stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מכון גתה
הערות שוליים

↑  Locations - Goethe-Institut, www.goethe.de (באנגלית)
| ארגונים בינלאומיים לקידום התרבות |
| --- | --- | --- |
| אירופה | אוסטריה אוסטריה: המכון האוסטרי • איטליה איטליה: אגודת דנטה אליגיירי • המכון האיטלקי לתרבות • אירלנד אירלנד: תרבות אירלנד • אנדורה אנדורה: קרן רמון לול • אסטוניה אסטוניה: המכון האסטוני • גרמניה גרמניה: מכון גתה • דנמרק דנמרק: המכון לתרבות דנית • האיחוד האירופי האיחוד האירופי: המכונים הלאומיים לתרבות של האיחוד האירופי • הונגריה הונגריה: מכון בלאסי • הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת: המועצה הבריטית • טורקיה טורקיה: מכון יונוס אמר • יוון יוון: המרכז לשפה היוונית • הקרן ההלנית לתרבות • ספרד ספרד: מכון סרוונטס • מכון רמון ליול • פולין פולין: המכונים הפולניים • מכון אדם מיצקביץ' • פורטוגל פורטוגל: מכון קמואש • פינלנד פינלנד: מכוני התרבות והאקדמיה הפיניים • צ'כיה צ'כיה: מרכזים צ'כיים • צרפת צרפת: ברית צרפתית • המכון הצרפתי • רומניה רומניה: מכון התרבות הרומני • רוסיה רוסיה: הקרן הרוסית העולמית • שוודיה שוודיה: המכון השוודי • שווייץ שווייץ: פרו הלווטיה |  |
| אמריקה הדרומית | ברזיל ברזיל: מרכז התרבות הברזילאי • צ'ילה צ'ילה: קרן הדימוי של צ'ילה • קולומביה קולומביה: מכון קארו וקוורבו |  |
| אמריקה הצפונית | ארצות הברית ארצות הברית: בית אמריקה |  |
| אסיה | הודו הודו: המועצה ההודית ליחסי תרבות • סנסקריט בהראטי • הפיליפינים הפיליפינים: סנטרו ריזאל • הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין: מכון קונפוציוס • טייוואן טייוואן: האקדמיות בטייוואן • יפן יפן: קרן יפן • קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית: מכון המלך סג'ונג • מרכז התרבות הקוריאני • קרן קוריאה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007380992905171  BIBSYS: 15024536  CANTIC: a19157101  CiNii: DA04680814  GND: 10068828-7  ICCU: TSAV007047  ISNI: 0000 0001 2221 4585  LCCN: n50061362  NDL: 00533423  NKC: ko2002109976  NLG: 284168  SUDOC: 231369050  ULAN: 500303306  VIAF: 140853974   WorldCat (עם VIAF): 140853974
הזכות לבריאות

הזכות לבריאות היא אחת מזכויות האדם המוכרות במשפט הבינלאומי. הזכות הוכרה לראשונה בסעיף כ"ה להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם משנת 1948. ארגון הבריאות העולמי אף הוא הכיר בזכות זו כזכות יסוד.
הזכות לבריאות מהווה שם כולל לאגד של זכויות הקשורות לבריאות האדם, ומלבד זכותו של אדם לקבלת טיפול רפואי היא כוללת, בין היתר, את הזכות לשמירה על פרטיותו של מטופל, הזכות להגנה על אוטונומיית הרצון שלו, הזכות להיעדר אפליה בגישה לטיפול רפואי וכן היבטים נוספים המשפיעים על בריאות האדם כגון הסברה וגישה למידע בנושאי בריאות, גישה למזון ולמים ראויים לשתייה בתנאי תברואה הולמים, איכות סביבה שאינה פוגעת בבריאות האדם.
רקע להתפתחות הזכות לבריאות

נקודת המוצא לשיח העולמי על זכויות חברתיות, מקורה בהכרזה האוניברסלית לכל באי עולם מ-1948, שאמנם לא הזכירה במפורש את הזכות לבריאות אך קבעה כי: ״כל אדם זכאי לרמת חיים נאותה לשם הבטחת בריאותם שלו ושל בני ביתו – לרבות מזון, לבוש, שיכון, טיפול רפואי...". מספר שנים לאחר מכן, הונחה אבן היסוד בהכרת הזכות לבריאות במסגרת האמנה הבינלאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות. סעיף 12 לאמנה זו קבע כי, מדינות המהוות צד לאמנה מכירות ב"זכות ליהנות מרמת הבריאות הגופנית והנפשית הגבוהה ביותר שאפשר להשיגה". מדינות רבות אשררו אמנה זו, והיא מהווה בסיס נרחב בהכרה בזכות. יותר ממחצית ממדינות העולם מגנות על הזכות לבריאות באמצעות חוקה או חוקים.
הזכות לבריאות במשפט הישראלי

