stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הקברות הצבאי סן-סמפוריאן

בית הקברות הצבאי סן-סמפוריאן (באנגלית: St. Symphorien Military Cemetery) הוא בית קברות צבאי ממלחמת העולם הראשונה, השוכן בדרומה של בלגיה. הוא מראשוני בתי הקברות הצבאיים שהוקמו במלחמה זו. קבורים בו 513 חיילים, כמחציתם חיילי האימפריה הבריטית והיתר גרמנים.
ב-4 באוגוסט 2014 ערכה ממשלת בריטניה בבית הקברות אירוע זיכרון מרכזי לרגל מלאת מאה שנה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. האתר נבחר לארח את האירוע לפי המלצת ועדת חבר העמים לקברי מלחמה, שניתנה בשל ייחודו ההיסטורי והאסתטי של המקום.
ב-2023 הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם אתרי קבורה וזיכרון של מלחמת העולם הראשונה (החזית המערבית), הכולל בין היתר את בית הקברות הצבאי סן-סמפוריאן.
הקמת בית הקברות

ב-23 וב-24 באוגוסט 1914 ניטש בבלגיה קרב מונס, הקרב הראשון במלחמה בין הצבא הבריטי לבין צבא הקיסרות הגרמנית.  חיילי חיל המשלוח הבריטי החזיקו בקו הגנה ליד העיר מונס מול הארמייה  הגרמנית הראשונה. הם לחמו היטב ובמיומנות והצליחו להסב לאויביהם אבדות כבדות, אך נאלצו לבסוף לסגת נוכח עדיפותם של הגרמנים במספר הלוחמים ובציוד.
לאחר הקרב נקברו חלליו משני הצבאות בבתי קברות אזרחיים באזור. בנובמבר 1915 החלו הגרמנים להעביר את גופותיהם לבית קברות שהקימו ליד הכפר סן-סמפוריאן, כארבעה קילומטרים מדרום-מזרח למונס. בעל הקרקע באתר סירב למוכרה, אך הסכים שתשמש כבית קברות צבאי ובלבד שלחללים הבריטים יינתן כבוד צבאי כמו לחללים הגרמנים. הגרמנים כיבדו בקשה זו. הם הקימו בבית הקברות שלוש אנדרטאות לחללים הבריטים, שהגדולה שבהן הוקדשה לכל חללי המלחמה. בית הקברות נחנך ב-6 בספטמבר 1917 במעמד מפקדים גרמנים בכירים - נסיך הכתר רופרכט מבוואריה ואלברכט, דוכס וירטמברג.
בית הקברות נמצא בידי הגרמנים עד לשביתת הנשק במלחמה. לאחריה נקברו בו גם חיילים בריטים וגרמנים שנהרגו בימי המלחמה האחרונים. בהמשך הוא נמסר לטיפולה של הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה.
מבנה בית הקברות

לבית הקברות מבנה ייחודי, השונה מאוד מאלו של מרבית בתי הקברות הצבאיים של מלחמת העולם הראשונה. הוא משתרע על פני שטח אליפטי, שחלקו הוא מישורי ובחלקיו האחרים מתנשאים חמישה תלים. על גבי שני התלים הגבוהים ביותר, שנוצרו עוד לפני המלחמה מעפר שנכרה במכרות פוספטים סמוכים, ניצבות אנדרטאות, ועל גבי שלושת האחרים ממוקמות חלקות קבורה.
בבית הקברות מצויות תשע חלקות קבורה נפרדות – שלוש גרמניות ושש בריטיות. בשונה מבאתרים אחרים מצבות הנופלים בחלקות אינן ערוכות בתבנית אחידה. בכל חלקה ניצבות המצבות בתבנית שונה – שורות, ריבוע, פרסה ומעגל. טורי מדרגות מעפילים אל חמשת התלים, ושבילים להולכי רגל מתפתלים בין התלים והחלקות ומחברים ביניהם. שטח בית הקברות משופע בדשא וצמחייה וחלקו מיוער.
בבית הקברות ניצבות חמש אנדרטאות: על גבי אחד התלים ניצבת אנדרטה בת שבעה מטרים מאבן אפורה, שהוקמה על ידי הצבא הגרמני, ועל תל אחר מולה הוצב לאחר המלחמה צלב ההקרבה (הניצב בכל בית קברות צבאי של האימפריה הבריטית). שלוש האנדרטאות האחרות הן קטנות יותר, ושתיים מהן משולבות בחלקות הקבורה.
החללים בבית הקברות

