stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד מושקוביץ
ביוגרפיה

הרב מושקוביץ, בן למשפחה מיוחסת, שימש במשך שנים כרבה של נאסוד שבטרנסילבניה והקים בה מוסדות ציבור ומוסדות חינוך. במסגרת פעילותו הציונית חבר לרב משה שמואל גלזנר מקלוז' והיה מדבריה הראשיים של הציונות הדתית בדורו. הוא נסע ברחבי אירופה כדי לעשות נפשות לציונות ובימי מלחמת העולם הראשונה אף נשפט כמורד במלכות בבית דין צבאי בשל הלשנה על פעילותו הציונית. לבסוף שוחרר והמשיך בפעילותו.
פרסם מאמרים ציוניים ומאמרי הגות כלליים בביטאון הציוני "העולם" והיה ידידו הטוב של עורך הביטאון, נחום סוקולוב.
הרב מושקוביץ היה חסיד רוז'ין וכשפרצה המחלוקת הגדולה בין חסידות צאנז לחסידות רוז'ין והראשונים אסרו לאכול משחיטת השוחטים הרוז'ינאים פרסם את הספר "משפט לעשוקים" (1910) שהגן על כשרות השחיטה של שוחטים אלו ותקף בחריפות את הניסיונות לשבור את מטה לחמם. ב-1922 הדפיס את ספרו ההגותי "רגלי מבשר" ובו מאמריו "האומה והדת" ו"הגאולה והדת" המבססים את ההשקפה שלפיה הציונות אינה עומדת בסתירה לדת ומסורת ישראל אלא מבוססת עליהן. ספר זה היה מספרי היסוד של הציונות הדתית באוסטריה והונגריה.
גם את ספריו על התורה "גלילי זהב" הדפיס בהיותו בסאטו מארה (סאטמאר) ב-1935. בסוף אותה שנה עלה ארצה והתיישב בחיפה. לאחר תקופת קליטה, התמנה כחבר הרבנות הראשית לתל אביב-יפו וכרבה של שכונת פלורנטין בעיר. הוא עקר לתל אביב והקים בקרבת ביתו בית כנסת.
בעת מלחמת העולם השנייה איבד את בנו הרב משה מושקוביץ, שהיה אף הוא הוגה דעות וממנהיגי תנועת תורה ועבודה בטרנסילבניה, שנרצח בשואת יהודי צפון טרנסילבניה. בן נוסף, אברהם-זאב מושקוביץ, נהרג במלחמת השחרור.
הרב מושקוביץ נפטר בד' באדר א' ה'תשי"ט, 12 בפברואר 1959 ונטמן בבית העלמין קריית שאול. בעזבונו נותרו רבים מכתביו שלא נדפסו.
לקריאה נוספת

יצחק גולדשלג, אזכרה: מחברים שנפטרו בשנת תשי"ט; דוד מושקוביץ (מאשקאוויטש), בתוך: ארשת: ספר שנה לחקר הספר העברי, כרך ב, עמ' 428–429.
שלמה זמרוני, האיש וספריו: לזכר הרב דוד מושקוביץ, תגים, ג, ירושלים תשל"ב, עמ' 147 ואילך.
הערות שוליים

↑  הרב דוד מושקוביץ באתר GRAVEZ
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "דוד מושקוביץ".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504536105171  GND: 123049782X  LCCN: no93021526  VIAF: 308280080   WorldCat (עם VIAF): 308280080
הרפובליקה העממית של בנין

הרפובליקה העממית של בנין (בצרפתית: République populaire du Bénin) הייתה מדינה סוציאליסטית ששכנה במפרץ גינאה באפריקה, אשר לימים הפכה לבנין של ימינו. הרפובליקה העממית הוקמה ב-30 בנובמבר 1975, לאחר ההפיכה ב-1972 ברפובליקת דהומיי. המדינה התקיימה עד ה-1 במרץ 1990, עם אימוץ חוקה חדשה וביטול המרקסיזם – לניניזם במדינה בשנת 1989.
היסטוריה

