stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסע צבא צרפת החופשית בפזאן
הערות שוליים

↑  קולונל ה. פ. קנינגהם כיבוש ארץ פצן מערכות, גיליון 24 - 25, פברואר 1945, עמ' 48
↑  קולונל ה. פ. קנינגהם כיבוש ארץ פצן מערכות, גיליון 24 - 25, פברואר 1945, עמ' 48
↑  קולונל ה. פ. קנינגהם כיבוש ארץ פצן מערכות, גיליון 24 - 25, פברואר 1945, עמ' 48
↑  קולונל ה. פ. קנינגהם כיבוש ארץ פצן מערכות, גיליון 24 - 25, פברואר 1945, עמ' 48
↑  E. Bauer, World War II, Orbis, london, 1985, pp. 221
↑  E. Bauer, World War II, Orbis, london, 1985, pp. 221
↑  שארל דה גול, "מאבק לחירות", כרך שני "אחדות במערכה", הוצאת עם הספר, תשי"ח - עמ' 68
↑  קולונל ה. פ. קנינגהם כיבוש ארץ פצן מערכות, גיליון 24 - 25, פברואר 1945, עמ' 48
↑  שארל דה גול, "מאבק לחירות", כרך שני "אחדות במערכה", הוצאת עם הספר, תשי"ח - עמ' 68
↑  קולונל ה. פ. קנינגהם כיבוש ארץ פצן מערכות, גיליון 24 - 25, פברואר 1945, עמ' 48
↑  קולונל ה. פ. קנינגהם כיבוש ארץ פצן מערכות, גיליון 24 - 25, פברואר 1945, עמ' 48
↑  קולונל ה. פ. קנינגהם כיבוש ארץ פצן מערכות, גיליון 24 - 25, פברואר 1945, עמ' 48
↑  שארל דה גול, "מאבק לחירות", כרך שני "אחדות במערכה", הוצאת עם הספר, תשי"ח - עמ' 68
מפת אזור צ'אד ולוב בשנת 1941. בסיסיו העיקריים של לקלרק היו בפור לאמי ובלארגו. אל-כופרה נכבשה בינואר 1941, והוחזקה בידי כוח קטן של צבא צרפת החופשית וקבוצת המדבר ארוכת הטווח של הצבא הבריטי. בפברואר 1942 פשט לקלרק על מורזוק, ושב לעמדותיו. פשיטות אלו היו לעומק של מאות קילומטרים מאחורי קווי האויב
לאחר כיבוש העמדות העיקריות באזור פזאן, חברו אנשי לקלרק לצבא הבריטי במיזדה וצפונה לטריפולי ובמזרח בהון-סוקנא. במערב, בגבול תוניסיה, תקפו חיילים צרפתיים, אנשי ז'ירו שהגיעו מאלג'יריה את העיר רדאמס, ולאחר שכשלו במתקפה, הגיעו לשם אנשי לקלרק וסייעו להם בכיבוש העיר.
בול דואר שהוציא השלטון הצרפתי בפזאן בשנת 1946 הבול מציג את מצודת סבהא, והוא יצא ב"טריטוריה הצבאית של פזאן ורדמאס" בצידי הבול הכיתוב- RF, הרפובליקה של צרפת
מצנח בלימה

מטוס סקייהוק של חיל האוויר הישראלי משתמש במצנח בלימה בנחיתה על מסלול, כתחליף לבלמים - כיוון שתוכנן לנחיתה עם כבל עצירה על נושאת מטוסים
מצנח בלימה
מעבורת החלל דיסקברי עושה שימוש במצנח בלימה בנחיתה בחזרה מהחלל
מצנח בלימה או מצנח עצירה הוא מצנח המשמש להאטה וייצוב כלי טיס  ומעבורות חלל בתהליך נחיתה והם מתוכננים כך שיוכלו להיפתח במהירות גבוהה בלי להיקרע.
אופן הפעולה

לאחר נגיעת הגלגלים במסלול הנחיתה, בלחיצת כפתור נפתח מצנח מאחורי כלי הטיס.
לאחר שכלי הטיס מאט, המצנח משתחרר מהמטוס ונופל על המסלול.
מקור מצנח הבלימה בתוכנית החלל האמריקאית

מיד לאחר המלחמה התחילה התוכנית האמריקאית לכיבוש החלל, ובמקביל לה גם התוכנית הרוסית.
ורנר פון בראון, מפתח הטיל הגרמני V-2, ומדענים גרמניים נוספים הגיעו לאחר המלחמה לארצות הברית וצורפו לתוכנית החלל. הם ידעו איך לתכנן טיל ולהטיסו לחלל אך לשם הנחתתו גייסו לשירותם את תיאו קנאקי, מומחה המצנחים שעבד בשירות הצבא הגרמני בשנות ה־30 וה־40. המצנחים שתכנן קנאקי היו מערכת של רצועות חזקות, ברוחב 50 מילימטר, שנלקחו מפס הייצור של יצרן כובעים. הרצועות סודרו במבנה של קורי עכביש, וכך יכלו לשחרר עודפי אוויר, כדי שהמצנח לא יקרע בתנאים הקשים של נחיתה מגובה רב, ושל מטען כבד. תא הנחיתה של החללית אפולו 11 שקל 5,000 קילוגרם, והוצנח על ידי שלושה מצנחים שחוברו אליו. בסך הכול בוצעו 32 הצנחות במסגרת תוכנית אפולו וכולן הסתיימו בשלום.
מצנחי הבלימה של מעבורות החלל כיום אינם שונים באופן מהותי מהמצנחים של תיאו קנאקי. גם הם מצנחי רצועות, ורוחב הרצועות הוא 50 מילימטר.
ראו גם

