stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסופרנוס
הפקה > סט הצילומים

מרבית סצנות החוץ בסדרה צולמו בתחומי ניו ג'רזי, כשחלק גדול מסצנות הפנים, לרבות בבית משפחת סופרנו, המשרד במועדון החשפנות "בדה בינג" וחדר הפסכיאטרית של ג'ניפר מלפי, צולמו באולפני "Silvercup" (אנ') בניו יורק. איטליז הבשר, מקום המפגש הקבוע של טוני וחברי ארגונו, צולם בתחילה באיטליז אמיתי בעיר אליזבת שבניו ג'רזי (שמו בפרק הפיילוט היה "Centanni's Meat Market". לאחר שהסדרה נקנתה על ידי HBO, שכרו מפיקי הסדרה בניין בעיר קרני שבניו ג'רזי, על מנת שישמש כאתר צילומים לסצנות בתוך ומחוץ לאיטליז הבשר, אשר שמו שונה לאחר פרק הפיילוט ל-"Satriale's Pork Store". לאחר סיום הסדרה, נהרס הבניין.
מועדון החשפנות "בדה בינג" (Bada bing), אשר מנוהל ובבעלות דמותו של סילביו דנטה, יועצו של טוני, הוא למעשה מועדון אמיתי הממוקם בקרבת העיר לודי שבניו ג'רזי בשם "Satin Dolls". כל הסצנות ב"בדה בינג", למעט אלו שנערכו במשרד, צולמו כולם בתחומי המועדון האמיתי. המועדון, פעל באופן שוטף לאורך כל עונות הסדרה, ולשם כך נדרש תיאום עם בעל המועדון, אשר שמח על ההזדמנות שצוות ההפקה יעשה שימוש במועדון במסגרת הסדרה, אך דרש שהצילומים לא יתנגשו עם שעות הפעילות שלו.
סצנות רבות בסדרה צולמו במסעדת "וזוביו" (Vesuvio), אשר מנוהלת ושייכת לדמותו של ארטי בוקו. בפרק הפיילוט צולמו הסצנות במסעדת "Manolo's" אשר באליזבת ניו ג'רזי. לאחר הריסתה של מסעדת "וזוביו" כחלק מעלילת הסדרה, פתח בוקו מסעדה חדשה בשם "Nuovo Vesuvio". החל משלב זה, סצנות החוץ באזור המסעדה צולמו ממסעדה איטלקית בשם "Punta Dura", אשר ממוקמת בלונג איילנד בעיר ניו יורק.
מרבית הצילומים מחוץ לבית משפחת סופרנו צולמו בשטח מגורים פרטי בנורת קולדוול שבניו ג'רזי, בעוד הסצנות בתוך הבית צולמו ברובם באולפן ברובע קווינס שבניו יורק. בית המגורים של הסופרנוס, המשתרע על שטח של יותר משני דונם, נבחר על ידי צ'ייס, לאחר שזה בחן 150 בתים אחרים.
הפקה > פתיח

פרקי הסדרה נפתחים כולם בפתיח קבוע, המציג את רשימת השחקנים המופיעים בה, וכן בעלי תפקידים בכירים מאחורי הקלעים, על רקע צילום נסיעתו של גיבור הסדרה, טוני, מניו יורק, דרך מנהרת לינקולן, כביש האגרה המהיר ("The Turnpike"), ועד לביתו בניו ג'רזי, תוך כדי מעבר על פני מספר אתרים מוכרים יותר או פחות באזור ניו ג'רזי. לפי צ'ייס, מטרת הפתיח הייתה להראות כי הסופרנוס היא סדרת מאפיה המזוהה עם ניו ג'רזי, בניגוד לסדרות דומות אחרות אשר עלילתן מתרחשת בניו יורק. הפתיח המקורי לסדרה, שהופיע בעונות 1–3, בשנים 1999–2001, כלל צילום של מגדלי התאומים. לאחר פיגועי 11 בספטמבר הפתיח שונה, וצילום מגדלי התאומים הוסר.
בשנת 2010, נבחר פתיח הסדרה לאחד מעשרת קטעי הפתיחה הטובים בכל הזמנים על ידי קוראי מגזין "TV Guide".
השפעה ומורשת הסדרה > ביקורת