ב-26 באוקטובר 1972, הכוחות המזוינים בראשות המפקד מתייה קריקו הפילו את הממשלה בהפיכה, השעו את החוקה ופיזרו את האספה הלאומית ואת מועצת הנשיאות. ב-30 בנובמבר 1972 קריקו פרסם את הנאום המרכזי של פוליטיקה חדשה לעצמאות לאומית. המינהל הטריטוריאלי עבר רפורמה, ראשי ערים וסגנים החליפו מבנים מסורתיים (ראשי כפרים, מנזרים, כמרים אנימיסטים וכו'). ב-30 בנובמבר 1974, לפני אספה של נכבדים המומים בעיר אבומה, הוא נשא נאום שהכריז על הצטרפותה הרשמית של ממשלתו למרקסיזם – לניניזם.  עד מהרה הוא יישר קו עם ברית המועצות.  המפלגה המהפכנית העממית של בנין, שתוכננה כמפלגת חלוץ, הוכרזה באותו יום כמפלגה החוקית היחידה במדינה.
השנה הראשונה לממשלה המרקסיסטית עמדה בסימן טיהורים במנגנון המדינה. הנשיא קריקו גינה ולעיתים הוציא להורג נציגים שונים של המשטר הפוליטי לשעבר, וכמה מעובדיו: סרן מישל אייפקה, שר הפנים, נידון למוות והוצא להורג באשמת ניאוף עם אשת ראש המדינה. הוא נורה, ופעילים הוזמנו להתייצב ליד גופתו.  ב-30 בנובמבר 1975, עם יום השנה הראשון לנאומו של אבומיי, שינה קריקו את שם המדינה לבנין, על שם האימפריה הבנינית שפרחה פעם בניגריה השכנה. היום הלאומי נקבע ל-30 בנובמבר בהתייחס לשלושה ימים של 1972, 1974 ו-1975, שכונו על ידי המשטר שלושת המפוארים.
היסטוריה > ניסיון הפיכה

בינואר 1977 נכשל ניסיון הפיכה, שנקרא מבצע שרימפס,  שהובל על ידי שכיר החרב בוב דנארד ונתמך על ידי צרפת, גבון ומרוקו מה שגרם להקשחת המשטר, אשר נע באופן רשמי לעבר דרכה של ממשלה- מפלגה פוליטית.  החוקה אומצה ב-26 באוגוסט של אותה שנה, סעיף 4 הקובע:
הרפובליקה העממית של בנין, הדרך להתפתחות היא סוציאליזם. הבסיס הפילוסופי שלו הוא המרקסיזם-לניניזם המיושם בצורה מלאת חיים ויצירתית על מציאות בנין. כל פעילויות החיים החברתיים הלאומיים ברפובליקה העממית של בנין מאורגנות בדרך זו בהנהגת המהפכה של בנין, חלוץ ניתוק של המונים מנוצלים ומדוכאים, הליבה המובילה של העם הבניני בכללותו ומהפכתו.
חוק יסוד הקים כינוס לאומי כל יכול.
האופוזיציה נלחמה, ואסירים פוליטיים נשארו במעצר במשך שנים ללא משפט. הבחירות נערכו במערכת יישומים ייחודיים. נערכו קמפיינים לפיתוח כפרי ולשיפור החינוך. הממשלה גם נקטה מדיניות של השראה אנטי-דתית, על מנת להשמיד כישוף, כוחות רשע ואמונות מוטעות (וודו, דת מסורתית שהתבססה היטב בדרום, הייתה אסורה ). בנין קיבלה רק תמיכה צנועה ממדינות קומוניסטיות אחרות, ואירחה כמה צוותים משיתופי פעולה בקובה, גרמניה המזרחית, ברית המועצות וקוריאה הצפונית.
היסטוריה > שקיעה

בנין ניסתה ליישם תוכניות מקיפות של פיתוח כלכלי וחברתי מבלי להשיג תוצאות. ניהול כושל ושחיתות ערערו את כלכלת המדינה. אסטרטגיית התיעוש על ידי השוק הפנימי של בנין גרמה להחמרת חוב זר. בין 1980 ו 1985, החוב החיצוני השנתי של בנין צמח מ-20 ל-49 מיליון דולר, בעוד שהתל"ג שלה צנח מ-1.402 ל-1.024 מיליארד ואילו מניות החוב צמחו מ-424 ל-817 מיליון.  שלושת הנשיאים לשעבר, אובר מאגה, סורו מיגן אפיתיה, וג'סטין אהומדגבה (נכלא בשנת 1972) שוחררו בשנת 1981.
בשנת 1978 אומצה חוקה חדשה, והבחירות הראשונות לאספה המהפכנית הלאומית נערכו בשנת 1979. קריקו נבחר ללא התנגדות לתקופה של ארבע שנים כנשיא בשנת 1980 ונבחר מחדש ב-1984. כפי שהיה המקרה ברוב המדינות המרקסיסטיות-לניניות, האספה המהפכנית הלאומית הייתה באופן מסורתי המקור הגבוה ביותר לכוח המדינה, אך בפועל עשתה מעט יותר מהחלטות חותמת גומי שכבר התקבלו על ידי קריקו וה-PRPB.
בשנת 1986, המצב הכלכלי בבנין הפך לקריטי: המערכת, שלמרבה האירוניה, שכונתה כבר מרקסיזם-בניניזם,  ירשה את הכינוי לקסיזם – לניניזם. אמרה פופולרית טענה כי מספר התומכים ששוכנעו על ידי המשטר אינו עולה על שתים עשרה.  החקלאות לא הייתה מאורגנת, הבנק המסחרי של בנין נהרס, והקהילות היו משותקות במידה רבה בגלל חוסר תקציב. בחזית הפוליטית, הפרות זכויות האדם, עם מקרים של עינויים של אסירים פוליטיים, תרמו למתיחות חברתית: הכנסייה והאיגודים התנגדו באופן גלוי יותר למשטר.  תוכניות של קרן המטבע הבינלאומית (IMF) הטילו בשנת 1987 צעדים כלכליים דרקוניים: היטל נוסף של 10% על שכר, הקפאת שכירות ופרישה חובה. ב-16 ביוני 1989 חתמה הרפובליקה העממית של בנין עם קרן המטבע על תוכנית התאמה ראשונה בתמורה למתקן התאמה מבני משופר (ESAF) של 21.9 מיליון זכויות משיכה מיוחדות של קרן המטבע. תוכננו: צמצום בהוצאות הציבור וברפורמת המס, הפרטות, ארגון מחדש או חיסול של מפעלים ציבוריים, מדיניות ליברליזציה וחובת כניסה להלוואות אלה בשיעורי זיכוי. הסכם קרן המטבע הביא לשביתה מאסיבית של סטודנטים ואנשי צוות, המחייבת תשלום משכורתם ומלגותיהם. ב-22 ביוני 1989 חתמה המדינה על הסכם תזמון מחדש לראשונה עם מועדון פריז, בסכום כולל של 199 מיליון דולר ובנין קיבלה הפחתה של 14.1% מחובותיה.
התוצר הריאלי לנפש בבנין גדל בכ-0.3% לשנה בין השנים 1975–1989. בעוד שקצב צמיחה זה חלש למדי בסטנדרטים מוחלטים, הוא היה מעט מעל הנורמה באפריקה שמדרום לסהרה - התוצר הריאלי לנפש באזור כולו ירד בכ-1.0% בשנה באותה תקופה.
היסטוריה > חיסול המהפכה

