stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חטיבת הצנחנים
יחידות חטיבת צנחנים > גדוד סיור 5135 (שרף) > מפקדי גדס"ר 5135

| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| שמואל קלמי | 2002 – 2003 | לשעבר ראש מחלקת הגנה באמ"ץ |
| אבי גיל | 2003 – 2005 | לימים המזכיר הצבאי של ראש הממשלה |
| נמרוד אלוני | 2005 – 2007 | מפקד הגדוד במלחמת לבנון השנייה, לימים מפקד מפקדת העומק |
| ירון פינקלמן | 2007 – 2009 | מפקד הגדוד במבצע עופרת יצוקה, לימים מפקד פיקוד הדרום |
| איתן בן גד | 2009 – 2011 | לימים סגן מפקד החטיבה, מפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי וקמב"ץ פיקוד המרכז |
| נמרוד לוטן | 2011 – 2013 |  |
| ירון שרוני | 2013 – 2015 | מפקד הגדוד במבצע צוק איתן, לימים סגן מפקד עוצבת האש |
| אורי דאובה | 2015 – 2017 | לימים מפקד חטיבה 226 |
| ישי רוזיליו | 2017 – 2019 | לימים מפקד חטיבת יהודה |
מפקדי החטיבה

| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| אריאל שרון | 1956 – 1957 | מפקד החטיבה במבצע קדש. לימים מפקד פיקוד הדרום וראש ממשלת ישראל ה-11 |
| מנחם אבירם | 1957 – 1960 | לימים מפקד עוצבת נתיב האש |
| אלי זעירא | 1960 – 1962 | לימים ראש אמ"ן |
| יצחק חופי | 1962 – 1964 | לימים מפקד פיקוד הצפון וראש המוסד |
| רפאל איתן | 1964 – 1967 | מפקד החטיבה במלחמת ששת הימים. לימים הרמטכ"ל ה-11 |
| דני מט | 1967 – 1969 | לימים מתאם הפעולות בשטחים |
| חיים נדל | 1969 – 1971 | לימים נשיא בית הדין הצבאי לערעורים |
| לוי חופש | 1971 – 1972 |  |
| עוזי יאירי | 1972 – 1973 | מפקד החטיבה במלחמת יום הכיפורים. נהרג בפיגוע במלון סבוי |
| אריה צידון | 1973 – 1975 | מפקד אוגדה בפיקוד צפון |
| מתן וילנאי | 1975 – 1976 | לימים סגן הרמטכ"ל |
| עמוס ירון | 1976 – 1977 | לימים ראש אכ"א |
| אמנון ליפקין-שחק | 1977 – 1979 | מפקד החטיבה במבצע ליטני. לימים הרמטכ"ל ה-15 |
| דורון רובין | 1979 – 1981 | לימים ראש מה"ד |
| יורם יאיר | 1981 – 1982 | מפקד החטיבה במלחמת לבנון הראשונה. לימים ראש אכ"א |
| שמואל ארד | 1982 – 1984 | לימים מפקד פיקוד העורף |
| מנחם זטורסקי | 1984 – 1985 | מפקד פיקוד נוער חלוצי לוחם |
| נחמיה תמרי | 1985 – 1986 | לימים מפקד פיקוד המרכז |
| שאול מופז | 1986 – 1988 | לימים הרמטכ"ל ה-16 ושר הביטחון |
| דורון אלמוג | 1988 – 1990 | לימים מפקד פיקוד הדרום |
| משה יעלון | 1990 – 1991 | לימים הרמטכ"ל ה-17 ושר הביטחון |
| מתי הררי | 1991 – 1993 | ראש מנהל סגל |
| ישראל זיו | 1993 – 1995 | לימים ראש אגף המבצעים |
| בני גנץ | 1995 – 1997 | לימים הרמטכ"ל ה-20 ושר הביטחון |
| יצחק גרשון | 1997 – 1999 | לימים מפקד פיקוד העורף |
| גדי שמני | 1999 – 2001 | לימים מפקד פיקוד המרכז ונספח צה"ל בארצות הברית |
| אביב כוכבי | 2001 – 2003 | מפקד החטיבה במבצע חומת מגן. לימים הרמטכ"ל ה-22 |
| יוסי בכר | 2003 – 2005 | מונה במקום דרור וינברג. לימים מפקד הגיס המטכ"לי |
| חגי מרדכי | 2005 – 22 באוגוסט 2007 | מפקד החטיבה במלחמת לבנון השנייה. לימים ראש מטה זרוע היבשה |
| הרצי הלוי | 22 באוגוסט 2007 – 20 באוגוסט 2009 | מפקד החטיבה במבצע עופרת יצוקה. לימים הרמטכ"ל ה-23 |
| אהרון חליוה | 20 באוגוסט 2009 – 14 באפריל 2011 | לימים ראש אגף המודיעין |
| אמיר ברעם | 14 באפריל 2011 – 16 במאי 2013 | לימים סגן הרמטכ"ל |
| אליעזר טולדנו | 16 במאי 2013 – 1 ביולי 2015 | מפקד החטיבה במבצע צוק איתן. לימים מפקד פיקוד הדרום ואגא"ס |
| נמרוד אלוני | 1 ביולי 2015 – 16 באוגוסט 2017 | לימים מפקד מפקדת העומק והמכללות הצבאיות |
| יקי דולף | 16 באוגוסט 2017 – 12 ביוני 2019 | לימים מפקד אוגדת יהודה ושומרון |
| יובל גז | 12 ביוני 2019 – 13 באוקטובר 2021 | לימים מפקד חטיבת שיטות לחימה וחדשנות |
| יואב ברונר | 13 באוקטובר 2021 – 30 במאי 2023 | לימים מפקד עוצבת הבזק |
| עמי ביטון | 30 במאי 2023 – | מפקד החטיבה במלחמת חרבות ברזל |
מפקדי החטיבה > נשק ואמצעים

