stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיאטרון המעלות
תולדות המקום

בז' בניסן תרפ"ה, 1 באפריל 1925, התקיים בקמפוס הנבנה בהר הצופים טקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים. הטקס נועד לחבר את הציבור הרחב אל האוניברסיטה הצעירה ולסמן בתודעה הציבורית את תחילת פעילותה של האוניברסיטה כמוסד אקדמי מוביל בעם ישראל, שהוקם בתכנונה של התנועה הציונית בארץ ישראל.
לצורך הטקס תכנן האדריכל פריץ קורנברג אמפיתיאטרון זמני בהר הצופים ונבנתה במת כבוד מעץ. המקום שנבחר להקמת התיאטרון נמצא בצידו המזרחי של הקמפוס וצופה אל עבר מדבר יהודה והרי אדום.
לאחר כעשור נבנה מבנה הקבע של התיאטרון בתכנון האדריכל בנימין צ'ייקין.
התיאטרון

התיאטרון הקבוע נבנה באותו מקום של קודמו ונקרא "תיאטרון המעלות". בתחתית התיאטרון נבנתה במה בסגנון רומי עם חמישה שערים שדרכם ניתן לראות את הנוף, מעל השערים הכתובת האוניברסיטה העברית בירושלים בעברית ובאנגלית וסמליל האוניברסיטה. משני צידי הבמה ומתחתיה נבנו אולמות ומחסנים.
במהלך מלחמת העצמאות ניזוק התיאטרון וגם השנים שבהן הקמפוס היה מובלעת בשטח ממלכת ירדן לא הועילו למצבו הפיזי. לאחר מלחמת ששת הימים, כשחזרה האוניברסיטה להר הצופים, בוצעו עבודות שיפוץ בתיאטרון. עבודות השיפוץ נתרמו על ידי הזוג רוטברג מאילינוי, ארצות הברית ושם התיאטרון הוסב ל"תיאטרון רוטברג".
במהלך השנים התיאטרון משמש לטקסים הרשמיים של האוניברסיטה. לאחר מלחמת ששת הימים נערך במקום טקס הענקת תוארי דוקטור ודוקטור לשם כבוד במהלכו קיבל רמטכ"ל המלחמה, רב-אלוף יצחק רבין, תואר דוקטור לשם כבוד. במעמד קבלת הטקס נשא רבין את נאום הר הצופים.
תמונות התיאטרון

קונצרט באמפיתיאטרון, שנות השלושים
שערי הכניסה לתיאטרון
מדרגות התיאטרון
העמודים ושם האוניברסיטה
האמפיתיאטרון הזמני בטקס הפתיחה
ראו גם

אמפיתיאטרון גבעת רם
תהילים קכ"ז

תהילים קכ"ז הוא המזמור ה-127 בספר תהילים (על פי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים זהו המזמור ה-126). המזמור שייך לקובץ שירי המעלות והוא היחיד מביניהם שמיוחס לשלמה. המזמור נפתח בפסוק ”שִׁיר הַמַּעֲלוֹת לִשְׁלֹמֹה, אִם ה' לֹא יִבְנֶה בַיִת שָׁוְא עָמְלוּ בוֹנָיו”.
המזמור הוא מעין הטפת מוסר של משורר תהילים לקהל, אולם ניתן למצוא בו גם רמזים לתפילת בקשה הנאמרת בגוף שלישי.
בלטינית המזמור מוכר כ"Nisi Dominus".
תוכן המזמור ומבנהו

בעל המזמור מטיף מוסר לקהילה עלומת שם. יש הסוברים כי מזמור זה הוא מזמור בקשה שהדובר מוסר אותה בגוף שלישי. המזמור כולל את מחשבותיו של בעל המזמור הבאים לידי ביטוי בבקשה שמשאלתו תתקיים. יש המחלקים את המזמור לשני חלקים: החלק ראשון פסוקים א'-ב'דן באפסות מעשיו של האדם ואין ה' מסייע בידם. החלק השני, פסוקים ג'- ה דן בשבח בניו של ה'. הקשר התכני אינו ברור אך יש הסוברים כי במילה 'בית' שבמופעיה במקרא מתפרשת כמשפחה, כלומר, בני ביתו ועיסוקו לא יתקיימו ללא עזרת ה'. זיקה נוספת הבאה לידי ביטוי במזמור היא בשימוש שעושה בעל המזמור בפועל ש-מ-ר, בהגנה על העיר בחלקו הראשון של המזמור לבין ההגנה על העיר מאויביה על ידי הבנים.
סוגת המזמור

