stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוטיס (מתאבק)
ביוגרפיה

בבית הספר בוגוז'ביץ' נטל חלק בהיאבקות ונחשב למתאבק מצליח. הוא היה אלוף בהיאבקות מסוג גרקו-רומן לנערים באליפות הארצית של שנת 2009. בוגוז'ביץ' זכה באליפות הארצית בהיאבקות בסגנון גרקו-רומן של המשחקים הפאן-אמריקאיים לנערים של שנת 2011 ובמדליית ארד בהיאבקות בסגנון גרקו-רומן במשחקים הפאן-אמריקאיים של שנת 2014. בשלב מסוים הוא נחשב כמועמד לנבחרת האמריקאית לאולימפיאדת לונדון ואף השקיע יותר זמן באימונים במתחם האולימפי בקולורדו.
קריירת היאבקות מקצועית > קריירה מוקדמת (2015–2016)

בוגוז'ביץ' החל את קריירת ההיאבקות שלו באקדמיה של הארגון Mercury Pro Wrestling בארבאדה, קולורדו, שם התאבק תחת שם הבמה דוזר בנוסף לארגונים עצמאיים נוספים כמו Ultra Championship Wrestling-Zero ו-New Revolution Wrestling, שבו הצליח לזכות באליפות.
קריירת היאבקות מקצועית > WWE > NXT‏ (2016–2018)

ב-12 באפריל 2016 נודע שבוגוז'ביץ' הוא אחד מעשרת המגויסים החדשים להתחלת האימון שלהם במתחם האימונים, ה-Performance Center. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקרב זוגות שאינו שודר לטלוויזיה ביחד עם אדריאן ג'אוד בהפסדם ל-The Authors of Pain (אקאם ורזאר). כבר באותו החודש, בוגוז'ביץ' חבר לשורות המתאבק טאקר נייט והשניים החלו להתחרות יחדיו בקרבות זוגות. השניים כונו בשם "Heavy Machinery" (או בעברית: מכונות כבדות) וערכו את הקרב הטלוויזיוני הראשון שלהם ב-19 באוקטובר במסגרת התוכנית NXT, שבו הפסידו לאוסטין אריס ורודריק סטרונג כחלק מהסיבוב הראשון בטורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס לשנת 2016. בקרב זה בוגוז'ביץ' הוכר בשם הבמה החדש שלו, אוטיס דוזוביץ'. השניים ניצחו לראשונה ב-29 במרץ 2017 זוג בשם מייק מרשל וג'ונתן אורטגון. ב-12 ביולי דוזוביץ' ונייט איתגרו לקרב על אליפות הזוגות של NXT את אקאם ורזאר, אך השניים הפסידו ולא הצליחו לזכות בתואר הזוגות. ב-7 באפריל (בפרק ששודר בטלוויזיה ב-11 באפריל) קרב הזוגות בין הווי משינרי לבין רידיק מוס וטינו סבטלי, נקטע על ידי ה-War Raiders (רואו והנסון) שתקפו את הארבעה. ב-9 במאי הווי משינרי הפסידו ל-War Raiders. ב-23 במאי הווי משינרי הפסידו ל-The Mighty‏ (TM-61 לשעבר). ב-4 ביולי דוזוביץ' הפסיד בקרב האנדיקאפ שתיים על אחד לצמד TM61. ב-1 באוגוסט, הווי משינרי ניצחו את The Mighty בקרב זוגות. ב-26 בספטמבר, דוזוביץ' הפסיד לאלוף ה-NXT, תומאסו צ'אמפה, בקרב שאינו היה על התואר. ב-7 בנובמבר, השניים ניצחו את סטיב קאטלר וווסלי בלייק מקבוצת The Forgotten Sons. ב-26 בדצמבר, הווי משינרי כשלו בניסיונם לזכות בתואר אליפות הזוגות לאחר שהפסידו לאלופים, קייל אוריילי ורודריק סטרונג מקבוצת The Undisputed Era.
אליפויות והישגים

הישגים במגזין ההיאבקות Pro Wrestling Illustrated - PWI
PWI דירג אותו במקום ה-69 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2020
טירון השנה (2017)
הישגים בארגון ההיאבקות World Wrestling Entertainment - WWE
אליפות הזוגות של Raw (פעם אחת)  - עם צ'אד גייבל
מחזיק מזוודת "כסף בבנק" (2020)
אולגה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה

אולגה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (בברוסית: О́льга Алекса́ндровна Романовa; 13 ביוני 1882 – 24 בנובמבר 1960) הייתה בתו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, ואחותו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה.
ביוגרפיה > תחילת דרכה

