stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד ויטמן
רשימת מבני ציבור

בית שאגאל – רח' הציונות 24. כיום בית האמנים (על בסיס בניין של כיאט).
מלון בן יהודה – שנות החמישים. הבניין נבנה עם בריכת שחיה.
קולנוע שביט- שיפוץ והוספת גג לקולנוע הפתוח.
קולנוע עממי בנוה שאנן – שיפוץ
קולנוע מוריה – שיפוץ
בית העם של קרית-חיים (כיום תיאטרון הצפון)
מוזיאון עין-הוד במרכז הכפר
מלון סבוי - שדרות יפו פינת שדרות המגניםדוד ויטמן, מבנה הטוהרה בבית העלמין בזכרון יעקב, רישום עפרון 1943. אוסף מוזיאון העלייה הראשונה * בית הצייר מרסל ינקו בעין הוד
בי"ס תיכון קרית-חיים.
1958 נמל חיפה, תערוכת הנמל, עיצוב ביתן התערוכה במסגרת אירועי העשור למדינת ישראל
ציור ותערוכות

ויטמן היה מחבריה הראשונים של אגודת הציירים והפסלים בחיפה. הוא הציג תערוכות יחיד והשתתף בתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה. ויטמן צייר בסגנון ריאליסטי, בעיקר ציורי שמן, אקוורלים, רישומים, תחריטים וקריקטורות. הוא הרבה לצייר פורטרטים ואת נופי הארץ, בעיקר את חיפה, עכו וטבריה. על דוד ויטמן נכתבו מאמרים רבים בעיתונות בשפות שונות. הוא אף הוציא אלבום של בתים בחיפה שצייר. בשנות החמישים הופיע בספר- "50 ציירים". בשנת 1954 קיבל את "ציון שטרוק" מטעם עיריית חיפה בזכות הישגיו האמנותיים.
1948 גלריה גולדמן ונוימן רחוב בלפור 3, תערוכת תמונות של ד. ויטמן וא. נסתי
1952 גלריה גולדמן-נוימן רחוב בלפור 3, תערוכת ציורים, רישומי דרך של ד. ויטמן
1954 בית האמנים ירושלים, תערוכת תמונות דוד ויטמן
ללא תאריך, Leeds Zionist Society, 307 Chapeltomn Rd. Leeds 7, Water Colours by David Wittman
1955 תערוכה נודדת באנגליה, הוצגה בלונדון, ליברפול, מנצ'סטר, ובירמינגהם
ללא תאריך, תערוכת ציירים ישראלים על סיפון א.ק. ירושלים.Exhibition of Israeli Paintings on board s.s. Jerusalem
1957 בית האמנים ירושלים, דוד ויטמן, צבעי מים
1957 בית האמנים חיפה, תערוכות דוד ויטמן, אברהם נסטי, נחום קוק
1959 בית האמנים ירושלים, תערוכת דוד ויטמן, אברהם נסטי, נחום קוק
1959 בית האמנים חיפה, תערוכת אמני חיפה והצפון
1960 בית ציוני אמריקה, תל אביב, תערוכת תמונות של דודו ויטמן
1964 בית האמנים, שדרות אום 24 חיפה.תערוכת זיכרון דברים לזכרו: נחום קוק, פרופ' בן ציון כינורי
2012 מוזיאון העלייה הראשונה זכרון יעקב, זיכרון בעפרון, רישומים מזכרון יעקב 1943-1941
הערות שוליים

↑  גזית, 1969 עמ' 153
↑  Walker's Galleries, 118 New Bond Street London, W. 1   14.2-28.2.1955
↑  1955 .Jewish Chronicle February 25
↑  קטלוג מחירים בהוצאת חברת צים. עשרה ציורים של ויטמן בערכים של 110$-130$
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 273978  NLI: 987007517016305171  ULAN: 500479322  VIAF: 308267747   WorldCat (עם VIAF): 308267747 
דוד ויטמן, בית הפקידות בזכרון יעקב בשמשו כבית העם (היום מוזיאון העלייה הראשונה). רישום עפרון 24.8.1943, תרומת משפחת האמן לאוסף מוזיאון העלייה הראשונה, .
זכוכית אקרילית

| --- | --- |
 
 כתיב כימי:  C₅H₉O₂ 
 מספר CAS:  9011-14-7
 צפיפות:  1.19 גרם/סמ"ק
 
זהו המונומר של הזכוכית האקרילית הכפלה שלו תיתן את מבנה המקרומולקולה
מסעדת "איתה" באיים המלדיביים, הנמצאת מתחת לפני הים ונשמרת שלמה על ידי ציפוי זכוכית אקרילית
מגרש הוקי קרח מוקף בלוחות זכוכית אקרילית
שלד מונומר הזכוכית האקרילית שנוסחתו הכימית היא C5H8O2
זכוכית אקרילית (Acrylic glass), או בשמה המדעי פולימתיל מתאקרילט (Polymethyl methacrylate או בקיצור PMMA), היא פולימר סינתטי של המונומר מתיל מתאקרילט (ראו תמונות). לזכוכית האקרילית שמות מסחריים רבים כגון פלקסיגלס (Plexiglas), פרספקס, אקריליט, אקריפלסט וגם אקריליק.
היסטוריה

