stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפרים הכהן
ביוגרפיה

נולד בווילנה לר' יעקב הכהן. נקרא על שם סבו הרב אפרים פיש, הרב האשכנזי הראשון בירושלים. למד אצל רב העיר רבי משה לימא מחבר ספר 'חלקת מחוקק'. נישא לרחל (שע"ט, 1619 - ח' בכסלו תמ"ה, 1684) בת רבי אליהו, נכדו של רבי אליהו בעל שם. בשנת שצ"ה (1635), בהיותו כבן 20 נתמנה לכהן כדיין בעירו. לצד רבנים מפורסמים כרבי שמואל קאיידנובר, הש"ך ורבי הלל בן נפתלי הירץ ה"בית הלל". הוא כיהן בתפקידו זה 20 שנה.
בשנת תט"ו, הגיעו פורעי חמלניצקי לווילנה והוא נמלט עם מרבית יהודי הקהילה יחד עם אשתו ובתו, כשחתנו נשאר בווילנה. לאחר נדודים קשים הגיע בשנת תי"ז למוראביה והתקבל לכהן כרבה של טריביטש, שם שהה כ-3 שנים בהמשך עבר לאונגריש-ברוד, ובשנת ת"כ כיהן כרבה של מזריטש גדול (אנ'). בשנת תכ"ג (1663) בעקבות פלישת היניצ'רים ברח לפראג, שם לימד בבית המדרש. לאחר תקופה נקרא לווינה לכהן כראש ישיבה בבית מדרשו של מחותנו הרב יעקב קאפיל סג"ל פרענקיל ובנו הרב ישראל אב"ד אונגריש-ברוד.
בשנת תכ"ו (1666) התקבל לרבה של אויבן (בודה, אחת משלוש הערים שהפכו לבודפשט). שם יסד ישיבה בה למדו בין השאר בנו רבי יהודה לייב ונכדו רבי צבי, ה"חכם צבי".
תקופה לאחר בואו לעיר, התעורר פולמוס בעיר כנגדו. בעיר הייתה תקנה מהרב אור שרגא פייבוש אשכנזי מווילנה, שכיהן ברבנות בעיר, שלא לקבל לרב או מורה הוראה בעיר אדם שיש לו קרובי משפחה בעיר. תקנה זו נתקנה עקב מחלוקות רבות שהיו בערי אירופה סביב מינוי קרובים. הרב אשכנזי חיזק את תקנותיו בחרם. הרב אפרים חיתן את בנו עם אשה שהיו לה קרובים בעיר, ובשל זאת חלק מבני העיר סברו שעל פי התקנה אינו יכול לשמש כרב, ויש לחשוש לחרם של מתקן התקנה. הפולמוס מופיע בספרו של הרב אפרים, שער אפרים, בספר עבודת הגרשוני. לבסוף שככה הסערה לאחר שמתקן התקנה הבהיר שהיא חלה רק על מי שהיו לו קרובים לפני כהונתו.
באותה עת שלטו בעיר הטורקים, ובשל זאת הוא עמד בקשרים עם רבנים שונים מרחבי האימפריה העות'מאנית, כמו רבני ירושלים הרב משה ן' חביב ורבי משה גלאנטי (המג"ן) (שאף ביקרו בשנת תכ"ח) וכן נשאל שאלות רבות על ידי קהילות מרחבי האימפריה. לעת זקנותו נתבקש לכהן כרב בירושלים כממלא מקום סבו רבי אפרים פיש. הוא תכנן לעבור לשם לאחר שידפיס את כתביו אך נפטר בטרם הספיק בי"ג בסיון שנת תל"ח. בנו מספר שהייתה מגפה בבודה, ואחיו הגדול רבי יחזקיה נפטר ואף הוא היה על ערש דווי, ואביו ביקש שתילקח נפשו תמורת נפש בנו. הוא כיהן כרב האחרון בבודה, ובשנת תמ"ו (1686) נחרבה הקהילה בכיבוש האוסטרי.
מספרים עליו שהיה מתענה ימים שלמים בלא ידיעת אדם. כן היה ידוע באהבתו לבריות.
משפחתו

בנו רבי יחזקיה הגדול, ראש מנהיג ופרנס של אובן. נפטר ממגפה בגיל 30 בכ"ח באייר שנת תל"ח.
בנו רבי אריה יהודה ליב הכהן שהוציא לאור את ספר אביו, עם הוספות חידושים משלו. אחרי פטירת אמו עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. הוא שב לפראג כדי לקבץ כספים להוצאת ספרו של אביו, ובדרכו לירושלים, נפטר בצפת.
בתו נחמה נישאה לרבי יעקב ז״ק בן רבי בנימין זאב אשכנזי, תלמידו של רבי יעקב מלובלין (אביו של הרבי ר' העשיל). רבי יעקב נשאר בווילנה בזמן הפרעות ובני המשפחה קיבלו עדות שהוא נהרג לאחר שהעדים ראו שהניפו עליו חרב. אשתו קיבלה היתר להינשא, אך היא סירבה, ולבסוף הוא חזר חי, וסיפר שניצל בדרך נס. בנם הוא רבי צבי אשכנזי, ה"חכם צבי", שהיה אביו של רבי יעקב עמדין, היעב"ץ.
בתו אסתר, אשת רבי יצחק הלוי שולהאף, בן רבי זלמן שכיהן כדיין בפראג. נרצחה עם בנה שמשון בזמן הכיבוש האוסטרי. רבי יצחק כתב את "מגילת אויבן" לזכר הקהילה שנחרבה, וכתב קינות על חורבנה ועל חורבנו האישי.
בתו חיילה.
ספרו

