stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דור פלס
ביוגרפיה

פלס בוגר תואר ראשון בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ותואר שני במגמת בימוי. ביים מספר הצגות במסגרת תיאטרון האוניברסיטה.
"אחר צהריים קסום" מאת וולפגאנג באואר בתרגום שמעון לוי עיבוד ובימוי 2001 (עם השחקנים: ג'וש שגיא ואלחי לויט). "דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו" מאת פדריקו גארסיה לורקה, בתרגום רנה ליטוין 2002 (עם איציק כהן)
כשחקן תיאטרון הופיע בהצגות: "זינגר" בבימוי מיכה לבינסון ו"שלוש אחיות" בבימוי גדליה בסר (תיאטרון באר שבע), "סינים סינים" בבימוי ניקו ניתאי (תיאטרון הסמטה), "שמוליק של זהרה" מאת חגית רכבי ניקוליבסקי (תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער), ו"הנציב" (החאן הירושלמי).
ביים בתיאטרון הבימה את ההצגה "ליזליזה". בתיאטרון הסמטה ביים את "ברבוניות" (בהשתתפות: מיכאל כורש, מיכל ורד, יואב בר-לב), "אוטוסטראדה" (בהשתתפות: משה איבגי, שירה פרבר) ו"ווקמן" (בהשתתפות: ליאור מילר, ואורן שבו). בתיאטרונטו ביים את "שיחה ממתינה" שחקנית ענת ברזילי, ובסטודיו למשחק בחולון את "מכון ליווי". השתתף בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא, בו ביים את "הזולה של דדי" (שחקנים:הילי ילון ויניב מויאל) ו"קרדיט" שחקנים: יהודה מור, קארין אופיר. השפעת קרני גמא על ציפורני החתול, "משהו יפה" ו"הבחורים בדלת ממול" מאת תום גריפין במסגרת האקדמיה לאמנויות המופע. קבוצת התיאטרון בהנהלתו של דור פלס עובדת כיום במסגרת תיאטרון אלפא לאמנויות המופע, ושם עיבד (ביחד עם טל יצחקי) את "המסיבה של ג'קי". הצגות נוספות שביים בתיאטרון אלפא: "כשהחביתה נוגעת בסלט" מאת מיכאל מוריס-רייך (2021) ו"מלח הארץ" (עיבודה של טל יצחקי למחזה מאת ברנדן ג'ייקובס-ג'נקינס).
פלס כיהן 15 שנה כמנהל האמנותי ובמאי הבית של התיאטרון העירוני נתניה, במסגרתו הקים סדנאות תיאטרון וביים את ההצגות: "המין השני", "איפה הכסף", "הפרדס" (מאת יוסף בר-יוסף), "רק אתמול נולדה", "שמונה נשים", "הצעת נישואין" (מאת צ'כוב), "הורים איומים" (מאת ז'אן קוקטו), "אל תקרא לי מותק", "קערת עץ", "מים גנובים" (פלס זכה בפרס הבימוי בפסטיבל "כל הארץ במה" על הצגה זו, שזכתה גם בפרס ההצגה הטובה ביותר, ובעקבות זאת היא הוצגה גם בתיאטרון צוותא), "תיאטרון בסלון", "קלפנים" (מאת ניקולאי גוגול), "הניחוח של חנה", ופסטיבל אקט 2 בחיפה.
פלס ביים הצגות ומופעים נוספים שהוצגו בבימות שונות: "צחצ'ח" (מופע של צח חרמון), "אחת ולתמיד" (מופע של הדר לוין), "עסקה משפחתית", "הבית שאני אוהב", "אהבה ראשונה", "רימון בין לבבות" (בהשתתפות:יוסי עיני ואורן שבו, "שרוט", "על אנשים והמצאות", "מכות" (הצגה לנוער בכיכובם של אורן שבו ויניב פולישוק), "לב חדש", "סקופ", "העמק הירוק", "סתם בצחוק", "נחש במתנה", "עצבוני שכמוני", "החיים הטובים"(בהשתתפות: ישראל גוריון, "שמוליק של זוהרה" (מאת חגית רכבי), "נשף הגנבים" (מאת ז'אן אנוי) ו"חנה סנש" (מאת אהרן מגד).
פלס ביים גם שתי הצגות מחול, "מדברים ברגליים" ו"היער הנעלם".
ביים מספר הצגות גם בארצות הברית, במישיגן ובפנסילבניה.
פלס הופיע כשחקן גם בקולנוע, בסרט "אקסימו לימון"[דרוש מקור] ובסרט "פרא" בבימוי יורם גל (1999). בטלוויזיה שיחק פלס בסדרות "האישה באפור", "רמת אביב ג'" (1995), "קריאת כיוון", "אורחי דין" ו"האי" (2007). כן שיחק בסרטי סטודנטים ובפרסומות.
כיום פלס מביים הצגות ומעביר סדנאות תיאטרון. במקביל מביים, מלמד משחק ושיעורים באמנות הלחימה אייקידו, שבה יש לו חגורה שחורה בדרגת דאן 4, באקדמיה לאמנויות המופע ובבתי ספר בתל אביב.
חיים אישיים