מזמור קכ"ז (בדומה למזמור העוקב, תהילים קכ"ח) שייך לקבוצת מזמורים לא גדולה בספר תהילים, המכונים 'מזמורי חכמה'. מטרתם של מזמורים אלו היא לחנך להשקפת עולם ראויה, להטיף לקוראיהם את חכמת החיים המקראית, וזאת באופן שדומה למה שמנסים לעשות ספר משלי וחיבורים נוספים במקרא המשתייכים לספרות החכמה. בעוד שרובם המכריע של מזמורי תהילים מבטא את היחס שבין האדם לבין האל, עוסקים מזמורי החכמה בהדרכת האדם בדרכי החיים.
המזמור בליטורגיה

בחלק מקהילות אשכנז, נוהגים לומר מזמור זה (יחד עם "ברכי נפשי" ושאר מזמורי שיר המעלות) אחרי תפילת מנחה של שבתות החורף, כלומר משבת בראשית עד (ולא עד בכלל) שבת הגדול.
בתרבות

על המילים "אִם ה' לֹא יִבְנֶה בַיִת שָׁוְא עָמְלוּ בוֹנָיו בּוֹ אִם ה' לֹא יִשְׁמׇר עִיר שָׁוְא שָׁקַד שׁוֹמֵר", מבצעים מקהלת שירה את לחנו של שלמה יהודה רכניץ
הערות שוליים

↑  יאיר הופמן, עולם התנ"ך: תהילים ב', תל אביב, דוידזון עתי, 1996, עמ' 230
↑  מלבד שני המזמורים שצוינו לעיל, יצוין כי גם המזמורים הבאים: א', (ל"ד), ל"ז, מ"ה, מ"ט, (ע"ח), קי"ב, קל"ג. בסוגריים צוינו מזמורים שיש ספק ביחס אליהם. אבי הורביץ עוסק בספר 'שקיעי חכמה בספר תהילים' (מאגנס ירושלים תשנ"א) בזיהויים של מזמורי החכמה בספר תהילים מזווית הראייה הלשונית. בפרק הראשון של ספרו נמצאת סקירה ביקורתית של גישות החוקרים שקדמוהו, ואשר דנו על שיטת הזיהוי של מזמורי החכמה בתהילים ועל היקפם. בעמ' 128 בספרו מובא נספח ובו טבלה סינופטית שבה מוצעות שיטותיהם של עשרה חוקרים מתחילת שנות השלושים של המאה העשרים ועד אליו, בדבר זיהויים של מזמורים בספר תהילים כמזמורי החכמה. העיון בטבלה מלמד שרק על חמשה מזמורים מסכימים רוב של שמונה חוקרים או יותר, והם: א', ל"ד, ל"ז, מ"ט, קי"ב. אף היקפם של מזמורי החכמה בספר תהילים נתון במחלוקת בין המרבים (ארבעה עשר) לממעיטים (חמשה-ששה).
↑  רמ"א, אורח חיים, סימן רצ"ב, סעיף ב'; סדר עבודת ישראל, רעדלהיים תרכ"ח, עמ' 269.
↑   אם ה' לא בית, בביצוע מקהלת שירה, וידאו קליפ של השיר  באתר יוטיוב (אורך: 4:58), 2 באוקטובר, 2013
|  שלמה המלך |
| --- | --- | --- |
| משפחתו | דוד • בת שבע • נעמה העמונית • בת פרעה • רחבעם • מלכת שבא |  |
| חיבורים שיוחסו לו | משלי • קהלת • שיר השירים • מזמורי שלמה • חכמת שלמה • תהילים ע"ב • תהילים קכ"ז |  |
| במקרא | צוואת דוד • חלום שלמה בגבעון • עליית שלמה למלוכה • משפט שלמה |  |
| אגדות שלמה | כסא שלמה • שלמה המלך ואשמדאי • שלמה המלך והדבורה • שלמה המלך ומלכת שבא • ברית שלמה |  |
| שונות | בית המקדש הראשון • ים של שלמה |  |
| הנצחתו | נחל שלמה • הר שלמה • בריכות שלמה • איי שלמה • עמודי שלמה • מרחב שלמה • מבצע שלמה |  |
| בתרבות המודרנית | שלמה המלך ושלמי הסנדלר • אגדות המלך שלמה • הספר מכרות המלך שלמה (עיבודים: מכרות המלך שלמה (סרט, 1985) • מכרות המלך שלמה (סרט, 1986)) |  |
תומאס דוד

