stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלאגבאלוס
היסטוריוגרפיה > מקורות מהעת העתיקה > היסטוריה אוגוסטה

מקור היסטורי רומאי שלישי הוא הספר "ויטה אנטוניני הליוגבאלי" (Vita Antonini Heliogabali) שנכתב לכאורה על ידי אליוס למפרידיוס (Aelius Lampridius). ספר זה הוא חלק מה"היסטוריה אוגוסטה" – קבוצת ביוגרפיות של קיסרי רומא מאדריאנוס עד לנומריאנוס שנכתבה לכאורה על ידי מספר סופרים, בעוד שהמחקר ההיסטורי מיחס את כתיבת ביוגרפיות אלה לאדם אחד, אלמוני, ככל הנראה במהלך המאה הרביעית. קיימת תמימת דעים כי למפרידיוס הוא שם בדוי וזהות הכותב האמיתי לא ידועה. המקור מסתמך על כתבי קסיוס דיו והרודיאנוס. חוקרים של ההיסטוריה הרומאית נדרשים לשאלת האמינות של ההיסטוריה אוגוסטה והקונצנזוס הוא שמדובר במקור היסטורי שמכיל ברובו המצאות דמיוניות. מרטין איקס קובע כי אף על פי שייתכן ויש במקור זה פסקאות אמינות הרי שהמקור בכללותו הוא לא יותר מטקסט השייך לסוגת הסיפורת. עם זאת, ההיסטוריה אוגוסטה לא נכתב לשמש כספרות זולה אלא נכתב על ידי היסטוריון אלמוני פגאני שראה בנצרות כוח הרסני שפוגע בערכים ושלמות האימפריה הרומית. הלקח המוסרי שרץ כחוט השני בספרי ההיסטוריה אוגוסטה הוא ששליט רומאי "טוב", כמו מרקוס אורליוס או אלכסנדר סוורוס, יזכה לחיים ארוכים ומוות מכובד, ואילו שליט רע, כמו אלאגבאלוס או קונסטנטינוס, יקבל את עונשו ויזכה למוות בזוי. ההיסטוריה אוגוסטה קורא לאוגוסטוס בשם האל אותו הוא עובד ומקשר את השניים יחד. עם זאת, פרטי הפולחן והאמונה של אלאגבאלוס לא תופסים את עיקר הטקסט, אלא תיאורים גרפיים בסגנון ספרות אימה המתארים סגנון חיים ראוותני אכזרי ומשולח רסן. על פי ההיסטוריה אוגוסטה, אלאגבאלוס היה "המטונף והבזוי מכל היצורים על שתיים או ארבע רגליים".
היסטוריוגרפיה > מקורות מהעת העתיקה > מקורות נוספים

מידע נוסף, מוגבל בחשיבותו, על חיי ושלטונו של אלאגבאלוס, שרובו מבוסס על כתבי קסיוס דיו והרודיאנוס, נמצא בכתבים מאוחרים של היסטוריונים ביזנטים. היסטוריונים אלה מקדישים מספר שורות או פסקה קצרה לאלאגבאלוס בכתביהם. בין ההיסטוריונים נמצאים יואנס קסיפילינוס, שכתב תקציר לספרו של קסיוס דיו במחצית השנייה של המאה ה־11, ויואנס זונאראס, שפעל משלהי המאה ה־11 עד אמצע המאה ה־12. מקורות נוספים המסתמכים על המקורות הרומאיים הם כתבי אורליוס ויקטור שחי בשנים 320–390 וספר ההיסטוריה "קיצור על הקיסרים", שנכתב ככל הנראה בסוף המאה הרביעית, ומקורו ומחברו לא ידועים אך משמשים לעיתים במחקר. רוב המקורות המאוחרים מקבלים את הטענה שאלאגבאלוס לא היה יורש חוקי לכתר, נמנעים מדיון בשאלת כשירותו כשליט, ברפורמות הדתיות או בראוותנות של מעשיו, ומתמקדים במעשיו והתנהגותו בתחום המגדר והמין תוך הרחבות על טענות קסיוס דיו והרודיאנוס.
היסטוריוגרפיה > מחקר בעת החדשה > אדוארד גיבון

אלאגבאלוס נעלם כמעט לחלוטין מכתבים של היסטוריונים במהלך ימי הביניים הוא מוזכר קצרות בספרים שונים כשהבולט בהם הוא הנסיך, מַסָּה פוליטית אשר נכתבה במאה ה־16 על ידי ניקולו מקיאוולי. את הופעתו המוחדשת על במת המחקר עשה אלאגבאלוס בספר שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית", שנכתב על ידי אדוארד גיבון ב-1776, והיה מחקר חדשני ביותר לשעתו, שהשפעתו ניכרת עד היום. גיבון הסתמך על המקורות הרומאיים ועל סמך הכתוב ומבלי להטיל ספק באמינותם כתב את ההיסטוריה של תקופת שלטונו במילים ברורות ולא חסך את שבט לשונו מהשליט הצעיר. הוא קבע כי ”על פניו אפשרי כי המידות הרעות והסטיות שלאלאגבאלוס עוטרו על ידי דמיון והושחרו על ידי דעות קדומות אך אם מתמקדים במעשיו מול העם הרומאי כפי שבאים לידי ביטוי כתבי היסטוריונים של התקופה, קלונם שלא ניתן לבטא במילים עולה על כל שִׁמְצָה בכל עת ובכל ארץ”.
היסטוריוגרפיה > מחקר בעת החדשה > המאה ה־19

