stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Believer (שיר של Imagine Dragons)
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2017–2023)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2017–2023)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2017–2023)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2017–2023)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  עולמי | בילבורד גלובל 200 | 52 |  |
|  עולמי | בילבורד גלובל ללא ארצות הברית | 56 |  |
|  אוסטריה | Ö3 אוסטריה טופ 40‏ | 3 |  |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 33 |  |
|  איטליה | מצעד הסינגלים האיטלקי | 5 |  |
|  אירלנד | מצעד הסינגלים האירי | 33 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 4 |  |
|  ארצות הברית | רוק איירפליי | 1 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים | 1 |  |
|  ארצות הברית | מצעד 40 השירים למבוגרים | 1 |  |
|  ארצות הברית | מצעד הפופ איירפליי | 3 |  |
|  ארצות הברית | מצעד הדאנס/מיקס שואו איירפליי | 10 |  |
|  ארצות הברית | מצעד השירים העכשוויים למבוגרים | 11 |  |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 23 |  |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 35 |  |
|  הונגריה | Rádiós Top 40 | 7 |  |
|  הונגריה | רדיוס טופ 40 | 27 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 42 |  |
|  הפיליפינים | בילבורד הפיליפינים | 89 |  |
|  ולוניה | אולטראטופ 40 | 20 |  |
|  חבר המדינות | טופ-היט | 17 |  |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | – |  |
|  ישראל | היטליסט | 84 |  |
|  מקסיקו | טופ 100 – מקסיקו | – |  |
|  מקסיקו | מקסיקו איירפליי | 28 |  |
|  נורווגיה | VG-lista | 13 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 21 |  |
|  סלובקיה | ČNS IFPI | – |  |
|  סלובקיה | טופ 100 סינגלים דיגיטליים | 6 |  |
|  ספרד | PROMUSICAE | 39 |  |
|  סקוטלנד | מצעד הסינגלים הסקוטי | 19 |  |
|  פורטוגל | מצעד הסינגלים הפורטוגזי | 10 |  |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 40 |  |
|  צרפת | SNEP | 7 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | 7 |  |
|  קנדה | מצעד הרוק | 1 |  |
|  רומניה | מצעד השירים הרומני | 1 |  |
|  שוודיה | סוורייטופליסטן | 22 |  |
|  שווייץ | המצעד השווייצרי | 6 |  |
מיקומי שיא > מצעדי סוף שנה

|   ‏‏‏  2023> מדינה |   ‏‏‏  2023> מצעד |   ‏‏‏  2023> מיקום שיא |   ‏‏‏  2023>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  עולמי | בילבורד גלובל 200 | 60 |  |
|  עולמי | בילבורד גלובל ללא ארצות הברית | 58 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי הסטרימינג – רוק | 21 |  |
|   ‏‏‏  2024> מדינה |   ‏‏‏  2024> מצעד |   ‏‏‏  2024> מיקום שיא |   ‏‏‏  2024>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  עולמי | בילבורד גלובל 200 | 73 |  |
|  עולמי | בילבורד גלובל ללא ארצות הברית | 63 |  |
ראו גם

Believer
אליהו ליבמן

אליהו ליבמן (נולד בשנת 1970) הוא איש ציבור ישראלי, שכיהן כראש מועצת קריית ארבע. לשעבר קצין הביטחון של היישוב היהודי בחברון. מעוטר באות הערכה מטעם הרמטכ"ל.
ראשית חייו

ליבמן נולד לרב מנחם ורחל ליבמן, מראשוני היישוב היהודי בחברון, וגדל בקריית ארבע ובבית הדסה בחברון. בהיותו בן 10, נכח ליבמן בפיגוע בבית הדסה כאשר מחבלים תקפו מתפללים יהודים סמוך לבית הדסה, רצחו שישה מהם ופצעו 16.
בגיל 15 התנדב ליבמן במד"א. ב־1988 התגייס לצה"ל כבן ישיבת הסדר בסיירת גולני. סיים קורס קצינים ושרת כקצין בחטיבת גולני. הגיע בשירותו הצבאי עד לדרגת סא"ל.
פעילות ביטחונית

בין השנים 1992–2018 היה ליבמן קצין הביטחון של היישוב היהודי בחברון. ב־7 בנובמבר 1993, בעת שאפרים איובי, נהגו של הרב חיים דרוקמן נפצע בפיגוע ירי, ליבמן היה הראשון שהגיע לשטח וטיפל בנהג, אך איובי נפטר. ב־21 במרץ 2001, היה ליבמן עד לרצח שלהבת פס.
בשנת 2002 השתתף ליבמן בקרב בציר המתפללים, וסייע לכוחות צה"ל באיתור המחבלים ובחילוץ נפגעים. על חלקו בקרב הוענק לו אות הערכה מטעם הרמטכ"ל משה יעלון.
בשנת 2003 חילץ ליבמן את ניצן פלג ממארב בחברון. פלג, קצין הנדסה מסיירת "יעל" הגיע לעיקול 160 בחברון לסייע לכוח שנתקל במחבלים, ונפצע קשה מירי, ליבמן שדהר לזירה חסם את קו האש עם רכבו, וגונן על פלג הפצוע כדי לאפשר את חילוצו. ביום היבחרו של ליבמן לראשות המועצה בקרית ארבע, נבחר פלג לראשות המועצה אזורית הגליל התחתון.
ב־28 באוגוסט 2016 העיד ליבמן במשפטו של אלאור אזריה.
פעילות פוליטית

