stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אן-פול מארה
הערות שוליים

↑  Andress, David (2005) The Terror: The Merciless War for Freedom in Revolutionary France, New York: SFG Books.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273548805171  PLWABN: 9810586029705606  BIBSYS: 90371248  BNE: XX1354605  BnF: cb119143643 (data)  CANTIC: a10411380  CiNii: DA03731771  GND: 118577441  HDS: 031228  ISNI: 0000 0000 8098 250X  LCCN: n50040632  LNB: 000305862  NKC: nlk20000083483  NLA: 35327090  NLG: 155769  NSK: 000104957  NTA: 070298815  RERO: 02-A000110168  SELIBR: 274509  SNAC: w6h9987f  SUDOC: 027007197  Trove: 912810  ULAN: 500337698  VcBA: 495/142148  VIAF: 19680982   WorldCat (עם VIAF): 19680982 
"מות מארה" (1793) מאת ז'אק-לואי דויד (1748 - 1825). בתמונה מארה לאחר דקירתו, עיניו עצומות וידו מחזיקה בנוצה הנוגעת ברצפה. בידו השנייה המכתב שכתבה לו שרלוט לפני רציחתו.
גוסטב פלובר

| --- | --- |

 לידה:  12 בדצמבר 1821 רואן, צרפת 
 פטירה:  8 במאי 1880 (בגיל 58) קרואזה, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  Cimetière monumental de Rouen 
 מקום מגורים:  פריז, ריימס, רואן, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מקום לימודים:  International lycée François-Ier, הפקולטה למשפטים פריז, תיכון פייר-קורניי 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 זרם ספרותי:  ספרות ריאליסטית 
 יצירות בולטות:  מאדאם בובארי, The Temptation of Saint Anthony, Three Tales, Dictionary of Received Ideas, החינוך הסנטימנטלי, שלמבו, בובאר ופקוש, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  לואיז קולה 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (15 באוגוסט 1866)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 חתימה:   
 
גוסטב פְלוֹבֵּר (בצרפתית: Gustave Flaubert‏; 12 בדצמבר 1821 – 8 במאי 1880) היה סופר צרפתי.
חייו