בשנות ה-50 של המאה ה-20 היו חמושים הצנחנים בתת-מקלע עוזי וברומ"ט. כיום, חיילי חטיבת הצנחנים חמושים ברובה סער מדגם קרבין M4A1. בנוסף, ישנם כלי הנשק ייחודיים השונים מכלי הנשק של גדודי החי"ר בצה"ל.
מקלעים: מקלע בינוני מאג, מקלע קל נגב, מקלע כבד מדגם M2 בראונינג.
רובי צלפים: רמינגטון M24 (רובה צלפים בריחי מדויק ואמין), רובה SR-25 Mk 11 (רובה קלעים/צלפים חצי-אוטומטי מדויק) ו"ברק" (H-S Precision Pro Series 2000 HTR, רובה צלפים בריחי ארוך טווח).
רימונים: רימוני יד רגילים (26 דגם ב'), רימוני מטול M-203, מקלעי רימונים (מקל"ר) סאקו דיפנס Mk-19 וסטרייקר Mk-47 בקליבר 40 מ"מ.
מטולי רקטות נגד טנקים ורקטות כתף מדגמי לאו M-72 ומטאדור.
כוונות ואמצעי ראיית לילה: "ליאור" (אמר"ל), טריג'יקון חץ (כוונת לקלעי סער), כוונות תרמיות "מכבים" ו"מכבית".
בדומה לחטיבות חי"ר אחרות בצה"ל, משתמשים הצנחנים באמצעי ראיית הלילה המכונה "ליאור" שהחליף בשנת 2006 באופן מלא את אמצעי בשם "אקילה" שקדם לו. בנוסף לכך, בשנת 2007 נכנסה לשימוש בגדודי הצנחנים כוונת חדשה לקלעים המכונה "טריג'יקון חץ". ב-2009 נקלט בחטיבת הצנחנים רובה הצלפים "ברק" (H-S Precision Pro Series 2000 HTR) בקליבר 0.338 לפואה מגנום המיועד לצליפה בטווחים ארוכים.
החטיבה מצוידת בנגמ"שי ה-M-113 על שלל תצורותיהם אך בעיקר בג'יפים ממוגנים מדגמי "האמר" במגוון תצורות. כמו כן, מצוידת היחידה בטרקטורונים לסיור מהיר ופרישה מהירה של ציוד מחלקתי בשטח.
נשק אישי: רובה M4A1 פלאט-טופ
מקלע נגב ומקלעי מאג
מק"כ M2 בראונינג
רובה צלפים רמינגטון M24
רובה צלפים SR-25
רובה צלפים ברק
גלריה

נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג עם לוחמי החטיבה
מסע כומתה של לוחמי החטיבה
טקס מסע כומתה בגבעת התחמושת
טקס מסע כומתה של החטיבה
ראו גם

יחידת הצנחנים הראשונה בצה"ל
חטיבה 226 (חטיבת הצנחנים במילואים הראשונה)
חטיבה 55 (חטיבת הצנחנים ששחררה את ירושלים במלחמת ששת הימים)
חטיבה 646 (חטיבת הצנחנים במילואים של פיקוד הדרום)
חיים קונביץ (יו"ר "הוועדה לאימוץ הצנחן", כונה "האבא של הצנחנים")
לקריאה נוספת

