stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכתובה
דמויות

אלימלך בנצור - יוצא קיבוץ, שרברב ובעלה של שפרה. אוהב את שפרה עמוקות ולאחר שמתברר שייתכן שאין כתובה, הוא מנסה בכל כוחותיו להתחתן עם שפרה באופן רשמי. אלימלך הוא המפרנס היחיד של המשפחה. אלימלך הוא אדם מסודר כביכול וחי בצורה שבלונית: משפרה עולה כי בכל בוקר אלימלך קם באותה צורה, בארוחת הצהריים הוא כבר רגיל לאכול מבלי להסתכל על השולחן מפני שהוא יודע בדיוק איך השולחן מסודר (לפי רצונו). אלימלך מרבה לדבר על עבודתו בתחום השרברבות, והסיפור האהוב עליו הוא על חבר הקיבוץ שהפסיד לו בהתערבות בנושא השרברבות ונאלץ לאכול את כובעו. בנוסף הוא מתואר כרברבן ובטוח שהיה אהוב על כולם בקיבוץ (לדוגמה, כאשר בוקי מגיע לבית המשפחה, אלימלך מספר לו שכאשר הוא ושפרה עזבו את הקיבוץ, בוקי בכה מכך, דבר שמעולם לא קרה).
שפרה בנצור - יוצאת קיבוץ, אשתו של אלימלך. כשאלימלך מבקש להינשא לה כדת, אינה ממהרת לתקן את הטעות ולהתחתן עמו, וכמעט דורשת גט. שפרה מתוארת כאישה בעלת כישרונות רבים שאינם באים לידי ביטוי בגלל אלימלך. כאשר מועלה החשד שהם מעולם לא התחתנו, היא מנצלת זאת על מנת להשיג שוויון זכויות עם אלימלך.
איילה בנצור - בתם של אלימלך ושפרה, ארוסתו של רוברט. עושה ככל שביכולתה לגרום להוריה להתחתן, על מנת שתוכל להתחתן עם רוברט. איילה אינה מסתכלת על בני הקיבוץ בעין יפה ומתייחסת אל כולם כרפתנים בורים. איילה לומדת פסיכולוגיה לילדים.
רוברט - ארוסהּ של איילה, בן למשפחת רבנים מיוחסת. אינו יודע על כך שייתכן שהוריה של איילה לא נישאו כדת. הוא ומשפחתו רואים במסמכים הדרושים לחתונה תנאי מקדים חשוב ביותר לחתונה. מתואר כ"ילד של אמא" שאימו עדיין מנהלת לו את חייו (לדוגמה החתונה שלו ושל איילה צריכה לקרות ביום ההולדת של אימו, היא מסדרת את כיסי חליפתו והיא זו שמתעקשת כל כך לראות את הכתובה של אלימלך ושפרה).
בוקי - חבר באותו הקיבוץ שבו חיו אלימלך ושפרה, ומחליפו של המזכיר הראשי, לרוב עובד בפלחה. כאשר הוא מגיע הוא אינו יודע לשם מה, מלבד שהוא מגיע "בעניין חתונה". בתחילת השהייה אצל משפחת בנצור הוא מנסה כל הזמן לצאת על מנת לבצע משימות אחרות שהטילה עליו מזכירות המשק בעיר כמחליפו של מזכיר המשק, שמכהן כשגריר במקסיקו. כאשר הוא רואה את איילה הוא מחליט להישאר בבית משפחת בנצור, ולנסות לחזר אחריה, גם אם זה אומר לחבל ביחסים בינה ובין רוברט.
יפה בירנבוים - שכנתם של אלימלך, שפרה ואיילה. מאחר שהיא התאלמנה היא מחזרת אחרי אלימלך ומנצלת כל הזדמנות: את העובדה שאין בבית סודה ושאלימלך מאוד אוהב סודה, את התקף הלב שהוא מקבל ואת פרידתו משפרה.
מסרים וביקורת

המחזה מבקר נושאים רבים שהיו באותה תקופה בחברה הישראלית:
הצורך בכתובה - המחזה מבקר את האופן בו הנישואים תלויים בכתובה, שיכולה בקלות להיאבד או להישכח. בנוסף יש גם ביקורת על כך שאין המחתנים מוכנים להתגמש בעניינים אלו ולחתן שני אנשים שמעוניינים להתחתן במקרה וכתובת ההורים נאבדת.
חלוקת תפקידים במשפחה - המחזה מבקר את העובדה שבאותה תקופה הייתה תפיסה לפיה הבעל הוא המפרנס והאישה צריכה להישאר בבית, לבשל ולנקות.
יחסי קיבוצניקים-עירוניים - המחזה מבקר את הפער בין בני הקיבוץ לבני העיר, כשבני הקיבוץ מתנשאים על בני העיר בטענה שאין הם יודעים לעשות הרבה (כדוגמת בוקי שמראה שהוא מסוגל לתקן ללא בעיה בכל דבר, גם אם אין זה תחום ההתמחות שלו), לעומת בני העיר שבטוחים שבני הקיבוץ הם בורים (כדוגמת איילה שבטוחה שבוקי הוא רפתן חסר ידע).
הפקות ועיבודים

