stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרמן פון הלמהולץ
ביוגרפיה > מחקריו > מחקריו על הראייה

הלמהולץ חולל מהפכה בתחום רפואת העיניים בזכות המצאת האופתלמוסקופ, מכשיר המשמש כדי לבחון את החלק הפנימי של העין. ההמצאה הפכה אותו למפורסם בן לילה. תחומי ההתעניינות של הלמהולץ הלכו והתרכזו בהדרגה בפיזיולוגיה של מערכות החושים. ספרו המרכזי, שכותרתו Handbuch der Physiologischen Optik (חיבור על אופטיקה פיזיולוגית) סיפק תאוריות אמפיריות על תפיסת עומק, ראיית צבעים, ותפיסת תנועה, והוא הפך לעבודה המרכזית בתחום הזה במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19. התאוריה שלו על פעולת העין לא אותגרה עד העשור האחרון של המאה ה-20.
הלמהולץ המשיך לעבוד במשך מספר עשורים על מהדורות של ספרו, ועדכן אותו לעיתים קרובות בגלל חילוקי דעות עם עמיתו אוולד הרינג אשר החזיק בהשקפות מנוגדות על ראיית צבעים. המחלוקת הזו חילקה את ענף הפיזיולוגיה במשך המחצית השנייה של המאה ה-19.
בניגוד לרבים שתארו ומתארים את העין כ"איבר מושלם" בגלל מורכבותו הרבה, הלמהולץ תיאר אותה כאיבר אופטי פגום: "אילו היה האופטיקאי מבקש למכור לי מכשיר שמצויים בו כל הפגמים האלה, הייתי רואה זכות לעצמי להטיח את דברי הגנאי החמורים ביותר כנגד רשלנותו, ולהחזיר לו את המכשיר". ביולוגים מודרניים מסבירים כי מבנה העין אכן מלא פגמים, אך מנגנונים אחרים מבצעים תיקונים להסתרת פגמים אלה. לדוגמה האיכות האופטית של עין האדם היא טובה רק בגומה - החלק המרכזי של הרשתית. המוח סורק את המצוי בשדה הראיה שלנו ו"תוכנת" "פוטושופ" מערימה עלינו לחשוב שאנו רואים את כל התמונה כולה ברמת דיוק זו.
הלמהולץ עצמו הסביר כי
כי בעין תמצא כל פגם אפשרי שניתן למוצאו במכשיר אופטי, ועוד כמה פגמים שמיוחדים רק לה; אבל כולם כאחד נסתרו במידה כזו שחוסר הדיוק בתמונה הנובע מקיומם אינו חורג כמעט במאומה, בתנאי תאורה רגילים, מהגבולות שמציבים ממדיהם של מדוכי הרשתית לרגישות החישה. אך מרגע שאנו צופים בנעשה סביבנו בתנאים שונים במקצת, אנו חשים בסטיות צבע, באסטיגמציה, בנקודות עיוורות, בצללי כלי הדם, בשקיפותו הלא מלאה של התווך ובשאר הפגמים שהזכרתי
ביוגרפיה > מחקריו > פיזיולוגיה של העצבים

ב-1849, כששהה בקוניגסברג, מדד הלמהולץ את המהירות שבה אות מועבר לאורך סיב עצבי באותה תקופה רוב האנשים האמינו שאותות עצביים חולפים דרך העצבים במהירות גבוהה מכדי למדוד אותה. בניסוי הוא השתמש בעצב ירך טרי של צפרדע ולשריר שאליו הוא היה מחובר. הוא השתמש בגלוונומטר כאמצעי רגיש למדידת זמן, וחיבר מראה למחט שלו על מנת להסיט אלומת אור שעברה לאורך החדר, דבר שהקנה למערכת המדידה רגישות גבוהה. הלמהולץ דיווח על מהירויות התפשטות של 24.6 עד 38.4 מטרים בשנייה.
ביוגרפיה > מחקריו > אקוסטיקה ואסתטיקה

