stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חטיפת טיסה 961 של אתיופיאן איירליינס

| --- | --- |

הדמיה של המטוס רגע לפני הפגיעה במים
 תאריך:  23 בנובמבר 1996
 מיקום:  בסמוך לחוף האי גרנד קומור, קומורו
 גורם:  חטיפת מטוס
 קואורדינטות:  11°22′22″S 43°18′25″E﻿ / ﻿11.372777777778°S 43.306944444444°E﻿ / -11.372777777778; 43.306944444444
 הרוגים:  125
 פצועים:  50 
 ניצולים:  50
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  בואינג 767
 מספר זנב:  ET-AIZ
 מוצא:  נמל התעופה במומבאי, הודו
 יעד:  נמל התעופה ג'ומו קנייטה, ניירובי, קניה
 מפעיל:  אתיופיאן איירליינס
 נוסעים:  163
 אנשי צוות:  12
  (למפת קומורו מוגדלת) מורוני פומבוני מוטסמודו מיוט (צרפת) מצר מוזמביקמיקום ההתרסקות(למפת קומורו רגילה) מורוני פומבוני מוטסמודו מיוט (צרפת) מצר מוזמביקמיקום ההתרסקות
 
המטוס שהתרסק בצבעי אייר טנזניה ב-1991
מפת ההושבה של הטיסה
חטיפת טיסה 961 של אתיופיאן איירליינס התרחשה בשעות הבוקר של יום שבת, 23 בנובמבר 1996, כאשר מטוס מדגם בואינג 767 של אתיופיאן איירליינס שהיה בדרך מנחיתת ביניים בנמל התעופה של אדיס אבבה, אתיופיה, לעצירת ביניים נוספת בנמל התעופה בניירובי, קניה, נחטף על ידי שלושה חוטפים שדרשו לשנות את היעד לאוסטרליה, אך במטוס לא היה די דלק לטיסה כה ארוכה והוא התרסק תוך כדי נחיתת חירום באוקיינוס ההודי, בסמוך לחוף האי גרנד קומור בקומורו. 125 מתוך 175 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו. במטוס היו שמונה ישראלים ושבעה מהם נספו.
החטיפה

בשעות הלילה המאוחרות של יום שישי, 22 בנובמבר, המריאה טיסה 961 מנמל התעופה במומבאי בדרכה לנמל התעופה באביג'ן, בירת חוף השנהב. בדרך נקבעו למטוס הבואינג 767-260 שלוש עצירות ביניים, באתיופיה, בקניה וברפובליקה של קונגו. בשעות הבוקר עצרה הטיסה בנמל התעופה של אדיס אבבה ושם עלו נוסעים נוספים, ביניהם גם שלושת החוטפים.
בסביבות השעה 12:00 בצהריים, עם הכניסה למרחב האווירי של קניה, פרצו החוטפים אלמיהו בקלי בליינה, מתיאס סולומון בליי וסולטאן עלי חוסיין לתא הטייס והודיעו לטייס לאול אבאטה כי יפוצצו את המטוס באוויר באמצעות רימון יד אם לא יענה לדרישותיהם. למרות שבפועל היו שלושה בלבד, הם טענו כי הם 11 אסירים משוחררים מהכלא האתיופי המבקשים מקלט מדיני במדינה אחרת.
החוטפים דרשו מהטייס לפנות לכיוון אוסטרליה, וסירבו להאמין לו כשאמר שאין לו די דלק להגיע אפילו לשליש הדרך. למרות דרישתם טס אבאטה לאורך חופי אפריקה, אך כשראו זאת החוטפים הם אילצו אותו לפנות מזרחה. הטייס, שידע כי המטוס צפוי להתרסק בדרך, החליט להערים עליהם ופנה לכיוון ארכיפלג קומורו, השוכן בין מדגסקר לבין אפריקה.
ההתרסקות

בסמוך לאיי קומורו החל הדלק לאזול, ומשהחוטפים לא שעו לאזהרותיו החל הטייס להסתובב במעגלים במטרה לנחות בסופו של דבר באיים. לאחר דקות ספורות ניצב המחוג במד הדלק קרוב מאוד לאפס, והנוסעים קיבלו הוראה לחגור את החגורות ולהתכופף. כמה מהם החליטו לנפח עצמאית את חליפות ההצלה, מה שעלה בחייהם שכן הם נלכדו במטוס הטובע.
משהבין הטייס כי לא יוכל לנחות באיי קומורו הוא החליט לנחות בים, במים לא עמוקים, במהירות המינימלית האפשרית. בשלב מסוים קרס אחד המנועים, ובשל כשל בכמה מהמערכות ההידראוליות במטוס נאלץ אבאטה לבצע את הנחיתה במהירות של כ-320 קילומטרים בשעה. הוא החל להנמיך אט-אט, כשכ-30 מטר מעל למים נטה המטוס לשמאל והכנף השמאלית פגעה בעוצמה אדירה במים והתרסקה. זמן קצר לאחר מכן נשבר המטוס לשניים והחלק המרכזי שלו התהפך.
רוב הנוסעים שישבו במרכז המטוס והיו חגורים מצאו את עצמם בתוך המים, כמעט בלא יכולת להיחלץ, ורובם נהרגו. מרבית הניצולים (50 בסך הכל) ישבו בחלקו הקדמי או האחורי של המטוס, והם הספיקו לנפח את חליפות ההצלה בתזמון מדויק ולהיחלץ מהמים. כך גם הטייס אבאטה וכמה מאנשי הצוות.
באופן נדיר, כל רגעי ההתרסקות תועדו במצלמת וידאו על ידי בני זוג שהיו בירח דבש בסמוך, והסרט נמכר בעשרות אלפי דולרים לשידור טלוויזיוני. הטייסים זכו לתשבחות רבות על כך שהצליחו לנחות במים, ושניהם המשיכו לעבוד באתיופיאן איירליינס גם לאחר מכן.
הערות שוליים