בבית הקברות נקברו 229 חיילי האימפריה הבריטית - מהם 65 אלמונים - ו-284 חיילים גרמנים. באחת החלקות קבורים בריטי וגרמני זה בצד זה. מצבות חללי האימפריה הבריטית עשויות בתבנית האחידה שנקבעה על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה. לעומתן המצבות לגרמנים כוללות מספר עיצובים שונים.
בבית הקברות טמונים שלושה חיילים, שהם ככל הנראה החלל הראשון מכוחות האימפריה הבריטית שנפל בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה ושני חללי האימפריה האחרונים שנפלו במלחמה בחזית זו. הראשון הוא ג'ון פאר (John Parr), שנהרג ב-21 באוגוסט 1914. שני האחרים הם ג'ורג' אליסון (George Ellison) וג'ורג' פרייס (George Price), שנהרגו זמן קצר לפני שעת שביתת הנשק במלחמה - השעה 11:00 ב-11 בנובמבר 1918.
חלל אחר שנקבר באתר הוא מוריס ג'יימס דיס (Maurice James Dease), שנהרג בקרב מונס. הוא הבריטי הראשון שעוטר במלחמה בעיטור צלב ויקטוריה – העיטור הצבאי הבריטי הגבוה ביותר, והראשון במלחמה זו שהעיטור הוענק לו לאחר מותו.
הערות שוליים

↑  תקציר מנהלים של מסמך המועמדות לאתר המורשת מ-2018, עמ' 1–12 (זמין להורדה באתר אונסק"ו (באנגלית))
↑  שניים מהחללים שזוהו הם קנדים והיתר - בריטים.
↑  ג'ון פאר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
↑  ג'ורג' אליסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
↑  ג'ורג' פרייס, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
↑  ג'יימס דיס, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nb2016012636  VIAF: 13146937708113831592   WorldCat (עם VIAF): 13146937708113831592 
חלקה בריטית בבית הקברות, שבמרכזה ניצבת אנדרטה שהוקמה על ידי צבא גרמניה
בית הקברות הצבאי סן קרלוס

| --- | --- |

 פרטי בית הקברות
 סוג:  בית קברות צבאי
 תאריך הקמה:  10 באפריל 1983 
 מספר קבורים:  14 
 קואורדינטות:  51°34′22″S 59°02′07″W﻿ / ﻿51.572777777778°S 59.035277777778°W﻿ / -51.572777777778; -59.035277777778
  (למפת איי פוקלנד מוגדלת) סטנלי גוז גרין פורט הווארד אי פוקלנד המזרחי אי פוקלנד המערבי האוקיינוס האטלנטיבית הקברות הצבאי(למפת איי פוקלנד רגילה) סטנלי גוז גרין פורט הווארד אי פוקלנד המזרחי אי פוקלנד המערבי האוקיינוס האטלנטיבית הקברות הצבאי
 
בית הקברות הצבאי סן קרלוס הוא בית קברות צבאי בריטי באיי פוקלנד שבדרום האוקיינוס האטלנטי. נקברו בו 14 חיילים בריטים, שנפלו במלחמת פוקלנד בשנת 1982.
רקע

ב-2 באפריל 1982 כבשו כוחות ארגנטינה שבשליטת החונטה הצבאית את איי פוקלנד שבריבונות בריטית, על רקע טענה רבת שנים של ארגנטינה לריבונות באיים אלו. בריטניה הגיבה במשלוח כוח משימה לדרום האוקיינוס האטלנטי, אשר כלל מאה כלי שיט צבאיים וכ-9,000 חיילי רגלים. לאחר קרבות אוויר עם הארגנטינים פלשו הבריטים ב-21 במאי לאי המזרחי באיי פוקלנד ובתום קרבות כבדים השלימו עד ה-14 ביוני את הכנעת הכוחות הארגנטינים באיים כולם.
המלחמה עלתה בחייהם של 257 אנשי הכוחות המזוינים של בריטניה ו-649 חיילים ארגנטינים. 174 מן ההרוגים הבריטים הם חללים שמקום קבורתם לא נודע, או שנקברו בים. 67 מן החללים הוחזרו לקבורה במולדתם. קברי יתר 16 החללים נותרו באיי פוקלנד, לבקשת בני משפחותיהם. כולם למעט שניים נקברו בבית הקברות הצבאי סן קרלוס.
בית הקברות

