stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עימאד גנימאת נ' מדינת ישראל
רקע > עילות מעצר על פי חוק סדר הדין הפלילי

סעיף 21א (א)(1) לחוק סדר הדין הפלילי ציין את רשימת העבירות שמי שנאשם בביצוען, ניתן להאריך את מעצרו עד תום ההליכים:
(1) בית המשפט סבור, על סמך חומר שהוגש לו, כי נתקיים אחד מאלה:
עובדות פסק הדין

גנימאת, אז כבן 21, תושב הכפר צוריף שבנפת חברון, גנב מכונית פרטית ממקום חנייתה בירושלים ונהג בה לכיוון חברון. משהגיע למחסום ונדרש לעצור, נטש את המכונית ונמלט. כעבור פחות מחודשיים, גנב עם חברו מכונית פרטית אחרת, ממקום חנייתה בבית-שמש. בדרכם לכפר צוריף התקלקלה המכונית. גם הפעם הסתלק גנימאת לדרכו. אך חברו שנשאר במקום נעצר, ובעקבות חקירתו – נעצר גם גנימאת. באותה תקופה גנבת מכוניות נחשבה למכת מדינה, וכל יום היו נגנבות מכוניות להימכר בשטחים או לפירוק לחלקים.
בבית המשפט הודה גנימאת בגנבת הרכב הראשון וטען שעשה זאת כדי לעזור בפרנסת משפחתו המתקשה להתקיים. הוא כפר באשמה ביחס למכונית השנייה, וטען שהיה נוסע תמים ולא היה קשור לגנבתה. גנימאת הואשם בבית משפט השלום בשני מקרי הגנבה, ומעצרו הוארך עד תום ההליכים. בית משפט השלום האריך את מעצרו בטענה כי גנבת רכב היא מכת מדינה, וקיבל את טענות המדינה כי הוא מסוכן לציבור וכי הארכת המעצר תרתיע גנבי רכב עתידיים. גנימאת ערער לבית המשפט המחוזי, וערעורו נדחה. בבקשת הערעור לבית המשפט העליון ערעורו התקבל והוחלט, ברוב של שניים (השופטים דורנר וברק) מול אחד (השופט חשין), על שחרורו בנימוק שהמדינה לא עמדה בהוכחת מסוכנותו של גנימאת וחבורתו בכנופיית גנבי רכב. השופטים ברק ודורנר הדגישו את החומרה שבמעצר אדם שלא הורשע. באותה העת הוחלט לקיים דיון נוסף בהרכב רחב יותר. בדיון הנוסף שלפנינו בית משפט העליון בפסק הדין אישר וביטל את החלטתו בדיון הראשון.[דרושה הבהרה]
עובדות פסק הדין > השאלות שעמדו על הפרק

אם בעבירה שהפכה ל"מכת מדינה" יש, כשלעצמה, כדי להקים עילה למעצרו של הנאשם?
האם בעבירה שהיא "מכת מדינה" יש כדי להקים חזקה לחובתו של הנאשם כי שחרורו יסכן את שלום הציבור?
האם פרשנות דיני המעצר מושפעת מחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו?
טענות הצדדים > טענת המדינה

המדינה מודעת להשפעתו של חוק היסוד על מדיניות המעצרים, באותם מקרים בהם עילת המעצר סומכת על חומרת העבירה בלבד. אך, אין זה ראוי שמכוח חוק היסוד יוכבד על המדינה נטל ההוכחה לעניין היותו של נאשם מסוכן לציבור. נטל זה, ממילא אינו קל; שהלוא כדי להעמיד עילה למעצר מוטל על המדינה לבסס את טענתה שקיים יסוד סביר לחשש שאם ישוחרר ממעצרו יסכן הנאשם את שלום הציבור. ואם, בהשפעתו של חוק היסוד, תידרש המדינה להוכיח את מסוכנותו של הנאשם בדרגת ודאות גבוהה יותר, יש חשש שהמדינה לא תעמוד בנטל. אם כך יקרה, עלולים להיפגע אינטרסים חיוניים כשלום הציבור וביטחונו.
לעניין גנימאת: בשונה מהערעור לעליון, שבו המדינה טענה כי גנימאת מסוכן לציבור, מקושר לגורמים עבריינים ושחרורו יסכן את הציבור, טענה המדינה, כי גנימאת "מסוכן לציבור" רק משום שגנבת מכוניות היא מכת מדינה, והעבירה שנעברה מסכנת ופוגעת בציבור, והאמור בסעיף 21א (א)(1) לחוק עשוי וראוי להתפרש כמעמיד עילה למעצרו של נאשם בשל כך (ורק בשל כך) שהעבירה בה הוא מואשם משתייכת לתופעה עבריינית המהווה "מכת-מדינה", וכי "נשקפת סכנה לשלום הציבור ולרכושו אם ישוחרר". על יסוד אותה תשתית נטען, כי גנימאת "מסוכן לציבור".
טענות הצדדים > טענת גנימאת

