stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של אסוואטיני
סווזילנד העצמאית

לאחר שגיבשה את בסיס כוחה הפוליטי, שילבה INM ברעיונותיה רבות מדרישותיהן של המפלגות הרדיקליות יותר, ובראש ובראשונה את הדרישה לעצמאות מיידית. ב-1966 ניאותה הממשלה הבריטית לדון בחוקה חדשה. ועדת חוקה שהוקמה הסכימה על הקמת מונרכיה חוקתית עם שלטון עצמי, לאחר בחירות לפרלמנט שנקבעו ל-1967. ב-6 בספטמבר 1968 קיבלה סווזילנד את עצמאותה על בסיס החוקה החדשה.
בבחירות הראשונות לאחר העצמאות, שנערכו במאי 1972, זכתה INM בקרוב ל-75% מקולות הבוחרים וברוב המכריע של מושבי הפרלמנט. מפלגת האופוזיציה NNLC זכתה ב-20% מן הקולות ובשלושה מושבים בפרלמנט. המלך סובהוזה, שראה לצנינים את התחזקות האופוזיציה, החליט לפתור בעיה זו באמצעות ביטול חוקת 1968, פיזור הפרלמנט הבעייתי, וריכוז כל הסמכויות החקיקתיות, הביצועיות והשיפוטיות בידיו. את צעדיו הסביר כסילוק מנהגים פוליטיים פלגניים וזרים, שאינם תואמים את רוח בני הסוואזי ואת אורח חייהם. בכך הפך ממשל סווזילנד למונרכיה אבסולוטית וסמכויות המלך הפכו להיות כמעט בלתי מוגבלות.
בינואר 1979 כונס פרלמנט חדש, שחלק מחבריו היו נבחרים וחלקם האחר מונה בידי המלך. לאחר מותו של המלך סובהוזה ב-1982 ירשה אותו המלכה-העוצרת דזליווה (Dzeliwe). ב-1984 הוביל משבר פנימי להחלפת ראש הממשלה, ובהמשך להחלפת המלכה באחרת – המלכה-העוצרת נטומבי (Ntombi). בנה הצעיר הוכרז כיורש העצר, אך הכוח האמיתי באותה עת היה בידי ה"ליגוגו" – גוף מייעץ עליון המעוגן בשורשים מסורתיים, שראה עצמו כמי שנותן עצות מחייבות למלכה השולטת. ב-1985 הפגינה המלכה את כוחה בסילוק הדמויות הבולטות של הלגוגו. ב-25 באפריל 1986 הומלך בנה, ששב מלימודים בממלכה המאוחדת, בשם מסוואטי השלישי. הוא ביטל לחלוטין את הליגוגו, ובנובמבר 1987 נבחר פרלמנט חדש ומונתה ממשלה חדשה.
בשנים 1988-1989 החל להישמע קולה של "התנועה העממית הדמוקרטית המאוחדת", תנועת מחתרת פוליטית אופוזיציונית, בביקורת הולכת וגוברת על משטרו של המלך ובדרישה לרפורמות דמוקרטיות. ביקורת זו החלה לזכות להד ציבורי, ובתגובה יזמו המלך וראש הממשלה דיון ציבורי מתמשך על העתיד החוקתי והפוליטי של המדינה. כתוצאת דיון ציבורי זה אישר המלך שורת רפורמות חוקתיות, שהתבטאו בין היתר בהצבעה ישירה ודמוקרטית יותר בבחירות הכלליות של 1993.
ב-2011 התחוללו הפגנות ומחאות נרחבות בהיקפן על רקע המצב הכלכלי הקשה והעוני הגובר במדינה.
הערות שוליים

↑  100 שנות זהב, מעריב, 4 במאי 1979
↑  דוד ליפקין, סוואזילנד - המדינה החדשה בדרום אפריקה, דבר, 29 בספטמבר 1968
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007484797605171 
דרום יבשת אפריקה ב-1885
ריילי קיאו

| --- | --- |

קיאו, 2016
 לידה:  29 במאי 1989 (בת 35) סנטה מוניקה, קליפורניה, ארצות הברית 
 שם במה:  Riley Keough 
 שם לידה:  Danielle Riley Keough 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-2010 
 בן או בת זוג:  בן סמית'-פיטרסן (4 בפברואר 2015–?) 
 פרופיל ב-IMDb
 
קיאו, 2017
דניאל ריילי קיאו (באנגלית: Danielle Riley Keough; נולדה ב-29 במאי 1989) היא שחקנית אמריקאית ממוצא יהודי.
קיאו ידועה בעיקר בשיתופי הפעולה שלה עם הבמאי סטיבן סודרברג, היא הופיעה בסרטיו ”מג'יק מייק” (2012) ו”לוגן לאקי” (2017), וכן כיכבה ב-2016 בעונתה הראשונה של סדרת האנתולוגיה "מאהבת בתשלום מראש" בהפקת סודרברג המבוססת על סרטו "חברה בתשלום", והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב עבור תפקידה בסדרה.
קיאו מופיעה בסרטים עצמאיים רבים, הידוע בהם הוא סרטה של אנדריאה ארנולד "אמריקן האני" מ-2016 עבורו הייתה מועמדת לפרס אינדפנדנט ספיריט.
ביוגרפיה

