stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גלקסיית המשולש

| --- | --- |

צילום חובבים של גלקסיית המשולש
 נתוני תצפית
 קבוצת כוכבים:  משולש
 שמות נוספים:  M33, NGC 598
 מגלה:  שארל מסיה (ייתכן שהתגלתה קודם על ידי ג'ובאני בטיסטה אודיירנה)
 תאריך גילוי:  25 באוגוסט 1764 (ייתכן שהתגלתה כבר ב-1654)
 סוג:  גלקסיה ספירלית
 בהירות נראית:  5.7+
 סיווג מורפולוגי:  SA(s)cd
 עלייה ישרה:  01ʰ 33ᵐ 50ˢ
 נטייה:  ‏36″ ‏39′ ‏30°‏+
 מאפיינים פיזיים
 בהירות מוחלטת:  19-
 מרחק:  90,000 ± 2,810,000  שנות אור 27,593.82±861,540.35  פארסק
 קוטר:  60,000 שנות אור
 מסה:  ‎1-4×1010‎‏ ☉M
 מספר כוכבים:  4x1010
 הסחה לאדום:  3 ± 179.1- ק"מ/שנייה −0.000597±0.00001  z
גלקסיית המשולש (באנגלית: Triangulum Galaxy, נקראת גם M33 או NGC 598) היא גלקסיה ספירלית במרחק של כ-3 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים משולש. גלקסיה זו היא הגלקסיה השלישית בגודלה בקבוצה המקומית אחרי גלקסיית אנדרומדה ושביל החלב.
גלקסיית המשולש היא העצם הרחוק ביותר שניתן לראות בעין בלתי מזוינת, ואחת משתי הגלקסיות הגדולות שניתן להבחין בהן כך. ישנם חוקרים הטוענים שגלקסיה זו תיקח חלק בהתנגשות הגלקסיות שביל החלב ואנדרומדה בעוד כ־4 מיליארד שנים
היסטוריה

ייתכן שגלקסיית המשולש נצפתה כבר בשנת 1654 על ידי האסטרונום האיטלקי ג'ובאני בטיסטה אודיירנה, אך מכיוון שרישום התצפיות שלו לא היה מדויק, אין בכך ודאות. התצפית הוודאית הראשונה נעשתה על ידי שארל מסיה בתאריך 25 באוגוסט 1764 והוא כלל אותה כערפילית בקטלוג מסיה.
ויליאם הרשל צפה בה בשנת 1783 ותיאר אותה כערפילית גדולה, עמומה ומורכבת מכוכבים. כמו כן הוא ציין שבשוליה נמצאת ערפילית נוספת ונתן לה את המספר NGC 604, אך זהו למעשה אזור H II שמהווה חלק מהגלקסיה. סביב שנת 1850 זיהה האסטרונום ויליאם פרסונס שהערפילית היא בעלת זרועות ספירליות.
בשנת 1922 החלו להתגלות כוכבים משתנים בתוך M33 ובשנת 1926 פרסם אדווין האבל כי 35 מתוכם הם משתנים קפאידיים. תגלית זו אפשרה להעריך את המרחק ובכך הובהר שמדובר בעצם מחוץ לשביל החלב, כלומר בגלקסיה אחרת.
מאפיינים

גלקסיית המשולש קטנה באופן משמעותי משביל החלב ומגלקסיית אנדרומדה, קוטרה כ-60,000 שנות אור בלבד והיא מכילה כעשירית ממספר הכוכבים של שביל החלב. מסתה מוערכת בין שניים לשבעה אחוזים ממסת שביל החלב. הגלקסיה נמצאת במרחק של כ-2,900,000 שנות אור משביל החלב ובמרחק של כ-750,000 שנות אור מגלקסיית אנדרומדה. מישור הגלקסיה נטוי ב-52° ביחס לקו הראיה אליה ולכן היא נראית כאליפסה. גודלה הזוויתי הנראה הוא כמעלה ורבע (פי 2.5 מקוטר הירח המלא) לאורך הציר הארוך וכשלושת-רבעי המעלה לאורך הציר הקצר. בהירותה הנראית היא כ-5.7 דרגות, כך שכמעט ולא ניתן להבחין בה ללא ציוד עזר ורק בעלי ראיית לילה מעולה ותחת תנאי תצפית מיטביים מסוגלים לראותה. הגלקסיה נמצאת כ-4.25 מעלות ממערב לכוכב אלפא במשולש וקל לאתרה באמצעות משקפת.
בגלקסיה התגלו מעל למאה כוכבים משתנים, מהם לפחות 25 משתנים קפאידיים. בדומה לגלקסיות שביל החלב ואנדרומדה, גם בגלקסיית המשולש ניתן להבחין בערפיליות מסוגים שונים, בהן אזורי H II בהם נוצרים כוכבים חדשים, ערפיליות פליטה המקיפות כוכבים צעירים וחמים, צבירים כדוריים ושאריות סופרנובה, אם כי לא נצפתה בגלקסיה אף סופרנובה עד היום. חלק מהערפיליות זכו למספרים משלהן בקטלוג הכללי החדש (NGC) או בקטלוגי האינדקס שמרחיבים אותו (IC).
גלקסיית המשולש נעה במהירות של כ-180 ק"מ לשנייה בכיוון שביל החלב, בדומה לגלקסיית אנדרומדה.
מיקומה של גלקסיית המשולש
גזה ואגו

