stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יתר פרולקטין בדם

| --- | --- |

פרולקטין
 תחום:  אנדוקרינולוגיה 
 טיפול:  קברגולין  bromocriptine 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  article/121784 
 DiseasesDB:  6314
 MeSH:  D006966
 סיווגים
 ICD-10:  E22.1
 ICD-11:  5A60.1 
 
יתר פרולקטין בדם (בלועזית: היפרפרולקטינמיה) היא הפרעה שבה רמות הפרולקטין בדם עולות מעבר לנורמה. 
יתר פרולקטין בדם עלול להביא להפרעות במחזור החודשי אצל נשים, היפוגונדיזם וגינקומסטיה אצל גברים, אוסטאופורוזיס ותופעות נוספות.
בקרה על הפרשת פרולקטין

פרולקטין הוא הורמון המופרש מההיפופיזה הקדמית, ונמצא תחת השפעה מעכבת של דופמין. כלומר, כל עוד מופרש דופמין, מדוכאת הפרשת הפרולקטין. אולם, אם הפרשת הדופמין מעוכבת כתוצאה מסיבות שונות, ישנה עלייה ברמת הפרולקטין.
לדופמין ישנם 5 רצפטורים, כאשר הרצפטור D2 נמצא על תאים לקטו-טרופיים והוא האחראי לעיכוב פרולקטין. 
הדופמין מיוצר בגרעינים הגבוהים במוח ומופרש בסירקולציה פורטלית המגיעה לבלוטת יותרת המוח. 
לחץ על הגבעול (אינפונדיבולום) המחבר את ההיפופיזה למוח או שימוש בתרופות אנטי-דופמינרגיות (כמו תרופות לטיפול בסכיזופרניה), יכול לגרום ליתר פרולקטין בדם, כמו גם לחסימת רצפטורים לדופמין.
גירוי להפרשה של פרולקטין נעשית בעיקר על ידי ההורמון אסטרוגן, שמכין את שד האם להנקת תינוק. גם הפרשה של ההורמון TRH מביאה להפרשה של פרולקטין, כמו במצבים של תת-תריסיות ראשונית שאינה מטופלת לאורך זמן. בנוסף, קיימים מצבים פיזיולוגיים המשפיעים על הפרשת פרולקטין. כך למשל, אכילה גורמת לעלייה בהפרשת פרולקטין (למעט במצבים של פרולקטינומה, גידול המפריש פרולקטין אשר אכילה אינה מביאה לעלייה בהפרשתו). רמת הפרולקטין עולה גם במצבי לחץ נפשי ולאחר קיום יחסי מין ופעילות גופנית. 
במהלך היום לפרולקטין יש הפרשה פולסטיבית, כאשר מרבית ההפרשה היא בלילה. הרמות הגבוהות ביותר של פרולקטין הן בזמן השינה ולפנות בוקר, ועל כן בדיקת דם לזיהוי רמות פרולקטין צריכה להיעשות לפחות שלוש שעות לאחר הקימה.
תסמינים

התסמין הראשון והנפוץ ביותר להפרשת יתר של פרולקטין אצל נשים, הוא הפרעות במחזור החודשי. ההפרעה יכולה להיות קיצונית (הפסקה מוחלטת של הווסת), או קלה יותר (מחזור לא סדיר או מחזור סדיר עם פגיעה קלה בפוריות). סממן נוסף הוא גלקטוריאה, הפרשת חלב מהשד שאינה קשורה בהנקה שלאחר לידה, אך לרוב אין מדובר בתופעה שכיחה (30% בלבד), ובחלק מהמקרים קיימת גלקטוריאה שאינה קשורה ליתר פרולקטין.
סימנים נוספים המשותפים לנשים ולגברים הם היפוגונדיזם, ירידה ברמת הגונדוטרופינים, ורמות נמוכות של הורמוני מין. אצל נשים עלול מצב זה לגרום ליובש בנרתיק, ירידה בתשוקה המינית, ואצל גברים, לעקרות (בגלל ירידה בספירת הזרע), הפרעה בזקפה וירידה בתשוקה המינית. אצל גברים, בנוסף, יכולה להיווצר גינקומסטיה (דדנות הזכר - הגדלה של השד).
הן אצל נשים והן אצל גברים, עלול יתר פרולקטין בדם להביא לאוסטאופורוזיס (דלדול עצם), עקב חסר ממושך בהורמוני מין (בעיקר תלוי ברמות האסטרוגן).
גורמים

