stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מזבח העולה
מבנה המזבח > בית המקדש השני

כאשר שבו גולי בבל לירושלים והחלו לבנות מחדש את המקדש הם החלו ראשית לבנות את המזבח, שהוסיף לתפקד גם לאחר שנעצרה הבניה בעקבות כתבי השטנה של צרי יהודה, על פי המסורת הקובעת "שמקריבין אף על פי שאין בית". מאוחר יותר הושלמה בניית בית המקדש השני כולו.
לפי הגמרא, אחד הנביאים שהיה בדורם של עולי בבל העיד על מקום המזבח, וכך התאפשרה בנייתו במקומו המדויק. הרמב"ם כותב, על פי גמרא זו: "המזבח מקומו מכוון ביותר, ואין משנין אותו ממקומו לעולם".
בתקופת גזירות אנטיוכוס ציווה אנטיוכוס אפיפנס להקריב על המזבח קרבנות לזאוס, דבר שהוביל למרד החשמונאים ועליית החשמונאים לשלטון.
לאחר טיהור המקדש בידי הכהנים ממשפחת חשמונאי הרסו הללו את המזבח הישן, וגנזו את אבניו בלשכת החותמות שבבית המוקד. צורתו של המזבח החדש שהקימו מפורטת במשנה במספר מקומות. עם חורבן בית שני נהרס המזבח ופסקה עבודת הקרבנות במקדש.
המזבח שהקימו בני חשמונאי היה בנוי מארבע שכבות בגדלים שונים ששיוו למזבח צורה מדורגת, וגובהם הכולל היה עשר אמות (כחמישה מטרים). בתחתית ניצב ה"יסוד" ששטח בסיסו היה 32x32 אמות וגובהו אמה, מעליו היו ה"סובב" (שגובהו היה חמש אמות) וה"כרכוב" (בגובה שלוש אמות). בארבע פינותיו העליונות של הכרכוב בלטו ארבע "קרנות המזבח" - ריבועים בגודל של אמה על אמה, שגם גובהם אמה. בצידו הדרומי של המזבח היה כבש מרכזי, שרוחבו שש עשרה אמות, ובאמצעותו עלו הכהנים לגג הכרכוב. לצידו היו שני כבשים קטנים, בהם נגשו הכהנים אל היסוד והסובב. ליד הקרן הדרומית-מערבית הוצבו 2 ספלים עליהם נוסכו היין או המים שהובאו כנסכים לקרבנות. על גג הכרכוב הונחו שלושה ציבורי עצים ("מערכות") שדלקה בהם "אש התמיד". במרכז גגו של המזבח עמד התפוח - מצבור דשן שהצטבר על המזבח.
מיקומו של המזבח ממזרח למערב היה 22 אמה מזרחית לפתח האולם בבית המקדש, ו-22 אמה משערי ניקנור. מיקומו של המזבח מצפון לדרום שנוי במחלוקת. על פי המסורת המזבח ניצב בשטח נחלת שבט בנימין בסמוך לגבול שבינו ובין נחלת שבט יהודה.
מבנה המזבח > ניסיונות לבניין המזבח

עם תחילת תנועת התחיה הלאומית של עם ישראל הציע הרב צבי קלישר לחדש את עבודת הקרבנות גם ללא הקמת מקדש כפי שהיה בתחילת ימי בית שני ואף החל בניסיונות גישוש לקבלת היתר מהשלטונות העות'מאנים לכך.
בעיה הלכתית מסוימת בחידוש עבודת הקרבנות היא חוסר הידיעה הוודאית לגבי מיקומו המדויק של המזבח. בעיה זו יכולה להיפתר על ידי נביא או על ידי ראיות הלכתיות־היסטוריות־ארכאולוגיות שונות.
מכון המקדש החל בשנת 2009 לאסוף אבנים שלמות מים המלח, והחלו להקים מאבנים אלו את מזבח העולה במידותיו המינימליות לפי ההלכה (חמש אמות אורך, חמש אמות רוחב, שלוש אמות גובה) בצהרי תשעה באב במצפה יריחו.
בהמשך השנה מכון המקדש בנה מזבח במידות מינימליות ביותר והוסיף אותו לתצוגה הקבועה שלהם בירושלים. מזבח זה אינו כשר להקרבה, מאחר שנגע בו ברזל (על פי אתר מכון המקדש). את המזבח יצר האמן אסף קדרון, והאבנים נלקטו מאזור המזבח בהר עיבל שם בנה יהושע בן נון מזבח בעת כניסתו לארץ.
חנוכת המזבח

לאחר השלמת בנייתו או תיקונו (תלוי בדעות השונות) של המזבח, מקריבים עליו את קרבן תמיד של שחר בפעם הראשונה. הקרבה זו נקראת "חנכת המזבח" משום שהיא "חונכת" את המזבח ו"מרגילה" אותו לעבודתו הסדירה.
חלקי המזבח > במשכן

