stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משואות יצחק (גוש עציון)
במלחמת העצמאות > הקרב האחרון על גוש עציון

במלחמת העצמאות חולק גוש עציון (הגוש) לשלוש גזרות הגנה. משואות יצחק הייתה חלק מהגזרה המערבית, שכללה, מלבד משואות יצחק, גם את רבדים ואת המשלטים שביניהם. מפקד הגזרה המערבית היה משה יעקובוביץ, חבר משואות יצחק. ב-12 במאי עם שחר החלה מתקפה חזקה של הלגיון הירדני על גוש עציון מכיוון כביש בית לחם – חברון. משה זילברשמידט (מוש), מפקד גוש עציון, נהרג בעת שחיפה על נסיגת חייליו מהמשלט במנזר הרוסי, ואת מקומו תפס סגנו יעקב אלטמן. בהמשך היום הצליח הלגיון להשתלט על משלטים נוספים ולהביא בכך לנתק בין שני היישובים הגדולים של הגוש – כפר עציון ומשואות יצחק – לבין שני היישובים הצעירים – רבדים ועין צורים – ששכנו מצפונם.
כדי למנוע נתק נוסף בין משואות יצחק לכפר עציון, הוציא מפקד משואות יצחק, משה יעקובוביץ, כוח של לוחמים שתפס את 'גבעת הסלעים'. כוח זה הצליח להדוף את מתקפות הלגיון ובכך למנוע את תקיפת כפר עציון מכיוון זה. בחסות החשיכה הצליח יעקובוביץ להגיע לכפר עציון, לתאם עם יעקב אלטמן את המשך הקרב ולשכנע אותו להעביר את בית החולים עם כל הצוות הרפואי והפצועים שבו למשואות יצחק. פינוי בית החולים התבצע במהלך הלילה בידי אנשי משואות יצחק שסחבו על גבם את הפצועים ואבטחו את הנתיב דרך 'גבעת הסלעים'. בית החולים שוּכַּן במערות טבעיות במשואות יצחק שנוּקוּ והוכשרו עוד קודם לכך כמקלט אפשרי. בכך ניצלו חייהם של כשישים פצועים ואנשי הצוות הרפואי בהם ד"ר וינדזברג, מנהל בית החולים והחובשת הראשית רבקה נדיבי, שהתנדבה להישאר בגוש עציון ולטפל בפצועים בעוד התינוק שלה פונה לירושלים ביחד עם שאר האימהות והילדים.
למחרת בבוקר התחדשה המתקפה על כפר עציון. תחילה הצליחו המגנים להדוף את התקיפות, אך בהמשך הצליחו כמה משוריינים של הלגיון לפרוץ לתוך הקיבוץ והוחלט על כניעה. לאחר הכניעה נערך טבח באנשי כפר עציון ובהם יעקב אלטמן. נחום בן-סירא, חבר משואות יצחק, הצליח להימלט מהטבח ולהגיע למשואות. עם נפילתו של יעקב אלטמן נטל משה יעקובוביץ את הפיקוד ושלח למטה "ההגנה" בירושלים את ההודעה: "מלכה נפלה, נשארנו בלי תחמושת ולא נוכל להחזיק מעמד. אנו מבקשים טיפול". ('מלכה' היה שם הקוד של כפר עציון).
במשא-ומתן שנערך בלילה בירושלים בין המוסדות הלאומיים, הירדנים, ועדת הקונסולים, נציגי הצלב האדום והאו"ם סוכם שגוש עציון ייכנע והלוחמים יובלו לשבי, ואילו הפצועים והנשים יועברו לירושלים. משואות יצחק הייתה מוקפת בערבים כפריים רבים מהסביבה והיה חשש שינסו לפרוץ לקיבוץ ולטבוח באנשיו, כפי שאירע בכפר עציון. משה יעקובוביץ החליט שאת הכניעה ינהלו בצורה מסודרת ובתיאום מלא עם קציני הלגיון ובכך הבטיח את שלומם של אנשי היישובים שנותרו. עמדות ההגנה סביב היישוב אוישו ואת ספר התורה קברו באדמה ביחד עם ספרי קודש נוספים.
במלחמת העצמאות > ההליכה לשבי