ב-1863 פרסם הלמהולץ את ספרו Die Lehre von den Tonempfindungen als physiologische Grundlage für die Theorie der Musik (על תחושת הצלילים כבסיס הפיזיולוגי לתאוריה של המוזיקה), שבו הדגים שוב את העניין המיוחד שלו בפיזיקה של החישה. הספר הזה השפיע על מוזיקולוגים במהלך המאה ה-20. הלמהולץ המציא את מהוד הלמהולץ על מנת לזהות את התדירויות או גובהי הצליל של גלי הסינוס אשר בונים צלילים מורכבים.
הלמהולץ הראה כי צירופים של מהודים יכולים לדמות צלילי תנועות שונים. אלכסנדר גרהם בל היה מעוניין במיוחד בממצא זה, אך מאחר שלא ידע גרמנית, הסיק בטעות מתרשימים של הלמהולץ כי הוא העביר את האותות השונים על חוטי חשמל (דבר שהיה יכול להיות שימושי עבור ריבוב של אותות טלגרף), בעוד שלמעשה השימוש של הלמהולץ בחשמל היה רק לצורך עירור המהודים. בל לא הצליח לשחזר את מה שחשב שהלמהולץ ביצע, אך מאוחר יותר אמר כי לו היה מבין גרמנית, הוא לא היה מגיע להמצאת הטלפון.
ביוגרפיה > מחקריו > אלקטרומגנטיות

בין השנים 1869 ל-1871 הלמהולץ חקר את התופעה של תנודות חשמליות. בהרצאה בשנת 1869 באגודה המדעית-הרפואית של היידלברג, תחת הכותרת "על תנודות חשמליות", הוא ציין כי משך הזמן בו ניתן להבחין בתנודה החשמלית המרוסנת בסליל השראה המחובר לצנצנת ליידן (במונחים מודרניים, מעגל RLC) הוא כ-2 מאיות השנייה.
ב-1871 הוא עבר מהיידלברג לברלין לרגל מינויו לפרופסור בפיזיקה. הוא החל להתעניין באלקטרומגנטיות ומשוואת הלמהולץ נקראת על שמו. אף שלא תרם תרומות משמעותיות לתחום, תלמידו היינריך הרץ התפרסם כראשון שהוכיח את קיומה של קרינה אלקטרומגנטית. אוליבר הביסייד התנגד לרעיונותיו של הלמהולץ בתחום האלקטרומגנטיות מאחר שהם איפשרו את קיומם של גלי אורך אלקטרומגנטיים, בדומה לגלי קול. בהתבסס על משוואות מקסוול טען הביסייד כי גלי אורך לא יכולים להתקיים בריק או בתווך הומוגני, כפי שאכן ידוע כיום.
הוקרה וכבוד

ב-1873 הוענקה לו מדליית קופלי מטעם החברה המלכותית הבריטית.
ב-1883 הוענק לו שם אצולה גרמני (Adel) על ידי קיסר גרמניה. עיטור זה לא הפך אותו לחבר במעמד האצולה, אך איפשר לו וליורשיו להוסיף את הקידומת המכובדת "פון" לשם המשפחה.
האיגוד הגרמני הגדול ביותר של מכוני מחקר, אגודת הלמהולץ, נקרא על שמו.
על שמו נקראו אסטרואיד (11573 הלמהולץ), וכן מכתשים על הירח ועל מאדים.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
אנרגיה חופשית של הלמהולץ
סליל הלמהולץ
מהוד הלמהולץ
משוואת הלמהולץ
משפט הלמהולץ
אי-יציבות הידרודינמית
משפט תבנין, שנגזר באופן בלתי תלוי גם על ידי הלמהולץ
הערות שוליים

↑  ריצ'רד דוקינס, ההצגה הגדולה בתבל, 2010, עמ' 340
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262423505171  PLWABN: 9811565560605606  BIBSYS: 90273718  BNC: 000196808  BNE: XX1302973  BnF: cb119071971 (data)  CANTIC: a10891973  CiNii: DA01295293  dblp: 203/3848  GND: 11854893X  ISNI: 0000 0001 2132 6382  LCCN: n79112262  LNB: 000072519  MGP: 49057  NDL: 00518409  NKC: jn20000720103  NLA: 35186200  NLG: 158309  NLK: KAC2018F7760  NSK: 000289175  NTA: 070546452  PIC: 186319  RERO: 02-A000079401  SELIBR: 250644  SNAC: w6qf9187  SUDOC: 031053130  Trove: 856589  VcBA: 495/76308  VIAF: 51690801   WorldCat (עם VIAF): 51690801
אלן ג'ונסטון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 במאי 1962 (בן 62) לינדי, טנזניה 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 השכלה:  אוניברסיטת קארדיף  Dollar Academy 
 מעסיק:  BBC 
 פרסים והוקרה:  Preis für die Freiheit und Zukunft der Medien (2008) 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  AlanJohnstonBBC
 