קיאו נולדה בסנטה מוניקה, קליפורניה, בתם של הזמרת ליסה מארי פרסלי ושל המוזיקאי היהודי דני קיאו. נכדתם הבכורה של הזמר אלביס פרסלי ורעייתו השחקנית פריסילה פרסלי. הוריה התגרשו כשהייתה בת 6, ולאחר מכן הזמר מייקל ג'קסון היה אביה-החורג בשנים 1994–1996 כשהיה נשוי לאמה. בשנים 2002–2004 הייתה אמה נשואה בשלישית לשחקן הקולנוע ניקולס קייג'. לה אח (שנפטר בגיל 27), ושתי אחיות-למחצה תאומות מנישואיה הרביעים של אמה לגיטריסט מייקל לוקווד (אנ').
קריירה

ב-2010 הופיעה קיאו בתפקידה הראשון בסרט "הנמלטות" המגולל את סיפורה של להקת רוק משנות ה-70 באותו שם,The Runaways. קיאו שיחקה בתפקיד מארי קארי, אחותה של סולנית הלהקה שרי קארי, אותה גילמה דקוטה פנינג. בסרט הופיעו גם קריסטן סטיוארט וטאטום אוניל. בכורת הסרט הייתה בפסטיבל סאנדנס והוא זכה לביקורות חיוביות.
בספטמבר 2011 הצטרפה קיאו לצילומי סרטו של סטיבן סודרברג "מג'יק מייק" העוסק בלהקת חשפנים בגילומם של צ'אנינג טאטום, מת'יו מקונוהי ואלכס פטיפר; קיאו גילמה את נורה, חשפנית צעירה. הסרט יצא לאקרנים ביוני 2012.
ב-2015 הופיעה קיאו בתפקיד משנה בסרט "מקס הזועם: כביש הזעם", הפרק הרביעי בסדרת מקס הזועם. הסרט יצא במאי 2015 וזכה לביקורות חיוביות ולמספר מועמדויות לפרסי אוסקר, ביניהן מועמדות לפרס הסרט הטוב ביותר.
ב-2016 הופיעה קיאו בתפקיד הראשי ככריסטין ריד בסדרה "מאהבת בתשלום מראש" של רשת Starz, המבוססת על סרטו של סטיבן סודרברג "חברה בתשלום". הסדרה זכתה לביקורות חיוביות, וקיאו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה.
עוד באותה שנה הופיעה קיאו בסרטה של אנדריאה ארנולד "אמריקן האני", לצדו של שיה לה-באף. בכורת הסרט הייתה בפסטיבל קאן, בו זכה בפרס חבר השופטים. קיאו קיבלה שבחים על תפקידה בסרט והייתה מועמדת לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית משנה.
ב-2017 הופיעה קיאו בסרטו של סטיבן סודרברג "לוגאן לאקי" בתפקיד מלי לוגאן, לצידם של צ'נינג טייטום, אדם דרייבר ודניאל קרייג, בסרט "התגלית", בדרמה "אנחנו לא שייכים לכאן", ובמותחן האימה של טריי אדוארד שולץ "זה מגיע בלילה", לצידו של ג'ואל אדגרטון.
ב-2018 הופיעה בסרטו של לארס פון טרייר "הבית שג'ק בנה" וכן השתתפה בסרט "תעלומה בסילבר לייק", במותחן "בחשכת הליל", ובדרמה של HBO "פטרנו" בכיכובו של אל פצ'ינו.
בשנת 2019 שיחקה בסרט המסתורין "ציפור רעידת האדמה" לצדה של אליסיה ויקנדר.
בשנת 2020 שיחקה במותחן הפסיכולוגי "השטן כל הזמן" בנטפליקס, ובסרט האימה "האכסניה", לצד ג'יידן ליברהר.
בשנת 2021 שיחקה בסרט "זולה".
בשנת 2023, כיכבה במיני סדרה "דייזי ג'ונס והסיקס" אשר עלתה לשירות "פריים וידאו" ב-3 במרץ 2023. הסדרה אשר מככבים בה גם סוקי ווטרהאוס וסם קלאפלין, מבוססת על הספר באותו שם מאת הסופרת האמריקאית טיילור ג'נקינס קייד משנת 2019. על תפקידה הייתה מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה.
בשנת 2024 כיכבה במיני-סדרה של הולו,"מתחת לגשר" (אנ'), דרמת פשע המבוססת על הספר באותו שם מאת רבקה גודפרי (אנ') ועוקב אחר רצח רינה וירק שם גילמה קיאו את גודפרי.
חיים אישיים