בית הקברות שוכן ליד היישוב סן קרלוס שלחופו הצפון-מערבי של האי המזרחי. הוא שוכן בקרבת החוף הכחול – אחד משבעת חופי הנחיתה שבהם נחתו הכוחות הבריטים ב-21 במאי 1982.
בית הקברות מוקף חומת אבן מעגלית בגובה של מטר, בסגנון הדומה לחומות מכלאות הצאן הנוהגות באיים. הוא כולל שתי חלקות קבורה, שבכל אחת מהן נקברו שבעה מן החללים. על קבריהם הוצבו מצבות מאבן גיר.
הכניסה לבית הקברות פונה אל הים. מולה נקבעה בחומת האתר אנדרטה הנושאת שבעה לוחות לווחה. על גבי הלוח המרכזי נחרתו סמלי החילות שנטלו חלק בלחימה וכתובת זו:
על גבי הלוחות שמשני צידי הלוח המרכזי נחרתו שמות החללים הנעדרים הבריטים במלחמה.
בבית הקברות נקבר סגן-אלוף הרברט ג'ונס, מפקד הגדוד השני של הרגימנט המוצנח. הוא עוטר בעיטור צלב ויקטוריה – העיטור הצבאי הבריטי הרם ביותר - על פעולתו בקרב גוז גרין ב-28 במאי 1982, שבו נהרג.
בית הקברות תוכנן על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה על פי בקשת משרד ההגנה הבריטי. הקמתו הייתה כרוכה בקשיים בהובלת חומרי הבנייה אליו, והושלמה בסיוע חיילי חיל ההנדסה הבריטי. בית הקברות והאנדרטה נחנכו ב-10 באפריל 1983.
ב-21 במאי 2002, במלאת 20 שנה לנחיתה הבריטית באיים נערך בבית הקברות טקס זיכרון לנופלים במעמד מושל האיים וכ-300 מתושבי האיים ואנשי חיל המצב המוצבים בהם.
בבית הקברות האזרחי של העיר סטנלי, בירת האיים, קבורים 33 חיילים בריטים שנפלו בשתי מלחמות העולם. מקצתם נפלו בקרב איי פוקלנד בשנת 1914.
ראו גם

אנדרטת השחרור 1982
בית הקברות הצבאי הארגנטיני באיי פוקלנד
הערות שוליים

↑  בנוסף נהרגו בשוגג שלוש נשים תושבות איי פוקלנד מאש תותחים בריטית שהונחתה מן הים על פורט סטנלי, בירת האיים.
↑  שני ההרוגים הנותרים קבורים בקברים אישיים באיים, ליד היישובים גוז גרין ופורט הווארד.
↑  ישעיהו מב, יב
↑  ראו באתר ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
בלדה לנאיבית

| --- | --- |
 סינגל בביצוע יעל לוי
 מתוך האלבום יעל לוי
 יצא לאור:  אוקטובר 1979
 תאריך הקלטה:  1979
 סוגה:  עברי
 שפה:  עברית
 אורך:  3:32
 חברת תקליטים:  הד ארצי
 כתיבה:  יהונתן גפן
 לחן:  יצחק קלפטר
 הפקה:  מתי כספי
 
"בלדה לנאיבית" הוא שיר משנת 1979 שנכתב על ידי יהונתן גפן, הולחן על ידי יצחק קלפטר ובוצע על ידי יעל לוי.
רקע

לאחר שיעל לוי סיימה את שירותה בצה"ל בלהקת חיל הים, היא השתתפה במופע "שיחות סלון" עם יהונתן גפן, יצחק קלפטר ודויד ברוזה, שהחליף את קלפטר. השיר הוקלט למילותיו של גפן, ללחן של קלפטר ובעיבוד של מתי כספי. בסוף 1979 הוציאה לוי כתקליט שדרים את השיר "בלדה לנאיבית". במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת 1980, דורג השיר במקום העשירי. השיר נכלל באלבום הבכורה שלה הנושא את שמה, שיצא לאור רק בשנת 1982.
"בלדה לנאיבית" זכה לביצוע מחודש במסגרת פרויקט "עבודה עברית" בשנת 2008, על ידי אורן לוטנברג.
תוכן השיר

השיר עוסק באהבת נעורים שהתרסקה עם חיי הנישואין. מתוארת בו בחורה שחוותה אהבת נעורים לבחור, וכשבגרה, נקלעה אהבתם לקשיים. בן-זוגה נוהג לשוטט בלילות מחוץ לבית והתמכר גם לטיפה המרה. הבחורה מצידה לא איבדה מאהבתה אליו ומייחלת לשובו כשהוא עוזב את הבית. לדברי יעל לוי, השיר לא נכתב על בחורה מסוימת: "זה אף פעם לא פרטים ביוגרפיים אחד לאחד. זה תמיד המקום הזה מעבר. אין לי מושג למה המשורר התכוון כשהוא כתב ואני לא נכנסת לזה אף פעם".
גרסאות כיסוי

בשנת 2004 הוציאו הזמרות יעל פנדריך, חנה גור וסשה גרישקוב גרסת כיסוי של השיר במסגרת התכנית כוכב נולד.
"בלדה לנאיבית" זכה לביצוע מחודש במסגרת פרויקט "עבודה עברית" בשנת 2008, על ידי אורן לוטנברג.
הערות שוליים