בבחירות למועצת בקריית ארבע ב־2018 זכה ליבמן ב־53% מקולות הבוחרים, וניצח את ראש המועצה המכהן מלאכי לוינגר, שזכה רק ב־39% מהקולות. ב־2021 ליבמן קרא לחסל את ראש עיריית חברון, תייסיר אבו סנינה. אבו סנינה השתתף בפיגוע בבית הדסה שבו נכח ליבמן בילדותו.
ביוני 2023 פרסם הודעת תמיכה בנוער הגבעות ואמר: "הגיבורים שלי בדור הזה הם נערי הגבעות, המוסרים את נפשם במערכה על רגבי אדמת הקודש בארץ ישראל".
לאחר פיגוע הירי בחווארה באוגוסט 2023 אמר בריאיון לאסתי פרז בכאן חדשות שעל פי עקרונות המוסר היהודי צריך "להוציא את הערבים מהבתים שם ולשטח את חווארה", והוסיף: "הגיע הזמן לצאת למבצע צבאי, לגבות מחיר, ולהשיב את הביטחון ואת ההרתעה – במקום להיות עם רחום וחְנון".
בספטמבר 2023 הודיע ליברמן כי לא יתמודד לכהונה נוספת בבחירות שנועדו להתקיים באוקטובר 2023. עקב פריצת מלחמת חרבות ברזל נדחו הבחירות לפברואר 2024.
בינואר 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, קרא לחידוש ההתיישבות היהודית ברצועת עזה.
חיים אישיים

ליבמן נשוי לאבישג לבית סגל ואב לשמונה ילדים. הוא מתגורר בשכונת גבעת האבות בקריית ארבע.
במשך למעלה מחצי שנה מאז הטבח בפסטיבל נובה נמנה בנו אליקים, ששימש כמאבטח במקום, כמי שנחטף על ידי חמאס לרצועת עזה. במסגרת פעילות למען השבת החטופים הביע ליבמן ביקורת פומבית על מטה משפחות החטופים והנעדרים והתנגד בתוקף לכל עסקת שחרור מחבלים. בהמשך להתנגדות זו הקים את פורום תקווה. ב־3 במאי 2024 נודע כי אליקים נרצח ב־7 באוקטובר, ושרידי גופתו אותרו בבית העלמין בחולון לאחר שנקברו בשוגג יחד עם נרצחת אחרת.
אחיו של ליבמן, שניאור שלמה ליבמן, נרצח בשנת 1998 בפיגוע ירי ליד יצהר (יחד עם הראל בן־נון, במהלך פטרול סביב הישוב). אחיו יהודה ליבמן מנהל מוסד ישיבה תיכונית ברחלים ומג"ד במילואים. אח נוסף, ישראל ליבמן, הקים ומנהל את עמותת מקימי. אשתו של ישראל היא שירה ליבמן, מנכ"לית מועצת יש"ע (החל מדצמבר 2022).
גיסו הוא החזן והמנצח יותם סגל
ראו גם

