stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שאול טל
ביוגרפיה

טל נולד וגדל בצפון הישן של תל אביב ולמד בתיכון עירוני א'. היה חניך ומדריך בשבט גוש צופים קשישים תל אביב.
בשנת 1961 התגייס לצה"ל עם גרעין הנח"ל "גזית" של תנועת הצופים, עבר הכשרה בכפר גלעדי והגיע בסוף שירותו לקיבוץ שדה בוקר. עם שחרורו החל ללמוד כימיה ולשלב אותה עם אהבת נעוריו לצילום. הוא קיבל תואר ראשון בכימיה ב-1967, ותארים שני ושלישי בכימיה פיזיקלית.
עוד בנערותו היה טל חובב צילום ובעת לימודי הכימיה באוניברסיטה החל להעמיק בספרים מדעיים על מנת להכיר לעומק את הכימיה של תהליך הצילום. את הידע שצבר העביר לקהל של צלמים מקצועיים וחובבים בהרצאות ובכתיבה בעיתוני צילום. כחובב צילום אמנותי זכה לתואר AFIAP (אמן צילום מטעם The International Federation of Photographic Art), הוא הציג תערוכות יחיד ברחבי הארץ והשתתף בתערוכות של חובבים. עורכי האנציקלופדיה העברית בחרו בו לכתוב את הערך "צילום" שיצא לאור באנציקלופדיה בשנת 1976.
לאחר סיום התואר השני החל את עבודת הדוקטורט בתחום הכימיה של תהליכי הצילום. לצורך זה השתלם במכון הגבוה למדעי הצילום של המכון הטכנולוגי של ציריך (ETH) שבשווייץ, והמשיך את עבודתו באוניברסיטה העברית תחת הדרכתו של פרופ' וולף ברג. נושא הדוקטורט היה Initiation period of the photographic development.
בגיל 29 הוציא לאור את ספרו הראשון לחובבים שנקרא "טריקים בצילום". בהמשך נכתבו ספרים נוספים שמיועדים לצלמים מקצועיים והבולט ביניהם הוא "לקסיקון הצילום" בן 2,700 ערכים מקצועיים בתחומי הצילום, הטלוויזיה ועוד, כולל הגדרות, איורים ושמות ערכים בעברית ובאנגלית. לטל היה טור קבוע בעיתוני המחשבים הנפוצים באותה העת. הוא כתב גם שני ספרים בנושא.
ביוגרפיה > הוצאת ספרי בריאות

בראשית שנות החמישים של חייו, כשהוא נושא על עצמו משקל עודף של 17 ק"ג וסובל מתת-פעילות של בלוטת התריס וכולסטרול גבוה החל טל ליטול תרופות כרוניות. כעבור שנתיים שמע במקרה הרצאה בנטורופתיה, שהיוותה מניע למהפך הבריאותי ששינה את חייו האישיים והמקצועיים. אותה ההרצאה הניעה אותו להוסיף וללמוד נטורופתיה מהרצאות ומספרים עד שהצליח להיפטר מבעיות הבריאות שלו באמצעות שינויים באורחות חייו והפחתה הדרגתית בצריכת התרופות. מכאן קצרה הייתה הדרך למהפך בריאותי שגרם לו לעבור לתזונה צמחית מלאה ולשמור על כושר גופני בענף הבדמינטון בו החל לשחק בשנת 1995 ואף זכה בגביעים באליפויות לסניורים.
בשנת 2001 הוצאת פוקוס החלה להתמקד, תחת ניהולו, בעיקר בספרי בריאות, וברשותה כיום למעלה מ-200 ספרי בריאות ואתר אינטרנט המנגיש תוכן בריאותי הלקוח מתוך הספרים.
בשנת 1963 עבר להתגורר בשכונת רמת-חן ברמת גן, בה התגורר עד למותו. נפטר בדצמבר 2024 בגיל 81, והובא למנוחות בבית העלמין בגבעת ברנר . היה גרוש ואב לשלושה.
ספריו

טריקים בצילום, 1972
מדריך לצילום, חלק א', אופטיקה, הוצאת שוש, 1979
המדריך לצילום, חלק ב', מעבדת צילום בשחור-לבן וצבע, הוצאת שוש, 1979
תורת הצילום: הצילום, הנגטיב והתמונה, הוצאת שוש, 1981
תצלומי צבע במו ידיך, הוצאת פוקוס, 1984
לקסיקון הצילום (יחד עם משה אילן), הוצאת פוקוס, 1984
פוטו-אינדקס, הוצאת פוקוס, 1985
חוג צילום, הוצאת פוקוס, 1986
יסודות הצילום הצבעוני, 1988
ספר הפקודות של תוכנת נורטון קומנדר, 1990
ספר הפקודות של 1990, DOS
הבריאות בידינו, 2012
מאמרים