↑  נדב מנוחין‏, הילד בן 70: עשרים השירים הגדולים של יהונתן גפן, באתר וואלה, 22 בפברואר 2017
↑  איתמר זהר, יעל לוי כבר לא נאיבית - חדר ניתוח, באתר הארץ, 26 באפריל 2017
בית שמעון רוקח

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  היסטוריה
 כתובת:  רח' שמעון רוקח 36, נווה צדק 65148
 מיקום:   תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  לאה מג'רו-מינץ
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1984
 תאריך פתיחה רשמי:  1984 
 קואורדינטות:  32°03′40″N 34°46′01″E﻿ / ﻿32.0611°N 34.7669°E﻿ / 32.0611; 34.7669
 www.rokach-house.co.il
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) בית שמעון רוקח(למפת תל אביב רגילה) בית שמעון רוקח(למפת גוש דן רגילה) בית שמעון רוקח(למפת גוש דן מוגדלת) בית שמעון רוקח  he בית שמעון רוקחhe בית שמעון רוקחמפת  דרום __ תל אביב (in English: Tel Aviv) ויפו (in English: Jaffa) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) מדרום: __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park), __ חולון (in English: Holon), __ בת ים (in English: Bat Yam) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית רוקח הוא מוזיאון לתולדות נווה צדק וגלריה לאמנות, השוכן בביתו של שמעון רוקח (הש"ר), ממייסדי השכונה.
היסטוריה

הבית נבנה ב-1887 בקצה שכונת נווה צדק והיה אחד מעשרת הבתים הראשונים בשכונה.
השירותים והמטבח נבנו מחוץ לבית.
ב-1891 נוספה לבית קומה שנייה וכן כיפה עשויה נחושת זהובה, בתכנונו של אדריכל צ'כי. הבית היה מעונו הפרטי והקומה השנייה שימשה את בית הוועד. ב-1922 נפטר רוקח, וילדיו תרמו את ביתו כדי שישמש כמוסד ציבורי, תחילה נתרם לבני ברית שפתחו בו מעון ומאוחר יותר ספרייה שפעלו במקום מספר שנים, אך בהמשך לא נעשה שימוש בבית, ומצבו הידרדר. ב-1982 רכשה אותו נכדתו של רוקח, הפסלת לאה מג'רו-מינץ, ששיפצה ושיקמה אותו, תוך שמירה על אופיו המקורי. על מאמציה לשיקום הבית זכתה מג'רו-מינץ בפרסים מקרן פורד ומהמועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות.
ב-1984 נפתח הבית לציבור כמוזיאון לתולדות השכונה וכגלריה ליצירותיה של מג'רו-מינץ. כן נערכות בו הצגות ופעילויות לילדים העוסקות בהווי השכונה.
גלריה

פסלים בחצר בית רוקח
תערוכת "תל אביב הסמויה מן העין"
שושלת בית רוקח
שולחן האירוח בו ישב ועד השכונה
בית רוקח במבט מאחור
בית הקברות הצבאי קנצ'נבורי

| --- | --- |

 פרטי בית הקברות
 תאריך הקמה:  פברואר 1956 
 מספר קבורים:  6,982 
 קואורדינטות:  14°01′54″N 99°31′32″E﻿ / ﻿14.031666666667°N 99.525555555556°E﻿ / 14.031666666667; 99.525555555556
  (למפת תאילנד מוגדלת) בנגקוק האד-יאי אודון טהאני צ'יאנג מאי נאקון ראטצ'אסימה סוראט טהאני קון קאן נאקון סי טמרט פאטאיה פוקט קמבודיה וייטנאם וייטנאם לאוס מיאנמר מלזיה מפרץ תאילנד  ים אנדמן בית הקברות הצבאי קנצ'נבורי(למפת תאילנד רגילה) בנגקוק האד-יאי אודון טהאני צ'יאנג מאי נאקון ראטצ'אסימה סוראט טהאני קון קאן נאקון סי טמרט פאטאיה פוקט קמבודיה וייטנאם וייטנאם לאוס מיאנמר מלזיה מפרץ תאילנד  ים אנדמן בית הקברות הצבאי קנצ'נבורי
 