| --- | --- |

 לידה:  24 בפברואר 1882 אוראדיה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  3 בינואר 1942 (בגיל 59) ארז'בטווארוש, הונגריה 
 שם לידה:  Weinberger Géza 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 
גזה ואגו (במקור עד 1898 ויינברגר, בהונגרית: Vágó Géza; אוראדיה, 24 בפברואר 1882 – בודפשט, 3 בינואר 1942) היה שחקן, במאי, מחזאי, מנהל תיאטרון יהודי-הונגרי. אחיהם הצעיר של השחקן בלה ואגו, ושל האדריכלים לאסלו ואגו ויוז'ף ואגו, דודו של האדריכל פייר ואגו.
ביוגרפיה

גזה ואגו נולד במשפחה יהודית מתבוללת כבנם של מיהאי ויינברגר (1837–1917) ושל יוזפה מרקוביץ'. את דרכו החל בשנת 1902 בלהקתו של פטר דיאק. מאוקטובר 1904 עד 1906 שיחק ב"תיאטרון העם" (( Népszínház (Budapest, 1875–1908)) של בודפשט. בין 1907 לבין 1909 היה מנהל "התיאטרון האינטימי" (Intim Színház), ומשנת 1912 עד 1913 של "חוג בימת הקומדיה" (Vígszínkör). בשנת 1915 הופיע עם להקתו המזדמנת בבורגתיאטר בווינה. באפריל 1916 שכר את קברט מקס ומוריץ (Max und Moritz Kabaré) בווינה, שם נתן גם תוכניות בהונגרית. במאי 1916 הופיע ב"תיאטרון של בודפשט". (Budapesti Színház) ובין השנים 1922 לבין 1924 הוא היה מנהל "תיאטרון בלאהה לואיזה" (Blaha Lujza Színház). טקס נערך לכבודו בשנת 1924 שכן באותה השנה כתב את מחזהו ה-100 של המערכה האחת כל אחד. ספרו "משה" פורסם בשנת 1926, בו הציג את חייו ותורתו של הדמות המקראית. לאחר מכן השתתף בכמה סיורים בחו"ל והופיע בין היתר בקלוז'-נאפוקה, בבראשוב וביישובי אוכלוסיית ההונגרים של צ'כוסלובקיה. לאחר 1940, בגלל החוקים האנטי יהודיים, במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי ששללו את כל זכויותיהם של יהודי הונגריה, הוא יכול היה לעלות לבמה רק כחלק מפעילות התרבות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בתיאטרון גולדמארק שנתנה פרנסה לאמנים יהודים לפני קהל יהודי בלבד. הוא קיבל תפקידים קומיים.
הוא כתב הצגות, פרודיות, תסריטים לסרטים וביים סרטים אילמים. מותו נגרם על ידי ניוון שריר הלב. קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (17B-2-21).
חייו הפרטיים

ב-27 במאי 1906, נשא לאישה את ארנקה דויטש (אלמנתו של מור הולצר).
בתו הייתה קלרה ואגו (1908–1994), שהפכה לאשתו של העיתונאי ג'רג' מארר ב-7 באוקטובר 1938.
בנו היה יוז'ף ואגו.
תפקידיו העיקריים

פרנץ מרטוש: החתן מגרנדה - בסטיאן
גותי סומה: טוני סמולן - איזידור
הבימויים העיקריים שלו

ינה הוסקה: הברונית לילי
ז'אק אופנבך: הלנה היפה
אנרי בטאיי (Henry Bataille): הבתולה המטופשת
הצגותיו

היא! דרמה, נכתב עם ג'רג' סמרה. בכורה:התיאטרון ההונגרי
תירס יונאס, פרודיה בשלוש מערכות. נכתב עם אדולף מראי אדולפל. בכורה: 21 ביוני 1905
אילונקה יפה, אופרטה בשלושה מערכות. בכורה: 20 באוקטובר 1906. תיאטרון קיראי
הכלה ה-100, פארסה בשלוש מערכות. 7 ביוני 1907
האהבה של לבוטה, מחזמר בשלוש מערכות. בכורה: 13 באפריל 1917, האופרה העממית
מלך הריקודים, אופרטה בשלושה מערכות. בכורה: 25 ביוני 1921,
האישה המושאלת מחזמר בשלוש מערכות. בכורה: 27 ביולי 1921
פיסטה! אופרטה בשלושה מערכות. בכורה: 27 ביוני 1922
לקריאה נוספת

