stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסע וילהלם השני לארץ ישראל
ההכנות בארץ ישראל > הכנות היהודים

כל העדות והלאומים סייעו לממשל לקשט את הדרכים והרחובות ובמיוחד את חלקת השדה ברחוב הנביאים שעליה עתיד היה לקום מחנה הקיסר ופמלייתו. אחד מהקישוטים היה שערי כבוד ניידים שהוקמו על ידי העדות השונות. בקישוט שערי הכבוד הצטיינו במיוחד היהודים, אשר ארגנו לצורך כך ועד מיוחד, שהורכב מנציגי כל העדות שבירושלים. שער היהודים, שהיה הגדול ביותר והמקושט ביותר מבין שערי הכבוד, הוקם סמוך לבית הספר כי"ח ברחוב יפו, במקום שבו עומד כיום מרכז כלל. בתוך השער הוקמה מצד אחד סוכה ובה ספרי תורה, ומן הצד השני בימת כבוד שעליה יועדו לשבת הרבנים הראשיים ר' יעקב שאול אלישר ור' שמואל סלנט וכן רבה הראשי של חברון הר' אליהו מני. בנוסף ישבו בסוכה ראשי הציבור היהודי ונכבדיו כיוסף נבון ביי, נסים בכר, יואל משה סלומון, ישראל דב פרומקין, יהושע ילין ועוד.
מרשימת המכובדים בלט בהיעדרו הרצל. בעוד מספר אנשים בקהילת יהודי ירושלים ביקשו כי ישב בין נכבדי היהודים בשער הכבוד, ואף ישא דברים בפני הקיסר, הרי שרוב חברי הוועד, דתיים מקרב אנשי היישוב הישן התנגדו, בהשפעת החכם באשי של קושטא, בשל המתח בין הדת לציונות, ובשל חששם מהשלטון הטורקי, שהיה עוין לציונות. ואכן, בעת מעברו של הקיסר בשער שהה הרצל במלון קאמיניץ (לפני שעבר לבית שטרן).
ויחלט הוועד לעשות שער כבוד בשם עדת ישראל, ועל יד השער סוכה נהדרה אשר יעטוה בכל הפרוכיות היקרות אשר בבתי הכנסת השונים לעדותנו, ובכל כלי הכסף והזהב, הכתרים והרימונים אשר על ספרי התורה, וישבו בסוכה רבותי עדותנו... ועל יד השער מזה ומזה יעמדו ילדי בית הספר להאציל לבית למל ובית היתומים האשכנזי ובני בית תלמוד התורה אשר לעדת הספרדים [כלומר תלמוד תורה "דורש ציון"], כולם לבושים מלבוש אחד ודגלים בידיהם, וריננו שיר עברי בנעימת השירה הלאומית האשכנזית (כלומר לפי מנגינת ההמנון הגרמני).
השיר מתחיל במילים:
אלוהי ציון יקדמך
 יאר פניו אליך יברכך
 ברוך הבא
עיר המעטירה
אוית ציון להאירה
 ברוך הבא!
ומכיל עוד שלושה בתים באותה רוח. זמן רב התאמנו התלמידים בביצוע שירים גרמניים על מנת שהקיסר יבין את שירתם, אך בהנהגת היישוב פרץ ויכוח על השפה בה יש לשיר, לכן יצאה משלחת מיוחדת כדי לשאול את הקיסר באיזו שפה הוא מעדיף שהתלמידים ישירו - תשובתו הייתה חד משמעית "ברור שאני מעדיף בעברית".
עזריאל זליג הויזדורף הכין ברכות מיוחדות בגרמנית וסיכום פעילותו בירושלים מאז שעלה ארצה להלן התרגום: בכותרת ”לזיכרון להוד מעלתו הקיסר וילהלם השני והוד מעלתה הקיסרית אוגוסטה ויקטוריה. עבדו הנאמן והמסור המרשה לעצמו להגיש להוד מעלתו יורש העצר מתוך יראה וכבוד את הכתבים הבאים אודות פעילותי בת 52 שנה.” לאחר הפירוט מסיים הויזדורף ”אני רואה עצמי מחויב בשם כל היהודים שבעיר הקודש ירושלים להביע את תודתנו העמוקה עבור חסות החסד המיוחדת. אנו מתפללים מכל הלב לבריאותו והצלחתו של הזוג הקיסרי, כמגיני המקום הקדוש לאלפי יהודים נאמנים וכמיטיביהם. ירוממו השמים את בית הוהנצולרן לברכה גדולה ולכבוד כל העמים. יתן האל שהנסיעה תהא נסיעה מאושרת ויוכלו במזל טוב לחזור לביתם, זוהי המשאלה של עבדם הנאמן ביותר של הוד מעלתם. (חתום) זליג האוזדורף, ירושלים 29 באוקטובר 1898”.
מקבלת הפנים נעדר גם הרב יוסף חיים זוננפלד, רבה של העדה החרדית, בנימוק שהקיסר הגרמני הוא מזרעו של עמלק.
ההכנות בארץ ישראל > הכנות העדות האחרות