החומצה האקרילית הראשונה נוצרה בשנת 1843. חומצה מתאקרילית, שמקורה בחומצה אקרילית, נוצרה בשנת 1865. התגובה בין חומצה מתאקרילית ומתנול גורמת לאסטר מתיל מתאקרילט.
החומר פותח החל משנת 1928 במספר מעבדות שונות על ידי כימאים רבים, כגון: ויליאם ר. קון, וולטר באואר ואוטו רואם. הוא שווק לראשונה בשנת 1933 על ידי חברת Röhm & Haas AG הגרמנית (Rohm and Hass) וחברת הבת שלה בארצות הברית תחת השם המסחרי "פלקסיגלס". החומר נוצר לאחר שהכימאי והתעשיין אוטו רואם (Otto Röhm) ניסה לייצר זכוכית בטיחותית על ידי פילמור מתיל מתאקרילט בין שתי שכבות זכוכית. הפולימר נפרד מהזכוכית כיריעת פלסטיק שקופה, אשר רואם חשב לשווק כמוצר בפני עצמו. במקביל הכימאים הבריטים רולנד היל וג'ון קרופורד שעבדו בתאגיד "אימפריאל כמיקל אינדסטריז" (Imperial Chemical - ICI Industries) בבריטניה פיתחו גם פולימתיל מתאקרילט והחברה רשמה את המוצר תחת השם המסחרי "פרספקס". זמן קצר אחר כך, תאגיד "דופונט" בארצות הברית השיק מוצר משלו תחת השם המסחרי Lucite.
בשנת 1936 החלה חברת ICI Acrylics (חברת בת של "אימפריאל כמיקל אינדסטריז") את הייצור המסחרי הראשון של זכוכית בטיחותית אקרילית. במהלך מלחמת העולם השנייה, גם כוחות בעלות הברית וגם כוחות מדינות הציר השתמשו בזכוכית אקרילית עבור פריסקופים לצוללות, שמשות מטוסים, חופות וצריחי נשק.
תכונות ומידע כללי

כדי להפיק קילוגרם אחד של זכוכית אקרילית, צריך לזקק שני ק"ג של נפט.[דרוש מקור]
תכונות ומידע כללי > מידע כללי

בסביבה עתירת אוויר, הזכוכית האקרילית ניצתת בטמפרטורה של 460 מעלות צלזיוס בשריפה מלאה ליצירת רק פחמן דו-חמצני ומים.
מספר ה-CAS של הזכוכית האקרילית הוא 9011-14-7.
טמפרטורת ההתכה של הזכוכית האקרילית היא 130–140 צלזיוס.
תכונות ומידע כללי > שיטות ייצור

שיחול (אקסטרוזיה -Extrusion) – שיטה בה הלוח מתהווה ממעבר חומר במצב מותך דרך גלגלות המעצבות את עובי הלוח וגודלו תוך כדי קירורו והתגבשותו חזרה לחומר מוצק. לוח פרספקס שנוצר בשיטה זו נקרא לעיתים בתעשייה "אקסטרודר".
יציקה (Cast) – בשיטה זו יוצקים את החומר המותך לתבנית (בין לוחות זכוכית). סוג התבנית קובע את עובי החומר (קיימות סטיות בעובי בחלקים שונים בלוח).
תכונות ומידע כללי > השוואה עם זכוכית רגילה

ההבדלים העיקריים בין הזכוכית המוכרת והזכוכית האקרילית הם:
PMMA הוא יותר קל: הצפיפות של ה-PMMA (כ-1190 ק"ג למטר מעוקב) היא בערך חצי מצפיפות הזכוכית.
PMMA איננו מתנפץ כמו הזכוכית.
PMMA רך וגמיש יותר מזכוכית רגילה, לכן, ציפויים אשר עמידים למתיחה נוצרים מה-PMMA.
PMMA מתגבש ביתר קלות, על ידי חימומו לטמפרטורה של מאה מעלות צלזיוס.
PMMA מעביר יותר אור (92% מתוך אור נראה מועברים) מאשר זכוכית רגילה.
כמו זכוכית, ה-PMMA מסנן קרינה על סגולה באורך גל של פחות מ-300 ננומטר מתוך אור השמש.
PMMA מעביר גם קרינה תת-אדומה באורכי גל של עד 2800 ננומטר. אורכי גל גדולים יותר של עד 25000 ננומטר נחסמים ביעילות. "משחק" עם PMMA בצבעים שונים יכול לתת תוצאות של העברה של אורך גל מסוים בעוד שנשארת חסימה של אורכי גל לא רצויים (לוויסות החום ותאורה מיוחדת).
פיסות של זכוכית אקרילית יכולות להתחבר בקלות על ידי הוספת דבק ציאנואקרילי ("דבק שלוש שניות") או על ידי המסת חלק מהזכוכית בטריכלורומתאן ולחבר את שני החלקים המומסים שמתקשים בחזרה לפיסה אחת. הזכוכית היא מסורבלת ושבירה ועיסוק בצורתה הוא עיסוק מסובך.
שימושים