גוסטב פלובר נולד בעיר רואן שבנורמנדי, לאב שהיה רופא מנתח (עליו ביסס פלובר את דמותו הבדיונית של שארל בוברי). אמו הייתה נצר לכמה מהמשפחות הנורמניות העתיקות ביותר. פלובר התחנך בעיר הולדתו רואן. בילדותו התקשה בלימוד הקריאה והכתיבה והתפתחותו נחשבה איטית, אך לאחר שגילה את הספרות הוא הפך לקורא ספרים נלהב והתגבר בקלות על הפיגור הזמני.
בשנת 1840 נסע לפריז ללמוד משפטים. ב-1840 טייל בפירנאים ובקורסיקה. ב-1846, משנותרה אמו לבדה לאחר מות אביו ואחותו קרולין, עזב פלובר את פריז ואת לימודי המשפטים על מנת להקים לאמו בית בקרואסה (Croisset), על-יד רואן. באחוזה זו התגורר פלובר בהמשך חייו. בשנים 1846–1854 ניהל מערכת יחסים עם המשוררת לואיז קולה, המבוגרת ממנו באחת עשרה שנים. הוא סירב להצעתה להביא ילד משותף. הוא טייל עם חברו מקסים דו קאן (Maxime Du Camp) בברטאן ב-1846 ובמזרח (מצרים, ארץ ישראל, סוריה, טורקיה, יוון ואיטליה) ב-1849–1851.
ליוון ומצרים הייתה השפעה עמוקה על דמיונו של פלובר בעוד ירושלים חילצה מעטו רק התרשמויות של צחנה, כיעור וגועל. עם שובו מהמזרח ב-1850 החל לכתוב את "מאדאם בוברי". כתיבת הרומן ארכה כשש שנים. ב-1857 פורסם "מאדאם בובארי", בחלקים, ב"רוויו דה פאריז". הממשלה תבעה את הסופר ואת המוציא לאור על פריצוּת, אך שניהם זוכו, והספר הפך לפופולרי.
ב-1858 החל פלובר בכתיבת הרומן ההיסטורי "שלמבו", אותו סיים רק ב-1862. הרומן עוסק במרד שכירי החרב כנגד קרתגו במאה ה-3 לפנה"ס. בשנים 1862–1869 כתב את "החינוך הסנטימנטלי". ברומן זה השתמש פלובר בזכרונות רבים מילדותו.
בשנת 1870 החל לסבול ממחלת עצבים. ב-1872 מתה עליו אמו, ומקורותיו הכספיים הדלדלו. אחייניתו, מאדאם קומונוויל, שמרה עליו. הוא קיים חברות קרובה עם ז'ורז' סאנד, שאיתה ניהל התכתבות בעלת עניין אמנותי רב, ולעיתים התראה עם חבריו הפריזאים – אלפונס דודה, טורגנייב, ז'יל ואדמון דה גונקור, ואמיל זולא. זולא סיפר על פגישתו עם פלובר: "מצאתי זקן אימתני, בעל נפש פרדוקסלית, רומנטיקן ללא תקנה, שבמשך שעות המם אותי במבול של תאוריות משונות. חזרתי הביתה בערב, חולה, הרוס, נבוך, אומר בלבי שפלובר האיש נחות מפלובר הסופר".
שנותיו האחרונות היו עצובות ובודדות; לידידתו סאנד הוא כתב: "ההתרופפות שלי נובעת אל נכון מאיזו סיבה נסתרת. אני חש עצמי זקן, בלה, מיואש מהכל. האחרים משעממים אותי כשם שאני משעמם את עצמי. ובכל זאת אני עובד, אלא שבלי התלהבות, כמו נידון לעבודת פרך".
הוא השלים את "פיתויו של אנטוניוס הקדוש" ב-1874. באותה שנה הוא נחל אכזבה בשל כישלון הדרמה שלו, "המועמד". ב-1877 פרסם פלובר ספר הכולל שלושה סיפורים, "לב תמים", "אגדת הקדוש יוליאנוס מכניס האורחים" ו"הורודיה". עד מותו עסק בכתיבת סאטירה ארוכה על חוסר התוחלת שבידע האנושי, שאותה לא השלים, אך לאחר מותו, בשנת 1881, פורסמה היצירה בשם "בּוּבאר ופקושה".
פלובר מת בקרואסה ב-1880, ונקבר בחלקת המשפחה בבית הקברות של רואן. שפו יצר אנדרטה לזכרו, המוצבת במוזיאון ברואן. סיבת מותו הרשמית של פלובר הייתה דימום תוך-גולגולתי, אולם ייתכן כי הדימום נבע כתוצאה ממחלת העגבת, בה נדבק בעת ביקורו במזרח התיכון או מהאפילפסיה שלו.
פליבר היה אנטי-נטליסט, הוא שנא את בני האדם השייכים להמון, את הרגליהם, את חוסר האינטליגנציה שלהם ואת חוסר ההבנה שהם מפגינים כלפי יופי.
יצירתו

