stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה לייב פוחובסקי
הערות שוליים

↑  נסים לוי, "פרקים בתולדות הרפואה בארץ-ישראל 1948-1799", הוצאת הקיבוץ המאוחד והפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט, הטכניון, חיפה, 1998, עמוד 150
↑  "במלוא העין מעולמו של רופא",ד"ר אפרים סיני,צ'ריקובר מוציאים לאור בע"מ, 1984, עמוד 140
↑  ברוך רוזן ואברהם רשף, תחילתו של חקר התזונה בארץ ישראל ערב מלחמת העולם הראשונה, קתדרה 69, תשרי תשנ"ד (1993)
↑  זהר שביט, תל אביבי, דבר עברית, הערה 26
↑  "במלוא העין - מעולמו של רופא",ד"ר אפרים סיני, הוצאת צ'ריקובר מוציאים לאור בע"מ, 1984, עמוד 140.
↑  כך קם "יד-לבנים"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009841852005171  LCCN: no2022077051  VIAF: 529162481002337680002   WorldCat (עם VIAF): 529162481002337680002
מחנה רחוב ליפובה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מחנה עבודה
 מדינה:  פולין פולין
 מחוז:  לובלין
 תאריכים
 תאריך הקמה:  אוקטובר 1939
 תאריך סגירה:  יולי 1944
 אוכלוסייה
 מפקדי המחנה:  הרמן דולפ
 צבא משחרר:  הצבא האדום
 מספר אסירים בשיא:  כמה אלפים
 השתייכות האסירים:  יהודים, שבויי מלחמה מהצבא הפולני
 נתונים
 קואורדינטות:  51°14′41.5″N 22°33′07.3″E﻿ / ﻿51.244861°N 22.552028°E﻿ / 51.244861; 22.552028
  (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיליפובה(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיליפובה(למפת פרובינציית לובלין רגילה) לובלין חלם זמושץ' ביאלא פודולסק  שווי. פ. פודקרפצקיה בלארוס אוקראינה מזוביהליפובה(למפת פרובינציית לובלין מוגדלת) לובלין חלם זמושץ' ביאלא פודולסק  שוויינטו. פוד. פודקרפצקיה בלארוס אוקראינה מזוביהליפובה
מחנה רחוב ליפובה (בפולנית: Lipowa; בגרמנית: DAW Lindenstraße) היה מחנה עבודה בלובלין. המחנה יועד לשבויי מלחמה ממוצא יהודי, ששירתו בצבא פולין, אך שימש גם כמחנה עבודה ומחנה מעבר ליהודים מכל אזור לובלין.
היסטוריה

המחנה הוקם על אתר מתקני הספורט של איגוד הספורט האקדמי של לובלין וסמוך לאזור תעשייה של העיר ולבית קברות נוצרי. המחנה הוקם באוקטובר 1939 על ידי איש האס אס אודילו גלובוצניק לאחר כיבוש פולין, על מנת להפריד את שבויי המלחמה היהודים מהצבא הפולני המנוצח מחבריהם הגויים.  בנוסף לשבויי מלחמה עבדו במחנה גם יהודים מהעיר לובלין, אשר התגוררו בגטו לובלין או בגטו מיידן טטרסקי. בדצמבר 1940 סופח המחנה ל"מפעלי הציוד הגרמניים" ((Deutsche Ausruestungswerke (DAW), החברה לעבודת כפייה של האס-אס. בפברואר 1941 הועסקו כ-3,000 יושבי המחנה בהקמת מחנה הריכוז מיידנק שהוקם בסמוך. במחנה עברו עובדים רבים, יהודים כשירים שהופנו לעבודה במסגרת אקציות בגטאות הסביבה, חלקם לתקופות קצרות. מן המחנה נשלחו לעבודה במפעלים בסביבה ולעבודות ייצור שונות בבתי מלאכה במחנה עצמו. במרץ 1942, במסגרת מבצע ריינהרד הופרדו גם יהודים כשירים לעבודה שהתגוררו בלובלין ממשפחותיהם שבגטו ונכלאו במחנה העבודה. לאחר חיסול גטאות לובלין בנובמבר 1942 רוכזו כל יהודי העיר הנותרים ברחוב ליפובה.
מפקד המחנה היה הרמן דולפ (Hermann Dolp) והתנאים בו היו קשים ביותר וכללו משמעת נוקשה, עונשים אכזריים והוצאות פומביות להורג. לפי דברי אחת העדות: "כל אחד ידע שליפובה משמעה מכות, עבודה בלי מעיל ובלי נעליים. ליפובה זו עבודה ללא הגבלת זמן". השומרים היו מתנדבי טרווניקי אוקראינים. חולים, בלתי כשירים לעבודה ומתקוממים נשלחו למיידנק. לפי חלק מהעדויות, השבויים היהודים ה"ותיקים" שלטו במחנה ושיתפו פעולה עם הנאצים בתפקיד של קאפו.
המחנה חוסל ב-3 בנובמבר 1943, במסגרת אקציית ארנטפסט, כאשר 2,500 אסיריו היהודים הוצעדו בצעדת מוות להשמדה במיידנק.
לאחר מכן שימש המחנה כמתקן-חוץ של מיידנק לעבודות של אסירים לא יהודים. המחנה חוסל סופית ב-22 ביולי 1944 ו-229 האסירים ששהו בו נשלחו לאושוויץ.
הערות שוליים