1. תיאטרון האוהל, 1961
יוצרים: במאי - אפרים קישון
שחקנים: אלימלך - מאיר מרגלית, שפרה - חיה שרון, איילה - שפרירה זכאי
ההפקה הפכה לאחד מלהיטיו הבולטים של התיאטרון.
2. משפחת בורשטיין (פסחק'ה, ליליאן, מייק וסוזאן), 1966 (יידיש)
יוצרים: במאי ותרגום - שרגא פרידמן
שחקנים: אלימלך - פסח בורשטיין, שפרה - ליליאן לוקס-בורשטיין, איילה - שפרירה זכאי, רוברט - מייק בורשטיין, בוקי - מייק בורשטיין, יפה - שרה וייס
ההפקה כללה שירים שהוקלטו לתקליטון בחברת CBS.
3. 1972 (יידיש)
יוצרים: במאי - שמואל עצמון, מפיק - נתן גלבוע
שחקנים: אלימלך - שמעון דז'יגאן, שפרה - בטי סגל, איילה - פרידה וינטר, רוברט - יעקב אלפרין, בוקי - שייקה וירסקי, יפה - אנאבלה יעקב
הצגה זו נקראה "אלימלך האינסטלטור", ולא "הכתובה".
4. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 8 במרץ 1980
יוצרים: במאי - היי קיילוס, תפאורה ותלבושות - רות דר
שחקנים: אלימלך - נסים עזיקרי, שפרה - ליא קניג/טובה פרדו, איילה - טלי לובראני, רוברט - איקי שיק, בוקי - שמואל וילוז'ני, יפה - גלינה סבידנסקי
5. תיאטרון יידישפיל, 1992
יוצרים: במאי : שמואל עצמון-וירצר, תרגום: שרגא פרידמן, עיצוב תפאורה ותלבושות: ענת מסנר, מוזיקה - פולדי שצמן,
שחקנים: אלימלך - יעקב אלפרין, שפרה - אתל קובינסקה, איילה - שלומית טריגר-הגואל, רוברט - יוסי סוקולסקי, בוקי - ישראל טרייסטמן, יפה - גאולה נוני.
6. תיאטרון הנגב, 2006
יוצרים: במאי - איסי ממנוב, מוזיקה - אמיל ג'הרמי, תעתוק וניהול מוזיקלי - מיכאלה ליקא, תאורה, שפה ודיבור - שמואל מור, תחקיר ועריכה: ורדה גלעדי
שחקנים: אלימלך - עידו מן, שפרה - ג'סיקה טברובסקי, איילה - כרמית גור-דבורי, רוברט - שולי ויקטור, בוקי - אמיל ג'הרמי, יפה - אביבה ספאיה
7. תיאטרון הקאמרי, 2007
יוצרים: במאי - משה נאור, תפאורה - לילי בן נחשון, תלבושות - עפרה קונפינו, מוזיקה - רן בגנו, תאורה - קרן גרנק
שחקנים: אלימלך - שלמה בראבא, שפרה - ענת וקסמן/רמה מסינגר, איילה - שירה קצנלנבוגן, רוברט - אבי גרייניק/נדב אסולין, בוקי - יפתח קליין/דני שטג/יפתח אופיר, יפה - רוזינה קמבוס/אודליה מורה-מטלון.
הפקה זו זכתה לביקורות אוהדות מצד המבקרים ולביקורות חצויות מצד הקהל. ההצגה הייתה מועמדת לתואר הקומדיה של השנה בפרס התיאטרון הישראלי.
8. בית צבי, 2018
יוצרים: במאי - אבישי בן גל, תפאורה - סלבה מלצב, תלבושות - נטשה מנטל, תאורה - יאיר סגל.
שחקנים: אלימלך - ניר מנקי, בוקי - מיכאל גמליאל, שפרה - ענת זמשטייגמן/מיכל אטלס, איילה - דניאל היב, יפה - פזית ירון מינקובסקי/יעל פרימר, רוברט - טל וייס/גיא גבל
9. תיאטרון חיפה, 2023
יוצרים: במאי - משה נאור, תפאורה - ניב מנור, תלבושות - אורנה סמורגונסקי, תאורה - נדב ברנע.
שחקנים: אלימלך - שלמה בראבא, בוקי - עומר עציון, שפרה - איילת רובינסון, איילה - יעל טל, יפה - רוית יעקב כהן, רוברט - יובל סגל/קובי זיסלין.
ליווי מוזיקלי: אוהד בן אבי - קלידים ואקורדיון, נועם נחמיה - טובה, מיכאל זיו - צ'לו וחצוצרה.
הפקות ועיבודים > הסרט

באוגוסט 2008 יצא הסרט "הכתובה" בבימויו של מנחם גולן, אשר מבוסס על המחזה. את התסריט כתב גולן תוך שינויים מבחינת עלילה וגם דמויות חדשות. בסרט כיכבו מאיר סוויסה, ענת ברזילי, פזית ירון מינקובסקי ושלמה וישינסקי. הסרט לא זכה לביקורות נלהבות ורוב המבקרים טענו שמדובר בסרט עשוי רע.
הערות שוליים