המהומה החברתית והפוליטית, המצב הכלכלי הקטסטרופלי ונפילתם של המשטרים הקומוניסטים במזרח אירופה הביאו את הנשיא קריקו להסכים להפיל את משטרו. בפברואר 1989, מכתב פסטורלי עליו חתמו אחד עשר בישופים של בנין הביע את גינוי הרפובליקה העממית. ב-7 בדצמבר 1989 הוביל קריקו והפתיע את העם בהצהרה רשמית בה הודיע על נטישת המרקסיזם – לניניזם, על חיסול הלשכה המדינית ועל סגירת הוועדה המרכזית של המפלגה.  הממשלה קיבלה את הקמת ועידה לאומית המפגישה בין נציגים של תנועות פוליטיות שונות. הוועידה נפתחה ב-19 בפברואר 1990: קריקו התבטא באופן אישי ב-21 בפברואר, כשהוא מכיר בפומבי בכישלון מדיניותו. עבודת הוועידה החליטה לנסח חוקה חדשה ולהקים תהליך דמוקרטי הניתן על ידי ממשלה זמנית שהופקדה בידי ראש ממשלה. קריקו נותר ראש המדינה באופן זמני. קריקו אמר ב-28 בפברואר לתשומת ליבה של הוועידה: "אני מקבל את כל מסקנות עבודתכם."
בשנת 1990 הוקמה ממשלת מעבר, שסללה את הדרך להחזרתה של מערכת רב-מפלגתית. החוקה החדשה אומצה במשאל עם בדצמבר 1990. השם הרשמי של בנין נשמר למדינה, שהפכה לרפובליקה של בנין. בבחירות לנשיאות במרץ 1991 ניצח ראש הממשלה ניקור סוגלו את קריקו וזכה ב-67.7% מהקולות. קריקו קיבל את התוצאה ועזב את תפקידו. הוא הפך שוב לנשיא כאשר הביס את סוגלו בבחירות הבאות במרץ 1996, לאחר שבינתיים הפיל את כל ההתייחסויות למרקסיזם ולאתאיזם והפך לכומר אוונגליסטי. חזרתו לשלטון לא כללה חזרה של משטר מרקסיסט-לניניסטי בבנין.
הערות שוליים

↑  Benin
↑  A short history of the People's Republic of Benin (1974 - 1990)
↑  "Constitution de la République du Bénin" [Constitution of the Republic of Benin] (PDF) (בצרפתית). Government of Benin. 11 בדצמבר 1990. אורכב מ-המקור (PDF) ב-15 באוגוסט 2011. נבדק ב-23 ביוני 2012. Devenu République Populaire du Bénin le 30 Novembre 1975, puis République du Bénin le 1er mars 1990... {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Philippe David, The Benin, Karthala, 1998, page 60
↑  Auzias Dominique, Jean-Paul Labourdette, Sandra Fontaine,Benin Smart Little Country Guide, page 34
↑  Philippe David, The Benin, Karthala, 1998, page 61
↑  Roger Faligot Pascal Krop,Secret Service in Africa, The Sycamore Publishing, 1982, page 75
↑  Auzias Dominique, Jean-Paul Labourdette, Sandra Fontaine,Benin Smart Little Country Guide, page 35
↑  Philippe David,'The Benin, Karthala, 1998, page 63
↑  Kerekou, the unavoidable, Jeune Afrique, 25 March 2010
↑  Philippe David,'The Benin, Karthala, 1998, pages 64-65
↑  Arnaud Zacharie, debt of Benin, a symbol of aborted democratic transition Committee for the Abolition of Third World debt
↑  Barnaby Georges Gbagbo, Benin and the human rights, L'Harmattan, 2001, page 208
↑  Philippe David, The Benin, Karthala, 1998, page 66
↑  Philippe David, The Benin, Karthala, 1998, pages 67-68
1 2  "World Development Indicators, GDP per capita (constant 2000 US$) for Benin, Sub-Saharan Africa". World Bank. נבדק ב-31 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Philippe David, The Benin, Karthala, 1998, page 68
↑  Philippe David,'The Benin, Karthala, 1998, pages 69-70
Place des Martyrs (קוטונו): אנדרטה לזכר קורבנות ניסיון ההפיכה בשנת 1977.
הכרוניקה היהודית