מקובל כיום כי היה אחד מהסופרים הגדולים ביותר שידעה צרפת, וגדולתו מתבססת בעיקר על הכוח יוצא הדופן והדיוק של סגנונו. פלובר מדייק תמיד, ולעולם לא מדבר בצורה מופשטת או לא ברורה, יותר מכל סופר אירופאי אחר. הוא מעולם לא הרשה לביטוי שכמעט ביטא את מה שרצה להישאר על הנייר, אלא תמיד חיפש את המושלם ביותר. הוא מהווה תערובת, כמעט בחלקים שווים, של רומנטיקן וריאליסט, ולכן סגנונו היה לעזר רב לסופרים משתי אסכולות אלה. הדיוק המושלם שלו מתבלט בעיקר בדיוקנאות שהוא משרטט ברומנים העיקריים שלו. האופן שבו פרסומו הולך וגדל מאז מותו, הוא פרשה מעניינת בהיסטוריה ספרותית.
מורכבות אישיותו תרמו רבות לצורות המעניינות ביצירתו של פלובר. הוא עבד בבדידות מזהירה, ולפעמים עבד שבוע שלם על דף אחד, לעולם אינו מרוצה ממה שכתב, מחפש בצורה נואשת את הביטוי הטוב ביותר, את התיאור הקולע ביותר. לא ניתן לומר שיגעו היה לשווא. מכתביו הפרטיים מראים כי היה אדם המתנסח היטב ובקלות; הוא הצליח להשיג את השלמות המיוחדת לו רק על ידי עבודה רבה. אחד מהמבקרים החריפים ביותר שלו מודה כי ניתן להחשיב כל עמוד שכתב פלובר כמודל לסגנון ספרותי.
הפרסום של "מאדאם בוברי" ב-1857 היה מלווה יותר בסקנדל מאשר בהערכה; רק לאחר זמן הוכרה כאחת מהיצירות פורצות הדרך בסוגת הריאליזם שבספרות המודרנית. בשעת מותו היה מפורסם כריאליסט. ככזה, הייתה לפלובר השפעה מכרעת על אדמונד דה גונקור, אלפונס דודה וזולה. אך גם לאחר ירידת קרנה של האסכולה הריאליסטית, היוקרה של פלובר לא פחתה, והוכרו פנים אחרים של גאוניותו, כגון ראייתו החודרת. פלובר הוא סופר שאהוד על סופרים אחרים ולא רק על הקוראים, מכיוון שאמנות הכתיבה, החיפוש המתמיד אחר הדיוק המושלם, הייתה תמיד נר לרגליו.
אפשר לומר שהוא הפך את הציניות לאומנות, כפי שאפשר לראות מאמירה זו מ-1846: "להיות טיפש, אנוכי ובריא הם שלושת התנאים לשמחה. אך אם הטיפשות חסרה, השאר חסרי תועלת". פעמים רבות ייחסו לו גם את המשפט: "Madame Bovary, c'est moi" (מאדאם בוברי היא אני) אך אין עדות לאמירה זו בכתביו, ואין היא גם מתאימה לדמותה של גיבורת הספר הידוע.
מהדורת כל כתביו (8 כרכים, 1885) הודפסה מכתבי היד המקוריים, וכללה, מלבד מה שהוזכר לעיל, עוד שני מחזות, ה"מועמד" ו"הארמון של אבורס". מהדורה אחרת (10 כרכים) יצאה לאור בין השנים 1873 – 1885. התכתבותו של פלובר עם ז'ורז' סנד פורסמה ב-1884, עם הקדמה של גי דה מופאסאן.
כמעט כל אישיות ספרותית רצינית במאה העשרים כתבה עליו, וכן פילוסופים רבים.
מכתביו

פלובר הותיר אחריו כארבעת אלפים מכתבים, בהם קרא דרור לעטו ולמחשבותיו, בניגוד לדרך שבה ליטש כל מילה ומשפט ביצירתו הספרותית. במכתביו הוא מרבה לנתח את נפשו בגילוי לב וללא כל הנחות. לעיתים הוא חושף זעם ולעיתים הומור וציניות. זאת בניגוד לרצונו הידוע לטשטוש אישיותו של הסופר. מכיוון שרוב חייו התגורר בביתו בכפר שבנורמנדי, מיעט ליצור קשר פרונטלי עם מכריו וידידיו ועשה זאת באמצעות מכתביו. המכתבים חושפים איש בעל סתירות והפכים, כפי שהעיד על עצמו כבר בגיל 19. "אני אוהב בעת ובעונה אחת את המותרות, את השפע, את הפשטות, נשים ויין, בדידות וחברה, הסתגרות ומסעות, חורף וקיץ, שלג ושושנים, שלווה וסופה; אני אוהב לאהוב, אוהב לשנוא. יש בתוכי את כל הניגודים כל אבסורד, כל שטות".
מכתביו חשפו את אישיותו תאבת החיים והמגוונת. מאריו ורגס יוסה כתב עליהם: "אני מאמין שהמכתבים של פלובר הם הידיד הטוב ביותר לסופר מתחיל. הם חושפים כיצד כישרונו היה כיבוש סבלני, אטי ומפרך [...]. בתקופות שבהן התקשיתי ביותר בכתיבה, חזרתי שוב ושוב למכתבים של פלובר, והם תמיד היו לי תרופה משככת כאבים".
ספרי פלובר בעברית

בובאר ופקושה, תרגם יהושע קנז, עם עובד, תל אביב, 1997
החינוך הסנטימנטלי , קורות אדם צעיר, תרגם מנשה לוין, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1961
החינוך הסנטימנטלי, תרגם משה רון, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2023
מאדאם בובארי , תרגמה אירית עקרבי, הספריה החדשה, ספרי סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, 1991
מאדאם בובארי, תרגמה דבורה בארון, הוצאת שטיבל, 1932
שלמבו , תרגם אריה חשביה, עיטורים: אלפרד לומבארד, תל אביב, הוצאת לדורי, 1986
שלמבו, תרגם נחום סלושץ, הוצאת שטיבל, 1922
מכתבים ללואיז קולה, תרגם דורי מנור, תל אביב, הוצאת המעורר, 1999
מכתבים, תרגם דורי פרנס, ידיעות ספרים, 2006
סיפורים ונובלות:
אגדת יולינוס הקדוש מכניס האורחים; לב פשוט, תרגם יעקב רבינוביץ, ספריית תרמיל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1967
זכרונותיו של מטורף ; הלווייתו של דוקטור מתורן, תרגם בני מר, הוצאת כרמל, ירושלים, 2001
שלושה סיפורים , תרגמה אילנה המרמן, עם עובד, תל אביב, 1992
שלושה סיפורים, תרגם יעקב רבינוביץ, הוצאת מצפה, ירושלים, 1928
להריח בושם, תרגמה אביבה ברק-הומי, הוצאת נהר ספרים, 2016
ספר לכבודו