ביום שישי 14 במאי 1948 החלו חברות וחברי משואות יצחק להתארגן לקראת עזיבת הקיבוץ. חברות המשק ארזו מזון בתיקי החברים המיועדים לשבי לרבות החפצים האישיים היקרים שהונחו בתיקיהם. ההכנות ליציאה התארכו לשעות אחרי הצהריים. חברות המשק החליטו לערוך את השולחנות ולקיים סעודת ליל שבת כהלכתה. באותן דקות עצמן ניצב דוד בן-גוריון בתל אביב והכריז על הקמת המדינה.
לעת ערב הגיעו למשואות קצינים של הלגיון. בתיאום עם מפקד הקיבוץ תפסו חיילי הלגיון את העמדות שסביב המשק והניסו בירי את הערבים הכפריים שהמתינו מסביב. קציני הלגיון נעתרו לבקשתו של משה יעקובוביץ ואישרו להוציא את ספר התורה ואת ספרי הקודש ממחבואם ולקחת אותם לשבי. למרות ההסכם הפצועים, הנשים (ובהן נשים הרות) וגם הגברים הובלו למשטרת חברון תחת אבטחה הדוקה של חיילי הלגיון. בלילה הראשון במשטרת חברון בוצע ניסיון השתלטות על השבויים מצד המנהיגות הערבית המקומית. בבוקר פנה משה יעקובוביץ לקציני הלגיון והם שבו לשלוט על השבויים. את הנשים והפצועים העמיסו על משאיות כדי להעבירם לירושלים – אך בפועל הם הובלו למשטרת בית לחם. השבויים התבקשו על ידי ראש עיריית חברון, מוחמד ג'עברי, לכתוב למוסדות הלאומיים שמצבם טוב. המכתב, בכתב ידו של משה יעקובוביץ, וחתום בידי רוב השבויים הגיע לקיבוץ גלאון ושם זוהה כתב היד בידי מפקדו של משה יעקובוביץ בקורס המ"מים. בכך התקבל אישור לאותנטיות של המכתב והתקבלה רשימה מעודכנת של רוב השבויים. אחרי כשבועיים בהם שהו השבויים במשטרת חברון הודיעו הירדנים כי נגמר להם הדלק לאפיית פיתות לשבויים. משה יעקובוביץ החליט לנצל את ההזדמנות כדי לבדוק האם הירדנים קברו את כל ההרוגים מהקרב האחרון, והציע לגלות להם את מקומן של כמה חביות דלק שנקברו באדמה לפני הקרב. ביחד עם חבר נוסף ממשואות יצחק וחבר מרבדים היו הם המתיישבים האחרונים שביקרו בגוש עציון ההרוס מהקרב וראו שהירדנים עמדו בהבטחתם וקברו את ההרוגים. באותו יום הוחזרו הפצועים והנשים למשטרת חברון וכעבור כמה ימים הועברו כולם למחנה השבויים באום אל ג'מאל. (בנובמבר 1949 הועברו גופות ההרוגים למדינת ישראל ונקברו בטקס רב רושם בהר הרצל ביחד עם הרוגים מקרבות נוספים במלחמת העצמאות).
במלחמת העצמאות > השחרור מהשבי

הנשים שוחררו כעבור מספר ימים נוספים והועברו לישראל דרך כפר יונה כשהן מחזירות איתן את ספר התורה של משואות יצחק; הגברים שוחררו בהדרגה בכמה קבוצות: בסוף חודש נובמבר 1948 שוחררו פצועים, חולים וקשישים ובהם אהרון מאיר (מאייר) חבר משואות יצחק, שבסוליות נעליו הוברחו מכתבים מהחברים השבויים. השבויים האחרים שוחררו בהדרגה מראשית חודש פברואר ועד לתחילת חודש מרס 1949, והועברו למדינת ישראל דרך מעבר מנדלבאום. אחרון העוזבים את מחנה השבויים היה מפקד משואות יצחק, משה יעקובוביץ.
משואות יצחק החדשה

בשובם של חברי משואות יצחק מהשבי בשנת ה'תש"ט - 1949, הם עלו להתיישבות בשנית באזור שפיר - לקיבוץ (שהפך מאוחר יותר למושב שיתופי) באותו שם: משואות יצחק של היום. משואות יצחק צופה במערב על כל שפלת ההר, השפלה התיכונה ומישור החוף מעזה, אשקלון ואשדוד ועד תל אביב. מצפון רואים בבירור את מרכז ירושלים ומערבה עד גבעת הרדאר ונבי סמואל.
חוות משואות

בשנת 2000 הקימו מספר משפחות מאחז בשם "חוות משואות" (נקרא גם "משואות יצחק הישנה") בסמוך לשרידי היישוב ההיסטורי משואות יצחק. במקום מתקיים מרכז מבקרים המציג בפני המבקרים את ההיסטוריה של גוש עציון, פינה חמה לחיילים, וכן אולם אירועים ״גוונא״. במקום התקיים פסטיבל אחרית הימים.
לקריאה נוספת

"לבנות ארץ" - סיפור חיים של משה מושקוביץ, בהוצאת ספריית בית אל, המתאר את דרכו של גרעין משואות מהקמתו, עד לנפילת הגוש והקמתה של משואות יצחק באזור שפיר.
הערות שוליים