↑  ליטל לוין, היום לפני / 24.11.1996 / חיפוש אחרי נעדרי התרסקות מטוס אתיופי, באתר הארץ, 24 בנובמבר 2011
כעס

ערך זה עוסק ברגש. אם התכוונתם לשיר, ראו .
הבעת פנים של כעס בתחריט של אנגלברכט משנת 1732
כעס מוגדר כתגובה רגשית הכוללת עוררות פיזיולוגית והנעה לפעולה. הכעס מתעורר בתגובה לגירוי, תסכול, פרובוקציה ולעיתים אף לחרדה ומורכב ברגשות הנעים בעוצמתם מרוגז מתון ועד זעם וחימה. הדמיון בין כעס לעוינות הוא בהִתְכּוֹנְנוּת שיש בהם לפגיעה ולהאשמה אך ההבדל בין הכעס לעוינות הוא בכך שבעוד העוינות נתפסת כתגובה מחשבתית מתמשכת הרי שהכעס הוא אפיזודה יחידה, קצרה ובדרך כלל מוגבלת בזמן אשר עשויה להתעורר גם בהיעדר גירוי שלילי.
תגובת הכעס כוללת מרכיבים פיזיים (הבעות פנים, תנועות גוף), ביטוי הכעס יכול להיות ישיר או עקיף, בדרך מוחצנת או מודחקת. כעס מוחצן אופייני יותר לאלו אשר מתקשים לבטא מילולית את רגשותיהם והם מתפרצים, מתרגזים, ונוקטים בהתנהגות אלימה (החצנת התנהגות), בעוד שכעס מופנם נשמר פנימה ומודחק ויכול להתבטא פעמים רבות בדיכאון.
בעברית קיימות מספר מילים המתייחסות לרגש הכעס. מילים כמו זַעַם, חרון, עֶבְרָה, קצף, חֵמָה, רוגז, עצבנות, עצבים (סלנג) ורתחנות, משמשות על מנת לבטא עוצמות ומופעים שונים של רגש זה.
גורמים

כעס מתעורר לעיתים קרובות כתגובה לדחק (לחץ) או תוקפנות שמופעלים על האדם. כמו כן הוא עשוי להיות תגובה למצב מציאותי אותו האדם מפרש כאיום, סכסוך, חוסר צדק, בגידה או השפלה. כעס עשוי להיות גם ביטוי לתסכול או כישלון. כעס עשוי להתפרץ (באופן סביל או פעיל) גם במצבים של דיכוי חברתי, ועשוי להיות מלווה בשינוי קיצוני בדימוי העצמי ובהתנהגות מרדנית. כאשר הכעס אינו מובע באופן פעיל, הוא עשוי להיות מלווה במתח, התנהגות פסיבית-אגרסיבית ועוינות.
דוגמאות אפשריות לגורמים לכעס:
תפיסת המציאות ככוללת פגיעה בכבודו של אדם והתייחסות מזלזלת כלפיו.
פגיעה פיזית, או תפיסת המציאות ככוללת פגיעה נפשית או מילולית באדם או באנשים הקשורים אליו.
פגיעה בצורך של אדם במרחב בטוח ושקט.
פגיעה ברכושו של אדם או גנבת רכושו.
תפיסת המציאות ככוללת בגידה באמון, למשל ניאוף.
עימות תפיסתי ומחלוקת על עמדות ואמונות.
מצב בו אחרים מבצעים פעולה הנוגדת את תפיסתו של האדם.
גורמים > הבחנה בין רגשות דומים

רגשות אחרים שיש הבחנה בינם לבין כעס, עשויים להיות צער, פחד - מקושר להימנעות מגירוי לעומת כעס המקושר להתעמתות עם גירוי, ואשמה, בה לפי גישות מסוימות, הכעס מופנה לעצמי.
ביטויים לכעס