| --- | --- |
 סוג:  רבעון
 מייסד:  דניאל בריק
 עורכת ראשית:  אנלי רודסטה
 תאריכי הופעה:  1932–הווה (כ־92 שנים) 
 שפה:  שוודית 
 מדינה:  שוודיה 
 ISSN:  0345-5580
 www.judiskkronika.se
 
הכְּרוֹנִיקָה היהודית (בשוודית: Judisk Krönika; נהגה: יודיסק קרניקה) הוא כתב עת של הקהילה היהודית בסטוקהולם, בירת שוודיה, המסקר את אורח החיים והתרבות היהודית בשוודיה. "הכרוניקה היהודית" יצאה לאור לראשונה ב-1 במאי 1932 כירחון. בשנות ה-80 של המאה ה-20 עבר המגזין למתכונת דו-ירחון, והחל מ-2013 הוא יוצא לאור מדי רבעון.
היסטוריה

ה"כרוניקה" נוסדה ב-1932 על ידי הסופר, המתרגם והפעיל הציוני דניאל בריק (שו'), בנו של מהגר יהודי מליטא שהיה מחובבי ציון. איריק ונדלפלט, אחד העורכים, תיאר במאמר מ-1979 את המניע להוצאת כתב עת יהודי עוד ב-1923, לנוכח התגברות האנטישמיות באירופה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם:
ישבנו, אנוכי ומספר סטודנטים נוספים של מרטין למה, סביב השולחן הארוך בספריית האוניברסיטה, ולמדנו לקראת המבחן בהיסטוריה של הספרות. ... הכל היה רגוע כאשר הדלת נפתחה, ומישהו (בריק) צעד לתוך הספרייה, נעצר על יד הפתח והודיע לכולנו בקול אירוני: "הייתה רעידת אדמה ביפן! גם זה, ככל הנראה, באשמת היהודים!"
כתב העת עסק לאורך השנים בתכנים הקשורים לתרבות היהודית, אך גם בתכנים ציוניים, במדינת ישראל, בסוגיות של אנטישמיות ושילוב הקהילה היהודית בשוודיה. "הכרוניקה היהודית" אף עסקה לאורך השנים בהיסטוריה העולמית, וכן בהשפעת המאורעות על קהילות יהודיות ברחבי העולם.
ראו גם

יהדות שוודיה
ציונות
דניאל בריק
לקריאה נוספת

Stephen Fruitman, Cultural Zionism in Sweden: Daniel Brick's "Judisk Krönika", Nordisk Judaistik 9,2 (1988) 108-130 (באנגלית)
הערות שוליים

↑  Daniel Brick, 1903–1987, קורות חייו של דניאל בריק, מתוך אתר Litteraturbanken (אנ'), (בשוודית)
↑  הכתבה המלאה באתר הספרייה הלאומית, מתוך אתר הספרייה הלאומית (המאמר מופיע בעמודים 4–7), (בשוודית)
↑  Cultural Zionism in Sweden, פרטי המאמר מתוך אתר הספרייה הלאומית.
עליזה וירץ

עליזה "ליזי" וירץ-וֶרבּלוֹבסקי (1920 - 3 באפריל 2014) הייתה ספורטאית ומורה ישראלית, אלופת שתי הצליחות הראשונות של הכנרת (1943 ו-1944) הייתה לשחיינית אישה הראשונה בישראל שחצתה את הכנרת בשחייה לרוחבה (1942) ואלופת המכביה השלישית (1950) במשחה ל-200 מטר חזה.
וירץ נחשבת לאחת מחלוצות הוראת החינוך הגופני בישראל.
ביוגרפיה

