stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בתי סלים סבטי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בתי מגורים ומסחר
 כתובת:  רחוב הנביאים 13-15, הדר הכרמל
 מיקום:  חיפה
 מדינה:  ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1937–1939 (כשנתיים)
 קואורדינטות:  32°48′47″N 34°59′46″E﻿ / ﻿32.81311818338°N 34.995989153615°E﻿ / 32.81311818338; 34.995989153615
  (למפת חיפה מוגדלת) בתי סלים סבטי(למפת חיפה רגילה) בתי סלים סבטי(למפת הגליל המערבי רגילה) בתי סלים סבטי(למפת הגליל המערבי מוגדלת) בתי סלים סבטי
 
בתי סלים סבטי הוא צמד בניינים שנועדו למסחר ולמגורים, ברחוב הנביאים בחיפה, שכונת הדר הכרמל.
היסטוריה

המבנים תוכננו על ידי האדריכל מנסור עזאם, אדריכל ערבי ידוע שתכנן בתים רבים בחיפה, בעבור סלים סבטי. האזור בשכונת הדר נקרא אז "שאוואפני". התוכניות הוגשו לעירייה במהלך 1937, והבניה ארכה כשנתיים (משוער).
עם קום המדינה המבנים עברו לידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים.
המבנים

צמד מבנים דומים בעלי 2 ו-3 קומות, כאשר קומת הקרקע משמשת למסחר וחנויות, והקומות העליונות למגורים. הבתים תוכננו לפי הסגנון הבין-לאומי בגימור אבן חיצוני, שילוב ייחודי לארץ-ישראל של אותם ימים המחבר בין יסודות העיצוב של הבאוהאוס וחומרי בניה מקומיים. חזיתות שני הבניינים דומות, כאשר אגפי הבניין הצידיים והחצרים שסביבו שונים מאחד לשני. מסימני ההיכר הבולטים של המבנים הם חזיתותיהם הפונות לרחוב, ולהן מרפסות זיז: מרפסת מרכזית בכל קומה, ומרפסות צידיות ברדיוס חיצוני מקביל לפינות המבנים המעוגלות. במבנה פרטים מקוריים כגון דלתות ותריסים מעץ שחלקם שרדו, ומעקות בעלי אלמנטים אופקיים פשוטים מפרופיל עגול.
עסקים מוכרים במקום

בחודש מרץ שנת 1956 הגיש שמואל בוטנר, בעליו של פלאפל ארמון, בקשה לאישור הקמת דוכן של קבע בקרן הבניין השמאלי. הדוכן פועל עד היום. במהלך השנים פעלו בקומת המסחר של צמד הבניינים עסקים חיפאיים ידועים, כגון "קפה גן ארמון", פלאפל טעמיה (מתחרה של פלאפל ארמון שנסגר), חנויות ביגוד וכו'.
מול למבנים היה קולנוע ארמון המפורסם שפתח שעריו בשנת 1935. הקולנוע נהרס במהלך שנות ה-90 ותחתיו קם מגדל ארמון.
היום

קומות המסחר פעילות, אך נכון לשנת 2024 דירות בבניין פרוצות ומוזנחות.
תמונות

קטעי מסמכים מקוריים מארכיון מנהל ההנדסה של עירית חיפה, מלמעלה בכיוון השעון: תוכנית החזית המערבית הפונה לרחוב (מספר 13). קטע מבקשת הרישיון המקורית של "פלאפל ארמון", 1956. כריכת תוכנית הבניין המקורית (גרמושקה), עם פרטים וחותמת אישור בניה מינואר 1938
פרטי מרפסות ומעקות במבנה. חלק מהפירזול והתריסים המקוריים שרדו
אהרון רוזנפלד (איש עסקים)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 ביוני 1899 זכרון יעקב, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  13 בינואר 1987 (בגיל 87) 
 מדינה:  ישראל 
 
אהרון רוזנפלד (30 ביוני 1899 כ"ג בתמוז תרנ"ט - 13 בינואר 1987, י"ב בטבת תשמ"ז) היה מחלוצי הספנות העברית וממייסדי שכונת בת גלים בחיפה.
ביוגרפיה