עיריית ירושלים לקחה על עצמה לקשט את הרחובות הראשיים בקשתות מחופות בענפים ירוקים, ותלתה מאות דגלים של האימפריה העות'מאנית ושל גרמניה על כל בתי העיר. קונרד שיק מדווח שעל ביתו-שלו (בית תבור) בלבד נתלו 15 דגלים.
בני הקהילה הפרוטסטנטית בירושלים שקדו על סיום ההכנות לבניין כנסיית הגואל, שאותה היה עתיד לחנוך הקיסר בעת ביקורו, והעבודות נמשכו כמעט כל שעות היממה.
הערבים תושבי העיר הקימו שער כבוד בגן העיר, כיום גן דניאל, הסמוך לבית העירייה. בשער ניצבו תלמידי בתי הספר הממשלתיים ונכבדי העדות השונות. המוסלמים שיפצו את מבני הר הבית, שם עמדו לערוך לקיסר את קבלת הפנים הממלכתית של המוסלמים בארץ ישראל.
מהלך הביקור > בחיפה

ביום הגעת הקיסר לעיר - 25 באוקטובר - הוכרז יום שבתון בעיר. עם הגעת אונייתו של הקיסר, היאכטה הקיסרית "הוהנצולרן", עלו עליה הקונסול הגרמני בביירות, פרידריך קלר, סגן הקונסול הגרמני בחיפה, ופקידים טורקיים. לאחר מכן ירד הקיסר במזח שנבנה למענו סמוך למושבה הגרמנית והתקיים טקס רב משתתפים. לאחר מכן נלקחו הקיסר ופמלייתו למרומי הכרמל לתצפית על המושבה. מחזה זה עשה רושם רב על פמליית הקיסר, וכתבות רבות נכתבו על כך בגרמניה לאחר מכן. במקום התצפית, על אדמות שנרכשו על ידי הטמפלרים כחלק משכונת כרמלהיים, נבנה אובליסק, ותושבי המושבה ציינו במקום זה מדי שנה את ה"קייזרפסט".
מהלך הביקור > בדרך ליפו

ביום רביעי, י בחשון תרנ"ט, 26 באוקטובר 1898 רכבה הפמליה המלכותית מחיפה בדרכה ליפו. "מחיפה עבר וילהלם במרכבה לאורך השרון, על גשרים מיוחדים שנבנו לכבודו על נחל מערות, על נחל דליה (דיפלה) ובשפך נחל תנינים, והם קיימים עד ימינו". בערבו של אותו היום חנתה השיירה בחאן בורג', כיום ממערב לבנימינה. למחרת היום חצתה השיירה "את הירקון בג'יסר אל הדאר, כדרך שעשו זאת יהודית ומשה מונטיפיורי כשישים שנה קודם לכן. ואילו על ואדי מוצרארה כבר המתין להם הגשר הרביעי בסדרת "גשרי הקייזר"", שבמפות המנדט נודע בשם "גשר שרונה" ובפי העם "גשר מוסררה".
מהלך הביקור > ביפו

אחרי הצהריים של ה-27 באוקטובר, הגיעו הקיסר ורעייתו ליפו ולנו במלון במושבה הטמפלרית בעיר. בגלל גודלה של הפמליה, התאכסנו האורחים בשני מלונות הפאר שבמושבה: מלון "דו-פארק" (כיום: "בית עמנואל"), בו התארחו הקיסר ורעייתו ובמלון "ירושלים" הסמוך.
מהלך הביקור > בדרך לירושלים

ביום שישי 28 באוקטובר יצאה שיירת המרכבות לכיוון ירושלים, ועצרה לביקור קצר בבית הספר החקלאי היהודי מקוה ישראל. שם גם נפגש הקיסר בפעם השנייה פגישה קצרה עם הרצל (הפגישה הראשונה התקיימה בקונסטנטינופול).
בראש השיירה דהר גדוד משמר טורקי, ואחריו פלוגת פרשים פרוסים בחרבות שלופות. מעליהן התנופפו הסהר הטורקי, הנשר הגרמני ודגלוני חברת תומאס קוק. הקיסר רכב על סוס לבן, לבש מדי חאקי בגוון אפור וחבש קובע זהב מחודד על צעיף משי לבן.
תמר קופרשטיין, תלמידה במקווה ישראל, תיארה בזיכרונותיה את הגעתו של הקיסר הגרמני לשער בית ספרה: "וילהלם קיסר עובר על פני בכל הדר-תפארתו, עם כל בני-סיעתו. כולם לבושים בתלבושת היפה של האבירים, נשרי-הזהב שעל כובעיהם מתנוצצים מול השמש".
הקיסר הבחין בהרצל מרחוק ועצר את סוסו בבת אחת, מה שגרם לערבוביה בקרב הרוכבים ואחד החצרנים נפל מסוסו. הקיסר שאל את הרצל מה שלומו וקיים איתו שיחה קלה שנמשכה מספר דקות, שבסיומה לחצו ידיים והשיירה המשיכה בדרכה אל עבר הרי יהודה.
עם לילה נטה מחנה הקיסר את אוהליו בשדה באזור שער הגיא. בשבת עם שחר יצאה השיירה לעלות לירושלים, תוך שהיא עוברת דרך הכפר אבו גוש, שתושביו הכינו עבור הקיסר תצוגת פעלולים על גב סוסים ("פנטזיה"), שהרשימה את הקיסר והוא הקדיש לה מקום נרחב יחסית בזיכרונותיו.
השפעות הביקור