שער אפרים נדפס בזולצבאך, בשנת תמ"ח.
מחנה אפרים על התורה. לא נדפס.
לקריאה נוספת

נינו הרב יעקב עמדין, מגילת ספר.
אברהם הלוי שישא, פרשת אלה מסעי של הגאון ר' אפרים הכהן בעמ"ח "שער אפרים" מווילנא לבודון, בתוך קובץ מוריה שנה י"ג, א-ב, (קמה-קמו), אדר א' תשמ"ד. למקום רבנותו של ר' אפרים הכהן, בתוך מוריה שנה י"ג, י-יב (קנד-קנו), כסלו תשמ"ה.
הרב ישכר בעריש וייס, הגה"ק רבי אפרים הכהן מווילנא זי"ע - בעל שער אפרים, עלים לתרופה תתקס"ג-ד, פרשות נשא-בהעלותך תשע"ה.
הערות שוליים

↑  נפטר בסביבות שנת ת"ס. ראו תולדות חכמי ירושלים חלק א', עמ' 107, אנציקלופדיה לחכמי ארץ ישראל חלק א', עמוד ר"כ.
↑  יעקב עמדין, מגלת ספר, באתר היברובוקס
↑  תלמידו של מהר"ם מלובלין. הוא עלה לירושלים, ובדרכו, בשנת תט"ו, התעכב בעיר וכיהן בה ברבנות.
↑  סימנים סג, סז וסח.
↑  סימן ב.
↑  שו"ת תורת משה, סימן ס"ח.
↑  הקדמתו לספר שער אפרים.
↑  מגילת ספר.
↑  ראו באריכות בספרו של נכדם היעב"ץ, "מגילת ספר".
↑  הוא נישא בשנית לרבקה בת רבי ליב וועלי מפראג. חתנו היה רבי שמחה כץ פופרש, דיין בפראג ורב בטיפליץ.
↑  כן כתב רבי חיים מיכל בספרו אור החיים עמוד 246.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309157305171  GND: 12971075X  ISNI: 0000 0000 5490 5156  LCCN: nr95003587  NTA: 258657510  VIAF: 47849326   WorldCat (עם VIAF): 47849326
עם
ראו גם

אומה
אתניות
אמנת האו"ם
יחסי רוב ומיעוט
מדינת לאום
הערות שוליים

↑  אבניאון, עם, באתר מילון אבניאון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4063790-6
אנטיגונה

| --- | --- |

ציור של אנטיגונה בידי פרדריק ליטון
 כתיבה:  סופוקלס
 דמויות:  קריאון (מלך תבאי) אנטיגונה איסמנה (אחותה של אנטיגונה) היימון (בנו של קריאון) ראש המקהלה טירסיאס (הנביא העיוור) אורידיקה (תבאי) (אשת קריאון)
 מקום ההתרחשות:  תבאי
 סוגה:  טרגדיה יוונית
 שפה:  יוונית עתיקה
אנטיגונה (ביוונית: Αντιγόνη; מילולית – "זו שנועדה להתנגד") היא דמות מהמיתולוגיה היוונית, ומחזה מאת סופוקלס. היא בתו וגם אחותו למחצה של אדיפוס מלך תבאי, ושל אשתו-אמו יוקסטה (Ἰοκάστη). הגרסה הידועה ביותר של סיפור אנטיגונה מצויה בטרגדיה בעלת אותו שם מאת סופוקלס, שהוצגה ככל הנראה לראשונה ב-442 לפנה"ס. ישנן גם גרסאות אחרות לסיפור, החורגות מגרסתו של סופוקלס.
הרקע לסיפור אנטיגונה

אנטיגונה ליוותה ביחד עם אחותה איסמנה את אביהם העיוור אדיפוס לגלות, נמלטה לקולונוס ליד אתונה ושוחררה בידי תזאוס כאשר דודה קריאון ביקש לחטוף אותה. לאחר מותו של אדיפוס היא חוזרת לתבאי, כדי למנוע את הקרב בין שני אחיה, עליו התנבא אביה. לאחר עזיבתו של אדיפוס התחלקו שני בניו פוליניקס ואטאוקלס בשלטון בעירם תבאי. לאחר שפוליניקס גורש בידי אחיו, הוא גייס כוח צבא ועלה על תבאי, "עיר שבעת השערים", כדי לכבוש אותה. אטאוקלס ניצח בקרב על שישה מבין השערים, אך בשביעי נהרגו שני האחים בקרב, זה מידו של זה. בנקודה זו מתחיל מחזהו של סופוקלס, כמו גם למשל המחזה "אנטיגונה" מאת המחזאי הצרפתי ז'אן אנוי.
המחזה של סופוקלס > השפעת המחזה