↑  נחמן בן-עמי, עדיין מחפשים אותה: "די כתובה" באידיש – מאת אפרים קישון, מעריב, 11 ביולי 1966
↑  דורית חכים, הצגה - הכתובה, חדשות, 21 בספטמבר 1993
| יצירותיו של אפרים קישון (רשימה חלקית) |
| --- | --- | --- |
| מחזות | הכתובה (1959) • אף מלה למורגנשטיין (1959) • הו, הו יוליה (1972) |  |
| סרטים | סאלח שבתי (1964) • ארבינקא (1967) • תעלת בלאומילך (1969) • השוטר אזולאי (1970) • השועל בלול התרנגולות (1977) |  |
| תוכניות טלוויזיה | ייסורי אפרים (1995) |  |
| ספרים | השועל בלול התרנגולות (1955) • נקמתו המתוקה של פיקאסו (2004) |  |
| שונות | חבילה הגיעה |  |
כרזת ההצגה בתיאטרון יידישפיל, 1992
משפט חברים

משפט חברים היה מוסד משפטי אוטונומי של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל שהוקם בשנת 1921. עיקר עיסוקו היה דיני ממון, בעיות משמעת, פגיעה לרעה בהסתדרות ומוסדותיה, וענייני עלבון וכבוד. המוסד הוקם בתחילה ללא תקנון וקיבל צביון מקומי בכל מועצת פועלים. בשנת 1932 נקבע לראשונה תקנון משפט. בשנת 1957 חדל משפט החברים מלהתקיים.
רקע

תנועת העבודה צמחה בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. ההסתדרות, כזרוע הארגונית והביצועית של התנועה, מילאה תפקיד בתחייה הלאומית והרצון של העם העברי לעמוד ברשות עצמו. מוסדותיה של ההסתדרות נועדו ליצור בסיס להכוונתן ולהקמתן של המסגרות המדיניות לכשתקום מדינת ישראל, כך גם משפט החברים נתפס כחלוץ בהתהוותן של משפט ארץ-ישראלי, כמייסד וכגורם חשוב שיכוון את החקיקה לכשתקום מדינה.
בתקופת העלייה השנייה, בניגוד להתפתחות ההיסטורית באירופה, לא היה עדיין בארץ ישראל משק קפיטליסטי, הזקוק לפועלים יהודים. המשק היהודי הצעיר, שהיה בארץ ושרובו היה מבוסס על חקלאות מטעים, לא יכול היה לתת לפועלים יהודים שכר שיספק את מינימום הצרכים.
תקופה זו התאפיינה בגלי עלייה ובצורך לקלוט את העולים ולשלבם בשוק העבודה. המגזר הממשלתי קלט חלק מהם ברכבת, בדואר ובטלגרף, בעבודות הכבישים ובפקידות. המגזר הפרטי התפתח אך מעט בתקופת העלייה השלישית. גם ההאצה בפיתוח המגזר הפרטי שהביאה אתה העלייה הרביעית נקטעה בשנות המשבר הכלכלי והחברתי בשנים 1926–1927. כך ששני המגזרים הללו, הממשלתי הפרטי, לא יכלו לתת פתרונות לתעסוקה של כלל העולים.
בימי המשבר הכלכלי והחברתי הזה של תחילת שנות ה-20, הורגש החוסר בחקיקה שתגן על העובד בשוק העבודה שהיה קטן והתחרות עם הפועלים הערביים שעבדו בשכר נמוך הייתה גדולה. במצב זה החלו הפועלים להפר את חוקי ההסתדרות, להתחמק מתשלום מסי חבר, וקראו תיגר על האופן שבו מועצת הפועלים שלטה בחלוקת המשרות. מערכות המשפט שפעלו בארץ, קרי: מערכת המשפט הבריטית ומשפט השלום העברי, כמו גם מערכות משפט קהילתיות כמעט ולא דנו בענייני עבודה. בתנועת העבודה התגבשה הדעה שהמשפט הבריטי מכיל עקרונות בורגניים ושיש צורך במערכת משפטית עצמאית של התנועה שתשפוט לפי עקרונותיה.
על רקע זה צמח המוסד של "משפט החברים", אשר כאמור נתפס כחלוץ בהתהוותו של משפט ארץ-ישראלי.
אופן הפעולה של משפט חברים

בכל מועצת פועלים פעל חבר שופטים שנבחר מקרב קהילת הפועלים. הנהלת המוסד בחרה שופטים לכל תביעה ותביעה, ולבעלי הדין לא הייתה השפעה על תהליך הבחירה. התובע והנתבע לא נזקקו לעורכי דין ולהוצאות כספיות וחתמו מראש על הסכמה למלא את פסק הבוררות. סמכותם של השופטים לא נבעה מידענותם המשפטית ולא ממעמדם הציבורי אלא מעובדת היותם מקרב הפועלים עצמם, או מקרב המנהיגים והמזכירים של התארגנויות הפועלים השונות. השופט נתפס כחבר, איש השורה. הבוררות נועדה ליצור אווירה הסתדרותית אינטימית שבה תתבררנה התביעות בין אדם לאדם, אדם למוסד או לארגון ובין ארגון לארגון.
חובת חברי ההסתדרות להיענות לזימונים של המוסד סימנה את הקשר המחייב בין חברות בהסתדרות לבין ההזדקקות לשירותיו של משפט החברים ושימש כבסיס לפועלו במשך השנים שלאחר היווסדו. 