תגובה של כעס יכולה להיות מוחצנת: עוקצנות מילולית, העלבה, קללה ושמחה לאיד, ואף פיזית ברמות שונות - התעלמות, פגיעה ברכוש, תגרה, ובמקרים קיצוניים רצון לחסל ולהרוג את הגורם הנתפס כמכעיס. תגובה של כעס עשויה להיות גם מופנמת: בכי, קיטור, ביזוי עצמי, ואף פגיעה עצמית שבמקרים קיצוניים יכולה להגיע לאובדנות.
ישנם מספר מאפיינים נפשיים לכעס: התמקדות והתרכזות מוקצנת בעניין המפריע, ירידה ביכולת החשיבה והלוגית, איבוד יכולת ריכוז בכל דבר אחר, התנהגות בלתי רציונלית שלפעמים מגיעה עד כדי איבוד שליטה, חרדה, קנאה, אפתיה וטינה.
היבטים פיזיולוגיים

מדענים וחוקרים הראו שרגשות מסוימים נוצרים באמיגדלה – מבנה מוחי המצוי בעומק האונה הטמפורלית התיכונה במוח. האמיגדלה אחראית לזיהוי סכנות ותפעול הגוף בהתאם אליהן. במצב זה, פעילותה גורמת למתח רב בשרירים; במוח משתחררים חומרים כימיים בשם קטכולאמינים, אשר מעלים את רמת הסוכר במטרה לייצר אנרגיה; פעימות הלב מתגברות ולחץ הדם עולה, מה שגורם להסמקה; בהמשך משתחררים מוליכים עצביים נוספים, כמו גם ההורמונים אדרנלין ונוראדרנלין. רק עם חלוף תחושת הסכנה, הגוף מתחיל את הכנתו לקראת מנוחה.
בהתאם לכך, קיימים מגוון תסמינים גופניים לכעס: פעילות מואצת של הלב והריאות, זרימת דם מוגברת לשרירים הגורמת להגדלתם הפיזית ולהגדלת כוחם הפוטנציאלי, התרחבות כלי דם, זרימת הדם לפנים (הסמקה), הרמת הקול, כיווץ הפנים וצמצום האישונים, מתח שרירים גבוה, דחף לפעולה וחוסר מנוחה, קוצר נשימה, תנועות גוף מוגזמות, וחוסר רצון או יכולת להירדם.
התמודדות עם כעס

שתי גישות עיקריות להתמודדות עם כעס הן הפחתת העוררות או הגברתה. מחקר מטא-אנליזה משנת 2024 סקר 154 מחקרים שבחנו את האפקטיביות של תוכניות התערבות. המחקר מצא שהתערבויות שהפחיתו עוררות הצליחו להפחית כעס ואגרסיביות. התערבויות אלה כללו פעולות כגון תרגילי נשימה, מדיטציה וקשיבות. לעומת זאת, התערבויות שהגבירו עוררות לא היו אפקטיביות בהפחתת כעס. התערבויות כאלה כללו פעילויות כמו הכאת שק אגרוף, ריצה או רכיבה על אופניים. ממצאים אלה עומדים בסתירה להשערת הקתרזיס הטוענת שיש לפרוק כעס.
לפי הגישה הפסיכואנליטית, להדחקת הכעס קיימות השפעות שליליות על הנפש: האנרגיות השליליות של הכעס מופנות פנימה כלפי האדם עצמו אם הן מודחקות, ועלולות להביא לדכדוך ודיכאון. לכן החצנת הכעס תוך ביטויו באופן מבוקר ומתון היא עדיפה. בנוסף, הדחקה ממושכת של הכעס מגבירה את פוטנציאל האלימות עד לנקודה שבה היא עלולה להתפרץ כאלימות קשה ולא מוצדקת כלפי הסובבים, או כלפי הכועס עצמו. יש הדוחים את הטענה שעצירת הכעס מובילה לנזק נפשי או גופני. לפי עמדה זו, ההשלכות של הכעס, עלולות לגרום לנזק, ולא הניסיונות לעכבו.
במחקר ביפן נמצא שכתיבת מחשבה שלילית על פתק והשמדתו מסייעת להפיג כעסים.
התועלת שבכעס