בפברואר 2015 נישאה לפעלולן בן סמית'-פיטרסן, אותו פגשה על סט "מקס הזועם: כביש הזעם".
באוגוסט 2022, נולדה בתם טופלו בהליך פונדקאות.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2010 | הנמלטות | מארי קארי (אנ') |  |
| 2011 | הרופא הטוב | דיאן ניקסון |  |
| 2012 | ג'ק ודיאן | ג'ק |  |
| 2012 | מג'יק מייק | נורה |  |
| 2012 | צהוב | אמנדה |  |
| 2012 | Kiss of the Damned | אן |  |
| 2015 | מקס הזועם: כביש הזעם | קפבל |  |
| 2015 | Dixieland | רייצ'ל | גם מפיקה-שותפה |
| 2016 | שיר אהבה | שרה |  |
| 2016 | אמריקן האני | קריסטל |  |
| 2017 | התגלית | לייסי |  |
| 2017 | אנחנו לא שייכים לכאן | אליסה גרין |  |
| 2017 | זה מגיע בלילה | קים |  |
| 2017 | לוגאן לאקי | מילי לוגן |  |
| 2018 | Welcome the Stranger | מיסטי | גם מפיקה |
| 2018 | הבית שג'ק בנה | ז'קלין "סימפל" |  |
| 2018 | תעלומה בסילבר לייק | שרה |  |
| 2018 | בחשכת הליל | מידורה סלואן |  |
| 2019 | ציפור רעידת האדמה | לילי ברידג'ס |  |
| 2020 | הבקתה | גרייס מרשל |  |
| 2020 | זולה | סטפני |  |
| 2020 | תמיד השטן | סנדי הנדרסון |  |
| 2021 | האשמה | אמילי לייטון | קול |
| 2023 | War Pony |   | במאית, תסריטאית ומפיקה |
| 2023 | גבריות (אנ') |   | מפיקה |
| 2024 | Sasquatch Sunset | אישה |  |
| 2025 | Jay Kelly |  |  |
| TBA | Rosebush Pruning |  |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2016 | מאהבת בתשלום מראש | כריסטין ריד | תפקיד ראשי; 13 פרקים |
| 2018 | ריברדייל | לורי לייק | פרק: "Chapter Forty-Two: The Man in Black" |
| 2018 | פטרנו | שרה גנים (אנ') | סרט טלוויזיה של HBO |
| 2021 | Calls | רוז | דיבוב; פרק: "The Beginning" |
| 2022 - הווה | רשימת החיסול | לורין ריס | תפקיד ראשי; 8 פרקים |
| 2023 | דייזי ג'ונס והסיקס | דייזי ג'ונס | תפקיד ראשי; 10 פרקים |
| 2024 | מתחת לגשר (אנ') | רבקה גודפרי (אנ') | מיני-סדרה |
פרסים ומועמדויות

| פרס | תאריך | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס גלובוס הזהב | 2017 | השחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה | מאהבת בתשלום מראש | מועמדות |  |
| פרס גלובוס הזהב | 2024 | השחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה | דייזי ג'ונס והסיקס | מועמדות |  |
| פרס גרייסי | 2017 | שחקנית בתפקיד ראשי - סרט טלוויזיה או מיני-סדרה | מאהבת בתשלום מראש | זכייה |  |
| פרס המוזיקה במדיה של הוליווד | 2024 | שיר מקורי – סרט עצמאי | "The Creatures of Nature" ‏("Sasquatch Sunset") | מועמדות |  |
היסטוריה של ליבריה

ההיסטוריה של ליבריה ייחודית ביחס למרבית מדינות העולם, שכן ליבריה הוקמה ב-1822 כמושבה על ידי אזרחים של ארצות הברית ליישוב מחדש של אפרו-אמריקאים שהיו עבדים לשעבר. רק מדינה אחת הוקמה עם מטרה דומה - שכנתה סיירה לאון שהוקמה על ידי בריטניה ליישוב עבדים משוחררים. בדומה למדינות מודרניות אחרות שהיו מושבות שגבולותיהן נקבעו בעידן הקולוניאלי, גם גבולותיה של ליבריה אינם חופפים את גבולותיהם של מרחבי המחייה של הקבוצות האתניות שהתיישבו בחלקים מן השטח טרם העצמאות.
עם זאת, לאזור שבו נמצאת ליבריה המודרנית היסטוריה עתיקה, עוד טרם ההתיישבות הקולוניאלית והעצמאות. אזור החוף בליבריה היה מיושב בדלילות ומעולם לא היה חלק מאחת האימפריות או הממלכות האפריקאיות הגדולות באזור. עם זאת, יש עדויות לנדידת עמים לאזור במהלך המאה ה-12. במהלך אלפי שנים נדדו קבוצות אתניות ובודדים אל ומהאזור הקרוי היום ליבריה, חלקם הגיעו בגלל לחצה והתפשטותה של האימפריה של מאלי. חלק מהתושבים היו מעורבים בסחר עבדים בעיקר דרך הנמל הקרוי היום רוברטספורט (Robertsport).
בשל העובדה שהשטח של ליבריה מעולם לא היה מיושב על ידי אחת האימפריות האפריקאיות הגדולות, קיימת מעט היסטוריה כתובה אודותיו טרם המגעים עם האירופאים. כבר ב-1461 הגיעו לחופי המדינה הקרויה כיום ליבריה ספנים פורטוגזים אשר קראו למקום "חוף הפלפל" (Costa da Pimenta) בשל שפע גרגירי הפלפל שמצאו בו. ב-1602 הקימו ההולנדים תחנת סחר, אולם נטשו אותה כעבור כשנה. ב-1663 הקימו הבריטים מספר תחנות סחר על חופי ליבריה של היום, אולם אין ידיעות נוספות על התיישבות קולוניאלית בחופי ליבריה עד בואם של העבדים המשוחררים.
ליבריה העצמאית