אורך המזבח ורחבו היה חמש אמות וגובהו שלוש אמות. בארבע הפינות העליונות שלו נשארו, לאחר חקיקת שאר השטח (מכיוון שהציווי הוא "ממנו תהיין קרנותיו", שלא תחוברנה בנפרד), קוביות שנקראו "קרנות" ועליהן ניתן הדם מאותם הקרבנות שדמם מיועד להזרק בחציו העליון של המזבח.
מתיאור עבודת הקרבנות (שמות כט, יא ועוד) עולה שבתחתיתו בלט "יסוד" כמו במזבח העולה המאוחר, שעליו נשפכו שיירי הדם, אחר שנזרק חלקו על גבי גוף המזבח - כל קרבן כהלכותיו.
לפי חלק מהדעות, ה"כרכוב" שמוזכר בסוף פרשת תרומה הוא מעין רשת שקלטה את הגחלים הלוחשות שנפלו מעל גג המזבח.
חלקי המזבח > בבית המקדש השני

מזבח העולה בבית המקדש השני היה בנוי כעין מגדל, שנעשה צר יותר ככל שהוא עולה מן הקרקע. למזבח מספר חלקים:
יסוד המזבח - בסיס המזבח, הצמוד לקרקע. היסוד הוא מעין מדרגה הבולטת מחוץ למזבח, ברוחב אמה ובגובה אמה. היסוד מקיף את רוב המזבח: הוא נמשך לאורך הצד הצפוני (32 אמה), כולל הזווית הצפון מזרחית, והצד המערבי (32 אמה), כולל הזווית הדרום-מערבית. בצד הדרומי ובצד המזרחי אין יסוד, למעט אמה אחת (בקצה המערבי והצפוני, בהתאמה). יסוד המזבח משמש לשפיכת הדם שנשאר במזרק לאחר זריקת הדם העיקרית, ומשם הייתה תעלת ניקוז שהובילה לנחל קדרון.
חוט הסיקרא - קו מסומן בצבע אדום, המקיף את המזבח במחצית גובהו. הקו נועד לסמן את ההבדל בין חציו העליון של המזבח, המיועד לזריקת הדם בקורבן חטאת ובעולת העוף, לבין חציו התחתון, המיועד לזריקת הדם של שאר הקרבנות.
סובב - מעין מדרגה ברוחב אמה, לאחר שהמזבח עלה שש אמות מעל פני הקרקע. הסובב מקיף את כל המזבח (אורכו 30 אמה לכל כיוון), וכבש מיוחד הוביל אליו. הכהנים הולכים על הסובב בעשיית חלק מן הקרבנות.
ראש המזבח - גג המזבח, בגובה תשע אמות מעל פני הקרקע. אורכו ורוחבו 28 אמות.
קרנות המזבח - ארבע בליטות בארבע הפינות של ראש המזבח. כל בליטה היא מעין קובייה שאורכה רוחבה וגובהה אמה אחת.
מקום הילוך רגלי הכהנים - מסלול הליכה היקפי בראש המזבח, באמה שלפנים מן הקרנות.
מקום המערכה - שטחו הפנימי של ראש המזבח, עליו מניחים הכהנים את מערכות העצים, המשמשות לשריפת ("הקטרת") הקרבנות. אורכו ורוחבו 24 אמות. במרכז גג המזבח נמצא ה"תפוח", מקום לריכוז האפר שהצטבר במזבח, לפני פינויו אל מחוץ למקדש.
כבש - מדרון בצידו הדרומי של המזבח, המשמש לעליה אליו וירידה ממנו. המדרון תופס שלושים אמה בשטח הקרקע, ושיפועו בערך 16 מעלות. הסיבה לעשיית הכבש היא שע"פ הפרשנות החז"לית אסור גם לכהנים הלבושים במכנסיים לעלות על המזבח במדרגות, כי הרמת הרגליים והפשלת הבגדים יש בה חוסר צניעות כראוי לקדושת המקום. משני צידי הכבש הראשי קיימים שני כבשים נוספים, ליסוד ולסובב.
שיתין - בור בתחתית המזבח, אליו מתנקזים הנסכים שנשפכים על גבי המזבח.
השימוש במזבח

השימוש העיקרי במזבח היה לצורך הקרבת הקורבנות השונים: דם הקרבנות נזרק על המזבח, ואיברי קורבן העולה, החטאות החיצוניות, קורבנות האשם, קורבנות השלמים והמנחות לסוגיהם הוקרבו על המזבח.
בנוסף נסכי היין והמים נוסכו על גבי המזבח במקום מיוחד.
מדי יום קיימו במזבח את מצוות תרומת הדשן.
בסוכות שימש המזבח לטקס ההושענות והיו מקיפים את המזבח בערבות.
השימוש במזבח > המזבח כמקום מקלט

