stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל ריטוב
קורות חייו

ריטוב נולד ב-1895 כבן הבכור למשפחת רבנים בעיירה פוהוסט שבבלארוס, בנם של אלקה לבית סולובייצ'יק (שנפטרה בילדותו) והרב יעקב שמחה ריטוב (1872-1920) שהיה רב קהילת אוספוויץ - אסיפוביצ'י שבחבל מינסק ומנהיג ציוני נלהב. התחנך ב"חדר" ובישיבת לידא של הרב יצחק יעקב ריינס, שבה נלמדו גם לימודי חול, ואחר-כך בגימנסיה. כבר בצעירותו היה עובר בשבתות בין בבתי הכנסת בסביבה, ביחד עם אחיו הצעיר יהושע ומביא למתפללים את בשורת ארץ ישראל. המשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת דניפרופטרובסק והיה פעיל ציוני בולט וחבר תנועת צעירי ציון בחרקוב בראש קבוצה שנקראה "הקבוצה הרדיקלית דמוקרטית". ב-1920, כאשר התפלגה תנועת צעירי ציון על רקע התמיכה ברעיונות הסוציאליזם, היה מבין ראשי הפלג החדש "המפלגה הציונית-סוציאליסטית" (צ"ס). התנועה מינתה אותו לאחראי על ניהול לשכת המפלגה בסראטוב שטיפלה בפועלים יהודים ברוסיה, קווקז וסיביר. כמו כן ערך ריטוב את פרסומי המפלגה.
ב-1921, לאחר הכשרה במחנה "גרוכוב" עלה האח הצעיר יהושע כחלוץ לארץ ואילו ישראל עבר לפולין, שם היה חבר מרכז תנועת החלוץ והיה מבין המתווכים למיזוג מפלגות פועלי ציון וצ"ס בפולין ב-1925. בתפקידו ב"החלוץ" וכראש "המשרד הארצישראלי" בוורשה היה אחראי על ארגון עולים רבים מהעלייה הרביעית לעלייה לארץ ישראל מפולין. בשנת 1932 עלה לארץ בעצמו והתגורר בתל אביב..אחותו לאה (1905) עלתה ב 1923.אחיו אברהם.(1910) אביגיל וגרשון ואימו החורגת פרומה-לאה עלו גם הם ב-1925. האח יחיאל ואחות, רחל הינדה,  שנשארו ברוסיה נספו בשואה עם ילדיהם.
בארץ היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות, חבר המועצה הארצית של מפא"י, חבר מפקדת "ההגנה" מטעם ההסתדרות, יו"ר קרן היסוד בישראל וחבר דירקטוריון קרן קיימת לישראל. שימש כנציג "התנועה הסוציאליסטית הציונית העולמית" בהסתדרות הציונית ובקונגרס הציוני והשתתף כציר בכינוסי הקונגרס השונים. בנוסף להיותו ציר שלח מהקונגרסים גם כתבות עיתונאיות עבור "הפועל הצעיר" ו"דבר".
במשך 35 שנים כיהן כראש מרכז הקואופרציה של ההסתדרות מהיווסדו כאגודה שיתופית באפריל 1934 ועד 1969. הוא זה אשר עיצב את תפקיד המרכז והיה מזוהה עמו. בתפקיד זה פיקח והדריך את כל הקואופרציות בישראל, ליווה והקים קואופרטיבים בארץ, הדריך נציגי מדינות מאסיה ואפריקה במסגרת המכון האפרו-אסייני ללימודי קואופרציה שהקים וערך את ביטאון מרכז הקואופרציה "שיתוף".
ריטוב נפטר בקיץ 1976, בגיל 81. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הותיר את אשתו גניה (סוניה)לבית לאשקביץ' (רופאת עיניים), בנו יעקב (עיברת את שמו לרעואל), כלתו ונכדיו. נכדו הרב יהודה סיוון ריטוב-רעואל, ממשיך את המסורת הרבנית של המשפחה.
אלמנתו, ד"ר גניה ריטוב, נפטרה באביב 1977.
כתביו

פרקים בתולדות "צעירי-ציון"–צ"ס, תל אביב: עם עובד (ספרית עיינות), תשכ"ד 1964.
קהילת וארשה, העורכים: י[שעיה] פרישמן, צ[בי] שנר, ירושלים: משרד החינוך והתרבות – המרכז לטיפוח התודעה היהודית; בשיתוף בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון ('קהילות ישראל בגולה'), תשל"א.
כתביו > תרגום

פינחס שיפמאן, "בנין הקהלה"; איבערזעצט דורך י’ ריטאוו, יקטרינוסלב: ראיאנער קאמיטעט פון דער ציוניסטישער ארגאניזאציע ('אויסגאבע פון דעם יעקאטערינאסלאווער ראיאנעם קאמיטעט פון דער ציוניסטישער ארגאניזאציע'), 1918. (ספרון)
דוד בן-גוריון, ישראל אין קריג; אידישע איבערזעצונג איז געמאכט געווארן דורך ישראל ריטאוו; רעדאגירט: ל. שפיזמאן; ניו יורק: פועלי ציון ארגאניזאציע, אידיש ארבעטער פארבאנד און די פיאנערן פרויען, 1951. (מדברי בן-גוריון בתקופת מלחמת העצמאות)
יוסף שפרינצאק, אין וואָרט און אין שריפט; די איבערזעצונג איז געמאכט געווארן פון ישראל ריטאוו, בואנוס איירס: קיום, תשט"ו.
זלמן שזר, ליכטיקע פערזענלעכקייטן; איבערגעזעצט: יוסף מענדעלסאן, י. ריטאוו, מרדכי שטריגלער, בואנוס איירס: קיום, תשכ"ג.
ספר זיכרון