↑  "משואות יצחק" — על שם רבה הראשי של א"י, הצופה, 1 בנובמבר 1945
↑  יום במשואות יצחק, הצופה, 12 בנובמבר 1945
↑  י' שפנייר, "תשובתנו נחושה – נצח ירושלים", עתמול 241, אב תשע"ה, עמ' 27.
↑  י' אבן-חן, בדרך לחברון, כרטא, 1973, עמ' 43.
↑  י' גלילי, "גוש עציון – השעות האחרונות", בתוך: מ' נאור (עורך), גוש עציון מראשיתו עד תש"ח (עידן 7), יד בן צבי, תשמ"ו, עמ' 171.
↑  י' אבן-חן, בדרך לחברון, כרטא, 1973, עמ' 42.
↑  מ' נאור, "הקרב האחרון בגוש עציון", מ' נאור, תש"ח: שבעים סיפורים ופרשיות, מודן, 2018, עמ' 95.
↑  מ' נאור, "גוש עציון במצור ובקרב", בתוך: מ' נאור (עורך), גוש עציון מראשיתו עד תש"ח (עידן 7), יד בן צבי, תשמ"ו, עמ' 142.
↑  א' אופק, "שלושה חודשים בגוש הנצור", בתוך: מ' נאור (עורך), גוש עציון מראשיתו עד תש"ח (עידן 7), יד בן צבי, תשמ"ו, עמ' 162.
↑  א' אופק, "שלושה חודשים בגוש הנצור", בתוך: מ' נאור (עורך), גוש עציון מראשיתו עד תש"ח (עידן 7), יד בן צבי, תשמ"ו, עמ' 163
↑  האימהות והילדים פונו ב-5 בינואר 1948. מ' נאור, "גוש עציון במצור ובקרב", בתוך: מ' נאור (עורך), גוש עציון מראשיתו עד תש"ח (עידן 7), יד בן צבי, תשמ"ו, עמ' 126.
↑  א' אופק, "שלושה חודשים בגוש הנצור", בתוך: מ' נאור (עורך), גוש עציון מראשיתו עד תש"ח (עידן 7), יד בן צבי, תשמ"ו, עמ' 164.
↑  מ' נאור, "גוש עציון במצור ובקרב", בתוך: מ' נאור (עורך), גוש עציון מראשיתו עד תש"ח (עידן 7), יד בן צבי, תשמ"ו, עמ' 146.
↑  א' אופק, "שלושה חודשים בגוש הנצור", בתוך: מ' נאור (עורך), גוש עציון מראשיתו עד תש"ח (עידן 7), יד בן צבי, תשמ"ו, עמ' 167.
↑  א' אופק, "שלושה חודשים בגוש הנצור", בתוך: מ' נאור (עורך), גוש עציון מראשיתו עד תש"ח (עידן 7), יד בן צבי, תשמ"ו, עמ' 166.
↑  ב' מוריס, 1948: תולדות המלחמה הערבית-הישראלית הראשונה, עם עובד, 2010, עמ' 194.
↑  מ' נאור, "הקרב האחרון בגוש עציון", מ' נאור, תש"ח: שבעים סיפורים ופרשיות, מודן, 2018, עמ' 98.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522873605171  VIAF: 316603434   WorldCat (עם VIAF): 316603434 
שרידי בית המרגוע במשואות יצחק הישנה
אריאבהטה

| --- | --- |

 לידה:  476 פטאליפוטרה, ממלכת גופטה 
 פטירה:  550 (בגיל 74 בערך) פטאליפוטרה, ממלכת גופטה 
 שם לידה:  आर्यभट 
 ענף מדעי:  אסטרונומיה, מתמטיקה 
 
