stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבולוציה של יונקים
מקיינודונטיים ליונקים > אילן יוחסין - מקיינודונטיים ל-"יונקי הכתר" > תריה (Theria) > מטאתריה (Metatheria)

המטאתריה היא קבוצה השייכת לתת-מחלקת התריה, היא כוללת את כל חיות הכיס הקיימות היום (וגם בכיוון ההפוך - כל חיות הכיס החיות היום שייכות לקבוצה זו - כלומר זו שייכות דו כיוונית). מספר קבוצות מאובנים, כמו אסיאתריום הקרטיקון המונגולי (אנ'), עשויים להיות חיות כיס או חברים בקבוצה (ות) מטאטריות אחרות.
ביונקי הכיס העוברים מתפתחים לתקופת היריון קצרה ברחם האם, כשהם ניזונים משק החלמון בדומה לעוברים בביצים, ולאחר מכן נולדים ומשלימים את שאר התפתחותם בתוך כיס חיצוני הנוצר בעור הבטן של האם, שבו נמצאות הפטמות. (בניגוד ליונקי השליה שבה הנקבה היא בעלת שליה מפותחת, דרכה מתאפשר חילוף חומרים עם העובר).
המטאטריאן הקדום ביותר הידוע הוא סינודלפיס, שנמצא בפצלי קרטיקון מוקדם בן 125 מיליון שנה במחוז ליאונינג בצפון-מזרח סין. המאובן כמעט שלם וכולל ביצי פרווה וטביעות של רקמות רכות.
דידלפימורפיה (אופוסומים נפוצים של חצי הכדור המערבי) הופיעו לראשונה בסוף הקרטיקון ועדיין יש להם נציגים חיים, כנראה בגלל שהם לרוב שוכני עצים ואוכלי כל.
מחקר לאורך הקרטיקון המוקדם של אנגולה מראה את קיומם של יונקים בגודל דביבון לפני 118 מיליון שנים.
התכונה הידועה ביותר של חיות כיס היא שיטת הרבייה שלהם:
האם מפתחת ברחמה מעין שק חלמון המעביר חומרי הזנה לעובר. עוברים של Bandicoot (אנ'), קואלות וומבטים יוצרים בנוסף איברים דמויי שליה המחברים אותם לדופן הרחם. אם כי האיברים דמויי השליה קטנים יותר מאשר ביונקים ולא בטוח שהם מעבירים חומרי מזון מהאם לעובר.
ההריון הוא קצר מאוד, בדרך כלל ארבעה עד חמישה שבועות. העובר נולד בשלב מוקדם מאוד של התפתחות, ואורכו בדרך כלל פחות מ-5 ס"מ בלידה. אחת התיאוריות היא שהריון קצר נחוץ כדי להפחית את הסיכון שמערכת החיסון של האם תתקוף את העובר.
חיית הכיס שרק נולדה משתמשת בגפיים הקדמיות שלה (עם ידיים חזקות יחסית) כדי לטפס לפטמה, שנמצאת בדרך כלל בכיס בבטנה של האם. האם מאכילה את התינוק על ידי כיווץ שרירים מעל בלוטות החלב שלה, מכיוון שהתינוק חלש מכדי לינוק. הצורך של חיית הכיס שזה עתה נולד להשתמש בגפיים הקדמיות שלו בטיפוס אל הפטמה נחשב בעבר כמגביל של האבולוציה המטתריאנית, שכן ההנחה הייתה שהגפה הקדמית לא יכולה להתמחות, לדוגמה כנפיים, טלפיים או סנפירים.
למרות שחלק מיונקי הכיס נראות מאוד דומות לשלניינים מסוימים (זאב טסמני, "marsupial tiger" או "marsupial wolf" הן דוגמאות טובות), לשלדים של יונקי הכיס יש כמה תכונות שמבדילות אותם משליות:
לחלקם, כולל הזאב טסמני, יש ארבע טוחנות; ואילו לאף שליין ידוע אין יותר משלוש.
לכולם יש זוג palatal fenestrae, פתחים דמויי חלון בתחתית הגולגולת (בנוסף לפתחי הנחיריים הקטנים יותר).
ליונקי הכיס יש גם זוג עצמות כיס "epipubic bones (אנ')", התומכות בכיס אצל נקבות. אבל אלה אינם ייחודיים ליונקי הכיס, מכיוון שהם נמצאו במאובנים של מולטיטוברקולטה, יונקי הביב (מונוטרמים) ואפילו אותרנים - כך שהם כנראה תכונה נפוצה אצל אבותיהם, אך נעלמה בשלב מסוים לאחר שאבותיהם של השליינים החיים כיום התרחק מזה של חונקי הכיס. יש חוקרים שחושבים שהתפקיד המקורי של עצמות אלו היה לסייע בתנועה על ידי תמיכה בחלק מהשרירים המניעים את הירך קדימה.
מקיינודונטיים ליונקים > אילן יוחסין - מקיינודונטיים ל-"יונקי הכתר" > תריה (Theria) > אאותריה (Eutheria)