מראה בית הקברות. ימינה ממרכז התמונה נראה צלב ההקרבה
בית הקברות הצבאי קנצ'נבורי (באנגלית: Kanchanaburi War cemetery) הוא בית קברות צבאי של מדינות חבר העמים הבריטי, השוכן בעיר קנצ'נבורי שבתאילנד. נקברו בו שבויי מלחמה מצבאות האימפריה הבריטית ומצבא הולנד, שנפלו בשבי היפני במלחמת העולם השנייה ומתו בשביים. מרביתם מתו בעקבות עבודת כפייה בה הועסקו על ידי שוביהם בבניית מסילת רכבת מתאילנד לבורמה. כיום קבורים בבית הקברות 6,980 חללים.
רקע

בשנת 1942 החליט הצבא היפני לבנות מסילת רכבת מצפון תאילנד אל תוך בורמה, שאליה פלש בראשית אותה שנה. המסילה, שנבנתה באופן חלקי לפני המלחמה, נועדה להתמשך מבנגקוק אל רנגון, והייתה אמורה לאפשר הזרמת אספקה לצבא היפני בבורמה.
לצורך בניית יתרת המסילה גייסו היפנים צבא של עובדי כפייה. הוא מנה כ-180 אלף אזרחים מארצות בדרום-מזרח אסיה וכ-60 אלף שבויי מלחמה, אשר נפלו בשבי היפני במהלך הקרבות בסינגפור, תאילנד, אינדונזיה והפיליפינים בסוף 1941 ובמהלך 1942. העבודה החלה באוקטובר 1942 והתנהלה מצפון ומדרום, בשני קצות קו הרכבת המתוכנן, אשר חוברו בדצמבר 1943. האורך הכולל של מסילת הרכבת שנבנתה בתקופה זו – 14 חודשים - היה 424 קילומטרים.
בניית המסילה נעשתה בעבודת פרך בתנאי שטח ואקלים קשים ביותר, בתנאי תברואה קשים ללא אספקת מזון או טיפול רפואי נאותים לעובדים. עקב כך מתו על פי הערכה 80–100 אלף מעובדי הכפייה האזרחיים וכ-13 אלף משבויי המלחמה – בעיקר בריטים, אוסטרלים והולנדים, וכן אמריקנים, קנדים וניו זילנדים. מקצתם נספו בהפצצות של מטוסי בעלות הברית שהונחתו על אתרים בהם שהו.
הקורבנות מקרב השבויים נקברו במחנות בהם הוחזקו השבויים ובאתרים מפוזרים לכל אורך תוואי המסילה. לאחר המלחמה אסף הצבא הבריטי את גופותיהם של השבויים שמתו מאתרי הקבורה המפוזרים וכינסן לשלושה בתי קברות צבאיים שהוקמו לשם כך – שניים בתאילנד ואחד בבורמה. קנצ'נבורי הוא הגדול שבהם.
בית הקברות

בית הקברות שוכן בחלקה הצפון-מערבי של העיר קנצ'נבורי, כ-130 קילומטרים מצפון-מערב לבנגקוק. הוא נבנה במרחק קצר ממקומו של מחנה השבויים קנבורי (Kanburi) – אתר ידוע לשמצה, שדרכו עברו מרבית שבויי המלחמה שהועסקו בבניית המסילה בדרכם לאתרי הבנייה השונים.
בית הקברות הוא מתחם מלבני בעיקרו ששטחו כ-30 דונם, הנטוע דשא וצמחייה. החללים נקברו בו ב-10 חלקות. מצבות החללים בו אינן מצבות הלוח האנכיות השכיחות בבית הקברות הצבאיים של האימפריה הבריטית, אלא מצבות ארד נמוכות ושטוחות. שני מעברים רחבים חוצים את המתחם לאורכו ולרוחבו, וברחבת המפגש ביניהם ניצב צלב ההקרבה. בצפון-מערב המתחם, בקצהו של אחד המעברים, ניצבת אבן הזיכרון.
ביתן הכניסה לבית הקברות ניצב בפאתו הצפון-מזרחית. על קירו נקבעה על גבי לוח מתכת כתובת זו (באנגלית):
בבית הקברות נקברו 5,084 חיילים של צבאות האימפריה הבריטית, מהם כ-3,600 בריטים וכ-1,400 אוסטרלים. כמו כן קבורים בו 1,896 חיילים הולנדים. כולם מתו בעבודת הכפייה לאורך הקטע הדרומי של תוואי המסילה מתאילנד לבורמה. אפרם של 300 חיילים, שמתו (מרביתם במגפת כולרה באביב 1943) וגופותיהם נשרפו, נטמן מתחת לשתי מצבות בבית הקברות. שמותיהם נחרתו על גבי לוחות בביתן הכניסה. בביתן מונצחים גם שמותיהם של 11 חיילים הודים, שנקברו בבתי קברות מוסלמיים בתאילנד ושלא ניתן היה עוד לתחזק את קבריהם.
בית הקברות במתכונתו הקבועה תוכנן על ידי קולין סנט קלייר אוקס (Colin St Clair Oakes), נבנה על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה ומתוחזק על ידה.
ביתן הכניסה לבית הקברות
כתובת הזיכרון בביתן הכניסה
ראו גם