מבקרים רבים רואים ב"סופרנוס" כסדרה הטובה ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה, והיא זכתה לשבחים רבים בשל יכולת המשחק, הכתיבה והבימוי. מבקר הטלוויזיה פיטר בסקינד הגדיר את הסופרנוס כ"יצירת המופת הגדולה ביותר בתרבות הפופולרית", בעוד עורך העיתון "ניו יורקר" דייוויד רמניק רואה בה את "ההישג הגדול ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה". בנוסף, בלטה הסדרה במאפיינים האומנותיים שלה, בפסקול הסדרה המגוון ובסגנון הצילום "הקולנועי". החירות היצירתית של "הסופרנוס" בשילוב עם חוסר הצנזורה שאפיינה את רשת הכבלים HBO, איפשרו לה להציג אלימות בוטה וקיצונית, לצד עיסוק מדוקדק בנושאים רבים ומגוונים כגון דת, מיניות, בעיות משפחתיות, מגדר, התמכרויות, סטריאוטיפים אתניים (בעיקר של אמריקנים ממוצא איטלקי), גזענות ומאבק בין-דורי.
קתרין סטלן, מחברת הספר "אינטליגנציית נעורים", העוסק באיתור ומעקב אחר טרנדים, ציינה כי בהתחלה, הייתה הפתעה מסוימת בהצלחתה הרבה של הסדרה בקרב אוכלוסיות שונות ומגוונות וזאת בשל היותה רוויה אלימות וקשה לעיכול. עם זאת, לטענתה "הסופרנוס" הייתה סדרה שונה מכל דרמה אחרת בטלוויזיה ובשל כך היוותה היא אתגר לצופה, אשר נמשך לבוטות ולמקוריות שלה וכן לשילוב המרתק, לטענתה, שבין חיי המשפחה ועולם הפשע המאורגן, אשר התאימה לרוח התקופה של חזרה לחיי המשפחה.
הסדרה זכתה לאין סוף ביקורות, מאמרים וספרים אשר מנסים לנתח את "תופעת הסופרנוס". בהקשר זה ניתן למנות את ספרו של הפסיכיאטר גלן גאבארד על "הפסיכולוגיה של הסופרנוס", קובץ המאמרים שכתבה רגינה בארסה בנושא "התרבות האיטלקית-אמריקאית בתוכנית הטלוויזיה המדוברת ביותר" וכן ספרם של דייוויד סימון ותמר לאב בשם "אמריקה: הצד הפלילי של החלום האמריקאי". בתגובה למבול הספרים שיצא אודות תוכני הסדרה, טען מבקר הספרות של עיתון "הניו יורק טיימס" כנגד הצפת המידע בנושא וטען כי אין צורך שמבקרי ספרות, היסטוריונים, נאו-מרקסיסטים, פמיניסטיות והוגים פוסט-מודרניים יגישו כל אחד את ניתוחיהם המלומדים לסדרה.
השפעה ומורשת הסדרה > סוגיות בהן עוסקת הסדרה

הסופרנוס עיצבה מחדש את ז'אנר המאפיה שהיה מקובל עד אותו זמן ואופיין בהצגה דרמטית ומוגזמת של דמויות המאפיה אל עבר הצגה ריאליסטית ומתונה יותר של קשיי חיי היום יום של חברי ארגון הפשע. הסדרה מפנה זרקור לדינמיקה של משפחה איטלקית בארצות הברית כשאב המשפחה הוא ראש ארגון פשע. במאמרה "Why I Love Carmela Soprano", שיבחה העיתונאית קריסטין גורטון את התפקיד של כרמלה סופרנו אותה מגלמת אידית פלקו, ביכולתה לקרוא תיגר על התפקידים המגדריים המקובלים בחברה האיטלקית-אמריקאית המסורתית.
נושא מרכזי בו עוסקת הסדרה רבות הוא אקזיסטנציאליזם והעיסוק במשמעות החיים. בספר "סופרנוס ופילוסופיה", מתייחס הפסיכיאטר גלן גאבארד לנושא זה, תוך שהוא מאפיין את "הנפש הקולקטיבית של המאפיה של טוני", אשר לפיו חבריה הם "ילדים אבודים הסובלים מתחושת חוסר משמעות אקזיסטנציאליסטית ומפחדים מגורל אכזר של חיים לא מובחנים, גורל של קיום בינוני במעמד הבינוני המחפשים את תחושת העצמי באמצעות פעילות סוערת, שוברת חוקים ואלימה, התנהגות פושעת ורצח".
לפי גאבארד, ה"סופרנוס" הצליחה בפעם הראשונה בתולדות הטלוויזיה ליצור דמיון של ממש בין פסיכותרפיה אמיתית לבין הצגתה בטלוויזיה. זה נכון בעיניו הן ביחס לטוני המטופל, שמצוקותיו הנפשיות מתוארות לפרטים, והן ביחס לג'ניפר המטפלת, שבאורח נדיר על מסך אינה חוצה את הקווים ולא מפרה את הקודים של טיפול נאות. לטענתו, לסדרה הייתה השפעה רבה על נכונותם של אנשים ללכת לטיפול פסיכולוגי/פסיכיאטרי.
השפעה ומורשת הסדרה > הנחלת סטריאוטיפים