תומאס ג'וזף דוד (באנגלית: Thomas Joseph Dodd‏; 15 במאי 1907 – 24 במאי 1971) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי. מהתובעים במשפטי נירנברג. כיהן כחבר הקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת קונטיקט, ראשית בבית הנבחרים (1957-1953) ולאחר מכן בסנאט (1971-1959).
ביוגרפיה > תחילת דרכו

דוד נולד בנורוויץ', עיר השוכנת במחוז ניו לונדון שבקונטקיט, בנם של אביגיל מרגרט (לבית או'סאליבן) ותומאס ג'וזף דוד, קבלן בניין. כל ארבעת סביו היגרו אל ארצות הברית מאירלנד. סביו וסבתו היו חקלאים בעמק נהר האוסטוניק במסגרת חוות טבק מסחריות גדולות הממוקמות ליד העיירות קנט וניו מילפורד. ב-1926 הוא סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר המכינה מכללת סנט אנסלם, שנוהל בידי נזירים בנדיקטינים בגופסטאון שבדרום ניו המפשייר. ב-1930 סיים את לימודיו במכללת פרובידנס עם תואר ראשון בפילוסופיה, ושלוש שנים לאחר מכן השלים לימודי משפטים באוניברסיטת ייל. ב-1934 נישא דוד לגרייס מרפי ולהם נולדו שישה ילדים, בהם כריס דוד.
בשנים 1933–1934 היה סוכן מיוחד של לשכת החקירות הפדרלית, כאשר גולת הכותרת בנתיבתו המקצועית הייתה השתתפות בניסיון לא מוצלח ללכוד את ג'ון דילינג'ר במדינת ויסקונסין. הוא היה גם המנהל של מנהל הנוער הלאומי (National Youth Administration) בקונטיקט משנת 1935 עד 1938. דוד היה עוזרם של חמישה מהתובעים הכלליים של ארצות הברית, בהם רוברט ה. ג'קסון והומר סטיל קאמינגס בשנים 1938–1945.
כסוכן מיוחד של התובע הכללי, דוד היה למעשה תובע פדרלי. הוא עבד בעיקר בתיקים משפטיים הנוגעים לזכויות אזרח וחירויות פליליות, כולל העמדתו לדין של ארגון הקו קלוקס קלאן בשנות ה-30 של המאה ה-20. ב-1942 הוא נשלח להרטפורד כבא כוחה של התביעה בפרשת ריגול גדולה בה נאשמו חמישה גברים בהפרת חוק הריגול משנת 1917 בגין קשירת קשר לאיסוף ומסירת מידע פנימי של צבא ארצות הברית, הצי האמריקאי ומחלקת ההגנה לגרמניה הנאצית או לקיסרות היפנית. ארבעה מתוך חמשת הגברים הודה באשמה, ודוד פעל להרשעתו של הנאשם החמישי, הכומר קורט אמיל ברונו מולזאן.
ביוגרפיה > משפטי נירנברג