אריאבהטה (Āryabhaṭa‏ 476-550 לספירת הנוצרים) היה הראשון בשורה של מתמטיקאים-אסטרונומים מהתקופה הקלאסית של המתמטיקה והאסטרונומיה של הודו. הוא נחשב לאבי השיטה העשרונית, שהיא השיטה המקובלת בעולם כיום לכתיבת מספרים. חי בממלכת גופטה והיה אחד מכמה מדענים סנסקריטים שפעלו בגופטה. כתב את עבודתו הגדולה, ה"אריאבהטיה" (Aryabhatiya), בגיל 23.
בין השאר נמצאים בחיבורו:
אלגוריתם להוצאת שורש ריבועי.
אלגוריתם להוצאת שורש שלישי.
הנוסחה לסכום חישוב איברי סדרה חשבונית סופית, בהתאם למספר האיברים שמחשבים, לנקודת הפתיחה של הסדרה ולהפרש של המספרים זה מזה. כמו כן ידע לחשב את מספר איברי הסדרה אם ידוע סכום הסדרה והאיבר הראשון. לנוסחה זו יכול היה להגיע רק בעזרת פתרון משוואה ממעלה שנייה.
ידע שסכום המספרים הריבועיים מ-1 עד n בריבוע שווה ל- {\tfrac {n(n+1)(2n+1)}{6}}.
משפט ניקומאכוס.
הכיר את "שיטת ההפיכה". דוגמה לשימושו בשיטה יש בבעיה הבאה:
עלמה יפת תואר ובעלת עיניים נוצצות, הגידי נא לי, הואיל ואת בקיאה בשיטת ההפיכה, מהו המספר שאם נכפילו ב-3 ונגדילו בשלושת רבעי המכפלה, נחלק בשבע, נחסר שליש מן המנה, נכפיל את ההפרש בעצמו, נחסר 52, נוציא את שורש הריבוע, נוסיף 8 ונחלק ב-10 נקבל את המספר 2?
אל הפתרון הגיע מהסוף אל ההתחלה, מהמספר שתיים, דרך ביצוע הפעולות ההפוכות לאלו המתוארות ועד שהגיע לתשובה הנכונה: 28.
ערך פאי מדויק ביותר ביחס לזמנו. כך הוא כותב: "חבר ארבע למאה אחת, הכפל בשמונה, והוסף שוב ששים ושניים אלף; התוצאה היא ערכו בקירוב של π כאשר אורך הקוטר הוא 20,000." בהצגה מתמטית:  \ {\frac {8\cdot (4+100)+62,000}{20,000}}={\frac {62,832}{20,000}}=3.1416\approx \pi , דיוק של אלפית.
שימוש ביחידת מידה שווה למדידת הקשת, הרדיוס והמיתר. רעיון הרדיאן. הוא מצא שהמידה המתאימה לקשת שאורכה שווה לזה של רדיוס הוא 3,438 דקות (שישימיות מעלות), או 51 מעלות בקירוב.
חישוב אורכו של חצי מיתר (ז'יווה בלשונו). חישוב זה שימושי עבור יצירת משולש ישר-זווית בתוך המעגל, המשמש להגדרת הגדלים הטריגונומטריים.
הכרת דמיון המשולשים.
משפט פיתגורס.
הנוסחה לאורך צלע משולש משוכלל. על פי אריאבהטה, "המיתר של החלק השישי של מעגל שווה לרדיוס". [מיתר] של שישים מעלות הוא למעשה צלע של משושה משוכלל, ולפיכך כוונתו היא שצלע משושה משוכלל שווה לרדיוס המעגל החוסם את אותו משושה.
על אף הישגיו המרשימים, במדידות הנפח על ידיו נפלו טעויות רבות.
הספר "אריאבהטה" היה ספר אסטרונומיה, ולמתמטיקה הוקדש רק פרק אחד מתוכו, אך פרק זה זכור יותר מכל.
באסטרונומיה הצליח לחשב את היקף כדור הארץ ואת אורך השנה, במובן זמן הקפת כדור הארץ את השמש, בדיוק של 12 דקות ו-30 שניות (דיוק מרשים בהתחשב בכך שמשכה של השנה לערך 365 ימים ו-6 שעות).
לקריאה נוספת

שמעון דגון, תולדות המתמטיקה הקדומה, הוצאת דביר, תשס"ז, עמ' 162 וכן 169 (על שיטת ההפיכה)
בנו ארבל, קיצור תולדות המתמטיקה, מכון מופ"ת, 2005, עמ' 171–177
פלטיאל דייקן

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  12 במאי 1885 וילייקה, בלארוס 
 פטירה:  12 בפברואר 1969 (בגיל 83) פתח תקווה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת אודסה 
 תקופת כהונה:  ? – 12 בפברואר 1969 
 תקופת הפעילות:  ? – 12 בפברואר 1969 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1957) 
 
פלטיאל דייקן (נולד: פייטל דיקשטיין; כ"ז באייר תרמ"ה, 12 במאי 1885 - כ"ד בשבט תשכ"ט, 12 בפברואר 1969), חוקר משפט עברי וחתן פרס ישראל למדעי המשפט.
ביוגרפיה

