stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם סטנפיל
חייו

סטנפיל נולד בברבורוויל שבקנטקי, ולאחר שרכש את השכלתו התיכונית בבתי ספר ציבוריים, למד לימודים גבוהים במכללה המאוחדת שבקנטקי. ב-1912 היה לבוגר אוניברסיטת קנטקי במשפטים. לאחר מכן החל להתמחות בחוק ומשפט בעיר הולדתו ברבורוויל ואחר כך בעיר הזארד. הוא שירת כחבר במועצת המנהלים מכללת המורים של מורהד בשנים 1927-1931.
ב-1 בנובמבר 1945, האפי צ'נדלר, נציגה של קנטקי בסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, התפטר מתפקידו ונתמנה לנציב הבייסבול האמריקאי. מושל קנטקי, סימאון ויליס ההרפובליקני מינה ב-19 בנובמבר 1945 את סטנפיל למלא את מקומו של צ'נדלר בסנאט. סטנפיל בחר שלא להתמודד מחדש לסנאט. סטנפיל כיהן בסנאט מ-19 בנובמבר 1945 עד 5 בנובמבר 1946, כאשר יורשו, ג'ון שרמן קופר, נטל ממנו את מושבו בקונגרס של ארצות הברית. סטנפיל שב להתמחות בחוק ומשפט ולאחר מכן פרש לגמלאות בלקסינגטון, בירת קנטקי.
הערות שוליים

1 2 3 4  ויליאם סטנפיל, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  US Congress: S000792
התנגדות גרמנית לנאציזם

יד זיכרון להנס וסופי שול, אנשי הוורד הלבן, בצורת העלונים אותם פיזרו, המוצבת במקום בו פוזרו העלונים באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן
ההתנגדות הגרמנית לנאציזם הקיפה יחידים וקבוצות בגרמניה הנאצית אשר התנגדו למשטרו של אדולף היטלר ולשלטון האימים של המפלגה הנאצית בין השנים 1933–1945. חלק מאנשי התנועה היו מעורבים בניסיונות להדיח את היטלר ותנועתו מהשלטון, ניסיונות שהגיעו לשיא בקשר העשרים ביולי, שבו ניסתה קבוצה מאורגנת, שהתבססה על אנשי צבא בכירים בורמאכט, להתנקש בחיי היטלר, ולהחליף את שלטון המפלגה הנאצית בשלטון צבאי ואזרחי שבראשו יעמדו הגנרל בדימוס לודוויג בק, וראש עיריית לייפציג, קרל פרידריך גרדלר. כישלונו של הקשר הביא לגל מעצרים והוצאות להורג, אשר חיסל, למעשה, את ההתנגדות המאורגנת למשטרו של היטלר, עד סוף ימי הרייך השלישי, כתשעה חודשים לאחר מכן.
"תנועת ההתנגדות" לא הייתה מורכבת מגוף אחד, דומיננטי, או ממחתרת מאורגנת, בעלת היררכיה בדומה לתנועות מחתרת בארצות הכבושות כדוגמת תנועת ההתנגדות הצרפתית. ההתנגדות הגרמנית הקיפה גופים וארגונים אחדים, קציני צבא, פקידים בכירים בדימוס, אנשי אקדמיה, אנשי עסקים, תנועות סטודנטים, פועלים, תנועות פוליטיות שמאליות, מלוכניות וימניות-מתונות, גורמים דתיים, ופעולתם של יחידים שקצו במשטר האימים. התנועה פעלה במצב שבו רוב העם הגרמני תמך בהיטלר ובמשטרו, באופן פנאטי, עיוור כמעט, ובו עצם הבעת התנגדות למשטר, ולו בשיחה פרטית ובאופן מתון, סיכנה את המשתתפים בשיחה בעונש מוות. בתנאים אלו הייתה ההתנגדות לנחלתן של אליטות מבודדות ומפוזרות בצבא, בכמורה, באקדמיה ובממשל הציבורי, אשר הקשרים שקיימו ביניהן היו אמנם רציפים יחסית אך רצופי מכשולים, קצרים ואי-הבנות.
המתנגדים נכשלו כמעט בכל מטרותיהם. כל ניסיונות ההתנקשות בהיטלר כשלו, תנועת התנגדות עממית, רחבה, לא נוצרה מעולם. עם כל זאת, פעולתו של מיעוט זה מקרב העם הגרמני מועלית כיום על נס כסמל להפגנת אנושיות, עוז רוח וגבורה, גם בתנאים הקשים והאפלים ביותר.
יש המבקרים את נתינת הדגש הרב על פעולות ההתנגדות למשטר, משום שבכך מוסתרת שותפותו (האקטיבית והפסיבית) של העם הגרמני בקיום המשטר הנאצי.
ניסיון ההתנקשות של גאורג אלזר