1 2  מינה הלברשטט קפלן, בתקופת הכיבוש, כשאנשים הגונים נאלצו להשתחוות ל"גראיירים", קול לובלין 48, נובמבר 2012, עמ' 39
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2014117739  VIAF: 310631982   WorldCat (עם VIAF): 310631982
רחוב היהודים (ירושלים)

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  יהודים
 מיקום
 עיר:  ירושלים 
 רובע:  הרובע היהודי
 
 קואורדינטות:  31°46′32″N 35°13′52″E﻿ / ﻿31.775555555556°N 35.231083333333°E﻿ / 31.775555555556; 35.231083333333
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) רחוב היהודים(למפת ירושלים העתיקה רגילה) רחוב היהודים(למפת ירושלים רגילה) רחוב היהודים(למפת ירושלים מוגדלת) רחוב היהודים  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מפת הרובע היהודי
רחוב היהודים בראשית המאה ה-20
רחוב היהודים (צולם 2013)
רחוב היהודים הוא רחוב מרכזי ברובע היהודי שבעיר העתיקה בירושלים. הוא רחוב שתוואו קדום, ונבנה מדרום לצפון לאורך הקארדו הרומי הקדום.
ברחוב הוקמו בתי הכנסת "החורבה" ובית הכנסת הרמב"ן. לאחר מלחמת ששת הימים, הוקמו בו (ובקארדו שלצידו) אתרי הנצחה אחדים: אתר על מאבק הרובע על שרידתו עד נפילתו, אתר הנצחה למשה רוסנק ואתר הנצחה ללוחמי הרובע היהודים בתש"ח 1948. בבתי המגורים, החדשים ברובם מתגוררות משפחות יהודיות, וכן פועלות בו חנויות וסדנאות אחדות.
היסטוריה

תוואי הרחוב הוא לאורך הקארדו, שהוקם בירושלים בתקופה הרומאית. ונבנה מעליו על תילי הריסות.
במאה ה-19, התגוררו ברחוב לרוב יהודים (כפי שנהג גם ברחוב הנוצרים שבו היו לרוב נוצרים, או בשוק הבשר שבו היו לרוב מוסלמים), וזאת לעומת שווקים מרכזיים אחרים, בעיר העתיקה, שבהם נפגשו בני שלוש הדתות. החוקר פרופ' יהושע בן-אריה מציין, כי בני קהילות הספרדים התגוררו בעיקר בסביבות בתי הכנסת הספרדים, ומשם התפשטו צפונה ומזרחה, הרי שחברי כוללי ההאשכנזים פנו להתיישב ברחוב היהודים וסביבתו, ומשם התפשטו לכיוון צפונה ומערבה. 
בשנת 1860, הקים הרב מאיר אויערבך מהעיר קאליש, בית כנסת בקצה הרחוב, אשר השתייך לכולל ורשה, שהיה ממנהיגיו.
בתארו את התפתחות הרובע היהודי במפנה המאות ה-18 - ה-19, מציין בן-אריה, כי בראשית המאה ה-19 אפשר אולי לאתר את גלעינו הראשוני של הרובע בקטע שמרחוב-היהודים מזרחה בכיוון לכותל. ... גם נוסעים אחרים במחצית הראשונה של המאה מציינים כמקומות-מגורים של היהודים את רחוב המידאן ורחוב היהודים".
בשלהי המאה ה-19, ובעשורים הראשונים של המאה ה-20 התגוררה ועבדה ברחוב אוכלוסייה יהודית. ולצד בתי המגורים פעלו ברחוב חנויות רבות, סדנאות ובתי מלאכה; דוד ילין כתב בזיכרונותיו:
"ובסעיפיו [הסמטאות היוצאות ממנו] כמאתיים וחמישים חנויות קטנות וצפופות, כי כולו קודש [יהודים], ורוב חנווניו מאחינו האשכנזים, כי פה בתוך עמם הם יושבים, ובשפתם [יידיש] אשר העלו אתם מארץ גלותם ידברו ויצעקו ולא יהסס. גם הספרדי גם בן הנכר [לא-יהודי] אשר עֶסק לו ברחוב הזה למוד ילמד לדבר אשכנזית [יידיש]
במלחמת העצמאות נכבש הרובע היהודי על ידי הלגיון הירדני אשר הרס חלק מבתי הרחוב. תושביו היהודים היו לפליטים. חלקם נמלטו אל מערב ירושלים, וחלקם נשבו עם שאר תושבי הרובע היהודי וכוחות המגן של ההגנה ואצ"ל, ונלקחו למחנה בממלכת ירדן, ואחר כך נשלחו לישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים, ובמסגרת פיתוח הרובע היהודי ואכלוסו על ידי יהודים, חלק מהמבנים נהרסו, וחלקם שומרו, ולצדם בוצעה בנייה חדשה על ידי "החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי בירושלים".
הערות שוליים