בשנת 1966 אישרה מדינת ישראל את האמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות בה נאמר כי "מדינות שהנן צד באמנה זו מכירות בזכות הכל ליהנות מרמת הבריאות הגופנית והנפשית הגבוהה ביותר שאפשר להשיגה". ישראל היא צד לאמנה זו ומחויבת למלא אחר הוראותיה.
הזכות לבריאות במשפט הישראלי > חקיקה

הניסיונות להעביר את חוק יסוד: זכויות חברתיות, אשר כללו בתוכם את הזכות לבריאות, העלו חרס, וכך הזכות לא זכתה לעיגון כזכות חוקתית בישראל. בהיעדר עיגון עצמאי לזכות החוקית של הזכות לבריאות, התומכים בזכות זו שאפו לעגנה כחלק מהזכות לכבוד האדם וחירותו או כחלק מהזכות לחיים, משום שהקניית מעמד חזק תאפשר להגביל את הרשות המחוקקת והמבצעת בקביעת הסדרים הפוגעים בזכות, ותאפשר ביקורת שיפוטית. הזכות החוקית לבריאות בישראל מעוגנת בסעיף 3(א) לחוק ביטוח בריאות ממלכתי התשנ"ד-1994 הקובע כי "כל תושב זכאי לשירותי בריאות לפי חוק זה, אלא אם כן הוא זכאי להם מכוח חיקוק אחר". בנוסף, בסעיף 3(א) לחוק זכויות החולה, תשנ"ו-1996 נקבע: "כל הנזקק לטיפול רפואי, זכאי לקבלו בהתאם לכל דין ובהתאם לתנאים ולהסדרים הנהוגים מעת לעת במערכת הבריאות בישראל".
בישראל קיימים מנגנונים שונים המספקים לציבור את היכולת לסבסד טיפולים יקרים, ובכך להנגיש את הטיפול לכלל האוכלוסייה. דוגמאות לכך, באות לידי ביטוי בחוק בריאות ממלכתי, המטיל על קופות החולים את האחריות למתן מלוא שירותי הבריאות. על פי החוק, סל הבריאות כולל בתוכו את רשימת השירותים הרפואיים והתרופות הניתנים במימון המדינה; וכן מס הבריאות, המהווה חלק ממימון שירותי הבריאות בידי המדינה והוא מס חובה.
הזכות לבריאות במשפט הישראלי > פסיקה מרכזית

בתי המשפט בישראל נוקטים במספר גישות ביחס לשאלת היקף הזכות לבריאות: חלקם מפנים לזכות החוקתית לחיים, חלקם מצביעים על הזכות לבריאות כזכות חברתית וחלקם מפנים לזכויות המעוגנות בחוקים שונים כמו חוק זכויות החולה כאמור. בתי המשפט מפלסים את דרכם בין גישות אלו לצד החלטות משרד הבריאות וקופות החולים וכן נתמכים בערכים נוספים: כמו שוויון בגישה לטיפול רפואי. הפסיקה המובילה של בית המשפט, הנוגעת במעמד החוקתי של הזכות, נקבעה בפרשת לוזון, בו קבעה השופטת ביניש כי: "הזכות לבריאות מהווה שם כולל לאגד של זכויות הקשורות לבריאות האדם, אשר חלקן נהנות ממעמד חוקתי בשיטתנו המשפטית... כן כוללת הזכות לבריאות את הזכות להיעדר אפליה בגישה לטיפול רפואי."
כמו כן, בעניין קו לעובד נאמר כי: "מעמדה החוקתי של הזכות לבריאות טרם לובן בפסיקה עד תומו. עם זאת, ניתן לומר כי קבלת שירותי בריאות חיוניים ברמה הבסיסית ביותר הנדרשים להגנת החיים והבריאות, היא נגזרת של הזכות לכבוד האדם באשר הוא אדם, ושל הזכות לחיים ולשלמות הגוף המעוגנות בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו (ס׳ 2 ו-4 לחוק)... בנוסף, אפליה בהספקת שירותי בריאות עלולה לעלות לכדי פגיעה חוקתית בזכות לשוויון.״. עם זאת, ניתן להבחין כי בתי המשפט נרתעים מלקבוע בצורה ברורה מהם אותם ״שירותי בריאות חיוניים ובסיסיים״ המהווים זכות חוקתית. בפסיקות אחרות של בית המשפט העליון נאמר כי: ״ניתן להסכים שהיבטים מסוימים של מוסד ביטוח הבריאות הממלכתי מוגנים בגדר הזכות לכבוד האדם, וכי אדם שאין לו גישה לטיפול רפואי אלמנטרי, הוא אדם שכבודו כאדם נפגע...".
ההכרה המוגבלת בזכות לבריאות כזכות חוקתית על חוקית איננה מלמדת על שלילת מעמד הזכות כזכות יסוד במשפט הישראלי, שכן במשפט החוקתי הישראלי ישנה מסורת ארוכת שנים של הכרה הזכויות שאינן ״כתובות על ספר״. כמו כן, גם לפי ההשקפה הרואה בזכות לבריאות זכות שאינה כלולה, מעבר לרמת המינימום, בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, ניתן להכיר בה כזכות יסוד הלכתית, וכאמור יש להכירה גם לנוכח מעמדה במשפט הבין לאומי: הן לנוכח היותה חלקמהמשפט המנהגי שנקלט באופן אוטומטי במשפט הפנימי, והן לנוכח מעמדה המרכזי, הנובע מהמשפט הבינלאומי ההסכמי. מקור העיגון לזכות לבריאות בישראל, נמצא כאמור בחוק ביטוח בריאות ממלכתי, אשר מסדיר את נושא מתן שירותי הבריאות ומושתת על עקרונות של צדק, שוויון ועזרה הדדית, ומתוך תפיסה של זכאות אוניברסלית לזכות.
הזכות לבריאות במשפט הישראלי > מנגנונים למימוש הזכות