באי כוחו של גנימאת טענו כי לא הוכח כי הוא מסוכן, שהמדינה לא הוכיחה שלגנימאת יש קשרים עבריינים, שניתן לשחררו בחלופת מאסר וכי זכותו לחופש נפגעת. בנוסף טענו כי טענת מכת מדינה איננה יוצרת הצדקה לעצור אדם עד תום ההליכים ונוגדת את חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
פסק הדין

ההחלטה שהתקבלה בערעור לעליון נשארה על כנה כי בנסיבות העניין, היה מקום לשחרר את העורר בתנאים בהם שוחרר על ידי בית משפט זה בערר. בנוסף, נפסק כי יש לפרש את חוק המעצרים וחוקים בכלל על פי חוקי היסוד, למרות סעיף 10 לחוק יסוד כבוד האדם וחירותו: ”אין בחוק-יסוד זה כדי לפגוע בתקפו של דין שהיה קיים ערב תחילתו של חוק-היסוד”. לעניין המסוכנות האישית, קבע בית המשפט כי מכיוון שמדובר בעניין של חירות אישית שעלולה להפגע, לפני הוכחת אשמה, על המדינה יש נטל גדול להוכיח את המסוכנות האישית של הנאשם ולא די בעניין כללי כמו "מכת מדינה".
פסק הדין > נימוקי ההחלטה

האם בעבירה שהפכה ל"מכת מדינה" יש, כשלעצמה, כדי להקים עילה למעצרו של הנאשם? הוחלט פה אחד ש"מכת מדינה", כשהיא לעצמה, איננה מעמידה עילת מעצר לפי סעיף 21א'(א)(1) לחוק סדר הדין הפלילי, אולם יכולה היא להוות שיקול בין שיקולים לעניין העמדתה של עילת מעצר.
האם פרשנות דיני המעצר מושפעת מחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו? נקבע כי גם חוקים שקדמו לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו יש לפרש ברוחו, ולפיכך עילות מעצר לפי חוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב] חייבות להתייחס למסוכנות הנאשם הספציפי.
פסק הדין > נימוקי ההחלטה > הוחלט ברוב דעות

חוק יסוד: כבוד אדם וחירותו, נודעת לו השפעה על פרשנותם של דיני המעצר הקיימים, ובכלל זה על פרשנות יסודותיה של עילת המעצר הנדונה.
פסק הדין > נימוקי ההחלטה > עמדת מיעוט

לדעת הנשיא שמגר לא היה מקום לחלופת מעצר וכי המדינה עמדה בנטל ההוכחה. לדעת השופט גולדברג, נושא חלופת המעצר לא עמד כלל לדיון בדיון הנוסף. לדעת השופט חשין, לא היה מקום להחליט בשאלת חלופת המעצר, הואיל ושאלה זו לא עמדה לדיון לא בערר ולא בדיון הנוסף.
פסק הדין > נימוקי ההחלטה > התגבשות עילת מעצר עד תום ההליכים

ברוב דעות של שישה (השופטים שמגר, ברק, גולדברג, מצא, חשין ושטרסברג-כהן) מול אחת (השופטת דורנר) הוחלט כי במקרה הנ"ל כן התגבשה עילה למעצר עד תום ההליכים של גנימאת על-פי סעיף 21א (א)(1) לחוק הסדר דין הפלילי. בית המשפט בדיון הנוסף אימץ, אם כן, את דעת המיעוט של השופט חשין מהדיון הראשון.
פסק הדין > נימוקי ההחלטה > שחרור גנימאת בתנאים מגבילים

שלושה מן השופטים (מצא, שטרסברג-כהן וברק) קבעו כי היה מקום לשחרר את גנימאת בתנאים מגבילים, מול שלושה שופטים (שמגר, גולדברג וחשין) שקבעו כי יש להשאירו במעצר עד תום ההליכים. את תוצאת "תיקו" זו הכריעה השופטת דורנר שסברה כי לא קמה עילת מעצר כלל נגד גנימאת וכך הצטרפה להחלטתם של שלושת השופטים הראשונים לשחררו של גנימאת בתנאים מגבילים.
פסק הדין > עובדות שגויות שניתנו לשופטי הדיון הנוסף

