stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפארק הלאומי עץ יהושע
ביאורים

↑  מאנגלית Scrambling, פעילות הדומה לזו לטיפוס מצוקים, הכוללת טיפוס על גבעות ותצורות דומות. עם זאת, טיפוס מצוקים בדרך כלל נבדל מפעילות זו בשל השימוש המתמשך בידיים כדי לתמוך במשקל המטפס, כמו גם כדי לספק איזון. טרם נקבע מונח עברי, ראו באנציקלופדיית הטיפוס
↑  Bajada מוגדר על ידי ד"ר שובאל כ"תוואי פני שטח הנוצר על ידי התחברות של מניפות סחף רבות במדרונות שלמרגלות הרים או רמות"
אהרון טייטלבוים (רב ופעיל ציוני)

ערך זה עוסק ברב ופעיל ציוני אמריקאי. אם התכוונתם לאחד משני אדמו"רי חסידות סאטמר הנוכחיים, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  21 באוקטובר 1890 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  16 באוגוסט 1950 (בגיל 59) ירושלים 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 השכלה:  ישיבת תורת חיים 
 
הרב אהרון הלוי טייטלבוים (ז' בחשוון ה'תרנ"א – ג' באלול ה'תש"י, 1891 – 16 באוגוסט 1950) היה רב אמריקאי-ירושלמי, פעיל ציוני-דתי בולט, ממייסדי וראשי הג'וינט, "ועדת הסיוע המרכזית" (Central Relief Committee), תנועת המזרחי בארצות הברית והסוכנות היהודית, ממקורבי הראי"ה קוק ועוד.
ביוגרפיה

נולד בירושלים למשפחה מחסידות קרלין. אביו ר' יעקב יצחק עלה ארצה, התיישב בירושלים והיה מעסקני הישוב הישן. למד בישיבת תורת חיים בעיר. בשנת תרע"א נסמך לרבנות בידי רב העיר הרב חיים ברלין, רבה של יפו הראי"ה קוק ואחרים. נישא לחיה בתו של שמחה מנדלבוים, שכמותו הייתה בין עסקניות המזרחי. בהיותו בן 18 החל לשמש כרב בשכונת אחוה.
ביוגרפיה > תקופת מלחמת העולם הראשונה

בשנת תרע"ב (1912), לבקשת רבני ירושלים, נסע הרב טייטלבוים לארצות הברית לשם מגבית כספית לטובת מוסדות התורה והצדקה בעיר. הוא התיישב בברוקלין שבניו יורק. בתקופת מלחמת העולם הראשונה גייס כספים והציל יהודים מהכלא העות'מאני, ביניהם הרב שמואל חיים הורביץ. לפי המסופר, סייע למאיר דיזנגוף להשיג את ההלוואה הראשונה לייסוד תל אביב.
הרב טייטלבוים הצטרף לתנועת המזרחי בארצות הברית בשנותיה הראשונות, וכיהן כחבר המוסדות המרכזיים של התנועה בארצות הברית ובעולם. בשנת תרפ"ו, בוועידה העולמית באנטוורפן, נבחר כחבר הוועד הראשי. בין השנים תרפ"ח-תר"ץ היה חבר המרכזי העולמי של התנועה, ושימש נציג שלה בוועד הפועל הציוני, הוועד המנהל של הסוכנות היהודית, והדריקטוריון של קק"ל וקרן היסוד. בין השנים תר"ץ-תרצ"ב היה יושב ראש קרן ארץ ישראל של המזרחי.
כן היה חבר הנהלת אגודת הרבנים במדינה במשך שנים רבות. בתקופת מלחמת העולם הראשונה, לצד הרב מאיר בר-אילן מהמזרחי והרב ישראל רוזנברג מאגודת הרבנים, ייסד את "ועדת הסיוע המרכזית" (Central Relief Committee) שאיגדה יהודים דתיים בארצות הברית לטובת יהודי ארץ ישראל. בין השנים תרע"ו-תר"ץ (1916–1930) שימש מזכ"ל הארגון. "בשדה העבודה הזה, כאמור, נתגלה כחו הגדול של הרב טייטלבוים באדמיניסטרציה ובתעמולה. לרגלי משרתו עבר כמה פעמים את אמריקה לארכה ולרחבה, ובכל מקום בואו נאם וארגן ועדים מקומיים לשם אוסף כספי העזרה".
לאחר מכן, עם הקמת הג'וינט, שאיגד תחתיו את כל יהודי ארצות הברית, היה אחד מראשיו. הוא תיאם את העבודה בין שני ועדת הסיוע והג'וינט, והשפיע על מנהלי האחרון לסייע למוסדות דתיים בארץ ישראל, בעולם ובארצות הברית.
עם שלהי המלחה, בשנת תרע"ח היה המשתתף היהודי היחיד במשלחת אמריקנית בראשות הרברט הובר (לימים נשיא ארצות הברית) לסיוע למזרח הקרוב וארץ ישראל. הוא שהה בארץ חודשים אחדים. באותה תקופה קיבל מהממשל האמריקני דרגת מייג'ור ושינע ליהודי רוסיה והארצות הסמוכות 30 אוניות בהן אוכל, בגדים ותרופות. דו"ח מפורט שכתב על סיורו שימש בהמשך את ועדת הסיוע בשנים הבאות.
ביוגרפיה > גיוס כספים לבניין ארץ ישראל והישיבות באירופה