לקסיקון התיאטרון ההונגרי . עורך ראשי. ג'רג' סקיי. בודפשט, 1994.
לקסיקון המשחק ההונגרי. אלאדר שופפלין. בודפשט, איגוד השחקנים הלאומי והמכון לפנסיה, 1929.
גזה ואגו, בעמוד אומיקה
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 6078/1898. Forrás: MNL-OL 30808. mikrofilm 937. kép 3. karton. Névváltoztatási kimutatások 1898. év 101. oldal 28. sor
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári halotti akv. 20/1942. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-09-11.
↑  Színházi Élet - 1928/17. szám
↑  Színházi Élet - 1920/46. szám
↑  Színházi Élet - 1926/50. szám
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári házassági akv. 699/1906. folyószáma alatt".
↑  MÉL
גזה הראשון, מלך הונגריה

גזה הראשון, מלך הונגריה (בהונגרית: I. Géza magyar király; ממלכת פולין, 1044 בקירוב - ואץ, 25 באפריל 1077) היה מלך ממלכת הונגריה מבית ארפאד בין השנים 1074 לבין 1077. הוא היה בנו הבכור של המלך בלה הראשון, מלך הונגריה, הנכד של הנסיך ואזול, ואמו הייתה המלכה ריכזה ממוצא פולני. שמו בהטבלתו היה מגנוס. בסיוע גרמני, בן דודו של גזה שאלאמון, מלך הונגריה השיג את הכתר כאשר אביו מת ב-1063. הוא אילץ את גזה לעזוב את הונגריה. גזה חזר בחיזוק כוחות פולניים וחתם על הסכם עם שאלאמון בתחילת 1064. בהסכם הכירו גזה ואחיו לאסלו, בשלטונו של שאלאמון שהעניק להם את הדוכסות לשעבר של אביהם, שגודלה היה כשליש מממלכת הונגריה.
בין גזה לבין שאלאמון היה שיתוף פעולה הדוק, אך מערכת היחסים ביניהם הפכה מתוחה משנת 1071 ואילך. המלך כבש את הדוכסות בפברואר 1074 והביס את גזה בקרב. עם זאת, גזה ניצח בקרב הגורלי על מודיורוד ב-14 במרץ 1074. עד מהרה תפס את כס המלכות, אף על פי ששאלאמון שמר על שלטונו במשך שנים באזורי מושון וברטיסלאבה. בחודשים האחרונים לחייו יזם גזה שיחות שלום עם בן דודו שכס המלכות נשללה ממנו. בניו היו קטינים במותו, על כן אחיו הצעיר, לאסלו, עלה בעקבותיו על כס המלכות.
לפני שלטונו

גזה היה בנם הבכור של המלך בלה הראשון ושל הנסיכה הפולנייה ריכזה ונולד במהלך שהותו של אביו בפולין. הוא חזר הביתה מפולין עם אביו ב-1048. בשנת 1057 הוא ואחיו הצעיר, לאסלו, השלימו עם הכתרת אחיינו שאלאמון, אולם בשנת 1059 - לאחר ניסיון ההפיכה בארמון טיסהווארקון - הוא ברח עם אביו לפולין והשתתף במלחמות האזרחים עם הצבאות שהובאו משם על ידי משפחתו, שלאחר מכן הביאו את אביו לכס המלכות ב-1061 בשם בלה הראשון. לאחר מות אביו (1063), הוא ואחיו הכירו שוב בשאלאמון כמלך בשלום גיור (20 ביוני 1064). גזה החזיר לעצמו את הדוכסות של אביו, וב-11 באפריל בפץ' הניח את כתר הפסחא על ראשו של שאלאמון בנוכחות היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. לאחר מכן השתתף גזה במלחמות נגד הפצ'נגים ונגד האימפריה הביזנטית. היוונים של ניקטאס (Niketas) נאנדורפהרוואר בהונגרית (1071) הציעו את עצמם לחסותו, ולא של המלך שאלאמון והוא לא הרשה לבזוז אותם, על כן המלך הפחית את חלקו בחלוקת השלל.
גזה, בשנת 1072 כאשר הביזנטים כבשו בחזרה את נאנדורפהרוואר בתחבולה, ליוה אמנם את המלך למסע קרב ניש, אך לא המשיך איתו הלאה, אלא מיהר הביתה לנסיכותו, שם התכונן למלחמת אזרחים שלא ניתן היה להימנע ממנו. בשנת 1073 התפייסו אמנם קרובי המשפחה באי אסטרגום לזמן קצר, אך כאשר צבאותיו של שאלאמון רצו להפתיע את גזה, שצד ביער איגפאן במהלך החורף, הנסיך הוביל חילותיו למעבר לנהר טיסה. גזה, עם אחיו הצעיר, לאסלו, ניסה להגיע לגבול בוהמיה, להתאחד עם צבאותיו. אולם ב-26 בפברואר 1074 הוא הפסיד בקרב והצליח להימלט מנהר הטיסה עם בודדים בלבד מחייליו. הוא התאחד לבסוף עם צבאות לאסלו ובשנת 1074 ב-14 במרץ במודיורוד ניצח את המלך שאלאמון בקרב מכריע.
שלטונו