הסדרה זכתה לביקורות מצד ארגונים אמריקאים-איטלקיים, מבקרי טלוויזיה וגורמים נוספים על כך שהיא מנציחה סטריאוטיפים ומציגה בצורה שלילית אוכלוסייה זו. בשנת 2000, סירבו גורמים רשמיים במחוז אסקס שבניו ג'רזי לאפשר למפיקי התוכנית לצלם בתחום המחוז, כמחאה על הדרך השלילת בה מצטיירת אוכלוסיית האיטלקים האמריקאים בסדרה. בשנת 2002, פעלו מארגני תהלוכת "יום קולומבוס" בניו יורק להוצאת צו מניעה נגד הזמנת כוכבי הסדרה לוריין בראקו ודומיניק קיינסה להופיע בתהלוכה, בהתאם לבקשתו של ראש העיר מייקל בלומברג וזאת בטענה כי הם מוציאים את דיבתה של הקהילה רעה. העימות התגלגל גם לערכאות ובית המשפט קבע לבסוף שהאגודה המארגנת זכאית לפסול את השניים. בתגובה החליט בלומברג שלא לצעוד במצעד.
רוזאריו לאקוניס, מרצה לכלכלה וראש המכון למורשת איטליה בארצות הברית, יצא גם הוא בביקורת כנגד הסדרה וציין כי "כאשר אנשים מדברים על איטלקים הם רואים מול עיניהם מאפיה. וזה ממש לא נכון. יש לנו זוכים בפרסי נובל, אמנים גדולים, היסטוריה מפוארת - ומה הציבור שומע עלינו באמריקה? גנגסטרים, סרסורים וזונות. כן, וגם פסטה. וכל זה קורה במדינה שבה יש רגישות רבה לגילויי גזענות כלפי שחורים, יהודים, היספנים. משום מה במקרה שלנו זה הפך ללגיטימי להדביק לאיטלקים סטריאוטיפ של גנגסטרים, בעלי תרבות נחותה ולשון גסה, רמאים. זה לא הוגן". ביקורתו של לאקוניס, שאף דרש להסיר את הסדרה מלוח השידורים, מופנית גם כלפי יוצר הסדרה צ'ייס, אשר מוצאו איטלקי.
צ'ייס ניסה להתמודד עם טענות אלו באחד מפרקי הסדרה, בו כתב מונולוג לג'יימס גנדולפיני, במסגרתו הוא מתלונן על הדימוי המאפיונרי שדבק באיטלקים, תוך שהוא מספר ארוכות למשפחת אודות התרומה הרבה של האיטלקים לעולם התרבותי.
מנגד, קיימת התפיסה לפיה השפעת הסדרה על "הכתמתה" של האוכלוסייה האיטלקית בארצות הברית הייתה שולית בלבד, בשל העובדה כי "הסופרנוס" הציגה פלח קטן ושולי באוכלוסייה האיטלקית ככזאת שמעורבת בחיי הפשע המאורגן, אשר אינו מתיימר לייצג את האוכלוסייה כולה.
השפעה ומורשת הסדרה > פרסים והוקרה

"הסופרנוס" זכתה באינספור פרסים והייתה מועמדת פעמים רבות לזכייה במגוון קטגוריות, לאורך שנות שידורה. הסדרה זכתה ב-21 פרסי אמי, מתוכם פעמיים בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר. כאשר זכייתה הראשונה בפרס בשנת 2004 הייתה הפעם הראשונה בה סדרת כבלים מגיעה למעמד זה וזכייתה השנייה בפרס בשנת 2007 הייתה הפעם הראשונה מאז 1977 שבה סדרת דרמה זוכה בפרס היוקרתי לאחר ירידתה מהמסכים. בנוסף, הייתה מועמדת 21 פעמים לפרס התסריט הטוב ביותר לפרק בסדרת דרמה וזכתה בו שש פעמים, מתוכם זכה צ'ייס בשלושה פרסים.
לאורך שנות שידורה, מלבד בין השנים 2006–2007, זכתה הסדרה בלפחות פרס אמי אחד מדי שנה בקטגוריות השחקנים המצטיינים, כאשר ג'יימס גנדולפיני ואידית פאלקו היו מועמדים 6 פעמים כל אחד, וזכו בו 3 פעמים. ג'ו פנטוליאנו, שגילם את דמותו של ראלף סיפורטו, זכה בפרס שחקן המשנה ב-2003 בעוד מייקל אימפריולי ודריאה דימטאו זכה בפרס על תפקידם ככריסטופר ואדריאנה ב-2004. בנוסף, היו רבים מהשחקנים מועמדים לזכייה בפרסים, ביניהם לוריין בראקו, דומיניק קיינסה ואחרים.
בין השנים 1999–2000, זכתה הסדרה בפרס פיבודי, והפכה לאחת מארבע סדרות בלבד שעשו זאת שנתיים ברציפות, והן: "חשיפה לצפון", "הבית הלבן" ו"שובר שורות". בנוסף, הייתה "הסופרנוס" מועמדת לפרסים בקטגוריות רבות בפרס גלובוס הזהב, ואף זכתה בפרס סדרת הדרמה המצטיינת לשנת 2000.
בשנת 2001, הוקרנו, כמחווה ל"סופרנוס", שתי העונות הראשונות של הסדרה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, ביחד עם סרטים שונים אשר השפיעו על הסדרה. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה בה הוקרנה סדרת דרמה אמריקאית במוזיאון.
השפעה ומורשת הסדרה > השפעה על תעשיית הטלוויזיה

