stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנסס גלסנר לי
ביוגרפיה > חיים מקצועיים

גלסנר לי החלה להיות בקשר עם ג'ורג' בורגס מגראת', שהיה חבר לכיתה של אחיה בלימודי רפואה בהרווארד. מגראת' התעניין בפרט בחקירת מקרי רצח. לאחר שהפך מגראת' לחוקר רפואי ראשי בבוסטון, השניים הביאו להחלפת חוקרי מקרי המוות שם באנשי מקצוע רפואיים. בזכות תרומתה של גלסנר לי הוקמה בשנת 1931 באוניברסיטת הארוורד מחלקת רפואה משפטית, הראשונה שהוקמה בארצות הברית. בנוסף תרמה לאוניברסיטה ספריה על שם ג'ורג' בורגס מגראת'. בנוסף תרמה ל-The Harvard Associates
in Police Science, ארגון לאומי לקידום המדע הפורנזי, בו ישנה מחלקה המוקדשת לה - בית הספר ללימודי רצח הנקרא על שמה "the Frances Glessner Lee Homicide School".
במהלך שנות הארבעים והחמישים, גלסנר לי אירחה סדרת סמינרים חצי-שנתיים בנושא חקירות מקרי רצח. בלשים, תובעים וחוקרים הוזמנו לסמינר שבועי בו גלסנר לי הציגה את הפרויקט "לימודים בקליפת אגוז של מוות לא מוסבר" (Nutshell Studies of Unexplained Death), דגמים מיניאטורים של 20 זירות רצח, המתבססים על מקרי רצח מורכבים ונועדו לבחינת יכולת הנוכחים בסמינר לאסוף את כלל הראיות הרלוונטיות למקרה. גלסנר לי הקדישה תשומת לב לכל הפרטים הקטנים שבזירה. עלות הכנת כל דגם הייתה כ-3000 עד 4500 דולר. 18 מהדגמים המיניאטורים עוד משמשים ללמידה בלימודי מדע השיטור בהארוורד (Harvard Associates in Police Science).
בשל עבודתה הרבה, קיבלה גלסנר לי את דרגת הקפטן לשם כבוד בתחנת המשטרה של מדינת ניו המפשייר (New Hampshire State Police) ב-27 באוקטובר 1943, מה שהפך אותה לאישה הראשונה שהצטרפה ל"איגוד מפקדי המשטרה הבינלאומי" (International Association of Chiefs of Police).
לקריאה נוספת

הספר "18 מיתות קטנות" שנכתב על ידי ברוס גולדפרב (18 Tiny Deaths: The Untold Story of Frances Glessner Lee and the Invention of Modern Forensics, by Bruce Goldfarb", מציג את הביוגרפיה של פרנסס גלסנר לי, וגם את השנים הראשונות של המדע הפורנזי הממוסד בארצות הברית.
הסרט "רצח בקליפת אגוז: סיפורה של פרנסס גלסנר לי", בביומה של סוזן מרקס, הוקרן לראשונה ב-18 בנובמבר 2017 בגלריית רנוויק (Renwick Gallery) . בגלריה זו גם מוצגים 18 דגמים מיניאטורים מתוך הפרויקט שלה "לימודים בקליפת אגוז של מוות לא מוסבר".
הערות שוליים

↑  John Jacob Glessner באתר Geni
↑  The Tiny, Murderous World Of Frances Glessner Lee באתר npr,‏ 18 בנובמבר 2017
↑  מעמודי התווך של המדע הפורנזי – האישה שייסדה כמעט לבדה את הרפואה המשפטית בארצות הברית באתר המכון למדע פורנזי, 23 בפברואר 2020 (מאורכב)
↑  George Burgess Magrath באתר Glessner House
↑  Harvard Associates in Police Science, Inc
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008116377005171  BIBSYS: 1606126540718  LCCN: n2001078891  RKD: 333670  SNAC: w6tn567b  VIAF: 55959463   WorldCat (עם VIAF): 55959463
צבי לוין

רישום של צבי לוין בתלבושת טקסית של נשיא הבונים החפשים. הרישום נעשה ב-1976 על ידי הציירת Micheline Even
צבי לוין (30 במאי 1911 - 26 באוקטובר 2000) היה פעיל ציבור, תעשיין, חזן, ועיתונאי ישראלי. הוא כיהן פעמיים כנשיא גדול של הלשכה הגדולה למדינת ישראל של הבונים החופשים בישראל, שימש עורך "הבונה החופשי" במשך 17 שנים, וחיבר את הספר "הבניה החפשית היא דרך חיים". לוין הוא יקיר העיר תל אביב-יפו.
ביוגרפיה