אלן גרהם ג'ונסטון (נולד ב-17 במאי 1962) הוא עיתונאי בריטי העובד עבור ה-BBC. הוא היה כתב ה-BBC באוזבקיסטן, באפגניסטן, ברצועת עזה ובאיטליה.
ג'ונסטון נחטף ברצועת עזה ב-12 במרץ 2007 על ידי ארגון "צבא האסלאם". הוא שוחרר ללא תנאי ב-4 ביולי, כמעט ארבעה חודשים לאחר מכן, לאחר לחץ רב שהופעל על הארגון על ידי החמאס.
ביוגרפיה

ג'ונסטון נולד בטנזניה להורים סקוטים. הוא סיים תואר שני באנגלית ופוליטיקה באוניברסיטת דנדי (אנ') ולימודי תעודה בעיתונאות באוניברסיטת קארדיף.
קריירה

ג'ונסטון הצטרף ל-BBC ב-1991, ושימש ככתב במקומות רבים, כולל בטשקנט שבאוזבקיסטן ובקאבול שבאפגניסטן. הוא היה בקאבול כשאפגניסטן עדיין הייתה בשליטת הטליבאן. הוא היה כתב ה-BBC בעזה עד 1 באפריל 2007, ובזמן חטיפתו היה הכתב הזר היחיד מארגון תקשורת מערבי גדול שעדיין שהה בעיר.
ג'ונסטון סיקר סיפורים מרכזיים רבים בעזה עבור ה-BBC, כולל תוכנית ההתנתקות ב-2005, זכיית חמאס בבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית (2006), מבצע גשמי קיץ והטרור הפלסטיני מסוף 2006 עד 2007.
עמיתו של ג'ונסטון ל-BBC, פול אדמס, ציין שזהו "תפקידו של ג'ונסטון להביא לנו יום אחר יום דיווחים על המצב הפלסטיני ברצועת עזה". מוסטפא ברגותי תיאר את ג'ונסטון כ"ידיד של עמנו", ואמר כי ג'ונסטון "עשה הרבה למען מטרתנו". מנהיג הפת"ח מרואן ברגותי כינה גם את ג'ונסטון "ידיד העם הפלסטיני".
מנובמבר 2011 עד אוגוסט 2014, ג'ונסטון היה כתב ה-BBC ברומא. מאוקטובר 2014, ג'ונסטון הצהיר בחשבון הטוויטר שלו שהוא נמצא בלונדון.
יום לאחר שחרורו, זכה ג'ונסטון בפרס מאמנסטי אינטרנשיונל על דיווחיו ברדיו על זכויות אדם בעזה.
חטיפתו

ב-12 במרץ 2007, ג'ונסטון נחטף על ידי צבא האסלאם. השבי שלו הוביל להפגנות רבות ברחבי העולם. חמאס הפעיל לחץ עצום על צבא האסלאם, לרבות (לפי בכיר בחמאס) איום לתפוס ולהרוג אותם אם לא ישחררו את ג'ונסטון. ב-4 ביולי 2007 שוחרר ג'ונסטון. הוא נלקח לפגוש את מנהיג חמאס אסמאעיל הנייה שטען כי השחרור הוא ראיה לביסוס חמאס ברצועה, ולאחר מכן יצא לירושלים עם פמליה של דיפלומטים בריטים.
ראו גם

גלעד שליט
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Staff writer (12 במרץ 2007). "Fears for BBC Gaza correspondent". BBC News. ארכיון מ-16 במרץ 2007. נבדק ב-16 במרץ 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Raymond Hainey (16 באפריל 2007). "The 'very grounded' journalist who won acclaim for his work in world's war zones". The Scotsman. אורכב מ-המקור ב-5 בינואר 2013. נבדק ב-11 במאי 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Staff writer (12 במרץ 2007). "Living with risk in Gaza". BBC News. ארכיון מ-15 במרץ 2007. נבדק ב-16 במרץ 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Kevin Flower and Octavia Nasr (12 במרץ 2007). "BBC fears its Gaza correspondent abducted". CNN. אורכב מ-המקור ב-15 במרץ 2007. נבדק ב-16 במרץ 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Conal Urquhart (13 במרץ 2007). "Masked gunmen kidnap British reporter in Gaza City street attack". London: Guardian Unlimited. ארכיון מ-20 במרץ 2007. נבדק ב-18 במרץ 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Staff writer (11 באפריל 2007). "Broadcasters in BBC reporter plea". BBC News. נבדק ב-11 באפריל 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Staff writer (5 ביולי 2007). "BBC's Johnston wins Amnesty award". BBC News. ארכיון מ-11 ביולי 2007. נבדק ב-5 ביולי 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Tim McGirk (5 ביולי 2007). "Hamas' Next Move". Time.com. אורכב מ-המקור ב-10 ביולי 2007. נבדק ב-13 באוגוסט 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  גלי צה"ל, ‏אלן ג'ונסטון, כתב ה-BBC שנחטף לפני 4 חודשים ברצועת עזה, שוחרר הלילה, באתר גלובס, 4 ביולי 2007
↑  דפנה ורדי, בריטניה, אלן ג'ונסטון: סוף סוף בבית, באתר nrg‏, 8 ביולי 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2009048763  VIAF: 86309705   WorldCat (עם VIAF): 86309705 
באנר על אלן ג'ונסטון במרכז הטלוויזיה של ה-BBC
לואי פישר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 בפברואר 1896 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  15 בינואר 1970 (בגיל 73) פרינסטון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  תיכון סנטרל היי  תיכון סאות' פילדלפיה  גראץ קולג' 
 פרסים והוקרה:  פרס הספר הלאומי (1965)  Watumull Prize 
 
