קוה (ממלכה עתיקה)
היסטוריה

ייסוד בית המלוכה בממלכה, שנקרא בפיניקית "בית מפש" ובלווית "בית מֻכסַ" (במעתק פּ–כּ המוכר בין לווית לשפות שמיות) קשור לדמות האגדית היוונית מופסוס.
לפי השמות פרטיים הידועים מהממלכה, אוכלוסייתה כללה בעיקר לווים (אנ') (דוברי לווית), ובנוסף להם גם חורים, שחלקם כיהנו כמלכים. הרכיבים הלוויים באוכלוסיית קיליקיה שרדו עד התקופה הרומית. מהשם "חִֿיַוַ", וכן מעדותו של הרודוטוס שלפיה הקיליקיים נקראו בעבר "היפַכאים" (תת קבוצה של אכאים), ניתן להסיק שהתקיים גם רכיב יווני־אכאי באוכלוסיית הממלכה.
שופילוליומה הראשון מלך פליסתין, ששלטונו מתוארך למחצית השנייה של המאה ה־10 לפנה"ס, כתב בכתובות שהציב ברוסוס (אנ') שהוא נלחם נגד העיר אדנה וממלכת חִֿיַוַ, המזוהה עם קוה.
קוה מופיעה לראשונה בכתובות הקדומות במאה ה־9 לפנה"ס. קוה הייתה בין הממלכות שהתייצבו נגד שלמנאסר השלישי במסעו ללבנט ב־858 לפנה"ס. ברית זאת לא האריכה ימים, ובכמה מסעות צבאיים, האחרון ב־833 לפנה"ס, כבש שלמנאסר מהמלך את קוה. שלמנאסר העיד שבשנתו העשרים כבש את הערים לוסַנדה (היא לַוַזַנתִיַ (אנ')), אַבַרנַנו וכִיסוַּתנוּ (היא כֻמַּנִּ (אנ'), ומקור שמה בשם כִזֻּוַתנַ) מהמלך כַתֵה (mKa-te) יחד עם ערים אחרות, מהקרובה עד הרחוקה, טבח ובזז, ובעיר הקרובה ביותר והרחוקה ביותר (שנמצאת בלשון יבשה) הקים פסל שלו ועליו תאריו. בגרסה אחרת של התיאור, הוסיף שלמנאסר שהוא קיבל מכתה מנחה והעניקהּ לאל אדד. בתיאור מסע שבשנתו ה־25 נכתב שכבש את העיר תִימוּר, טבח, בזז, החריב ושרף ערים ללא מספר. בתיאור המסע שבשנתו ה־26 תיאר שצעד "בפעם הרביעית" לעריו של כַתֵה, ומינה את אחיו כִירִּי במקומו. במקום אחר כתב שלמנאסר שהוא הגביל את כתה לעיר מלכותו פחֿרו בלבד, ולקח את בתו של כתה, יחד עם נדוניה שהגיש לו, לכלח. קוה הייתה חשובה לאשור בשל היותה מרכז סחר ימי וחלישתה על הדרכים למכרות בהרי הטאורוס.
מלך הדננים מוזכר בכתובת כלמו כמי ששכר את מלך אשור ללחוץ על ממלכתו של כלמו, שמאל, ומדובר ככל הנראה במלך כתה.
החל מ־831 לפנה"ס נסוגים אשורים מהאזור בעקבות מהומות באשור. בתקופה זאת, מלך קוה נזכר בכתובת זכור כאחד המלכים שנלחמו נגד זכור מלך חמת ולעש. קוה הופיעה שוב בכתובות האשוריות בימי תגלת־פלאסר השלישי, שציין את אוריכּי מלך קוה ברשימת המלכים שהגישו לו המנחה. אותו מלך הציב את הכתובת הדו-לשונית מצ'ינקיי, שבה מכונים בני הממלכה "דננים"; אוריכי ("ו[ריכ]" בכתובת") סיפר על הרחבת ארצו, חיזוק צבאו ובניית 15 מבצרים. נראה שבימי תלגת־פלאסר או שלמנאסר החמישי סופחו קוה ושמאל שכנתה לאשור, שכן סרגון השני הזכיר סריס שמינה לשלוט על קוה (בהקשר של מתקפה על מִיתה מלך משך); עם זאת, אוּרִך מוזכר במכתב שנמצא בכלח מסוף ימי סרגון, כך שייתכן שרק חלק מקוה סופח לאשור, או שהסיפוח לא כלל את ביטול השושלת המקומית. סרגון השני סיפר שנתן פקודה לכבוש את ארץ האיונים "בלב הים", וציין כי מתקופה קדומה הם הרגו את אנשי צור וקוה; בהמשך הוא מציין שהכנעת האיונים השכינה שלום בצור ובקוה. במקומות אחרים סיפר סרגון שהוא הכניע את מִיתה מלך משך (פריגיה) והשיב את חַֿרֻּוַה, אֻשְׁנַנִיס וקוּמַסִי, מבצרי ארץ קוה שנכבשו "בעבר הרחוק", למצבם הקודם. במכתב אחד מסרגון לנציב קוה אשּור־שרּו־אוצּור מסומן מפנה ביחס לפריגיה: במכתב מספר שמִיתה תפס ארבעה עשר שליחים ששלח אוריכי מלך קוה (שייתכן שבאותה עת היה בגלות) למלך אוררטו, ובמחוות שלום (שנבעה אולי מהאיום הקימרי) מסר אותם לאשורים; וסרגון, מתוך רצון ששיתוף הפעולה שלו עם פריגיה תאפשר שליטה חזקה בתובל, הורה לנהוג מול מִיתה בסבר פנים.