הצילום - עקרונות ותהליכים, מדע י"ז-1, 1972, עמ' 16
הצילום, הנגטיב והתמונה, מדע י"ט-3–4, 1974/5, עמ' 142
הערך "צילום", האנציקלופדיה העברית, כרך כ"ח, 1976
הערות שוליים

↑  עדי כץ, משקיע בבריאות, לא ברפואה, באתר מוטק'ה, 7 במאי 2013
↑  אנשים מעוררי השראה- ד"ר שאול טל, מגזין משפחה בריאה, יולי 2013
↑  Sagdig, Turkey Schwarz Und Weiss FIAP hon. mention, Landscape Milan Aleksic, Yugoslavia ... checkered nude coffee-house screened Meir Levavi afiap Jacob love Dr. Shaul Tal, AFIAP kitten
↑  דודי גולדמן, כל מחשב - פנטיום, ידיעות אחרונות - מחשבים, 28 ביוני 1998
↑  ערן שטרן, פרק 5 – מה שיספרו לנו על הבריאות בעוד 20 שנה
↑  אלופת העולם אנונימית, באתר הארץ, 7 באוקטובר 2009
↑  שאול טל, בדמינטון – ספורט חוויתי לכל הגילאים.
↑  אורי סלע, ממכבש הדפוס, ידיעות אחרונות, תרבות, אמנות, ספרות, 1990, עמוד 26
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268859405171  ISNI: 0000 0004 0307 9105  LCCN: no92005905  VIAF: 299043824   WorldCat (עם VIAF): 299043824
אסכולת בוסטון

אדמונד טרבל, ממייסדי אסכולת בוסטון, "ארוחת בוקר", 1902
אסכולת בוסטון (The Boston School) הייתה קבוצה של ציירים שהתגוררו בבוסטון ופעלה בשלושת העשורים הראשונים של המאה העשרים. לעיתים קרובות סווגו כאימפרסיוניסטים אמריקאים, אלא שהיה להם סגנון אזורי משלהם. סגנונם משלב ציוריות אימפרסיוניסטית עם גישה שמרנית יותר לציור הדמויות. הנושאים המועדפים עליהם היו: דיוקנאות, נופים ציוריים ונשים צעירות הנראות טוב. השפעות עיקריות כללו את ג'ון סינגר סרג'נט, קלוד מונה ויאן ורמיר.
היסטוריה

מייסדי אסכולת בוסטון היו אדמונד צ'ארלס טרבל, פרנק ווסטון בנסון, ויליאם מקגרגור פקסטון, שכולם הוכשרו בפריז באקדמיה ז'וליאן ובהמשך לימדו בבית הספר של המוזיאון לאמנויות יפות. את העניין שלהם באמנות צרפתית מודרנית ניתן לייחס לוויליאם מוריס האנט, מורה, צייר ויוצר ידוע בשלהי המאה התשע-עשרה של בוסטון. לאחר ביקור בפריז, האנט, שהיה במועצה הייעוץ המקורית של המוזיאון לאמנויות יפות, עודד בוסטונים בולטים להשקיע בעבודתם של אמנים צרפתים כמו מונה ורנואר. באמצעות השפעתו, אירחה ה-MFA את התערוכה האמריקאית הראשונה של מונה בשנת 1911.
טרבל, בנסון ופקסטון התאמנו בבית הספר של המוזיאון בימיו הראשונים. טרבל הפך בסופו של דבר לבעל השפעה עד שהציירים בחוג הקרוב אליו נקראו על ידי מבקרי התקופה כ"טרבליטים", שהתמחו בהתחלה בנופים אימפרסיוניסטיים. מאוחר יותר הם המשיכו לסצנות אחרות, בדרך כלל היו בהן נשים שעוסקות בתפקידי הבית. הנושאים הביתיים הזכירו את הציירים הולנדים כמו ורמיר. הם ציירו גם טבע דומם ודיוקנאות כדרכו של ג'ון סינגר סרג'נט.
מההשפעות השונות הללו, ציירי בוסטון סינתזו את הסגנון האזורי שלהם. הם נתנו ערך גבוה למיומנות טכנית, חזותית מדויקת. ייצוג ליופי קלאסי, תוך אימוץ מה שהיה אז סגנון ציור מודרני מאוד.
ציירים נוספים הקשורים לאסכולת בוסטון כוללים את ג'וזף דה קמפ, פיליפ לסלי הייל, ליליאן ווסטקוט הייל, גרצ'ן וודמן רוג'רס, אלדרו היבארד, פרדריק פורטר וינטון, לילה קאבוט פרי, אליזבת אוקי פקסטון, הרמן דודלי מרפי, לסטר סטיבנס, ג'ון ג'וזף אנקינג ואחרים. המורה של טרבל בבית הספר במוזיאון, היה אמיל אוטו גרונדמן, גם הוא נכלל לעיתים בקבוצה זו.
קבלה