↑  יהושע בן-אריה, ‏עיר בראי תקופה - ירושלים במאה התשע-עשרה, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1979, באתר "כותר", עמ' 67.
↑  יהושע בן-אריה, עיר בראי תקופה - ירושלים במאה התשע-עשרה, עמ' 360-358.
↑  יהושע בן-אריה, עיר בראי תקופה - ירושלים במאה התשע-עשרה, עמ' 349-348.
| רחובות מרכזיים בעיר העתיקה  |
| --- | --- | --- |
| הרובע הארמני | רחוב הפטריארכיה הארמנית • רחוב סנט ג'יימס •  רחוב אררט • רחוב הארמנים |  |
| הרובע היהודי | רחוב היהודים • רחוב הקארדו • רחוב משגב לדך • רחוב תפארת ישראל • רחוב בתי מחסה • רחוב חב"ד |  |
| הרובע המוסלמי | רחוב הגיא • רחוב שער האריות •  רחוב שער הפרחים • רחוב השלשלת • ויה דולורוזה  • מעלות המדרשה • רחוב בית הבד |  |
| הרובע הנוצרי | רחוב דוד • רחוב השער החדש • רחוב הבורסקאים • רחוב הפטריארכיה הלטינית • רחוב הנוצרים |  |
קרל לואגר

קרל לוּאֶגֶר (בגרמנית: Karl Lueger‏; 24 באוקטובר 1844 – 10 במרץ 1910) היה פוליטיקאי אוסטרי אנטישמי, ראש העיר של וינה בשלהי תקופת קיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית פרנץ יוזף, משנת 1897 עד שנת 1910.
קרל לואגר נולד בווינה, למד משפטים באוניברסיטת וינה וקיבל דוקטורט בשנת 1870.
היה ממייסדי המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית. צידד באידאולוגיה גרמנית-לאומנית ויצא נגד בני הלאומים האחרים בקיסרות. הוביל קו אנטישמי, והאשים, בין היתר, את היהודים בהידרדרותה הכלכלית של וינה. כמו כן ביטא עמדות אנטי-סלאביות. בתעמולתו פנה בעיקר לבני המעמדות הנמוכים בווינה, וניסה להסיתם נגד היהודים בעיר, שרובם היו שייכים למעמד הבינוני המשכיל.
לואגר קרא: "היהודים הללו, הם שודדים מאתנו את כל הקדוש לנו! מולדת! לאומיות! ולבסוף גם את רכושנו!".
בשל שיעורם הגבוה של היהודים באוכלוסיית בודפשט, כינה אותה לואגר בכינוי הגנאי "יודאפשט" (Judapest), ששיקף את עוינותו הן ליהודים והן להונגרים, בהיותם "שני היסודות הפגומים בקיסרות" (ההבסבורגית).
הקיסר פרנץ יוזף, בעל דעות ליברליות והומניסטיות, תיעב את לואגר, ודחה שלוש פעמים את אישור מינויו לראשות העיר וינה, ורק בשנת 1897 אישר את המינוי. לאחר היבחרו לתפקיד מיתן לואגר את הרטוריקה הלאומנית והאנטישמית שלו, ועסק בעיקר בבינויה של העיר.
ללואגר היו מספר ידידים יהודים, וכשנשאל, כיצד מתיישבים הדברים עם עמדותיו ענה: "אני מחליט מיהו יהודי!" (!Wer ein Jude ist, bestimme ich).
יש הרואים בלואגר את מבשר הנאציזם. בעזרת הכריזמה שלו וכישרונו הדמגוגי השפיע לואגר על אישים רבים, ובהם אדולף היטלר, אשר התגורר בווינה בשלהי תקופת כהונתו של לואגר, ובספרו "מיין קאמפף" כתב היטלר כי לואגר היווה מודל לתוכניתו האנטי-יהודית (הן באידאולוגיה שלו והן בכישרון התעמולה שלו).
התעמולה האנטישמית של לואגר ובחירתו לתפקיד, על אף התנגדות המימסד והקיסר, הייתה בין הגורמים שהביאו את תיאודור הרצל למסקנה כי היציבות של האימפריה האוסטרו-הונגרית אינה מובטחת וכי אבד הכלח על הניסיונות לבסס את האמנציפציה ליהודים, ויש לשאוף לפתרון לאומי אלטרנטיבי.
הערות שוליים

↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 186.
↑  גיא מירון, "בין 'מרכז' ל'מזרח', על הדרך המיוחדת של האמנציפציה היהודית בהונגריה", בתוך: רעיה כהן (עורכת), יהודים אירופים ואירופים יהודים בין שתי מלחמות העולם, תשס"ד, עמ' צה–צו.
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 80.
↑  דרכו של הרצל לגיבוש תודעה לאומית יהודית : ב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296423805171  PLWABN: 9810569100305606  BnF: cb11950798c (data)  GND: 118729578  ISNI: 0000 0000 6676 0433  LCCN: n85233244  NKC: jn20040301002  NTA: 075012170  SELIBR: 208446  SUDOC: 027475867  VcBA: 495/102236  VIAF: 27866379   WorldCat (עם VIAF): 27866379
פרץ לביא

| --- | --- |

פרץ לביא
 לידה:  19 בפברואר 1949 (בן 75) פתח תקווה, ישראל 
 ענף מדעי:  פסיכיאטריה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס א.מ.ת. (2006) 
 
פרץ לביא (נולד ב-19 בפברואר 1949) הוא פסיכולוג ישראלי, חוקר הפיזיולוגיה והפתולוגיה של השינה. כיהן משנת 2009 עד אוקטובר 2019 כנשיא הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל בחיפה. פרופסור אמריטוס ומופקד הקתדרה לפסיכיאטריה ביולוגית על שם אנדרי בלרד בטכניון, וחתן פרס א.מ.ת ברפואה לשנת 2006.
ביוגרפיה

פרץ לביא נולד בפתח תקווה. בהיותו בן שנתיים וחצי, נהרג אביו, שהיה קצין בצבא הקבע. שנתיים מאוחר יותר נישאה אמו מחדש, והמשפחה עברה לגור בזכרון יעקב, שם סיים לימודיו בבית הספר היסודי ניל"י ואחרי כן בבית הספר התיכון האזורי בפרדס חנה. היה מדריך ורכז סניף בתנועת הנוער המכבי הצעיר.
פרסים

2006 – פרס א.מ.ת ברפואה.
2006- פרס על שם ויליאם גרון עבור מחקר המצאתי מהאגודה למחקר השינה האמריקאית (American Sleep Research Society).
2005- פרס של ספריית החינוך רפואי על שם מישל והוורד קסלר – בי"ח Brigham&Women, Boston עבור הספר Restless nights (Yale university Press, 2003).
2004 – הפרס הדו-שנתי לחקר השינה מאוניברסיטת פיזה – לחוקר השינה הטוב ביותר באירופה.
2001 – פרס אלקלס, המדען הטוב ביותר מטעם משרד הבריאות הישראלי והקרן הקיימת לישראל.
1995 - פרס הטכניון על שם Herschel Rich לחדשנות טכנולוגית.
מחקריו > שינויים ברמת הערנות ביממה

לביא ערך מחקרים כדי לברר את השינויים ברמת הערנות במהלך היממה. לצורך כך הוא פיתח פרדיגמה מחקרית בה נבדקים התבקשו לנסות להירדם, או להתנגד לשינה, למשך 7 דקות מדי 20 דקות במהלך 24 שעות. הניסויים נערכו בתנאים שונים, כמו לאחר לילות של שינה בת 8 שעות, או 4 שעות, או ללא שינה כלל. עד אותה עת גרסו התאוריות שמידת הישנוניות גדלה באופן מתמיד לאורך היום למעט הסייסטה בזמן הצהרים, כלומר ככל שאדם ער למשך זמן ארוך יותר – כך הוא ישנוני יותר. מחקרי ה-7--13 של לביא, כפי שהם כונו בספרות, סתרו טענה זו, הוא מצא שהשעות שבהן לנבדקים היה קשה ביותר להירדם היו דווקא שעות הערב ב-21.00-20.00 בלילה (לביא כינה פרק זמן זה The Forbidden Zone for Sleep). לביא גם גילה במחקריו שבשעות הלילה רמת הישנוניות גדלה באופן חד בפרק זמן אחד בן עשרים דקות שאותו כינה "שער השינה" במהלכו הנבדקים נרדמו מיד, ולאחריו הצליחו להירדם בקלות מדי 20 דקות עד לשעות הבוקר. שער השינה היה שונה מנבדק לנבדק. היו כאלו שכונו "טיפוסי בוקר" שהשער היה ב-19.00-20.00 והיו טיפוסי לילה שהשער נפתח בשעות מאוחרות של הלילה. מסקנות אלו התקבלו בתחילה בסקפטיות, אך הן אוששו במחקרים נוספים בבני אדם ובבעלי חיים ותרמו בצורה מכרעת להבנת הבקרה של חילופי שינה ועירות.
במחקרים נוספים באותו הנושא הראו לביא ועמיתיו שהבקרה על פתיחתו של "שער השינה" נעשית על ידי הפרשת מלטונין לזרם הדם כשעתיים לפני פתיחתו של שער השינה. בטיפוסי הלילה הוא נפתח לאחר חצות ואילו בטיפוסי בוקר בשעות הערב.
מחקריו > השינה אצל ניצולי השואה: השפעת אירועים טראומטיים על שינה וחלומות