נולדה ב-13 ביוני 1882 בארמון פטרהוף, סנקט פטרבורג, לאלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה ולדאגמאר, נסיכת דנמרק, בתם של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל. לידתה הוכרזה במטח כבוד של 101 התותחים במבצר פטרופבלובסקיה, ומטחים דומים בכל רחבי האימפריה הרוסית. כבר מינקותה, היא הופקדה בידי מטפלת בריטית. מכיוון שהמשפחה הקיסרית הרוסית הייתה יעד מועדף עבור מתנקשים, אולגה ואחיה לא התחנכו בסנקט פטרבורג אלא בארמון גאטצ'ינה מחוץ לעיר. ילדי הצאר גדלו בצורה פשוטה ביותר. הם ישנו במיטות מחנה קשות ללא כריות למעט כשהיו חולים, בבוקר התרחצו באמבטיה קרה והיו אמורים לסדר בעצמם את חדריהם. כאשר הם לא היו עסוקים בדבר מה אחר, היה עליהם להכין מעשי רקמה שנמכרו באירועי צדקה שונים.
אולגה עזבה את הארמון בפעם הראשונה ב-1888 במהלך ביקור בקווקז עם משפחתה. הביקור הסתיים בצורה עגומה בשל תאונת רכבת שממנה ניצלו אולגה ואחיה רק תודות לאומץ לבו של אביהם. אולגה הצטיינה בהיסטוריה, גאוגרפיה, אנגלית, צרפתית וציור. היא הייתה קרובה במיוחד לאביה. ב-9 בנובמבר 1894 מת אלכסנדר השלישי במפתיע, ואחיה של אולגה ניקולאי עלה לשלטון כניקולאי השני, קיסר רוסיה. מאוחר יותר העידה אולגה שסברה כבר אז כי ניקולאי אינו מוכן למלוכה. חרף העובדה שהגיעה לבגרות כבר בשנת 1899, הופעתה הציבורית הראשונה הייתה רק בשנת 1900. היא שנאה את החוויה ומאוחר יותר תיארה בפני הביוגרף שלה ש"הרגשתי כמו חיה בכלוב, אשר נחשפה לפני הציבור לראשונה".. היא מונתה למפקדת הרשמית של רגימנט ההוסרים ה-12, אשר התפרסם בשל חלקו במלחמת רוסיה–צרפת (1812). באותה שנה היא פגשה לראשונה בן-דוד רחוק שלה פטר אלכסנדרוביץ', דוכס אולדנבורג. בנם של אלכסנדר פטרוביץ', דוכס אולדנבורג ואוגניה מקסימיליאנובה, נסיכת לוכטנברג. שנה לאחר מכן הציע לה פטר נישואים. אולגה סיפרה מאוחר יותר: "הייתי כל כך בהלם עד שכל מה שיכולתי לומר היה 'תודה'".
ביוגרפיה > נישואים

אולם הנישואים כשלו עוד בטרם החלו. הם נישאו ב-9 באוגוסט 1901, ולאחר מכן נסע הזוג הצעיר לארמון אולדנבורג. פטר הלך למועדון הימורים וחזר למחרת בבוקר, ואולגה בילתה את ליל כלולותיה לבדה, בוכה בחדרה. פטר גילה עניין מועט באשתו הטרייה, ולא טרח כלל לממש את נישואיו. אולגה חשדה שהוא נדחף להינשא לה בידי אמו השאפתנית. אוגניה מצדה ניסתה לפצות את אולגה ולקשור עמה קשרי ידידות. היא העניקה לה מתנות רבות, שכללו גם נזר שהעניק נפוליאון בונפרטה לז'וזפין דה בוארנה. כמה שבועות לאחר החתונה נסע הזוג לביאריץ שבצרפת ומשם הפליגו לסורנטו שבאיטליה בספינה אנגלית שהושאלה מאדוארד השביעי. עם חזרתם לרוסיה התיישבו בני הזוג באחוזה העתיקה של באריאטינסקי בת ה-200 חדרים. לאולגה היה בנוסף לכך ארמון פרטי משלה שנקרא ה"אולגינו". היא השתמשה בכספה כדי לסייע לנזקקים וסבסדה בתי ספר ובתי חולים. היא עצמה למדה רפואה ועברה הכשרה בעזרה ראשונה.
לאולגה היו יחסים חמים במיוחד עם אחיה מיכאיל. הוא הרגיש בבדידותה ובאומללותה, ובאפריל 1903 הציג בפניה את קצין הפרשים ניקולאי קוליקובסקי. אולגה וקוליקובסקי החלו להתכתב בקביעות, ובאותה שנה התעמתה אולגה עם בעלה ודרשה גט. פטר סרב, אולם מיכאיל ניצל את תפקידיו בצבא כדי להציב את קוליקובסקי בעמדות שבהן יוכל להיות בקשר עם אולגה. בהמשך החלה אולגה להתגורר בארמון צארסקויה סלו לצד אחיה הצאר ניקולאי ומשפחתו. היא הייתה קרובה מאוד לארבע בנותיו של הצאר, ונהגה לצאת עמן למסיבות ואירועים חברתיים. היא נקשרה במיוחד לצעירת הבנות אנסטסיה אשר אותה נהגה לכנות בחיבה "ילדה".
דרך גיסתה אלכסנדרה, נסיכת הסן, התוודעה אולגה לנזיר המסתורי רספוטין אשר נטען שחונן בכוחות על-טבעיים. בניגוד לשאר משפחתה, אולגה לא התרשמה כלל מרספוטין, אולם לא מתחה עליו ביקורת ציבורית. על יחסיה החמים עם מיכאיל העיב רומן של מיכאיל עם אחת מנערותיה - אלכסנדרה דינה קוסיקובסקאיה. מיכאיל רצה להתחתן עם דינה בסתר, אולם ניקולאי סירב לאשר זאת ואף כלא את דינה. מאוחר יותר ברח מיכאיל לווינה יחד עם אשה אחרת - נטליה שרמטייבסקיה. ניקולאי הזועם סירב לאשר לו לחזור לרוסיה. אירועים אלו העציבו מאוד את אולגה. היא תמכה בביצוע רפורמות ליברליות באימפריה, וכן במינויו של ראש הממשלה הליברלי פיוטר סטוליפין. לאחר שגיסתה שקעה בדיכאון בעקבות מחלתו של הצארביץ' אלכסיי, מילאה אולגה את מקומה כצארינה וליוותה את אחיה לכל האירועים הציבוריים.
ביוגרפיה > אחריתה