לכל משפט קדמה אזהרה לסילוק מההסתדרות, מהפסקת זכאות לשירותים השונים (כגון קופת חולים), או מסילוק מהקצאה לעבודות חדשות. מי שביקש את התערבותו של משפט החברים בעניין מסוים, נתבקש להגיש תלונה בכתב או בעל פה, דבר שיצר תחושה של רשמיות ורצינות בהתייחסות לעניינו.
מבנה מוסד משפט החברים

פרוצדורת פעולתו של משפט החברים הוסדרה באופן רשמי עם התקנת תקנון משפט החברים ב-1932. 
המוסד היה בנוי ממדרגות, כאשר ההנחה המקובלת הייתה: לתת לכל אחד מהצדדים את האפשרות לברר את משפטו פעמיים בשתי מדרגות שונות. המדרגה הראשונה נקראה משפט חברים מצומצם. בדרך כלל אל מדרגה זו הגיעו כלל המשפטים לבירור ראשון. המדרגה הורכבה משלושה שופטים. המדרגה השנייה נקראה משפט חברים רחב, היא הורכבה מחמישה שופטים ושימשה כדרגת הערעור של משפט החברים המצומצם. כמו כן, משפטים בהם התביעה היא להוצאת חבר מתוך ההסתדרות, או שאחד הצדדים הוא מוסד הסתדרותי, הגיעו לבירור ראשון במדרגה זו.
בית הדין העליון - הוקם בשנת 1921, ושימש כערכאה הגבוהה ביותר במשפט החברים. בפניו הובאו ערעורים על פסקי דין של משפט החברים הרחב, או כאשר הוועד הפועל של ההסתדרות החליט שנושא המשפט הוא מיוחד וחשוב ויש צורך לדון בו מלכתחילה בבית הדין העליון.
חולשות וחסרונות מוסד משפט החברים

בתחילת ימיה של ההסתדרות, שימש הוועד הפועל כבורר עליון לכל סוגיה, מה שיצר עירוב בין העניינים הפוליטיים והמשפטיים. גם לאחר שהוכפף משפט החברים תחת בית הדין העליון, נשאר הוועד הפועל בעל סמכויות רחבות גם בתחום המשפטי, מה שלא אפשר את הפרדת הרשויות המלאה בין הפוליטיקה והמשפט בהסתדרות.

ביקורת הוטחה על האופי העממי והחובבני של אופן התנהלות המשפטים. לא היה תקנון ופרוצדורה מוגדרים עד 1932, ולכן התנהלות המשפט הייתה נתונה להבנה של השופטים שנבחרו. בכל פעם נבחרו שופטים אחרים ולכן, האופי הדמוקרטי של התנהלות המשפט פגע באיכות ההחלטות, שהיו שונות במהותן במשפטים השונים. מצד שני, משקם התקנון, הוא גרם לירידת ערכו בעיני החברים מן השורה, שכן הפך למשפטי ובירוקרטי מדי לטעמם.

ביקורת נוספת הייתה על עניין מינוי השופטים והצורך בהפרדה ביניהם לבין מוסדות ההסתדרות. נוצרה בעייתיות כאשר מזכירות ההסתדרות הייתה התובעת, ובד בבד אחראית על הנהלת המשפט.

נוסף על כך, לא ניתנה הכוונה כיצד לתפעל את המערכות השונות, כיצד לשפוט וכיצד לאכוף פסקי דין. לא היה קודקס חוקים פורמלי ולא פסיקות או תקדימים לפיהם שפטו. הפסיקות התבססו על מעט הנחיות פרוצדורליות בסיסיות וניתנו ברוח הערכים של תנועת העבודה.
דוגמה למשפט חברים

בבית הדפוס של האחים רוזנפלד בחיפה פוטר עובד יהודי ובמקומו הוכנס פועל ארמני. בעקבות כך, פתחו מספר פועלים בשביתה, בגיבוי של חברי המועצה בחיפה, השובתים התנהגו באלימות וגרמו נזק למכונות הדפוס. מעורבות המשטרה בפיזור השובתים, מאסרם של חברי המועצה שהתגייסו לעזור לשובתים, והתעקשותם של המעסיקים, העניקו לשביתה דימוי של מאבק מעמדי חסר תקדים. ישראל ליטבק, אחד הפועלים, הפר את השביתה עליה הכריזה ההסתדרות, והגיע להסכמה עם מעסיקו שיחזור לעבודה לפני שהסתיים המשפט נגד ההסתדרות והפועלים. ליטבק נתבע על ידי מועצת פועלי חיפה בעוון הפרת שביתה ובגידה בהסתדרות. השופטים פסקו להוציא את ליטבק מההסתדרות.