במפתיע, הגיע ניסיון ההתנקשות הרציני בהיטלר בתקופה זו דווקא מאדם פרטי בשם גאורג אלזר, נגר מהעיר וירטמברג, אשר פעל לבדו, וניסה בנובמבר 1939 לרצוח את היטלר באמצעות פצצה. אלזר היה בעל קשר עקיף ל-KPD לפני עליית הנאצים לשלטון, אך מניעיו המדויקים נותרו בגדר תעלומה. הוא קרא בעיתון כי היטלר ינאם ב-8 בנובמבר ב"בירגרברויקלר", באולם הבירה במינכן שבו נערך הפוטש במרתף הבירה בשנת 1923. אלזר גנב חומרי נפץ ממקום עבודתו, בנה פצצת זמן, ובחשאי הטמינה במקום הסמוך למקום בו היה היטלר אמור לנאום.
בלילה שלפני 7 בנובמבר כיוון אלזר את פצצתו, וניסה להימלט לשווייץ. באופן מפתיע קיצר היטלר את נאומו, ועזב את המקום כעשר דקות לפני שהתפוצצה פצצתו של אלזר. שמונה אנשים נהרגו, ונראה כי לו היה היטלר נואם באריכות, כדרכו, היה אף הוא נהרג. אלזר נעצר בדרכו אל הגבול, נשלח למחנה הריכוז זקסנהאוזן ולאחר מכן למחנה הריכוז דכאו, שם הוצא להורג מעט לפני סוף המלחמה. ניסיון התנקשות זה הביא להידוק האבטחה על היטלר, והפך את מלאכתם של יתר הקושרים לקשה בהרבה. בהקשר זה ראוי לציון ניסיון דומה שערך, שנה לפני אלזר, מתנקש שווייצרי בשם מוריס באבו שפעל, כפי הנראה ממניעים דתיים קתוליים, והצליח להגיע לסביבתו הקרובה של היטלר כשאקדח בכיסו, אם כי לא הצליח לירות, ונתפס לאחר מכן במקרה.
ההתנגדות הכנסייתית ל"המתות החסד"

פרוץ מלחמת העולם השנייה הביא להתלכדותם של הגרמנים סביב משטרו של היטלר, וההצלחות הראשוניות במלחמה, כיבושה של פולין ולאחריה דנמרק ונורווגיה, בלגיה והולנד ובמיוחד כיבושה של האויבת המרה צרפת בתוך שישה שבועות, הביאו להיעלמותה של האופוזיציה, עד כמה שזו הייתה קיימת. הקושרים בצבא נותרו מבודדים, ותרחישם כי ההתמודדות עם מדינות המערב סופה להוביל לכישלון צבאי הוכח כמופרך בעליל. מצב זה נותר בעינו עד לסוף שנת 1941, כאשר החורף הראשון של מסע המלחמה ברוסיה הביא עמו את כישלונותיו הראשונים של הוורמאכט.
גם בהיותו של היטלר בשיא הפופולריות, היה נושא אחד שבו לא הצליח לסחוף אחריו את העם הגרמני. הייתה זו התוכנית הקרויה "תוכנית T4 - אותנסיה" - מסע רצח המוני של גרמנים שלקו במחלות כרוניות ובמחלות נפש. היטלר נתן את האישור לתחילתו של מסע הרציחות בשנת 1939, ועד שנת 1941 נרצחו כשבעים אלף גרמנים חולים ולוקים בנפשם באמצעות תאי גזים באופן ששימש מאוחר יותר ברציחת היהודים.
מדיניות זו נתקלה בהתנגדות חריפה בחברה הגרמנית, ובמיוחד בקרב הקתולים. למרות נטייתו של האפיפיור למנוע התנגדות פוליטית למשטר בקרב הקתולים, לא ניתן היה עוד להכיל את הזעם על רציחות ההמונים. המצב החמיר כאשר מסע המלחמה במזרח מילא את בתי החולים בפצועים, והשמועה אמרה שגורלם של אלו יהיה כגורל החולים הכרוניים.
בה בעת ניסה הגאולייטר של בוואריה עילית, אדולף וגנר לצאת במסע אנטי כנסייתי, ולהורות על הסרת הצלבים מכל בתי הספר במחוזו. מתקפה זו על קדשי הנצרות הביאה להפגנות גלויות, בפעם הראשונה מאז עליית הנאצים לשלטון. עצומות נחתמו אף על ידי חיילים קתולים המשרתים בחזית המזרח. היטלר שמע על כך והורה לווגנר לחזור בו מפעולתו, אך ההישג הופנם. הקתולים הגרמנים הבינו כי ביכולתם להביא לשינוי בפעולות המשטר. הדבר הוביל לפעולות נוספות כנגד "תוכנית T4 - אותנסיה".
ביולי 1941 הטיף הבישוף של מינסטר בוסטפאליה, קלמנס פון גאלן לצאן מרעיתו בסדרת דרשות, אשר גינו את פעולות המשטר בנוגע להמתת חולים ונכים. הוא אף טרח והעביר עותק מן הדרשות להיטלר, וקרא לכך ש"הפיהרר יגן על העם מפני הגסטפו". ב-3 באוגוסט נשא גאלן דרשה נוספת, ובה גינה את רדיפתם של הנאצים מסדרים דתיים, וסגירתן של כנסיות. פעולתו של גאלן, ושל כמרים נוספים, הביאה לגל של תגובות, ונראה היה כי לראשונה עומד המשטר בפני התקוממות עממית גלויה. בלחץ הנסיבות הורה היטלר על הפסקת התוכנית, אם כי ההשמדה נמשכה באופן חשאי ובהיקף קטן יותר עד לסוף המלחמה.
ההתנגדות הכנסייתית ל"המתות החסד" > המשמעות של הצלחת הכנסייה בעצירתה של תוכנית T4