ל[יבר] לוש (עורך), דבר הקואופרציה: ספר לזכרו של ישראל ריטוב יושב-ראש מרכז-הקואופרציה בשנות 1933–1969; א. דמותו ופעלו, ב. מבחר כתביו, תל אביב: מרכז הקואופרציה ליצרנות – תחבורה ושירותים, תשל"ז.
הערות שוליים

↑  ראו הקואופרציה בישראל: לימודי קואופרציה בארץ.
↑  ישראל ריטוב באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007509635805171  VIAF: 310739258   WorldCat (עם VIAF): 310739258 
הרב יעקב שמחה ואלקה ריטוב, בערך 1910
ישראל רינג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בדצמבר 1922 ברלין, גרמניה
 פטירה:  31 בדצמבר 2012 (בגיל 90) אשקלון, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 
ישראל רינג (22 בדצמבר 1922 – 31 בדצמבר 2012) היה משורר עברי, סופר והוגה דעות.
ביוגרפיה

ישראל רינג נולד בברלין, גרמניה, בשנת תרפ"ג, 1922. עלה לארץ כנער, במסגרת עליית הנוער בשנת 1938. למד והתחנך בקיבוצים מרחביה ונגבה. מאז שנת 1943 התיישב בקיבוץ עין המפרץ שליד עכו, שם חי עד קרוב לסוף ימיו. רכש את הלשון העברית לא בנקל, ומראשית שנות הארבעים החל לפרסם שירים, חיבורי עיון ורשימות בענייני חינוך ולימוד הספרות. ניסה את כוחו גם בחיבור מחזות קצרים, מהם על גיבורי התנ"ך וכן כתב כמה ספרי פרוזה שבהם הציג את מיניות האדם בצורה חריפה וגלויה. היו בין הקוראים שכינו את ספריו אלה ספרים פורנוגרפיים.
ישראל רינג פרסם את ספר שיריו הראשון, "שירי יהלום", בשנת 1962. הספר זכה לתגובות טובות והוא פרסם מאז עוד כחמישה קובצי שירה. בצד השירים פרסם ישראל רינג כמה עשרות חיבורים עיוניים. בחיבוריו אלה הוא בחן את יחסי ישראל והעמים, את האדם החדש בקיבוץ, יחסי גברים ונשים במאה העשרים, ושאלות כלליות של מוסר ותרבות.
נפטר בסוף שנת 2012, בגיל 90, בבית אבות באשקלון. נטמן בקיבוץ עין המפרץ.
מספריו

דוד ויואב: מחזה ב 5 מערכות <7 תמונות>, קריית ספר, ירושלים, תשי"א, 1950.
דרכים להבנת השירה, ופגישה עם 140 שירים, ספרית פועלים, תל אביב, 1965.
שירי יהלום, ספרית פועלים, מרחביה, 1966.
הזכות להיות בוקר, שירים, מרחביה, 1968.
אילונה, (התקרבות), רומן אירוטי, ספרית פועלים, תל אביב, 1974.
הרנסאנס האיטלקי : נושא לימודי בשלוש כניסות, הקיבוץ הארצי, מחלקת חינוך, המדור לתוכנית לימודים, 1978.
טבח עמים היש בו חוקיות?, (מחקר משווה ב 40 השמדות) ספרית פועלים, תל אביב, תשמ"ז, 1987.
היצירה התרבותית של הקיבוץ: סקר תחומים, מוסדות ויוצרים בתנועה הקיבוצית (ביחד עם חברי המערכת אריה בן-גוריון וישראל ביטמן), הוצאת ברית התנועה הקיבוצית, 1988.
עונת החסד, (רומן המשך לאילונה), ספרית פועלים, תל אביב, 1991.
החברים של מרטין (סיפור אוטוביוגרפי), הוצאת ספרית הפועלים, תשנ"ב, 1991.
שגשוג תרבותי - האם יש בו חוקיות? (מחקר משווה של 40 תקופות שגשוג), סדרת דעת זמננו, הוצאת ספרית הפועלים, תשכ"ד, 1994.
הקיבוץ כאתגר מוסרי, הוצאת יד טבנקין, מרכז מחקרי רעיוני ותיעודי של התק"מ, רמת-אפעל, 1996.
מבוא לחוקי ההיסטוריה - (כרך ב'), ספרית הפועלים, תשנ"ז, 1997.
מוסר - לשם מה?  (א. אמיתות ומבוכות. ב. כללי מוסר אוניברסליים. ג. התפתחות המוסר), הוצאת ספרית הפועלים, תשנ"ט, 1999.
שירים בסוף מאה, מערכת, דליה, 2000.
פסיביות רעה (וטובה), מו"ל: מערכת קיבוץ דליה, תשס"ד, 2003.
האם אלוהים מעורב בהיסטוריה? (בין דעה לאמונה), ספרית הפועלים, תשס"ה, 2004.
לחשוב, להרגיש, לפעול נכון, קיבוץ דליה, מערכות, תשס"ח, 2008.
מהספרים שערך ותירגם