מחווה לשישה סופרים של המאה התשע-עשרה - א.ת.א. הופמן, ניקולאי גוגול, "גוסטב פלובר", הרמן מלוויל, שלום יעקב אברמוביץ, הנרי ג'יימס, תרגום : נילי מירסקי, אילנה המרמן, אברהם יבין, הוצאת עם עובד, (פרוזה אחרת), 2006.
לקריאה נוספת

אנרי טרויה, פלובר. מצרפתית: יורם ברונובסקי. ירושלים: הוצאת שוקן, תשנ"ו 1996.
פלובר בארץ ישראל, מאמר מאת אברהם בנימין יפה, נדפס ביומון על המשמר, בתאריך אלול תשל"ב, ספטמבר 1972.
דיוקן האמן כאיש צעיר, מסה מאת גל אורן, עיתון 77, גיליון 349, אוגוסט-ספטמבר 2010.
גוסטב פלובר – אמנות וקידמה (מצרפתית: אביבה ברק), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ז', 2016.
גוסטב פלובר – מתוך מילון הדעות המוסכמות (מצרפתית: אביבה ברק-הומי), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך י', 2018.
הערות שוליים

↑  גוסטב פלובר, מכתבים, בחר, ערך ותרגם מצרפתית: דורי פרנס, ידיעות אחרונות, 2006
↑  אנרי טרויה, תרגום: יורם ברונובסקי, פלובר, שוקן, 1996
1 2  אליעזר ויצטום ומשה קליאן, "ירושלים של קדושה ושיגעון, צליינים משיחים והוזים". הוצאת אריה ניר, 2013 עמ' 282–284
1 2 3  גוסטב פלובר, מכתבים; בחר, ערך ותרגם מצרפתית: דורי פרנס, ידיעות אחרונות, 2006
↑  Laurence M. Porter. (2001). A Gustave Flaubert Encyclopedia. Greenwood. p.104. ISBN 978-0313307447
↑  ציטוט: The idea of bringing someone into the world fills me with horror. I would curse myself if I were a father. A son of mine! Oh no, no, no! May my entire flesh perish and may I transmit to no one the aggravations and the disgrace of existence.
↑  Pierre Assouline (25 October 2009). "Madame Bovary, c'est qui?". La République des Livres. Archived from the original on 28 October 2009
↑  גוסטב פלובר, מכתבים... ראו לעיל
↑   דרור משעני, מה הופך את התרגום החדש לאחד הרומנים החשובים בתולדות הספרות, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2023
↑  הספר :"לב תמים"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261254705171  PLWABN: 9810585151405606  BIBSYS: 90057549  BNC: 000037838  BNE: XX869379  BnF: cb11902894q (data)  BPN: 93625018  CANTIC: a10447337  CiNii: DA00598074  GND: 118533754  ICCU: CFIV000314  ISNI: 0000 0001 2276 2442  LCCN: n79059896  LNB: 000001317  MusicBrainz: 8d1cb829-5591-4286-bea6-61c085db0fbe  NDL: 00439691  NKC: jn19990002312  NLA: 35088275  NLG: 61387  NLK: KAC199608889  NSK: 000006079  NTA: 068495684  RERO: 02-A000063084  RKD: 113292  SELIBR: 187000  SNAC: w6bk1qnc  SUDOC: 026866552  Trove: 822977  ULAN: 500235479  VcBA: 495/111683  VIAF: 9846192   WorldCat (עם VIAF): 9846192 
פסל של גוסטב פלובר בטרוביל
אני פרו

| --- | --- |

אני פרו, 2009
 לידה:  22 באוגוסט 1935 (בת 89) נורוויץ', ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  פורט טאונסנד, Saratoga 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ורמונט, Sir George Williams University, מכללת קולבי, תיכון דירינג 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1992)  פרס או. הנרי (1998)  Doctor of Humane Letters (1994)  Legum Doctor (יוני 1999)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קונקורדיה (יוני 1999)  פרס לסיפורת אמריקנית של ספריית הקונגרס (1 בספטמבר 2018)  פרס הארטלנד (1993)  פרס הספר הלאומי (1993)  פרס פן פוקנר (1992)  פרס פוליצר לסיפורת (1994)  פרס הספר הלאומי (2017)  חבר הקרן הלאומית לאמנויות 
 