ההיסטוריון איאן קרשו כותב בספרו המיתוס של היטלר כי היטלר הורה על הפסקת ההמתות במסגרת מדיניות מכוונת של תעמולה, שנועדה להרחיק את ה"פיהרר" מן הצדדים האפלים של המשטר שהיו גלויים לתושבי גרמניה, שייחסו אותם לעוזריו של היטלר, אך לא להיטלר עצמו, שנותר נערץ על התושבים כדמות של אדם אידיאלי, טוב ומיטיב. על פי האגדה שהורה היטלר להפיץ, לא ידע הפיהרר על ההמתות, והפסיקן מיד לכששמע עליהן מדרשתו של הכומר פון גאלן. שמירת "המיתוס" של הפיהרר עושה הטוב נראתה כה חיונית בעיני היטלר, עד שהביאה להפסקתן של ההמתות, על אף שהיטלר ראה אותן כחיוניות מבחינה אידאולוגית. היטלר, שקיבל דו"חות תכופים מן השירות החשאי (האס דה) על דעת הקהל, היה מודאג מאוד מתדמיתו בעיני הציבור הגרמני, וההתמרמרות העממית על המתות "תוכנית T4" הייתה גורם מספיק כדי שיחליט להפסיקן.
בספרו תליינים מרצון בשירות היטלר מראה דניאל גולדהגן כי העובדה שהגרמנים הצליחו, באמצעות מחאה עממית, להפסיק את מסע הרציחות של קרוביהם ב"תוכנית T4", מראה כי ההמתות נתפסו על ידי הגרמנים באופן שלילי, וכי אף במסגרת משטר העריצות הנאצי יכלה מחאה עממית להביא לסיומו של המבצע. מכאן מסיק גולדהגן כי הגרמנים לא תפסו את המתת היהודים בשואה בצורה שלילית, שכן, בדומה לרצח הנכים, גם מעטה הסודיות סביב רצח היהודים היה דק, אך כנגד השמדת היהודים לא באה כל מחאה. גם יוצרי הסרט "אמן", שסיפרו את כישלונו של קורט גרשטיין למנוע את השמדת היהודים על ידי פנייה לכנסייה, שילבו בתחילתו את תיאור המחאה הנוצרית על "תוכנית T4", מתוך מגמה להראות את יכולתה של הכנסייה למנוע תוכניות נאציות מסוג זה, ועל רקע זה להצביע על הכשל המוסרי שלה בחוסר המעש במניעת השמדת היהודים.
ההתנגדות הקומוניסטית