המשפחה התגוררה בתחילה בטורונטו, ולאחר מכן קנתה חווה ליד אונטריו. ב-1952 הפכה החווה לנטל על אולגה ומשפחתה. הם כבר היו מבוגרים וילדיהם נעשו עצמאיים. בסופו של דבר הם מכרו את החווה ועברו להתגורר בבית בן חמישה חדרים בפרבר של קוקסוויל. היא זכתה לביקורים נכבדים רבים. מרינה, נסיכת יוון ודנמרק ביקרה אותה ב-1954. לואי מאונטבאטן ביקר אותה ב-1959, ומאוחר יותר באותה שנה ביקרו אצלה אליזבת השנייה, מלכת בריטניה ובעלה פיליפ, דוכס אדינבורו. ב-1958 חלה בעלה והיה משותק כמעט, והיא נאלצה למכור חלק מתכשיטיה כדי לממן את הטיפולים שלו. הוא מת באותה שנה, והיא חלתה ואושפזה בעצמה. נראה שהיא לא שמעה על מותה של אחותה קסניה באפריל 1960, כיוון שמחלתה החמירה בהדרגה וב-1 בנובמבר של אותה שנה היא נכנסה לתרדמת. היא נפטרה ב-24 בנובמבר בגיל 78.
אולף השני, מלך דנמרק

אולף השני (בדנית: Olaf II; ‏דצמבר 1370 – 23 באוגוסט 1387) היה מלך דנמרק מ-1376 ועד למותו ומלך נורווגיה, תחת השם אולף הרביעי (בנורווגית: Olaf IV) מ-1380 ועד למותו. אביו היה הוקון השישי, מלך נורווגיה, בנו של מגנוס הרביעי, מלך שוודיה. אמו הייתה מרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק, בתו של ולדמר הרביעי, מלך דנמרק. בנוסף לטענתו לכתר דנמרק ומאוחר יותר לכתר נורווגיה, הוא היה בקו ישיר בסדר הירושה לכתר שוודיה.
אולף הוכתר כמלך דנמרק כאשר מלאו לו חמש שנים ומאוחר יותר הוא ירש את אביו על כס המלכות הנורווגי. מכאן והלאה, במשך יותר מ-400 שנים, נמשלה נורווגיה על ידי דנמרק, עד היפרדותה ממנה ב-1814.
חייו

כאשר מת סבו של אולף, ולדמר השני, מלך דנמרק, הוא היה בן חמש שנים בלבד. הוא הוכרז כמלך דנמרק בשנה שלאחר מכן. אמו, המלכה מרגרטה, שימשה כעוצרת עקב גילו הצעיר. הכרזתו כללה את התואר "היורש האמיתי של שוודיה", שהוסף בהתעקשותה של אמו, מאחר שסבו היה מלך שוודיה עד שאולץ להתפטר. אולף היה מלך סקונה, כולל הערים שנשלטו על ידי ברית ערי הנזה, על פי חוזה שטרלזונד מ-1370. מרגרטה חתמה על כתב הזכויות בשמו של בנה. בכתב הזכויות הסכים אולף להיפגש עם האספה הלאומית אחת לשנה לכל הפחות ולהשיב את הנחלות שסבו, ולדמר הרביעי, החרים במהלך תקופת מלכותו.
עם מות אביו ב-1380 הוכתר אולף כמלך נורווגיה. גם כאשר מלאו לו 15 שנים והוא הגיע לבגרות, המשיכה אמו למשול בשמו. כעת, כאשר הוא מלך גם על דנמרק וגם על נורווגיה, אוחדו שתי הממלכות באוניה פרסונלית, מצב שלמעט תקופות קצרות של אינטררגנום, נמשך עד ל-1814.
מותו