המחזה נחשב, יחד עם אדיפוס המלך, לאחד ממחזותיו המשפיעים ביותר של סופוקלס. על כך מעידים עיבודים רבים למחזה. אריסטו אומנם הסתייג ממחזה זה כמיצג נאמן של הטרגדיה, אבל מאות רבות מאוחר יותר כינה הגל, בהרצאותיו על האסתטיקה, את המחזה יצירת האמנות המושלמת ביותר המוכרת לו. עיבודים מודרניים נוספים למחזה, בעלי משמעויות פילוסופיות ופוליטיות, נעשו על ידי ברטולט ברכט, ז'אן אנוי, ג'ודית באטלר וסרן קירקגור. בישראל, המחזה נלמד בשיעור ספרות בתיכונים ובחטיבות הביניים.
המסר שמאחורי הטרגדיה

מאחורי הטרגדיה הזו עומד מסר מעניין (שעד היום מפענחים אותו, ומביאים לו הסברים מפרספקטיבות שונות).
קודם כל יש פה שני צדדים, הצדק נגד השלטון – האם אדם צריך לציית לשלטונות גם אם אינם עושים את הדבר הנכון.
הטרגדיה הזו היא הוכחה לזה ששניהם אינם טובים במובן מסוים, קודם כל – אכן צריך לרדוף אחרי הצדק במידה מסוימת ובעצם לעשות את המעשה ולשתוק, ובעוד שאיסמנה עשתה זאת טוב, בצורה חשאית שבזכותה לא נתפסה, אנטיגונה עשתה זאת בדרך של תפילה בקול על אחיה המת וכו'.. – דבר שבעיני השלטונות נראה כלעג מוחלט. עם זאת, גם הצד של השלטון אינו נכון, השלטון צריך להיות קשוב לעם, ולא למלוך בצורה של טוטליטריזם קיצוני (כזו שלא מאפשרת להביע דעות), הרי אם אין עם, אז על מי תמלוך. קריאון מחליט שזה לא בשבילו, ותופס את תפקיד השלטון והמלוכה בצורה שונה: הוא מחליט שכל אחד שרק יעז לעבור על הגזרה של השלטון – ימות. זהו צעד קיצוני, במיוחד כאשר הגזרה היא נגד דברי האלים.
תרגומים לעברית

(בתוך) טרגדיות נבחרות של איסכילוס, סופוקלס ואורפידס; מתורגמות מיוונית עם הערות וביאורים ועם מבוא כולל לטרגדיה העתיקה, מאת אהרן קמינקא, תל אביב: דביר, ת"ש 1940.
סופוקלס, אנטיגונה, בתרגום שלמה דיקמן, כולל מבוא, הערות (ירושלים: מוסד ביאליק, 1966)
סופוקלס, אנטיגונה, בתרגום ט. כרמי (תל אביב: דביר, 1970), 111 עמודים
סופוקלס, אנטיגונה, מיוונית: אהרן שבתאי (שוקן, ירושלים, 1990)
סופוקלס, אנטיגונה, מיוונית: אהרן שבתאי (שוקן, ירושלים, 2002)
סופוקלס, אנטיגונה, בתרגום שמעון בוזגלו, כולל מבוא, הערות, ותמונות (ספרי עליית הגג/ידיעות אחרונות, 2007)
סופוקלס, אנטיגונה, מיוונית: פרופסור דבורה גילולה כולל מבוא, פירושים ודיסק קריינות מפי דן כנר (הוצאת ליון בוקס, 2014).
אנטיגונה, בתרגום אלי מלכא (הוצאת אור עם, 2020)
עיבוד של ז'אן אנוי למחזה של סופוקלס, תורגם מצרפתית לעברית על ידי נתן אלתרמן והוצג בתיאטרון הקאמרי בשנת 1946
אנלוגיה לסיפור מקראי

במקורות ספרותיים נוספים נידונה שאלת המחויבות של האדם לצו האלוהי נוכח צו שלטוני סותר. סיפור דומה על קונפליקט בין צו האל לכבד את המת ובין צו המלך להלין את המת, מובא בספר שמואל ב', פרק כ"א. בסיפור זה הגיבורה, רצפה בת איה, אינה מפרה את החלטת דוד המלך (שבוצעה על ידי הגבעונים) להוקיע את שני בניה וחמישה בני משפחה נוספים, ולא להביא לקבורה את גופותיהם.. בשונה מהטרגדיה היוונית, רצפה אינה מפרה את צו המלך בגלוי, ואינה מערערת על סמכותו. היא אינה קוברת אלא מכסה את הגופות של בניה ושל בני מירב בת שאול בשק, ושומרת עליהן מפני השחתתן על ידי חיות הטרף בשדה ועופות השמים במשך זמן רב – מתחילת הקציר באביב ועד בוא הגשם. כשדוד שומע על המעשה האציל הזה הוא ניחם, מתרצה, ומורה בעצמו על קבורת הגופות. בניגוד לאנטיגונה, רצפה משיגה את מבוקשה מבלי לגרום להחרפת הסיטואציה, מבלי לגרום למוות מיותר נוסף ואף גורמת למלך להודות בטעותו ולכפר עליה. בניגוד לטרגדיה היוונית, בסיפור המקראי ניתנת למלך אפשרות לתקן את שגיאותיו, ולאחר שהוא מורה לקבור בצורה מכובדת את המתים, האל מוחל.
ההיסטוריון מאיר בוסאק העלה סברה ש"חזון ישעיהו" (פרקים י–י"ב בספר ישעיהו, בהם נבואה המתארת את נפילת ממלכת אשור בעקבות גאוותה, ועלייתה המחודשת של מלכות בית דוד), השפיע על כתיבת "אנטיגונה". זאת דרך כתבי ההיסטוריון הרודוטוס אשר סייר בלבנט ותיעד את סיפור נפילת ממלכת אשור. ודרך הפיניקים שהעבירו את סיפור הנבואה, זאת על פי המסורת שקדמוס בן אגנור, מלך צור הפיניקי, הוא שבנה את העיר תבאי.
הפקות המחזה בישראל