לשופטי הדיון הנוסף ניתן מידע כאילו המשפט של גנימאת הסתיים או על סף סיום, והם עוסקים בנושא תאורטי בלבד. עם זאת, משפטו של גנימאת לא הסתיים והיה צפוי לדיון חמישה שבועות מפסק הדין, בהם הייתה קיימת מחלוקת אם היה אמור להישאר במאסר או לא. בתסקיר לקביעת מתחם העונש של גנימאת התגלה כי יש לו הרשעה קודמת של כניסה לישראל ללא אישור ונהיגה ללא רישיון. בדיון לבית המשפט העליון נאמר בתום לב על ידי בא כוחו של גנימאת כי הוא ללא הרשעות קודמות.
פסק הדין > מייצגים

עו"ד גלי גלעד ייצגה את עימאד גנימאת, פרקליטת המדינה דורית ביניש ועו"ד רבקה לוי-גולדברג יצגה את המדינה.
בעקבות פסק הדין

במסגרת פסק הדין בעניין גנימאת, קבע בית המשפט העליון שלחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו יש השפעה על פרשנות חוקים קיימים שנחקקו לפני חוק היסוד. פסק דין זה, המדגים את השפעתם של חוקי היסוד ושל הרוח של המהפכה החוקתית, הפך לפסק דין מנחה לעניין השפעת חוקי היסוד על חוקים ישנים הקיימים לפני חוקי היסוד ועל השפעת חוק היסוד על חוק המעצרים ופירושו יעשה בהשפעת חוק היסוד. הקביעה כי לעניין מסוכנות על פי סעיף 21א (א)(1) לחוק סדר הדין הפלילי הנטל לשכנע את המדינה מונח על כתפיה של התביעה וכי לעניין מסוכנות, דבר שנחשב "מכת מדינה" אינו מרים את הנטל, השפיעה על גישת המדינה בבקשות לארכת מעצר ובהחלטות לגבי הארכות המעצר. ניתן לראות החלטות אף מהשנים האחרונות המאזכרים ומסתמכים על ההלכות שנקבעו.
גם עם השפעתם של חוקי היסוד על פרשנות חוקי המעצר, השינוי במספר הבקשות למעצר שאושרו היה זניח. במחקר שערך המרכז לחקר פשיעה, משפט וחברה בשנת 2012, נעשה מדגם ובו נמצא כי בית המשפט קיבל כשישים אחוז מבקשות התביעה למעצר עד תום הליכים, שרובם נשארו במעצר עד תום ההליכים וחלק קטן שוחרר לפני מתן פסק הדין. נכון לינואר 2017 פסק דין הוזכר במעל 427 פסקי דין שונים.
ראו גם

אתג"ר
פסק דין בנק המזרחי
המהפכה החוקתית
הסניגוריה הציבורית
הערות שוליים

↑  דנ"פ 2316/95 גנימאת נ' מדינת ישראל, פ"ד מט(4) 589
↑  פיסקה 28 בהחלטתו של השופט מצא בפסק הדין
↑  פיסקה 11 בהחלטתו של השופט שמגר בפסק הדין
↑  פיסקה 1 בהחלטתו של השופט גולדברג בפסק הדין
↑  פיסקה 12 בהחלטתה של השופטת שטרסברג-כהן בפסק הדין
↑  ראו פיסקאות 1 ו-9 בהחלטתה של השופטת דורנר בפסק הדין
↑  פיסקה 1 בהחלטתו של השופט ברק בפסק הדין
↑  ראו פיסקאות 3 ו-5 בהחלטתו של השופט חשין בפסק הדין
↑  למשל: ע"א 7340/13 מדינת ישראל נ' נימר מג'יד אלשער; דנ"א 5698/11 מדינת ישראל נ' מוסטפה דיב מרעי דיראני: יש לפרש כל חוק ישן לאור חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. בג"ץ 0.033333333333333/b2 נג'ט סרג' אדם נ' הכנסת: היותה של עבירה "מכת מדינה" אינה עילת מעצר העומדת על רגליה שלה
↑  מחלקת המחקר של הרשות השופטת, שיעורי הרשעה וזיכוי בהליכים פליליים, 2012. עמ 28, פס 5א
אנרי טרויה