למימוש הזכות לבריאות פועל בישראל משרד הבריאות, המפקח על  מערכת הבריאות בישראל. במסגרת משרד הבריאות פועלת, בין השאר רשת של בתי חולים. רשת בתי חולים פועלת גם במסגרת שירותי בריאות כללית, וכן פועלים בתי חולים נוספים. שירותי בריאות בקהילה ניתנים באמצעות ארבע קופות חולים.
בישראל פועלים כמה ארגונים שמטרתם קידום הזכות לבריאות, ובהם רופאים לזכויות אדם והאגודה לזכויות החולה בישראל, בין היתר באמצעות פעילות לובי בכנסת ובמשרדי הממשלה. גם ארגונים הפועלים לקידום כל קשת זכויות האדם (כדוגמת האגודה לזכויות האזרח) וארגונים חברתיים (כדוגמת עמותת ידיד), עוסקים לא מעט במאבקים ציבוריים בנושא.
הזכות לבריאות במשפט הבין לאומי

הזכות לבריאות היא אחת מזכויות האדם המוכרות במשפט הבינלאומי. מטרת הזכות היא להבטיח סטנדרט מינימלי של בריאות לכל אדם. זוהי זכות חברתית, כלכלית ותרבותית ומאחדת זכויות נוספות הקשורות למטופל ולמצבו הבריאותי כגון: הזכות להגנה, הזכות לשמירה על פרטיות ואוטונומיית הרצון האישי, הזכות להיעדר אפליה בגישה לטיפול רפואי וכן חופש גישה למידע והסברה בנושאי בריאות ותברואה הולמת. קיים ויכוח על פרשנותה ויישומה של הזכות לבריאות בשל שיקולי הגדרת הבריאות, מהי זכאות מינימלית שתחשב מקיפה ומהן המוסדות שאחראיים להבטחת קיום הזכות.
הזכות לבריאות במשפט הבין לאומי > התפתחות זכות הבריאות במשפט הבינלאומי > חוקת ארגון הבריאות העולמי

בשנת 1946 הגדירה החוקה שלארגון הבריאות העולמי (WHO) את המושג 'בריאות' כך: "מצב של שלמות גופנית, נפשית וחברתית מוחלטת ולא רק היעדר מחלה או חולשה". החוקה מגדירה את הזכות לבריאות באופן רחב – "הנאה מרמת הבריאות הגבוהה ביותר שניתן להשיג". החוקה מגדירה עקרונות בסיס לתחומי בריאות נוספים כגון: הפצה שוויונית של הידע הרפואי, זכות לבריאות הילד והגדרת חובות חברתיות על מדינה לאכיפת והבטחת בריאות נאותה לאזרחים. חוקת ארגון הבריאות העולמי היאהפעם הפורמלית הראשונה בה קיימת התייחסות לזכות הבריאות כזכות במשפט הבינלאומי.
הזכות לבריאות במשפט הבין לאומי > התפתחות זכות הבריאות במשפט הבינלאומי > ההצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם

בסעיף 25בהצהרה האוניברסלית של זכויות האדם של האומות המאוחדות, בשנת 1948, נרשם: "לכל אחד קיימת הזכות לחיות בסטנדרט ראוי של בריאות ואורח חיים נאות לו ולמשפחתו, כולל אוכל, לבוש, מגורים, מענה רפואי ושירות סוציאלי נחוץ". ההצהרה מעניקה התאמות ביטחון נוספות במקרי הידרדרות פיזית או נכות ומעניקה התייחסות מיוחדת בדבר טיפול באימהות ובילדים.
ההצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם היא ההכרזה הראשונה בדבר זכויות אדם בסיסיות לכל באי העולם והשנייה שהוזכרה באופן בינלאומי הזכות לבריאות. זכויות אלו מטילות אחריות הקובעת מהו הסטנדרט הבסיסי לו כל אדם זכאי. הזכות לבריאות חורגת מעבר להענקת שירותי בריאות חיוניים ומשתרעת אף על מעטפת הבריאות כגון: חינוך נאות, דיור, מזון ועוד.
הזכות לבריאות במשפט הבין לאומי > התפתחות זכות הבריאות במשפט הבינלאומי > האמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות

הזכות לבריאות מוגדרת על ידי האו"ם גם בסעיף 12לאמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות (ICESCR) משנת 1966 הקובעת שמדינות שהן צד לאמנה זו מכירות בזכותו של כל אדם להנאה מרמת הבריאות הגופנית והנפשית הגבוהה ביותר שניתן להשיג.
הצעדים שינקטו על ידי המדינות שהן צד לאמנה במטרה להגיע למימוש המלא של הזכות יכללו הדברים ההכרחיים לשם: הפחתת שיעור לידות מיתה; תמותת תינוקות ושמירה על התפתחות תקינה של הילד; שיפור היגיינה סביבתית ותעשייתית בכל היבטיו; יצירת תנאים שיבטיחו את מלוא תשומת הלב הרפואית והענקת טיפול ראוי; בקרה וטיפול של מחלות אנדמיות, אפידמיות, תעסוקתיות ועוד.
הזכות לבריאות במשפט הבין לאומי > התפתחות זכות הבריאות במשפט הבינלאומי > הקשר לאמנה בדבר העלמת כל צורות האפליה נגד נשים

סעיף 12 לאמנת האומות המאוחדות משנת 1979 בדברהעלמת כל צורות האפליה נגד נשים מגדיר את ההגנה המוענקת לנשים מפני אפליה מגדרית בעת קבלת שירותי בריאות וזכאות נשים להוראות בריאות ספציפיות הקשורות למגדר. הנוסח המלא של סעיף 12 אומר: "המדינות שהן צד באמנה ינקטו בכל האמצעים המתאימים לחיסול האפליה נגד נשים בתחום הבריאות להבטחת, על בסיס שוויון בין גברים ונשים, גישה לשירותי בריאות, לרבות אלה הקשורים לתכנון המשפחה". המדינות שהן צד לאמנה יבטיחו לנשים שירותים מתאימים בקשר להריון, אחרי תקופת הלידה. האמנה מחייבת את המדינות החברות במתן שירותים רפואיים בחינם במידת הצורך. המדינות החברות אף מתחייבות לדאוג לתזונה הולמת במהלך ההיריון וכן במהלך תקופת ההנקה.
הזכות לבריאות במשפט הבין לאומי > התפתחות זכות הבריאות במשפט הבינלאומי > הקשר לאמנה בדבר זכויות הילד

את הזכות לבריאות ניתן לראות במספר מקרים וסעיפים באמנת זכויות הילד משנת 1989. סעיף 17 לאמנה מדבר על זכות הילד לשקיפות מידע הנוגע לבריאותו הגופנית והנפשית. סעיף 23 ממשיך לעסוק בזכות לבריאות ומתייחס לזכויותיהם של ילדים נכים וכולל שירותי בריאות שיקום ומניעה. סעיף 24 מהווה הסעיף המרכזי המתאר בפירוט את נושא בריאות הילד וקובע שהצדדים מכירים בזכות הילד להנאה מרמת הבריאות הגבוהה ביותר שניתן להשיג ולמתקנים לטיפול במחלות ובשיקום הבריאות להבטחה שלא יהיו ילדים שנשללת מהם הזכות לשירותי בריאות. האמנה מונה צעדים ליישום הוראה זו: הפחתת תמותת תינוקות וילדים; מתן טיפול רפואי לכל ילד בדגש על פיתוח שירותי בריאות ראשוניים; הבטחת טיפול הולם לפני ואחרי לידה עבור אימהות; היאבקות במחלות ובתת תזונה לרבות במסגרת הטיפול הראשוני; פיתוח טיפול מניעתי, הדרכה להורים ולתכנון המשפחה ועוד. ההתייחסות לזכות לבריאות הופכתממושג למהות.
הזכות לבריאות במשפט הבין לאומי > ביקורת על הזכות לבריאות במשפט הבינלאומי ועל היקפה