מחקרים אלה נערכו במסגרת עבודות הדוקטורט שעשו אצל לביא חנה קמינר וירון דגן. המחקרים ניסו לבדוק מהן ההשפעות של אירועים טראומטיים הקשורים בשואה או במלחמה על שינה וחלומות. חנה קמינר בדקה שינה וחלומות בניצולי שואה מסתגלים וכאלו שהוגדרו כלא מסתגלים. כמו כן נבדקה קבוצת ביקורת של ילידי הארץ ללא טראומה בעברם. במחקר הנבדקים ישנו במעבדת השינה והקיצו אותם כשהגיעו לשנת חלום, כדי שידווחו על חלומותיהם (זיכרון חלום מתרחש כשמקיצים משנת החלום).
הממצאים היו מפתיעים, הניצולים המסתגלים לא זכרו רבים מחלומותיהם, טענו שלא חלמו, והחלומות שכן זכרו היו קצרים מאוד, טלגרפיים, ללא עלילה וללא אמוציות. בניגוד לכך, קבוצת הביקורת זכרה את מרבית החלומות, שהיו רגילים באופיים. קבוצת הניצולים הפחות מסתגלים זכרו רק 60% מחלומותיהם אך מחצית מחלומותיהם היו סיוטים, חלקם היו קשורים לשואה וחלקם לא היו קשורים לשואה.
מחקרים אלה הביאו את לביא וקמינר למסקנה שכנראה חלק מהאנשים מסוגלים להתמודד עם טראומה נוראה כמו השואה רק באמצעות הדחקה. הסבר זה קרא תיגר על הגישה לפיה ניתן לטפל בבני אדם שחוו טראומות קשות על ידי היזכרות בה ודיבור עליה. הדבר עורר את קצפם של פסיכיאטרים ופסיכולוגים רבים שלא קיבלו את הממצאים ואת הטענה של לביא ושותפיו שאין טעם לעודד ניצולים לעורר את זיכרונותיהם, כי טראומה מסיבית דורשת טיפול הפוך.
מחקר דומה נעשה במעבדת השינה בטכניון על ידי ירון דגן שחקר את שנתם של חיילים שלקו בתסמונת פוסט-טראומטית. הממצאים הראו שלמרות תלונותיהם בדבר אינסומניה, כלומר קשיי הירדמות ויקיצות תכופות משינה, בני אדם עם תסמונת פוסט טראומטית ישנו שינה עמוקה יותר מאשר קבוצת ביקורת של בני אדם ללא הפרעות בשנתם. כמו כן נמצא שהיה פער גדול בין תלונותיהם הסובייקטיביות לבין ממצאי המעבדה שבמקרים רבים גילו שינה תקינה. לביא סיכם את ממצאיו על השפעות טראומה על שינה וחלומות במאמר שפרסם על פי הזמנת העורך בעיתון היוקרתי New England Journal of Medicine.
מחקריו > הפרעות שינה ובמיוחד הפרעות נשימה בשינה

פרץ לביא היה בין הראשונים בעולם שבסוף שנות השבעים החלו לחקור את תופעת דום הנשימה בזמן השינה (Sleep Apnea Syndrome). הוא היה בין הראשונים שדיווחו שהתסמונת נפוצה מאוד באוכלוסייה הכללית ואיננה נדירה כפי שנטו לראות עד שנות השבעים.
לביא היה גם מהראשונים שהבחינו בכך שדום נשימה בזמן השינה מהווה סיכון ללחץ דם.
בשנות האלפיים הוא הראה ביחד עם רעייתו, הביולוגית של התא ד"ר לינה לביא, שדום נשימה בשינה מהווה גורם סיכון לטרשת עורקים ומכאן שהוא גם גורם סיכון למחלות לב ותמותה. בשנים האחרונות הוא תרם מספר מאמרי מפתח לנושא של תמותה בחולי דום נשימה בשינה.
לביא חקר את ההיסטוריה של המדע, ובמיוחד ההיסטוריה של חקר השינה והמוח. בנושא זה כתב את ספרו הפופולרי "מחשבות אודות המח: ציוני דרך בהבנת פעילות המח" שיצא בהוצאת האוניברסיטה המשודרת ב-1989. לאחרונה פרסם מאמר על ההיסטוריה של תסמונת דום נשימה בשינה.
חיים אישיים