מצנח
הערות שוליים

↑  ספיישל לחיל האוויר הנורווגי: מטוס חמקן F-35 עם מצנח עצירה, יוני 2017
| תעופה • תעופה צבאית • תעופה אזרחית |
| --- | --- | --- |
| עקרונות | אווירודינמיקה • כוח עילוי • גרר • מספר מאך • זווית התקפה • הזדקרות • פרופיל אווירודינמי • עומס כנף • מערבולת • אפקט קואנדה • יחס גלישה • פינת ארון המתים | מטוס פעלולים ציור של כדור פורח מסוק |
| כלי טיס | מטוס • מסוק • כדור פורח • ספינת אוויר • דאון • המראה ונחיתה אנכית (VTOL) • המראה ונחיתה קצרה (STOL) | מטוס פעלולים ציור של כדור פורח מסוק |
| מבנה | כנף • כנפון קצה־כנף • מדף • מאזנות • ספוילר • מעצור אוויר • מוטת כנפיים • כונס אוויר • כני נסע • הגה גובה • הגה כיוון • תא הטייס • משטחי היגוי • קנארד | מטוס פעלולים ציור של כדור פורח מסוק |
| הנעה | מנוע בעירה פנימית • מנוע כוכבי (רדיאלי) • מדחף • מנוע סילון • היפוך דחף • מנוע מגח סילון • מנוע על-מגח סילוני • מנוע רקטי • חשמל | מטוס פעלולים ציור של כדור פורח מסוק |
| תופעות | גלגול הולנדי • צימוד אינרציאלי • בום על-קולי • התעבות סביב כלי טיס • אוסצילציה • ורטיגו • התקרחות | מטוס פעלולים ציור של כדור פורח מסוק |
| מערכות | מחווני טיסה • צינור פיטו • מכל דלק נתיק • מצנח בלימה • אוויוניקה • מערכת בקרת טיסה • חיווט תעופתי • קופסה שחורה | מטוס פעלולים ציור של כדור פורח מסוק |
| שלבי טיסה | הסעה ודחיפה • המראה • טיפוס • הנמכה • שיוט • נחיתה • אווירובטיקה • הקפה | מטוס פעלולים ציור של כדור פורח מסוק |
| מקצועות | צוות אוויר • טייס  • מהנדס טיסה • צוות קרקע • הנדסת אווירונאוטיקה | מטוס פעלולים ציור של כדור פורח מסוק |
מונחים בתעופה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7706648-0
מרי אן טלבוט

| --- | --- |

 לידה:  2 בפברואר 1778 אנגליה, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  4 בפברואר 1808 (בגיל 30) שרופשייר, הממלכה המאוחדת 
 
מרי אן טלבוט (1778- 1808) הידועה גם בשם ג'ון טיילור הייתה אישה אנגלייה, שעבדה במסווה כחייל ומלח בעת המהפכה הצרפתית.
ביוגרפיה