פיליפ בארלו כתב כי טיפול רפואי אינו צריך להיחשב "זכות אדם'" בשל הקושי בהגדרתו ובהגדרת מהו ה'היקף המינימלי' תחת הזכות ההגדרתית. בנוסף, בארלו טוען כי זכויות בכללותן מטילות חובות על מנת להגן ולהבטיח אותן. במקרה של 'הזכות לבריאות' קשה להבין מי מחויב באחריות חברתית כלפי הזכות. לבסוף טוען בארלו כי לזכויות האדם בכלל בסיס פילוסופי שמאז ומעולם היה רעוע. אמנם רוב האנשים רואים יתרון בזכויות אזרחיות או פוליטיות אך קשה למצוא בסיס תועלתני ורציונלי לציפייה לטיפול רפואי באותה הדרך.
לביקורתו של בראלו מצטרףג'ון ברקלי אשר מוסיף לטענותיו ביקורת נוספת: הזכות לבריאות אינה מקיפה באופן מוחלט ואינה מציגה בצורה ראויה את האחריות האישית שחב כל אדם כלפי בריאותו האישית ושמירה עליה בחיפוש אחר אורח חיים בריא. בשל כך לטענתו, יש לתקן את היקף הזכות כדי שיישום הזכות לבריאות יהיה אפקטיבי.
ביקורת נוספת נשמעת על ידיאימרי ג'. פי. לופאלר הטוען כי הזכות כלל אינה ישימה. לטענתו, זכות שכזו מטילה עומס כספי ולוגיסטי שאינו בר השגה. לאורך הביקורת מתייחס לופאלר אף לכך שקיימים אילוצים משאבים שהופכים את הזכות להאריך חיי אדם ללא הגבלת זמן לפעולה לא מציאותית מה שגורם לכך שאנשים חיים עד גילאים מופלגים וחייהם יקרים ונופלים על כלל הציבור. בביקורתו אף שואל האם הפכנו את הרצון להיות צעירים לנצח לזכות אדם? לואפלר מציע תחליף – אם המטרה היא שיפור בריאות האוכלוסייה, יש לפנות אליה באמצעות מדיניות חברתית-כלכלית ולא זכות פורמלית לבריאות שכן דרך זו היא שגויה.
הזכות לבריאות בראי המשפט המשווה

הזכות לבריאות והדילמה שהיא מעלה בעולם של משאבים מוגבלים, מביאות לריבוי מקרים אשר מובאים לבתי המשפט המדינתיים. השאלות שמגיעות לפתח בתי המשפט בישראל נדונות גם במדינות אחרות. קשה לומר שהפסיקה במדינות אלה מציעה תמונה ברורה של מהי הזכות לבריאות, אך בפיתוח המחשבה על הזכות חשוב בוודאי לראות מה היו השיקולים שנשקלו בבתי המשפט ברחבי העולם שדנו בנושאים אלה, ולהכיר בכך שהשאלות שהפסיקה הישראלית עוסקת בהן נדונות במדינות רבות בעולם, לעיתים קרובות כשאלות חוקתיות בהקשר של זכויות אדם.
כך למשל, באיטליה, סעיף 32 לחוקה קובע כי, על הרפובליקה להגן על הבריאות כעל זכות יסודית של הפרט וכעל אינטרס של הקולקטיב, ומובטח טיפול רפואי חינם לעניים. כמו כן, בדרום אפריקה, סעיף 27 לחוקה קובע כי, לכל אחד הזכות לנגישות לשירותי הבריאות, וכי על המדינה לנקוט בצעדים, במסגרת המשאבים העומדים לרשותה, ליישומה הפרוגרסיבי של הזכות. בדומה לכך, בית המשפט האירופי לזכויות אדם ציין בעניין קפריסין נ' טורקיה כי באופן עקרוני סעיף 2 באמנה האירופית לזכויות אדם יכול לחול גם על תחום שירותי הבריאות, וכי תיתכן הפרה של הזכות לחיים, מקום שהמדינה מסכנת את חייו של אדם על ידי מניעת טיפול רפואי הפתוח לציבור הרחב. אולם, בית המשפט הותיר ב״צריך עיון״ את השאלה: באיזו מידה הזכות לחיים מטילה חובה לקיים סטנדרט מינימלי של שירותי בריאות. המשפט ההשוואתי מלמד אותנו, כי מדינות רבות בעולם, בדומה לישראל, לא ממהרות לעגן בצורה חד משמעית את הזכות לבריאות, ומוצאות את הדרכים לספק את השירותים לאזרחים בצורות שונות.
ראו גם

זכויות האדם
Universal health care
Convention on the Elimination of All Forms of Discrimination against Women
Convention on the Rights of the Child
לקריאה נוספת