זה היה פסק הדין:
חבר השופטים [ש]שמעו את טענות התובע והנתבע מוצא להוציא את הפסק דין על יסוד הנמוקים דלקמן:

הנימוקים: 

1. הנתבע הח' ליטבק קבל התראות מצד מועצת פועלי חיפה לא להִכנס לעבודה לפני גמר המשפט. 

2. בהתחשבות עם מצבו החמרי הציעה לפניו המועצה עזרה חומרית המבטיחה את הקיום.

השביתה עמדה בתקפה ונותני העבודה האחים רוזנפלד עמדו בהתקפה חזקה נגד כל צבור הפועלים בהשתמשם בכל האמצעים. השובתים עמדו על משמרתם בהגנת השביתה והאינטרסים המיוחדים של ההסתדרות. המשפט נגד ההסתדרות והפועלים טרם נגמר. על יסוד כל זה חבר השופטים מכיר שהח' ליטבק ישראל הפיר את השביתה, פגע בסולידריות יתר השובתים ובכבודה של ההסתדרות.



החלטות:

1. חבר השופטים מחליט להוציא את הח' ליטבק ישראל מההסתדרות 

2. החלטה זו צריכה להתאשר על ידי ישיבת מועצת פועלי חיפה 

3. זכות הערעור נתונה לחבר ליטבק משך שבעה ימים מיום המסר פסק הדין לידיו



כ"ג אדר ב' פ"ד. (29.3.1924)
לקריאה נוספת

'במשפט החברים של הסתדרות העובדים בא"י', המשפט (ירחון למשפט העיוני והשמושי) א (1927), 125–127.
ישראל בר-שירה, 'לחקר מהותו של משפט החברים', המשפט ד,ג (1930), 103–113.
דוד דה פריס, 'צמיחתו של מוסר פועלים ביישוב היהודי: משפט חברים של ההסתדרות במגזר העירוני בשנות העשרים', הקונגרס העולמי למדעי היהדות 11, ב, כרך 2 (תשנ"ג), 227–234.
שני בר-און ודוד דה-פריס, '"במיטת סדום של פרופסיונליזם": עורכי דין ועיצובו של משפט-החברים של ההסתדרות בשנות העשרים והשלושים', עבודה חברה ומשפט ח (תשס"א), 15–42.
בת-חן קסלר-ברנדוין, "דינאמיקת המעבר מ"יישוב" למדינה: משפט-חברים בתנועת העבודה", עבודת מוסמך בהדרכת דוד דה פריס, אוניברסיטת תל אביב – הפקולטה למדעי החברה ע"ש גרשון גורדון – החוג ללימודי עבודה, 2007. (גישה מקוונת)
הערות שוליים

1 2  דוד דה פריס, 'צמיחתו של מוסר פועלים ביישוב היהודי: משפט חברים של ההסתדרות במיגזר העירוני בשנות העשרים', הקונגרס העולמי למדעי היהדות 11, ב, כרך 2 (תשנ"ג), 229.
↑  ישראל בר-שירה, 'לחקר מהותו של משפט החברים', המשפט ד,ג (1930), 103.
↑  אניטה שפירא, ההליכה על קו האופק, תל אביב: עם עובד ('ספרית אפקים'), תשמ"ח, עמ' 362–363.
↑  בת-חן קסלר-ברנדוין, "דינאמיקת המעבר מ"יישוב" למדינה: משפט-חברים בתנועת העבודה", עבודת מוסמך בהדרכת דוד דה פריס, אוניברסיטת תל אביב – הפקולטה למדעי החברה ע"ש גרשון גורדון – החוג ללימודי עבודה, 2007, עמ' 28–29.
↑  דה פריס, 'צמיחתו של מוסר פועלים' (תשנ"ג), 230.
↑  קסלר-ברנדוין, "דינאמיקת המעבר מ"יישוב" למדינה" (2007), עמ' 30.
↑  בית הדין העליון ירושלים, 'במשפט החברים של הסתדרות העובדים בא"י', המשפט (ירחון למשפט העיוני והשמושי) א (1927), 125–127.
↑  דב בן-מאיר, לקסיקון ההסתדרות, תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך, תש"ם 1980, עמ' 64.
↑  שני בר-און ודוד דה-פריס, '"במיטת סדום של פרופסיונליזם": עורכי דין ועיצובו של משפט-החברים של ההסתדרות בשנות העשרים והשלושים', עבודה חברה ומשפט ח (תשס"א), 28.
↑  ז. פלד, על משפט החברים, דבר, 16 בנובמבר 1926.
↑  בר-און ודה-פריס, '"במיטת סדום של פרופסיונליזם" (תשס"א), 35.
↑  חיים שרייברמן, מכתבי חברים | עוד לשאלת "משפט-החברים", דבר, 18 ביוני 1926.
↑  דוד דה פריס, אידיאליזם וביורוקרטיה: שורשיה של חיפה האדומה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1999, עמ' 149.
| ערכים העוסקים בענישה |
| --- | --- | --- |
| ענישה | ענישה • ענישה בישראל • ענישה במדינות העולם • עונש מוות בארצות הברית (עונש מוות לקטינים בארצות הברית) • עונש מוות ברוסיה |  |
| סוגי ענישה | חרם חברתי • מבחן וטיפול בקהילה • קנס • פיצוי הקורבן • מאסר עולם • עבודות שירות • מעצר מנהלי • מאסר • בית סוהר • ענישה גופנית • גלות • עונש מוות |  |
| גופי הטלת ענישה | בית משפט • בית דין צבאי • דין משמעתי • בית דין שדה • משפט חברים • חבר מושבעים • חבר מושבעים גדול • וואר דיר • איון על ידי מושבעים |  |
| מקור הסמכות לענישה | חוק • תקנון • משמעת • מצווה |  |
| תופעות המצריכות ענישה | סטייה חברתית • עבירה |  |
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
מסמך הקבלנה במשפט החברים של ההסתדרות כנגד החבר ישראל ליטבק
טרינובנטים

