stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארמון הסובייטים
העיצוב השלם (1939-1934) > שיתוף פעולה כפוי

הצו מ-10 במאי 1933 הזהיר במפורש את יופן שהפוליטיקאים מרגישים חופשיים "לעזור" לו על ידי צירוף אדריכלים אחרים לתהליך התכנון. האיום התממש ב-4 ביוני, כאשר הפוליטביורו צירף את ולדימיר שצ'וקו (אנ') וולדימיר גלפרייך (אנ') כשותפיו לתהליך התכנון. יופן נותר האדריכל הראשי, אך כעת הוא נאלץ להתמודד עם שני מחברים מנוסים ומשפיעים. האדריכלות החזונית (אנ'), התיאטרליות והדרמטית שעלתה משיתוף הפעולה הזה אושרה ופורסמה בפאר רב בפברואר 1934 למרות היעדר מוחלט של הערכות טכניות וכלכליות.
הנרטיב הרשמי הציג את התוצאה כמאמץ משותף של שלושת העמיתים, אך המציאות הייתה מורכבת יותר. במחצית השנייה של 1933 פעלו צוותיו של יופן במוסקבה וצוות שצ'וקו-גלפרייך בלנינגרד בנפרד. יופן לא רצה לשנות את עיצובו מ-1933 באופן קיצוני או להגדיל את גובהו המשמעותי ממילא. בניגוד להנחיות שהתקבלו במאי, הוא העדיף להציב את פסלו של לנין על כן או מגדל עצמאי, כדי לשמור על האיזון בין הפסל לבניין. שצ'וקו וגלפרייך חשבו אחרת, ולא היססו להעמיד את הפסל הענק על גבי הבניין, ולהגדיל את גובהו של כל הבניין ב-100 מטרים. בתחילה, מבנה הבסיס שלהם לפסל היה בלוק מלבני עבה ולא קבוצת הגלילים של יופן. יופן התנגד ושצ'וקו פנה ישירות למועצת הבנייה. הפוליטיקאים זימנו את יופן ואילצו אותו לקבל את הצעת שצ'וקו-גלפרייך או שיורחק מהפרויקט. הוא נענה, והעיצוב התפתח בדרך האמצע כפשרה בין שתי הגישות המנוגדות.
הצבת פסל ענק על גבי מבנה עצום ממילא גרמה לעלייה לא פרופורציונלית ולא ליניארית בגובה הבניין. כדי שהפסל יהיה גלוי מהקרקע, נאלצו האדריכלים להרכיב אותו על כן גבוה אך צר ומתחדד - מעין "גורד שחקים" שניצב בראש האולם הגדול. הגובה המוגדל של הכן גרם לפסל להיראות קטן יותר, ומחזוריות זו חזרה על עצמה. על פי הנרטיב הרשמי, ניסויים בדגמים מוקטנים הובילו למסקנה שהגובה המתאים של הפסל הוא בדיוק 100 מטרים. ראשו של לנין לבדו היה צריך להיות גדול כמעט כמו אולם המרכזי של בית האיגודים. מיקומו של הפסל ועיצובו של סרגיי מרקורוב (אנ') נותרו שנויים במחלוקת לאורך שנות ה-30 וזכו לביקורת חריפה בפומבי על ידי בוריס קורוליוב (אנ'), ניקולאי טומסקי (אנ'), מרטירוס סאריאן ואמנים מעורבים אחרים.
העיצוב השלם (1939-1934) > התנסות אמריקאית

תפקיד בולט של מיזם הארמון היה העברת הטכנולוגיה המודרנית לתעשייה הסובייטית הנחשלת. בסוף 1934 יצאו יופן, שצ'וקו, גלפרייך ושותפיהם לסיור ממושך בערים אירופיות ואמריקניות. מטרותיהם העיקריות היו הערכה מחודשת של התכנון משנת 1934 מול שיטות העבודה האמריקאיות הטובות ביותר (אנ'), מחקר ורכישת טכנולוגיות בנייה מודרניות. מורן ופרוקר (Moran & Proctor), חברת הנדסת יסודות מובילה, הפכה לחברה האמריקאית הראשונה שנשכרה לפרויקט לסייע ל-USDS במהלך שנות ה-30. בשנים העוקבות נערכו ביקורים ונחתמו חוזים נוספים, שבוצעו באמצעות תאגיד המסחר אמטורג (אנ'). מנקודת מבט אדריכלית גרידא, הניסיון החשוב ביותר נרכש באתר של מרכז רוקפלר, שהושלם באופן חלקי באותה עת. יופן השתמש במערכת הנסיגות של רוקפלר פלאזה 30 בפרויקטים מאוחרים יותר, והיווה השראה ישירה ליישור מדוקדק של השכבות המנוגדות של הארמון. שינויים חיצוניים עדינים אלה ואחרים נמשכו לאורך שאר העשור, יחד עם משימות עיצוב הפנים והתכנון העירוני של החברה הבת, ויצירת מפעלים ובתי מלאכה.
העיצוב החיצוני השלם קיבל את צורתו הסופית ב-1937. מספר הגלילים בקבוצה הצטמצם מחמישה לארבעה עם ירידה הדרגתית ולא אחידה במרווחים שבין העמודים. פיתוחי הנירוסטה המחוברים לעמודים התרחבו בהדרגה עם הגובה למעבר חלק מהמגדל המצופה גרניט לפסל שכולו מתכת. גם התנוחה והפרופורציות של הפסל השתנו. עיצוב מתוקן זה הוצג ונדון בכנס של איגוד האדריכלים הסובייטים ביולי 1939. ספרו של ניקולאי אטארוב (רו') המתאר את התכנון ואת תהליך הבנייה בשפה פשוטה פורסם שנה לאחר מכן.
העיצוב השלם (1939-1934) > גודל