פרץ לביא נשוי לד"ר לינה לביא, ביולוגית של התא במקצועה, ולהם שלושה ילדים.
ספרים שכתב

פרץ לביא, "שיחות על שינה וחלימה", האוניברסיטה המשודרת
פרץ לביא, "עולמה הקסום של השינה", ידיעות אחרונות ספרי חמד, 1993
. Lavie, P. Lectures on Sleep and Dreaming. Ministry of Defense Publication, Israel, 1981 (Heb.).
. Schulz, H. and Lavie, P. (eds.) Ultradian Rhythms in Physiology and Behavior. Springer, Berlin, 1985.
. Horne, J. and Lavie, P. (eds.). Sleep. Fischer Struttgart, 1988.
. Lavie, P. Brain, Structure and Function: Historical Concepts. Ministry of Defense Publication, Israel 1989 (Heb.).
. Lavie, P. The Enchanted World of Sleep. Yale University Press (translated into French, Italian, German, Polish, Greek, Spanish, Portuguese, Czech, Ukrainian, Chinese [2 versions], Japanese) 1996.
. Lavie, P., Pillar, G. and Malhotra A. Sleep Disorders: Diagnosis, Management and Treatment. A Handbook for Clinicians. Martin Dunitz Ltd, publishers, London, 2002.
. Lavie, P. Sleepless nights: When snoring becomes sleep apnea. Yediot Achronot/Sifrei Chemed, Tel-Aviv, Israel, 2002.
. Lavie, P. Restless Nights: Understanding Snoring and Sleep Apnea. Yale University Press, 2003.
יחזקאל דנין (סוכובולסקי)

יחזקאל ורחל דנין, 1929
רחוב הרצל (תל אביב)
קבר בני הזוג דנין בבית הקברות טרומפלדור
מכתבו של יחזקאל דנין לרשויות בנושא שינוי שם המשפחה מסוכובולסקי לדנין, ב-י"א באייר ה'עת"ר 20 במאי 1910
יחזקאל דב דָנין (סוכובולסקי) (1868, ביאליסטוק – 30 בדצמבר 1945, תל אביב) היה יזם, סוחר, תעשיין, פעיל ציוני, מראשוני אחוזת בית.
קורות חיים

נולד בעיר ביאליסטוק שבפולין (אז באימפריה הרוסית), ועלה לארץ ישראל בגיל 18. זמן קצר עבד כפועל חקלאי בראשון לציון והיה חבר (1887) בהתארגנות הראשונה של פועלים יהודים יחד עם אבא רומנוב, אברהם אייזנברג ויהודה גרזובסקי (גור). האגודה פעלה זמן קצר עד שחוסלה עקב האשמתה בליבוי יצרים במושבה כנגד פקידי הברון רוטשילד. לאחר מכן השתקע ביפו, פתח בה בית מסחר למזון ועסק גם בייצוא שקדים, שמן זית, דבש וענבים ממושבות העלייה הראשונה. גם אחיו עסקו בפעילות ציונית. אחיו דוד היה איש חיבת ציון ומזכירו של הרב שמואל מוהליבר, אחיו צבי גדליהו היה פועל חקלאי, ממייסדי מפלגת הפועל הצעיר, הסתדרות העובדים הכללית ותנועת המושבים ואחותו תמימה הייתה מראשונות הגננות בארץ ישראל וממייסדי הפועל הצעיר.
יחזקאל סוכובולסקי ויתר על נתינותו הרוסית ו"התעתמן" (כלומר: קיבל על עצמו נתינות של האימפריה העות'מאנית), דבר שאיפשר לו לרשום על שמו נדל"ן בארץ ישראל, אשר נרכש על ידי יהודים בעלי נתינות זרה. בין היתר רשם על שמו אדמות בראשון לציון, ברחובות ובחדרה, שעל חלק ניכר מהן ניטעו פרדסים.
סוכובולסקי נישא לרחל בת יהושע ילין, ושינה את שם משפחתם ל"דנין". ביתו ברחוב רזיאל היה בית הכנסת אורחים ושימש כלשכת עבודה ומידע, שאליה הגיעו עולי העלייה השנייה והתקבלו מיד עם רדתם מהאונייה בנמל יפו. ביתו שימש גם כבית-ועד לראשי היישוב. בבית זה נוסדה ספריית שער ציון, לשכת ארץ ישראל של ארגון בני ברית והסניף הארץ ישראלי של אגודת "בני משה". בבית דיברו עברית בהברה ספרדית, ודנין ואשתו היו מראשוני "הוועד להשלטת השפה העברית" בעת מלחמת השפות. יחד עם נתן קייזרמן וב. רבינוביץ פתחו בבית גם גן ילדים (שהיה גן הילדים העברי השני או השלישי, לאחר גן הילדים בראשון לציון וגן הילדים של חסיה סוקניק בירושלים).
בשנת 1902 נבחר דנין על ידי בנימין זאב הרצל לרכז את מכירת "השקל הציוני" (המס שזיכה את משלמו בזכות הצבעה בקונגרס הציוני העולמי) ואת מניות אוצר התיישבות היהודים, הבנק למימון הפעילות הציונית בארץ ישראל. בשנת 1903 כיהן כציר בכנסייה הארצישראלית שהתכנסה בזכרון יעקב במטרה להוות את ה"פרלמנט" של יהודי ארץ ישראל. במסגרות פעילות שונות גיבש עם גיסו דוד ילין את הרעיון להקים שכונות יהודיות מחוץ ליפו, בדגם היציאה מהחומות הירושלמית.
בשנת 1907 היו דנין ורחל אשתו – יחד עם מאיר דיזנגוף, עקיבא אריה ויס, יצחק חיותמן ודוד סמילנסקי – בין חמש משפחות המייסדים של אחוזת בית, הפרוור העברי הצפוני של יפו, שעתיד היה להפוך לעיר תל אביב. בהגרלת המגרשים לאחוזת בית הגריל דנין מגרש בצומת הרחובות ליליינבלום והרצל, ובנה בו את ביתו בעבודה עברית.
לאחר הקמת תל אביב השתתף כיזם או כשותף בבתי חרושת ביפו (מכונות ויציקה "שטיין", ספירט, בשמים ועוד), בזכרון יעקב (שימורים) ובמוצא (רעפים), ואף עסק בגידול טבק. את פעולותיו מימן על ידי "בנק קרדיט גומלין" שהקים וניהל, אשר סייע לפיתוח התעשייה היהודית. במלחמת העולם הראשונה גורש על משפחתו מתל אביב, ולאחר המלחמה חזרו לביתם ברחוב הרצל.
נפטר בתל אביב ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
בני הזוג דנין עומדים במרכז ספרה של רבקה אלפר, "קורות משפחה אחת".
צאצאיו