הזכוכית האקרילית נמצאת במגוון מקומות והיא נכנסה לחיי היום יום בזכות שימושיה הרבים בגלל עליונותה של הזכוכית האקרילית על הזכוכית הרגילה במרחב גדול של תחומים.
הזכוכית האקרילית נמצאת בתא הטייס של מטוסים אזרחיים, ומשמשת כחופה במטוסי קרב, באקווריומים ענקיים, מהזכוכית האקרילית מייצרים דיסקים של DVD, CD - ROM. הקירות המקיפים את הזירה בענף הספורט- הוקי קרח, עשויים מזכוכית אקרילית.
בשנות ה-60 וה-70, יוצרו רהיטים העשויים מהזכוכית האקרילית כדי להעניק למוצרים דמיון למראה רהיטים ב"עידן החלל".
בעקבות מגפת הקורונה עלה הביקוש למחיצות זכוכית אקרילית במוסדות המספקים שירות פנים מול פנים: בתי חולים, בתי מרקחת, בנקים ועוד.
לזכוכית האקרילית, שימושים רבים נוספים ממספר תחומי חיים.
הערות שוליים

↑  עדי ברק, הפרספקס הפך למציל חיים ופסי הייצור עובדים מסביב לשעון, באתר כלכליסט, 7 במאי 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534300305171  BnF: cb12125379b (data)  GND: 4211340-4  LCCN: sh89000009  NDL: 00560147
שילה נה גיג

ערך זה עוסק בפסל פוריות קלטי. אם התכוונתם לשיר של פי. ג'יי. הארווי, ראו .
שילה נה גיג מלפני המאה ה-12, על הכנסייה בבית קילפק, בהרפורדשייר, אנגליה
שילה נה גיג (מאירית: Síle na gcíoch) הן דמויות מפוסלות של נשים עירומות עם פות מודגש, ובדרך כלל פעור. הן סוג של גרוטסקה אדריכלית שמעטרת כנסיות, ארמונות, ומבנים אחרים, במיוחד באירלנד ובבריטניה. דוגמאות בולטות מצויות במגדל העגול בראטו, במחוז קרי, אירלנד ובקילפק שבאנגליה.
המספר הגדול ביותר של גילופי שילה נה גיג נמצא באירלנד - 101. ואילו באנגליה שרדו 45 גילופים
מקור השילה נה גיג ומטרתה אינם ידועים - השערה מקובלת היא שהם כמו גרגוילים וגרוטסקות אחרות האופייניות לכנסיות, שנועדו לשמר מפני רוחות רעות. על פי תאוריות אחרות הן דמויות פגניות המצייגות אלות פריון שמצאו דרכן לתוך האדריכלות והתרבות הנוצרית המקומית או אזהרה מפני תאווה מינית של נשים.
אטימולוגיה

השם שילה נה גיג נזכר לראשונה בכתובים בגיליון של האקדמיה האירית המלכותית בין השנים 1840–1844 כשם של גילוף מכנסייה במחוז טיפררי. אך חוקרים אינם מסכימים לגבי המקור והמשמעות של השם, מכיוון שהוא לא ניתן לתרגום ישיר לשפה האירית. ישנן איותים שונים לשם שילה (Sheela) שכוללים Sheila, Síla ו-Síle. על פי מילון אוקספורד לאנגלית, הוא נגזר מן המשפט באירית - Síle na gcíoch - שפירושו "ג'וליה של השדיים".
יורגן אנדרסן סבור שהשם בא מהמשפט האירי Sighle na gCíoch, כלומר "המכשפה של השדיים", או Síle na Giob, שפירושו "שילה הכורעת" (כאשר Síle זו הצורה האירית לשם האנגלו-נורמני ססיל או ססיליה). פטריק דינין גם נותן את Síle na gCíoċ כמקור אפשרי, לפיו הדמות היא "אבן פטיש שמייצגת אישה, ואמורה להעניק פוריות, ויובאה על ידי הנורמנים." חוקרים אחרים שוללים את הפרשנויות האלה, ואינם סבורים שהביטויים na Giob ו-na Gig קשורים, לדעתם, המשפט הוא כמשמעו, Sheela na Gig, שפירושו אישה זקנה.
ברברה פריטג הקדישה פרק לאטימולוגיה של השם בספרה, Sheela-Na-Gig: Unravelling an Enigma. היא מתעדת אזכורים מוקדמים יותר מ-1840, כולל ספינה של הצי המלכותי בשם Sheela Na Gig, וריקוד מהמאה ה-18 שנקרא Sheela na gig. מוזיקת ריקודים שהתפרסמה לראשונה כ-"The Irish Pot Stick" (c.1758), מופיע בספרו של ברייסון A Curious Collection of Favourite Tunes (1791) כ-Shilling-a-Gig, ובתור Sheela na Gigg"" בספרו של היים, 48 ריקודים אירים מקוריים (c.1795). אזכורים אלו הם העתיקים ביותר של השם, אך הם אינם מתייחסים לפסלים. רישומי הצי המלכותי מעידים כי השם של הספינה מתייחס ל"שדונה אירית". פריטג גילתה כי המילה "gig" הייתה מילת סלנג מצפון אנגליה המתייחסת לפות. בסלנג האירי המודרני קיימת המילה "Gigh" (מבוטאת "ג'י") שפירושה זהה, מה שגורם לבלבול נוסף לגבי המקור האפשרי של השם.
השערות