| --- | --- |

אנרי טרויה, 1990.
 לידה:  1 בנובמבר 1911 מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  3 במרץ 2007 (בגיל 95) הרובע השבעה-עשר של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Лев Асланович Тарасов 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, צרפת 
 לאום:  ארמנים 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 שם עט:  Henri Troyat 
 מקום לימודים:  תיכון פסטר 
 שפות היצירה:  צרפתית, רוסית 
 סוגה:  מסה, רומן, מחזה, ביוגרפיה, רומן קצר 
 יצירות בולטות:  ראו ספריו שראו אור בעברית.
 תקופת הפעילות:  1935–2007 (כ־72 שנים) 
 פרסים והוקרה:  צלב גדול של לגיון הכבוד (1 בינואר 2006)  Prix Max-Barthou (1938)  אביר בלגיון הכבוד (1951)  קצין גבוה בלגיון הכבוד (15 באפריל 1996)  Ambassadors' Prize (1977)  פרס הנסיך פייר (1952)  פרס הרומן הפופוליסטי (1935)  פרס גונקור (1938)  מפקד מסדר האמנויות והספרות  מפקד במסדר ההצטיינות הלאומי  אביר במסדר ההצטיינות הלאומי  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 henritroyat.fr
 
אנרי טרויה (בצרפתית: Henri Troyat;‏ 1 בנובמבר 1911 - 2 במרץ 2007) היה סופר וביוגרף צרפתי ממוצא צ'רקסוגיי-רוסי-ארמני.
ביוגרפיה

אנרי טרויה נולד במוסקבה בשם לבון אסלן טורוסיאן (או ברוסית - לב אסלנוביץ טרסוב). אביו, אסלן טרסוב, נולד בעיר ארמאוויר, שהוקמה בידי ארמנים בדרום רוסיה (מחוז קרסנודר). אמו, לידיה אביסלומוב, גדלה בעיר ילזבטודאר באותו האזור. משפחתו עזבה את רוסיה בגלל אימת מהפכת אוקטובר. לאחר נדודים ארוכים, בין השאר בחצי-האי קרים, באיסטנבול ובוונציה, התיישבה לבסוף בשנת 1920 בפריז, שם טרויה הצעיר למד בתיכון ומאוחר יותר המשיך ללימודי משפטים. הוא שירת בצבא ביחידת תותחנים בעיר מץ בלורן.
הוא זכה בפרס הספרותי הראשון שלו בגיל עשרים וארבע, "le prix du roman populiste". בשנת 1938, בגיל עשרים ושבע, זכה בפרס גונקור היוקרתי עבור הרומן פרי עטו "העכביש". טרויה פרסם יותר משישים ספרים, רומנים וביוגרפיות. נבחר כחבר באקדמיה הצרפתית בשנת 1959 וכיהן כדיקן האקדמיה.
היה לו בן אחד מנישואיו הראשונים והיה אב חורג לבת מנישואיו השניים.
ספריו שראו אור בעברית

טולסטוי. עברית: מרדכי שניאורסון. ירושלים, כתר 1984.
צ'כוב. מצרפתית: אביטל ענבר. תל אביב: עם עובד, תשמ"ט 1989.
גורקי. רמת גן: מסדה, 1992.
פלובר. מצרפתית: יורם ברונובסקי. ירושלים: שוקן, תשנ"ו 1996.
בודלר. מצרפתית: דניאל תודר. תל אביב: דביר, תשנ"ז 1997.
בלזק. מצרפתית: חגית בת-עדה. תל אביב: דביר, תשנ"ז 1997.
קתרינה הגדולה. מצרפתית: חיים קדמן. תל אביב: כנרת, 2000.
רספוטין. מצרפתית: שלומית הנדלסמן. אור יהודה: כנרת, תשס"ד 2004.
אמיל זולא. מצרפתית: דליה להב. אור יהודה: כנרת, תשס"ה 2005.
לקריאה נוספת

קובי נסים, "צ'כוב – מתעב המילים הנמלצות", עתון 77, גיליון 119, (12/1989), עמ' 6. על: אנרי טרואיה, צ'כוב, ביוגרפיה; תר' אביטל ענבר, "עם עובד", 1989.
הערות שוליים

↑  צ'רקסוגיי (Черкесогаи) - קבוצה אתנית של ארמנים שהתיישבו במחוז קרסנודר ואדיגיה במאה החמש עשרה, בעיקר בארמאוויר ומייקופ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298766505171  PLWABN: 9810701920805606  BIBSYS: 90092250  BNE: XX943435  BnF: cb11927164g (data)  CANTIC: a11971162  CiNii: DA00357373  GND: 119247860  ICCU: CFIV000687  ISNI: 0000 0003 6863 8142  LCCN: n79127136  LNB: 000007888  NDL: 00459151  NKC: jn19981002253  NLA: 35556639  NLG: 64392  NSK: 000031988  NTA: 068402791  RERO: 02-A000163939  SELIBR: 249989  SNAC: w6vv461n  SUDOC: 028021304  Trove: 994896  VcBA: 495/282208  VIAF: 14777553   WorldCat (עם VIAF): 14777553
אנפתאח