המחזה עלה פעמים רבות בתיאטרון בישראל, בין היתר:
בתיאטרון חיפה 1965 – בתרגום ט. כרמי, בבימוי של יוסף מילוא, בהשתתפות: ישראל ביררמן-היימון, גיורא שמאי-קריאון, נתן מייזלר-טירסיאס וזהרירה חריפאי בתפקיד אנטיגונה.
בתיאטרון חיפה 1985 – בתרגום ט. כרמי, בבימוי ועיבוד של ברני סיימון, עם מוזיקה של יוסי מר-חיים, בהשתתפות: מכרם חורי בתפקיד קריאון, טטיאנה קנליס אולייר בתפקיד אנטיגונה, וריקי גל בתפקיד אוורדיקה המלכה.
בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב 1990 – בעיבוד ובימוי של מרים קיני, עם לימור גולדשטיין בתפקיד אנטיגונה.
בהפקה משותפת של תיאטרון הבימה והקאמרי 2007 – בתרגום שמעון בוזגלו, בבימוי חנן שניר עם מוזיקה של יוסי בן נון, עם אולה שור-סלקטר בתפקיד אנטיגונה. ההצגה זכתה בפרס הצגת השנה בטקס פרס התיאטרון הישראלי וזכתה גם בפרס הבמאי, השחקנית הראשית והמתרגם.
בתיאטרון החאן 2019 – בתרגום שמעון בוזגלו, בבימוי אודי בן משה.
בנוסף עלתה בישראל פעמים רבות גרסת המחזה, פרי עטו של המחזאי הצרפתי ז'אן אנוי.
לקריאה נוספת

שי לביא, "החוק של אנטיגונה:צדק פילוסופי וצדק פואטי", בתוך: עופר גרוסקופף ושי לביא (עורכים), משפט, תרבות וספר: ספר נילי כהן, ההוצאה לאור ע"ש חיים רובין, אוניברסיטת תל אביב, 2017
יונתן גורל, אנטיגונה לסופוקלס: תדריך לתלמידי בתי הספר ולנבחנים הניגשים לבחינות הבגרות, תל אביב, מהו"ת, 1980.
הערות שוליים

↑  רשימת הפרסומים של אנטיגונה, בקטלוג הספרייה הלאומית
↑  בעיית הסכסוך הטראגי שבין חוק האדם לחוק האלוהים ניקרה במוחות בני־אדם מאז ומקדם, וכל דור ודור ניסה כוחו בפתרונה לפי השגתו והבנתו, שלמה דיקמן, מבוא לאנטיגונה, עמ' 251
↑  הנרייט דהאן־כלב, דפנה חורב־בצלאל, אלי ברקת ואביגדור שנאן (ע), א־מיתיות: צדק חברתי, מגדר ומדרש – בעקבות מקורות ישראל, משכל הוצאה לאור, 2011, עמ' 157–164, מסת"ב 978-965-545-252-5. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
↑  Jo Cheryl Exum, Tragedy and Biblical Narrative: Arrows of the Almighty, Cambridge University Press, 1992, pp. 109–119
↑  Jo Cheryl Exum, Rizpah, Word and World: Theology for Christian Ministry, Volume 17, Issue 3, Summer 1997, pp. 260–268
↑  David Daube, Civil Disobedience in Antiquity, Wipf and Stock Publishers, August 2011, p. 12
↑  מאיר בוסאק, ההשפיע חזון ישעיהו על <<אנטיגונה>> לסופוקלס?, הארץ, 15 במאי 1959
↑  נחמן בן-עמי, "הצגת אנטיגונה" מאת סופוקלס - בתיאטרון חיפה, מעריב, 15 במרץ 1965
↑  שוש אביגל, אנטיגונה לא חינוכית, כותרת ראשית, 6 במרץ 1985
↑  שוש אביגל, אנטיגונה כאן ועכשיו, חדשות, 20 במרץ 1990
חיים נגיד, אנטיגונה עכשיו, מעריב, 23 במרץ 1990
↑  ביקורות:
ירמי עמיר, ‏יופי של טרגדיה, באתר גלובס, 7 בינואר 2007
מיכאל הנדלזלץ, עוצמתה הנוראה של הפנאטיות, באתר הארץ, 7 בינואר 2007
ציפי שוחט, אנטיגונה בטיפול קבוצתי, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2006
↑  אורי להב, עכבר העיר, אנטיגונה – הצגת התיאטרון של השנה, באתר הארץ, 30 במרץ 2007
↑  ננו שבתאי, "אנטיגונה": מחזה כל כך חשוב נהפך לפלקט פוליטי לא מנומק, באתר הארץ, 15 בדצמבר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007571031005171  PLWABN: 9810561969705606  CANTIC: a19467448  GND: 118503340  LCCN: no2014084634  NKC: jo2016908822  SUDOC: 027591689  VIAF: 54939226   WorldCat (עם VIAF): 54939226
אלפרד מונד