הגובה הכולל של הארמון, כולל הפסל, נקבע ל-416 מטרים, גבוה יותר מבניין אמפייר סטייט שהושלם לא מכבר באותן שנים. בהיותו מבנה רחב בהרבה, משקל הארמון הוערך ביותר מ-1.5 מיליון טון, ונפח ברוטו של למעלה מ-7.5 מיליון מטרים מעוקבים. נפחו הפנימי נטו עלה על הנפח המשולב של ששת גורדי השחקים האמריקאים הגדולים באותה תקופה. לבניית הארמון נדרש 350,000 טון של פלדה מקצועית (אנ'), פי שישה בהשוואה לבניין אמפייר סטייט וכמעט פי שניים מגשר המפרץ סן פרנסיסקו–אוקלנד.
האולם הגדול, שתוכנן להכיל 21 אלף איש, היה בקוטר פנימי של 130 מטרים, קוטר חיצוני של 160 מטרים, גובה של 100 מטרים ונפח פנימי של 970,000 מטרים מעוקבים. באולם "הקטן" בגובה 30 מטרים, תוכנן ל-5,000 מושבים. אולמות החוקה והקבלה "הקטנים עוד יותר" בסטילובטה תוכננו בגודל של 70 על 36 מטרים ו-122 על 20 מטרים. הקומות במגדל המשרדים תוכננו להיות בגובה שמיש של 10 עד 12 מטרים, עבור אולמות ישיבה נוספים של סניפים ממשלתיים שונים. מספר הקומות המדויק לא נמסר.
עצום ככל שהיה, האולם הגדול של הארמון היה קטן בהרבה מהיכל העם של אלברט שפר, שנועד להכיל 180 אלף איש. אך, למורת רוחו של היטלר, הארמון הקומוניסטי עדיין עלה על היכל העם בגובהו הכולל.
העיצוב השלם (1939-1934) > מבנה

הארמון בתכנון השלם הורכב משני חלקים הנשענים על שתי מערכות יסודות עצמאיות: הגרעין העגול עם האולם הגדול, מגדל המשרדים והפסל של לנין; וסטילובטה מלבנית צמודה לליבה. יסודות הבטון של הליבה נשענו על סלע גירי המצוי כ-20 מטרים מתחת למפלס נהר מוסקבה. הסטילובטה הקלה בהרבה, בגובה 90 מטרים יכול הייתה להיתמך בבטחה על סיל אבן הגיר העליונה, המצויה בעומק 3–5 מטרים מתחת לפני הקרקע.
תכן הסטילובטה השתמש במסגרת פלדה מסורתית. בעוד שמסגרת מבנה הליבה הייתה בעלת תכנון בלתי שגרתי בצורה קיצונית. במקום לייצר רציפות קונסטרוקטיבית לכל הגובה הבניין, העמודים הנושאים של הארמון היו צריכים להימצא רק בהיקפו של האולם הגדול. לפיכך, המסגרת פוצלה לשלושה מקטעים ברורים. הקטע התחתון, בגובה 60 מטרים, כלל 32 זוגות של עמודים אנכיים שהוצבו סביב האולם הגדול וחוברו לפלטות היסוד באמצעות "נעליים" מסיביות רתומות. "נעליים" אלו נתמכו על לוחות פלדה מסיביים שנשתלו בפלטות הבטון. עמודי הקטע השני הוצבו בזווית של 22°, ויצרו מעין "אוהל" מעל האולם הגדול עד לגובה 140 מטרים. מעליו, תוכננה מסגרת אנכית מסורתית. שתי טבעות פלדה מסיביות, בדומה לחישוקים המחזיקים את לוחות העץ בחבית יחדיו, יחזיקו את ה"אוהל". טבעות אלו, במשקל של כ-28 אלף טון, היו האלמנטים הגדולים, הכבדים והיקרים ביותר של מסגרת הקונסטרוקציה בבניין. הפסל של לנין, במשקל של כ-6,000 טון, היה אמור להיבנות סביב מסגרת פלדה משלו, ולהיות מחופה במונל (אנ') עם אורך חיים מוערך של אלפיים שנה.
הקירות החיצוניים השתשמשו בשיטה האמריקאית של בנייה בבלוקים חלולים וחיפוי חיצוני בגרניט. על פי הנרטיב הרשמי, סטלין הורה למתכננים להימנע מעומס ויזואלי (אנ') מיותר ולהשתמש בסכמת צבעים פשוטה בעלת שני גוונים. המעצבים בחרו בלברדוריט אוקראיני כחול-אפרפר לחלק התחתון של הבניין וגרניט אפורה חיוור מעמק נהר דאוט (רו') עבור שאר המבנה.
העיצוב השלם (1939-1934) > מערכות הנדסיות