עדנה אן פרו (באנגלית: Edna Ann Proulx; נולדה ב-22 באוגוסט 1935) היא סופרת ועיתונאית אמריקאית.
היא זכתה בפרס פן/פוקנר לסיפורת עבור הרומן הראשון שלה, Postcards. הספר השני שלה, "חדשות הספנות" (1993), זכה גם בפרס פוליצר וגם בפרס הספר הלאומי של ארצות הברית. הספר עובד ב-2001 לסרט באותו שם. הסיפור הקצר פרי עטה "הר ברוקבק", גם עובד, ב-2005, לסרט עטור פרסים, כולל פרס האוסקר, BAFTA וגלובוס הזהב.
ביוגרפיה

פרו נולדה בשם עדנה אן פרו בנורוויץ', קונטיקט, לאם לויס נלי (לבית גיל) וג'ורג' נפוליאון פרו. היא ממוצא אנגלי וקנדי-צרפתי. מצד אמא, המשפחה הגיעה לחופי אמריקה מספר שנים אחרי המייפלאואר, בשנת 1635. היא סיימה את לימודי התיכון בפורטלנד, מיין, ולאחר מכן למדה בקולבי קולג' למשך תקופה קצרה בשנות החמישים, שם פגשה את בעלה הראשון, ה. רידג'לי בולוק, ג'וניור. לאחר הפסקה בלימודים, היא חזרה ללימודי התואר באוניברסיטת ורמונט משנת 1966 עד 1969, וסיימה בהצטיינות, ואף התקבלה לארגון המצטיינים, פי בטא קפא, תואר ראשון בהיסטוריה. את התואר השני השלימה באוניברסיטת סר ג'ורג' ויליאמס (כיום אוניברסיטת קונקורדיה) ב-מונטריאול, קוויבק בשנת 1973. היא התחילה, אך לא השלימה, לימודי דוקטורט. בשנת 1999, קונקורדיה העניקה לה תואר דוקטור לשם כבוד.
פרו חייתה במשך יותר מ-30 שנה בורמונט, נישאה והתגרשה שלוש פעמים, ויש לה שלושה בנים ובת (ג'ונתן, גיליס, מורגן, וסילביה). ב-1994, היא עברה לגור בסרטוגה, ויומינג, ובילתה חלק מזמנה בצפון ניו-פאונדלנד על שפת מפרץ קטן הסמוך לל'אנס או מדוז. נכון ל-2017, פרו מתגוררת בסיאטל, וושינגטון.
קריירה

פרו החלה את הקריירה שלה כעיתונאית. בשנת 1963 פרסמה את הסיפור הקצר הראשון שלה, "The Customs Lounge" במגזין למדע בדיוני If. כעבור שנה התפרסם הסיפור "All the Pretty Little Horses", גם הוא מדע בדיוני, במגזין Seventeen, ובמשך שנות ה-70 הופיעו סיפורים נוספים, כולל אחד במגזין אסקווייר. אוסף הסיפורים הראשון שלה יצא בשנת 1988, והרומן הראשון, Postcards, בשנת 1992. באותה שנה היא קבלה מענק מהקרן הלאומית לאמנויות ובשנת 1993 זכתה במלגת גוגנהיים.
לאחר שפרסמה את ספרה "חדשות הספנות" (1993), עבורו זכתה בפרס פוליצר, היא זכתה לתשומת לב ציבורית רבה, וכתבה את הדברים הבאים על המעמד החדש שלה כסופרת ידועה:
זה לא מועיל להשקפה שלך לגבי הטבע האנושי, זה בטוח. את מתחילה לראות, כאשר ההזמנות מגיעות מפסטיבלים וממכללות לבוא ולערוך הקראות (למשך שעה ועבור סכום גדול של כסף), שהמוסדות צדים סופרים בעלי הילה. רובם, לא ממש אכפת להם מהכתיבה שלך או ממה שאת מנסה לומר. את שם בתור חפץ אנושי, כזה שזכה בפרס. זה מקנה לך תחושות מסוג מוזר וזהיר מאוד.
ב-1997, פרו זכתה בפרס דוס פאסוס לספרות. היא זכתה פעמיים בפרס או. הנרי לסיפור הקצר. ב-1998 היא זכתה עבור "הר ברוקבק", אשר הופיע במקור ב"הניו יורקר" ב-13 באוקטובר 1997, ופעם שנייה עבור "The Mud Below" (הבוץ מתחת), אשר הופיע גם הוא ב"הניו יורקר", ב-22 וב-29 ביוני 1999. שניהם כלולים באוסף הסיפורים של פרו משנת 1999, Close Range: Wyoming Stories. הסיפור הפותח באוסף זה, "The Half-Skinned Steer" (פר בחצי עורו), נבחר על ידי הסופר גאריסון קילר להכללה באוסף "הסיפור הקצר האמריקאי הטוב ביותר 1998", ומאוחר יותר על ידי הסופר ג'ון אפדייק להכללה באוסף "הסיפור הקצר האמריקאי הטוב ביותר של המאה", שיצא ב-1999.
ב-2007, המלחין צ'ארלס וואורינן הציע לפרו להפוך את "הר ברוקבק" לאופרה. האופרה, שכללה לברית מאת פרו עצמה, עלתה להופעת בבכורה ב-28 בינואר 2014 בתיאטרון המלכותי במדריד.
כתביה > ספרי עיון