פלס גרוש ואב לשלושה.
ב-25 ביולי 2014 נפל בנו רועי, קצין בנח"ל, בעת מבצע צוק איתן.
הערות שוליים

↑  מערכת וואלה! חדשות‏, סרן רועי פלס, באתר וואלה, 27 ביולי 2014
פואד עווד

ערך זה עוסק בבמאי. אם התכוונתם לראש מועצה מקומית מזרעה, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  7 באוקטובר 1956 (בן 68) נצרת, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 
פואד עווד (בערבית: فؤاد عوض; נולד ב-7 באוקטובר 1956 בנצרת) הוא במאי תיאטרון ערבי-ישראלי, שימש כמנהל תיאטרון אל-מידאן במשך שבע שנים.
ביוגרפיה

עווד למד בבית ספר בפטיסטי בנצרת. בשנת 1979 ביים את הצגתו הראשונה, "המלך הוא המלך", לפי סיפור של המחזאי הסורי סעד אללה ונוס. הוא סיים לימודים לתואר באמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב בשנת 1982. באוניברסיטה ביים את ההצגות "מיס ג'ולי" של השוודי יוהאן אוגוסט סטרינדברג ואת "גברים בשמש" של ע'סאן כנפאני.
בשנים 1983–1987 עבד במרכז התרבותי העירוני בנצרת, שם ביים מספר הצגות. ב-1988 ביים בתיאטרון אל-חכוואתי בירושלים את המחזה "הציפורים", מחזה מאת איברהים חלאיילה. ב-1989 ביים את המחזה "ראשו של ג'אבר", שזכה במקום הראשון בפסטיבל עכו.
בין ההצגות הנוספות שביים: "האוטובוס" של המחזאי איימן ג'ברייה, בפסטיבל עכו ה-24, רומיאו ויוליה, יחד עם ערן בניאל, ו״הלילה וההר״ בתיאטרון החאן 1993, ותיאטרון אל-קסבה אל קודס, 1994.
עווד היה מנהל תיאטרון אל-מידאן, תחילה בנצרת ואחר כך בחיפה. הוא משמש כמנהל המחלקה לתרבות של עיריית נצרת. הוא מלמד באקדמיה לדרמה ברמאללה, שהקים ג'ורג' איברהים.
פרסים הוקרה

ב-2016 קיבל את פרס קיפוד הזהב על מפעל חיים, על תרומתו לחיבור התיאטרון הערבי והעברי.
תמונות

ההצגה Le Montrer, תיאטרון אל-מידאן
ההצגה Le Montrer, תיאטרון אל-מידאן
ההצגה "ראשו של ג'אבער", 1989
הערות שוליים

1 2  שוש אביגל, ״הלילה וההר״, הצגה חדשה - בתיאטרון החאן, מאפשרת לבמאי פואד עוואד להציג עבודה חדשה, ראשונה שלו בלב הממסד של התיאטרון הישראלי, חדשות, 10 בספטמבר 1993
↑  יוסף כהן, תיאטרון - הלב ממריא אל־על - "הציפורים", מחזה מאת איברהים חלאיילה, במאי פואד עוואד, הפקת תיאטרון אל־חכוואתי, כל העיר, 16 בספטמבר 1988
↑  שוש אביגל, הצייד הורג את היונה. ישראל היא הצייד, חדשות, 23 בספטמבר 1988
↑  שוש אביגל, פסטיבל עכו - פרס ראשון להצגה בערבית, חדשות, 19 באוקטובר 1989
↑  ציפי שוחט, מארגני פסטיבל עכו מצפים לכ-250 אלף מבקרים, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2003
↑  יואב בירנברג, רומיאו ויוליה יכולים לחכות, חדשות, 14 במרץ 1993
↑  תמר רותם, לראשונה: הצגה בעברית בתיאטרון אל־מידאן הערבי בחיפה, באתר הארץ, 20 באוגוסט 2014
↑  יאיר אשכנזי, הקברט הסאטירי "הפסקת אש" זכה בפרס הצגת השנה בפרינג', באתר הארץ, 19 בנובמבר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007503956405171  ISNI: 0000 0004 4617 6925  LCCN: no2015011765  VIAF: 314816068   WorldCat (עם VIAF): 314816068
יוסף מונדי

| --- | --- |

 לידה:  1935 בוקרשט, ממלכת רומניה 
 פטירה:  5 במאי 1994 (בגיל 59 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 
יוסף מונדי (1935 – 5 במאי 1994) היה מחזאי וסופר ישראלי.
ביוגרפיה