הסכם ריבנטרופ–מולוטוב יצר בעיה לאנשי ההתנגדות הקומוניסטית, ששמרו במחתרת על המבנה המפלגתי הישן של ה-KPD. ברית המועצות לה היו נאמנים, הייתה עתה לידידתו של המשטר שאותו למדו לתעב. פעילותם בתקופה שבין 1939 ל-1941 התרכזה בשמירה על עצם קיומם, ללא כל התנגדות פעילה למשטר. עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 השתנתה גישה זו. עתה היה צו השעה התנגדות אקטיבית למשטר הנאצי, לרבות חבלה וריגול, כאשר הסיכון הכרוך בכך אינו אמור להילקח בחשבון.
כמה סוכנים סובייטיים, רובם גולים גרמנים, חדרו לגרמניה על מנת לסייע בגיבוש שרידיה המפוזרים של המחתרת הקומוניסטית. בשנת 1942 התגבשו שתי קבוצות נפרדות, המכונות ביחד, באופן שגוי "התזמורת האדומה", שם שניתן להן על ידי הגסטפו.
התזמורת האדומה של טרפר
"התזמורת האדומה" הראשונה הייתה רשת ריגול שמרכזה בברלין, בהנהגת לאופולד טרפר, סוכן גה-אר-או שנשלח לגרמניה באוקטובר 1941. קבוצה זו דיווחה לברית המועצות על ריכוזי כוחות גרמנים, התקפות אוויר על גרמניה, ייצור מטוסים בגרמניה, משלוחי דלק וכיוצא בזה. בצרפת עבדו אנשי התזמורת האדומה בשיתוף פעולה עם אנשי ה"מאקי", המחתרת הקומוניסטית הצרפתית. סוכנים מטעם התזמורת האדומה הצליחו להאזין לקווי הטלפון של האבווהר בפריז. באביב 1943 נעצר טרפר, ופעילות הקבוצה חוסלה.
התזמורת האדומה של שולצה-בויזן והארנק
"התזמורת האדומה" השנייה הייתה קבוצה שונה ונפרדת, שלא הייתה בשליטת ברית המועצות. בראש קבוצה זו עמדו הארו שולצה-בויזן, קצין מודיעין במשרד התעופה של הרייך, וארוויד הארנק, פקיד במשרד הכלכלה, שניהם קומוניסטים בנטייתם הפוליטית, שלא היו מעולם חברי מפלגה רשומים. הקבוצה כללה חברים נוספים מהאליטה החברתית של הרייך. פעילותה העיקרית הייתה איסוף מידע על פשעי מלחמה ורצח עם שבוצעו על ידי גרמניה, והפצת עלונים כנגד היטלר. הם ניסו להעביר את המידע שהתקבל לארצות זרות, דרך קשרים אישיים בשגרירות ארצות הברית, וקשרים עקיפים בברית המועצות. הם סירבו לניסיונות הסוכנים הסובייטיים לגייסם לשורותיהם. באוגוסט 1942 הלשין יוהאן ונצל, חבר בקבוצתו של טרפר, אשר היה אף בעל ידע על פעולתם של אנשי שולצה-בויזן, על פעילות הקבוצה לגסטפו, כפי הנראה לאחר שנעצר והיה נתון לעינויים. חברי הקבוצה נעצרו והוצאו להורג.
קבוצה קומוניסטית נוספת, שמנתה כמאה אנשים, הונהגה בידי חשמלאי יהודי בשם הרברט באום. עד שנת 1941 פעלה הקבוצה כקבוצת לימוד פסיבית, אך לאחר המתקפה על ברית המועצות החלה בפעילויות שמטרתן התנגדות אקטיבית למשטר. במאי 1942 הציתו אנשי הקבוצה תערוכה אנטי-קומוניסטית במרכז ברלין. הפעולה בוצעה באופן רשלני, והדבר הוביל למעצרם של רוב אנשי הקבוצה. עשרים מהם הוצאו להורג, ובאום "מת בעודו במשמורת". פעילות זו הביאה לסיומן של פעולות ההתנגדות הקומוניסטיות הגלויות, על אף שמבנה המחתרת של ה-KPD המשיך להתקיים, עד לפעילותם הגלויה בימים האחרונים של הרייך השלישי.
פעולות ההתנגדות וניסיונות ההתנקשות של טרסקו

ב-1938 יצר גנרל מיור הנינג פון טרסקו קשר עם הגנרל ארווין פון ויצלבן, שהיה בין הקושרים בשורות הצבא על מנת להפיל את שלטון היטלר אם זה יורה על פלישה לצ'כוסלובקיה, שהייתה עלולה לגרום למלחמה שלגרמניה, לדעתו, לא היה סיכוי לנצח בה במאזן הכוחות שהיה אז. התוכנית נמנעה עקב הצלחתו של היטלר בועידת מינכן לקבל את חבל הסודטים ללא קרב.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שירת טרסקו בפולין ובצרפת וב-1941 נשלח לתפקיד מטה ב"קבוצת ארמיות המרכז", עליה פיקד דודו, הפלדמרשל פדור פון בוק. טרסקו צפה בפשעי המלחמה שביצעו הגרמנים ברוסיה, ובמיוחד ביחס ליהודים. הוא זועזע עמוקות, והדבר המריץ אותו להמשיך בפעולות כנגד היטלר. כקצין בכיר, היה טרסקו מודע לפקודות הפליליות שניתנו לוורמאכט כגון "פקודת הקומיסרים" שהורתה לירות בכל רוסי שבוי החשוד כחבר המפלגה הבולשביקית, ולמעשה שימשה עילה לאין ספור הוצאות להורג ללא משפט. טרסקו ניסה להפעיל את השפעתו על מנת להסיר את הפקודה, או להפחית את השפעתה, אך נתקל ביחס אדיש לעניין זה מצד מפקדיו. טרסקו דיווח על הפשעים שעליהם ידע לגורמים בקרב הקושרים בברלין כהנס אוסטר, לודוויג בק וקרל פרידריך גרדלר.
בסוף 1942 גיבש גנרל מיור הנינג פון טרסקו תוכנית להתנקשות בהיטלר ולתפיסת השלטון. היטלר אמור היה לבקר במפקדת קבוצת ארמיות מרכז בסמולנסק במרץ 1943. על פי התוכנית אמור היה טרסקו להניח פצצה במטוסו של היטלר בדרכו חזרה. טרסקו הטמין פצצה בבקבוק של קואנטרו ומסר אותו לאחד משלישיו של היטלר בבקשה שימסור אותו לידיד משותף בברלין. שלישו של טרסקו, פביאן פון שלבנדורף, הודיע לאולבריכט כאשר המריא המטוס, והקושרים עמדו הכן לתפיסת השלטון.
על פי התוכנית יפעיל אולבריכט את צבא המילואים במרכזיו בברלין, וינה ומינכן. הייתה זו תוכנית מסובכת, אך אפשרית. לאחר מספר שעות נחת מטוסו של היטלר בברלין. בקבוקי הקואנטרו נמסרו על ידי השליח התמים ליעדם בברלין. כאשר בחנו הקושרים את הפצצה מצאו כי הקור במטוסו הבלתי מחומם של הפיהרר יצר כשל טכני שמנע מן הפצצה להתפוצץ בעוד המטוס באוויר.
מספר ימים לאחר מכן, כאשר ביקר היטלר בתצוגת נשק שלל בברלין, התנדב אחד מאנשי טרסקו רודולף-כריסטוף גראף פון גרסדורף לשאת פצצה ולהתפוצץ ליד היטלר. בלחץ הזמן ניתן היה להשיג רק מרעום זמן של עשר דקות, והיטלר עזב את התצוגה דקות ספורות לאחר שהגיע אליה וגרסדורף הפעיל את מרעום הזמן. לאחר עזיבת היטלר את המקום מיהר גרסדורף אל חדר השירותים ופירק את הפצצה. כישלון נוסף זה הביא לירידה בפעילות הקושרים במטה ארמיות המרכז, ולעליית מרכזים חדשים להתנגדות.
ההתנגדות הבלתי מאורגנת