וירץ נולדה ב-1920 בגרמניה. אמה, ד"ר בלה וירץ, בוגרת לימודי רפואה באוניברסיטת ברלין, הייתה רופאת ילדים ורופאת ספורט. כשהייתה וירץ בת חמש, התגרשו הוריה. ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלתה לארץ ישראל עם אמה, שעבדה כרופאת משפחה בירושלים. וירץ גדלה בבית שבו מודעות ספורטיבית ניכרת, ומגיל צעיר עסקה בענפי ספורט שונים. הייתה שחיינית במועדון השחייה של הפועל ירושלים ואלופת הפועל בכל סגנונות השחייה לנשים. נוסף לכך, הייתה גם אתלטית פעילה, בהטלת כידון, בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס. היא הייתה מורה לאנגלית וחינוך גופני בבית הספר הריאלי, בחיפה ובתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.
ביוגרפיה > צליחת הכנרת

ב-4 בנובמבר 1942 חצתה וירץ את הכנרת לרוחבה בשחייה, מטבריה לעין-גב וקבעה תקדים בצליחת הכנרת על ידי אישה ושיא צליחה חדש של 4:10 שעות, טוב בהרבה מהשיא הקודם של שוטר בריטי שעשה זאת בחמש שעות וחצי. במהלך השחייה היא לוותה על ידי סירה ובה שלושה מלווים ביניהם אמה, דוקטור בלה וירץ, רופאת ספורט ושחיינית בפני עצמה, שליוותה את בתה בשחייה חלק מהמשחה. היא החלה את המשחה בשעה 8.30 בבוקר מטבריה והגיעה בשעה 12.40 לחוף עין גב.
בעקבות הצלחתה של וירץ בצליחת הכנרת, החליט מרכז הפועל לארגן צליחה תחרותית של הכנרת והצליחה התחרותית הראשונה יצאה לדרך ב-24 ביולי 1943 מעין גב לטבריה. בצליחה לקחו חלק 25 מתחרים ו-23 סיימו אותה בהצלחה. וירץ ואמה, בלה וירץ, היו בין הצולחות ועליזה השיגה את המקום הראשון מבין ארבע הנשים שהשתתפו בשיא חדש של 3:31.50 שעות.
מאז הפכה צליחת הכנרת לאירוע שנתי קבוע ובשנה שלאחר מכן, בצליחה בה השתתפו 28 גברים ו-7 נשים, זכתה וירץ שוב במקום הראשון מבין הנשים בשיא חדש של, 3:10.18 שעות.
ביוגרפיה > המכביה השלישית

בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בבריכת בת גלים בחיפה בספטמבר 1950 זכתה וירץ במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:32.2 דקות, לפני פרנקס מבריטניה בריטניה (3:42.2 דקות) ואסתר וייסליצר מישראל (3:42.5 דקות).
חייה האישיים

כשהייתה בת 34 נישאה וירץ לרפאל יהודה צבי ורבלובסקי, פרופסור למדעי הדתות באוניברסיטה העברית בירושלים. לזוג חמישה ילדים, ארבעה מהם עסקו אף הם בשחייה תחרותית, נאוה איסרוב, מורה לחינוך גופני בבית ספר לחינוך מיוחד ומורה לשחייה, פרופ' נעמה קונסטנטיני, רופאת ספורט ומנהלת המרכז לרפואת ספורט ע"ש היידי רוטברג במרכז הרפואי שערי צדק, יסכה הרני, מורת דרך ומומחית לנצרות, עו"ד יהונתן צבי, שחקן כדור מים פעיל, ועו"ד נועם צבי, יו"ר איגוד השחייה בישראל.
תארים והישגים

באירוע הצדעה לנשים בספורט, שהתקיים במסגרת הפסטיבל הבינלאומי "פמינה 2001" זכתה וירץ לכבוד.
הערות שוליים

1 2  עליזה ווירץ חצתה את הכנרת, דבר, 10 בנובמבר 1942
↑  איך חציתי את הכנרת, דבר, 17 בנובמבר 1942
↑  תוצאות המכביה, על המשמר, 4 באוקטובר 1950
↑  טבלאות ושיאים של השגי 6 המכביות ושל ישראל, מעריב, 22 באוגוסט 1965
↑  חינוך גופני במערכת החינוך - המפתח לבריאות
↑  כינוס ארצי לאתלטיקה קלה מטעם "הפועל", דבר, 2 ביוני 1942
↑  ז'.פרחי, אספורט, משמר, 11 ביוני 1944
↑  ספורט לעם - כינוס גדול לאתלטיקה קלה, דבר, 13 ביוני 1944
↑  ספורט, דבר, 31 במרץ 1946
↑  צליחת הכנרת - 23 מתוך 25 צלחו, דבר, 25 ביולי 1943
↑  הצליחה ה-6 במרכז פסטיבל המים בכנרת, דבר, 26 בספטמבר 1958
↑  חיפה מצדיעה לנשים בספורט, באתר עיריית חיפה
אנג'ליק בויר

| --- | --- |

 לידה:  4 ביולי 1988 (בת 36) סן-קלוד, צרפת 
 שם לידה:  Angélique Monique Paulette Boyer Rousseau 
 מדינה:  מקסיקו, צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-2004
 בן זוג:  חוסה אלברטו קסטרו (2011-2014) (מפיק) סבסטיאן רולי (2014-הווה)
 פרופיל ב-IMDb
 