זמן הופעתם של האאותרים הקדומים ביותר היה שנוי במחלוקת. מצד אחד, מאובנים שהתגלו לאחרונה של יורמאיה תוארכו ללפני 160 מיליון שנה וסווגו כאותריים. מאובנים של אאומאיה מלפני 125 מיליון שנים בקרטיקון הקדום סווגו גם הם כאאותריים. מחקר עדכני, לעומת זאת, סיווג את האאומאיה כפרה-אאותריאני ודיווח כי הדגימות האותריות המוקדמות ביותר הגיעו מ-Maelestes (אנ'), שתוארכו לפני 91 מיליון שנה. מחקר זה גם דיווח שהאותריאנים לא השתנו באופן משמעותי עד לאחר ההכחדה הקטסטרופלית של קטריקון-פלאוגן, לפני כ-66 מיליון שנים.
נמצא כי לאאומאיה יש כמה תכונות הדומות יותר לאלו של חיות כיס ומטתריאנים מוקדמים יותר:
העצמות האגן העיליות-Epipubic (אנ') הנמשכות קדימה מהאגן, שאינן נמצאות באף שליין מודרני, אך נמצאות בכל היונקים המוקדמים האחרים, כולל דמויי-יונקים, אאותרנים שאינם שליינים, חיות כיס ויונקי-ביב - כמו גם בקיינודונטיים תראפסידה שהם הקרובים ביותר ליונקים. תפקידן של עצמות אלו להקשיח את הגוף בזמן תנועה. התקשחות זו תהיה מזיקה בשליינים בהריון, שבטנן צריכה להתרחב.
אגן תחתון צר, המעיד על כך שהצעירים היו קטנים מאוד בלידה ולכן ההריון היה קצר, כמו בחיות הכיס המודרניות. מצביע על כך שהשליה הייתה התפתחות מאוחרת יותר.
חמש חותכות בכל צד של הלסת העליונה. מספר זה אופייני למטאתריאנים, והמספר המרבי בשלינים מודרניים הוא שלוש, למעט homodonts (אנ'), כגון ארמדיל. אבל אצל האאומיה היחס בין הטוחנות לקדם - טוחנות אופייני לאאאותריה, כולל שליינים, ולא טיפוסי ביונקי כיס.
אפשר אם כך למקם כנראה את האאומאיה בשורש "עץ המשפחה" של ענף האאותריה עם מינים נוספים. חוקרים אחרים משייכים אותו לקבוצה הקרובה ביותר לתריה - Tribosphenida.
לאאומיה יש גם Meckelian groove (אנ'), תכונה פרימיטיבית של הלסת התחתונה שאינה מצויה ביונקי השליה המודרניים.
מסקנות אלו אלו תואמות להערכות פילוגנטיות מולקולריות כי קבוצת השליינים התפתחה לפני כ-110 מיליון שנים, 15 מיליון שנים לאחר האאומיה שנמצאה.
לאאומיה יש גם תכונות רבות המצביעות על היותו מטפס, כולל מספר תכונות של כפות הרגליים והבהונות; נקודות חיבור מפותחות לשרירים המשמשים ברובם בטיפוס; וזנב ארוך פי שניים משאר עמוד השדרה.
השליינים ידועים בעיקר בשיטת ההתרבות שלהן:
העובר מחובר לרחם באמצעות שליה שדרכה האם מספקת מזון וחמצן ומפנה חומרי פסולת.
ההריון ארוך יחסית והצעירים מפותחים למדי בלידה. במינים מסוימים (במיוחד אוכלי עשב החיים במישורים) הצעירים יכולים ללכת ואף לרוץ תוך דקות מהלידה.
הועלתה הערכה שהאבולוציה של רביית השליה התאפשרה על ידי רטרו-וירוסים ש:
להפוך את החיבור בין השליה לרחם לסינסטיום, כלומר שכבה דקה של תאים עם קרום חיצוני משותף. שכבה כזו מאפשרת מעבר של חמצן, חומרים מזינים ומוצרי פסולת, אך מונעת מעבר של דם ותאים אחרים שיגרמו למערכת החיסון של האם לתקוף את העובר.
להפחית את האגרסיביות של המערכת החיסונית של האם, תהליך שמסייע לעובר אך הופך את האם לפגיעה יותר לזיהומים.
מנקודת מבטו של פליאונטולוג, החור מאובנים, האותריאנים נבדלים בעיקר על ידי מאפיינים שונים של שיניהם, קרסוליים וכפות רגליים.
מקיינודונטיים ליונקים > הרחבת נישות אקולוגיות במזוזואיקון