גזה תפס את השלטון ברוב המדינה (הוא הפקיד את לאסלו על הנהגת הדוכסות). רק הטירה של מושון ופוז'ון נשארה בידי שאלאמון. גזה נבחר למלך גם על ידי הפרלמנט של סקספהרוואר ב-1074. עם זאת, שאלאמון לקח עמו את סמלי המלכות. אז גזה פנה לכס הקדוש כדי לקבל את הכתר החדש שלו. האפיפיור גרגוריוס השביעי במשך זמן מה הכיר בשאלאמון כמלך החוקי, אך מאוחר יותר היה מוכן לתמוך בגזה בתמורה להכרה בנאמנותה של ממלכת הונגריה כלפיו כמדינה וסאלית שלו. כתמיכה בטענתו לנאמנות טען כי מקורה של המלוכה ההונגרית ברומא, וכי אישטוואן הראשון, מלך הונגריה, שכתרו וחניתו היו אז בוותיקן, הציע את ארצו לפטרוס הקדוש לפני מותו.
עבור גזה, ההכרה בנאמנות לאפיפיור הייתה בלתי מתקבלת על הדעת כמו הסמכות העליונה של הקיסר הגרמני-רומי על ממלכת הונגריה, לכן כצעד הגיוני במדיניות חוץ, הוא פנה ליריבו לשעבר, ביזנטיון, ובשנת 1075 התחבר עם הקיסר הביזנטי מיכאל השביעי דוקאס (אנ'). הברית נחתמה באופן מסורתי בנישואי שושלת, וגזה ביקש את ידה והתחתן עם נסיכה ביזנטית. ביחד איתה שלח הקיסר כתר - מה שנקרא קורונה גראקה (אנ'), שעדיין מהווה את החלק התחתון של הכתר הקדוש (הכתר הקדוש ההונגרי הוא אחד מכתרי ההשבעה העתיקים באירופה ושרד עד היום). ציורי האמייל המעטרים את הכתר הנציחו גם את גזה הראשון, זהו הדיוקן האותנטי השני של מלך הונגרי לאחר גלימת ההכתרה של אישטוואן הראשון.[2]
גזה מת ב-25 באפריל 1077 וליורשו הפך לאחיו הצעיר. על הנסיבות שגרמו למותו דיווח אב מנזר ממוצא איטלקי, וילרמוס כך: המלך הצעיר, החזק והאהוב מאוד חלה לפתע ומת כאשר השתתף במשא ומתן לשלום עם שאלאמון.
צאצאיו

מז'ופיה, אשתו הראשונה של גזה, היו לו שני בנים: קלמן (לימים קלמן, מלך הונגריה, שכינויו היה "קלמן בעל הספר") ואלמוש.
אשתו השנייה, סינאדנה (אנ'), הייתה אחייניתו של הקיסר הביזנטי ניקפורוס השלישי בוטניאטס, קיסר האימפריה הביזנטית, שממנה נולדה בת, קטלין.
גלריית תמונות

המלך גזה ואחיו הצעיר לאסלו, לימים לאסלו הראשון, מלך הונגריה (כרוניקה מאוירת)
גזה הראשון על כס המלכות (הכרוניקה של טורוצי)
פסל המלך בוואץ
גזה הראשון. ציור מאת מוריץ פון שווינד
ראו גם

Grandpierre K. Endre (1991). Királygyilkosságok. Magyarok Titkos Története. p. 68–77. ISBN 963-7707-00-X.
25 באפריל 1077 מותו של מלך הונגריה גזה הראשון, rubicon.hu
ניתן למצוא את קברו של המלך גזה הראשון בואץ hirado.hu
לקריאה נוספת

↑ Romsics 2017: Romsics Ignác: Magyarország története. Budapest: Kossuth. 2017. ISBN 978-963-09-9005-9
הערות שוליים

↑  Juhász József: Székesfehérváron tartott országgyűlések és koronázások
↑  Zombori, I, Cséfalvay, P., Maria Antonietta De Angelis: A Thousand Years of Christianity in Hungary – Hungariae Christianae Millennium – Published by the Hungarian Catholic Episcopal Conference, Budapest, 2001 – Kiadvány a Magyar Millennium alkalmából Orbán Viktor miniszterelnök védnöksége alatt rendezett vatikáni kiállításra
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1081566213  VIAF: 9019148451590415970007   WorldCat (עם VIAF): 9019148451590415970007
גינת בר (ספר)

עטיפת הספר "גינת בר" / מאיר שלו
גינת בר הוא ספר מאת מאיר שלו, שיצא לאור בהוצאת עם עובד, 2017. רישומים וציורים מאת רפאלה שיר, אחותו של שלו.
הספר מתבסס על חוויותיו של שלו, המגדל בגינתו הפרטית צמחי בר, רקפות, כלניות נרקיסים, חצבים וגידולי בר רבים אחרים. הסופר, שפרש מסביבת מגורים אורבנית, כדי לגור קרוב יותר אל הטבע, התגורר ביישוב אלוני אבא, אשר בעמק יזרעאל, וטיפח בחצר ביתו גינה המבוססת כולה על הטבע והחי הארץ ישראלי.
"גינת בר" תורגם לגרמנית, הולנדית, רוסית, אנגלית ואיטלקית.
התוכן

