עינת עמיר
יצירות אמנות

נשים רוקדות (2004) – עמיר מבצעת גרסה לשיר "נשים רוקדות" של יורם טהרלב. מילות השיר מתארות את התפקידים המסורתיים של נשים לאורך השנים. מילותיו של טהרלב אינן מחמיאות לנשים ושובינסטיות. בעבודה עמיר נותנת פרשנות ביקורתית, פמיניסטית ולסבית לשיר. דמותה של עמיר המדקלמת את מילות השיר לבושה בחליפה גברית וגלוחת ראש. העבודה משחקת עם סטראוטיפים מגדריים.
(2004) Boi – עבודת הווידאו Boi מצולמת במהלך אירועי יום ירושלים. עמיר מלווה בעבודה קבוצת צועדות, נשים צעירות מהציונות הדתית, החוגגות את היום בצעדה בעיר העתיקה בירושלים. עמיר מגיעה לצעדה על מנת לחפש כלה. זרותה של עמיר בולטות מאוד בנוף הלאומי והמגדרי של הצעדה. במהלך הצעדה היא מנסה ליצור קשר עם אחדות מהצועדות ולהציע להן להיפגש אתה. העבודה מעלה שאלות על זהות ושייכות אישית וקולקטיבית.
נסיגה מחפירה תחת לחץ (2005) – בנסיגה מחפירה תחת לחץ מייצרת עמיר סצנת פרידה בין בנות זוג המשתמשת בנאומים של ראשי הממשלה אהוד ברק ואריאל שרון. היא מייצרת דיאלוג בין שתי דמויות, אותן היא משחקת בעצמה, על בסיס ציטוטים מהנאומים של שני האישים בנושא ההתנתקות. העבודה מייצרת דיאלוג של סיסמאות בין הדמויות. גם בעבודה זו נחצים הקווים המגדריים הברורים.
מכירה (2007) – עבודת הווידאו מכירה מצולמת במרכז ג'ו אלון בנגב. עמיר יושבת באוהל בדואי בחליפה מחויטת ומציינת שמות של אמניות ואמנים ישראלים והקשר שהיה או לא היה לה איתם. אזכור שמות האמנים הישראלים בתוך המוזיאון לתרבות בדואית מייצר סצנה הומוריסטית ואירונית המדגישה את האבסורד בחשיבות העצמית של עולם האמנות הישראלי בעיני עצמו, אל מול המצב הסוציו פוליטי בישראל.
(2009) "_____Please” – עבודה זו היא סדרה של מיצגים שהתרחשו ברחבי העולם. בכל עיר, עמיר שכרה שחקן מקומי ויחד איתו היא הולכת לפתיחה של תערוכה בגלריה מקומית. באירוע הפתיחה השחקן ועמיר הולכים שלובי זרועות. השחקן מספר לאורחים בתערוכה שהוא עבודת אמנות והיא, עמיר, האמנית שיצרה אותו. העבודה שואלת שאלות על היחסים בין היצירה, האמנית והקהל.
צופה אידיאלי (2009) – במיצב צופה אידיאלי ממשיכה עמיר את העיסוק בשאלות הקשורות ליחסים בין קהל "אוהבי האמנות", האובייקט – עבודת האומנות והאמנית. בעבודה זו משלבת עמיר וידאו ופרפורמנס. שחקנית ממררת בבכי ישובה על הרצפה ולפניה מסך שבור. מאחוריה על שני מסכים זהים למסך השבור מוקרנים מונולוגים של שני שחקנים. שחקן אחד הוא ה"חבר לשעבר" ואילו השחקן השני נותן פרשנות לסיטואציה. עמיר לא כתבה עבור השחקנים את הטקסטים והם שיחקו את התפקידים שלהם על בסיס הסבר כללי שקיבלו מהאמנית. העבודה מייצרת שאלות בדבר היכן מסתיימת העבודה ומתחילה הפרשנות.