באופן כללי, רוב המינים של דמויי-היונקים אכן תפסו את הנישה של אוכלי חרקים ליליים קטנים, אך ממצאים אחרונים, בעיקר בסין, מראים שחלק מהמינים ובעיקר יונקי הכתר היו גדולים יותר וכי היה מגוון גדול יותר של אורחות חיים ממה שחשבו בעבר. לדוגמה:
אדלתריום הוא אוכל עשב גפיים זקוף בגודל גדול ממדגסקר מעידן הקרטיקון.
קסטורוקאודה, מקבוצת Docodonta שחי באמצע היורה כ-164 מיליון שנים, אורכו היה בערך 42.5 ס"מ, ומשקלו 500–800 גרם, זנבו היה דמוי זנב בונה שהותאם לשחייה, גפיים מותאמות לשחייה ולחפירה ושיניים שהותאמו לאכילת דגים. חבר נוסף בקבוצה זו, Haldanodon (אנ'), היו גם מאפיינים לחיים בסביבה מימית למחצה, ואכן נטיות מימיות היו כנראה נפוצות בקרב דוקודונטים בהתבסס על שכיחותם בסביבות ביצות. האוטריקונודונים Liaoconodon (אנ') and Yanoconodon (אנ') חיו כנראה במים מתוקים. לא היו להם את הזנב החזק של קסטורוקאודה אך היו בעלי גפיים דמויי משוט; חבר נוסף באוטריקונודונים, ה-Astroconodon (אנ') הוערך גם הוא כמימי למחצה בעבר, אם כי הראיות לגביו פחות משכנעות.
מולטיטוברקולטה הם אלותריאנים ששרדו למעלה מ-125 מיליון שנה (מאמצע היורה, לפני כ-160 מיליון שנים, ועד לסוף האיאוקן, לפני כ-35 מיליון שנים) נקראים לעיתים קרובות "המכרסמים של המזוזואיקון". כפי שצוין לעיל, ייתכן שהם ילדו יילודים חיים זעירים במקום להטיל ביצים.
Fruitafossor, מתקופת היורה המאוחרת לפני כ-150 מיליון שנה, היה בערך בגודל של טמיאס ושיניו, גפיו הקדמיות והגב מעידים על כך שנהג לחדור לקינהם של חרקים החיים בלהקות כדי לטרוף אותם (כנראה טרמיטים, שכן נמלים טרם הופיעו).
וולטיקותריום (אנ'), מהקרטיקון הקדום לפני כ-125 מיליון שנים, הוא היונק הגולש הקדום ביותר הידוע, היה לו קרום גלישה שנמתח בין איבריו, כמו זה של סנאי מעופף מודרני. עובדה זו גם מצביעה על כך שהוא היה פעיל בעיקר במהלך היום. ה-Argentoconodon (אנ') הקשור לאותה קבוצה, מראה גם התאמות דומות העשויות לרמז גם על תנועה אווירית.
רפנומאמוס (Repenomamus), השייך לשבט ה-אאוטריקונודונטים (אנ') מהקרטיקון הקדום, לפני 130 מיליון שנה, היה טורף חסון דמוי גירית שלעיתים טרף דינוזאורים צעירים. שני מינים זוהו, הראשון, אורכן מעל 1 מ' ומשקלו כ-12–14 ק"ג, השני אורכו פחות מחצי מטר ומשקלו 4–6 ק"ג.
Schowalteria (אנ') התקיים בעידן הקרטיקון המאוחר, גודלו בערך כמו ה-R. giganticus, עם התמחות באכילת עשב כפי שאצל הפרסתנים המודרניים.
Zhelestidae היא שושלת של אוכלי עשב אותריאנים מסוף הקרטיקון המאוחר, שנחשב בטעות כפרסתנים.
באופן דומה, ה-mesungulatids הם גם יונקים אוכלי עשב בגודל גדול מתקופת הקרטיקון המאוחרת.
Deltatheroidans (אנ') היו מתריאנים שהתמחו כטורפים,  וצורתם דומה ל-Oxlestes ו-Khudulestes, הם היו כנראה היונקים המזוזואיקונים הגדולים ביותר, אם כי מעמדם כ-deltatheroidans מוטל בספק.
מחקר על דמויי-יונקים מעידן המזוזואיקון מצביע על כך שהם היו גורם עיקרי בהגבלת גודל היונקים, יותר מאשר תחרות מצד דינוזאורים.
אבולוציה של קבוצות עיקריות של יונקים חיים

כיום מתנהלים ויכוחים ערים בין פליאונטולוגים מסורתיים לבין פילוגנטיקים מולקולריים (Molecular phylogenetics) על האופן והמועד שבו התפתחו קבוצות היונקים, במיוחד השלייניים. בדרך כלל, הפליאונטולוגים המסורתיים מתארכים את הופעתה של קבוצה מסוימת על פי המאובן הקדום ביותר הידוע שעל פי תכונותיו הוא הוא כנראה חבר באותה קבוצה, בעוד שהפילוגנטיקאים המולקולריים מציעים שכל שושלת התפצלה מוקדם יותר כך שהקדומים ביותר בכל קבוצה היו דומים מאוד מבחינה אנטומית לחברים המוקדמים של קבוצות אחרות ונבדלו רק בגנטיקה שלהם. ויכוחים אלה משתרעים על ההגדרה והיחסים בין הקבוצות העיקריות של השליינים.
אבולוציה של קבוצות עיקריות של יונקים חיים > אילן יוחסין המבוסס על פילוגנטיקה מולקולרית של שליינים