מרי אן טלבוט נולדה בלונדון. במהלך חייה, הכריזה טלבוט כי הייתה אחד מה-16 ילדיו הלא חוקיים של הלורד ויליאם טלבוט (אנ'), הברון של הנזול (אנ'). בגיל 4 מתה אמה בעת לידה, ומרי אן בילתה את ילדותה תחת חסותם של אפוטרופוסים שונים. מגיל 5 עד גיל 14 שהתה בפנימייה פרטית בצ'סטר. לאחר מכן, נלקחה לחסותו של אדם אשר כינתה אדון סוקר (Sucker או Shuker), שהיה אחראי על ירושתה מאחותה.
בשנת 1792 נעשתה טלבוט לפילגשו של קפטן אסקס בואן, אשר גייס אותה כנער שירותיו בשם "גון טיילור" להפלגה לסנטו דומינגו. הגדוד הרגלי ה-82 (אנ'), הופנה לשירות בפלנדריה נגד הצרפתים והיא שימשה כנער מתופף בקרב של ולנסיין (אנ'), שם נהרג קפטן בואן. בקרב היא נפצעה מדקירת חרב וטיפלה בעצמה בפצעיה. ממכתביו של בואן גילתה טלבוט כי אדון סוקר בזבז את מה שנשאר מירושתה ולכן היא החליטה להמשיך לעבוד כמלח ולהתחזות כגבר. היא ברחה, נמלטה דרך לוקסמבורג לחבל הריין הגרמני והפכה לנער סיפון (אנ') (Cabin boy, נער אשר תפקידו להראות לנוסעים את מקומם ולבצע מטלות עבור הקפטן) על ספינה צרפתית. כאשר הצי המלכותי הבריטי כבש את הספינה היא הועברה לברונסוויק שם שימשה כ"נער אבקה (אנ')"-נער אשר תפקידו להעביר אבקת שרפה לתותחנים.
במהלך קרב שאירע באחד ביוני 1794 נגד צי הים של אושנט (אנ') נפצעה טלבוט בפעם השנייה כאשר קלע אשכול כמעט כרת את רגלה. למרות זאת, לאחר זמן מה החליטה להצטרף שוב לצוות. טלבוט מעולם לא החלימה באופן מלא מפציעה זו. טלבוט נחטפה על ידי הצרפתים וישבה בשבי בדנקרק כ-18 חודשים. בשנת 1797 הצליחה טלבוט לחזור ללונדון. לאחר מכן הלכה טלבוט לעבוד כפקידה בספינה אמריקנית על מנת להגיע לארצות הברית, אך היא נאלצה לחזור ללונדון על מנת להימנע מתשומת לבו של האחיין של רב החובל שרצה להתחתן איתה.
בשנת 1797 נתפסה טלבוט על ידי אנשים שרצו לגייסה לצי, ומגדרה האמיתי נחשף. הפצע ברגלה טלבוט החמיר, אך היא המשיכה ללבוש בגדי גבר. טלבוט גם ביקרה אצל אדון סאקר שבישר לה שהירושה שלה אבדה. שלושה ימים לאחר מכן אדון סאקר חווה התקף לב ומת.
טלבוט המשיכה להתחפש לגבר באמצעות בגדי מלח, עבדה בעבודות בזויות ואף ניסתה את מזלה על הבמה בדרורי ליין, אך בסופו של דבר היא נעצרה ונלקחה לכלא דבט בניוגייט בשל התחזות. כאשר השתחררה היא הפכה לעובדת משק הבית של המו"ל רוברט ס. קירבי בביתו בכנסיית סנט פול, לונדון, ועבדה אצלו שלוש שנים עד שבריאותה הדרדרה. היא עברה לגור עם חבריה בשרופשיר ומתה כמה שבועות לאחר מכן בגיל 34, בתאריך 4 בפברואר 1808.
אמיתות סיפורה של טלבוט הוטל בספק, בגלל הסתירות שנמצאו בין תיעודיה לבין תיעודים היסטוריים אחרים. בין אלה, אין שום תיעוד של ימאים על סיפונן של הספינות בהן טענה ששירתה בשם טיילור. חוסר הסבירות של כמה מתיעודיה מוצג גם עם טענתה שהייתה על הספינה "ווזובי" כאשר זו נכבשה על ידי הצרפתים בתעלת לאמנש מפני שהספינה המדוברת שירתה בעת לכידתה באיי הודו המערבית.
סיפורה של טלבוט עורר הזדהות מסוימת ואפילו התרחש מקרה בהשראתה בו אישה במדי פרש ניסתה להתחפש לגבר בשם ג'ון טיילור כדי לגייס כסף בלונדון.
הערות שוליים

↑  Cordingly, D., Under the Black Flag- the romance and the reality of life among the pirates, New York: Random House, 1997
↑  Pennington, Reina, Amazons to Fighter Pilots - A Biographical Dictionary of Military Women (Volume 2), Westport, Connecticut: Greenwood Press, 2003
↑  Article by Julie Wheelwright, Talbot, Mary Anne [alias John Taylor] (1778–1808), sailor and soldier, Oxford University Press,oxford dictionary of national biography
↑  Margaret Creighton and, Lisa Norling, Iron Men, Wooden Women: Gender and Seafaring in the Atlantic World, The Johns Hopkins University Press
↑  Beryl Copsey, "Mary Anne Talbot...A tale of military feminism in the 1700s", The Shropshire Magazine
↑  S. Star, Female Tars, London, 1996
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 11892463X  LCCN: no2009093290  VIAF: 87112367   WorldCat (עם VIAF): 87112367 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מרי אן טלבוט".
מספר אבה

דיאגרמת אבה
מספר אבה (Abbe) הוא גודל חסר ממד המבטא את הנפיצה (דיספרסיה) של אור בחומר. הנפיצה היא השתנות מקדם השבירה עם אורך הגל. ככל שהנפיצה גדולה החומר יהיה "יעיל" יותר בהפרדת אור לבן למרכיביו הספקטרליים. המספר קרוי על שמו של הפיזיקאי הגרמני ארנסט אבה (Ernst Abbe; 1840–1905) שהגדיר אותו.
הגדרת מספר אבה