מונדי נולד בשנת 1935 בבוקרשט ברומניה למשפחה אמידה. בגיל 16 עלה לישראל.
המחזה הראשון פרי עטו, "הזרם", עלה ב-1960 בעת שהיה תלמיד בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. ב-1963 הועלו מחזותיו "אחיו של רסקין" ו"חדר ליד הים" בתיאטרון "הבימה", במסגרת הבמה הניסיונית. וב"בימת השניים", של השחקנים חינה רוזובסקה ויוסף לוי, עלו שלושה מערכונים שכתב.
בשנת 1964 עבר לפריז ללמוד בימוי באמצעות מלגה שקיבל. מחזותיו הוצגו שם הן בתיטארון הניסיוני והן בתיאטרון הממוסד וזכו לביקורות מצוינות. מלחמת ששת הימים הביאה לחזרתו לישראל. עם חזרתו ביים ערב מערכונים בשם "אגרוף מול אגרוף" ב"צוותא".
במחזותיו ניתן להבחין בהשפעת ברטולט ברכט, ויש בהם אלמנטים של אבסורד מעוררי דעה או מחלוקת. גולת הכותרת של יצירתו היא המחזה "זה מסתובב" (1970), סאטירת פוליטית על שני אנשים שמאמינים שהם הרצל וקפקא הכלואים בחדר משותף בבית־משוגעים, אשר הוצג בישראל ובעולם לאורך השנים מעל 3,000 פעם. מחזהו "המבשר", אף הוא משנת 1970, הוצג למעלה מ-1,000 פעמים. ב-1971 הופקו שני מחזות שכתב, "זה מסתובב" ו"שבעים וחמש", בנוסף העלה מופע אוונגרד פרובוקטיבי במוזיאון ישראל בירושלים.
מונדי נודע במאבקיו בצנזורה ובהנהלות התיאטראות הציבוריים. בנובמבר 1975 העלה התיאטרון הקאמרי את המחזה "מושל יריחו" שכתב. המחזה עסק בכיבוש הישראלי בשטחים ונסוב סביב דמותו של סגן אלוף המשמש כמושל צבאי המתעלל בתושבים הערבים. המחזה עורר מחלוקת ומספר חברי כנסת דרשו שהצגת המחזה תופסק. המחזה עלה שוב עשר שנים אחר כך במועדון "צוותא". ב-1987 העלה בתיאטרון חיפה את המחזה "לילות פרנקפורט העליזים". עוד קודם שעלה דלף תוכן ההצגה לכמה חברי כנסת מהימין שטענו שהוא אנטי-ציוני, אף על פי שכוונת מונדי הייתה הפוכה. אחר כך סרבה השחקנית עפרה ויינגרטן להשתתף בהצגה בתפקיד זונה ופוטרה מהתיאטרון, מונדי טען בפומבי כי ויינגרטן לא הבינה את תוכן המחזה. לבסוף דרשה הנהלת תיאטרון חיפה לצפות בחזרות באופן תקדימי, בסיומם אמר יו"ר הדירקטוריון יונה יהב: "זו הצגה עם מסר חשוב".
ב-1988 יצא לאור קובץ מחזותיו בהוצאת שוקן, הספר כלל את המחזות: "לילות פרנקפורט העליזים", "אנדרטה הפוכה", "מיסטריה אמריקנית" ו"מוכי ירח".
מונדי נפטר ב-1994 בניו יורק במהלך חזרה של אחד ממחזותיו, בגיל 59. הוא פרסם גם כמה יצירות בפרוזה.
ספרים ומחזות

שיחות בחצות לילה עם פנחס שדה, הוצאת אל"ף 1968
המבשר, הוצאת הבימה 1970
"שבעים וחמש" 1971
מושל יריחו, עכשיו 1975
שלושה מחזות: משחקי ילדים, הטפיל, זה מסתובב, הוצאת עכשיו 1976
יומן נוכחות (אוסף סיפורים ומחזות), מפעלים אוניברסיטאיים 1977
המשיח: עלייתו ונפילתו של שבתי צבי, עכשיו 1981
השיבה לשום מקום, פרוזה 1981
לילות פרנקפורט העליזים, הוצאת שוקן 1988
סוגרים את הלילה, אור עם 1990 (הוצג בתיאטרון "הקאמרי" ב-1989 בבימוי ישראל גוריון)
מהגר עובר ושב, הוצאת ירון גולן 1993 (הוצג בתיאטרון "הקאמרי" ב-1992)
כל כתבי יוסף מונדי, מחזות מוקדמים כרך א, הוצאת רסלינג 2019
מחזותיו

מחזור אלכוהולי, במאי הוא עצמו, מוזיקה פולדי שצמן, מוזיקה אלקטרונית יוסי מר חיים, הצגת בכורה בספטמבר 1978, בתיאטרון הבימה.
הטפיל (1969)
זה מסתובב
המשיח, הוצג בבימרתף של הבימה, במרץ 1982. הוא עצמו כתב וביים. מוזיקה פולדי שצמן.
המבשר
אנדרטה הפוכה
יומן נוכחות, עלה ב"צוותא" בשנים 1976–1978
לקריאה נוספת