למרות שהכעס נתפס בעיקר כביטוי שלילי ואלים, יש לו תפקיד הישרדותי חיוני, כשהוא מעורר את הכועס לפעילות תוקפנית שתנסה לפרוק אבן נגף המאיימת עליו. הכעס הוא המעורר העיקרי לאסרטיביות, שהיא חיונית לפרט להשגת צרכיו הבסיסיים (מזון, פרנסה, עזרה ועוד). עם זאת, אם ביטויי הכעס הם מוגזמים הם עלולים להביא למתחים ולקונפליקטים עם הסביבה.
בהיעדר ביטוי של הכעס, הגורם שעורר אותו עשוי להמשיך להכביד, מה שמגדיל את הסבירות של הפרט להגיע אל "נקודת שבירה". החנקת הכעס עלולה לגרור שנאה לגורם המכביד ואף לסביבתו הכוללת, דבר המעלה את הסבירות לתחושות ניכור וזרות ולשחיקה של תחושת השייכות של הפרט לסביבתו.
מכיוון שלכעס יש לעיתים קרובות תועלת ומשוב מיידי מהסביבה, עשויים להתרחש תהליכים של התניה ולמידה העלולים לגרום לפרט לאמץ דפוס התנהגות כועסת ולעשות בו שימוש מופרז, כגון תוקפנות יתרה; אך תוקפנות זו נתפסת בעיני הקורבן כבלתי מוצדקת, ומעוררת תוקפנות נגדית כועסת ומתפרצת. כך, כמו במעגל קסמים, פרט שעושה שימוש מופרז בכעס גורר את סביבתו לאווירה של אלימות.
שימוש מופרז בכעס היא אחת הסיבות לעלייה באלימות בחברות שונות. דוגמה לכך היא אלימות מוגברת בחברות שבהן יש מתח ניכר בין חברי קבוצות שונות (כגון ארצות הברית וישראל). בחברה מגובשת, דפוסי ביטוי של התנהגות מקובלת ולחץ חברתי מציעים חלופות בטוחות יותר מן הכעס המתפרץ; לעומת זאת, בחברות משוסעות אותם דפוסי ביטוי מאבדים מערכם משום שאינם מובנים לפרטים מרקע שונה, ולכן הגורם המעיק לא נפתר אלא נצבר עד להתפרצותו ככעס, שמתחיל את מעגל הקסמים של האלימות.
הכעס משמש גם לפריקה של לחצים מצטברים. הדבר מתבטא אף בקרב בעלי חיים. לדוגמה, התאואים האפריקניים מפגינים כעס ואלימות קשה זה לזה כשהם מריחים טורף, אך אינם מזהים את מיקומו ומצפים באימה לזינוק הקטלני.
היבטים חברתיים

למרות שהכעס הוא ספונטני וטבעי, חברות רבות מכירות באופיו המסוכן והאלים, ומצפות מהפרט להפגין שליטה עצמית ואיפוק. לפי גישות מסוימות, אנשים בוחרים על מי לכעוס, באילו מצבים, ובאיזו מידה. אנשים נוטים להחצין כעס כלפי אנשים הנמוכים מהם במעמד, שלתחושתם אינם יכולים לפגוע בהם כתגובה לכעס; לעומת זאת, אנשים נוטים להדחיק כעס כלפי אלו הגבוהים מהם במעמדם ויכולים לפגוע בהם.
כעס עשוי להוות אסטרטגיית מניפולציה יעילה לצורך שינוי ועיצוב עמדות. מחקרים הראו כי כעס הוא אכן אסטרטגיה מובחנת של השפעה חברתית, וכי השימוש במנגנון של כעס לצורך השגת מטרה הבאה כמכלול של התנהגויות כוחניות, מתברר כאסטרטגיה מוצלחת. החוקרת לריסה טיידנס מצאה קשר בין הבעת כעס לתפיסת ההשפעה החברתית. קארי קיטינג מצאה כי אנשים בעלי הבעת פנים כועסת נתפסו כבעלי עמדה חברתית ובעלי כוח. במחקר אחר נמצא כי כאשר נבדקים קראו תרחיש של דמות כועסת לעומת עצובה, שויך מעמד גבוה יותר לזו הכועסת. מחקר נוסף של טיידנס העלה שנבדקים שנחשפו לאדם כועס, נטו להביע בו תמיכה לעומת נבדקים שנחשפו לאדם עצוב; כמו כן נמצא כי הסיבה לכך היא כי מביע הכעס נתפס כבעל יכולת ולכן המעמד יוחס לו על בסיס יכולת זו.
כעס בארגונים - מודל שני הסיפים

ביטוי של כעס בארגון עלול להביא להשלכות שליליות עבור הפרט והארגון, כגון ירידה בפריון העבודה ועלייה בתחושת הלחץ. אך ביטוי של כעס יכול להביא גם לתוצאות חיוביות, כגון שיפור המוטיבציה, שיפור יחסי עבודה והבנה הדדית טובה יותר.
"מודל של שני סיפי הכעס בארגונים" מציע הסבר לתוצאות השונות של ביטוי הכעס בארגונים. בהתאם למודל, הנורמות הנהוגות בארגון מציבות סיפים רגשיים, אשר העובדים שחשים כעס יכולים לבחור אם לחצות אותם או לא. הסף הראשון הוא "סף הביטוי", והוא נחצה כאשר העובד מפנה את כעסו כלפי האנשים במקום העבודה אשר קשורים למצב שגרם לתחושת הכעס או שמסוגלים לטפל במצב זה. הסף השני הוא "סף חוסר הנימוס", והוא נחצה כשהעובד מגזים בהבעת כעסו, כך שמי שצופה בביטוי כזה של כעס מתאר את התנהגות הכועס כבלתי מקובלת חברתית או תרבותית. ביטוי כעס שחוצה את "סף הביטוי", סביר יותר שהשלכותיו תהיינה שליליות, היות שלארגון אין יכולת לטפל בבעיה שגרמה לכעס. גם ביטוי הכעס שחוצה את "סף חוסר הנימוס", סביר יותר שיגרום להשלכות שליליות, היות שבמקום לטפל בבעיה שגרמה לכעס, הארגון יעסוק בסנקציות כלפי העובד שהתנהג באופן לא מקובל. לעומת זאת, כאשר ביטוי הכעס נמצא בטווח שני הסיפים – סביר יותר שהשלכותיו תהיינה חיוביות, משום שהבעיה שגרמה לכעס מובאת בצורה זו לידיעת הנוגעים בדבר באופן שלא מסיט את תשומת הלב מהבעיה עצמה. טווח הסיפים שונה בארגונים שונים ויכול גם להשתנות בתוך הארגון. באם השינוי התוך-ארגוני מכוון לתמיכה בביטויי כעס – טווח הסיפים גדל, ואילו כאשר השינוי מכוון לדחיקה של ביטויים כאלה – טווח הסיפים מצטמצם.
כעס ומשא ומתן

