stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עות'מאן השלישי
חיים אישיים

עות'מאן השלישי נולד ב-2 בינואר 1699 בארמון אדירנה. אביו היה מוסטפא השני ואימו הייתה סוהר סולטן. הוא היה אחיו למחצה של מחמוד הראשון.
עות'מאן השלישי חי את רוב חייו כאסיר בהרמון, וכנראה כתוצאה מכך הוא נטה לכמה התנהגויות תמהוניות בגיל 55, על כס המלוכה. הוא סלד ממוזיקה וגירש את כל הנגנים מהארמון. כמו כן נודע בשנאתו נשים, לאחר שבילה את רוב שנותיו בהרמון. מסיבה זו וכדי לא לפגוש בנשים, הוא נהג לנעול נעלי ברזל אשר גרמו לצעדיו להישמע למרחוק ולהזהיר נשים על בואו.
תקופת מלכותו

הפעולה הראשונה של אוסמן השלישי הייתה בחירת פקידי שרים ווזיר גדול.
לאחר הסערה הקשה של מרץ 1756 הוא הורה על הקמת מגדלור אחירקפיי באיסטנבול כדי למנוע בעתיד נזקים דומים.
התהלוכה הראשונה להמלכתו נערכה ב-14 בדצמבר 1754. ההיסטוריונים של אותה תקופה לא כתבו את האירועים שהתרחשו באימפריה בגלל קור עז ומקפיא בינואר 1755. עות'מאן פרסם פירמאן (צו מלכותי) בשנת 1757 בו ציווה לשמר את הסטטוס קוו של אתרים קדושים בארץ הקודש לנוצרים, מוסלמים ויהודים.
בשנה השנייה לשלטונו איבד עוסמאן את אמו, סהוואר סולטן. לאחר מכן, הנסיך הבכור, מחמד, מת ממחלה ב-22 בדצמבר 1756.
בתקופה זו שלח הסולטן צווים נגד שוד באנטוליה ורומליה. ננקטו צעדים מסוימים נגד שבטי בוזולוס וצ'יהאנביי הארמנים עקב אירועים שונים באיראן, ונגד השודדים סביב הערים ארזורום וסיוואס, והמנהיג המפורסם קראוסמנוגלו האצ'י מוסטפא אגא, שנלכד והוצא להורג, וראשו הובא לאיסטנבול ב-5 בדצמבר 1755.
הסולטן התפרסם בבנייתו של מסגד נורואוסמניה. המתחם מורכב משלושה בתי ספר, מדרשות, מפעל, ספריה, מזרקה, פונדק, חנויות ועוד.
עות'מאן השלישי מת בליל ה-30 באוקטובר 1757. בשעות הבוקר המוקדמות נערך טקס הכתרה ובן דודו מוסטפא השלישי הוכתר לסולטאן. הסולטאן החדש הורה לקבור את עוסמאן במסגד מוזוליאום.
מריה, נסיכת רומניה (1870–1874)

| --- | --- |

 לידה:  8 בספטמבר 1870 בוקרשט, הנסיכויות הרומניות המאוחדות הנסיכויות הרומניות המאוחדות 
 פטירה:  9 באפריל 1874 (בגיל 3) ארמון פלש, סינאיה, הנסיכויות הרומניות המאוחדות הנסיכויות הרומניות המאוחדות 
 מקום קבורה:  ארמון קוטרוצ'ן 
 
מריה, נסיכת רומניה (ברומנית: Prinţesa Maria a României;‏ 8 בספטמבר 1870 – 9 באפריל 1874) הייתה בתם היחידה של הנסיך (לימים המלך) קרול מרומניה ושל אשתו, אליזבת, נסיכת ויד.
ביוגרפיה > ראשית חייה

הנסיכה מריה נולדה בבוקרשט כנסיכה הראשונה של רומניה שהשתייכה גם לבית הוהנצולרן-זיגמרינגן, ב-8 בספטמבר 1870. אחרי חודש, באוקטובר, היא הוטבלה כאורתודוקסית רומנית במנזר קוטרוצ'ן (סמוך לאתר של ארמון קוטרוצ'ן כיום). במשפחתה זכתה הנסיכה הצעירה לכינוי "מריכן" (הומאז' אפשרי למורשת הגרמנית של הוריה) או "איטי" (שמקורו במועט). כל מי שהכיר את מריה תיאר אותה כילדה צעירה ויפהפייה, ואמרו עליה שהיא הייתה מסתכלת במפות ומזהה מדינות שונות בשביל הכיף בגיל שנתיים וחצי בלבד. אומרים שמתישהו לפני מותה, הנסיכה מריה אמרה לאמה שיום אחד היא תרצה להיות מסוגלת לרכב על כוכב.
למריה לא היה סיכוי לרשת את כס אביה; חוקת 1866 הגבילה את הירושה לגברים בלבד.
ביוגרפיה > מותה