תומאס מאן, מתוך נאום על תיאודור שטורם, תרגם מגרמנית, הוצאת עקד, 1970.
דעתם של נוצרים על סגולות היהודים <80 מובאות> (ליקט ותירגם), הוצאת הקיבוץ הארצי, מחלקת החינוך - המדור לתוכניות לימודים, 1978.
טעם החיים: 1030 אמרות אמת והגדרות מופת, (ליקט ותירגם), הוצאת ספרית הפועלים, תשמ"ב, 1982.
בצבעים ממקור ראשון, סופרי הקיבוץ הארצי בקובץ לזכרו של עזריאל אוכמני, ביחד עם יהודית כפיר ואחרים, הוצאת ספרית הפועלים, תשמ"ג, 1983.
נורית כץ סמרנו, גרועות באכזבות, (ערך ביחד עם יוסף מילמן), הוצאת ספרית הפועלים, תש"ן, 1990.
איך שרדו גחלים, עדותם של 40 חברי עין המפרץ על קורותיהם בשנות השואה, הוצאת ספרים מורשת, 1995.
לקריאה נוספת

דב סדן - ארכיון, חיפה, 1952.
יגאל צור, ארוטיקה ואוטופיה, ביקורת על ספרו של ישראל רינג: עונת החסד, על המשמר, ה' באייר, תשנ"א, 19.4.91
צבי גורן, הזיכרון כסיפור, ביקורת על ספרו של ישראל רינג "החברים של מרטין: סיפור אוטוביוגרפי", על המשמר, כ' בטבת, תשנ"ב, 27.12.91
אבי לן, הסקס, תודה לאל, עדיין כאן, ראיון עם ישראל רינג, ידיעות אחרונות, 7 ימים, ע' 54–55, 12.4.1991
עמירם כהן, שואות תמיד היו, שיחה עם ישראל רינג, על המשמר, ע' 10, 16.10.1987
נעמה שפי, לא רק כאב, ביקורת על "טבח עמים - היש בו חוקיות?", ידיעות אחרונות, ע' 25, 18.9.1987
יוסף לוינגר, שואה אחרת, ביקורת על "טבח עמים - היש בו חוקיות?", על המשמר, ע' 8, 9, 22.10.1987
תום שגב, אבטיח על הגג, ביקורת על "טבח עמים - האם יש בו חוקיות?", כותרת ראשית, מס. 242, ע' 36, 22.7.1987
דב בר-ניר, החוק הכללי של השגשוג התרבותי, ביקורת על ספרו של ישראל רינג "שגשוג תרבותי - היש בו חקיות?", על המשמר, ג' בסיוון תשנ"ד, 13.5.94: 18
צבי גורן, הזיכרון כסיפור, על המשמר, ע' 19, 27.12.1991
הערות שוליים

↑  אתר הספרייה הלאומית - ישראל רינג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267182005171  BnF: cb146197122 (data)  CiNii: DA06476499  GND: 1184408076  ISNI: 0000 0000 8369 7309  LCCN: n87920467  NDL: 00454251  SUDOC: 234627220  VIAF: 32250756   WorldCat (עם VIAF): 32250756
יעקב אביגדור

ערך זה עוסק ברב פולני והרב הראשי של מקסיקו. אם התכוונתם לחכם באשי של קושטא, ראו .
| --- | --- |

הרב ד"ר יעקב אביגדור בשנת 1966
 לידה:  4 במרץ 1896 י"ט באדר תרנ"ו טרווה-וולוסקה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  30 במרץ 1967 (בגיל 71) י"ח באדר ב' תשכ"ז מקסיקו סיטי, המדינות המקסיקניות המאוחדות 
 מדינה:  פולין 
 השכלה:  האוניברסיטה היגלונית  אוניברסיטת לבוב 
 מקום פעילות:  דרוהוביץ'-בוריסלב, פולין; ניו יורק, ארצות הברית; מקסיקו
 תקופת הפעילות:  ? – 30 במרץ 1967 
 תחומי עיסוק:  פילוסופיה יהודית, פרשנות למקרא, תולדות עם ישראל וחקר ומנהגים
 תפקידים נוספים:  הרב הראשי ואב"ד של דרוהוביץ'-בוריסלב; רב קהילת "חובבי תורה" בברוקלין, וראש ישיבת "רבי שלמה קלוגר" במנהטן, ניו יורק; הרב הראשי של מקסיקו
 אב:  אברהם ישכר בר אביגדור 
 