הדס ועופר רגב, אחרי - מורשת חטיבה 35
הדס ועופר רגב, לא חוזרים עד שמבצעים – סיפורו של גדוד 890
הדס ועופר רגב, הזכות לעשות - מורשת גדוד 101
חיים נדל, המעז מנצח
חיים נדל, בין שתי המלחמות 1967–1970
מרדכי גור, "פלוגה ד'" – קורותיה של פלוגת הצנחנים, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 1977
אורי מילשטיין, ההיסטוריה של הצנחנים: ממלחמת העצמאות עד מלחמת לבנון, תל אביב: הוצאת שלגי, 1985–1987
יורם יאיר, "אתי מלבנון" – סיפורה של חטיבת הצנחנים במלחמת לבנון, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1990
מעוזיה סגל, עדויות מגובה החול – קרב הצנחנים בחווה הסינית, הוצאת מודן, 2007
אלישיב שמשי, בהם יותר מכל: על סוד ההצלחה של צה"ל, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 2005
יואל פיקסלר, תרנגול 53, 2009
יוסי ברגר, חופשת קיץ, הוצאת רימונים, 2010
רמי בר-אילן, שלום לאהבה – מסמך: התחקיר המקורי על פלוגה ו' מגדוד 890, בהוצאת ענת ורמי בר-אילן, ביצרון, יוני 2012
יואב גלבר, לחימת גדוד 890 במלחמת יום הכיפורים, מערכות, 2016
הנחיתה בשפך האוולי, באתר צה"ל, 13 בפברואר 2022
יצחק חפוטה

יצחק חופי חפוטה
יצחק (חופי) חפוטה (נולד בשנת 1957), הוא דוקטור לחינוך, משורר, מלחין, פעיל חברתי ובוגר מכון מנדל למנהיגות.
ביוגרפיה

חפוטה נולד בשדרות, בן להורים עולים ממרוקו במעברת גבים שדרות. את שלשת תאריו האקדמיים למד באוניברסיטה העברית. הוא בוגר תואר ראשון במקרא ולשון, מוסמך בחינוך (התיזה שלו על התפתחות מתמטית-לשונית התפרסמה בעיתון "הארץ", יולי 2003, "סדנא לשונית שיפרה הישגים במתמטיקה בקרית מלאכי") ודוקטורט בחינוך. בעבודת הדוקטורט התחקה חופי אחר סיבות להישגים הנמוכים של תלמידי ישראל במבחנים הבינלאומיים (TIMSS ו-PISA) ובמבחני המיצ"ב והמשוב הישראליים. במחקרו מצא חופי מתאם גבוה בין רמת מוכנות לשונית, מושגית וטיעונית של תלמידים לבין ההבנה של לימודי המדעים.
חפוטה פרסם ארבעה ספרים בתוכם שלשה ספרי שירה וספר ילדים בשם "איש קש" שפורסם בהוצאת גפן. בשירתו מתעד חופי דמויות חברתיות מוכרות ומוכרות פחות שעיצבו את הוויה החברתית פוליטית בישראל בדרכם, ובתוכם: סעדיה מרציאנו (הפנתרים השחורים), פרופ' שלמה אלבז (מזרח אל השלום), דודו מחלב (הקשת הדמוקרטית המזרחית), ישועה אזולאי (נגן התזמורת האנדלוסית), יהונתן יפרח (ראשון חברי הכנסת מערי הפיתוח וראש מועצת שדרות), איזי אמיר (צייר, יליד מרוקו) ואחרים.
יצירותיו של חפוטה זכו לפרסום ובתוכן השיר "מנגינת לאדינו" (מילים ולחן) שנכתב בשפת לאדינו la Musica De Ladino וזיכה אותו במקום שני בתחרות "פסטילאדינו" הבינלאומית (2005); היצירה "שירה" (מילים: חופי; לחן: קרל ווליאנסקי) בניצוחו של קרל וולף זכתה בפרס מלחינים לשירי משוררים (2005), והשיר "קינה לאושוויץ" (מילים: חופי; לחן: קרל ווליאנסקי) בניצוחו של רונן ורשבסקי, שבוצע בעיר קרקוב שבפולין במסגרת טקסי יום השואה המרכזיים לשנת 2005.
חפוטה פעיל חברתי, שימש כרכז הפעילות התרבותית-מוזיקלית ב"ארגון צעירים שדרות" שהוקם על ידי ד"ר אהרון כהן, אבי ביטון ורפי בן אמו, ארגון שהפך להיות מודל לשינוי[דרוש מקור] בערי פיתוח בישראל ותרם[דרוש מקור] לעיצוב דור המוזיקאים בשדרות (מיכה ביטון, קובי אוז, חיים אוליאל, כנסיית השכל ואחרים). בתקופת לימודיו באוניברסיטה בשנות ה-80 הוביל פעילות מחאה חברתית לתיקון עוולות חברתיות[דרושה הבהרה] ובשנים 2003 - 2006 הוביל תמיכת אנשי אקדמיה (מאיר בוזגלו, גלית סעדה אופיר ופעילים חברתיים אחרים), במחאת הנשים החד הוריות ופעל[דרוש מקור] לביטול גזירות הקיצוצים בקצבאות ילדים, ותמיכה בחולי הסרטן. כתב שירון חברתי המאופיין בהסבתם של שירים עבריים מוכרים לטובת שירים חברתיים, אחד השירים אף זכה לכותרות בכמה עיתונים ("ביבי ביבי בם דופק את כל העם").
כיום (2013) עומד חפוטה בראש כח האדם של האוניברסיטה העברית ומנהל את חבורת הזמר של האוניברסיטה "להתאהב בעברית".
ניהל בעבר את המרכז לקשרי אוניברסיטה-קהילה באוניברסיטה העברית, היה מנהלה הארצי של התוכנית להכשרת פעילי ציבור אקדמיים מאזורי פיתוח, ומנהלה של התוכנית העיונית של קרן אייסף הבינלאומית לחינוך.
פרסומים