יוסף מונדי, "האוטוביוגרפיה שלי - 1963", בתוך: קילטרטן, 1964.
גבריאל מוקד, "יוסף מונדי, אני מתגעגע אליך".'דחק' כתב עת לספרות טובה, כרך א'. 2011
אוריאל זוהר, מלכודת קיומית, מאמר על ספרו של יוסף מונדי: 'לילות פרנקפורט העליזים', משא עיתון דבר, 4 בנובמבר 1988.
ארז מירנץ, "אהבת הארץ על דרך השלילה" מתוך כתב העת עכשיו מס' 72, 2012. אתר יקום תרבות.
רינה ברוך, השוטה בדרמה הישראלית: עיון בדרמה האוונגרדית בישראל: יוסף מונדי, נסים אלוני, חנוך לוין, אמיל חביבי ומוחמד בכרי, ת"א: ספרא, 2017.
זהבה כספי ומורן פרי, כל כתבי יוסף מונדי, כרך א' - מחזות מוקדמים (2019), כרך ב' - מחזות פוליטיים (2022), הוצאת רסלינג
הערות שוליים

↑  ההצגה "הזרם", חרות, 18 במרץ 1960
↑  חוה נובק, המחבר רגז על הביקורת, דבר, 21 באוקטובר 1963
↑  דליה רביקוביץ, עולמם המדכא של פיסחים ומוכי ירח, למרחב, 2 באוקטובר 1963
ליליה פתר, "גשר פתוח"" - מעגל סגור, קול העם, 9 באוקטובר 1963
1 2  טלילה בן-זכאי, יוסף מונדי חזר. הביתה, מעריב, 10 באוקטובר 1967
↑  אורי דן, מחזאי ישראל על "הגדה השמאלית", מעריב, 21 בינואר 1966
↑  חוה נובק, אגרופו של יוסף מונדי, דבר, 8 בפברואר 1968
↑  שוש אביגל, תיאטרון - זה עדיין מסתובב, כותרת ראשית, 28 באוגוסט 1985
↑  חוה נובק, מחזות ישראליים על בעיות קטנות, דבר, 17 ביוני 1971
↑  מ-חזה - האם נפלה ירושלים כולה בפח שטמן לה מחזאי צעיר?, "העולם הזה", גיליון 1758 מ-12 במאי 1971, עמוד 25
↑  רות בונדי, גלים גבוהים במים עומדים, דבר, 12 בדצמבר 1975
שרגא הר-גיל, אנשים סגורים בין חומות יריחו, מעריב, 4 בנובמבר 1975
שרית ישי לוי, מושל יריחו - מעורר סערה, "העולם הזה", גיליון 1992 מ-5 בנובמבר 1975, עמוד 35
↑  שר החינוך לא יפעל להורדת "מושל יריחו", דבר, 14 בינואר 1976
יעקב העליון, סיר הלחץ של המושל, מעריב, 26 בינואר 1976
טריפ קולקטיבי - זרקו אותי לאבו עגיילה, "העולם הזה", גיליון 2077 מ-22 ביוני 1977, עמוד 56
↑  תום שגב, תיאטרון - בסוף צ'אושסקו לא בא - 'מושל יריחו' - צוותא, כותרת ראשית, 23 ביולי 1986
↑  חיים נגיד, כל התקדימים הופרו, מעריב, 7 באוקטובר 1986
↑  יגאל קוצר, הבלגן נמשך, חדשות, 12 באוגוסט 1987
ועדת אגמון: אמן זכאי לפעול לפי צו־מצפונו - אך תאטרון חיפה צדק בהחלטה לפטר את עפרה ויינגרטן, מעריב, 18 באוקטובר 1987
↑  דב אלפון, הצגות חיפה העליזות, כותרת ראשית, 15 ביולי 1987
↑  ציפי רום, חזרה - ישחקו השחקנים לפנינו, חדשות, 6 בספטמבר 1987
↑  חיים נגיד, החברים של מונדי, מעריב, 17 במאי 1988
↑  סטפאן גלברט, במסגרת תיאטרון "מרתף" יוצג בקרוב מחזהו החדש של יוסף מונדי "שבעים וחמש", על המשמר, 26 במאי 1971
↑  שוש אביגל, בכורה - עובדה, צוחקים, חדשות, 11 בדצמבר 1989
↑  גד קינר, חייבים לסגור את "הבימה" ולהפוך אותה לבריכת שחייה, באתר הארץ, 17 בפברואר 2020
↑  זאב רב-נוף, מונדי מפגין נוכחות, דבר, 3 בנובמבר 1976
זאב רב-נוף, חילופי נשים ב"יומן נוכחות" של מונדי, דבר, 2 ביוני 1977
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511890405171  BnF: cb150552417 (data)  GND: 1193201780  ISNI: 0000 0000 2862 5249  LCCN: n84221039  SNAC: w6mw2hnv  VIAF: 29817863   WorldCat (עם VIAF): 29817863
אדמונד ספנסר

| --- | --- |

ציור דיוקן בשמן מאת אמן אלמוני מתחילת המאה ה-17
 לידה:  1552 איסט סמית'פילד, לונדון, ממלכת אנגליה 
 פטירה:  13 בינואר 1599 (יוליאני) (בגיל 47 בערך) לונדון, ממלכת אנגליה 
 מדינה:  ממלכת אנגליה 
 מקום קבורה:  מנזר וסטמינסטר 
 מקום לימודים:  מכללת פמברוק, אוניברסיטת קיימברידג' 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  מלכת הפיות 
 בן או בת זוג:  Machabyas Childe  Elizabeth Boyle 
 חתימה:   
 