ליבריה הוקמה כבית לאומי לעבדים משוחררים. בשנת 1822, אחרי שכשל ניסיון התיישבות קודם באי שרברו שבסיירה לאון, רכשה האגודה האמריקנית להתיישבות, אגודה פילנתרופית אמריקנית, שטח במערב אפריקה במטרה להקים בית לאומי לעבדים משוחררים - ומכאן שם המדינה: ליברטי פירושו חופש באנגלית. נשיא ארצות הברית דאז, ג'יימס מונרו, עמד בראש האגודה ולכבודו נקראה עיר הבירה מונרוביה.
ההתיישבות התחילה באי פרובידנס (הנמצא קרוב למונרוביה) ותוך זמן קצר יישבה האגודה בליבריה 20 אלף עבדים לשעבר. בהתחלה, חלק גדול מהנהלת המושבה היה מורכב מ"לבנים", אנשי האגודה האמריקנית. עם השנים הוחלפו מנהלנים אלו על ידי ליבריאנים. בשנת 1839 הוחלף שם המושבה ל"חבר העמים של ליבריה".
העבדים המשוחררים שהתיישבו בליבריה נקראו ליבריאנים אמריקאים ומנו כחמישה אחוזים מהאוכלוסייה; הם לא ראו עצמם כאפריקאים בתרבותם וראו את מטרתם בהבאת תרבות המערב ל"יבשת האפלה". תרבותם, כמו גם סמלי המדינה שהם בחרו, שיקפו את מוצאם ומטענם התרבותי האמריקני אשר ינק בעיקר מהמורשת של מדינות הדרום שלפני מלחמת האזרחים האמריקנית. הם הפכו לקבוצה עילית שחיה על רצועת אדמה צרה על חופי המדינה. תחת שלטונם התקדמה המדינה מאוד בתחומים הכלכליים אם כי לא העניקו לתושבים הילידים זכות הצבעה והעסיקו אותם בתנאי עבדות ובעבודות כפייה.
בשנת 1841 מונה ג'וזף ג'נקינס רוברטס כמושל השחור הראשון של המושבה, אשר הכריזה על עצמאותה ב-26 ביולי 1847 (אז - המדינה העצמאית היחידה באפריקה השחורה למעט אתיופיה); ביום זה נחוג יום העצמאות של המדינה. ביום בו הכריזה ליבריה על עצמאותה הכריזה האגודה האמריקנית להתיישבות, שעמדה על סף פשיטת רגל, כי השיגה את מטרתה והפסיקה את פעילותה.
בירת המדינה נקראה מונרוביה על שמו של הנשיא החמישי של ארצות הברית - ג'יימס מונרו שבתקופתו החלה ההתיישבות. לפני מלחמת העולם הראשונה התגבשו וסומנו גבולותיה הנוכחיים של המדינה. ב-1857 סיפחה ליבריה לתחומה את הרפובליקה של מרילנד (כיום מחוז מרילנד בדרום ליבריה), מושבה קטנה של עבדים משוחררים שהכריזה על עצמאות ב-1854, אך לא החזיקה מעמד מול התקפות השבטים הילידים ובקשה את עזרת ליבריה.
כבר ב-1848 הוכרה המדינה החדשה על ידי הממלכה המאוחדת וב-1852 על ידי צרפת. ארצות הברית עיכבה את ההכרה עד 1862.
ליבריה העצמאית > המאה ה-20