פילוגנטיקה מולקולרית משתמשת במאפיינים של גנים של אורגניזמים כדי לגבש עצי משפחה, בדיוק כפי שעושים פליאונטולוגים על סמך תכונות של מאובנים - אם הגנים של שני אורגניזמים דומים יותר זה לזה מאשר לאלו של אורגניזם שלישי, אזי שני האורגניזמים קשורים זה לזה בקשר הדוק יותר מאשר לשלישי.
פילוגנטיקאים מולקולריים הציעו אילן יוחסין שדומה לזה של הפליאונטולוגים אבל עם הבדלים ראויים לציון. בדומה לפליאונטולוגים, גם לפילוגנטיקים מולקולריים יש דעות שונות לגבי פרטים שונים, להלן אילן יוחסין טיפוסי לפי פילוגנטיקה מולקולרית: שימו לב שהדיאגרמה המוצגת כאן משמיטה קבוצות נכחדות, מכיוון שלא ניתן לחלץ DNA ממאובנים. (הערה: מאז נכתבו מחקרים אלו, הצליחו חוקרים לחלץ קטעי DNA המאפשרים להסיק מסקנות בנושא, בנוסף, נרשמו הצלחות מחילוץ מידע תורשתי שלא מה-DNA ועל כך בהמשך)
להלן ההבדלים המשמעותיים ביותר בין עץ משפחה זה לעץ המשפחה הרווח בין הפליאונטולוגים:
החלוקה ברמה העליונה היא בין אטלנטוגנטה (Atlantogenata כלומר " born round the Atlantic ocean") ובוראואאותריה (Boreoeutheria כלומר "יונקי-שליה אמיתיים מהצפון"), במקום בין דלשינאים (Xenarthra) לבין כל השאר.
עם זאת, מחקרים של טרנספוזון תומכים בחלוקה לשלושה ענפים ברמה העליונה בין דלשינאים, אפרותריה (Afrotheria כלומר "שמקורם מאפריקה") ובוראואאותריה והענף של האטלנטוגנטה אינו זוכה לאחרונה לתמיכה משמעותית בפילוגנטיקה מולקולרית מבוססת מרחק.
אפרותריה מכילה מספר קבוצות הקשורות קשר רחוק לפי גרסת הפליאונטולוגים: חדפי פיל (Macroscelidea), שנבובאים (Tubulidentata),. החברים היחידים באפרותריה שהפליאונטולוגים יראו כקשורים קרובים הם שפנאים (Hyraxes-Hyracoidea), פילאים (Proboscidea) ותחשאים.
אוכלי חרקים מחולקים לשלוש קבוצות: האחת היא חלק מהאפרותריה והשתיים האחרות הן תת-קבוצות נפרדות בתוך הבוראואאותריה.
העטלפים קרובים יותר לטורפים (Carnivora) ולמפריטי פרסה (odd-toed ungulates, Perissodactyla) מאשר לפרימטים (Primates) ולגלשנאיים (Dermoptera).
מפריטי פרסה קרובים יותר לטורפים ולעטלפים מאשר למכפילי פרסה (Artiodactyla).
לאחד את קבוצות האפרוטריה יש הצדקה גאולוגית. כל קבוצות האפרוטריה ששרדו מקורם באפריקה. אפילו הפיל ההודי, התפצל משושלת אפריקה בערך 7.6 לפני מיליון שנים. עם התפצלות פנגאה, אפריקה ודרום אמריקה נפרדו משאר היבשות לפני פחות מ-150 מיליון שנים, ואחת מהשנייה לפני 80–100 מיליון שנים. לכן, לא מפתיע שהאותריים המוקדמים שהיגרו לאפריקה ודרום אמריקה היו מבודדים שם והתפתחו להתאמה לגומחות האקולוגיות הזמינות.
עם זאת, הצעות אלו שנויות במחלוקת. פליאונטולוגים מתעקשים באופן טבעי שעדויות מאובנים חייבות לקבל עדיפות על פני מסקנות מדגימות של ה-DNA של בעלי חיים מודרניים. באופן מפתיע יותר, עצי המשפחה החדשים הללו זכו לביקורת, לפעמים קשה, על ידי פילוגנטיקאים מולקולריים אחרים:
קצב המוטציות של ה-DNA המיטוכונדריאלי ביונקים משתנה מאזור לאזור - חלקים מסוימים כמעט ואינם משתנים וחלקם משתנים במהירות רבה ואף מראים שוני גדול בין פרטים באותו מין.
ה-DNA המיטוכונדריאלי של יונקים עובר מוטציות כל כך מהר שהוא גורם לבעיה הנקראת "רוויה", שבה רעש אקראי מטביע כל מידע שעשוי להיות קיים. אם חתיכה מסוימת של DNA מיטוכונדריאלי עובר מוטציה אקראית כל כמה מיליוני שנים, היא תשתנה מספר פעמים במהלך 60 עד 75 מיליון השנים מאז התפצלו הקבוצות העיקריות של יונקי השליה.
אבולוציה של קבוצות עיקריות של יונקים חיים > מתי התפתחו השליינים