המאה ה־19 ראתה פריחה של המחקר ההיסטורי, שימוש בכלים מדעיים, ניתוח של מקורות באור ביקורתי ושימוש במדע הצעיר של ארכאולוגיה על מנת לאסוף מידע משלים מהמקורות הכתובים אך גם מתוך מיקוד על תרבויות ונושא הזר מול מוכר, שהביא את האנטישמיות אל תוך הזרם המרכזי של המדע. על רקע זה מדענים והיסטוריונים בעיקר בגרמניה נטו לתאר אנשים ותרבויות שמקורם במזרח הקרוב במונחים שליליים ואת מהלך ההיסטוריה האירופאית כזירת מאבק בין המזרח למערב. ההיסטוריון הגרמני יוהאן שילר (Johann Schiller) כתב בשנת 1883 כי החינוך האוריינטלי של אלאגבאלוס גרם לכך שהשליט הצעיר היה "חסר חשיבות מבחינה רוחנית, חסר כל ערך ואויב לכל פעילות שיש בה ממש" והוסיף: " האימפרטור שיחק בתפקיד העריץ האוריינטלי עם העטרה. מה שנותר ממעשיו מכתים את דפי ההיסטוריה ושלטונו הוא לא יותר ממחול מכשפות של ניאוף, הגזמה ומותרות".
החוקר הגרמני אלפרד פון דומסצקי (Alfred von Domaszewski) כתב על שלטון אלאגבאלוס בספרו "כתבים על הדת הרומאית" שפורסם בשנת 1909 ותיאר אותו במונחים של מאבק בין תרבויות המערב והמזרח "הנקמה המאוחרת של הגזע השמי על התרבות היוונית-רומאית". ההיסטוריון הצרפתי ז'אן רוויל (Jean Réville) כתב בספרו "הדת הרומאית תחת השושלת הסוורית": "למעשה לא היה יותר שום דבר רומאי או מערבי באישיותו של אלאגבאלוס או של אימו סואימיאס. בהם, הרוח העתיקה של כנען, שנגדה התקוממו נביאי ישראל, חזרה שוב בתנופה לפני שהתפוגגה מדפי ההיסטוריה". עם זאת, כל ההיסטוריונים של המאה ה־19 לא ראו את תקופת שלטונו של אלאגבאלוס כראויה למחקר פרטני וחלקם נרתעו מהתיאורים המפורטים של מעשי זימה והפקרות מינית שמופיעים בכתבי ההיסטוריונים הרומאיים וחששו כי עיסוק בנושאים אלה ובעיקר באספקט ההומוסקסואלי יפגע במוניטין שלהם.
מורשתו של אלאגבאלוס > פולחן אל השמש

מותו של אלאגבאלוס ומחיקתו מדפי ההיסטוריה לא פגעה בפולחן אל השמש שהאבן השחורה שלו הוחזרה לאמסה. הוא הוחזר לדרגת אל מקומי של העיר והאזור הסמוך בעוד פולחן אל השמש המשיך במרכזים דתיים נוספים בסוריה והמזרח הקרוב, אלגבל תחת שמו הרומאי סול אינוויקטוס, אל השמש "הבלתי מנוצח" הוחזר למקום של כבוד בפנתיאון הרומאי על ידי הקיסר אורליאנוס בשנת 274. הסיבה העיקרית למעשה זה, העוברת כחוט השני בכל מעשי אורליאנוס הייתה רצונו באיחוד של כל האלמנטים באימפריה הרומית. בהצבת אל השמש בראש הוא קיווה לתת לכל המאמינים באימפריה ללא הבדל מעמד או עיסוק אל אחד בו הם יכולים להאמין ואותו הם יכולים לעבוד מבלי שיהיו חייבים לזנוח אמונות קודמות. את מרכז הפולחן החדש קבע אורליאנוס בקמפוס אגריפה במקדש מפואר שקושט בשלל שנאסף במסגרת מסעו לתדמור. פולחן האל נמשך גם לאחר מותו של אורליאנוס וקיסרים רבים אחריו השתמשו בדמותו וטבעו את דמותו על מטבעותיהם קונסטנטינוס, הידוע כשליט הרומאי שאימץ את הנצרות, הרבה להשתמש בדמות האל. הוא הציג את עצמו כשולט בחסותו של סול אינוויקטוס, ועיטר את קשת קונסטנטינוס בשלוש דמויות נושאות נס עם דמות האל. אל השמש סול המשיך להיות אלוהות רומאית מרכזית עד לאימוץ הנצרות כדת הרשמית של האימפריה הביזנטית.
מורשתו של אלאגבאלוס > הגות, ספרות, ואמנות ויזואלית > במהלך המאה ה־19