| --- | --- |

 לידה:  23 באוקטובר 1868 פארנוורת', הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  27 בדצמבר 1930 (בגיל 62) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  St Pancras and Islington Cemetery 
 השכלה:  קולג' סנט ג'ון  אוניברסיטת אדינבורו  קולג' צ'לטנהאם 
 תפקיד:  First Commissioner of Works  חבר הפרלמנט ה־31 של הממלכה המאוחדת (14 בדצמבר 1918–26 באוקטובר 1922)  חבר הפרלמנט ה־30 של הממלכה המאוחדת (3 בדצמבר 1910–25 בנובמבר 1918)  חבר הפרלמנט ה־29 של הממלכה המאוחדת (17 בינואר 1910–28 בנובמבר 1910)  חבר הפרלמנט ה־28 של הממלכה המאוחדת (12 בינואר 1906–10 בינואר 1910)  חבר הפרלמנט ה־32 של הממלכה המאוחדת (15 בנובמבר 1922–16 בנובמבר 1923)  חבר הפרלמנט ה־34 של הממלכה המאוחדת (29 באוקטובר 1924–ינואר 1926)  חבר הפרלמנט ה־33 של הממלכה המאוחדת (14 באוגוסט 1924–9 באוקטובר 1924)  שרת הבריאות (1 באפריל 1921–19 באוקטובר 1922)  חבר הפרלמנט ה־34 של הממלכה המאוחדת (ינואר 1926–8 ביוני 1928)  חבר המועצה המלכותית 
 מפלגה:  המפלגה השמרנית, המפלגה הליברלית 
 בן או בת זוג:  Violet Mond, Baroness Melchett (16 ביוני 1894–ערך בלתי־ידוע) 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מאת אוניברסיטת פריז (1928) 
 
סר אלפרד מוריץ מונד, הברון הראשון מלצ'ט המוכר גם בשם לורד מלצ'ט (באנגלית: Alfred Moritz Mond, 1st Baron Melchett‏; 23 באוקטובר 1868 – 27 בדצמבר 1930) היה תעשיין, איל הון ופוליטיקאי יהודי-בריטי, ממנהיגי יהדות בריטניה ופעיל ציוני.
ביוגרפיה

מונד נולד בפארנוורת' (Farnworth), לנקשייר. אביו, ד"ר לודוויג מונד, יליד העיר קאסל בגרמניה, היה מדען וממציא בתחום הכימיה, שעשה הון רב מהמצאתו והיה לתעשיין מצליח בבריטניה. שפת האם של אלפרד מונד הייתה גרמנית, והוא לא גדל והתחנך כיהודי. הוא נשא ב-1894 את ויולט גצה, אף היא ממוצא יהודי, וילדיהם אווה והנרי הוטבלו וחונכו כאנגליקנים.
אלפרד מונד המשיך את עסקי הניקל של אביו ופיתח אותם בהצלחה רבה למפעל כימיקלים מוביל. ב-1926 התאחד מפעל הניקל שלו עם שלוש חברות נוספות ליצירת תאגיד אימפריאל כמיקל אינדסטריז (ICI), שבשנתו הראשונה גלגל מחזור של 27 מיליון ליש"ט ולאורך שנים היה ענק התעשייה הגדול בבריטניה. מונד היה יושב הראש הראשון של התאגיד. התגורר במבנה היסטורי ב"Lowndes Square"(אנ') בבלגרביה, שבו התגוררו אישים מפורסמים בתולדות בריטניה.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית

מונד החל בפעילות פוליטית במפלגה הליברלית, וב-1906 נבחר לראשונה מטעמה לבית הנבחרים הבריטי. אף שלא זיהה עצמו כיהודי, בעת מלחמת העולם הראשונה מצא עצמו קורבן למתקפות לאומניות ואנטישמיות, והוא הואשם בהיותו בוגד גרמני ויהודי. למרות הכפשות אלה, מינה אותו ראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג' כשר העבודה והבינוי בממשלתו הליברלית ב-1916, בעיצומה של המלחמה. במסגרת תפקיד זה היה אחראי לתוכנית החימוש הבריטית וכן להקמת מתקנים צבאיים, מקלטים, בתי חולים ועבודות ציבוריות נוספות שהתנהלו בממדי ענק בעת המלחמה. באפריל 1921 מינה אותו לויד ג'ורג' לשר הבריאות, תפקיד בו החזיק במשך כשנה וחצי עד לנפילת הממשלה ב-1922.
לאחר מכן כיהן כחבר פרלמנט מן השורה במשך שש שנים נוספות. בשנת 1928 הצטרף למפלגה השמרנית וב-1928 הוענק לו תואר האצולה "הברון הראשון מלצ'ט" ומושב בבית הלורדים.
ביוגרפיה > פעילות ציונית