בשנת תרפ"א (1921) ביקר בארץ, לצד עמיתו הפילנתרופ הארי פישל, במטרה לבנות בתים בארץ בתור בא כוח חברת "אמריקן-פלסטין בילדינג-קורפורשן". היה חבר הוועד המנהל של הסוכנות היהודית וחבר הוועד הפועל הציוני.
בין השנים תרפ"ב-תרפ"ט שימש הרב טייטלבוים רבה של קהילת "עדת אנשי ספרד" בברוקלין. בשנת תרפ"ב נבחר למנהל ועד גיוס הכספים לישיבת רבינו יצחק אלחנן. בשנת תרפ"ז (1926), במסגרת שליחות נוספת, ביקר בארץ ישראל ובפולין.
היה בין מקורבי הראי"ה קוק ולצד אישים דוגמת הארי פישל, ד"ר משה זיידל ועוד, סייע לו רבות מאמריקה בעניינים שונים. במשך שנים היה ראש הוועד הפועל של ישיבת מרכז הרב בארצות הברית וקנדה. בשנים תרפ"ד-תרפ"ה (1924–1925) הפיקה ועדת הסיוע בניהולו את מסע גיוס הכספים של הראי"ה, הרב משה מרדכי אפשטיין והרב אברהם דובער כהנא שפירא. במהלך המסע שימש כמתורגמן בשיחה בין נשיא ארצות הברית קלווין קולידג' ובין הרב קוק. אחרי פטירת הרב קוק היה בין חברי "העמותה להוצאת כתבי הראי"ה".
בשל מאמציו לסיוע לישיבות רבות בשגרה ובמשבר היה מקורב לרבנים רבים באמריקה ובאירופה, ביניהם הרב חיים עוזר גרודזנסקי ועוד. לפי המסופר, כתב לרב ישראל מאיר הכהן מראדין ("החפץ חיים") כי הוא מתכנן להפסיק מפועלו הציבורי בשל חפצו להתפנות ללימוד התורה, אולם האחרון מנעו מכך וכתב לו בין השאר: "המשך, הלואי שיהיה חלקי בחלקך". כונה בפי רבנים: "אבי הישיבות".
בשנת תרצ"ג, לאחר עשרים ואחת שנה בארצות הברית, שב הרב טייטלבוים ארצה והתגורר בירושלים בשכונת רחביה. באותה שנה נשלח בידי הרב קוק וראשי הישיבות בארץ כנציגם בוועידה שנערכה בווילנה להצלת מוסדות לימוד התורה בארץ ובעולם. במשך שנים מספר היה חבר הנהלת בית החולים ביקור חולים.
הביוגרף דוד תדהר תיאר את אופיו ודרכו:
עדין הנפש היה ואציל הרוח, בשעת הצורך פעל בצנעה ובעילום שם, הוא התאמץ להמתיק ככל האפשר מרירות לבם של הנצרכים לבריות, וכן נחון בכוח השפעה רב וקסם אישי, בכל מקום שבו התגלעה מחלוקת או חילוקי דעות, בא הטיף, פייס וישר את ההדורים. בעל מעוף היה. לא הסתפק בקטנות, בכל פעליו היה טבוע חותם ההיקף והגדלות. וכרוב גדלותו וגדולתו כן היתה עניוותו, הצניע לכת, ברח מן הפרסום והתרחק מן הכבוד האישי, עד כמה שלא היה צורך בו לטובת הענין. החיים לא העניקו לו נחת מרובה. ראה סבל רב, אך הוא קיבל את יסוריו באהבה, בטחונו לא פג, מסירותו לעבודתו לא רפתה וזהר נפשו לא הועם.
ביוגרפיה > אחרית ימיו

כדי להתיישב בקביעות בארץ ישראל התמסר הרב טייטלבוים לעסקים, ובין השאר לרכישת קרקעות וייבוא בשר כבוש כשר. בשנת תרצ"ו (1936) היה בין מייסדי חברת סוכנות ידיעות בשם "מודיעין".
בשנת ת"ש (1939), עם התפתחות מלחמת העולם השנייה והשואה, שב לארצות הברית במטרה להשיב לפעילות את "ועדת הסיוע המרכזית". בשנת תש"א (1941) התמנה למזכיר "ועידת הרבנים באמריקה". עסק רבות בניסיונות להציל יהודים מאירופה. סייע בהצלת ישיבת מיר בשאנגחאי. עבודתו הקשה ואובדן יהודי אירופה בשואה החלישו את גופו והוא חלה ונחלש.
בערב פסח תש"י (1950) שב ארצה ונפטר בה לאחר חודשים אחדים. בהלווייתו בבית העלמין סנהדריה השתתפו שר הדתות הרב יהודה ליב מימון, שר הפנים חיים משה שפירא, הרב זאב גולד, הראשון לציון הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל, ראשי ישיבות ועוד.
חיים אישיים

