רביע (מכשיר)
היסטוריה

השימוש המוקדם ביותר שנרשם ברביע היה בהודו העתיקה בתקופה המוערכת לשנים 1500 ל-1200 לפנה"ס.
בתקופת תרבות הוודות בהודו העתיקה, בימי תקופת הריג ודה (כיום המחקר מסכים על תיארוך יצירת החלק העתיק ביותר בריג ודה, סַמְהִיטָה, לפרק הזמן שבין השנים 1500 ל-1000 לפנה"ס), השתמשו ברביעים המכונים "טוריאם" כדי למדוד את היקף ליקוי החמה הגדול. השימוש בטוריאם לצפייה בליקוי חמה על ידי רישי אטרי מתואר במנדלה החמישית (כרך של הריג ודה) ,
קיימים תיאורים מוקדמים של הרביע באלמגסט של תלמי בסביבות שנת 150 לספירה. הוא תיאר "בסיס" שיכול למדוד את גובה שמש הצהריים על ידי הקרנת צל של יתד על קשת מדורגת של 90 מעלות. הרביע הזה, לא כמו גרסאות מאוחרות יותר של הכלי, היה גדול והורכב מכמה חלקים נעים. גרסתו של תלמי נגזרה מהאצטרולב ומטרתו הייתה למדוד את זווית השמש כלפי קו האורך. הוא הוצע על ידי תלמי כתחליף טוב יותר לאצטרולב .
אסטרונומים אסלאמיים בימי הביניים שיפרו את הרעיונות הללו ובנו רביעים ברחבי המזרח התיכון, במצפי כוכבים כמו מראגה, ריי וסמרקנד. בתחילה הרביעים הללו היו בדרך כלל גדולים מאוד ונייחים, ניתן היה לסובב אותם לכל כיוון כדי לסמן גם את הגובה וגם את האזימוט עבור כל גוף שמימי. בד בבד עם התקדמות התיאוריה האסטרונומית והדיוק בתצפיות מייחסים לאסטרונומים האסלאמיים פיתוח ארבעה סוגים שונים של רביעים במהלך ימי הביניים ואילך. הראשון שבהם, רביע הסינוס, הומצא על ידי מוחמד אבן מוסא אל-ח'ואראזמי במאה ה-9 בבית החוכמה בבגדד. הסוגים האחרים היו: הרביע האוניברסלי, הרביע השעתי והרביע האצטרולבי.
במהלך ימי הביניים הידע על מכשירים אלו התפשט לאירופה. האסטרונום היהודי יעקב בן מכיר בן תיבון היה בעל תפקיד מכריע בפיתוח נוסף של הרביע במאה ה-13. תיבון היה אסטרונום מיומן וכתב מספר ספרים בעברית על הנושא, כולל ספר המפרט כיצד לבנות ולהשתמש בגרסה משופרת של הרביע. הרביע שהוא המציא זכה לכינוי ה-"הרביע החדש" ("novus quadrans"). הרביע החדש שלו התבסס על הרעיון שההטלה סטריאוגרפית המגדירה אצטרולב פלניספירי (של מפת חוג שמים) עדיין יכולה לעבוד אם חלקי האצטרולב מקופלים ברביע בודד. התוצאה הייתה מכשיר מהפכני שלא כלל מספר חלקים נעים, כך שהיה הרבה יותר זול, קל יותר לשימוש ונייד יותר מאצטרולב רגיל. כתבי היד העבריים של תיבון תורגמו ללטינית ושופרו על ידי החוקר הצרפתי פיטר נייטינגייל מספר שנים מאוחר יותר. תודות לתרגום זה, תיבון, או פרופטיוס יהודה, כפי שכונה בלטינית, הפך לבעל השפעה בינלאומית באסטרונומיה. לעבודתו של תיבון הייתה השפעה רחוקת טווח והיגיעה עד קופרניקוס, כריסטופר קלוויוס וארסמוס ריינהולד. כתבי היד שלו המכונים "לוחות" ומציגים לוחות אסטרונומיים, הוזכרו בקומדיה האלוהית של דנטה.
ככל שהרביע נעשה קטן יותר ובכך נייד יותר, הוכח הערך שלו בניווט. השימוש המתועד הראשון שלו לניווט בים היה בשנת 1461, על ידי דיוגו גומס, מגלה ארצות בצוות של הנרי הספן, הפורטוגזי. מלחים התחילו למדוד את גובה כוכב הצפון כדי לברר את קו הרוחב שלהם. יישום זה של רביעים מיוחס בדרך כלל למלחים ערבים שסחרו לאורך החוף המזרחי של אפריקה ולעיתים קרובות נסעו מחוץ לטווח הראייה של היבשה. עד מהרה התפתחה השיטה ועשתה שימוש במדידת גובה השמש בזמן נתון בשל העובדה כי כוכב הצפון אינו נראה מדרום לקו המשווה.
בשנת 1618, המתמטיקאי האנגלי, אדמונד גונתר מאוניברסיטת אוקספורד, ביצע התאמות נוספות ברביע באמצעות המצאה שזכתה לכינוי "רביע גונתר". רביע זה היה בגודל כיס. הוא היה מהפכני מכיוון שסומנו עליו ייצוגים של האזורים הטרופיים, קו המשווה, האופק והמישור האקליפטי. עם הטבלאות הנכונות אפשר להשתמש ברביע כדי למצוא את השעה, התאריך, אורך היום או הלילה, שעת הזריחה והשקיעה ואת קו האורך. הרביע של Gunter היה שימושי ביותר אבל היו לו חסרונות: סרגל השנתות חל רק על קו רוחב מסוים ולכן השימוש במכשיר היה מוגבל בים.