הספר הזה הוא לא ספר הדרכה ולא ספר לימוד, לא של בוטניקה ולא של גינון. אין הוא אלא קובץ של רשימות על גינת בר צנועה אחת ועל הגנן שעובד ושומר אותה, מי שבגיל די מאוחר מצא לו תחביב, ואולי אף אהבה חדשה.
כך מתאר שלו את תוכנו של הספר.
ואכן, הספר כולל כחמישים רשימות, הלקוחות כאילו מיומנו של גנן מתחיל, שמנסה את כוחו בגידול וטיפוח של גינת בר בחצר ביתו. כזו המבוססת על עונות השנה וגידוליה הטבעיים של הארץ.
ברשימה הראשונה: "מקום חדש" מתאר שלו את מציאת הבית שקסם לו ואת מצבה של החצר עם בואו. בעזרתו של שכן, שהיה שייך לדור המייסדים, הוא לומד כיצד לגזום, היכן לחפור, מה לעקור ועוד כהנה וכהנה עבודות גינון, שנועדו לגרום לעצים להניב פירות טעימים, ולפרחים ללבלב בעונתם.
בפרק "חצבים", הוא מספר על שני הפרחים השולטים בגינתו, החצב והרקפת החסונים ומאריכי ימים, שפורחים כל אחד בעונתו, ומשמחים את לבו. על כן דאג לזרוע או לשתול רבים מהם בגינתו. אפילו החולד וחזירי הבר מניחים להם, מעיד בשמחה הסופר. גם הגננות וילדי הגן שמחים על מושבות החצבים בגינת הבר של שלו, מטיילים בחצרו ושרים את שירי הסתיו. על הפרח היפה, מזכיר שלו, שורר נתן יונתן את המילים: "הראית איזה יופי / שרעד ברוח סתיו? / שדה זהב דעך באופל / והדליק נרות חצב"
"כשהייתי ילד רציתי להיות זואולוג" מתוודה שלו ברשימה "היו ואינם" והוא מוסיף ומודה שגם היום הוא מקווה להיעשות זואולוג. אהבתו של שלו לצומח והחי בישראל בולטת בכל כתביו, ומקבלת ביטוי בולט בספרו "גינת בר". בפרק הנוכחי הוא מבכה את היעלמותם, או נדירותם של בעלי חיים שונים כמו פרפרים, גחליליות, העפרן, הצבים וכדומה. גם את היעלמותם של יערות רבים מבכה שלו. "מי יודע?" הוא מקווה, "אולי יום אחד תשוב הארץ הזאת ותתכסה ביער הישן שלה, ודובים יהלכו בו, וארי יעלה מגאון הירדן ומי לא יירא עת ישאג".
ברשימה "סברס" מספר שלו על צבר גדול שמתנשא בגינתו. לא הוא שתל אותו ואף אינו מטפל בו, זהו "חיה זקנה וגדולה, חזקה ועצמאית, ששורדת בכל מצב ומתגברת על כל מצוקה" על אף שהכינוי "סברה" ניתן לצבר ובהתאם גם לילדים שנולדו בישראל, על קוצניותם החיצונית ומתיקותם הפנימית, מוצאו של הצמח איננו בישראל או בפלשתינה, אלא הובא בידי הספרדים בתחילת המאה השש עשרה ממקסיקו. עד היום ניתן לראות בסיציליה ובספרד את הצמח.
את הפרק על הסברס מסיים שלו בעצה לגברים:
גברים יקרים, שמעו קולי; מחזרים ואוהבים, האזינו אמרתי - קטפו סברס לאהובותיכם כאשר עשיתי אני לאהובתי. הסברס הם מנה צמחונית, אורגנית, קרבית וגברית, אך לא גסה ולא אלימה ולא שוביניסטית. קטפו להן סברס, קלפו, שימו במקרר, וכחום היום חלו את פניהן במתוק-המתוק הצונן הזה...
ובכך, באמצעות רבדים מגוונים של השפה העברית, הוא משלב בין המלצתו לאכילת פירות הארץ לגישתו הפמיניסטית.
חוויות רבות נוספות נמנות בפרקים השונים, וביניהם גם התייחסות מיוחדת לחיות הבר שמבקרות בחצרו, כולל קרמר החתול וחזירת בר עם גורים (שבעטייה בילה הסופר את לילו על שולחן בגינה), נחשים שונים, ציפורים מרהיבות עין ועוד.
ביקורת