נחלת הטרינובנטים על מפת מחוזות אנגליה של ימינו.
מטבע שטבעו הטרינובנטים
הטרינובנטים (בלטינית: Trinovantes או Trinobantes) היו בני אחד מהשבטים הקלטיים שחיו בבריטניה לפני הכיבוש הרומי. הם ישבו מצפון לשפך התמזה, בתחומי אסקס וסאפוק של ימינו, ובנחלות הנמצאות כיום בשטחה של לונדון רבתי. מצפון להם ישבו האיקנים (Iceni) וממערב הקטובלאונים (Catuvellauni). שמם הוא הלחם של התחילית tri ושם התואר novio בקלטית, ופירושו "חדש מאוד", כלומר "אלה שזה מקרוב באו", אך אפשר שהמשמעות היא "העם עז הנפש מכולם". בירתם הייתה קמולודונום (קולצ'סטר של ימינו), בה שכנה על פי אחת הגרסאות הטירה האגדית קמלוט.
לפני פלישות יוליוס קיסר לבריטניה ב-55 וב-54 לפנה"ס נחשבו הטרינובנטים לשבט החזק ביותר באי. באותה תקופה הייתה בירתם ככל הנראה בבְּרֶפִינְג (Braughing, בהרטפורדשייר של ימינו). בכמה מכתבי היד של "מלחמת גאליה" מצוין כי שם מלכם היה אימנואנטיוס, אך באחרים שמו אינו מוזכר כלל. זמן מה לפני הפלישה השנייה של יוליוס קיסר סולק מלכם מכסאו על ידי קסיוולאונוס, שהיה ככל הנראה ראש שבט הקטובלאונים. בנו, מנדוברקיוס (Mandubracius), נמלט ומצא מקלט אצל קיסר בגאליה. במהלך הפלישה השנייה ניצח קיסר את קסיוולאונוס והשיב לשלטון את מנדוברקיוס; קסיוולאונוס הבטיח שלא להציק לו עוד ואף התחייב להעלות לרומא מס (tributum).
מלכם הבא ששמו ידוע לנו, על פי עדויות נומיסמטיות, היה אדדומרוס (Addedomarus). הוא עלה לשלטון בסביבות 20-15 לפנה"ס והעתיק את בירת השבט אל קמולודונום. מטבע שטבע טסקיובנוס מלך הקטובלאונים בקמולודונום בסביבות 10 לפנה"ס מלמד כי הכניע תחתיו את הטרינובנטים. זמן קצר אחר כך הוא נסוג, אולי בשל לחץ שהפעילו עליו הרומאים, דבר הנלמד מכך שמטבעותיו המאוחרים יותר אינם נושאים עוד את הציון "מלך" ומשום שאדדומרוס הושב אל כסאו. אחרי אדדומרוס שלט לתקופה קצרה בנו דובנובלנוס (בסביבות 5–10 לספירה), אז נכבש סופית שבט הטרינובנטים על ידי טסקיובנוס או בנו קונובלינוס. מנדוברקיוס, אדדומרוס ודובנובלנוס נזכרים בגנאלוגיות ובאגדות קלטיות-בריטיות בתר-רומיות וימי-ביניימיות בשמות "מנאווידאן" (Manawydan), "אַייד מָאוּר" (Aedd Mawr, אדדו הגדול) ו-"דיפנול מואלמוט" (Dyfnwal Moelmut, דובנובלנוס הקרח והשקט). הטריאדות הוולשיות מונות את אייד מאור עם מייסדיה של בריטניה.
הטרינובנטים מופיעים שוב על בימת ההיסטוריה ב-60 לספירה, אז נטלו חלק במרד נגד הרומאים בהנהגת המלכה בודיקה. על שמם נקראה אחת מן ה-civitates של בריטניה הרומית, שעירה הראשית הייתה קיסרומגוס (Caeasaromagus, צ'למספורד באסקס של ימינו). סגנון קברותיהם המפוארים דומה לזה שבאירופה ומלמד על קרבתם לעם הבלגי.
ג'פרי ממונמות', ההיסטוריון האנגלי בן המאה ה-12, כותב בספרו Historia Regnum Britanniae, כי טרינובנטום היה שמה המקורי של לונדון, וכי הוא נגזר מן Troi-novantum או "טרויה החדשה"; שכן בריטניה נוסדה – לדבריו - על ידי ברוטוס ופליטים נוספים ממלחמת טרויה.
משולם בן משה ממגנצא

| --- | --- |
 לידה:  מגנצא
 פטירה:  ד'תתנ"ה
 מקום קבורה:  מגנצא
 מקום פעילות:  מגנצא, שפיירא
 השתייכות:  יהדות אשכנז
 רבותיו:  רבי יהודה בן מאיר הכהן, רבי אליעזר הגדול בן יצחק
 תלמידיו:  בני מכיר, רבי יוסף קרא
 