| --- | --- |
 :  ראו גם – משפטי נירנברג
דוד נענה להצעתו של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית רוברט ה. ג'קסון, התובע הראשי מטעם ארצות הברית, להצטרף אליו לגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה כתובע במשפטי נירנברג. שניהם שאפו להעניק את הזכות להליך הוגן עבור פושעי מלחמה נאצים. דוד ציפה שהתפקיד יימשך חודשים אחדים בלבד, אך למעשה הוא בילה באירופה כ-15 חודשים. דוד הציע למקם את בית הדין הבינלאומי בו הועמדו לדין הנאצים בעיר היידלברג משום שהיא שרדה את המלחמה כמעט ללא פגע, אך בסופו של דבר נבחרה נירנברג כמקום המשפטים.
באוקטובר 1945 ג'קסון מינה את דוד ליועץ המשפטי הבכיר שלו עבור משפטי נירנברג, ובהמשך — ב-1946 — מינה אותו לפרקליט המשפטי הביצועי ולמעשה מס' 2 בשרשרת התובעים. בקיץ 1946 מינה ג'קסון את דוד לתפקיד הפרקליט הראשי בפועל בזמן ששב לוושינגטון הבירה. דוד עצמו חזר לארצות הברית רק באוקטובר 1946. הוא תיאר את שליחותו בגרמניה כ"בחינה עמוקה בקטלוג הנורא ביותר של ההיסטוריה של הפשעים האנושיים".
דוד חקר את הנאשמים וילהלם קייטל, אלפרד רוזנברג, הנס פרנק, ולטר פונק, באלדור פון שיראך, פריץ זאוקל וארתור זייס-אינקווארט. בנוסף לחקירה נגדית, דוד ניסח כתבי אישום נגד הנאשמים, הציג תיעודים ממחנות ריכוז, סיפק ראיות לעבדות מצד המפלגה הנאצית וחשף עדויות להכנות כלכליות של הנאצים למלחמה אגרסיבית.
דוד הראה באמצעות הראיות שהציג כי אריך קוך, ראש נציבות הרייך אוקראינה והנאשם הנס פרנק, המושל הכללי של הגנרלגוברנמן היו אחראים לתוכנית הגירוש של כמיליון פולנים במטרה לשעבד אותם. דוד גם הראה עדויות לכך שהנאשם ולטר פונק הפך את הרייכסבנק למחסן של שיני זהב ושאר דברי ערך שנבזזו מהאנשים שנפלו קרבן למחנות הריכוז. דוד הציג סרט של הכספות בפרנקפורט, שם מצאו הכוחות הצבאיים של בעלות הברית חפצים יקרי-ערך אלה, בהם נמנים שיניים תותבות, עגילים, כלי כסף ונברשות. בנוסף, הוא הציג ראיות מחרידות ביותר כדוגמת ראש אנושי מפוחלץ, מכווץ ומשומר של אחד מקרבנות מחנה הריכוז, אשר שימש כמשקולת נייר על ידי מפקד מחנה הריכוז בוכנוואלד.
תביעות סופיות הוגשו ב-31 באוגוסט 1946, ובית הדין הודיע על פסק הדין הסופי בספטמבר 1946. דוד עזר לצוות התביעה של בעלות הברית בהרשעת כל הנאשמים פרט לשלושה. כולם, פרט לאחד הנאשמים, טענו לחפותם, כולל הרמן גרינג, אותו האשים דוד כי הורה לריינהרד היידריך להוציא לפועל את הפתרון הסופי ולחולל את השואה. בנוסף להעמדתם לדין של נאשמים אלה, דוד דרש בסיכומו לבית הדין כי על כל ששת הארגונים הנאציים שהועמדו לדין יש להרשיע בפשעים נגד האנושות, מאותה עילה של הפשעים נגד האנושות המיוחסים לאישים הנאצים עצמם. ששת הארגונים הללו הם "חילות המנהיגות", ממשלת הרייך השלישי, הגסטפו, האס אה, הוורמאכט והאס אס.
דוד עוטר במספר פרסים כהוקרה על עבודתו במשפטי נירנברג. ג'קסון העניק לו את מדליית החופש ביולי 1946 והנשיא הארי טרומן העניק לו את מדליית תעודת הכישורים, אותה העניק לו ג'קסון באופן אישי בהרטפורד בסתיו 1946. דוד נכנס גם למסדר האריה הלבן של צ'כוסלובקיה. ב-1949, ממשלת פולין רצתה להעניק לדוד את "צלב הקצונה של מסדר תחיית פולין", אך דוד דחה את המדליה בגלל מחויבותו לזכויות אדם והשקפותיו כי ממשלת פולין כופה עריצות דומה לזו של הנאצים וטענתו כי קבלת כבוד מנשיא פולין משולה לקבלת כבוד מהפיהרר.
ביוגרפיה > בקונגרס האמריקאי ומותו