העניין הספרותי באלאגבאלוס, שלטונו ומעשיו התעורר במהלך המאה ה־19. הוא הוזכר במספר יצירות כדוגמה לשליט שנתן דרור לסטיותיו, בדרך כלל מתוך רמיזה לשליטים בני התקופה. ספר ראשון ה"מוקדש" לאלגבלוס Héliogabale ou esquisse morale de la dissolution romaine sous les empereurs נכתב עליי סופר אנונימי בשנת 1802 כסדרת מכתבים בין אלאגבאלוס לדמויות אחרות, כולל הנשים בנות משפחתו. הוא מוצג כשליט רע ללא כבוד לחוק או לנתיניו. בספר מתוארות סצנות שערורייתיות ואנקדוטות הלקוחות מכתבי קסיוס דיו, הדריאנוס וההיסטוריה אוגוסטה עם הערות שוליים המפנות למקורות אלה. הספר נכתב בעקבות המהפכה הצרפתית. דמותו של אלאגבאלוס משמשת כאזהרה לרעות החולות של המונרכיה והדמות ההיסטורית החיובית בספר: הקיסר מרקוס אורליוס מייצג את "החירות, הזכות העליונה של כל אדם".
מורשתו של אלאגבאלוס > הגות, ספרות, ואמנות ויזואלית > בספרות התנועה הדקדנטית

בסוף המאה ה־19 פורסמו באירופה מספר ספרים על "הליוגבל" המתארים את חיי הקהילה הנוצרית לכאורה תחת הדיכוי של שלטונו האכזרי של אלאגבאלוס. הבולט שבהם, "ייסורים" מאת הסופר זאן לומברד (Jean Lombard), פורסם בשנת 1888. לומברדף שנשכח לאחר מותו, היה דמות משפיעה על התנועה הדקדנטית. תנועה זאת הייתה פעילה בצרפת ואנגליה בסוף המאה ה־19ועד למלחמת העולם הראשונה ומיקדה את העניין בפסימיות, חרדה וייאוש. זרם זה היה נחלתו של המעמד הבורגני והמשכיל, אשר לאחר תקופת השגשוג והפריחה באירופה ובעיקר בצרפת החל לחוות תחושות שיממון (בצרפתית: (ennui) – מושג יסודי בחוויית הדקדנס). תחומי עניין אלה נתמכו בביטויים אמנותיים שהדגישו את המלאכותי והלא טבעי, שהוצגו באופן מסוגנן מתך מטרה לחתור או להלום בערכי המוסר המסורתיים. סממנים נוספים של האמנות הדקדנטית היה השימוש החוזר במוטיב של "פאם פאטאל", "אנדרוגיניות" והומוסקסואליות.
על רקע זה פורסמו מספר רב של יצירות ספרותיות בהן מככב אלאגבאלוס המתואר במילים חיוביות כדמות המסמלת את הדקדנס – אנדרוגינוס שפועל מתוך שיממון בתרבות שסממניה הם האלמנט החולני, המנוון, השולי וה"מוקצה". אלאגבאלס גילם את האידיאלים שהוצגו כראויים לשאיפה בתנועה הדקדנטית: הרצון לעבור את גבולות המוסכמות החברתיות או המוסריות, לנצח את ה"טבע" ולחרוג ממגבלות המציאות. הוא מככב או מופיע בתפקיד ראשי במספר גדול של ספרים ומחזות שנכתבו בהשראת זרם הדקדנס, בחלקם הוא מופיע כדמות חיובית ומתוארת בסימפתיה וברובם הוא מופיע כדמות שלילית שליט עריץ ואכזר אך בכל היצירות הוא דמות מעוררת השראה הדוחה את המציאות על מנת לממש את הפנטזיות שלה.
בספר המתעד את תנועת הדקדנס וחוקר את הקשר התרבותי לתפיסה התרבותית של התנועה לתרבות האימפריה הרומית כותבת החוקרת מארי-פראנס דוד על דמותו של אלאלגבאלוס כפי שמשתקפת ביצירות זרם הדקדנס כגיבור מלאנכולי הסובל משעמום ומאופיין על ידי צימאון לספק נרקיססיזם חסר גבולות. השתקפות זאת הביאה לכך שאלאגבאלוס תואר כנער מושחת שחושיו קהים עד כדי כך שאין שום גירוי שיכול לעורר אותו מלבד מעשים קיצוניים באכזריותם או שחיתות, במקום לתאר אותו כדמות של נָבָל שמעשיו נעשים מתוך רוע טהור. דמות זאת באה לידי ביטוי בציור "הליוגבאלוס, הכוהן הגדול של השמש" משנת 1866 של הצייר סימון סולומון (Simeon Solomon). אלאגבאלוס מצויר כאנדרוגינוס צעיר לבוש בשמלה בסגנון "מזרחי" הבוהה במבט עמום.
מורשתו של אלאגבאלוס > הגות, ספרות, ואמנות ויזואלית > במהלך המאה ה־20