חוקרים עוסקים בין השאר בשאלה האם כעס במהלך משא ומתן מעלה את היכולת של מבטא הכעס להצליח בו. מחקרים קודמים מצאו כי מבטא הכעס נתפס כקשוח, דומיננטי וחזק יותר. כמו כן נמצא כי אנשים נוטים לוותר יותר לאלו שנתפסים כדומיננטיים וקשוחים ולא לאלו הנתפסים כרכים וכנועים. על בסיס ממצאים אלו הראה מחקרם של טיידנס וסינקר שאנשים אכן מוותרים יותר לצד הכועס מאשר לצד שאינו כועס.
אחת השאלות שהועלתה על רקע ממצאים אלו הייתה האם השפעת הבעת הרגש על האחר נובעת מכך שאנשים משתמשים במידע רגשי על מנת להסיק על גבולות האחר, ועל פי הסקותיהם הם מתאימים את דרישותיהם במשא ומתן. באחד המחקרים נבדק האם אנשים מוותרים יותר ליריב כועס או ליריב שמח. ממצאי המחקר הראו כי נבדקים התגמשו יותר מול היריב הכועס לעומת היריב השמח. תוצאות אלו מחזקות את הטענה כי המשתתפים ניטרו את הרגש של היריב לצורך הסקה על גבולותיו וביצעו את החלטותיהם על פי מידע זה. בניסוי המשך נמצא גם שנבדקים שנתקלו ביריב כועס הציבו רף דרישות נמוך מאלו שנתקלו ביריב שמח. ייתכן ואחת הסיבות לגמישות ולוויתורים אלו נובעת מפחד ואגרסיה המכוונים כלפי הצד היריב. למידה של פחד אצל היריב מכלה משאבי עיבוד מידע ובכך גורמת להפחתת יכולתו לתת פתרונות יעילים תוך כדי התחשבות בכל המידע הזמין.
היבטים תרבותיים

הכעס אינו רגש אוניברסלי. מחקרים שנעשו על אינואיטים, מצאו כי הם חברה שבה לכעס אין לגיטימיות, כפי שאין לגיטימיות לביטויי רגש קיצוניים אחרים, ולכן כעס אינו בא לביטוי כרגש אצלם.
ראו גם

טיפול בניהול כעסים
רוקי (סרט, 1976)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ג'ון ג' אבלידסן
 הופק בידי:  רוברט צ׳רטוף, אירוין וינקלר 
 תסריט:  סילבסטר סטאלון
 עריכה:  סקוט קונרד 
 שחקנים ראשיים:  סילבסטר סטאלון טליה שייר ברט יאנג קארל ות'רס ברג'ס מרדית'
 מוזיקה:  ביל קונטי 
 צילום:  ג'יימס קרייב 
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  יונייטד ארטיסטס 
 חברה מפיצה:  מוקפ, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה
 הקרנת בכורה:  21 בנובמבר 1976
 משך הקרנה:  114 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  דרמה, מתח, אגרוף
 מקום התרחשות:  פנסילבניה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   rocky
 פרסים:  3 פרסי אוסקר, 7 פרסי סאטורן
 סרט הבא:  רוקי 2 (1979)
 סרטים בסדרה:  רוקי (סדרת סרטים)
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
רוקי הוא סרט דרמת ספורט אמריקאי משנת 1976 בבימויו של ג'ון ג'י אבילדסן שנכתב על ידי סילבסטר סטאלון, שגם מככב בו בתפקיד הראשי. מככבים בו גם טליה שייר, ברט יאנג, קארל ות'רס וברג'ס מרדית'. בסרט, רוקי בלבואה (סטאלון), מתאגרף חסר השכלה וגובה חובות, זוכה להזדמנות בלתי סבירה באליפות העולם במשקל כבד של אפולו קריד (ות'רס).
היסטוריה

