stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קאנוניזציה של כתבים
תהליך הקנוניזציה של התנ"ך ושל הקודקסים הרבניים

לדעת החוקרים, הספר הראשון במקרא שהוענק לו מעמד של קדושה (כלומר נכתב בהשראה אלוהית) הוא כנראה ספר דברים. זה התרחש אגב רפורמת יאשיהו בשנת 622 לפנה"ס. בהנהגת עזרא ונחמיה, לקראת שיבת ציון ולמין סוף המאה החמישית, צורפו לדברים שאר ספרי התורה, אשר עוד פני כן היה להם מעמד מקודש: א וַיֵּאָסְפוּ כָל-הָעָם, כְּאִישׁ אֶחָד, אֶל-הָרְחוֹב, אֲשֶׁר לִפְנֵי שַׁעַר-הַמָּיִם; וַיֹּאמְרוּ, לְעֶזְרָא הַסֹּפֵר--לְהָבִיא אֶת-סֵפֶר תּוֹרַת מֹשֶׁה, אֲשֶׁר-צִוָּה יְהוָה אֶת-יִשְׂרָאֵל. ב וַיָּבִיא עֶזְרָא הַכֹּהֵן אֶת-הַתּוֹרָה לִפְנֵי הַקָּהָל, מֵאִישׁ וְעַד-אִשָּׁה, וְכֹל, מֵבִין לִשְׁמֹעַ--בְּיוֹם אֶחָד, לַחֹדֶשׁ הַשְּׁבִיעִי. ג וַיִּקְרָא-בוֹ לִפְנֵי הָרְחוֹב אֲשֶׁר לִפְנֵי שַׁעַר-הַמַּיִם, מִן-הָאוֹר עַד-מַחֲצִית הַיּוֹם--נֶגֶד הָאֲנָשִׁים וְהַנָּשִׁים, וְהַמְּבִינִים; וְאָזְנֵי כָל-הָעָם, אֶל-סֵפֶר הַתּוֹרָה (נחמיה ח ב-ג). קרוב לוודאי, ספרי נביאים, כקובץ נחתמו במאה השלישית לפנה"ס, בתום התקופה הפרסית בארץ ישראל. לאחר חורבן הבית הראשון, ספרי הכתובים נקבצו כקובץ – וכלומר הושלמו רק לקראת סוף המאה הראשונה – בסנהדרין שהתכנסה ביבנה.
ראוי לציין כי רמזים סמויים לתהליך של קנוניזציה של התנ"ך נמצאים במלכים ב' כ א–ג, נחמיה ח' ב–ג; וגם מקורות חיצוניים אינם מגלים כיצד הוא נערך. אדרבה, ליימן ערך סקר של הספרות הרבנית, אשר ממנו עולה כי אין הוכחה שהקנון גובש סופית בידי חכמים, בתהליך מוגדר; וספק רב אם בכלל בסנהדרין של יבנה היא שעסקה בנושא. יתר על כן, רוב המלומדים סבורים כיום כי תהליך הקנוניזציה התרחש בשונה ומאוחר יותר מהמתואר במקרא: עובדה היא כי ספריית קומראן במעט גדולה יותר מזאת של החכמים. כמו כן, ללא הצלחה המלומדים ניסו לברר את אמות המידה של הקנוניזציה, על סמך ספרים שלא נכנסו לקנון (למשל ספר בן סירא, יובלות ועוד) ואלו שכן נכנסו אליו והיו שנויים במחלוקת (שיר השירים וקוהלת). ייתכן שבכלל המושג קנוניזציה בהקשר המקראי הוא נוצרי, ואטנזיוס הוא הראשון המשתמש בו.
על פי שטרן, אפשר לטעון כי לא כתבי הקודש היו המקור הקובע ביותר בהיסטוריה של היהדות, אלא אוסף הפרשנויות עליהם כולל 'אפילו מה שתלמיד ותיק עתיד להורות לפני רבו' (ירושלמי, פאה יז, עא). אמנם התורה שבעפ קיבלה מעמד מעין קנוני, והיא מוצגת כזאת אשר ניתנה לבני ישראל 'להיות מצוינים בה משאר האומות' (במדבר רבא יד:י). אמנם ידוע שר' יהודה ערך את המשנה, אבל גם תהליך הקנוניזציה של התורה שבעפ לוט בערפל, וכנראה בא לידי סיומו בתקופת הגאונים – מאות שנים לאחר עריכת המשנה והתלמוד. עצם היווצרות התלמוד והספרות המדרשית מצביעה על כך, שערערו על סמכותה של המשנה, אף כי לא נשללה קדושתה, וחיבורה בהשראה אלוהית.  כמו כן, גם 'השולחן ערוך' הפך להיות קודקס ההלכות החתום, רק אחרי הוספת פרשנויות שפירטו הרחיבו ושיפרו את פסיקותיו בענייני הלכה. על פי שטרן, מושג הקנוניזציה ביהדות אינו טבוע אפוא בכתבים עצמם, אלא הוא תולדה של מערכת יחסי גומלין וכברית בין כתבים מקודשים לבין קהל קוראיהם.
הקאנון של ביתא ישראל