ל"סופרנוס" נודעה השפעה רבה על תעשיית הטלוויזיה ועיצובה במהלך שנות ה-2000. מלבד התפקיד המשמעותי שמילאה, ביחד עם הסדרה "סקס והעיר הגדולה", בנסיקתה והצלחתה של רשת הכבלים HBO, הייתה מזוהה "הסופרנוס" עם פיתוח סוגת הדרמה הכוללת פרקים ארוכים של כשעה, סצנות צילום גרפיות המתאימות לעולם הקולנוע ובנייה איטית ומתמשכת של דרמה ללא מוסר השכל מיידי וסוף מפתיע בכל פרק. בהתאם לכך, שינתה הסופרנוס את התפיסה המקובלת עד אותה תקופה כי הקולנוע הוא המדיום היחיד המאפשר לספר סיפור רחב יריעה.
ה"סופרנוס" הייתה הסדרה הראשונה שהביאה את סיפור המאפיה לטלוויזיה, שעד אותו זמן סופר רק בקולנוע, בין היתר בטרילוגיית "הסנדק", "החברה הטובים" ועוד. בהקשר זה, התרחקה "הסופרנוס" מהצגת המאפיונר כדמות הסטראוטיפית כפי שהייתה מקובלת בסרטי הקולנוע בנושא, אלא בחרה להציגו כדמות בשר ודם הנאבק בקשיי השגרה היומיומיים, באיזון בין משפחתו למקום עבודתו ובוידוי שבועי אודות צרותיו על ספת הפסיכיאטרית, וביניהם יחסים מתוחים עם אם ביקורתית, נישואים חסרי תקשורת וילדים מנוכרים.
לקריאה נוספת

ריצ'רד גרין ופיטר ורנזה, הסופרנוס ופילוסופיה, ידיעות ספרים ו"פן הוצאה לאור" (מאנגלית - מעין זיגדון) 2008.
דוד גורביץ', ‏הגנגסטר הפוסטמודרני: טראומה, קיטש, חלום, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2017, פרק ו': הדילמות של טוני סופרנו - קולנוע, טראומה, פסיכואליזה, משפחה, עמ' 191–272.
ריימונד ספרואנס

| --- | --- |
ריימונד ספרואנס, אפריל 1944
ריימונד ספרואנס, אפריל 1944
 לידה:  3 ביולי 1886 בלטימור, מרילנד, ארצות הברית
 פטירה:  13 בדצמבר 1969 (בגיל 83) פבלס ביץ', קליפורניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות הלאומי שער הזהב 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  מכללת המלחמה של הצי  תיכון שורטרידג'  האקדמיה הימית של ארצות הברית 
 השתייכות:  הצי האמריקני צי ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1907–1948 (כ־41 שנים)
 דרגה:   אדמירל (4 כוכבים)
 תפקידים בשירות
 מפקד הצי החמישי של ארצות הברית מפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה * קרב מידוויי * קרב ים הפיליפינים * קרב איוו ג'ימה * קרב אוקינאווה
 עיטורים
 צלב הצי   מדליית השירות המצוין של הצי (3 פעמים)  מדליית השירות המצוין (צבא ארצות הברית) 
 תפקידים אזרחיים
 שגריר ארצות הברית בפיליפינים
 הנצחה
 המשחתת ספרואנס (DD-963) (USS Spruance (DD-963)) וסדרת המשחתות "ספרואנס" המשחתת מסדרת ארלי ברק ספרואנס (DDG-111) (USS Spruance (DDG-111))
 
ריימונד אמס ספרואנס (באנגלית: Raymond Ames Spruance‏; 3 ביולי 1886 - 13 בדצמבר 1969) היה אדמירל בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. ספרואנס פיקד על כוחות ימיים של צי ארצות הברית בשניים מהקרבות החשובים ביותר במהלך המלחמה בזירת האוקיינוס השקט, קרב מידוויי וקרב ים הפיליפינים. קרב מידווי היה הקרב הראשון במלחמה בו ניצחה ארצות הברית ניצחון חד משמעי, ויש הרואים בו נקודת מפנה במלחמה. ההיסטוריון הרשמי של צי ארצות הברית תיאר את תפקודו של ספרואנס בקרב כ"נהדר", וקבע כי ספרואנס יצא מן הקרב כ"אחד האדמירלים הגדולים ביותר בהיסטוריה הימית של ארצות הברית". לאחר המלחמה שימש ספרואנס כמפקד מכללת המלחמה של הצי, ומאוחר יותר שימש כשגריר ארצות הברית בפיליפינים.
שנים ראשונות