הגורמים יכולים להיות מחלות בהיפופיזה, בהיפותלמוס, שימוש בתרופות, או גורמים נוספים.
מחלות בהיפופיזה: גידולים המפרישים פרולקטין (פרולקטינומה), מאקרו-אדנומות שגורמות ללחץ על הגבעול המחבר את ההיפופיזה, ומכאן לחסימת מעבר דופמין המדכא הפרשה של פרולקטין, תופעת empty sella, שבה בלוטת ההיפופיזה שטוחה (אך מתפקדת) אך נוצר לחץ על הגבעול המחבר.
מחלות בהיפותלמוס: גידולי היפותלמוס, מנינגיומה, לימפומה, גרורות מהשד, מחלות, כמו שחפת או סרקואידוזיס, או למשל קרינה במסגרת טיפול.
תרופות: תרופות פסיכיאטריות (ורפמיל, הלופרידול וכדומה), תרופות אנטי-דופמינרגיות לטיפול בבחילה ובהקאה, מעכבי קטכולאמינים, וכן אסטרוגן, TRH ואופיאטים.
גורמים נוספים כוללים כשל כלייתי, אי ספיקה של הכבד, תת-תריסיות ראשונית, ועוד.
טיפול

הטיפול יכול להיות במקרים נדירים באמצעות ניתוח להוצאת גידול המפריש יתר פרולקטין, ובדרך כלל באמצעות טיפול תרופתי, או הפסקת טיפול תרופתי המעודד הפרשת יתר של פרולקטין. הטיפול התרופתי הוא באמצעות מתן אגוניסטים לדופמין המעודדים את הפרשת הדופמין, כמו ברומוקריפטין. תופעות הלוואי הן בחילה וסחרחורת.
זקפה

אילוסטרציה של זקפה.
זקפה היא מצב שבו הפין מתקשה, היקפו ואורכו גדלים והוא מתרומם לזווית שיכולה להשתנות אצל אנשים שונים בין זווית אופקית לזווית כמעט אנכית (ביחס לגוף).
אצל הנשים, הדגדגן מכיל רקמות ספוגיות שמתקשחות במהלך גירוי מיני. זקפה זו פחות גלויה לעין.
זקפה גברית

זקפה דרושה לקיום יחסי מין וגינליים ואנאליים. זקפת הפין נגרמת בדרך כלל מגירוי מיני או מהתעוררות מינית, ויכולה להתרחש גם במהלך חלומות ארוטיים. זקפה עשויה להיגרם גם על ידי גירוי פיזי, או על ידי הלחץ של שלפוחית שתן מלאה.
זקפה מופיעה גם אצל ילדים קטנים וגם אצל עוברים ברחם. גברים רבים מתעוררים מהשינה עם זקפה, המכונה "זקפת בוקר". הסיבה לכך היא, ככל הנראה, לחץ שמפעילה שלפוחית השתן על בלוטת הערמונית, דבר הגורם לזקפה. בנוסף לכך, גבר חווה בממוצע 3–7 זקפות בלילה, שמשך כל אחת מהן כחצי שעה, ומקורן בשנת ריצודי עיניים מהירים, המתאפיינת בעיכוב הפרשת נוראדרנלין באזור מסוים בגזע המוח, מה שמוביל לזקפה. גבר שמתעורר בעת תקופה כזאת, עשוי להבחין בזקפה עם יקיצתו.
זקפה יכולה להיווצר בלילה אף כתוצאה מחלום ארוטי. בנוסף, ניתן למצוא לזקפת בוקר יתרון והוא מניעת הרטבת המיטה כאשר מתעוררים עם שלפוחית שתן מלאה, משום שהזקפה מונעת את מעבר השתן.
זקפה גברית > אופן פעולת המנגנון