הרב ד"ר יעקב אביגדור (תרנ"ו – תשכ"ז; 1896–1967) היה רב וסופר יליד גליציה, ניצול שואה, כיהן כרב הראשי של דרוהוביץ'-בוריסלב וכרב הראשי של יהדות מקסיקו.
ביוגרפיה

נולד למשפחת רבנים בעיירה טרווה-וולוסקה (אנ') שבמרכז גליציה, בין הערים סאנוק ופשמישל (כיום בדרום-מזרח פולין). אביו היה הרב אברהם ישכר בער מטרווה ("דער טערעווער רב" ביידיש) ואמו רחל בת רב דוד גאללער. הצטיין בלימודי קודש ונסמך לרבנות בגיל 16, על ידי רבותיו הרב נטע יעקב סג"ל דים מהעיר סאנוק, הרב משה מייזליש בפשמישל, וכן על ידי הרב מאיר אריק והרב דוד הורוביץ. באותה שנה נבחר לכהן כרבה של העיירה טרווה-וולוסקה במקום אביו שנפטר.
בשנת תרע"ח פרסם מאמר פובלציסטי ב'המצפה' בו תיאר את הערכתו הן לאנשי התורה העומדים על משמר חומות היהדות והן לפעילים חילוניים הפועלים להטבת מצבו החומרי של העם היהודי.
בשנת תרע"ח, בעודו בן 22, נשא לאשה את רחל בריינדל הורוויץ, מסאנדץ החדשה (נובי סונץ').
התפרסם כנואם וכתלמיד חכם גדול, ובעקבות זאת, בהיותו בן 24 (בשנת תר"ף, 1920) נבחר כרב של הקהילות דרוהוביץ'-בוריסלב בדרום-מזרח פולין (היום במערב אוקראינה), ושימש בתפקיד זה עד מלחמת העולם השנייה. כרב הראשי של כל המחוז שכלל שמונים יישובים, שימש גם כאב בית דין.
בשנת תרצ"א (1931) קיבל מאוניברסיטת לבוב תואר דוקטור לפילוסופיה, בנושא: "השפעת חכמת ישראל על הפילוסופיה החדשה מן דקרט עד הגל". לימים תיאר שלפני שהתחיל את לימודיו, התייעץ עם האדמו"ר מבלז, שהתיר את הלימודים.
הרב היה המסדר קידושין של מנחם בגין (בטרוסקביץ, על ידי דרוהוביץ'- 1939).
תחת הכיבוש הנאצי הוא נשלח למחנה העבודה פלאשוב, ומשם למחנה הריכוז בוכנוואלד. רבים מבני משפחתו נספו, ביניהם אשתו ושתי בנותיו, ואחיו, דוד אביגדור (רבה של אנדריכוב), ואשתו. לאחר השחרור, כדי שיוכל לעזור בהצלת היהודים ושיקומם, התנדב לתפקיד קצין דת (Chaplain) בצבא הפולני, וכך הייתה לו אפשרות לעבור ממחנה למחנה, מתוקף תפקידו ב"ועד ההצלה" שהוא ייסד. כמו כן ייסד בית דין לעזרת נשים שהיו במצב עגינות כתוצאה מהשואה.
הרב היגר לארצות הברית בתש"ו-1946 וקיבל משרה כרב הקהילה "חובבי תורה" בברוקלין, וכראש ישיבת "רבי שלמה קלוגר" במנהטן שבניו יורק. בשנת תשי"ב שימש כרב ראשי במשך שלושה חודשים בארגנטינה. בשנת תשי"ג (1953) מונה לרבהּ הראשי של מקסיקו, בתפקיד שבו כיהן עד מותו.
בחייו ייעץ רבות בנושאי דת ואתיקה. כתב ספרים ומאמרים רבים, בנושאים שכללו פילוסופיה יהודית דתית, תולדות עם ישראל, מנהגים ופירוש המקרא. מרבית הספרים שכתב לפני המלחמה נעלמו.
במקסיקו כתב באופן תמידי בעיתונים ביידיש ופרסם ספרים בשפה זו, בעברית ובספרדית. הוא נפטר במקסיקו סיטי בתשכ"ז (1967). כיום, יד ושם מציגה לוח שהרב כתב מזיכרון בבוכנוואלד (ראו תמונה ב"קישורים חיצוניים" למטה).
ספריו