ב-5 באפריל 1874, הנסיכה חלתה בקדחת השנית. מגפה פקדה את הבירה באותה תקופה. היא הועברה מיד לטירת פלש. למרות שטופלה בזהירות רבה על ידי רופא בשם תיאודורי ורבים אחרים, הנסיכה הצעירה מתה ב-9 באפריל 1874 ונקברה במנזר קוטרוצ'ן.
טקס ההלוויה התקיים בכנסיית קוטרוצ'ן בשטח הארמון המלכותי של קוטרוצ'ן. הארון היה מכוסה בסאטן לבן, מנוקד בעיטורי תחרה כסופים והיה גדול כמו ארון קבורה של מבוגר, מכיוון שגופת הנסיכה התינוקת הייתה סגורה בכמה ארונות מצטמצמים שהונחו זה בתוך זה. לאחר הטקס הדתי בפולחן האורתודוקסי הרומני, צעדו מלוויה דרך גני הארמון אל מקום הקבורה שליד כנסיית הארמון. הגנים האלה היו מגרשי המשחק האהובים על הנסיכה הצעירה, שם רק חצי תריסר ימים קודם לכן היא שיחקה עם האחות שלה.
מורשת

הוריה של מריה היו שבורים בשל מותה. ב-5 במאי באותה שנה, קרול כתב לאביו קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן, שהוא ואליזבת מתכוונים לעבור לארמון קוטרוצ'ן, כדי להיות קרוב יותר למקום מנוחתה של בתם התינוקת:
עצביה של אליזבת כל כך מזועזעים עד שיש צורך בטיפול הגדול ביותר. אני חייב להתוודות בפניך שלעתים קרובות אני חרד בעצמי, ומדוכא מאוד מכאב, צער וחשש. אני ישנה מעט מאוד בלילה, ושמעתי שוב ושוב את אליזבת המסכנה שלי זועקת בחלומותיה: 'מתה, מתה!'. זעקת הכאב הזו היא בכל פעם דקירה חדשה בליבי הפצוע!
במכתב אחר ללסקר קטרג'יו, הוא כתב:
הזיכרון המתוק ביותר שהותירה לנו בתנו האובדת כאוצר שלא יסולא בפז הוא אהבתה חסרת הגבולות למדינה בה נולדה, אהבה כה חזקה שלמרות גילה הרך חשה ייסורי געגועים הביתה במהלך שהותה הראשונה בחו"ל.
מותה של מריה החמיר את היחסים בין קרול ואליזבת, ולא נולדו להם ילדים נוספים. בשנת 1875, קרל שטורק יצר פסל חזה של הנסיכה הישנה שהוקם ליד קברה. פסל חזה זה נתן השראה לאליזבת לכתוב שירים רגשיים רבים. כשהמלכה אליזבת מתה ב-1916, על פי רצונה, הוצאו שרידי בתה מהקבר והארון הונח על ארונה לקראת התהלוכה הציבורית. האם ובתה נקברו אז יחד באותו קבר בקתדרלת קורטאה דה ארג'ש. בארמון אליסאבטה, עדיין ניתן לראות רהיט בסגנון שנות ה-1880 המכיל תבנית גבס של הנסיכה התינוקת.
גלריה

הנסיכה מריה ואמה זמן קצר לאחר לידתה, ב-1870.
מריה ואמה ב-1871.
הנסיכה מריה עם אמה בשנת 1872.
מריה עם הוריה ב-1873.
הנסיכה מריה עם המטפלת שלה, בערך 1873.
הנסיך קרול הראשון והנסיכה אליזבת ליד קברה של מריה זמן קצר לאחר מותה.
שרידיה של מריה נלקחים לקתדרלת קורטאה דה ארג'ש, בשנת 1916.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  A history in pictures, p. 13/14
1 2 3  Mandache, Diana (2011-11-11). "Maria of Hohenzollern, the Romanian daughter of King Carol I". lostinthemythsofhistory.blogspot.com. נבדק ב-2011-12-18.
יוהנס הרביעי, קיסר אתיופיה

יוהנס הרביעי (11 ביולי 1837 – 10 במרץ 1889) נולד בשם קאסה מרצ'ה, היה קיסר אתיופיה בשנים 1872–1889. יוהנס המשיך את ניסיונו של תוודרוס השני לאחד מחדש את אתיופיה, לסיים את תקופת השופטים באתיופיה (זמנה מספנט) ונלחם כל חייו לשימור עצמאות ממלכתו.
הוא השמיד גדוד איטלקי בדוגלי, הביס פעמיים את המצרים, ומצא את מותו בקרב מטמה נגד המהדיסטים הסודאנים.
פירוש השם יוהנס בשפת הגעז הוא "יוחנן". מקביל ל-John באנגלית.
ביוגרפיה > מוצא ויחוס

יוהנס נולד בשם קאסה מרצ'ה כבנו הצעיר של שום תמביין דג'אזמאץ' מרצ'ה וולדה קידנה מאשתו וויזרו אמטה סלאסי, בעיירה מאי באחה שבתמביין ב-11 ביולי 1837. ייחוסו של מרצ'ה היה לראס מיכאל סהול דרך אמו. כך הוא טען לכתר קיסר אתיופיה, ונכנס לעימותים עם הקיסרים תוודרוס השני ותקלה גיורגיס השני.
ביוגרפיה > מוצא ויחוס > מלחמה עם מצרים העות'מאנית