בשנת 1920 יצא לבמות בארצות הברית מחזה בשם "הליוגבאלוס: ליצנות ב-3 מערכות"‏ (Heliogabalus A Buffoonery in Three Acts) שעלילתו משנה כיוון מהנושאים שהועלו ביצירות דקדנטיות. אלאגבאלוס הוא קיסר בגיל העמידה שישב על כיסא השלטון זמן רב, נישא והתגרש מ־11 נשים וחי חיי מותרות והוללות. עלילת המחזה מתמקדת בנישואיו עם לוציה, אשה נוצרית יפה השובה את ליבו אך הוא מתקשה לקיים את אורח החיים הנוצרי הסגפני. אורח החיים הפאגאני־הדוניסטי והקנאות הדתית הנוצרית זוכים למידה רבה של לעג וביקורת. המחזה שנכתב כסאטירה שומר על טון קל ומבודח ודמותו של אלגבאלוס שונה בתכלית מדמותו בכתבי ההיסטוריונים הרומאיים והדמות ההיסטורית. הוא הטרוסקסואל במופגן וחסר עניין בפולחן דתי, מאידך הוא אכזר וחסר מעצורים. בסוף המחזה לוציה עוזבת את חצר המלוכה על מנת להקדיש עצמה לעבודת האל ואלאגבאלוס מתמקד בחיזור אחר אשתו החדשה, האחת עשרה במספר.
במחצית השנייה של המאה העשרים החלו להופיע יצירות ספרותיות שבהן עיקר תשומת הלב מתמקדת במיניותו. הוא מוצג כהומוסקסואל, והעלילה נסובה סביב מעלליו ומאהביו. הספר ההומואירוטי "ילד השמש" שפורסם בשנת 1966 מתמקד בתיאור הקיסר ומאהביו. מעשיו האכזריים הם תולדה של התעללות מצד אימו וסבתו והתנהגותו האנוכית נובעת מהעובדה שהסובבים אותו, ובהם קומזון וגראניס, משתמשים בו לקדם את האינטרסים האנוכיים שלהם. אלאגבאלוס מוצא אהבת אמת בנישואיו לזוטיקוס ולחיי הזוגיות עם הירוקלס – אהבת חייו, שהופכים אותו לאדם טוב ובוגר. הקיסר ובני זוגו עוברים תהליך חיובי והם זונחים תפקידי מגדר סטריאוטיפיים. הספר מציג בפעם הראשונה את אלאגבאלוס באופן חיובי ומערכות היחסים ההומוסקסואליות כמקבילות ושוות לכל מערכת יחסים המבוססות על אהבה. בשנת 1973 יצא לבימות המחזה "אלאגבאלוס" בו מוצג הקיסר כדמות מפתח והשראה לגבר הומוסקסואל מודרני.
בשנת 1992 פרסם הסופר והאמן האנגלי ניל גיימן ספר קומיקס "קורות חייו ומותו של האימפרטור אלאגבאלוס" שמבוסס על כתבי ההיסטוריה אוגוסטה. הכותב מציין כי "הליוגבאלוס עשה הרבה דברים מעניינים. לא מעשים יפים אבל ללא ספק מעניינים". אלאגבאלוס של גיימן הוא נער מפונק שלרשותו עומד כוח ללא מגבלות.
מורשתו של אלאגבאלוס > כדמות להטבי"ת

