stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרבות מרץ בברלין

קרבות מרץ בברלין (בגרמנית: Berliner Märzkämpfe) היו סדרת קרבות שנערכו בברלין במרץ 1919, במהלך מרד הספרטקיסטים בין כוחות ממשלת רפובליקת ויימאר שנתמכו בידי מיליציות הפרייקור, לבין הכוחות הבדלניים שהשתייכו למפלגות השמאל הרדיקלי. הקרבות הסתיימו בדיכוי אכזרי של המרידה בידי כוחות הממשלה והפרייקור. הקרבות סימנו את סיומו של מרד הספרטקיסטים כמו גם את סיום המהפכה הגרמנית בכלל.
רקע

באמצע 1918 כבר היה ברור שמלחמת העולם הראשונה לא מתקדמת היטב מבחינת הקיסרות הגרמנית. ב-29 באוקטובר התמרדו מלחים מהצי הקיסרי הגרמני כנגד הדרישה לצאת למשימת התאבדות. בהדרגה התפשט המרד בכל רחבי גרמניה. ב-9 בנובמבר התפטר וילהלם השני, קיסר גרמניה ונמלט להולנד. פרידריך אברט ופיליפ שיידמן הכריזו על הקמתה של "רפובליקה גרמנית", והקימו ממשלה זמנית שנודעה בשם "מועצת צירי העם". במועצת צירי העם היו חברות שתי מפלגות: המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (מפלגתו של אברט) והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית.
אברט ניסה להוביל ממשלת מרכז מתונה, אולם עד מהרה נגררה גרמניה לכאוס של ממש. מיליציות חמושות קיצוניות קמו משני צידי המתרס. יוצאי צבא מהימין הקיצוני-הריאקציונרי הקימו את הפרייקור, בזמן שחיילים מהשמאל הקיצוני הקימו את דיוויזיית הצי העממית שהייתה נאמנה לליגת הספרטקיסטים. כדי לשמר את הסדר בגרמניה, כרת אברט ברית עם הגנרל וילהלם גרנר שהבטיח לו את תמיכת הצבא במידת הצורך. בסוף השנה פתחה דיוויזיית הצי העממית במרד גלוי שנודע בתור "קרבות חג המולד". גרנר שלח כוחות צבא לדכא את המרד, אולם אנשיו נסוגו בבושת פנים לאחר מרחץ דמים אכזרי. בעקבות המרד, פרשו הסוציאל-דמוקרטים העצמאים מהממשלה של אברט, והספרטקיסטים הקימו מפלגה עצמאית - המפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
הפיצול העמוק בשמאל הגרמני אילץ את אברט להסתמך יותר ויותר על תמיכתן של מפלגות הימין. בשמאל גבר הזעם כנגד אברט, ונציגי מעמד הפועלים דרשו שתעשיות המפתח יעברו הלאמה ושהצבא יעבור דמוקרטיזציה. אברט הסכים סדרת דרישות מרכזיות שנודעו לימים בשם "נקודות המבורג", ורצה לבצע אותן לאחר הבחירות הקרבות. בבחירות שנערכו בינואר 1919, זכו הסוציאל-דמוקרטים ברוב גדול, אולם לא הצליחו להרכיב ממשלה לבדם ונאלצו להקים ממשלת מרכז יחד עם מפלגת המרכז הגרמנית והמפלגה הדמוקרטית הגרמנית. לציבור הגרמני היה ברור שעם בני בריתו החדשים, אברט לא יוכל לעמוד בנקודות המבורג. תוך זמן קצר פרצו בכל רחבי גרמניה מהומות והפגנות שנודעו לימים כ"מרד הספרטקיסטים".
מהלך הקרבות > השביתה הכללית בברלין

באספה הכללית של מועצת הפועלים של ברלין, שנערכה בין 26–28 בפברואר, גינו הנציגים את ממשלת אברט ודרשו לקדם את נקודות המבורג. עם זאת, האספה ביקשה מהפועלים לא להיגרר לקרבות רחוב עם כוחות הממשלה או מיליציות הימין. הנציגים הקיצוניים יותר באספה דרשו לערוך הצבעה מיידית על שביתה כללית. הנציגים המתונים יותר הצליחו לדחות את ההצבעה עד 3 במרץ. כשהגיע התאריך המיועד, טענו חלק מנציגי העובדים כי השביתה כבר החלה בכמה מפעלים. ידיעה זו שכנעה כמעט את כל חברי האספה להצביע גם כן בעד שביתה כללית. יעדי השביתה היו קידום של נקודות המבורג, הכרה ממשלתית רשמית במועצות הפועלים, פירוק הפרייקור וכינון יחסים דיפלומטיים עם ברית המועצות.
בעקבות הכרזת השביתה הכללית, הכריזה ממשלת פרוסיה כי ברלין נמצאת במצב מצור. שר ההגנה גוסטב נוסקה קיבל סמכויות נרחבות כדי לשבור את השביתה. הוא הוציא צו מיוחד האוסר על הפגנות והורה לסגור כמה עיתונים מהפכניים. תוך זמן קצר פרצו עימותים אלימים בין כוחות המשטרה לשובתים. ב-4 במרץ הגיעו דיווחים על חנויות שנבזזו בידי השובתים ועל נשק שנגנב מתחנות משטרה. מעשים אלו גונו בידי אספת הפועלים כ"פרובוקציות", אולם נוסקה השתמש בהם כתירוץ לבקש את עזרת הצבא והפרייקור.
מהלך הקרבות > תחילת הקרבות