במשך כל תקופת שלטונו יוהנס היה עסוק בהגנת הגבול הצפוני של אתיופיה.
בהתחלה היה זה ח'דיו איסמעיל פאשה ממצרים, שחלם על אימפריה שתקיף את כל המדינות ששכנו לאורך הנילוס.
למצרים היה קשר עם מנליק מלך שוואה והם עודדוהו למרוד ביוהנס, אולם לאחר שהמצרים באו דרך נמל זיילה וכבשו את הרר ב-11 בינואר 1875 חל נתק ביחסים מכיוון שיוהנס ומנליק החשיבו את הארר כמחוז מורד ששייך לאתיופיה. לאחר מכן המצרים התקדמו ממאחזיהם שהשתרעו לאורך החוף סביב נמל מאסוואה (מסווה) לרמת אריתריאה. יוהנס ביקש מהבריטים שירסנו את התוקפנות של הח'דיו שהיה בעל בריתם.
יוהנס הבין במהרה שהבריטים לא מתכוונים לעשות דבר בנידון ולכן גייס את צבאו ויצא להילחם.
שני הצבאות ניפגשו לקרב בגונדית (מכונה גם גודה גודה)
בבוקר ה-16 בנובמבר 1875.
המצרים היו נלכדו בעמק והיו מוקפים ברובאים אתיופים מסביב להרים בסופו של הקרב כמעט כל הצבא המצרי הושמד ביחד עם מפקדים ממוצא אמריקאי ואירופי.
לאחר התבוסה החדיב שלח כח צבאי שני לנקום את ההפסד בגונדת אך המצרים הובסו שוב בקרב גורה (ב־7–9 במרץ 1876).
לאחר שובו של הקיסר עטור בתהילת הניצחון על מצרים מנליק נכנע ונשבע אמונים לקיסר, וכן בנו של יוהנס ראס אראייה סלאסייה נישא לזאודיתו (בעתיד קיסרית אתיופיה לאחר הדחת ליג' אייאסו) בתו של מנליק.
הוא גם ארגן מפגש על של מנהיגי אתיופיה בוואלו לדון בענייני דת. יוהנס ציווה על מוסלמי וואלוו להיטבל לנצרות תוך שישה חודשים או שיאבדו את רכושם, וכן דרש ממנליק שיגרש את המיסיונרים הקתולים שנמצאים בתחום שליטתו. אימאם מוחמד עלי מוואלוו התנצר וקיבל את התואר ושם ההטבלה: ראס מיכאל (בעתיד נגוס מיכאל ואביו של ליג' אייסו) התחתן עם בתו של מנליק, שוארגה.
ביוגרפיה > מוצא ויחוס > מלחמה עם סודאן המהדיסטית

מוחמד אחמד, מנהיג מוסלמי בסודאן תחת שלטון מצרים, טען שהוא המהדי, הרים את נס המרד נגד הכיבוש המצרי ואף הצליח לגרש את כוחות מצרים, מלבד כוחות מבודדים בדרום סודאן שהיו לכודים. יוהנס הסכים לבקשת הבריטים לפנות את הכוחות הלכודים דרך השטח האתיופי, ובתמורה הבריטים הבטיחו לתת לו את מאסאווה ושטחים נוספים סביבה לאורך החוף, בהם מצרים החזיקה. להבנה זו ניתן תוקף רשמי כאשר הבריטים ויוהנס חתמו על ההסכם המכונה הסכם היוויט.
התוצאה המיידית הייתה הפניית הזעם של תנועת המהדי כלפי אתיופיה. ראס אלולה אנגדה, הגנרל הראשי של יוהנס ושליט המארב מאדו (השטחים שמעבר לנהר מארב, כלומר אריתריאה), הביס פלישה של המהדיסטים בקרב כופית ב-23 בספטמבר 1885. באותו זמן העבירו הבריטים את השליטה על נמל מאסאווה מהמצרים לאיטלקים, צעד אשר הכעיס את יוהנס, שקיווה לקבל גישה לים האדום על מנת לייבא נשק חם.
יוהנס ניסה להגיע להבנות עם האיטלקים כדי שיוכל להתפנות לאיום המהדיסטי, זאת על אף שהאיטלקים עודדו את כל מתנגדיו וציידו אותם בנשק, וכן ניסו להתקדם יותר לתוך השטח האתיופי. באחת ההתקדמויות האלה השמיד ראס אלולה גדוד איטלקי (קרב דוגאלי).
בנוסף צצו בעיות פנים כאשר מלכי שאווה וגוג'ם מרדו ביוהנס. יוהנס חיסל בברוטליות את המרידה בגוג'ם, אולם לפני שהתפנה לטפל בשאווה הוא עודכן שהמהדיסטים כבשו את גונדר ושרפו את כנסיותיה. יוהנס היה צריך להתמודד עם שלוש בעיות בבת אחת: האיום האיטלקי בצפון, המרידה של מנליק והפלישה הסודאנית. הוא בחר לטפל קודם במהדיסטים, ויצא בראש צבאו צפונה מגוג'ם לכיוון גונדר (בכך הפקיר למעשה את החזית נגד האיטלקים).
ביוגרפיה > מוצא ויחוס > מותו וצאצאיו