תורת התלמוד, 1928, שלושה כרכים (פולנית, עם מהדורות בעברית וגרמנית)
חלק יעקב, 1929 (עברית)
המטפיזיקה בחכמת ישראל, 1931, תזה לקבלת תואר דוקטור (פולנית)
האמונה והפילוסופיה, 1933 (פולנית)
שאלות ותשובות אביר יעקב, 1934, שני כרכים (עברית)
הרמב"ם ושיטתו בפילוסופיה, 1935 (פולנית)
איה סופר, 1937 (עברית)
תורת הלשון, 1938 (עברית)
שאלות ותשובות השיב יעקב, 1939 (עברית)
על השחיטה, 1939 (פולנית)
תחית יעקב, 1950 (עברית)
על הלוח היהודי, 1954 (ספרדית)
הרמב"ם, חייו וספריו, 1955 (ספרדית)
[חלק יעקב א', 1956, מהדורה של "חלק יעקב"]
[חלק יעקב ב', 1956, מהדורה של "איה סופר" ו"תחית יעקב"]
קונטרס קול יעקב, 1956 (עברית)
שבכתב ושבעל פה , 1957 כרך א וכרך ב, 1958 כרך ג (יידיש)
חזון היהדות, 1959, שני כרכים (ספרדית)
מחשבה ולשון, 1959 (יידיש)
רעיונות על התורה, 1960 (ספרדית)
האשה היהודית, 1960 (יידיש וספרדית)
הגיון יעקב, 1962 שני כרכים (יידיש)
תורה שבעל פה, 1962 כרך א, 1963 כרך ב (יידיש)
השכל וידוע, 1962 כרך א וכרך ב, 1963 כרך ג (עברית)
השבת ערכה וקדושתה, 1963 (יידיש וספרדית)
האמונה הנוצרית לאור ההלכה היהודית, 1964 (עברית)
מסות ומחקרים, 1965 (יידיש)
מקדש מעט, 1965 (עברית)
מול בעיות הדור, 1965 כרך א, 1966 כרך ב (עברית)
תמצית התלמוד. התפתחותו ההיסטורית, 1966 שני כרכים (ספרדית)
לקריאה נוספת

הרב יעקב אביגדור, שאלות ותשובות אביר יעקב (אוטוביוגרפיה בהקדמת הספר), ניו-יורק 1949
'הרב ד"ר יעקב אביגדור אבד"ק מקסיקו, ליובלו הששים', הפרדס [לא, א], תשרי תשי"ז, עמ' 45–47
נ"מ גלבר, ספר זיכרון לדרוהוביץ', בוריסלב, והסביבה, ארגון יוצא דרוהוביץ', בוריסלב, והסביבה, תל אביב 1959
מאיר וונדר, מאורי גליציה: אנציקלופדיה לחכמי גליציה, מכון להנצחת יהדות גליציה, ירושלים 1978
אסתר פרבשטין, זיכרונות הרב יעקב אביגדור מדרוהוביץ', בתוך: עם לבדד (עורך: בנימין לאו), תל אביב 2006
Esther Farbstein, The Forgotten Memoirs: Moving Personal Accounts from Rabbis who Survived The Holocaust, New York, 2011
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיה לחכמי גליציה, חלק א, עמ' 10
↑  הקדמת שו"ת אביר יעקב
↑  תחת השבט., המצפה, 16 בנובמבר 1917.
↑  מודעה, המצפה, 20 בדצמבר 1917.
1 2  אלעזר לוין, האדמו"ר התיר ללמוד פילוסופיה, הצופה, 18 במאי 1962.
↑  חכם בא לעיר!, דער מארגען זשורנאל, 21 במאי 1946ּ⁩.
↑  יצחק ציפורי, כומר ארגנטיני על מדינת ישראל, הצופה, 8 ביולי 1952.
↑  'הרב אביגדור למקסיקו', המאור ל [ד, ד], טבת תשי"ג, עמ' 19
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297520905171  PLWABN: 9810655011605606  ISNI: 0000 0000 6697 1273  LCCN: n88210473  VIAF: 294069009   WorldCat (עם VIAF): 294069009
יעקב (שליח יחיאל מפריז)

רבי יעקב היה יהודי מצרפת, בן המאה ה-13 (תקופת בעלי התוספות), בחוג של יחיאל מפריז. במקור מסוים מכונה 'רבי יעקב הנזיר'. נשלח כשד"ר מארץ ישראל לגיוס כספים עבור ישיבתו של רבי יחיאל מפריז.
תולדות חייו

תולדות חייו וכן שנת לידתו ושנת מותו אינם ידועים. מהעובדה שכונה בכתב יד מסוים "יעקב הנזיר" נראה שנהג מנהגי צניעות ופרישות, אך אין הכרח שהכוונה בכינוי זה לנזירות על כל דקדוקיה ההלכתיים. לאחר הקמת הישיבה בעכו בשנות ה-60 של המאה ה-13, נשלח על ידי רבו, רבי יחיאל מפריז, שהיה באותה העת מנהיג העלייה, לגייס כספים כשד"ר עבור הקהילה של רבו בעיר. במהלך מסע זה הכין יעקב השליח רשימה של קברי צדיקים בארץ ישראל. על פועלו זה של יעקב השליח מסופר בראשית הרשימה:
אלו סימני כתבי הקברות אשר הביאם רבי יעקב השליח, נאמן מהרב רבינו יחאל מפריש אשר לו בישיבתו שלוש מאות תלמידים... והלך בכל גלילות ארץ ישראל... להוליך נדבה גדולה למדרש הגדול דפריש
ישיבת פריז או ישיבת "פריז" בעכו