כאן:
\ V הוא מספר אבה
\ n_{D} הוא מקדם השבירה של החומר באורך גל 589.2nm (קו D של נתרן)
\ n_{F} הוא מקדם השבירה של החומר באורך גל 486.1nm (קו F של מימן)
\ n_{C} הוא מקדם השבירה של החומר באורך גל 656.3nm (קו C של מימן)
ככל שמספר אבה נמוך יותר הנפיצה גדולה יותר, מכיוון שהפרש מקדמי השבירה נמצא במכנה. מספר אבה הוא מדד לנפיצה רק בתחום האור הנראה של הספקטרום.
משתמשים במספר אבה לאפיין זכוכיות מבחינה אופטית. לבדולח מספר אבה נמוך מ-50, ויכול להגיע עד 20 בהרכבי בדולח כבדים (תכולת עופרת גבוהה). בזכוכיות אופטיות מספר אבה גדול מ-50 ומגיע ל-80 בזכוכיות פלואורידיות.
קיימת הגדרה חלופית למספר אבה שבה  \ D הוא קו פליטה של הליום ב-587.56 ננומטר.
מתכננים של מערכות אופטיות נוהגים להשתמש בדיאגרמת אבה לבחירת החומרים שמהם ייוצרו אלמנטים אופטיים שונים. בדיאגרמה מופיעים סוגי זכוכיות שונים בהתאם לתכונותיהן האופטיות: הציר האנכי הוא מקדם השבירה והציר האופקי הוא מספר אבה. כל הרכב זכוכית הוא נקודה בדיאגרמה.
מינסטר

ערך זה עוסק בעיר בגרמניה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
שורת בתים עתיקים במינסטר: Prinzipalmarkt
פאב הסטודנטים הראשון שהוקם במינסטר
למברטיקירכה, כנסיית למברטוס הקדוש
בית העירייה הגותי
מינסטר (בגרמנית: Münster) היא עיר במדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה.
מינסטר היא המרכז התרבותי והעיר השנייה בגודלה בווסטפאליה, אחד משלושת האזורים הגאוגרפיים המרכיבים את נורדריין-וסטפאליה. עד לשנת 1945 הייתה מינסטר בירתה הרשמית של וסטפאליה. האזור הגאוגרפי המקיף את מינסטר קרוי על שם העיר: מינסטרלנד (Münsterland). בסוף שנת 2020 התגוררו בעיר כ-316,000 תושבים. זוהי העיר ה-24 בגודלה בגרמניה. שטחה גדול יחסית - 303 קמ"ר - וצפיפות האוכלוסייה בה נמוכה. מינסטר שוכנת בגובה ממוצע של 60 מטרים מעל לפני הים.
מינסטר היא עיר אוניברסיטאית מובהקת; כמעט חמישית מאוכלוסייתה - 50,000 איש - הם סטודנטים.
אוניברסיטת מינסטר, עם כ-42,000 סטודנטים בשנת 2006, היא השלישית בגודלה בגרמניה (אחרי האוניברסיטאות של קלן ומינכן), ו-13,000 עובדיה (מתוכם: 600 מרצים ו-7,000 רופאי ועובדי בית החולים של האוניברסיטה) הופכים אותה למעסיק הגדול ביותר בעיר. האוניברסיטה קרויה אוניברסיטת וילהלם בווסטפאליה, על שם הקייזר וילהלם השני, והיא פרושה על פני 285 בניינים ברחבי העיר.
מינסטר היא מהערים המשגשגות והיוקרתיות בגרמניה. תוחלת החיים במינסטר היא הגבוהה מכל ערי גרמניה: 76.3 שנים לגברים ו-83.1 לנשים. כ-9% מתושבי העיר אינם בעלי אזרחות גרמנית; זהו שיעור נמוך יחסית לעריה הגדולות של גרמניה. שיעור האבטלה בסוף 2005 עמד על כ-10%, מעט פחות משיעור האבטלה הארצי. מינסטר ידועה כאחת הערים הידידותיות ביותר באירופה לרוכבי אופניים. מאז מלחמת העולם השנייה נשלטה העיר כמעט באופן רציף על ידי ה-CDU, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית.
העיר נהרסה כמעט כליל בהפצצות בעלות הברית לקראת תום מלחמת העולם השנייה, אך בניגוד לערים אחרות בגרמניה היא שוקמה בקפדנות והמראה העתיק של אזור המרכז שוחזר. מינסטר היא עיר תיירות מובהקת.
היסטוריה