דייקן נולד בווילייקה שבליטא, צאצא לנצי"ב מוולוז'ין, מצד אביו, יהודה.  בהיותו בן שש עברה משפחתו להתגורר בפאודוסיה שבחצי האי קרים, בה הוא סיים בהצטיינות את הגימנסיה ממשלתית ולאחריהם התקבל ללימודי משפטים באוניברסיטת אודסה. בשנת 1910 סיים דייקן את לימודיו האקדמיים בהצטיינות על עבודתו המדעית בחקר משפט רומי. עד שנת 1917 הוא הועסק כעוזר משפטי לעורך דין פרטי בפטרבורג וביסס עצמו כעורך דין עצמאי המתמחה במשפט עברי.
בשנת 1913 ייסד דייקן, במשותף עם הנרי סליוזברג, את החוג לחקר תולדות המשפט העברי במסגרת החברה להיסטוריה ואתנוגרפיה יהודית שהונהג על ידי שמעון דובנוב. לאורך שנות עבודתו באימפריה הרוסית התמחה דייקן בפנים שונים של המשפט העברי ובין מאמריו נכללו מחקרים הדנים בנושאים החל בדיני ממונות ועגינות ועד למשפט מוות, מהם כ-60 פורסמו באנצקלופדיה הרוסית-יהודית. כמו כן הוא היה חבר באגודת "מפיצי השכלה" ובאגודת חובבי שפת עבר ובשנות מלחמת העולם הראשונה פעל בחברת "יקופו" לעזרת פליטים ומגורשים יהודים.
חברת "המשפט העברי" שפעלה במוסקבה הזמינה את דייקן לפעול במסגרתה בשנת 1918. כעבור כשנה נאלצה החברה לעזוב את העיר ודייקן ייסד את מקום מושבה החדש בקייב. לאחר מכן הוא נאלץ, עקב אי יציבות פוליטית באזור, להעביר את מקום מושבו ואת פעילות החברה אל אודסה ולבסוף שב לתאודוסיה שבקרים. עם חזרתו לתאודוסיה הוא החל לפעול במסגרת ההסתדרות הציונית המקומית והקים את רשת הקואופרטיב "אחווה".
בשנת 1921 עלה דייקן עם אשתו, לובה, ובנם לארץ ישראל (בקיץ שנת 1949 עיברת את שם משפחתו לדייקן ). מיד עם עלייתו הוא הצטרף לסניף "המשפט העברי" בירושלים ובשנת 1924 הקים את סניף החברה בתל אביב וכיהן כמזכירו. באותה עת, בין השנים 1922–1938, כיהן דייקן גם כמזכיר בית משפט השלום העברי העליון ונטל חלק פעיל בעיצוב סדרי המשפט. נוסף על כך הוא פעל בוועד אגודת עורכי הדין בתל אביב ומשנת 1943 ערך את ביטאון האגודה "הפרקליט". בשנת 1946 הוא החל גם לערוך את קובצי "המשפט" שאיגדו את פסקי הדין העברי של בתי המשפט המחוזיים.
פעילותו המשפטית הובילה לעיסוקים ציבוריים רחבי היקף, בהיותו סגן יו"ר בית משפט השלום העברי העליון, חבר בית הדין לערעורים שליד הסתדרות עורכי הדין היהודים, היועץ המשפטי לאגודת הסופרים, חבר בית הדין של אגודת הסופרים, חבר המועצה המשפטית שליד הוועד הלאומי (לקראת קום המדינה הוא נבחר לעמוד בראש ועדת המשנה למונחים משפטיים עבריים) ותפקידים נוספים.
דייקן לקח בשנת 1935 חלק פעיל בהקמת בית הספר הגבוה למשפט וכלכלה שהיווה את הבסיס לייסוד אוניברסיטת תל אביב. משנת 1948 הוא כיהן כדיקן הפקולטה למשפטים ובשנת 1957 נבחר דייקן ליו"ר הנשיאות האקדמאית של אוניברסיטת תל אביב. בשנת 1958 הוא מונה לרקטור האוניברסיטה ובשנת 1959 קודם לדרג פרופסור מן המניין. משנת 1950 ועד פרישתו לגמלאות הרצה דייקן גם בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
עבור עבודתו זכה דייקן בפרסים ובאותות כבוד וביניהם פרס צייטלין על מחקרו בנושא העגינות ותואר עמית כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים על קיום ההשכלה המשפטית בישראל. בשנת 1957 זכה בפרס ישראל למדעי המשפט בגין "עבודתו החלוצית, המדעית והארגונית, למען הפעלת המשפט העברי כגורם חי ומכריע במערכת החברה והמשפט, על עבודתו הספרותית והמחקרית הענפה, בה תרם תרומה נכבדה ביותר לקידום ההשכלה המשפטית בארץ ולעיצוב המחשבה והמציאות המשפטית במדינת ישראל".
דייקן נפטר בשנת 1969 בפתח תקווה.
פרסומיו

המשפט העברי (סדרת כרכים בין תרפ"ו - תרצ"ז, במשותף עם מרדכי אליאש)
משפט ומדינה בישראל, תרצ"ו
המצב המשפטי של האשה בישראל, תש"י
הפרקליט 5 (1948), 67–70 'לזכר אברהם חיים פריימאן'.
דיני עונשין: בישראל ובעמים, בעבר ובהווה, תשי"ד
דיני נישואין וגירושין: לאור חוקי מדינת ישראל תש"י-תשט"ו, ולאור פסקי הדין של בתי הדין הרבניים והאזרחיים, תשט"ז
תולדות משפט השלום העברי: מגמותיו, פעולותיו והישגיו, תשכ"ד
בעיות בדיון האזרחי, תשכ"ו
רשימת המאמרים של פלטיאל דייקן באתר רמב"י
לקריאה נוספת

'דיקשטַין, פלטיאל', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 163–164. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  ע"פ תדהר
↑  תמוז תש"י, ע"פ דוד תדהר (עורך), "שינו שמותיהם:", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 2062
↑  מת פרופ' פ. דייקן, מעריב, 14 בפברואר 1969
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310200705171  GND: 1106566319  ISNI: 0000 0000 6692 0652  LCCN: nr91004657  NTA: 30228236X  SUDOC: 254714749  VIAF: 4783828   WorldCat (עם VIAF): 4783828
דניאל דורון