לוּאִי פִישֶר (באנגלית: Louis Fischer;‏ 29 בפברואר 1896 – 15 בינואר 1970) היה עיתונאי יהודי אמריקאי. אוהד הקומוניזם וברית המועצות שהתאכזב מהפעולות של ברית המועצות.
ביוגרפיה

פישר נולד בפילדלפיה, בנו של סוחר דגים. לאחר שסיים את לימודיו במכללה למורים בפילדלפיה ב-1916 היה למורה.
פישר היה פעיל ציוני בפילדלפיה וב-1917 התנדב לגדוד העברי. עם שובו לארצות הברית עבד פישר כעיתונאי עבור סט"א, סוכנות ידיעות יהודית בניו יורק. ב-1921 נסע פישר לגרמניה והחל לכתוב ידיעות מן הנעשה שם עבור העיתון "ניו יורק איבנינג פוסט". הוא היה לכתב האירופי של העיתון, ובשנת 1922 עבר למוסקבה, ממנה כתב כתבות אוהדות על ברית המועצות והקומוניזם, מתוך הזדהות עמוקה. בשנת 1923 התחיל לכתוב עבור השבועון הליברלי "The Nation" ("האומה"), עבורו כתב במשך שנים רבות. פישר פרסם ספרים רבים וכתבות עיתונאיות התואמות את הקו של המפלגה הקומוניסטית, הידוע שבהם היה "מדיניות החוץ של הסובייטים". פישר ביקר בארץ ישראל בשנת 1932, ובספרד ב-1934. בזמן מלחמת האזרחים בספרד הצטרף פישר לבריגדות הבינלאומיות ושירת בתחילת 1937 כאפסנאי באלבסטה, במקביל לכתיבתו עבור העיתונים בארצות הברית.
בשנת 1938 שב פישר לארצות הברית, כפי הנראה בשל חששו מן המשטר הסטליניסטי, והתיישב בניו יורק. הוא המשיך לעבוד עבור השבועון "The Nation", ובשנת 1941 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "אנשים ופוליטיקה" (Men and Politics) שכללה ביקורת קטלנית על השלטון הסטליניסטי, מדיניות הטיהורים והברית עם גרמניה הנאצית בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב. בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא צוטט כאומר ש"המלחמה של ארצות ההסכמה מתנהלת בכשרון גאוני. צרפת לא תקפה את חזית המערב בבת אחת, אלא נוקטת מתינות, איטיות ושיטתיות.
ברוסיה נישא לאישה בשם מרושקה פישר, בתו של יעקב מארק, מומחה להנהלת חשבונות, סופרת בזכות עצמה, שכיהנה במשך שנים כמזכירתו של גאורגי צ'יצ'רין, שר החוץ של רוסיה. בצאתו מברית המועצות לא הירשו השלטונות לאשתו ולילדיו, שהיו אזרחים סובייטיים לצאת, ולא עזרו פניותיו לניקולאי יז'וב ולסטלין. לבסוף, לאחר שהגיע לארצות הברית קיבל מאלינור רוזוולט הזמנה להגיע עם משפחתו לבית הלבן, והם הורשו לצאת מברית המועצות.
פישר עזב את "The Nation" בשנת 1945 לאחר סכסוך עם העורכת פרדה קירצ'ווי בדבר הקו האוהד שנקט העיתון בדיווחים על משטרו של סטלין. על אף שפישר לא היה מעולם חבר במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, התפכחותו מן הקומוניזם הכתה גלים. בשנת 1949 התבקש לתרום לאנתולוגיה "האל שהכזיב", שתיעדה את התפכחותם של אינטלקטואלים וסופרים בולטים בני הזמן מן הקומוניזם. לאחר פרסום הספר המשיך פישר לכתוב עבור ירחונים ושבועונים ליברליים בעלי קו אנטי-קומוניסטי כ-"The Progressive". בשנת 1952 פרסם ספר בשם "סטלין", ובשנת 1964 פרסם ספר בשם "לנין". פישר ביקר בישראל בשנת 1952, בה הביע אהדה למשטר הסוציליסטי ביוגוסלביה.
פישר היה ממעריציו של מהטמה גאנדי, ואף נפגש עמו, ובשנת 1950 פרסם ביוגרפיה בשם "חיי מהאטמה גנדי", שיצאה לאור במהדורות רבות, והייתה הבסיס לסרטו זוכה פרס האוסקר של ריצ'רד אטנבורו "גנדי" (1982).
במשך שנים רבות היה פישר לפרופסור ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת פרינסטון, ולימד על ברית המועצות עד למותו בשנת 1970.
בנם של לואי ומרושקה פישר, ויק פישר, היה פוליטיקאי, חבר בית המחוקקים של אלסקה; בנם ג'ורג' פישר היה פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת קורנל.
הערות שוליים

