אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הדרומית
רקע

בשנת 1901, עיצובי אוניות המערכה של הצי האמריקאי שיקפו את התיאוריה הרווחת של לחימה ימית: קרבות יתחילו ממרחקים ארוכים לפני צמצום הטווח למכות נוקאאוט. בשלב האחרון, תותחים בעלי טווח קצר יותר ומהירים יותר יתבררו כשימושיים ביותר. בעקבות הפילוסופיה הזו, סדרת אוניות המערכה המובילה אז בבנייה - סדרת קונטיקט - נשאה ארבעה תותחים גדולים בקוטר 12 אינץ' (305 מילימטרים), שמונה תותחי 8 אינץ' (203 מילימטרים), ושנים עשר תותחי 7 אינץ' (178 מילימטרים), חימוש מעט כבד יותר מאוניות מערכה זרות טיפוסיות של אותה תקופה.
מגזין "Proceedings" של המכון הימי הקדיש מקום בשניים מהגליונות שלו משנת 1902 לשיפורים אפשריים בעיצוב אוניות מערכה. המאמר הראשון נכתב על ידי לוטננט מאט ה. סינור, שטען עבור אונייה עם תותחי 13 אינץ' (330 מילימטרים) ותותחי 10 אינץ' (254 מילימטרים) /40 קליבר בארבעה צריחים משולשים. הסוללה המשנית תהיה מורכבת מתותחי 5 אינץ' (127 מילימטרים) /60 קליבר. מאמר זה עורר מספיק מחשבה ש-"Proceedings" פרסמו הערות על המאמר של קפטן ויליאם מ. פולגר, פרופסור פ. ר. אלג'ר, וקונסטרוקטור הצי דייוויד וו. טיילור - האחרון, קצין וראש משרד הבנייה והתחזוקה לעתיד. (C&R). הערות אלו הביעו ספק אם ניתן לעצב את כלי השיט המוצע לתכנון אפשרי, אך הם שיבחו את מחשבותיו כצעד בכיוון הנכון. אלג'ר האמין שסינור נמצא בדרך הנכונה בהצעת חימוש גדול יותר, אם כי הוא חשב שצריחים משולשים לא יפעלו ושמונה תותחי 12 אינץ' בארבעה צריחים תאומים יהיו הסדר הרבה יותר מציאותי. בכך, ההיסטוריון הימי נורמן פרידמן מאמין שאלג'ר הציע את אחת ההצעות הרציניות המוקדמות ביותר לסוללת תותחים גדולה הומוגנית.
ההצעה שהובילה ישירות לסדרת קרוליינה הדרומית הגיעה מהומר פאונדסטון, לוטננט קומנדר בצי, שהפך לתומך העיקרי של עיצוב אמריקאי עם תותחים גדולים. במאמר מדצמבר 1902 שנכתב עבור הנשיא תאודור רוזוולט, הוא טען להגדלת גודלן של אוניות המערכה הנוכחיות, אם כי הוא גם תמך בשמירה על סוללות ראשיות מעורבות. עם זאת, עד מהדורות מרץ ויוני 1903 של Proceedings, החל פאונדסטון לתמוך בסידור תותחים גדולים, הכולל שנים עשר תותחי 11 אינץ' (279 מילימטרים) מורכבים על אונייה בהדחק של 19,330 טונות ארוכות (19,640 טונות). באוקטובר של אותה שנה הציג אדריכל הצי האיטלקי ויטוריו קוניברטי רעיון דומה במאמר עבור ספינות הקרב של ג'יין שכותרתו "אוניית מערכה אידיאלית עבור הצי הבריטי". הוא טען בעד אונייה עם שנים עשר תותחי 12 אינץ' בהדחק קצת יותר גדול מאשר אוניות המערכה שהיו בשירות באותה תקופה, 17,000 טונות. הוא האמין שהמשקל הגבוה יותר יאפשר 12 אינץ' של שריון ומכונות המסוגלות להניע את הספינה במהירות של 24 קשרים (44 קמ"ש). פאונדסטון השתמש במה שלדעתו הוא הפופולריות הגדולה של רעיון זה בקרב האירופים כדי להצדיק את עיצוב התותחים הגדולים.
בשנת 1903, העיצובים של פאונדסטון החלו לקבל תשומת לב מרשויות הצי האמריקאי. לאחר עידון על ידי וושינגטון אירווינג צ'יימברס, עבודתו של פאונדסטון הובאה למכללת המלחמה של הצי, שם היא נבחנה במשחקי מלחמה במהלך ועידת ניופורט ב-1903. התוצאות הצביעו על כך שאוניית מערכה תאורטית שנטשה את החימוש הבינוני של תותחי 8 ו-7 אינץ' והייתה חמושה רק ב-12 תותחי 11 או 12 אינץ', כולם מסוגלים לירות מטח דופן אחד, שווה לשלוש מאוניות המערכה שהיו אז בשירות. לטענת אלו שערכו את הבדיקות, הנימוק העיקרי לממצא היה שמדד טווחי הנשק האפקטיביים היה קשור ישירות לאורך המרבי של טווח הטורפדו של האויב. בשלב זה, האחרון היה בערך 3,000 יארד (2,700 מטר); במרחק זה, תותחי ה-7 וה-8 אינץ' הנפוצים לסוללות הביניים האמריקאיות לא יוכלו לחדור את השריון של אוניות המערכה של האויב. גרוע מכך, זה היה בטוח שכאשר ארצות הברית מפתחת טורפדו לטווח של 4,000 יארד (3,700 מטר) - טווח התותחים יצטרך לעלות בעתיד הקרוב, מה שהופך את תותחי הביניים אפילו פחות שימושיים. עם זאת, סוללה ראשית הומוגנית של תותחי 11 או 12 אינץ' תוכל לחדור את השריון ולהיות בעלת כוח נפץ מספיק כדי להשבית אוניית ראשה של האויב, ולהוסיף תותחי 3 אינץ' (76 מילימטרים) ככל האפשר שיספקו הגנה חזקה מפני משחתות נושאות טורפדו אך לא משוריינות.