ב-1917, בגיל 50 ובשיאה של הקריירה הפוליטית שלו בממשלת בריטניה, החל מונד לגלות מחדש את יהדותו. באותה שנה נשא לראשונה נאום בו דיבר בשם העם היהודי. מונד החל לגלות עניין בציונות עם כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים, בהשפעת ידידו חיים ויצמן.
ב-1921 אמר כי "יקדיש את שארית מרצו להקמת מבנה איתן במקום שפעם ניצב בו מקדש שלמה". דבריו אלה זכו לפרסום רב בציבור הערבי וצוטטו פעמים רבות במטרה להוכיח כי בכוונת היהודים להשתלט על הר הבית ולהקים בו מחדש את בית המקדש.
בינואר 1921 ביקר לראשונה בארץ ישראל יחד עם חיים ויצמן, והיה בין המשקיעים שגייס פנחס רוטנברג להקמת מפעל החשמל שלו. ויצמן תיאר אותו בזכרונותיו כאחוז התפעלות מפועלם של חלוצי המפעל הציוני. לאחר שובו מהביקור היה לנשיא הקרן הציונית הבריטית, ועסק בשמה במשא ומתן עם ממשלת בריטניה. הוא אף עסק בגיוס תרומות להגשמת החזון הציוני בקרב יהדות ארצות הברית, והשתתף במשלחת הסקר לענייני התיישבות בארץ ישראל. ב-1925 מונה כחבר בחבר הנאמנים הראשון של האוניברסיטה העברית בירושלים שזה אך הוקמה, בראשות ויצמן, וכן כנשיא הראשון של הטכניון עם פתיחתו. הוא תרם סכומי כסף רבים מהונו הפרטי למטרות ציוניות. ב-1928, בעת סיור בגליל, פקד את קברם של יוסף טרומפלדור וחבריו בתל חי, ולאחר שהתאכזב לגלות שאין מצבה לזכרו במקום ניאות לממן את פסל האריה השואג, על פי הצעתו של הפסל אברהם מלניקוב. באותה שנה גם יזם ומימן ניסיון להקמתה של נבחרת כדורגל ארצישראלית, מיזם שלא צלח עקב חיכוכים מתמשכים בין אגודות הספורט הפועל ומכבי.
לרגל ביקורו של מונד בעיראק, ב-8 בפברואר 1928 נערכה בבגדאד הפגנה המונית נגדו ונגד הציונות.
ב-1928 שכנע מונד קבוצת בעלי הון בריטים לא-יהודים להשקיע ברכישת קרקעות בארץ ישראל, כמיזם עסקי, ולצורך כך הוקמה "חברת מטעי ארץ ישראל". במהלך שנת 1929 רכשה החברה 2,500 דונם קרקעות חקלאיות באזור השרון, מצפון לכפר סבא, שם ניטעו פרדסים והוקמה התיישבות לחקלאי המקום. במקום נוסדה מושבה שנקראה על שמו של אלפרד מונד - תל מונד (לימים מועצה מקומית). אחד משבעת הבתים הראשונים במושבה היה ביתו של אלפרד מונד (לימים מוזיאון בית הלורד). מבנה נוסף עם ראשית ההתיישבות היה בית המחנה, לימים אתר מורשת לאומית. בנוסף, רכש מונד שטח אדמה במגדל שעל שפת הכנרת מצפון לטבריה, והקים שם בית (וילה בסגנון אנגלי קולוניאליסטי) שנודע לימים כ"וילה מלצ'ט".
חיים אישיים

מונד התחתן עם ויולט גצה (אנ') שהייתה חברת הכנסייה האנגליקנית, ולבני הזוג נודלו ארבעה ילדים: אווה ויולט, הנרי לודוויג, מרי אנג'לה ונורה ג'ין. בנו הנרי מונד, הברון השני מלצ'ט (אנ') החליט להתגייר באופן פומבי וסמלי ב-1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון. הוא כיהן כסגן יושב ראש ICI, כיושב ראש הסוכנות היהודית, כיו"ר חברת החשמל וחברת מטעי ארץ ישראל (בעלת אדמות תל מונד) וכנשיא מכבי העולמי. הבת אווה (חווה) נישאה לג'ראלד אייזקס, המרקיז השני מרדינג, בנו של רופוס דניאל אייזקס, המרקיז מרדינג. היא כיהנה כנשיאת הקרן הציונית הבריטית ועמדה בראש הסניף הבריטי של הקונגרס הציוני העולמי.
מורשתו והנצחתו

על שמו של אלפרד מונד, הלורד מלצ'ט, רחובות בשם "לורד מלצ'ט" בעיר תל אביב ובעוד כמה ערים בישראל, אחוזת "וילה מלצ'ט" לשפת הכנרת, והיישוב תל מונד ומוזיאון "בית הלורד" שבו. בשנת 1934 יצרה בתיה לישנסקי את הפסל "לורד מלצ'ט" המציג את דמותו של אלפרד מונד כאנדרטה לזכרו ביישוב תל מונד.
מספריו

המשבר: סבותיו ותקנתו, מאת לורד מלצ'ט, עם הקדמה מאת לורד ויר, תרגום מאנגלית - ב' פליכס, (הפסידונים של אשר ברש), הוצאת מצפה, 1932.
הערות שוליים