1 2 3  י. קלינוב, נפתולים, דבר, 21 בנובמבר 1941
↑  במלאת שלש שנים לרפובליקה הספרדית, דואר היום, 17 באפריל 1934
↑  Robert Garland Colodny, The struggle for Madrid, Transaction Publishers, Nov 30, 2009, page 217
↑  הגרמנים נהדפו בחזית המערב, דבר, 25 בספטמבר 1939
↑  לואי פישר על יוגוסלאוויה, דבר, 14 ביולי 1952
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261154405171  PLWABN: 9810672737305606  BIBSYS: 90376571  BNE: XX1723721  BnF: cb109502814 (data)  CANTIC: a10085154  GND: 124219357  ISNI: 0000 0001 1029 3810  LCCN: n78097049  LNB: 000339077  NDL: 00439578  NKC: skuk0002460  NLG: 151384  NLK: KAC201506019  NSK: 000047791  NTA: 072156384  SELIBR: 345959  SNAC: w6b27xnz  SUDOC: 026865726  Trove: 822204  VcBA: 495/160720  VIAF: 73845816   WorldCat (עם VIAF): 73845816
צ'ארלס ויליאם מרדית ון דה ולדה

| --- | --- |

ון דה ולדה, 1863
 לידה:  3 בדצמבר 1818 לייוורדן, הולנד 
 פטירה:  20 במרץ 1898 (בגיל 79) מנטון, צרפת 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 פעילות בולטת:  מיפוי, ציור
 ידוע בשל:  מפות ארץ ישראל 1858, 1865
 מקצוע:  כרטוגרף
 פרסים והוקרה:  Königlicher Kronen-Orden (Preußen) (III. Klasse), 1873 Médaille commémorative de la guerre 1870-1871, 1873
 
מפת ארץ ישראל מ-1858 המבוססת על מפות ון דה ולדה ובשוליה שתי מפות נפרדות: מפת העיר ירושלים ומפת סביבות ירושלים
צ'ארלס ויליאם מרדית ון דה ולדה (באנגלית: Charles William Meredith Van de Velde; בהולנדית: Carel Willem Meredith van de Velde;‏ 3 בדצמבר 1818, לייוורדן, הולנד – 20 במרץ 1898, מנטון (אנ') צרפת) היה קרטוגרף הולנדי, קצין ימייה, צייר נופים, מיסיונר ופעיל חברתי, מראשוני ארגון הצלב האדום. ערך שני מסעות מקיפים בסוריה, ולבנון בכללה, ובארץ ישראל ב-1851–1852 וב-1861–1862. צִייר נופים ואתרים ויצר סדרת מפות, בהן מפת ירושלים.
קורות חייו