לוין נולד בירושלים בג' בסיוון ה'תרע"א לאביו אליהו מיכל בן-ציון, בנו של צבי הירש מסלאנט, שעלה מרוסיה בסוף המאה ה-19, ולאמו דבורה נוטקין, נכדתו של נתן נטע נוטקין, מצאצאי הגאון מווילנא, שמשפחתה התגוררה בארץ ישראל מאז אמצע המאה ה-19. בילדותו התגורר בשכונת אבו בסל, למד בחדר בבית ישראל ולאחר מכן בתחכמוני, כולם בירושלים. בעת מלחמת העולם הראשונה היגר עם משפחתו לדמשק, שם למד בבית הספר העברי בהנהלת יהודה בורלא ובבית הספר אליאנס הצרפתי. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה והשיבה לתל אביב נמנה עם מייסדי "חוגי הנוער הלאומי" בתל אביב (שהצטרפו אחר כך לבית"ר). ב-1928 הוא מוזכר בדאר היום⁩ כאיש מפתח בברית טרומפלדור, שמה המקורי של בית"ר. בין השנים 1933-1934 שרת כקצין הנציבות של בית"ר.
ערך את העיתונים "אבוקה" ו"משואות", וגם כיהן כעורך "המשקיף הספורטיבי", שהופץ יחד עם עיתון "המשקיף". סייע לאביעזר ילין בעריכת העיתון "המכבי", וייסד את שבועון הספורט הראשון בישראל "הספורט הלאומי". במקביל היה פעיל בתנועת "מכבי", וכמזכיר הסניף התל אביבי של התנועה סייע רבות בהכנות למכבייה הראשונה.
הצטיין מילדותו במוזיקה, הן בנגינה והן בזמרה. בבית-הספר היסודי ניגן בחצוצרה בתזמורת בית הספר ושר במקהלה. בבית-הספר התיכון החל לעבור לפני התיבה, ותוך כמה שנים היה לחזן, במשך השנים עסק בזמרה ובחזנות כמקצוע משני. הוא למד אצל המנצח ליאו ליוב, החזן זבולון קוורטין ואחרים, ונודע בקול הבריטון שלו ובסגנונו המיוחד בתפילה. במקביל למד פיתוח קול וזמרה, עמד בראש מקהלת "אקורד", נבחר כזמר הבריטון המוביל של מקהלת תל אביב, והופיע לפני קהל וברדיו ירושלים.
כששהה המנצח המפורסם ליאו ליוב בארץ הצטרף, יחד עם אחיו הצעיר דב לוין, למקהלה שלו, והיה הסולן שלה כל שנות קיומה. שימש כחזן שני לחזנים קוורטין ויצחק מן שהתפללו בתל אביב. שנים רבות עסק בחזנות והופיע בתפילות בתל אביב ובירושלים והיה חבר פעיל בוועד ארגון החזנים בישראל.
ב-1947 יצא לארצות הברית, שם הופיע כחזן וכזמר וזכה להצלחה.
כאשר זכה בתואר יקיר העיר תל אביב בשנת 1984, נתבקש לשאת דברים בטקס, אך בחר לשיר את יצירתו של קוורטין ל"אבינו מלכנו זכור כי עפר אנחנו".
עיקר מקצועו היה ענף הדפוס, אליו נכנס בשנת 1940, בדפוסו של משה שהם בתל אביב. תוך זמן קצר היה למנהל הדפוס ובמשך השנים נחשב לאחד המומחים הראשונים במעלה במקצוע הדפוס.
הקים וייסד את דפוס "אבוקה" שהתמחה בהוצאה לאור של ספרי חוק ומשפט וספרים בערבית. כן הדפיס במשך עשרות שנים את השבועון "הד החינוך", הירחון "החינוך" ופרסומים אחרים של הסתדרות המורים.
לוין היה אחיו של שופט בית המשפט העליון וחבר מסדר הבונים החופשים, דב לוין. בשנת 1935 נישא לבת שבע לבית פלדמן. לשניים נולדו בת ובן. בנם הוא המתרגם והמשורר עמשי לוין.
נפטר בתל אביב בכ"ז בתשרי ה'תשס"א.
בניה חפשית

את אידאולוגיית הבנייה החפשית קיבל מאביו, אליהו מיכל בן-ציון לוין, שקודש למסדר בדמשק והיה ממקימי לשכת חירם. הוא הצטרף לבונים החופשיים ב-17 בנובמבר 1937, בלשכת חירם, יחד עם אחיו אריה. בשנת 1958 נבחר לנשיא לשכת חירם. והוא נבחר לנשיא גדול של הלשכה הגדולה למדינת ישראל בפעם הראשונה באוקטובר 1974 ובפעם השנייה באפריל 1976. כמו כן ערך במשך 17 שנים, את העיתון הרשמי של המסדר, "הבונה החופשי", והגה ויזם את הקמת לשכת הלואיסים "עלומים" (ב-1968) והיה אף נשיא בה בתחילת דרכה (1969-1970).
הערות שוליים