יוהנס נהרג בפלישה של המהדיסטים (בהנהגת "הח'ליפה" עבדאללהי אבן מוחמד היורש של המהדי מוחמד אחמד) בקרב מטמה ב-9 במרץ 1889. הוא נפגע מצלף במהלך הקרב, על ערש דווי הוא הכריז על אחיינו הראס מנגשה שבעצם היה בנו כיורש העצר (בנו המבוגר ראס אראייה סלאסייה מת לפני מספר שנים ממחלה). הוא מת לאחר מספר שעות.
אף על פי שהאתיופים כמעט והכריעו את הקרב, השמועה על מות יוהנס ערערה את המורל ואיפשרה למהדיסטים לערוך התקפת נגד במהלכו הצליחו לפזר את הצבא האתיופי.
למרות ניסיון של אצילים בהנהגת ראס אלולה לקדם את טענת ראס מנגשה יוהנס לכתר, רבים מקרובי יוהנס שבאנדרטה ותמביין התנגדו. רבים סירבו לקבל את מנגשה כבנו של יוהנס מכיוון שהכירוהו זמן רב בתור אחיינו מתחרהו מנליק שטען לכתר עוד בתקופת אביו של מנגשה הצליח להשיג את תמיכת רוב אצילי אתיופיה והוכתר כקיסר. תיגראי נכנסה לתוהו בבוהו ומרידות במנגשה.
לאחר מות יוהנס השפעת התיגרינים בשלטון קטנה. האיטלקים כבשו את כל השטחים שמעבר נהר המארב ויצרו את הקולוניה אריתריאה (מנליק הכיר בשטחים אלה בהסכם אוצ'ילי) ומאוחר יותר הובסו על ידי מנליק במלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה בניסיונם להתקדם לתוך אתיופיה. מתקופת מנליק ועד נפילת המלוכה ב-1974 צאצאי יוהנס היו נסיכי תיגראי.
ליוהנס שרדו שני בנים בנו הבכור ראס אראייה סלאסיה ילד את ראס גוגסה אראייה בנו דג'אזמאץ' היילה סלאסיה גוגסה שלט במזרח תיגראי מ-1930 ואילך והיתחתן עם ביתו של היילה סלאסי הנסיכה זנבוורק היילה סלאסיה
ב-1936 לאחר מות אשתו דג'אמאץ' היילה סלאסיה בגד במדינתו והצטרף לאיטליה הפאשיסטית נגד אתיופיה.
כאשר נפוצה השמועה על בגידתו אנשי מקלה בזזו את הבית שלו. בתקופת הכיבוש האיטלקי הוא הועלה לדרגת ראס על ידי "מלך איטליה באתיופיה" אולם לאחר שחרור אתיופיה ב-1941 הוא הושם במעצר בית וקיבל יחס של בוגד, הוא מת זמן קצר לאחר ששוחרר מהמעצר על ידי שלטון הדרג ב-1974
בנו השני והיותר מוכר ראס מנגשה סיים את חיו במעצר בית בגלל מרידות חוזרות ונשנות במנליק השני. בנו של מנגשה ראס סיום היה בהתחלה שליט מערב תיגראי אולם, בעקבות בגידת דודנו דג'אזמאץ' היילה סלאסיה הוא נהפך לשליט כל תיגראי בשנת 1936.
היא פיקד וניהל קרבות נגד האיטלקים אולם בסוף הוא ניכנע לאיטלקים, רוב תקופת הכיבוש האיטלקי היה נתון במעצר בית באדיס אבבה. בעקבות חזרת הקיסר היילה סלאסיה לאתיופיה ותום הכיבוש האיטלקי ב-1941, ראס סיום חזר לשלוט בתגראי והוכר כשליט הבלעדי של המחוז. ראס סיום מנגשה נהרג באירועי ניסיון ההפיכה של המשמר הקיסרי ב-1961. בנו מנגשה סיום ירש את מקומו ושלט בתגראי עד עליית שלטון הדרג באתיופיה ב-1974.
ראס מנגשה סיום הקים את הארגון האיחוד הדמוקרטי-אתיופי (EDU) כדי להילחם בשלטון הדרג, וזוהי המפלגה הוותיקה ביותר באתיופיה.
ראס מנגשה נישא לנסיכה אידה דסטה נכדתו של הקיסר היילה סלאסיה, והוא ראש הענף הטיגריני של השושלת הסולומונית.
ביוגרפיה > מורשתו