בסוף המאה ה־19 נקשר המושג אנדרוגינוס עם דמותו של אלאגבאלוס על רקע כתבי ההיסטוריונים הרומאיים שתיארו את אלאגבאלוס כבעל תכונות נשיות, והוא הפך לסמל וארכיטיפ המסדר המיסטי מרטיניזם וכתות אחרות כמו הכת של המיסטיקן הצרפתי ג'וזפין פלאדאן (Joséphin Péladan). על פי תורות אלה הדמות המקראית אדם היה לא רק האדם הראשון אלא היה האנדרוגינוס הראשון יציר כפיו של האלוהים שיצר אותו זכר ונקבה ומאז המסע האולטימטיבי של בן-אדם הוא לחזור למצבו המקורי כאנדרוגינוס, המוצג כמשלב את הטוב שבשני המינים. כך למשל בציור "הוא" (Lui) מאת הצייר הצרפתי גוסטב-אדולף מוסה (Gustav-Adolf Mossa) מראה את אלאגבאלוס כדמות נשית בעליל, עומד מחזיק במראה ומתאפר. בדמות זאת שימש אלאגבאלוס השראה ללהטבי"ם שחיו באירופה המערבית בסוף המאה ה־19.
החל מהחצי השני של המאה ה־20 וביתר שאת בתחילת המאה ה־21 מייצג אלאגבאלוס דמות של קורבן לשנאה הומופובית. במספר יצירות ספרותיות שפורסמו בארצות הברית ואירופה החל משנות השישים הוא מוצג כמי שטוען עבור קבלת להטבי"ם ומאתגר תפקידי מגדר מסורתיים – ערכים שבגללם הוא הפך למרטיר. עיקר המיקוד בדמותו הוסט מתחום ההיסטוריה ומתמקד בנטיותיו המיניות: קשרים מיניים עם גברים, התנהגות נשית, קרוס-דרסינג וטרנסקסואליות.
עם הניצנים של קבלת הנרטיב של הקהילה הגאה כחלק אינטגרלי בתוך תהליכים היסטוריים של ההיסטוריה האנושית וההבנה כי דמויות היסטוריות שונות מגלמות בביוגרפיה שלהן היבט להטב"י בעל משמעות להבנת הדמות ומעבר לכך, קיבל אלאגבאלוס תשומת לב מחודשת. באנציקלופדיה הלהט"בית מופיע הערך אלאגבאלוס כדמות גבר הומוסקסואל. בהצמדות למחקר ההיסטורי האקדמי אך בדגש נוסף על חשיבות הנרטיב ההיסטורי של אלאגבלוס מול תפיסה סוציו-פוליטית פרוגרסיבית המעלה אל קדמת הבמה את ההיסטוריה של הומופוביה וטרנספוביה.
במאמר כתיבת דעות במגזין לתרבות קוויר מקוון מתואר אלאגבאלוס כגבר טרנסג'נדר שביקש להיות ולחיות כאישה, וזאת על בסיס הפסקאות הרלוונטיות בכתבי קסיוס דיו. על בסיס זה ההתייחסות במאמר היא לקיסרית אלאגבאלוס, בלשון נקבה. המאמר נכתב על בסיס תאוריית הקוויר שטוענת שהסדר החברתי הקיים הוא פטריארכלי, דיכוטומי ושגוי מיסודו מתוך הבנה שיש לתקן, ולהכיר בדמויות הקוויריות ההיסטוריות כחלק ממאבק אקטיביסטי, פוליטי וחברתי.
אלאגבאלוס מופיע כדמות רקע חשובה בסדרת ספרי קומיקס צרפתית "הנבואה האחרונה" (La Dernière Prophétie) שפורסמה בין השנים 2002–2012 על ידי הסופר ז'יל שאייה (Gilles Chaillet). סדרת הספרים מתארת אירועים דמיוניים שאירעו לכאורה בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס הגדול. בספר השני בסדרה "הגברות מאמסה" (Les Dames d’Emèse) מופיע אלאגבאלוס כקנאי דתי ותיאור של שלטון הטרור שלו מופיע בכרך השלישי "תחת סימן האל בעל" (Sous le signe de Ba’al ). אלאגבאלוס מתואר כדמות סימבולית לקונסטנטינוס המכונה בהמשך "הליוגבאלוס החדש". הקבלה זו, שמופיעה גם בהיסטוריה אוגוסטה, מציגה את שני השליטים כאויבים של הפגאניות ואת הנצרות של קונסטנטינוס כדמות מראה של מעשיו האכזריים של אלאגבאלוס בעת פולחן אל השמש.
לקריאה נוספת

The Amazing Emperor Heliogabalus, ספר ההיסטוריה "הקיסר אלאגבאלוס המדהים" מאת סטיוארט היי (1911) באתר ויקיטקסט
היסטוריה אוגוסטה: הקיסרים הסוורים, אנטונינוס אלגבלוס, עמ' 305–358. תרגם מלטינית, הוסיף מבוא והערות דוד גולן. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2010.
משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2002 (הספר בקטלוג ULI)
אדוארד גיבון, שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית, עברית: אריה ענבי, הוצאת "ספרי זהב", תל אביב, 1955.
Leonardo de Arrizabalaga y Prado The Emperor Elagabalus: Fact or Fiction? Cambridge University Press; ( 2010)
Ariel Garcia Corrêa THE POLITICAL AND CULTURAL PRACTICES OF THE EMPEROR ELAGABALUS. Independently published (2019)
Martijn Icks The Crimes of Elagabalus: The Life and Legacy of Rome's Decadent Boy Emperor Harvard University Press (2012)
ויליאם מקינלי