↑  David Tidhar, 1472 | Encyclopedia of the Founders and Builders of Israel, www.tidhar.tourolib.org
↑  דוד תדהר (עורך), "אליהו-מיכל (בן-ציון) לוין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1472
↑  דאר היום⁩, בירתנו יום-יום, באתר www.nli.org.il, ‏25 ספטמבר 1928
1 2 3  ⁨המשקיף⁩⁩, ⁨,"מצודת זאב" לקראת הימים הנוראים, באתר www.nli.org.il, ‏13 ספטמבר 1940
↑  ⁨המשקיף⁩, ⁨היחיד והצבור, באתר www.nli.org.il, ‏23 יולי 1947
↑  ⁨המשקיף⁩, כל חומר בכתב בקשר עם "המשקיף הספורטיבי", באתר www.nli.org.il, ‏⁨12 מאי 1946
↑  הארץ⁩, ⁨מסיבה לחזן י' מילר, באתר www.nli.org.il, ‏16 ספטמבר 1938
1 2  עקיבא צימרמן,  "מי היה החזן צבי לוין", לשמוע אל הרינה ואל התפילה
↑  הבוקר, ⁨למר צבי לוין ורעיתו ברכה לבבית, באתר www.nli.org.il, ‏8 מאי 1949
↑  מעריב, ⁨"הבונים החפשים' יערכו עליה המונית לרגל ב־1976, באתר www.nli.org.il, ‏11 אוגוסט 1975
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007600918405171  LCCN: no2022044387  VIAF: 516147266560635480100   WorldCat (עם VIAF): 516147266560635480100
צ'שניובקה

| --- | --- |

 
צ'שניובקה (בקרואטית: Češnjovka) היא נקניקיית שום בשר חזיר חריפה קרואטית מאזור טורופוליה (Turopolje).
מאפיינים

צ'שניובקה היא נקניקיית חזיר מסורתית מהמטבח הקרואטי. הבשר מגיע מחזיר טורופוליה, גזע חזירים במקור ממרכז קרואטיה. הנקניקיה מקבלת את החריפות הקלה שלה מכמות גדולה של שום שמתווספת לבשר הנקניק. השום גם נותן לנקניקייה את שמה, שניתן לתרגם כ"נקניקיית שום".
הצריכה

בעיירה סאמובור (Samobor), שבה צ'שניובקה היא מומחיות מקומית פופולרית, הנקניקיה משולבת בדרך כלל עם החרדל של העיר עצמה, Samoborska muštarda. היא נמכרת בדוכני מזון רבים ברחבי מרכז וצפון קרואטיה, במיוחד בתקופת החורף. תוספות פופולריות כוללות כרוב כבוש או מחית תפוחי אדמה עם חזרת טרייה מגוררת.
נקניקיית השום הזו משלימה את המנה Mješano meso, הידועה גם בשם גריל קרואטי, הנפוץ במסעדות קרואטיות רבות.
ראו גם

רשימת נקניקיות
רשימה של מנות קרואטיות
הערות שוליים

↑  "Češnjovka". AtlasMedia Ltd. (באנגלית). 2023-09-09. נבדק ב-2023-09-09.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "צ'שניובקה".
צבי לוטקר

| --- | --- |
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מנחה לדוקטורט:  בועז פת-שמיר 
 תלמידי דוקטורט:  Hadassa (Katz) Daltrophe 
 
צבי לוטקר הוא מדען מחשב ישראלי העוסק בתחומי מדעי הרוח הדיגיטליים, בינה מלאכותית וחישוב מבוזר. לוטקר הוא פרופסור חבר בפקולטה להנדסה על שם אלכסנדר קופקין באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2018 זכה בפרס SIROCCO לחדשנות במחשוב מבוזר על תרומתו לאלגוריתמי רשת ובמיוחד על תרומתו לתחום הרשתות החברתיות.
לוטקר הוא מחבר הספר "ניתוח נרטיבים ברשתות חברתיות" (ספרינגר, 2021).
הוא בנו של הצייר הישראלי עודד לוטקר.
השכלה

לוטקר קיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת תל אביב בשנת 2003 בהנחייתו של פרופסור בועז פת-שמיר.
מחקר