אנדרטת סינגפור
בית הקברות הצבאי הבריטי בפוזנן
הערות שוליים

↑  בית הקברות הצבאי קנצ'נבורי באתר ועדת חבר העמים לקברי מלחמה
↑  גופות השבויים האמריקניים שמתו – כ-350 איש – הוחזרו לארצם.
↑  ראו גם כאן.
↑  ספר צפניה, פרק ג', פסוק כ'.
↑  וורד וגיבסון, עמ' 143.
מפת נתיב מסילת תאילנד-בורמה
בית שמואל - מרכז שמשון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מרכז כנסים 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1986
 תאריך פתיחה רשמי:  1986 
 קואורדינטות:  31°46′33″N 35°13′26″E﻿ / ﻿31.775888888889°N 35.223944444444°E﻿ / 31.775888888889; 35.223944444444
 www.beitshmuel.co.il/he-il
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית שמואל - מרכז שמשון(למפת ירושלים רגילה) בית שמואל - מרכז שמשון(למפת הרי ירושלים רגילה) בית שמואל - מרכז שמשון(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית שמואל - מרכז שמשון
 
בית שמואל - מרכז שמשון הוא מרכז לתרבות, כנסים, אירועים והארחה הנמצא בשכונת ממילא בלב ירושלים ושייך לאיגוד העולמי ליהדות מתקדמת – ארגון הגג העולמי של קהילות היהדות הרפורמית, הפרוגרסיבית, הליברלית והרקונסטרוקטיבית. שמו של המרכז מורכב משמות שני אגפיו שנבנו בזמנים שונים, אך חוברו ליצירת קומפלקס אחד הן מבחינה אדריכלית והן מבחינה ניהולית-תפעולית. במרכז שוכנים גם משרדי האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, התנועה ליהדות מתקדמת בישראל ותנועת הנוער נצ"ר עולמי.
תולדותיו

בית שמואל נחנך בשנת 1986, כמבנה שכלל אכסניה לאירוח קבוצות נוער של התנועה הרפורמית מחוץ לארץ, אולמות וכיתות לימוד. הכוח המניע מאחורי הקמתו היה הרב ריצ'רד הירש, מהבולטים ברבני היהדות המתקדמת, שגייס את המימון הנדרש להקמתו מקהילות רפורמיות ברחבי העולם היהודי. תכנונו נמסר לידי האדריכל הנודע משה ספדיה, שבאותה עת שקד על תכנון מתחם ממילא המתחדש, שבית שמואל ממוקם על גבולו. במקביל תכנן ספדיה גם את הרחבת בית היברו יוניון קולג' הסמוך, ליצירת קומפלקס ארכיטקטוני אחיד והרמוני של שני מוסדות המשתלבים מבנית וחזותית זה בזה, ושניהם יחד משתלבים בסגנון הכולל של מתחם ממילא המחודש.
במחצית השנייה של שנות ה-90 נתאפשר, במימון תרומות נוספות שגויסו, להקים אגף נוסף להרחבת שטחו של בית שמואל ופעילויותיו. בין היתר הוחלט שהמבנה החדש ישמש כמטה העולמי של האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, מתוך כוונה להדגיש את זיקתו ומחויבותו של הארגון לציונות, לישראל ולירושלים. תכנון הפרויקט נמסר שוב לידי האדריכל משה ספדיה, שתכנן את מרכז שמשון – מבנה המשך לבית שמואל.
המבנה החדש כולל את "תיאטרון הירש" – אודיטוריום בן 400 מקומות ישיבה, חדרי הרצאות וסמינרים, אגף הארחה עם חדרי מלון חדישים, משרדי האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, וגולת הכותרת – אולם אירועים בגג המבנה, שחזיתו מעוצבת כחרוט זכוכית ענק הצופה פנורמית על העיר העתיקה, ונראה למרחוק לצופים מן העיר העתיקה לחדשה. עם השלמתו בשנת 2001 של בניין מרכז שמשון הוסב שמו של המתחם החדש ל"בית שמואל - מרכז שמשון".
תכנים ופעילות