רוזנפלד נולד במושבה זכרון יעקב, בן דבורה-אהובה ואפרים. מחוסר אמצעים של המשפחה נשלח ללמוד בבית-הספר התיכוני מייסודו של הברון פליקס דה מנשה באלכסנדריה שבמצרים. חזר לארץ ישראל ועבר להתגורר בחיפה. במלחמת העולם הראשונה עבד כפקיד ביק"א, וב-1919 החל לעבוד כסוכן אוניות עצמאי וכעמיל מכס. הקים את "רוזנפלד בע"מ סחר", שהייתה אחת מסוכנויות האוניות היהודיות הראשונות.
בתחילה עסקה חברתו מכל הבא ליד אך עם הגברת הבנייה בשנות ה-20 יצר רוזנפלד קשרים בבלגיה, ייבא משם חומרי בניין (בעיקר זכוכית), וייצג את חברת הספנות הבלגית שהביאה את החומרים הללו. כך עגנה ב-1923 בחיפה האונייה הבלגית הראשונה. רוזנפלד היה גם סוכנן של חברות ספנות ואוניות אמריקאיות. בשל פיתוח יחסי העסקים עם בלגיה התמנה ב-1929 לסגן-קונסול וב-1934 לקונסול בלגיה וליבריה בחיפה. ב-1932 קיבל מאלברט הראשון מלך בלגיה את אות הכבוד של אביר מסדר הכתר הבלגי (אנ'). רוזנפלד השתתף בהקמתם של המרכז המסחרי הישן והחדש בעיר התחתית בחיפה, והיה ממקימי "בנק בעלי הבתים בע"מ" ב-15 ביולי 1931. רוזנפלד היה חבר בארגונים חברתיים ועסקיים שונים, ובין השאר היה נשיא הבונים החופשיים, חבר ועדת הנמל בלשכת המסחר והתעשייה העברית ולשכת הספנות החיפאית (מ"מ נשיא לשכת הספנות באמצע שנות ה-60) ואזרח כבוד של חיפה.
ב-1933 הקים, עם אשתו אולגה, את ביתו בשכונת בת גלים לאחר שהרס את ביתו הקודם באותו מקום שנבנה ב-1924. את התכנון הפקיד בידי משרד אור-אל זוהר; הבית תוכנן כך שהקומה העליונה שימשה למגורי המשפחה וקומה שלמה הוקדשה לחדרי אירוח מרהיבים שכללו חדר ביליארד, חדר אוכל גדול ועוד. על פי עדות בנו, חלק זה של הבית היה פעיל מאוד בשל קשריו החברתיים והעסקיים הענפים של רוזנפלד. חלק מקירות הבית נבנו מלבנות זכוכית (שכאמור יובאו על ידו) ונבנתה מרפסת שממנה נשקפו הים, בריכת השחייה האולימפית של בת גלים ובניין הקזינו, שאת האחרונים בנה קרוב משפחתו משה בונשטיין. רוזנפלד תרם את ביתו למען הקהילה בתמורה לכך ששם הרחוב שבו ניצב הבית יוסב להנצחתו, וכך "קוצץ" רציף פנחס מרגולין וכיום ניצב הבית ברציף אהרן (רוזנפלד). הבית הוכרז לשימור על ידי עיריית חיפה וכיום הוא בשימוש האגודה למלחמה בסרטן. רוזנפלד נקבר במושבת ילדותו, זכרון יעקב.
חיים אישיים

ב-1926 נשא לאשה את עליזה-אולגה (בת חנה וד"ר צבי הירש ברדש מצפת).
לזוג היו שלושה בנים: צבי, אריה, ישראל יהודה.
גלריית תמונות

חזית מערבית ראשית של בית רוזנפלד
הכניסה לבית רוזנפלד
שלט על קיר בית אהרון רוזנפלד
לקריאה נוספת

דניאלה רן, בין ספינה לרציף, הוצאת פרדס.
אלוף ודרור אור-אל, בנימין אוראל אדריכל ללא דיפלומה, חמו"ל, עמ' 130 ואתר הספר
הערות שוליים

1 2  דוד תדהר (עורך), "ד"ר צבי ברדש", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1225
↑  אפרים פקיד ביקב זכרון יעקב ועסקן צבורי, מצאצאי ה"חכם צבי" ובנו רבי יעקב עמדין היעב"ץ; לאביו הוחלף בעודו ילד שם-המשפחה עמדין לרוזנפלד ונתינותו הרוסית לטורקית-מולדבית, כדי להצילו מהחטיפה לצבא ניקולאי הראשון
↑  דבורה אהובה בת אריה ליב נייזרמן מבראילה (ממייסדיה וראשוני איכריה של זכרון יעקב)
↑  חיפה כלכלה ומשק בשנים 1979/80, לשכת המסחר והתעשייה חיפה, עמ' 10.
↑  השם שונה מאוחר יותר ל"בנק חיפה בע"מ" (ב-9 ביולי 1936) וחדל לשמש כבנק ב-31 בינואר 1939; מאז נקרא המוסד "אוצר בעלי הבתים בע"מ".
↑  דוד תדהר (עורך), "ד"ר צבי ברדש", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1257
הוגו בלאק