העבודה על הסרט החלה במרץ 1975, לאחר שסטאלון כתב את התסריט תוך שלושה ימים. תהליך ההפקה הפך סבוך לאחר שסטאלון סירב לאפשר את עשיית הסרט אם לא יופיע בו בתפקיד הראשי. בסופו של דבר הסכימו "יונייטד ארטיסטס" לדרישתו של סטאלון. הצילומים החלו בינואר 1976 ונערכו בעיקר בפילדלפיה. מספר מקומות המופיעים בסרט, כגון "מדרגות הרוקי" (שצולמו במוזיאון פילדלפיה לאמנות), נחשבים מאז לציוני דרך תרבותיים[דרוש מקור].
הסרט הוצג בהצגת בכורה בעיר ניו יורק ב-21 בנובמבר 1976, ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-3 בדצמבר. "רוקי" הפך לסרט הרווחי ביותר של 1976, כשהכניס למפיקיו כ-225 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט זכה לשבחי הביקורת על כתיבתו, הופעתו, הסיפור של סטאלון, כמו גם על הבימוי, הצילום והעריכה של הסרט. הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הדרמטי הטוב ביותר. הוא היה מועמד בעשר קטגוריות לפרסי אוסקר וזכה בשלושה, כולל "הסרט הטוב ביותר".
הוא דורג על ידי פרסומים רבים כאחד הסרטים הגדולים בכל הזמנים[דרוש מקור].
בשנת 2006, ספריית הקונגרס האמריקאית בחרה ברוקי לשימור ברשימת הסרטים הלאומי של ארצות הברית בשל היותו "משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית".
עלילה

ב-1975, אלוף העולם באגרוף במשקל כבד, אפולו קריד, מכריז על תוכניות לערוך קרב על התואר בפילדלפיה. עם זאת, חמישה שבועות מתאריך הקרב מתברר לו כי יריבו המתוכנן אינו מסוגל להתחרות עקב יד פצועה. מכיוון ששאר המחליפים הפוטנציאליים אינם זמינים, מחליט קריד לתבל את הדברים על ידי מתן הזדמנות למתמודד מקומי לאתגר אותו.
קריד בוחר ברוקי בלבואה, מתאגרף איטלקי אמריקאי, שנלחם בעיקר במכוני אגרוף קטנים ועובד כגובה חובות עבור מלווה בריבית, על בסיס הכינוי שלו: "הסטליון האיטלקי". רוקי נפגש עם האמרגן ג'ורג' ג'רגנס לאחר שנאמר לו שקריד מחפש יריב מקומי. חסר רצון בתחילה, רוקי בסופו של דבר מסכים לקרב תמורת 150,000 דולר. רוקי עובר מספר שבועות של אימונים לא שגרתיים, כמו שימוש בגוויות של בשר בקר כשקי אגרוף.
מאוחר יותר פונה אל רוקי מיקי גולדמיל, מתאגרף לשעבר במשקל תרנגול שהפך למאמן שאת מכון האגרוף שלו רוקי נוהג לפקוד, לגבי אימונים נוספים. רוקי לא מוכן בהתחלה, שכן מיקי לא הראה עניין רב לעזור לו בעבר וראה בו כישרון מבוזבז, אבל בסופו של דבר רוקי נענה להצעה.
רוקי מתחיל לבנות מערכת יחסים רומנטית עם אדריאן פנינו, שעובדת במשרה חלקית בחנות החיות. אחיו של אדריאן וחברו הטוב של רוקי, פאולי, עוזר לרוקי לצאת לדייט עם אחותו ומציע לעבוד איתו כאיש פינה לקרב. פאולי מקנא בהצלחתו של רוקי, אך רוקי מרגיע אותו בכך שהסכים לפרסם את עסק אריזת הבשר שבו עובד פאולי כחלק מהקרב הקרוב. בלילה שלפני הקרב, רוקי חסר שינה מבקר באולם הספקטרום ומתחיל לאבד ביטחון. הוא מתוודה בפני אדריאן שהוא לא מאמין שהוא יכול לנצח, אבל שואף לעמוד בכל הסיבובים של הקרב, מה שאף לוחם אחר לא עשה, כדי להוכיח את עצמו לכולם.
ביום השנה החדשה, הקרב נערך כשקריד עושה כניסה דרמטית בלבוש ג'ורג' וושינגטון ואחר כך דוד סם. בשל הביטחון המופרז שלו, רוקי מפיל אותו בסיבוב הראשון - הפעם הראשונה שקריד הופל אי פעם. צנוע ומודאג, קריד לוקח את רוקי ברצינות רבה יותר בהמשך הקרב. הקרב נמשך במשך כל חמישה עשר הסיבובים, כאשר שני הלוחמים סובלים מפציעות שונות. רוקי, עם מכות בראש ועיניים נפוחות, דורש לחתוך את העפעף הימני שלו כדי להחזיר לו את הראייה. אפולו, עם דימום פנימי וצלע שבורה, מתקשה לנשום. עם סיום הקרב, המיומנות המעולה של קריד מתנגדת ליכולתו הבלתי מוגבלת לכאורה של רוקי לספוג חבטות וסירובו העיקש לרדת. כשהפעמון האחרון נשמע, כששני הלוחמים מחבקים זה את זה, הם מבטיחים זה לזה שלא יהיה קרב חוזר.
אחרי הקרב, שדרני הספורט והקהל משתוללים. ג'רגנס מכריז ברמקול שהקרב היה "התצוגה הגדולה ביותר של אומץ וסיבולת בהיסטוריה של הזירה", ורוקי קורא שוב ושוב לאדריאן, שרצה למטה ונכנסת לזירה. בעוד ג'רגנס מכריז על קריד כמנצח בנקודות מתוקף החלטת שופטים, רוקי ואדריאן מתחבקים ומצהירים על אהבתם זה לזה, ללא קשר לתוצאות הקרב.
צוות השחקנים והדמויות