יוהנס הרביעי נתפס על ידי האתיופים כפטריוט גדול וקדוש מעונה (לאחר מותו הוכרז קדוש על ידי הכנסייה האתיופית) לארצו ולדתו, אולם המוסלמים זוכרים לו את מסע הניצור בכפייה ולכן נתפס בעיניהם כלא סובלני לדתם וכתוקפן .
לקריאה נוספת

David Levering Lewis. The race to Fashoda: European colonialism and African resistance in the scramble for Africa. New York: Weidenfeld and Nicolson, 1987. ISBN 1-55584-058-2
Haggai Erlich, Ras Alula and the Scramble for Africa: A Political Biography: Ethiopia & Eritrea 1875–1897, Red Sea Press, 1996, ISBN 1569020299
Paul B. Henze. Yohannes IV and Menelik II: The Empire Restored, Expanded, and Defended in Layers of Time: A History of Ethiopia. New York: Palgrave, 2000. ISBN 0-312-22719-1
הערות שוליים

↑  Index Y, rulers.org
↑  מספר מקורות גורסים ששנת הלידה של יוהנס 1821
| שליטי תיגראי |
| --- | --- | --- |
תיגראי
| שושלות | השושלת התיגראינית • שושלת אגמה |  |
| שליטים | מיכאל סהול • וולדה שמואל • וולדה גבריאל • גברה מסקל • כאפלה ייאסו • וולדה סלאסי • וולדה רפאל • סאבגדיס • וובה היילה מריאם • אראיה דימצו • בריוו פאולוס • קאסה מרצ'ה • אראיה סאלסי • ציון גברה קידן • מנגשה יוהנס • וולה בטול • מקונן וולדה • ציון מנגשה • גוגסה אראיה סלאסי • היילה סלאסי גוגסה • ציון מנגשה • מנגשה ציון |  |
ממלכות האימפריה האתיופית
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: בריוו פאולוס | ראס תיגראי  1867–1882 | הבא: אראיה סאלסי |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: תקלה גיורגיס השני | קיסר אתיופיה  11 ביולי 1871 - 9 במרץ 1889 | הבא: מנליק השני |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263565305171  GND: 118557807  LCCN: n93108612  VIAF: 262271551   WorldCat (עם VIAF): 262271551 
ראס עדל.
תלונת משפחות החטופים נגד ראשי חמאס

משפחות החטופים נ' ראשי חמאס היא תביעה משפטית שהוגשה ב-14 בפברואר 2024 לבית הדין הפלילי הבין-לאומי על ידי משפחות של חטופים שנחטפו לרצועת עזה במתקפת הפתע של חמאס על ישראל נגד ראשי חמאס.
רקע

בבוקר 7 באוקטובר 2023, יום שבת, שמחת תורה, פתחו ארגוני הטרור חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני במתקפת פתע על ישראל. בחסות שיגור אלפי רקטות, חדרו כ־3,500 מחבלים מעזה לעשרות יישובים ישראליים ומתקנים צבאיים באזור עוטף עזה ובסביבתו, תוך ניהול קרבות ירי נגד כוחות ביטחון מעטים. המחבלים ביצעו מעשי טבח ואונס, רצחו 779 אזרחים, וחטפו לרצועת עזה כ־251 אנשים, ובהם נשים, קשישים ותינוקות.
התלונה

ב-14 בפברואר 2024 100 נציגי משפחות חטופים ממטה משפחות החטופים, הגישו תלונה רשמית נגד ראשי חמאס בבית הדין הפלילי הבין-לאומי. את התביעה הכינה המחלקה המשפטית של המטה. במסגרת התביעה מאשימות משפחות החטופים את מנהיגי חמאס ברצח עם, עינויים, חטיפה ואלימות מינית. הן יבקשו הוצאת צו מעצר נגדם, כדי להפעיל לחץ נוסף לשחרור החטופים.
בצוות התביעה נמצאות ד"ר שלי אביב ייני, עו"ד יובל ששון, משרד עורכי הדין מיתר, מרכז ראול ולנברג לזכויות אדם ומשרד סאליבן אנד קרומוול. אם תפתח חקירה, בשבועות שלאחר הגשת התלונה צפויים לטוס להאג חטופים ששוחררו מהשבי, וכן קרובי משפחה של חטופים שעודם מוחזקים בידי חמאס, לצורך מתן עדות.
הערות שוליים

↑  ※ 100 ימי לחימה: 779 אזרחים נרצחו, 52,571 נפגעו, באתר ערוץ 7, 13 בינואר 2024
↑  ※ ישראל במלחמה - תמונת מצב, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי מעודכן ל-20 באוקטובר 2024
↑  אורי סלע‏, משפחות החטופים הגישו תלונה לבית הדין הפלילי הבינ"ל נגד ראשי חמאס: "עברנו שואה שנייה", באתר וואלה, 14 בפברואר 2024
↑  "מפלצות אדם, יורשיהם של היטלר, אייכמן וגבלס": משפחות החטופים בדרך להגיש תלונה נגד חמאס בהאג, באתר ישראל היום
↑  אורי סלע‏, משפחות החטופים יגישו תלונה נגד חמאס בהאג: "זה לא רק הסיפור שלנו", באתר וואלה, 14 בפברואר 2024
↑  נועם (דבול) דביר, "מפלצות אדם, יורשיהם של היטלר, אייכמן וגבלס": משפחות החטופים בדרך להגיש תלונה נגד חמאס בהאג, באתר ישראל היום, 14 בפברואר 2024
אלכס ואיה