ב-4 במרץ הכניס נוסקה לברלין שתי דיוויזיות של הצבא הסדיר, דיוויזיית הפרשים של המשמר ודיוויזיית ההגנה הגרמנית. ולדמאר פאבסט מונה למפקד כוחות הצבא בברלין ובסביבתה. במקביל, מפקד הפרייקור בברלין, ולטר פון ליטוויץ העמיד לרשות הממשלה שני גדודי פרייקור: פרייקורפס ליצו ופרייקורפס הילסן. וילהלם ריינהרד נכנס לעיר עם רגימנט המתנדבים ריינהרד. מרבית כוחות הפרייקור היו יוצאי צבא, ובחלק מהמקרים הם היו גדודים שעזבו את הצבא בשלמותם על נשקם וציודם. הם נכנסו לברלין מצוידים בטנקים, מטוסים, ארטילריה, מרגמות ומקלעים.
דיוויזיית הצי העממית ניסתה בתחילה לשמור על נייטרליות וב-5 במרץ הגיעו נציגיה לפגישה עם נציגי הפרייקור בניסיון להגיע לשביתת נשק בינם לבין השובתים. בסיום הפגישה נורה מגבו אחד מנציגי הדיוויזיה. המלחים זעמו, והחליטו להצטרף למרד. הם חילקו נשק למורדים, והחלו בקרבות עקובים מדם אל מול הפרייקור. הפרייקור מצדם השתמשו ללא הבחנה בנשק כבד ובטנקים, והסיגו את חיילי הדיוויזיה מכל עמדותיהם. הם המשיכו להפגיז ללא הבחנה גם באזורי מגורים.
מהלך הקרבות > סיום הקרבות

ב-8 במרץ, בעוד הקרבות נמשכים באזור אלכסנדרפלאץ, הודיעה אספת הפועלים על סיום השביתה. אולם בשלב זה כבר היו שני הצדדים שקועים עמוק מדי בשפיכות דמים. ברלין שקעה בכאוס מוחלט. באותו יום הצליחו המורדים לכבוש את משרד הדואר ותחנת המשטרה ברחוב ליכטנברג מידי כוחות הפרייקור. שני שוטרים נהרגו במתקפה ו-20 נפלו בשבי. עוד באותו הלילה שוחררו כל בני הערובה, אולם ברחובות ברלין נפוצה שמועה שכולם הוצאו להורג. במקביל, העיתונים הנאמנים לממשלה הפיצו דיווחים שקריים על כך שטייסים הנאמנים למורדים מטילים פצצות על אזרחים מהאוויר.
על סמך הדיווחים המוטעים והשקריים, הורה נוסקה לכוחות הצבא להוציא להורג במקום כל אדם נושא נשק. החיילים פירשו את הפקודה באופן חופשי, ופרצו לבתים בחיפוש אחר כלי נשק. הפרייקור איבדו כל שליטה והחלו לירות ללא הבחנה על אזרחים ועל בתים. חיילי דיוויזיית הצי העממית הסכימו להניח את נשקם ולהחזיר את הכסף שקיבלו מהצבא. ב-11 במרץ נרצחו 30 מהם בידי חיילי הפרייקור לאחר שכבר נכנעו. נוסקה סירב להגיע למשא ומתן עם המורדים, ודרש "כניעה ללא תנאי או כלום". ב-12 במרץ נפל המתרס האחרון של המורדים. המצוד אחר אחרוני המורדים נמשך עוד יום אחד לפני שהקרבות הפסיקו בפועל. נוסקה הותיר את הפקודה להרוג את כל נושאי הנשק עד 16 במרץ לפני שהכריז סופית על סיום המרד.
אין מידע מדויק לגבי מספר ההרוגים. ההערכות נעות בין 1,200 ל-3,000 מורדים ואזרחים שנהרגו. כוחות הממשלה והפרייקור איבדו עשרות בודדות של אנשים. אלפי אנשים נעצרו ונדחסו בהמוניהם לתוך תאי הכלא. הם טופלו בתנאים תת-אנושיים, מה שגרם לעוד מקרי מוות רבים.
אחרית דבר