בספר שמות (פרק כ"א, פסוק י"ד) נאמר: "וכי יזד איש על רעהו להורגו בערמה מעם מזבחי תקחנו למות".
חז"ל הסיקו מלשון הפסוק, שאכן בתנאים אלו אין המזבח מגונן על הרוצח, אך הוא כן מגן זמנית, אם הרוצח מקיים שלושה תנאים:
הרוצח הוא רוצח בשגגה ולא במזיד.
הוא אינו אוחז במזבח אלא נמצא על גביו.
הוא כהן ועבודה בידו.
בכל מקרה אחר, הרוצח נלקח בעל כורחו לבית הדין (או, אם מדובר ברוצח בשוגג שהורשע, גואל הדם רשאי להורגו), אף אם מדובר בכהן הנצרך להפסיק באמצע ההקרבה.
בתקופת מרד אדוניהו נגד שלמה המלך ניסו יואב בן צרויה שר הצבא וגם אדוניהו עצמו (בנפרד) למצוא מקלט בכך שאחזו בקרנות המזבח (מפני שהמזבח הוא בגובה 10 אמות, חייבים ללמוד מכך שאדוניהו החזיק בקרנות מזבח הזהב). אדוניהו ירד מהמזבח בעצמו לאחר ששלמה הבטיח לו שלא יהרוג אותו, בתנאי שלא ימרוד יותר (מאוחר יותר, כאשר אדוניהו הפר את התנאי, שלמה אכן הורה להוציאו להורג) אבל את יואב נאלץ בניהו בן יהוידע להרוג במקום.
בעקבות המקרים האלה נוצר הפתגם "אוחז בקרנות המזבח", כשהכוונה היא למי שמבקש מפלט אחרון להציל את נפשו או מי שמבקש להימלט מהדין שנגזר עליו.
כלי המזבח

למזבח העולה היו מספר כלי שרת ששמשו לעבודה השוטפת, שאותם במהלך היום היו שומרים על שולחן ליד המזבח שנקרא שולחן הכלים. הכלים הם:
כלי המזבח > קלשונות ארד

קלשונות הארד נקראים גם בלשון המשנה צינורות או מגרפות כפי שמוזכר במסכת תמיד.
הקלשונות שמשו להעברת הדשן ממערכות האש שהיו קיימות אל התפוח.
כלי המזבח > צלוחית הזהב וכוס הזהב

בכל יום, בזמן הקרבת קרבן התמיד היו מנסכים את היין בבית המקדש, ובנוסף לכך נסכו את המים בכל יום בחג הסוכות.
כדי לנסך את היין השתמשו בצלוחית הזהב, מעין קנקן עשוי זהב, שממנו שפכו את הנוזל אל כוס זהב. בתחתית כוס הזהב היה חור כדי להעביר את היין אל השיתין שבתחתית המזבח.
כלי המזבח > מחתת הכסף

בעזרת מחתת הכסף היו מקיימים בכל יום את תרומת הדשן, כאשר העבירו את הדשן שעל המזבח אל בית הדשן.
כלי המזבח > הכלי למנחות

כאשר רצו להקטיר מנחה כלשהי על מזבח העולה היו מכניסים את העיסה אל כלי מיוחד שבו נשמרה המנחה עד שקמצו ממנה והקטירו את הקומץ על האש.
כלי המזבח > מזרק

המזרק הוא כלי ששימש לזריקת דם הקורבנות על מזבח העולה. בכל פעם ששחטו קרבן זרקו את דמו מעל או מתחת לחוט הסיקרא בעזרת המזרק. המזרק היה כנראה בצורת כוס גדולה, המחוברת למקל, אשר בעזרתו נזרק הדם.
לקריאה נוספת

אשר גרוסברג, "המזבח, הכבש והנסכים", תחומין יא .
מלונות שרתון

.
| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  ארנסט הנדרסון ורוברט מור
 תקופת הפעילות:  1937–הווה (כ־87 שנים)
 חברת אם:  מריוט
 מיקום המטה:  וייט פליינס 
 משרד ראשי:  ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית
 ענפי תעשייה:  מלונאות, תעשיית המלונאות 
 מוצרים עיקריים:  מלונות
 עובדים:  145,000
  
 www.sheraton.com
 
שרתון תל אביב לעת ערב
סמליל שרתון מוריה ישראל
מלונות שרתון היא רשת מלונות מהגדולות בעולם. לשרתון ישנם 900 בתי מלון ב-95 מדינות. הרשת נמצאת כיום בבעלות "מריוט" שהיא רשת המלונות הגדולה בעולם ומחזיקה בבעלותה 30 רשתות שונות.
היסטוריה