אף על פי שהם נתפסים כמסורתיים, ציירי אסכולת בוסטון קיבלו ביקורת טובה על ידי אקדמאים בימיה הראשונים על השימוש הנועז שלהם בטכניקות אימפרסיוניסטיות. עד מהרה הם הגיעו למוניטין לאומי והמשיכו לשלוט בסצנת האמנות בבוסטון השמרנית בשנות השלושים של המאה העשרים ועד שנות הארבעים.
הם נערצו על ידי מסירותם למלאכה ויופי, בתקופה בה המודרניסטים אתגרו ערכים אמנותיים מסורתיים.
בתקופה האחרונה הם סבלו מביקורת על התמקדותם בחיי המעמד הגבוה.
היסטוריונים לאמנות ציינו כי בוסטון הייתה עיר שהאירה פנים במיוחד עבור אמניות נשים.
תערוכה משנת 2001 במוזיאון לאמנויות יפות, "סטודיו משלה: אמניות נשים בבוסטון, 1870-1940," כללה את עבודותיהן של כמה אמניות הקשורות לאסכולת בוסטון, בהן גרצ'ן וודמן רוג'רס וליליאן ווסטקוט הייל. "אישה בכובע פרווה" של רוג'רס הופיעה על שער קטלוג התערוכה. רוג'רס למדה בבית הספר במוזיאון אצל טרבל, שהחשיב אותה כגאונה. למרות עידוד הנשים האומניות בבוסטון, ציורי אסכולת בוסטון תיארו בדרך כלל נשים בתוך הבית, עסוקות בתפקידי בית.
הערות שוליים

↑  A Legacy of Beauty: Paintings in the Boston School Tradition; essay by Christopher Volpe, www.tfaoi.com
↑  "American Impressionism and its Legacy" (ארכיון)
↑  The Guild of Boston Artists, web.archive.org, ‏2015-09-24
↑  A Studio of Her Own, Museum of Fine Arts, Boston (באנגלית)
↑  Woman in a Fur Hat, collections.mfa.org (באנגלית)
↑  Ellen Wiley Todd, The "new Woman" Revised: Painting and Gender Politics on Fourteenth Street, University of California Press, 1993-01-01, ISBN 978-0-520-07471-2. (באנגלית)
גרצ'ן וודמן רוג'רס, אשה עם כובע פרווה, 1916
אליזבת אוקי פקסטון, תפוחי עץ, 1920
ג'וזף דה קמפף, שעור מוזיקה
ויליאם גלקנס

| --- | --- |

 לידה:  13 במרץ 1870 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  22 במאי 1938 (בגיל 68) וסטפורט, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות סידר היל 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה 
 זרם באמנות:  אסכולת אשקאן, ראליזם אמריקני 
 הושפע על ידי:  תומאס פולוק אנשוץ 
 בן או בת זוג:  אדית דימוק 
 צאצאים:  לנה גלקנס 
 
ויליאם גלקנס (באנגלית: William Glackens;‏ 1870 – 1938) היה צייר ריאליסטי אמריקאי וממקימי אסכולת אשקאן. סצנות הרחוב האפלוליות, ותיאורי חיי היומיום בניו יורק ובפריז שלפני מלחמת העולם הראשונה ביססו לראשונה את המוניטין שלו כאמן מרכזי. עבודתו המאוחרת הייתה בהירה יותר והראתה את השפעתו החזקה של רנואר. במהלך חלק ניכר מהקריירה שלו כצייר, עבד גלקנס גם כמאייר לעיתונים ומגזינים בפילדלפיה ובניו יורק.
ראשית חייו

גלקנס נולד ב־13 במרץ 1870, בפילדלפיה, פנסילבניה, שם התגוררה משפחתו במשך דורות רבים. לוויליאם היו שני אחים: אחות גדולה, עדה, ואח גדול, קריקטוריסט ומאייר לואי גלקנס. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון המרכזי בשנת 1890. לאורך שנות לימודיו, גילה התעניינות רבה בשרטוט.
קריירה > מעיתונות לציור