קרבות מרץ מסמנים את סיומה של המהפכה הגרמנית. השמאל הקיצוני הפסיק את ניסיונותיו להפוך את גרמניה לרפובליקה קומוניסטית, וממשלת אברט זכתה במרווח נשימה כדי להתקדם במשא ומתן עם מדינות ההסכמה לקראת חוזה ורסאי. עם זאת, אברט הבין שהוא חב את קיום שלטונו לפרייקור, ויאלץ להישען עליהם גם בעתיד. הוא הגיע להסכם על שילובו של הפרייקור בצבא. אברט לא היה מסוגל לעמוד בהתחייבות זו מכיוון שתנאי חוזה ורסאי דרשו שהצבא הגרמני החדש יהיה בגודל של 100,000 חיילים בלבד, בעוד שהפרייקור לבדו כלל 250,000 לוחמים. עד מהרה החלו מיליציות הימין בניסיונות מהפכניים משלהם, שהגיעו לשיאם בפוטש של קאפ.
לקריאה נוספת

אוטו פרידריך, לפני המבול, ברלין 1918–1933, ירושלים: הוצאת כרמל, 2010
Ralf Hoffrogge: The German Revolution’s Bloody End. In: Jacobin Magazine, March 2019
Reinhard Sturm: Vom Kaiserreich zur Republik 1918/19. In: Bundeszentrale für Politische Bildung, 23 December 2011
Gerd Nohr: März 1919. In: Marxistische Bibliothek, 10 May 2007, Archived from Original
Paul Levi: Brief an Lenin (27. März 1919). In: Marxists Internet Archive, 9 August 2008
Alte Ansichtskarten – Berlin-Strassenkämpfe_01 – Historische Postkarten. In: heimatsammlung.de
Arnulf Scriba: Die Märzkämpfe 1919. In: Deutsches Historisches Museum, 1 September 2014
Simon Rees: The Bloodhounds of Berlin. In: firstworldwar.com, 22 August 2009
כוחות הפרייקור נכנסים לברלין
חייל מחפש נשק על גופו של אזרח
אנטוניוס מרגריטה

| --- | --- |
 לידה:  1490 רגנסבורג, דוכסות בוואריה-מינכן 
 פטירה:  1542 (בגיל 52 בערך) וינה, ממלכת הבסבורג 
 מעסיק:  אוניברסיטת וינה 
 השקפה דתית:  לותרניזם 
 אתר רשמי
 
כריכת הספר "האמונה היהודית כולה" (1530)
אנטוניוס מרגריטה (ידוע גם כאנטוניו או אנטון מרגריטה) (סביבות 1492–1542) היה יהודי מומר, גרמני בן המאה השש-עשרה. מרגריטה נתפס בעיני חוקרים רבים כאחד המקורות האפשריים לתפיסת היהדות האנטישמית של מרטין לותר.
קורות חיים

אנטוניוס מרגריטה נולד לשמואל מרגליות בנו של רבי יעקב מרגליות, רב בעיר רטיסבון, גרמניה. בשנת 1522 המיר את דתו ונטבל לנצרות הלותרנית. בעקבות כך, סבל מאסר ולאחר מכן גורש מהקהילה היהודית באאוגסבורג עקב תלונות מהקהילה היהודית לקיסר קרל החמישי.
מרגריטה שימש כמורה לעברית באאוגסבורג, מייסן, צל, לייפציג ומשנת 1537 ועד מותו גם באוניברסיטת וינה. אחד מתרגומיו לעברית הוא ספר תהילים וקטעים מספר הבשורה על-פי מתי.
"האמונה היהודית כולה"