ויליאם מקינלי הבן (באנגלית: .William McKinley Jr;‏ 29 בינואר 1843 – 14 בספטמבר 1901) היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, שכיהן כנשיאה ה-25 של ארצות הברית החל מ-4 במרץ 1897 ועד הירצחו בספטמבר 1901, כחצי שנה לאחר תחילת כהונתו השנייה. מקינלי הוביל את המדינה אל מלחמת ארצות הברית–ספרד, שבה השתלט הצבא האמריקני על מושבות ספרדיות בים הקריבי ובאוקיינוס השקט. הוא העלה מכסים כדי לקדם את התעשייה האמריקנית והעביר את המדינה לתקן הזהב כשהוא מתנגד לגרימת אינפלציה.
מקינלי היה הנשיא האחרון ששירת במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית והיחיד שהתחיל את המלחמה כחייל, כשהיה טוראי בצבא האיחוד וסיים אותה כמייג'ור לשם כבוד. לאחר המלחמה למד משפטים והתחתן עם אידה סקסטון. ב-1876 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית והפך לדובר הבולט בתוך המפלגה הרפובליקנית בזכות הטלת מכסי מגן על ייבוא, אמצעי שבעיניו יביא לשגשוג. ב-1890 העביר חוק שנקרא "מיסוי מקינלי", שהוביל לאובדן מושבו בקונגרס ב-1890, בעיקר בגלל חלוקת מחוזות חדשה שיזמה המפלגה הדמוקרטית. ב-1891 וב-1893 נבחר לתפקיד מושל אוהיו, כשהוא שומר על איזון בין האינטרסים של העובדים ושל בעלי העסקים. בעזרת יועצו הקרוב מארק האנה, נבחר למועמד הרפובליקני לנשיאות ב-1896, במהלך שפל כלכלי. הוא ניצח את יריבו הדמוקרט, ויליאם ג'נינגס ברייאן, לאחר שניהל את מסע הבחירות ממרפסת ביתו ותמך בכסף יציב (תקן הזהב) ובמכסים גבוהים לשם החזרת השגשוג.
במהלך כהונתו של מקינלי התרחשה צמיחה כלכלית גבוהה. הוא העלה מכסים כדי להגן על עובדי מפעל וייצור מפני תחרות זרה, וב-1900 העביר את ארצות הברית באופן מלא אל תקן הזהב. מקינלי קיווה לשכנע את ספרד להעניק עצמאות לקובה, ולאחר שנכשל בכך הוביל את המדינה אל מלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898, כשארצות הברית זוכה לניצחון מהיר והחלטי. כחלק מהסכם השלום, ארצות הברית זכתה במושבות הספרדיות: פוארטו ריקו, קובה, גואם והפיליפינים. לקובה הובטחה עצמאות, אולם היא נשארה תחת משטר צבאי. ב-1898 סיפחה ארצות הברית את רפובליקת הוואי והפכה אותה לטריטוריה.
רבים טענו שמערכת הבחירות ב-1896 וניצחונו של מקינלי גרמו ליצירת קואליציה חדשה שהובילה לשלטון המפלגה הרפובליקנית. ב-1900 ניצח מקינלי שוב את ברייאן ונבחר לכהונה שנייה, במסע בחירות שהתמקד באימפריאליזם, פרוטקציוניזם וכסף חופשי. אולם מקינלי נורה ב-6 בספטמבר 1901 על ידי ליאון צ'ולגוש, אנרכיסט ממוצא פולני-אמריקני. לאחר שמונה ימים מת מקינלי והוחלף בידי סגנו, תאודור רוזוולט.
ראשית חייו ומשפחתו

ויליאם מקינלי הבן נולד ב-1843 באוהיו, ילדם השביעי של ויליאם מקינלי האב וננסי (אליסון) מקינלי (1809–1897). משפחת מקינלי הייתה ממוצא אנגלי וסקוטי-אירי והתיישבה במערב פנסילבניה במאה השמונה עשרה.
המשפחה עברה לאוהיו כשמקינלי האב היה ילד, והתיישבה בליסבון. הוא פגש שם את ננסי אליסון, והתחתן איתה. משפחת אליסון הייתה ממוצא אנגלי וממתיישביה הראשונים של פנסילבניה. שתי המשפחות עסקו בייצור ברזל, ומקינלי ניהל מפעלים בכל רחבי אוהיו. המשפחה הייתה תומכת גדולה במפלגה הוויגית ובתנועה לביטול העבדות, בעיקר בשל אמונות מתודיסטיות. ויליאם הפך לפעיל בכנסייה המתודיסטית המקומית בגיל שש עשרה.
ב-1852, עברה המשפחה לפולין, אוהיו, כדי להביא חינוך טוב יותר לילדיהם. ב-1859, סיים את לימודיו והחל ללמוד במכללה בפנסילבניה. הוא למד שם שנה אחת, ולאחר מחלה ודיכאון חזר הביתה ב-1860. הוא למד במכללה באוהיו והצטרף אל אחוות סיגמה אלפא אפסילון. הוא לא סיים את לימודיו באף אוניברסיטה. אף על פי שהחלים, ההון המשפחתי לא הספיק להחזיר אותו למכללה, והוא החליט לעבוד כפקיד בדואר ולאחר מכן כמורה.
מלחמת האזרחים > וירג'יניה המערבית ואנטיאטם