באזור בו שוכנת היום מינסטר נמצאו ממצאים מתקופת האבן, מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל על התל של הקתדרלה, שאותה ניתן לראות היום, נמצאו עקבות יישוב גרמאני מתקופת הקיסרות הרומית היסטוריונים מעריכים שמאז המאה השישית שכן באזור מרכז העיר של מינסטר, יישוב סקסוני קטן בשם מימיגרנאפורד (Mimigernaford). בשנת 793 שלח קרל הגדול את המיסיונר הפריזי לודגר (Liudger) לייסד מנזר ביישוב. בשנת 805 החלה בניית הקתדרלה. הקיסר לותאר השלישי (אנ') שרף את העיר כליל ב-1121 על רקע סכסוך בין האפיפיור והקיסר על סמכויות אנשי הכמורה. באמצע המאה ה-13 תפסה העיר מקום מרכזי בברית ערי הנזה.
במאה ה-16 תפסה העיר מקום מרכזי במאבק הרפורמציה והשתלטה עליה תנועת האנבפטיזם. לפי הסכמי הפיצויים בין הצרפתים והפרוסים הועברה העיר ב-1803 לסמכות פרוסיה. כוחותיו של נפוליון בונפרטה כבשו את מינסטר בשנת 1806 והפכו אותה לעיר מחוז, עד שבשנת 1813 נכבשה העיר שוב על ידי הפרוסים ועל ידי כוחות רוסים. קונגרס וינה העביר את השליטה על העיר רשמית וסופית לפרוסיה. מאז ועד 1945 הייתה מינסטר בירתה הרשמית של וסטפאליה. בשנת 1899 נפתח בעיר נמל על תעלת דורטמונד-אמס (אנ') החדשה. בנוסף נחנכה באותה שנה תחנת הרכבת המרכזית של העיר.
יהודים במינסטר

ישנן עדויות שכבר במאה ה-12 חיה קהילה יהודית בעיר. הקהילה היא מהוותיקות בקהילות צפון-מערב גרמניה. בעבודות בנייה באחת מכנסיות העיר, כנסיית למברטוס, נתגלו מצבות יהודיות ששימשו לבנית הכנסייה. על אחת מהן נחרט התאריך העברי כ"ה בתמוז ה'פ"ד (18 ביולי 1324). עם התפשטות הדבר, או "המוות השחור", בסביבות שנת 1350, נפלו יהודי העיר קורבן לפוגרומים רבים עד שנמחקה קהילתם במינסטר. עד למאה ה-19 מנעה העיר מיהודים לגור בתוכה.
בשנת 1811 נחנך בית קברות יהודי שסימן את תחילת בנייתה של קהילה יהודית במינסטר. בשנת 1830 בנתה הקהילה את בית הכנסת הראשון מאז גורשה מאות שנים לפני כן, ובשנת 1870 חנכה הקהילה בעלת 400 החברים בית כנסת מפואר חדש, וזאת בטקס מכובד אליו הוזמנו ראש העיר ומכובדים אחרים.
עם עליית הנאצים לשלטון נפלה הקהילה שוב קורבן לפוגרומים אנטישמיים. ביום שלאחר ליל הבדולח, ב-10 בנובמבר 1938, שרף ההמון את בית הכנסת בעיר. בשנת 1933 מנתה הקהילה 708 חברים: 299 חברים נשלחו למחנות ריכוז, מהם שרדו רק 24 איש; 280 עזבו את העיר והיגרו למדינות אחרות; שבעה התאבדו וארבעה עברו את תקופת הנאצים במחבוא; עקבותיהם של עוד 42 איש נעלמו.
ב-12 במרץ 1961 נחנך בית הכנסת מחדש בעיר. גל של יהודים ממדינות ברית המועצות לשעבר פקד את גרמניה בעשור האחרון. יהודים אלה מונים את רוב יהודי קהילות גרמניה בימינו. במינסטר ישנם כ-800 חברי קהילה.
ערים תאומות

הממלכה המאוחדת יורק, אנגליה, הממלכה המאוחדת
ארצות הברית פרזנו, קליפורניה, ארצות הברית
צרפת אורליאן, צרפת
נורווגיה קריסטיאנסנד, נורווגיה
תוניסיה מונסתיר, תוניסיה
ישראל ראשון לציון, ישראל
רוסיה ריאזאן, רוסיה
גרמניה מילהאוזן, גרמניה
פולין לובלין, פולין
ראו גם

אוניברסיטת מינסטר
מינסטרלנד
קהילת הסטודנטים הקתולים מינסטר
התזמורת הסימפונית של מינסטר
מרדכי מלצר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1797 וילנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1883 (בגיל 86 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1883 
 השתייכות:  ישיבת רמיילס, חרדים ליטאים 
 
הרב מרדכי קלצקי, הנודע בכינויו הרב מרדכי מלצר (ה'תקנ"ז, 1797 – כ"ז בסיוון ה'תרמ"ג, 2 ביולי 1883), היה ראש ישיבה ורב ליטאי. כיהן לצד ידידו רבי ישראל מסלנט כראש ישיבת רמיילס בווילנה, ומאוחר יותר כרבן של קלווריה ושל לידא.
חייו