הרבה מהמחלוקת בין חוקרים מתמקדת בקביעת מה השילה נה גיג אמורה לייצג, ואין אף תאוריה שמסבירה את כל הדמויות.
השערות > אלילה פגנית

השערה פופולרית היא שהשילה נה גיג מייצגת אלה פגנית, אבל חוקרים סבורים שהמצב מורכב יותר, ויש מספר רב של פרשנויות לגבי התפקיד של הדמות הנשית מכיוון שמסורות רוחניות משתנות לאורך זמן. האלה המדוברת היא בדרך כלל מזוהה כקלטית, דמות הקיילך הזקנה מהמיתולוגיה האירית והסקוטית. מרגרט מארי תומכת בהסבר זה, כמו גם אן רוס, שכתבה כך במסה שלה, "הזקנה האלוהית של הקלטים הפגנים".
גם מורין קונקנון תומכת בתאוריית האלה בחיבורה, הקדושה והזונה: אלת השילה של הקלטים. היא מייחסת לדמויות ייצוג של "האלה האם".
אנדרסן הקדיש פרק בספרו לתאוריה זו, שכותרתו "פגני או מימי הביניים?" לדבריו, בעוד יש סימנים להשפעות פגניות על שילה נה גיג האירית, הוא עומד על כך שהשילה עצמה היא מימי הביניים והבנת משמעותה צריכה להתקיים בהקשר הזה. גם פריטג דוחה את רעיון השורשים הקלטים הפגניים של שילה נה גיג, ועדיין התאוריה נותרת פופולרית.
השערות > דמות פריון

השערה זו בדרך כלל באה בשילוב עם תאוריית האלה. ברברה פריטג סבורה כי הדמויות היו בשימוש למטרות פוריות ומקשרת אותם ל"אבני לידה". יש ראיות פולקלוריות שלפחות חלק מהשילה נה גיג היו בשימוש כזה, כאשר הפסלונים היו מושאלים לנשים עת כרעו ללדת. לדמויות שילה נה גיג אחרות יש זיקה לטקסי נישואים. למשל, את הדמות מכנסיית סנט מייקל באוקספורד היו מראים לכלות ביום החתונה. תאוריה זו אינה מסבירה את המשמעות של כל דמויות השילה נה גיג: חלקן מתארות דמות דקה עם צלעות בולטות ושדיים צרות, מאפיינים אשר אינם מסמלים פוריות. אחרות הן שמנמנות ולפעמים מוצגות בהקשר מיני עם בן זוג (כמו בוויטלספורד). ויר טוען כי בחינה מדוקדקת של הדמויות מגלה תכונות שמצביעות שהפונקציה שלהן לא קשורה לפוריות.
השערות > אזהרה נגד תאווה

ויר וג'רמן משערים כי שילה נה גיג נועדה להזהיר מפני חטא התאווה, בהקשר דתי. דמויות אקסהיביציוניסטיות מכל הסוגים—זכרים, נקבות, וחייתיות—לעיתים קרובות מצויות בקרבת ייצוגים של חיות שטורפות בני אדם ודמויות אחרות מהגיהנום. דמויות אלה, הם טוענים, שימשו כאמצעי של איום עבור אוכלוסייה שברובה אנאלפביתית. פרשנות זו מתואמת לתאוריית המקור הקונטיננטלי של שילה נה גיג. החוקרים שתומכים בתאוריה זו סבורים כי הדמות הגיעה מיבשת אירופה לאיים הבריטים יחד עם צליינים שנעו במסלול אל ומסנטיאגו דה קומפוסטלה. אך אין הסכמה על כך, ופריטג, למשל, חולקת על כך. התאוריה הדתית מתאימה לדמויות שילה נה גיג המצויות על כנסיות ומבנים דתיים, אך פחות מצליחה להסביר את הדמויות המצויות במרחבים שאינם דתיים כמו אותן דמויות שנחרטו על חומות של טירות ואי אפשר לייחס להן מטרה דתית. יש אפילו שילה נה גיג בהדון הול שמופיעה על צידה של אורווה. גם התאוריה הזו אינה מסבירה את כל הדמויות.
השערות > הגנה נגד הרוע