הוגו לאפייט בלאק (באנגלית: Hugo Lafayette Black;‏ 27 בפברואר 1886 –  25 בספטמבר 1971) היה עורך דין, פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כסנאטור מטעם אלבמה בשנים 1927–1937, ולאחר מכן ועד 1971 כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. כחבר המפלגה הדמוקרטית וכתומך מסור של מדיניות הניו דיל, הוא תמך בפרנקלין דלאנו רוזוולט, הן בבחירות לנשיאות של 1932 והן באלו של 1936. כמי שרכש לעצמו בסנאט מוניטין של רפורמטור, מונה בלאק לבית המשפט העליון על ידי הנשיא רוזוולט ומינויו אושר על ידי הסנאט ברוב של 63 תומכים ו-16 מתנגדים (על המתנגדים נמנו 10 רפובליקנים ו-6 דמוקרטים). בלאק היה הראשון מבין תשעת השופטים שרוזוולט מינה לבית המשפט העליון, והוא המשיך לכהן אחרי כולם, למעט ויליאם אורוויל דאגלס.
כמי שהיה השופט החמישי באורך כהונתו בהיסטוריה של בית המשפט העליון, היה בלאק אחד השופטים המשפיעים ביותר בבית המשפט במאה ה-20. הוא בלט בעיקר בשל תמיכתו בפירוש טקסט חוקת ארצות הברית כפשוטו ובשל עמדתו שהחירויות שהוענקו במגילת הזכויות מחייבות את המדינות על פי התיקון ה-14 לחוקה. במהלך הקריירה הפוליטית שלו נחשב בלאק כתומך נלהב של מדיניות ליברלית ושל חירויות האזרח.
במלחמת העולם השנייה כתב בלאק את חוות דעת הרוב בפסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית שאישר את כליאת היפנים בארצות הברית. בלאק התנגד לדוקטרינת ההליך הראוי המהותי (Substantive due process) (הפירוש לתפישה זו של מתנגדי הניו-דיל בבית המשפט העליון גרם לחוסר אפשרות של הממשלה לחוקק חוקים שהשמרנים טענו שהם הפריעו לכאורה לחירויותיהם של בעלי העסקים) והוא האמין שאין כל בסיס במילות החוקה לזכות לפרטיות, והצביע ברוח דברים אלו בפסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" (Griswold v. Connecticut) מ-1965.
לפני שנבחר בלאק כסנאטור דמוקרטי מטעם מדינת אלבמה, הוא אימץ השקפות אנטי-קתוליות והיה חבר בקו קלוקס קלאן, אך הוא פרש מהארגון ב-1925. ב-1937, עם מינויו לבית המשפט העליון, אמר בלאק: "לפני שהייתי לסנאטור עזבתי את הקלאן. אין לי שום קשר עמם מאז. נטשתי אותם. הפסקתי לחלוטין כל קשר עם הארגון".
במהלך העשור בו כיהן בלאק בסנאט, הוא שימש כמזכיר הסיעה הדמוקרטית בסנאט וכיושב ראש ועדת החינוך והעבודה של הסנאט.
ראשית חייו

הוגו בלאק היה הצעיר מבין שמונת ילדיהם של ויליאם לאפייט בלאק ושל מרתה (לבית טולנד) בלאק. הוא נולד בהרלן, שבמחוז קליי, אלבמה. ב-1890 עברה המשפחה לאשלנד, מקום מושב המחוז.
בלאק סיים את לימודיו בקולג' לחינוך של אוניברסיטת אלבמה שבטסקלוסה. אחיו אורלנדו היה רופא, והוא החליט ללכת בדרכיו. בגיל 22 הוא עזב את טסקלוסה ונרשם לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת אלבמה שבברמינגהאם. אף על פי כן, אחיו אורלנדו הציע שתחת זאת הוגו ירשם לבית הספר למשפטים של האוניברסיטה. ביוני 1906, לאחר שסיים את לימודי המשפטים, הוא שב לאשלנד ופתח שם משרד עורכי דין. המשרד לא נחל הצלחה מרובה, כך שב-1907 עבר בלאק לברמינגהאם, שהייתה אז בתהליך התפתחות, שם הוא התמחה בדיני עבודה ובדיני נזיקין.
כתוצאה מכך שהוא ייצג אפרו-אמריקאי שנדון למאסר עם עבודת פרך, התיידד בלאק עם א. א. ליין, שופט שהיה קשור למקרה. כאשר נבחר ליין למועצת עיריית ברמינגהאם ב-1911 הוא ביקש מבלאק לשמש כשופט בבית המשפט המשטרתי, וזו הייתה ההתנסות היחידה שלו בשיפוט טרם מינויו לבית המשפט העליון. ב-1912 התפטר בלאק מתפקיד זה כדי לשוב לעיסוק בעריכת דין בהיקף מלא. ב-1914 הוא נבחר לתקופת כהונה של ארבע שנים כתובע של מחוז ג'פרסון.
שלוש שנים לאחר מכן, בימי מלחמת העולם הראשונה, התפטר בלאק מתפקידו כדי להתגייס לצבא ארצות הברית, ובסופו של דבר התקדם עד לדרגת קפטן. הוא שירת ברגימנט הארטילריה ה-81, אך לא הוצב בחזית באירופה. באותה תקופה הוא הצטרף למועדון הסיביטאני (אנ') של ברמינגהאם, ובסופו של דבר שימש כנשיאו. הוא המשיך להיות פעיל במועדון עד יומו האחרון, ולעיתים כתב מאמרים עבור פרסומיו.
בראשית שנות ה-20 היה בלאק חבר במועדון מספר 1 על שם רוברט אדוארד לי של הקו קלוקס קלאן בברמינגהאם, עד לפרישתו ממנו ב-1925. ב-1937, לאחר אישור מינויו לבית המשפט העליון, דווח שב-1926 ניתנה לו חברות בארגון לכל החיים.
ב-23 בפברואר 1921 נשא בלאק לאישה את ג'וזפין פוסטר. לזוג נולדו שני בנים ובת. ב-1951 נפטרה ג'וזפין וב-1957 נישא בלאק בשנית לאליזבת סיי דמיריט.
סנאטור

