עוזי אורנן
השקפת עולמו בנושאי דת ומדינה

דעותיו ופועלו, כפי שבאו לידי ביטוי בפרסומים הרבים, צידדו בהפרדת הדת מהמדינה, תוך התייחסות חרדה להתגברות הכפייה הדתית וגידול כוחם של גופים שמרניים בישראל. בין פעולותיו: היוזמה לרישום "ישראלי" בסעיף הלאום בתעודת הזהות, תמיכה בביטול המבחנים הדתיים למתן אזרחות ישראלית, והתנגדות לברית מילה.
דעותיו של אורנן בנושאי דת ומדינה הוצגו ללא כחל וסרק, לעיתים תוך שימוש במונחים לוחמניים ומתגרים. את לוז דעתו הגדיר בעצמו באחד הראיונות:
אני מאמין שאני אדם. מאמין בשוויון ערך האדם, בשוויון בין בני אדם; כופר לחלוטין בקיומם ובהתערבותם של כוחות על-אנושיים כלשהם, למעט כוחות טבע אקראיים, כאוטיים. אני אתאיסט מוחלט. כולנו אחראיים וערבים זה לזה. רעיון 'העם הנבחר' הוא הבל ורעות רוח. אין לי אפיפיור כלשהו, ועלי לפעול ללא לאות וללא הרף להגביר את החיוב ולהדוף את השלילה שבתוכנו. נקודה.
אורנן תמך בהפרדת הדת מהמדינה והתנגד בחריפות לכפייה דתית, ולמי שמייצג בעיניו כפייה כזו. כשנשאל איך יש למחות נגד הכפייה הדתית, ענה: "צריכה להיות מרידה בדברים האלה, מרידה ממש, עם תליות על עמודי חשמל". בהמשך הראיון אמר: "זה לא ילך בלי זה ואני לא חוזר בי. אלימות נגד הדתיים תשכנע אותם לא ללכת בדרך הזו"... "להכות במלוא מובן המילה, על ידי חרם כלכלי, על ידי הסרת המחסומים בכבישים בכוח בשבתות, ועל ידי זה שיזרקו אותם מן הכבישים". בהמשך הוסיף אורנן ופירט שלל דרכים מעשיות להשגת חזונו, כגון הימנעות מניהול משא ומתן עם מוסדות דתיים, הימנעות מהליכה לרבנות לשם נישואים או גירושים ומציאת תחליפים כמקובל בחוץ לארץ. אורנן טען שהדתיים הגיעו להישגים תוך הפעלת כוח, כגון מניעת התחבורה בשבתות וחגים בכבישים מסוימים על ידי יידוי אבנים, לכן הציע להפעיל כוח נגדי, כדי לחדש את הנסיעה באותם כבישים.
דברי אורנן על תלייה על עמודי חשמל גררו מחאה במליאת הכנסת, ופנייה ליועץ המשפטי לממשלה, שנדחתה.. בראיון שנערך עשר שנים לאחר הראיון הראשון, הוא ציין כי "זה היה דימוי ציורי", אך הדגיש כי אינו חוזר בו, והוסיף: "איני מאמין שאפשר יהיה להיפטר מהדתיים ללא שימוש בכוח ברוטלי", וכי "יש להפר חוקים בגלוי... לפרוץ את המחסומים בכוח. זו בפירוש אלימות, אבל אסור להיבהל ממנה... מלחמת תרבות לא מספיקה כאן. צריך לצאת למלחמה ממשית". בשנת 2011 כתב שמעולם לא אמר "צריך לתלות חרדים על עמודי חשמל", ושדבריו סולפו, משום ש"מרד מכוון נגד השלטון, נגד המשטרה, נגד הצבא" ו"אין לו שום קשר לפוגרום נגד יהודים".
לפי השקפתו של אורנן, בארץ ישראל, בעת החדשה, נוצר לאום חדש, הלאום הישראלי המתבסס על הטריטוריה ועל השפה העברית, ללא קשר לדת היהודית ומשום כך הוא רואה את עצמו בן לאומה הישראלית וכאתאיסט אינו רואה עצמו יהודי, כי היהדות בעיניו היא רק דת. יתר על כן, במדינת ישראל אורנן רואה מאבק בין הלאום הישראלי, שלפי השקפתו אינו תלוי דת ובין היהדות המנסה להשתלט על אורחות החיים המקומיים. אורנן רואה את הלאום הישראלי כלאום פתוח, שהצטרפות אליו לא תלויה בדת. לדעתו של אורנן, על פי תיקון חוק השבות 1970 אין בישראל "יהודים חילונים" והוא נאבק למען קבלת הכרה בכך שיש לאום "ישראלי", כדי לאפשר לאזרחים ישראלים החפצים בכך להירשם במרשם האוכלוסין כישראלים ולא כיהודים. בהקשר זה הצהיר אורנן: "אני לא יהודי. אין לי שום קשר ליהדות. אני ישראלי, וזו ארצי".
אורנן שאף למדינת ישראל שתושביה יודעים שהיא מדינת כל אזרחיה, מדינה דמוקרטית ושוויונית, שאין בה הבדלים לפי מוצא, דת או השקפות עולם, מדינה בה יש הפרדה בין דת למדינה ובה כל הילדים לומדים בבתי ספר עבריים ממלכתיים, לפי תוכנית לימודים אחידה והכל משרתים בצבא. הוא הציע להגיע לכך בצורה הדרגתית.
ביקורתו של אורנן מופנית גם כלפי המפלגות החילוניות, שמאז דוד בן-גוריון ועד ההווה, במאבקן הפנימי, כדי לשמור על השלטון בידן, וכדי להשיג את תמיכת הדתיים הן הביאו לכך "שהיהדות השתלטה על כל חלקה טובה בחיינו, היא מחנכת את הנוער לצרות אופקים, לשנאה כלפי כל מי שאינו יהודי, לתחושת 'אתה בחרתנו', שהיא רעל גזעני קטלני, לחוסר דמוקרטיה, ואת כל הדברים הללו היא עושה בתמיכת השלטון החילוני."
בשנת 2000 פנה (במסגרת עמותת "אני ישראלי") למשרד הפנים וביקש להירשם תחת הלאום "ישראלי", אך בקשתו נדחתה. בסוף 2003 פתח אורנן במאבק משפטי לשינוי רישום סעיף הלאום בעניינו, ובסוף ההליך ניתן פסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים שבו דחה בית המשפט העליון העתירה, מהסיבה של היעדר הוכחת קיומו של לאום ישראלי.