ההיסטוריונים חלוקים ביניהם האם יעקב השליח נשלח מפריז לארץ ישראל על מנת לגייס תרומות ובביקורו זה הכין את רשימת הקברים (כך סבר למשל יצחק בן-צבי). הבעיה באפשרות זאת היא שתושבי ארץ ישראל היהודים היו עניים מאוד באותה העת. לאור זאת לא ברור כיצד הצליח יעקב השליח לגייס כספים דווקא בארץ ישראל.
אפשרות אחרת היא שיעקב השליח נשלח מעכו לגייס כספים עבור ישיבתו של רבו ששכנה בעיר. את התרומות קיבץ מקהילות יהודיות באירופה ובמזרח התיכון וגם בארץ ישראל גופה. בתוך שליחותו בארץ ישראל הכין רבי יעקב את רשימת הקברים. החוקר אברהם יערי בספרו 'שלוחי ארץ ישראל' אוחז באפשרות השנייה. את רשימת הקברים מסביר אברהם יערי כחומר תעמולה שנועד לסייע לו בגיוס התרומות. הבעיות שמתעוררות לפי פירוש זה הם, א. כינויה של הישיבה מדרש הגדול דפריש המלמד על כך שהישיבה הייתה ממוקמת בפריז, שאותה מיישב יערי בכך שהישיבה בעכו נשאה את שם ישיבת פריז שנסגרה ועברה לארץ ישראל. ב. היישוב היהודי בעכו היה באותה עת קטן מאוד, בוודאי קטן מכדי להכיל ישיבה עם שלוש מאות תלמידים. ניתן להסביר את המספר שלוש מאות כלשון גוזמה.
עם זאת, יש לציין שלשיטת פרופ' תא-שמע, וכן שמחה עמנואל, כי אף שרבינו יחיאל מפריז התחיל את המסע לארץ ישראל, הוא מעולם לא הגיע אליה, ולכן לטענתם הכספים נאספו עבור הישיבה בפריז.
רשימת הקברים

רשימת הקברים מחולקת לפי ערים. ראשית כותב רבי יעקב השליח על העיר עכו ממנה כנראה יצא למסעותיו. לאחר מכן כותב על הדרך מעכו דרומה לחיפה. בחיפה הוא מציין כנראה את מערת אליהו הנביא. מחיפה ממשיכה הדרך אל מגידו וממנה אל העיר שכם. בשכם הוא מציין את הר גריזים והר עיבל וכן את קבר יוסף הצדיק.
לאחר מכן כותב רבי יעקב על ירושלים והקברים הרבים אשר בה. לאחר ירושלים הוא מציין את הקברים מסביב לירושלים, מערת המכפלה אשר בחברון, וכן קברות רחל בבית לחם וקבר שמואל הנביא. כמו כן כותב הוא על קברו של רבי שמעון בר יוחאי וכן על העיר טבריה והקברים המצויים בה. כמו כן כותב רבי יעקב על הערים תדמור שבסוריה ובגדאד שבעיראק.
בין שאר הקברים שזיהה יעקב השליח, קברי הסנהדרין ומערת שמעון הצדיק - בירושלים, וקבר רבן גמליאל - ביבנה.
כתב היד של רשימתו של יעקב השליח היה מצוי במרוקו. הספרייה הלאומית בפריז רכשה אותו. בשנת 1841 (תר"א), פרסם אליקים כרמולי שעבד בספרייה הלאומית בפריז את רשימתו של יעקב השליח בחוברת קצרה בשם "אלה המסעות".
בחוברת זו שני חלקים. לצד תיאורי מסעות בארץ ישראל ישנו גם חלק על קברים הנקרא "סימני הקברים". ישנה טענה שרק חלק זה נכתב על ידי יעקב השליח. רשימת קברי הצדיקים תורגמה לצרפתית על ידי כרמולי. בשנת 1929 (תרפ"ט) פרסם יצחק בן-צבי את החוברת במהדורה חדשה.
לקריאה נוספת

כתב היד המלא התפרסם בתוך יהודה דוד איזנשטין, אוצר מסעות, עמ' 65–71, באתר היברובוקס
הערות שוליים

↑  ישראל משה תא-שמע, כרוניקה חדשה לתקופת בעלי התוספות מחוגו של ר"י הזקן - לעליית שלוש מאות הרבנים, ר' יחיאל מפאריס וענייני ארץ-ישראל, שלם, ג, תשמ"א-1981, עמ' 319–324.
↑  שמחה עמנואל, "ר' יחיאל מפריס: תולדותיו וזיקתו לארץ-ישראל", שלם ח (תשס"ט), עמ' 91
כפר יהודית

פסיפס כתובת רחוב - בסוף הכתובת נזכר היישוב "כפר יהודית" כאחת העיירות היהודיות בתחום סבסטיה הפטורות ממעשרות.
כפר יהודית היה יישוב יהודי בשומרון בתקופת המשנה והתלמוד, אשר נזכר בכתובת רחוב כאחת העיירות המותרות בתחום סבסטיה לעניין חובת קיום המצוות התלויות בארץ, בשל מגורי הכותים באזור.
כפר יהודית נזכר בשורה האחרונה בכתובת, לצד עיירות נוספות באזור צפון שומרון, ובהן דותן, מזחרו, איקבין, יצת, ציר, כפר כסדיה, פנטאקומוותה, שילתה, שפירין, עננין ובלעם עלייתה.
הצעת זיהוי ליישוב הקדום היא בחורבה הקרויה ח'רבת יהודא, דרומית מזרחית לכפר יאציד (המזוהה עם "יצת" המנויה בכתובת רחוב בסמיכות לכפר יהודית).
לקריאה נוספת