ב-1926 התמודד בלאק בבחירות לסנאט של ארצות הברית בעקבות פרישתו של הסנאטור אוסקר אנדרווד. בשל שליטה של המפלגה הדמוקרטית בפוליטיקה של אלבמה מאז שלילת זכות הבחירה מהאפרו-אמריקאים, שהיו רובם מצביעי המפלגה הרפובליקנית, בראשית המאה, הביס בלאק בקלות את יריבו הרפובליקני, א. ה. דרייר, וזכה ב-80.9% של קולות הלבנים. ב-1932 הוא נבחר לכהונה נוספות ברוב של 86.3% מול המועמד הרפובליקני ג' תאודור ג'ונסון. כסנאטור, רכש בלאק מוניטין של חוקר החלטי. ב-1934 הוא ישב בראש ועדה שבדקה את החוזים עם מובילי דואר אוויר שנחתמו בתקופת כהונתו של וולטר פולגר בראון כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית, חקירה שהובילה לשערוריית דואר האוויר (Air Mail scandal). כדי לתקן את מה שהוא הגדיר כ"הונאה וקנוניה" שנבעו מחוק דואר האוויר של 1930, הוא הגיש את הצעת חוק בלאק-מק'קלר, שאושר כחוק דואר האוויר של 1934. בשנה שלאחר מכן הוא היה חבר בוועדת החקירה של הסנאט בנוגע לנוהגי השדלנות. הוא גינה בפומבי את השדלנים "בעלי העוצמה, הכזבנים, מתקני המברקים, ממסגרי המכתבים בוושינגטון", ודחף לחקיקה שתחייב אותם לפרסם את שמותיהם ואת משכורותיהם.
ב-1935, בתקופת השפל הגדול, שימש בלאק כיושב ראש ועדת החינוך והעבודה של הסנאט, תפקיד בו הוא ישמש עד לתום כהונתו בסנאט. ב-8 באוגוסט אותה שנה, דיבר בלאק, בתוקף תפקידו כיושב ראש הוועדה לחקר השדלנות בתוכנית רדיו של NBC. קהל המאזינים הוכה בתדהמה כששמע את בלאק מדבר על מסע שתדלנות בהיקף של 5 מיליון דולר בענף החשמל שבו נעשה ניסיון להפיל את חוק וילר-רייבורן, שנודע כחוק חברות השירות הציבורי של 1935 (Public Utility Holding Company Act of 1935) שעבר ביולי אותה שנה. החוק חייב את הוועדה לניירות ערך ולבורסות לסגור את כל חברות החשמל המושחתות בארצות הברית. ב-1937 קידם בלאק את הצעת חוק בלאק-קונרי, שנועדה להנהיג שכר מינימום ארצי ושבוע עבודה של שלושים שעות, אף על פי שבתחילה דחה בית הנבחרים, גרסה מתוקנת שלו, שהרחיבה את שבוע העבודה המקסימלי המקורי של בלאק לארבעים שעות, ושעברה ב-1938, לאחר שבלאק סיים את כהונתו בסנאט, ונודעה כחוק תנאי העבודה ההוגנים של 1938 (Fair Labor Standards Act of 1938).
בלאק היה תומך נלהב של הנשיא רוזולט ושל מדיניות הניו דיל. הוא קידם בעיקר את הצעת חוק הארגון מחדש במערכת המשפט של 1937 (Judicial Procedures Reform Bill of 1937), שהייתה ניסיון בלתי מוצלח של הנשיא רוזוולט להגדיל את מספר השופטים בבית המשפט העליון שיצביעו בעד תוכניותיו.
במשך כל שנותיו בסנאט, נשא בלאק נאומים שהתבססו על אמונתו בכוחה המוחלט של החוקה. הוא ראה בצעדיו של בית המשפט העליון שהתנגד לניו דיל כמעשים של שיפוטיות יתר. מבחינתו, פסל בית המשפט באופן בלתי ראוי את החוקים שעברו ברוב גדול בקונגרס.
במהלך כהונתו בסנאט, התנגד בלאק בעקביות לחוק נגד מעשי לינץ', כפי שעשו כל עמיתיו הדמוקרטים מהדרום העמוק. ב-1935 ניהל בלאק פיליבסטר בדיון על הצעת החוק נגד מעשי לינץ' של וגנר וקוסטיגן. העיתון Pittsburgh Post-Gazette דיווח שהצעה להפסקת הפיליבסטר נדחתה, "הדרומיים, בראשות טום קונלי מטקסס והוגו בלאק מאלבמה, גיחכו זה לעברו של זה ולחצו ידיים".
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > מינויו