ביקור הקיסר נחשב לאחד האירועים המרכזיים בתולדות ארץ ישראל בסוף המאה ה-19, ומוזכר בהרחבה בכתבים של התקופה. בהקשר זה ביקור הקיסר נתן חיזוק להתיישבות הגרמנית בארץ ישראל, שהתבטאה בהקמת כנסיות, מוסדות ציבור ומושבות טמפלריות.
לביקור היו השפעות ארכיטקטוניות בירושלים בהקשר לבנייתם של כנסיית הגואל, אשר נחנכה במהלך ביקורו, הקמת כנסיית הדורמיציון, שאדמתה ניתנה כמתנה לקיסר מאת הסולטאן במהלך הביקור, הקמת מתחם אוגוסטה ויקטוריה על פי בקשת רעיית הקיסר, וכן פריצת פתח בחומת העיר העתיקה בסמוך לשער יפו. השפעה נוספת על ירושלים הייתה כי לראשונה הונהגה בה תאורה לילית ברחובות.
לביקור הקיסר הייתה משמעות חשובה בהקשר להתקרבות ביחסים שבין האימפריה העות'מאנית לגרמניה. בעקבות מלחמת קרים, שבה ניצלה האימפריה העות'מאנית מכיבוש על ידי רוסיה רק בזכות תמיכתן של אנגליה, צרפת וגרמניה, התעצמה התלות הטורקית במעצמות האירופיות. כך לדוגמה תוחזק הצי הטורקי על ידי האנגלים והצרפתים, בעוד חילות היבשה נהנו מחניכה גרמנית. ואולם התחושה השוררת הייתה שהיחס האנגלי והצרפתי לאימפריה היה מעורב בתחושות עליונות וזלזול, ולעומת זאת היחס הגרמני היה שוויוני יותר. ביקור הקיסר היה גורם וסמל להתקרבות זאת. מאמצי ההתקרבות של הקיסר, שבאו לידי ביטוי במסע, נתנו פרי בעת מלחמת העולם הראשונה, בעת שהאימפריה העות'מאנית החליטה להצטרף למלחמה לצִדה של גרמניה.
בתיאורים רבים של כיבוש ירושלים בידי הבריטים יש אזכור למסע הקיסר לארץ ישראל בהקשר לטקס כיבוש ירושלים. בעוד שעבור הקיסר נפרץ פתח בחומה, והוא נכנס לעיר העתיקה רכוב על סוסו, הגנרל אלנבי ירד מעל סוסו עם הגעתו לשער יפו, ונכנס לירושלים באופן רגלי, כעולה רגל.
תצלומי הביקור

התמונה המבוימת של פגישת הרצל והקיסר וילהלם השני
הצילום המקורי, שבו יושב הקיסר על הסוס הלבן ונראית רק רגלו של הרצל
אליז'ה מאיירס, יהודי מומר, תיעד במצלמתו את ביקור הקיסר בירושלים. הוא היה צלם חובב שהשתייך למושבה האמריקאית בירושלים. לתמונות שצילם היה ביקוש רחב בקרב עיתוני התקופה, ומכירתן הכניסה כסף רב לקופת המושבה. בעקבות הצלחה זו הוקמה מחלקת הצילום של המושבה האמריקאית. תמונות מחלקת הצילום של המושבה, הכוללות גם את תצלומי מסע הקיסר, נתרמו לימים לספריית הקונגרס האמריקאי, והועלו לאתר ספריית הקונגרס באינטרנט בשם 'אוסף אדית ואריק מטסון' (G. Eric and Edith Matson).
התצלום המפורסם ביותר מביקור הקיסר בארץ ישראל הוא תצלום פגישתו עם הרצל, אשר נערכה בעת ביקור הקיסר במקוה ישראל. מי שהתבקש לצלם את האירוע היה דוד וולפסון, שלא היה צלם במקצועו, ואשר התרגש מגודל המעמד ולכן לא הצליח לקלוט בתמונה אחת גם את הקיסר וגם את הרצל. התמונה שקיבל הייתה של הקיסר יושב על סוס לבן ומביט לעבר קצה רגלו של הרצל; הרצל עצמו לא נמצא בתמונה. עם פיתוח התצלום התגלתה התקלה, ולכן הוחלט להשתמש בטכניקת הפוטומונטז' על מנת ליצור תמונה טובה יותר. לטובת העניין נלקח הרצל ליפו, וצולם על גג אחד הבתים שם, כשהוא מחזיק את כובעו בידו (במעין מחוות כבוד). וולפסון חיבר את שתי התמונות על ידי "שתילת" תמונתו של הרצל בתמונה המקורית, העברת הקיסר אל הסוס השחור שהיה מאחוריו, ומחיקת הסוס הלבן כליל. התמונה המעובדת היא התמונה שפורסמה מאוחר יותר כהנצחת המאורע החגיגי.
לקריאה נוספת