אייל גרוס, בריאות בישראל: בין זכות למצרך, בתוך הספר "זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות בישראל", בעריכת יורם רבין ויובל שני 437-531 (הוצאת רמות, 2004).
יניב רוזנאי והלל סומר ""אם כל הזכויות": הזכות החוקתית לחיים" משפט ועסקים יט 537, 598 (2016)
גיא זיידמן וארז שחם "סימפוזיון: הרפואה בניתוח משפטי" משפט ועסקים ו-9 23–30 (2007)
כרמל שלו בריאות, משפט וזכויות אדם (2003)
נורית גולן, "הזכות להורות כנגזרת מן הזכות לבריאות" אוניברסיטת בר-אילן, 2015.
יואל לוי, "הזכות לטיפול רפואי", ביטאון חיל הרפואה, 1984
ד"ר מורן אפשטיין, "הבריאות כבר אינה אחת מזכויות אדם" הירחון לחשיבה ניהולית, 2001
עו"ד גיא אורטל, "זכויות החולה במערכת הבריאות ובקופות החולים", מסר לעניין, 2005
Gray, JA Muir, "Evidence- based healthcare", Churchill Livingstone 1997
משטר הביות בשוק העבודה

משטר הביות מתאפיין בארגון שוק העבודה בשכר סביב מודל "העובד האידיאלי", היכול להשקיע את כל זמנו ומרצו בעבודתו בשכר, על פי דרישות מעבידו, דהיינו, גבר שרעייתו או אישה אחרת דואגת לצרכיו האישיים ולילדיו. על פי ג'ואן ויליאמס (Joan C. Williams) משפטנית פמיניסטית שעבודתה מתמקדת בנושאים העומדים בפני נשים במקום העבודה, משטר הביות היא אבחנה ממוסדת בין הספרה הציבורית המכילה את התחום הציבורי, הפוליטי והכלכלי, כמשויכת לגבר, בעוד הספרה הפרטית הכוללת את הטיפול במשפחה וגידול הילדים, משויכת לאישה. אבחנה ממוגדרת זו התבססה היטב במאה ה-19 וכך הוצאה עבודת הנשים מכלל החישוב הכלכלי ועבודת הבית מההגדרה של העבודה היצרנית.
"העובד האידיאלי" ו"האישה האידיאלית"

מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 ניכרת השפעתם של האידאולוגיה הליברלית ושל השינוי המהותי במשטר הכלכלי-פוליטי בישראל והנורמה הכללית בשוק העבודה הפרטי בישראל היא כזו שמצפה שהעובדים יעבדו שעות מרובות מאוד, ייטלו חופשות מועטות ויהיו זמינים באופן מוחלט לעבודתם. לדוגמה, בתעשיות ההייטק משטר הזמן כופה על העובדים להיות נגישים כמעט בכל זמן לטובת הארגון, והדבר נוגד כמובן את חובות 'האם העובדת'. במקביל לתפיסת העובד האידיאלי, נורמת ההתייחסות אל הטיפול במשפחה ובבית גם היא טוטלית, ומצופה שההורה המטפל, לרוב האֵם, תהיה זמינה באופן מוחלט לצורכי המשפחה והבית. האישה נתפסת קודם כל במושגים של אם ורעיה, שחובותיה הראשוניים הם ללדת ילדים ולטפל בביתה ובבני משפחתה ואילו עבודה בשכר מתקבלת (אם בכלל) רק כתרומה לפרנסת המשפחה. מטלות הבית מהוות למעשה מעין "בית חרושת למגדר" (Gender factory) ובמסגרתו מכוננות הישויות "הנשיות" ו"הגבריות" הסטריאוטיפיות. משפחתיות כזו מבוססת על חוסר שוויון בין המינים ועל חלוקת סמכויות וחלוקת תפקידים חדה וברורה המובנית בתוך מוסדות החברה והמדינה, ועל ידי כך הופכת להיות "המובן מאליו" בחיי היומיום. ציפייה מעין זו מסמנת נשים כעובדות לא אידיאליות, בשל מחויבותן המוגברת למשפחתןאחריות זו כלפי המשפחה, מונעת מנשים להקדיש את מלוא זמנן לעולם העבודה, כפי שדורש מודל העובד האידיאלי ופוגעת בסיכויי הקידום שלהן במרחב הציבורי.
שימור ושעתוק חלוקת העבודה המגדרית