זמן קצר לאחר כישלון ניסיון הרפורמה בבית המשפט העליון, הגיעה לידיו לנשיא רוזוולט ההזדמנות הראשונה למנות שופט בבית המשפט העליון לאחר פרישתו של השופט השמרן ויליס ואן דוונטר. רוזוולט היה מעוניין שהמחליף יהיה "תומך הניו דיל אוונגלי ראוי", שיהיה צעיר באופן יחסי, שמינויו יאושר על ידי הסנאט, ושיגיע מאזור בארצות הברית שייצוגו בבית המשפט היה חסר. שלושת המועמדים הסופיים היו פרקליט המדינה של ארצות הברית סטנלי ריד, הסנאטור שרמן מינטון ובלאק. רוזוולט ציין שלריד "חסר הלהט הדרוש", ומינטון לא היה מעוניין במינוי באותה עת. ההחלטה נפלה בסופו של דבר על בלאק, שהיה מועמד מהדרום, ושכסנאטור, הצביע בעד כל 24 תוכניות הניו דיל המרכזיות. רוזוולט אהב את השימוש שבלאק עשה בתפקיד של הסנאט כגוף חוקר כדי לעצב את הגישה האמריקאית לרפורמות, את התמיכה ההרחבה שקיבל בבחירות, ואת תמיכתו בו עוד מראשית ימי נשיאותו. הן ריד והן מינטון מונו בהמשך לבית המשפט העליון. ריד היה השופט הבא שמונה על ידי רוזוולט, ומינטון מונה ב-1949 על ידי הארי טרומן.
ב-12 באוגוסט 1937 הגיש רוזוולט את מועמדותו של בלאק. על פי המקובל, אישור מינויו של סנאטור שמועמד לתפקיד ביצועי או שיפוטי, אושר מידית ללא דיון. אף על פי כן, כאשר הוגשה מועמדותו של בלאק, חרג הסנאט ממסורת זו בפעם הראשונה מאז 1853. במקום לאשר את המינוי מיידית, הוא העביר את המינוי לוועדת המשפט של הסנאט. על בלאק נמתחה ביקורת על קנאותו כביכול, על שורשיו התרבותיים, ועל חברותו בקו קלוקס קלאן, כאשר זו נחשפה בפומבי. אך בלאק היה ידיד קרוב של וולטר פרנסיס וייט, המזכיר האפרו-אמריקאי של NAACP, שסייע להפיג את הביקורת. בפסק הדין "צ'מברס נגד פלורידה" (Chambers v. Florida) מ-1940, אחד התיקים הראשונים של בלאק, בו הוא פסק לטובת נאשמים בפלילים אפרו-אמריקאים שחוו הפרות של הזכות להליך ראוי, סייע בהמשך להרגיע את החששות הללו.
ב-16 באוגוסט החליטה ועדת המשפט להמליץ על בלאק ברוב של 13 תומכים מול 4 מתנגדים, ובאותו יום הועבר המינוי לדיון במליאת הסנאט. בשלב זה צצו שמועות על מעורבותו של בלאק בפעילות הקו קלוקס קלאן, ושני סנאטורים דמוקרטים ניסו להפיל את המינוי. אך באותה עת לא הייתה בנמצא עדות חותכת לחברותו של בלאק בארגון, ולאחר שש שעות דיונים הצביע הסנאט ברוב של 63 תומכים ו-16 מתנגדים בעד המינוי. על המתנגדים נמנו 10 רפובליקנים ו-6 דמוקרטים. זמן קצר לאחר מכן, נודע על חברותו של בלאק בקו קלוקס קלאן ובשל כך פרצה שערורייה. בכל אופן, בלאק היה לתומך בולט של זכויות האזרח כאשר כיהן על כס השיפוט.
מושל אלבמה ביב גרייבס מינה את רעייתו דיקסי ביב גרייבס למלא את מושבו הפנוי של בלאק בסנאט. ביומו הראשון של בלאק על כס השיפוט, קראו שלושה עורכי דין תיגר על מינויו על בסיס סעיף אי הכשירות. בית המשפט דחה את הטענה הזאת באותה שנה בפסק הדין אק פארטה לויט (Ex parte Levitt).
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > כהונתו