הפיגוע בציר המתפללים
הערות שוליים

↑  http://www.hebron.co.il/k4/memorial/Ali_Azev.html הנצחת אחד הנרצחים] באתר הזיכרון של היישוב היהודי בחברון, השישה הם צבי מנחם גלאט, גרשון קליין, יעקב צימרמן, חנן קרוטהמר, אלי הזאב, שמואל מרמלשטיין
1 2  קלמן ליבסקינד, "לבד, בסמטה מול מלאך המוות", באתר nrg
↑  "מפץ פוליטי בקרית ארבע: המועמד המרכזי ברמסון מתאחד עם אליהו ליבמן ותומך בו לראשות המועצה" rotter.net/forum/scoops1
↑  ראו הערות שוליים 8, ראיון nrg, קלמן ליבסקינד, 13 במאי
↑  ניצלתי בנס כשהכדור שפגע בתינוקת שלהבת פס עבר סנטימטרים ממני. בדיוק עמדתי עם איציק פס ואשתו שהיו עם העגלה והתינוקת. תוך כדי שאני מדבר איתם, ממש מרחק נגיעה מהם, נשמעה ירייה ואיציק נפל, התגלגל על הרצפה וצעק, 'איי, חטפתי ברגל'. גררנו אותו מעבר לעמדה הצבאית הממוגנת ופתאום אני מרים את הראש ורואה את אשתו מוציאה בהיסטריה את שלהבת מהעגלה כשהראש שלה מלא דם. כדור אחד בראש הרג אותה", ראו: הערות שוליים 8, ראיון nrg, קלמן ליבסקינד, 13 במאי
↑  קצין הביטחון המעוטר מתמודד לראשות המועצה כיפה, יהונתן קליין, 23 באוגוסט 2018
↑  אזרח אליהו ליבמן אות הערכה מטעם הרמטכ"ל אתר הגבורה
↑  עיקול 160 - מחסום עיקול 160 בחברון - לפני מערת המכפלה - השכונה בחברון היא שכונת ג'בל ג'אהר
↑  "נלחמו ביחד, נבחרו ביחד" ידיעות אחרונות, ישראל מושקוביץ, יום שישי, 2 בנובמבר 2018
↑  : ניצן פלג נבחר לראש המועצה האזורית גליל תחתון כל הזמן - חדשות החברה החרדית מסביב לשעון, ישראל חבר, 1 בנובמבר 2018
↑  ליבמן מעיד במשפטו של אזריה כיכר השבת, דניאל הרץ, 28 באוגוסט 2016
↑  ערוץ 7, מהפך בקריית ארבע: 53 אחוזים לליבמן, באתר ערוץ 7, 31 באוקטובר 2018
↑  אפרת פורשר, בחירות ביו"ש: מהפך בקריית ארבע, סיבוב שני בגוש עציון, באתר ישראל היום, 31 באוקטובר 2018
↑  אלחנן גרונר, ראש מועצת קרית ארבע: "הגיבורים בדור הזה הם נערי הגבעות", באתר הקול היהודי, ‏28 ביוני 2023
↑  ראש מועצת קריית ארבע: "המוסר היהודי - לשטח את חווארה", באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 13 בספטמבר 2023
↑  גיא עזרא, ‏ראש המועצה הסרוג: לא אתמודד לקדנציה נוספת, באתר "סרוגים", 21 בספטמבר 2023
↑  שלומי הלר‏, אלפים בכנס הניצחון שקורא להתיישבות מחדש בעזה, בהם שרים וח"כים: "הסכם אוסלו מת", באתר וואלה, 28 בינואר 2024
↑  אב לבן חטוף בעזה נגד שחרור מחבלים: "אין מצפון? אין מוסר?"
↑  אלישע בן קימון, אדם קוטב, מאיר תורג'מן, שרידי גופתו של אליקים ליבמן, שהוגדר חטוף, נמצאו בקבר של נרצחת מהנובה, באתר ynet, 3 במאי 2024
Liar (שיר של סיליה קפסיס)

"Liar" (בעברית: "שקרן") הוא שיר של הזמרת האוסטרלית סיליה קפסיס, שיצא ב-29 בפברואר 2024 על ידי K2ID הפקות. מתואר בעצמו כשיר שלועג ל"אנשים שחיים בעולם מזויף עם תסריט מזויף". נכתב על ידי דימיטריס קונטופולוס ואלקה טייל. השיר ייצג את קפריסין באירוויזיון 2024, שם סיים במקום ה-15 עם 78 נקודות בגמר הגדול.
רקע ויצירה

"Liar" נכתב והולחן על ידי דימיטריס קונטופולוס ואלקה טייל. בהצהרות לעיתונות שניתנו לפני יציאת השיר רמזה קפסיס שהשיר יהיה שיר דאנס-פופ. מאוחר יותר היא גם הצהירה שהשיר שלה מיועד לאנשים ש"חיים חיים מזויפים עם תסריט מזויף". קפסיס, שהצהירה עוד כי השיר מתמקד בהשפעה שיש לרשתות החברתיות על נשים צעירות, הכריזה כי השיר נוצר כדי לשכנע אנשים לעזוב "חזית של זיוף".
במקור, השיר היה אמור להיות מוגש לקדם האירוויזיון הרוסי ב-2022, אך המדינה הושעתה על ידי איגוד השידור האירופי לאחר הפלישה לאוקראינה. בשנת 2023, הוא הוקלט כדמו על ידי האמנית היוונייה מליסה מנצוקיס, איתו השתתפה בקדם האירוויזיון היווני הפנימי. השיר העפיל לשלב השני של הקדם, שם קיבל את המקום הראשון של ועדת הקהל עם 693 נקודות, אך רק את המקום השלישי מהוועדה האמנותית עם 440 נקודות, והצליח לזכות במקום השני הכללי עם 1,133 נקודות, אחרי השיר של ויקטור ורניקוס, "What They Say".
שמועות על קפסיס, שנבחרה על ידי השדר של קפריסין לתחרות האירוויזיון, CyBC, הופצו כבר באמצע אוגוסט 2023 על ידי הסניף היווני של OGAE. קפסיס הוכרזה רשמית כנציגת קפריסין לאירוויזיון 2024 ב-25 בספטמבר. ב-22 בפברואר 2024, פרסמה קפסיס קטע כהצצה לקידום השיר.
באירוויזיון