אדמונד ספנסר (באנגלית: Edmund Spenser; ‏1553/1552, לונדון - 13 בינואר 1599) היה משורר ומלומד אנגלי. מחבר "מלכת הפיות" (The Faerie Queene), אפוס רומנטי אלגורי שהשפיע על השירה האנגלית לדורותיה. נחשב לאחד מגדולי המשוררים האנגלים.
תולדות חיים

תאריך לידתו של ספנסר אינו ידוע עקב השרפה הגדולה שפרצה בלונדון בשנת 1666, וכילתה מסמכים רשמיים של קהילתו. הוא נולד לג'ון ואליזבת ספנסר, משפחה שהייתה דלת אמצעים, על אף שהייתה מסונפת למשפחת אצילים ידועה. ספנסר התחנך בבית ספר יסודי של איגוד החייטים במעמד של תלמיד נתמך, ולמד שם לטינית, מעט עברית, יוונית ומוזיקה.
בשנת 1569 החל ללמוד באוניברסיטת קיימברידג', שם השלים את התואר מוסמך למדעי הרוח בשנת 1576. לימודיו בקיימברידג' הועילו לו רבות בכתיבתו, מאחר שעסק רבות בלימודי הלטינית, האיטלקית, הצרפתית, והספרות הקלאסית. נושאים אלו בולטים ביצירותיו.
ביולי 1580 עבר לאירלנד בשירותו של לורד ארתור גריי. לאחר שגריי חזר לאנגליה נשאר ספנסר באירלנד בתפקידים רשמיים אחרים, רכש אדמות ובנה את אחוזתו. שם גם הכיר את וולטר ראלי, והקשר ביניהם נשמר במשך שנים רבות. בשנת 1590 נסע ספנסר לאנגליה להוציא לאור את שלושת הספרים הראשונים של יצירתו "מלכת הפיות" ולעשות להם יחסי ציבור. אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה אהבה את היצירה, וזיכתה אותו בפנסיה שנתית בסך חמישים פאונד לכל חייו.
ספנסר נשא את מכביאס צ'יילד בשנת 1579. היו להם שני ילדים. לאחר פטירתה, בשנת 1594 נשא את אשתו השנייה, אליזבת בויל.
בשנת 1598, במהלך מלחמת תשע השנים באירלנד, גורשו ספנסר ומשפחתו מביתם, ואחוזתו נשרפה.
הוא נפטר בלונדון ב-13 בינואר 1599, בגיל 47. קברו נמצא בפינת המשוררים של מנזר וסטמינסטר.
יצירתו > לוח שנת הרועים

בשנת 1579 יצאה לאור בעילום שם יצירה פסטורלית בשם "לוח שנת הרועים", הכוללת שנים-עשר אקלוגות (שיחות פסטורליות קצרות) בהתאמה לחודשי השנה. לספר צורפו איורים, ופירוש שחיבר אי. קיי., חבר של המשורר החדש, המסביר את היצירה ובמיוחד מילים קשות. היצירה זכתה להצלחה, שובחה על ידי המשורר פיליפ סידני, ויצאה לאור בחמש מהדורות עד שנת 1597. רק כעבור שנים התבררה בוודאות זהותו של המחבר: אדמונד ספנסר.
"לוח שנת הרועים" חובר בהשפעת המשוררים הפסטורלים: ורגיליוס, תאוקריטוס, מנטואן, וקלמאן מארו. היצירה עוסקת במוסר, באהבה, בשירה, באורח חיים כפרי, והכל מתוך השקפת עולם פוריטנית. היצירה חוברה בלשון ארכאית (ביחס לתקופה האליזבתנית, כל שכן להיום) ויש בה גם תחדישים, שנשמעים כמו מילים ארכאיות. קיימות סתירות בין הטקסט של המשורר לבין האיורים, והפירושים המלומדים והאירוניים של אי. קיי, שלפעמים אינו מדייק בהבנת הטקסט. במהלך הדורות ניסו לזהות מיהו אי. קיי, ויש סבורים שהיה זה ספנסר עצמו.
כתב צ'ארלס הרולד הרפורד: "לוח שנת הרועים נחשב בצדק לאבן הדרך של תחילת השירה האליזבתנית... רגיש מאוד ליופי, נוטה לאלגוריה, עולה על גדותיו עם דוקטרינות לא פופולריות ואהבה לא מוצלחת, הוא מצא בשירה פסטורלית מסווה בעבור הסאטיריקן או האוהב, וכלי אלגורי הפותח מאה דרכים לתיאור דברים יפים. כישרונו היוצא מן הכלל למלודיה לירית מצא כר נרחב בדמות של רועה הספרות. מעין חיקוי של השירה הפסטורלית הדורית של תאוקריטוס השביע את האינסטינקט שלו לאופני דיבור ארכאיים. לוח שנת הרועים מציין את הכניסה של התרוממות רוח מיופי והתלהבות משיר לשירה האנגלית."
כתב ג'ון ויליאם מקייל: "ל'לוח שנת הרועים" אין סגנון ברור, אלא סגנונו נביטה של סגנונות רבים. הוא מלא בהמצאה משקלית ובניסוי. הוא כולל, בשנים-עשר אקלוגים, מבואות ליצירה בקנה מידה גדול של רומנסה אבירית. לבסוף, פה ושם, במיוחד בשיר הראשון ובאחרון, שהם באמת שיר אחד המחולק לשניים, אפשר לשמוע תו חדש הייחודי לספנסר, רהיטות מלודיה שאין דומה לה... מרגע הופעת היצירה הזו, ספנסר לא רק שנהיה לנציג המוביל של שירה חדשה, אלא הוכר כראש המשוררים האנגלים, עמדה בה החזיק עד מותו".
בעקבות "לוח שנת הרועים" של ספנסר, חוברו אקלוגות על ידי מייקל דרייטון, פיניאס פלטשר, ג'ון מילטון, ומשוררים אחרים.
יצירתו > קולין קלאוטס חוזר שוב הביתה