מצהף קדוס (עברית: "ספרי הקודש") הוא הכינוי שניתן בקהילת ביתא ישראל לאוסף כתבי הקודש של הקהילה. פרט לתנ"ך נכללים במצהף קדוס חלק מהספרים החיצוניים, ספרי מוסר וספרים שנכתבו על ידי המנהיגים הרוחניים של העדה ומצויים רק בקהילה זו. הן "מצהף קדוס" והן כתבי הקודש של הכנסייה האתיופית האורתודוקסית הם "כנוסח תרגום השבעים", וכתובים בגעז, ששימשה לשון קודש הן עבור ביתא ישראל והן עבור הכנסייה האתיופית האורתודוקסית.
הקאנון השומרוני

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
השומרונים מקדשים את תורת משה, אך אינם מקבלים בצורה דומה את שאר חלקי התנ"ך. אפשר שכך סברו גם הצדוקים. השומרונים לא הרחיבו את הקאנון ולא הוסיפו לתוכו חיבורים שומרוניים. יש לשומרונים גרסה משלהם של ספר יהושע, אך למעשה זהו חיבור פופולרי בשפה הערבית ואינו נחשב כחלק מכתבי הקודש. יש להם כתבים דתיים נוספים, מן המאה ה-4 או אף מאוחרים יותר, ואף הם אינם נחשבים חלק מהקאנון: מימר מרקה (או: תיבת מרקה), וסידור התפילה השומרוני הקרוי דפטר.
הקאנון הנוצרי

הקאנון הנוצרי נחלק לשניים:
הברית הישנה (שכולל בתוכו את ספרי התנ"ך)
הברית החדשה
הקאנון הנוצרי > הקאנוניזציה של הברית הישנה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
נצרות פרוטסטנטית הותירה את סדרם הפנימי של הספרים "בברית הישנה" ואת חלוקתם לפי תרגום השבעים, אך עתה הקפידה לכלול בתוך קאנון הברית הישנה רק את הספרים הנמצאים בתנ"ך העברי (Veritas Hebraica). במילים אחרות, הרפורמציה האיצה את עריכת הקאנון של הברית הישנה והחדשה וטיהורו מספרים שהוכרו מזה זמן רב כאפוקריפיים. מרבית הספרים החיצוניים הוצאו מהנוסחים הפרוטסטנטיים בנימוק שהתקבלו בטעות ורק על סמך החלטות כנסייתיות מאוחרות יחסית. מרטין לותר עצמו שפט את הקאנון לפי מידת התאימות שלו למה שראה כיסודות הנצרות, כמו הישועה באמצעות חסד בלבד ורעיונותיו של פאולוס. הוא ניסה לשווא לשכנע את עמיתיו לפסול את איגרת יעקב, מגילת אסתר וכתבים נוספים בנימוק שאינם משקפים את רוח האמונה האמיתית. רוב הזרמים הפרוטסטנטיים היו זהירים הרבה יותר ואמת המידה שלהם הייתה הוודאות בכך שהחיבורים שהוכללו אכן היו מקוריים (אפילו הכנסייה הקתולית קיבלה ביקורת זו במידה מועטה וקבעה סופית קאנון סגור בועידת טרנטו).
הקאנון הנוצרי > הקאנוניזציה של הברית החדשה