על פי חוקי האירוויזיון נדרשות כל האומות, למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת), להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים על בסיס דפוסי הצבעה דומים וקשרים גאופוליטיים משותפים, על מנת להפחית את הסיכוי לתיאום הצבעות על רקע זה. ב-28 בינואר 2024 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. ‌קפריסין שובצה לחלקו הראשון של חצי הגמר הראשון, שנערך ב-7 במאי.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2024 נקבע סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. קפריסין הופיעה ראשונה, לפני סרביה. בסוף הערב הוכרזה כאחת מעשר המדינות שהעפילו לגמר (מאוחר יותר נחשף שהגיעה למקום השישי עם 67 נקודות). בגמר, הופיעה קפריסין כשיר מספר 20, אחרי ארמניה ולפני שווייץ. קפריסין סיימה את התחרות במקום ה-15, עם 78 נקודות.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  הממלכה המאוחדת | חברת המצעדים הרשמית | 37 |  |
|  יוון | IFPI Greece | 17 |  |
|  ליטא | AGATA | 25 |  |
|  שוודיה | סוורייטופליסטן | 6 |  |
הערות שוליים

↑  שחר אסידו, קפריסין: סיליה קאפסיס תבצע באירוויזיון את "Liar" - אירוויזיון 2024, באתר EuroMix, ‏2024-02-29
↑  Bijuvignesh, Darshan (3 בנובמבר 2023). "🇨🇾 Cyprus: Details From Silia Kapsis' First Eurovision Interview". Eurovoix (באנגלית בריטית). ארכיון מ-1 במרץ 2024. נבדק ב-29 בפברואר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Granger, Anthony (11 בפברואר 2024). "🇨🇾 Cyprus: Silia Kapsis Discusses "Liar" & Releases First Images of Her Music Video". Eurovoix (באנגלית בריטית). ארכיון מ-29 בפברואר 2024. נבדק ב-29 בפברואר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tudor, Ruxandra (29 בפברואר 2024). "Cyprus' Silia Kapsis releases her Eurovision 2024 entry "Liar"". Wiwibloggs (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-16 באפריל 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Eurovision 2024: Με…γνώριμο τραγούδι η συμμετοχή της Κύπρου". dailypost.gr. 8 בינואר 2024. ארכיון מ-6 באפריל 2024. נבדק ב-6 באפריל 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ioannou, Dimitris (6 בפברואר 2023). "Melissa Mantzoukis protests Greek selection results". ESCXtra. ארכיון מ-25 בפברואר 2023. נבדק ב-25 בפברואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  נריה גודמן, קפריסין: האם סיליה קאפסיס תתמודד באירוויזיון 2024? - אירוויזיון 2024, באתר EuroMix, ‏2023-09-05
↑  שחר אסידו, קפריסין: סיליה קאפסיס תתמודד באירוויזיון 2024 - אירוויזיון 2024, באתר EuroMix, ‏2023-09-25
↑  Bijuvignesh, Darshan (22 בפברואר 2024). "🇨🇾 Cyprus: Silia Kapsis Releases "Liar" Snippet". Eurovoix (באנגלית בריטית). ארכיון מ-1 במרץ 2024. נבדק ב-29 בפברואר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Rules–Eurovision Song Contest". Eurovision.tv. EBU. ארכיון מ-8 באפריל 2020. נבדק ב-10 באוקטובר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Van Dijk, Sem Anne (2023-12-13). "Eurovision 2024: Semi-Final Allocation Draw on January 30". Eurovoix. נבדק ב-2023-12-13.
↑  "Eurovision 2024: Semi-Final Draw results". Eurovision Song Contest (באנגלית). European Broadcasting Union. 30 בינואר 2024. נבדק ב-8 במרץ 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ESC, Eurovision 2024: Semi-Final Running Orders revealed!, ‏26 במרץ 2024 (באנגלית)
↑  Eurovision 2024 Semi-final 1 Results, Eurovisionworld (באנגלית בריטית)
↑  Eurovision 2024 Results: Voting & Points, Eurovisionworld (באנגלית בריטית)
מלחמת עיראק

הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, מוקף במנהיגי בית הסנאט האמריקני, מודיע ב-2 באוקטובר 2002 על החלטה משותפת, לאשר את השימוש בכוחות המזוינים של ארצות הברית נגד עיראק.
מחלקת הנדסה של חיל הנחתים האמריקני, פועלת בעיראק, 2004. ברקע ניתן לראות דחפור די-9 ונגמ"ש אמפיבי AAV.
טנק T-54 שרוף, שהושמד על ידי כוחות הקואליציה, נמצא על "כביש המוות".
צילום מפורסם מאפריל 2003, של הפלת פסלו של סדאם חוסיין בכיכר פירדוס על ידי אזרחים עיראקים.
מלחמת עיראק או מלחמת המפרץ השנייה (השם הרשמי בצבא ארצות הברית הוא מבצע חופש לעיראק, באנגלית: Operation Iraqi Freedom) הייתה פלישה לעיראק של צבאות מקואליציית מדינות, בראשות ארצות הברית בהנהגת הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ובריטניה בראשות ראש הממשלה טוני בלייר (ביחד עם ממשלות אוסטרליה ופולין), החל מ-20 במרץ 2003, במטרה להפיל את משטרו של סדאם חוסיין. בכמה מובנים, היה זה המשכה של מלחמת המפרץ שהתרחשה ב-1991. עיקר הלחימה נמשך שלושה שבועות, במהלכה נכבשה עיראק והופל משטרו של חוסיין, שנתפס מאוחר יותר, הועמד לדין והוצא להורג ב-2006. לאחר המלחמה נותרו כוחות הקואליציה בעיראק ונאבקו בכוחות גרילה מקומיים, במאבק שנמשך עד 15 בדצמבר 2011, עת הכריזה ארצות הברית רשמית על סיום מעורבותה הצבאית בעיראק. בתשע שנות לחימה אלה, נמנו כ-4,800 הרוגים לכוחות הקואליציה, רובם אמריקאים, ולמעלה מ-100,000 הרוגים עיראקים.
לאחר הפלישה לעיראק התקיימו בה בחירות בהשתתפות מספר מפלגות בשנת 2005. נורי אל-מאלכי הפך לראש הממשלה בשנת 2006 וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2014. ממשלתו של מאלכי קדמה מדיניות שנתפסה כמקדמת עוינות בקרב המיעוט הסוני במדינה ומחריפה מתחים בין זרמים באסלאם. מאות אלפי פליטים עיראקים זרמו למדינות שכנות, חלקם עברו לסוריה והחריפו בה בעיות של אבטלה ודיור, דבר שהיה בין הגורמים לפרוץ המהומות בסוריה בשנת 2011 שהובילו לפרוץ מלחמת האזרחים בסוריה. בשנת 2014, פתח ארגון הטרור הסוני המדינה האסלאמית במתקפה צבאית נרחבת בצפון עיראק והכריז על חליפות עולמית איסלמית, דבר שגרר מלחמה נוספת בהשתתפות המדינה האסלאמית מול כוחות של ארצות הברית, הכורדים, טורקיה, ירדן, סוריה ורוסיה.
ההכנות למלחמה

העילה הרשמית למלחמה הייתה טענה בדבר הימצאות של נשק להשמדה המונית בידי משטרו של סדאם חוסיין העלול לסכן את מדינות האזור ושלום העולם. ראיות לכאורה לטענה זו הוצגו על ידי ממשלת ארצות הברית, בתיאום עם סוכנות הביון המרכזית. עם זאת, לאחר כ-7 שנים, ויותר מרבע מיליון חיילים שסרקו וכבשו את המדינה, טרם נמצאה הוכחה לקיומו של נשק להשמדה המונית בעיראק, והחיפושים אחר נשק כזה הופסקו.
טענה נוספת הייתה כי למשטר סדאם חוסיין היו קשרים עם ארגון אל-קאעידה, אולם הטענה התבססה על שהות של ארגון טרור שנמצא דווקא בחלק הצפוני של עיראק שהיה נתון בידי שלטון אוטונומי של הכורדים.
לפני המלחמה ובמהלכה היו חיכוכים רבים בין האמריקנים והבריטים לעמיתיהם באירופה ובקרב ארצות העולם האחרות. חילוקי דעות אלו התבטאו בסירובן של צרפת, סין ורוסיה להצביע בעד החלטה במועצת הביטחון של האו"ם, שתאשר לארצות הברית לעשות שימוש בכוח כדי לאלץ את סדאם לציית להחלטות מועצת הביטחון הקודמות. לאחר שארצות הברית לא הצליחה לגייס את הרוב הדרוש ונחלה כישלון גם במושב העצרת של האומות המאוחדות, החליטו האמריקנים והבריטים לחבור יחדיו ולתקוף במשולב את עיראק, בעזרת מספר מדינות נוספות, ללא קבלת אישור בינלאומי.
בעת ההכנות למלחמה כינה גנרל דייוויד מקירנן, מפקד כוחות המתקפה הקרקעית של צבא ארצות הברית וכוחות הקואליציה, את מבצע כיבוש עיראק בשם קוברה 2 לזכר מתקפתו של גנרל ג'ורג' פטון בצרפת במלחמת העולם השנייה.
מהלך המלחמה