הזקפה מושגת על ידי שני מנגנונים שפועלים יחד: זרימה מוגברת של דם אל כלי הדם ברקמה המתקשחת, וזרימה מואטת של הדם היוצא מהפין. הזקפה מתרחשת כאשר שני מבנים ספוגיים ודמויי צינור העוברים לאורכו של הפין (שמם הלועזי הוא corpora cavernosa) מתמלאים בדם ורידי. הרקמה הספוגית מתפשטת, ומפעילה לחץ על רקמה צפופה המקיפה אותה (tunica albuginea). הרקמה הצפופה מגבילה את התרחבות המבנים הספוגיים, וכתוצאה מכך מתקשח הפין.
מבנה צינורי, corpus spongiosum, נמצא ממש מתחת למבנה corpora cavernosa שמכיל את השופכה, ודרכו עוברים השתן או נוזל הזרע במהלך מתן שתן או שפיכה, בהתאמה. גם מבנה זה יכול להתמלא בדם, אבל פחות מהמבנה corpora cavernosa.
השרירים באזור מתרפים ומאפשרים לדם רב יותר לזרום אל הרקמות הללו. התכווצות של שרירים אחרים מחלישה את זרימת הדם היוצא מהפין. המבנה המוארך מפעיל לחץ על עורקי היציאה, וכך מחליש עוד יותר את זרימת הדם החוצה. כשהדם זורם פנימה מתקשח הפין, היקפו ואורכו גדלים והוא מתרומם לזווית שעשויה להשתנות אצל אנשים שונים בין זווית אופקית לזווית כמעט אנכית (ביחס לגוף).
מצבים שונים, לדוגמה מחלת הסוכרת, גורמים להפרעה בזקפה (אימפוטנציה), בעיה שבה אין זקפת הפין מספיקה לקיום מגע מיני תקין. בשנים האחרונות פותחו מספר תרופות כדי לטפל במצב זה.
כאשר נוצרת זקפה, נסוגה העורלה אחורה וחושפת את העטרה. העור שעל כיס האשכים מתהדק, ומושך את האשכים לעבר בסיס הפין.
הזקפה נוצרת על ידי אותות ממערכת העצבים הפאראסימפתטית; היא מגיבה למערכת העצבים הסימפתטית שאחראית בעיקר ל"תגובת הילחם או ברח". הדבר מסביר מדוע במצבי לחץ קשה או בלתי אפשרי להשיג זקפה. מערכת העצבים הסימפתטית אחראית גם לגרימת השפיכה, והדבר מסביר מדוע רוב הגברים מאבדים את הזקפה לאחר השפיכה.
זקפה יכולה להופיע באופן ספונטני בהיעדר גירוי מיני כלשהו, במיוחד אצל נערים מתבגרים. אצל כל הגברים שמסוגלים לזקפה מבחינה פיזיולוגית, היא מופיעה במהלך השינה, לרוב מספר פעמים בכל לילה. זקפה כזו נקראת "תפיחת פין לילית", והיא מתרחשת במהלך שנת רע"מ (REM). אצל גבר ממוצע תופיע בלילה זקפה במשך 100 דקות בסך הכל. מטפלים מיניים מנצלים זאת כדי לוודא אם הגורמים להפרעה בזקפה הם פסיכולוגיים או פיזיולוגיים. חולים הסובלים מהפרעה בזקפה מקבלים מתקן אלסטי המולבש סביב הפין ומסוגל למדוד שינויים בהיקף הפין. המתקן משדר את המידע למחשב לניתוח מאוחר יותר. גברים שמופיעה אצלם זקפה ספונטנית במהלך השינה, אבל לא בזמן ערות, נחשבים כתוצאה מכך לסובלים מהפרעה נפשית, למשל הפרעת חרדה מינית (SAD – Sexual Anxiety Disorder), שמונעת מהם לתפקד מינית.
לאוננות אין השפעה על זקפה, מלבד ירידה זמנית בדחף המיני שבאה לאחר האורגזמה והשפיכה - השפעה זהה לזו של מגע מיני.
זקפת מוות היא זקפה המתרחשת לעיתים לאחר המוות, בעיקר לאחר תלייה ונצפתה בקרב בני אדם אשר הוצאו להורג בעזרת תלייה. הסיבה העיקרית לכך היא שלאחר התלייה נמשך הדם בגוף למטה, כתוצאה מכוח המשיכה. הדם ממלא את הרגליים וממשיך להצטבר בחצי הגוף התחתון. עקב היות הפין בעל רקמת דם ספוגית, מתמלא גם הוא וכל עוד הגופה נשארת במצב זה, לחץ הדם על פלג הגוף התחתון יגרום לזקפה מלאכותית זו. היווצרות גזים של ריקבון יכולה גם לגרום לתופעה.
זקפה גברית > חוסר תפקוד

כישלון במנגנון הזקפה ידוע כהפרעה בזקפה. הפרעה בזקפה אצל בני אדם שמקורה פיזיולוגי מטופלת על ידי התקנים תותבים ועל ידי תרופות המצריכות מרשם. כמה תרופות מוזרקות היישר למבנה corpus cavernosum או מועברות בדרכי השתן, וגורמות ישירות לזקפה אפילו בהיעדר גירוי מיני, בעוד שתרופות מסוג מעכב פוספודיאסטראז מסוג 5, כמו ויאגרה, סיאליס או ורדנפיל נלקחות דרך הפה ועוזרות לקבל זקפה שמושגת על ידי גירוי מיני.
לעיתים נדירות יכולה העורלה שעל הפין הזקוף להיות מתוחה מאוד ובלתי ניתנת להזזה על גוף הפין, ולכן מפריעה לקבלת זקפה תקינה. מצב זה נקרא היצרות העורלה, ובדרך כלל קל מאוד לטפל בו.
זקפה נשית

מימין פות מגורה, השפתיים נפוחות יותר ורטובות ומשמאל פות במצב רגיל
class=notpageimage|הצגה
אצל נשים מכיל הדגדגן רקמות ספוגיות שמתקשחות במהלך גירוי מיני. השפתיים החיצוניות של הפות מתמלאות בדם, והדבר גורם להן להתקשח בבירור ולהאדים. זקפת הדגדגן מקבילה לזקפה של העטרה, אך היא גלויה פחות לעין בשל המיקום האנטומי המוסתר יחסית של הדגדגן. זקפת שפתי הפות מקבילה לזקפת גוף הפין.
ראו גם