אנדרסן, ויר וג'רמן כולם סבורים שהדמויות שימשו גם כאמצעי הגנה נגד הרוע. הסבר זה מספק סיבה לשימוש בדמויות במבנים כגון טירות. באירלנד, כמה מהדמויות אף נקראו "אבני עין הרע", דבר שתומך בתאוריה. יש גם ראיות פולקלוריות למנהג אנסימרה - כשנשים היו מרימות את שמלותיהן כדי לגרש רוחות רעות. דוגמה לכך ניתן לראות באיור מהמאה ה-18 מאת צ'ארלס אייזן ב-La Fontaine's Nouveaux Contes (1674) אשר מראה שד נהדף על ידי מראה של אישה שמרימה את החצאית שלה כדי להציג את איברי מינה. אך ויר וג'רמן סבורים כי אלה אגדות ולא דבר שנהג בפועל.
מיקומים

גילוף בסגנון רומנסקי, בקתדרלת נידרוס, טרונדהיים, נורווגיה (כעת מצוי שם העתק; המקורי נמצא במוזיאון בארמון הארכיבישוף בטרונדהיים)
דמות המצויה בהקשר שאינו אדריכלי, בסנטואריו רפסטה, מחוז קורוניה, ספרד
כאמור, לאירלנד יש את המספר הגדול ביותר של שילה נה גיג, והייתה תקופה שחשבו שזוהי תופעה בלעדית לאירלנד, עד שחוקרים קישרו את הדמות לדמויות אחרות ברחבי מערב ומרכז אירופה. קשה למנות את המספר המדויק, כמו שיש קושי להגדיר אילו דמויות מכל הייצוגים האקסהיביציוניסטיים הן שילה נה גיג, ואין הסכמה בין החוקרים. למשל, הדמות ברוצ'סטר אינה שילה נה גיג לדברי פריטג, אך נחשבת לכזו על ידי ויר וג'רמן. קונקנון סופרת דמויות שחוקות שלדעתה (ורק לדעתה) הן כשילה נה גיג. וככל שמתעורר עניין בנושא, ייתכן שיתגלו עוד דמויות שעדיין לא נספרו.
בתרבות הפופולרית

בשנת 1992 יצאה מוזיקאית הרוק האלטרנטיבי פי. ג'יי. הארווי בסינגל השני מאלבום הבכורה שלה Dry, בשם Sheela-Na-Gig. השיר הגיע למקום תשיעי במצעד האלטרנטיבי בארצות הברית. היה לשיר גם קליפ וידאו אשר בוים על ידי מריה מוצ'נץ שיצא באותה שנה.
מאמרים

Dexter, Miriam Robbins & Goode, Starr, "The Sheela na gigs, Sexuality, and the Goddess in Ancient Ireland", Irish Journal of Feminist Studies, 4 (2), Mary Condren, ed., (2002), 50-75
Ford, Patrick K. “The Which on the Wall: Obscenity Exposed in Early Ireland.” In Obscenity: Social Control and Artistic Creation in the European Middle Ages, ed. Jan M. Ziolkowski, 76-90. Leiden: Brill, 1998.
Goode, Starr & Dexter, Miriam Robbins, "Sexuality, the Sheela na gigs, and the Goddess in Ancient Ireland", ReVision, Vol. 23, No. 1 (2000): 38-48
Goode, Starr,"Sheela na gig: Dark Goddess of Europe," Goddesses in World Culture,Volume 2. Santa Barbara, California: Praegar. pp. 209–223. 2011
Goode, Starr, "The Power of Display: Sheela na gigs and Folklore Customs," About Place Journal Vol. 2, Issue 2.
Oakley, Dr. Theresa & Woodcock, Dr. Alex, "The Romanesque Corbel Table at St John's, Devizes and its Sheela na gig", Wiltshire Archaeological and Natural History Magazine Vol 99 (2006)
Costa, Joaquim Luís - "Lust and iconography in the Portuguese Romanesque sculpture". Medievalist [Online]. # 17 (January - June 2015). Available in , ISSN 1715-0736
לקריאה נוספת

Devereux, George, Baubo, la vulva mythique, 1983, Paris, J.-C. Godefroy [German edition, 1981, Frankfurt am Main]
Dexter, Miriam Robbins & Mair, Victor H., Sacred Display: Divine and Magical Female Figures of Eurasia, 2010, Amherst, New York: Cambria Press ISBN 978-1-60497-674-8
Ross, Dr Anne, Pagan Celtic Britain, 1967, ISBN 0-89733-435-3
Wright, Thomas, On The Worship of the Generative Powers during the Middle Ages of Western Europe, 1865/66 (Attributed) Appended to the 1865 reprint of Sir Richard Payne Knight's An account of the remains of the worship of Priapus (Scanned facsimile available on Internet Archive see pp132–134)
הערות שוליים