מאיר שלו בורא את גן העדן הפרטי שלו, אומרת יעל דיין, ואנחנו, הקוראים, יוצאים נשכרים. אמנם שלו כותב בפתח ספרו שאין זה ספר הדרכה לגנן, אך גם היא וגם הקוראים, היא מניחה, השכילו מספרו בנושא זה, ואף בנושאים אחרים כמו: מכמנות הלשון וסיפורי התנ"ך. שלו מלמד על שיטות של איסוף זרעים ואחסונם, על פרחים והטיפול בהם, על נמלים וקיפודים, על ההבדל בין קטיף, מסיק וארייה, על אסטרטגיות המלחמה בצרעות ובחולד. כך מלמד שלו את הקורא כיצד לכבוש זיתים ולהכין לימונצ'לו, מה הם כלי העבודה השונים המסייעים לעבודת הגינה וכיצד להיעזר בהם, ואת כל זאת הוא כותב בהומור שובבי ונבון, שמלווה את כל ספריו של שלו.
את נהלל לא ממש עוזבים, מעידה יעל דיין מניסיונה שלה ושל שלו, שגדלו בנהלל. חוזרים אליה בנוסטלגיה, בצמחים שמגדלים באדניות בעיר הגדולה, או בגינת הבר כמו זו של מאיר שלו. זהו אינו ספר מסעות או זואולוגיה על ארץ ישראל, אלא ספר של מקום. "מאיר שלו לא נוסע בגינת הבר לשום מקום. הוא חג במעגל החוזר חלילה של לידה ומוות, פריחה וקמילה, זריחה ושקיעה, לאט בקצב הטבעי, בסבלנות של בגרות, היודעת שאי אפשר להאיץ את ההתחלות או לעכב את הקצים"
נסים קלדרון מעיד על עצמו שאיננו איש של טבע. אין הוא מבדיל בין הורד והנורית, ולכן היה בטוח שלא יהנה מ"גינת בר", אך הוא נהנה. בניגוד לס. יזהר, שכתב על הטבע הגדול, המסעיר, הדרמטי, כאן כותב שלו על הטבע ששוכן בגינה הקטנה שליד ביתו. ספרו של שלו מהווה מעין הערת שוליים לרומאנים שלו, מתרשם קלדרון, ואיורי הצמחים של רפאלה שיר הם עיטור יפה להערות אלו.
אך קלדרון רואה בספר לא רק תיאורים תמימים של גידולי גינת בר, אלא מעין ספר מפתח למוזרויות של שלו. הוא מנסה לכתוב, אך השיגעון למצוא שני זרעים של רקפת מפריע את שלוותו. הוא מארח בגינתו גם עכבישים וגם צרעות-פלך, עד שנתקל בצרעה גרמנית אחת שהוציאה אותו מדעתו בעקיצותיה, והוא יוצא למלחמת חורמה נגדה ומשמיד את ביתה. קלדרון חושד בבדידותו של הסופר שמסתתרת מאחורי הסיפורים המצחיקים שלו, וגורמת שהתנהגותו מעט מוזרה, ואף מיזנתרופית, כאשר הוא מגרש, למשל, אנשים שפולשים לגינתו ודורכים על פרחיו, כאשר הוא צועק לעצמו: " הו הו הזלזלת", או כאשר הוא מתקשה לכתוב על אהבתו לאישה, אך מצד שני מתפייט בתיאור אהבתו לחבלבל השיח ולחוטמית זיפנית.
הערות שוליים

↑  מאיר שלו, גינת בר, רישומים וציורים רפאלה שיר, ייעוץ מדעי: פרופ' אמוץ דפני, עם עובד, 2017
↑  וראו: המכון לתרגום הספרות העברית (באנגלית), Meir Shalev
↑  מאיר שלו, גינת בר, עמ' 32
↑  גינת בר, עמ' 71
↑  "גברים יקרים, שמעו קולי; מחזרים ואוהבים, האזינו אמרתי" מתכתב בקשר אינטרטקסטואלי לשירת האזינו, דברים י"א: הַאֲזִינוּ הַשָּׁמַיִם וַאֲדַבֵּרָה וְתִשְׁמַע הָאָרֶץ אִמְרֵי פִי. ב יַעֲרֹף כַּמָּטָר לִקְחִי תִּזַּל כַּטַּל אִמְרָתִי.

ואילו "וכחום היום חלו את פניהן במתוק-המתוק הצונן הזה" מתכתב עם דברי עשו: "וַיֹּאמֶר עֵשָׂו אֶל-יַעֲקֹב, הַלְעִיטֵנִי נָא מִן-הָאָדֹם הָאָדֹם הַזֶּה" (בראשית, כ"ה, ט"ו)
1 2   יעל דיין, "גינת בר": מאיר שלו בורא גן עדן פרטי, באתר הארץ, 29 במרץ 2017
1 2  נסים קלדרון‏, "גינת בר" של מאיר שלו הוא אוסף נפלא על מוזרויות קטנות, דכדוך ואנושיות, באתר וואלה, 3 ביולי 2017
גטו בוזאו