ון דה ולדה היה חניך האקדמיה של הצי המלכותי ההולנדי (אנ') ואחרי סיום לימודיו שירת באוניות קו. ב-1839 הוצב ביחידת המיפוי הימי בבטאוויה, בירת איי הודו המזרחיים ההולנדיים, והגיע בה לדרגת המנהל. במסגרת עבודתו חיבר שורת מפות של האי הגדול יאווה באינדונזיה. ב-1844 חזר לאירופה ובדרכו ביקר בציילון ושהה כשנתיים במושבת הכף ובמושבות הבורים בדרום אפריקה, שם סייע למיסיונרים המקומיים.
בדחף אדיקותו הדתית ביקר ב-1851–1852 בארץ ישראל, בסוריה ובלבנון, ביצע סקרים ויצר מפות וכן שקד על ציור נופים ואתרים. אחרי שובו מהמזרח פרסם את יומני מסעותיו וכן נשא עליהם הרצאות. ביקורו החוזר ב-1861 נבע מטעמים הומניטריים בעקבות הטבח הגדול במרונים במהלך מרד הר הלבנון ב-1860 ועם זאת ביצע מדידות לצורך שכלול מפותיו.
ב-1864 נסע במסגרת ארגון הצלב האדום לדנמרק כמשקיף בקרבות מלחמת שלזוויג השנייה. ון דה ולדה ועמיתו הרופא לואי אַפּיָה היו הראשונים מאנשי הארגון שנכחו בשדה קרב, ון דה ולדה בצד הדני וד"ר אפיה – בצד האוסטרו-פרוסי. ב-1870 הוזעק לצרפת לטפל בפצועי מלחמת צרפת–פרוסיה במסגרת הסיוע הרפואי שהעניקו ההולנדים בבתי חולים שדה. ב-31 ביולי 1876 נבחר כחבר כבוד בוועד הבין-לאומי של הצלב האדום. בהמשך חייו התגורר בז'נבה, בפרייבורג ובבזאנסון, עסק במעשי צדקה והתמסר לציור.
מיפוי ארץ ישראל

ון דה ולדה ביקר ב-1851–1852 בסוריה ובארץ ישראל בהן ביצע סקרים ויצר מפות עבור הוצאת פרתס (Justus Perthes) בגותה, גרמניה, שהתמחתה בהפקת מפות, אטלסים ופרסומים גאוגרפיים למיניהם. מטרתו הייתה "להקים מפה של ארץ הקודש שיהיה בה, לפחות במידה מסוימת, לספֵּק את הדרישות של חקר המקרא".
על פרטי הסקר והמדידות שלו למדים מחיבור מלווה ומבאר למפתו שבו פירוט את מהלכי המיפוי ואת המקורות שעליהם הסתמך – "מזכר נלווה למפת ארץ הקודש".
ון דה ולדה התכוון לבצע מדידה טריגונומטרית מלאה של הארץ, אבל הבין שיתקשה בכך. "היה זה מעל לכוחותיי לצאת לסוריה מצויד במכשירים הנחוצים ובסיוע של עוזרים מיומנים, כדי לעשות מה שניתן להגדיר כסקר טריאנגולרי מלא; אינני מכיר מקרה של אדם יחיד שבהשקעת משאביו שלו ביצע אי פעם מפעל כזה", כתב.
לשם הכנת המפה חצה ון דה ולדה את הארץ לאורכה ולרוחבה הלוך ושוב במהלכי זיגזג. את המדידות ביצע בשיטת האזימוטים בעזרת מצפן, וללא תאודוליט שהפעלתו דרשה מודדים נוספים, ועל פי אומדן המרחקים בדרכים שבהן עבר. ביצירת המפה הסתמך ון דה ולדה על הקביעות האסטרונומיות של ג'ון סיימונדס (אנ') ואנשי חיל המהנדסים המלכותי הבריטי משנת 1841. כמו כן נעזר בתוצאות מחקריהם של לינץ', רובינסון וסמית, וילסון, בורקהרדט, זטצן ואחרים, שאותם מנה אחד לאחד ב"מזכר".
מפת ארץ ישראל שהפיק הייתה בת שמונה גיליונות בקנה מידה 1:315,000. המפה פורסמה ב-1858, שש שנים אחרי שחזר לאירופה ותוך קשיים שונים ולא מעטים. המפה עשירה בשמות מקומות (כ-1,800 במספר) שנרשמו ללא גיבוב הודות לקנה המידה הגדול. חסרים בה נתוני הגבהים הטופוגרפיים, אבל הם מופיעים בחלקם בחתכים שבשולי המפה. התבליט מסומן בגוונים.הערות בכתב ידו של ון דה וולדה נרשמו על גבי המפה לאורך קו החוף מעכו וצפונה עד דרומית לביירות בלבנון.
ב-1861 הגיע לביקור בארץ שבו ערך מדידות נוספות, וב-1865 הופקה ונדפסה מהדורה חדשה ומתוקנת של מפת ארץ ישראל. למרות מגבלותיה היא נחשבת לטובה ביותר לזמנהּ, עד פרסום מפות  הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (PEF).
בגיליונות מפת ארץ ישראל משולבות שתי מפות קטנות נוספות: מפת סביבות ירושלים ("Map of the Environs of Jerusalem") בקנה מידה 1:125,000 (מופיעה בגיליון השישי של המפה) ומפת ירושלים ("Plan of Jerusalem") בקנה מידה 1:10,000 (בגיליון השמיני של המפה). המקורות לעריכתן של מפות ירושלים צוינו בשוליהן, והם בעיקרם מחקריהם של עלי סמית ואדוארד רובינסון מ-1838, הסקר של הבריטים מ-1841, מדידותיו של טיטוס טובלר ב-1845–1946, וכן "סקר אישי ב-1852". מפת ירושלים וסביבותיה ראתה אור ב-1858 בספר מלווה ומבאר של טיטוס טובלר, "תולדות המיפוי של ירושלים".
ב-1854, עוד לפני פרסום מפותיו, ראה אור יומן המסעות שלו: "תיאור של מסע בסוריה ובארץ ישראל ב-1851 וב-1852", תחילה בהולנדית ובמקביל באנגלית. מהדורה בגרמנית ראתה אור בלייפציג ב-1855. ספר מסעותיו הוא לקט מכתבים לידיד שבהם סיפר על מעשיו ועל חוויותיו בסיוריו אלה.
ציוריו