למרות כל התקוות שתלו לעתידו אמו ועמי דנמרק, נורווגיה ושוודיה, הן מעולם לא התממשו. אולף מת באופן בלתי צפוי באוגוסט 1387 בגיל 16. הוא נקבר במנזר סורו שבאי זילנד. עד מהרה צצו שמועות על כך שהוא הורעל.
לאחר מותו הוכרזה אמו כ"הגבירה הכול יכולה של ממלכת דנמרק". על פי חוקת דנמרק באותה תקופה לא היה באפשרותן של נשים למלוך בזכות עצמן. בשנה שלאחר מכן הכריזה עליה נורווגיה כעל "מלכה מושלת". ב-1389, לאחר תבוסתו והדחתו של אלברכט, מלך שוודיה, היא הוכרזה כ"הגבירה הכול יכולה של שוודיה". ב-13 ביוני 1397 היה באפשרותה לאחד את כל שלוש הממלכות הסקנדינביות באוניה פרסונלית תחת כתר אחד של יורשה, אריק מפומרניה, במסגרת איחוד קאלמאר.
ב-550 השנים הבאות לא מלך על נורווגיה שום מלך שנולד על אדמה נורווגית, עד ללידתו של הנסיך האראלד (לימים האראלד החמישי, מלך נורווגיה) ב-1937. מותו של אולף השני שם גם קץ לקו הירושה הזכרי של שושלת ביילבו בשוודיה.
המתחזה

ב-1402 דיווח ההיסטוריון הפרוסי, יוהאן פון פוסליג על אדם חולה ועני שהתאכסן בכפר ליד העיר גרודז'ונדז שפולין. קבוצה של סוחרים מדנמרק שאלו אותו אם הוא לא אדם ידוע בארצם, מאחר שהוא נראה דומה מאוד למלך אולף המנוח. הסוחרים יצאו כדי למצוא אדם שראה והכיר את מראהו של המלך ושבו איתו לשם. כאשר הגיע אותו אדם וראה את מי שהסוחרים חשבוהו לאולף, הוא פרץ בזעקות "אדוני המלך!".
רבים, בעיקר בנורווגיה, לא האמינו שאולף השני אכן מת. הם סברו שהמלכה מרגרטה הרעילה את המלך הצעיר כדי להסירו מדרכה וכדי שהיא תוכל למלוך. על פי השמועות, אולף הצעיר נמלט והתחבא. החדשות על הבחור שהתגלה בגרודז'יונדז הגיעו לאוזניו של הסוחר טים ון דר נלו, שלקח אותו לגדנסק. אצולת העיר קידמה אותו בברכה כמלכן של דנמרק ונורווגיה והעניקה לו מתנות ובגדים ראויים. חותם הוכן עבורו והוא כתב למלכה מרגרטה כדי להודיע לה שהוא בנה ודרש את החזרתם של תאריו ונחלותיו. המלכה השיבה לו במכתב שאם הוא יוכל להוכיח שהוא בנה, היא תקבל אותו בשמחה.
הריבון הגדול של המסדר הטבטוני ליווה את הבחור לקאלמאר כדי שייפגש עם המלכה. מיד עם הגיעו היה ברור שהוא מתחזה. הוא לא היה מסוגל לדבר מילה אחת בשפה הדנית וכאשר הוא נחקר, הוא הודה שהוא פרוסי, בנם של איכרים. אולף המתחזה נלקח ללונד שבסקונה. שם הוא הודה בחתרנותו כנגד המלוכה והוא נדון למוות בשריפה. המכתבים שהוא כתב למלכה נתלו סביב לצווארו וכתר מדומה הונח על ראשו לפני שהוא הועלה על המוקד. רכושו הועבר למנזר והמלכה דאגה להשמיד את חותמו המדומה. המועצה המלכותית הדנית פרסמה הסבר מפורט על נסיבות מותו של אולף האמיתי ב-1387 כדי לסתור את הסיפור על המתחזה שנפוץ ברחבי ארצות הים הבלטי.
איב קליין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 באפריל 1928 ניס, צרפת 
 פטירה:  6 ביוני 1962 (בגיל 34) פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  La Colle-sur-Loup 
 מקום לימודים:  Lycée Masséna 
 תחום יצירה:  ציור, תכשיט, עיצוב תכשיטים 
 זרם באמנות:  ריאליזם חדש 
 בן או בת זוג:  Rotraut 
 צאצאים:  Yves Amu Klein 
 www.yvesklein.com
 
איב קליין (בצרפתית: Yves Klein; ‏ 28 באפריל 1928 – 6 ביוני 1962) היה אמן צרפתי הנחשב לאחת מהדמויות החשובות בעולם האמנות האירופאי שלאחר מלחמת העולם השנייה. הוא היה ממובילי התנועה האמנותית של הנובו ריאליזם שנוסדה בשנת 1960 על ידי המבקר פייר רסטאני (אנ'). בין יצירותיו המפורסמות "המונוכרום הכחול", תמונות המורכבות מצבע בודד של כחול, וכן סדרת האנטרופומטריות, בהן השתמש בנשים עירומות כמכחולים חיים על בד.
המונוכרום הכחול (IKB 191) שיצר איב קליין, 1962
ביוגרפיה

