טיסה 19
משולש ברמודה

במשך השנים הפך אובדנה של טיסה 19 לאירוע הידוע ביותר שהתרחש באזור הקרוי "משולש ברמודה" ובשל כך התפרסמה בציבור הרחב. בתרבות הפופולרית מתואר משולש ברמודה כאזור שבו קיים כביכול כוח מסתורי הגורם להיעלמותם של כלי שיט וכלי טיס העוברים בו. בכתבה בדו-ירחון של הצי האמריקני "Naval Aviation News" (חדשות התעופה הימית) מיוני 1973 מתואר הסיפור הכללי שהתפרסם בציבור הרחב על היעלמותה של הטיסה:
חמישה מטוסי אוונג'ר ממריאים בשעה 14:00 ביום שטוף שמש ובהיר. המשימה היא סיור שגרתי בן שעתיים מבסיס פורט-לודרדייל שבפלורידה. כל חמשת הטייסים הם בעלי ניסיון רב וכל המטוסים נבדקו בקפידה לפני ההמראה. מזג האוויר במתווה המתוכנן של המשימה דווח כמצוין - יום שטוף שמש אופייני בפלורידה. הטיסה ממשיכה בדרכה.
בשעה 15:45 מקבל מגדל הפיקוח בפורט-לודרדייל שדר מהטיסה, אולם במקום לבקש הנחיות לנחיתה, מפקד הטיסה נשמע מודאג ומבולבל ומשדר: "לא יכול לראות אדמה. עושה רושם שסטינו ממסלולנו." "מה מיקומך"? שואל השדר במגדל הפיקוח. במשך מספר דקות נשמעת דממה באלחוט. צוות מגדל הפיקוח מסתכלים לשמי אחר צהריים בהירים ומצמצמים את עיניהם לתוך אור השמש. אין זכר לטיסה. "אנחנו לא בטוחים היכן אנחנו", מודיע להם מפקד הטיסה ומוסיף : "אני חוזר: לא רואים אדמה".
הקשר עם הטיסה אובד למשך כ-10 דקות ואז מתחדש. אולם לא קולו של מפקד הטיסה נשמע בקשר. במקום זאת נשמעים קולותיהם של אנשי הצוות, שנשמעים מבולבלים וחסרי אוריינטציה, "יותר כמו ילדי תנועת הצופים שאיבדו את דרכם ביער מאשר טייסים בעלי ניסיון שטסים במזג אוויר בהיר". "אנחנו לא יכולים למצוא את המערב. הכל לא נכון. אנחנו לא יכולים להיות בטוחים בקשר לכל כיוון. הכל נראה מוזר, אפילו האוקיינוס". עיכוב נוסף ואז השדר במגדל הפיקוח מגלה להפתעתו כי מפקד הטיסה העביר את הפיקוד לטייס אחר ללא שום סיבה נראית לעין. עשרים דקות מאוחר יותר משדר המפקד החדש למגדל הפיקוח, קולו רועד וגובל בהיסטריה: "אנחנו לא יודעים איפה אנחנו... הכל... לא יכולים להבין כלום. אנחנו חושבים שייתכן שאנו נמצאים כ-225 מיל (362 ק"מ) צפונית לבסיס..." במשך רגעים ספורים הטייס ממלמל דברים לא רציפים ואז נשמעות המילים האחרונות שנשמעו אי פעם מטיסה 19: "זה נראה כאילו אנחנו נכנסים למים לבנים... אנחנו אבודים לחלוטין."
בתוך דקות ספורות ממריא מטוס מסוג מרטין מארינר לכיוון מיקומה המשוער האחרון של טיסה 19, כשעל סיפונו ציוד הצלה. עשר דקות לאחר ההמראה משדר המטוס הודעה קצרה למגדל הפיקוח ולא נשמע שוב לעולם. משמר החופים וספינות של הצי סורקות את האזור בחיפוש אחר ששת המטוסים. הם מוצאים ים שקט, שמיים בהירים, רוחות בינוניות של עד 64 קמ"ש ושום דבר אחר. שום אות מצוקה לא נראה באופק, ולא נמצא זכר לכתם שמן, רפסודת הצלה או שרידי המטוסים.
לבסוף, לאחר שוועדת חקירה מקיפה מטעם הצי סיימה את עבודה, נשארת החידה עודנה פתוחה. אנשי הוועדה סיכמו את הדו"ח שלהם במשפט תמציתי אחד: "אנחנו לא יכולים לספק אפילו ניחוש מושכל לגבי מה שאירע".
הראשון לקשור את אובדנה של טיסה 19 עם אירועים על-טבעיים היה ההיסטוריון אלן אקרט שבמאמרו לגיליון אפריל 1962 של כתב העת "American Legion Magazine" כתב כי טיילור נשמע אומר "אנחנו נכנסים למים לבנים, שום דבר לא נראה בסדר. אנחנו לא יודעים היכן אנחנו, המים ירוקים, לא לבנים". עוד כתב אקרט כי אחד מחברי ועדת החקירה של הצי הצהיר כי המטוסים "טסו למאדים". אף על פי כן, היה זה מאמרו של הסופר וינסנט גדיס לכתב העת "Argosy" ב-1964, שצירף את טיסה 19 לסדרה של היעלמויות מסתוריות נוספות באותו אזור וטבע את הכינוי "משולש ברמודה הקטלני". כהמשך למאמרו כתב גדיס ספר מפורט בנושא ("Invisible Horizons" - "אופקים בלתי נראים") בשנה שלאחר מכן. סופרים אחרים הלכו בדרכו וכתבו ספרים המתארים את סיפורה של טיסה 19 עם אותם אלמנטים על-טבעיים שהתווה אקרט. אחד הידועים שבהם הוא ספרו של צ'ארלס ברליץ, "משולש ברמודה", שיצא לאור בשנת 1974 והפך במהרה לרב-מכר. בין יתר הדברים טען ברליץ בספרו כי חלק מהאנשים שהשתתפו בחיפושים אחר הטיסה דיווחו כי הבחינו בשקעים גדולים בים, וכי חובב רדיו אחד קלט שדר מהטיסה שבו טיילור נשמע אומר כביכול: "אל תבואו אחרי... הם נראים כאילו הם מן החלל החיצון."
על ברליץ ואחרים נמתחה ביקורת על כך שספריהם בנושא כוללים מידע שגוי ומעוות, כמו הטענה שמשימתה של טיסה 19 הייתה סיור שגרתי של צוות מיומן בעוד שלמעשה מדובר היה במשימת אימון של טייסים מתלמדים. כמו כן, העדויות מצביעות על כך שהטיסה נתקלה במזג אוויר סוער ולא ב"יום בהיר ושטוף שמש". גם לרבים מהציטוטים שאקרט וברליץ מייחסים לטיילור ולאנשי צוות המטוסים לא נמצאה עדות בתמלילי השיחות עם הטיסה.