ון דה ולדה היה צייר מחונן. נוסף על פועלו הכרטוגרפי רשם וצייר נופים ואתרים במקומות שבהם שהה.ב-1844 ראה אור באמסטרדם אלבום שכלל 50 ליתוגרפיות של ציוריו מאיי הודו המזרחית ההולנדית, וב-1846 פורסמה המהדורה הצרפתית שלו. בתקופה הקצרה שבה שהה בסוריה ובארץ ישראל, ובצד המדידות שביצע, הרבה לצייר. ב-1857 פרסם אלבום ובו 100 ליתוגרפיות של אתרים מארץ ישראל, לבנון וסוריה, שנעשו על פי רישומים וציורים בצבעי מים שיצר במסעו. הכותר נקרא "ארץ ישראל: אוסף של 100 מראות שצוירו מהטבע בסוריה ובארץ ישראל". עם זאת, יותר ממחצית הציורים שבחר לפרסם הם של נופי לבנון. האלבום ראה אור בפריז והוקדש לוילם השלישי, מלך הולנד.
החוקר יהושע בן אריה קובע כי "ייחודו [של ון דה ולדה] מתבטא בכך שהוא התרחק מהדרכים המרכזיות ומהמסלולים השגרתיים של הנוסעים בארץ-ישראל וחשף נקודות יישוב ואתרים שמעולם לא צוירו לפניו: עין הוד, המוחרקה, המונפור, מצודת ג'דין, ועוד. גם ציוריו של מקומות שגרתיים מיוחדים במקוריותם: לעולם הוא בוחר זוויות ציור ונקודות תצפיות בלתי מקובלות. כאלה הם, למשל, הציורים שלו ממצדה ומיפו".
ציוריו התפרסמו בספרי התקופה, בהם ספרו רב המכר של ויליאם מקלור תומסון מ-1859 "הארץ וספר הספרים". הגאוגרף חיים גורן בחר בציור של ון ולדה לעטיפת ספרו מ-2022, "פני ים המלח". אליהו הכהן פרסם ב-2018 מהדורה מוגבלת של ציורי ון דה ולדה, "מסעו של ואן דה ולדה לארץ ישראל (1852)".
ראו גם

קרטוגרפיה של ירושלים
מפת ירושלים של ון דה ולדה
לקריאה נוספת

יצחק שטנר, מפת ארץ-ישראל ותולדותיה, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"א, 1951, עמ' 170–171
יהושע בן-אריה, ארץ ישראל במאה הי"ט – גילויה מחדש, הוצאת כרטא והחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, 1976, עמ' 130–134, 138–139
נתן שור, "קצין-הימייה ההולנדי, ס' ו' מ' ון דה ולדה", בתוך: ספר הנוסעים לארץ ישראל במאה הי"ט, 1988, הוצאת כתר, עמ' 133–134, 353
יהושע בן-אריה, ציוריה וצייריה של ארץ ישראל במאה התשע-עשרה, הוצאת יד יצחק בן צבי, 1992, עמ' 154–157
אליהו הכהן, מסעו של ואן דה ולדה לארץ ישראל (1852), הוצאת אריאל, 2018
חיים גורן, פני ים המלח, איתי בחור – הוצאה לאור, 2022, עמ' 283–290
Jutta Faehndrich, "The Land and the Map: C.W.M. Van de Velde's Map of the Holy Land", In: Haim Goren et al., Mapping the Holy Land: The Foundation of a Scientific Cartography of Palestine, London, New York: I.B. Tauris, 2017, pp. 55–106
Jutta Faehndrich, Als Künstler und Kartograph im Heiligen Land (1851/52): Die drei Palästina des C.W.M. van de Velde, Berlin: Reimer Verlag, 2020
הערות שוליים