אין לחלוק כי רובו המכריע של העם הגרמני תמך בהיטלר ובמשטרו עד לסיומה של המלחמה. אך מתחת לפני השטח של החברה הגרמנית היו זרמים קלושים של התנגדות, לא תמיד פוליטיים במודע. ההיסטוריון הגרמני דטלף פויקרט קרא לתופעה זו "התנגדות יום יומית". מחקרו התבסס על דו"חות של הגסטפו וה-SD שחקרו את המוראל בקרב ההמונים, ועל הדו"חות ששלחו אנשי ה-SPD למנהיגיהם מחוץ לגרמניה.
פויקרט ואחרים הראו כי המקור העיקרי לתרעומת בקרב העם הגרמני הפשוט היה המצב הכלכלי והשחיתות שפשתה בשורות הבכירים במפלגה הנאצית, וכי הפופולריות של היטלר עצמו לא נפגעה כתוצאה מכך. כלכלת המלחמה הביאה למחסור במוצרי יסוד, והשכר נותר ברמה נמוכה. לאחר 1942 הפכו הפצצות בעלות הברית את החיים לקשים בהרבה. אל מול קשיי קיום יום יומיים אלו עמדה רמת החיים הגבוהה שהפגינו בכירי הנאצים, ובראשם הרמן גרינג. זו עוררה כעס רב בכל חלקי האוכלוסייה.
ההתנגדות המבוססת על רגשות אלו הייתה לרוב "פסיבית" - הימנעות משירות צבאי, הפצת שמועות, מסחר בשוק השחור, והימנעות מצורות שונות של שירות המדינה, או מתרומות למוסדות נאציים, וכיוצא בזה. לעיתים לבשה ההתנגדות צורה אקטיבית יותר, כאזהרת אנשים העתידים להיעצר, או התעלמות מפעולות גלויות של אחרים. בין הפועלים היו אנשי ה-SPD וה-KPD בעלי נוכחות מתמדת, והסיתו לשביתות קצרות אך תכופות. דוגמה לכך ניתן למצוא במעשיו של אוגוסט לנדמסר, פועל מספנות בגרמניה הנאצית, שהתפרסם בדבקותו בקשר עם אשתו היהודיה ובתמונה בה נמנע במפגיע להצדיע במועל יד בטקס השקת ספינת אימונים גרמנית.
צורה נוספת של התנגדות הייתה סיוע ליהודים. באמצע שנת 1942 היה שילוחם של יהודי גרמניה ואוסטריה לגטאות במזרח בעיצומו. כפי שהראו חוקרים לאחרונה, רובם של הגרמנים היה אדיש לגורל היהודים, וחלק ניכר מהם אף תמך בשילוחם לגורל "בלתי ידוע". אך מיעוט מקרבם של הגרמנים סייע ליהודים, אף אל מול איום בעונשים חמורים להם ולמשפחתם.
יש המעריכים כי כאלפיים יהודים הוסתרו על ידי גרמנים בברלין עד לסוף המלחמה. ישנם מקרים רבים מתועדים של גרמנים שסייעו להציל חיי יהודים במגוון של מקומות ונסיבות.
ההתנגדות הבלתי מאורגנת > מחאת רוזנשטראסה