ספרואנס נולד בבלטימור, מרילנד. הוריו היו אלכסנדר ואני ספרואנס. אביו היה אדם שתקן ומסוגר, ומי שגדלו את ריימונד הצעיר היו אמו ושלוש דודותיו הרווקות. הוריו עברו לאינדיאנפוליס, אינדיאנה, שם סיים את לימודיו התיכוניים. ספרואנס היה נער ביישן, שהראה כישרון בכתיבת שירה, אך הוא בחר להמשיך לקריירה ימית וללמוד באקדמיה הימית של ארצות הברית, אנאפוליס, בה סיים את לימודיו ב-1906.
הוא שירת על אוניית המערכה איווה עד יולי 1907, ולאחר מכן עבר לאוניית המערכה מינסוטה, עליה שירת במהלך הקפת כדור הארץ של הצי הלבן הגדול. באפריל 1909 התייצב ללימודים בהנדסת חשמל בחברת ג'נרל אלקטריק. במאי 1910 שב לתקופת שירות נוספת בים, הפעם על אוניית המערכה קונטיקט, ובאוקטובר 1911 מונה לקצין החשמל הבכיר על אוניית המערכה סינסינטי. במרץ 1913 מונה לפקד על המשחתת ביינבריג', אחת המשחתות הראשונות בצי ארצות הברית. ב-1914 שב לתפקיד יבשתי ומונה כעוזר למפקח על המכונות במספנות ניופורט ניוז, בווירג'יניה.
במחצית הראשונה של 1916 היה ספרואנס חלק מהצוות שהכין את אוניית המערכה החדשה פנסילבניה, ולאחר השקתה וכניסתה לשירות שירת על סיפונה. בשנה האחרונה של מלחמת העולם הראשונה מונה כעוזר קצין המכונות במספנת הצי בניו יורק. בנוסף התמנה לתפקידים זמניים בלונדון ובאדינבורו, שם עסק בנושאים הקשורים בבקרת ירי. בתום המלחמה התמנה לסגן מפקד אוניית הנוסעים אגממנון, אוניית נוסעים גרמנית (שנקראה לפני כן א/ק קייזר וילהלם) שהוחרמה על ידי צי ארצות הברית ושימשה להחזרת חיילי צבא ארצות הברית לארצם. תפקידו הבא היה פיקוד על המשחתות ארון ווארד (USS Aaron Ward‏, DD-132) ופרסיבל (DD-298). ספרואנס היה אחראי להשקתן ולהכנסתן לשירות של שתי המשחתות הללו, והיה המפקד הראשון של שתיהן. ספרואנס המשיך בתפקידי פיקוד על משחתות, ובהמשך פיקד על דייל (USS Dale‏, DD-290; אחד ממפקדיה הקודמים של משחתת זו היה ויליאם הלסי, שמאוחר יותר יהיה אדמירל, ויהיה מפקדו של ספרואנס במלחמת העולם השנייה). כמחו כן פיקד על המשחתת אוסבורן (DD-295).
לאחר תפקידים אלה למד ספרואנס בקולג' המלחמה הימי בניופורט, רוד איילנד, בקורס למפקדים בכירים. תפקידו הבא היה במשרד המודיעין הימי, ולאחר מכן שירת כסגן המפקד של אוניית המערכה מיסיסיפי. הוא שב לקולג' המלחמה הימי ב-1931 כחלק מצוות המדריכים, ושוב שירת בסגל הקולג' בין 1935 ל-1938. בין שני התפקידים הללו היה ספרואנס ראש המטה של מפקד שייטת משחתות. לאחר תפקידו השני בקולג', ב-1938, שב ספרואנס לאוניית המערכה "מיסיסיפי", הפעם כמפקדה. ב-1940 התמנה למפקד המחוז הימי העשירי, שמפקדתו הייתה בסאן חואן, בפוארטו ריקו, וביולי 1941 מונה למפקד חזית הים הקריבי, בנוסף לתפקידו כמפקד המחוז העשירי. ב-17 בספטמבר 1941 הועלה לדרגת אדמירל משנה ומונה למפקד שייטת הסיירות חמישית, שכללה ארבע סיירות כבדות וכמה אוניות סיוע. זה היה התפקיד שמילא עם כניסת ארצות הברית למלחמה, לאחר המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941.
שנים ראשונות > מלחמת העולם השנייה

שייטת הסיירות החמישית צורפה לכוח משימה שאורגן סביב נושאת המטוסים אנטרפרייז, בפיקוד תת-אדמירל ויליאם הלסי. פעילות כוח המשימה כללה פשיטות "פגע וברח" על איים במערב האוקיינוס השקט שהיו בשליטת יפן. בפברואר 1942 תקף הכוח את איי גילברט ואיי מרשל, במרץ את האי וייק, ובאפריל המריאו מסיפון נושאת המטוסים (ההורנט) המפציצים שהשתתפו ב"פשיטה של דוליטל". הפשיטות לא גרמו ליפנים נזק רב, אך היו הכרחיות למוראל בארצות הברית: הן יצרו אווירה של אגרסיביות מצד מפקדים בצי ארצות הברית והקנו למלחים ולקצינים ניסיון קרבי חשוב.
מלחמת העולם השנייה > מפקד הצי החמישי