אלכס כרמל, איל יעקב איזלר, מסע הקיסר וילהלם השני לארץ ישראל 1898, פרסומי המכון ע"ש גוטליב שומאכר, 1999.
דוד ילין, ירושלים של תמול, עמודים 242–300.
איטה ילין, לצאצאי זכרונותי, חלק שני עמודים 40–41, ירושלים תש"א
קונרד שיק, 'הכנות שנעשו בירושלים לקראת ביקורו של הקיסר הגרמני וילהלם השני בסתיו 1898', בתוך: אלי שילר, למען ירושלים (אריאל 130–131, עמודים 200–202).
אברהם יערי, מסעות ארץ ישראל, עמודים 742–743 (ביקור הרצל).
ג'וני מנסור, הקיסר הגרמני וילהלם השני מבקר בחיפה, חיפה - ביטאון העמותה לתולדות חיפה, גיליון 10, ספטמבר 2012.
סמואל נתנסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1795 לשנו, רפובליקת פולין 
 פטירה:  14 ביולי 1879 (בגיל 84 בערך) ורשה, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, האיחוד הפולני-ליטאי 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בוורשה 
 
קברו של סמואל נתנסון בחלקת המשפחה בבית העלמין היהודי בוורשה (שורה שנייה, הקבר השני מימין)
סמואל נתנסון, גם סיליג נתנסון, זליג נתנסון או נתנסון ללא אזכור שם פרטי (בפולנית: Samuel Natanson;‏ נולד ב-1795 בלשנו, נפטר ב-14 ביולי 1879 בוורשה) היה סוחר ומממן יהודי-פולני, חלוץ תעשיית הסוכר בפולין.
קורות חייו

היה בנם של נתן מלשנו, הנקרא לסקי בפולנית, ואשתו פרנצישקה יזרעאלוביץ' שניהלו חנות בדים. ב-1866 פתח בנק בשם סמואל נתנסון ובניו, שהיה קיים עד 1932 והיה לבסיס העושר של משפחת נתנסון. היה בעל אחוזת סאניקי. בשנת 1852 ייסד את בית הכנסת הפרוגרסיבי ברחוב נלבקי. נשוי ללאוקדיה וינרב שיחד היו הורים ל-12 ילדים: משה (נולד ב-1818, נפטר בילדותו), הנריק (1820–1895, מוכר ספרים ומוציא לאור), לודוויק (1821–1896, רופא, מייסד הספרייה המרכזית למדעי היהדות), ליאון (נולד ב-1822, נפטר בילדות), יוזף (1823–1854, סוחר), שימעון (1824–1894, בנקאי), סמואל (1826–1827), איגנץ (1828–1863, בנקאי), אדם (1829–1908, בנקאי ופטרון האמנויות), יעקוב (1832–1884, כימאי), פרנציסקה (נולדה ונפטרה ב-1834) ורוזליה (נולדה ב-1839).
נקבר בבית הקברות היהודי ברחוב אוקופובה בוורשה (קטע 20, רחוב 4).
הערות שוליים

↑  Reychman podaje 13 lipca
↑  Reychman podaje imię Felicja
↑  Grób Zeliga Natansona w bazie danych Cmentarza Żydowskiego przy ul. Okopowej w Warszawie
↑  Cmentarze m. st. Warszawy. Cmentarze żydowskie. Warszawa: Rokart. ISBN 83-916419-3-7.
ביבליוגרפיה

Cmentarz Żydowski w Warszawie. Warszawa: Państwowe Wydawnictwo Naukowe. p. 20. ISBN 83-01-04304-0.
Szkice genealogiczne, Serja I. Warszawa: Hoesick F. pp. 141–147.
כרמית גיא

| --- | --- |

כרמית גיא
 לידה:  13 בדצמבר 1949 (בת 75) גבעת חיים, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 בן או בת זוג:  אלי שאלתיאל 
 צאצאים:  אורי שאלתיאל 
 
כרמית גיא (נולדה ב-13 בדצמבר 1949) היא עורכת ושדרנית רדיו וטלוויזיה, עיתונאית, סופרת ומתרגמת ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה בגבעת חיים להורים ניצולי שואה יוצאי הונגריה. חודשים אחדים אחרי לידתה עברה המשפחה לקיבוץ יד חנה ("הקיבוץ הקומוניסטי היחיד בעולם") שהוריה נמנו עם מייסדיו. גדלה והתחנכה ביד חנה עד 1965, מועד בו עברה לבת ים, שם סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון העירוני במגמה מזרחנית. היא התגייסה לצה"ל ושירתה כפקידה בחיל התותחנים.
לאחר סיום שירותה, בשנת 1969, התקבלה לעבודה ברשות השידור. במקביל למדה תולדות האמנות ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
מתגוררת בתל אביב. נשואה לפרופ' אלי שאלתיאל. בנם הוא אורי שאלתיאל.
ביוגרפיה > רשות השידור