אדווין בארקלי (1882-1955) כיהן כנשיא ליבריה משנת 1930 עד 1944, וסיכל איומים מצד גורמים שונים (בהם חבר הלאומים) על ריבונותה של ליבריה.
בשנת 1944 נבחר ויליאם טאבמן כנשיא ליבריה ונבחר לתקופות כהונה נוספות עד לפטירתו בשנת 1971.
הוא הקדיש את רוב מרצו לקידום הכלכלה ושיפר את זכויות האזרח של התושבים הילידים. בתקופתו ניתנה זכות בחירה לנשים וכן לתושבים-ילידים (אם כי רק בעלי רכוש).
יורשו של טאבמן היה סגן הנשיא הוותיק ויליאם טולברט שהיה פחות פרו-אמריקאי ולכן צינן את מערכת היחסים המיוחדת של ליבריה וארצות הברית. הוא יצר קשרים עם מעצמת החסות האלטרנטיבית – ברית המועצות.
עיקר מאמציו של טולברט הופנו לקידום האוכלוסייה. אולם בתקופתו, בשני העשורים האחרונים של המאה העשרים, שרר בליבריה חוסר יציבות בדמות שתי מלחמות אזרחים (1989 עד 1996 ו-1999 עד 2003).
מקורו של חוסר היציבות בליבריה כשחונטה צבאית בראשות סמואל דו ניצלה את המהומות שפרצו נגד הפקעת מחירי המזון (בעיקר האורז) כדי לבצע הפיכה בשלטון. לאחר שרב־סמל סמואל דו, אחד מאנשי משמר הנשיאות, חדר לארמון הנשיא באישון לילה ורצח את הנשיא ויליאם טולברט בשנתו, הגיע הקץ לשליטה של קבוצת המיעוט של צאצאי העבדים מאמריקה על האוכלוסייה המקומית של ליבריה. בדצמבר 1980, ערב חג המולד, הוציא דו להורג את רוב שרי הממשלה על חוף האוקיינוס, מול הארמון ומחנה ברקלי.
עד 1984 קיים דו משטר צבאי ואסר על פעילות פוליטית. ב-1984 הסכים לכאורה להחזרת הדמוקרטיה ואפשר הקמת מפלגות, אולם בפועל השלטון היה עדיין בידיו ובידי קציניו, והוא לא אפשר פעילות פוליטית אמיתית.
נקודת הציון הבאה היא ב-1989, כשצ'ארלס טיילור, בתמיכתם של גורמים מערביים שונים וגורמים מחוף השנהב הסמוכה הביא להפיכה נוספת בשלטון. מלחמת האזרחים בליבריה נמשכה גם לאחר הפיכה זו, עד לחתימת הסכם שלום בתוך המדינה ב-1995.
הסכם שלום זה היה זמני ביותר: באפריל 1996 התחדשו הקרבות והגיעו גם למונרוביה, הבירה. מסע הדמים של טיילור לכיוון מונרוביה לווה במעשי טבח מסמרי שׂער, ויעידו על כך הצילומים מהוצאתו להורג האכזרית של סמואל דו, שאבריו נקטעו בזה אחר זה, עד שנפח את נשמתו.
ב-1997 נערכו בליבריה בחירות, בהן נבחר צ'ארלס טיילור לנשיא המדינה. המתמודדת אלן ג'ונסון-סירליף שהתייצבה מולו נאלצה לגלות לארצות הברית, לאחר שטיילור האשים אותה בבגידה במדינה. גם לאחר בחירות אלו המשיכו הקרבות במדינה, והחל מאפריל 1999 ועד סוף 2000 - קרבות עם גינאה ועם מורדים בצפון ליבריה.
ליבריה העצמאית > המאה ה-21

בשנת 2001 הטיל האו"ם סנקציות על ליבריה בגלל הסיוע שנתן הממשל הליברי למורדים שבסיירה לאון.
ב-2001 התאחדו מספר גופים לארגון צבאי בשם "ליברים מאוחדים לפיוס ודמוקרטיה" והשתלטו על חלק ניכר מליבריה.
במרץ 2003 התקדמו כוחות המורדים עד כדי 10 ק"מ ממונרוביה. לחץ שהפעילו ארגוני נשים בראשות לימה בואי שדגלו במחאה לא אלימה, הביאה את הצדדים לשיחות שלום שהתקיימו באקרה, בירת גאנה. השיחות שהיו עקרות בתחילה התקדמו בעקבות מצור שהטילו הנשים על משכן הוועידה עד שהושג הסכם שלום לסיום מלחמת האזרחים בליבריה, וטיילור עצמו נאלץ לצאת לגלות. הוא מצא מקלט בניגריה, וכיום עומד לדין על ידי בית הדין הבינלאומי בהאג באשמת פשעי מלחמה.
אם כי נהוג לראות בהסכם השלום ב-2003 את סופם של הקרבות, המהומות עדיין נמשכו וכך למשל באוקטובר 2004 נהרגו 16 איש במהומות.
ב-23 בנובמבר 2005 נערכו בליבריה בחירות דמוקרטיות, בהן נצחה אלן ג'ונסון-סירליף, (נשיאה בפועל מה-16 בינואר 2006) פוליטיקאית ותיקה וקשוחה. בכך הייתה לאישה הראשונה באפריקה שנבחרה לראשות מדינה.
מאז שנת 1989 עזבו מאות אלפי ליברים את ארצם והפכו לפליטים. הנציבות הראשית של האו"ם לפליטים ביקשה בתחילת שנת 2003 ממדינות בעולם להעניק הגנה זמנית לפליטים ליברים כל זמן שמלחמת אזרחים שוררת במדינה זו.
מאז אוקטובר 2004 החזירה נציבות האו"ם לפליטים כ-90,000 פליטים ליברים לארצם וכן השיבה לביתם כ-330,000 פליטים בתוך ארצם (internally displaced people – IDPs). נוסף על אלו, מאז סוף 2003, חזרו באופן עצמאי כ-200,000 פליטים ליברים לבתיהם. הנציבות תכננה לסיים את ההחזרה המסיבית של הפליטים הליברים למולדתם עד סוף יוני 2007.
ב-26 באפריל 2006 קבעה הנציבות הראשית של האו"ם לפליטים כי ליבריה היא מקום בטוח ופליטים ליברים יכולים לחזור אליה. כל מדינה שבתחומה נמצאים פליטים ליברים קובעת מועד משלה שבו תפוג ההגנה הזמנית ויהיה עליהם לעזוב את תחומה.
הערות שוליים