במשך מאות שנים החזיקו הקהילות הנוצריות בכתבים מקודשים שונים, בלי קאנון מוסכם. רק בוועידה הכנסייתית השלישית בקרתגו, בשנת 397, אושר הנוסח של הברית החדשה המקובל עד ימינו. עם זאת, במשך השנים עלו ספקות בנוגע לאותנטיות של כמה מהספרים, ובעיקר לספרים המיוחסים ליוחנן. מרטין לותר, למשל, טען שהבשורה על-פי יוחנן מזויפת.
סיפורים רבים שסופרו על גיבורי הברית החדשה בשנים הראשונות של הנצרות שרדו במשך השנים, התגלו בנאג חמאדי שבמצרים, וידועים כ"אוונגליונים אפוקריפיים" (גנוזים). סיפורים אלה התקבלו בנצרות בספק, ואינם נחשבים מקור מוסמך מבחינה תאולוגית, אף שנחשבים תגלית ארכאולוגית חשובה המביאה ראייה שונה וכללית יותר על ימיה הראשונים של הנצרות, ועל הפלגים השונים בה. ההיסטוריונים מייחסים חשיבות לאוונגליונים הגנוזים כמקור לחקר המגמות בנצרות הקדומה. אף על-פי כן האוונגליונים הגנוזים השפיעו על התרבות הנוצרית, ועבודות אמנות נוצריות רבות מתארות סצנות הכלולות בהם. בפרט מייחסים חשיבות לספר המכונה "הבשורה על פי תומאס" ולספר אחר שהתגלה בעשור הראשון של המאה ה-21 ומכונה הבשורה על פי יהודה איש קריות. האחרון התגלה כתוב בשפה הקופטית, והיה מקובל ככל הנראה בקהילה נוצרית גנוסטית במצרים בראשית המאה ה-5 לספירה. ייחודו בכך שהוא אינו מציג את יהודה איש קריות כבוגד, אלא כאחד מתלמידיו הנאמנים של ישו, שהסגיר את ישו על-פי הוראה ממנו, כדי להגשים את הצו האלוהי בדבר הגאולה.
הקאנון האסלאמי

בתקופת שלטונו של הח'ליפה השלישי, עת'מאן בן עפאן (عثمان بن عفان), יורשו של עומר בן אל-ח'טאב, בין השנים 650–656 לספירה להערכת החוקרים, הנשענת על המסורות המוסלמיות, נעשה הצעד החשוב הנוסף בגיבוש האסלאם – האחדת תשע גרסאות הקוראן והעלאתן על הכתב.
מוחמד השמיע את דברי הקוראן בעל-פה, כנאומים, ותלמידיו שיננו את הדברים מבלי להעלותם על הכתב. עם מותם של רבים מתלמידיו של מוחמד, ציווה עת'מאן להקים ועדה שתאסוף את כל הגרסאות הקיימות בעל-פה, תבדוק את אמינותן (כלומר, אילו מהן אמנם נשמעו מפי מוחמד), ותעלה את האמינות שבהן על הכתב. המפעל הזה הביא לקאנוניזציה של הקוראן, כלומר, קביעת גרסה אחידה, כתובה, שאין להוסיף עליה, אין לגרוע ממנה ואין לשנות בה דבר.
בעקבות מפעל זה החלה להתפתח שיטת כתיב אחידה לשפה הערבית, שכללה, בסופו של דבר, גם סימני תנועות, וסימנים מבחינים בין אותיות שצורתן דומה. הערבית של הקוראן נחשבת דוגמה לשפה תקנית הן מבחינת סגנונה והן מבחינת הכתיב שלה. ואכן, המחקר הפילולוגי מאשר שלשונו של הקוראן ואופן הניסוח שלו מתאימים לשפה הערבית שהייתה מדוברת במכה במאה ה-7 לספירה.
הקאנון הפאלי

הקאנון הפאלי (לעיתים גם מכונה "הטקסט הפאלי") הוא אוסף של כללים, סוטרות והגות פילוסופית המיוחס לגאוטמה הבודהה. הקאנון הפאלי הוא האוסף היחיד המוסכם על כל הזרמים בבודהיזם. הקאנון הועלה על הכתב בשפת הפאלי במאה הראשונה לספירה ככל הנראה בסרי לנקה, אך תוכנו מיוחס לבודהה עצמו ונאמר שהועבר מפה לאוזן עד שלב העלתו על הכתב.
הערות שוליים

↑  מנחם הרן, קאנון וקאנוניזציה של המקרא ושל אסופות אחרות, מוסד ביאליק, תשנ"ו, במאגר המידע של אתר מקרא-נט
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף י"ד, עמוד ב'
↑  ייתכן שחלוקת התנ"ך על פי יוספוס ל-22 ספרים בלבד נובעת מהסתמכותו של יוספוס על תרגום השבעים (תרגום התנ"ך ליוונית קוינה), שהתייחס לספרים: שמואל ומלכים כספר אחד, ולספרים: דברי הימים ועזרא-נחמיה כספר אחד, בניגוד לחז"ל שהתייחסו לספרים אלו כספרים נפרדים (ספר עזרא ונחמיה הם ספר אחד גם לדעת חז"ל). דעה אחרת גורסת כי יוספוס כלל את רות בספר שופטים ואת איכה בירמיהו. להסבר מלא: ג' דרשן, "כ"ב ספרים, כ"ד ספרים והקורפוס ההומרי", תרביץ ע"ז (תשס"ח), עמ' 5–22
↑  לדעת חז"ל (ובעקבותיהם פרשו כך גם שאר הפרשנים המסורתיים), 'ספר הישר' הוא ספר בראשית, שקרוי כך על שם האבות שנקראים 'ישרים' (תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף כ"ה, עמוד א')
↑  Philip R. Davies, The ‘Nationalization’ of the Jewish Canon, Cahiers du Centre Gustave Glotz Année, 2010
↑  דוד שטרן, 'כתבי קודש' ב-א' כהן ופ' מנדס פלור, לקסיקון התרבות היהודית בזמננו, תל אביב תשנג, עמ' 267–271.
↑  S.Z Leiman, The Canonization of Hebrew Scripture: The Talmudic and Midrash evidence (1976).
↑  דוד שטרן, 'כתבי קודש' ב-א' כהן ופ' מנדס פלור, לקסיקון התרבות היהודית בזמננו, תל אביב תשנג
↑  David Weiss Halivni, The reception accorded to Rabbi Judah's Mishnah in E. P. Sanders (ed), Jewish and Christian self-definition. 2 (1981).
↑  ד"ר יוסי זיו, יהדות אתיופיה: מנהרת הזמן לימי בית שני, באתר ynet, 11 באפריל 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph138430 
מגילת אסתר היא אחת מחמש המגילות בתנ"ך
דניזלי