↑  מפת חיפה 1954, בהוצאת מחלקת המדידות, עם סימון הסניף החיפאי של ICI 'תעשיות חימיות ממלכתיות' (מס' 216 במפתח), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  כרזת פרסום תלת לשונית לחברה ולסניפיה בלבנט (ירושלים, יפו וחיפה), באתר הספרייה הלאומית
↑  חומר ארכיוני, כרזות ותכתובות שונות הקשורות ב- ICI, באתר הספרייה הלאומית
↑  שנויים בממשלה האנגלית, הצפירה, 3 באפריל 1921
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 211, הערה 5.
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 3, עמ' 141: בהפגנה השתתפו אלפי אנשים, על פי אחת ההערכות 40,000, שקראו את הסיסמאות: "תחי פלסטין הערבית - הלאה הבטחת בלפור! תחי האחדות הערבית - הלאה הציונות". אלא שהמפגינים ברובם הגדול לא שמעו קודם לכן על הציונות, וכך במקום לצעוק "פתסקט אל־צהיוניה" ("הלאה הציונות") הם החלו לצעוק "פתסקט אל־פסקואניה" ("הלאה משמרות־הלילה של המשטרה").
↑  ראו פרוטוקול 2018005 של הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה
↑  לורד הנרי מלצ'ט איננו, הארץ, 23 בינואר 1949
↑  לורד מלצ'ט היהודי, הארץ, 25 ביולי 1933
↑  לורד מלצ'ט פורש מ-אי.סי.אי., הארץ, 13 באוגוסט 1947
↑  נשיא המדינה על דמות לורד הנרי מלצ'ט דל, הארץ, 11 במרץ 1949
↑  "המשבר: סבותיו ותקנו", מאת אלפרד מונד-הלורד מלצ'ט, הוצאת מצפה, 1932, אתר הספרייה הלאומית, ערך: אשר ברש פריט מספר 108.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265225505171  PLWABN: 9810692167005606  BNE: XX1369536  BnF: cb16643008b (data)  CiNii: DA06387559  GND: 117587540  ISNI: 0000 0001 0968 3811  LCCN: nb2005003782  NKC: uk2017967388  NLA: 36556267  NTA: 161918018  RERO: 02-A012069926  SNAC: w6qs2cz4  SUDOC: 188726292  Trove: 1290395  VcBA: 495/238086  VIAF: 45084200   WorldCat (עם VIAF): 45084200 
קריקטורה של אלפרד מונד שהתפרסמה במגזין פאנץ' ב-1920: כשר השיכון והעבודות הציבוריות הורה אלפרד מונד להזיז ממקומם פסלים ציבוריים, בהם פסלו של המלך ג'ורג' השלישי
פסל הלורד מלצ'ט (1934) מאת בתיה לישנסקי
לקוסאמיד

| --- | --- |

מבנה לקוסאמיד
 שם IUPAC
 N2-acetyl-N-benzyl-D-homoserinamide
 שמות מסחריים בישראל
 וימפאט
 נתונים כימיים
 כתיב כימי:  C13H18N2O3 
 מסה מולרית:  250.294 גרם למול
 נתונים פרמוקוקינטיים
 זמינות ביולוגית:  גבוהה
 זמן מחצית חיים:  13 שעות
 בטיחות
 מעמד חוקי:  תרופת מרשם, בישראל נכללת בסל הבריאות
 דרכי מתן:  דרך הפה, בעירוי
 מזהים
 קוד ATC:  N03AX18 
 מספר CAS:  175481-36-4
 PubChem:  219078
 ChemSpider:  189902
 
לקוסאמיד (lacosamide) היא תרופה שפותחה על ידי חברת UCB כטיפול משלים בפרכוסים חלקיים ובכאב נוירופתי סוכרתי. היא משווקת בשם וימפאט vimpat.
ה- FDA קיבל את הבקשה מחברת UCB להשתמש בלקוסאמיד החל מ-29 בנובמבר 2007 בו החל תהליך אישור התרופה
התרופה אושרה באיחוד האירופי ב-3 בספטמבר 2008. היא אושרה בארצות הברית ב-29 באוקטובר 2008.
שחרורה של לקוסאמיד התעכב בגלל התנגדות להסדרתו בסעיף 5 בחוק החומרים המאושרים. ה- FDA הודיעו על פסיקתם האחרונה של הסדרתו בסעיף 5 ב-22 ביוני 2009.
מכניזם הפעולה