לאחר סיום הלימודים, גלקנס הפך לכתב-אמן של עיתון בפילדלפיה. בשנת 1892 עזב את העיתון, את המשיך לאייר לעיתונות בפילדלפיה. הוא נרשם לשיעורי ערב באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה ולמד אצל הריאליסט הנודע תומאס פולוק אנשוץ. באותה העת גם ג'ון סלואן למד באקדמיה, והוא הציג את גלאקנס בפני רוברט אנרי, צייר מוכשר ודמות כריזמטית בחוגי האמנות בפילדלפיה. אנרי אירח מפגשי אמנים קבועים בסטודיו שלו. הייתה זו הזדמנויות להתרועע, לשתות, לצייר, לדבר על אמנות ולתת ביקורות אמנותיות. אנרי דחק בבחורים הצעירים לקרוא את וויטמן ואמרסון, ולחשוב על הצורך ליצור אמנות אמריקאית חדשה ונמרצת שדיברה לזמנם ולניסיונם. התכנסויות האלה היו ההתחלה מעוררת ההשראה של מה שהתפרסם כאסכולת אשקאן, סגנון שדחה את הפורמליות של האמנות האקדמית של המאה ה-19 ופנתה לחיי המטרופולין של מעמד הפועלים והמעמד הבינוני.
בשנת 1895, גלקנס נסע לאירופה עם כמה ציירים אחרים, כולל אנרי, כדי לצייר ולספוג בעצמו את האמנות האירופאית. הוא ביקר לראשונה בהולנד שם למד את המאסטרים ההולנדים. לאחר מכן עבר לפריז, שם שכר סטודיו במשך שנה אצל אנרי ונהנה מחשיפתו הראשונה לאמנות האימפרסיוניסטים והפוסט-אימפרסיוניסטים. נסיעה כזאת הייתה נפוצה אצל אמנים באותה תקופה שרצו להתבסס בעולם אמנות אמריקני שעדיין נתפס כפרובינציאלי על ידי אותם אמנים ואוהבי אמנות. בהיותו בפריז, גלקנס צייר באופן עצמאי, אך לא השתתף בשיעורים. בהמשך החיים, חזר גלקנס מדי פעם לצייר בפריז ובדרום צרפת.
עם התיישבותו בניו יורק בשנת 1896 החל גלקנס לעבוד כאמן עבור המגזין "ניו יורק וורלד", תפקיד אותו השיג באמצעות חברו וחבריו המאייר ג'ורג' בנג'מין לוקס, שהשתתף גם הוא בסדנאות הסטודיו אנרי בפילדלפיה. לימים הפך גלקנס לאמן מערכונים של "ניו יורק הראלד". הוא עבד גם כמאייר למגזינים שונים, כולל מגזין מק'קלור, ששלח אותו לקובה לסקר את מלחמת ספרד – אמריקה. באותה תקופה גלקנס התפרנס כמאייר מגזינים, אך התשוקה האמיתית שלו הייתה בציור. בשנת 1901 הוא הציג בגלריה אלן עם אנרי וסלואן ואחר כך זכה להתייחסות חיובית כאמן צומח.
בשנת 1904 התחתן גלאקנס עם אדית דימוק, בת למשפחה עשירה מקונטיקט. היא גם הייתה אמנית, והם גרו יחד בבית עירוני בגריניץ וילג', שם גידלו שני ילדים, לננה ואירה. אם רבים מחבריהם האמנים חיו חיים בוהמיים בסטנדרטים של היום, הדבר לא היה המקרה אצל ויליאם ואדית גלקנס. בשנת 1957 פרסם אירה גלקנס ספר אנקדוטי על אביו ועל התפקיד שגילם בתנועה הריאליסטית המתעוררת באמנות.
בשנת 1906 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר, והפך לאקדמאי מן המניין בשנת 1933.
קריירה > השמונה

בניו יורק, גלקנס התחבר לקבוצת אמנים הידועה בשם The Eight- "השמונה", חמישה מהם (רוברט אנרי, ג'ון סלואן, ג'ורג' בנג'מין לוקס, אברט שין וגלקנס) נחשבים לריאליסטים. שאר החברים באגודה הרופפת הזו היו ארתור ב' דייוויס, ארנסט לוסון ומוריס פרנדרגאסט. "השמונה" לא היה מונח שנקבע מראש, אך לאחר התערוכה הראשונה שלהם בשנת 1908, הוא הפך לתואר הבלתי רשמי שלהם בעיתונות. שמונת האמנים האלה החליטו לקיים תערוכה נפרדת לאחר שחוו דחייה חוזרת ונשנית מהתערוכות "הרשמיות" באקדמיה הלאומית לעיצוב. מיזם הפריצה שלהם היה, בחלקו, דרך למחות על ההגדרה הנוקשה של הגוף השולט באמנות האמריקאית.
המופע שלהם בגלריית מקבת היה מוצלח, ונדד למספר ערים מניוארק לשיקגו בתערוכה שאצר סלואן. הציירים זכו להכרה רחבה יותר והוזמנו להציג במוסדות רבים. חשוב מכך, הם התחילו ויכוח לאומי על הנושאים המקובלים באמנות ועל הצורך לסיים את מגבלות המסורת בתרבות האמריקאית. רוב השמונה השתתפו גם ב"תערוכת אמנים עצמאיים "בשנת 1910, ניסיון נוסף לשבור את בלעדיות האקדמיה.
גלקנס, אנרי, סלואן, לוקס ושין היו דמויות מפתח בתנועה הריאליסטית באמנות החזותית במהלך השנים (בערך 1895–1920) הציירים תארו נושאים עירוניים חזקים, לפעמים לא אלגנטיים, וברכו על החופש האמנותי. הם לא עסקו בטכניקות מודרניסטיות; המיקוד שלהם היה בציור אנרגטי ובנושאים נגישים. גלקנס היה חלק בלתי נפרד מהקבוצה. היבטי הז'אנר של האמנות הזאת ניכרים ביצירתו באותה תקופה, במיוחד בציורים כמו "גן הגג של המרשטיין" (1901) ו"חורף, סנטרל פארק" (1905).
קריירה > שנים מאוחרות