סילבסטר סטאלון, בתור רוברט "רוקי" בלבואה
טליה שייר, בתור אדריאנה "אדריאן" פנינו
ברט יאנג, בתור פאולי פנינו
קארל ות'רס, בתור אפולו קריד
ברג'ס מרדית', בתור מייקל "מיקי" גולדמיל
תאיר דייוויד, בתור ג'ורג' "מיילס" ג'רגנס
ג'ו ספינל, בתור טוני גאזו
טוני ברטון, בתור טוני "דיוק" אוורס
פדרו לאבל, בתור ספיידר ריקו
סטן שו, בתור "הדיפר הגדול" בראון
ג'ו פרייז'ר, בתור עצמו
אל סילבאני, החובש של רוקי, שמו גם בסרט
פילם נואר

כרזת הסרט האפל "שדרות סאנסט"
פרד מקמוריי וברברה סטנוויק בסרט האפל הקלאסי "ביטוח חיים כפול" (Double Indemnity), יצירתו של בילי ויילדר משנת 1944
פִילְם נוּאָר או סרט אפל (בצרפתית: Film Noir) הוא סגנון קולנועי, המקושר לרוב עם סרטי הפשע. אין המדובר בסוגה קולנועית, כי אם באווירה, בסגנון, במערכת ערכים מוסרית ובדרך הצגת הדמויות.
הסרט האפל מציג את גיבוריו בעולם ניהיליסטי ואקזיסטנציאליסטי. הגיבור בסרט האפל, כמו גם הנבל, הוא לרוב ציני, מפוכח, לעיתים קרובות בודד, וקשור לאירוע נורא בעברו.
מבחינת סגנון קולנועי וטכניקה, הסרט האפל מתמקד בסצנות לילה, תוך הדגשת הצללים וזוויות צילום בלתי רגילות. הצילום הוא לרוב בשחור-לבן.
שורשיו של הסרט האפל הם בסוגת "הבלש הקשוח" (Hard Boiled Detective), שנוצרה על ידי כותבים כמו דשיל האמט וריימונד צ'נדלר בשנות השפל הגדול בארצות הברית, אך שורשיו העמוקים יותר מגיעים עד לאקספרסיוניזם הגרמני משנות ה-20 ול"רומן הגותי" הבריטי מן המאה ה-18 והמאה ה-19.
המושג "סרט אפל" נטבע על ידי מבקר הקולנוע הצרפתי נינו פרנק (אנ') רק בשנת 1946, לאחר שחיפש הגדרה שתאחד את "הנץ ממלטה", "לורה" (אנ') (במאי: אוטו פרמינגר, 1944), "רצח, יקירתי" (אנ') (במאי: אדוארד דמיטריק, 1944), "ביטוח חיים כפול", "האישה בחלון" (1944) ו"רחוב ארגמן" (1945) (במאי: פריץ לאנג), ולא היה ידוע ליוצרי "הסרט האפל" שפעלו החל מתחילת שנות ה-40. סגנון זה הוגדר בדיעבד על ידי חוקרי קולנוע ומבקרים. רבים מיוצרי הסרט האפל הודו כי בעת שיצרו לא היו מודעים לכך שיצרו סגנון מובדל של קולנוע.
הסרט האפל הקלאסי החל עם שנות ה-40, ביצירות כ"הנץ ממלטה" (1941) שביים ג'ון יוסטון, ונמשך עד סוף שנות ה-50, כאשר נהוג לייחס לסרטו של אורסון ולס "מגע של רשע" משנת 1958 את התואר "הסרט האפל האחרון". סרט זה הביא לשיא את האלמנטים החזותיים המאפיינים את הפילם נואר, וסצנת הפתיחה שלו היא אחת הידועות והמורכבות ביותר שצולמו אי פעם.
עם זאת, הסרט האפל הוליד סגנונות משנה המקובלים גם בימינו. "פוסט-נואר", "נאו-נואר", ו-"טכ-נואר". עם הסרטים המזוהים באופן ישיר עם מורשת הפילם נואר נמנות יצירות כ"צ'יינהטאון" (1974) בבימויו של רומן פולנסקי, "קטיפה כחולה" של דייוויד לינץ' (1986), "סודות אל איי" (1997), "באטמן" של טים ברטון (1989) ו"ממנטו" (2000) של כריסטופר נולאן, כמו גם סרטי מדע בדיוני כ"בלייד ראנר" (1982), "שליחות קטלנית" (1984) ואף פרודיות פוסטמודרניות כ"צומת מילר" (1990) או "האיש שלא היה שם" (2001) של האחים כהן.
מבשרי הסרט האפל