רבי משולם בן משה בן איתיאל ממגנצא (נפטר בד'תתנ"ה) היה מחכמי יהדות מגנצא במחצית השנייה של המאה ה-11. היה ממנהיגי הקהילה במגנצא, פרשן, פוסק ופייטן, ומראשוני העוסקים בפרשנות הפיוט הקדום.
ביוגרפיה

רבי משולם נולד כנראה במגנצא, ובה חי רוב חייו. אביו, רבי משה בן איתיאל, היה בן למשפחת קלונימוס, משפחה מיוחסת בין חכמי מגנצא, ומחברים שונים מצטטים פירושים משמו. כשהיה ילד, נפטר סבו רבי איתיאל, ובין חכמי מגנצא התגלעה מחלוקת הלכתית באשר לרבי משולם: רבי יהודה בן מאיר הכהן סבר שעל נכדו רבי משולם לשבת שבעה ולהתאבל עליו, ורבי אליעזר הגדול בן יצחק התנגד. למד תורה מפי אביו, ומפי רבי אליעזר הגדול בן יצחק. סביר שלמד גם אצל רבי דוד הלוי ואצל רבי יהודה בן מאיר הכהן. ייתכן שההקפדה לציין את ייחוסו לסבו רבי איתיאל ולא להסתפק בשם האב מרמזת שהתקיים קשר ביניהם והוא למד אצל סבו.
בצלאל רות כתב כי רבי משולם ממגנצא היגר לשמפיין שבצרפת, אך אברהם גרוסמן דחה את דבריו והראה כי לכל אורך תקופת חייו ישנן ראיות לישיבתו במגנצא.
רבי משולם היה כנראה בין מנהיגיה של קהילת מגנצא בימיו. כאשר נרצח ר' מאיר הכהן בראשית ד'תתמ"ה רבי משולם הוא אשר ניחם את בני הקהילה עודד אותם, כפי שנזכר בכרוניקה של שלמה בן שמשון. בספר "מעשה המכירי" שחיברו צאצאי רבי מכיר בן יהודה, נזכרות שאלות רבות ששאלו אותו, לצד התשובות שהשיב. רובן הגדול עוסק בבירור סדרי תפילה ומנהגים. אחד ממנהגיו המובא בספר, שהובא לאחר מכן בספרי הפוסקים ונפסק בשולחן ערוך, הוא להימנע מאכילת בשר במוצאי תשעה באב. לדעת מתניה יוסף בן-גדליה, רבים מפסקיו נועדו להגן על המסורות והמנהגים של משפחת קלונימוס ושל בית המדרש שלה במגנצא, ולהעניק להן תוקף כנגד המסורות המתחרות מבית המדרש של חכמי וורמייזא וקולוניא.
מסתבר שרבי משולם בן משה הוא "רבי משולם הגדול" הנזכר בכתבי חסידי אשכנז כאחד ממעבירי המסורת של תורת הסוד האשכנזית.
רבי משולם שמר על קשר עם המרכזים היהודיים הגדולים של סוף ימי הגאונים בארץ ישראל ובבבל. הוא שלח שאלות הלכתיות לחכמי ישיבת ארץ ישראל, ותשובתם לו, בעניין אמירת "והשיאנו" בראש השנה וביום הכיפורים, מצוטטת בספרי הפוסקים. נוסח של מכתב התשובה, ובו תשובות לשאלות נוספות ששאל, נתגלה בגניזת קהיר. כמו כן, ייתכן שהיה ברשותו ספר נ"ך שהובא מבבל והיו מסומנות בו ההפטרות לכל השנה.
מתניה יוסף בן-גדליה הסיק כי רבי משולם עמד בראש קבוצת המהגרים לשפיירא ב-1084 לאחר השרפה שפרצה במגנצא ולאחר הריגתו של מאיר כהן. לדעתו, חלק ניכר מתשובות רבי משולם שהגיעו לידינו הן חלק מדיונים שנערכו בשפיירא, כאשר רבי משולם היה מראשי בית המדרש החדש בשפיירא.
נפטר בד'תתנ"ה ונקבר במגנצא. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נתגלתה מצבתו בבית הקברות היהודי העתיק במגנצא. התארים הייחודיים על מצבתו, כגון "נרתק התורה", מלמדים על ההערכה שרחשו לו בני דורו כגדול בתורה.
ביוגרפיה > משפחתו