הגישה הכלכלית מציגה את חלוקת העבודה כבסיס ליעילות ולמקסום התועלת של המשפחה כגוף אחד. תפיסת ה"יתרון היחסי" מבוססת על הרעיון שלמי מבין בני הזוג שיש לו יתרון יחסי בשוק העבודה, כלומר העל יכולת להשיג הכנסות גבוהות יותר או במעמד גבוה יותר לרווחת המשפחה- ישקיע את מרב זמנו בשוק העבודה בשכר ולמי שיש יתרון יחסי בטיפול בילדים ובביצוע עבודות הבית- ישקיע את מרב זמנו בעבודה זו. למרות כניסתן הגוברת של נשים אל הספרה הציבורית, הספרה הפרטית הנתפסת עדיין כתחום אחריותה הטבעי של האישה ונשים הן אלו המבצעות את מרבית העבודות בבית כולל הטיפול בילדים, בהתאם למשטר הביות.על פי מודל זה, עבודה ומשפחה הם תחומים המוציאים זה את זה: מחד גיסא, הורים המבקשים להיות עובדים מצליחים בשוק העבודה מסתכנים בכך שהם ייתפסו כהורים שאינם טובים מספיק; ומאידך גיסא, עובדים המבקשים ליטול חלק משמעותי בחיי ילדיהם ובגידולם היומיומי אינם נחשבים עובדים אידיאליים, שכן הם אינם פנויים לעבודה בכל שעה משעות היום. ההכשר שמעניק משטר הביות לניגוד הפנימי שבין הורות פעילה לבין עבודה על פי דפוסי העובד האידיאלי, מוביל לא רק להפלייתן בשכר של אמהות, אלא גם לשימורה ושעתוקה של חלוקת העבודה המגדרית המסורתית בטיפול בילדים. דבר זה פוגע לא רק בעצמאותן הכלכלית ובזכותן של נשים לשוויון הזדמנויות בעבודה, אלא גם במאבק להגברת השוויון המגדרי בכל תחומי החיים האחרים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  דפנה הקר, מיכל פרנקל (2005), הורות פעילה ושוויון הזדמנויות בעבודה: הצורך בשינוי מאפייניו של שוק העבודה, עבודה חברה ומשפט, י"א , ע"מ 303-275.
1 2 3  דפנה יזרעאלי (1999 בתוך: א' פרידמן, ד' יזרעאלי, ה' דהאן-כלב, ח' הרצוג ומ' חסן (מחברות), "המיגדור בעולם העבודה: מדוע נמשך אי השוויון בין המינים?" בתוך: מין מיגדר פוליטיקה, הקיבוץ המאוחד, 167- 215, הקיבוץ המאוחד, 2006
1 2  מיכל פרנקל, דפנה הקר, יעל ברוידא (2011) בתוך: ש' מרגלית וג' כ"ץ (עורכים), "משפחות עובדות במשפט הישראלי: בין נאו-ליברליזם לזכויות אדם", עיונים בתקומת ישראל: מגדר בישראל , ב' (2014). 727-682.
1 2  אריאן רנן-ברזילי (2012), "הורים א/עובדים: רב-ממדיות והפמיניזם החברתי של מעמד הפועלות - תשתית תאורטית לשילוב משפחה ועבודה בישראל", עיוני משפט, ל"ה (2),ע"מ 352-307.
↑  סלביה פוגל-ביזאוי (2005), "אם טוב כל כך, אז למה רע כל כך? ההיבטים המגדריים של הנאו-ליברליזם בשוק העבודה בישראל", חברה וכלכלה בישראל, א' (תשסה) 216-183.
↑  סלביה פוגל-ביזאוי (1999) בתוך: א' פרידמן, ד' יזרעאלי, ה' דהאן-כלב, ח' הרצוג ומ' חסן (מחברות), "משפחות בישראל: בין משפחתיות לפוסט מודרניות", בתוך: מין מיגדר פוליטיקה, 166-107, הקיבוץ המאוחד, 2006
↑  חיה שטייר (2005), "קשרי הגומלין בין עבודה בשכר לעבודה במשפחה", סוציולוגיה ישראלית, ז' (1), ע"מ 141-121.
נמל התעופה הבין-לאומי קיגאלי

נמל התעופה הבין-לאומי קיגאלי, המוכר בעבר בשם נמל התעופה הבין-לאומי גרגואר קאייבנדה, הוא נמל תעופה בין-לאומי המשרת את קיגאלי, בירת רואנדה. הנמל משמש כשער אווירי עיקרי לכל היעדים ברואנדה. הנמל ממוקם כ-5 ק"מ מרובע העסקים של העיר קיגאלי. ביוני 2017 החלו עבודות לבניית נמל תעופה חדש לקיגאלי אשר יוכל לאכלס עד 1.7 מיליון נוסעים בשנה, גם הנמל החדש יכלול רק מסלול טיסה אחד.
בשדה פועלות 8 חברות תעופה ביניהן: בראסלס איירליינס, אתיופיאן איירליינס, טורקיש איירליינס, KLM, ורואנדאייר.
טיסות לישראל וממנה

החל מ-25 ביוני 2019 מפעילה רואנדאייר 3 טיסות שבועיות בין הנמל לתל אביב. בעקבות מגפת הקורונה השהתה החברה את הקו.
החל מ-26 בנובמבר 2020 מפעילה חברת התעופה ישראייר טיסה שבועית בין נתב"ג לנמל התעופה.
הערות שוליים

↑  ספיר פרץ זילברמן, עכשיו זה רשמי: טיסות ישירות מישראל לרואנדה, באתר Passportnews, ‏29 במאי 2019
↑  ספיר פרץ זילברמן, המריאה הטיסה הראשונה של ישראייר לרואנדה, באתר PassportNews, ‏26 בנובמבר 2020
ערך זה הוא קצרמרבנושא שדות תעופה ובנושא אפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מכירת חצר