בשנת 1937 הקימו ארנסט הנדרסון ורוברט מור בית מלון קטן בספרינגפילד, מסצ'וסטס. זמן קצר לאחר מכן הם רכשו בית מלון נוסף עליו התנוסס שלט גדול: שרתון. עלות החלפת השלט הייתה יקרה מדי ולכן הנדרסון ומור החליטו שבמקום שיתנו לכל מלון שם, הם יקראו לכל המלונות תחת שם אחד. כך נולדה רשת שרתון.
הצמד המשיך ברכישת מלונות במדינת מסצ'וסטס ועד שנת 1939, היו ברשותם שלושה מלונות בעיר בוסטון.
הצלחת המלונות גרמה להם לקנות עוד ועוד מלונות ברחבי החוף המזרחי של ארצות הברית. בשנת 1945 הייתה שרתון רשת המלונות הראשונה שנסחרה בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
בשנת 1949 הפכה שרתון לרשת בינלאומית כאשר נרכשו שתי רשתות מלונות גדולות בקנדה. אך רק בשנות ה-60 יצאה הרשת מתחומי צפון אמריקה עם בנייתו של מלון שרתון תל אביב בשנת 1961 ו'שרתון מקוטו', עיירה ליד קראקס, ונצואלה. בשנת 1965 נבנה המלון ה-100 של הרשת.
בשנת 1968 נרכשה הרשת על ידי תאגיד הענק ITT ושמם של כל מלונות הרשת שונה ל-'ITT Sheraton'.
בשנת 1985 רשת 'ITT שרתון' הייתה רשת המלונות המערבית הראשונה שפתחה בית מלון ברפובליקה העממית של סין.
בשנת 1994 רכשה 'ITT שרתון' את רשת המלונות הגדולה ביותר באיטליה, 'CIGA', שברשותה היו מלונות רבים בכל אירופה. כל המלונות תחת הרשת שינו את שמם ל'שרתון' וכך הפכה הרשת לרשת מלונות מוכרת גם באירופה.
בשנת 1998 הרשת נרכשה על ידי 'רשת מלונות סטארווד' בבעלות של בארי סטיוארט שטרנליכט, שגברה על ההצעה של הילטון במכרז. מאז צמחה שרתון לאחת מרשתות המלונות הגדולה בעולם. בשנת 2016 היא נמכרה למריוט.
רשת שרתון בישראל

בישראל היו שתי חברות שונות שהפעילו את מלונות שרתון העולמית. מלון שרתון הישן היה המלון הראשון של רשת שרתון שנבנה מחוץ לצפון אמריקה. המלון היה ממוקם ברחוב הירקון ליד חוף ימה של תל אביב.
בשנת 2009 נמכרה חברת אזורים תיירות, מפעילת רוב מלונות שרתון בישראל, שהחזיקה אז 12 בתי מלון, לחברת פתאל ניהול מלונות. כיום בעלי מלונות שרתון בישראל היא קבוצת אלעד בשליטת יצחק תשובה. 
שמות המלונות שהופעלו על ידה הוחלפו והם אינם פועלים עוד תחת הרשת. בין המלונות היו:
שרתון סיטי טאוור, רמת גן (נמכר לרשת "פתאל")
מלון שרתון תל אביב
שרתון אילת
שרתון טבריה (נמכר לרשת "פתאל" והיום נקרא "לאונרדו קלאב טבריה" או "לאונרדו טבריה")
שרתון פלאזה ירושלים
שרתון מוריה ים המלח
שרתון מוריה טבריה (נמכר לרשת "פתאל" והיום נקרא "לאונרדו פלאזה טבריה")
גלריה

מלון שרתון במפלי ניאגרה
מלון שרתון בבתומי, גאורגיה
מלון שרתון באוסקה, יפן
הערות שוליים

↑  גולן חזני, העיסקה נחתמה: בוימלגרין מוכר את אזורים תיירות לפתאל בהפסד של 55 מיליון שקל, באתר כלכליסט, 8 ביולי 2009
מכלית גז טבעי נוזלי

מבנה מכלית גז טבעי נוזלי
מכלית גז טבעי Le LNG Rivers
מכלית גז טבעי Mozah מסדרת Q-Max, בבעלות חברת הגז של קטר, היא מכלית הגז הגדולה בעולם
מכלית גז טבעי נוזלי (באנגלית: LNG carrier) היא אונייה מסוג מכלית המיועדת לשינוע גז טבעי נוזלי (ר"ת גט"ן). מספרן של מכליות גז טבעי נוזלי גדל באופן משמעותי בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 ככל שנפוץ השימוש בגז טבעי כמקור אנרגיה.
היסטוריה

