קהילת יהודי ביטום
היסטוריה > המאה ה-17 והמאה ה-18

מלחמת שלושים השנים (1618-1648) הובילה לצמצום אוכלוסיית ערים רבות בשלזיה. בשנת 1627, במטרה לשפר את מצבה של ממלכת הבסבורג, הקיסר פרדיננד מיתן את המדיניות כלפי היהודים. הוא הוציא צו המאפשר להם להתיישב מחדש בערים לאחר ששילמו מס מיוחד של 40 אלף גולדן דרום גרמני (אנ'). הצו אפשר לקבוצה נבחרת של יהודים מיוחסים (Privilegietre Juden), שנקראה גם יהודי החצר (Hofjude), לקיים פעילויות סחר ומלאכה. הקיסר נתן להם גם אישור להלוות בריבית, לגבות מיסים וחובות ולרכוש בתים. בעקבות חוזה ורסאי מ־24 באוקטובר 1648, תקנות הקרקעות מותנו תוך מתן אפשרות להתיישבות יהודים במקומות שנאסר עליהם להתיישב. האמנה המתוקנת נכנסה לתוקף גם בשלזיה עילית. הודות להכנסת חוקים חדשים וקלים יותר, ב־6 בינואר 1656 הרוזן גאורג פרידריך הסדיר את ההיבטים החוקיים של ההתיישבות היהודית בבויטן ונתן אישור שאפשר ליהודים לבצע סחר חופשי. באותה שנה העניק הרוזן גבריאל הנקל למשה מאייר את התואר "יהודי חצר". במסמכים העירוניים מאותה תקופה מוזכרים שמואל יאצ'ימוביץ' (יחימוביץ'), אשתו - חצקה, איסק סקוטצ'יק ומשפחת לבקו (לבקוביץ'). משפחת הנקל פון דונרסמרק העסיקה כמה מהיהודים המשכילים והעניקה להם תפקידים חשובים בבית המשפט. עד המחצית השנייה של המאה ה-18, בני הקהילה היהודית בבויטן היו תחת תחום השיפוט של הקהילה היהודית בעיר בנדין.
לאחר פרוץ מרד הקוזאקים הגדול של בוגדן חמלניצקי בשנת 1648, יהודים רבים ברחו מפוגרומים שהתרחשו בחלקים המזרחיים של הרפובליקה הפולנית וחיפשו מקלט בעיירות שלזיה. חלקם הגיעו לבויטן ונשארו בה; הם ניהלו אכסניות ומכרו אלכוהול. כבר בשנת 1640 קיבל יהודי בשם קרצשאם (Kretscham) מהרוזן גבריאל הנזל את הזכות להקים פונדק, ובשנת 1653 יהודי אחר קבל את הזכות למכור משקאות חריפים. בשנת 1657 בשו"ת (שאלות ותשובות) של מנחם קרוכמל (Krochmal) מוזכרת רבנות בויטן.
המספר ההולך וגדל של הפליטים היהודים בעיר הביא לכך, שבשנים 1655, 1664 ו-1666 חוקקה הדוכסות של אופולה משלזיה, חוקים המזכירים את תקנות ההתיישבות הכוללות את האיסור על התיישבות יהודית בערי שלזיה ומאיימים בעונשים כבדים ומעצרים במקרה של אי ציות.
בשנת 1688, בהתגברות ההתנכלויות כנגד היהודים, אסר הרוזן ליאו פרדיננד את ההתנכלות והכאת יהודים בבויטן, בעונש של 50 קנסות חמורים.
בראשית המאה ה-17 התיישבו בעיר יהודים רבים נוספים שהגיעו מכל רחבי פולין. התיישבות זו עוררה שוב את תחרות הסחר בין היהודים וסוחרים נוצרים ממעמד הביניים.
במאי 1713 הוציא הקיסר שארל השישי את כתב הסובלנות (Toleranzpatent), שהתיר ליהודים להתיישב בשלזיה לאחר ששילמו את מס הסובלנות. הצו חילק את הקהילה היהודית לשתי קבוצות: (1) אלו שהיו ואלו שלא היו בעלי נכסי קרקע (שילמו מס נמוך יותר), (2) היהודים מגלוגוב וצילץ (ביאלה פרודניצקה) היו פטורים ממס.
בשנת 1715 היו רק ארבע משפחות יהודיות בבויטן; בשנת 1732 קיבלו היהודים חלקה להקמת בית קברות יהודי. המצבה העתיקה ביותר שהייתה קיימת בבית הקברות היא משנת 1743.
בשנת 1738 עקב התגברות העימותים בין מעמד הביניים הנוצרי והיהודי, הקיסר שארל השישי הוציא צו שהורה לכל היהודים שלא היו להם זכויות מיוחדות כגון "יהודי חסות" לעזוב את שלזיה. אלה שהורשו להישאר הורשו לעסוק במסחר קטן בלבד ולייצר ולמכור וודקה. במקביל, רשויות העיר קיבלו אישור לגרש יהודים ממרכז העיר לפרברים ולהפוך בתי קברות ובתי כנסת יהודיים לאתרים נוצריים.
בשנת 1750 חיו בבויטן 50 יהודים. בשנת 1770 הוקמה בבויטן קהילה יהודית עצמאית. הרב הראשון היה משה ישראל פרוינד, מפיליצה. הוא כיהן בין השנים 1790 עד 1813. בתחילה נערכו התפילות בבית פרטי, בבית משפחת בוהם, ברחוב לנגשטראסה (רחוב יוזפצ'קה הנוכחי), ומאוחר יותר - בבית הדירות של סיימון גוטמן, הממוקם בכיכר השוק.
בשנת 1782 גדל מספר המשפחות בעיר ועמד על כעשרים ושלוש משפחות. בשנת 1784 חיו בבויטן 132 יהודים; הם היוו 8% מכלל אוכלוסיית העיר.
בשנת 1790, בבויטן חיו 115 יהודים. זו הייתה הקבוצה היהודית הגדולה ביותר בשלזיה עילית באותה תקופה.
בין השנים 1789–1799, אירופה הושפעה מאוד מהמהפכה הצרפתית, ורעיונותיה התפשטו ברחבי אירופה על ידי הצבא הצרפתי של נפוליאון בונפרטה. המהפכה הצרפתית הולידה את תנועת ההשכלה היהודית (השכלה), שמטרתה הייתה שחרור יהודים. כל אלה עודדו את הרשויות הפרוסיות ליישם רפורמות חברתיות וכלכליות, ששינו סופית את מצב היהודים בממלכת פרוסיה.
ב־17 באפריל 1797, אימצו רשויות העיר את החוק היהודי הכללי (General-Juden Reglement für Süd und Neu-Ostpreussen), שעדיין ראה ביהודים מעמד חברתי נפרד, אך העניק להם זכות חלקית לקבלת אזרחות עירונית. בשנת 1802 היו בידי היהודים 14 בתים בעיר.