"דודי צפנתי לך" – ספר שירים, הוצאת אקדמון, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2007
"קשוב לשעונים" – ספר שירים, הוצאת אקדמון, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2003
"מבין עופאים" – ספר שירים, הוצאת חופים, 1999
"איש קש מסיפוריו של ילד עשוי מקש" ספר ילדים, הוצאת גפן, ירושלים, 1995
"טיפול שרש" גיליונות 1-2, דיקן הסטודנטים, האוניברסיטה העברית בירושלים 2004
"שיג ושיח", ביטאון סטודנטים חברתי, מיסודה של המחלקה לקהילות ספרדיות בסוכנות היהודית
"שירים ומשוררים", תוכנית רדיו: משירי יצחק חופי חפוטה, רדיו "קול הנגב", 16 בדצמבר 2004
המנון האוניברסיטה העברית, "להתאהב בעברית", בביצוע: חבורת הזמר מיסודה של מועצת העובדים באוניברסיטה העברית
הערות שוליים

↑  סעדה, גלית (1999). עמדות ואסטרטגיות פעולה לכינונה של זהות מזרחית: עשיה מוזיקלית בעיר שדרות. חיבור לשם קבלת תואר מוסמך, המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, האוניברסיטה העברית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300894805171  VIAF: 298480478   WorldCat (עם VIAF): 298480478
מוחמד עלי (מתאגרף)

עלי, 2004
מוחמד עלי (באנגלית: Muhammad Ali;‏ 17 בינואר 1942 – 3 ביוני 2016) היה מתאגרף אמריקאי במשקל כבד. עלי הוא הראשון בהיסטוריה שזכה שלוש פעמים באליפות העולם במשקל כבד, והיה גם לאחד הצעירים ביותר שהחזיקו בתואר זה ולאחר מכן לאחד המבוגרים ביותר שהחזיקו בו. בשל הישגיו, סגנון האגרוף הייחודי שלו ומשך שליטתו בענף, נחשב לדעת רבים למתאגרף במשקל כבד הטוב בכל הזמנים. עלי התפרסם כמתאגרף גם מחוץ לזירה, בזכות פעילותו הפוליטית כנגד מלחמת וייטנאם ולמען צדק גזעי על פי חזונו של מורו מלקולם אקס והופעותיו בתקשורת. עלי נחשב בעיני רבים לאחד הספורטאים הגדולים בכל הזמנים.
ביוגרפיה

נולד בשם קסיוס מרסלוס קליי ג'וניור (Cassius Marcellus Clay, Jr.) בלואיוויל, קנטקי, למשפחה אפרו-אמריקאית נוצרית-בפטיסטית. כשהיה בן 12 דיווח לשוטר על כך שאופניו נגנבו, והלה הציע לו להתאמן באגרוף. קליי הפך למתאגרף ועד גיל 18 זכה ב-100 ניצחונות מתוך 108 קרבות. לאחר שזכה בשנת 1960 באולימפיאדת רומא במדליית זהב באגרוף במשקל חצי כבד, הפך קליי למקצוען.
חיים אישיים

לאחר הפרישה בשנת 1984, אובחן כלוקה במחלת פרקינסון.
בנובמבר 1990 נסע כחלק ממשלחת אמריקנית לעיראק, במטרה להפגש עם סאדם חוסיין, כדי לפעול לשחרורם של אזרחים אמריקאים שנפלו בשבי עם פלישת עיראק לכווית. עלי שהגיע לבגדד ערך סדרת ביקורים בקרב הציבור העיראקי, ביקר בבתי ספר ואף התפלל במסגד מקומי. על אף התנגדות הבית הלבן, הצליח עלי להפגש עם חוסיין, ובעקבות כך הצליח להביא לשחרורם של 15 השבויים. אף על פי כן, נתקל עלי בתגובות ביקורתיות בעיתונות האמריקנית בטענה כי מטרתו במסע הייתה פרסום אישי.
באולימפיאדת אטלנטה ב-1996 ריגש עלי מיליוני צופים בעולם כאשר התבקש להחזיק את הלפיד האולימפי, ובמאמץ רב הדליק את המשואה כשידו וכל גופו רועדים ממחלת פרקינסון. באותו מעמד גם קיבל מדליית זהב כתחליף לזו שאיבד.
ב-2005 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית. בטקס הפתיחה של אולימפיאדת לונדון (2012) ניתן לו הכבוד להשתתף כאחד מנושאי הדגל האולימפי.
עלי היה חבר בארגון האפרו-אמריקאי "אומת האסלאם" עד שנת 1975, אז מת אלייז'ה מוחמד שהיה מייסד הארגון בארצות הברית ואף מי שהעניק למוחמד עלי את שמו כמתאסלם חדש. עלי היה למוסלמי-סוני עד שאימץ את כתבי האסלאם הסופי בשנת 2005.
נישא ארבע פעמים ונולדו לו שני בנים ושבע בנות, ובהם לילה עלי שאף היא הייתה מתאגרפת.
עלי מת ב-3 ביוני 2016 בבית החולים בסקוטסדייל שבאריזונה בגיל 74, כתוצאה מהלם זיהומי (septic shock).
ראו גם