בעת שהמרכז נפתח בשנות ה-80 של המאה ה-20 היה המקום זירה למלחמות דת בין יהודים אורתודוקסים לבין רפורמים וחילונים, אך המלחמות שככו במהרה ומתנגדיו של המוסד השלימו עם קיומו.[דרוש מקור] עם הזמן הפך בית שמואל להיות מקום מרכזי בחיי התרבות של ירושלים, משום שהציע מופעי תרבות ישראלית בערבי שבת, בשעה שיתר מוסדות התרבות הירושלמיים היו סגורים. המקום זכה להצלחה בקרב הקהל החילוני של ירושלים שהיה צמא לפעילות בסוף השבוע.
המרכז מקיים כיום פעילות תרבותית מגוונת הכוללת הצגות תיאטרון, מופעי מוזיקה, מחול ובידור, סרטי קולנוע, קורסי העשרה שונים וסיורים בירושלים. המקום מארח פסטיבלים שונים, כנסים וסמינרים. מתקניו מושכרים לשימושו של כל גוף החפץ לקיים בהם פעילות, ללא הבדל דת או השקפה.
הערות שוליים

↑  אירועים – בית שמואל
↑   עכבר העיר, בית קולנוע חדש בירושלים יפעל בשבתות, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2014
בנו היחיד

| --- | --- |

 מבוסס על:  סיפורו של עקדת יצחק
 בימוי:  דוויד הלינג 
 הופק בידי:  דוויד הלינג 
 תסריט:  דוויד הלינג 
 שחקנים ראשיים:  דניאל דה סילבה, ניקולס מיוואד, שרה סייד, עדן מוסקוויץ', לואיס פרננדס גיל
 מוזיקה:  ג'ורדיין וואלס
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  Angel Studios 
 הקרנת בכורה:  2023 
 משך הקרנה:  101 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, religious film 
 תקציב:  $250,000
 דף הסרט ב־IMDb
 
בנו היחיד הוא סרט דרמה תנ"כי אמריקאי משנת 2023 שנוצר על ידי דייוויד הלינג. הסרט מתרחש בעיקר בארץ כנען, ומתרכז בסיפור האבות מספר בראשית, פרק כ"ב בברית הישנה, כאשר אלוהים אומר לאברהם להקריב את בנו יחידו, יצחק, בהר המוריה. בסרט מככבים ניקולס מווואד בתפקיד אברהם, שרה סייד בתפקיד שרה, עדן מוסקוביץ' בתפקיד יצחק, ודניאל דה סילבה בתפקיד האל, לצד אוטביו טדי וניקולאי פרז. הוא עלה לאקרנים בארצות הברית ב-31 במרץ 2023.
הערות שוליים

↑  "Angel Studios' latest film 'His Only Son' recounts the story of Abraham and Isaac". KSL. 29 במרץ 2023. נבדק ב-1 באפריל 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "בנו היחיד".
ביף בורגיניון

| --- | --- |

 
 מאכלים
 מוצא:  צרפת 
 מרכיבים עיקריים:  בשר בקר, ציר, יין אדום 
 
ביף בורגיניון או בף בורגיניון (בצרפתית: Bœuf bourguignon) הוא תבשיל מהמטבח הצרפתי המכיל בשר בקר שבושל ביין אדום (לרוב יין מאזור בורגון שבצרפת), ציר בקר, שום, בצל ובוקה גארני (זר תבלינים). לעיתים התבשיל כולל גם בצלי פנינה, בשר חזיר ופטריות.
היסטוריה

מאכל זה הוא דוגמה למאכל איכרים פשוט שבמהלך השנים הפך למאכל של המטבח העילי הצרפתי. מקורו של המאכל בניסיון לעשות שימוש בבשר מאיכות נמוכה על ידי ריכוכו בבישול ארוך ביין. לימים הפך תבשיל זה לאחד מסמליו של המטבח העילי הצרפתי, בעיקר בעקבות מתכון של השף אוגוסט אסקופייה.
ראו גם

ביף סטרוגנוף
קוק או ואן
בנו גיטר

| --- | --- |

 לידה:  8 במאי 1919 אמסטרדם, הולנד 
 פטירה:  6 בדצמבר 2004 (בגיל 85) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
ברנהרד (בנו) גיטר (8 במאי 1919 – 6 בדצמבר 2004) היה איש עסקים ישראלי, מייסד קונצרן כלל ויועץ אישי לשלושה שרי אוצר.
ביוגרפיה