עד שנת 1910 החל גלקנס להתרכז ב"סגנון צבעוני אישי ביותר" שייצג הפסקה מהשפעת זרם האשקאן באמנותו. עבודותיו הושוו לעיתים קרובות לאלה של רנואר, עד כדי כך שהוא כונה "הרנואר האמריקני". תגובתו של גלקנס לביקורת זו הייתה תמיד זהה: "האם אתה יכול לחשוב על אדם טוב יותר שימשיך אחרי רנואר?" במונחים אסתטיים, הקשר של גלקנס לחבריו שהיו חלק מהתנועת האשקן היה תמיד קלוש. בסופו של דבר, גלקנס היה צייר "טהור" שעבורו חשובה הייתה האמנות ולא היבט חברתי או קשר לאמן עם נטייה לפוליטיקה או פרובוקציה.
אותו הזמן אלברט סי בארנס, חבר כיתתו וחברו מבית הספר התיכון המרכזי, החל ללמוד ולאסוף אמנות מודרנית. הוא הזמין מגלקנס כמה עבודות "מתקדמות" במהלך נסיעה לפריז. גלקנס חזר מפריז עם כעשרים ציורים, שכללו יצירות של סזאן, רנואר, מאנה ומטיס, אלה היוו את ליבת מה שהפך לאוסף קרן בארנס. גלקנס ייעץ גם לברנס על תנועות אמנות ורכישות מאוחרות יותר.
בקרב אמנים בניו יורק, גלקנס היה ידוע בעינו המתוחכמת ובטעמיו הרחבים והקוסמופוליטיים.
בשנת 1916 כיהן גלקנס כנשיא האגודה החדשה שהוקמה על ידי אמנים עצמאיים, שתפקידה לספק הזדמנויות תערוכה רחבות יותר לאמנים פחות ידועים. הוא המשיך לנסוע לצרפת בין 1925 ל-1935 כדי ללמוד את עבודתם של האימפרסיוניסטים והפוסט-אימפרסיוניסטים. ציוריו קיבלו מדליות זהב מתערוכות שנתיות באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בשנת 1933 ושוב בשנת 1936.
בניגוד לרבים מחבריו בקרב השמונה, כמו סלואן ולוקס, שחייהם האישיים היו סוערים וכספם לא היה בטוח, גלקנס נהנה מנישואים מאושרים, מחיי בית מאושרים וקריירה קבועה, אם כי בשנות השלושים של המאה העשרים הוא נראה בעיני הדור הצעיר כאמן מיושן.
מוות ומורשת

גלקנס נפטר לפתע בעת חופשתו בווסטפורט, קונטיקט ב 22 במאי 1938. הוא נקבר בבית העלמין סידר היל בהרטפורד, קונטיקט.
הרטרוספקטיבה שלאחר המוות שלו במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית מספר חודשים אחר כך, שהוצגה גם במכון קרנגי בפיטסבורג, התקבלה היטב. המורשת שלו קשורה לזו של בית הספר האשקן ושל השמונה. אף על פי שהתרחק מכמה מהאידיאלים שלהם, ויליאם גלקנס המשיך להיחשב כחלק אינטגרלי מהתנועה הריאליסטית באמנות האמריקאית.
סגנון ונושא

הנושאים והסגנון של גלקנס השתנו במהלך חייו. בהשפעת היצירה שראה באירופה, מהאלס ומאנה ועד האימפרסיוניסטים, עבודתו המוקדמת של גלקנס משתמשת בצבעים כהים ודרמטיים. הוא תיאר סצנות של חיים עירוניים בפריז ופרבריה וצייר את התיאטראות והפארקים של מנהטן. הוא המשיך בסגנון ובנושא זה זמן מה עד שהחל להתנתק מ"השמונה". באותה נקודה הנושא השכיח ביותר שלו היה נופים, בעיקר סצנות חוף.
מאוחר יותר התגלה גלקנס בעיקר בזכות דיוקנאותיו, ולבסוף התמקד בטבע-דומם. למרות הנושא המשתנה, עבודתו של גלקנס הייתה בבירור תוצר של אדם שאהב את האיכות והבלתי מרוסנת של שמן על בד. פורבס ווטסון טען כי גלקנס התמקד באפקטים צבעוניים חזקים, יותר מכל, מכיוון ש"צבע העולם משמח אותו באופן יסודי, והצבע הפך לדחף הראשון והטבעי ביותר שלו." ציוריו הם, באופן פרדוקסלי, "רדופים על ידי אווירת אושר, אובססיבית להתבוננות שבשמחה." במובנים רבים, הוא תמיד היה העדין והפחות רדיקלי מבין האמנים האשקאניים.
גלקנס ספג ביקורת לעיתים על דמיונו לרנואר. הוא תויג כמחקה. נראה כי לגלקנס עצמו היה ספק לגבי מטרתו ומקוריותו. האמנות שלו לא שיקפה את המשברים החברתיים של אותם ימים, כמו השפל הגדול. במקום זאת, היא הציעה מפלט מאותה תקופת חושך.
הערות שוליים