לילה עלי - אלופת העולם באגרוף. בתו של מוחמד עלי.
לקריאה נוספת

דייוויד רמניק, מלך העולם - מוחמד עלי: עלייתו של גיבור אמריקני, ספרי עליית הגג, 2010.
הערות שוליים

↑  Tyson Bruce, The Ten Great Heavyweights of All Time, אתר Boxing Insider, ‏(ללא תאריך) (באנגלית)
↑  Jason Amareld, Boxing: The 10 Greatest Heavyweights of All Time, אתר Bleacher Report, ‏4 ביוני 2011 (באנגלית)
↑  Matt McGrain, The 100 Greatest Heavyweights of All Time Part Ten: 10-1, אתר Boxing.com, ‏23 באוקטובר 2014 (באנגלית)
↑  ארז מיכאלי‏, כן, הספורטאי הגדול בכל הזמנים, באתר וואלה, 16 בינואר 2012
↑  Chris Chase, Muhammad Ali was the greatest athlete the world will ever see, אתר Fox Sports, ‏4 ביוני 2016 (באנגלית)
↑  מעל כולם: ג'ורדן הספורטאי הגדול בכל הזמנים, באתר ONE‏, 15 בינואר 2014
↑  ישראל 50 בעמוד על שנת 1964
↑  Alexandra sims, Muhammad Ali: Why the boxing legend changed his name from Cassius Clay, אתר אינדפנדנט., ‏4 ביוני 2016 (באנגלית.)
↑  רשת MSNBC, Muhammad Ali, conscientious objector, וידאו מאתר MSNBC, ‏4 ביוני 2016
↑  Andy Barkett, Muhammad Ali Famous Interview After Defeating Foreman, אתר יוטיוב, ‏30 באוקטובר 1974. הועלה ב-6 ביוני 2010 (באנגלית)
↑  למשל עשרת קרבות האיגרוף הגדולים בהיסטוריה; קרבות האיגרוף הטובים בעולם
↑  Johnson Publishing Company, Jet, Johnson Publishing Company, 2002-01-28. (באנגלית)
↑  ליאור ברטל, ‏כשהאלוף והדיקטטור נפגשו, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 17 בינואר 2020
↑  Muhammad Ali's New Spiritual Quest, ריאיון עם אחת מבנותיו הצעירות., ‏3 בפברואר 2005 (באנגלית.)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308953205171  PLWABN: 9810545263705606  BIBSYS: 2126485  BNC: 000104973  BNE: XX1181021  BnF: cb12240256s (data)  CiNii: DA08134736  GND: 118501976  ICCU: RAVV041998  ISNI: 0000 0001 2023 9631  LCCN: n79054611  LNB: 000230969  MusicBrainz: 9127d17a-8005-46a9-bf9d-b46e92f2952f  NARA: 10581509  NDL: 00431234  NKC: jn19981001869  NLA: 35806242  NLG: 258970  NLK: KAC2018I3541  NTA: 069352666  RERO: 02-A002918495  SELIBR: 176042  SNAC: w6rr26h6  SUDOC: 031126537  TePapa: 39687  Trove: 1095822  VIAF: 36972485   WorldCat (עם VIAF): 36972485
לארי הולמס

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1949 (בן 75) פנסילבניה, ארצות הברית
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 משקל:  115 ק"ג 
 גובה:  1.91 מטר
 www.larryholmes.com
 ספורט
 ענף ספורט:  איגרוף
 משקל:   משקל כבד
 תקופת הפעילות:  1973–2002 (כ־29 שנים)
 הישגים
 דירוג שיא:  אלוף העולם הבלתי מעורער
 