היה חתנו של שמחה מנדלבוים ואב לאחד עשר ילדים. גיסו הוא הרב ישראל זאב הלוי הורביץ, חוקר ארץ ישראל ומחבר האנציקלופדיה הגאוגרפית-היסטורית "ארץ ישראל ושכנותיה". הספר יצא לאור בהוצאת הרב טייטלבוים.
בנו הרב שמואל שימש ברבנות בארצות הברית ולאחר מכן עסק במסחר ובחינוך, והיה נשיא אגודת המורים העבריים ואגודת המנהלים העבריית בארצות הברית. בנו ברוך זאב נסמך לרבנות בידי הרב חרל"פ, הצטיין ככלכלן באוניברסיטת ניו יורק, שירת כרב צבאי בצבא ארצות הברית, היה דירקטור במחנות הפליטים והג'וינט לגרמניה, יועץ כלכלי לגרמניה מטעם האונר"א, עסק בתחבורה, עבד בחברות כלכליות, היה פעיל ציוני ועוד. אחד מחתניו הוא הרב דוד נשר.
לקריאה נוספת

'הרב אהרן הלוי טייטלבוים', הפרדס כה,א, תשרי תשי"א, עמ' 39
'הרב ר' אהרן הלוי טייטלבוים ז"ל', הפרדס: ספר היובל, ניו יורק תשי"א, עמ' 468–471
דב נתן ברינקר, 'הרב ר' אהרן טייטלבוים ז"ל', לוח ירושלים: תשי"א, עמ' רפב-רפד
נתנאל קצבורג, אנציקלופדיה של הציונות הדתית, כרך ב, מוסד הרב קוק תש"ך, עמ' 415–417
שמחה מנדלבוים, משפחת מנדלבוים לדרותיה, ירושלים תשפ"א, עמ' 97–99
הערות שוליים

↑  מוסדות תורה וחסד ירושלמיים, מודעות אבל עם פטירתו תוך השתתפות בצער בנו, דואר היום, 20 בינואר 1933
↑  שמחה מנדלבוים, משפחת מנדלבוים לדרותיה, ירושלים תשפ"א, עמ' 51
↑  דב נתן ברינקר, 'הרב ר' אהרן טייטלבוים ז"ל', לוח ירושלים: תשי"א, עמ' רפג
↑  מזרחי: ספר היובל, ניו יורק תרצ"ו, עמ' 24
↑  ראו, לדוגמה, אצל משה עקיבא דרוק, שלושה דורות בירושלים, ירושלים תשל"ח, עמ' 129 והלאה
↑  'הרב ר' אהרן הלוי טייטלבוים ז"ל', הפרדס: ספר היובל, ניו יורק תשי"א, עמ' 470
↑  ראו לדוגמה אגרת הריי"צ אליו משנת תרפ"ט (1929), בתוך: "האנוסים ברוסיא כאנוסי ספרד", בית משיח 176, כ"ט אדר תשנ"ח, עמ' 18–20
↑  משה יעקב אסקוט, "ראשית דרכו של מוסד 'עזרת תורה'", ישורון לב, תשע"ה, עמ' תתקיט, תתקיג
↑  התנועה המזרחית, המזרחי, 10 בספטמבר 1919; במזרחי, הארץ, 24 באוגוסט 1919
↑  הרב טיטלבוים, דואר היום, 28 באוגוסט 1919; בקורים, דואר היום, 4 בספטמבר 1919
↑  ספר היובל של אגודת הרבנים האורטודוכסים, תרפ"ח, עמ' קל
↑  הרב טיטלבוים יצא לא"י, הארץ, 9 ביולי 1921; לבנין הארץ: שיחה עם ה' פישל והרב טיטלבוים, הארץ, 27 ביולי 1921; קבלת פנים בועד הדתי לכבוד שני האורחים הרב טיטלבוים ומר הרי פישל, דואר היום, 12 באוגוסט 1921; אורחי אמריקה בא"י, הצפירה, 15 באוגוסט 1921
↑  בישיבת ר' יצחק אלחנן, דואר היום, 12 ביוני 1922
↑  נשף כבוד להרב אהרן טיטלבוים, דואר היום, 28 בספטמבר 1926; בית היתומות הכללי, ברכה לרגל בואו ארצה, דואר היום, 24 בספטמבר 1926
↑  הרב טייטלבוים באמריקה ע"ד פולין, הצפירה, 17 בדצמבר 1926; עלי זיכרון מג, בני ברק כ"ג שבט תשע"ח, עמ' סו
↑  ראו, לדוגמה, אגרות הראיה ד, מהדורת תשמ"ד, א'רס; אסף ידידיה, הניסיון להקים בית מדרש לרבנים בירושלים בשנת 1956: כרוניקה של כישלון ידוע מראש, קתדרה 134, טבת תש"ע, עמ' 101 הע' 39. ובהרחבה אצל הרב אברהם וסרמן, קורא לדגל, מכון הר ברכה תשפ"א, עמ' 157
↑  קבלת פני הרב הראשי קוק בבית הלבן, העולם, 9 במאי 1924
↑  דוד תדהר (עורך), "אהרון טייטלבוים", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יב (1962), עמ' 4116
↑  שערי ציון [יג א-ב], תשרי-חשוון תרצ"ג, עמ' לט; אגרות ר' חיים עוזר א, ניו יורק תשס"א, סי' קיז עמ' קכד-קכה; שם ב, ניו יורק תשס"א, סי' תשעג עמ' רצה
↑  לפתיחתו של בקור חולים, דואר היום, 16 באוגוסט 1934; קריאה ליסוד "חברת בקור חולים הוספיטל", דואר היום, 1 בינואר 1936
↑  "מודיעין" – סוכנות חדשה לידיעות, דואר היום, 3 במרץ 1936
↑  ה"סנטראל ריליף" קם לתחיה, הצופה, 27 באוקטובר 1939
↑  וועידת הרבנים באמריקה, הצופה, 26 בינואר 1941
↑  לווית הרב א. טייטלבוים ז"ל, הצופה, 18 באוגוסט 1950
↑  א. מ. ל., "ארץ ישראל ושכנותיה", הארץ, 21 בדצמבר 1923
↑  על משפחתו הענפה ראו אצל שמחה מנדלבוים, משפחת מנדלבוים לדרותיה, ירושלים תשפ"א, ועל צאצאיו במיוחד עמ' 130–134
ריטר (תואר אצולה)