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1929 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  28 בפברואר 2022 (בגיל 93 בערך) ישראל תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
דניאל דורון (1929 - 28 בפברואר 2022) היה כלכלן ישראלי. היה מעורב בהקמת מפלגת שינוי והקים וניהל את "המרכז הישראלי לקידום חברתי וכלכלי". הוא הרבה לכתוב מאמרים בזכות השוק החופשי בעיתונאות הישראלית והאמריקנית, ובמיוחד בג'רוזלם פוסט והוא סייע רבות לקידום של מספר רפורמות מבניות במשק הישראלי. הוא פרסם ספר בשם "תמול וכישלון" שיצא לאור ב־2022 בהוצאת ידיעות ספרים.
ביוגרפיה

דורון נולד בשם דניאל הלפרין וגדל בתל אביב, הוא נין של זרח ברנט. כשהיה בן 14 נפטרה אמו, וכשסיים את לימודיו בבית הספר הדתי "מוריה", נשלח אל קרובי משפחה בארצות הברית ושם החל ללמוד רפואה. ב-1948 התגייס בארצות הברית להגנה ונשלח לישראל באוניה "מארין קארפ". האוניה עגנה בביירות שבלבנון אחרי הקמת המדינה, והנוסעים הישראלים, ביניהם דורון, הועברו למעצר בבעלבכ. כששוחרר הגיע לישראל, ושירת במלחמת העצמאות במודיעין של חיל האוויר. אחר כך למד סוציולוגיה וכלכלה באוניברסיטה העברית, במחזור הראשון של החוג לכלכלה שבו לימד הכלכלן דן פטינקין.
בשנות ה-50 היה מעוזריו של טדי קולק במשרד ראש הממשלה ושימש מטעמו כעוזר יו"ר ועדת חגיגות העשור למדינת ישראל. שימש גם כיועץ מיוחד מטעם משרד ראש הממשלה לשגרירות האמריקנית בתל אביב, לניהול קרן שהוקדשה לכארבעים מיזמים תרבותיים וחינוכיים. בנוסף שימש כמבקר ספרותי בעיתון "הארץ" ותרגם עם אברהם יבין את "דיוקן האמן כאיש צעיר" של ג'יימס ג'ויס, ואחר כך את "התפסן בשדה השיפון" של סלינג'ר.
בשנות ה-60 המשיך את לימודיו באוניברסיטת שיקגו, ואחר כך שימש כחוקר אורח באוניברסיטת קולומביה. דורון נשאר להתגורר בארצות הברית עד תחילת שנות ה-80.
לאחר שאשתו קנתה מספר ציורים של הצייר הצפתי שלום מושקוביץ', הוא הפך לסוכן ונציג של הצייר וארגן עבורו תערוכות בישראל ובניו יורק. ב-1965 ביים בארצות הברית סרט תעודה על אודותיו. בשנות ה-70 היה פעיל במפלגת שינוי ועזר להקים את כוח המשימה לענייני ישראל-גולה של הוועד היהודי אמריקני. הוא שימש גם כמגייס תרומות עבור מפלגת שינוי בארצות הברית.
בשנת 1984, לאחר שחזר לגור בישראל ייסד את "המרכז הישראלי לקידום חברתי וכלכלי" (ICSEP), מלכ"ר, השואף להנחיל את עקרונות השוק החופשי בישראל. המרכז התבסס על הגותו של הכלכלן האמריקאי מילטון פרידמן והביע התנגדות לסוציאליזם ומדינת הרווחה. ופעל למען הפרטה והסחרה של שירותים ציבוריים בישראל. בשנת 1991 עורר המרכז סערה ציבורית לאחר ששילם עבור נסיעתם של תשעה חברי כנסת לביקור בלונדון.
בשנים 1996–2021 שימש כיועץ בהתנדבות לראש הממשלה בנימין נתניהו וקידם שורה של רפורמות לקידום התחרותיות של המשק הישראלי.
דורון הוא ממייסדי כנס הרצליה. בשנת 2007 העניקה לו האגודה לזכות הציבור לדעת את הפרס לתקשורת כלכלית איכותית.
דורון נפטר ב-28 בפברואר 2022 בגיל 93. נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
ספרים שתרגם לעברית

ג'יי די סלינג'ר, התפסן בשדה השיפון (מאנגלית: דניאל דורון ואברהם יבין), עם עובד 1975
ג'יימס ג'ויס, דיוקן האמן כאיש צעיר (מאנגלית: אברהם יבין ודניאל דורון), עם עובד 1955
הערות שוליים