קליין נולד בניס להוריו פרד קליין (אנ') ומארי רמונד (אנ'), אשר היו שניהם ציירים. אביו היה צייר בסגנון פוסט-אימפרסיוניסטי ואמו הייתה דמות מובילה בתנועת הטאשיזם.
בין השנים 1942 ל-1946 למד ב-École Nationale de la Marine Marchande וב-École Nationale des Langues Orientales. באותה תקופה התיידד עם האמנים ארמן (Arman) וקלוד פסקל בקורס ג'ודו, אשר יהיו חבריו הקרובים בהמשך חייו. בשנת 1949 גויס לשירות צבאי בגרמניה. בשנת 1955 הציג את תערוכתו הראשונה ב-Club de Solitaire, לאחר שעבודות המונוכרום שלו נדחו על ידי Salon des réalités nouvelles.
בינואר 1962 נישא לרוטרה אוקר (Rotraut Uecker), אמנית ממוצא גרמני. כעבור מספר חודשים לקה בהתקף לב. ביוני אותה שנה נפטר מהתקף לב נוסף. לזוג נולד בן כמה חודשים לאחר מותו של קליין. הבן, שנקרא על שם אביו, איב אמו קליין (Yves Amu Klein), אמן אף הוא.
בשנת 1949 כתב קליין יצירה תזמורתית בת 40 דקות בשם Monotone-Silence Symphony (סימפוניית השקט המונוטוני). היצירה נכתבה בשני פרקים - פרק ראשון בן 20 דקות המכיל זמזום קבוע, ופרק שני בן 20 דקות הכולל שקט מוחלט.
לעיתים נוהגים לסווגו כאמן נאו-דאדא.
אוטיס דייוויס

אוטיס דייוויס (66) על קו הסיום במירוץ השליחים 4X400 מטר באולימפיאדת רומא 1960. משמאלו קרל קאופמן (אנ') (62) מנבחרת גרמניה שהגיעה למקום השני במירוץ
אוטיס קרנדל דייוויס (באנגלית: Otis Crandall Davis;‏ 12 ביולי 1932 – 14 בספטמבר 2024) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (רומא 1960) ושיאן עולם (1960–1963) בריצת 400 מטר ובריצת שליחים 4x400 מטר.
ביוגרפיה

דייוויס נולד ב-1932 בעיר טסקלוסה שבמדינת אלבמה בארצות הברית. בנעוריו סבל מההפרדה הגזעית שהייתה נהוגה במדינה ונאלץ ללכת לבית ספר לשחורים בקצה העיר על אף שהיה בית ספר בקרבת ביתו. ב-1950, לאחר סיום התיכון, התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית לתקופה של 4 שנים במהלכן שירת במלחמת קוריאה. בתקופה השירות שיחק בנבחרת הכדורסל של חיל האוויר האמריקאי.
לאחר סיום השירות הצבאי שיחק שנה כדורסל בקולג' בלוס אנג'לס, דבר שסייע לו לזכות במלגת כדורסלן ולהיכנס ללימודים באוניברסיטת אורגון. על אף שיועד לכדורסל נמשך דייוויס לאתלטיקה ומאמן האתלטיקה של האוניברסיטה, ביל בוורמן (אנ'), בחן את יכולותיו. תחילה אימן אותו בבור הקפיצה (קפיצה לגובה וקפיצה לרוחק) אולם דייוויס נמשך לריצות בינוניות והחל להתאמן בתחום זה.
בגלל השירות הצבאי והלימודים החלה הקריירה הספורטיבית של דייוויס בגיל מבוגר והיא נמשכה תקופה קצרה מ-1958 (כשהיה בן 26) ועד 1961.
לאחר אולימפיאדת רומא חזר לאוניברסיטה כדי להשלים, בשלהי אותה השנה, תואר ראשון בבריאות וחינוך גופני. עם השלמת התואר ופרישתו מאתלטיקה החל דייוויס לעבוד כמורה בבית ספר תיכון בעיר ספרינגפילד שבאורגון. לאחר מספר שנים החל דייוויס לעבוד כמדריך אתלטיקה בבסיסים של צבא ארצות הברית. ב-1989 עבר מאורגון לניו ג'רזי שבחוף המזרחי וב-2002 החל לעבוד כקצין ביקור סדיר, מורה ומאמן אתלטיקה בתיכון אמרסון (אנ') בעיר יוניון סיטי.
נפטר ב-14 בספטמבר 2024.
קריירה ספורטיבית > 1959

באליפות ארצות הברית באתלטיקה זכה במדליית ארד בריצת 440 יארד.
קריירה ספורטיבית > 1960

באליפות ארצות הברית זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.8 שניות.
קריירה ספורטיבית > 1960 > אלוף אולימפי ושיאן עולם

באולימפיאדת רומא (1960) זכה דייוויס בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בשיא עולם חדש של 44.9 שניות (תוצאה אלקטרונית - 45.07 שניות), לפני שיאן העולם היוצא קרל קאופמן (אנ') מגרמניה (44.9 שניות, תוצאה אלקטרונית - 45.08 שניות) ומלקולם ספנס (אנ') מדרום אפריקה (45.5 שניות) ובכך היה לאתלט הראשון שירד מ-45 שניות, ובריצת שליחים 4x400 מטר ביחד עם ג'ק ירמן (אנ'), ארל יאנג (אנ') וגלן דייוויס בשיא עולם חדש של 3:02.37 דקות, לפני נבחרת גרמניה (3:02.84 דקות) והפדרציה של איי הודו המערבית (3:04.13 דקות).
שיאו בריצת 400 מטר נשבר במאי 1967 על ידי טומי סמית' (44.5 שניות) והשיא בריצת השליחים נשבר כעבור 4 שנים באוקטובר 1964 באולימפיאדת טוקיו על ידי נבחרת ארצות הברית (3:00.7 דקות).
קריירה ספורטיבית > 1961