רִיטֶר (בגרמנית: Ritter - "אביר") הוא תואר אצולה במרחב הגרמני, האימפריה הרומית הקדושה ויורשותיה, פרוסיה, סכסוניה, בוואריה, לוקסמבורג, גרמניה, אוסטריה וכו'. באופן מסורתי ריטר מציין את הדרגה השנייה הנמוכה ביותר באצילות, הוא נמצא מעל התואר "אדלר" ומתחת לתואר "פרייהר" (ברון). תואר זה יכול להיחשב שווה פחות או יותר לתואר "אביר" או "ברונט".
כמו ברוב כינויי האצולה באזורים דוברי גרמנית, הדרגה עברה בדרך כלל בירושה ובדרך כלל שימשה יחד עם קידומת האצולה "פון" או "צו" לפני שם משפחה.
בכמה מדינות גרמניות, כמו בוואריה ווירטמברג, משלהי המאה ה-18, הוענק תואר "ריטר פון" ביחד עם הענקת עיטורי הצטיינות (כגון, העיטור הצבאי מקס יוסף), התואר האצולה הוענק רק לנתיני הממלכה, לפעמים כתואר העובר בירושה ולפעמים רק למשך חיי המקבל, בלי אפשרות להוריש לצאצאים.
ריטרים מפורסמים

וילהלם ריטר פון גוטמן - Wilhelm Isaak Wolf, Ritter von Gutmann
בנימין זאב פון וייזל - Wolfgang Johannes, Ritter von Weisl
אמיל שקודה - Emil Ritter von Škoda
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפארק הלאומי גליישר

ערך זה עוסק בפארק לאומי ואתר מורשת עולמית במדינת מונטנה שבארצות הברית. אם התכוונתם לפארק לאומי בקנדה, ראו .
עז הרים - משמשת כסמל הרשמי של הפארק
סלילה ב-1932 של דרך "הולכים-אל-השמש"
אגם ג'וזפין באזור מני גליישר, ספטמבר 2017
מצוקי גרניט בדרך לקרחון גרינל, ספטמבר 2017
אגם סנט מרי
הפארק הלאומי גליישר (באנגלית: Glacier National Park) הוא פארק לאומי השוכן במדינת מונטנה שבארצות הברית, וגובל בפרובינציות הקנדיות אלברטה וקולומביה הבריטית. בפארק שני רכסי הרים, הנחשבים לעיתים כהמשך החלק הדרומי של הרי הרוקי הקנדיים, מאות אגמים בגדלים שונים, למעלה מאלף מינים שונים של צמחים ומאות מיני בעלי חיים. מערכת אקולוגית זו, המשתרעת על שטח של 4,101 קמ"ר, היא המרכז של מה שבעבר כונה "הנזר של המערכת האקולוגית היבשתית", שטח מוגן המשתרע על פני 44,000 קמ"ר. הפארק נחצה על ידי דרך "הולכים-אל-השמש" המפורסמת העוברת דרך קו פרשת המים של אמריקה, ונכללת ברשימת ציוני הדרך ההנדסיים הלאומיים של ארצות הברית. בגלל מיקומה הגאוגרפי התיירים יכולים להשקיף מהדרך על הנופים המרשימים של רכסי ההרים לואיס וליווינגסטון, וכן על יערות צפופים, על טונדרה אלפינית, על מפלי מים ועל שני אגמים גדולים. מלבד דרך ההולכים-אל-השמש נמצאים בפארק 350 מקומות נוספים הנכללים ברשימה הלאומית של מקומות היסטוריים ובהם חמישה מלונות ובתי נופש.
הפארק הלאומי גליישר גובל בפארק הלאומי ווטרטון לייקס שבקנדה. שני הפארקים יחד הוכתרו ב-1932 בשם "פארק השלום הבינלאומי ווטרטון-גליישר", והיו הפארקים הראשונים בעולם שזכו למעמד זה. שני הפארקים הוכרזו על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית ב-1976, וכאתר מורשת עולמית ב-1995.
ניהול הפארק