נולד בווילנה לרב אשר קלצקי, בצעירותו למד אצל רבי חיים מוולוז'ין.
נישא לשרה דבורה (נפטרה בי"ח בטבת ה'תק"ץ) בתו של הגביר ר' יהודה ליב גורדון, שבשל עיסוקו בלתת (ביידיש: מאלץ), נקרא ר' ליב מֶלְצֶר. בעקבות חותנו נקרא גם הוא בשם מלצר.
בתקופת מגוריו בווילנה פרנס אותו חמיו העשיר והוא התפנה ללימוד תורה ומאוחר יותר גם להרצאתה לתלמידיו. הוא כיהן כראש הישיבה של ר' דוד שטראשון בעיר ובהמשך התמנה לעמוד בראש הישיבה הווילנאית הוותיקה, ישיבת רמיילס ("ר' מיילא"), ושימש גם כמו"צ בווילנה. הוא התפרסם בווילנה כלמדן חריף באופן יוצא דופן והתמנה כראש ישיבת רמיילס הוותיקה בעיר. בראשית שנת ה'ת"ר, פרש המשנה לראש הישיבה, הרב אליעזר טייץ, ממשרתו. להנהלת הישיבה הוצע למנות את רבי ישראל מסלנט שעבר אז להתגורר בווילנה, כראש הישיבה לצד הרב מלצר. לאחר זמן מה פרש הרב מלצר מן הישיבה, והחל להעביר את שיעוריו בבית המדרש של מנקי הארובות "קמינרס" בחורף, ובבית המדרש "חברה תורה" בקיץ. הוא חזר למשרתו בישיבה רק לאחר שהרב סלנטר העביר את מוקד פעילותו לבית מדרש אחר בפרבר זרצ'ה שבו הקים ישיבה חדשה. בסך הכל כיהן הרב מלצר כראש ישיבת רמיילס במשך כעשרים שנה.
בראשית שנת ה'תרי"ב, 1851, נבחר לכהן כרבה של קלווריה ואב בית הדין שלה, משרה בה החזיק במשך 12 שנים. כשהתמנה בשנת ה'תרכ"ד (1864) בהיותו בן ששים ושבע, כרב העיר לידא, כבר היה בשיא פרסומו בעולם התורני הליטאי, עובדה שאפשרה לו לנהל את ענייני הקהילה לפי ראות עיניו בצמוד לחוקי ההלכה בלי להתחשב בדעתם של עסקנים, עשירים ולמדנים שהתנהלותם לא הייתה לרוחו. בלידא כיהן במשך 19 שנה עד לפטירתו.
הרב מלצר כתב הסכמות רק לספרים בודדים, בשל התנגדותו לריבוי ספרים שאינם שימושיים, תופעה שנראתה בעיניו חסרת תוחלת. השקפתו זו הביאה אותו להימנע גם מכתיבת חידושיו התורניים שלו עצמו. הבולט בין הספרים שכן זכו להסכמתו, היה ספר ההלכה "משנה ברורה" של הרב ישראל מאיר הכהן (ה"חפץ חיים").
היה ידוע כבקי בכל הש"ס והמפרשים ובכל ארבעה חלקי השולחן ערוך על-פה, הוא נהג ללמוד עד עשרים שעות ביום.
בסוף ימיו עסק גם בחכמת הקבלה, ורבים האמינו בברכותיו כמי שמסוגלות להביא לרפואה והצלחה כללית.
הרב מלצר נפטר בגיל 86 בכ"ז בסיוון ה'תרמ"ג, 2 ביולי 1883, ונקבר בלידא. על קברו הוקם אוהל. על מצבתו נחקק (באקרוסטיכון: מרדכי בר אשר קלאצקי):
מדורות ראשונים דרך כוכב יקר זה בארצנו

רב וגאון אדיר כמוהו מעט למצוא בדורותינו

דברי קדושים בש"ס ומדרשים וכל המפרשים סביבותם

כלמו חרותים על לוח לבו ולשונו כמסיני קבלתם

ירד לעומק ים התלמוד והעלה פנינים באוצרותיו

בכתובים רבי תורותיו נשארו שמה תראו גבורותיו

את כל נעלם מי הקשה אליו וישלם להשיבו בכושרות

שם ויד לו גם בקבלה לו נתגלו גנזי נסתרות

רוח המקום ורוח הבריות נוחה הימנו שניהם יעידו

קאלאווריע, לידא, את צדקת קדושתו יגידו
ספרו

הרב מלצר לא כתב את חידושי התורה שלו בהתאם לשיטתו ששללה ריבוי ספרים. לאחר פטירתו, אסף בנו אשר יצחק קלצקי מרשימות תלמידיו ומסר אותם לרב אבא יוסף הכהן טריווש, תלמידו של הרב מלצר ואחיו של הרב הלל דוד הכהן טריווש לעריכה. הכתבים נדפסו בספר תכלת מרדכי בשנת ה'תרמ"ט, 1889.
משפחתו

אשתו השנייה הייתה פעשא בת הרב יצחק אייזיק ברוידא אב"ד זאגר חדש.
לרב מלצר היו שני בנים וארבע בנות; בתו גרונא נישאה לשמואל סולץ שהיה עסקן, פרנס וראש הקהילה היהודית בווילנה.
מתלמידיו

