מודלים אבולוציוניים של שיתוף מזון
מודלים של הדדיות

סול פיינמן הציג תאוריה המבוססת על המודל של רוברט טריברס לאלטרואיזם הדדי ומנסה לצפות מתי וכיצד פרט שקיבל אוכל, יחלוק באינטראקציה עתידית אוכל עם מי שתרם לו אוכל. בדומה למודל בחירת קרובי משפחה, יהיה שיתוף של אוכל כאשר התועלת למקבל גדולה מהעלות לתורם, למשל בתקופות בהן יש עודף מזון.
בשנת 1984, ג'ים מור הציע מודל לאבולוציה של שיתוף אוכל הדדי המבוסס על תצפיות בשימפנזים וקבוצות ציידים-לקטים אנושיים מודרניים. מודל זה נועד לענות על סוגיות שהמודל של טריברס לא הצליח לטפל בהן. אחת מהן היא שהמודל של טריברס לא מסביר כיצד נוצר לראשונה האלטרואיזם ההדדי: אם אוכלוסייה התחילה עם פרט אחד בודד שנוהג כאלטרואיסט הדדי ונותן הטבות רק לאלטרואיסטים הדדיים אחרים, אז תכונה זו לא תשרוד מכיוון שלא יהיו אלטרואיסטים אחרים לקיים איתם אינטראקציה.
המודל של מור הניח את ההנחות הבאות:
בני אדם התפתחו מאבות קדמונים דמויי שימפנזה עם מבנה חברתי היררכי דומה (כלומר, היררכיית דומיננטיות פתוחה הנשלטת על ידי גברים).
לגברים הייתה מוטיבציה גבוהה להגיע לדרגה גבוהה. התגמול לטווח הקצר של דרגה גבוהה היה התפקיד עצמו (ולפעמים העליונות שהתבטאה בהפגנת סיוע לזולת, לפי עקרון ההכבדה של אמוץ זהבי), והתגמול לטווח הארוך היה רבייה מוצלחת שנבעה מגישה לבני זוג בעלי מעמד גבוה.
התקיימה התנהגות קבצנית דומה לזו של שימפנזה, למשל בין תינוק לאם.
יש טווח ביניים של עודף משאבים שיעודד שיתוף (למשל, בשר עבור אבות קדמונים שהיו אוכלי עשב ואכלו בשר מדי פעם).
על סמך הנחות אלה, מור שיער שהאדם הקדמון פיתח יכולות לצוד ולחלוק מזון בעקבות האיום שאדם אשר לא חולק מזון עם הקבוצה ייענש על ידי חברי הקבוצה האחרים. אדם שמוצא מעט מאוד אוכל נאלץ להתמודד עם בקשת נדבות ( "קבצנות") מצד חברי קבוצה אחרים. ניתן לבדוק את העלות והתועלת של שיתוף אוכל במצב כזה על פי מדד של מעמד חברתי, סיכון ללחימה וערך תזונתי.
הערך התזונתי נקבע על פי גודל מנת האוכל ביחס לצרכים התזונתיים של הפרט. הערך התזונתי נשאר קבוע לאורך כל התרחיש הזה, או פוחת אם חלק מהמזון נצרך על ידי הפרט שהשיג אותו.
ככל שאינדיבידואל מבקש אוכל בצורה אינטנסיבית יותר כך העלות החברתית של בקשת הנדבה גוברת על העלות של לחימה; שיקול נוסף הוא התועלת לפרט אשר מחזיק ברשותו אוכל. אם התועלת לבעל האוכל גדולה מעלות הלחימה, אז כדאי לקבצן אשר מבקש את האוכל לתקוף.
במקביל, בעל האוכל צריך להחליט האם לחלוק באוכל או לא. החלטה זו מתקבלת בהתאם לתגובה הצפויה מהקבצן. ההשערה היא שהם יחליטו לשתף אוכל כאשר הדבר ימקסם את התועלת ויצמצם את אובדן הערך התזונתי.
אם הקבצן היה דומיננטי במפגש הראשון, ייתכן שבאינטראקציות הבאות הוא ינקוט שוב קבצנות, לחימה או שיתוף הדדי. קבצנות ולחימה מתמשכים מסכנים את הקבצן משום שאם יפסיד הדבר עלול לגרום לבעל האוכל להרגיש דומיננטי ולהתנהג בפעמים הבאות בצורה דומיננטית. חוסר מעש מאפשר לבעל האוכל לשמר דומיננטיות. אם חברי קבוצה אחרים היו עדים לשינוי בדומיננטיות, אזי הקבצן עשוי להפגין תוקפנות מכוונת מחדש ולתקוף אדם אחר במעמד נמוך משלו. כאשר הקבצן משיג אוכל, הוא עשוי לגרום לבעל האוכל המקורי לבקש נדבות, אך הדבר מתרחש רק אם הרווח בהשגת האוכל גדול יותר מהנזק לסטטוס החברתי שייגרם למשיג האוכל. לסיכום, המודל של מור גורס שהברירה הטבעית מעודדת שיתוף אגרסיבי והדדיות אסרטיבית כדי לבסס מחדש את המעמד החברתי.
פיינמן ניסה לשלב בין מודל בחירת קרובי משפחה ומודלים הדדיים של שיתוף אוכל. בגלל הבדלים בין ציידים-לקטים מבחינת הסיכוי שלהם להשיג מזונות שונים בצורה ישירה, הם נוטים לחלוק יותר מזונות שלמקבליהם אין גישה ישירה אליהם. פיינמן גם משער שככל שערך הרבייה של התורם יורד, ההסתברות שהתורם ייתן אוכל עולה, עם או בלי שיתוף הדדי. לדוגמה, אנשים מבוגרים (בעיקר נשים) בכמה חברות לקטים ישתפו אוכל וטיפול עם אנשים צעירים יותר שאינם בני משפחה. כמו כן, הסיכוי שתורם ייתן אוכל קטן ככל שערך הרבייה של המקבל נמוך יותר. מאכלים מסוימים אינם שכיחים באותה מידה ולכן, ככל שהם נדירים, הם נחשבים יותר אמינים כסימן לעליונותו של המעניק.
ככל שסוג מזון מסוים נדיר יותר כך ישתפו אותו יותר. ככל שכמות האוכל קטנה יותר התורמים צפויים להיות מחמירים יותר בהרגלי השיתוף שלהם ולהעדיף לחלוק עם קרובי משפחה או עם שותפים שמעניקים גמול וחולקים מזון, ועם אנשים בעלי ערך רבייה גבוה יותר (כגון צאצאים צעירים יותר או בני זוג פוטנציאליים). תורמים גם נוטים לשתף את מי שנשאר קרוב לסביבתם. פיינמן גם משער שתורמים נוטים יותר לחלוק עם אלה הדומים להם מבחינה תרבותית על פני אלה ששונים מבחינה תרבותית.
מחקרים על שימפנזים ופרימטים אחרים שאינם אנושיים מצאו ראיות התומכות בשיתוף הדדי; עם זאת, גורמים אחרים כגון טיפוח ובקשת נדבות עשויים גם להשפיע על דפוס של שיתוף מזון אצל פרימטים לא אנושיים.