מרגריטה ידוע בעיקר בזכות חיבורו הפולמוסי-האנטישמי "האמונה היהודית כולה" (בגרמנית: Der gantze Jüdisch Glaub) משנת 1530.
לדברי מרגריטה, מטרת החיבור היא "לחשוף את פניה האמיתיות של הדת היהודית" ולהעלות האשמות חריפות כלפי הרבנים מנהיגי הקהילות היהודיות. מרגריטה מזהיר את קוראיו הנוצריים מפני מגע ומסחר עם יהודים, ומפציר בהם שלא להיוועץ ברופאים יהודים תוך שהוא מציג תמונה שלילית של יום השבת היהודי ושל הנוהג להשתמש ב"גוי של שבת".
אחת הטענות הקשות בחיבור נוגעת לנאמנותם הפוליטית של היהודים, המצטיירים כנתינים בוגדניים ותומכי מדינות אויב, בראשן האימפריה העות'מאנית. חיבור זה השפיע עמוקות על מרטין לותר, שכתב בהשראתו את ספרו האנטישמי "על היהודים ושקריהם". לצד השפעתו הרחבה על האנטישמיות בראשית העת החדשה, נחשב החיבור גם למקור מידע חשוב על חיי היום-יום ומנהגי היהודים באותה התקופה. בחיבור זה נוסף, בין היתר, התרגום הראשון של סידור התפילה היהודי עבור קהל קוראים לא-יהודי (ראו: "בין יהדות לנצרו (יו)ת, בין אתנוגרפיה לפולמוס: כתיבתו של אנטוניוס מרגריטה על הקבלה ב'האמונה היהודית כולה'", מאת דניאל להמן).
בעקבות ההאשמות הקשות שהעלה בספרו מרגריטה כלפי היהודים, הוזמן מרגריטה לפולמוס ציבורי עם השתדלן היהודי יוסף איש רוסהיים לפני קרל החמישי וחצרו באאוגסבורג בשנת 1530. הפולמוס הסתיים בניצחון מכריע של יוסף איש רוסהיים, שהוכיח כי טענותיו של מרגריטה נגד היהודים שקריות, והצליח לתבוע מהקיסר את גירושו של מרגריטה מהקהילה היהודית.
למרות החלטה זו, ספרו הודפס פעמים רבות נוספות, והמשיך להיות מצוטט על ידי אנטישמים במהלך המאות הבאות. גם מרטין לותר קרא את ספרו בשנת 1539 , לפני שכתב את המסכת האנטישמית שלו "על היהודים ושקריהם" בשנת 1543. חוקרים רבים סבורים שהייתה לספרו של מרגריטה השפעה רבה על צורת חשיבתו של לותר כלפי היהודים. הספר הודפס מחדש בשנת 1705  וצטט ב-Synagoga Judaica (1603) מאת יוהנס בוקטורף.
האנציקלופדיה היהודית כתבה על החיבור בשנת 1906:
המחבר לועג לטקסים יהודיים, מאשים את היהודים בהלוואה בריבית וברגשות עוינים לנוצרים ולנצרות וטוען נגד תקוותיהם המשיחיות. הוא גם מגנה את תפילת עלינו לשבח כנטייה אנטי-נוצרית. בהכרזה נגד הריבית והבטלה של היהודים, הוא פונה לשופטים בבקשה לתקן את הרוע ולהכריח את היהודים לבצע עבודת כפיים. הוא מאשים את הרופאים היהודים בבורות ותאוות בצע וטוען שלמרות דקתנותם בטקסים, היהודים אינם אדוקים ואינם נדיבים, וכי על אף סלידתם לכאורה מגיירות, הם משתוקקים לזכות באמונתם. לספר לשון הרע זה הייתה השפעה רבה על מרטין לותר שעשה בו שימוש בכתיבת ספרו "על היהודים ושקריהם" ("Von den Juden und Ihren Lügen")
ראו גם

אנטישמיות נוצרית
הערות שוליים

↑  JOSEL (JOSELMANN, JOSELIN) OF ROSHEIM (JOSEPH BEN GERSHON LOANZ) - JewishEncyclopedia.com, jewishencyclopedia.com
↑  p.18.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265065505171  PLWABN: 9810598454805606  BIBSYS: 90931277  BnF: cb16919012x (data)  GND: 12430575X  ISNI: 0000 0001 1947 3973  LCCN: no2011074682  NTA: 126518750  SUDOC: 176680160  VcBA: 495/213001  VIAF: 20611346   WorldCat (עם VIAF): 20611346
שינן רפואי

| שינן רפואי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: אסטראים
משפחה:: מורכבים
סוג:: שינן
מין:: שינן רפואי
שם מדעי
 Taraxacum officinale ‏Wiggers, 1780
שינן רפואי (שם מדעי: Taraxacum officinale, שם נרדף: Taraxacum sect. Taraxacum) הוא צמח עשבוני רב שנתי ממשפחת המורכבים המצוי ברוב האזורים הממוזגים של כדור הארץ וכן על מדשאות, מדרכות, גדות ובמקומות נוספים בהם קרקע לחה.
מאפיינים

לשינן יש גם כמה שימושים קולינריים. עליו הצעירים והקטנים מוספים לסלט עלים, ללא בישול. העלים הגדולים יותר דורשים בישול קל לפני מאכל עקב טעמם המר. העלים עשירים בוויטמין A, בוויטמין C, בסידן ובברזל. מן הפרחים ניתן להפיק יין ודבש.
השינן ניכר בראשו הצהוב והפורח, שהופך לזרעים נושאי ציצית הנראים ככדור כסף סיבי העף ברוח ומכונה "סבא" כמו הסביון.
בארץ ישראל צומחים שני מינים קרובים, שינן עב-שורש (Taraxacum cyprium) הפורח מאוגוסט עד ינואר בעיקר בהרי יהודה ובגליל העליון, ושינן סורי (Taraxacum syriacum) הפורח בקיץ במרומי החרמון.
גלריה