הרב יואל יצחק קצנלנבוגן (תק"ס-תרנ"א) - רבן של שאד, זיזמיר, סמיאטיץ' ונובו אלכסנדרובסק. מחבר "זרע יצחק"
הרב הלל מיליקובסקי (תקע"ט-תר"ס) - רבן של קרבה, סלנט, שקלוב, פוניבז', חסלביץ ואמציסלב
הרב יהודה אשר אויזרמן (תקצ"ב- ? אחרי תרס"ד) - רבן של פושלט, קרולוב ונובו גאורגייבסק. מחבר "בית יהודה", "בית לחם יהודה" ו"מטה יהודה"
הרב יצחק שלמה יואל שרמן (תר"ד-תר"ע~) - רבן של אהלאוו, באסן, קאלייערקא וראוונע
הרב ברוך בן ציון מישקובסקי (~תרי"ד-תרס"ט) - רבן של מוסטי ואמדור
הרב צבי הירש שלעז - ראש ישיבה בקורסון שבפלך קייב, ומחבר פורה
הרב מרדכי יהודה ליב גלאזשטיין - אב"ד ראסנו פלך מוהילב מחבר ספר "פי אריה".
הרב אבא יוסף טריווש - אב"ד וולקניק באזור וילנה מחבר ספרים "חבל יוסף" ו"כערכך הכהן". שימש כעורך ספרו של הרב מלצר "תכלת מרדכי"
הערות שוליים

↑  גם: קלאצקא, קליאצקא או קלאצקי.
↑  לפי הרב יחיאל יעקב וינברג, רבי ישראל מסלנט, בסוף ספרו שרידי אש ח"ד, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשס"ג. עמ' רפח.
↑  ארגון יוצאי לידא בישראל ספר לידא, תל אביב, 1970, עמ' 92
↑  ארגון יוצאי לידא בישראל ספר לידא, תל אביב, 1970, עמ' 91
↑  משה מרקוביץ, שם הגדולים השלישי, בערכו
↑  תכלת מרדכי, באתר היברובוקס.
↑  ר' מרדכי מלצר קלאצקא, באתר Geni.
↑  מובא בשער ספרו של משה יעקב זבדיה, מעין גנים, באתר היברובוקס.
↑  צבי שמשי, מגלת יוחסין, ירושלים תשי"ז, עמ' 19.
↑  ראו עליו: ספר סמיאטיץ, תל אביב תשכ"ה, עמ' 71.
↑  ראו עליו: יעקב מרק, במחיצתם של גדולי הדור, ירושלים תשי"ח, עמ' 31–35.
↑  יהדות ליטא, ח"ג, תל אביב תשכ"ז, עמ' 26.
↑  ראו עליו: מוריה, גיליון קד, עמ' מב.
↑  ראו עליו: פנקס אמדור, בני ברק תשכ"ו, עמ' 49 ואילך.
↑  ישיבות בווהלין, בתוך: אריה אבטיחי (עורך), ילקוט ווהלין, ח"ח, תל אביב תש"ז, עמ' 3.
↑  פי אריה, באתר היברובוקס. ראו עליו: משה מרקוביץ, שם הגדולים השלישי, בערכו.
↑  תכלת מרדכי, הקדמה ראשונה, עמ' 7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524987405171  VIAF: 308274784   WorldCat (עם VIAF): 308274784
מים קשים

מים קשים הם מים המכילים כמות גבוהה של מינרלים מומסים (להבדיל מ"מים רכים"). קשיוּת נפוצה במים שאובים ממקורות טבעיים. מבין המינרלים המומסים העיקריים במים קשים ניתן למנות יוני סידן, מגנזיום, ברזל תלת-ערכיים, מנגן, גופרית ומימן פחמתי.
ניתן להפוך מים קשים ל"מים רכים" על ידי פעולות לריכוך מים.
דרגות קשיוּת

דרגות קשיות של מים:
מים רכים: עד 60 מ"ג סידן לליטר מים.
מים קשים במקצת (Slightly hard): בין 61 ל-120 מ"ג סידן לליטר מים.
מים קשים: בין 121 ל-180 מ"ג סידן לליטר מים.
מים קשים מאוד: מעל 181 מ"ג סידן לליטר מים.
תופעות

בתגובה עם סבון, יוצרים יוני המינרלים חומרים קשי-תמס היוצרים משקעים מוצקים. כך למשל, נוצרת טבעת משקעים סביב לאמבטיה בקו גובה המים לאחר הרחצה. ככל שהמים רכים יותר פעולת הסבון משתפרת, לאור מיעוט המשקעים הנוצרים. פיתוח הדטרגנטים שיפר את איכות פעולת הניקוי, כיוון שהדטרגנטים אינם מגיבים עם יוני סידן ומגנזיום.
יוני הסידן אחראים גם להיווצרות האבנית הנוצרת בעת חימום מים קשים, תוצאה של תגובת שיקוע של חומר קשה-תמס נוסף - סידן פחמתי (אבן גיר). האבנית השוקעת יכולה להוות בעיה חמורה במערכות שבהן זורמים מים חמים כגון צנרת מפעלים, או צנרת ביתית. האבנית הנוצרת עשויה לסתום צינורות או להצר את קוטרם הפנימי, ובכך לפגוע ביעילות המערכת.
ריכוך מים