1 2 3  McMahon, J. & Roberts, J. The Sheela-na-Gigs of Ireland and Britain: The Divine Hag of the Christian Celts – An Illustrated Guide, Mercier Press Ltd. (2000) ISBN 978-1-85635-294-9
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Andersen, Jorgen The Witch on the Wall (1977) Rosenkilde & Bagger ISBN 978-87-423-0182-1
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Weir, Anthony & Jerman, James Images of Lust: Sexual Carvings on Medieval Churches, London: B. T. Batsford Ltd, 1986
↑  Kelly, Éamonn Sheela Na Gigs.
1 2 3 4 5 6 7  Freitag, Barbara.
↑  OED Online 2003 – The Dictionary spells the name hyphenated, "Sheela-na-gig"
↑  Dinneen, Patrick.
↑  "IRTRAD archives". Listserv.heanet.ie. 1997-10-22.
↑  Maureen Concannon (2004) The Sacred Whore: Sheela Goddess of the Celts, Cork : Collins Press ISBN 978-1-90346-452-6
↑  Murray, Margaret.
↑  O'Connor, James.
↑  Concannon, Maureen The Sacred Whore: Sheela Goddess of the Celts, The Collins Press (2004)ISBN 978-1903464526
↑  "Sheela-Na-Gig - PJ Harvey | Billboard.com". Billboard.
↑  PJ Harvey, Rob Ellis, Ian Olliver. Sheela-Na-Gig.
שילה נה גיג על חומה בפטהרד, טיפררי, אירלנד
פלטת לה-פונטיין, מאויר על ידי צ'ארלס אייזן (1762)
שילה נה גיג המצויה על עמוד התווך הדרום-מערבי של קתדרלת סנט מגנוס בקירקוול, מהמאה ה-12 או ה-13.
לנין א-רמלי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  18 באוגוסט 1945 ממלכת מצרים קהיר, מצרים 
 פטירה:  7 בפברואר 2020 (בגיל 74) 
 פרסים והוקרה:  פרס הנסיך קלאוס (אנ')
 צאצאים:  Shadi El-Ramli 
 
לנין פתחי עבדאללה פכרי א-רמלי (בערבית: لينين فتحي عبد الله فكري الرملي, תעתיק מדויק: לינין פתחי עבד אללה פכרי אלרמלי; 18 באוגוסט 1945 – 7 בפברואר 2020) היה אחד המחזאים הבולטים במצרים.
חייו

א-רמלי נולד בקהיר, שבה הוא חי ועבד. אביו הסוציאליסט ואמו הקומוניסטית החליטו לקרוא לו בשם לנין, על שם וְלַדִימִיר אִילִיץ' אוּליַאנוֹב, שהיה ידוע בכינוי לנין (Ленин), שהנהיג את מהפכת אוקטובר ב-1917 ברוסיה והקים את ברית המועצות. השם לנין גרם במשך שנים לא-רמלי מבוכה רבה.
א-רמלי כתב ספרות מגיל צעיר. ב-1970 הוא סיים את המכון הגבוה לאומנויות הבמה בקהיר, החל לכתוב מחזות ותוך זמן קצר הפך למחזאי מצליח ומבוקש, ולמחזאי המצרי היחיד המתפרנס מכתיבה בלבד, בניגוד למחזאים וסופרים אחרים במצרים אשר צריכים לעבוד בעבודה נוספת למחייתם.
יחד עם חברו ללימודים, מוחמד סובחי (محمد صبحي)  (אנ'), הקים לאחר הלימודים תיאטרון שנקרא "סטודיו 80". המחזות לתיאטרון זה נכתבו על ידי לנין א-רמלי, ומוחמד סובחי ביים אותם ושיחק בהם את התפקיד הראשי. כל המחזות שהועלו בתיאטרון הזה זכו להצלחה רבה ופרסמו את המוניטין של המחזאי הצעיר. א-רמלי היה מחזאי פורה, ולאחר שדרכי השניים נפרדו והתיאטרון נסגר כעבור כעשרים שנה, המשיך א-רמלי לכתוב, ולעיתים ביים בעצמו את מחזותיו. העבודה בתוך התיאטרון הגבירה את המודעות שלו למדיום התיאטרוני ואת יכולתו להתאים את כתיבתו למדיום זה.
רוב מחזותיו של א-רמלי היו קומדיות חברתיות וסאטיריות שלעיתים קרובות תקפו בעוקצנות כשלים חברתיים וחולשות אנושיות. כתיבתו של א-רמלי גרמה לקהל לצחוק ולחשוב בעת ובעונה אחת והפכה אותו למחזאי המצרי המצליח ביותר, הן בקרב הקהל והן בקרב קהל המבקרים, שברוב המקרים היללו ושיבחו אותו על מחזותיו, שמצד אחד עינגו את הקהל ומצד שני הכילו מסרים פוליטיים, חברתיים ואנושיים רציניים וחשפו ללא כחל ושרק את בעיות האדם המצרי והחברה המצרית המודרנית.
לנין א-רמלי כתב גם מחזות אבסורד ואוונגרד, סאטירות קצרות וטורים בעניינים שונים בעיתונות המצרית, בהם הוא לעיתים התפלמס עם מבקריו. בנוסף לכך הוא כתב גם תסריטי קולנוע וטלוויזיה, וכמה מהתסריטים שכתב הפכו לסרטים המצליחים ביותר בתולדות הקולנוע המצרי. א-רמלי כתב גם סיפורים קצרים ומערכונים.
בכתיבתו השתמש א-רמלי בהרמזים (אַלוּזְיות) לאירועים בהיסטוריה המצרית ולתופעות תרבותיות רבות, ובעיקר לשירים מצריים, שקטעים מהם, שהיו מוכרים לכל מצרי, שולבו כחלק מהטקסט.
א-רמלי נפטר ב-7 בפברואר 2020.
מבחר ממחזותיו