זמן קצר לאחר קרב מידווי מונה ספרואנס לראש המטה של נימיץ, המפקד העליון של הצי הפסיפי (Chief of Staff to the Commander in Chief‏, בקיצור CINPAC), ובספטמבר 1942 מונה לסגנו. על תפקודו כראש המטה וכסגן זכה ספרואנס בשנית במדליית השירות המצוין (למעשה, ניתן לו כוכב זהב במקום מדליה נוספת, כפי שהיה מקובל). באוגוסט 1943 מונה ספרואנס למפקד הכוח הפסיפי המרכזי, שהוגדר מחדש ונקרא הצי החמישי של ארצות הברית. מינוי זה היה חלק מהסדר ייחודי אותו גיבש נימיץ: הפיקוד על הצי התחלף בין ספרואנס להלסי. כאשר הפיקוד היה בידיו של הלסי, נקרא הצי "הצי השלישי" ו"כוח משימה 38"; וכאשר פיקד ספרואנס על הצי, ניתן השם "הצי החמישי" ו"כוח משימה 58". מעבר לצורך בפשרה, היה בהסדר הפיקוד יתרון: ההסדר איפשר לכל אדמירל, יחד עם המטה שלו, לתכנן את המבצע הבא, כך שכאשר אדמירל אחד ניהל את המערכה היה האדמירל השני פנוי לתכנון השלב הבא במלחמה, וכך הלאה.
הפשרה שיצר נימיץ נועדה להתגבר על המתח שהיה עלול להתעורר אם היה מכריע לטובת אחד משני האדמירלים. הלסי וספרואנס היו שונים מאוד זה מזה באישיותם ובסגנון הפיקוד שלהם: הלסי היה אגרסיבי, ונכון ליטול סיכונים. ספרואנס, לעומתו, היה קר ומחושב הרבה יותר, וזהיר בהתנהלותו. למרות הבדלים אלה, השניים היו ידידים קרובים, דבר שאיפשר התנהלות טובה של ההסדר ביניהם. היה זה אחד ממאפייניו האישיים של ספרואנס: היכולת לבנות מערכות יחסים טובות גם עם אנשים בעלי אופי סוער מורכב. רוב המלחים הפשוטים והקצינים הזוטרים היו גאים לשרת בפיקודו של הלסי; רוב המפקדים הבכירים העדיפו לשרת תחת ספרואנס. אחד מן המפקדים ששירת תחת שני האדמירלים, העיד:
כשספרואנס היה שם, הייתה לי תחושת ביטחון. כשעברת לפיקודו של הלסי... נכנסת לתחום שבו מעולם לא ידעת מה יקרה בחמש הדקות הבאות, או איך תבצע אותם, משום שההוראות המודפסות מעולם לא היו מעודכנות... הוא מעולם לא עשה אותו דבר פעמיים. כשהיית תחת פיקודו של אדמירל ספרואנס, ההוראות המודפסות היו מעודכנות, ועשית את הדברים על פיהן.
תחושה זו הביאה לתיאורו של ספרואנס כ"אדמירל של אדמירלים".
מספטמבר 1943 עד 1945 פיקד ספרואנס מאוניות הדגל שלו, אינדיאנפוליס או ניו ג'רזי על המערכה באיי גילברט (נובמבר 1943), איי מרשל (ינואר 1944), איי מריאנה (הקרבות בסאיפאן, גואם, טיניאן וקרב ים הפיליפינים, במהלך יוני 1944), איוו ג'ימה (פברואר - מרץ 1945) ואוקינאווה (אפריל - יוני 1945).
מלחמת העולם השנייה > מבצע כדור ברד

בפברואר 1944 פיקד ספרואנס על מבצע כדור ברד (Operation Hailstone) כנגד בסיס הצי הקיסרי היפני בלגונת טרוק. המבצע התרחש במקביל לקרב אניווטוק, בו נחתו בעלות הברית באטול אניווטוק שבאיי מרשל, כ-1,100 ק"מ ממערב לטרוק. מטרת מבצע "כדור ברד" הייתה למנוע מהיפנים אפשרות לסייע לכוחות באניווטוק, ולפגוע בצי שלהם בלגונת טרוק. המבצע היה מוצלח ובמהלכו הטביעו המטוסים האמריקניים 12 אוניות מלחמה ו- 32 אוניות סוחר יפניות והשמידו 249 מטוסים יפניים. במהלך המבצע תקפו מטוסים אמריקניים לראשונה במהלך הלילה, בהצלחה רבה. צי ארצות הברית איבד 32 מטוסים בלבד, וספג פגיעת טורפדו אחת בנושאת המטוסים אינטרפיד, שהותקפה על ידי מפציצים יפניים שהיו מצוידים במכ"ם. במהלך המבצע פיקד ספרואנס ישירות על אוניות מלחמה אמריקניות שהתנתקו מהכוח העיקרי כדי לרדוף אחרי אוניות יפניות שנמלטו מן האטול. למרות ההצלחה, עיקרו של הצי היפני עזב את המעגן בימים שלפני המתקפה ולא הושמד.
מלחמת העולם השנייה > איוו ג'ימה ואוקינווה