האינפיתאח (בערבית: פתיחות) הייתה מדיניות של פתיחות בכלכלה שהנהיג אנואר סאדאת. השינוי בא לידי ביטוי בהסרת המגבלות על סחר החוץ וההשקעות מחוץ לארץ. בחוק משנת 1974 הציעה מצרים למשקיעים זרים כמה יתרונות, ביניהם פטור ממס והקלות מהגבלות רבות שנקבעו בחוק. ישנם כמה הסברים שונים לתפנית זו: התנופה שנוצרה בשל התמורות בתחום המדיני וגיבוש הקשרים החדשים עם מדינות ערב השמרניות ועם ארצות הברית; גורמים כלכליים: כישלון הסוציאליזם בהשגת השקעות ממקורות פנים, וההכנסות מן הנפט הערבי יכולות היו לשמש מקור נכבד להשקעות חדשות ממקורות חוץ; הכנסותיהם של מצרים שעבדו מחוץ למדינה, כדי להשתמש בהכנסות האלה היה צורך להנהיג מערכת סחר חוץ חופשית יותר וכללים נוחים יותר להמרת מטבע.
הפתיחות בכלכלה השפיעה השפעה ניכרת על ההשקעות במצרים. לעומת זאת, שיעור ההשקעות שמקורן בשוק המקומי ירד. הגידול בכלכלה הואץ אך האינפלציה עלתה ב-30 אחוזים, הפער במאזן התשלומים גדל והחוב החיצוני תפח. ההשקעות זרמו אל מגזר השירותים, התיירות, הנפט והבנייה. חלק גדול מההון הצטבר אצל מעטים. הפערים גרמו לתסיסה שהתפרצה במהומות של שנת 1977[דרוש מקור].
העוינות כלפי האינפתאח שימשה כמנוף להתחזקות האסלאם במצרים.
ערן הירש

נבחרת ישראל בשחייה ליד הגדר הטובה, חורף 1989.

מימין למעלה - אירית אפרתי, רוית אלון, המאמן חנן גלעד. באמצע מימין - המנהל דוד סיבור, סהר אלוני, איריס קומן, מיכל אמין, רויטל וילנאי, תמי לוין, הדס פדה, עינת גבאי, אורת בש. למטה מימין - גלעד רפאלי, יואב ברוק, רזיאל רימר, אליאב טל, שגיא שטיגמן, שגב פורת, ערן הירש, ברק עטר וכרמל לויתן
ערן הירש (נולד בשנת 1970) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה. בעל מדליית כסף מהמכביה השלוש עשרה (1989).
ביוגרפיה

הירש גדל בחיפה. אביו, משה הירש, היה יו"ר אגודת מכבי חיפה ויו"ר איגוד השחייה בישראל עד למותו מהתקף לב בשנת 2002. הוא למד במגמת ביולוגיה בבית הספר הריאלי והתאמן בקבוצת מכבי חיפה בהדרכתם של נדב בטשא ועדי ולפמן.
ביוגרפיה > 1985 > המכביה ה-12

בתחרויות השחייה לנוער של המכביה ה-12 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1985 זכה הירש במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:02.8 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכה הירש במדליית ארד, במשחה ל-1500 מטר חופשי, אחרי שגב פורת מהפועל גליל עליון (16:09.49 דקות), ויוחאי ליפשיץ מהפועל עמק יזרעאל (16:30.96 דקות).
ביוגרפיה > 1986

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1986 זכה הירש בשתי מדליות כסף אישיות, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:10.15 דקות, אחרי יוחאי ליפשיץ (4:08.82 דקות) ולפני זוהר וייס מהפועל בני שמעון (4:10.97 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:55.53 דקות, אחרי ליפשיץ (16:31.73 דקות) ולפני רז דר מהפועל הוד השרון בית ברל (17:19.04 דקות).
ביוגרפיה > 1987

בתחרות שמונה האומות שנערכה באנטוורפן, בלגיה ביולי 1987 זכה הירש במדליית כסף, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם שגב פורת, שגיא שטיגמן ואייל שטיגמן בתוצאה של 7:54.21 דקות. נוסף לכך, הוא קבע במשחה ל-400 מטר חופשי תוצאה של 4:12.45 דקות וסיים במקום שישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:00.20 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות אישיות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:07.27 דקות, אחרי שגב פורת (4:02.81 דקות) ולפני ברק עטר מהפועל בני שמעון (4:11.06 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:57.29 דקות, אחרי שגב פורת (1:55.27 דקות) וזוהר וייס (1:56.91 דקות).
ביוגרפיה > 1989