לאחר קבלת הדוקטורט עבד לוטקר כחוקר פוסט-דוקטורט ב־INRIA בסופיה אנטיפוליס, צרפת וב-Max-Planck-Institut für Informatik בגרמניה. משנת 2004 עד 2006 שימש כחוקר פוסט-דוקטורט בקבוצת המחקר Centrum voor Wiskunde en Informatica בהולנד. בשנת 2006 הצטרף כמרצה לאוניברסיטת בן-גוריון. בשנת 2012 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטה זו. בשנת 2014, יצא לוטקר לשבתון ועבד כפרופסור אורח באוניברסיטת פריז דידרו בצרפת. משנת 2018 הוא מועסק כפרופסור חבר באוניברסיטת בר-אילן.
הערות שוליים

↑  "Prof. Zvi Lotker". The Bar-Ilan University (BIU) Research Authority (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-10-29.
↑  "Exploring Social Networks, Communication Systems, Clustering and More with the Wolfram Language in These New Books—Wolfram Blog". blog.wolfram.com (באנגלית). נבדק ב-2021-10-29.
↑  "Sirocco 2018 - SIROCCO Prize". sites.google.com (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-10-29.
↑  Lotker, Zvi (2021). Analyzing Narratives in Social Networks (באנגלית בריטית).
↑  "danapolymorphism - Oded_Lotker". sites.google.com (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-12-20.
↑  Lotker, Zvi (2003). ALGORITHMS IN NETWORKS (PDF) (באנגלית). Tel Aviv: TEL-AVIV UNIVERSITY.
↑  "Zvi Lotker - The Mathematics Genealogy Project". www.mathgenealogy.org. נבדק ב-2021-10-29.
↑  "ReaSoN". hypatia.cs.ualberta.ca. נבדק ב-2021-12-27.
↑  Klasing, Ralf; Lotker, Zvi; Navarra, Alfredo; Perennes, Stephane (2005), "From Balls and Bins to Points and Vertices", Algorithms and Computation, Berlin, Heidelberg: Springer Berlin Heidelberg: 757–766, doi:10.1007/11602613_76, ISBN 978-3-540-30935-2, נבדק ב-2021-12-27
↑  Elbassioni, Khaled; Lotker, Zvi; Seidel, Raimund (2006). "Upper bound on the number of vertices of polyhedra with -constraint matrices". Information Processing Letters. 100 (2): 69–71. arXiv:cs/0507038. doi:10.1016/j.ipl.2006.05.011. ISSN 0020-0190.
↑  Fraigniaud, Pierre; Lebhar, Emmanuelle; Lotker, Zvi (2006), "A Doubling Dimension Threshold Θ(loglogn) for Augmented Graph Navigability", Algorithms – ESA 2006, Lecture Notes in Computer Science, vol. 4168, Berlin, Heidelberg: Springer Berlin Heidelberg, pp. 376–386, doi:10.1007/11841036_35, ISBN 978-3-540-38875-3, נבדק ב-2021-12-27
↑  ALON, NOGA; AVIN, CHEN; KOUCKÝ, MICHAL; KOZMA, GADY; LOTKER, ZVI; TUTTLE, MARK R. (2011-04-07). "Many Random Walks Are Faster Than One". Combinatorics, Probability and Computing. 20 (4): 481–502. doi:10.1017/s0963548311000125. ISSN 0963-5483.
↑  "Improved Degree Bounds and Full Spectrum Power Laws in Preferential Attachment Networks". www.kdd.org. נבדק ב-2021-12-27.
↑  ""Zvi Lotker"". archives.liafa.univ-paris-diderot.fr. נבדק ב-2021-12-27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007417428005171  dblp: 74/3704  LCCN: nb2018024453  MGP: 85215  VIAF: 58154440071935341219   WorldCat (עם VIAF): 58154440071935341219
פייטה

ערך זה עוסק בשם כולל ליצירות אמנות המציגות את מרים ובנה ישו. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הפייטה של מיכלאנג'לו (1499), בוותיקן.
הפייטה הפלורנטינית (מיכלאנג'לו, 1555) בפירנצה
פייטה (באיטלקית: Pietà; רחמים) היא שם כולל ליצירות אמנות שנושאן הוא הצגת מרים המערסלת את בנה ישו המת, לאחר שהורד מן הצלב. באמנות בכלל, וברחבי העולם הנוצרי בפרט, רווחות יצירות אמנות שנושאן הוא תחנות בחייו של ישו, כפי שמתוארות בברית החדשה על ידי השליחים (ארבע הבשורות על פי מתי, לוקס, מרקוס ויוחנן).
יצירות אמנות המתארות את הפייטה התפתחו במאה ה-14 בגרמניה (למשל בעיר אשוויילר מוצגת בכנסייה יצירה משנת 1360). המפורסמת ביותר היא הפייטה של מיכלאנג'לו, שנמצאת בקריית הוותיקן. היא הושלמה בשנת 1499, כשמיכלאנג'לו היה בן 24, והיא נחשבת בקרב רבים לאחת מיצירותיו הגדולות ביותר. מיכלאנג'לו יצר בתקופה מאוחרת פייטה נוספת, הפייטה הפלורנטינית.
הפייטה (Lederpieta) באשוויילר משנת 1360 לערך
צב רך אמריקני

| צב רך אמריקני |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: צבים
תת־סדרה:: צבים חבויי-צוואר
משפחה:: צבים רכים
סוג:: צב רך אמריקני
שם מדעי
 Apalone ‏רפינסק, 1832