הפארק הלאומי גליישר מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים; משרדי הנהלת הפארק שוכנים בעיירה וסט גליישר שבמונטנה. מספר המבקרים בפארק הוא מעט פחות מ-3 מיליון תיירים בשנה.
התקציב השנתי של הפארק עמד על 11,885,000 דולר בשנת 2006. רוב התקציב מיועד להעסקתו של צוות עובדים מצומצם ולשיפוצים דחופים בתשתיות. כ-60% מהעובדים מועסקים עונתית, בחודשי הקיץ בלבד. חמישית מתקציבו השנתי של הפארק מגיעה מגביית דמי כניסה ודמי שימוש במתקני המחנאות, ויתרת התקציב מקורה במסים פדרליים, מענקים ותרומות. לפי דו"ח שהוגש לבית הנבחרים ב-1999 נדרשות במקום עבודות תחזוקה דחויות, לא כולל תיקונים בכבישים ובמלונות, בהיקף של 77 מיליון דולר. שיפוץ חמשת המלונות בפארק לעמידה בתקני בטיחות אש עדכניים עשוי להגיע לכדי 135 מיליון דולר נוספים.
המנדט של שירות הפארקים הלאומיים הוא "...לשמר ולהגן על המשאבים הטבעיים והתרבותיים". מתוקף כך, חל בפארק איסור מוחלט על ציד, כרייה, כריתת עצים ונטילת כל משאב טבעי או תרבותי. חל איסור אף על חיפושי נפט וגז במקום. מחקר סביבתי הוגש לקונגרס ב-1974, ובו צוין כי 95% משטח הפארק ראויים למעמד של אזור ערבה (wilderness). שלא ככמה פארקים אחרים, הפארק הלאומי גליישר טרם זכה למעמד זה, אך המדיניות של שירות הפארקים הלאומיים קובעת שאזורים שהוכרו במחקר ככאלה ינוהלו כאזור ערבה, גם אם הקונגרס טרם הגיע להחלטה סופית בעניינם.
בפארק מבוצעות עבודות שיקום בדרך הולכים-אל-השמש לקראת יום השנה ה-100 להקמת הפארק. הצפי הוא שעד ליום השנה ה-100 יושלמו עבודות השיפוץ במרכזי המבקרים ובבתי המלון ההיסטוריים, וישופרו תשתית השפכים ואתרי המחנאות. קיימות גם תוכניות לחקר אוכלוסיית הדגה באגם מקדונלד, לעדכון ארכיוני המסמכים ההיסטוריים ולשיפור השבילים.
גאוגרפיה וגאולוגיה > קרחונים