בתחרות השחייה של המכביה ה-13 שנערכה ביולי 1989 בבריכת השחייה באוניברסיטת תל אביב זכה הירש במדליית כסף, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי, ביחד עם יואב ברוק, שגב פורת ורז דר בשיא ישראלי חדש של 9:39.99 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.75 דקות ובמקום שישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:55.59 דקות.
ביוגרפיה > 1991

באליפות ישראל שנערכה ביולי 1991 הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:55.22 דקות, אחרי יואב ברוק (1:54.51 דקות) ולפני רז דר (1:57.67 דקות).
חייו האישיים

כיום הירש נשוי ומתגורר בארצות הברית.
הערות שוליים

↑  אלכס פרסלמן, ברון השחיינים ניצח במשחה שליחים מעורב, מעריב, 23 ביולי 1985
↑  אלכס פרלסמן, חן שכטר - זהב עם יד אחת, מעריב, 7 באוגוסט 1986
↑  אלכס פרלסמן, זוהר בריכה - גלילי שבר השיא ב-100 גב, מעריב, 10 באוגוסט 1986
↑  סוף השבוע בבריכה, מעריב, 10 באוגוסט 1986
↑  אלכס פרלסמן, שממון איכותי ביום הראשון באליפות השחיה, מעריב, 27 באוגוסט 1987
↑  אלכס פרלסמן, גרומי:פרפר על הגב, מעריב, 28 באוגוסט 1987
↑  אנדרי רוזנטול:עליה ושיא בה, מעריב, 19 ביולי 1991
אנצ'וטאותיס

| אנצ'וטאותיס |
| --- | --- |

תקופה
קרטיקון עליון
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: רכיכות
מחלקה:: סילוניות
סדרה:: Vampyromorpha
סוג:: אנצ'וטאותיס
מינים
 Enchoteuthis melanae  Enchoteuthis tonii  Enchoteuthis cobbani
שם מדעי
 Enchoteuthis

אנצ'וטאותיס (שם מדעי: Enchoteuthis מילולית: "דיונון חנית") הוא סוג נכחד של רכיכה גדולה מקבוצת הסילוניות שהתקיימה במשך הקרטיקון העליון בימים שלחופי אמריקה הצפונית בים הפנימי המערבי ובאוסטרליה. הסוג תואר למדע ב-1868 בידי Miller & Walker.
יצור זה היה דומה מאוד לדיונון ענק מודרני ואחד מחסרי החוליות הגדולים ביותר שהתגלו, קרוב לתוסוטאותיס (על פי מספר חוקרים מדובר באותו הסוג) עם גלימה מאובנת באורך של 2 עד 3 מטרים ובדומה לו היה קרוב יותר לתמנונאים המודרניים (אם כי המיון שלו נתון במחלוקת). הסוג הכיל 3 מינים: Enchoteuthis melanae - הקרוי על שם המגלה שלו - מלאני בונר, Enchoteuthis tonii ו- Enchoteuthis cobbani. המאובנים שלו התגלו במרכז אוסטרליה, בארצות הברית (בקנזס, ויומינג ודקוטה הצפונית והדרומית) ובקנדה במניטובה ובקולומביה הבריטית.
ככל הנראה יצור זה חי בדומה לדיונון הענק והיה בעל זרועות בעלות כפתורי יניקה איתם תפס טרף כמו דגים וסרטנים. הוא עצמו נטרף בידי מוזאזאוריים שונים או דגים גדולים כמו הקימוליכתיס, כשבמרכז בטנו של פרט אחד הכיל רכיכה צעירה שכנראה הרגה את טורפה באמצעות חסימת הזימים שלו בעוד הוא ניסה לבלוע אותה.
אנדרה שומוג'י

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בפברואר 1922 קישווארדה, הונגריה 
 פטירה:  9 במרץ 2006 (בגיל 84) בודפשט, הונגריה 
 שם לידה:  Schwartz Endre 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת זמלווייס 
 תפקידים:  רופא 
 פרסים והוקרה:  פרס האקדמיה ההונגרית למדעים (1963)  פרס האקדמיה ההונגרית למדעים (1973)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
אנדרה שומוג'י, (במקור שוורץ, בהונגרית: Somogyi Endre;‏ קישווארדה, 26 בפברואר 1922 – בודפשט, 9 במרץ 2006) היה רופא (MD) יהודי-הונגרי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה, אישיות בעלת שם בינלאומי ברפואה משפטית. רקטור אוניברסיטת זמלווייס (1985-1991).
ביוגרפיה