תקרית יוצאת דופן אירעה בפברואר 1943 כאשר 1,800 גברים יהודים הנשואים לנשים שאינן יהודיות נעצרו ועמדו להיות משולחים אל המזרח. הנשים צעדו במחאה ברחוב רוזנשטראסה שבו רוכזו הגברים לפני שילוחם. המצעד נמשך במשמרות במשך שבוע במזג אוויר קשה, בהשתתפות 6,000 אנשים בסך הכל, עד שהימלר הורה על שחרורם של הגברים שנעצרו. חלק מהם, שהיו כבר בדרכם לאושוויץ הובאו בחזרה לברלין. למוחים לא נעשה דבר, ורוב הגברים שנעצרו שרדו את המלחמה. תקרית זו היא יחידה במינה בקורותיו של הרייך השלישי, והיא שבה ומעלה את השאלה העגומה מה היה קורה אילו היו הגרמנים מראים התנגדות רבה יותר לטבח היהודים בשואה.
הנאציזם היה בעל כוח משיכה רב לצעירים הגרמנים. הנוער ההיטלראי הביא לגיוסם של כל הנערים למטרות המשטר, ופרט לאזורים כפריים בעלי מורשת קתולית חזקה, הייתה התנועה לרוב בעלת הצלחה באינדוקטרינציה של הנוער. לאחר 1938 החלו להופיע תופעות של התנגדות בקרב הנוער. אנשי הוורד הלבן הם דוגמה מרשימה, אך יוצאת דופן. שכיחה יותר הייתה תופעה של השתמטות שקטה, סירוב לקחת חלק בפעילות הקבוצתית הרשמית, וחיפוש אחר אלטרנטיבה.
קבוצת נוער בשם הפיראטים של אדלווייס (Edelweisspiraten) איחדה כמה מבני מעמד הפועלים במספר ערים, וערכה פגישות לא חוקיות לבני נוער. כן היו קיימות קבוצות פוליטיות במוצהר השייכות ל-KPD, וכן "נערי הסווינג" קבוצה של נערים מבני המעמד הבינוני שהתכנסו לשמוע "מוזיקה מנוונת" כסווינג וג'אז. תנועה זו הפכה למעשה לדרך התנגדות למשטר, וחבריה שמרו על קוד לבוש מיוחד. ב-1941 הורה הימלר על מעצרם של כמה מאנשי התנועה, ומשלוחם למחנות ריכוז.
באוקטובר 1944, אל מול התקדמות צבאות המערב לגבולות גרמניה, אירעו הפרות סדר המוניות בעיר קלן, אשר הייתה בהליך של פינוי מתושביה. כנופיות של בני נוער, מקצתם אנשי ה"אדלווייספיראטן", אסירים נמלטים ועובדי כפייה, חברו לאנשי ה-KPD, בפעולות ביזה וחבלה, כמו גם בהתנקשות בחיי אנשי המפלגה הנאצית. הימלר, שחשש מהתפשטות המהומות, הורה על תגובה קשה, ובמשך ימים פעל ה-SS כנגד תושבי קלן. יותר ממאתיים איש נעצרו, וכתריסר הוצאו להורג בתלייה פומבית, ביניהם מנהיג מקומי של ה"אדלווייספיראטן", ברתולומאוס שינק.
מורשת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם

לאחר 1945 שימשו המתנגדים לנאציזם מקרב הגרמנים, כהוכחה לקיום מצפון באומה הגרמנית גם בימים בהם הביאה לעולם את רצח העם באושוויץ, ויש אומרים כעלה תאנה. פעולותיהם של אנשי קשר העשרים ביולי הועלו על נס, והם הונצחו בדרכים רבות ושונות. המוסדות החדשים שצמחו במזרח גרמניה ובמערב גרמניה, ניסו לשאוב את הלגיטימציה להקמתם ואת המורשת שלהם מפעולת המתנגדים. כך, עודד צבאה של גרמניה המערבית את מסורת כת הקצינים שביצעו את קשר העשרים ביולי, וראה בהם, מעבר לשאר אנשי הוורמאכט המוכתם בפשעי מלחמה, את המורשת שעליה הוקם, ובמידה דומה שאב צבאה של גרמניה המזרחית את מורשת הקרב שלו מפעולתם של המתנגדים הקומוניסטים. יש הסוברים כי הדגשות אלו, גרמו לזניחת המחקר וההנצחה של המתנגדים הלא ממוסדים, כגאורג אלזר או אפילו אנשי הוורד הלבן, לטובת הנצחתם של אנשי הקשר הממוסד כשטאופנברג וגרדלר. המתנגדים הלא מאורגנים כמעט ונמחקו מהזיכרון הקולקטיבי, עד לראשית המאה ה-21, עת החל המחקר ההיסטורי מתמקד בפעולתם.
ראו גם

אליזבת אבג
לודוויג ורל
תוכניות התנקשות באדולף היטלר
פריץ-דיטלוף גראף פון דר שולנבורג
לקריאה נוספת