המערכה הבאה עליה פיקד ספרואנס הייתה המערכה על איי וולקנו וריוקיו, שתי קבוצות איים מדרום ומדרום מזרח ליפן. הקרב הראשון במערכה זו היה קרב איוו ג'ימה (מבצע "ניתוק", Operation Detachment), שנמשך מ-19 בפברואר עד 26 במרץ 1945. היה זה אחד הקרבות הקשים ביותר בזירת האוקיינוס השקט כולה, ובמהלכו נהרגו 6,812 נחתים ונפצעו למעלה מ-19,000. חיל המצב היפני הושמד כמעט כולו, ומתוך 22,060 חיילים יפניים נשבו 216 בלבד. ימים ספורים לאחר סיום הקרב, ב-1 באפריל, נחתו 4 דיוויזיות של צבא ארצות הברית ושתי דיוויזיות של חיל הנחתים באי אוקינאווה, והחל הקרב על האי, שנמשך עד 22 ביוני. בקרב זה נהרגו כ-12,000 חיילים אמריקניים ונפצעו כ-38,000; היפנים ספגו כ-110,000 אבדות, כולל אזרחים שחיו באי. רק כ-3,000 נכנעו.
ספרואנס היה אחראי על הצד הימי של הקרב. תחת פיקודו היו יותר מחצי מיליון חיילים וקצינים מהצבא, הצי וחיל הנחתים, 318 אוניות מלחמה ו-1,139 אוניות עזר. על תפקודו במערכה זכה ספרואנס לצלב הצי, העיטור השני בחשיבותו בארצות הברית. בתיאור מעשיו של ספרואנס נאמר, כי
...אדמירל ספרואנס פיקד על כוחותיו בתעוזה, אומץ ותוקפנות. נושאות מטוסים מכוחותיו חדרו לים שסביב יפן וננסי שוטו והסבו נזק כבד למטוסי אויב, מתקני חוף ואוניות. תחת התקפות אוויריות חוזרות ונשנות של האויב שהה אדמירל ספרואנס על הסיירת אינדיאנפוליס כאשר נפגעה על ידי מטוס אויב שהתרסק על סיפונה וגרם לאבדות רבות. לאחר שהעביר את דגלו ל (אונייה) ניו מקסיקו ב5 באפריל, המשיך במבצעי החיפוי למתקפה על אוקינאווה, אל מול התנגדות נואשת של האויב ולמרות המתח של אזעקות מתמשכות כאשר (מטוסי) קאמיקאזה יפניים הגבירו את זעם התקפותיהם כמגד אוניות המלחמה והעזר שלנו. ב12 במאי פגע מטוס מתאבד נוסף באוניית הדגל שלו. מיומנותו המקצועית, טקטיקת הקרב המבריקה שלו ונחישותו בהובלת הלחימה באויב משקפים את הכבוד והאמון הגדולים ביותר באדמירל ספרואנס ובצי ארצות הברית.
לאחר מלחמת העולם השנייה

המלחמה הסתיימה ב-2 בספטמבר 1945. ב-8 בנובמבר החליף ספרואנס את אדמירל צ'סטר נימיץ בפיקוד על הצי הפסיפי. הוא שימש בתפקיד זה עד 1 בפברואר 1946, ואז מונה כנשיא מכללת המלחמה של הצי. ב-16 באוקטובר הוענק לספרואנס מדליית השירות המצוין של צבא ארצות הברית. העיטור ניתן לו
...בשל שירות מצויין וראוי לשבח באופן יוצא דופן, בתפקיד בעל אחריות רבה, כמפקד כח המשימה במהלך כיבוש איי מרשל ואיי מריאנה.... במהלך המבצעים המשולבים שהובילו להסתערות וללכידת בסיסי אויב חשובים, הושג שילוב מלא בין יחידות הצבא והצי תחת מנהיגותו יוצאת הדופן, שאיפשרה לכל הכוחות לבצע את משימתם בתיאום רב ובהצלחה יוצאת דופן.
ספרואנס היה מועמד לקידום לדרגת אדמירל צי (אדמירל חמישה כוכבים), אך קידומו עוכב מספר פעמים ולבסוף נמנע בידי חבר הקונגרס קרל וינסון, שהיה פטרונו של אדמירל ויליאם הלסי. כאשר הסתבר שלא ניתן יהיה להעניק לספרואנס את הדרגה, חוקק הקונגרס חוק חסר תקדים, שקבע כי ספרואנס ימשיך לקבל משכורת של אדמירל גם לאחר פרישתו ועד מותו.
ספרואנס פרש מהצי ב-1 ביולי 1948. ב-1952 מונה על ידי נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, כשגריר ארצות הברית בפיליפינים. הוא מילא תפקיד זה החל מ-2 ביולי 1952 עד 1 באפריל 1954. לאחר סיום תפקידו התגורר ביישוב פֶּבֶּל ביץ' (Pebble Beach), כ-100 ק"מ מדרום לסן פרנסיסקו, בקליפורניה.
חייו האישיים ומותו