בשנת 1595 ספנסר הוציא לאור את האקלוג הפסטורלי-סאטירי-אלגורי "קולין קלאוטס חוזר שוב הביתה". כתב פאלגרייב: "קולין קלאוט הוא מהיצירות המעניינות ביותר של ספנסר, לא רק בתכניו, אלא גם בטיפול בהם. בכך הוא מודל של הסגנון 'האמצעי', שלא מצוי מאז בספרותנו אלא לעיתים נדירות, ועד כמה שקריאתי מגעת גם לא הוצג קודם לכן כראוי; סגנון, המאוזן באופן כללי, אך לעולם לא נוגע בפרוזה, וכשנדרש מסוגל להמריא כעפרוני, בלי מאמץ וללא הפרת ההמשכיות, לשמי השמיים של דמיון שירי... שיר כזה ראוי 'ליצור תקופה' באופן לא פחות משפיע מ-'לוח שנת הרועים' או מ-'מלכת הפיות'; בעוד הריאליזם שלו והעושר בפרטים של חיים וספרות עכשוויים, ראוי ויתגמל לימוד כללי".
יצירתו > אמורטי, אפיתלמיון

בשנים 1590–1660 כמעט כל משורר אנגלי חיבר מחזור סונטות אהבה. מחזור סונטות האהבה "אמורטי" מאת ספנסר יצא לאור בשנת 1595, ומתאר את החיזור של ספנסר ונישואיו את אליזבת בויל. היצירה עוסקת בנושאים נאופלאטוניים וניכרת השפעת הסונטות של פטרארקה ושל טאסו. המבנה הכללי של "אמורטי" הוא אולי הטוב ביותר מכל מחזורי סונטות אהבה האנגליות. השירים חוברו בצורה הנקראת על שם ספנסר: הסונטה הספנסרית, בחריזה של אבאב בגבג גדגד הה. הסונטות נחתמות בשירים קצרים ובשיר "אפיתלמיון" החוגג את יום הנישואין, אודה מהיפות ביותר של השירה האנגלית.
יצירתו > פרותלמיון

השיר "פרותלמיון" חובר בלונדון בשנת 1596, כשיר נישואין לכבוד הנישואין הכפולים של הליידי אליזבת והליידי קתרין סומרסט, בנותיו של הרוזן מווסטר, לסר הנרי גילדפורד ולברון ויליאם פטרה בהתאמה. ככל הנראה ספנסר המציא את המלה "פרותלמיון", ופירושה "לפני הנישואין", שהשיר חובר לנישואין שטרם נערכו. כמו כל שיריו הקצרים של ספנסר (ביחס ליצירתו הגדולה "מלכת הפיות"), השיר רחוק מלתת מושג על היקף גאוניותו של ספנסר, אשר כישרונו התאים ליצירות ארוכות, אך הוא נותן הצצה לדמיונו השירי. פאלגרייב כלל את השיר באוצר הזהב של השירה הלירית האנגלית, וכתב עליו: "בשום מקום אחר ספנסר לא הציג עצמו יותר בבירור כהמשורר של יופי: הדחף הרנסאנסי באנגליה נראה כאן בפסגתו ובמלוא טהרתו."
אלגוריה, רומנטיקה וקלאסיקה > ספנסר כמשורר אלגורי