מכלית גז טבעי ראשונה בהיסטוריה הייתה ה-Methane Pioneer (במעמס 5043 טון), אוניית משא שהוסבה לשמש מכלית גז טבעי. הפלגת הבכורה שלה התקיימה ב-25 בינואר 1959 מחוף לואיזיאנה במפרץ מקסיקו כשהיא נושאת מטען גז טבעי נוזלי לבריטניה. התפתחות הדרגתית של מכליות הגז הטבעי הביאה לכך שבתחילת המאה ה-21 משייטות מכליות גז טבעי ענקיות המסוגלות לשאת במכליהן 266,000 מטר מעוקב של גז טבעי נוזלי. עד לשנת 2005 ניבנו 203 מכליות גז טבעי בעולם, מהן 193 עדיין שטו באותה שנה.
הצלחתה של מכלית הגז הטבעי הראשונה הביאה את חברת של להזמין בניית שתי מכליות שנועדו מלכתחילה לשמש מכליות גז טבעי: Methane Princess ו-Methane Progress. האוניות צוידו במכלי מטען עשויים אלומיניום והחלו משנעות גז משדות הגז של אלג'יריה בשנת 1964. קיבולת הגז בכל אחת מאוניות אלה הייתה 27,000 מטר מעוקב.
בשלהי שנות ה-60 החל סחר בגז טבעי מאלסקה ליפן. לצורך אספקת הגז נבנו במספנה שוודית שתי מכליות גז, כל אחת עם מכלים בנפח 71,500 מטר מעוקב. בתחילת שנות ה-70 עודדה ממשלת ארצות הברית מספנות אמריקאיות לבנות מכליות גז טבעי, וסך הכל נבנו באותן שנים 16 מכליות מסוג זה. עם הגידול בקיבולת המכליות בשנות ה-80, עד ל-143,000 מטר מעוקב לאונייה, פותחו מכלים חדשים למכליות גז.
בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 פותחו מכליות גז טבעי גדולות עוד יותר. בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 יזמה חברת הגז של קטר, Qatargas, פיתוחן של שתי מכליות גז טבעי מדגם חדש: Q-Flex ו-Q-Max. לכל אחת מכלים בקיבולת הנעה בין 210,000 מ"ק ל-266,000 מ"ק ועל כל אחת מן האוניות מפעל להפיכת הנוזל לגז.
הטיפול במטען המכלית

באופן טיפוסי על מכלית גז טבעי בנויים בין ארבעה לשישה מכלים המסודרים בטור לאורך קו השדרית של האונייה. סביב המכלים יש מכלי זבורית, מחיצות למניעת דליפות וחללים ריקים. מתקנים אלה סביב המכלים הופכים את המכלית לכפולת גוף.
בתוך המכלים יש בדרך כלל שלוש משאבות טבולות. קיימות שתי משאבות מרכזיות המופעלות לצורך פריקת המטען ומשאבה התזה קטנה יותר. משאבת ההתזה נמצאת בשימוש לצורך שאיבת גז טבעי נוזלי כדי לעשות בו שימוש כדלק בדרך של הפיכתו לתרסיס, או לצורך קירור מכלי המטען. במשאבת ההתזה ניתן אז להשתמש כדי לשאוב את שאריות המטען הנותר במכלים בעת הפריקה. כל המשאבות הללו נמצאות במבנה המכונה מגדל המשאבה הנמצא בראש המכל ונכנס לכל עומקו. במגדל המשאבה נמצא גם ציוד ניטור וצינור מילוי המכל היורד כמעט עד לתחתיתו.
כל משאבות המטען מרוקנות את הגז הנוזלי לצינור אחד המונח לאורכו של סיפון האונייה. מן הצינור הראשי קיימות הסתעפויות לצידה של האונייה לסעפת טעינה ופריקה. כל חללי מכלי המטען מחוברים בצנרת אדים שאף היא נמתחת לאורך האונייה.
מחזור מטען אופייני