1981 - אתה חופשי (إنت حر)
1989 - ברוכים הבאים, אדונים (أهلا يا بكوات)
1989 - נקודת מבט (وجهة نظر)
עטיפת התרגום לעברית, עיצוב: אינה ארואטי1991 - בערבית ברורה (بالعربي الفصيح)
1992 - סעדון המשוגע (سعدون المجنون). תורגם לעברית: סעדון המשוגע מאת לנין אלרמלי, תרגמו אברהם חכים וגבריאל רוזנבאום, תל אביב: הוצאת גמיר, 1998
2001 - אדם וחווה (ادم وحوا)
הועלו בישראל

2016 - תיאטרון יפו העלה את המחזה סעדון המשוגע בעיבודו ובבימויו של יגאל עזרתי, בשיתוף בית הספר לאמנויות הבמה, מכללת סמינר הקיבוצים.
הערות שוליים

↑  הערך מבוסס רובו ככולו על: גבריאל רוזנבאום, מבוא לסעדון המשוגע מאת לנין אלרמלי (בתרגומם של אברהם חכים וגבריאל רוזנבאום), תל אביב: הוצאת גמיר, 1998, עמ' 7-9; וכן על: פרופ' גבריאל מ' רוזנבאום, לנין אלרמלי ומחזהו "סעדון המשוגע", בתוך התכנייה למחזה סעדון אלמג'נון בהפקת תיאטרון יפו ובית הספר לאמנויות הבמה בסמינר הקיבוצים, 2016.
↑  אודות ההצגה, באתר "אל-בואבה".
↑  דף ההצגה באתר תיאטרון יפו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296308105171  BnF: cb13598810r (data)  GND: 108922673X  ISNI: 0000 0000 8094 3738  LCCN: n92092302  NTA: 18632829X  SUDOC: 086121677  VIAF: 14944397   WorldCat (עם VIAF): 14944397
אסטרהזניקה

| --- | --- |


משרדי אסטרהזניקה בקיימברידג'
 נתונים כלליים
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בניו יורק (6 באפריל 1999–AZN)  הבורסה לניירות ערך בלונדון (AZN)  בורסת סטוקהולם (AZN) 
 תקופת הפעילות:  1913–הווה (כ־112 שנים) 
 חברות בנות:  אסטרהזניקה (קנדה)  AstraZeneca Czech Republic s.r.o.  אסטרהזניקה (ספרד)  Cambridge Antibody Technology  AstraZeneca (United States)  אמילין פרמסוטיקלס  אסטרהזניקה (יפן)  אסטרהזניקה (הודו)  אסטרהזניקה (אוסטרליה)  אסטרהזניקה (פינלנד)  אסטרהזניקה (דרום קוריאה)  אסטרהזניקה (שוודיה)  Acerta Pharma 
 מיקום המטה:  קיימברידג' 
 ענפי תעשייה:  תעשיית התרופות 
 מוצרים עיקריים:  תרופה 
 שווי שוק:  212.36 מיליארד דולר (25 בינואר 2025)
 הכנסות:  24,384,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2019) 
 רווח תפעולי:  2,924,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2019) 
 רווח:  1,227,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2019) 
 הון עצמי:  14,596,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־31 בדצמבר 2019) 
 יו"ר:  Leif Johansson 
 מנכ"ל:  פסקל סוריו 
 עובדים:  70,600 (נכון ל־2019) 
  
 www.astrazeneca.com
 
אסטרהזניקה (באנגלית: AstraZeneca PLC) היא חברת תרופות בריטית-שוודית. משרדי המחקר והפיתוח שלה שוכנים בקיימברידג', אנגליה, במולנדל, שוודיה ובגייתרסבורג, מרילנד, ארצות הברית. החברה הוקמה בשנת 1999 באמצעות מיזוג של חברת "אסטרה" השוודית וקבוצת "זניקה" הבריטית והיא נסחרת בבורסה לניירות ערך בניו יורק ובבורסה לניירות ערך בלונדון. במשך השנים פיתחה החברה תרופות פורצות דרך בטיפול בתחומי הסרטן, לב וכלי דם, פסיכיאטריה ונשימה.
היסטוריה > החברות שקדמו לאסטרהזניקה