אנדרה שוורץ נולד במשפחה יהודית של תעשיינים מצד אביו וחקלאים מצד אמו. בשנת 1940 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון המלכותי ההונגרי בשנאי ג'רג' בקישווארדה. כיוון שכיהודי כבר לא היה יכול להמשיך בלימודיו הוא קיבל הסמכה כמסגר וכחרט. הוא הועסק בבודפשט ממרץ 1942 עד אוקטובר 1943. אז נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). במאי 1944 נשלח לחזית המזרחית (הרוסית). עם נסיגת הכוחות הגרמניים מערבה גורש למחנה הריכוז מאוטהאוזן ב-4 באפריל 1945, ולאחר פינוי המחנה על ידי הגרמנים נלקח למחנה גונסקירכן. המחנה שוחרר על ידי הצבא האמריקאי ב-4 במאי 1945. לאחר שחזר הביתה, החל את לימודי הרפואה בספטמבר 1945 באוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה לאחר מכן שונה לאוניברסיטת אטווש לוראנד) בבודפשט. את התואר דוקטור לרפואה קיבל ב-1952. כשהיה סטודנט שנה חמישית לרפואה, מונה למדגים במכון לרפואה משפטית של האוניברסיטה. הוא עבד במכון זה עד לפרישתו. בשנת 1955 עבר את בחינת המומחה בפתולוגיה-היסטולוגיה ורפואה משפטית. לאחר מכן עבד גם כמומחה רפואי קבוע בבית המשפט של בודפשט רבתי ובבית המשפט המחוזי של מחוז פשט.
ב-1959 הגן על תואר הדוקטורט (הקטן) שלו (CSs) למדעי הרפואה. הוא הפך למרצה בכיר מ-1 בספטמבר 1958, ולפרופסור חבר מ-1 בספטמבר 1959 ולאחר מכן פרופסור מן המניין.
ב-1 ביולי 1969 מונה לראש המחלקה וגם למנהל המכון לרפואה משפטית עד לפרישתו ב-1992. ב-1972 הוענק לו התואר דוקטור של האקדמיה ההונגרית למדעים (זהה ל PHD).
בין השנים 1979–1985 היה סגן-רקטור אקדמי, ולאחר מכן בין 1985 לבין 1991 היה רקטור האוניברסיטה. ב-1998 הפך לפרופסור אמריטוס. ב-2002 קיבל תעודת זהב מהאוניברסיטה.
תחום המחקר העיקרי שלו

ההשפעה המזיקה הלבבית של זרם חשמלי, מוות לבבי פתאומי, דגימות ביופסיה של שריר הלב, בדיקה מורפולוגית וביוכימית השוואתית, בהתייחס במיוחד להשתלת לב.
הישגיו העיקריים

הוא היה הראשון שהציג בדיקות כרומוזומים במקרים של קביעת הורות.
הוא יצר את התנאים לביצוע ביו-פרוטזה ואת הבדיקה המורפולוגית לשימוש בהחלפת מסתם לב.
בחקירת הפתומכניזם של מוות לבבי פתאומי, הדגים את חשיבות השינויים בהולכת הגירויים ובמערכת ההיווצרות ורשת כלי הדם.
הוא פיתח והציג שיטות חדשות לזיהוי היסטוכימי של מתכות אדמה נדירות ויישום תגובות טואופטיות ברמה המיקרוסקופית האלקטרונית.
פרסומיו העיקריים

הוא כתב 20 ספרים, חמישה פרקי ספרים ופרסם 244 פרסומים מדעיים.
יסודות הרפואה המשפטית, ספר הלימוד שלו הגיע לשש מהדורות. "המרפאה והפתולוגיה של תאונות חשמל ומכות ברק" פורסם ב-1967, בהוצאת האקדמיה ההונגרית למדעים. בעשרה כרכים עמל על החומר להכשרה רפואית נוספת עבור הוועדה הרפואית המשפטית של משרד הבריאות.
הוא כתב פרק "על חקירת השינויים הנגרמים על ידי זרם חשמלי" ב-Forensic Medicine Environmental Hazard, עבודה בת שלושה כרכים בעריכת Tedesschi-Eckert.
הוא היה העורך הראשי המייסד של ה-Morphology and Forensic Medical Review.
במשך עשר שנים ערך את כתב העת באנגלית Acta Morphologica של האקדמיה ההונגרית למדעים.
כחבר מערכת, הוא תרם בכתבי העת:
Journal of Legal Medicine
Excerpta Medica Abstract Inform
Forensic Medicine Enviromental Hazards
תפקידים ציבוריים