לארי הולמס (באנגלית: Larry Holmes, שכינויו The Easton Asassin ("המתנקש מאיסטון"); נולד ב-3 בנובמבר 1949 בפנסילבניה) הוא מתאגרף מקצועי אמריקאי אשר היה אלוף העולם במשקל כבד (בתארים שונים) בין השנים 1978–1985. הולמס הגן על תאריו בהצלחה 20 פעמים; זהו מספר הגנות התואר הגבוה ביותר שהשיג אלוף עולם במשקל כבד לאחר ג'ו לואיס (25 הגנות) וולדימיר קליצ'קו (22). הולמס הוא אחד מחמישה מתאגרפים בלבד שגברו על מוחמד עלי, והיחיד שניצחו בנוקאאוט.
חייו המוקדמים וימיו כחובבן

לארי היה הרביעי בשנים-עשר ילדיהם של ג'ון ופלוסי הולמס. בגיל שלוש-עשרה נשר הולמס מבית הספר והחל לעבוד בשטיפת מכוניות, בשכר של דולר אחד לשעה, כדי לעזור בפרנסת משפחתו. מאוחר יותר עבד במחצבה, וכן כנהג משאית אשפה.
בגיל תשע-עשרה החל הולמס להתאגרף. בקרב האחרון שלו כחובבן, ה-22 במספר, שנערך במסגרת המיונים לאולימפיאדת 1972, לחם הולמס בדווין בוביק. בוביק שלט בקרב, ואף הפיל את הולמס לקרשים בסיבוב הראשון; הולמס שרד באמצעות אחיזה והישענות על יריבו. שופט הזירה הזהיר אותו מספר פעמים, ולבסוף פסל אותו על אחיזותיו החוזרות ונשנות.
ימיו כמתאגרף מקצועי

ב-1973, כשמאזנו כחובבן עומד על 19-3-0, עבר הולמס להתאגרף כמקצוען. בשלביה המוקדמים של הקריירה המקצועית שלו שימש הולמס כיריב אימונים למוחמד עלי, ג'ו פרייז'ר, ארני שייוורס וג'ימי יאנג. הוא השתכר היטב ולמד רבות. "הייתי צעיר, ולא ידעתי הרבה. אבל החזקתי מעמד מול החבר'ה האלה," אמר הולמס לימים. "חשבתי, היי, החבר'ה האלה הם הכי טובים שיש. אם אני מחזיק מעמד מולם עכשיו, למה אהיה מסוגל בהמשך?"
הולמס זכה להכרה כטוען לכתר לאחר ניצחון מפתיע על ארני שייוורס במרס 1978. הולמס זכה בהחלטה פה-אחד של השופטים לאחר קרב בן 12 סיבובים; שני שופטים העניקו להולמס את הניצחון בכל סיבוב וסיבוב, והשלישי - בכולם פרט לאחד. הניצחון העניק להולמס הזדמנות להתמודד מול אלוף העולם מטעם מועצת האגרוף העולמית (WBC), קן נורטון.
ימיו כמתאגרף מקצועי > הזכייה באליפות העולם

הקרב מול נורטון היה קרב קשה וצמוד, בן חמישה-עשר סיבובים. בסוף הסיבוב הארבעה-עשר שרר בין השניים שוויון מוחלט בכרטיסיות כל השופטים, שהעניקו לכל אחד מהם שבעה סיבובים. את הסיבוב האחרון העניק שופט אחד לנורטון ושני שופטים להולמס, שזכה בקרב על חודה של נקודה אחת (שני שופטים ניקדו 143-142 לטובת הולמס, והשלישי 143-142 לטובת נורטון).
הולמס הגן על תואר ה-WBC שבע פעמים, כשהוא גובר, בין השאר, על ארני שייוורס, מייק וויורס וסקוט לדוקס. בקרב השמיני להגנת התואר מתייצב מולו מוחמד עלי, ששב מפרישתו במטרה לזכות באליפות העולם בפעם הרביעית. השניים נפגשים בשני לאוקטובר 1980. הולמס שולט בקרב באופן מוחלט, וזוכה בכל סיבוב וסיבוב בכרטיסי כל השופטים; בסוף הסיבוב העשירי עוצר אנג'לו דאנדי, מאמנו של עלי, את הקרב. לאחר קרב זה זוכה הולמס להכרה כאלוף עולם, בין השאר על ידי מגזין האגרוף "הזירה".
לאחר הקרב הביע הולמס צער על המכות שנאלץ להנחית על עלי. הוא הופיע בראיונות שלאחר הקרב כשדמעות בעיניו; כשנשאל לסיבת בכיו, השיב הולמס כי הוא מכבד מאוד את עלי; "לחמתי היום באחד המתאגרפים הטובים בעולם, ואת זה אי אפשר לקחת ממנו," אמר הולמס.
הולמס המשיך להגן על תאריו כנגד אלוף העולם לעתיד טרוור ברביק והאלוף לשעבר לאון ספינקס. בקרב הבא, מול רנאלדו סנייפס, הופל הולמס לקרשים בסיבוב השביעי, אך עלה בידו לקום ולסיים את הקרב בנוקאאוט בסיבוב האחד-עשר.
הולמס-קוני