במשך שלושים וחמש שנים (2004-1969) עבדה גיא ברשות השידור. היא החלה את דרכה כקריינית ב"קול ישראל", ובהמשך החלה לעבוד במקביל גם ב"ערוץ הראשון" שנקרא בשנים ההן "הטלוויזיה הישראלית", והיה ערוץ הטלוויזיה היחיד בישראל. גיא התחילה כמגישת רצף ואחר כך שימשה גם כקריינית במהדורת החדשות "מבט". כמו כן הגישה תוכניות תרבות כגון "מצב הרוח" (עם קובי מידן).
גיא המשיכה בעבודתה ב"קול ישראל", שם שימשה כקריינית ואחר כך גם כמגישה של יומני חדשות ותוכניות אקטואליה ובהן "הכל דיבורים" ברשת ב' (בחלק מהזמן ביחד עם חיים זיסוביץ'). בשנות ה-80 התחילה לערוך חדשות והייתה רכזת בחדר החדשות (במקביל לעבודת ההגשה).
בסוף שנת 2004, על רקע קשייה הכלכליים של רשות השידור והאווירה שנוצרה ברשות בימי כהונתו של יוסף בראל כמנכ"ל הרשות[דרושה הבהרה], פרשה גיא מרשות השידור ויצאה לפנסיה מוקדמת (יחד עם קבוצה גדולה של מגישים ועורכים ובהם: חיים זיסוביץ', נילי אמיר, חנן נוה, צבי ישראלי, אריה שור ואסנת לנדר).
ביוגרפיה > המכון הישראלי לדמוקרטיה

משנת 1996 נמנית גיא עם חברי מערכת כתב העת "העין השביעית" (ביחד עם עוזי בנזימן (העורך), נחום ברנע ורפי מן). "העין השביעית" הוא דו-ירחון שמוציא המכון הישראלי לדמוקרטיה המתמקד בתקשורת ההמונים  בישראל. במהלך השנים פרסמה בו גיא עשרות מאמרים. כמו כן, היא מופקדת על ניהולו של פורום "העין השביעית", אשר אמור להוות - לראשונה במסגרת כתב העת - במה פתוחה לציבור לשמוע ולהשמיע את דעותיו ביחס לנושאים של ביקורת התקשורת ודמותה המקצועית.
משנת 2005 מנהלת גיא את "פורום השולחן העגול על-שם ג'ורג' שולץ", במסגרת המכון הישראלי לדמוקרטיה. בפורום נדונים נושאים אקטואליים שיכולה להיות להם השפעה על יציבותה של הדמוקרטיה הישראלית ואיכותה.
ספרים שכתבה

מסע ליד חנה (עם עובד, 1992), הוא ספר אוטוביוגרפי המתאר את הרקע וההשלכות שהיו לפילוג בקיבוץ יד חנה בראשית שנות ה-50.
המלכה נסעה באוטובוס – רובינא ו"הבימה" (עם עובד, 1995), המתאר את פרשת חייה של חנה רובינא ("הגברת הראשונה של התיאטרון הישראלי"). (הספר בקטלוג ULI)
בר לב, ביוגרפיה (עם עובד 1998), על חייו של חיים בר-לב, שהיה הרמטכ"ל השמיני של צה"ל ואחר כך חבר הכנסת, שר בממשלות ישראל ושגריר ישראל ברוסיה.
דב לאוטמן: לא מרים ידיים, כנרת זמורה-ביתן דביר, תשע"א 2011.
חלום ושבר – סיפורם של הקומוניסטים העבריים 1949-1943, הוצאת כתר, 2019.
תרגום ועריכה

בסוף שנות ה-70 החלה גיא לתרגם ספרים מאנגלית לעברית, ומאז תרגמה עשרות ספרים ובהם:
ספרי עיון, בין היתר מפרי עטם של ארווין יאלום (חמישה ספרים), ברברה טוכמן, איאן קרשו, פאולו פריירה, אנטוני ביוור, בן מקנטייר, אריק הובסבאום ומארק מאזוור.
ביוגרפיות, ובהן ביוגרפיות של לאונרדו דה וינצ'י, צ'רצ'יל, לו אנדריאס סלומה וישעיה ברלין.
סיפורת, ובכלל זה יצירות של דוריס לסינג, רוברט לואיס סטיבנסון, ארצ'יבלד ג'וזף קרונין, מייקל קנינגהם, ג'ק לונדון, פול סקוט וג'ון לה קארה.
כמו כן עסקה בעריכת ספרים:
יצחק נבון, באמונתו יחיה: לקט דברים על דוד בן-גוריון, (עריכה: כרמית גיא, עיצוב החוברת והעטיפה: רותי בית אור), הוצאת קריית שדה בוקר, המכון למורשת בין-גוריון, 1978.
תחומי עשייה אחרים

מרצה בקורסים של "אסכולות" (בית הספר ללימודים רב-תחומיים ולתרבות הדעת של האוניברסיטה הפתוחה): קורס "מעצבי תרבות" וקורס "נשים על נשים". כמו כן הנחתה סדנאות של כתיבת זיכרונות.
מנחה, מרצה ומראיינת בכנסים ובימי עיון בנושאי תקשורת, ספרות וחברה.
כרמית גיא (במרכז התמונה) בוועידה במכון הישראלי לדמוקרטיה
עפר קומאי

| --- | --- |

 לידה:  27 בדצמבר 1957 (בן 66) 
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב אמן בפתרון בעיות שחמט 
 מד כושר נוכחי:  2,295 (נכון ל־מרץ 2021) 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 מקצוע נוסף:  פרובלמאי, מתמטיקאי 
 מדינה:  ישראל 
 