תשתית התנועה הפנימית בארמון תוכננה בהנחה כי יבקרו בו 50,000 איש מדי יום. הדרכים לאולם הגדול ולמגדל המשרדים הופרדו פיזית. הראשון הסתמך בעיקר על מדרגות ומדרגות נעות, השני על מעליות. היו אמורות להיות 130 מעליות נוסעים הנושאות 25 אנשים כל אחת, 27 מעליות שירות ו-20 מעליות עם ציוד כיבוי אש. מאחר שאף מעלית לא יכלה לעלות לכל גובה הבניין, המבקרים בקומות העליונות נאלצו לבצע שתיים או שלוש החלפות, לפעמים באמצעות מדרגות נעות או מדרגות.
צריכת החשמל של הארמון תוכננה לשיא של 90 מגה-ואט ו-90 מיליון קילו-ואט שעה. אספקת חשמל יתירה (אנ') ועמידות לתקלות, הצריכה הקמת שלוש תחנות כוח תרמיות (אנ') חדשות.
מערכות ניקיון ופינוי פסולת פנימיות הכילו שתים עשרה תחנות שאיבת אבק מרכזיות של 750 קילוואט כל אחת, שלושים יחידות פינוי אשפה תעשייתיות עם קיבולת משולבת של שבעה טון ליום. ציוד מיזוג אוויר כבד היה ממוקם מתחת לפני הקרקע, האוויר הממוזג תוכנן לעבור לכל מושב באולם הגדול דרך רשת תעלות העוברות מתחת לכל שורת מושבים. מיקום פתחי האוויר הצריך מחקר נוסף על התפלגות המזהמים באוויר. המתכננים ידעו שצריך להעלות את הפתחים ל-40 מטר לפחות, אבל הגובה המדויק עדיין לא היה ידוע. ככל הנראה, מניעת אבק וניקוי האבק היו הדאגות העיקריות. המתכננים אף דאגו למברשות רוטטות, שהותקנו ברצפות המבואות, לניקוי סוליות נעלי המבקרים.
העיצוב השלם (1939-1934) > התחדשות עירונית

מתכנני העיר מוסקבה ראו בארמון את המרכז של סמטת איליץ', ציר חדש מדרום-מערב לצפון-מזרח המיושר לאורך שדרת קומסומולסקי של ימינו, רחוב וולחונקה (רו'), כיכר מנז' ושדרת סחרוב (רו'). התפיסה שפותחה על ידי האחים וסנין (אנ') ואיוון לאונידוב (אנ') בשנות ה-20 של המאה ה-20 שולבה בתוכנית התחדשות עירונית משנת 1935 (רו') בצורתה הבסיסית, ולאחר מכן נבחנה מחדש בטיוטות והצעות רבות. ניסיון מעשי אמיתי של בנייה סתר לעיתים קרובות את התוכניות: בניינים חדשים שהוקמו במרכז מוסקבה חסמו או צמצמו לעיתים קרובות את השדרה המתוכננת.
בשנת 1940 אישרה העירייה תוכנית מתוקנת. נגזר על כל הבניינים בין הארמון והקרמלין, לרבות מנז' מוסקבה, להיהרס. תוכנן לפלס את גן אלכסנדר לשדרה שטוחה וישרה. בניין מוזיאון פושקין, שחסם חלקית את תוואי הסמטה, תוכנן לעבור צפונה (אנ') לשדרות גוגולבסקי (אנ'). רובו ייקלט ברחבת הארמון. הכיכר תשתרע הרחק מדרום-מערב לאורך ציר הסמטה, ומצפון-מערב אל נפת ארבאט של ימינו. האי בלצ'וג, ממערב לבית על הגדה, ייעלם ויפנה מקום לבריכת השתקפות רחבה. קצה האי יהפוך כבסיס לאנדרטה של הצ'ליוסקין והפנתיאון של הטייסים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הציע בית המלאכה של איוואן ז'ולטובסקי (אנ') תוכנית התחדשות גדולה עוד יותר, ובוודאי לא מעשית, לכיכרות המרכזיות. שום דבר מעולם לא הגיע מהפנטזיות הללו פרט לבניית שדרת ארבאט החדשה בשנות ה-60 של המאה ה-20.
בנייה והריסה (1933–1942)