חבר באגודה ההונגרית לרפואה משפטית ובאגודת הפתולוגים ההונגרים. הוא כיהן בתפקיד נשיא מחלקת הבריאות של החברה ההונגרית לטבע, שנוסדה ב-1841.
חבר בוועדה השיפוטית של המועצה למדעי הבריאות בין השנים 1966–1989, ובמהלכן היה סגן יו"ר במשך 15 שנים.
האגודה הגרמנית לרפואה משפטית,
האגודה המלכותית למיקרוסקופיות (Royal Microscopical Society)
אגודת פורקיניה (Purkynje) הצ'כוסלובקית,
האגודה הקובנית לרפואה משפטית,
האקדמיה הבינלאומית לרפואה משפטית ולרפואה חברתית, שבה היה מזכ"ל מ-1967 עד 1970 ונשיא מ-1985 עד 1988.
פרסים והוקרה

פרס האקדמיה (1963; 1973)
מדליית זיכרון של יוז'ף באלו
למען העבודה הסוציאליסטית (1958; 1962)
רופא מצטיין (1963)
מדליית הזיכרון של ארנה ינדראשיק (1965)
פרס מרקושובסקי (1972)
לתרבות סוציאליסטית (1981)
עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג זהב (1982)
מדליית הזיכרון של פאל בוגאט (1987; 1995)
פרס יוז'ף מג'אר (1989)
פרס לאסלו בתיאני-שטרטמן (1994)
טבעת זהב של אוניברסיטת זמלווייס
לקריאה נוספת

informed.hu
Révai új lexikona XVI. (Rac–Sy). Főszerk. Kollega Tarsoly István. Szekszárd: Babits. 2005. ISBN 963-955-626-2 (הלקסיקון החדש של רווה XVI. (Rac–Sy). עורך ראשי. אישטוואן קולגה טרשוי. סקסארד: באביץ'. 2005. ISBN 963-955-626-2
הערות שוליים

↑  Magyar Közlöny, 1958. szeptember 2. (78. szám)
↑  Magyar Közlöny, 1962. november 16. (86. szám)
↑  Magyar Közlöny, 1982. november 9. (68. szám)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1135220190  ISNI: 0000 0000 8018 0654  LCCN: n83223401  VIAF: 11232408   WorldCat (עם VIAF): 11232408 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אנדרה שומוג'י".
פאחארניק

פאחארניק (ברומנית: Paharnic) הוא תואר אצולה בנסיכויות הרומניות שניתן לבויאר הממלא את תפקיד שר המשקאות.
המילה פאחארניק נגזרת מהמילה הרומנית "פאחאר" (Pahar), שמשמעותה היא כוס. תפקידו הראשון של הפאחארניק היה למזוג משקה לכוס השליט ולטעום ממנו, כדי לוודא שאין בו רעל.
היו שלוש דרגות של פאחארניקים, הפאחארניק הגדול, שהיה גם פרקלאב של קוטנאר ושל חרלאו, פאחארניק שני ופאחארניק שלישי. הפאחארניק הגדול היה מושיט לשליט את כוס היין הראשונה, הפותחת את המשתה. הפאחארניק הוא אחד מחברי מועצת השליט ומשגיח על כרמי ענבי היין של השליט ולפי הוראתו פותחים בקטיף הענבים. הפאחארניק גם גובה את מעשר היין עבור השליט.
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ספר תורת המפלות והתבוסות השלם

| --- | --- |

כריכת הספר, עיצוב שמעון צבר
 מידע כללי
 מאת:  שמעון צבר
 שפת המקור:  אנגלית, עברית
 סוגה:  היסטוריה, הומור
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1995 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת עם עובד
 תאריך:  1995
 מספר עמודים:  168
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001725180
 
ספר תורת המפלות והתבוסות השלם (באנגלית: The White flag principle) הוא ספר הדרכה כיצד להפסיד במלחמה. הספר כתוב כספר היסטוריה צבאית - בספריות הוא מקוטלג בקטגוריית תורות לחימה - ומצד שני הוא הומוריסטי. הניתוחים הצבאיים מגובים במקורות רבים ומלווים בתרשימים מפורטים, ומגיעים למסקנות שערורייתיות. הספר מאיר באור מגוחך את הניתוחים היומרניים לעיתים של ידענים בנושאי צבא, ועובר בו מסר סמוי על האבסורד שבמלחמה. הסופר והמאייר שמעון צבר כתב את הספר בלונדון באנגלית בשנים 1968-69, ומאוחר יותר בעברית.