מחזור מטען אופייני במכלית גז טבעי מתחיל במצב שבו מכלי האונייה "ריקים מגז" ומלאים באוויר חופשי, דבר המאפשר עבודות תחזוקה על המכל והמשאבות. לא ניתן לטעון את הגז הנוזלי ישירות לתוך המכלים כיוון שנוכחות חמצן במכלים עלולה לגרום לתערובת נפיצה במכל. גם הבדלי הטמפרטורה בין האוויר החופשי לגז הנוזלי עלולים לגרום נזק למכלים.
בשלב ראשון, המכלים מרוקנים מאוויר וממולאים בגז אדיש, פחמן דו-חמצני הנפלט ממנוע דיזל. הגז מוזרם למכל עד שתכולת החמצן בו היא מתחת ל-4% והאטמוספירה יבשה. באופן זה פוחתת סכנת ההתפוצצות בעת מילוי המכל במטען גז טבעי. עם השלמת התהליך נכנסת האונייה למסוף הטענת הגז כדי "למלא בגז" ולקרר, זאת כיוון שאף בשלב זה לא ניתן עדיין לטעון את הגז הטבעי. הכנסת הגז הנוזלי ללא קירור עלולה לגרום לקפיאת פחמן דו-חמצני ולגרימת נזק למשאבות.
תחילה מוזרם גז טבעי נוזלי לאונייה דרך צינור ההתזה אל עבר מרסס ראשי, המרסס מרתיח את הנוזל והופכו לגז. בשלב זה מחומם הגז לכ-20 מעלות צלזיוס באמצעות מחמם גז ומוזרם לתוך המכלים כדי להחליף את הגז האדיש. תהליך זה ממשיך עד אשר אין עוד פחמן דו-חמצני במכל. הגז האדיש נפלט מן המכל באמצעות פתחי אוורור. לאחר שרמת הפחמן דו-חמצני במכל היא מתחת ל-5%, שארית הגז נשאבת באמצעות צנרת מיוחדת ונשרפת. בשלב זה במכלים יש גז טבעי חם.
בשלב הבא מקוררים המכלים על ידי התזת גז טבעי נוזלי לתוכם, אשר תחילה רותח אולם בהדרגה מקרר את המכלים. גז מיותר נשאב באמצעות צנרת למסוף הגז, כדי לעבותו שוב, או שהוא נשרף. לאחר שהמכלים מקוררים לטמפרטורה של מינוס C°‏140- מעלות צלזיוס ניתן להתחיל בטעינה ישירה של הגז הנוזלי. גז נוזלי נשאב ממכלי אחסון במסוף הגז אל מכלי האונייה. הטמפרטורה הסופית של הגז המעובה במכל היא מתחת ל-C°‏163-. לאורך תהליך זה נשאב גז שאינו מעובה מן המכלים אל היבשה. הטעינה נמשכת עד אשר המכלים מלאים בשיעור של כ-98.5% מתכולתם בגז נוזלי (זאת כדי לאפשר התפשטות של המטען בתוך המכל). לאחר תום הטעינה יכולה המכלית להפליג לנמל הפריקה.
במהלך ההפלגה קיים ניטור מתמיד של הגז הנוזלי במכלים וגז שרתח מנוקז מן המכלים, נשרף במבערים מיוחדים כדי להפיק קיטור לצורך הנעת האונייה, או שהוא מקורר ומעובה ומוחזר למכלי המטען. כל זאת בהתאם לדגם האונייה.
בנמל הפריקה הגז הנוזלי נשאב אל היבשה. במהלך ריקון המכל החלל שנוצר מתמלא בגז המוזרם מן היבשה, או בגז המרוסס לתוך המכל ממשאבת ההתזה. לעיתים לא מרוקנת המכלית במלואה ומושארת יתרה קטנה של גז נוזלי במכלים. אם המכלים מרוקנים במלואם אז המגע עם מכלי הזבורית יחמם את המכלים לטמפרטורת הסביבה, וניתן לקרר מחדש את המכלים לקראת טעינתם. אם המכלים מרוקנים מגז, נעשה שימוש בפחמן דו-חמצני בתהליך ריקונם.
אונייה מגזזת

אונייה מגזזת (באנגלית: LNG Regasification Vessel, ר"ת LNGRV), היא מכלית גז טבעי נוזלי בעלת יכולת לגזז את הגז הטבעי הנוזלי במכליה. אונייה מגזזת היא התפתחות טכנולוגית של המאה ה-21. תוכניות ראשונות להסבת מכלית גז לאונייה מגזזת קיימות משנת 2002. בשנת 2009 החלה עבודה במספנה בדובאי להסבת האונייה המגזזת הראשונה, מכלית גז טבעי נוזלי בשם Golar Frost, לאונייה מגזזת, זאת בעזרת ציוד שנבנה ביפן. האונייה יועדה לשימוש במסוף הגז בליבורנו, איטליה. עוד בטרם הסתיים פרויקט הסבה זה, כבר בינואר 2005 הושלמה בנייתה של ה-Excellence, מכלית גז טבעי נוזלי בעלת טכנולוגית גיזוז במספנות דייהו בקוריאה הדרומית. הוספת טכנולוגיה המאפשרת יכולת גיזוז למכלית גז טבעי נוזלי מייקרת את בנייתה בכ-80 מיליון דולר אולם מנגד היא מקנה יתרונות בולטים ביכולת לנייד במהירות את מפעל הגיזוז לאתרים בהם קיימת דרישה לגז טבעי, וחוסכת את הזמן הרב הנדרש לקבלת אישורים ולבניית מתקן גיזוז על היבשה, או בסמוך לחוף.
מערכות להכלת הגז