צב רך אמריקני (שם מדעי: Apalone) הוא סוג של צב ממשפחת צבים רכים החי באמריקה הצפונית מקנדה ועד צפון מקסיקו.
צבים אלה בעלי חוטם מוארך ואף דמוי חדק והם בעלי שריון שטוח וראש קטן. הם חיים במקווי מים ומותאמים לחיים בהם באמצעות כפותיהם הגדולות ושריונם השטוח. צבעם ירוק כהה עד שחור. הבטן לבנה או צהובה.
הצבים חיים במקווי מים רדודים ואיטיים ומחפשים טרף מימי.
מינים

צב רך פלורידה (Apalone ferox)
צב רך חלק (Apalone mutica)
צב רך קוצני (Apalone spinifera)
צב רך אסייתי ענק

| צב רך אסייתי ענק |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: זאורופסידה
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: צבים
תת־סדרה:: צבים חבויי-צוואר
משפחה:: צבים רכים
סוג:: צב רך ענק
מין:: צב רך אסייתי ענק
שם מדעי
 Pelochelys cantorii ‏גריי, 1864

צב רך אסייתי ענק או צב רך קנטור (שם מדעי: Pelochelys cantorii) הוא מין של צב שחי בהודו ודרום-מזרח אסיה. הוא קרוי ע"ש החוקר תיאודור קנטור (Theodore Edward Cantor). זהו המין הגדול ביותר במשפחת הצבים הרכים.
אורכו של צב ענקי זה עולה על 1.8 מ' ויכול להגיע למשקל 100 ק"ג. הוא בעל שריון רך וגוף בצבע כתום-סגול שטוח. הראש קטן ובעל חדק גדול, כפות ענקיות וזנב קצר. הצב מותאם לחיים במים ויודע לשחות מהר.
הוא חי באגמים נהרות איטיים וגדות מהודו ועד אינדונזיה. צב זה שוחה לאט על הקרקעית ומתחבא בחול. הוא טורף מארב הניזון ממגוון מינים של סרטנים, רכיכות ודגים אותם הוא בולע בפיו הגדול.
צב זה מצוי בסכנת הכחדה בטבע עקב אובדן בית גידולו.
הערות שוליים

↑  צב רך אסייתי ענק באתר הרשימה האדומה של IUCN
צ'אנטאוויר

| --- | --- |
הכנסייה הקתולית בכפר (2006)
הכנסייה הקתולית בכפר (2006)
 מדינה:  סרביה סרביה
 פרובינציה:   וויבודינה
 מחוז:  באצ'קה הצפוני
 תאריך ייסוד:  1462
 שטח:  94.8 קמ"ר
 גובה:  121 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  6,591 (2011)
  ‑ צפיפות:  83 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  45°55′13″N 19°45′47″E﻿ / ﻿45.92028°N 19.76306°E﻿ / 45.92028; 19.76306
 אזור זמן:  UTC +1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סרביה מוגדלת) בלגרד נובי סאד  ניש קראגויבאץ זרניאנין פנצ'בו צ'אצ'אק נובי פאזאר  קראלייבו קוסובו רומניה בולגריה מקדוניה הצפונית  אלבניה מונטנגרו בוסניה והרצג.  קרואט. הונגריה הים האדריאטי צ'אנטאוויר(למפת סרביה רגילה) בלגרד נובי סאד  ניש קראגויבאץ זרניאנין פנצ'בו צ'אצ'אק נובי פאזאר  קראלייבו קוסובו רומניה בולגריה מקדוניה הצפונית  אלבניה מונטנגרו בוסניה והרצג.  קרואט. הונגריה הים האדריאטי צ'אנטאוויר  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
צָ'אנְטָאוִויר (בסרבית קירילית: Чантавир, בסרבית בכתב לטיני: Čantavir) הוא כפר בסרביה השוכן במחוז באצ'קה הצפוני אשר בפרובינציית וויבודינה.
היסטוריה

האזכור הראשון לכפר הוא מ-1462 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה. ב-1542 נכבש האזור על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נכבש הכפר על ידי צבא ממלכת הבסבורג ולאחר חתימת הסכם קרלוביץ נותר בשטח הספר של הממלכה.
בהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל הכפר בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור באצ'קה נמסר לחזקת הונגריה. לאחר המלחמה נכלל היישוב בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה והפך מרכז חקלאי אזורי. לאחר התפרקות יוגוסלביה עבר לחזקת סרביה.
הקהילה היהודית