ההרים הם המאפיין הבולט ביותר בפארק הלאומי גליישר. צורתם הנוכחית עוצבה על ידי קרחונים ענקיים במהלך עידן הקרח האחרון; קרחונים אלו נעלמו ב-15,000 השנים האחרונות. עדויות לפעילות קרחונית נרחבת נמצאות ברחבי הפארק בדמות עמקים קרחוניים, עמקי קרקס קרחוניים - עמקים בצורת אמפיתיאטרון הנוצרים במוצא הקרחון, גבים חדידים – רכסי הרים דקים שפסגתם דמוית סכין שנוצרו בין שני קרחונים ואגמים גדולים הנראים כמו אצבעות הנשלחות מבסיסן של הפסגות הגבוהות. מאז תום עידני הקרח התחוללו מספר מגמות של התחממות והתקררות האקלים. אירוע ההתקררות האחרון התרחש בעידן הקרח הקטן האחרון שנמשך בערך בין 1550 ל-1850. בתקופה זו התרחבו הקרחונים בשטח הפארק של ימינו והתקדמו, אם כי לא במידה בת השוואה למקביליהם בעידן הקרח. בדרך מקרה היה שטח הפארק האזור הראשון שנחקר בצורה מדוקדקת לאחר תום עידן הקרח הקטן, ותוך כדי כך התחיל סקר שיטתי שבו תועדו הקרחונים על גבי מפות ותמונות. אולם, רוב העבודה הזו, שהתרחשה בשלהי המאה ה-19, נערכה על מנת למשוך תיירים לאזור ולא מתוך כוונה מיוחדת לתעד קרחונים.
בדיקת המפות והתצלומים מהמאה הקודמת שהתבצעה באמצע המאה ה-20 סיפקה עדות ברורה לכך ש-150 קרחונים שהיו קיימים בפארק באמצע המאה ה-19 נסוגו, ובמקרים רבים הם נעלמו לחלוטין. תצלומים חוזרים של הקרחונים, כגון אלו של קרחון גרינל, שנעשו בין 1938 ל-2005 והמוצגים בהמשך, סייעו באישוש חזותי של היקף נסיגת הקרחונים.
בשנות ה-80 החלה סוכנות הסקר הגאולוגי של ארצות הברית לבצע מחקר שיטתי יותר של הקרחונים הנותרים, מחקר הנמשך עד היום. בשנת 2005 נותרו רק 27 קרחונים, ורוב המדענים מסכימים שאם אפקט החממה ימשיך במתכונתו הנוכחית, כל הקרחונים בפארק ייעלמו עד שנת 2030. נסיגת הקרחונים תואמת לדפוס העולמי שהואץ מאז שנות ה-80. נסיגת הקרחונים הנרחבת שנצפתה בפארק הלאומי גליישר, כמו גם באזורים אחרים בעולם, מהווה סמן מרכזי לשינויים האקלימיים בקנה מידה עולמי. ללא שינוי אקלימי נרחב שבמהלכו ישוב מזג האוויר הקר והלח יותר ואף יתמיד, יופר האיזון בין קצב היווצרות הקרחונים וקצב היעלמותם, והם ימשיכו להיעלם עד שבסופו של דבר יוותרו סלעים חשופים בלבד.
מסוף עידן הקרח הקטן, ב-1850, נמשכה הנסיגה המתונה של הקרחונים עד סוף העשור הראשון של המאה ה-20. קצב נסיגת הקרחונים התגבר במהירות בין 1917 ל-1926, ואף הואץ במהלך שנות ה-30. במשך תקופה קצרה שנמשכה מ-שנות ה-40 עד 1979 היה מזג האוויר קר יותר, והוא סייע בהאטת קצב הנסיגה ובמספר מקרים הקרחונים אף התקדמו בכמה עשרות מטרים. אולם, החל משנות ה-80, החלו הקרחונים שבפארק להצטמצם באופן רציף, ומגמה זו נמשכת לתוך שנות ה-2000. ב-1850 השתרעו הקרחונים שבאזור קרחוני בלקפוט וג'קסון על שטח של 21.6 קמ"ר, אך ב-1979 שטחם היה רק 7.4 קמ"ר, ובסך הכול נמסו 73% משטח הקרחונים. בזמן הקמת הפארק היה קרחון ג'קסון חלק מקרחון בלקפוט, אך ב-1939 הם התפצלו לשני קרחונים נפרדים.
השפעתה של נסיגת הקרחונים על המערכות האקולוגיות של הפארק טרם התבררה במלואה, אך הצמחים ובעלי החיים התלויים במים קרים עלולים לסבול כתוצאה מאובדן בית הגידול. הירידה בהתמוססות הקרחונים העונתית עלולה להשפיע גם על ספיקת המים הזורמים בנחלים בקיץ ובסתיו, ירידת מפלס מי התהום והגדלת הסיכון לשריפות יער. אובדן הקרחונים גם יפחית מכוח המשיכה החזותי שהם מהווים לתיירות.
גאוגרפיה וגאולוגיה > אקלים

אזורים רבים בפארק נגישים רק בקיץ, ולעיתים גם בשלהי האביב ותחילת הסתיו, על פי מצב השלג וגובה האזור. עונת התיירות שבקיץ גשומה מאוד, וכמות הגשם נעה בין 50 ל-75 מ"מ בחודש. שלג עשוי לרדת בכל אחד מחודשי השנה, אפילו בקיץ, ובייחוד באזורים הגבוהים. הזמן המועדף לביקור בפארק, מבחינת מזג האוויר, הוא בתחילת הקיץ. באביב הטמפרטורות בבוקר ובערב נמוכות מאוד, ושבילים הנמצאים בגובה רב, כולל נתיב האגם הסמוי הפופולרי שבמעבר לוגן, עשויים להיות מכוסים בשלג. בקיץ תדירותן של סופות הרעמים היא גבוהה, ויש צורך לנקוט באמצעי התגוננות נגד הברקים והברד. רכסי ההרים שבפארק מונעים ברוב המקרים את התרחשותן של סופות הטורנדו. בחורף עשויים להגיע אל הפארק גלי קור ארוכים, ובייחוד בצד המזרחי של קו פרשת המים. כמות השלגים היורדת במהלך החורף היא משמעותית, וניכרת בעיקר במערב הפארק. בעונת התיירות הטמפרטורות ביום הן בין 15 ל-25°C, ובלילה הן יורדות עד ל-7°C, כאשר באזורים הגבוהים הן עוד נמוכות יותר. עם זאת, בעמקים הנמוכים עשויות הטמפרטורות להגיע לכדי 32°C ומעלה בשעות היום.
באזור נמדדו שינויי טמפרטורה מהירים. השינוי המהיר ביותר נמדד בבראונינג הנמצאת בשמורת האינדיאנים בלקפיט מזרחית לפארק, כאשר נמדדה ירידת טמפרטורה של 56°C בתוך 24 שעות בלילה שבין 23 ל-24 בינואר 1916. התרמומטרים מדדו שינוי טמפרטורה מ-7°C עד למינוס 49°C, שיא עולמי בירידת טמפרטורה.
בפארק מתנהלת תוכנית מחקר מקיפה, שבה נחקרים שינויים אקלימיים בקנה מידה עולמי. סוכנות הסקר הגאולוגי של ארצות הברית ערכה מספר מחקר מדעיים על שינויים אקלימיים ספציפיים מאז 1992. בנוסף לחקר הקרחונים הנסוגים, מתמקדים המחקרים גם בחקר מודלים של יערות שבהם מנותחים שריפות יער ושינוי בתי גידול. בנוסף מתעדים המדענים את השינויים בצמחייה האלפינית, חוקרים את הטמפרטורה ומשטר זרימת המים בתחנות מדידה נייחות, ומבצעים מחקרים אטמוספיריים שבהם נבדקים לאורך זמן עוצמת הקרינה האולטרה סגולה, עובי שכבת האוזון וכמות הגזים האטמוספיריים האחרים. מחקרים אלו סייעו להבנה מעמיקה יותר של השינויים האקלימיים המתרחשים בפארק. המידע נאסף, ובהשוואתו למידע שנאסף ממקורות אחרים ברחבי העולם ניתן לבצע התאמה של השינויים האקלימיים בקנה מידה עולמי.
איכות האוויר והמים שבפארק נחשבת לגבוהה מאוד. בקרבת הפארק אין ריכוזי אוכלוסייה גדולים, וההשפעות התעשייתיות מצטמצמות למינימום בגלל נדירותם של מפעלים וגורמים מזהמים אחרים. אולם האגמים העקרים והקרים הפזורים ברחבי הפארק מזדהמים בקלות בחומרים מזהמים הנישאים באוויר ומגיעים אליהם ברדת גשם או שלג, ועדויות למזהמים אלו נמצאו במימי הפארק. רמת הזיהום הנוכחית נחשבת לזניחה, ודירוג איכות המים במאגרי המים שבפארק הוא A-1 (הדירוג הגבוה ביותר הניתן על ידי מדינת מונטנה).
חיי הבר ואקולוגיה