| --- | --- |

מראה כללי מתחנת הרכבל העליונה (טלפריק) בעיר, פברואר 2020
 מדינה:  טורקיה טורקיה
 מחוז:  הים האגאי
 נפה:  דניזלי
 ראש העיר:  אוסמן זולן (מפלגת הצדק והפיתוח)
 שפה רשמית:  טורקית
 שטח:  11,692 קמ"ר
 גובה:  354 מטרים
  ‑ הנקודה הגבוהה:  706 מטרים
  ‑ הנקודה הנמוכה:  303 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  1,059,082 (2023)
  ‑ צפיפות:  90.58 נפש לקמ"ר (2023)
 קואורדינטות:  37°47′00″N 29°05′47″E﻿ / ﻿37.783333333333°N 29.096388888889°E﻿ / 37.783333333333; 29.096388888889 
 אזור זמן:  UTC +3
 אתר העירייה
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת טורקיה מוגדלת) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורדניזלי(למפת טורקיה רגילה) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורדניזלי(למפת הים האגאי (מחוז) רגילה) איזמיר מניסה בודרום פטהייה סומה קיטהיה הים התיכון מרכז אנטוליה י. מרמרה יוון הים האגאי הים התיכוןדניזלי(למפת הים האגאי (מחוז) מוגדלת) איזמיר מניסה בודרום פטהייה סומה קיטהיה הים התיכון מרכז אנטוליה י. מרמרה יוון הים האגאי הים התיכוןדניזלי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
דניזלי (בטורקית: Denizli; ביוונית: Ντενιζλί) היא עיר תעשייה בדרום-מערב טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז הים האגאי. לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir – "עיר גדולה") ולפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסייתה מנתה כ-1.059 מיליון בני אדם. העיר שוכנת בקצה המזרחי של עמק הסחף שנוצר על ידי הנהר בויוק מנדרס כ-400 ק"מ דרום-מערבית לאנקרה בירת טורקיה.
דניזלי ראתה התפתחות כלכלית בעשורים האחרונים, בעיקר בשל ייצור טקסטיל ויצוא.
היסטוריה

בעת העתיקה, היא הייתה עיר יוונית חשובה, שנקראה אטודה (Αττούδα), שהתקיימה בתקופות היוונית והרומית העתיקות; היא הייתה ליד הערים (הייראפוליס ולאודיקיאה על הליקוס (אנ')) ושגשגה בתקופה הביזנטית.
העיר נכבשה בידי הטורקים הסלג'וקים. תושביה של לאודיקיאה התיישבו בה מחדש גם בתקופה הסלג'וקית.
אבן בטוטה ביקר בעיר וציין כי "יש בה שבעה מסגדים לקיום תפילות יום שישי, ויש בה גנים מרהיבים, נחלים רב שנתיים ומעיינות שוצפים. רוב בעלי המלאכה שם הן נשים יווניות, שכן יש בה יווניות רבות הכפופות למוסלמים ומשלמות דמי חוב לסולטאן, כולל הג'יזיה ומיסים אחרים".
העיר חיה בשלום במשך מאות שנים מבלי להיות מעורבת במלחמות באופן ישיר. לאחר מלחמת העולם הראשונה במהלך מלחמת העצמאות של טורקיה, הכוחות היווניים הצליחו להתקרב עד לסאראיקוי, עיירה קטנה המרוחקת כ-20 ק"מ צפון-מערבית למרכז דניזלי, אך לא נכנסו לדניזלי.
דניזלי כיום > כלכלה