לקוסאמיד היא חומצת אמינו תפקודית שיש לה פעילות במבחן הפרכוס החשמלי המקסימלי כמו תרופות אנטי-אפילפטיות שסבורים שהן פועלות דרך תעלות נתרן. עם זאת לקוסאמיד אינה פועלת בצורה קונבנציונלית – לייצוב השבתה מהירה מפעולה של תעלות נתרן. יתר על כן, מחקרים אחרונים מראים שהיא מגבירה השבתה מפעולה איטית. בזמן פעולה תעלות נתרן ממותגות מתח פוטנציאליות עוברות השבתה מהירה מפעולה. השבתה זו מפעולה מונעת מהתעלות להיפתח ועוזרת לסיים את הפעולה הפוטנציאלית. תרופות אנטי-אפילפטיות רבות, כמו קארבאמזפין או למוטריג'ין מאטות את ההתאוששות מהשבתת פעולה ובכך מפחיתה את היכולת של פוטנציאל הפעולה של הנוירונים לירות. השבתה מפעולה מתרחשת רק כאשר נוירונים יורים פוטנציאלי פעולה, כלומר, התרופות המווסתות השבתה מפעולה מהירה מפחיתות באופן סלקטיבי את היריות בתאים פעילים. השבתה מפעילות איטית היא דומה אבל לא יוצרת חסימה מלאה של תעלות הנתרן ממותגות המתח כאשר הפעלה והשבתה מפעילות מתרחשות במשך אלפיות השנייה או יותר. לקוסאמיד משפיעה רק על נוירונים בעלי קוטביות שלילית או פעילים במשך זמן ארוך, דבר אופייני לנוירונים הנמצאים במוקד של התקף אפילפטי.
לקוסאמיד אינה משפיעה על קולטן AMPA, קולטן kainite, GABAa, GABAb או מגוון של קולטנים המופעלים על ידי דופאמין, סרוטונין ואחרים ואינה חוסמת זרמים של אשלגן או סידן.
ניסויים קליניים

במחקרים ניסיוניים אקראיים בעלי סמיות כפולה על אנשים עם פרכוסים חלקיים הנשלטים בקושי נמצא שלקוסאמיד הפחיתה במידה משמעותית את תכיפות ההתקפים כאשר היא ניתנה בנוסף לתרופות אנטי-אפילפטיות אחרות במינונים שבין 400 ל-600 מ"ג ביום. במחקר קטן יותר על נוירופתיה סוכרתית סיפקה לקוסאמיד, גם כן, הקלה משמעותית בכאב בהשוואה לפלצבו.
בשנת 2015 נערך מחקר בשימוש בוימפט על חולי אפילפסיה מבוגרים, עמידים לטיפול תרופתי עם אפילפסיה כללית. תוצאות המחקר הראו הצלחה ובשנת 2020 וימפט נכנסה לסל התרופות גם לחולי אפילפסיה כללית לטיפול בהתקפי טוני-קלוני.
טיפול

לקוסאמיד היא תרופה אנטי-אפילפטית שקיבלה אישור כתרופה משלימה בטיפול בפרכוסים חלקיים וכאב נוירופתי. נערכים ניסויים קליניים במטרה לבדוק שימוש כתרופה מונותרפית (תרופה יחידה) בפרכוסים חלקיים. אין שום הוכחה שלקוסאמיד מספקת ערך נוסף על תרופות אנטי-אפילפטיות אחרות בטיפול בפרכוסים חלקים אבל היא יכולה לתת יתרון בטיחותי. נמצא שתרופות אנטי-אפילפטיות חדשות כמו לקוסאמיד, ויגבטרין, פלבאמאט, גאבאפנטין, טיגאבין וריפינאמיד הן נסבלות יותר ובטוחות יותר מאשר תרופות ישנות יותר כמו קארבאמאזפין, פניטואין וולפוראט
תופעות לוואי

לקוסאמיד היא נסבלת, בדרך כלל, בקלות אצל חולים מבוגרים שיש להם פרכוסים חלקיים. תופעות הלוואי השכיחות שגורמות להפסקת השימוש בתרופה היו סחרחורת, אטקסיה (חוסר קואורדינציה), הקאה, ראייה כפולה, בחילה, ורטיגו,ראייה מטושטשת ובעיות בשיום. תופעות לוואי אלו נצפו ב-10% מן החולים. תופעות לוואי פחות שכיחות כוללות שכחה, ייאוש, תחושות עצב וחוסר תיאבון.
תופעות לוואי > אזהרות

נצפו התנהגויות אובדניות כשבוע אחרי תחילת הטיפול בלקוסאמיד. זוהי תופעת לוואי לרוב התרופות האנטי-אפילפטיות. בניסויים קליניים בטיפול ממוצע של 12 שבועות מקרי ההרהור על התאבדות היו 0.43% מתוך 27,863 החולים שנבדקו בניגוד ל-0.24% בקרב 16,029 חולים שנטלו תרופת פלצבו. התנהגות אובדנית נצפתה ב-1 מתוך 530 חולים שטופלו בתרופה.>
תופעות לוואי > הריון

במחקר שנערך נמצא שהמפתח הטרטולוגי של לקוסאמיד גבוה מזה של למוטריג'ין ולבטיראצטם (קפרה). לקוסאמיד יצר פגמים שונים ביילודים אצל דגי זברה תלוי במינון ה- FDA רשם את לקוסאמיד בקטגוריה C לגבי הריון. מחקרים בבעלי חיים הראו על מוות עוברי ופיגור בגדילה. לקוסאמיד לא נבחן אצל נשים בהריון ויש לרשום אותו לנשים אלה בזהירות. בנוסף לא נקבע אם התרופה מופרשת בחלב אם.
סבילות

לקוסאמיד נסבלת, באופן כללי, היטב אצל חולים מבוגרים שיש להם פרכוסים חלקיים. סחרחורת הייתה תופעת הלוואי השכיחה ביותר.