אנג'ליק בויר (בספרדית: Angelique Monique-Paulette Boyer Rousseau; נולדה ב-4 ביולי 1988) היא שחקנית ודוגמנית מקסיקנית. מוכרת בעיקר בזכות תפקידיה בטלנובלות "Rebelde", "תהום של תשוקה" (אנ'), "החיים שגנבו ממני" (אנ'), "אנה כפול שלוש" (אנ'), "לאהוב עד מוות" (אנ') ו-"אימפריית השקרים" (אנ').
ביוגרפיה

בויר נולדה בשם אנג'ליק מוניק-פאולט בויר רוסואו בקומונת סן-קלוד שבמחוז ז'ורה בצרפת בתם של אם צרפתייה, סילבי רוסו ושל אב מקסיקני, פטריק בויר. כשהייתה בת שנתיים, עברה משפחתה להתגורר במקסיקו.
בגיל צעיר מאוד הייתה חברה בהרכב המוזיקלי "צנוניות קטנות וירוקות". כאשר הייתה בת שמונה נרשמה לבית הספר למשחק "המרכז לחינוך באומנויות" וסיימה אותו בגיל 12.
בזמן שהחלו הצילומים ל-"Rebelde", הקימה בויר ועוד שני כוכבים מהטלנובלה, סלינה (אסטפניה ווילאריל) וחוסה לוחאן (זוראידה גומז), את הלהקה "C3Q'S". לאחר Rebelde השתתפה בויר באודישן לתוכנית "לרקוד בשביל חתונת חלומיי" (Dancing for my Dream Wedding).
קריירה

התחילה את הקריירה שלה בגיל 16 עם דמויות משניות בטלנובלות כמו: "Rebelde", "Muchachitas como tú" ו-"Alma de hierro".
בשנת 2009 התארחה בסדרת המתח "Mujeres asesinas" של רשת הטלוויזיה טלוויסה. תפקידים אלו סימנו את השינוי שבויר עברה במשך קריירת המשחק. לאחר מכן קיבלה בויר תפקידים בתור הדמות הראשית והאנטגוניסטית בטלנובלה "טרסה", לצד סבסטיאן רולי, בן זוגה כיום ופרננדה קסטילו.
בשנת 2012 כיכבה בויר בטלנובלה "תהום של תשוקה", יחד עם דוד ספדה. בשנת 2013 לוהקה לצוות השחקנית הראשי לטלנובלה "מה שהחיים גנבו ממני" לצד סבסטיאן רולי ולואיס רוברטו גוסמן. הטלנובלה היא גרסה מחודשת לטלנובלה של ארנסטו אלונסו, "חתונה של שנאה", אשר הופקה במקור בשנת 1983.
בשנת 2016 שיחקה בטלנובלה "אנה כפול שלוש", שבה היא משחקת דמות כפולה כולל האנטגוניסטית.
בשנת 2018 החלה לשחק לצדו של מישל בראון בטלנובלה "לאהוב עד מוות" בתור לוסיה בורגס.
בשנת 2020 גילמה את הדמות הראשית 'לוסיה קנטו' בטלנובלה "אימפריית השקרים".
בשנת 2021 החלה לגלם את הדמות הראשית בטלנובלה "Vencer el pasado" בדמותה של רנטה סאנצ'ז וידאל.
בשנת 2023 גילמה את הדמות הראשית בטלנובלה "El amor invencible" בתור מורנה ראמוס / לאונה בראבו.
בשנת 2024 שיחקה לצד סבסטיאן רולי בסדרת הדרמה "El extraño retorno de Diana Salazar" בשירות הסטרימינג "Vix" (אנ'), אשר מבוססת על טלנובלה באותו שם משנת 1988.
חיים אישיים