↑  המדור, חדשות, 2 באוגוסט 1991
↑  שבויים בלבנון: סיפורה של ה"מארין קארפ" בבלוג של הספרייה הלאומי, כולל קטעי וידאו מראיון עם דניאל דורון
1 2  עינת ברקוביץ, מי זה בכלל דניאל דורון, חדשות, 26 באפריל 1991
↑  יועץ ישראלי, הארץ, 8 בדצמבר 1957
↑  המענק האמריקאי למוסדות בישראל, הארץ, 27 בדצמבר 1957
↑  צבי גלילי, שולם דער זייגערמאכער לא רוצה לנסוע לאמריקה, מעריב, 22 במרץ 1961
↑  נציגו של הצייר מצפת, מעריב, 18 באפריל 1977
↑  ד"ש ושלומציון נרשמו בארה"ב כסוכנים זרים לשם איסוף תרומות, דבר, 19 באפריל 1977
↑  שלמה פרנקל, תקציב למובטלים ומוס שוקולד, חדשות, 18 בספטמבר 1984
↑  הבטיחו טלטלה, באתר גלובס, 16 במאי 1999
↑  מוטי בסוק, בכירי המשק חגגו את יום הולדתו ה-80 של הכלכלן דניאל דורון, באתר הארץ, 19 בדצמבר 2009
↑  מתנה לדורון, באתר הארץ, 14 בינואר 2007
↑   עופר אדרת, בגיל 92 מת הכלכלן שהאשים את בן גוריון ביוקר המחיה, באתר הארץ, 24 במרץ 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308662605171  BnF: cb16544256t (data)  ISNI: 0000 0001 2078 5368  LCCN: no2011098731  NTA: 264107551  VIAF: 171843242   WorldCat (עם VIAF): 171843242
גלעד מלצר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 בדצמבר 1964 (בן 60) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מעסיק:  הארץ 
 
גלעד מלצר (נולד ב-16 בדצמבר 1964) הוא במאי, תסריטאי, מבקר אמנות וספרים, אוצר תערוכות, חוקר ובעבר שימש כמנהל מוזיאון אגם בראשון לציון. חבר באקדמיה לשוויון, ארגון הפועל למען דמוקרטיזציה של המרחב האקדמי בישראל.
ביוגרפיה

גלעד, בנם הבכור של נילי גבעול ויהודה מלצר, נולד וגדל בתל אביב. אחרי שרות בגרעין נח"ל בקיבוץ גונן עבר בשנת 1986 לניו יורק. שם למד קולנוע ב-School of Visual Arts. אחרי קבלת התואר ב-1990, המשיך ללמוד בימוי תיאטרון ומחזאות ב-Playwrights Horizon (אנ') שם גם ביים מספר הצגות, ובכלל זה ערב קברט של מחזות קצרים מאת חנוך לוין, אותם תרגם לאנגלית. בשנים 1998-1994 למד מלצר במחלקה ל-Performance Studies באוניברסיטת ניו יורק, שם השלים תואר שני והחל את לימודי הדוקטורט. מניו יורק כתב מאמרים וביקורות לכתב העת "סטודיו".
כתיבה

בשנת 1999 מלצר חזר לישראל, ומאז הוא מתגורר בתל אביב. הוא התקבל ללמד במדרשה לאמנות, במכללה האקדמית בית ברל, ובשנת 2002 מונה לראש תחום הלימודים העיוניים, תפקיד אותו מילא עד שנת 2010. בשנת 2001 מונה מלצר לעורך ראשי של כתב העת "המדרשה". הוא כותב את ההקדמה לכל גיליון, ואף פרסם שם כמה מאמרים וראיונות. בשנים 2006-1999 היה מלצר מבקר האמנות של "ידיעות אחרונות". בעיתון זה, במוספים "7 ימים" ו"7 לילות" הוא פרסם מאות ביקורות, ומספר מאמרים וראיונות. רבות מן התערוכות שהוא אצר לוו בקטלוגים אשר בהם פרסם מאמרים. מאז חודש נובמבר, 2019 מלצר הוא מבקר האמנות של "הארץ" במהלך השבוע.
קולנוע וטלוויזיה

ב-1995 היה עוזר של הבמאי תיאו אנגלופולוס בסרטו "המבט של אודיסאוס" [דרוש מקור]ב-2006 היה הבמאי, תסריטאי (ביחד עם גידי אביבי) ומפיק (ביחד עם אביבי, ו"למה הפקות") של הסרט התיעודי "האחיות כהנא" אשר שודר ב-Yes דוקו. מלצר היה יועץ תסריט בסרט "חייב לזוז" על להקת "הפליטים". ב-2010 היה תסריטאי בסדרה "לונדון פינת בן יהודה". משנת 2013 הוא משמש כלקטור בפסטיבלי קולנוע. קרוב לעשור היה התסריטאי הראשי של "חדשות הספורט", ערוץ 5.
אוצרות