לזוג דנין נולדו: משה, חנה, דבורה, שולמית, ציפורה, שרה, דן, חירם, עזרא. בנם הצעיר של הזוג דנין, אהרון, היה הילד הראשון שנולד בתל אביב, וכונה "הבן הבכור של תל אביב".
בנו, עזרא דנין, היה איש הש"י – שירות הידיעות של ארגון "ההגנה" בתקופת היישוב – ויועץ לענייני ערבים במשרד החוץ בתקופת המדינה.
אהרון היה מנהל סניף המשרד הארצישראלי בצפת ועסק ברכישת קרקעות מערבים לטובת התיישבות יהודית.
נכדו, הבוטנאי אבינעם דנין, הוא בנו של חירם.
נינו, נכדו של דן, הוא רוברט (רוב) דנין, שהיה ראש הדסק הישראלי בסטייט-דפרטמנט, עוזרו של טוני בלייר כשליח הקוורטט לענייני המזרח התיכון, וראש המשלחת של הקוורטט בירושלים.
ראו גם

מייסדי תל אביב
לקריאה נוספת

'דנין (סוחובולסקי), יחזקאל', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 164–165.
יעקב חורגין, דוד תדהר, יחזקאל דנין, תל אביב: ספרית ראשונים על ידי התאחדות בני היישוב, חוברת ז', כרך א', תש"ג.
רבקה אלפר, קורות משפחה אחת;  תל אביב: דבר, תשט"ו. מהדורה ב: תשט"ז; מהדורה ג: ירושלים: מ' ניומן, תשכ"ז; מהדורה מצולמת: ירושלים: אריאל, תשנ"ג
הערות שוליים

↑  התאגדויות פועלים לפני הקמת ההסתדרות, באתר תנועת העבודה הישראלית
↑  צבי גדליהו סוכובלסקי באתר "ראשונים".
↑  מפת רחובות, 1897, עם סימון מגרש בבעלות יחזקאל סוכובולסקי במערב המושבה . 'תכנית מושב רחבות', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  רון פז, ‏הבניין ברח' רזיאל ביפו: הריסה בשיטת הסלמי, באתר גלובס, 23 בפברואר 2003
↑  שלומי שבה,  הו עיר, הו אם, החברה האמריקאית־ישראלית למו״לות, 1977, עמ' 230
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524664005171  VIAF: 315203815   WorldCat (עם VIAF): 315203815
המכביה העשירית