הפארק הלאומי גליישר הוא חלק ממערכת אקולוגית גדולה יותר הידועה בשם "הכתר של המערכות האקולוגיות היבשתיות", ורוב המערכת היא אזור טבע בראשיתי. כל הצמחים ובעלי החיים שהתקיימו בפארק כאשר הגיעו החוקרים הלבנים הראשונים, נמצאים בפארק גם כיום.
חיי הבר ואקולוגיה > פלורה

ברחבי הפארק זוהו ותועדו כ-1,132 מינים של צמחים. היער המחטני הוא בית למגוון מינים של עצים כגון אשוחית אנגלמן, אשוח דאגלס, אורן גמיש (Pinus flexilis) וארזית מערבית (Larix occidentalis), שהיא מחטן נשיר המייצר אצטרובלים, אך מאבד את המחטים שלו בסתיו. Cottonwood ו-Aspen (שני תת-סוגים בסוג צפצפה) הם העצים הנשירים הנפוצים יותר, וניתן למצוא אותם בגבהים נמוכים, ובדרך כלל ליד אגמים ונחלים. גובה קו העצים של הצד המזרחי של הפארק נמוך בכ-244 מטרים מאשר הצד המערבי של קו פרשת המים, וזאת בעקבות החשיפה לרוחות הקרות ומזג האוויר של המישורים הגדולים. בכיוון מערב מקו פרשת המים היער הופך ליותר לח ומוגן מהשפעות החורף, דבר המאופיין בצפיפות וגובה עצים גדולים יותר. מעל העמקים המיוערים ומדרונות ההרים שולטים תנאים של טונדרה אלפינית, כאשר הצמחים גדלים באזור הנהנה משלושה חודשים בלבד שבהם אין שלג. בפארק וביערות הלאומיים המקיפים אותו התגלו שלושים מינים של צמחים. Xerophyllum tenax, צמח בעל פרחים גבוה, נמצא בדרך כלל ליד מקורות לחות, ועיקר שגשוגו הוא ביולי ואוגוסט. פרחי בר כגון שושנת גליישר, Mimulus ועשב להבה נפוצים גם כן.
האזורים המיוערים של הפארק מתחלקים לשלושה אזורים אקלימיים עיקריים. האזור המערבי והצפון-מערבי נשלטים על ידי אשוחית ואשוח, והאזור הדרום-מערבי נשלט על ידי ארז אדום מערבי (Thuja plicata) ומינים בסוג צוגה (Tsuga); באזורים שממזרח לקו פרשת המים של אמריקה יש שילוב בין אזורי אורן, אשוחית, אשוח ואזורי ערבה. חורשות הארז והצוגה שלאורך עמק אגם מקדונלד הן הדוגמאות המזרחיות ביותר למערכת האקולוגית בעלת אקלים פסיפי הזו.
אוכלוסיות אורן לבן-קליפה ספגו פגיעה קשה כתוצאה מהשפעות הפטרייה הפולשת Cronartium ribicola. כ-30% מעצי האורן לבן-הקליפה בגליישר ובאזורים שמסביבו מתו, ולמעלה מ-70% מהעצים הנותרים נדבקו בפטרייה. עצי האורן הללו מספקים זרע עתיר שומן (צנובר) שהוא המאכל המועדף של סנאים אדומים (Sciurus vulgaris) והעורב קיק אגוזים אמריקאי. ידוע כי דובי הגריזלי והדובים השחורים האמריקנים פושטים על מצבורי הצנוברים של הסנאים, וכי מדובר באחד המאכלים המועדפים על הדוב. בין 1930 ל-1970 נעשו מאמצים לשלוט בהתפשטות הפטרייה Cronartium ribicola שלא הצליחו, וההרס המתמשך של האורנים עדיין נמשך, ומשפיע בצורה שלילית על המינים התלויים בעצים הללו.
חיי הבר ואקולוגיה > פאונה