דוד נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן שם שתי תקופות כהונה בנות שנתיים כל אחת. ב-1956 הפסיד בבחירות לסנאט לפרסקוט בוש, אך נבחר ב-1958 למושב השני של קונטיקט בסנאט, ואז נבחר מחדש ב-1964.
לפני שנבחר לסנאט של ארצות הברית, דוד נשכר כשתדלן של גואטמלה בארצות הברית תמורת חמישים אלף דולר אמריקני לשנה. באותה עת נשלטה גואטמלה על ידי הדיקטטור קרלוס קסטילו ארמאס. אחרי ביקור חפוז של דוד בגואטמלה סיטי, שכנע דוד את בית הנבחרים להרחיב את סיוע החוץ לגואטמלה. התיקון של דוד עבר ולגואטמלה הוענק סיוע חוץ בגובה 15 מיליון דולר ב-1956. כאשר גורמים במפלגה הרפובליקנית עימתו את דוד עם העובדה שהוא שתדלן של משטר עריצי, דוד אמר כי ”אני עורך דין פעיל ואני גאה בעובדה שהממשלה האנטי-קומוניסטית בגואטמלה ביקשה ממני לטפל בענייניה המשפטיים בארצות הברית. מובן שלא אעשה זאת עבור ממשלת גואטמלה או כל לקוח פרטי אחר אם אבחר לסנאט.”
ב-1961 ביקר דוד ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו כדי לחקור את מלחמת האזרחים שפרצה בשל הכרזת העצמאות של קטנגה. בסתיו 1965 פעל דוד למעצרו של מרטין לותר קינג בטענה כי התנגדותו למלחמת וייטנאם היא הפרה של "חוק לוגאן", אשר הגדיר כפשע משא ומתן של אזרחים אמריקאים לא מוסמכים עם ממשלות זרות אשר נמצאות בסכסוך עם  ארצות הברית.
כיו"ר ועדת המשנה של הסנאט לענייני עבריינות נוער, דוד פעל למען הגבלת רכישת אקדחים שהוזמנו בדואר, ובהמשך הגבלה של רכישת רובים. מאמצים אלו הגיעו לשיאם ב"חוק הפיקוח על הנשק" משנת 1968 אותו הגה דוד.
ב-1967 החליט הסנאט של ארצות הברית לגנות את דוד עקב הגילוי כי המיר כספי בחירות לחשבונותיו האישיים ועשה שימוש בכספים אלה. היה זה הגינוי הראשון של הסנאט מאז ג'וזף מקארתי ב-1954, והיה אחד מששת האישים שגונו בידי הסנאט במהלך המאה העשרים. גורמים אחרים (כמו העיתונאים דרו פירסון וג'ק אנדרסון) גרסו כי השחיתות של דוד הייתה רחבת-היקף והיו מי שהאשימו אותו באלכוהוליזם. בתגובה להאשמות אלה, דוד הגיש תביעה נגד פירסון בטענה כי הוא התערב באופן בלתי חוקי בענייניו הפרטיים. אף שבית המשפט המחוזי פסק באופן חלקי לטובת דוד, בית המשפט לערעורים פסק לטובת פירסון בטענה כי הוא לא עשה שימוש לרעה ברכושו הפרטי של דוד.
ב-1970 הדמוקרטים תמכו במועמדותו של ג'וזף דאפי למושבו של דוד, ודאפי הגדיל לזכות במועמדות מפלגתו לסנאט. דוד השתתף אז במירוץ כעצמאי, גרף מתחת לרבע מקולות הבוחרים במירוץ בעל שלושה מועמדים שנגמר עם ניצחונו של לוול ויקר הרפובליקני. חודשים אחדים אחרי הפסדו בבחירות מת דוד כתוצאה מאוטם שריר הלב.
תהילים קכ"ג

תהילים קכ"ג הוא המזמור המאה העשרים ושלושה בקובץ תהילים. (מזמור 122 בנוסח תרגום השבעים ובוולגטה) המזמור שייך לקובץ שירי המעלות. מזמור זה הוא מהקצרים בספר תהילים.
תוכן המזמור

בעל המזמור קורא לה' שיסלח, יחון את הקהל ויושיע אותם מהבוז אותו רוחש להם האויב. קיים דמיון תוכני למזמור ק"כ בו המשורר נתון תחת לעג ובוז. במזמור ק"כ מוטחים בבעל המזמור דברי שקר ובלע ובמזמור קכ"ג המשורר נתון לדברי בוז ולעג. בעל המזמור מבקש המשורר רחמים.
מבנה המזמור

נהוג לחלק את המזמור לשני חלקים. בחלקו הראשון מתאר בעל המזמור את תלותו בה'. משורר תהילים לא נותן את הסיבה לצרה בה הוא נתון, אך בסוף החלק הראשון קיימת מטרת התפילה: "עַד, שֶׁיְּחָנֵּנוּ". בחלקו השני (פסוקים ג'-ד') שב המשורר ומבקש:"חָנֵּנוּ ה' חָנֵּנוּ" ומתאר את מצוקתו. בקשת החנינה עומדת במרכזו של המזמור ומודגשת במילה המנחה: "חָנֵּנוּ".
זמנו של המזמור

לדעת רשב"ם המזמור נכתב בזמן גלות בבל: "שיר המעלות. אליך נשאתי — בגלות בבל עשאוהו, כשעלו בני הגולה לבנות ירושלים, ולא היו באים ביחד אלא מעט, חבורה אחר חבורה, כמ' שכתוב בספר עזרא; והיו מבקשים רחמים על קיבוץ גלות חבריהם."
בליטורגיה

פרק זה הוא חלק מהמזמורים הנוספים בפסוקי דזמרא של שבת ויום טוב.
בחלק מקהילות אשכנז, נוהגים לומר מזמור זה (יחד עם "ברכי נפשי" ושאר מזמורי שיר המעלות) אחרי תפילת מנחה של שבתות החורף, כלומר משבת בראשית עד (ולא עד בכלל) שבת הגדול.
הערות שוליים