אורז עם גבעול ועלי שינן מבושלים
ה"סבא" של השינן בתום פריחתו
פריחתו מקרוב
ימי אביב ראשונים

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  סלבדור דאלי
 תאריך יצירה:  1929
 טכניקה וחומרים:  שמן וקולאז' על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  64 ס״מ 
 גובה:  49.5 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  סוריאליזם 
 מספר יצירה:  2000.21 (מוזיאון סלבדור דאלי) 
 מיקום:  מוזיאון סלבדור דאלי, סיינט פיטרסברג
 
"ימי אביב ראשונים" הוא ציור של הצייר הסוריאליסטי הספרדי סלבדור דאלי.
ציור זה הוא דוגמה לעבודתו המוקדמת בתחום הסוריאליסטיות.
הרקע לתמונה היא רק מישור אפור ופתוח. ניתן לראות את הקרקע מתרוממת מעט בצידו השמאלי של הציור, ואילו בצדו הימני היא יורדת מעט. במרכז מקובצות שלל דמויות סוריאליסטיות צבעוניות, ובמרחק מוצגות דמויות אפלוליות של איש המחזיק את ידו של ילד קטן. בצד השמאלי של התמונה, נמצאת דמות היושבת על כיסא, גבה מופנה לסצנה המתחוללת מאחוריו.
הציור נוצר בתקופה קשה ומתוחה לדאלי. אביו התאכזב במידה הולכת וגוברת מהמקצוע שבחר בו בנו והתנהגותו הכלל לא שמרנית כמשפחתו. דמויות האיש והילד מופיעים עוד פעמים נוספות בעבודותיו המאוחרות יותר של דאלי. הם מסמלים את רצונו של דאלי לחדש ולחזק את קשריו עם אביו[דרוש מקור]. הדמות היושבת גם היא מיוחסת לאביו.
מטמורפוזה של נרקיסוס

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מידע כללי
 צייר:  סלבדור דאלי
 תאריך יצירה:  1937
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  51.1 ס״מ 
 גובה:  78.1 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  surrealism 
 מספר יצירה:  T02343 (גלריית טייט) 
 מיקום:  גלריית טייט לונדון
 
מטמורפוזה של נרקיסוס הוא ציור של הצייר הסוריאליסטי הספרדי סלבדור דאלי. תמונה זו היא מתקופת שיטת הפרנויה-קריטית של דאלי, אותה פיתח. לפי המיתולוגיה היוונית, נרקיסוס התאהב בבבואתו באגם. משניסה לחבק את דמותו - טבע במים, והאלים הנציחו אותו כפרח. דאלי סיים את הציור בשנת 1937, במהלך שובו לפריז מארצות הברית.
התמונה מראה את נרקיס בוהה כלפי המים, מסתכל מטה. לא רחוק ממנו ניצב סלע בדמות יד המחזיקה כדור או ביצה, ממנה נובע פרח הנרקיס. ברקע ניתן לראות קבוצה של דמויות עירומות, ובאופק יש דמות נוספת הנראית אף היא כדמות נרקיסוס.
דאלי כתב פואמה ארוכה המלווה את הציור. ביולי 1938 נטל אותו עימו למפגש עם זיגמונד פרויד, ולמחרת היום כתב פרויד לשטפן צווייג, שנכח במפגש, כי "יהיה מעניין מאוד לחקור באורח אנליטי את צמיחתה של תמונה כזו".
ציור ה"מטמורפוזה של נרקיסוס" נרכש ב-1979 על ידי גלריית טייט בלונדון מידי קרן גאלה-סלבדור דאלי (אנ').
פנג הלבן

| --- | --- |

עטיפת המהדורה הראשונה, ניו יורק 1906
 מידע כללי
 מאת:  ג'ק לונדון 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  רומן 
 נושא:  זאב בדיוני, חיברות, פציעה, החתמה, זאב מצוי 
 מקום התרחשות:  יוקון, אלסקה 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת מקמילן 
 תאריך הוצאה:  1906 
 סדרה
 ספר קודם:  קול קדומים 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001863604, 001863602, 001863603, 001863605, 002044483, 002152834, 002666351, 002672485, 002504324, 003558393
 
כריכת הספר בעברית, בהוצאת כתר
פנג הלבן (באנגלית: White Fang) הוא ספר הרפתקאות מאת ג'ק לונדון, המספר על קורותיו של פנג הלבן, כלב־זאב מיוקון שבקנדה. הספר, שראה אור ב-1906, הוא ספרו המפורסם ביותר של ג'ק לונדון.
הספר תורגם למעלה מ-89 שפות. הספר עובד למספר סרטי קולנוע, ביניהם הסרט מ-1991 בכיכובו של אית'ן הוק ובסרט נוסף בהנפשה ממוחשבת של נטפליקס מ-2018.
כבר ב-1925, הסיפור עובד לקולנוע, ומאז הוא ראה עוד כמה עיבודים קולנועיים, כולל סרט מ-1991 בכיכובו של איתן הוק וסרט מקורי מ-2018 לנטפליקס.
הספר, העוקב אחרי מסעותיו של הכלב בזמן תקופת הבהלה לזהב באלסקה וביוקון, מראה איך הכלב עובר ביות בסופו של דבר. בכך, הספר הוא ספר משלים לספרו של ג'ק לונדון, "קול קדומים" (The Call of the Wild), שבו הגיבור הוא כלב קליפורני שנחטף ונמכר לעבדות ככלב מזחלת באלסקה בזמן הבהלה לזהב, והופך לפראי בסופו של דבר.
עלילה