אלכס ואיה גומס (בספרדית: Álex Valle Gómez; נולד ב-25 באפריל 2004 בבדאלונה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת קומו מהסרייה א', בהשאלה מברצלונה.
קריירת מועדונים

ואיה נולד בבדאלונה שבספרד והחל לשחק כדורגל במחלקות הנוער של UDA גראמנט וסנט גבריאל. בשנת 2014 הצטרף ללה מאסיה, מחלקת הנוער של ברצלונה. בשנת 2022 החל לשחק בברצלונה ב', קבוצת המילואים של המועדון, במסגרת הפרימרה דיוויסיון RFEF.
ב-31 בינואר 2023 האריך ואיה את חוזהו בברצלונה עד לשנת 2025, והושאל לאנדורה מהליגה הספרדית השנייה עד לתום עונת 2022/2023. הוא ערך שבע הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
ב-14 באוגוסט 2023 הושאל ואיה ללבאנטה מהליגה הספרדית השנייה למשך עונת 2023/2024. הוא ערך 29 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
ב-28 באוגוסט 2024 האריך ואיה את חוזהו בברצלונה עד לשנת 2026, והושאל למשך עונת 2024/2025 לסלטיק מליגת העל הסקוטית. ב-22 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–5 על פולקרק במסגרת גביע הליגה הסקוטית. ב-28 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 6-0 על סט. ג'ונסטון במסגרת המחזור השישי. ב-1 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 1–7 לבורוסיה דורטמונד במסגרת שלב הבתים לעונת 2024/2025. ב-31 בינואר 2025 הושאל אל קומו.
הערות שוליים

↑  VAVEL.com, Fabio Blanco: "Ha sido mi primera gran tarde", VAVEL, ‏2022-03-20 (בספרדית)
↑  Àlex Valle extends contract and goes on loan to FC Andorra, www.fcbarcelona.com (באנגלית)
↑  Àlex Valle loaned to Levante UD, www.fcbarcelona.com (באנגלית)
↑  Álex Valle extends contract to 2026, loaned to Celtic Football Club, www.fcbarcelona.com (באנגלית)
זעם ותהילה

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  אבי נשר
 הופק בידי:  אבי נשר, יצחק צחייק
 תסריט:  אבי נשר
 עריכה:  יצחק צחייק
 שחקנים ראשיים:  ג'וליאנו מר רוני פינקוביץ' חנה אזולאי-הספרי יגאל נאור טוביה גלבר רונה פריד
 מוזיקה:  רמי קליינשטיין
 צילום:  דוד גורפינקל
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  אולפני הרצליה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1984
 משך הקרנה:  118 דקות
 שפת הסרט:  עברית אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  900,000 דולר
 הכנסות:  47,700 צופים
 דף הסרט ב־IMDb
 
זעם ותהילה הוא סרט דרמה היסטורית ישראלי משנת 1984 בכתיבתו ובבימויו של אבי נשר.
הפקת הסרט

זהו סרטו החמישי של אבי נשר ובו שחזור עלילותיו של התא הירושלמי של הלח"י במהלך חודש מרץ 1942, זמן קצר לאחר רצח יאיר בידי הבולשת הבריטית. צילומי הסרט נערכו בין ינואר למאי 1984.
התסריט נכתב לאחר ראיונות עם לוחמי לח"י ובעיקר דוד שומרון ואנשל שפילמן. גם יצחק שמיר שותף בהתיעצויות. שוחזרו אירועים אמיתיים כמו חלוקת כרוזים, חטיפת ורצח אלכס רובוביץ, משפט צבאי והוצאה להורג בתלייה, שידור מחתרתי, ניסיון להתנקש במפקד בריטי ועוד. תקציב הסרט היה כמיליון דולר בקירוב והוא הופק במשך שנה. לצרוך הפקת הסרט שחזרו בקפדנות פרטי התקופה: דירות מרתף דלות ריהוט שהתגוררו בהן חברי המחתרת, מרכז הבולשת הבריטית, סגנון החיים והלבוש בירושלים של שנות הארבעים, כרזות של הלח"י, מדים של הצבא הבריטי שהובאו במיוחד מאנגליה, משאיות צבאיות וכלי נשק מהתקופה. השחקנים כלאו עצמם מרצון במשך שלושה חודשים בדירה אחת כדי ללמוד, מכלי ראשון, את אופי חייהם של אנשי המחתרת.
הסרט עורר מחלוקת גדולה בישראל של ראשית מלחמת לבנון (נשר הואשם במתן לגיטימציה לטרור פלשתינאי), אך לעומת זאת הסרט זכה להכרה והוקרה בפסטיבלי סרטים ברחבי העולם ובעיני מבקרים ואנשי קולנוע בארצות הברית נחשב לאחד מסרטי הפעולה המסוגננים ביותר שנעשו אי פעם. בעת הפקת הסרט נפצע ג'וליאנו מר מרסיס של כדור סרק, הבמאי אבי נשר החליף את מקומו של ג'וליאנו מר הפצוע בצילומי סצנת פיצוץ בניין הבולשת. כעבור כמה חודשים צלמו את צילומי התקריב לסצנה.
תקציר העלילה