אהרן דמסקי, העיירות המותרות שבתחום סבאסטי לפי הכתובת שברצפת הפסיפס של רחוב, קדמוניות, יא, תשל"ח, עמ' 2–3.
י' זוסמן, כתובת מבית הכנסת של רחוב בעמק בית שאן, קדמוניות, ח, תשל"ו, עמ' 123–128.
יחסי בנגלדש – סיירה לאון

| יחסי בנגלדש – סיירה לאון |
| --- | --- |
בנגלדש: סיירה לאון


בנגלדש: סיירה לאון
שטח (בקילומטר רבוע)
148,460: 71,740
אוכלוסייה
174,095,429: 8,686,490
תמ"ג (במיליוני דולרים)
437,415: 3,810
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,513: 439
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה

נשיא סיירה לאון אחמד טג'אן קבה (משמאל) בעת ביקורו בבנגלדש, 2003
יחסי בנגלדש–סיירה לאון הם היחסים הדו-צדדיים בין בנגלדש לסיירה לאון. היחסים בין שתי המדינות הושפעו במידה רבה מתרומת כוחות בנגלדש כחלק מ-UNAMSIL, משלחת האומות המאוחדות לסיירה לאון.
ביקורים

בשנת 2003 הגיע נשיא סיירה לאון אחמד טג'אן קבה לביקור רשמי בבנגלדש.
כוחות בנגלדש בסיירה לאון

שומרי השלום בבנגלדש מילאו תפקיד חשוב בלחימה במורדים במהלך מלחמת האזרחים בסיירה לאון כחלק ממשימת האומות המאוחדות בסיירה לאון. שומרי השלום תרמו גם תרומות חיוניות בבניית המדינה מחדש לאחר מלחמת האזרחים ובבניית כמה תשתיות חשובות.
התפתחות חברתית

ארגונים לא ממשלתיים בבנגלדש הכוללים את BRAC פועלים בסיירה לאון ופועלים בתחומי המימון, פיתוח חקלאי וכו'.
השקעה

סיירה לאון חיפשה השקעות בנגלדשיות במיוחד בתחום הבגדים, הטקסטיל והחקלאות. בסיירה לאון היו השקעות גדולות של חברות בנגלדש במגזר החקלאי, והבולטת ביותר היא "Bengal Agro Limited" שהשקיעה 50 מיליון דולר והקימה מפעל לעיבוד גומי בסיירה לאון שהוא הראשון מסוגו במערב אפריקה.
יחסי בנגלדש – דרום סודאן

| יחסי בנגלדש – דרום סודאן |
| --- | --- |
בנגלדש: דרום סודאן


בנגלדש: דרום סודאן
שטח (בקילומטר רבוע)
148,460: 644,329
אוכלוסייה
174,095,429: 12,004,788
תמ"ג (במיליוני דולרים)
437,415: 11,998
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,513: 999
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה נשיאותית

יחסי בנגלדש–דרום סודאן הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה העממית של בנגלדש לבין הרפובליקה של דרום סודאן.
התחומים העיקריים בהם ישנו שיתוף פעולה בין שתי המדינות הם שירותם של "אנשי השלום" הבנגלים בדרום סודאן, מעורבותם של ארגונים לא ממשלתיים בנגלים במגזרים חברתיים שונים בדרום סודאן והשקעת חברות בנגליות במדינה זו, במיוחד במגזר החקלאי.
שומרי השלום הבנגלים בדרום סודאן

שומרי השלום הבנגלים משרתים בדרום סודאן מאז שנת 2005, בתחילה כחלק מארגון "UNMIS" של האומות המאוחדות ומאז 2011 כחלק מארגון "UNMISS", גם הוא כחלק מהאומות המאוחדות. מלבד שמירה על אכיפת החוק בדרום סודאן, שומרי השלום הבנגלים גם הרחיבו את תרומתם במתן שירותים ללא תשלום בתחומי הרפואה, כמו גם סיוע בהקמת תשתיות ציבוריות.
סחר והשקעות

בשנת 2012, משלחה בנגלית ברמה גבוהה בראשות גוואר ריזבי ביקרה בדרום סודאן כדי לבדוק תחומים פוטנציאליים להשקעות בנגליות בדרום סודאן.
שיתוף פעולה חקלאי

מזכר הבנות נחתם על ידי משרד החקלאות של בנגלדש ומשרד החקלאות והיער של דרום סודאן כדי לייצר במשותף אורז, עדשים, שמן, כותנה וגידולים אחרים על אדמות דרום סודאן. שתי המדינות יחליפו גם הכשרה, טכנולוגיות ומומחיות להגברת התפוקה החקלאית.
פיתוח חברתי

מספר ארגונים לא ממשלתיים בנגלים, כולל ארגון BRAC, פועלים בדרום סודאן ועובדים בעיקר בתחומי המיקרו-מימון, הפיתוח החקלאי, פיתוח הקהילה, החינוך ועוד.
יחסים דיפלומטים