ספרואנס התחתן עם מרגרט ואנס דין (13 בספטמבר 1888 - נובמבר 1988). הם נישאו ב-30 בדצמבר 1914. לזוג היו שני ילדים: אדוארד דין (24 באוקטובר 1915 - 30 במאי 1969) ומרגרט (21 בספטמבר 1919 - 28 ביוני 1996). אדוארד דין שירת גם הוא בצי ארצות הברית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה היה מפקד הצוללת ליונפיש (USS Lionfish) בדרגת לויטננט קומנדר. במהלך שירותו כקצין בצוללת טמבור (USS Tambor) הוענק לו עיטור כוכב הכסף. אדוארד דין נהרג בתאונת דרכים ב-30 במאי 1969.
יש הסבורים שבעקבות מותו של בנו שקע ספרואנס בדיכאון, ממנו לא התאושש. הוא נפטר כחצי שנה לאחר מכן, ב-13 בדצמבר 1969, בגיל 83, מהסתיידות העורקים (arteriosclerosis). ספרואנס נקבר בטקס צבאי מלא ליד האדמירלים צ'סטר נימיץ וריצ'מונד טרנר בבית הקברות הלאומי שער הזהב שליד סן פרנסיסקו, קליפורניה.
אישיותו

ספרואנס נודע בקור רוחו ובחשיבתו המהירה, וכונה על ידי אנשיו "המוח החשמלי". האווירה בגשר הפיקוד שלו הייתה עניינית, ללא רכילות ושיחות מיותרות, ופקודותיו ניתנו בתמציתיות ובבהירות. היסטוריון צי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, סמואל אליוט מוריסון, תיאר אותו כמפקד החלטי וקר רוח בעת משימה, שידע לבצע הערכות נכונות ולהגיע להחלטות נכונות בתנאים של שדה קרב משתנה במהירות. ספרואנס ידע להיות אגרסיבי ונועז כאשר התנאים דרשו זאת, וזהיר ומחושב בתנאים אחרים.
בילדותו תואר ספרואנס כנער שקט, שגילה כישרון בכתיבת שירה. הוא נודע כאינטלקטואל שאהב מוזיקה קלאסית, שלא עישן, המעיט בשתייה חריפה והעדיף שוקו חם, אותו הכין בעצמו. לאחר שפרש מן הצי אהב בעיקר גינון, ונהג לצעוד בכל יום 10 קילומטרים; גם בגיל 70 היה רזה ובכושר גופני מעולה. מסופר עליו שזמן קצר לאחר קרב מידווי הקריא אחד מהקצינים בגשר הפיקוד ידיעה על רצח אכזרי בארצות הברית. אחד הקצינים תהה בקול מי יכול לעשות מעשה כזה. ספרואנס השיב בשקט: "מה אתה חושב שאני עשיתי כל הבוקר"?
אחת מסגולותיו המיוחדות הייתה יכולתו ליצור מערכות יחסים טובות כמעט עם כל מי שפעל איתו. לספרואנס כמעט ולא היו יריבים, ומוריסון כותב עליו: ”הוא לא התקנא באיש, לא התחרה באף אדם, (ו)זכה ליחס של כבוד כמעט מכל מי שבא עמו בקשר...”
ספרואנס היה אדם מופנם ושקט. הוא סירב להפוך לדמות ציבורית ידועה, כפי שעשו עמיתיו ויליאם הלסי ומארק מיטשר, ומפקדו, צ'סטר נימיץ. הוא סלד מאור הזרקורים והתרחק מעיתונאים. בשל כך לא זכה להכרה הציבורית לה היה ראוי. מוריסון כותב בהערת שוליים בספרו, כי לאחר שקרא את מה שכתב עליו מוריסון בתיאור קרב מידווי, ביקש ספרואנס לשנות את הכיתוב "המנצח בקרב" ל"מפקד שייטת נושאות מטוסים". מוריסון מתאר כי התעלם מהבקשה. הוא הפך למעין אגדה מעורפלת בצי: הישגיו היו ידועים, אך אישיותו הייתה נסתרת ולא ידועה. את חייו הפרטיים, תחושותיו ורגשותיו חילק רק עם מעטים.
הנצחה

המשחתת ספרואנס (USS Spruance (DD-963)) שהושקה ב-10 בנובמבר 1973, קרויה על שמו. זו הייתה המשחתת הראשונה בסדרה, וכמקובל כל המשחתות מסוג זה נקראו משחתות מסדרת "ספרואנס". האונייה הוצאה משירות ב-18 במרץ 2005. ב-6 ביוני 2010 הושקה משחתת נוספת בשם ספרואנס (USS Spruance (DDG-111)), משחתת מסדרת ארלי ברק. נכדתו של ספרואנס, אלן ספרואנס הולשר, השיקה את האונייה.
האודיטוריום הראשי בקולג' המלחמה הימי, בניופורט, רוד איילנד, נקרא על שמו. במבואה נמצאת פרוטומה של ספרואנס.
ראו גם

קרב מידוויי
המערכה באיי גילברט ומרשל
קרב ים ביסמרק
לקריאה נוספת

Samuel Eliot Morison: The Two-Ocean War. Little, Brown. Boston, 1963.
Thomas B. Buell: The Quiet Warrior: a biography of Admiral Raymond A. Spruance. Little, Brown. Boston, 1974.
William Tuohy: America's Fighting Admirals: Winning the War at Sea in World War II. Zenith Press, 2007.