הסרט מתחיל בשידור מחתרתי של לח"י על ידי דפנה (חנה אזולאי-הספרי) מתוך חדר מחתרתי בירושלים בו נמצאים גם מפקד הסניף הירושלמי, מלניק (יגאל נאור), וכותב התשדירים סלונים (ליאור נחמן).
התאריך הוא 14 במרץ 1942, כחודש לאחר רציחתו של אברהם שטרן. מפקדת לח"י שולחת לירושלים את אדי "הקצב" (ג'וליאנו מר), לוחם ללא חת כדי לעורר את הסניף "המנומנם" ולבצע התנקשות במפקד הבריטי בירושלים.
בין הלוחמים בסניף נמצא גם נח קפלן (רוני פינקוביץ'), בוגר תיכון בן 19. הוא מאוהב בחברתו מהתיכון, אנג'לה ששון (רונה פריד). נח מגיע לנשף ריקודים בו משתתפים גם חיילים בריטים. אנג'לה מציגה אותו לאביה (ז'אק כהן) ולאמה (גבי אלדור) אך הם מסתייגים מיחסיה עמו.
הבריטים עוצרים את שמעון רובוביץ (יהלי ברגמן) בעת חלוקת כרוזים. הוא מעונה למוות בידי החוקר גרווין (ג'ון פיליפס) אך לא מוסר את שמות חבריו.
אדי מתכנן התנקשות בחיי המפקד הבריטי. את חמר הנפץ מכין "פינוקיו" (טוביה גלבר) והוא אמור להתפוצץ בעת כניסת מכונית המפקד לבסיס המבוצר. חומר הנפץ לא מתפוצץ והלוחם אלכס (דודו יפת) פותח באש ולאחריו שאר המתקיפים. הבריטים פותחים באש עזה ופוגעים באלכס. הלוחמים נסוגים עם הפצוע אך מקום מחבואם מתגלה על ידי הלשנה. הבריטים חשים למקום ותופשים את אלכס. הוא מועמד לדין, נושא נאום נגד השלטון הבריטי ומועלה לגרדום בנוכחות רב. פינוקיו מצליח לברוח לדירתה של חברתו יעל (סיגל כהן) המטפלת בו ומעודדת אותו.
נח ואנג'לה נישאים במחתרת ומסתירים זאת מהוריה. לבסוף מחליט אביה למכור את מפעלו בארץ ולהגר לארצות הברית ואנג'לה מודיעה לנח שעליה להצטרף אליהם.
אדי מתכן התקפה על הבסיס הבריטי על ידי הכנסת מכונית תופת ובה לוחמי לח"י לבושים כחיילים בריטיים. הם מצליחים להחדיר את המכונית אך הבריטים מגלים זאת. מתפתח קרב קשה שבו נהרג אדי וכל תוקפי הלח"י פרט לנח שמצליח לברוח. המכונית מתפוצצת וזורעת הרס רב.
נח נתפס לאחר שישה שבועות, נדון למאסר עולם ומשוחרר עם הקמת המדינה.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות |
| --- | --- |
ג'וליאנו מר: אדי הקצב
רוני פינקוביץ': נח קפלן
יגאל נאור: מלניק
חנה אזולאי-הספרי: דפנה
רונה פריד: אנג'לה ששון
ז'אק כהן: מר ששון
גבי אלדור: גב' ששון
טוביה גלבר: פינוקיו
ליאור נחמן: סלונים
דודו יפת: אלכס
יהלי ברגמן: שמעון
ג'ון פיליפס: גרווין
סיגל כהן: יעל
יעל דר: ניבה
ג'וזף בי: מרטין
מוני יוסף: אלנקם
בארי לנגפורד: קולונל קיין
דני פרידמן: לנגר
הערות שוליים

↑  עירית שמגר, לח"י ושורשי האלימות, מעריב, 26 בינואר 1984
↑  רחל נאמן, משורה ישחרר רק המוות, כותרת ראשית, 21 בנובמבר 1984
↑  נירית אנדרמן, רגע קאט, באתר הארץ, 21 באוקטובר 2011
ישיבת רחובות הנהר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מוסד חינוכי
 תקופת הפעילות:  1896–הווה (כ־129 שנים) 
 מייסדים:  חיים שאול הכהן דוויק 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°47′09″N 35°12′50″E﻿ / ﻿31.785950680249°N 35.213992457963°E﻿ / 31.785950680249; 35.213992457963
 he
 