מחקרים עדכניים בפילוגנטיקה מולקולרית מצביעים על כך שרוב סדרות השליינים התפצלו בסוף עידן הקרטיקון, (לפני כ-85–100 מיליון שנה), אך משפחות שליינים מודרניות הופיעו לראשונה מאוחר יותר, בתקופת האיאוקן המאוחר ובתקופת המיוקן המוקדם של התקופה הקנוזואית (כלומר לפני כ-30–50 מל"ש). לעומת זאת, אנליזות המתבססות על מאובנים, מגבילים את השליינים לתקופה שלאחר תחילת הקנוזואיקון (70 מל"ש).
אתרי מאובנים רבים מהקרטיקון (70–160 מל"ש) מכילים לטאות, סלמנדרות, ציפורים ויונקים שמורים היטב, אך לא את הצורות המודרניות של יונקים. ייתכן שהם פשוט לא היו קיימים, ושהשעון המולקולרי פועל במהירות במהלך קרינות אבולוציוניות גדולות. מצד שני, יש עדויות מאובנים משנת 85 לפני מיליון שנים של יונקים בעלי פרסות שעשויים להיות אבות קדמונים של הפרסתנים המודרניים.
מאובנים מוקדמים ביותר של רוב הקבוצות המודרניות מתוארכים לפליאוקן,(65-70 מל"ש) מעטים מתוארכים מאוחר יותר ומעטים מאוד מהקרטיקון, (לפני הכחדת הדינוזאורים). אבל כמה פליאונטולוגים, שהושפעו ממחקרים פילוגנטיים מולקולריים, השתמשו בשיטות סטטיסטיות כדי לבצע אקסטרפולציה לאחור ממאובנים של חברי קבוצות מודרניות והגיעו למסקנה שהפרימטים הופיעו בסוף הקרטיקון (70–80 מל"ש). עם זאת, מחקרים סטטיסטיים של תיעוד המאובנים מאשרים שיונקים היו מוגבלים בגודלם ובגיוון ממש עד סוף תקופת הקרטיקון, וגדלו במהירות בגודלם ובמגוון במהלך הפליאוקן המוקדם.
אבולוציה של תכונות יונקים > לסת ואוזן תיכונה

הדרוקודיום, שמאובניו מתוארכים לימי היורה הקדום, מספק את העדות הברורה הראשונה למפרקי הלסת והאוזן התיכונה של יונקים, שבהם מפרק הלסת נוצר על ידי עצמות הלסת התחתונה ועצם הקשקש (Squamosal bone), בעוד שעצם המפרק (Articular bone) ועצם המרובע (Quadrate bone) עוברים לאוזן התיכונה, שם הם ידועים בשם סדן (incus) ופטיש (malleus).
אבולוציה של תכונות יונקים > הנקה

הוצע כי תפקידה המקורי של ההנקה היה לשמור על לחות הביצים. חלק ניכר מהטיעון מבוסס על יונקי ביב (יונקים מטילים ביצים monotremes):
בעוד שביצה של בעלי שפיר עוברי מסוגלת בדרך כלל להתפתח הרחק מהמים, רוב ביצי הזוחלים זקוקות ללחות.
ליונקי ביב אין פטמות, אבל הם מפרישים חלב מכתם שעיר על בטנם.
במהלך הדגירה, ביצי מונוטרם מכוסות בחומר דביק שמקורו אינו ידוע. לפני הטלת הביצים, לקליפותיהן שלוש שכבות בלבד. לאחר ההטלה מופיעה שכבה רביעית עם מרכיבים שונים מאלו של השלושה המקוריים. החומר הדביק והשכבה הרביעית עשויים להיות מיוצרים על ידי בלוטות החלב.
תהליך זה עשוי להסביר מדוע הכתמים שמהם מפרישים יונקי הביב חלב הם שעירים. קל יותר לפזר לחות וחומרים אחרים על הביצה מאזור רחב ושעיר מאשר מפטמה קטנה וחשופה.
חוקרים גילו שחלבוני קזאין הופיעו כבר באב הקדמון של היונקים שהיה נפוץ לפני 200–310 מיליון שנים. עדיין לא ברור אם הפרשות של חומר לשמירת לחות הביצים הפכה להנקה בפועל בתרפסידים.
אבולוציה של תכונות יונקים > מערכת עיכול