הספר נפתח בלהקת זאבים המונהגת על ידי זאבה בת כלאיים שתוקפת שני עוברי אורח, ביל והנרי. הדבר מתרחש בארצות הקור, בתקופת החורף - כשהרעב בעיצומו. הזאבים הרעבים טורפים את ביל ואת כלביהם של השניים, אך הנרי ניצל. הלהקה, שטרפה נלקח ממנה, מצליחה לבסוף להרוג אייל ולשרוד ברעב.
כאשר מגיע האביב ואיתו גם עונת הייחום, ממליטה הזאבה חמישה גורים. רק אחד מהם, גור אפור, מצליח לשרוד בחורף הקשה. אותו גור מגיע במקרה למחנה האינדיאנים, שאמו ברחה ממנו שנתיים קודם לכן, ומתרגל לחייו החדשים עם אדונו, האינדיאני "בונה אפור", כזאב מבוית למחצה בשם "פנג הלבן" ("ניב לבן"), והוא נאלץ לחוות פרידה כואבת מאמו, כאשר "בונה אפור" נותן אותה לחברו בגלל חוב. שאר כלבי המחנה מתייחסים אל פנג, הזאב, כאל זר, ותוקפים אותו. פנג גדל כזאב בודד, פראי וקטלני. פנג לומד להיות שקט וזריז, וכך הופך ללוחם הטוב ביותר בלהקה.
כאשר מגיע פנג לבגרותו גם הוא בורח מן המחנה בתקופת הרעב, וחוזר אליו עם בוא האביב. לאחר מכן עוברים האינדיאנים לעיר, ושם מכיר פנג לראשונה את האדם הלבן. הוא נמכר לאדם בשם ביוטי סמית ("סמית היפה") שמתעלל בו ומשתמש בו לקרבות כלבים להימורים. לאחר מכן הוא מגיע לידיו של וידון סקוט שמחנך אותו מחדש, לוקח אותו עמו אל ארצות הדרום, ומגלה כלפיו, לראשונה בחייו של פנג, חום ואהבה. הוא מציל את בני משפחת וידון סקוט מפושע שברח מהכלא ורצה לחסל את סקוט ששפט אותו, ונחבל קשות הן מפגיעת שברים והן מפגיעת יריות כדור, אבל שרד.
מהדורות בעברית

פנג הלבן, תרגם מרדכי אבי שאול, הוצאת א"י שטיבל, 1933
פנג הלבן, תרגם מרדכי אבי שאול, הוצאת נ. טברסקי, 1947
פנג הלבן, תרגם מרדכי אבי שאול, הוצאת נ. טברסקי מהדורה ב', עם ציורים של מ. אריה, 1953
פנג הלבן, תרגם מרדכי אבי שאול, ציורים מ. אריה, הוצאת ספרי גדיש, 1958
פנג הלבן, תרגם מרדכי אבי שאול, ציורים מ. אריה, הוצאת ברונפמן, 1972
פנג הלבן, תרגמה כרמית גיא, ציורים ועטיפה אלברט לוי, הוצאת כתר, סדרת ספרי כתרי, 1982
פנג הלבן, תרגמה בינה אופק, הוצאת עופרים, 2000
פנג הלבן, תרגמה יעל ענבר, איורים אלכסנדר לויטס, עורך הספר יחיעם פדן, הוצאת מחברות לספרות, 2000
פנג הלבן, תרגמה יעל ענבר, מהדורה חדשה, מוערת ומאוירת באיורים חדשים (חלקם צבעוניים) של פיליפ מונק [כולל מפות (חלקת צבעוניות)], הערות פיליפ ז'אקאן, הוצאת כנרת, 2005
פנג הלבן, תרגם ועיבד עמיחי הדרי, הוצאת קוראים, 2005
פנג הלבן, תרגם יהלי סובול, איור פנים רעיה קרס, הוצאות מודן ואוקיינוס, סדרת הרפתקה, 2009
גאי גבריאל קיי

| --- | --- |

 לידה:  7 בנובמבר 1954 (בן 70) וייבורן, קנדה 
 מדינה:  קנדה 
 מקום לימודים:  הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת מניטובה, Grant Park High School 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  ספרות ספקולטיבית 
 יצירות בולטות:  עץ הקיץ, The Last Light of the Sun, The Lions of Al-Rassan, טיגאנה, Ysabel 
 פרסים והוקרה:  חבר במסדר קנדה 
 brightweavings.com
 