חקלאים יהודים התיישבו בכפר ב-1847. מספר שנים לאחר מכן הוקם בית עלמין לקהילה וב-1860 נחנך בית הכנסת. ב-1900 התגוררו בצ'אנטאוויר 186 יהודים שהיוו 2.7 אחוזים מכלל האוכלוסייה. ב-1931 התגוררו בכפר 78 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 66 נפשות. תושבי הכפר נרצחו במהלך שואת יהודי הונגריה. מבנה בית הכנסת נהרס ב-1950. נכון ל-2009 עמד בית העלמין על תילו. בית העלמין שכן בשטח מגודר ובמצב תחזוקתי טוב. במקום מצויות היו מצבות שהכיתוב עליהן בעברית, בהונגרית, בגרמנית ובסרבו-קרואטית.
הערות שוליים

↑  נתוני אוכלוסין בצ'אנטאוויר, באתר www.citypopulation.de, אוחזר ב-8 ביולי 2018 (באנגלית).
↑  הקהילה היהודית בצ'אנטאוויר, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 284.
↑  בית העלמין היהודי בצ'אנטאוויר, באתר Jewish Cemetery Project (באנגלית).
↑  צילום בית העלמין היהודי בצ'אנטאוויר (2002), באתר המרכז לאמנות יהודית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562405705171  LCCN: n87908014  VIAF: 123251508   WorldCat (עם VIAF): 123251508
צא וראה

| --- | --- |

 בימוי:  אלם קלימוב 
 תסריט:  אלם קלימוב, אלס אדמוביץ 
 שחקנים ראשיים:  אלכסיי קרבצ'נקו Liubomiras Laucevičius 
 מוזיקה:  אולג יאנצ'נקו 
 צילום:  אלכסיי רודיאונוב 
 מדינה:  ברית המועצות 
 חברת הפקה:  מוספילם, בלארוספילם 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  9 ביולי 1985 
 משך הקרנה:  146 דק' 
 שפת הסרט:  גרמנית, בלארוסית, רוסית 
 סוגה:  partisan film, סרט מלחמה, סרט דרמה, טרגדיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
צא וראה (ברוסית: Иди и смотри) הוא סרטו של הבמאי הסובייטי אלם קלימוב משנת 1985, העוסק במוראות הכיבוש הנאצי בבלארוס בשנת 1943, בימי מלחמת העולם השנייה.
הפקה

התסריט לסרט נכתב בידי קלימוב בשיתוף פעולה עם אלס אדמוביץ'. הכותרת "צא וראה" נלקחה מפסוק ב' בחזון יוחנן בברית החדשה - "וָאֶשְׁמַע אַחַת מֵאַרְבַּע הַחַיּוֹת מְדַבֶּרֶת וְקוֹלוֹ כְּקוֹל רַעַם לֵאמֹר בֹּא וּרְאֵה". (ברוסית - "‎...и я услышал одно из четырех животных, говорящее как бы громовым голосом: иди и смотри.‎")
הפקת הסרט החלה בשנת 1976 ונמשכה תשע שנים. במהלך ההפקה חווה קלימוב אובדן אישי קשה כאשר אשתו, הבמאית לריסה שפיטקוב, נהרגה בתאונת דרכים. עם זאת, נחשב הסרט ליצירתו הגדולה ביותר של הבמאי, וזכה לשבחים הן במולדתו, ברית המועצות, והן במערב, וכן בישראל, שבה הוקרן בשנת 1989. הסרט זכה בפרס פסטיבל הסרטים של מוסקבה לשנת 1985.
בישראל הסרט עודו מוצג לעיתים בסינמטקים, ולעיתים בהקרנות מיוחדות בערוצי הטלוויזיה הישראלים ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
תקציר העלילה