↑  אביגדור הורוויץ, עולם התנ"ך: תהלים ב', תל אביב, דוידזון עתי, 1996, עמ' 224
↑  תהילים קכ"ג, ג'
↑  אביגדור הורוויץ, עולם התנ"ך: תהלים ב', תל אביב, דוידזון עתי, 1996, עמ' 224
↑  בעיני אלהים ואדם: האדם המאמין ומחקר המקרא יהודה ברנדס עורך, תל אביב, פרדס, 2017, עמ' 77
↑  רמ"א, אורח חיים, סימן רצ"ב, סעיף ב'; סדר עבודת ישראל, רעדלהיים תרכ"ח, עמ' 268.
שממית החרמון

| שממית החרמון> מצב שימור |
| --- | --- |
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: לטאות
משפחה:: שממיתיים
סוג:: Mediodactylus
מין:: שממית חרמון
שם מדעי
 Mediodactylus amictopholis
תחום תפוצה


שְׂמָמִית הַחֶרְמוֹן (שם מדעי: Mediodactylus amictopholis) הוא מין של לטאה ממשפחת השממיות המצוי בלבנון, סוריה וישראל. המין התגלה לראשונה בחרמון ב-1967 והוגדר על ידי יעקב חיים הופיין. שממית החרמון חיה באזורים הרריים סלעיים – ככל הידוע אנדמית לאזור החרמון ולהרי לבנון שם היא שוכנת בגבהים של 1,300 מטר ומעלה.
שממית החרמון היא האחת מהשממיות הזעירות ביותר המצויות בישראל. אורכה כולל הזנב כ-7 ס"מ, צבעה בגון הנחושת ועל גבה פסים רוחביים שחורים עקלקלים. לאורך הזנב נמשכות טבעות צהובות. הגב כולו מכוסה קשקשים זעירים אחידים. השממית פעילה בשעות היום כשהיא מגיחה ממקומות מסתור בין סלעים ואבנים. תוחלת חייה כשנתיים.
שממית החרמון מצויה בסכנת הכחדה חמורה כאשר גודל אוכלוסייתה אינו ידוע והיא מצויה בסיכון עקב פיתוח תיירותי וצבאי באזור ואיסוף בלתי חוקי.
לקריאה נוספת

אנציקלופדיה החי והצומח של ארץ ישראל בהוצאת החברה להגנת הטבע ומשרד הביטחון, כרך 5.
* אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. ISBN 978-965-91880-2-4, עמודים: 58-59
הערות שוליים

↑  שממית החרמון באתר הרשימה האדומה של IUCN
תערובת ארמסטרונג

תערובת ארמסטרונג היא תערובת פירוטכנית נפיצה שמורכבת מזרחן אדום, אשלגן כלורט ואנטימון תלת גופרתי. פעמים רבים משתמשים בגופרית כדי להחליף את חלקו או כולו של הזרחן האדום, וכך להפחית מעט את הנפיצות המסוכנת של התערובת, ולהפחית עלויות. לעיתים משתמשים בתרכובת גם בסידן פחמתי במינון נמוך.
התערובת מזוהה בעיקר עם נפצים, אקדחי קפצונים ועם תותחי קונפטי. בגרסאות מסוימות של התערובת, ניתן לערבבה עם תערובת נוספת כדי לייצר ראשי גפרורים. בשנים שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, שימשה התערובת, בשילוב עם חומרים נוספים, ליצירת חומרי נפץ. במלחמת העולם השנייה השתמשו בתערובת זו בשימושים שונים של תעשיית הרובים.
התערובת מאוד מסוכנת לשימוש, רגישה מאוד לחיכוך וחום. בגלל נפיצותה הגדולה של התערובת, כשהיא מוכנסת אל הנפצים המשווקים לציבור הרחב, משתמשים בכמות של 10 מ"ג בלבד בשביל לשמור על תקני בטיחות ראויים. בנסיבות שונות, התלויות בהרכב התערובת, תנאי הסביבה ובכמות, עלולה התערובת של ארמסטרונג להתפוצץ באופן לא יזום בחלל סגור.
הערות שוליים

↑  [http://www.freeinfosociety.com/pdfs/science/impactfirecrackers.pdf#page=21 Impact
Firecrackers] (עמ' 21) (ארכיון)
↑  [http://www.freeinfosociety.com/pdfs/science/impactfirecrackers.pdf Impact
Firecrackers] (ארכיון)
ערך זה הוא קצרמרבנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שמלת סטרפלס

אישה בשמלת סטרפלס
כלה לבושה בשמלת סטרפלס
שמלת סטרפלס (באנגלית: Strapless dress) היא שמלה המונחת על הגוף ללא כתפיות שבדרך כלל נתמכת על ידי חזייה או מחוך, כאשר ההידוק על בית החזה מונע החלקה של השמלה ממקומה.
היסטוריה