↑  William J. Glackens | American painter, Encyclopedia Britannica (באנגלית)
↑  William Glackens, www.artchive.com
↑  American impressionism and realism, libmma.contentdm.oclc.org (באנגלית)
↑  A Finding Aid to the Ira and William Glackens papers, circa 1900-1990 | Digitized Collection, www.aaa.si.edu (באנגלית)
↑  Glackens, Ira. William Glackens and the Ashcan Group: The Emergence of Realism in American Art. New York: Crown, 1957.
↑  William J. Glackens
↑  Wattenmaker, Richard J. (Spring 1988), "William Glackens' "Beach Scenes" at Bellport", Smithsonian Studies in American Art, 2 (2): 74–94, doi:10.1086/424062, JSTOR 3108952.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007424036205171  BnF: cb131864975 (data)  GND: 119451646  ISNI: 0000 0000 6631 6228  LCCN: n50033149  RKD: 32039  SUDOC: 086053981  ULAN: 500018884  VcBA: 495/79649  VIAF: 69739352   WorldCat (עם VIAF): 69739352 
ויליאם גלקנס, איסט ריבר, 1902
ויליאם גלקנס, שותות סודה, 1935
ויליאם גלקנס, חוף בלפורד, 1912
ויליאם גלקנס, המזח בכיף קוד, 1908
ויליאם גלקנס, עירום עם תפוח,1910
ג'ון סלואן

| --- | --- |

 לידה:  2 באוגוסט 1871 לוק הייבן, ארצות הברית 
 פטירה:  7 בספטמבר 1951 (בגיל 80) הנובר, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה  Spring Garden College 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אסכולת אשקאן 
 הושפע על ידי:  תומאס פולוק אנשוץ, רוברט אנרי 
 יצירות ידועות:  חוף הים, גלוסטר, John French Sloan Self-Portrait, John French Sloan letter to Walter Pach, 1920 June 9, Monument in the Plaza 
 בן או בת זוג:  דולי סלואן (1901–?)  הלן פאר סלואן 
 
ג'ון סלואן (באנגלית: John Sloan;‏ 2 באוגוסט 1871 – 7 בספטמבר 1951) היה צייר וחרט אמריקאי. הוא נחשב לאחד ממייסדי אסכולת האמנות אמריקאית אשקאן. הוא גם היה חבר בקבוצה המכונה "השמונה". הוא ידוע בעיקר בזכות סצנות הז'אנר האורבני שלו ויכולתו לתפוס את תמצית חיי השכונה בעיר ניו יורק. הוא היה "צייר ריאליזם מוקדם במאה העשרים שאימץ את עקרונות הסוציאליזם" והעמיד את כישרונותיו האמנותיים לשירות אמונה זו."
קריירה > השפעות מוקדמות

בגיל צעיר נחשף סלואן לספרים ורפרודוקציות רבות דרך דודו, אלכסנדר פריסטלי, שהחזיק אוסף נרחב בספרייתו. השפעה עיקרית הייתה של ג'ון לייק, קריקטוריסט אנגלי. כבר בשנת 1894 החל למשוך תשומת לב בעזרת איורים דקורטיביים בסגנון גרפי חדש. עבודות אלה שילבו את השפעותיהם של אמנים אירופאים בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים, כולל וולטר קריין, וחושפים את מחקרו של סלואן על בוטיצ'לי והדפסים יפניים.
בשנת 1893 סלואן הוכשר בסטודיו של רוברט אנרי, שעודד את הצעירים לקרוא את וויטמן ועודד דיונים בספרים כמ "ציור מודרני של ג'ורג' מור" ושיחותיו של ויליאם מוריס האנט על אמנות. אנרי האמין בצורך ליצור אמנות אמריקאית חדשה, פחות עדינה, שהתאימה יותר לרוח התקופה השקפה שהתאימה לסלואן.
קריירה > אסכולת אשקאן