כל מיני בעלי החיים והצמחים שתועדו בפארק, מלבד הביזון האמריקאי ואייל הצפון, עדיין מצויים בו והם מספקים לביולוגים אפשרות לחקור את המערכת האקולוגית של הפארק. בפארק ישנם שני מינים של בעלי חיים המצויים בסכנת הכחדה: דוב גריזלי ושונר קנדי. הגם שמספרם לא נמוך באופן חריג הם נחשבים כמצויים בסכנת הכחדה כיוון שבכל האזורים של ארצות הברית מחוץ לאלסקה הם מאוד נדירים. הדובים תוקפים בני אדם בין פעם אחת לפעמיים בממוצע בכל שנה; מאז הקמת הפארק ב-1910 התרחשו עשרה מקרי מוות הקשורים לדובים. מספר דובי הגריזלי והשונרים בפארק לא ידוע בוודאות, אך הביולוגים החוקרים את הפארק משערים כי אוכלוסיית הגריזלי מונה כ-350 פרטים, ובמחקר שנערך ב-2001 הצליחו לקבוע את מספר השונרים. במחקר נוסף שנערך התברר כי בפארק עדיין קיימת אוכלוסייה של גרגרן, שהוא מין נדיר נוסף של יונק בארצות הברית היבשתית. הדעה הרווחת היא כי בפארק מתקיימים 800 דובים שחורים. הדוב השחור פחות תוקפני בהשוואה לגריזלי, ומחקר עדכני שכלל שימוש ב-DNA על מנת לזהות דוגמיות שיער הצביע על כך שאוכלוסיית הדובים השחורים גדולה פי שישה מאוכלוסיית הגריזלים. יונקים גדולים אחרים הגדלים בפארק הם צפיר הקורדילרים (הסמל הרשמי של הפארק), כבש גדול-קרניים, אייל קורא, אייל קנדי, אייל פרדי שחור-זנב, אייל פרדי לבן-זנב, זאב ערבות והפומה. כל המינים הללו נפוצים. בניגוד לפארק הלאומי ילוסטון, שבו נערכה תוכנית להחזרה של זאבים בשנות ה-90, הזאבים בפארק גליישר התקיימו ברציפות מאז שהגיעו לאזור לראשונה. בסך הכול תועדו בפארק 62 מינים של יונקים כולל סמורים, לוטרה צפון-אמריקאית, סמרן מקריס, חורפן צפון אמריקאי, דלק קליפורני, שישה מיני עטלפים ומספר יונקים קטנים אחרים.
בפארק תועדו 260 מינים של עופות, כאשר יש בו אוכלוסיות קבע של עופות דורסים כגון עיטם לבן-ראש, עיט זהוב, בז נודד, שלך ומספר מינים של נץ. ברווז ארלקינו הוא מין של עוף מים צבעוני השוכן באגמים ובמאגרי המים של הפארק. מינים נפוצים יותר של עופות ימיים השוכנים בפארק הם האנפה כחולה גדולה, ברבור טונדרה, ברנטה קנדית וברווז אמריקאי. אוח וירג'יניה, קיק אגוזים אמריקאי, עורבני כחול-ציצית, נקר כרבולתי וציצנית הארז (Bombycilla cedrorum), שוכנים ביערות הצפופים שלאורך ההרים, ובאזורים הגבוהים יותר בעלי החיים הנפוצים הם שכווי לבן, מיני גבתוניים ופרושיים. אוכלוסייתה של ציפור השיר קיק אגוזים אמריקאי הצטמצמה בגלל הירידה במספר עצי האורן לבן-הקליפה.
בפארק אין אוכלוסיות של זוחלים בגלל האקלים הקר, אך נמצא כי בפארק מתקיימות אוכלוסיות של שני מינים של נחשי בירית וצבגון מצויר. באופן דומה תועדו שישה מינים של דו-חיים, אם כי בפארק יש פרטים רבים מהמינים הללו. לאחר שרפת יער שהתרחשה ב-2001 נסגרו חלק מהדרכים בפארק על מנת לאפשר לקרפדות המערביות להגר לאזורים אחרים.
הפארק הלאומי גליישר הוא בית גידול גם עבור טרוטת השור. לפי החוק האמריקני חל איסור לגדל את הדג הזה, ובמקרה שדייג דג אותו בטעות חלה עליו חובה להשיבו למים. במימי הפארק מתקיימים בסך הכול 23 מינים של דגים, והמינים הטבעיים (כלומר, מינים שלא הובאו לפארק באופן מלאכותי או מינים פולשים) של הדגים הם טרוטת קלארק (Oncorhynchus clarki), זאב נהרות צפוני, Coregonus (סוג של סלמון), אלתית אדומה ו-Thymallus thymallus (מין של סלמון). החדרת מינים זרים לפארק השפיעה בצורה משמעותית על אוכלוסיית הדגים האנדמית, ובייחוד על טרוטת השור וטרוטת קלארק.