האבולוציה של מערכת העיכול השפיעה על התפתחות היונקים. עם הופעת היונקים, מערכת העיכול השתנתה במגוון דרכים בהתאם לתזונה של בעל החיים. לדוגמה, לחתולים ולרוב הטורפים יש מעי גס פשוט, בעוד שלסוס בתור אוכל עשב יש מעי בעל נפח גדול. מאפיין קדום של מעלי גירה הוא הקיבה מרובת-החדרים (בדרך כלל ארבעה תאים), שהתפתחה לפני כ-50 מיליון שנה. יחד עם המורפולוגיה של המעי, חומציות הקיבה הוצעה כגורם מפתח המעצב את המגוון וההרכב של קהילות מיקרוביאליות המצויות במעי החולייתנים. השוואת חומציות הקיבה בין קבוצות טרופיות ביונקים וציפורים מראה שלאוכלי נבלות וטורפים יש חומציות קיבה גבוהה משמעותית בהשוואה לאוכלי עשב או טורפים הניזונים מטרף מרוחק פילוגנטית כמו חרקים או דגים.
למרות היעדר מאובן של המעי, ניתן להסיק אבולוציה מיקרוביאלית של המעי מיחסי הגומלין של בעלי חיים קיימים, חיידקים ומזון סביר. יונקים הם מטא-גנומיים בכך שהם מורכבים לא רק מהגנים שלהם, אלא גם מאלו של כל החיידקים הקשורים אליהם. המיקרוביוטה של המעיים התפתחה יחד עם התפתחות מיני יונקים עצמם. התבדלות הסתגלותית בין מיני יונקים מעוצבת בחלקה על ידי שינויים במיקרוביוטה של המעי. ייתכן שעכבר הבית התפתח לא רק עם חיידקים ייחודיים המאכלסים את מעיו אלא גם בתגובה להם.
אבולוציה של תכונות יונקים > שיער ופרווה

העדות הברורה הראשונה לשיער או פרווה היא במאובנים של קסטרוקאודה ו-Megaconus, מלפני 164 מיליון שנים באמצע תור היורה. לשני יונקים אלו יש פרווה כפולה של שיער, עם שער וגם פרווה תחתית, ולכן ניתן להניח שגם האב הקדמון המשותף האחרון שלהם היה כזה. חיה זו בוודאי הייתה מתקופת הטריאס מכיוון שהיא הייתה אב קדמון של ה-Tikitherium מתקופת הטריאס. מגילוי שאריות שיער ב-Coprolites מעידן הפרם, נראה שמקור שיער היונקים קדום יותר בקו הסינפסידי וקרוב לתרפסידים פלאוזואיים.
בידוד הוא הדרך ה"זולה" ביותר לשמור על טמפרטורת גוף קבועה למדי, מבלי לצרוך אנרגיה כדי לייצר יותר חום גוף. לכן, קיום שיער או פרווה הוא עדות טובה להומיאותרמיה, אבל לא עדות כה חזקה לקצב חילוף חומרים גבוה.
אבולוציה של תכונות יונקים > דם חם

דם חם הוא מונח מורכב ומעורפל, מכיוון שהוא מתייחס לחלק מהמרכיבים הבאים או לכולם:
אנדותרמיה, היכולת לייצר חום פנימי ללא מנגנוני התנהגויות כמו פעילות שרירית.
הומיאותרמיה, בקרה על טמפרטורת גוף קבועה למדי. לרוב האנזימים יש טמפרטורת פעולה אופטימלית; היעילות יורדת במהירות מחוץ לטווח זה. אורגניזם הומיאותרמי נדרש רק לאנזימים שמתפקדים היטב בטווח קטן של טמפרטורות.
טכימטבוליזם, שמירה על קצב חילוף חומרים גבוה, במיוחד בזמן מנוחה.
קשה לדעת הרבה על המנגנונים הפנימיים של יצורים שנכחדו, ולכן רוב הדיון מתמקד בהומיאותרמיה ובטכימטבוליזם. עם זאת, נראה שאנדותרמיה התפתחה לראשונה בסינפסידים שאינם יונקים כגון דיצינודונטים, בעלי פרופורציות גוף הקשורות לשימור חום, עצמות מועשרות בכלי דם ותעלות המאפשרות זרימה דרכם (Haversian canals), ואולי שיער. ייתכן שהאנדותרמיה התפתחה עד לתקופת האופיאקודון.
ליונקי הביב המודרניים יש טמפרטורת גוף נמוכה בהשוואה ליונקי כיס ושליינים, בסביבות 32°C. מנגנון ה-Phylogenetic bracketing מצביע על כך שטמפרטורת הגוף של יונקי הכתר לא הייתה נמוכה מזו של יונקי ביב קיימים.
אבולוציה של תכונות יונקים > סרעפת