במכליות גז טבעי הנבנות בתחילת המאה ה-21 בעולם נעשה שימוש בארבע מערכות הכלת גז אלטרנטיביות. שתיים מן המערכות הם מכלים קשיחים ואילו שתיים אחרות מבוססות על ממברנה סינתטית ומוגנות בפטנט הנמצא בבעלות חברת Gaz Transport & Technigaz. בתחילת המאה ה-21 קיימת מגמה של בניית יותר מכליות גז טבעי המבוססות על מבנה ממברנה כמערכת הכלת גז, ככל הנראה מכיוון שמערכת כזו מנצלת באופן יעיל יותר את חלל גוף האונייה ומותירה פחות חללים ריקים בין מכלי הגז למכלי הזבורית. הנצילות הגבוהה יותר של מכלים המבוססים על ממברנה מוזילים את עלויות התפעול של המכלית. עם זאת, מכלים קשיחים עמידים יותר לכוחות שכשוך הנוזל במכל, בעת שהמכלית מטלטלת ומתנדנדת בתנועתה בים.
עיבוי ורתיחה

כדי לשנע גז טבעי הוא מקורר לטמפרטורה של C°‏163- לערך בלחץ אטמוספירי, בהגיעו לטמפרטורה זו הגז מתעבה והופך לנוזל. המכלים שעל מכלית גז טבעי נוזלי משמשים למעשה כתרמוסים ענקיים כדי לשמור על כגז במצב נוזלי במהלך השינוע. כיוון שאין בידוד מושלם למכלים, הנוזל שבהם רותח לאורך כל המסע. בעת מסע טיפוסי של מכלית גז טבעי בין 0.1%-0.25% מתכולת המכלים הופכת לגז בכל יום, זאת בהתאם ליעילות בידוד המכלים ומידת הטלטול של האונייה בים. במסע של 20 יום בין מסוף ההטענה למסוף פריקת הגז, מתאדים בין 2%-6% מתכולת המכלים המקורית שהוטענה לאונייה.
בדרך כלל מערכת ההנעה של מכלית גז טבעי מורכבת מטורבינות קיטור ודוודי קיטור. את הדוודים ניתן לחמם באמצעות שני סוגי דלק: גז טבעי או תזקיק נפט וכן צירוף של שני אלה. הגז אשר נוצר במכלים במהלך הרתיחה מועבר בדרך כלל בצנרת אל הדוודים ומשמש כדלק לאונייה. בטרם נעשה שימוש בגז זה הוא חייב להיות מחומם לטמפרטורה של כ-20 מעלות באמצעות מחממי גז ייעודיים וכן הגז נאגר במכל אגירה בלחץ גבוה הנוצר באמצעות מדחס.
השיקולים באשר לסוג הדלק שבו תשתמש המכלית תלויים בין השאר במחירי הגז הטבעי לעומת תזקיק הנפט, אורך המסע, הרצון להותיר יתרה של גז נוזלי במכלים, ועוד.
קיימות שלוש אפשרויות עיקריות באשר לסוג הדלק שבו תשתמש האונייה.
צימצום הרתיחה למינימום/שימוש מקסימלי בתזקיקי נפט - אפשרות זו כרוכה בהעלאת הלחץ הפנימי במכלים כדי להפחית למינימום את תופעת רתיחת הגז ורוב הדלק הדרוש להנעת האונייה מגיע מתזקיקי נפט (מזוט או סולר). בחירה באפשרות זו מביאה לידי מקסימום את כמות הגז הנוזלי שתובא לנמל הפריקה, אולם מאפשרת לטמפרטורה במכל לעלות בגלל העדר אידוי. הטמפרטורות הגבוהות עלולות להקשות על פריקת הגז הנוזלי ואחסונו.
רתיחה מקסימלית/מינימום שימוש בתזקיקי נפט - באפשרות זו הלחץ הפנימי במכלים נותר נמוך ותופעת הרתיחה גדולה יותר, עדיין קיים שימוש משמעותי בדלק מתזקיקי נפט. בחירה באפשרות זו מפחיתה את כמות המטען שהאונייה תביא לנמל הפריקה, אולם מבטיחה טמפרטורה נמוכה יותר לגז הנוזלי, דבר שמסופי גז רבים מעדיפים.
100% גז - הלחץ במכלי הגז נשמר ברמה דומה לזו של אפשרות רתיחה מקסימלית, אולם גם ברמת רתיחה זו לא נוצר די גז לתדלוק דוודי האונייה ולכן יש "לאלץ" את הגז להיווצר. לצורך כך מופעלת משאבת התזה באחד המכלים הדוחסת גז למאדה ויוצרת אספקת גז מספקת לדוודי האונייה. באופן זה לא נעשה שימוש בדלק אחר.
פיתוחים טכנולוגיים בתחום מכליות הגז איפשרו הצבת מפעל קטן לעיבוי מחדש של גז טבעי הנוצר בתהליך הרתיחה והשבתו לתוך המכלים. פיתוח זה מאפשר לבעלי מכליות גז טבעי ולמספנות הבונות אותן, לשקול אפשרות של שימוש במנועי דיזל יעילים יותר למכליות גז טבעי (במקום טורבינות קיטור). בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 קיימות מכליות גז טבעי שלהן שתי מערכות הנעה מקבילות: טורבינת גז ומנוע דיזל.
הערות שוליים

