צרפת בימי הביניים
היסטוריה פוליטית > פיליפ השלישי ופיליפ הרביעי (1270–1314)

לאחר שלואי התשיעי מת ממגפת הדבר במסע צלב בתוניסיה בשנת 1270, בנו פיליפ השלישי (1270–1285) ונכדו פיליפ הרביעי (1285–1314) הלכו בעקבותיו. פיליפ השלישי כונה "הנועז" על בסיס יכולותיו בלחימה וברכיבה על סוס, ולא בגלל אופיו או יכולות השלטונות שלו. פיליפ השלישי השתתף במסע צלב אסוני נוסף: מסע הצלב האראגוני, שעלה לו בחייו ב-1285.
פיליפ השלישי המשיך בהרחבה המתמדת של התחום המלכותי. הוא ירש את טולוז ב-1271 מדודו והשיא לבנו את היורשת של שמפאן ונווארה.
לאחר עלייתו על כס המלכות, פיליפ השלישי חש חובה להמשיך בדיפלומטיה האיתנה לכאורה של אביו למרות שהנסיבות השתנו. בשנת 1282, שלטונו הרע של שארל מאנז'ו בסיציליה אילץ את אוכלוסיית האי למרוד לטובת פדרו השלישי, מלך אראגון. מכיוון שהאפיפיור מרטינוס הרביעי היה בן ברית קרוב של פיליפ, הוא מיד נידה את פדרו והציע את כסאו לאחד מבניו של המלך הצרפתי. מכיוון שפיליפ היריד כבר היה אמור לרשת את נווארה, כל המרקיזות הספרדית נראתה בשלה לכיבוש מחדש על ידי צרפת. עם זאת, ניסיון מסע הצלב של פיליפ השלישי נגד אראגון, פרשה פוליטית בוטה, הסתיים באסון כאשר מגפה פגעה בצבאו, שהובס אז על ידי כוחות אראגון בקול דה פאניסאר. המלך המושפל מת זמן קצר לאחר מכן בפרפיניאן, ואחריו מתו שארל מאנז'ו ומרטינוס הרביעי.
מבין השליטים הקפטינגים המאוחרים יותר, פיליפ הרביעי היה הגדול ביותר, והביא את הכוח המלכותי לרמה החזקה ביותר שהגיעה בימי הביניים, אך הרחיק הרבה מאוד אנשים ובדרך כלל השאיר את צרפת מותשת. ככזה, בניו נאלצו ללכת בדרך מאופקת יותר מבלי לנטוש את שאיפות אביהם. פיליפ הרביעי התעלם לרוב מהים התיכון ובמקום זאת מיקד את מאמצי מדיניות החוץ שלו בגבולות הצפוניים של צרפת. חלק מזה נעשה על חשבון קיסרי האימפריה הרומית הקדושה, אך הפעולות התוקפניות ביותר של המלך היו נגד אנגליה. מחלוקות על אקוויטניה היו סלע מחלוקת במשך שנים ולבסוף ב-1294 פרצה מלחמה. הצבאות הצרפתיים חדרו עמוק לתוך גסקוניה, מה שהוביל לאיחוד כוחות של אדוארד הראשון, מלך אנגליה עם פלנדריה ובעלות ברית אחרות בגבולות הצפוניים של צרפת. כוחות בעלות הברית הוכו היטב בשנת 1297 על ידי צבא צרפתי בראשות רובר מארטואה והוסכם על הפסקת אש, שהובילה לשימור הסטטוס קוו אנטה בלום. כחלק מהסדר השלום, אדוארד התחתן עם אחותו של פיליפ ובנם ובתם של שני המלכים היו אמורים להינשא.
פלנדריה נותרה מרדנית בעקשנות וחסרת כפיפות. למרות שהרוזן שלהם נכלא על ידי פיליפ, זה לא מנע מהבורגרים הפלמיים להתקומם נגד כוחות צרפתים המוצבים שם, ולהנחיל להם תבוסה מרעישה בקרב קורטריי ב-1302. אולם בסופו של דבר, המלך החל במתקפה חדשה לתוך פלנדריה ולבסוף סוכם על שלום ב-1305, אשר עם זאת עדיין לא הצליח להרגיע את תושבי העיר הפלמים.