↑  "Map of Liberia, West Africa". World Digital Library. 1830. נבדק ב-2013-06-03.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565686805171  LCCN: sh85076455 
אלן ג'ונסון-סירליף
כלב לבן

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  רומן גארי 
 שפת המקור:  צרפתית 
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת גלימאר, New American Library 
 תאריך הוצאה:  1970 
 
כלב לבן (בצרפתית: Chien Blanc) הוא ספר אוטוביוגרפי פיקטיבי למחצה שנכתב בידי רומן גארי. הספר מתאר את קורותיהם של גארי ואשתו, ג'ין סיברג, כשעברו לארצות הברית בשלהי שנות ה-60, תקופה סוערת שבה היה המאבק לשוויון זכויות בבעיצומו, המחלוקת סביב מלחמת וייטנאם גברה, וגם מאורעות נוספים, כגון מרד הסטודנטים בצרפת, השפיעו על הפוליטיקה האמריקאית.
דמויות עיקריות

רומן גארי - המספר
ג'ין סיברג - אשתו של המספר, שחקנית קולנוע ותומכת בתנועות לשוויון זכויות
ג'ק קארותרס - בעלי גן חיות הלוקח את הכלב אליו
קיז - מטפל שחור בגן החיות המאלף את הכלב
רד - גבר שחור שגארי הכיר בפריז, פעיל בתנועת הפנתרים השחורים
באלארד – בנו של רד, עריק מצבא ארצות הברית ונשוי לצרפתייה.
פיליפ – בנו של רד, משרת בחיל הנחתים של צבא ארצות הברית בווייטנאם
מאדלן – אשתו הצרפתייה של באלארד
עלילה

כשגארי ואשתו עוברים ללוס אנג'לס בשנת 1968 מפריז, מאמץ אותם כלב רועים גרמני המתגלה כחביב ועדין, כל עוד מדובר באנשים לבנים. מרגע שאדם שחור מתקרב אליו, הכלב הופך לאלים ומנסה לתקוף את האדם השחור. גארי לוקח את הכלב אל גן החיות של ג'ק קרואתרס כדי שזה ינסה "לרפא" את הכלב מגזענותו. אחד ממטפלי גן החיות, אדם שחור בשם קיז, מוכן לקחת עליו את המשימה והופך למטפל העיקרי בכלב. המטפל מזהה כי הכלב הוא "כלב לבן" – כלב שאולף להיות כלב תקיפה נגד שחורים אך מחליט לנסות לאלף אותו למרות גילו המבוגר של הכלב.
ג'ין סיברג, אשתו של גארי, מתוארת בספר כמשתתפת פעילה בארגונים שונים לשוויון זכויות לשחורים בארצות הברית. היא תורמת לארגונים רבים כמעט את כל משכורתה מן הסרטים בהם היא משחקת, ומשתתפת בעצרות, הרצאות ופעילויות נוספות לטובת העניין.
גארי נוסע מלוס אנג'לס למזרח הרחוק כדי להרגע מהפעילות הפוליטית האינטנסיבית שמנהלת ג'ין מביתם. הוא חוזר לארצות הברית להלווייתו של אחיה של ג'ין. זמן קצר לאחר מכן ד"ר מרטין לותר קינג נרצח וגארי מתאר את המהומות שפרצו בעקבות הרצח בערים רבות בארצות הברית. גארי הול לפגוש את רד, ידידו האמריקאי שהכיר בפריז, פעיל בתנועת הפנתרים השחורים. רד מאמין כי גיוס של צעירים שחורים לצבא ארצות הברית כדי להילחם במלחמת וייטנאם הוא שישפר את מצבם של השחורים באמריקה משום שייתן להם מיומנויות צבאיות.
בפריז, גארי מבקר את באלארד, בנו של רד. באלארד ערק מצבא ארצות הברית כדי להתחתן עם אהובתו, צרפתייה. זוהי תקופת מרד הסטודנטים בפריז (מאי 1968) וגארי מתאר את המהומות ברחובות כמו גם את חיי הלילה והפנאי, הממשיכים להתקיים במקביל.
כאשר גארי חוזר לקליפורניה, הוא מגלה כי פלג התנועה שרד היה ממנהיגיה מתפרק משום שסוכנים ממשלתיים הצליחו לחדור אליו במסווה, וכי בנו של רד, פיליפ, נהרג במלחמת וייטנאם. גארי הולך לבקר את הכלב, שנמצא עם קיז, והכלב תוקף אותו ואת ידידו הליברל. קיז אומר לגארי שהוא הצליח – הוא אילף את הכלב, ועכשיו הכלב הוא "כלב שחור"- כלומר כלב התוקף לבנים במקום שחורים.
נושאים עיקריים