עפר קומאי (נולד ב-1957 בקיבוץ יד חנה) הוא מתמטיקאי, מחבר (אנ') ופותר בעיות שחמט.
קומאי הוא מייסד ומנהל של חברת קרקטל המתמחה בפיתוח תוכנה לקריאה והבנה אוטומטית של מסמכים.
ביוגרפיה

בנעוריו הוא זכה באליפות ישראל בשחמט לנוער בשנת 1974. ב־1975 זכה במקום הראשון באולימפיאדה הארצית למתמטיקה של מכון ויצמן למדע.
הוא בוגר תיכון עירוני י' אליאנס בתל אביב.
בשנים 1975–1978 הוא שירת בצה"ל בחיל השריון.
לקומאי תואר שני מאוניברסיטת תל אביב במתמטיקה. התזה שלו "מדות במרחבים בולאניים ובמרחבי טרנספורמציה" נכתבה בהנחיית פרופ' משה ירדן.
הישגים בתחום פתרון בעיות שחמט

לקומאי דרגת רב אמן בינלאומי בפתרון בעיות שחמט.
הוא זכה שלוש פעמים באליפות העולם לפתרון בעיות שחמט (אנ') ליחידים בשנים 1980, 1985 ו-1999.
יחד עם נבחרת ישראל, וכקפטן הנבחרת, הוא זכה באליפות העולם לקבוצות בשנים 1985, 1996, 1998, 2001, 2004.
ב-2023 זכה קומאי בתחרות הסימולטנית הבינלאומית לפתרון בעיות שחמט מטעם התאחדות השחמט הבינלאומית. התחרות התקיימה בו-זמנית בעשרות מקומות ברחבי העולם.
הישגים בתחום חיבור בעיות שחמט

לקומאי גם תואר אמן בינלאומי לחיבור בעיות שחמט. הוא זכה במדליית ארד באליפות העולם בחיבור בעיות (אנ') ליחידים בשנים 2013–2015 בקטגוריית הבעיות ה"אגדתיות" (Fairies).
שתי בעיות שלו זכו במקום הראשון באליפות העולם העשירית לקבוצות. בעיה אחת במחלקת "מט עזר", והאחרת במחלקת הבעיות ה"אגדתיות" (Fairies).
תחרות היובל לכבוד וירג'יל נסטורסקו, 2014
הנה דוגמה לבעיה פשוטה שקומאי חיבר.
הפתרון הוא
1.פד-ו3! שמאיים 2.רו2 מט ומאפשר לשחור
להתרות בשח על ידי כל מסע של הצריח השחור. אלא שכל מסע של הצריח מפריע לשחור לבצע
מסעי שח עתידיים. אם 1...צב4+ אז 2.מד2! והשחור לא יכול להמשיך 2...מהא5+ כי האלכסון נחסם
על ידי הצריח השחור. ובאופן דומה, על 1...צב5+ (או צא6+) יבוא 2.מד3! על 1...צ:ב7+ או 1...צג6+
יבוא 2.מה4! ועל 1...צד6+ יבוא 2.מו4!
ספרים

קומאי כתב מספר ספרים. ספרו הראשון הוא רומן שנכתב יחד עם בתו הגר בשנת 2007: סונטה בסי מינור.
כמו כן כתב מאמרים ושני ספרי מדע המתבססים על מחקריו של אביו, דר' אליהו קומאי, בתחום פיזיקת חלקיקים:
What’s inside the proton
מדהים, גאוני. מופרך
בספרים אלו הוא מותח ביקורת חריפה על תורת הכרומודינמיקה הקוונטית (QCD) ועל הסגירות של קהילת פיזיקאי הגרעין.
חיים אישיים