עלילת הסרט מספרת את סיפורו של פלורה (פלוריאן), נער בן 14, הגדל בבלארוס הכבושה בידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה. אל מול עיני הצופה מתבגר פלורה, הנראה בתחילת הסרט כצעיר מגילו, ובמהלך כמה ימים ספורים, שבהם נרצחת משפחתו - למרות שטרם הבין זאת, הוא נחשף לזוועות שלא תתוארנה, הופך פלורה לאדם זקן, בעל הבעה עייפה ומותשת, ועיניים המראות על ניסיון חיים קשה ואכזרי. אין זה תעלול מצלמה או איפור, כי אם הישג ראוי לציון של השחקן אלכסיי קרבצ'נקו, אשר תחת הדרכתו של קלימוב מפגין כאן רמה גבוהה ביותר של משחק קולנועי. קרבצ'נקו סיפר בראיונות לעיתונות כי הרובים שבהם השתמש קלימוב בצילומי הסרט היו טעונים בכדורים חיים, וכי אלו נורו לעיתים כעשרה סנטימטרים מעל ראשו, כך שהפחד אותו הפגין בסרט היה אמיתי ככל האפשר.
פלורה מצטרף לפרטיזנים לאחר שמצא רובה בקבר רדוד של חייל רוסי מת. תחילה נראה כי המדובר בסרט חניכה הוליוודי כמעט, על החיים ביערות, החברות הפרטיזנית הצומחת מתוך הקרב, והאהבה הראשונה. אך מהר מאוד הופך הסרט לסיוט. הכפר אליו הוא נמלט הופך למטרה לנאצים, המרכזים את תושביו (ובהם פלורה, הנמלט בשנייה האחרונה) באסם, ושורפים אותו על יושביו והוא נחשף לאמת שמאחורי התדמית ההרואית שסיפרו לו על המלחמה.
פסקול הסרט

פסקול הסרט הוא אחד מן האמצעים החשובים שבהם מעביר קלימוב את המסר הקולנועי בסרט. לאורך כל הסרט רואים הצופים ושומעים את המתרחש מבעד לעיניו ואוזניו של פלורה, ומשזה נפגע מפצצה המתפוצצת בסמוך לו, ומאבד את שמיעתו, הופך הפסקול לסיוט בפני עצמו, המשלים את המראות הקשים שמוצגים על המסך. זמזום הנמשך דקות ארוכות, דקות ארוכות של שקט, המופר בהתפרצויות אלימות של צעקות ויריות, ממחישים את האירועים באופן שהתמונות כשלעצמן אינן יכולות להמחיש. בסרטו של סטיבן ספילברג "להציל את טוראי ראיין" נעשה שימוש דומה מאוד בפסקול, והשפעת סרטו של קלימוב על ספילברג ניכרת במובנים רבים אף מעבר לכך.
בנוסף לאפקט זה מלווה הסרט במוזיקה מקורית שהולחנה על ידי אולג יאנצ'נקו. מוזיקה זו היא קצבית ואמורפית, ולעיתים משולבת בקטעי מוזיקה מוכרים כ"דנובה הכחולה" של יוהאן שטראוס, או נעימת "דהרת הוולקירות" של ריכרד וגנר. בסוף הסרט מושמעת היצירה "לאקרימוזה", קטע מן הרקוויאם של מוצרט.
פרשנות

הסרט מדגיש את הגזענות הנאצית שהייתה מופנית כנגד הסלאבים, שהיו על פי התאוריות הגזעניות בבחינת "תת-אדם" - דמם היה מותר, וכפרים בלארוסים ואוקראינים שלמים נשרפו על יושביהם, באופן שמתואר בסרט מבלי לחסוך מן הצופה את הזוועה. במובן זה הסרט הוא יצירה אוניברסלית, באותו מובן שהסבל האנושי הוא אוניברסלי. קלימוב מטיל את האשמה בזוועות על ראיית העולם הגזענית המבדילה בין הגזעים הנחותים והגזעים העליונים, כפי שמסביר למפקד הפרטיזנים הקצין הגרמני השבוי, בנאום בלתי נשכח, המתמצת את השקפת העולם הגזענית, בטרם לוקח אחד הפרטיזנים, שמשפחתו נשרפה באסם, את החוק לידיו, ויורה בקצין הנאצי, על מנת שלא להוסיף ולשמוע את המלל הגזעני.
כפי שמצוין בסוף הסרט נשרפו בבילורוסיה מעל 600 כפרים על יושביהם, ובסרט מתוארת דוגמה לשריפת אחד הכפרים. הגרמנים עשו זאת בשיא הלוחמה הפרטיזנית באזור, בהאשימם את התושבים בסיוע לפרטיזנים. אכן היה סיוע כזה, אך הוא בדרך כלל נעשה בכפייה ובסרט מובאת דוגמה לעזרה שכזו בכפייה (גזילת פרה מאחד הכפריים). חלק מהביילורוסים העדיפו את שיתוף הפעולה עם הגרמנים וגם דוגמאות למשתפי פעולה כאלה מובאות בסרט.
הקשר היסטורי