באליפות ארצות הברית באתלטיקה זכה במדליית זהב בריצת 440 יארד בתוצאה של 46.1 שניות.
אותות כבוד

ב-2004 התקבל להיכל התהילה של האתלטיקה בארצות הברית (אנ')
אוניברסיטת שיאן ג'יאוטונג

| --- | --- |

 אוניברסיטה
 תקופת הפעילות:  1896–הווה (כ־128 שנים)
 בעלי תפקידים
 סגל:  5,583
 סטודנטים
 :  32,000
 מיקום
 מיקום:  שיאן, שאאנשי, הרפובליקה העממית של סין
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 קואורדינטות:  34°14′41″N 108°59′01″E﻿ / ﻿34.244722222222°N 108.98361111111°E﻿ / 34.244722222222; 108.98361111111
 www.xjtu.edu.cn
 he
 
אוניברסיטת שיאן ג'יאוטונג (במנדרינית: 西安交通大学, או בראשי תיבות XJTU) היא אוניברסיטה ציבורית, הממוקמת בשיאן שברפובליקה העממית של סין, אשר הוקמה בשנת 1896. נכון לשנת 2020, לומדים באוניברסיטה כ-32,000 סטודנטים. אוניברסיטת שיאן ג'יאוטונג ידועה בלימודי התחומים הנדסה, טכנולוגיה, ניהול ומדעי החיים. עשרים בתי הספר של האוניברסיטה כוללים אוניברסיטת מחקר מקיפה המציעה תוכניות בתשעה תחומים: מדע, הנדסה, רפואה, כלכלה, ניהול, אמנות, משפטים, פילוסופיה וחינוך. בנוסף על כך, במוסד פועלות חמש מעבדות לאומיות, שני מרכזי מחקר לאומי להנדסה ושמונה בתי חולים אוניברסיטאיים.
האוניברסיטה חברה בליגת C9.
היסטוריה

האוניברסיטה נוסדה כבית ספר מקומי בשנת 1896 על פי צו של הקיסר גואנג סו. בשנת 1904 הוסד עבר לאחריות מסחר הסחר הסיני ששינה את שמו למכללה הפוליטכנית הקיסרית של משרד המסחר. בשנת 1906 הושמה המכללה תחת משרד הדואר והטלגרף, ושמה שונה למכללה התעשייתית של משרד הדואר והטלגרף. בשנים שלאחר מכן, הפכה המכללה למכון הטכנולוגי הממשלתי של משרד התקשורת. בשנת 1938 הפכה המכללה לאוניברסיטה. בשנת 1943 החלו לימודים לתארים מתקדמים. לאחר מלחמת האזרחים הסינית חלק מסגל האוניברסיטה ברח לטאיוואן.
דירוגים בין-לאומיים

דירוג שאנגחאי – מקום 101–150 (2023)
Times Higher Education – מקום 251–300 (2024)
דירוג QS לאוניברסיטאות – מקום 296 (2024)
אוקיו-אה

הדפס אוקיו-א המתאר שחקן בתיאטרון
הדפס אוקיו-א של הירושיגה המתאר נוף
אוּקִיּוֹ-אֶה (ביפנית: 浮世絵, יפנית: "תמונות העולם הצף") הוא שם כולל להדפסים שנוצרו באמצעות טכניקה של חיתוך עץ ביפן בתקופת אדו (1600–1868). הכינוי "תמונות מהעולם הצף" ניתנו תחילה לתיאורים של ההווי ברובעי בתי הזונות, אולם אוקיו-אה כסגנון אמנותי מתייחס גם להדפסי עץ פופולריים שנוצרו ביפן במאות השבע עשרה עד התשע עשרה. ההדפסים היוו מדיום פופולרי שתיאר נשים, שחקני תיאטרון קבוקי מפורסמים, וכן נופים ואתרים מוכרים.
בין אמני ההדפס המפורסמים ניתן למנות את סוזוקי הארונובו, שלו מיוחסת המצאת ההדפס הרב-צבעי, טושוסאי שאראקו, קיטגאווה אוטאמרו, הוקוסאי והירושיגה. הדפסי העץ היפנים התפרסמו בשל השפעתם על אמנים מודרניים במערב אירופה במחצית השנייה של המאה התשע עשרה.
בישראל מוצגים הדפסי אוקיו-אה במוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בחיפה, ובאוסף מוזיאון ישראל מוצגים מספר הדפסים מאוספו של הצייר יעקב פינס.
היסטוריה