↑  בכל פרסומיו הופיעו שמותיו הפרטיים בראשי תיבות בלבד – .C.W.M; בתעודת הלידה שלו נרשם בשמותיו בצורתן שבאנגלית, וכמו כן  במחקרים על אודותיו (ראו פירוט בדף "שיחה")
↑  בזכות העזרה שהגיש לאוניות של צרפת הוענקה לו דרגת אביר בלגיון הכבוד
↑  Louis Appia ‏(1818–1898), יליד גרמניה ותושב שווייץ, היה כירורג צבאי שהתמחה בעזרה ראשונה והיה אחד מחמשת המייסדים של ארגון הצלב האדום
1 2  van de Velde, Carel Willem Meredith, Memoir to Accompany the Map of the Holy Land , Gotha: Justus Perthes, 1858
↑  מפת מסלולי הדרכים שעשה בארץ ישראל פורסמה בספרו מ-1854
↑  בצאתו את הארץ ב-1852 נסע ללונדון שם ניתנה לו גישה לגיליונות של מפת סוריה ולשרטוטי הטריאנגולציה המקוריים של סיימונדס
↑  גיליונות מפת ארץ ישראל של ון דה ולדה; מידות כל אחד מהגיליונות 34X43 ס"מ; ניתן להקיש על כל אחד מהם ולצפות בו בהגדלה
↑  המאפיינים הכרטוגרפיים של המפה פורטו בחיבורו של יצחק שטנר, מפת ארץ ישראל ותולדותיה, מוסד ביאליק, 1851 עמ' 170–171
↑  Planography of Jerusalem: Memoir to accompany the new-ground-plan of the city of Jerusalem and the environs, constructed anew by C.W.M. Van de Velde, Gotha: Justus Perthes, 1858
↑  Reis door Syrië en Palestina in 1851 en 1852 (Utrecht, 1854)
↑  Narrative of a Journey Through Syria and Palestine in 1851 and 1852, London and Edinborough: Blakwood & sons, 1854
↑  Reise durch Syrien und Palästina in den Jahren 1851 und 1852, Leipzig, 1855–6
↑  Gezigten uit Neêrlands Indië
↑  Vues de Java, Sumatra, Borneo, Celebes et autres possessions hollandaises dans les Grandes Indes
↑   Le pays d’Israël: Collection de cent vues prises d’après nature dans la Syrie et la Palestine
↑  ציוריה וצייריה של ארץ ישראל במאה התשע-עשרה, הוצאת יד יצחק בן צבי, 1992, עמ' 157
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269307105171  BnF: cb15383054p (data)  BPN: 03915230  GND: 104040424  ISNI: 0000 0001 2096 1560  LCCN: n97864608  NLA: 40336267  NTA: 068365160  RERO: 02-A012747065  RKD: 79767  SELIBR: 305624  SIKART: 4029819  SUDOC: 149505930  Trove: 1445956  ULAN: 500177235  VcBA: 495/260256  VIAF: 54451639   WorldCat (עם VIAF): 54451639 
גיליון 6 במפת ארץ ישראל של ון דה ולדה, ובו מפת סביבות ירושלים
מבצר הבופור (קלעת א-שקיף), 1857
מצדה וים המלח, 1857
חברון, 1857
מחנה עמוס

|  מידע על המבנה |
| --- | --- |
 סוג:  בסיס צבאי 
 נשלט על ידי:  גדוד הובלה 6910
 קואורדינטות:  32°36′24″N 35°15′28″E﻿ / ﻿32.606639°N 35.257639°E﻿ / 32.606639; 35.257639
  (למפת הכרמל מוגדלת) מחנה עמוס(למפת הכרמל רגילה) מחנה עמוס(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחנה עמוס(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחנה עמוס
 
האנדרטה ל-16 חללי התרסקות מטוס הטופולב העיראקי במחנה עמוס
מחנה עמוס הוא בסיס של צה"ל בצדו של כביש 65, בקטע בו עוקף הכביש את העיר עפולה ממערב, והוא נכלל בתחום המוניציפלי של העיר. הבסיס הוא המרכזי שבמערך ההיסעים וההובלה לפיקוד הצפון.