הרב חיים שאול הכהן דוויק, מייסד הישיבה
ישיבת רחובות הנהר היא ישיבה השכונת בשכונת הבוכרים בירושלים, ששימשה ללימודי קבלה בעיקר למקובלים יוצאי ארם צובא.
שם הישיבה לקוח מהפסוק ”וַיָּ֖מׇת שַׂמְלָ֑ה וַיִּמְלֹ֣ךְ תַּחְתָּ֔יו שָׁא֖וּל מֵרְחֹב֥וֹת הַנָּהָֽר” (ספר בראשית, פרק ל"ו, פסוק ל"ז), כאשר בפסוק נרמז גם שמו של ראש הישיבה רבי חיים שאול הכהן דוויק. וכן רומז לשמה המקורי של שכונת הבוכרים – 'שכונת רחובות' – על השם הפסוק ”וַיִּקְרָ֤א שְׁמָהּ֙ רְחֹב֔וֹת” (ספר בראשית, פרק כ"ו, פסוק כ"ב).
היסטוריה

הישיבה נוסדה בשנת התרנ"ו (1896) על ידי המקובל חיים שאול הכהן דוויק, יליד חאלב, לאחר שעלה לירושלים, יחד עם המקובל הרב אברהם חיים עדס.
הקמת הישיבה התאפשרה על ידי סיוע של סיניור נסים נחום, נדבן ופילנתרופ יליד טריפולי שהחזיק ישיבות ללימוד קבלה ברחבי העולם בארצות הברית ובישראל, תלמיד הרב יעקב חי מונסא-רופא.
הישיבה התפלגה מישיבת המקובלים בית אל שבעיר העתיקה בישיבה למדו באותה העת כ-60 חכמי קבלה. התפילות בישיבה נעשו על פי כוונות הרש"ש, כשראש הישיבה רבי חיים שאול עובר לפני התפילה מדי יום. תפילות אלו שהיו בעלי אופי מיסטי כונו בפי אנשי ירושלים "מניין המכוונים".
החל משנת ה'תרצ"ג עמד בראש הישיבה הרב אליהו דוויךּ הכהן.
ראו גם

רחובות הנהר
לקריאה נוספת

ספר פדה את אברהם - מאת הרב אברהם מונסא ירושלים, כולל תיאור מפורט על הישיבה והנהגותיה
ספר פאת השולחן - בהקדמה הספר בהוצאת ישיבת חברת אהבת שלום, ירושלים ה'תשס"ו
תולדות חכמי ירושלים חלק ב - מאת אברהם אליעזר סופר, ירושלים ה'תש"ע 2010.
יונתן מאיר, רחובות הנהר: קבלה ואקזוטריות בירושלים (תרנ"ו-תש"ח), הוצאת יד יצחק בן צבי, בשיתוף עם המכון למדעי היהדות, האוניברסיטה העברית בירושלים, ירושלים תשע"א.
הערות שוליים

↑  המכונה הרב ה"שד"ה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007431116005171  VIAF: 508149066488465600427   WorldCat (עם VIAF): 508149066488465600427
מזכיר הפנים של ארצות הברית

מזכיר הפנים של ארצות הברית (באנגלית: United States Secretary of the Interior) הוא ראש מחלקת הפנים של ארצות הברית.
מחלקת הפנים של ארצות הברית שונה ממשרדי הפנים ברוב הארצות. משרדי הפנים בארצות אלה דומים יותר למחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית ולעיתים למחלקת המשפטים של ארצות הברית.
מחלקת הפנים של ארצות הברית מפקחת על סוכנויות כגון: לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית, הסקר הגאולוגי של ארצות הברית ושירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. המזכיר הוא חבר בקבינט של ארצות הברית.
עקב מדיניותה ופעילותה של מחלקת הפנים והסוכנויות שלה, יש לה השפעה משמעותית במערב ארצות הברית, ובדרך כלל המזכיר מגיע מאחת ממדינות המערב במדינה. רק שניים מהמזכירים שכיהנו בתפקיד מאז 1949 לא זוהו עם מדינות המערב.
הדגל הקודם של מזכיר הפנים של ארצות הברית, בין השנים 1917–1934
מזכיר הפנים הנוכחי של ארצות הברית הוא דאג בורגום, המכהן בתפקיד מאז 31 בינואר 2025.
תויא

| --- | --- |

 לידה:  1325 לפנה״ס כנראה 
 פטירה:  1258 לפנה״ס תבאי, מצרים 
 מדינה:  מצרים העתיקה 
 מקום קבורה:  קבר QV80 
 תפקיד:  Divine Adoratrice of Amun 
 בן או בת זוג:  סתי הראשון 
 
תויא (נקראה גם תוי או מות-תויא) הייתה אשתו של המלך המצרי סתי הראשון מהשושלת ה-19 של מצרים ואמו של המלך רעמסס השני. היא חיה במאות ה-14 פנה"ס וה-13 לפנה"ס.