ריכוז הכוחות במדינות השכנות נמשך מספר חודשים וב-20 במרץ 2003 ניתן האות למלחמה. חילות האוויר של כוחות הברית החלו לפגוע במתקנים ממשלתיים וצבאיים בבגדאד וברחבי עיראק כולה, ואף ניסו לפגוע באופן אישי בסדאם חוסיין, בבני משפחתו ובעוזריו הקרובים. כוחות הקואליציה קיבלו סיוע מודיעיני, לוגיסטי וצבאי מכוחות הפשמרגה, המיליציות הכורדיות בצפון עיראק.
ההערכות לגבי מספר הנפגעים בשלב זה נעות סביב עשרת־אלפים אזרחים עיראקים, כמה עשרות אלפים של חיילים עיראקיים, ו-172 מחיילי הכוחות התוקפים.
הצבא העיראקי לא הצליח להעמיד התנגדות משמעותית לכוחות הפולשים, מלבד במקומות מעטים, ויחידותיו קרסו. כעבור ימים ספורים נכבשה עיראק כולה ולאחר כמה שבועות נתפסו או נהרגו מרבית קרוביו ושותפיו של סדאם חוסיין, בהם שני בניו, קוסאי ועודאי. סדאם חוסיין עצמו נמלט והסתתר. לטענת ארצות הברית, בימיו האחרונים בשלטון לאחר הפלישה, עודד חוסיין את הצבא להילחם בשיטות גרילה. ב-13 בדצמבר בשנת 2003 נלכד סדאם חוסיין בחווה מבודדת, לא הרחק מתיכרית, מחוז הולדתו.
מהלך המלחמה > חיפוש הנשק להשמדה המונית

על אף חיפושים קדחתניים של צבא ארצות הברית ואנשי סוכנות הביון לא נמצא כל סימן להימצאות נשק ההשמדה המונית, שנטען כי עיראק מחזיקה בו. בתחילת פברואר 2004 נאלצו הנשיא בוש וראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר, ליזום הקמת ועדות חקירה שיבדקו את הסיבות לכשל המודיעיני שהביא למסקנה השגויה.
צוות פקחים ששלח הממשל האמריקני והבריטים, שנועד לאתר את הנשק להשמדה המונית שיוחס לעיראק בראשות דייוויד קיי, ואחריו ריצ'רד דולפר הגיע למסקנה (שפורסמה ב-30 בספטמבר 2004) שלעיראק לא היה נשק השמדה המוני מבצעי בעת פתיחת המלחמה, ושמאז מלחמת המפרץ ב-1991 היא לא ייצרה נשק כזה, וגם צמצמה באופן ניכר את תוכניותיה לייצרו. עם זאת קיווה סדאם שהסרת הסנקציות יאפשרו את חידוש התוכניות. כמו כן שכנע סדאם את ראשי צבאו כאילו לעיראק יש נשק השמדה המוני, על מנת למנוע הפיכה נגדו.
בינואר 2005 הודיע צוות הפקחים שהחיפושים אחר נשק להשמדה המונית בעיראק ייפסקו. בעקבות המסקנות שאליהן הגיע צוות הפקחים האמריקני והבריטי, מקובל כיום להאמין כי לעיראק לא היה נשק השמדה המוני מבצעי בעת פתיחת המלחמה, וההנחה שהיה נשק כזה התבססה על מודיעין מוטעה. חלק ניכר מהמודיעין לגבי שאלת הנשק הגרעיני הגיע למערב ולישראל מגורמי אופוזיציה עיראקיים בעלי אינטרס, שחלקם חזרו לעיראק בעקבות המלחמה ותפסו מוקדי שלטון. חלקם התגלו כאנשים מושחתים ובלתי אמינים. בפברואר 2011 הודה מודיע עיקרי של סוכנות הביון הגרמנית כי בדה את סיפוריו על נשק ביולוגי בעיראק, כי קיווה שהדבר יסייע להפיל את סדאם חוסיין.
מהלך המלחמה > חברות הקואליציה ותפקידן במלחמה