ב-11 ביוני 1982 נקבע קרב בין הולמס לבין ג'רי קוני, הטוען הראשון לכתר האליפות, שהיה אז בלתי מנוצח עם מאזן של 25-0. קוני, שהיה אמריקני לבן ממוצא אירי, היה המתמודד הלבן הראשון על התואר מזה זמן רב (מאז ג'רי קווארי, אירי אף הוא, בעשור הקודם); הוא כונה "התקווה הלבנה הגדולה", ולתכונה לקראת הקרב נלוו אלמנטים גזעניים רבים.
הולמס אמר כי אלמלא קוני היה לבן, הוא לא היה מקבל את אותו תשלום כמו האלוף (שני המתמודדים קיבלו עשרה מיליון דולר עבור הקרב). קוני עצמו סירב לענות על שאלות שעסקו בגזע, אולם כמה מאנשי צוותו לבשו חולצות עם הכיתוב "לא האיש הלבן, אלא האיש הנכון". במגזינים טיים וספורט באיורים הופיע קוני, ולא הולמס, על שער הגיליונות שיצאו לקראת הקרב. הנשיא רונלד רייגן דאג להתקנת טלפון מיוחד בחדר ההלבשה של קוני, כדי שיוכל לברך אותו אם יזכה; להולמס לא היה סידור דומה. על פי הנהוג באגרוף, בעת הצגת המתמודדים בקרבות תואר מוצג הטוען לכתר ולאחריו האלוף המכהן, מתוך כבוד לאלוף; בקרב זה הוצג הולמס לפני קוני.
הקרב נערך מול 32,000 צופים, כשמיליונים נוספים צופים בו ברחבי העולם. לאחר סיבוב ראשון סוער, הפיל הולמס את קוני בסיבוב השני; בשני הסיבובים הבאים הוביל קוני, כשהוא עושה שימוש במכת הדגל שלו, מכה חיצונית שמאלית (קוני היה מתאגרף שמאלי שלחם מעמידת מוצא ימנית). אולם ככל שנמשך הקרב התעייף קוני, ובסיבוב התשיעי הוא נקנס בשתי נקודות בעקבות מכות מתחת לחגורה. בסיבוב העשירי החליפו השניים מהלומות בעוצמה, ובסופו הנהנו בהערכה זה אל זה. בסיבוב השלושה-עשר הפיל הולמס את קוני בשנית. קוני הצליח לקום, אולם מאמנו, ויקטור ואלה, עצר את הקרב.
לאחר הקרב היו קוני והולמס לחברים קרובים.
אלוף העולם מטעם ה-IBF

לאחר מספר הגנות נוספות על התואר, נקבע להולמס קרב מול מרוויס פרייזר, בנו של אלוף העולם לשעבר ג'ו פרייז'ר. מועצת האגרוף העולמית לא ראתה בעין יפה את הקרב מול פרייזר, שהיה מתאגרף לא מדורג ברמה נמוכה יחסית, ותבעה מהולמס שיתמודד במקום זאת עם הטוען הראשון לכתר, גרג פייג', או שהתואר יילקח ממנו. להולמס הוצעו 3.1 מיליון דולר עבור הקרב עם פרייזר, ו-2.5 מיליון בלבד עבור הקרב הקשה יותר נגד פייג'; הולמס לא היה מוכן להילחם בפייג' עבור פחות מחמישה מיליון דולר. הוא גבר על מרוויס פרייזר בקלות, בנוקאאוט בסיבוב הראשון, ובחודש הבא נלקח ממנו תואר ה-WBC. מנגד, זכה הולמס בהכרה מטעם פדרציית האגרוף הבין-לאומית, ה-IBF, שנוסדה זה-מקרוב, והיה לאלוף העולם מטעמה.
הולמס הגן על תואר ה-IBF שלוש פעמים; הקרב השלישי, מול קארל "האמת" ויליאמס, היה קשה וצמוד במיוחד. הטוען הצעיר לכתר הצליח להלום באלוף המזדקן, והולמס ניצח, בתום חמישה-עשר סיבובים, בהחלטה פה אחד, אולם בהפרש נקודות קטן.
ב-21 בספטמבר 1985, בקרב הגנת התואר ה-20 שלו, התעתד הולמס להשוות את מאזנו המקצועי לזה של רוקי מרציאנו, שעמד על 49 ניצחונות בלא הפסד; יריבו של הולמס בקרב זה, מייקל ספינקס, התעתד גם הוא להיכנס לספרי ההיסטוריה כמתאגרף המחזיק בחגורות אליפות בשתי קבוצות משקל במקביל (ספינקס היה אלוף העולם במשקל חצי-כבד). רוב הצופים, ובהם המתאגרף הוותיק ארצ'י מור, שבעבר ניסה בעצמו להגיע להישג אותו ניסה כעת ספינקס להשיג, צפו ניצחון קל להולמס; ארצ'י מור אמר, "אני חושש שלארי יטחן אותו. מייקל עשוי להיות מהיר יותר, אבל יש גבול לכמה מהיר אפשר להיות."
למרות התחזיות, גבר ספינקס על הולמס בהחלטה פה-אחד של השופטים. הולמס הממורמר אמר, "רוקי מרסיאנו לא היה מסוגל אפילו לסחוב את מגן הביצים שלי." בקרב הגומלין שמר ספינקס על תוארו כשגבר על הולמס שוב, בהחלטת רוב השופטים (השופט ג'ו קורטז העניק את הניצחון להולמס, ושני השופטים הנותרים - לספינקס).
פרישות וחזרות לזירה