קומאי נשוי לעולי קומאי ולהם שלושה ילדים.
הוא מתגורר בתל אביב.
הערות שוליים

↑  Charactell
↑  אולימפיאדת המתמטיקה הארצית לנוער על שם יוסף גיליס, באתר מכון וייצמן למדע, הפקולטה למתמטיקה ומדעי המחשב, ‏תשל"ה
↑  INTERNATIONAL SOLVING GRANDMASTERS OF THE FIDE, World Federation of Chess Composition (WFCC)
↑  4. WCSC 1980 – WFCC (באנגלית אמריקאית)
↑  World Chess Solving Championship (WCSC), World Federation for Chess Composition (WFCC)
↑  Ofer Comay wins 19th International Solving Contest, The International Chess Federation
↑   ישראל שרנצל, שחמט, באתר הארץ, 23 בפברואר 2023
↑  [https://www.wfcc.ch/competitions/composing/wcci6res/ World Championship in Composing for Individuals
WCCI 2013-2015
Results], World Federation for Chess Composition (WFCC)
↑  Georgy Evseev, [https://www.wfcc.ch/wp-content/uploads/10-WCCT-Final-Award.pdf#page=91 10th WORLD CHESS COMPOSITION
TOURNAMENT 2016-2017], WORLD FEDERATION
FOR CHESS COMPOSITION, עמ' 91, 123-124
↑  הגר ועפר קומאי, סונטה בסי מינור, 2007
↑  רוני לידור, אליהו קומאי, באתר https://www.shvoong.co.il/, ‏12/08/2002
↑  Eli Comay, Broken Physics: The Theoretical Errors and Experimental Failures of the Standard Model of Particle Physics. (בenglish)
↑  Ofer Comay, What's inside the Proton
The Invisibly Obvious, 2011
↑  עפר קומאי, מדהים. גאוני. מופרך., סטימצקי, 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524781305171  VIAF: 316027172   WorldCat (עם VIAF): 316027172
זאב חיימוני

זאב חיימוני היה לוחם הפלי"ם והפלמ"ח וראש המועצה המקומית השני של ערד בין 1965 ל-1967.
ביוגרפיה

נולד בריו דה ז'ניירו ב-11 באפריל 1930 לאברהם משה חיימוני (לייבמן), יליד ורשה, ולבתיה לבית פטרנק, ילידת צפת. הוריו היגרו לברזיל מארץ ישראל. ב-1935 שבה המשפחה לארץ, והשתקעה בתל אביב. זאב הצטרף לקן הימי של השומר הצעיר. בשנת 1947 הצטרף לפלי"ם, והיה שותף בהבאת מעפילים מהאוניות לחוף. בהמשך הצטרף לגדוד הרביעי ("גדוד הפורצים") של חטיבת הראל, והשתתף בקרבות בסביבות קריית ענבים, בגבעת הרדאר וברובע היהודי במלחמת העצמאות. לאחר הקמת צה"ל הצטרף לחיל הים, שם שרת בסדיר ובמילואים. כשהשתחרר מהצבא הצטרף לקיבוץ ניר עוז. לאחר נישואיו עזב את הקיבוץ ועבר לקריית גת ועבד במועצה האזורית בני שמעון. עם הקמת העיירה ערד עבר להתגורר בה ועמד בראש סניף מפ"ם המקומי. הוא עבד כמחסנאי בחברת "קייזר" שבנתה סכרים בים המלח. נבחר לוועד היישוב, וכשהוקמה המועצה המקומית נבחר כחבר המועצה. בשנת 1965, בעקבות התפטרותו של ראש המועצה יצחק פונדק, המליץ "החוג לקידום ערד" העל-מפלגתי למליאת המועצה לבחור בו לתפקיד, ובנובמבר של אותה שנה המליאה בחרה בו לתפקיד ראש המועצה. במהלך כהונתו פעל לכינון מועצה דתית בערד, חרף התנגדות של גורמים שונים בעיר, ובהם "הוועד הדתי" של ההסתדרות. מתנגדיו העלו טענות קשות על התנהלותו ועל הלגיטימיות של המועצה בראשותו, ודרשו ממשרד הפנים לקיים בחירות חוזרות. באוגוסט 1967 הצביעו חמישה מתוך שמונת חברי המועצה על הדחתו, אך ההדחה לא יצאה אל הפועל בשל היעדר רוב חוקי. תומכי ההדחה הגישו עתירה לבג"ץ למתן צו על תנאי שיכריח את חיימוני להתפטר, אך מכיוון שזמן קצר לאחר מכן היו אמורות ממילא להתקיים בחירות, הורה השופט משה לנדוי למשוך את העתירה. עם זאת, חיימוני לא התמודד באותה מערכת בחירות. לאחר סיום תפקידו עמד בראשות הסניף של האגודה למען החייל בערד, ולפרנסתו ניהל בשותפות מוסך לציוד מכני הנדסי כבד. הוא נהג להרצות בבתי הספר בערד על חוויותיו ממלחמת העצמאות. עסקיו לא צלחו, והוא מצא את עצמו מובטל. רצונו להתפרנס בכוחות עצמו ולא להיות תלוי בדמי אבטלה הוביל אותו לנסות את מזלו בחו"ל. הוא היגר לארצות הברית ב-1984, שם ניהל תחנת דלק.
נפטר לאחר מחלה ב-13 באוגוסט 1990. הובא למנוחות בבית הקברות בערד. ב-1994 זכה באות יקיר העיר ערד.
היה נשוי לשרה לבית קאשי (נפטרה ב-1999), ואב לשלוש בנות.
הערות שוליים