גאי גבריאל קיי (באנגלית: Guy Gavriel Kay; נולד ב-7 בנובמבר 1954) הוא סופר פנטזיה קנדי יהודי, הידוע בכך שהעולמות הבדיוניים שהוא יוצר מבוססים על מקומות אמיתיים במהלך תקופות היסטוריות אמיתיות, כמו קונסטנטינופול במהלך שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון או ספרד בימי אל סיד. כתיבתו היא דוגמה לסוגת הפנטזיה ההיסטורית, אם כי קיי עצמו מעדיף להימנע מקטגוריזציה של עבודתיו. נכון ל-2019, קיי פרסם 14 רומנים וספר שירה, וספריו תורגמו למעלה מ-30 שפות.
קורות חיים

נולד בוייבורן ססקצ'ואן וגדל בוויניפג בירת פרובינציית מניטובה. כסטודנט באוניברסיטת מניטובה, קאי יצר קשר עם כריסטופר טולקין, דרך קשרים משפחתיים - אשתו השנייה של כריסטופר, הייתה קנדית וקרובת משפחה של קיי. כאשר טולקין הזדקק לעזרה בעריכת עבודת אביו שלא יצאה לאור, הוא יצר קשר עם קיי, שלבסוף עבר לאוניברסיטת אוקספורד בשנת 1974 כדי לעבוד עם טולקין על עריכת "הסילמריליון". גאי לא מוכן לדבר המון על התהליך והיחסים עם כריסטופר, אולם מציין שהסיבות שטולקין בחר בו הן ההעדפה שלא להיעזר באקדמאי, אלא בקרוב משפחה. גאי הצהיר שהעבודה על ה"סילמריליון"  הייתה מלמדת ומאירת עיניים עבורו, ככותב, שלמד שמלאכת הכתיבה לא מתחילה מגרסה סופית ומצוינת, אלא כרוכה בהרבה עבודת שכתוב, עריכה, מחיקה והוספה.
בתום השנה של קיי באוקספורד, הוא חזר לקנדה ב-1976 על מנת לסיים תואר במשפטים באוניברסיטת טורונטו, והחל להתעניין בכתיבת ספרים בדיוניים. הוא נעשה לכותב הראשי ולאחד המפיקים של סדרת רדיו קנדית, "מאזני הצדק".

ב-1984 יצא לאור ספר הפנטזיה הראשון שלו, "עץ הקיץ", שהיה הספר הראשון בטרילוגיה "מארג פיונאבאר".

קיי הגיע לישראל בשנת 2004 והיה אורח הכבוד של פסטיבל אייקון של אותה השנה.
ספריו > ספרים שתורגמו לעברית

כל הספרים תורגמו לעברית בהוצאת אופוס הוצאה לאור.
מארג פיונאבאר , מסעם של חמישה אנשים מכדור-הארץ אל ממד אחר, בשלושה חלקים:
עץ הקיץ (1984)
האש הנודדת (1986), זכה בפרס אורורה 1987.
הדרך האפלה מכול (1987)
טיגאנה (1990), זכה בפרס אורורה 1991. עיר-מדינה המדוכאת בידי מכשף-עריץ, המבוססת באופן חופשי על איטליה של ימי-הביניים.
אריות אל-ראסאן (1995), סיפורם של שני אסטרטגים צבאיים (אחד המבוסס על אל סיד) בעיר המבוססת באופן חופשי על ספרד של ימי-הביניים.
הפסיפס הסרנטיני , אומן פסיפס בשירותו של הקיסר ואלריוס השני (המבוסס על יוסטיניאנוס הראשון) בסרנטיום (המבוססת באופן חופשי על קונסטנטינופול), בשני חלקים:
הפלגה לסרנטיום (1998)
אדון הקיסרים (2000)
ספריו > ספרים שטרם תורגמו

שיר לארבון (1992), מבוסס על מסע הצלב האלביגנזי בפרובאנס של ימי-הביניים.
מבעד לבית אפל זה (2003), אוסף שירים.
אורה האחרון של השמש (2004), סיפור המבוסס על פלישת הויקינגים לאנגליה וויילס במהלך שלטונו של אלפרד הגדול.
איזבל (2007), פנטזיה אורבנית מודרנית המתרחשת בפרובאנס, אשר במרכזה נער מתבגר והתקלויותיו עם דמויות מן העבר הרחוק. הספר קשור באופן רופף לטרילוגיית "מארג פיונאבאר".
מתחת לרקיע (2010), סיפור המתרחש בעולם דמוי סין תחת שושלת טאנג של המאה ה-8, ועוסק באירועים שהובילו למרד אן לושן.
נהר הכוכבים (2013), המשך של "מתחת לרקיע", כארבע מאות שנה מאוחר יותר, בהשראת סין של שושלת סונג, על מלחמות ג'ין-סונג.
ילדי הארץ והרקיע (2016), מתרחש באותו העולם של אריות אל-ראסאן, הפסיפס הסרנטיני ואורה האחרון של השמש, בהשראת קרואטיה של המאה ה-16.
הערות שוליים