ארצות הברית ארצות הברית: 140,000 חיילים במערב, מרכז, וצפון עיראק.
בריטניה בריטניה: 7,900 חיילים בדרום מזרח עיראק, 3,500 נוספים מוצבים בכווית. בנוסף פיקדו כוחות בריטים על חיילי חברות אחרות בקואליציה.
איטליה איטליה: 2,700 חיילים בדרום מרכז עיראק.
פולין פולין: 2,400 חיילים בדרום מרכז עיראק. בנוסף פיקדו כוחות פולנים על חברות אחרות בקואליציה.
אוקראינה אוקראינה: 1,700 חיילים בדרום מרכז עיראק.
הולנד הולנד: 1,400 חיילים בדרום עיראק.
ספרד ספרד: 1,300 חיילים בנג'אף, בנוסף פיקדו כוחות ספרדים על חברות אחרות בקואליציה. סקרים הראו, שבספרד אחוז המתנגדים למלחמה היה הגדול באירופה – 90 אחוז. בעקבות הפיגועים שאירעו שלושה ימים לפני הבחירות בספרד, הוחלפה ממשלת אסנאר הפרו-אמריקאית, ונטשה את הקואליציה.
תאילנד תאילנד: 880 חיילים במשימה הומניטרית. עזבה את הקואליציה בספטמבר 2004.
רומניה רומניה: 700 חיילים ששירתו תחת פיקוד איטלקי בדרום מזרח עיראק.
אוסטרליה אוסטרליה: 250 חיילים. 600 נוספים מוצבים בכווית.
קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית: 600 מהנדסים ואנשי רפואה. תוספת של 3,600 חיילים במסגרת דיוויזיית זייתון.
יפן יפן: 550 חיילים בדרום עיראק, במשימה הומניטרית לבנייה מחדש את התשתית באזור.
דנמרק דנמרק: 496 חיילים בדרום מזרח עיראק.
בולגריה בולגריה: 485 חיילים, תחת פיקוד פולני, בדרום מרכז עיראק.
הונדורס הונדורס: 368 חיילים, תחת פיקוד ספרדי. עזבה את הקואליציה עם עזיבת ספרד.
אל סלוודור אל סלוודור: 360 חיילים, תחת פיקוד פולני, בדרום מרכז עיראק.
הרפובליקה הדומיניקנית הרפובליקה הדומיניקנית: 320 חיילים, תחת פיקוד ספרדי, בדרום מזרח עיראק. עזבה את הקואליציה עם עזיבת ספרד.
הונגריה הונגריה: 300 חיילים, תחת פיקוד פולני, בדרום מרכז עיראק.
ניקרגואה ניקרגואה: 230 חיילים תחת פיקוד ספרדי. עזבה את הקואליציה (מיוחס לסיבות כלכליות).
סינגפור סינגפור: 191 חיילים, צומצמו ל-33 בהמשך.
מונגוליה מונגוליה: 180 חיילים.
גאורגיה גאורגיה: 159 חיילים.
אזרבייג'ן אזרבייג'ן: 151 חיילים.
נורווגיה נורווגיה: 150 חיילים, רובם עזבו כמתוכנן עם סיום משימתם ב-30 ביוני 2004.
פורטוגל פורטוגל: 128 חיילי משטרה צבאית, תחת פיקוד איטלקי, בדרום מזרח עיראק.
לטביה לטביה: 122 חיילים, תחת פיקוד פולני, בדרום מרכז עיראק.
ליטא ליטא: 105 חיילים, תחת פיקוד פולני, בדרום מרכז עיראק.
סלובקיה סלובקיה: 105 חיילי לוחמה כימית, תחת פיקוד פולני, בדרום מרכז עיראק.
צ'כיה צ'כיה: 80 אנשי משטרה צבאית, נטשו בתחילת 2005.
אלבניה אלבניה: 70 אנשי כוחות מיוחדים, תחת פיקוד אמריקאי, במוסול (צפון מערב עיראק).
ניו זילנד ניו זילנד: 61 מהנדסים צבאיים. בספטמבר 2004 סיימו את שהותם המתוכננת, ולא הוחלפו.
אסטוניה אסטוניה: 55 אנשי כוחות מיוחדים.
הפיליפינים הפיליפינים: 51 חיילים, חובשים ומהנדסים, תחת פיקוד פולני, בדרום מרכז עיראק. עזבה את הקואליציה ככופר לחוטפי נהג משאית פיליפיני.
טונגה איי טונגה: 45 חיילים.
קזחסטן קזחסטן: 29 חיילים.
מקדוניה מקדוניה: 28 אנשי כוחות מיוחדים.
מולדובה מולדובה: 24 חיילים בתחילת המלחמה, צומצמו ל-12 בהמשך.
עבור כוחות הקואליציה, תפקיד הכוחות הבינלאומיים היה בעיקר הענקת לגיטימציה בינלאומית לפלישה לעיראק. עם זאת, בחלק ניכר מהמדינות שהשתתפו במלחמה ניטש ויכוח לגבי נחיצות המלחמה. ארצות הברית התחשבה בשאלת הסיוע למלחמה בעת הדיונים על סיוע החוץ ושמיטת חובות.
ישראל במלחמה