מן הספר עולה הטענה כי השחורים אינם רוצים את ביטול העבדות, אלא את היפוכה. במובן זה השחורים לא השתחררו מן העבדות, אלא רוצים להיות המשעבדים, והתנועות המהפכניות ובראשן הפנתרים השחורים פעלו למעשה למטרה זו. טענה זו מתבטאת בדמותו של קיז, המאלף את הכלב הלבן, שנועד לתקוף עבדים נמלטים, תוצר הגזענות הלבנה, להיות כלב שחור התוקף לבנים ומשמש להגנת השחורים. עם זאת, האיש הלבן אותו הכלב תוקף הוא לבן וליברל, התומך בשוויון זכויות. כך גארי מוביל אותנו למעשה למחצית השנייה של הטענה, והיא שהלבנים גם לא השתחררו עדיין מן העבדות. ג'ין סיברג ולבנים אחרים תורמים כספים רבים למען מטרות שונות הנוגעות לשוויון זכויות, אך למעשה אלו הם "כספי אשמה" – הלבנים תורמים כדי לנקות את מצפונם, אך הכסף אינו מגיע לידי מי שבאמת צריך אותו.
השחורים מנצלים את רגשי האשם של הלבנים, אך במקום להשתמש בכספים שמועברים אליהם כדי לחולל שינוי אמיתי, הם רק הופכים למושחתים בעצמם, כמו הממסד הלבן אותו הם מגנים. גארי רואה את רגשי האשם של הלבנים הליברלים כצבועים. הם משמשים מיעוטים אחרים, כמו היהודים, כקרש קפיצה להרגשת שייכות רבה יותר אל האמריקאיות.
גארי מתייחס באותו האופן גם למלחמת וייטנאם, שבעוד שרד מקווה שתספק לו חיילים שחורים ומיומנים למאבק הפנימי בארצות הברית, בנו, פיליפ, מצטרף לצבא כדי להיות חלק אינטגרלי מן החברה האמריקאית
תרגום לעברית

הספר תורגם לעברית מצרפתית על ידי הסופר והמתרגם אביטל ענבר, וראה אור בהוצאת ספריית מעריב, תל אביב, 1988, בשם כלב לבן.
עיבוד קולנועי

הזכויות על עיבוד הספר לסרט נמכרו לאולפני סרטי פרמאונט בשנת 1975, אך הפקת הסרט עצמו לא החלה עד שנת 1981, לאחרי מותו של גארי. הגרסה הקולנועית שונה מזו הספרותית במספר נקודות, כולל השמטת דמותו של גארי ואף שינוי סוף הסיפור לאופטימי יותר.
ראו גם

רומן גארי
הערות שוליים

↑  רומן גארי באתר "מכונת קריאה"
↑  White Dog: Sam Fuller Unmuzzled. The Criterion Collection, November 28th 2008. Retrieved April 28th 2014]
היסטוריה של אקוודור

דגל המורדים במהפכת אוקטובר 1820. כיום דגל מחוז גייאס
ההיסטוריה של אקוודור נמשכת לתקופה של כ-8,000 שנה. במשך הזמן, מספר תרבויות וטריטוריות השפיעו על מה שהפך להיות הרפובליקה של אקוודור. ניתן לחלק את ההיסטוריה של אקוודור ל-6 תקופות מרכזיות: התקופה הפרה-קולומביאנית, כיבוש אקוודור, התקופה הקולוניאלית, מלחמת העצמאות, רפובליקת קולומביה הגדולה וסימון בוליבר, ותהליך ההפרדה הסופית משכנותיה של אקוודור למדינה עצמאית, הנמשך עד היום.
אקוודור הפרה-קולומביאנית