גטו פתוח בוזאו (ברומנית: Buzău) היה ממוקם בעיירה בוזאו, אשר נמצאת בצפון מזרח חבל מונטניה, ברומניה, כ-100 ק"מ צפונית-מזרחית לבוקרשט. אוכלוסיית הגטו מנתה כ-1,300 יהודים נכון ליוני-יולי 1941. בעיירה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה של קרוב ל-400 משפחות יהודיות. היהודים בעיירה הקפידו לא להתערבב עם הגויים ורובם דיברו יידיש.
תחילת הפלישה (הקמת הגטו)

בשנת 1939 התחילו הרומנים לעבור את הגבול, שאנטונסקו (שליט רומניה) קרא להם לעבור את נהר הבוג. בערבים היהודים לא היו יוצאים החוצה וחייהם הסתובבו מסביב לקהילה היהודית כך שבאותן שנים לא היו בעיות. יום אחד בשלהי 1940 החליטו הרומנים שכל יהודי בוזאו צריכים להיכנס למחנה הסגר. הכניסו את כל היהודים לבית ספר תיכון, מגיל 16 עד כל הזקנים. 12 יהודים נלקחו לבית פרטי של יהודי והם היו ערבים ליהודים בבית הספר התיכון: אמרו להם שאם מישהו יברח, הם יוציאו להורג את 12 היהודים. בבוזאו כל הגברים בהן נלקחו כבני ערובה.
הפרעות

הכומר לשו של "כנסיית הדואר" בבוזאו יזם את הריסתו ואת הפקעת שטחו של בית הקברות היהודי בעיר, שהוקם בשנת 1834. כמעט כל המצבות נעקרו ונגנבו.
הליגיונרים (פשיסטים רומנים) שנשלחו במיוחד להרוס את בית הקברות עשו זאת בפטישים ובאזמלים, ופירקו גם את הגדר. בית הקברות הוסב למגרש חניה לעגלות סוסים ושוורים. הכומר הועיד את חומרי הבניין שאסף לשיפוץ כנסייתו. העיריות של פיאטרה ניאמץ ו-וסלוי הודיעו בסוף נובמבר, כי בתי הקברות של היהודים הופקעו.
מקרה נוסף שאירע היה בית העלמין הישן נהרס כליל עוד בתקופת "משמר הברזל". לאחר מכן הועבר לכנסייה שבאחד מפרברי העיר, במטרה להקים כנסייה חדשה על מגרש בית העלמין הישן. חלק מהמצבות נגנבו על ידי התושבים וחלק נותצו, כדי לשמש כיסוד לכנסייה החדשה. אחרי משא ומתן עם הכומר, האב לשו, קיבלה הקהילה חורה חלק מהמצבות הישנות. חיילים שחנו בקרבת בית העלמין החדש הרסו גם אותו ורוב המצבות ניזוקו. גם בניין בית הספר הופקע בידי הצבא.
בערי השדה ננקטו כמה צעדים נגד היהודים, והם הפכו נורמה בחודשים העוקבים: מאסרי-שווא, האשמות בפעילות קומוניסטית, התפרצויות לבתי כנסת, מאסר הפחדה ועינויים של ראשי קהילות. בבוזאו, במסגרת צעדי הפחדה שנעשו בערים שונות, נאסרו בבוזאו כעשרים צעירים בני 16–20 חברי ארגוני נוער ציוניים ועונו בידי המשטרה הלגיונרית כדי שיודו בהשתייכות למפלגה הקומוניסטית. ב-1 באוקטובר 1940 בית המשפט הצבאי שחרר אותם מחוסר הוכחות, אבל העובדה שנפתחו להם תיקים במשטרת הביטחון הביאה כעבור שנתיים לגירושם לטרנסניסטריה, ושם נספו כמעט כולם.
פרעות בבתי כנסת

בבוזאו התפרצה קבוצת לגיונרים לתוך בית כנסת, והמתפללים נשדדו, הוכו ונעצרו. השרים הליגיונרים, ובייחוד שר החינוך, האמנויות והדתות, יזמו סדרה של צעדים אנטישמיים בניגוד לחוקים הקיימים או הציעו חוקים והוראות חדשים. מקרה כזה אירע כשאר כנופיה של לגיונרים התפרצה ב-30 בספטמבר לבית הכנסת הגדול בבוזאו, שדרה את המתפללים והחזיקה בהם כל הלילה. בבוקרשט השתלטו הליגיונרים לקראת סוף חודש אוקטובר על בתי תפילה קטנים, על בתי ספר ובעיקר על נכסים של הקהילה הספרדית העשירה. לקראת סוף אוקטובר וראשית נובמבר הפכו בתי כנסת ליעד חביב על כנופיות הליגיונרים ברצותם להשיג מזומנים במהירות. השיטה הייתה כמעט תמיד זהה: התפרצות בעת תפילת מנחה ומעריב, הכאות וחיפושים גופניים כדי לשדוד את המתפללים.
התנכלות ליהודים