גיטר נולד בשנת 1919 באמסטרדם, בן לחנה (ג'ני) ונתן גיטר, משפחה שהיגרה מפולין ועשתה את הונה בעסקי עורות ופרוות. הוא סיים בהולנד לימודי תיכון ולימודי הכשרה מקצועית ובשנת 1938 הצטרף לעסק המשפחתי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1942, בעת שהחל החיסול הסופי של יהדות הולנד, נמלטו בנו גיטר, אחיו שמעון ויעקב והאם ג'ני, מהולנד דרך בלגיה, צרפת וספרד, והצליחו להגיע לארגנטינה אל אב המשפחה, נתן גיטר, שנתקע שם בראשית 1940 בנסיעת עסקים. בארגנטינה הצטרף לעסקי התעשייה והמסחר המשפחתיים. בשנת 1954 עלתה משפחת גיטר לישראל והייתה מעורבת בהשקעות בתחומים שונים בהם תיירות ומסחר.
בשנת 1959 ייסד את הבנק לפיתוח ולמשכנתאות בשותפות עם בנק דיסקונט. גיטר שימש כיו"ר חבר המנהלים של חברת דלק ושל מפעלי נייר אמריקאיים בחדרה וסגן יו"ר בנק לפתוח התעשייה בישראל.
גיטר היה המייסד של קונצרן כלל ושימש כנשיאו הראשון. גיטר הוביל את כלל להיות חברה ההשקעות הגדולה ביותר בארץ בתחומי התעשייה, היצוא, המסחר והנדל"ן. גיטר כיהן כיו"ר הוועד המנהל ולאחר מכן כיו"ר מועצת המנהלים של החברה. גיטר שימש כיועץ אישי של שרי האוצר פנחס ספיר, שמחה ארליך ויגאל הורוביץ.
בשנת 1986 ייסד גיטר יחד עם אהרון דוברת את חברת ישא"ל - חברת השקעות ישראל-אמריקה הלטינית. החברה רכשה נדל"ן וקרקעות, בין השאר קרקעות במתחם הקאנטרי קלאב ליד מחלף גלילות.
גיטר פעל גם בתחומי הפילנתרופיה, במיוחד בנושא ההשכלה הגבוהה. הוא היה חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית, הטכניון ומכון ויצמן. בשנת 1979 נבחר ליו"ר הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב ובשנת 1990 נבחר ליו"ר חבר הנאמנים הבינלאומי של האוניברסיטה וכיהן בתפקיד זה עד למותו. הוא הקים את "קרן נתן בן שמשון" (הקרויה על שם אביו) אשר מעניקה מלגות למחקר לסטודנטים ולבניית מבנים רבים בתחומי החינוך, התרבות, הרפואה והרווחה. בשנת 2000 הוענק לו תואר ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב.
בתו, אריאלה גיטר, נפטרה בשנת 1972, כשהיא בת ארבע עשרה. הוא הנציח את זכרה על ידי העמדת תרומה גדולה להקמת בית אריאלה, הספרייה הציבורית הגדולה של תל אביב.
בשנת 1997 יצא בהוצאת שוקן ספרו האוטוביוגרפי "סיפור חיים (אוטוביוגרפיה)" (בשיתוף עם הסופרת יהודית רותם).
גיטר התגורר בצפון תל אביב. אחיו, שמעון גיטר, היה פרופסור לרפואה ומהמייסדים של הפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב. השאיר אחריו שתי בנות.
בראשוב (כדורגל)

מועדון הכדורגל בראשוב (ברומנית: Fotbal Club Brașov) הוא מועדון כדורגל מקצועי מהעיר בראשוב שברומניה. מדיה של קבוצת הכדורגל הם בצבעי הצהוב והשחור.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1936 וערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרומנית בשנת 1957. אחת מהצלחותיו הראשונות של המועדון הייתה זכייה בגביע הבלקן בשנת 1960. אף על פי שמעולם לא זכתה הקבוצה באליפות רומניה, היא השתתפה בגביע אופ"א פעמיים. בשנת 1974, ניצחה בסיבוב הראשון את בשיקטש הטורקית, והודחה בסיבוב השני על ידי המבורג מגרמניה. בשנת 2001, ניצחה בסיבוב המוקדמות את MIKA פ.צ הארמנית. בסיבוב הראשון הודחה על ידי אינטר מילאן מאיטליה. אחרי עונה לא מוצלחת בעונת 2004/2005 (סיימה במקום ה-15 מתוך 16 בליגה), ירדה בראשוב לליגה הרומנית השנייה.
במקור נקראה הקבוצה U.A.B, הקבוצה ידועה בשמה הנוכחי מאז שנת 1990. אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון סילביו פלוישטיאנו, הידוע בשמו הקודם טינרטולוי, והוא מכיל 12,670 מקומות.
ב-23 באפריל 2008, המועדון העפיל לליגת העל הרומנית לקראת עונת 2008/2009. בכך, הקבוצה חזרה לליגה הבכירה ברומניה אחרי שלוש עונות בליגה השנייה. בעונת 2014/2015 ירדה הקבוצה לליגת המשנה. בעקבות פשיטת רגל המועדון ירד ללגיה הרביעית ונכון לשנת 2021 משחק בליגה השלישית בחשיבותה.