בנוסף, פיליפ הרביעי הרחיב את סמכות השיפוט המלכותית בהסכם לשטחים הכנסייתיים של ויבר, קאור, מנדה ולה פוי. עם כל זה, המלך יכול כעת לתבוע את השלטון כמעט בכל מקום בצרפת, אך עדיין הייתה עבודה רבה לפניו והשליטים הצרפתיים לעת עתה המשיכו להסתדר ללא ברטאן, בורגונדי ושטחים פחותים רבים למרות שהם חוקקו חקיקה לכל התחום. השלטון הממשלתי בצרפת בתקופה זו נעשה ביורוקרטי ומתוחכם יותר יחד עם התרחבות מתמדת של כוח המלוכה. למרות זאת, אין להתייחס למלכים הקפטינגים כרודנים שרירותיים שכן המנהג והמסורת הפיאודלית עדיין פעלו עליהם כמעצורים.
אם המדיניות של פיליפ עוררה עוינות ותלונות, זה היה בגלל שהם לא העדיפו שום מעמד במיוחד. מדיניות המלך כלפי הערים נותרה מסורתית למדי, אך זה לא היה המקרה של הכנסייה. כשרצה להטיל מס על אנשי דת צרפתים כדי לממן מסעות צבאיים, הוא נתקל בהתנגדותו של האפיפיור בוניפקיוס השמיני. האפיפיור קיבל מספר תלונות מאנשי דת צרפתים ואנגלים על היטלי המיסים, ולכן הוציא את הבולה Clericis lacios בשנת 1296 בהכרזה כי לשם כך נחוצה הסכמת האפיפיור. אולם פיליפ התרגז והוציא טיעונים קולניים להגנה על מעשיו, והותיר את הכמורה חלוקה בעניין. בסופו של דבר חזר בו האפיפיור מהתנגדותו.
בשנת 1301 פרצו צרות חדשות כאשר הבישוף מפמייר הואשם על ידי המלך בכפירה ובגידה, מה שהוביל למחאה נוספת של בוניפקיוס השמיני על כך שלא ניתן להחרים את רכוש הכנסייה ללא רשותה של רומא וכל השליטים הנוצרים כפופים לסמכות האפיפיור. האפיפיור זימן את הכמורה הצרפתית לוותיקן כדי לדון ברפורמה בממלכה. שוב נותרו הכממרים הבכירים חלוקים בין נאמנות לארצם לנאמנות לכנסייה. אלה שלקחו את הצד של פיליפ נפגשו באספה גדולה בפריז יחד עם חלקים אחרים בחברה הצרפתית שביקרו את האפיפיור, שהגיב בנידוי המלך וכל הכמורה שתמכו בו. בשנה שלאחר מכן, פיליפ השיב לו בנקמה. כמרים בכירים נאמנים לכתר יצרו תוכנית להבאת בוניפקיוס למשפט, והאפיפיור נעצר סופית באנאגני באותו ספטמבר. הוא הוכה על ידי הסוהרים שלו ואוים בהוצאה להורג אם לא יתפטר מהאפיפיורות, אך הוא סירב. האפיפיור בן ה-68 שוחרר מהשבי לאחר מספר ימים בלבד ומת מספר שבועות לאחר מכן.
פיליפ הבטיח שלעולם לא יהיו לו בעיות עם הכנסייה על ידי קידומו של רמון ברטראן דה גוט, הארכיבישוף של בורדו, בתור האפיפיור הבא. מועצת האפיפיור חולקה באופן שווה בין קרדינלים צרפתים ואיטלקיים, אך האחרונים הסכימו ודה גוט הפך לאפיפיור קלמנס החמישי. לפיכך, פיליפ התקין בהצלחה בובה צרפתית צייתנית באפיפיורות שהועברה לאביניון.
רפורמות מנהליות נוספות נעשו על ידי פיליפ הרביעי, שנקרא גם פיליפ היפה (שלט 1285–1314). מלך זה חתם על ברית אולד, והקים את הפרלמנט של פריז.
אחד הפרקים המוזרים יותר בתקופת שלטונו של פיליפ היה מעורבותו בהשמדת האבירים הטמפלרים. הטמפלרים נוסדו במהלך מסעי הצלב יותר ממאה שנה קודם לכן, אך כעת היו מורכבים מזקנים שיוקרתם פחתה מאוד לאחר נפילת ארץ הקודש ולא נראה עוד שהם משרתים שום מטרה מועילה ששווה את הפריבילגיות שלהם. מכיוון שלא הצליח למצוא ראיות מתאימות למעשי פשיעה של הטמפלרים כדי להצדיק את סילוק הצו, נאלץ פיליפ לפנות לפגישה המונית בטור בשנת 1308 כדי לגייס תמיכה. לבסוף בשנת 1312, קלמנס החמישי, למרות חששותיו, הוציא בולה אפיפיורית שהורתה על פירוקם. רכושם של הטמפלרים נמסר לידי האבירים ההוספיטלרים ושאר חבריהם נכלאו או הוצאו להורג בשל כפירה.