פריאפיזם
הערות שוליים

↑  איתי גל, מה גורם לזקפת הבוקר?, באתר ynet, 1 במרץ 2007
| מיניות האדם |
| --- | --- | --- |
| תופעות פיזיולוגיות | זוויג • עוררות מינית • זקפה • נוזל טרום-שפיכה • סיכוך נרתיקי • אורגזמה (שפיכה נשית / שפיכה גברית) • היריון |  |
| בגרות מינית וחינוך מיני | התבגרות מינית • מניעת הריון • קונדום • מין בטוח • חינוך מיני • טיפול מיני • סרוגייט • מדריך למיניות |  |
| זהות | זהות מגדרית • זהות מינית • נטייה מינית (הומוסקסואליות / ביסקסואליות / לסביות / א-מיניות) • הטרוסקסואליות • אינטרסקס • טיפול המרה • גברים המקיימים יחסי מין עם גברים • נשים המקיימות יחסי מין עם נשים • יחסי מין הומוסקסואליים • יחסי מין לסביים |  |
| מין וחוק | חוק למניעת הטרדה מינית • גיל ההסכמה • הדבקת HIV במזיד‏ • גילוי עריות • מעשה מגונה • חוסר צניעות בציבור • מעשה מגונה בפומבי • אונס • התעללות מינית • ניצול מיני • הטרדה מינית • התנהגות מינית פסולה • אלימות מינית • מעשה סדום • בעילה אסורה בהסכמה • פדופיליה • חטיפת נשים |  |
| סקסולוגיה ותופעות היסטוריות | האבולוציה של הרבייה המינית • היסטוריה של ייצוגים מיניים • מיניות ברומא העתיקה • זנות ביוון העתיקה • זנות ברומא העתיקה • פדרסטיה ביוון העתיקה • המהפכה המינית |  |
| זוגיות וחברה | חיי מין • משיכה מינית • אהבה • מונוגמיה • פוליאמוריה • מין מזדמן • סווינגינג • נישואים • פיקוח ילודה • פאראפיליה • מופקרות • דת ומיניות • התנזרות ממין • הון ארוטי • אתיקה מינית • אובייקטיפיקציה מינית • מתאם אינטימיות • דיבור ארוטי • סלנג מיני |  |
| יחסי מין | מין קבוצתי • מזמוז • אוננות • משחק מקדים • החדרת אצבעות • תנוחות מין • יחסי מין מחוץ לנישואים • יחסי מין ללא נישואים • יחסי מין ללא חדירה • מין אוראלי • מין אנאלי • מציצה עצמית • BDSM • פטיש לכפות רגליים • פטישיזם (סקסולוגיה) • פטיש לכפות ידיים • פוטג'וב • הנדג'וב • אורגיה • גאנג באנג • שלישייה • רביעייה • סייברסקס • שיחה ארוטית • חנק ארוטי • מעגל מאוננים • יחסי מין בפומבי • קשירה • קונילינגוס |  |
| שירותי מין | תעשיית המין • ארוטיקה • פורנוגרפיה • סרט פורנוגרפי • תיירות מין • מוזיאון מין • מועדון מין • מועדון חשפנות • חשפנות • זנות (זנות קטינים / זנות גברית / בית בושת / עבדות מין) • יחסי מין תמורתיים • חנות מין • אביזר מין • בובת מין • מכונת מין • רובוט מיני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537639805171  GND: 4521692-7  LCCN: sh2007006549  NKC: ph119983  TE: E1.0.0.0.0.0.8
מיאלין

| מרכיביו של תא עצב טיפוסי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   |  דנדריט גוף התא תלולית האקסון אקסון (סיב עצבי) גרעין התא מרווח ראנוויה מחבר אקסון תא שוואן מעטפת מיאלין  |  |  |  |  |  |  |  |

| --- | --- |
 שיוך:  myelin sheath 
 היווצרות:  תאי גלייה 
 תיאור ב:  המילון האנציקלופדי החדש 
 מזהים
 FMA:  62977 
 
מיאלין הוא מעטה של חומצות שומן זרחתיות העוטף את הסיבים העצביים. מעטה המיאלין משמש להגברת הבידוד החשמלי של הסיב, כך שיוכל להוליך דחפים עצביים במהירות גבוהה יותר. הוא מאפיין את כל החולייתנים הלסתניים, אך התפתח באופן בלתי תלוי גם במספר חסרי חוליות. המיאלין זוהה לראשונה בשנת 1878 על ידי לואי-אנטואן ראנוויה.
יצרני המיאלין