אזתוד, אחד מהשליטים בקוה, מוכר מהכתובות מונומנטליות שהציב בקאראטפה. החוקרים חלוקים באשר לתארוך הכתובות. לפי חלק מהחוקרים, זמנן של הכתובות הוא המאה ה־8 לפנה"ס, מאחר שבכתובות מספר אזתוד שהמליך אותו מלך בשם "אורך", המזוהה עם אוריכי בכתובות האשוריות, וכן מאחר שהאותיות אופייניות למאה ה־8 לפנה"ס. לפי חוקרים אחרים, זמנן של הכתובות הוא המחצית השנייה של המאה ה־9 לפנה"ס, מכמה נימוקים: "אורך" המוזכר בכתובת איננו בהכרח אוריכי מהכתובות האשוריות – ייתכן שהשם חזר על עצמו בשושלת; בכתובת לא מוזכרת אשור, שהייתה כוח משמעותי במאה ה־8; ובפסלים שנמצאו עם הכתובת לא ניכרת השפעה אמנותית אשורית. אשר לשימוש בשפה הפיניקית בקוה, הועלו שתי תאוריות מרכזיות: האחת מסבירה שאוריינות הכתב הפיניקי, שהגיע בעזרת סוחרים פיניקים, הייתה קלה לעומת הכתב ההירוגליפי הלווי; השנייה מציעה שהאליטה בקוה, שלא הייתה לווית אלא, ככל הנראה, יוונית, העדיפה להשתמש בשפה נבדלת מהלווית כדי לבסס את זהותה.
בראשית ימי סנחריב, קוה השתתפה במרז האנטולי נגד האשורים; רק בשנת 695 לפנה"ס שבה קיליקיה – ובתוכה ממלכת קוה וממלכת חֿילכּו (אנ') השכנה – לשליטה אשורית. לאחר הכיבוש שוקמה תרסוס ובוצרה, ובחפירות נמצאו בה תעודות אשוריות. בכתובותיו הזכיר סנחריב את אנשי קוה בין עמים שלא נכנעו לעולו, ולכן נענשו בעקירה בכוח, בנשיאת סלי אדמה ובהכנת לבנים. הארץ מוזכרת גם בסיפור מרידת אנשי חֿילכּו בעידוד כירוה (הנקרא גם שולמו־בל), כארץ שנתפסה על־ידי המורדים. למרות הלחץ של ממלכת תובל ושבטי חֿילכּו וגומר (הקימרים) על השלטון האשורי באנטוליה, קוה נשארה תחת שליטה אשורית עד ימי אשורבניפל, שהזכיר בכתובותיו את מושל קוה.
בכתובת משנת 610 לפנה"ס מוזכרת קוה בשם Ḫume (ה־m נהגתה כ־w), תחת נבופלאסר מלך האימפריה הבבלית החדשה. נבוכדראצר השני ערך שני מסעות לקוה, ומאמירתו שכבש גם את לוד (לידיה) (אמירה שיש המטילים ספק באמינותה), שכנתה ממערב, עולה שהוא השתלט על כולה. בתעודות מימיו אף נזכרים שבויים מקוה ומלידיה מקבלים קצבות מזון מחצרו. נרגלשראצר ציין בכתובותיו שהגיע במסעותיו עד לוד (כלומר, עבר בקוה), ונבונאיד יצא למסע לקוה כבר ב־555 לפנה"ס, שנתו הראשונה בשלטון. המניע הבבלי לשלטון בקוה היה, ככל הנראה, אספקת מתכות, ואכן בתעודות מימי נבונאיד מוזכרות כמויות רבות של מתכות – במיוחד ברזל – מיובאות לבבל מקוה.
החל מהתקופה הפרסית נכבשה קוה על־ידי חֿילכּו (אנ').