(2009) coming soon near you – במשך 73 יום, ב"סלון ביתי" אשר הוקם בתוך חלל המוזיאון, הזמינה עמיר מתנדבים להביא איתם DVD משלהם לצפייה ולשבת ב"סלון" ולצפות בו כחלק מהתערוכה. כאן מערערת עמיר על ההיררכיה מה ראוי להיות מוצג במוזיאון ומה לא ומאתגרת, בדרך נוספת, את שאלת הצופה הנצפה ביצירות אמנות. העבודה הוצגה גם בביאנלה בסלוניקי ב-2017.
Enough About You 2011 – במיצג Enough About You כולל מספר תיבות גדולות אליהם נכנסים בזוגות אנשים שבאו לבקר בתערוכה. הקהל הצופה יכול לראות את האינטראקציה בין זוגות הזרים שנכנסו לקופסאות, אך לא לשמוע את ההוראות שהם מקבלים. כך הקהל הצופה רואה את האינטראקציות בין הזרים בתיבות ויכול רק לנחש מה ההוראות שניתנות להם. עמיר מייצרת למשתתפים במיצג אפשרות ליצור אינטראקציה אינטימית עם אדם זר בידיעה שהם נצפים על ידי המבקרים בתערוכת. העבודה משוחחת עם ז'אנר תוכניות הריאלטי ומעלה שאלות של אינטימיות וחשיפה בין שני זרים ובינם לבין הקהל.
כמיטב יכולתנו 2013 – העבודה כמיטב יכולתנו מוצגת בשני אופנים: לעיתים היא מיצב וידאו ולעיתים היא מיצג, כלומר לעיתים היא מתפקדת כמיצב וידאו אליו נכנס ויוצא קהל באופן המקובל במוזיאון, ולעיתים היא מיצג השתתפותי, מופע הנמשך שעה, בו הקהל לוקח חלק, ואליו נכנסים רק אנשים המוזמנים למופע. חלל התערוכה מחולק לארבעה חלקים המדמים דירה בורגנית – סלון, חדר שינה, חדר עבודה ופינת אוכל. כאשר העבודה מופעלת כמיצג, כל משתתף בוחר לעצמו וסט שמודפסת עליו מילה למשל אמא, קריירה, סקס, ספק ועוד. המשתתפים מתחלקים בין ארבעת החלקים של החלל. אז נכנסים לחלל ארבעה מנחים, כל מנחה מיועד לחלק אחר של החלל. כל אחד מהמנחים מפעיל את המשתתפים כששאר המשתתפים בחדרים האחרים צופים בהפעלה. המנחים הם אנשי מקצוע הבאים מתחומים שונים הנעים בספקטרום שבין פסיכותרפיה לאמנות המופע. כל אחד מהמנחים מפעיל את קבוצתו באופן שונה, אך כולם מתבססים על סיפורים אישיים של המשתתפים – הקהל. כאשר לא מתקיים מיצג בחלל, מוקרנות עבודות וידאו שצולמו מראש, בהן נראים ארבעה חללים זהים בעיצובם לאלה שבמוזיאון, כאשר בכל אחד מהם מצולמת סדנא עם מנחה אחר ומשתתפים אחרים. "כמיטב יכולתנו" נעה בציר שבין פרפורמנס, משחק, השתתפות, אותנטיות וחשיפה. עמיר חוקרת בעבודה זו את ההתנהגות האנושית והפוטנציאל האמנותי הטמון בה.
גברים 2# – במסגרת התערוכה "בית הספר לאמנות" במוזיאון תל אביב עמיר הזמינה אמנים המרצים במדרשה להקריא את הטקסט הפמיניסטי של רבקה סולניט "גברים מסבירים לי דברים". המרצים הקריאו את המאמר בעודם עומדים מאחורי פודיום גבוה, והקהל צפה בהם מתחת למרפסת. העבודה מאירה את המרצים באור כפול: גם כאלו שאליהם מכוון הטקסט הביקורתי, וגם כאלו אשר מקריאים אותו לציבור ובכך בעצם הם אלו שמס(ג)בירים אותו. כדי להדגיש את הכפילות של המבקרים / מבוקרים, הזמינה עמיר חמש אמניות לעצב חולצות עבור הפרויקט כאשר כל עיצוב, בהשראת כרזות הגרילה גירלז, מכיל בתוכו סטטיסטיקה מגדרית שונה על עולם האמנות הישראלי.