תמונה ברזולוציה נמוכה, שפורסמה ב-26 ביוני 1941 בעיתון, מציגה את הגובה המרבי אליו הגיעה המסגרת המבנית. הגובה המיועד של כנף הסטילובטה הזו היה 90 מטרים, גבוה פי שניים מהבית על הגדה.
בריכת השחייה של מוסקבה בשנת 1969, עם הבית על הגדה בקצה הימני. שטח הבריכה העגולה תאם בערך את שטחה של ליבת הארמון. האגף הצפוני, המוצג בתצלום מ-1941, ניצב משמאל לליבה.
סקר גאולוגי של האתר החל בשנת 1933 ונמשך עד שנת 1934. קידוח לעומק 110 מטרים אישר את כדאיות הבנייה. סיל הגיר העליון היה דק מכדי לשאת את משקל הבניין הראשי, אך השני, 20 מטרים מתחת לפני המים, היה יציב מספיק לשם כך. מי התהום באזור הכילו מעט מאוד סולפטים וכלורידים, וכמעט תמיד נמצאו ללא תנועה, ולכן לא היה חשש משמעותי להידרדרות הבטון (אנ') של היסודות.
במחצית השנייה של 1934 קדחו הבנאים מאות קידוחים סביב היקף האתר והחדירו ביטומן לוהט לאדמה. זה יצר מעין מסך אנכי אטום למים, המשתרע מפני השטח אל שכבת הסיל שיועדה לשאת את עומס הבניין, ואיפשר חפירה בטוחה ויבשה מתחת למפלס הנהר. הפיצוץ והחפירה החלו בינואר 1935, ובוצעו במשך יותר משלוש שנים. כדי לנקות את הבור עד לסלע, הסירו העובדים 160,000 מטרים מעוקבים של סלע ו-620,000 מטרים מעוקבים של קרקע רכה. יסודות הבטון של הליבה, שהורכבו משתי טבעות בעלות מרכז משותף בקוטר חיצוני של 160 מטרים, הושלמו בינואר 1938. בפיתוח עירוני קשור אך עצמאי, הוקמה בסמוך תחנת המטרו "ארמון הסובייטים" (Dvorets Sovetov) ממש מחוץ למתחם האטום למים, ונבנתה בתוך פחות משנה, בשנים 1934–1935.
שני סוגי סגסוגות פלדה העמידות בפני שיתוך פותחו במיוחד עבור הארמון: DS בעלת חוזק גבוה (ДС) המכילה נחושת וכרום, ו-3M בעלת חוזק רגיל. קורות הפלדה נחתכו ועורגלו במפעל Verkhnyaya Salda (אנ'), ושונעו ברכבת על גבי קרונות שטוחים (אנ') בהזמנה אישית לאזור שִׁטְעוּן בלוז'ניקי. לאחר בדיקה והרכבה, טרקטורים ודוברות יבשה העבירו את הפלדה לאתר הבנייה.
בשנת 1939, כאשר מסגרת הקונסטרוקציה של הארמון החלה להיבנות מעל פני הקרקע, הגיע מסע התעמולה סביבו לשיא. קווי המתאר של הארמון היו כל כך נוכחים בתקשורת הסובייטית, שלדברי שילה פיצפטריק (אנ'), הוא הפך מוכר לאזרח הממוצע יותר מכל בניין קיים. הארמון הופיע על גלויות, כלי כתיבה ועטיפות ממתקים. יוצרי סרטים השתמשו באופן שגרתי באפקטים מיוחדים כדי למזג את דגם הארמון לתוך תמונות רחוב כמופע חי, כאילו המבנה באמת קיים.
בקיץ 1940, כאשר העמודים הנושאים התחתונים הותקנו בחלקם, הוערך זמן השלמת המסגרת כולה ל-30 חודשים. תצלום עיתון מ-26 ביוני 1941 מעיד שעד אז המסגרת של האגף הצפוני הושלמה ברובה. לפי הביוגרפית של יופן, מריה קוסטיוק, הארמון בהחלט היה נבנה אלמלא הפלישה הגרמנית.
מיד עם פרוץ המלחמה הופסקה בניית הארמון ללא הגבלת זמן. רבים מ-3,600 פועלי הבניין שלה גויסו לשירות צבאי. המפעלים והסדנאות של USDS גויסו אף הם למאמץ המלחמתי. מלאי הפלדה המבנית שימש לייצור "קיפודי" הגנה נגד טנקים של מוסקבה. תלמידיו הקרובים ביותר של יופן התנדבו לצבא ונספו בקרבות. באוגוסט-ספטמבר 1941 פונו מנהל הפרויקט אנדריי פרוקופייב (רו') וצוות ההנדסה שלו, יחד עם 560 קרונות רכבת של ציוד ה-USDS, לבניית מפעל האלומיניום של אורלסקי (רו'). יופן ומרקרוב עזבו את מוסקבה באוקטובר תחת פקודות ישירות ממולוטוב.
בסוף 1941, העובדים הנותרים חסמו את מסגרת הפלדה כראוי והוסוו אותה, ועזבו את מוסקבה לכיוון אוראל. בשנת 1942 פורקה המסגרת כדי להשתמש בפלדה לבניית גשרי רכבת. כשלא נותרו עובדים לתחזק את השכבה האטומה, מי הנהר החלו לחלחל ובסופו של דבר הציפו את היסודות. בשנים 1958–1960 יובש האתר ונבנה מחדש לבריכת שחייה באוויר הפתוח.
לאחר ההריסה (1941–1956)