Proulx, Annie (1980). Great grapes : grow the best ever. Pownal, Vermont: Storey Communications.
Proulx, Annie; Nichols, Lew (1980). Sweet & hard cider : making it, using it, & enjoying it. Charlotte, Vermont: Garden Way Publishing.
Plan and Make Your Own Fences & Gates, Walkways, Walls & Drives (1983), ISBN 0-87857-452-2
The Gourmet Gardener: Growing Choice Fruits and Vegetables with Spectacular Results (1987), ISBN 0-449-90227-7
Bird Cloud: A Memoir (2011), ISBN 978-0-7432-8880-4
כתביה > רומנים

Postcards (1992), ISBN 0-684-83368-9
The Shipping News (1993), ISBN 0-684-85791-X
Accordion Crimes (1996), ISBN 0-684-19548-8
That Old Ace in the Hole (2002), ISBN 0-684-81307-6
Barkskins (2016)
כתביה > רומנים > בתרגום לעברית

"חדשות הספנות", הוצאת זמורה ביתן, 1997, תרגום: חנה לבנת
"פשעי אקורדיון", הוצאת זמורה ביתן, 1999, תרגום: שרה פ' פרידמן
כתביה > סיפורים קצרים > אוספים

Heart Songs and Other Stories (1988), ISBN 0-684-18717-5; republished with altered but similar content as trade paperback Heart Songs (1994) ISBN 1-86373-777-4
Close Range: Wyoming Stories (1999), ISBN 0-684-85222-5
Bad Dirt: Wyoming Stories 2 (2004), ISBN 0-7432-5799-5
Fine Just the Way It Is: Wyoming Stories 3 (2008), ISBN 978-1-4165-7166-7
כתביה > סיפורים קצרים > אוספים בתרגום לעברית

סיפורי ויומינג, הוצאת זמורה ביתן, 2001, תרגום: שרה פ' פרידמן
הר ברוקבק: סיפורי ויומינג, הוצאת זמורה, 2006
פרסים

2012— United States Artists Fellow award
2004—Aga Khan Prize for Fiction for "The Wamsutter Wolf"
2002—Best Foreign Language Novels of 2002 / Best American Novel Award, Chinese Publishing Association and Peoples' Literature Publishing House (That Old Ace in the Hole)
2000—WILLA Literary Award, Women Writing the West
2000—Borders Original Voices Award in Fiction (Close Range, Wyoming Stories)
2000—"People in Hell Just Want a Drink of Water," The Best American Short Stories 2000
2000—English-Speaking Union's Ambassador Book Award (Close Range: Wyoming Stories)
2000—The New Yorker Book Award, Best Fiction 1999 (Close Range: Wyoming Stories)
1999—"Half-Skinned Steer", The Best American Short Stories of the Century, edited by John Updike
1999—"The Bunchgrass Edge of the World," The Best American Short Stories 1999
1999—"The Mud Below," O. Henry Awards: Prize Stories 1999
1998—"Brokeback Mountain", National Magazine Award
1998—"Brokeback Mountain", O. Henry Awards O. Henry Awards: Prize Stories 1998
1998—"Half-Skinned Steer", The Best American Short Stories 1998
1997—John Dos Passos Prize for Literature (for body of work)
1997—Shortlisted for the 1997 Orange Prize (Accordion Crimes)
1994—Pulitzer Prize, Fiction The Shipping News
1993—National Book Award, Fiction The Shipping News
1993—Irish Times International Fiction Prize The Shipping News
1993—Chicago Tribune Heartland Prize for Fiction The Shipping News
1993—PEN/Faulkner Award for Fiction (Postcards)
עיבודים לקולנוע