במלחמת העולם הראשונה, דניזלי כרתה כרום.
דניזלי כיום > תחבורה

נמל התעופה דניזלי צ'רדק (אנ') ממוקם 45 דקות נסיעה ממרכז העיר.
הארכת הכביש המהיר איזמיר-איידן לדניזלי הוכרזה כבר כמה שנים. תשתית ראשונית הונחה באיידן, אבל השאר עדיין צפויים להגיע. לכביש איידן-דניזלי הנוכחי יש רמת תנועה גבוהה מאוד, במיוחד משאיות, כאשר לכל עיירה לאורך הכביש יש אזור תעשייה משלה.
דניזלי כיום > מקומות ואתרי עניין

לאודיקיאה על הליקוס – 6 ק"מ צפונית למרכז דניזלי בקרבת הכפר אסקיהיסר. העיר הוקמה על ידי המלך הסלאוקי, אנטיוכוס השני, לכבוד אשתו, לאודיקה. עיר מסחר זו הייתה מפורסמת בצמר ובבדי הכותנה שלה. מכתב שנכתב על ידי לאודיקי אמר: "אני שמח. יש לי מזל ואני לא זקוק לכלום." בעקבות רעידת אדמה גדולה שהרסה את העיר, מה שנותר מהעיר העתיקה היא אחת משבע הכנסיות של אסיה הקטנה, האצטדיון, האמפיתיאטרון והאודיאון, בור המים ואמת המים (ראו עוד בכנסייה הלאודית).
אתרי המורשת העולמית הייראפוליס ופמוקלה – 20 ק"מ צפונית למרכז דניזלי. העיר הייראפוליס נוסדה על ידי המלך הפרגמוני אאומנס השני (אנ') בשנת 190 לפנה"ס. קרבתה ללאודיקיאה הובילה ליריבות מסחרית וצבאית. העיירה נבנתה בסגנון יווני. למרות רעידת אדמה עזה בשנת 17 לספירה, היא הגיעה לשיאה בתקופות הרומית והביזנטית. היא שוחזרה במהלך המאות ה-2 וה-3 באבן ממחצבות באזור, בסגנון רומי. שנותיה המפוארות ביותר של העיר היו בתקופת שלטונם של הקיסרים הרומיים ספטימיוס סוורוס וקרקלה והיא הפכה למושב אפיסקופלי במהלך התרחבות הנצרות. אולם, כתוצאה מכמה רעידות אדמה, שהאלימה שבהן הייתה בשנת 1354, חלק גדול מהעיירה נהרס, ואנשיה היגרו.
החאן – הסלג'וקי אחאן, המרוחק 6 ק"מ ממרכז העיר על כביש אנקרה, וחלק גדול ממנו עדיין נותר, נבנה על ידי קרסונגור בן עבדאללה בשנים 1253–1254 כאשר שימש כמפקד לאדיק. הוא שוחזר לאחרונה יחד עם הקונאקים העות'מאניים הסמוכים והוא עתיד להפוך לאטרקציה של מבקרים בזכות עצמו.
הר הונאז (אנ') – הממוקם 17 ק"מ מזרחית למרכז העיר דניזלי בגובה 2,571 מטרים מעל פני הים הוא אתר פיקניק פופולרי בקרב תושבי דניזלי בקיץ ומהווה גם כנקודה הגבוהה ביותר במחוז הים האגאי.
הכפר הסמוך גונג'אלי, הנמצא על קו הרכבת, הוא אתר תיירות נוסף. אנשים באים לאכול את הגבס החתוך דק בגריל פחמים הנקרא צ'פ שיש, עדיף עם לבנה וכוס ראקי.
יש פסל של אטאטורק בכיכר השקמה (Çınar Meydanı) במרכז העיר.
ערים תאומות

הערים התאומות של דניזלי הן:
הולנד אלמלו, הולנד (מ־1974)
גאורגיה טביליסי, גאורגיה (מ־1993)
קזחסטן פבלודר, קזחסטן (מ־1995)
בלארוס מוהילב, בלארוס (מ־2001)
גרמניה בצדורף (אנ'), ריינלנד-פפאלץ, גרמניה (מ־2002)
רומניה בראילה, רומניה (מ־2005)
רוסיה סמרה, סמרה, רוסיה (מ־2005)
יוון לאריסה, יוון (מ־2007)
פולין לודז', לודז', פולין (מ־2005)
סוריה דמשק, סוריה (מ־2010)
הרפובליקה העממית של סין ג'יאוג'ואו (אנ'), שאנדונג, הרפובליקה העממית של סין (מ־2002)
בוסניה והרצגובינה סרייבו, בוסניה והרצגובינה (מ־2009)
קוריאה הדרומית מואן (אנ'), דרום צ'אלה, קוריאה הדרומית (מ־2009)
איראן קזווין, קזווין, איראן (מ־2011)
צרפת לוריאן, ברטאן, צרפת
טורקיה בורסה, טורקיה (מ־1986)
טורקיה טוקט, טורקיה (מ־1988)
טורקיה אמסיה, טורקיה (מ־2008)
טורקיה מוש, טורקיה (מ־2011)
טורקיה בילג'יק (אנ'), טורקיה (מ־2008)
הערות שוליים