דני אורבך, ואלקירי - ההתנגדות הגרמנית להיטלר, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 2009; מהדורה מתוקנת ומורחבת 2016
קונסטנטין פיצגיבון, 20 ביולי - הקשר נגד היטלר, תל אביב: הוצאת מערכות
ינינה אלטמן, הוורד הלבן, ישראל: פרדס הוצאה לאור, 2007.
היינץ ריין, ברלין סוף, בתרגום נועה קול, הוצאת כנרת מחברות לספרות, 2017.
חיים רוזן, אני בוש בהיותי גרמני! האופוזיציה הלאומית השמרנית בגרמניה ויחסה ליהודים בתקופת השואה, ירושלים: יד ושם, 2014.
Peter Hoffmann, History of the German Resistance
Michael Balfour, Withstanding Hitler in Germany
Joachim Fest, Plotting Hitler's Death
Fabian von Schlabrendorff, The Secret War against Hitler
Hans B. Gisevius, To the Bitter End
הערות שוליים

↑  לדוגמה, עיין בערך אוטו ויידט, וכן בערך אליזבת אבג.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295595405171  LCCN: sh85005617  NDL: 00562936 
אוסטר בשנת 1939
לודוויג בק (1937)
קרל-היינריך פון שטילפנגל
"במעשי רציתי למנוע שפיכות דמים גדולה יותר" - לוחית מתכת המנציחה את פועלו של גאורג אלזר במוזיאון גאורג אלזר בקניגסברון
קלמנס פון גאלן
אחוזת קרייזאו
בול לזכר התזמורת האדומה של שולצה-בויזן והארנק
הנינג פון טרסקו
שטאופנברג (משמאל) ב-15 יולי 1944 עם אדולף היטלר וילהלם קייטל במאורת הזאב
"מאורת הזאב" זמן קצר לאחר הפיצוץ.
פסל זיכרון לקושרים העומד בחצר בנדלרבלוק בברלין, באתר בו הוצאו להורג שטאופנברג ואנשיו
מייקל פרסברנדט

| --- | --- |

 לידה:  25 בספטמבר 1963 (בן 61) Jakobsberg, שוודיה 
 שם לידה:  Mikael Åke Persbrandt 
 מדינה:  שוודיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1984 
 בן או בת זוג:  Maria Bonnevie (1998–2003)  Sanna Lundell (2005–?) 
 מספר צאצאים:  3
 פרסים והוקרה:  Ingmar Bergman Award (2004)  פרס גולדבאג לשחקן הטוב ביותר (2008)  פרס גולדבאג לשחקן הטוב ביותר (2013) 
 https://www.mikaelpersbrandt.se
 פרופיל ב-IMDb
 
מייקל פרסברנדט (בשוודית: Mikael Åke Persbrandt; נולד ב-25 בספטמבר 1963) הוא שחקן שוודי.
ביוגרפיה

פרסברנדט נולד בפרברי מחוז סטוקהולם. הוא שיחק במחזות המלך ליר ויוליוס קיסר בתיאטרון השוודי המלכותי, מ-1992 ועד 1994 שיחק באופרת הסבון של תאגיד השידור השוודי "Rederiet" ב-1994 שיחק במחזה שלוש אחיות.
ב-1998 שימש כקריין בסרט תיעודי אודות ארנסט יונגר, ב-2002 שיחק בסרט הדרמה "כולם אוהבים את אליס" וב-2005 שיחק במחזה "העלמה יוליה".
הוא נודע בשל משחקו בסדרת הסרטים "בק", המבוססת על סדרת הרומנים של הבלש מרטין בק מאת הסופרים מאי שובאל ופר ואלו, ב-2007 שיחק בסרט "Solstorm" לצד איזבלה סקורופקו, ב-2008 שיחק בסרט "רגעים נצחיים" אשר היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
ב-2010 שיחק רופא בסרט הדני "בעולם טוב יותר" שזכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. הוא מחזיק בשיא של מספר המועמדויות הגדול ביותר לפרס גולדבאב, פרס האוסקר השוודי עם חמש מועמדויות ושיא של זכיות עם שתי זכיות.
ב-2012 כיכב בתור המרגל קארל המילטון בסרט הריגול השוודי "המילטון: לטובת האומה" ובהמשכו משנת "המילטון: אלא אם זה בעניין בתך" והוא יככב גם בסרט השלישי בסדרה "המילטון: בשירות הוד מעלתה", שייצא לאקרנים ב-2021.
בשנת 2016 שיחק בסרט המלחמה "מצור ג'דוטוויל" אודות הקרבות בקטנגה. ב-2018 שיחק בסרט "הנערה ברשת העכביש". ב-2019 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "חינוך מיני" של נטפליקס. בשנת 2020 שיחק בסרטו של ויל פרל "תחרות הזמר של האירוויזיון: סיפורה של Fire Saga".
ביוגרפיה > דיבוב

פרסברנדט לקח חלק בדיבוב השוודי של מספר סרטי הנפשה וביניהם שאן יו ב"מולאן", קרון ב"דינוזאור", דוקטור ג'ושוע סטרונגבר סוויט ב"אטלנטיס: האימפריה האבודה", גיל ב"מוצאים את נמו" ובוג ב"חברים על הכוונת".
חיים אישיים