בבוזאו נעצרו 17 נערים, ביניהם אפילו ילדים, והואשמו בקומוניזם. הם עונו, חתמו על הודאות ונשלחו לבית דין צבאי. כמה מהוריהם היו עניים מאוד ולא יכלו לשכור עורך דין, והקהילה אספה סכום כסף למטרה זו, גם נערים אלה זוכו בבית הדין הצבאי. הזיכוי עורר זעם רב בקרב הליגיונרים המקומיים. הם עצרו את ראשי הציבור היהודי בבוזאו והכו אותם בפראות. כמרים רבים התגייסו לפעילות פוליטית במסגרת שתי התנועות האנטישמיות והסיתו בדרשותיהם נגד היהודים או נטלו חלק באופן מעשי בפעולות אנטישמיות שונות. בספטמבר 1940 הוכרחו הסוחרים היהודיים לתלות על חנויותיהם שלט "חנות יהודית". קבוצות של "אנשי החולצות הירוקות" עמדו ליד החנויות ומגעו כניסת נוצרים. היהודים הוטרדו ברחובות, במשטרה ובבתי הכנסת. בדצמבר 1940 הוכרחו כל היהודים, ללא יוצא מן הכלל, לנקות את השלג ברחובות העיר.
באותה תקופה הגיעו לבוזאו יהודים רבים מהכפר נהויו מטארגו גיאמץ ומיאש. לעומת זאת נשלחו יהודי בוזאו לעבודת כפייה לניסיפן, בודהדצ'יסלאו ולמחצבה שבבאסאראביה. 13 מיהודי בוזאו גורשו לטרנסניסטריה באשמת קומוניזם, ו-10 מהם נספו שם. כן גורש למחנה הריכוז טארגוז'יו י"ר המרכז היהודי המחוזי, ד"ר ש. ראפאפורט בעוון שתדלנותו לטובת היהודים. צעירים מתנועת "השומר הצעיר" נעצרו ונאשמו בקומוניזם ו-40 יהודים נאסרו מפני שאספו כסף כדי להעמיד סניגור לצעירים ; כולם עונו בבית הסוהר, מפני שסירבו לחתום על הצהרה שהם קומוניסטים. עורך הדין הנוצרי של הצעירים הוכה ברחוב באכזריות בידי אנשי "החולצות הירוקות". הצעירים נשפטו בבית דין צבאי, אך כולם זוכו.
ביולי 1941, לאחר פרוץ המלחמה, נעצרו כל הגברים בני 18–60 כבני ערובה והוחזקו בגימנסיה הרומנית, ואחר כך בבניין בית הספר היהודי, עד סוף שנת 1941. אז שוחררו, ורק בני ערובה מועטים נשארו עצורים בביתו של ראשי הקהילה.
המצב הכלכלי של האוכלוסייה היהודית בגטו

המצב הכלכלי הקשה של האוכלוסייה היהודית בתקופה הזאת משתקף במספרים הבאים: ב-1942 היו רק 17.5% מהיהודים עוסקים במקצועותיהם. 66 מתוך 138 אומנים לא יכלו לעבוד, 166 מתוך 196 פקידים פוטרו, 91 מתוך 168 סוחרים ותעשיינים איבדו את עסקיהם. במחוז בוזאו הופקעו מהיהודים 105 בתים, טחנה, בית חרושת, 220 דונם אחוזות, 7,500 דונם יער ו-6,630 דונם כרמים. כמעט כל יהודי מחוז זה גרו בעיר בוזאו עצמה (ב־1930 גרו בכל המחוז רק 93 יהודים, לעומת 1,604 שבעיר בוזאו), פירושו של דבר שהרוב המכריע של הנכסים שהופקעו היו של יהודי העיר.
המצב הכלכלי הקשה פגע בהכרח ביכולות הקהילה לסייע ליהודי העיר. גם בניינים שהיו בבעלות הקהילה דהיינו: בית הספר, בית המרחץ ומאפיית המצות הוחרמו על ידי השלטונות בתקופת המלחמה בהתאם לחוקים הגזעניים.
פעולות הקהילה של בוזאו

הקהילה הצליחה להושיט עזרה ל-70 יהודים, אשר ברחו ממחנות כפייה, והחזיקה אותם בהיחבא בבוזאו. משהגיעו באפריל ב-1944 היתומים מטרנסניסטירה טיפלה קהילת בוזאו ב-900 ילדים עד לעלייתם לארץ ישראל, ואז הגניבה לתוך אונייתם את הפליטים שחיו בעיר בסתר.
חינוך בגטו

הקהילה המשיכה בפעילותה בכל אותה תקופה, והוסיפה לטפח את החינוך בעיר. היא החזיקה בית ספר עממי, שני בית כנסת, גן ילדים ומסעדה לתלמידים.
מספר התלמידים בבתי הספר של הקהילה אף גדל מ-70 ב-1940 ל-130 ב-1942.
הערות שוליים

1 2 3 4  ז'אן אנצ'ל, תולדות השואה רומניה-כרך 2
1 2 3 4  עדות - ליבוביץ שרה, ארכיון יד ושם