"אסטרה" נוסדה בשנת 1913 בסודרטליה, שוודיה, על ידי קבוצה של 400 רופאים ורוקחים. לאורך המאה העשרים היא גדלה להיות חברת התרופות הגדולה ביותר בשוודיה. בשנות ה-40 פותחו שתי משפחות מוצרים שהפכו לחשובות ביותר עבור החברה: פניצילין וחומרי הרדמה, בתחילה בצורת Xylocain, שהושק בשוק השוודי ב-1948. הרווחים ממשפחות מוצרים אלו מימנו פיתוח תרופות חדשות. רבות מהתרופות פותחו, החל מ-1954, במרכז פיתוח שהוקם בגטבורג, על מנת לאפשר שיתוף פעולה עם אוניברסיטת גטבורג והפקולטה לרפואה שלה. בין המדענים המעורבים בשיתוף פעולה עם החברה בגטבורג היה לימים חתן פרס נובל ארוויד קרלסון. מעבדת פיתוח נוספת נוסדה בלונד, סמוך לאוניברסיטת לונד. המחקרים של החברה הובילו לפיתוח מספר תרופות נגד מצבים קרדיו-וסקולריים, כולל Aptin ב-1967 ו-Seloken ב-1975. מוצר נוסף מוצלח ורווחי ביותר היה "לוסק"-"Losec" (שם גנרי אומפרזול) נגד מצבים קיבה-וופגיאליים (צרבת), שהושק ב-1988 והיה התרופה הנמכרת ביותר בעולם.
מקבילתה הבריטית "זניקה" הוקמה בשנת 1993 כאשר תאגיד הכימיקלים הבריטי "אימפריאל כמיקל אינדסטריז" (Imperial Chemical Industries או בקיצור ICI) פיצל את עסקי הביוכימיה והתרופות לחברה חדשה. פעילותו במגזר התרופות של תאגיד ICI צמחה בין שנות ה-40 לשנות ה-70, אז פיתח מספר מוצרי מפתח בתחום, כולל: Paludrine (1940, תרופה נגד מלריה), halothane (1951, חומר הרדמה בשאיפה), פרופופול (1977, חומר הרדמה תוך ורידי), Inderal (1965, חוסם בטא), טמוקסיפן (1978, תרופה נפוצה לסרטן השד), ו-PEEK (1979, חומר תרמופלסטי עם ביצועים גבוהים).
בשנת 1999 התאחדו "אסטרה" ו"זניקה" ויצרו את AstraZeneca plc, תאגיד בריטי שהמטה שלו נמצא בלונדון, שהיה ליצרן התרופות הגדול באירופה באותה עת (מאז עקפו אותו "סאנופי" ו"הופמן לה רוש").
היסטוריה > לאחר המיזוג

לאחר המיזוג, בתחילת המאה ה-20 השיקה החברה מספר תרופות חדשות: קרסטור (רוזובסטטין), לטיפול בבעיות כולסטרול, אירסה (Iressa) לטיפול בסרטן הריאה, סרוקל (קווטיאפין) לטיפול בסכיזופרניה ונקסיום (אזומפרזול) לטיפול באולקוס. אך במקביל החלה להתמודד בשוק מול חברות המייצרות גרסאות גנריות לתרופות שלה, שפג תוקף הפטנט שלהן. בפברואר 2007 אף הודיעה על פיטורי 3,000 עובדים עקב תחרות זו. בין יצרניות התרפות הגנריות איתן התמודדה הייתה חברת טבע תעשיות פרמצבטיות שהשיקה גרסה גנרית לנקסיום, לתרופה Seroquel בשחרור מושהה לטיפול בדיכאון חמור, ולתרופה Symbicort לטיפול באסתמה.
במאי 2006 רכשה את חברת הביוטכנולוגיה הגדולה בבריטניה "קיימברידג' אנטיבודי", לפי שווי שוק של 1.33 מיליארד דולר.
בשנת 2014 דחתה הצעת רכש בסך 106.5 מיליארד דולר מתאגיד "פייזר". בשנת 2020 שקלה החברה לבצע מיזוג עם "גיליאד סיאנסז" מארצות הברית, אך הגבר לא יצא לפועל.
בסוף 2020, רכשה את חברת התרופות האמריקנית "אלקסיון", תמורת 39 מיליארד דולר.