יופן ומי שנשאר מהצוות שלו בילו את רוב המלחמה בסברדלובסק בעבודה על פרויקטים ביטחוניים. מאוחר יותר הוא נזכר שבדצמבר 1941, בשיא הקרב על מוסקבה, הורו לו רשויות עלומות שם לחדש את העבודה על הארמון. עם זאת, ישנן עדויות רבות לכך שלא היו לו את המשאבים לעשות זאת. העבודה על הארמון התנהלה באיטיות בזמנו הפנוי של יופן. האיטרציה הבאה של העיצוב, הנקראת "גרסת סברדלובסק", הופיעה רק בסוף 1943. על פניה היא הייתה דומה לעיצוב של 1937, אבל נראה מרודדת יותר, כבדה יותר וחסרת הדינמיקה של המקור. יופן הסיר את העמודים המצולעים מהשכבות העליונות והוסיף הרבה פסלים גדולים ומפוארים. גרסת סברדלובסק הוצגה בקרמלין ב-1944 וב-1945, והפכה לדגם החדש שהחליף את העיצובים שפורסמו בתקשורת להמונים לפני המלחמה.
עם זאת, בשלב זה, סטלין איבד עניין בארמון. במקום זאת, בינואר 1947, ריכזה המדינה משאבים בשמונה גורדי שחקים פחותי חשיבות במוסקבה. הכרזות רשמיות מוקדמות הציגו את הפרויקט החדש כמערך של מגדלים ובמרכזם ארמון הסובייטים הדומיננטי. מהר מאוד המגדלים החדשים קיבלו עדיפות על פני כל התוכניות שלפני המלחמה, ולמעשה החליפו את הארמון כסמלי התעמולה החדשים. פרויקטים לא גמורים שהושקו לפני המלחמה בוטלו בשקט או תוכננו מחדש לצרכים של דיירים חדשים. עד 1953, שבעה מתוך שמונת המגדלים המתוכננים נבנו בפועל, בעוד שהארמון הפך לרוח רפאים, תרגיל עקר ב"אדריכלות על נייר".
מבין שלושת האדריכלים נושאי השם של הארמון, ולדימיר שצ'וקו מת ב-1939, ולדימיר גלפרייך עבר לפרויקטים אחרים, שכללו את אחת ה"אחיות". בוריס יופן ניסה להשיג את החוזה להבניין הראשי של אוניברסיטת מוסקבה, אך נכשל עקב חוסר האהדה. החוזה האוניברסיטאי, יחד עם כל העבודה המקדימה של הצוות של יופן, הוענק ללב רודנייב (אנ'). יופן נשאר אחראי על הארמון הבלתי בנוי וקיבל הוראה להקטין את גודלו ועלותו. מ-1947 עד 1956, הוא הציג שש הצעות חדשות. הגרסה של 1947–1948 ירדה לגובה של 320 מטרים ולנפח של 5.3 מיליון מטר מעוקב. גרסת 1949 שמרה על אותו גובה, עם ירידה נוספת בנפח בשנים 1952–1953, השלמת "שבע האחיות" שחררה משאבים ותכנון הארמון גבה ל-411 מטרים. ב-1953 הוא ירד שוב ל-353 מטרים.
ב-30 בנובמבר 1954, ניקיטה חרושצ'וב פתח בקמפיין ציבורי לבנייה המונית של דיור בר השגה, ויצא נגד ה"עודפים" של האדריכלות הסטליניסטית. לחרושצ'וב לא הייתה העדפה לסגנון מסוים, אך כותבי נאומיו והיועצים שלו הנחו אותו בקפידה לעבר השקפות מודרניסטיות. זקני האדריכלות הסטליניסטית לשעבר לא העזו להתנגד וקיבלו את המציאות החדשה. שנה לאחר מכן, "העודפים" נידונו בצו משותף של המפלגה והסובייטים, ובשנת 1956 פיזרה הממשלה את המפלט האחרון של האמנות הסטליניסטית - האקדמיה לאדריכלות. הארמון הסובייטים, שכמעט ונשכח, לא הוזכר באף אחד מהדיונים והאמנות. יופן עדיין לא רצה לוותר. בסיוע גלפרייך ושותפו החדש מיכאיל מינקוס (רו'), הוא הקטין את הגובה שוב ל-246 מטרים ב-1954 ול-270 מטרים ב-1956.
הארמון האחר של הסובייטים (1956–1962)