התיעוד הראשון ללבישת שמלת סטרפלס הוא משנת 1930, כשהשחקנית ליבי הולמן (אנ') לבשה שמלה כזו. הסגנון החל להפוך לפופולרי בשנת 1934, ומותגי העיצוב "Mainbocher" (אנ') וכריסטיאן דיור היו הראשונים לייצר את שמלת הסטרפלס בייצור המוני.
השמלה צברה תאוצה בפופולריות לאחר שבשנת 1946 לבשה שמלה כזו השחקנית וסמל המין ריטה הייוורת' בסרט המצליח "גילדה", שבו גילמה דמות פאם פאטאל. הופעתה של הייוורת' בסרט הוכיחה כי ניתן לרקוד עם השמלה ללא סכנה שהשמלה תישמט בטעות ותחשוף איברים מוצנעים.
בשנת 2012 תוארה שמלת הסטרפלס כסגנון המבוקש ביותר עבור שמלות כלה מערביות, וגם מעצבת האופנה ורה וונג הציגה שמלות רבות כאלו.
ביקורת

בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20 מחו קמפיינים קתולים רבים נגד חוסר הצניעות שבלבישת שמלות סטרפלס.
בשנת 1954 ניסה צבא ארצות הברית לאסור על חיילותיו ללבוש שמלות סטרפלס.
בשנת 1982 הכריז נשיא הכנסייה המורמונית כי שום אישה קדושה לא יכולה ללבוש שמלה כזו, וכי שמלה כזו היא "תועבה".
בשנת 2005 הכריזה אשת דת מוסלמית כי שמלות סטרפלס הן "שטניות" ואסורות.
הערות שוליים

↑  Martin, Richard; Koda, Harold (1996). Bare witness. New York: Metropolitan Museum of Art. p. 6. ISBN 9780870998027.
↑  "Underthings for the Strapless Vogue". LIFE: 33. 18 ביולי 1938. נבדק ב-18 במרץ 2013. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Scheper, Jeanne. "Libby Holman." Jewish Women: A Comprehensive Historical Encyclopedia. 1 March 2009. Jewish Women's Archive. (Viewed on March 25, 2013).
↑  Casstevens, Frances H. (2006). Death in North Carolina's Piedmont : tales of murder, suicide and causes unknown. Charleston, SC: History Press. p. 74. ISBN 9781596291966.
↑  Bowie, Angie (2002). Bisexuality. Harpenden , Herts: Pocket Essentials. p. 58. ISBN 9781903047910. Libby Holman was a Jewish American who invented the strapless gown and was a celebrated torch singer.
↑  Rubenstein, Hal (2012). 100 unforgettable dresses. New York: Harper Design. pp. 206–207. ISBN 9780062198884.
↑  Daniels, Maggie; Carol Loveless (2012). Wedding Planning and Management. Routledge. ISBN 9781136349140.
↑  Steer, Deirdre Clancy (2009). The 1980s and 1990s. New York: Chelsea House. pp. 47–48. ISBN 9781604133868.
↑  Woram, Catherine (1993). Wedding dress style : the indispensable style-file for brides-to-be and designers. London: Apple. ISBN 9781850764632.
↑  Jay, Kathryn; Winston, Diane (2002).  John M. Giggie (ed.). "In Vogue with Mary" - How Catholic Girls Created an Urban Market for Modesty; published in Faith in the market : religion and the rise of urban commercial culture. New Brunswick, N.J.: Rutgers University Press. pp. 177–198. ISBN 9780813530994.
↑  "Wives Told to Dress in Good Taste". The Age. 6 באוגוסט 1954. נבדק ב-18 במרץ 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Kimball, Spencer W. (1982). The Teachings of Spencer W. Kimball, Twelfth President of the Church of Jesus Christ of Latter-day Saints. Bookcraft. p. 286.
↑  Wiley, Robert Gottlieb & Peter (1984). America's saints : the rise of Mormon power. New York, NY: Putnam's. p. 199. ISBN 9780399129247.
↑  Devine, Miranda (24 באפריל 2005). "Muslim cleric: women incite men's lust with 'satanic dress'". The Sun-Herald. נבדק ב-18 במרץ 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
השחקנית ליבי הולמן בשמלת סטרפלס
תעשיות חשמל כבדות בהראט