↑  Özgeçmişi, denizli.bel.tr
↑  Turkey: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
↑  Bernard Fingleton; Ayda Eraydın; Raffaele Paci; Bilge Armatlı Köroğlu; Burak Beyhan (2003). Regional Economic Growth, SMEs and the Wider Europe, Chapter 11: The changing role of SMEs in the regional growth process: The case of Denizli. Ashgate Publishing. p. 229. מסת"ב 0-7546-3613-5
↑  John Freely, The western shores of Turkey: discovering the Aegean and Mediterranean coasts, 2004. מסת"ב 1-85043-618-5. p. 182.
↑  Battutah, Ibn (2002). The Travels of Ibn Battutah. London: Picador. pp. 105, 309. מסת"ב 9780330418799
↑  Anatolia. | Library of Congress, loc.gov
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4488376-6  VIAF: 237441305   WorldCat (עם VIAF): 237441305 
הייראפוליס היא אטרקציה תיירותית מרכזית בדניזלי.
פמוקלה הוא אטרקציה תיירותית מרכזית בדניזלי.
האתר הארכאולוגי של לאודיקיאה על הליקוס (אנ') בין פמוקלה לדניזלי. התמונה מציגה את רחוב סוריה. פברואר 2020
מוזיאון דניזלי (אנ'), פברואר 2020
פסל של תרנגול בדניזלי, המהווה את סמל העיר. פברואר 2020
בית הספר היסודי גזי מוסטפא כמאל, פברואר 2020
בית העירייה בדניזלי, פברואר 2020
המסגד הגדול בדניזלי, פברואר 2020
תחנה תחתונה של הרכבל (טלפריק) בדניזלי, פברואר 2020
רכבת נוסעים בתחנת הרכבת דניזלי (אנ'), פברואר 2020
שילוט ערים תאומות
טולידו (אוהיו)

טולידו (באנגלית: Toledo) היא עיר במחוז לוקאס במדינת אוהיו. העיר קרויה על שם העיר טולדו בספרד.
במפקד האוכלוסין של 2020 (אנ') מנתה אוכלוסיית העיר 270,871 תושבים, מה שהופך את טולדו לעיר הרביעית בגודל אוכלוסייתה באוהיו, אחרי קולומבוס, קליבלנד וסינסינטי. טולדו היא העיר ה-84 המאוכלסת ביותר בארצות הברית. זוהי העיר העיקרית במטרופולין טולדו, שמנתה 606,240 תושבים בשנת 2020. טולדו משמשת גם כמרכז סחר מרכזי במערב התיכון; הנמל שלה הוא החמישי בעומס באגמים הגדולים.
טולידו ידועה בכינוי "עיר הזכוכית" בשל החידושים הרבים אשר פותחו בה בתעשיית הזכוכית לאורך ההיסטוריה.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
דמוגרפיה

לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2000 בעיר טולידו 313,619 אנשים, 128,925 משקי בית, ו-77,355 משפחות.
חמש ארצות המוצא של תושבי העיר כוללות: מוצא גרמני (23.4%), מוצא אירי (10.8%), מוצא פולני (10.1%), מוצא אנגלי (6.0%) ומוצא צרפתי (4.6%).
40.0% מתושבי העיר היו רווקים ללא משפחות. 32.8% מכלל משקי הבית היו של בודדים ו-11% היו של אדם מעל לגיל 65 שחי לבד. גודל משק הבית הממוצע היה 2.38 נפשות וגודל המשפחה הממוצעת הייתה 3.04.
בסך הכל היו קיימות 139,871 יחידות דיור בעיר עצמה, מתוכן 10,946 (7.8%) היו פנויות.
כלכלה