"חדשות הספנות" (2001), בבימויו של לאסה הלסטרם ובכיכובם של קווין ספייסי בתפקיד קויל, ג'ודי דנץ' בתפקיד אגנס האם, וג'וליאן מור בתפקיד וייבי פראוס.
"הר ברוקבק" (2005), בבימויו של אנג לי ובכיכובם של הית' לדג'ר וג'ייק ג'ילנהול, היה מבוסס על הסיפור הקצר באותו שם מתוך אוסף הסיפורים של פרו, Close Range.
לקריאה נוספת

"Annie Proulx." Contemporary Authors Online. Detroit: Gale, 2011.
Hennessy, Denis M. "Annie Proulx." American Short-Story Writers Since World War II: Fifth Series. Ed. Richard E. Lee and Patrick Meanor. Detroit: Gale, 2007. Dictionary of Literary Biography Vol. 335.
הערות שוליים

↑  "Library of Congress Name Authorities: Proulx, Annie".
↑  http://findagrave.com/cgi-bin/fg.cgi?page=gr&GRid=136054038
↑  Hennessy, D. M. (2007). Annie Proulx. In R. E. Lee & P. Meanor (Eds.), Dictionary of Literary Biography: Vol. 335. American Short-Story Writers Since World War II. Detroit: Gale.
↑  Annie Proulx. (2013). In J. W. Hunter (Ed.), Contemporary Literary Criticism (Vol. 331). Detroit: Gale.
↑  "Annie Proulx". www.concordia.ca.
↑  "Honorary Degree Citation - Annie Proulx | Concordia University Archives". archives.concordia.ca.
↑  WOOLFE, ZACHARY (26 בינואר 2014). "Love That Dare Not Sing Its Name". New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The Customs Lounge in If, Volume 13 No 4, September 1963 – E. Annie Proulx".
↑  "Facts & Fiction – 97.11.12". The Atlantic Monthly. 12 בנובמבר 1997. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  שם הסיפור בעברית בתרגומה של שרה פ' פרידמן
↑  Myers, B. R. (ביולי–באוגוסט 2001). "A Reader's Manifesto". The Atlantic Monthly. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Campbell, Duncan (16 באוגוסט 2001). "Critic savages 'pretentious' US literati". The Guardian. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Anthony Tommasini (29 בינואר 2014). "Operatic Cowboys in Love, Onstage". New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Heart songs / E. Annie Proulx". Catalogue. National Library of Australia.
↑  United States Artists Official Website
↑  "Fiction". Past winners & finalists by category. The Pulitzer Prizes.
↑  "National Book Awards – 1993". National Book Foundation.
(With acceptance speech by Proulx and essays by Bob Shacochis and Mark Sarvas from the Awards 60-year anniversary blog.)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313488605171  PLWABN: 9810587101105606  BIBSYS: 90778117  BNE: XX1077834  BnF: cb12450498t (data)  CANTIC: a10252216  CiNii: DA08544749  GND: 115563547  ICCU: REAV094500  ISNI: 0000 0001 1455 4168  LCCN: n80091138  LNB: 000230488  MusicBrainz: a56d7f25-1b1c-4b74-81e0-bb423e3ff5f2  NDL: 00515632  NKC: xx0029184  NLA: 35455296  NLG: 75392  NLK: KAC200603018  NSK: 000131300  NTA: 083949429  RERO: 02-A000133577  SELIBR: 85004  SNAC: w6ks9bvs  SUDOC: 033660514  S2AuthorId: 115115071  Trove: 958939  VIAF: 113957087   WorldCat (עם VIAF): 113957087
וידאל דה לה בלאש

| --- | --- |

 לידה:  22 בינואר 1845 פזנה, ארו, צרפת 
 פטירה:  5 באפריל 1918 (בגיל 73) לה-סיין-סור-מר, ואר (מחוז), צרפת 
 ענף מדעי:  גאוגרפיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מקום לימודים:  אקול נורמל סופרייר (1866)  תיכון שארלמיין  בית הספר הצרפתי באתונה 
 מוסדות:  סורבון 
 פרסים והוקרה:  מדליית צ'ארלס דיילי (1915)  מפקד בלגיון הכבוד (1912) 
 צאצאים:  Joseph Vidal de La Blache 
 מספר צאצאים:  5 
 