בסתיו 1956, עבודתו של יופן נעצרה סופית לאחר ההכרזה על תחרות חדשה לארמון סובייטים חדש. נפח המבנה החדש הוגבל ל-500,000 מטרים מעוקבים, קטן ב-15 מונים מהתכנון של יופן. האולם המרכזי היה צריך להכיל 4,600 איש (כחמישית מארמון הסובייטים המקורי), כאשר שני אולמות קטנים יותר תוכננו להכיל 1,500 איש כל אחד.
ההצעה הראשונית חייבה בנייה באתר הישן (של הקתדרלה שנהרסה) שעד 1956 היה מוצף ונזקק לעבודות שיקום נרחבות. בדצמבר 1956 הציעה הממשלה שני מקומות חלופיים לארמון החדש, שניהם ליד בניין האוניברסיטה של רודנב. הקרבה למגדל האוניברסיטה מנעה כל עיצוב של רב-קומות. הארמון החדש הוגדר להיות מבנה רחב, אופקי ושטוח. עם זאת, אותה קרבה מעידה על כך שההפסקה המוחלטת עם האמנות הסטליניסטית טרם נחתמה. בניין הממשלה החשוב ביותר במוסקבה היה חייב להיות ייחודי. הוא לא יכול להיבנות מחומרים זולים, והוא יכול להכיל לפחות מספר "עודפים". הנאו-קלאסיציסטים האמינו שניתנה להם הזדמנות לממש את האמנות הסטליניסטית בעיני חרושצ'וב. המודרניסטים העולים חשו בתמיכתו השקטה של חרושצ'וב וראו הזדמנות לכפות דעה משלהם על כל התעשייה הסובייטית.
הסיבוב הראשון של התחרות חולק לשתי ליגות מקבילות: התחרות הפתוחה, עם 115 רישומים המייצגים הן סטליניסטים והן מודרניסטים, ותחרות בחוזה פרטי עם 21 רישומים. ההצעה הזוכה, וככל הנראה בעלת הערך האמנותי ביותר, של אלכסנדר ולאסוב (רו'), הייתה קופסת זכוכית מודרניסטית מובהקת - גן חורף רב-ממדים עם שלושה אולמות סגלגלים צפים בים של ירק. בניגוד לציפיות, ולאסוב לא קיבל פרס רשמי באופן מיידי, אך זכה לתגמול מאוחר יותר. עיצוב דומה אך פחות קיצוני של לאוניד פבלוב (רו') הוציא את גן החורף והוסיף שורות של עמודים לבנים צרים. הסיבוב השני של התחרות נערך ב-1959, ובו נכח חרושצ'וב עצמו. הפעם, כל הרישומים פעלו לפי התבנית שקבעו ולאסוב ופבלוב, עם הבדלים קטנים. הדגם החדש של אדריכלות המדינה הסובייטית, שקיבל לראשונה צורה מוחשית בביתן הסובייטי בתערוכת אקספו 58, הושלם כעת. ולאסוב הפך לראש סוכנות הבנייה החדשה של ארמון הסובייטים. מעט מאוד ידוע על עבודתו, שנפסקה לאחר מותו של ולאסוב ב-1962. הרעיון מאחורי ארמון הסובייטים נקבר. תפקידו המיועד נלקח על ידי ארמון הקונגרסים בקרמלין מוסקבה, שהושלם ב-1961.
ביבליוגרפיה > מקורות היסטוריים

Union of Soviet Architects (1933). Дворец Советов. Всесоюзный конкурс 1932 г. / Palast der Sowjets. Allunions-Preisbewerbund 1932 (in Russian and German). Всекохудожник.
Academy of Architecture (1939). Архитектура дворца Советов [Architecture of the Palace of the Soviets]. Издательство Академии Архитектуры СССР. ISBN 9785446072521. (2013 reprint)
Academy of Construction and Architecture (1961). L. I. Kirillova; G. B. Minervin; G. A. Shemyakin (eds.). Дворец Советов. Материалы конкурса 1957-1959 [Palace of the Soviets. Materials of the 1957-1959 competition] (in Russian). Госстройиздат.
Atarov, N (1940). Дворец Советов [Palace of Soviets] (in Russian). Московский рабочий. The definitive official description of the final configuration being built in 1940 and the planned mechanical systems.
ביבליוגרפיה > מחקר מודרני