בשנת 2010 יצאה תקופה קצרה עם השחקן האמריקאי דרו רוי.
בשנים 2011–2014 יצאה בויר עם מפיק הקולנוע והטלוויזיה חוסה אלברטו קסטרו (אנ') המבוגר ממנה בכ-25 שנים.
בשנת 2014 החלה בויר זוגיות עם השחקן סבסטיאן רולי ששיחק לצידה בארבע טלנובלות.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007 | J-ok'el | בחורה צרפתייה |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2004 | Corazones al límite | אנט אליזלדה | תפקיד אורח |
| 2004–2006 | Rebelde | ויקטוריה "ויקו" פז מילאן | תפקיד ראשי (3 עונות); 440 פרקים |
| 2007 | Muchachitas como tú | מרגריטה וילסנור | 130 פרקים |
| 2007 | Objetos perdidos | מיס פיצ'גרלד | פרק: "Objeto 2" |
| 2008–2009 | Alma de hierro | סנדרה "סנדי" חימנז | תפקיד ראשי; 391 פרקים |
| 2009 | Mujeres asesinas | סולדד / סינדי | פרק: "Soledad, cautiva" |
| 2009–2010 | Corazón salvaje | אנג'לה ויאריאל / חימנה / אסטרז'ה | תפקיד ראשי; 135 פרקים |
| 2010–2011 | Teresa | תרזה צ'אבז אגיווארה דה לה באררה | תפקיד ראשי; 151 פרקים |
| 2012 | תהום של תשוקה (אנ') | אליסה בוביה דה ארנגו | תפקיד ראשי; 161 פרקים |
| 2013–2014 | החיים שגנבו ממני (אנ') | מונטסראט מנדוזה ג'אנצ'ינטי | תפקיד ראשי; 197 פרקים |
| 2016 | אנה כפול שלוש (אנ') | אנה לוסיה / אנה לאורה / אנה לטיסיה אלוורז דל-קסטיליו | תפקיד ראשי; 123 פרקים |
| 2018–2019 | לאהוב עד מוות (אנ') | לואיס בורגס דוארטה דה קרבחאל | תפקיד ראשי; 87 פרקים |
| 2020–2021 | אימפריית השקרים (אנ') | אליסה קנטו רובלס | תפקיד ראשי; 92 פרקים |
| 2021 | Vencer el pasado | רנטה סאנצ'ז וידאל | תפקיד ראשי; 85 פרקים |
| 2022 | Vencer la ausencia | רנטה סאנצ'ז וידאל | פרק: "La vida te pone a prueba" |
| 2023 | El amor invencible | מרינה ראמוס / לאונה בראבו | תפקיד ראשי; 80 פרקים |
| 2024 | El extraño retorno de Diana Salazar | דיאנה סלאזר / לאונור דה סנטיאגו | תפקיד ראשי; 8 פרקים |
שמשון ברויאר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 באפריל 1891 פרנקפורט, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  9 במאי 1974 (בגיל 83) ירושלים, ישראל 
 ענף מדעי:  אקטואריה 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת גתה בפרנקפורט 
 מנחה לדוקטורט:  ארתור מוריץ שנפליס 
 מוסדות:  אוניברסיטת גתה בפרנקפורט  משרד האוצר  המכון הטכנולוגי של קרלסרוהה  המוסד לביטוח לאומי 
 
פרופ' הרב שַׁמשון ברויאר (י"ד בניסן ה'תרנ"א, 22 באפריל 1891 – י"ז באייר ה'תשל"ד, 9 במאי 1974) היה אקטואר ומתמטיקאי ישראלי יליד גרמניה. הממונה הראשון על שוק ההון, ביטוח וחיסכון במשרד האוצר (1951–1955), האקטואר והממונה על הביטוח בישראל מקום המדינה ועד הקמת המוסד לביטוח לאומי. והאקטואר הראשי של המוסד בעשור הראשון להקמתו.
קורות חיים

נולד בי"ד בניסן ה'תרנ"א, 22 באפריל 1891. בפרנקפורט דמיין, לציפורה (סופי) הירש, בתו של רש"ר הירש, ולרב שלמה זלמן ברויאר שהחל אז בכהונתו בהנהגת הקהילה האורתודוקסית בעיר במקום חמיו ובראשות הישיבה המקומית. הוא נקרא על שם סבו המפורסם. בראשית דרכו למד בישיבתו של אביו, ואף נסמך לרבנות. בא' בסיוון ה'תר"פ, 18 במאי 2020, נישא באשפנבורג לאלזה לאה פרנקל (נפטרה בקרלסרוהה, תרפ"ז, 1927), אחותו של פרופסור אברהם הלוי פרנקל.
בגיל צעיר החל להתעניין במתמטיקה, השלים לימודי מתמטיקה וביטוח סוציאלי במספר אוניברסיטאות בגרמניה (גיסן, היידלברג, שטרסבורג ופרנקפורט) ובהמשך אף שימש כמרצה באחדות מהן.
במלחמת העולם הראשונה (1914–1918) שירת בצבא גרמניה, במהלך המלחמה (1915) השלים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת פרנקפורט (נושא התזה "Über die irreduktiblen aulösbaren trinomischen Gleichungen fünften Grades"). ב-1920 החל לעבוד כעוזרו של קרל בוהם (גר') במכון הטכנולוגי של קרלסרוהה (אנ') שם התמנה ב-1926 כפרופסור חבר (שאינו עובד מדינה). במקביל כיהן מ-1926 ועד 1933 כמרצה לאקטואריה באוניברסיטת פרנקפורט.
עם עליית הנאצים לשלטון, איבד את משרתו (אפריל 1933) ועלה לארץ ישראל (אוגוסט 1933) עם משפחתו. המשפחה השתקעה בירושלים והתגוררה בשכונת רחביה. ב-1936 שללו הנאצים סופית את תעודת ההוראה שלו.
בארץ עבד כאקטואר ראשי ב"מגדל חברה לביטוח" (במשך 15 שנה, 1934–1945) וכיועץ למוסדות ובנקים בענייני ביטוח. בהמשך החל לעבוד במקביל כאקטואר והממונה על הביטוח בישראל מקום המדינה ועד הקמת המוסד לביטוח לאומי. במחצית הראשונה של שנות ה-50 כיהן כממונה הראשון על שוק ההון, ביטוח וחיסכון במשרד האוצר, ועם הקמת המוסד לביטוח לאומי ב-1955 עבר אליו ושימש בתפקיד האקטואר הראשי של המוסד בעשור הראשון להקמתו, עד לפרישתו לגמלאות ב-1966. בתפקידו זה התריע שוב ושוב על הגירעונות של ענף ביטוח זקנה ושאירים ודרש להעלות את שיעור דמי הביטוח הלאומי. בשנת 1962 הדפיס בהוצאת הביטוח הלאומי את חיבורו הקצר "דרכי ההיוון: לפי חוק הביטוח הלאומי ולפי פקודת הנזיקים".
ברויאר כתב גם חידושי תורה ובירורים בסוגיות התלמוד ובנושאים הלכתיים, אחדים מהם פורסמו על ידו בבמות שונות. מאמר תורני אחד בנושא מתמטי בסוגיית "נתן סאה ונטל סאה", פורסם בכתב העת "המעיין". מאז פטירת אחיו הרב ד"ר יצחק ברויאר ב-1946, העביר במקומו את שיעורו הקבוע בתלמוד בבלי בעיון במשך עשרות שנים עד לפטירתו.
הוא נפטר בירושלים י"ז באייר ה'תשל"ד, 9 במאי 1974, ונקבר בהר המנוחות.
ילדיו