משעה שהחל בלאק לכהן על כס השיפוט, הוא קידם את רעיון הריסון השיפוטי ופעל לבלום את בית המשפט מלהתערב בעניינים חברתיים וכלכליים. הוא הגן בתוקף על "משמעותה הפשוטה" של החוקה, ששורשיה היו ברעיונות שנהגו בעת שנכתבה, והדגיש את עליונותה של הרשות המחוקקת. מבחינתו של בלאק, תפקיד בית המשפט העליון היה מוגבל והוגדר על ידי החוקה.
בראשית ימי כהונתו בבית המשפט, סייע בלאק להפוך על פיהן החלטות קודמות שהתבססו על הפירוש הצר של סמכות הממשל הפדרלי. חוקים רבים של הניו דיל, שקודם לכן נפסלו על סמך תקדימים קודמים, קיבלו כעת אישור לתאימותם לחוקה. ב-1939 הצטרפו לבלאק השופטים פליקס פרנקפורטר וויליאם אורוויל דאגלס. דאגלס הצביע יחד עם בלאק בתיקים לא מעטים, במיוחד אלו שהיו קשורים לתיקון הראשון לחוקה, בעוד שפרנקפורטר היה עד מהרה לאחד מיריביו האידאולוגיים. בשנים 1946–1971 היה בלאק ותיק שופטי בית המשפט העליון.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > כהונתו > יחסיו עם עמיתיו

באמצע שנות ה-40 היה בלאק מעורב בוויכוח מריר עם השופט רוברט ה. ג'קסון כתוצאה מפסק הדין "תאגיד הפחם ג'וול רידג' נגד איגוד עובדי הפחם של אמריקה" (Jewell Ridge Coal Corp. v. United Mine Workers of America) מ-1945. בתיק זה פסק בית המשפט ברוב של חמישה מול ארבעה לטובת איגוד עובדי הפחם. בלאק הצביע עם הרוב, בעוד שג'קסון התנגד. בכל אופן, תאגיד הפחם הגיש בקשה לעיון חוזר בתיק על בסיס הטענה שבלאק צריך לפסול את עצמו מלדון בתיק, שכן איגוד העובדים יוצג על ידי שותפו של בלאק למשרד עורכי הדין עשרים שנה קודם לכן. על פי כללי בית המשפט העליון, כל אחד מהשופטים רשאי להחליט בעצמו על פסילתו שלו. ג'קסון הסכים שהעתירה לשמיעה חוזרת של התיק צריכה להידחות, אך סירב לתת את הסכמתו להשתתפותו של בלאק בהרכב שידון בתיק. בסופו של דבר, כאשר פסק בית המשפט פה אחד לדחות את העתירה לדיון חוזר, הוציא ג'קסון הצהרה קצרה, שאליה הצטרף פרנקפורטר. בהצהרה זו צוין שג'קסון הצביע בעד דחיית העתירה לא כאישור השתתפותו של בלאק בהרכב שידון בתיק, אלא על בסיס "הטענה המוגבלת" שכל שופט רשאי להגדיר לעצמו את אמות המידה לפסילתו. בתחילה לא משך תיק זה תשומת לב ציבורית מיוחדת, אך ב-1946 כאשר נפטר נשיא בית המשפט העליון הרלן סטון, נפוצו שמועות שהנשיא טרומן התכוון למנות את ג'קסון כיורשו, ואלו הובילו כמה עיתונים לחקור ולדווח על המחלוקת שהייתה בתיק ג'וול רידג'. על פי הדיווח הדליפו לכאורה בלאק ודאגלס לעיתונות שהם היו מתפטרים אילו ג'קסון היה מתמנה כנשיא בית המשפט. בסופו של דבר מינה טרומן את פרד וינסון לתפקיד.
ב-1948 הוציא בלאק צו שביקש השופט אייב פורטאס שאסר על בית משפט פדרלי מחוזי בטקסס להמשיך ולחקור בדבר חשד להונאה ואי-סדרים בבחירות המקדימות לתפקיד הסנאטור מטעם טקסס שהתקיימו באותה שנה. צו זה אישר למעשה את בחירתו של לינדון ג'ונסון כסנאטור על פניו של מושל טקסס לשעבר, קוק סטיבנסון.
בשנות ה-60 התכתש בלאק עם פורטאס, שבאותה עת כבר מונה כשופט בבית המשפט העליון. ב-1968 כינה עוזרו המשפטי של נשיא בית המשפט ארל וורן את הסכסוך בין השניים כ"אחד ממקרי האיבה המרכזיים ביותר בבית המשפט".
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > כהונתו > שנות ה-50 ואילך