הולדת הסרט האפל היא תוצאה של צירוף של סוגות וסגנונות, אשר לה מקורות הן בקולנוע והן בציור ובספרות.
האסתטיקה של הסרט האפל מושפעת באופן עמוק מסגנון "האקספרסיוניזם הגרמני", שפרח בגרמניה בשנות ה-20, והוליד במאים כפריץ לאנג ופרידריך וילהלם מורנאו. הסרט האקספרסיוניסטי נטש את הריאליזם הקולנועי, והתמקד בתיאור המציאות הסובייקטיבית של גיבוריו, תוך שהוא משתמש בתפאורות אולפן לא-ריאליסטיות ובמשחק מוגזם. תחילת המגמה בשנת 1919 ביצירה "הקבינט של ד"ר קליגרי".
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, נאלצו רבים מן הבמאים המובילים בגרמניה להימלט, אם בשל יהדותם או בשל התנגדותם לשלטון החדש. בין הנמלטים – בילי ויילדר, פריץ לאנג ורוברט סיודמאק. הם הביאו עמם את הטכניקות ואת הראייה הקולנועית שפיתחו, ובמיוחד את השימוש הדרמטי בתאורה, ואת נקודת הראות הסובייקטיבית, הפסיכולוגית, של סרטיהם. במאים אלו יצרו כמה מן הסרטים האפלים הידועים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע.
בד בבד עם האקספרסיוניזם הגרמני צמח בארצות הברית סרט הגנגסטרים. יצירות כ"קיסר קטן" (1930), "אויב הציבור" (1931), "פני צלקת" (1932) ו"נמלטתי מעבודת הפרך" (1932) סימנו את הטריטוריה המוסרית והקולנועית שבה ינדוד הסרט האפל בעשור שלאחר מכן.
השפעות חשובות אחרות היו מן הריאליזם הפואטי הצרפתי, אשר עסק בנושאים כגורל, אי-צדק וגיבורים שדינם נחרץ, ומן הנאו-ריאליזם האיטלקי, אשר הדגיש את האותנטיות. סרטים אפלים מאוחרים כ"לילה ועיר" (1950) ו"בהלה ברחובות" (1950) אימצו גישה נאו-ריאליסטית של צילום מחוץ לאולפן, ושימוש בניצבים שאינם שחקנים. כמה מן הסרטים האפלים שאפו להביא את סיפורם של אנשים רגילים שחייהם אינם יוצאי דופן, באופן השאוב מן הסרטים הנאו-ריאליסטים, כמו למשל "סוף השבוע האבוד" של בילי ויילדר משנת 1945, או "במקום בודד" (1950).
בארצות הברית שימשו הספר הבלשי ורומן הפשע כהשפעה הגדולה ביותר על הסרט האפל. כותבים כדשיל האמט, ריימונד צ'נדלר וג'יימס מ. קיין, ומגזינים בפרוטה (Pulp Magazines) היוו השראה לסרטים האפלים הקלאסיים, החל מ"הנץ ממלטה" (1941), מבשרו של הזרם שהתבסס על ספר מאת דשיל האמט, והוסרט פעמיים לפני שג'ון יוסטון לקח אותו לידיו והפך אותו לגרסה האפלה המוכרת כיום, וכלה בעיבודים רבים לספרי צ'נדלר.
על אף שהסרט "האזרח קיין" של אורסון וולס משנת 1941 אינו נחשב לרוב כ"סרט אפל", הוא בעל השפעה רבה על הסרט האפל, במיוחד במוטיבים הוויזואליים שלו, ובנראטיב המורכב המוצג בסרט, הנעזר ב-"voice over", קריינות רקע, שהפכה למרכיב משמעותי בסרטים אפלים רבים.
מאפייני הסרט האפל > סגנון ויזואלי

הסרטים האפלים השתמשו בתאורה דרמטית – צללים מודגשים, ניגודיות חדה, תאורה עמומה, וצילום בשחור-לבן, אשר לרוב היחס בו בין הכהה והבהיר היה 10:1, במקום היחס המקובל עד אז של 3:1. מספר סרטים אפלים צולמו ברחובות הערים, כאשר סצנות ליליות אכן צולמו בלילה, ולא תוך שימוש בפילטרים באופן המוכר כ"לילה אמריקני". צללים של תריסים ונציאניים, המוטלים באופן דרמטי על פני הגיבור המציץ אל הרחוב מן החלון, הם בין הסימנים המזהים של הסרט האפל.
הסרט האפל ידוע גם בשל השימוש בזוויות צילום יוצאות דופן – זווית ראייה אלכסונית (Dutch Angle) (טכניקה שבה עשה קרול ריד שימוש מאסיבי ב"האדם השלישי" (1949) על מנת לסמל את הניכור של גיבורו בסביבה הזרה), צילומים מזווית נמוכה, ושימוש בעדשות בעלות זווית רחבה, אשר בנוסף להענקת זווית ראייה רחבה יותר, יוצרות פרספקטיבה מעוותת. אמצעים נוספים לעיוות התמונה השכיחים בסרט האפל כוללים צילום השתקפות האדם במראה, או במראות רבות, צילום דרך זכוכית (למשל בסצנת הרצח בסרטו של אלפרד היצ'קוק "זרים ברכבת" (1951), וחשיפה מרובה (Multiple Exposure) – הצגת שתי סצנות נפרדות או יותר על אותה התמונה.