מעטה המיאלין נוצר בשכבות על מקטע באורך כמילימטר מהסיב, על ידי תאי תמך (גליה). במערכת העצבים המרכזית אלה אוליגודנדרוציטים השולחים זרועות לעטיפת עשרות סיבים עצביים סמוכים. במערכת העצבים ההיקפית אלה תאי שוואן העוטפים בגופם את מקטע הסיב (ראו איור). יצירת מעטה המיאלין נמשכת עד גיל ההתבגרות לערך. תאי שוואן עשויים להתחדש לאחר פגיעה, אך אוליגודנדרוציטים אינם מתחדשים.
בין מקטעי הסיב העטופים במיאלין יש אזורים באורך 1-2 מיקרון העשירים בתעלות יונים ממותגות-מתח. אזורים אלה, הנקראים מרווחי ראנוויה, משמשים להגברת הדחף העצבי העובר בסיב. הדחף העצבי דועך לאטו במעבר ממרווח ראנוויה אחד למשנהו, ובזכות שכבת המיאלין מואטת דעיכה זו.
תפקיד מעטה המיאלין

מעטה המיאלין מקטין באופן ניכר את המוליכות והקיבול החשמליים של קרום הסיב העצבי. כתוצאה מכך, מתארך קבוע הזמן האפייני לזליגת זרם חשמלי מהסיב, ומצטמצמת הנחתת הזרם החשמלי העובר בסיב. בפרט, בסיבים מצופי מיאלין מהירות הדחף העצבי גדלה ביחס ישר לקוטר הסיב, בעוד שבסיבים חשופים היא גדלה ביחס לשורש הריבועי של קוטר הסיב. הודות לכך, סיבי עצב העטופים במיאלין מסוגלים להעביר דחפים עצביים במהירות דומה לזו של סיבים חשופים עבים הרבה יותר. המזעור המושג מאפשר למוחם של בעלי חוליות להכיל מספר גדול הרבה יותר של תאי עצב וסיבים המקשרים ביניהם.
מיאלין ממלא תפקיד מעניין בהולכת תחושת כאב בבני אדם. כאב "חד" מועבר על ידי סיבים "מהירים" המצופים מיאלין (Aδ fiber) ואילו כאב עמום ומתמיד מועבר על ידי סיבים "איטיים" שאינם מצופים מיאלין (C fiber). זהו המקרה היחיד המוכר בבני אדם של סיבים עצביים תחושתיים (סנסוריים) שאינם מצופים במיאלין. בהתאמה, מהירות הולכת דחפים עצביים בסיבים חשופים אלה נמוכה מ-2 מטרים לשנייה.
הרכב המיאלין

המבנה וההרכב הכימי של מעטה המיאלין משתנה בהתאם לסוג התא היוצר אותו, אך תפקידו כמבודד חשמלי זהה כל המקרים. חומצות שומן מהוות כ-80% ממסת המיאלין, והיתר תורמים חלבונים ייעודיים. המרכיב העיקרי במיאלין היא גליקוליפיד בשם גלקטו-צרברוסיד (Galactocerebroside), שהיא חומצת שומן זרחתית עם שייר גלקטוז.
צבעו הלבנבן של המיאלין הוא המקנה לסיבי עצב עטויי מיאלין את צבעם האופייני, ועל כן האזורים במוח הגדול ובחוט השדרה שמורכבים ברובם מסיבי עצב נקראים "החומר הלבן".
כולסטרול הוא רכיב קריטי בין השומנים המרכיבים את המיאלין, היעדרו מונע את היווצרות המיאלין.
איבוד מעטה המיאלין

מספר מחלות אוטואימוניות, כגון טרשת נפוצה, כרוכות באובדן של מעטה המיאלין המבודד את הסיבים העצביים, תהליך המכונה דמיאלינציה בלעז. במערכת העצבים המרכזית, איבוד המיאלין עשוי להביא לביטוי גנים ייעודיים הרותמים תאי גזע להתמיין לאוליגודנדרוציטים שישקמו חלקית את מעטה המיאלין. מנגנון שיקום זה אינו מצליח להתמודד עם התקפות חוזרות ונשנות של תאי T על האוליגודנדרוציטים, ונוצרת רקמה צלקתית על הסיבים העצביים.
איבוד מעטה המיאלין מתבטא במגוון תסמינים, לרבות:
קושי וליקויים בדיבור.
סחרחורות ואובדן שיווי משקל.
קושי בהליכה.
קושי בראייה ולעיתים עיוורון זמני בעין אחת או שתיהן.
טשטוש בראייה.
קשיים בריכוז ובחשיבה.
ניוון שרירים.
אובדן שליטה על שלפוחית השתן.
פגיעה בתפקוד המיני, עד כדי הפרעה בזקפה.
חשיפה למתכות כבדות ובייחוד לכספית עלולה אף היא לגרום לאיבוד מעטה המיאלין. ALD היא דוגמה למחלה נוספת הנובעת מליקוי תורשתי בהתפתחות מעטה המיאלין. אוליגודנדרוציטים פגיעים גם להידבקות בנגיף JC המביאה להתפרצות חולי מוח מתקדם רב-מוקדי. מרבית האוכלוסייה האנושית (70-90%) נדבקת בנגיף עד גיל ההתבגרות, הנותר רדום עד להיחלשות המערכת החיסונית. התפרצות המחלה כרוכה בהרס אוליגודנדרוציטים, המביא לתסמינים השונים של איבוד מעטה המיאלין. מעריכים כי כחמישה אחוזים מחולי האיידס עלולים ללקות במחלה זו.
קיימים טיפולים העשויים להאט את אובדן מעטה המיאלין ולשכך כמה מתסמיני המחלות. נכון למחצית 2008 לא קיים טיפול המשקם את מעטה המיאלין מחדש.
ראו גם