כשמדינות הדרום פרשו מהאיחוד ומלחמת האזרחים החלה, התנדבו אלפי אנשים באוהיו לשירות צבאי. ביניהם היה מקינלי ובן דודו, ויליאם מקינלי אוסבורן, שנרשמו כטוראים במיליציה המקומית ביוני 1861. החיילים פנו לקולומבוס ושם התאחדו עם יחידות קטנות כדי ליצור את הגדוד העשרים ושלושה של אוהיו. החיילים התאכזבו לגלות שבניגוד לגדודי המתנדבים של אוהיו, לא יוכלו לבחור בקצין שלהם, אלא שהוא ימונה בידי מושל אוהיו, ויליאם דניסון. דניסון מינה את הקולונל ויליאם רוסקרנס לפקד על הגדוד, והחיילים החלו להתאמן מחוץ לעיר. מקינלי כתב סדרת מכתבים אל העיתון בעיר מגוריו שבהם הילל את צבא האיחוד ואת האיחוד. בעיות באספקת מדים ונשק גרמו לעימות עם המפקדים, אולם מייג'ור רתרפורד הייז שכנע את החיילים לקבל את מה שהממשלה הקציבה להם. מקינלי התרשם מהייז, והשניים החלו חברות שנמשכה עד למותו של הייז ב-1893.
אחרי חודש של אימונים, מקינלי והגדוד, בהובלת הקולונל אליקים סקאמון, פנו אל מערבה של וירג'יניה (כיום מדינה עצמאית) ביולי 1861. מקינלי לא הבין מדוע נדרשה משמעת נוקשה מהגדוד עד שהגדוד נאלץ להילחם. הם נלחמו לראשונה בספטמבר 1861 וגרמו לכוחות קונפדרציה לסגת מווירג'יניה המערבית. כעבור שלושה ימים, הוטל עליו לדאוג לאספקה לגדוד ולעבוד כרשם. בנובמבר, הגדוד חנה לרגל החורף בפייטוויל, וירג'יניה המערבית. את החורף בילה מקינלי בהחלפת סרג'נט שהיה חולה, ובאפריל 1862 קודם בדרגה. הגדוד המשיך להתקדם באביב כשהייז מפקד עליו ונלחם בכמה כוחות מורדים.
בספטמבר, נקרא הגדוד של מקינלי לתגבר את ארמיית וירג'יניה בקרב בול ראן השני. הגדוד לא הגיע בזמן אל הקרב, אבל הצטרף אל ארמיית הפוטומק כשזאת פנתה צפונה כדי לעצור את צבאו של הגנרל רוברט אדוארד לי שעמד להתקדם למרילנד. הגדוד היה הראשון שפגש בחיילי הקונפדרציה ב-14 בספטמבר. אחרי אבדות כבדות, הצליח הגדוד להרחיק את חיילי הקונפדרציה ולחם בהם בקרב אנטיאטם, אחד מהקרבות הקטלניים ביותר במלחמה. הגדוד לחם בעוז ומקינלי עצמו התחמק מאש כבדה כשהביא אספקה לחיילים בשדה הקרב. הגדוד ספג אבדות כבדות גם הפעם, אולם הארמייה ניצחה והקונפדרציה נסוגה אל וירג'יניה. הגדוד התנתק מהארמייה וחזר ברכבת אל וירג'יניה המערבית.
מלחמת האזרחים > עמק שננדואה וקידום

כשהגדוד ערך חניית חורף בצ'ארלסטון, התבקש מקינלי לחזור לאוהיו עם קצינים אחרים ולהביא חיילים חדשים. כשהגיעו אל קולומבוס, הפתיע אותו המושל בקידום לדרגת לוטננט משנה בשל שירותו בקרב. מקינלי וחבריו לא לחמו עד ליולי, 1863. בתחילת 1864, אורגן מחדש מבנה הפיקוד בווירג'יניה המערבית, והמחלקה הועברה אל ארמיית וירג'יניה המערבית. הארמייה החלה לתקוף מכרות מלח ועופרת של האויב. ב-9 במאי, החל הצבא להילחם בחיילי קונפדרציה וגרם להם לסגת. מקינלי טען שהקרב היה נואש, ואחריו השמידו כוחות האיחוד נתיבי אספקה.
מקינלי והגדוד שלו עברו אל עמק שננדואה כשהצבא החל לחזור להילחם לאחר החורף. החיילים התאחדו עם ארמיית שננדואה והחלו להילחם בכוחות קונפדרציה, כשהם לוכדים את לקסינגטון, וירג'יניה ב-11 ביוני. הם המשיכו דרומה אל ליצ'בורג, והרסו מסילת רכבת בדרכם. אולם הכוחות בלינצ'בורג נראו חזקים מדי והבריגדה נאלצה לחזור אל וירג'יניה המערבית. הם נאלצו ללכת צפונה כשהקונפדרציה פשטה על מרילנד. הקונפדרציה הפתיעה אותם ב-24 ביולי, וניצחה אותם. הצבא נסוג אל מרילנד ואורגן מחדש. מקינלי קודם לדרגת קפטן לאחר הקרב. באוגוסט, הקונפדרציה החלה לסגת דרומה. הצבא ניצח בקרב שבו ירו בסוסו של מקינלי, ולאחר מכן הצבא המשיך להבריח את הקונפדרציה דרומה. ב-22 בספטמבר וב-19 באוקטובר ניצח הצבא שוב.
לאחר מכן, הצבא עצר לקראת הבחירות, בהן תמך מקינלי, בפעם הראשונה שהצביע, באברהם לינקולן, הנשיא הרפובליקני. למחרת היום, הם עברו צפונה לחניית חורף. בפברואר 1865, כשהמפקד נלכד בידי הקונפדרציה, הצבא התבלבל, ומקינלי נאלץ לשרת אצל ארבעה גנרלים שונים, ביניהם גם וינפילד סקוט הנקוק. כעבור כמה ימים נכנעו לי וצבאו לגנרל יוליסס ס. גרנט ובהמלחמה נגמרה. מקינלי הצטרף לתנועת הבונים החופשיים מאוחר יותר. לפני סיום המלחמה, קודם לדרגת מייג'ור לשם כבוד. ביולי שוחרר מהצבא. הגנרלים רצו שמקינלי יישאר בשירות הקבע, אולם הוא החליט לחזור לאוהיו כעבור חודש.
ב-7 במרץ 1883, התקבל מקינלי לאגודת יוצאי מלחמת האזרחים.
קריירה כעורך דין ונישואין