Barkhin, A. (2016). "Ребристый стиль высотных зданий и неоархаизм в архитектуре 1920-1930-х" [Ribbed style of high-rise buildings and neoarchaism in the architecture of 1920-1930-s]. Academia. Архитектура и строительство (in Russian) (3): 56–65.
Chmelnizki, D. (2007). Архитектура Сталина [Stalin's Architecture] (in Russian). Прогресс-Традиция. ISBN 978-5898262716.
Chmelnizki, D. (2021). Alexey Shchusev. Architect of Stalin's Empire Style. DOM publishers, Berlin. ISBN 9783869224749.
Colton, T. (1995). Moscow: Governing the Socialist Metropolis. Harvard University Press. ISBN 9780674587496.
Hoisington, S. (2003). "Ever Higher: The Evolution of the Project of the Palace of Soviets". Slavic Review. Cambridge University Press. 62 (1): 41–68. doi:10.2307/3090466. JSTOR 3090466. S2CID 164057296.
Kostyuk, M. (2019). Boris Iofan. Architect behind the Palace of the Soviets. Theory and History, volume 86. Translated by Nicholson, J. DOM publishers, Berlin / Shchusev Museum of Architecture. ISBN 9783869223124.
Kuznetsov, S. (2019). "Роль Сталина в организации конкурса на проектирование Дворца Советов (1931-1932 гг.)" [The role of Stalin in the organization of the Palace of Soviets competition (1931-1932)] (PDF). Architecture and Modern Information Technologies (in Russian) (3): 51–60.
Sudzuki, Yu. (2013). "Советские дворцы. Архитектурные конкурсы на крупнейшие общественные здания конца 1910-х – первой половины 1920-х годов как предшественники конкурса на Дворец Советов" [Soviet Palaces. Competitions for the largest public buildings of the late 1910s and first half of the 1920s as the predecessors of the Palace of Soviets competition]. Искусствознание (in Russian): 181–205.
Sudzuki, Yu. (2014). "Формирование "нового стиля" в процессе окончательного проектирования Дворца Советов" [The formation of the "new style" in the process of final planning of the Palace of Soviets]. Вестник СПБГУ (in Russian) (4): 126–139.
Tkachenko, S. (2020). "1922–1956 годы. Нереализованные проекты развития центрального композиционного ядра Москвы на примере Аллеи Ильича" [Unrealized Projects of 1922–1956 for the Development of the Central Compositional Core of Moscow on the Example of Ilich Alley]. Academia. Архитектура и строительство (in Russian) (3, 4): 82–91, 50–55.
Zubovich, Katherine (2020). Moscow Monumental: Soviet Skyscrapers and Urban Life in Stalin's Capital. Princeton University Press. ISBN 9780691205298.
ראו גם

בית העלמין הצבאי הפדרלי להנצחה (רוסיה)
ודנ"ח (1936–1939, 1951–1954)
שבע האחיות (מוסקבה) (1947–1954)
ארמון התרבות והמדע
היכל העם
ג'ספר ג'ונס

| --- | --- |

 לידה:  15 במאי 1930 (בן 94) אוגוסטה, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת דרום קרולינה  תיכון סאמטר 
 זרם באמנות:  נאו דאדא 
 יצירות ידועות:  Target with Four Faces, Three Flags, Map 
 פרסים והוקרה:  פרימיום אימפריאל (1993)  מדליית החירות הנשיאותית  המדליה הלאומית לאומנויות  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 www.jasperjohns.com
 
ג'ספר ג'ונס הבן (.Jasper Johns Jr; נולד ב-15 במאי 1930) הוא אמן אמריקאי המתמחה בציור ובהדפסים. זוכה פרס וולף לאמנות לשנת 1986.
ביוגרפיה

ג'ספר ג'ונס נולד באוגוסטה שבג'ורג'יה, וגדל באלנדייל שבדרום קרוליינה. בהיזכרו בתקופה זו בחייו הוא אומר: "במקום שגדלתי כילד, לא היו כל אומנים ולא הייתה שום אומנות, כך שכלל לא ידעתי מה זה. אני חושב שסברתי שהכוונה הייתה שאהיה במצב שונה מאשר הסיטואציה שהייתי נתון בה".
ג'ונס למד בשנים 1947 ו-1948 באוניברסיטת דרום קרוליינה במשך שלושה סמסטרים, ולאחר מכן עבר לעיר ניו יורק, ולמד זמן קצר בבית ספר פרסונס לעיצוב בשנת 1949. בעת שהותו בניו יורק פגש ג'ונס את מרס קנינגהם, את ג'ון קייג' ואת רוברט ראושנברג, שלימים היה לבן זוגו. הם חקרו את סצנת האומנות בת זמנם, והחלו לפתח את רעיונותיהם בנוגע לאומנות. בשנים 1952 ו-1953 הוא הוצב בסנדאי שביפן במהלך מלחמת קוריאה.
ב-1958 גילה את ג'ונס בעל הגלריה ליאו קסטלי (אנ') בעת שביקר בסטודיו של רוברט ראושנברג.
בשנת 2011 קיבל ג'ונס את מדליית החירות הנשיאותית מנשיא ארצות הברית ברק אובמה.
יצירותיו