טרשת נפוצה, מחלה אוטואימונית הכרוכה באובדן מעטה המיאלין
ALD, מחלה תורשתית הכרוכה באובדן מעטה המיאלין
הערות שוליים

↑  Invertebrate Myelin Web Page, נובמבר 2009, באתר Daniel K. Hartline
↑  How Mercury Causes Brain Neuron Degeneration, באתר University of Calgary
מחלת פיירוני

| --- | --- |
  תצלום של פין אצל חולה במחלת פיירוני  מטופל עם מחלת פיירוניclass=notpageimage|הצגה 
 תחום:  אורולוגיה 
 גורמי סיכון:  עישון 
 תסמינים:  אין-אונות 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  1061264 
 MeSH:  D010411
 סיווגים
 ICD-11:  GB06.2 
 
מחלת פיירוני (Peyronie) היא מחלה שבה נוצרת הצטלקות של הפין הגורמת לדרגות משתנות של עקמת פין.
המחלה תוארה לראשונה על ידי המנתח הצרפתי פרנסואה דה לה פיירוני ב-1743. מחלת פיירוני אינה נדירה, ומופיעה בכאחוז אחד מאוכלוסיית הגברים.
פתופיזיולוגיה

הסיבות למחלת פיירוני אינן ברורות לחלוטין. כתוצאה מהפרעה ביצירת רקמת חיבור בפין נוצר רובד סיבי קשה אשר אינו מאפשר לפין להתיישר.
תורשה - המחלה עשויה להיות תורשתית בשל הפרעה מולדת ביצירת רקמת חיבור.
טראומה - המחלה עשויה להיגרם כתוצאה מפגיעה בחלל הפין עם דימום, שלאחריו נוצרת צלקת לא תקינה בפין.
מחלה אוטואימונית – תגובה לא תקינה של מערכת החיסון היוצרת את הרובד.
מופע קליני

כמעט בכל פין ישנה זווית מסוימת הנחשבת נורמלית, בפרט בבסיס הפין. במחלת פיירוני הזווית בפין יכולה להיות בינונית עד גדולה. הרובד הסיבי בפין יכול להסב כאב, בפרט בעת זקפה, ואף מקשה על הפין להתיישר בעת זקפה, אז גם הזווית היא בולטת ביותר.
ב-80% מהמקרים איבר המין פונה כלפי מעלה, ב-10% לצד ימין או לצד שמאל, ובשאר המקרים כלפי מטה.
בשליש מהמקרים הצלקת נמצאת קרוב לשורש איבר המין, בשליש נוסף באמצע איבר המין, ובשליש הנותר ישנן מספר
צלקות או נוכחות של צלקת בחלק המרוחק של איבר המין.
ב-13% מהמקרים הממצא נעלם ספונטנית, ב-48% נותרת הצלקת קבועה, ובשאר 41% מהמקרים הצלקת מחמירה ומתייצבת לגודל ממוצע של 2 עד 12 ס"מ כחודש מרגע הופעתה.
שכיחות

שכיחות הממצא גבוהה יותר בקרב:
| --- | --- |
 חולי סוכרת  חולי יתר לחץ דם  חולים במחלות פרקים  מעשנים  שימוש בתרופות מסוג חוסמי בטא  תרופות לטיפול באפילפסיה:  שימוש בתוסף המזון גלוקוסמין-כונדרוי  עודף צריכה של ויטמין C  חולי דיכאון  שימוש בתרופות נגד הפרעה בזקפה כמו ויאגרה, לויטרה, סיאליס  רמות נמוכות של טסטוסטרון
הממצא יכול להופיע יחד עם צלקת בכף היד - כוויצת דופיטרן. לאחרונה הופעה של העקמת לאחר ניתוחים רדיקליים עקב ממאירות ערמונית.
סיבות לעקמת

הסיבות לתופעה אינן ברורות וכוללות בעיקר מיקרוטראומה בעקבות יחסי מין בתדירות גבוהה, בהם נוקשות לא שלמה של איבר המין.
סיבות נוספות הן אוטואמוניות, גנטיות, והפרעה באספקת דם לאיבר המין, זיהום לא בקטריאלי או שיבוש כרומוזומלי.
הפרעה בנוקשות איבר המין על רקע פסיכוגני היא חרדת ביצוע עקב שינוי בצורת איבר המין ותדמית גוף שלילית.
בגיל מבוגר סיבות נוספות הן אורגניות: כמו סוכרת, יתר לחץ דם ושומנים בדם הגורמים לעקמת לאיבר מין רך ללא יכולת חדירה.
אבחון וטיפול