סרעפת שרירית עוזרת ליונקים לנשום, במיוחד בזמן פעילות מאומצת. כדי שהסרעפת תעבוד, אסור שהצלעות יגבילו את הבטן, כך שניתן לפצות על התרחבות בית החזה על ידי הפחתת נפח הבטן ולהפך. ידוע של- Caseid (אנ') מהפליקוזרורים הייתה סרעפת, מה שמצביע על מקור מוקדם בסינפסידים. נראה כי פעלה ביעילות נמוכה וכנראה דרשו תמיכה מקבוצות שרירים אחרות ותנועת גפיים.
לצינודונים המתקדמים יש כלובי צלעות דמויי יונקים, עם צלעות מותניות מופחתות מאוד. זה מצביע על כך שלבעלי חיים אלה היו דיאפרגמות מפותחות יותר, היו מסוגלים לפעילות מאומצת לתקופות ארוכות למדי ולכן היו בעלי קצב חילוף חומרים גבוה. מצד שני, ייתכן שכלובי הצלעות דמויי היונק התפתחו כדי להגביר את הזריזות. עם זאת, התנועה של התראפסידים המתקדמים התבססה על הגפיים האחוריות שמספקות את כל הדחף בעוד שהגפיים הקדמיות רק ניהלו את החיה, במילים אחרות תראפסידים מתקדמים לא היו זריזים כמו היונקים המודרניים או הדינוזאורים המוקדמים. כלומר הרעיון שהתפקיד העיקרי של כלובי הצלעות הדומים לאלו של היונקים היה להגביר את הזריזות מוטל בספק.
אבולוציה של תכונות יונקים > מוֹחַ

ליונקים המוח הגדול ביותר ביחס לגודל הגוף, בהשוואה לקבוצות חיות אחרות. ממצאים אחרונים מצביעים על כך שהאזור הראשון במוח שהתרחב היה זה המעורב בריח. מדענים סרקו את הגולגולות של מיני יונקים מוקדמים מלפני 190–200 מיליון שנה והשוו את צורות מארז המוח למינים מוקדמים יותר שלפני היונקים; הם גילו שאזור המוח המעורב בחוש הריח היה הראשון שהוגדל. ייתכן ששינוי זה אפשר ליונקים המוקדמים הללו לצוד חרקים בלילה כאשר הדינוזאורים לא היו פעילים.
לאחר הכחדת הדינוזאורים לפני 66 מיליון שנה, היונקים החלו לגדול כי נישות חדשות נעשו זמינות, אך מוחם פיגר מאחורי גופם בעשרת מיליון השנים הראשונות. יחסית לגודל הגוף, המוח של יונק פליאוקן היה קטן יחסית לזה של יונקים מזוזואיקונים. רק בתקופת האיאוקן החל גודל מוחות היונקים להדביק גודל את גופם, במיוחד באזורים הקשורים לחושיהם.
אבולוציה של תכונות יונקים > מוֹחַ > ראו גם

דבר אינו הגיוני בביולוגיה אלא לאורה של האבולוציה
היסטוריה אבולוציונית של החיים
אבולוציה של פרסות
אבולוציה של מכפילי פרסה
אבולוציה של מפריטי פרסה
יורמאיה
בעלי ניבי חרב
דמויי יונקים
בעלי שפיר עוברי
שמורת עין אפק

| --- | --- |

"השביל הצף" מעל לביצה
 מידע כללי
 סוג:  שמורת טבע
 תאריך הכרזה:  5 ביוני 1979 הרחבה ב-18 במאי 1994
 כניסה בתשלום:  בתשלום
 נתונים ומידות
 שטח:  0.668 קמ"ר
 גובה ממוצע:  10 מטר מעל פני הים
 מאפיינים עיקריים:  שרידי ביצות ועתיקות
 צומח:  בין היתר, צמחי מינים נדירים כגון נימפאה כחולה, סם הכלב המזרחי וסחלב הביצות
 בעלי חיים:  המין האנדמי לבנון הירקון, עופות מים, תאואים, חזירי בר
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  עמק זבולון
 קואורדינטות:  32°50′46″N 35°06′43″E﻿ / ﻿32.846072°N 35.111969°E﻿ / 32.846072; 35.111969
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) עין אפק(למפת הגליל המערבי רגילה) עין אפק(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין אפק(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין אפק
 
רחבת הכניסה אל השמורה
שמורת עין אפק, הידועה גם כשְׁמוּרַת בִּצַּת אֲפֵק, היא שמורת טבע בעמק זבולון, מזרחית לקריית ביאליק. השמורה כוללת הן את המעיינות והביצות המהווים את מקורו של נחל נעמן והן את האתר הארכאולוגי תל אפק. השמורה הוכרזה ב-1979 והיא משתרעת על פני 660 דונם. ב-1996 הוכרה השמורה כ"אתר ראמסאר" בהתאם לאמנת ראמסאר לשימור ולפיתוח בר-קיימא של בתי גידול לחים.
מקור שם השמורה בתל שרידים של עיר קדומה בשם אפק, שנזכרת במקרא כחלק מנחלת שבט אשר: ”לְמַטֵּה בְנֵי-אָשֵׁר לְמִשְׁפְּחוֹתָם... וְעֻמָה וַאֲפֵק, וּרְחֹב” (יהושע י"ט 24-30). מקור השם באפיקי המים הרבים באזור (נחל נעמן).
היסטוריה