אחת מיצירותיו המוכרות ביותר היא הציור "דגל" (אנ'), שצייר בשנים 1954–1955, לאחר שחלם על דגל ארצות הברית. עבודתו מתוארת לעיתים קרובות כ"נאו-דאדאיסטית", ומנוגדת לפופ ארט, אף על פי שחומר הנושא שלו מכליל לעיתים דימויים ואובייקטים מהתרבות הפופולרית. עם זאת, אוספים רבים של אומנות פופ כוללים את ג'ספר ג'ונס כאמן פופ בשל שימושו האומנותי באיקונוגרפיה הקלאסית.
הוא יצר את עבודותיו המוקדמות באמצעות שימוש בשרטוטים פשוטים כגון דגלים, מפות, אותיות ומספרים. טיפולו של ג'ונס מבחינת החיצוניות הוא לעיתים קרובות עשיר וצבעוני; הוא מפורסם בשל מיזוגו של מדיות שונות כגון ציור בשעווה חמה ותבליט גבס בציוריו. ג'ונס נוהג להציב זה מול זה סתירות, ניגודים, פרדוקסים ואירוניות, במידה רבה בדומה למרסל דושאן (אשר קושר עם תנועת הדאדא). ג'ונס אף הפיק הדפסי תחריט, פיסולים וליתוגרפיות בעלי מוטיבים דומים.
צעדו פורץ הדרך של ג'ספר ג'ונס, שפילס את הדרך לבאים אחריו, היה להכין איקונוגרפיה פופולרית בציור, וכך לאפשר למערך אסוציאציות ידועות לספק את הצורך בנושא. למרות שהאקספרסיוניסטים האבסטרקטים בזו לעניין הנושא, בסופו של דבר יש לומר זאת, הם פשוט החליפו נושא. ג'ונס הפך את הנושא לנייטרלי, כך שמשהו כמו צבע טהור, הנצבע על פני השטח, יכול לדבר בעד עצמו. במשך עשרים השנים שלאחר שצייר את יצירתו "דגל", היוותה זו השראה לשימוש במסכי המשי של אנדי וורהול או הסביבה המוארת של רוברט אירווין.
בניגוד למושג של 'האמן הגיבור' המאצ'ואיסטי, שמשייכים לדמויות אקספרסיוניסטיות אבסטרקטיות, כמו ג'קסון פולוק ווילם דה קונינג, שציוריהם הם בקנה מידה מלא (כלומר כולם על גבי בד קנבס), נאו-דאדאיסטים כגון ג'ונס וראושנברג נדמה כי הם פחות מסתמכים בעבודותיהם על איכויות של קנה מידה ומחפשים במקום זאת ליצור משמעות אך ורק דרך השימוש בסמלים שגרתיים, ומלגלגים על האינדיבידואלי המקודש באקספרסיוניזם האבסטרקטי. ישנה גם סוגיה של סמלים הקיימים מחוץ לכל הקשר התייחסותי. דגלו של גונס, למשל, הוא בעיקרו אובייקט חזותי, המנותק מן ההקשרים הסמליים שלו, ומצומצם למהותו העצמית.
הערות שוליים

↑  Richard Wood Massi, Captain Cook's first voyage: an Interview with Morton Feldman, retrieved July 27, 2009
↑  איימי פינרטי The Wall Street Journal, ‏הציור שהמבקרים הכריזו עליו כעל פריצת דרך אמנותית, באתר גלובס, 17 באוגוסט 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301337305171  PLWABN: 9810581751405606  AAG: 836  AGSA: 9673  BIBSYS: 90162232  BNE: XX908337  BnF: cb12091559k (data)  CANTIC: a10106893  CiNii: DA03782014  GND: 118712764  ISNI: 0000 0001 2131 9238  KulturNav: 282cf09e-8a7c-4b2d-94fa-d9550d0198ac  LCCN: n50038923  LNB: 000195742  MusicBrainz: 27a4defd-1da7-4837-b91c-6b5c6a5885fd  NDL: 00469016  NGV: 3929  NKC: ola2003192325  NLA: 35248021  NSK: 000144238  NTA: 068889496  RERO: 02-A003427371  RKD: 42399  SELIBR: 191811  SNAC: w6bv7gqd  SUDOC: 029248868  TePapa: 1197  Trove: 881210  ULAN: 500022247  VcBA: 495/128786  VIAF: 49252397   WorldCat (עם VIAF): 49252397
ג'רמי האנט

ג'רמי ריצ'רד סטרינשם האנט (באנגלית: Jeremy Richard Streynsham Hunt; נולד ב-1 בנובמבר 1966) הוא פוליטיקאי בריטי חבר המפלגה השמרנית, שכיהן כשר האוצר של בריטניה מאז אוקטובר 2022 עד יולי 2024. מכהן כנציג מחוז גודאלמינג והאש בבית הנבחרים וכיו"ר ועדת הבריאות והטיפול הסוציאלי. כיהן כשר החוץ ושר הבריאות בקבינט ממשלת בריטניה.