↑  The World Fleet of LNG Carriers
↑  World-first offshore LNG regasification vessel will help safeguard Italy's energy needs
↑  Livorno LNG Terminal, Italy.
↑  J.H. Lee, LNG Regasification Vessel – The First Offshore LNG Facility.
↑  World’s first LNG onboard regasification port. Port Technology
Flanders Loyalty מכלית גז טבעי נוזלי שהחלה בשרות בינואר 2008 בין המפרץ הפרסי ליפן
מסטרה סואסונה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 בינואר 1938 (בן 86) איטבונה, ברזיל 
 מדינה:  ברזיל 
 תקופת הפעילות:  מ-1975 
 אתר רשמי
 
ריינאלדו ראמוס סואסונה (בפורטוגזית: Reinaldo Ramos Suassuna; נולד ב-16 בינואר 1938), הידוע בכינויו מסטרה סואסונה, הוא אומן לחימה ומוזיקאי ברזילאי, העוסק באמנות הלחימה קפואירה ובפולקלור ברזילאי.
סואסונה הוא בעל דרגת "מאסטר" בקפוארה, והוא אחד משני המייסדים של קבוצת הקפוארה "קורדאו ז'י אאורו", בפורטוגזית - חבל הזהב, אחת מקבוצות הקפוארה הגדולות בעולם.
ביוגרפיה

סואסונה נולד בעיר סלבדור שבמדינת באהיה בברזיל, והתחיל מגיל צעיר להתאמן בקפואירה. מורו הראשון של סואסונה היה מסטרה סורוסו (Soroso), ולאחר מכן המשיך ללמוד את סגנון האנגולה אצל מסטרה פסטיניה, ואת סגנון הרג'יונל אצל מסטרה בימבה.
לאחר הכשרתו של סואסונה כמאסטר לקפואירה, עבר סואסונה לעיר סאו פאולו, והתחיל ללמד שם קפוארה. בשנת 1967 הקים סואסונה את קבוצת הקפוארה "קורדאו ז'י אאור" יחד עם מסטרה ברזיליה, מאסטר נוסף בסאו פאולו, והקבוצה גדלה לממדים עצומים.
כיום, קבוצת "קורדאו ז'י אאורו" היא אחת מהקבוצות המובילות בעולם, ופועלת במדינות רבות.
במקביל להיותו אומן לחימה, סואסונה הוא מוזיקאי, והוא מתמחה בנגינה על כלי הבירמיבאו, וידוע בקולו החזק. סואסונה הוא חלק מחברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ, והוא הכין יחד איתה 5 אלבומי מוזיקה ברזילאית הכוללים שירי קפואירה וקטעי נגינה בכלי נגינה מסורתיים.
בשנים האחרונות מתנהלת נגדו חקירה ומספר תביעות משפטיות במחוזות שונים בברזיל אודות עבירות מין.
ראו גם

מסטרה בימבה
מסטרה פסטיניה
מסטרה קמיזה
מסטרה בורגייס
הערות שוליים

↑  Capoeiristas from one of Brazil’s biggest groups denounce their masters for sexual crimes
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: ac55762f-eafe-485a-a694-ba7eb18429f4 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מסטרה סואסונה".
מסוכן כשרטוב

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  צ'ארלס וולטרס
 הופק בידי:  ג'ורג' וולס
 תסריט:  דורותי קינגסלי
 עריכה:  ג'ון מקסוויני
 שחקנים ראשיים:  אסתר ויליאמס  פרננדו לאמאס  ג'ק קרסון
 מוזיקה:  ג'ורג' סטול
 צילום:  הרולד רוסון
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר 
 חברה מפיצה:  מטרו גולדווין מאייר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  3 ביולי 1953
 משך הקרנה:  95 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מוזיקלי, aqua-musical, קומדיה רומנטית, סרט מונפש למחצה 
 תקציב:  1,465,000 דולר
 הכנסות:  3,255,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   dangerouswhenwet
 דף הסרט ב־IMDb
 
מסוכן כשרטוב (באנגלית: Dangerous When Wet) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי בצבעי טכניקולור משנת 1953, בבימויו של צ'ארלס וולטרס, עם אסתר ויליאמס ופרננדו לאמאס (אנ') בתפקידים הראשיים.
הסרט התפרסם בגלל קטע מונפש של אסתר ויליאמס השוחה עם טום וג'רי של חברת ההנפשה האנה-ברברה. זו ההופעה השנייה של טום וג'רי בסרטי עלילה, לאחר הרימו עוגן (1945).
לאמאס וויליאמס נישאו ב-1969 והם היו נשואים עד מותו ב-1982 מסרטן הלבלב.