לפני המהפכה התעשייתית הייתה טולידו עיר נמל של הימות הגדולות. ענף ייצור הרכב הפך למשמעותי בטולידו מתחילת המאה העשרים ולקראת סוף המאה ענף הרכב הצטמצם. המעסיק המשמעותי ביותר בטולידו במאה ה-20 היה מותג רכבי שטח של חברת דיימלר-קרייזלר "ג'יפ". לשלוש יצרניות הרכב האמריקאיות הגדולות כיום, ג'נרל מוטורס, פורד וקרייזלר, יש מפעלים בעיר. לטולידו יש היסטוריה ארוכה בתחום יצור הזכוכית, והייצור נמשך גם במאה ה-21.
ראויים לציון האוניברסיטה בטולדו וחברות גדולות הפועלות בה. אוניברסיטת טולידו כוללת מרכז רפואי ומרכז מחקר רפואי רחבי היקף, והיא מצטיינת גם במחקר בתחום האנרגיה הסולרית. תעשיית הבריאות היא המעסיק הגדול בעיר. במטרופולין של טולידו יש ארבע חברות מ: מדד הפורצ'ן 500: Dana Holding Corporation, Owens Corning, The Andersons, ו-Owens Illinois. גם המטה הראשי של חברת ProMedica, הנכללת במדד הפורצ'ן 1000, נמצא בטולידו.
טולידו היא מרכז עירוני הנותן שירותים לאוכלוסיית צפון-מערב אוהיו.
האזור כולל תשעה מחוזות והוא בעל אוכלוסייה של מיליון איש. לפיכך בטולידו קיים ריכוז גבוה במיוחד של מרכזי מסחר ומוסדות רפואיים. מיקום העיר ליד מחלף I-80 / I-90 ו-I-75 הפך את טולידו למיקום פופולרי לחברות תחבורה כגון UPS ו-BAX Global.
אתרי העיר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
גן החיות של טולידו - מדורג באופן עקבי כאחד מעשרת גני החיות הטובים ביותר בארצות הברית.
אצטדיון ה-"Fifth Third Field" (אנ') - משמש כיום כמגרש הביתי של קבוצות הבייסבול ה-"Toledo Mud Hens" (אנ').
ערים תאומות

בוסניה והרצגובינה באניה לוקה, בוסניה והרצגובינה
גרמניה דלמנהורסט, גרמניה
יפן טויוהאשי, יפן
ספרד טולדו, ספרד
רוסיה טומסק, רוסיה
טנזניה טאנגה, טנזניה
ברזיל לאנדרינה, ברזיל
קנדה לונדון, קנדה
אוקראינה ניקופול, אוקראינה
הונגריה סגד, הונגריה
קוריאה הדרומית פוהאנג, קוריאה הדרומית
פולין פוזנן, פולין
הרפובליקה העממית של סין קינגוהאנדאו, הרפובליקה העממית של סין
הערות שוליים

↑  US Census Bureau, City and Town Population Totals: 2020-2023, Census.gov
↑  Port Industry Statistics, www.aapa-ports.org
| דגל אוהיו מדינת אוהיו |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | קולומבוס |  |
| אזורים גאוגרפיים | רמת אלייני • מישורי גליישל טיל • ימת אירי • הביצה השחורה הגדולה • המטרופולין של טולידו |  |
| היישובים הגדולים ביותר | קולומבוס • קליבלנד • סינסינטי • טולידו • אקרון • דייטון • פארמה • קנטון • ינגסטאון • לוריין • המילטון • ספרינגפילד • קטרינג • אליריה • לייקווד • קויאהוגה פולס • אוקליד • מידלטאון • מנספילד • ניוארק |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות אוהיו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548162005171  BNE: XX5420984  BnF: cb137519116 (data)  GND: 4078344-3  ISNI: 0000 0004 0448 1219  LCCN: n81018142  MusicBrainz: 411611e6-9779-404d-bb23-cf11388c7f3e  NARA: 10045770  NKC: ge1233396  SUDOC: 066838290  VIAF: 244551448   WorldCat (עם VIAF): 244551448
קרב ויטוריה

קרב ויטוריה (בספרדית: Batalla de Vitoria) היה קרב מרכזי במהלך מלחמת חצי האי           (חלק מהמלחמות הנפוליאוניות) במסגרתו כוחות בריטים, ספרדים ופורטוגזים, תחת פיקודו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, הביסו את צבא הקיסרות הצרפתית הראשונה (גרנד ארמה) תחת פיקודו של ז'וזף בונפרטה. הקרב התרחש ב-21 ביוני 1813, בעיר ויטוריה, והביא לניצחון מכריע של הקואליציה האנטי-צרפתית השישית. הקרב הביא לנסיגת הכוחות הצרפתים מספרד צפונה, ולניצחון הסופי של הקואליציה במלחמת חצי האי.
רקע

הכוחות הצרפתים הקימו את ממלכת ספרד הנפוליאונית בתור מדינת חסות של הקיסרות הצרפתית הראשונה עוד בשנת 1808. בתגובה, האימפריה הפורטוגזית והאימפריה הבריטית, שהיו עוד קודם לכן חלק מהקואליציות האנטי-צרפתיות, קיבלו כעת תמיכה מצדם של תומכי ספרד הבורבונית ובהם מיליוני ספרדים, בעיקר איכרים ובני המעמד השלישי שהיוו את השלד ליציבות הממשל הספרדי. בנקודה זאת החלה בפועל מלחמת אזרחים בספרד, שכללה התערבות של המעצמות צרפת ובריטניה בתוכה. המלחמה, אשר נודעה בתור מלחמת חצי האי, היוותה חלק מרכזי במלחמות הנפוליאוניות.
רקע > המערכה ב-1812

ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון החל את מסעו הצבאי בספרד, במסגרת מלחמת חצי האי, בשנת 1812, שנה לפני קרב ויטוריה, על ידי כיבוש שתי הערים בגבול פורטוגל שהיו המפתח להנעת הצרפתים אל מחוץ לספרד: סיודאד רודריגו ב-19 בינואר 1812 ובדאג'וז ב-6 באפריל 1812. במאי 1812 החל נפוליאון בונפרטה, קיסר הצרפתים, בהכנות לפלישתו הגורלית לרוסיה, והשאיר את אחיו ז'וזף בונפרטה בפיקוד סמלי על צבאות צרפת בספרד. נפוליאון ביצע טעות אסטרטגית בהערכה כי וולינגטון יישאר בעמדה הגנתית להמשך 1812. לאחר לכידתה של באדג'וז, וולינגטון החזיר את צבאו לסיודאד רודריגו והחל להתקדם צפון-מזרחה במעלה הכביש הראשי המוביל לסלמנקה, בורגוס וצפון-מזרח ספרד.
בעקבות ניצחון מכריע בקרב סלמנקה, ב-12 באוגוסט 1812, כבש וולינגטון את מדריד, בירת ספרד, והכריח את ממשל החסות הצרפתי תחת ז'וזף לסגת במהרה צפון-מזרחה עם צבאו. בספטמבר 1812, לאחר הפסד צבאי בכיבוש בורגוס נסג וולינגטון חזרה לעבר הגבול הספרדי-פורטוגזי, שם נותר בחורף 1812. התקווה הצרפתית הייתה שוולינגטון לא יוכל לחדש את ההתקפה למשך זמן מה, במהלכו יוכלו הצבאות הצרפתים ברחבי ספרד לדכא לבסוף את התקוממויות האזרחים נגד השלטון הצרפתי. וולינגטון בילה את חורף 1812–1813 בארגון מחדש של כוחותיו והבאת מגויסים חדשים מבריטניה, בעיקר כוחות גרילה סקוטים ואירים.
רקע > המערכה ב-1813

וולינגטון תכנן בקפידה את מתקפת 1813 שלו נגד הצרפתים. במערך הצרפתי, המטה הכללי של ז'וזף יעץ שאם וולינגטון יתקדם בשנת 1813, הוא ייאלץ להשתמש בנתיב הדרוך היטב מסיודאד רודריגו לסלמנקה, ואיאדוליד ובורגוס. הצרפתים נדרשו רק לחזור על האסטרטגיה שלהם בשנה הקודמת ולהחזיק בדרך זו כדי לעצור את התקדמותו של וולינגטון. המרשל הצרפתי, ז'אן-בטיסט ז'ורדאן, חשד שוולינגטון לא ישתמש בכביש בורגוס אלא יסכל את התוכנית הצרפתית על ידי התקדמות מהגבול הצפון-מזרחי של פורטוגל סביב האגף הצפון-מערבי שלהם (דרך גליסיה).
ז'ורדאן היה כמעט היחיד שחשש מאפשרות זאת. המפקדים הצרפתים האחרים טענו כי הגאוגרפיה ההררית בצפון-מערב ספרד אינה מאפשרת מעבר צבא עם ארטילריה. בפועל, צדק ז'ורדאן, ומעבר מצפון-מערב הייתה תוכניתו של וולינגטון. צבא כוחות בריטים, פורטוגזים וספרדיים של וולינגטון התאספו באזור שבין סיודאד רודריגו בצפון פורטוגל והחלו את התקדמותם במאי 1813, בעוד האגף הימני של הכוח היה בתחילה בדרך לסלמנקה על מנת לשטות בצרפתים.
הקשיים של צבאות צרפת היו משמעותיים. נפוליאון סילק קבוצות של לוחמים ותיקים מנוסים מהגדודים בספרד כדי לבנות מחדש את הצבא הצרפתי שנשחק במערכה הרוסית. חלקים נרחבים מהצבא נאבקו בהתקוממויות אזרחים בנווארה בצפון-מזרח ספרד. כמו במהלך כל מלחמת חצי האי, עקב פעולות הגרילה הספרדית המפקדים הצרפתים לא הצליחו להשיג מידע מהימן על תנועותיו של וולינגטון, או אפילו לתקשר ביעילות זה עם זה, ואילו וולינגטון קיבל היטב את הידע הנדרש על תנועות הצרפתים מאותה גרילה.