1 2  Alison Flood‏, Guy Gavriel Kay: ‘I learned a lot about false starts from JRR Tolkien’ מתוך הגארדיאן, 24 באוקטובר 2014 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282980705171  PLWABN: 9810653056005606  BIBSYS: 10055036  BNE: XX922082  BnF: cb130770132 (data)  CiNii: DA12150044  GND: 118050982  ICCU: LO1V041537  ISNI: 0000 0000 8111 4640  LCCN: n84223190  MusicBrainz: fa14f51e-c329-464e-b78b-10b0b5859011  NDL: 00469335  NKC: jn20000603324  NLG: 80969  NLK: KAC200703333  NTA: 071383123  SUDOC: 057365547  VIAF: 32133664   WorldCat (עם VIAF): 32133664
מבנה רך עם שעועית (תחושה מוקדמת של מלחמת אזרחים)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  סלבדור דאלי
 תאריך יצירה:  1936
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  99.9 ס״מ 
 גובה:  100 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  סוריאליזם 
 מספר יצירה:  1950-134-41 (מוזיאון פילדלפיה לאמנות) 
 מיקום:  מוזיאון פילדלפיה לאמנות, פילדלפיה
 
מבנה רך עם שעועית (תחושה מוקדמת של מלחמת אזרחים) הוא ציור שמן על בד של הצייר הסוריאליסטי הספרדי סלבדור דאלי. היצירה צוירה בשנת 1936, והיא מהיצירות הבודדות של האמן המתייחסות למלחמת האזרחים בספרד. היצירה מוצגת כיום במוזיאון פילדלפיה לאמנות בפילדלפיה שבארצות הברית.
היצירה מתארת את מלחמת האזרחים בספרד ואת העובדה שהמלחמה קרעה את גופה של המדינה. דאלי תמך בגנרל פרנסיסקו פרנקו ובצד הלאומני אשר פתח במלחמה, אולם התנגד למלחמה עצמה, והיצירה מתארת את סלידתו של דאלי מאירועיה האלימים של המלחמה. היצירה צוירה זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה, ולפני האירועים האלימים ביותר, ומכאן שמה המאוחר "תחושה מוקדמת של מלחמת אזרחים".
דאלי תיאר את התמונה במילים אלה:”"גוף אדם ענקי הנשבר לגפיים ענקיים של ידיים ורגלים הקורעים אחד את השני בטירוף של חניקה עצמית"”
היצירה מתארת אדם קרוע שפניו מביעים כאב. רגלו של האיש ניצבת במקום בו צריכה להיות בטנו, וידו מחזיקה את הרגל התלושה. הראש ניצב על הרגל התלושה ממקומה. על ירך הדמות נוזלת שעועית מבושלת. בשמאל התמונה מונחת על הקרקע יד נוספת, ובסמוך לה דיוקנו של זיגמונד פרויד.
שמה של היצירה - "שעועית מבושלת" מתייחס למנהג הקאטאלאני הפגאני (אשר קדם להתנצרות האזור) להקריב לאלים שעועית מבושלת.
ברקע מצויר נוף האופייני לצפונה של ספרד.
ג'ורג'יה או'קיף

| --- | --- |

 לידה:  15 בנובמבר 1887 סאן פריירי, ארצות הברית 
 פטירה:  6 במרץ 1986 (בגיל 98) סנטה פה, ארצות הברית 
 לאום:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה  טיצ'רס קולג'  Edgewood High School of the Sacred Heart  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק  אוניברסיטת וירג'יניה  בית הספר לאמנות של מכון שיקגו  תיכון מדיסון סנטרל 
 תחום יצירה:  ציור
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לנשים (1993)  מדליית החירות הנשיאותית (1977)  המדליה הלאומית לאומנויות (1985)  פרס שדולת הנשים למפעל חיים בתחום האמנות (1979)  היכל התהילה ומוזיאון הבוקרת הלאומי  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 בן או בת זוג:  אלפרד סטיגליץ (11 בדצמבר 1924–13 ביולי 1946) 
 
הציור "מוזיקה בכחול וירוק", ג'ורג'יה או'קיף, 1921
ג'ורג'יה או'קיף (באנגלית: Georgia O'Keeffe‏; 15 בנובמבר 1887 – 6 במרץ 1986) הייתה ציירת אמריקאית.