בישראל היה חשש כבד מפני התקפות טילים מעיראק כמו במלחמת המפרץ ב-1991, ועקב כך הוכרז מצב חירום – כל התושבים מקריית שמונה ועד באר שבע התבקשו להכין את המקלטים והחדרים האטומים, ולשאת עמם לכל מקום את ערכות המגן מחשש להתקפה כימית או ביולוגית על ישראל. ההיערכות הישראלית לתקיפה עיראקית זכתה לשם "מבצע שריקה מזרחית". כחלק מהיערכות צה"ל למלחמה נקלטו אלפי נשים למערך המילואים של פיקוד העורף. בהמשך, בתחילת 2003 לקראת המתקפה האמריקאית בעיראק גויסו לראשונה בתולדות צה"ל מאות חיילות מילואים בצו חירום (צו 8).
מערך הנ"מ בחיל האוויר הישראלי נערך גם הוא למלחמה בעיראק והיה אחד מן הכוחות הצבאיים היחידים שהיו בכוננות גבוהה לקראת האירועים הקרבים. סוללות הפטריוט הישראליות לאחר תרגיל ג'וניפר קוברה המשותף עם האמריקאים נפרסו במקביל ל-3 סוללות אמריקאיות ברחבי ישראל כהכנה ליירוט טילי הסקאד שהיו עתידים לנחות מעיראק. בהגנה השתתפה יחידת חרב מגן שזו הייתה מלחמתה הראשונה.
החששות בישראל נבעו מאיומיו של סדאם חוסיין ערב המלחמה כי ישראל תותקף, בין היתר על ידי חומרים כימיים שנחשבו כי ישנם לעיראק. בסופו של דבר, לא נחתו טילים על ישראל ונראה כי החששות היו מוגזמים.
ביוזמת חבר הכנסת יובל שטייניץ, הוקמה בישראל ועדת חקירה, הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק, שבדקה את היערכות ישראל למלחמה ואת בזבוז מאות מיליוני השקלים, כתוצאה משורת צעדי ההתגוננות עליהן החליטה ממשלת ישראל, בהן גיוס אלפי חיילי מילואים ממערך הנ"מ ומפיקוד העורף וההנחיה לפתוח את ערכות המגן לאזרחים ולהכין את חדרי המיגון (הנחיה שלוותה בשידורי הדרכה של פיקוד העורף בערוץ 33 ובחלוקת עלוני היערכות בעיתונים).
ההתנגדות למלחמה

האווירה הציבורית בארצות הברית בעקבות פיגועי 11 בספטמבר הובילה בהתחלה לתמיכה כמעט מלאה במלחמה בציבור האמריקני. אולם, ברוב מדינות אירופה המערבית ראה הציבור את מדיניות ארצות הברית, כשימוש ציני באירועים טראגיים על מנת לקדם אינטרסים אחרים, כגון השתלטות כלכלית על המשאב המרכזי של עיראק – הנפט. התעקשות ארצות הברית לצאת למלחמה גם ללא תמיכת האומות המאוחדות הובילה לגל של הפגנות באירופה כנגד המלחמה. בוש דיבר על כך שקיימת "אירופה ישנה", שכללה את מדינות אירופה הוותיקות הליברליות שהתנגדו למלחמה, ובראשן צרפת, מול "אירופה החדשה", שכללה בעיקר את הדמוקרטיות החדשות של מזרח אירופה, שנטו לסייע לארצות הברית במלחמה נגד סדאם. כשם שבאירופה התגבר גל אמריקנופובי[דרוש מקור] (כלומר, גל של סלידה מאמריקה), בארצות הברית עבר גל פרנקופובי (כלומר, סלידה מצרפת), שהתבטא למשל בהצעה להחליף את שמו של הצ'יפס, המכונה בארצות הברית "טוגנים צרפתיים" (French fries) ל"טוגני חופש" (Freedom fries) [דרוש מקור]. עם זאת, ישנם מדינות מ"אירופה הישנה" (כמו איטליה, ספרד ודנמרק) שתמכו במלחמה ואף סייעו לארצות הברית צבאית.
לאחר כיבוש עיראק, הודיע בוש כי המלחמה תמה, ונחת במטוס קרב של הצי האמריקני על סיפון של נושאת מטוסים, כשמאחורי הדוכן שמעליו נאם, הוצב שלט ובו כתוב כי "המשימה הושלמה". אולם כאשר החלו פעולות הגרילה הנרחבות כנגד הכוחות המזוינים של ארצות הברית, החלה לרדת הפופולריות של המלחמה גם בקרב הציבור האמריקני, וההכרזה של בוש על סיפון נושאת המטוסים, נתפסה כהתרברבות שהקדימה את זמנה. אי מציאת הנשק להשמדה המונית, שהיווה את העילה ליציאה למלחמה, סייעה למגמה זו. כמו כן נתגלה כי טענות נוספות של ארצות הברית נגד השלטון העיראקי לא התבססו כולן על המציאות. כך נתגלה, כי טענתו של הנשיא בוש בנאום מצב האומה בינואר 2003, כי סדאם ניסה לרכוש אורניום מהרפובליקה האפריקאית ניז'ר, התבססה על מידע מודיעיני מסולף. גם הקשרים כביכול של עיראק עם ארגון הטרור האסלאמי אל-קאעידה לא הוכחו, ובמכתב שנתגלה עם תפיסת סדאם חוסיין הוא אף קרא לתומכיו להיזהר משיתוף פעולה עם אנשי הארגון האסלאמיסטי.