| --- | --- |
לוגו BHEL
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית, נסחרת ב-BSE Sensex (מומבאי, בקוד 500103
 בורסה:  הבורסה הלאומית ההודית לניירות ערך (BHEL) 
 מייסדים:  ממשלת הודו 
 תקופת הפעילות:  1962–הווה (כ־62 שנים)
 מיקום המטה:  ניו דלהי 
 משרד ראשי:  ניו דלהי, הודו
 ענפי תעשייה:  אירוספייס 
 מוצרים עיקריים:  טורבינות ציוד לתחנות כוח ציוד כרייה
 הכנסות:  2.7 מיליארד דולר (2022)
 יו"ר:  Nalin Shinghal
 מנכ"ל:  Nalin Shinghal
 עובדים:  32,131 (2022)
  
 www.bhel.com
 
תעשיות חשמל כבדות בהראט (BHEL - Bharat Heavy Electricals Limited) היא חברה הודית לייצור טורבינות גז וקיטור. יו"ר החברה (מפברואר 2007) הוא א.ק. פורי. BHEL היא אחת מתשע החברות הגדולות בניהול ממשלתי בהודו, הקרויות "נאבראטרנ'ס" או "תשעת היהלומים". מפעליה נמצאים בבופאל (מאדהיה פרדש), היידראבאד (אנדרה פרדש), ג'האנסי (אוטר פרדש), טירוצ'יראפאלי וראניפט (טאמיל נאדו) ובנגלור (קרנטקה). החברה מהווה שחקן משמעותי בשוק האנרגיה העולמי בהקמת, תחזוקת ותכנון תחנות כוח בכל העולם.
BHEL היא תאגיד הנדסי המציע מגוון רחב של מוצרים ושירותים לענפי ייצור החשמל, התחבורה, תעשייה, הנפט והגז, כמו גם תחום האנרגיה האטומית. למעלה מ-65% מהחשמל המופק בהודו מיוצר באמצעות ציוד של BHEL.
תומס הקטר

ערך זה עוסק בדמות. אם התכוונתם לסדרת הטלוויזיה בה היא מופיעה, ראו .
| --- | --- |

 תוכנית טלוויזיה:  תומס הקטר וחברים תומס הקטר וחברים: כל הקטרים נוסעים
 הופעה ראשונה:  "תומס הקטר" ("סדרת הרכבות") "תומס וגורדון" ("תומס הקטר וחברים")
 יוצרים:  וילברט אודרי כריסטופר אודרי
 דיבוב:  בן סמול (הממלכה המאוחדת; 2009-‏2015) ג'ון האסלר (הממלכה המאוחדת; 2015-‏2021) אהרון באראשי (הממלכה המאוחדת; "כל הקטרים נוסעים") מרטין שרמן (ארצות הברית; 2009-‏2014) ג'וזף מיי (ארצות הברית; 2015-‏2021) מישה קונטררס (קנדה; "כל הקטרים נוסעים") אדי גלן ("תומס ומסילת הקסמים") קייקו טודה (יפן, 1990-‏2007) קומיקו היגה (יפן, 2008 ואילך)
 דיבוב בשפה העברית:  דוריאל זוהר (2013-‏2021) שמחה ברבירו ("תומס ומסילת הקסמים") שחר טבוך ("כל הקטרים נוסעים")
 מידע
 גזע:  קטר קיטור
 מין:  זכר
תומס הקטר (באנגלית: Thomas the Tank Engine) הוא דמות בדיונית של קטר קיטור קטן בספרי "סדרת הרכבות" מאת הכומר וילברט אודרי ובנו, כריסטופר. תומס נהפך לדמות הפופולרית ביותר בסדרה, והדמות הראשית בסדרות הטלוויזיה הנלוות "תומס הקטר וחברים" ו"כל הקטרים נוסעים".
תומס הוא קטר בעל מכלים, ועל צדדיו צבוע המספר 1. כל הקטרים ב"סדרת הרכבות" התבססו על קטרים מסוגים אמתיים; מקורותיו של תומס הם בסדרת E2 שעיצב לוסון בילינטון בשנת 1913. תומס הופיע לראשונה בשנת 1946 בספר השני בסדרה, "תומס הקטר" (Thomas the Tank Engine), וארבעת הסיפורים הקצרים שנכללו בו עסקו בעלילותיו. חבריו הטובים ביותר של תומס הם פרסי וטובי.
בשנת 1979 נתקלה הכותבת והמפיקה הבריטית בריט אולקרופט בספרים, וביצעה עסקה כדי להפוך את הסיפורים לסדרת הטלוויזיה "תומס הקטר וחברים". התוכנית נהפכה ללהיט עטור פרסים ברחבי העולם, ונלוו לה מגוון רחב של מוצרים מסחריים.