הרב מרדכי ברויאר - חתן פרס ישראל, מהדיר נוסח המקרא ומפתח "שיטת הבחינות". בנו הוא חוקר הלשון פרופ' יוחנן ברויאר.
ד"ר זאב זכריה (וולפגנג) ברויאר - חוקר שירת שלמה אבן גבירול, מחבר הרומן האוטוביוגרפי "נפתולים" (ר' מס, 2011) וספרים נוספים.
ציפורה הנשקה - נישאה לשמחה הנשקה, מתרגם "הכוזרי החדש" של יצחק ברויאר. בנם וכלתם הם חוקר התלמוד פרופ' דוד הנשקה והבלשנית פרופ' יהודית הנשקה.
חנה בכרך - אמו של הרב אהרן בכרך, ראש ישיבת גבעת רוקח ודיין בבני ברק.
פרופ' שלמה ברויאר - מתמטיקאי מאוניברסיטת תל אביב.
חיה שטרנפלד - אמו של סופר הילדים נתן שטרנפלד.
לקריאה נוספת

'ברויר (בריר), שמשון', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 105–106. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  הניקוד החריג על פי עדה כהן, פרופ' שמשון ברויאר, להלן: "קישורים חיצוניים".
1 2  שמואל בן משה אויערבך (עורך), משפחת אויערבך: צאצאיו של צבי בנימין אויערבך, (שטמבאום (אנ')), ירושלים תשמ"ג, עמ' 15–18, באתר אוצר החכמה
↑  יהושע בן אריה, ירושלים היהודית החדשה בתקופת המנדט: שכונות, בתים, אנשים - כרך א, ירושלים: יד יצחק בן צבי, תשע"ב, עמ' 257. והערה 287 שם.
↑  פרופ' ברויאר ש. - אקטואר ראשי של המוסד לבטוח לאומי, הצופה, 3 באוגוסט 1954
↑  הממונים על שוק ההון, ביטוח וחיסכון לדורותיהם, באתר משרד האוצר.
↑  אהרן גבע, גן עדן של תינוקות בשטח ביטוח־הזיקנה, מעריב, 15 בדצמבר 1959
↑  דוד הנשקה, מה נשתנה? ליל הפסח בתלמודם של חכמים, הוצאת מאגנס, תשע"ו 2016. עמ' טז.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312350805171  BnF: cb10938579x (data)  GND: 1146099436  ISNI: 0000 0000 6318 4645  LCCN: no2007043525  MGP: 51996  NTA: 14857498X  VIAF: 312627247   WorldCat (עם VIAF): 312627247
ויפרדו לאם

| --- | --- |

 לידה:  8 בדצמבר 1902 סגואה לה גראנדה, קובה 
 פטירה:  11 בספטמבר 1982 (בגיל 79) בולון-ביאנקור, צרפת 
 לאום:  אפרו-אמריקאים 
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית לאמנויות היפות סן אלחנדרו 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  סוריאליזם 
 הושפע על ידי:  אנרי מאטיס 
 בן או בת זוג:  Lou Laurin-Lam 
 
וִיפְרֶדוֹ לָאם (ספרדית: Wifredo Lam‏; 8 בדצמבר 1902 – 11 בספטמבר 1982) נחשב אחד מגדולי הציירים הקובנים. ביצירתו החיה את התרבות הקובנית-אפריקנית.