כמי שצייר סצנות עירוניות סלואן הוא אחד האמנים המזוהים ביותר עם אסכולת אשקאן. עם זאת, לדעתו זה היה מונח כוללני מדי. הוא הרגיש שהמונח מאחד יותר מדי ציירים שונים, וריכז את תשומת ליבם של הצופים בתוכן ולא בסגנון הציור.
שלא כמו אנרי, סלואן לא היה צייר קליל ועמל הרבה על עבודתו. גישתו השיטתית כלפי רישומים הועברה לציור שלו. "הגישה של סלואן ליצירת אמנות ריאליסטית אורבנית התבססה על תמונות שראה וזכר ולא שרטט אותן ברחוב, למרות שהטיפול האוטוגרפי שלו בצבע ובמדיה המודפסת מעביר את המראה של רישום מהיר. האפקט הוא רעיוני. מראה הרישום המהיר היה מאפיין עיקרי בסגנונו, ותואם את מטרת אסכולת אשקאן להציג נושא לצופה כרישום תמונה רגעית מהירה.
סלואן אהב לראות את תושבי הערים מקיימים אינטראקציה. תלמיד שלו כתב, "הוא התעניין במה שמכנים ז'אנר סצנות רחוב, חיי מסעדה, ציורי סלונים, סירות מעבורת, גגות, חצרות אחוריות וכן הלאה, דרך קטלוג שלם של נושאים שבשגרה." כמו אדוארד הופר, סלואן השתמש לעיתים קרובות בפרספקטיבה של החלון בציור שלו, כדי ליצור מיקוד. תשומת הלב של סלואן לאירועים בסביבה העירונית מזכירה את טכניקות העלילה ששימשו בסיפורת הריאליסטית ובסרטים ההוליוודיים שמהם נהנה.
בכל פעם שסלואן נשאל על ההקשר החברתי בציוריו או על הסוציאליזם שלו, הוא אמר שציוריו נעשו מתוך "אהדה, אך ללא תודעה חברתית ... מעולם לא התעניינתי להכניס תעמולה בציורים שלי, כך שזה מרגיז אותי כאשר היסטוריונים לאמנות מנסים לפרש את תמונות חיי העיר כ"מודעות חברתית ". ראיתי את חיי היומיום של האנשים, ובסך הכל תיארתי אותם."
בסוף שנות העשרים של המאה העשרים, כשנוצר שוק לתמונות העיר שלו והוא היה עשוי להתפרנס מהן, סלואן שינה את הטכניקה שלו ונטש את הנושא העירוני האופייני לו לטובת ציורי עירום ודיוקנאות. עצמאות זו הייתה אופיינית לו לחלוטין, למורת רוחו של סוכניו.
מורשת

ציוריו של סלואן נמצאים כמעט בכל המוזיאונים הגדולים באמריקה.
בשנת 1971, הודפס ציור שלו מ-1907 על בול דואר בארצות הברית לכבודו.
תלמידיו כללו את פגי בייקון, אהרון בוהרוד, אלכסנדר קלדר, רג'ינלד מארש, ברנט ניומן, ונורמן ראבן. בשנת 1939 פרסם ספר על תורת הציור Gist of Art, שהופיע בדפוס במשך למעלה משישים שנה.
בלובי של משרד הדואר של ארצות הברית בברונקסוויל, ניו יורק, מוצג ציור קיר של סלואן שצויר בשנת 1939 וכותרתו "הגעת הדואר הראשון" בברונקסוויל בשנת 1846 בהזמנת אגף האוצר לאומנויות יפות. סניף הדואר והציור קיר רשומים בפנקס הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1988.
לקריאה נוספת

Lobel, Michael, John Sloan: Drawing on Illustration, Yale University Press; 1st Edition, 2014. מסת"ב 978-0300195552
הערות שוליים

↑  Grant Holcomb, John Sloan and "McSorley's Wonderful Saloon", American Art Journal 15, 1983, עמ' 5–20 doi: 10.2307/1594332
↑  Loughery, John. John Sloan: Painter and Rebel . New York: Henry Holt, 1995.
↑  Bruce St. John, John Sloan in Philadelphia, 1888-1904, American Art Journal 3, 1971, עמ' 80–87 doi: 10.2307/1593910
↑  Seeing the City: Sloan's New York (באנגלית)
↑  Aaron Bohrod, On John Sloan, College Art Journal 10, 1950, עמ' 3–9 doi: 10.2307/772361
↑  Leeds, Valerie Ann. The World of John Sloan. Orlando, Florida: Mennello Museum of American Art, 2009
↑  US Post Office--Bronxville, web.archive.org, ‏2012-10-15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268199905171  PLWABN: 9810551216905606  BNE: XX1123792  BnF: cb126506214 (data)  GND: 11879762X  ISNI: 0000 0001 0928 6293  KulturNav: 49c242b6-c857-4a4a-a445-0b39dbd9ec21  LCCN: n50012568  LNB: 000201605  MusicBrainz: d6a8f222-7198-40ef-b5e5-8aef3d116059  NKC: jx20130430002  NLA: 35504376  NLG: 223647  NTA: 071288902  RKD: 73080  SNAC: w6vq342h  SUDOC: 066887860  TePapa: 2106  Trove: 977209  ULAN: 500014645  VcBA: 495/202659  VIAF: 2509005   WorldCat (עם VIAF): 2509005 
אדם וחווה הסיפור האמיתי, קריקטורה של ג׳ון סלואן, 1913
השדרה החמישית בניו-יורק, ג׳ון סלואן
תליית כביסה על הגג בניו-יורק, ג׳ון סלואן
בחוף הים, ג׳ון סלואן ,1907
הלן פאר, אשתו השנייה של ג׳ון סלואן, 1947
הלאפייט, 1927 במוזיאון המטרופוליטן לאמנות
בול דואר עם ציור של ג׳ון סלואן, 1971
ג'ורג' איננס