בראשית התקופה הכלקוליתית, החלו בני אדם להתגורר ליד המעיינות שהיו אז סמוכים לחוף הים ובתקופת הברונזה הקדומה נוסדה במקום עיר נמל כנענית. בתקופת הברונזה התיכונה מוזכרת אפק בתעודות מצריות ובתקופת הברזל, בימי ממלכת ישראל, הייתה במקום עיר פיניקית.
בתקופה הצלבנית, במהלך המאות ה-12 וה-13, נבנתה חווה צלבנית מבוצרת על ראש תל אפק, כנראה בסיס הכוח לנחלה ההוספיטלרית של כורדנה. המעיין בעין אפק שימש להפעלת טחנות קמח. בסמוך למקור המים נבנה על ידי ההוספיטלרים מכלול של טחנות קמח וסכר. שרידי המכלול מכוסים בסבך ובשנות האלפיים, לא ניתן להבחין בהם (המכלול ההוספיטלרי נמצא בסמוך לשביל הצף החוצה את השמורה באזור המזרחי). טחנה זו היא כמשוער הטחנה המוכרת במקורות כטחנת ריקורדאנה (Recordane או Ricordane). מאוחר יותר בנו גם בני המסדר הטֶמפּלָרִי למרגלות המבנה המבוצר שעל תל אפק טחנת קמח מבוצרת במגדל שמירה דו קומתי וסכר מרשים שאגם את מי המעיין ויצר אגם ששימש את טחנות המגלש שנבנו במקום והקיימות עד היום. למרגלות הטחנה עברה דרך צלבנית חשובה שחצתה על גשר את ערוץ הנעמן והובילה מעכו לחיפה. טחנה זו היא כמשוער הטחנה הנזכרת במקורות כטחנת דעוק או דוק (Doke). מקור השם כנראה בתל דעוך הנמצא מצפון מערב לתל אפק ושהיה מרכזה של נחלה חקלאית בשם דוק שהשתייכה למסדר הטמפלרי. מאוחר יותר כשהטחנה ההוספיטלרית במעלה הנחל נעלמה בביצות, קיבלה טחנת דוק את שמה - טחנת כורדני. הקרבה בין התחנות וההסתמכות של שני המכלולים על אותו מקור מים היוו בסיס לסכסוך מתמשך בין אבירי המסדר הטמפלרי וההוספיטלרי שהתעמתו על אופן הפעלת הטחנות, הגובה הרצוי של המים, השימוש במים ומעבר סירות בנחל ושלשם הכרעתו נדרשה התערבות של האפיפיור. הטחנות שימשו כספק הקמח העיקרי לעיר עכו, שהפכה מאוחר יותר לבירת ממלכת הצלבנים. טחנות הקמח הונעו על ידי מים עד ראשית המאה ה-20, עת נדחקו על ידי מנועי דיזל.
מהתקופה העות'מאנית ועד ראשית המאה ה-20 נקרא המקום "כורדאני".
בשנת 1924 רכשה הקרן הקיימת לישראל את טחנת הקמח והשטח סביבה. האגם שימש כחווה לגידול דגי קרפיון, שבה עבדו בתחילה פועלים שכירים שהוחלפו מאוחר יותר בפלוגות עבודה. לאחר מכן שימש המקום כאתר זמני לגרעיני קיבוצים אחרים.
במהלך המרד הערבי הגדול, בשנת 1936, נוספה על גג הטחנה עמדת בטון לתצפית ושמירה על מקורות המים ועל הכביש הראשי הסמוך (כיום כביש 79). בשנת 1942 התירה הקרן הקיימת לקיבוץ משמר הים לעבד חלק מן האדמות בסמוך. באותה תקופה שכן הקיבוץ דרומית לעכו בסמוך לחוף הים. בשנת 1946 עבר הקיבוץ מזרחית למבנה טחנת הקמח (מיקומו נוכחי) ושינה את שמו לקיבוץ אפק.
כיום עומדת במרכז השמורה טחנת הקמח המשמשת כמוזיאון אתנוגרפי קטן. בראש תילן של הערים הקדומות מצויה תצפית שממנה נשקף כל עמק עכו וההרים שמקיפים אותו.
במסגרת מחיר למשתכן נבנתה בצמוד לשמורה שכונה חדשה בשם "נאות אפק" השייכת לשטחה המוניציפלי של קריית ביאליק.
טחנת הקמת הצלבנית
מראה המקום לפני 1948
דייג של דגי קרפיון בבריכות "כורדאני". ברקע, טחנת הקמח; אוגוסט 1934