בנגלדש לא מחזיקה בשום נציגות בדרום סודאן. מאידך, דרום סודאן מחזיקה בקונסוליה בדאקה.
יישוב מחדש במזרח

גירוש יהודים מיוון במרץ 1944
יהודים שנרצחו בפוגרום יאשי וברכבות השואה ברומניה
יישוב מחדש במזרח (בגרמנית: Umsiedlung nach (dem) Osten) היה יופמיזם נאצי שהתייחס לגירוש יהודים (כחלק מהפתרון הסופי) ואחרים, למשל צוענים, למחנות ההשמדה ולמקומות רצח אחרים. הנאצים השתמשו בלשון נקייה בניסיון לרמות את קורבנותיהם כך שאלה יחשבו שהם עומדים להיות "מיושבים מחדש" במקום אחר, בדרך כלל מחנה עבודה, אך לא כל הקורבנות האמינו לטענה. הגרמנים השתמשו גם במילה "פינוי", מה שמרמז על שמירה מפני סכנה באופן שמטעה את הקורבנות באותה מידה. ליהודים ניתן לקחת מזוודות, אך הכבודה הועמסה לעיתים בנפרד, ולעיתים הושארה בתחנה כדי שניתן יהיה לנצל אותה מאוחר יותר, לאחר יציאת הרכבות. יהודי גרמניה ומטענם נאספו בגלוי ולעיני הציבור לפני הובלתם לתחנת הרכבת המקומית. כדי לשמור על אמינות השקר, ניתנו קבלות, והמטען נישא לעיתים בנפרד או שנאסף מהקורבנות לפני או לאחר הירצחם.
רכבות שואה

רוב הקורבנות נישאו אל מותם על ידי רכבות רייכסבאן בקרונות בקר נעולות וללא חלונות, ללא סידורים סניטריים (מלבד דלי בפינה אחת) ושום מים או מזון מלבד מה שהקורבנות הביאו איתם. הקרונות נועדו לשאת בעלי חיים כמו צאן ובקר ולא לשמש לנשיאת בני אדם. כל קרון היה אמור לשאת רק 50 איש, אך בדרך כלל הם היו עמוסים ב-100 עד 150 קורבנות. הצפיפות הקשתה על ישיבה והגבירה את מצוקתם של ה"מיושבים מחדש" מאחר שכולם נאלצו לעמוד פרקי זמן ארוכים. תנועה חופשית הייתה בלתי אפשרית, כמו גם כל סוג של פעילות גופנית. רכבות השואה קיבלו עדיפות נמוכה מאוד במערכת הרכבות, ולרבות לקח מספר ימים להגיע ליעדיהן, כך ששיעור התמותה בהן היה גבוה. הגרמנים שהפעילו מערכת זו לא סיפקו ציוד להישרדות, והיו מקרי מוות רבים מהתייבשות שהובילה להתעלפות, ולאחר מכן אובדן הכרה ואחריו מוות. לא נעשו ניסיונות מצד מפעילי הרכבת או אנשי הרכבת לסייע לנוסעים, אף כי אלה שילמו עבור נסיעתם. גם התשלום היה חלק מהתרמית - מראית עין של נסיעה רגילה ברכבת. טיפול דומה היה נהוג במחנות ריכוז כעונש לאסירים. הדיאטה הסטנדרטית במקומות אלה ובגטאות הייתה דיאטת רעב עם פחות קלוריות ליום ממה שנדרש לקיום חיים.
רכבות השואה נשכרו על ידי אדולף אייכמן, והרייכסבאן דרש שתעריפי הנסיעה בכיוון אחד ישולמו על ידי הקורבנות, אם כי ילדים מתחת גיל ארבע הורשו לנסוע חינם אל יעד מותם. הרכבות נסעו למחנות המוות בפולין הכבושה הגרמנית: חלמנו, בלז'ץ, טרבלינקה, מיידנק ואושוויץ-בירקנאו, אך הרכבות בשנים 1939 ו-1940 נסעו גם לגטאות במזרח, והקורבנות נרצחו שם בדרך כלל על ידי איינזצגרופן שארגן ריינהרד היידריך. התנאים ברכבות השואה היו כה גרועים עד שנוסעים רבים מתו בדרך למחנות המוות. שלעיתים קרובות נדרשו ימים רבים להגיע ליעד. קרונות הבקר בהם נישאו הקורבנות לא היו מחוממים בחורף ולא מאווררים בשרב ולכן הנוסעים נחשפו להתייבשות, היפותרמיה או מכת חום. מקרי מוות בקרב קשישים, ילדים וחולים היו נפוצים והגופות הוצאו בכל עצירה. כדי לשמור על ההונאה, חלק מהנוסעים קיבלו גלויות מהשומרים כדי לשלוח לקרוביהם ובהן מילים מוכתבות על "יישובם מחדש". הונאה זו נמשכה במחנות המוות, למשל הקמת תחנות מזויפות במחנות טרבלינקה וסוביבור, תחנות שלמות עם שלטים, שעון תחנה (עם זמן קבוע מצויר) ופרחים כדי להרגיע את הקורבנות שהגיעו.