השואה אינה נוכחת בסרט, והיהודים מוזכרים רק במספר סצנות אגביות. יש לשער שבזמן הלוחמה הפרטיזנית המאורגנת שהחלה מאוחר יחסית לכיבוש, כבר נרצחו כמעט כל יהודי האזור. כשפלורה עולה לעגלה הוא משוחח בביילורוסית עם זקן ששוכב לידו. הזקן עונה לו ביידיש - איך פארשטיי נישט" (איני מבין). המטוס הגרמני מצניח עלונים שבהם כתוב "הכו ביהודים הבולשביקים". ובעת הטבח בכפר - הגרמנים אוחזים באדם מזוקן ואומרים - "תפסנו יהודון" והוא מושלך למבנה העץ, שם יישרף עם שאר רוב תושבי הכפר.
על אף שהסרט כולל למעלה משעתיים של זוועות המלחמה, ואכזריותו של אדם לאדם, המסר של הסרט הוא מסר הומאני. בסצנת הסיום של הסרט יורה פלורה בתמונתו של היטלר, אשר מצא מושלכת בצד הדרך. בדמיונו של פלורה, בכל פעם שנורית ירייה אל התמונה, חוזר הזמן במעט אחורה. היטלר, המוצג בתמונה כאדם בוגר, מצעיר והולך, עד שהתמונה הופכת לתמונתו המפורסמת של היטלר בעודו תינוק. בתמונה זו אין פלורה יכול לירות. לבו אינו מאפשר לו לירות בתינוק, למרות שהוא יודע היטב מיהו התינוק. פלורה עוזב את התמונה בצד הדרך, וממשיך בדרכו עם שיירת הפרטיזנים. למרות כל הזוועות שעבר במהלך הסרט, עדיין נראה כי ישנם קווים אנושיים שאותם פלורה, המייצג את האדם ההומאני, לא יוכל לעולם לחצות.
צב ראשתן מדגסקרי

| צב ראשתן מדגסקרי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: צבים
תת־סדרה:: צבים מצדדי-צוואר
משפחה:: פודוקנמיים
סוג:: Erymnochelys
מין:: צב ראשתן מדגסקרי
שם מדעי
 Erymnochelys madagascariensis ‏גרנדידייה, 1867

צב ראשתן מדגסקרי (שם מדעי: Erymnochelys madagascariensis) הוא מין צב ממשפחת הפודוקנמיים המצוי רק במערב מדגסקר והוא המין היחיד מסוגו. אוכלוסיית צב זה כמעט נכחדה לחלוטין עקב ציד ועקב שימוש לתרופות מסורתיות סיניות. איומים נוספים על הצב הם מלכודות דגים בעלות קרסים, רשתות חזקות וכן פיתוח קרקע הפוגע בנהרות. צב זה הוא אחד מ-25 מיני הצבים שבסכנת הכחדה חמורה, לפי הארגון "Turtle Conservation Funds"‏ (TFC).
הצב מגיע לאורך 50 ס"מ והוא אחד מהגדולים שבבני משפחתו. הוא בעל שריון חום-ירקרק, לעיתים עם כיסוי אצות וגוף וראש מגודל בצבע אפור כהה עד ירקרק. הבטן כתומה והרגליים קצרות. הצב אינו יכול להכניס את הראש לשריון.
הוא חי רק באגמים ונהרות איטיים באזור השפלות של מערב מדגסקר והצעירים מצויים במים רדודים מאוד, שם יש פחות טורפים. הצבים ניזונים מצמחייה מימית ופירות והצעירים ניזונים מיצורי מים קטנים.
הערות שוליים

↑  צב ראשתן מדגסקרי באתר הרשימה האדומה של IUCN
פרנסס הארדקאסל

| --- | --- |

 לידה:  13 באוגוסט 1866 Writtle, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  26 בדצמבר 1941 (בגיל 75) Stocksfield, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  מתמטיקה 
 מקום לימודים:  גירטון קולג'  אוניברסיטת לונדון  מכללת ברין מאר 
 מוסדות:  האגודה האמריקאית למתמטיקה  National Union of Women's Suffrage Societies
 
פרנסס הארדקאסל (באנגלית: Frances Hardcastle;‏ 13 באוגוסט 1866 – 26 בדצמבר 1941) הייתה מתמטיקאית בריטית, חברה באגודה האמריקאית למתמטיקה, שמחקריה תרמו לתורה של חבורת סימטריות נקודתית.
קורות חייה ופועלה > תחילת דרכה

פרנסס הארדקאסל, נולדה בשנת 1866 בצ'למספורד שבמחוז אסקס, בריטניה למשפחה של חוקרים ומדענים. אביה של אמהּ היה האסטרונום ג'ון הרשל, ושניים מארבעת אחיה עסקו במדע.
את תחילת דרכה במדע התחילה הארדקאסל בגירטון קולג', קיימברידג', שם הייתה בין הנשים הראשונות אשר הורשו בשנת 1888 לצפות בהרצאות בנושאי המתמטיקה. באותה תקופה נשים הורשו רק לצפות בהרצאות ולהיבחן, אך לא לסיים את הלימודים. בשנת 1891 עברה הארדקאסל את החלקים הראשון והשני של מבחני הגמר במתמטיקה (Mathematical Tripos).