תקופת כהונתו של וינסון כנשיא בית המשפט העליון הקבילה לבהלה האדומה השנייה, תקופה של גישה אנטי-קומוניסטית אינטנסיבית בארצות הברית. בכמה תיקים שהובאו בפני בית המשפט העליון, הוא אישר את תקפותם של החוקים האנטי-קומוניסטים שהועברו באותה תקופה. לדוגמה, בפסק הדין "איגוד התקשורת האמריקאי נגד דודס" (American Communications Ass'n v. Douds) מ-1950, אישר בית המשפט העליון חוק שדרש מפעילי איגודים מקצועיים להתחייב לא להיות חברים במפלגה הקומוניסטית. בלאק כתב חוות דעת מיעוט בתיק זה, בה הוא טען שהחוק הפר את סעיף חופש הביטוי שבתיקון הראשון לחוקה. באופן דומה, בפסק הדין "דניס נגד ארצות הברית" (Dennis v. United States) מ-1951 אישר בית המשפט את חוק סמית' (Smith Act), שהגדיר כפשע "תמיכה, סיוע, ייעוץ או לימוד של החובה, הנחיצות, הרצון או הנאותות להפלת ממשלת ארצות הברית". בחוק זה נעשה לעיתים קרובות שימוש בהעמדה לדין של אנשים שהצטרפו למפלגה הקומוניסטית. גם בתיק זה הגיש בלאק חוות דעת מיעוט, בה הוא כתב:
על פי דעת הקהל כפי שהיא מתקיימת כעת, מעטים ימחו על הרשעתם של עותרים קומוניסטים אלו. עם זאת, קיימת תקווה, שבזמנים רגועים יותר, כאשר שוככים הלחצים, ההתלהטויות והחששים הנוכחיים, בית משפט זה או בית משפט שיבוא אחריו ישיב את החירויות של התיקון הראשון למקום הראוי להן בחברה חופשית.
החל משנות ה-40 כתב בלאק פסקי דין שהיו קשורים לסעיף חופש ההתאגדות ובהם הוא עמד על עקרון הפרדת הדת מהמדינה. הבולט מבין פסקי דין אלו היה "אנגל נגד ויטל" (Engel v. Vitale) מ-1962, בו הוכרז כי תפילות באישור המדינות בבתי ספר ציבוריים נוגדות את החוקה. פסק דין זה עורר התנגדות, במיוחד בקרב חוגים שמרניים. מאמצים להשבת התפילות בבתי הספר באמצעות תיקון לחוקה כשלו.
ב-1953 הלך לעולמו נשיא בית המשפט העליון וינסון ובמקומו מונה ארל וורן. בעוד שכל חברי הרכב השופטים היו ליברלים תומכי הניו דיל, בלאק היה חלק מהאגף הליברלי ביותר של בית המשפט, יחד עם השופטים וורן, דאגלס, ברנן וגולדברג. לדבריהם לבית המשפט העליון היה תפקיד מעבר לזה של הקונגרס. אם כי הוא הצביע לעיתים קרובות יחד עם השופטים הללו, נקט בלאק לפעמים בעמדה משלו בכמה תיקים, שהבולט מבנייהם היה פסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" (Griswold v. Connecticut) מ-1965, שקבע שהחוקה מגינה על הזכות לפרטיות. משלא נמצאה זכות זו כתובה במפורש בחוקה, כתב בלאק בחוות דעת המיעוט שלו ש"אנשים טובים ומוכשרים רבים דיברו וכתבו ברהיטות ...על החובה של בית משפט זה לשמור על החוקה ככזאת שנמצאת בהרמוניה עם הזמן. ...אני כשלעצמי עם כל הכבוד דוחה את ההשקפה הזו".
יריבו האידאולוגי הבולט ביותר בבית המשפט העליון בתקופת נשיאותו של וורן היה השופט ג'ון מרשל הרלן השני, שהחליף ב-1955 את ג'קסון. השניים היו חלוקים בכמה סוגיות, כולל יישומה של מגילת הזכויות במדינות, היקף יישומו של סעיף ההליך הראוי, והעיקרון של קול אחד לכל אחד.
משנתו המשפטית

משנתו המשפטית של בלאק היא הייחודית ביותר מבין אלו של שופטי בית המשפט העליון בכל תולדותיו והיא השפיעה על שופטים רבים כמו ארל וורן, ויליאם רנקוויסט, ואנטונין סקאליה.
משנתו המשפטית של בלאק כללה שלושה מרכיבים מהותיים: היסטוריה, פשט מילולי ואבסולוטיות. שורשי אהבת ההיסטוריה של בלאק היו נטועים באהבה שרחש כל ימי חייו לספרים, שהובילה אותו להאמין שהמחקר ההיסטורי חיוני למי שמעוניין למנוע מהחברה לחזור על טעויותיה מהעבר. ב-1968 כתב בלאק ש"הכוח משחית, וכוח ללא הגבלה יפתה את שופטי בית המשפט העליון כפי שההיסטוריה מלמדת שהוא פיתה שופטים אחרים".
המרכיב השני, מחויבותו של בלאק לפשט המילולי, הייתה כרוכה בשימוש במילות החוקה להגבלת תפקידי הרשות השופטת. בלאק גרם לשופטים לתת תוקף לעליונותה של הרשות המחוקקת, אלא אם כן זו האחרונה נטלה מהאנשים את חרויותיהם. בלאק כתב: "החוקה היא לא בת אלמוות; את התיקונים והביטולים בה ניתן לבצע בתהליך התיקון כפי שמוגדר בה, לא באמצעות פעולותיהם של שופטים אלא על ידי אלו של העם ונציגיו הנבחרים". בלאק הטיף לעיתים קרובות לעמיתיו בבית המשפט, ליברלים כשמרנים, על החשיבות לפעול במסגרת מגבלות החוקה.
המרכיב השלישי, האבסולוטיות של בלאק, הובילה אותו לכפות את הזכויות על פי החוקה, ולאו דווקא לנסות להגדיר את המשמעות, ההיקף או המידה של כל זכות. בלאק הביע את השקפתו על מגילת הזכויות בחוות הדעת שכתב ב-1947 בפסק הדין "אדמסון נגד קליפורניה" (Adamson v. California), שאותו הוא החשיב כ"חוות הדעת המשמעותית ביותר שנכתבה על ידו":
אין אני מחשיב את מגילת הזכויות ככותונת משוגעים מיושנת מהמאה ה-18... יש הסבורים שהוראותיה כבר לא בתוקף. ואכן הם נכתבו כמענה לעוולות עתיקות. אך הם אותו סוג של עוולות אנושיות שנוצרו ממאה למאה בכל מקום בו המעטים חיפשו את הכוח המופרז על חשבונם של הרבים. למיטב שיפוטי אזרחיה של אף אומה לא יכולים לאבד את זכויותיהם כל עוד מגילת זכויות כמו זו שלנו קיימת ומטרותיה הבסיסיות מפורשות, נאכפות ומכובדות במסירות ...אנהג על פי אמונתי שהכוונה המקורית של התיקון ה-14 - להחיל על כל האנשים את ההגנה המלאה של מגילת הזכויות. הקביעה שבית משפט זה יכול להגדיר אילו סעיפים, אם בכלל, של מגילת הזכויות ניתן לאכוף, ואם כן באיזו מידה, משמעותה לסכל את הכוונה הכללית של החוקה הכתובה.
משנתו המשפטית > ריסון שיפוטי