בהגדרתו את המושג אלגוריה, כתב קולרידג': "המשמעות האמיתית של אלגוריה: השימוש במערכת אמצעים ודימויים על מנת להעביר במסווה משמעות מוסרית, עם הקבלה לדמיון, אך עם הבדל ל-הבנה, - האמצעים והדימויים מצורפים באופן היוצר מכלול הומוגני... התמונות של האמנים הגדולים, במיוחד של האסכולות האיטלקיות, הן אלגוריה אמיתית".
באישיות של ספנסר הייתה סתירה. מחד, הוא היה פוריטן שעוסק בפילוסופיה ובתאולוגיה; מאידך, משורר שנמשך ליופי של עולם הרומנסה. איך ליישב את הסתירה? על ידי אלגוריה: עולם הרומנסה יהיה אלגוריה למחשבה. מבחינת אמונה, ממילא עולם האבירות ה-גותי חדור אמונה. מבחינת מוסר, עולם הרומנסה מושתת על הנדיבות ורדיפת הצדק של אביריו, מה שמהווה תשתית נאותה לאלגוריה. אלא שמבחינת מחשבה, הייתה בעיה. פילוסופיה ותאולוגיה עוסקות באמת, בעוד עולם הרומנסה מלא בדיה. על מנת לפתור את הסתירה, ספנסר עשה שני דברים. ראשית, דמויותיו הן הפשטות אידיאליות של מידות, כך מיעט את הפנטזיה וחיבר ישירות את האלגוריה למחשבה. שנית, הוא העתיק את גיבורי הרומנסה לעולם פיות, עולם רוחני, כך צמצם את המרחק בין עולם הרומנסה לעולם המחשבה. התוצאה אלגוריה שירית-מוסרית-פילוסופית שצורתה מעשיות רומנטיות. לפיכך, לא בכדי היו שמצאו ב"מלכת הפיות" חשיבה מקורית (מילטון), והיו שמצאו בה אמיתות מוסריות נעלות (וורדסוורת') או השראה לחיבור יצירות העוסקות במוסר (סאות'י), והיו שהתפעלו או התענגו על יופייה (קיטס, לי האנט).
אלגוריה, רומנטיקה וקלאסיקה > ספנסר ואריוסטו

בחיבור "מלכת הפיות" ספנסר הסתמך על שיטת הסיפור, על הדמויות, ועל ההיקף השירי של "אורלנדו המטורף". המבנה של "אורלנדו המטורף" דומה לאריג של סדרת שטיחי-קיר עשירה. המבנה של "מלכת הפיות" סכמטי. האלגוריה המוסרית של ספנסר ברורה, ניכרת על כל שעל ושעל בשמות שנתן לדמויותיו, ומאלצת את הקורא להתאים את פרשנותו למחשבתו של המשורר. האלגוריה של אריוסטו נסתרת, וניתנת לפרשנות רחבה יותר. אריוסטו אמן הסיפור ואפיון הדמויות. הוא נוהג לעבור באמצע סיפור אחד לסיפור אחר, לא נגרר אחר יצר הסקרנות של הקורא. ספנסר אמן הציור והמילים. הוא מאריך בציוריו, להנעים לקוראים בתיאוריו. אריוסטו קליל, בהיר ואירוני. ספנסר כבד ראש, מרוחק, נעדר הומור. הכתיבה של ספנסר די מונטונית, ואינה אלא כלי למחשבה ולציור ולמבע מלודי. הסגנון של אריוסטו מגוון ומקנה ליצירתו חן מיוחד. אריוסטו השפיע על הספרות האירופאית במשך 500 שנה. ספנסר השפיע על השירה האנגלית במשך 300 שנה. התכלית המוסרית של "מלכת הפיות" דרשה מספנסר רצינות, שלא הייתה קיימת לא בשירה האיטלקית בת זמנו וגם לא בזו האנגלית; רצינות שגרמה למשוררים האנגלים שבאו אחריו, משייקספיר ועד פלטשר, ממילטון ועד דריידן, מתומסון ועד קאופר, ומוורדסוורת' ועד טניסון, להתייחס לשירה בכובד ראש ובאהבה רבה.
כתב ארנסט דה סלינקורט: "אריוסטו היה אז בשיא תהילתו, מוכרז על ידי המבקרים כתואם לדעתו של אריסטו, יורש הפאר האפי של הומרוס ו-ורגיליוס, לזכותו זקפו, כמותם, העברת מוסר עמוק ומלומד. ב-'אורלנדו המטורף' ספנסר ראה רומן שלם של אבירות, בו העלילה הראשית, מבהירה את הגורל של שני זוגות אוהבים, בולטת על רקע צפוף של אפיזודות משניות. בדיוק המורכבות של ה-סכמה משכה אותו; ובצירוף של תקרית גרפית עם פירוש רפלקטיבי, הוא הכיר מתודה אמנותית המתאימה במיוחד לגאונותו ההגותית. אך כמו שמילטון הגה את 'גן העדן האבוד' לא כפחות אלא כיותר הירואי מה-'איליאדה' או מה-'איניאס', נושא הראוי לבת שירו הרצינית; כך ספנסר החכם הרציני חשב להתעלות על המודל שלו בערך של נושאו ושל הטיפול בו. 'מלכת הפיות', ככל ששאבה תקריות ופרטים ממקורות זרים, הייתה אמורה להיות שיר לאומי, מבוסס על אגדה אנגלית וממשיך את מסורות השיר הלאומיות. כשאריוסטו, בדמויות של רוג'רו ושל בארדמנטה, החליט להלל את בית אסטה, ספנסר ביקש ביצירתו לחלוק כבוד למלכת אנגליה ולאנשי חצרה, שנראו כמתאימים ביותר להכוונת גורל ארצו. ב-'אורלנדו המטורף', האלגוריה הייתה מעורפלת ומשתנה, והתכלית המוסרית, שספנסר למד לחפש בה, לעיתים תכופות נעזבה בעבור הנאה צרופה מחוסר רלוונטיות מבלבל. 'מלכת הפיות', ספנסר נזהר להסביר, אמורה להיות "אלגוריה נמשכת או רעיון דמיוני נסתר", ועל כל השזירות המפורטות של העלילה להיות מכוונות למטרתו המוסרית. עולם האבירות, שאריוסטו בדרך כלל הביט בו עם שעשוע סקפטי, היה עבורו (ספנסר) השתקפות תפיסתו האידיאלית של התנהגות מוסרית, אמצעי שבאמצעותו יוכל להשיג באופן הטוב ביותר את מטרתו, 'ליצור ג'נטלמן או אדם אצילי במידות או משמעת עדינה'".
כתב תומאס ריימר: "לספנסר היה רוח גדולה יותר, כוח שיפוט חד יותר, וגאונות עבור שירה הירואית, אולי יותר מאשר לכל כותב מאז ורגיליוס. אלא שלדאבוננו, הוא ביקש רעיון אמיתי, ותעה בהתהלכו אחר מדריך לא נאמן (אריוסטו)... הכל שגיוני ואבסורדי, בלי אחדות, בלי שום יסוד ב-אמת, שירו הוא ארץ פיות מושלמת. מי שאוהב את אריוסטו, יתלהב מספנסר; בעוד אנשים, שמחשבותיהם ישרות יותר, יצטערו איך כישרונות גדולים כאלה תעו במסעם בהיעדר הוראה שתכוון אותם אל דרך הישר".
אלגוריה, רומנטיקה וקלאסיקה > שירה קלאסית ושירה רומנטית