מ-1998 ועד 2003 היה נשוי לשחקנית מריה בונבי ויש לו שלושה ילדים מבת זוגו העיתונאית סאנה לינדל. מ-2000 ועד 2011 שימש כשגריר של רצון טוב עבור קרן החירום הבין-לאומית של האו"ם לילדים.
ב-2011 נעצר בשל שימוש בקוקאין, הוא חויב לעשות עבודות שירות.
הערות שוליים

↑  Michael Töpffer, Mikael Persbrandts och Sanna Lundells nya kärleksliv på lyxgården, Expressen, ‏8 March 2014 (בשוודית)
↑  Mikael Persbrandt in new cocaine bust, The Local Sweden, ‏9 June 2011
↑  Persbrandt sentenced to community service, Sveriges Radio, ‏4 July 2014
חוזה לונדון (1946)

חוזה לונדון (באנגלית: Treaty of London) הוא חוזה שנחתם בין הממלכה המאוחדת לבין אמירות עבר הירדן ב-22 במרץ 1946 ונכנס לתוקף ב-17 ביוני 1946.
החוזה עוסק בעניין הריבונות והעצמאות של אמירות עבר הירדן שלאחריה יקרא הממלכה הירדנית ההאשמית שתהיה תחת הנהגתו של האמיר עבדאללה הראשון. אך עם זאת בריטניה תמשיך להחזיק בבסיסים צבאיים בתוך המדינה ותמשיך לסבסד ולתמוך בלגיון הערבי.
חוזה לונדון החליף את המנדט בריטי-אמירותי הקודם הידוע בשם החוק האורגני של 1928. מנדט זה נתן לאנשי האזור לנהל הרבה יותר ממה שניתן להם עד אז, אך בריטניה עדיין ניהלה את העסקים הכלכליים ויחסי החוץ של האמירות. לפיכך, מסמך זה נחשב בעיני התושבים שלב בדרך לעצמאות.
ב-18 באפריל 1946 בישיבתו האחרונה של חבר הלאומים הכיר החבר בעצמאותה של אמירות עבר הירדן.
ב-25 במאי 1946 אמירות עבר הירדן נהפכה ל"ממלכה ההאשמית של עבר הירדן" או בשמה הנפוץ ירדן. ביומה האחרון של האמירות נקבע מחדש ה"אמיר" עבדאללה הראשון ל"מלך" עבדאללה הראשון של ירדן על ידי הפרלמנט של האמירות. עם זאת הבריטים רק עזבו את האמירות ב-17 במאי. אך עד היום, 25 במאי מוכר בירדן בתור יום עצמאותה ולא ב-17 ביוני, היום שבו העבירה בריטניה לממלכה ההאשמית את כל הזכויות במדינה.
ב-1946 כשהמלך עבדאללה הגיש את מועמדות מדינתו לאומות המאוחדות החליטה ברית המועצות לחסום את כניסתה לארגון בטענה שהמדינה לא "מספיק עצמאית" משליטה בריטית מה שגרם לבריטים לחתום על עוד חוזה במרץ 1948 להסיר כל מוגבלות על ריבונותה של ירדן. עם זאת ירדן לא נהפכה לחברה רשמית באו"ם עד 14 בדצמבר 1955.
הערות שוליים

↑  Treaty of Alliance between His Majesty in respect of the United Kingdom and His Highness the Amir of Transjordan. United Nations Treaty Series, vol 6, pp 143–175 PDF
↑  , Glubb Pasha and the Arab Legion: Britain, Jordan and the End of Empire in the Middle East, p42.
מחלקת הארכיון הלאומית של אזרבייג'ן

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  אזרבייג'ן 
 תאריך הקמה:  2002 
 מנהל:  Əsgər Rəsulov 
 מטה מרכזי:  באקו 
 www.milliarxiv.gov.az
 
מחלקת הארכיון הלאומית של האזרבייג'ן (באזרית: Azərbaycan Respublikasının Milli Arxiv İdarəsi) הוא הארכיון הלאומי של אזרבייג'ן. זוהי רשות ממשלתית בממשלת אזרבייג'ן המופקדת על ניהול, אחזקה, הגנה ועדכון של ארכיונים לאומיים של מדינת הלאום אזרבייג'ן. בארכיון נמצאים מסמכים, מפות, בולים, קלטות שמע, קטעי וידאו, צילומים ופרסומים מיוחדים. היא הוקמה ב־2 בדצמבר 2002 והיא נמצאת בעיר הבירה באקו.
ראו גם

ארכיון
הערות שוליים

↑  "Azərbaycan Respublikasının Milli Arxiv İdarəsi" [National Archive Department of Azerbaijan Republic] (באזרית). נבדק ב-3 במרץ 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא אזרבייג'ן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מחלקת הארכיון הלאומית של אזרבייג'ן".
חוזה טילזיט
הערות שוליים

↑  Walter Scott, The life of Napoleon Buonaparte, Emperor of the French, Carey, Lea & Carey, 1827, pages 142-143