המחלה מאובחנת אצל אורולוג. במקרים קלים אשר אינם מפריעים למטופל אין צורך בטיפול ובמקרים מסוימים אף ייתכן שיפור ללא טיפול. יש להבדילה ממחלת מונדור. הטיפול יכול להתבצע בכמה מישורים:
טיפול במתיחת הפין (RESTOREX-PTT) אשר פותח בשיתוף עם המרכז הרפואי מאיו קליניק (Mayo Clinic) מארצות הברית. הטיפול הוכח כיעיל ומאושר FDA ומשרד הבריאות.ניתן לקבל שיפור של כ-30% בעקמת ו1.6 ס״מ הארכה בממוצע באורך הפין תוך 12 שבועות.
טיפול תרופתי: הכולל ויטמין E, קולכיצין, טמוקסיפן, משחות כמו POTABA,הצלחה מועטה דווחה בעקבות טיפול תרופתי של פנטוקסיפילון.
הזרקת חומר מפרק רקמת חיבור (קולגן) ישירות לתוך הרובד. טיפולים חודרניים כוללים הזרקות של תמיסות מרככות צלקת, כמו Verapamil שתים עשרה פעמים כל שבועיים עם הצלחה של כ-70% בשיפור כאבים, ריכוך צלקת ושנוי זווית הכיפוף. תרופה חדשה בשם Xiapex יעילה יותר ומאושרת במשרד הבריאות לטיפול בישראל.
טיפול כירורגי: תיקון בניתוח באמצעות שחרור הרובד הסיבי. במידה והצלקת נמצאת כ-12 חודש והיא כרונית או יציבה למשך 3-6 חודשים, קיימת הוראה להתערבות ניתוחית. במידה וצלקת פחות מ-60 מעלות, ניתן לשנות את זווית העקמת על ידי תיקון פלסטי-חתך אורכי של עטיפות אבר המין ללא קיצור איבר המין. כאשר צלקת היא מעל 60 מעלות מבצעים חיתוך צלקת והשתלת שתל ביולוגי.
טיפול בגליי הלם. גלי קול וטיפול ביוניזציה הם ללא ביסוס מדעי וללא הצלחה.
איבאר חסר העצמות

שמו האנגלי של איבאר המופיע בכתב יד אנגלי מן המאה ה-15.
אִיבָאר חסר העצמות (בנורדית עתיקה: Ívarr hinn Beinlausi; באנגלית עתיקה: Hyngwar; מת בערך בשנת 873 בדבלין) היה מנהיג ויקינגי, אחד ממפקדי הצבא הוויקינגי הגדול אשר פלש לאנגליה במאה ה-9. רוב המידע הקיים על איבאר מגיע מהסאגות הנורדיות המסורתיות. סאגות אלו נוטות לערבב עובדות היסטוריות עם פולקלור, אך קיומו של איבאר כדמות היסטורית אינו מוטל בספק. עלילותיו מתועדות במסמכים היסטוריים, וניתן להתחקות אחר תנועותיו בוודאות יחסית.
על פי המסופר בסאגת רגנאר לודברוק, היה איבאר בנו של השליט הוויקינגי רגנאר לודברוק ואשתו השלישית, הנסיכה אסלוג.
מקור כינויו אינו ברור ויש כמה תאוריות ביחס למקור כינויו כחסר עצמות. כמה מן הסאגות מתארות אותו כחסר עצמות, ואילו בסאגה על בניו של רגנאר נרמז שלא היו לו ילדים בשל הפרעה בזקפה. עם זאת, מקורות מספרים על אי-יכולתו של איבאר לנוע בכוחות עצמו והוא הועבר ממקום למקום על גבי מגן. על פי הסאגה של רגנאר לודברוק, אי-יכולתו של איבאר לנוע בכוחות עצמו הייתה תוצאה של קללה. אמו, אסלוג, הייתה ולווה (Völva) ועל כן יכלה לראות את הנולד. לאחר פרידה ארוכה ושובו של בעלה מפשיטה באנגליה, היא הזהירה אותו כי עליהם לחכות שלושה לילות לפני שיממשו את נישואיהם, אולם רגנאר לא התגבר על תשוקתו וסירב להאמין לנבואה.
אל מול מוגבלותו הפיזית, מדגישות הסאגות הנורדיות, את חכמתו וערמומיותו יוצאות הדופן והוא מתואר כמומחה באסטרטגיה וטקטיקות לחימה. מוגבלותו הפיזית לא מנעה ממנו להילחם וסאגת רגנאר לודברוק מדגישה גם את כוחו העצום בפלג הגוף העליון.
לאחר שרגנר נרצח על ידי מלך נורת'מבריה, יצא בשנת 865 הצבא הוויקינגי הגדול, שאיבאר נמנה עם מנהיגיו, להילחם בנורת'מברים. איבאר כבש את ממלכת נורת'מבריה ואת בירתה, יורק ב-867 ועל פי המסופר במסורת הנורדית, אף הוציא את מלכה אלה השני, להורג. בשנים שלאחר מכן כבש את אירלנד והוכתר שם למלך.
איבאר נעלם מתיעוד היסטורי אחרי שנת 870 וגורלו הסופי אינו ברור. משערים, כי איבאר מת באותה שנה או בשנת 873.
דמותו מגולמת על ידי אלכס אנדרסן בסדרה ויקינגים.
לקריאה נוספת