כתב תומאס וורטון: "אף על פי שספנסר יצר את "מלכת הפיות" לפי התכנית הפנטסטית של אריוסטו, בכל זאת, יש להודות, שההרפתקאות של אביריו הן חיקוי מדויק וקרוב יותר של אלו שאנו פוגשים ברומנסות הישנות, או בספרי האבירות, מאשר של אלו המרכיבות את 'אורלנדו המטורף'".
כשספנסר נולד, הרנסאנס האיטלקי כבר תם, וגם ספרות הרומנסה חלפה. כחסיד של צ'וסר, ספנסר היה קרוב ברוחו לעולם האבירות של הרומנסה ה-גותית. כחסיד של אפלטון ושל ורגיליוס, התפעל מהיופי האידיאלי של השירה הקלאסית. ספנסר, כבן דורו טאסו; שניהם משוררים רומנטיים, הירואים, עדינים ורגישים; חיבר אפוס שיאחד את שני העולמות, הקלאסי והרומנטי. אלא שבעוד "ירושלים המשוחררת" אפוס נאו-קלאסי עם ניחוח רומנטי, הרי ש-"מלכת הפיות" אפוס רומנטי עם חן קלאסי. לכן, הרבה מבקרים, שהורגלו לשפוט יצירות בהתאם לאמות המידה של אריסטו, הסתייגו מצורת היצירה של ספנסר (כמו גם מהאפיזודות הרומנטיות המעטרות את העלילה הראשית באפוס של טאסו). אלא שכבר העיר ריצ'רד הרד, שאם שופטים את "מלכת הפיות" לפי מודלים קלאסים, מזדעזעים מחוסר סדרה; אך אם מביטים בה לפי מקורה הגותי ("מות ארתור" מאת מלורי), היא מסודרת, ובאחדות ופשטות הנובעים מטיבה. לפיכך, אם השירה הקלאסית בנויה על אחדויות העלילה, המקום, והזמן (חוקי התיאטרון הקלאסי); הרי השירה ה-גותית בנויה על עלילות שלכאורה אינן קשורות זו לזו כלל, אך המתייחסות בפשטות למרכז משותף. כך ב-"מלכת הפיות", כל ספר (או כל הרפתקה של אביר) עומד בפני עצמו, וגם כולל עלילות משנה המבלבלות את הרצף של העלילה הראשית, אך כל הספרים מתייחסים למרכז משותף: הנסיך ארתור, המסייע, פה ושם, לאביריו במשימותיהם; או לאלגוריה של ספנסר המאחדת את הספרים כולם ליצירה אחת.
מילטון, תלמיד של ספנסר וחסיד של טאסו, התלבט במשך שנים רבות בין המודל הקלאסי למודל הרומנטי, ובסופו של דבר חיבר אפוס נאו-קלאסי. רוברט סאות'י אהב בנערותו את האפוס של טאסו, ומהערות לתרגום של טאסו גילה את אריוסטו, ומהערות לתרגום של אריוסטו גילה את ספנסר. "ספנסר לא יותר מתוק מאשר טהור, לא יותר טהור מאשר חכם", אמר סאות'י, ובאפוסים הרומנטיים שחיבר, היה לממשיך של ספנסר.
לקריאה נוספת

ראובן אבינועם, מבחר שירת אנגליה, ע' 37-30, מסדה: תל אביב תשט"ז.
שמעון זנדבק, סונטה של אדמונד ספנסר, ב-"למרחב", 21 באפריל 1967.
ראו גם

ג'ון מילטון
לודוביקו אריוסטו
ג'פרי צ'וסר
מידות טובות