בכרוניקות שנכתבו על גזירות תתנ"ו, כגון אצל האנונימי ממיינץ, נזכר קלונימוס בן משולם כפרנס יהודי מגנצא, שיצא בראש קבוצה מן היהודים להילחם בצלבנים בעת הטבח במגנצא בג' בסיוון ד'תתנ"ו. סביר למדי כי קלונימוס זה, המשמש חלק מהנהגת הקהילה, הוא בנו של רבי משולם בן משה. בניגוד לנעשה בקהילות אחרות, קלונימוס הוביל כח חמוש שניסה להילחם בפורעים. ההתגוננות נכשלה, וקלונימוס הפרנס נמלט עם 53 יהודים והם התחבאו בתוך חדר האוצרות של הכנסייה. לאחר מכן, ההגמון מושל העיר נשבע שיגן על קלונימוס וחבורתו אם יצאו, והוא מילט אותם לכפר הסמוך רודסהיים (אנ'). אולם, לאחר מכן חזר בו המושל והחליט למסור אותם לצלבנים אם לא יתנצרו. בתגובה, החליטו היהודים למות על קידוש השם וקלונימוס שחט את בנו יוסף. בטרם נהרג, ניסה קלונימוס להרוג את המושל, אך הניסיון נכשל.
רבי משה בן משולם היה כנראה בן נוסף של רבי משולם. לא ידוע עליו כמעט דבר, מלבד מספר פיוטים שחיבר. כן ידוע שהיה סבו של רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא.
אישים נוספים שייתכן שהם בניו הם: רבי דוד בן משולם, פייטן ומראשי הקהילה היהודית בשפיירא; ורבי אלעזר בן משולם החזן משפיירא.
חיבוריו > פירוש למשנה

רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא, בספרו יחוסי תנאים ואמוראים, כאשר הוא עוסק ברבי יוסי בר יהודה איש כפר הבבלי, מסתמך על גרסה למשנה, מסכת אבות, פרק ד', משנה כ' מתוך "משנת רבנא משולם בן רבנא משה בן רבנא איתיאל". מכאן נראה שהיה כתב יד של המשנה שהעתיק לעצמו רבי משולם, וגרסתו נחשבה בת סמכא.
בנוסף לכך, רבי נתן בן יחיאל בספר הערוך מצטט פירוש למשנה משמו של רבי משולם. לכן משער גרוסמן שרבי משולם חיבר פירוש לששה סדרי משנה או לחלקם, ומתוך פירוש זה ציטט בעל הערוך.
חיבוריו > פרשנות הפיוט

רבי משולם היה מראשוני פרשני הפיוט השיטתיים. תחום זה, פרשנות שיטתית לפיוט, ובעיקר לפיוטי רבי אלעזר בירבי קליר, נעשה תחום לימוד עצמאי בצרפת ובגרמניה החל מן המאה ה-11, ורבים מן החכמים כתבו פירושים לפיוטים. סביר כי רבי משולם הוא הראשון מחכמי גרמניה שכתב פירוש לפיוטים, ובין הפרשנים הבודדים שפעלו במאה ה-11.
פירושו של רבי משולם לא השתמר בשלמותו, אך פרשני הפיוט הצרפתים מצטטים פירושים רבים משמו של "ר' משולם". לאופולד צונץ זיהה את רבי משולם כרבי משולם בן משה ממגנצא. אפרים אלימלך אורבך חלק על דברי צונץ וסבר שמדובר בחכם מאוחר, רבי משולם בן דוד בן קלונימוס, בן המאה ה-13. אולם, אברהם גרוסמן הוכיח כי אכן מדובר ברבי משולם בן משה ממגנצא, בעיקר לאור זיהוי הפירוש המצטט אותו כפירוש הפיוטים של רבי שמעיה, תלמידו של רש"י, ועל פי ראיות נוספות.
על פי הציטוטים החלקיים מפירושו של רבי משולם, עמד גרוסמן על מספר מאפיינים פרשניים שלו. רבי משולם דן בפירושו גם בשאלות לשוניות הכרוכות הפירוש הפיוט ובמשמעותן של מילים בודדות, אך מאידך גיסא הוא אינו רואה את עצמו מחויב לכללי הלשון העברית, ומפרש לעיתים גם באופן המנוגד לכללי הלשון, אם הרעיון הגלום בדברי הפייטן לפירושו מצדיק זאת. פירושו של רבי משולם עומד על הזיקה בין הפיוט למקורותיו, ומציין בעקביות לפסוקים שעליהם השתית הפייטן את פיוטו. כן הוא מציין למקורות הפיוט בספרות חז"ל ומפרש את כוונתו על פיהם. רבים מפירושיו הם פירושים מקוריים, שאינם מופיעים אצל מפרשי הפיוט האחרים בדורות שאחריו. ייחודיותו העיקרית של פירוש רבי משולם על פני פרשני הפיוט האחרים בדורו הוא שאין מדובר בפירוש המתיימר להיצמד לפשט לשונו של הפייטן. רבי משולם מפרש את דברי הפיוט גם בדרך דרש ומחפש בו רמזים נסתרים, כפי שחז"ל דורשים את פסוקי התורה.
הציטוטים התכופים מפירושו בידי רבי שמעיה, והבאתם בסמיכות לדברי רבו הנערץ רש"י, לרוב מבלי לחלוק עליהם, מעידים על ההערכה הרבה שרחשו לרבי משולם.