המתיישבים הראשונים של מה שכיום הוא אקוודור, היו שבטים נודדים של ציידים לקטים מהצפון. התרבות הוולדיבית, למשל, התפשטה ממחוז מנאבי דרומה, אל מחוז סנטה אלנה, והייתה אחת מהראשונות לעשות זאת. במהלך תקופת הפרה-אינקה באקוודור, אנשים חיו בשבטים קטנים, שהיו חלק משבטים גדולים יותר, שחלקם כרתו בריתות ויצרו קונפדרציות עוצמתיות, כמו הקונפדרציה של קיטו. בסביבות שנת 980 לספירה, שבט הקראס כבש את שטחיה של קונפדרציית קיטו, והקים את ממלכת קיטו. אבל אף לא אחת מהקונפדרציות האלו עמד בכוחה הגדול של אימפריית האינקה. הפלישה של האינקה לאקוודור על ידי בנו של פאצ'אקוטי – טופה אינקה, בה הביס את ממלכת קיטו במאה ה-16 גבתה קורבנות רבים. את התקופה הפרה-קולומביאנית ניתן לחלק לארבעה חלקים:
התקופה הפרה-קרמית
התקופה הקרמית
תקופת ההתפתחות האזורית
תקופת ההתאספות ובואם של האינקה.
אקוודור הפרה-קולומביאנית > התקופה הפרה-קרמית

התקופה הפרה-קרמית התחילה לאחר סוף עידן הקרח הראשון, ונמשכה עד ל-4,200 לפני הספירה. תרבות לאס וגאס, ותרבויות האינגה  שלטו בתקופה הזאת. תרבות לאס וגאס חיו על חצי האי סנטה אלנה על חוף אקוודור בין 9,000 ל-6,000 לפנה"ס. בתחילת שנותיהם הם היו ציידים-לקטים ודייגים, אך מאוחר יותר היו בין הראשונות לעבור לחקלאות. תרבות האינקה חייה בין 9,000 ל-8,000 לפנה"ס על רכס הרי הסיירה, על יד המקום בו נמצאת כיום העיר קיטו, וליד נתיב סחר קדום.
אקוודור הפרה-קולומביאנית > התקופה הקרמית

תרבות וולדיביה
פסלון יגואר ממלט, החוף הדרומי של תרבות וולדיביה (4,000–1,500 לפנה"ס)
פסלון אישה מקרמיקה (2,600–1,500 לפנה"ס)
במהלך התקופה הקרמית, אנשים התחילו לעבור מקבוצות ציד משפחתיות או שבטיות וחקלאות פשוטה, לחברה מעט מפותחת יותר, עם התפתחויות בלתי פוסקות בחקלאות ובשימוש בקרמיקה. התרבויות החדשות כללו את תרבות מצ'לילה, תרבות וולדיביה ותרבות צ'וררה על החוף; קוטוקולאו והצ'ימבה על רכס הסיירה; ופסטזה וצ'יגואזה במחוזות המזרחיים של אקוודור. תרבות וולדיביה הייתה התרבות הראשונה שהתגלו שרידים משמעותיים שלה. הציוויליזציה שלהם התחילה בערך ב-3,500 לפנה"ס, והם היו התרבות האמריקנית הראשונה שהשתמשה בקדרות. הם ניווטו בים, וסחרו עם שבטים נוספים באזורי האנדים ויער האמזונס. תרבות מצ'לילה "המשיכו" את תרבות וולדיביה, והם היו חברה חקלאית ששגשגה על חופי אקוודור בין האלף ה-2 לפנה"ס לאלף ה-1 לפנה"ס. הם ככל הנראה החברה הראשונה באזור הזה של דרום אמריקה שגידלה תירס. תרבות צ'וררה, שחיה בהרי האנדים ובאזורי החוף של אקוודור, התקיימה בשלהי התקופה הקרמית בין השנים 1000 ל-300 לפני הספירה.
רפובליקת אקוודור > אקוודור מאז שנת 2000 > 2024

בינואר 2024 פרץ עימות אלים בין הממשלה למספר ארגוני פשע גדולים במדינה.
הערות שוליים

↑  חואן דה ולאסקו, "היסטוריה של ממלכת קיטו", 1767
↑  קארן א. סטות'רט, "תרבות לאס וגאס הפרה-קרמית של חופי אקוודור", American Antiquity, יולי 1985, עמ' 613–637
↑  דניס ג'יימיסון, "תרבויות פרה-היסטוריות באקוודור בהיסטוריה העתיקה"
↑  ג'יימס ד. רדולף, דניס מ. הנרטי (ע), "ההתיישבות בהיסטוריה", ספריית הקונגרס של ארה"ב, מחלקה למחקר פדרלי, 1989
↑  הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, "מילון אוקספורד תמציתי לארכיאולוגיה", אוניברסיטת אוקספורד, 2002 ו-2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531351005171  LCCN: sh85040904 
אזורי התפשטות התרבות הוולדיבית