1 2  בחירת יו"ר המועצה בערד - הערב, מעריב, 25 בנובמבר 1965
↑  נצחון לרשימת פונדק בבחירות הראשונות בערד, מעריב, 5 בינואר 1965
↑  זאב חיימוני - יו"ר המועצה המקומית בערד, הצופה, 28 בנובמבר 1965
↑  חיים פיקרש, אווירה עכורה בערד, הצופה, 6 בספטמבר 1967
↑  בחירות בערד מייד תובעת סיעת המערך, למרחב, 20 בספטמבר 1966
↑  חיימוני ישאר יו"ר מועצת ערד למרות ה"הדחה", מעריב, 8 באוגוסט 1967
↑  שלמה גבעון, שבע רשימות "מסתערות" על ערד, מעריב, 25 בספטמבר 1967
יחסי מלזיה–מקסיקו

| יחסי מלזיה–מקסיקו |
| --- | --- |
מלזיה: מקסיקו


מלזיה: מקסיקו
שטח (בקילומטר רבוע)
329,847: 1,964,375
אוכלוסייה
35,733,197: 131,315,097
תמ"ג (במיליוני דולרים)
399,649: 1,788,887
תמ"ג לנפש (בדולרים)
11,184: 13,623
משטר
מונרכיה חוקתית פדרלית: רפובליקה פדרלית

יחסי מלזיה–מקסיקו הם היחסים הדו-צדדיים בין מלזיה למקסיקו. שתי המדינות הן חברות הדדיות בשיתוף הפעולה הכלכלי באסיה-פסיפיק.
היסטוריה

באוגוסט 1966 נפגשו דיפלומטים ממלזיה ומקסיקו בוושינגטון די. סי., ארצות הברית כדי לדון באפשרות לכונן יחסים דיפלומטיים. ב-27 במרץ 1974 כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות., אך מבלי לפתוח שגרירויות זו אצל זו. הקשרים עם מלזיה טופלו על ידי מקסיקו משגרירותה בג'קרטה, אינדונזיה ומלזיה טיפלה בקשריה עם מקסיקו משגרירותה בוושינגטון הבירה. בשנת 1985 פתחה מקסיקו קונסוליית כבוד בקואלה לומפור. באוקטובר 1985, לאחר הכתרתו של המלך איסקנדאר מג'והור; שתי המדינות החלו בדיון בפתיחת שגרירויות זו אצל זו. באוקטובר 1991 פתחה מקסיקו שגרירות בקואלה לומפור ובשנת 1992 פתחה מלזיה שגרירות במקסיקו סיטי.
בספטמבר 1991 ערך ראש הממשלה מאהאטיר מוחמד ביקור רשמי במקסיקו, שהיה ביקור ראשון של ראש המדינה המלזי במקסיקו. במהלך ביקורו במקסיקו נחתמו כמה הסכמים בין שתי המדינות, ובמיוחד התמיכה של מלזיה במקסיקו להצטרף לשיתוף פעולה כלכלי-אסייתי-פסיפיק. בנובמבר 1998 ביקר נשיא מקסיקו ארנסטו סדייו במלזיה כדי להשתתף בוועידת ה-APEC העשירית שהתקיימה בקואלה לומפור. באוקטובר 2002 ביקר סגן ראש הממשלה עבדאללה אחמד בדאווי בלוס קאבוס, מקסיקו, כדי להשתתף בוועידת ה-APEC ה-14.
בשנת 2014 חגגו שתי המדינות 40 שנה ליחסים דיפלומטיים. שתי המדינות פעלו בצמוד כחברות מייסדות בשותפות הטראנס-פסיפית.
ביקורים רמי דרג

ביקורים רמי דרג ממלזיה למקסיקו
ראש הממשלה מאהאטיר מוחמד (1991)
סגן ראש הממשלה עבדאללה אחמד בדאווי (2002)
ביקורים רמי דרג ממקסיקו למלזיה
הנשיא ארנסטו סדייו (1998)
תת-שר החוץ לורדס ארנדה (2009)
שרת החוץ פטריסיה אספינוסה קנטיאנו (2010)
תת-שר החוץ קרלוס דה איקסה (2016)
הסכמים דו צדדיים

שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו-צדדיים כמו הסכם על שיתוף פעולה משותף בין חברות מלזיות ומקסיקניות לזיקוק שמן דקלים (1991); הסכם תובלה אווירית (1992); הסכם בדבר תשלומי אשראי והדדיות בין בנק נגארה מלזיה לבנק מקסיקו (1991); מזכר הבנות בשיתוף פעולה בטלקומוניקציה (1994) ומזכר הבנות בשיתוף פעולה חקלאי (1994).
יחסי מסחר

בשנת 2018 הסתכם הסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות בכ-9 מיליארד דולר. הייצוא העיקרי של מלזיה למקסיקו כולל: מעגלים אלקטרוניים משולבים, טלפונים ומחשבים. הייצוא העיקרי של מקסיקו למלזיה כולל: טלפונים; מכוניות למטרות תיירות; מיוצר מברזל ופלדה. חברות רב-לאומיות מקסיקניות כמו Cemex ו-Gruma פועלות במלזיה. קיימות 22 חברות מלזיות שפועלות במקסיקו.
מלזיה היא אחת השותפות העיקריות לייבוא של מקסיקו, ומאז 1992 שתי המדינות הפכו לשותפות ביחסי סחר. מקסיקו עסקה בתחומים רבים של עסקים עם מלזיה, בעיקר בתחום החינוך ומלזיה הייתה מתכננת לנהל עסקים נוספים עם מקסיקו במסגרת השותפות הטראנס-פסיפית (TPP).