בלאק האמין אמונה עמוקה בריסון שיפוטי ושמר על סמכותם של המחוקקים לחוקק חוקים, תוך שלעיתים קרובות הוא גער בעמיתיו הליברלים יותר על מה שהוא ראה כחקיקה פרי עטה של הרשות השופטת. השופט השמרן, ג'ון מרשל הרלן השני נהג לומר על בלאק: "אף שופט לא עטה את גלימתו מתוך תחושה עמוקה בנוגע למגבלות שנלוות אליה כמו בלאק". שופט שמרני אחר, רוברט בורק, כתב: "השופט בלאק כיבד באופן משמעותי יותר את מגבלות החוקה בהשוואה לוויליאם אורוול דאגלס ושופטים אחרים של בית המשפט העליון בתקופת נשיאותו של וורן". אחד החוקרים כתב, "אף אחד משופטי בית המשפט לא השתדל במסירות ובהתמדה, כפי שעשה זאת השופט בלאק, למסד אמות מידה קבועות של אובייקטיביות לפסיקה בשאלות חוקתיות". בלאק תמך בתפקידם הצר של השופטים לפרש את החוקה, והתנגד להפיכתם של שופטים למעצבי החברה או כמשכתבי החוקה. הוא התנגד להרחבת הזכויות החוקתיות מעבר למשמעות המילולית או ההיסטורית הפשוטה שלהם, כפי שהוא ראה את עמיתיו הליברלים יותר עושים. עם זאת, הוא גם גינה את מעשיהם שהיו ימניים יותר בהשקפתם בהשוואה אליו, כמו ארבעת הפרשים, רביעיית השופטים השמרנים ששלטו בבית המשפט העליון בשנות ה-20 וה-30, שפסלו רבים מצעדי החקיקה במסגרת מדיניות הניו דיל.
בלאק כתב את חוות דעת הרוב שהתקבלה ברוב של חמישה מול ארבעה בפסק הדין "פורטסון נגד מוריס" (Fortson v. Morris) מ-1967 שסללה את הדרך לבית המחוקקים של ג'ורג'יה לבחור את המושל בעקבות המבוי הסתום בבחירות למשרת המושל של 1966, בהן התמודדו הדמוקרט לסטר מדוקס והרפובליקני בו קאלווי. בעוד שבלאק הצביע עם הרוב על פי הפירוש הקפדני שאישר את סעיפי חוקת המדינה, עמיתיו דאגלס (שאליו הצטרפו וורן, ברנן ופורטס), ופורטס (שאליו הצטרפו וורן ודאגלס) כתבו חוות דעת מיעוט. לדבריו של דאגלס, המסורת של מדינת ג'ורג'יה הבטיחה את ניצחונו של מדוקס אף על פי שהוא פיגר אחר קאלווי בכ-3,000 קולות בבחירות הכלליות. דאגלס גם ראה את הסוגיה כהמשכיות של החלטה קודמת בפסק הדין "גרי נגד סנדרס" (Gray v. Sanders), שפסלה את מערכת יחידות המחוזות (County unit system), סוג של חבר אלקטורים שקודם לכן נעשה בו שימוש לבחירת המושל בג'ורג'יה. בלאק טען שחוקת ארצות הברית לא מגדירה כיצד המדינות יבחרו את מושליהן. "אין זה תפקידנו לכתוב חוקים חדשים שיתאימו לצורך העכשווי. מוטל עלינו לפרש את החוקה", הסביר בלאק.