| --- | --- |

סמל המכביה העשירית
 עיר מארחת:   תל אביב-יפו, ישראל
 מדינות משתתפות:  33
 ספורטאים משתתפים:  2,700
 טקס הפתיחה:  12 ביולי 1977
 טקס הנעילה:  21 ביולי 1977
 נפתח רשמית על ידי:  נשיא המדינה, פרופסור אפרים קציר
 השביע את המשתתפים:  דן ברנר
 השביע את השופטים:  אברהם גרין
 הדליק את הלפיד האולימפי:  מיקי ברקוביץ'
 האצטדיון הראשי:  אצטדיון רמת גן
 → המכביה התשיעית המכביה האחת-עשרה ← 
המכביה העשירית הייתה אירוע ספורט המוני יהודי, שנערך בישראל, ביולי 1977, כחלק מסדרת אירועי המכביה.
כ-2,700 ספורטאים מ-33 מדינות השתתפו במכביה העשירית.
במכביה זו חודשו תחרויות השחמט במסגרת המכביות ביוזמתו של אלמוג בורשטיין, כשבמכביה זו התחרו שחמטאים יהודים מ-15 מדינות שונות.
שיאן העולם באולם בקפיצה במוט, דן ריפלי(אנ') מארצות הברית הגיע למכביה והשתתף בקפיצות ראווה.
השחיינית ונדי ויינברג מארצות הברית בעלת מדליית ארד אולימפית (מונטריאול 1976) במשחה ל-800 מטר, זכתה במכביה העשירית ב-8 מדליות, מהן 6 מדליות זהב ו-2 מדליות כסף. השחיין הילרי ברגמן מארצות הברית זכה ב-6 מדליות זהב.
במכביה זו לראשונה השתתפו ספורטאים מהמדינות הבאות:
בוליביה בוליביה
יפן יפן
נורווגיה נורווגיה
המתחרים והזוכים > אתלטיקה קלה > אתלטיות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 התחרות: 
| ריצת 100 מטר | אסתר רוט-שחמורוב   ישראל ישראל | 11.80 שניות | מאיה קלה   ישראל ישראל | 12.19 שניות | ציפי בן-דב   ישראל ישראל | 12.23 שניות |
| ריצת 200 מטר | אסתר רוט-שחמורוב   ישראל ישראל | 24.03 שניות | מאיה קלה   ישראל ישראל | 25.29 שניות | ענת להב   ישראל ישראל | 25.89 שניות |
| ריצת 400 מטר | דיאנה הפרט   ישראל ישראל | 57.18 שניות | פיאנה בומשטיין   ישראל ישראל | 58.48 שניות | מרית וולטמן   ישראל ישראל | 58.48 שניות |
| ריצת 800 מטר | פזית פביאן   ישראל ישראל | 2:14.68 דקות | רחל הלה   ישראל ישראל | 2:14.85 דקות | רבקה שהם   ישראל ישראל | 2:15.02 דקות |
| ריצת 1500 מטר | זהבה שמואלי   ישראל ישראל | 4:34.96 דקות | ענת מאירי   ישראל ישראל | 4:35.42 דקות | רחל הלה   ישראל ישראל | 4:38.90 דקות |
| ריצת 100 מטר משוכות | אסתר רוט-שחמורוב   ישראל ישראל | 13.50 שניות   שיא מכביה | נדיה סטקובסקי   אוסטרליה אוסטרליה | 15.59 שניות | זיוה רבינוביץ'   ישראל ישראל | 15.68 שניות |
| ריצת שליחות 4x100 | ישראל ישראל   אסתר רוט-שחמורוב   ציפי בן-דב   ענת להב   מאיה קלה | 47.88 שניות |  |  |  |  |
| ריצת שליחות 4x400 | ישראל ישראל   מרית וולטמן   פיאנה בומשטיין   נעה שטרן   דיאנה הפרט | 3:53.78 דקות   שיא מכביה | אוסטרליה אוסטרליה | 4:17.18 דקות | ארצות הברית ארצות הברית | 4:31.12 דקות |
| קפיצה לגובה | רות זלוצ'נקו   ישראל ישראל | 1.75 מטר | ורד עצמון   ישראל ישראל | 1.65 מטר | איירן מלך   ישראל ישראל | 1.60 מטר |
| קפיצה לרוחק | אורנה עוזיאל   ישראל ישראל | 5.80 מטר | אירית קויצ'ינסקי   ישראל ישראל | 5.73 מטר | סיגל גונן   ישראל ישראל | 5.41 מטר |
| זריקת דיסקוס | מירה בולבה   ישראל ישראל | 43.78 מטר   שיא מכביה | יפה סלמון   ישראל ישראל | 38.12 מטר | לאה ברינג   ישראל ישראל | 32.86 מטר |
| הטלת כידון | קלרה פלום   ישראל ישראל | 39.12 מטר | רינדה בקלמן   ארצות הברית ארצות הברית | 37.26 מטר | נעמי פיברגר   ישראל ישראל | 33.58 מטר |
| הדיפת כדור ברזל | מירה בולבה   ישראל ישראל | 13.06 מטר   שיא מכביה | לאה ברינג   ישראל ישראל | 12.59 מטר | פרלה כהן   ישראל ישראל | 11.14 מטר |
| קרב חמש | זיוה רבינוביץ'   ישראל ישראל | 3385 נקודות   שיא מכביה |  |  |  |  |