פול וידאל דה לה בלאש (בצרפתית: Paul Vidal de La Blache; ‏22 בינואר 1845, Pézenas, Hérault -‏ 5 באפריל 1918, Tamaris-sur-Mer) היה גאוגרף צרפתי. נחשב למייסד הגאוגרפיה הצרפתית המודרנית וגם מייסד בית הספר הצרפתי לגאופוליטיקה. הוא הגה את רעיון ״אורח החיים״ (genres de vie) האמונה כי אורח החיים של אזור מסוים משקף את הזהויות הכלכליות, החברתיות, האידאולוגיות והפסיכולוגיות שהוטבעו על ידי הנוף.
חייו

פול וידאל דה לה בלאש, היה בנו של אנטואן דה לה בלאש; פרופסור שהפך לאחר מכן למפקח בתחום האקדמיה. הוא נשלח לבית הספר בפריז והצליח מאוד בלימודיו, לאחר מכן, למד לימודים גבוהים במוסד היוקרתי - אקול נורמל סופרייר וקיבל הסמכה בהיסטוריה ובגאוגרפיה בשנת 1866. הוא קיבל משרה בהוראה בבית הספר הצרפתי באתונה, וניצל את ההזדמנות לנסוע לאיטליה, ארץ ישראל, ומצרים (שם נכח בחנוכת תעלת סואץ). באתונה למד ארכאולוגיה יוונית במשך שלוש שנים.
עם שובו לצרפת, בשנת 1870 הוא נישא ללור מארי אליזבת מונדון (Laure Marie Elizabeth Mondont) נולדו להם חמישה ילדים ורק שניים נותרו בחיים. הוא החזיק כמה משרות הוראה בבתי ספר שונים, ובמקביל השלים את עבודת הדוקטורט שלו. בזמן המהומות של הקומונה הפריזאית (1871) הצליח לצאת מפריס והגיע לוורסאי וסיים להדפיס את הדוקטורט. העבודה אושרה בסורבון בשנת 1872. עבודת הדוקטורט שלו הייתה בהיסטוריה עתיקה. הוא החל לעבוד בנאנסי ולאחר כמה שנים בשנת 1877 חזר ללמד ב״אקול נורמל סופרייר״ כפרופסור מלא של גאוגרפיה ולימד שם במשך 21 השנים הבאות. הוא הועבר לאוניברסיטת פריז, שם המשיך ללמד עד שפרש בשנת 1909, בגיל 64.
וידאל דה לה בלאש ייסד את בית הספר הצרפתי לגאוגרפיה. יחד עם מרסל דובואה (אנ'), ולוסיין גאלואה (אנ'), ייסדו את כתב העת הצרפתי החשוב לגאוגרפיה - Annales de Géographie ״אנאלס דה גאוגרפי״ (1893), שאותו ערך עד מותו. ״אנאלס דה גאוגרפי״ הפך לכתב עת אקדמי בעל השפעה, אשר קידם את הרעיונות של הגאוגרפיה האנושית כמחקר האדם ואת יחסיו לסביבתו.
תלמידו של וידאל דה לה בלאש, אלבר דמנז'ון (אנ') הושפע עמוקות מהדגשת חשיבות ההיסטוריה בחקר הגאוגרפיה, והפך בהמשך לדמות האקדמית המובילה בצרפת בתחום הגאוגרפיה האנושית.
במלחמת העולם הראשונה, בינואר 1915 הוקמה הוועדה הגאוגרפית בצבא והיו בה שישה גאוגרפים ביניהם וידאל דה לה בלאש, אלבר דמנז'ון ואחרים, והם תרמו למאמץ המלחמה. בין שאר הם נדרשו לעסוק בחיזוי תוצאות הניצחון האפשרי. בפברואר 1917, נפגשה ועדת המחקר של משרד החוץ, בסיועו של וידאל דה לה בלאש, עם האליטה של ההיסטוריונים והגאוגרפים של הסורבון. הדו"חות שהכינו יצרו את הרקע להופעתם בוועידת השלום העתידית כדי להחליט על המפה החדשה של אירופה אחרי המלחמה.