| --- | --- |

 לידה:  1 במאי 1825 ניובורג, ארצות הברית 
 פטירה:  3 באוגוסט 1894 (בגיל 69) בריג אלן, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  בית הקברות רוזדייל 
 תחום יצירה:  ציור נוף, ציור 
 זרם באמנות:  אסכולת נהר הדסון 
 יצירות ידועות:  Moonlight in Virginia, Tragedy at Sea 
 צאצאים:  George Inness, Jr., Helen Inness 
 חתימה:   
 www.georgeinness.org
 
ג'ורג' איננס (באנגלית: George Inness;‏ 1825 – 1894) היה צייר נוף אמריקאי בולט. אף על פי שהסגנון של איננס התפתח בשלבים שונים על פני קריירה פורה שנמשכה יותר מארבעים שנה ואלף ציורים, עבודותיו זכו בעקביות לשבחים על יכולתם לעורר את הנפש. היה ממייסד סגנון הטונליזם.
ביוגרפיה

ג'ורג' איננס נולד בניובורג, ניו יורק, ב-1 במאי 1825. הוא היה החמישי מבין שלוש עשרה ילדים שנולדו לג'ון ויליאם איננס, חקלאי, ואשתו, קלריסה בולדווין. משפחתו עברה לניוארק, ניו ג'רזי כשהיה כבן חמש. בשנת 1839 למד מספר חודשים אצל הצייר ג'ון ג'סי בארקר. בשנות העשרה שלו עבד איננס כשרטט מפות בעיר ניו יורק. במהלך תקופה זו משך את תשומת ליבו של צייר הנוף הצרפתי רגיס פרנסואה גיינו, עמו למד לאחר מכן. לאורך אמצע שנות הארבעים של המאה ה-19 הוא השתתף בשיעורים באקדמיה הלאומית לעיצוב, ולמד את עבודתם של אמני אסכולת נהר ההדסון תומאס קול ואשר דורנד. "אם", נזכר אינס לאחר מכן במחשבה, "אפשר לשלב בין שני אלה, אנסה." הוא התחיל את עבודתו באקדמיה הלאומית בשנת 1844.
איננס פתח את האולפן הראשון שלו בניו יורק בשנת 1848. בשנת 1849 התחתן עם דיליה מילר, שנפטרה כמה חודשים לאחר מכן. בשנה שלאחר מכן התחתן עם אליזבת אביגיל הארט, איתה נולדו לו שישה ילדים.
קריירה מוקדמת

בשנת 1851 פטרון בשם אוגדן הגרטי נתן לו חסות למסע הראשון של לאירופה לצייר וללמוד. איננס בילה חמישה עשר חודשים ברומא, שם למד לצייר נופים עם קלוד לורן וניקולה פוסן. [7] הוא גם שכר שם אולפן מעל זה של הצייר ויליאם פייג'. בשנת 1853 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר חבר והפך לאקדמאי מן המניין בשנת 1868.
במהלך הנסיעה לפריז בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19, איננס הושפע על ידי אמנים שעבדו באסכולת ברביזון בצרפת. ציירי הברביזון הצטיינו בזכות עבודות הברשת הרופפות יותר, פלטת הצבעים הכהה יותר והדגש על מצב הרוח. איננס הפך במהרה למוביל האמריקאי בציור בסגנון ברביזון, אותו פיתח לסגנון אישי ביותר. בשנת 1854 נולד בפריז בנו ג'ורג' אינס, ג'וניור, שהפך אף הוא לצייר ציורי נוף.
באמצע שנות החמישים של המאה ה-19 הוזמן איננס על ידי חברת הרכבות "דלאוור- לקוואנה המערבית" ליצור ציורים שתיעדו את התקדמות הנחת המסילה. הציור "עמק הלקוואנה", 1855. מתעד את ראשית המסילה בסקרנטון, פנסילבניה, ומשלב טכנולוגיה ושממה בתוך נוף אחד. עם הזמן, לא רק שאיננס התנער מהנוכחות התעשייתית לטובת נושאים לוקאליים או אגרריים, אלא שהוא היה ייצר חלק גדול מעבודותיו המאוחרות בסטודיו, תוך שהוא מצייר מהזיכרון החזותי שלו, כדי לייצר סצנות שלעיתים קרובות קיבלו השראה ממקומות ספציפיים.