לאחר סיום המלחמה ב-1865, החליט מקינלי לעסוק בעריכת דין והחל ללמוד במשרד של עורך דין. כעבור שנה החל ללמוד בבית ספר למשפטים בניו יורק, ותוך פחות משנה הוסמך לעריכת דין במרץ 1867. באותה השנה עבר לקנטון, והקים משרד קטן. הוא הצליח מספיק כדי לקנות כמה בניינים ברחוב הראשי בקנטון, אותם השכיר. כשחברו מהצבא רתרפורד הייז ניסה להתמודד על תפקיד המושל ב-1867, נאם מקינלי לטובתו, כשהוא נכנס לראשונה אל הפוליטיקה. המחוז היה מפולג בין הדמוקרטים והרפובליקנים, אולם הייז ניצח בו באותה השנה. ב-1869, ניסה מקינלי להיבחר לתפקיד התובע המחוזי, תפקיד שהיה בדרך כלל שמור לדמוקרטים, וניצח. כשניסה להתמודד מחדש ב-1871, בחרו הדמוקרטים בעורך הדין המקומי ויליאם לינץ', ומקינלי הובס בהפרש של 143 קולות.
כשהקריירה המקצועית של מקינלי התקדמה, גם חייו האישיים התקדמו כשהחל לצאת עם אידה סקסטון, בת למשפחה אמידה מקנטון. הם נישאו ב-25 בינואר 1871, בכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה של קנטון, אף על פי שאידה הצטרפה לאחר מכן לכנסייה המתודיסטית. בתם הראשונה, קתרין, נולדה בחג המולד 1871. בת שנייה, אידה, נולדה ב-1873, אולם מתה באותה השנה. אשתו של מקינלי נכנסה לדיכאון עמוק ובריאותה הידרדרה. כעבור שנתיים גם קתרין מתה מטיפוס הבטן. אידה לא התאוששה ממות בנותיה ולזוג לא היו עוד ילדים. היא חלתה באפילפסיה. מקינלי שמר על אשתו כל חייו.
אידה התעקשה שמקינלי ימשיך בקריירה המוצלחת שלו כעורך דין וכפוליטיקאי. הוא נכח בוועידה הרפובליקנית של המדינה שבחרה בהייז להתמודד לכהונה שלישית כמושל ב-1875, ותמך שוב בחברו בסתיו. כעבור שנה, הגן במשפט על קבוצת כורים שנעצרו על מהומות וקטטה עם שוברי שביתה. לינץ', יריבו של מקינלי, ייצג את הצד השני, ובעלי המכרה היה מארק האנה, איש עסקים מקליבלנד. מקינלי פעל בהתנדבות והצליח לזכות את כל הכורים פרט לאחד. מעמדו בקרב הפועלים במחוז, שהיו חלק קריטי מהבוחרים, התחזק, והוא פגש לראשונה את האנה, שהפך לתומך המרכזי שלו.
מעמדו של מקינלי בקרב הפועלים השתלם כשהתמודד על המועמדות הרפובליקנית לייצוג מחוזו. הצירים סברו שיוכל למשוך את הפועלים, ובאוגוסט 1876, נבחר למועמד. הייז נבחר למועמד לנשיאות, ומקינלי ניהל את מסע הבחירות שלו לקונגרס תוך כדי תמיכה בהייז. שניהם הצליחו. מקינלי, שהדגיש את תמיכתו במכסי מגן, ניצח את המועמד הדמוקרטי בהפרש של 3,300 קולות, ואילו הייז ניצח במערכת בחירות שנויה במחלוקת ומונה לנשיא. ניצחונו של מקינלי בא במחיר אישי: הכנסתו כחבר קונגרס הייתה חצי ממה שהרוויח כעורך דין.