במאה ה-17 חלה התפתחות גדולה בטכניקת הדפסי העץ ביפן, וספרים מודפסים ומאוירים הפכו לתוצר מוכר וזול. תהליך זה תרם להתפתחות ז'אנר של הדפסי עץ נפרדים המתאר את חיי היום יום ברבעי השעשועים. שמו היפני של הז'אנר היה "אוקיו", מילולית - העולם הצף, מונח בודהיסטי הקורא להאמין כי הכל בר חלוף. מונח זה קבל משמעות חדשה האומרת כי החיים הם אכן סבל ותעתוע, אך יש בהם רגעים שצריך ליהנות מהם. תמונות העולם הצף מתארות את אותם רגעים גנובים ומהנים ברבעי השעשועים. בתקופה מאוחרת יותר המונח "אוקיו-א" נתפס כמונח מכליל לטכניקת הדפסי עץ.
אומנות האוקיו-א מזוהה במיוחד עם המעמדות הנמוכים שכונו צ'ונין (町人, אנשי העיר) אשר לא יכלו לרכוש יצירות אומנות ייחודיות (דוגמת ציורים מבית היוצר של אסכולת קאנו), ואשר חיפשו דרך קלה, זולה ומהירה לקשט את בתיהם.
החל מהמאה ה-19 החלו להופיע תכנים דרמטיים ואפלים בהדפסים, דבר שלטענת החוקרים[דרוש מקור], מתיישב עם העובדה כי חלו בתקופה זו משברים ותפניות פוליטיות וחברתיות.
הטכניקה

טכניקת ההדפס היא טכניקה עתיקה, אשר נעשה בה שימוש עוד בתקופת שושלת טאנג הסינית. ספרים כמו "גן זרעי החרדל" ו "סדנת עשרת קני החזרן" אשר הגיעו ליפן מסין במאה ה-17, עודדו את יצור האומנות בטכניקה זו. התהליך התחיל בציור אשר הועבר לסדנא של גלפים שהדביקו את הציור ללוח עץ ובמיומנות רבה, בעזרת סכינים וכלי גילוף שונים, חרצו וגילפו את העץ לכדי תבליט. הגלופה נצבעה בצבע, כך שהחלקים הבולטים הם אלו שנצבעו. על הגלופה הצבועה היו מניחים נייר ומהדקים, זאת כדי שהצבע יעבור מן הגלופה אל הנייר. החל מאמצע המאה השמונה-עשרה נוצרו ביפן הדפסים מרובי צבעים אשר נוצרו באמצעות מספר גלופות שהוצמדו בזה אחר זה לגיליון אחד.
תחילת הדרך

ההדפסות הראשונות היו בשחור לבן ורק לאחר ההדפסה, היו צובעים חלקים מן ההדפס, או כלל לא צובעים. יש הטוענים[דרושה הבהרה] כי האמן איוואסה מאטאביי (IWASA MATABEI) יצר תמונות ז'אנר, שהתבססו על אסכולות טוסה וקאנו, וחלחלו בהדרגה אל טכניקת הדפסת העץ. מנגד, ישנם הטוענים כי נישיקאווה סוקנובו (אחד מתלמידיו של מאטאבי) הוא זה שפרץ את הדרך והיה הראשון להשתמש בהדפסי העץ.
נושאים עיקריים

נהוג לחלק את האוקיו-א לשלושה נושאים עיקריים: נשים, דיוקנאות של שחקני תיאטרון קבוקי, ונופים. בנוסף, ניתן למצוא שלל הדפסים המתארים סוחרים, אופנה ועוד אלמנטים מהנים של רובע השעשועים. רבעי השעשועים באותה התקופה היוו עיר מקלט מהנוקשות של הסדר החברתי הכפוי בתקופת אדו, ומסיבה זו הפכו הנושאים הסובבים אותם למבוקשים ואהודים כל-כך .
נושאים עיקריים > תיאורי נוף וטבע

מלבד תיאורי הקורטזנות ו״רבעי השעשועים״, ניתן למצוא למשל תיאורים רבים של הדרכים העוברות ביפן ואשר שימשו בין השאר לתיירות פנים (בעיקר על ציר אדו-קיוטו). ניתן לראות סדרות שלמות של הדפסים הסובבות סביב אלמנט אחד – לדוגמה "36 מראות של הר פוג'י" של האמן קאצושיקה הוקוסאי. בסדרה זו נכלל ההדפס הכי מפורסם "הגל הגדול של קאנאגאווה". בציור זה ישנה התכתבות עם סגנונות מוקדמים יותר, דבר המעיד על הקומפוזיציה המורכבת של הוקוסאי.
ציירים מובילים בז'אנר > סוזוקי הארונובו

במאה השמונה עשרה ההדפסה הפכה מורכבת יותר ומדויקת יותר. פותחה טכניקה בה הוכנה גלופה בעבור כל צבע, ולהדפיס גלופה אחר גלופה, תהליך אשר יוצר לבסוף את ההדפס הצבעוני השלם. הדפסי הצבע, הנישיקי-אה (nishiki-e), פותחו בצורה מסחרית לראשונה בעבודתו של האמן בן המאה ה-18 – סוזוקי הארונובו. מושאי ציורו של הארונובו - נשים וגברים - נראים צעירים מאוד ובעלי תווים פשוטים. לעומת זאת, הרקע וההעמדה היו מורכבים ומלאי פרטים. ניתן לראות כי בציוריו של הארונובו ישנה התייחסות רבה לגבי הרובד התרבותי של אותה התקופה.
ציירים מובילים בז'אנר > קיטגאווה אוטאמרו