בשנת 2006 מלצר החל לאצור תערוכות אמנות. הראשונה שאצר, "אפרופו העלמות" הוצגה במוזיאון פתח תקווה לאמנות. לכבוד 100 שנה לציור המופת של פיקאסו, "העלמות מאביניון". שלוש עשרה אמניות ישראליות הוזמנו להגיב לציור. ב-2007 הוא אצר בחלל של בצלאל ברחוב סלמה בתל אביב את התערוכה "שטוח" שבחנה את השפעות המינימליזם והפוסט-מינימליזם באמנות הישראלית. ב-2008 אצר תערוכת יחיד קטנה לאניסה אשקר, וב-2009 תערוכה לצלמת יעל קפלן. בשנת 2010 התערוכה שאצר "חיות רעות" נבחרה לפתוח את הגלריה הקולקטיבית בנימין. בסוף אותה שנה גם אצר תערוכה נושאית מקיפה, "על פי מקורות זרים" במרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית. בשנת 2013 מלצר אצר בגלריה האוניברסיטאית בתל אביב את התערוכה "פאסיב, אגרסיב, אקפרסיב" שהתמקדה בציור אקספרסיבי ישראלי משנות ה-2000. באותה שנה הוא אצר ב"חללית" בתל אביב את התערוכה "פרס היצירה הציוניות" שבחנה אופציות ביקורתיות כלפי הפרס הרשמי. החל משנת 2014 היה המנהל של מוזיאון אגם לאמנות בראשון לציון, שנפתח בשנת 2018. ביחד עם רחל שליטא, מלצר הקים במכון מופ"ת בתל אביב את מסלול ההתמחות "תרבות ואוריינות חזותית". הוא לימד גם בקאמרה אובסקורה, מכללת אמונה בירושלים, אוניברסיטת תל אביב, ואוניברסיטת ניו יורק.
החל מסתיו 2019, מלצר הוא יו"ר ועדת אמנות פלסטית של סל תרבות ארצי. בנוסף, הוא חבר דירקטוריון פרס לנדאו למדעים ואמנויות.
חיים אישיים

גלעד מלצר אב לשני בנים, מתגורר בתל אביב. הוא נכדו של המשורר, העורך והמתרגם שמשון מלצר. אביו יהודה מלצר ואחיו עילאי הם הבעלים והמו"לים של בית ההוצאה ספרי עליית הגג. אחותו נתלי מלצר היא מתרגמת[דרוש מקור]. אחיו עירא גבעול הוא נגן צ'לו. אחיו מתן גבעול היה כנר (1982-2011).
הערות שוליים

↑  נעמה ריבה, שני ליטמן, 16 שנה נדרשו לבנות את מוזיאון יעקב אגם בראשל״צ. מדוע הוא עדיין לא נפתח?, באתר הארץ, 6 באפריל 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307542705171  GND: 1235251667  ISNI: 0000 0000 6816 0925  LCCN: no2009076453  SUDOC: 255604645  VIAF: 88518406   WorldCat (עם VIAF): 88518406
אמנון כרמי

אמנון כרמי (נולד ב-28 בדצמבר 1931) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת חיפה, בעבר כיהן כנשיא הארגון העולמי למשפט רפואי (2010-1991) וכשופט.
ביוגרפיה

אמנון כרמי נולד בברלין, בנם של יהודה כרמי וחוה כרמי, נכד לד"ר מקס אופנהיימר, מראשוני הציונים בגרמניה, ונצר לשושלת רבנים (סבא רבא שלו, הרב אהרן הכהן, היה רבה הראשי של יהדות שלזיה במאה השבע עשרה)[דרוש מקור]. יהודה כרמי היה מפקד בהגנה ולאחר פטירתו ב-1959 החליטה עיריית חיפה לקרוא את שם הרחוב שבו הוא התגורר על שמו: סמטת יהודה. חוה כרמי הייתה עיתונאית וסופרת ילדים. המשפחה עלתה ארצה בשנת 1933, והשתקעה בחיפה.
כרמי סיים לימודיו בבית הספר הריאלי, ובפרוץ מלחמת העצמאות התגייס לצה"ל. לחיל הקשר, ובשלב מתקדם עבר לשירות המשפטי. לאחר שחרורו הוא למד משפטים באוניברסיטה העברית. כסטודנט כרמי ייסד וערך את "אשכול", עיתון ארצי של הסטודנטים בישראל, ואת "דפים לסטודנט", ביטאון הסתדרות הסטודנטים של האוניברסיטה העברית בירושלים. בסיום לימודיו שב לחיפה והחל לעסוק בעריכת דין. בשנת 1955 הוא נשא לאישה את חנה לבית ברוידא; לבני הזוג שלוש בנות ובן.
תחביבו העיקרי מאז נערותו היה הספורט, הוא הקדיש זמן רב לאימונים בענף הסיף, וכאלוף הארץ ייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות בישראל ומחוצה לה.
 מכהן כנשיא כבוד לכל החיים של איגוד הסיוף בישראל. בשנת 2016 פרופסור אמנון כרמי זכה בפרס שרת הספורט על מפעל חיים.
בשנת 1965 הוא מונה כשופט שלום (אז-השופט הצעיר במדינה), בצפת. לאחר ארבע שנים הוא עבר לכהן כשופט שלום ראשי בעיר עכו, ומשנת 1974 עד 1992 כיהן בבית המשפט המחוזי בחיפה. במסגרת שירות המילואים הוא תפקד כשופט בבית הדין הצבאי לערעורים בדרגת אלוף-משנה. משך שנים רבות (עד לשחרורו משירות המילואים בגיל שבעים) הוא היה מופקד על מערך ההשתלמויות של השופטים בצה"ל.