בשמיני לנובמבר 1986, שלושה ימים לאחר יום הולדתו ה-37, הודיע הולמס לראשונה על פרישה.
ב-22 בינואר 1988, הוצעו להולמס 2.8 מיליון דולר על מנת לחזור לזירה ולהתמודד מול אלוף העולם הבלתי מעורער דאז, מייק טייסון. הולמס נענה, אולם נחל תבוסה משפילה מידי טייסון, שהפיל אותו לקרשים שלוש פעמים במהלך הסיבוב הרביעי בטרם עצר שופט הזירה את הקרב. זו הפעם היחידה בקריירה שלו בה הובס הולמס בנוקאאוט. לאחר הקרב פרש הולמס בשנית.
ב-1991 חזר הולמס לזירה, והיה שוב למתאגרף פעיל, כשהוא לוחם בעיקר במתאגרפים מדרגים נמוכים יחסית. אולם בשביעי לפברואר 1992 עלה בידו לגבור, כנגד כל התחזיות, על ריי מרסר, מתאגרף מהשורה הראשונה שזכה במדליית זהב אולימפית במשקל כבד ב-1988. ניצחון זה זיכה את הולמס בהזדמנות להתמודד שוב על אליפות העולם, הפעם מול איוונדר הוליפילד. הוליפילד ניצח את הולמס בהחלטה פה-אחד של השופטים.
בשמיני לאפריל 1995 פגש הולמס באוליבר מק'קול, שהחזיק בתואר אלוף העולם מטעם מועצת האגרוף העולמית (WBC). הקרב היה צמוד, אולם בסופם של שנים עשר סיבובים העניקו שלושת השופטים את הניצחון למק'קול. קרב האליפות האחרון של הולמס התרחש ב-24 בינואר 1997, והסתיים בהפסד בהחלטת רוב השופטים לבריאן נילסן הדני, שהחזיק בתואר אלוף העולם מטעם ה-IBF.
לאחר מספר קרבות נוספים, בהם גבר בין השאר על יריביו הוותיקים מייק וויורס וג'יימס "מרסק העצמות" סמית'. ב-2002 ניצח הולמס את באטרבין, ותלה את הכפפות באופן סופי.
חייו האישיים

את הכסף שהרוויח בשנותיו כמתאגרף השקיע הולמס בעסקים באיסטון, עיר הולדתו, בה השתקע. ב-2008 כללו העסקים שבבעלותו שתי מסעדות, מכון כושר, מועדון לילה, בניין משרדים ומזנון מהיר. הוא היה אחד המגישים של תוכנית האירוח "מה הם חשבו לעזאזל?".
ב-2014 מכר הולמס את העסקים שבבעלותו לעורך הדין ג'רלד גורמן.
הולמס נשוי לדיאנה מאז 1979, ואב לקנדי הולמס וללארי הולמס ג'וניור.
מאזנו המקצועי

מאזנו של הולמס כמתאגרף מקצועי עומד על 69 ניצחונות (מהם 44 בנוקאאוט ו-25 בהחלטת שופטים) ושישה הפסדים, מהם אחד בנוקאאוט וחמישה בהחלטת שופטים.
אירועי מלחמת לבנון השנייה

מלחמת לבנון השנייה החלה ב־12 ביולי 2006 בפעולת חזבאללה, שכללה חטיפת שני חיילי צה"ל והריגת שלושה. בעקבות החטיפה פתח צה"ל למחרת ב-13 ביולי ב"מבצע שכר הולם" (לאחר מכן שונה שמו ל"מבצע שינוי כיוון") כנגד חזבאללה בלבנון. המשבר התפתח להתקפה כוללת של ישראל על יעדים בכלל שטח לבנון, ומנגד ירי מסיבי של חזבאללה על כל צפון ישראל. הלחימה נמשכה 34 יום, עד להפסקת האש ב-14 באוגוסט, ובסופה התקבע שמה בישראל כ"מלחמת לבנון השנייה".
בערך הזה מפורטים שלבי המבצע, מתקפות הטילים על ישראל והמהלכים הדיפלומטיים שנלוו אליהם, בסקירה כרונולוגית על פי ימים.