צבעוניותם וססגוניותם של הדפסי העץ הפכו אותם לדבר החם באותה התקופה. אמנים החלו ליצור הדפסים רבים. אחד מן האמנים המובילים של אותה התקופה היה קיטגאווה אוטאמרו. גם אוטאמרו הרבה לצייר נשים, אך כעת, הנשים מיוצגות במלא הדרן: תמירות וקלילות. סגנונו המיוחד של אוטאמרו מציע לצופה את האפשרות להיכנס לראשן של מושאות הציור. אוטאמרו הרבה לחבר את יצירותיו עם שירים וסיפורים. לא פעם נראה רבדים שונים של תחכום מילולי, אשר רומז על הסיטואציה המתוארת בהדפס. ניתן לראות כי "נשותיו של אוטאמרו" אינן משירות מבט לצופה, אלא מסתכלות על המתרחש מחוץ לתמונה.
ציירים מובילים בז'אנר > אנדו הירושיגה

אמן נוסף המזוהה עם הז'אנר הוא אנדו הירושיגה. מפורסמות במיוחד הן 2 הסדרות : "53 תחנות לאורך הטוקאידו" ו-"100 תמונות של העיר אדו". הסדרות הללו היו כה פופולריות עד שהאמן יצר גרסאות שונות של הסדרות, וזאת מפאת שחיקת הגלופות בעקבות שכפול המוני .
השפעות הדדיות בין הדפסי העץ ליצירות אירופיות > ציור מודרניסטי באירופה ובארצות הברית

סיבות פוליטיות ותרבויות מביאות את יפן לכדי יבוא ויצוא אינטנסיביים עם מדינות באירופה ובאמריקה, ומתוך כך נוצרים חילופי מוטיבים במעין "דיאלוג" בין יצירות אמנות. התחיל להתפתח סגנון הג'פוניזם – סגנון אמנותי שהיה אופנתי באירופה במחצית השנייה של המאה ה-19, בו אמנים הושפעו מסדרות הנופים ונטלו מוטיבים ורעיונות מתוך יצירות יפניות והדפסי עץ. הירושיגה היה בעל השפעה עצומה, ואף ואן-גוך הושפע רבות ממנו ואף יצר העתקים של הדפסי העץ שלו.
הגל הגדול בסמוך לקאנאגאווה; קצושיקה הוקוסאי
"אישה מוחה זעה". הדפס עץ צבעוני של אוטאמרו
משמאל: "פריחת גני שיזיף בקאמידו" של הירושיגה; מימין, "פריחת עץ השזיף" של ואן גוך
אורי ירמיאס

| --- | --- |

ירמיאס במסעדתו בעכו העתיקה, 2012
 לידה:  1944 (בן 80 בערך) נהריה, ארץ ישראל
 סגנון בישול:  דגים
 מסעדות:  אורי בורי
אורי ירמיאס (נולד ב-1944) הוא שף אוטודידקט, הידוע גם בכינוי "אורי בורי".
ביוגרפיה

ירמיאס נולד בנהריה לבנימין - מדריך חקלאי, ולחנה - מטפלת. בגיל 16 הפליג לאיטליה ולגרמניה. כששב לישראל למד בבית הספר הטכני של חיל האוויר ושירת בצה"ל כמכונאי מטוסים. לאחר שחרורו נסע שוב לאירופה ולאסיה. במסעותיו התנסה בבישול ולמד את רזי המקצוע.
בשנת 1988 פנה לענף המזון וניהל את סניף רשת קפולסקי בנהריה, ובשנת 1989 פתח את מסעדת "אורי בורי" בעיר, אשר מתמחה בתבשילי דגים. הוא גם הקים את מסעדת "כרמלה בנחלה" בתל אביב (יחד עם דניאל זך), ממנה פרש מאוחר יותר. בשנת 1997 העביר את מסעדת "אורי בורי" לעיר העתיקה של עכו. פתח ביחד עם דניאל זך את מסעדת "הלנה בנמל" בנמל קיסריה, בבעלותם גם המסעדה האסיאתית "אסיה מוניקה" בהוד השרון.
בשנת 2006 יצא לאור ספרו (בשיתוף עם אפרת מיכאלי), "אורי בורי - דגים ופירות ים", ממתכוני מסעדת הדגל שלו.
במחצית העשור הראשון של המאה ה-21 החל ירמיאס בפרויקט של שיפוץ ושימור שני מבנים עתיקים בעכו העתיקה לצורך הקמת מלון בוטיק. מבנה אחד היה "בית שוקרי", מבנה עות'מאני שנבנה על יסודות צלבניים, והשני, "בית ויצו". המבנים חוברו בגשר והפכו למלון בשם "מלון האפנדי". המלון נפתח לקהל הרחב בשנת 2012.
בליל 11 במאי 2021, הוצתו על ידי פורעים ערבים מסעדת "אורי בורי" ומלון "האפנדי" (לשעבר בית שוקרי) שבבעלותו של ירמיאס, במהלך התפרעויות בעכו במסגרת המהומות בישראל 2021.