מכירת חצר בקליפורניה, 2005
מכירת חצר בקליפורניה, 2005
מכירת חצר, נקראת גם מכירת גראז' (מאנגלית: Garage sale; Yard sale), הוא אירוע פרטי, חד פעמי ולא פורמלי בו סחורה משומשת נמכרת על ידי אנשים פרטיים בבתיהם ולעיתים רבות אף בחניה המקורה הפרטית של המוכרים ומשום כך זכו האירועים הללו לכינוי "Garage sale". מכירות חצר נפוצות במיוחד בארצות הברית.
בדרך כלל הסחורה אשר נמכרת ב"מכירת חצר" כוללת פריטים ביתיים אשר לא נחוצים יותר במשק הבית כאשר בעל הרכוש הוא זה שאחראי על ניהול מכירת החצר. לעיתים רבות המוצרים שנמכרים הם חדשים / במצב כמו חדש / במצב שמיש ומוצעים למכירה פשוט משום שהבעלים שלהם איננו רוצה או צריך יותר את הפריט ומעוניין למכור אותו בעיקר כדי לצמצם את כמות הרכוש שברשותו או בשביל להרוויח כספים.
אירועים אלו מתקיימים לרוב לפני מעבר דירה או בתחילת האביב, אחרי שאנשים מסדרים את ביתם ואת מחסניהם לקראת הקיץ. לפני אירוע המכירה, המוכר מפרסם את המועד המתוכנן בו הוא מתכוון לערוך את מכירת החצר באמצעות פליירים, מודעות בעיתון או באתרי אינטרנט המכילים לוח מודעות מקוון (כגון קרייגסליסט). המכירה מתבצעת בדרך כלל במוסך, בחצר הבית, על המרפסת, או מדי פעם בתוך הבית של המוכר.
הפריטים אשר נמכרים לרוב במכירות חצר כוללים בגדים, ספרים, צעצועים, תקליטורים, כלי גינה, ציוד ספורט, ומשחקי לוח. כמו כן, לעיתים רבות נמכרים גם פריטים גדולים יותר כגון ריהוט ומכשירי חשמל ביתיים. מכירות חצר נפוצות בעיקר באזורים פרווריים בסופי השבוע כאשר מזג האוויר הוא טוב ובדרך כלל נערכות בטווח שעות מוגדר. מכירות החצר מושכות אליהן לעיתים רבות אנשים אשר מחפשים אחר עסקאות טובות או אחר חפצים נדירים או יוצאי דופן.
אף על פי שברוב המקרים המחיר של הפריטים במכירות החצר נקבע על ידי המוכרים מראש והם הצמידו תוויות מחיר לפריטים לעיתים רבות הקונים נוהגים להתמקח על מחירי הפריטים ומצליחים להוריד את המחיר של הפריטים. לעיתים רבות הפריטים במכירת החצר עשויים אף להיות ללא תוויות מחיר משום שהמוכר מעדיף להתמקח עם הקונים על מחיר הפריטים.
לעיתים נערכות מכירות חצר על ידי מספר משפחות אשר מרכזות את הפרטים במקום אחד בו מתבצעת המכירה או על ידי מספר משפחות אשר מתגוררות בשכנות ומחליטות לערוך את מכירות חצר באותו המועד.
ראו גם

סחורה משומשת
שוק פשפשים
מכון היצוא הישראלי

סמליל המכון
כנס בנושא קניין רוחני ביפן בבניין המכון הישראלי לייצוא
סמלילו הקודם של הארגון
מכון היצוא הישראלי (Israel Export Institute) הוא ארגון ממשלתי-פרטי שמטרתו לתמוך ביצואנים ישראלים ולסייע להם. המכון מקדם את היצוא התעשייתי ויצוא השירותים של ישראל וכן מפתח יחסי סחר, שיתופי פעולה ושותפויות אסטרטגיות עם גורמים מחוץ לישראל במטרה לעודד את היצוא והשת"פ הבינלאומי של חברות ישראליות. מאז הקמתו בשנת 1958, המכון העניק מדי שנה שירותים לאלפי יצואנים ואנשי עסקים בישראל.
נכון ל-2024 עומד בראש המכון אבי בלשניקוב. מנכ"לית המכון היא נילי שלו.
תפקידי מכון היצוא

סיוע לחברות ישראליות להגדיל את מכירותיהן ברחבי העולם
קידום יצואנים ישראלים בקרב חברות בינלאומיות
ייזום ופיתוח שיתופי פעולה עם חברות זרות
סיוע בבניית יכולותיהם של יצואנים מתחילים המהווה צומת משמעותי עבור התעשייה הישראלית