Julian D. Richards, The Vikings, Oxford, 2005.
הערות שוליים

1 2  Richards, The Vikings, p. 73.
↑  בכרוניקות האנגליות מסופר כי אלה השני נפל בקרב שביורק
תא זרע

.
| --- | --- |

תא זרע מנסה לחדור לביצית
 שיוך:  תא רבייה 
 התפתחות מתוך:  spermatid 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (1243) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  spermatozoon 
 קוד MeSH:  A05.360.490.890 
 מזהה MeSH:  D013094 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0037868 
 
תא זרע הוא תא רבייה (גמטה, Gamete) המיוצר על ידי זכרים של יצורים רב-תאיים המתרבים ברבייה זוויגית (מינית).
תאי הזרע מתפתחים מתאי נבט דיפלואידיים, תאי נבט אשר יש להם יותר מזוג אחד של כרומוזומים, אשר עוברים תהליך הבשלה והתחלקות מיוטית שתוצאתה היא ארבעה תאי זרע. כל אחד מתאי הזרע הוא הפלואידי – מכיל מחצית ממטענו הגנטי ההתחלתי של תא הנבט, או של תא סומטי (מספר הכרומוזומים הוא n במקום 2n). תכונה זו אופיינית לכל תאי הרבייה הבשלים, מכיוון שכך, בעת ההפריה, הזיגוטה שתיווצר תהיה דיפלואידית כמו הוריה.
מבנה, גודל ואורך חיים

אצל בני אדם, תא הזרע מורכב משלושה חלקים בסיסיים:
הראש – מורכב משני חלקים: האקרוזום שמכיל אנזימים פרוטאוליטים שמאפשרים לזרע לחדור את מעטפת הביצית, וגרעין המכיל את המטען הגנטי של תא הזרע, בצורתו הדחוסה ביותר.
הצוואר – מכיל מיטוכונדריה המספקים אנרגיה לתנועה.
השוטון (פלג'לום) – הוא המבצע את תנועתו העצמית של תא הזרע.
תא הזרע מכוסה בחומר בסיסי על בסיס אבץ המשמש לו הגנה מפני החומציות של הנרתיק.
תא הזרע קטן פי 85,000 מהביצית, בעל כושר תנועה עצמית, ומתקיים בסביבה נוזלית. אורך חייו בסביבתו הטבעית הוא עד כ־4–5 ימים וכ-5–6 שעות בחשיפה לאוויר.[דרוש מקור]
הגעה ליעד

במהלך הפורקן המיני נפלט מגוף הזכר נוזל הזרע, שבו מאות מיליונים עד מיליארדים בודדים של תאי זרע. מספר זה משתנה ממין למין, אצל בני אדם מדובר בכ-200–500 מיליון תאי זרע שנפלטים בנוזל הזרע שנפחו הממוצע הוא כ-5 סמ"ק. נוזל הזרע עשוי ממים, מסוכרים, ממלחים וכן מאנזימים האחראים על ביקוע קליפת הביצית ועל ההפריה עצמה. האנזימים תורמים לכך שהביצית תופרה אך ורק מזרע של זכר מאותו מין.
אצל חלק מבעלי החיים, ובכללם בני האדם, ההפריה נעשית באמצעות פליטת הזרע מהפין אל תוך איבר מינה של הנקבה (פות) וזאת כדי לאפשר לזרע להגיע אל החצוצרה ולפגוש את הביצית. ישנם בעלי חיים, כגון דגים, שמקיימים רבייה חוץ גופית, כלומר, פולטים את הביציות והזרע אל המים, שם מתרחשת ההפריה. אצל סוסוני ים ההפריה מתרחשת כך שהנקבה מטילה את ביציותיה אל תוך כיס מיוחד, דמוי רחם, הקיים אצל הזכר, שמפרה את הביציות ונושא אותן.
אצל יונקים, תאי זרע הנושאים כרומוזום Y מביאים להולדת בן, ותאי זרע עם כרומוזום X מביאים להולדת בת. תאי הזרע שנושאים כרומוזום Y שוחים מהר יותר, אך חיים פחות מאלו שנושאים במטען הגנטי שלהם כרומוזום X.