ריכוך מים היא פעולה המפחיתה את ריכוז יוני הסידן או המגנזיום במים קשים. "יוני הקשיות" הללו גורמים לשלוש בעיות עיקריות. יוני המתכת מגיבים עם סבון או דטרגנטים רגישים לסידן, מפחיתים את יכולת ההקצפה שלהם, ויוצרים משקע לא אסתטי. נוכחות יונים אלה גם מפחיתה את כושר הניקוי של דטרגנטים שונים.
בעיה משמעותית יותר היא נטייתם של סידן פחמתי ומגנזיום פחמתי להידבק למשטחים של צינורות וגופי חימום. התוצאה היא הפחתת זרימת המים בצינורות, ויצירת שכבת בידוד תרמי על גוף החימום. שכבה זו מפחיתה יעילות גופי החימום, וגם עלולה לגרום לנזק למערכת עקב התחממות יתר של גוף החימום. נוכחות יונים באלקטרוליט יכולה גם לגרום לשיתוך גלווני, בו אחת המתכות תעבור שיתוך (קורוזיה) מהיר יותר כאשר היא במגע עם מתכת מסוג אחר. נוכחות מרככי מים עלולה להחריף את הבעיה, ולגרום לאנודת ההקרבה במחממי מים לעבור שיתוך בקצב מהיר יותר.
שיטות ריכוך

שימוש במחליף יונים - מתקני ריכוך מים המיועדים לשימוש ביתי בדרך כלל משתמשים בשרף מחליף יונים, למרות שגם לקבוצת מינרלים בשם "זאוליטים" יש תכונות החלפת יונים, והם משמשים בחלק מהמערכות. בשרף מחליף יונים, יונים "קשים" מהמים מוחלפים ביוני נתרן הקשורים אלקטרוסטטית לקבוצות פונקציונליות אניוניות (שליליות) על השרף הפולימרי. יוני מתכת הם חיוביים, ולכן נמשכים לקבוצת השליליות שעל השרף. יוני נתרן, בניגוד לסידן ומגנזיום, אינם יוצרים תרכובות קשות תמס, אלא חומרים מסיסים בלבד, כמו מלח בישול (הנוצר כאשר יוני נתרן מתרכבים עם יוני כלור - כלורידים).
פעולת ריכוך מים זו גורמת להגברת כמות יוני הנתרן במים, אך הכמות נותרת קטנה יחסית. למרות זאת, יש הטוענים כי עקב כמות הנתרן המוגדלת עדיף שלא להשתמש במתקנים כאלה לצריכה סדירה. עם הזמן, השרף מתמלא יותר ויותר ביוני הסידן, והיעילות שלו יורדת. בשלב זה ניתן לבצע להם רגנרציה (רענון). ניתן לעשות זאת על ידי הזרמה של תמיסת מי מלח מרוכזת (brine), שגורמת להיפוך התהליך המוזכר לעיל, וזאת עקב הריכוז הגבוה של המלח (יוני נתרן) בתמיסה (ראו עקרון לה שטליה). החסרון בפעולה זו הוא שרוב המלח בתמיסה עובר דרך המערכת ויוצא לביוב או לאדמה. ריכוזי מלח גבוהים עלולים לגרום לזיהום מקורות המים ופגיעה בסביבה (המלחת קרקע, לדוגמה).
ריכוך באמצעות חימום וסינון - חימום ממושך של מים קשים קרוב לטמפרטורת הרתיחה גורם לשקיעה של יוני הסידן והמגנזיום עם יוני אוקסלט לא מסיסים. סינון על ידי רשת או שפיה של המים גורם להפחתה משמעותית בריכוז היונים הלא מסיסים בהם. שיטה זו מוכרת כבעיה בקומקומים, אשר צוברים בתחתיתם אבנית. האבנית נוצרת כתוצאה משיקוע היונים בחימום.
ראו גם

הסתיידות
חילוף יונים
טיהור מים
התפלת מי ים
אבנית
מלחמת השפות הפינית

נמל התעופה הבינלאומי בהלסינקי הנושא את שמו בשתי השפות - פינית: Helsinki Vantaa ושוודית: Helsingfors Vanda
שלט המכריז על הכניסה לפינלנד בפינית, שוודית ובלפית
מלחמת השפות הפינית הוא כינוי למאבק ציבורי שהתחולל בפינלנד במהלך כמה עשרות שנים, מסוף המאה ה-19 ועד שנות ה-30 של המאה ה-20, על מעמדה של השפה הפינית לעומת השפה השוודית. בעקבות המאבק הציבורי התחזק מעמדה של השפה הפינית, והיא הפכה לשפה העיקרית של פינלנד, אך התגבשה מדיניות דו-לשונית שבה לשפה השוודית יש מעמד רשמי והיא מקצוע לימוד חובה במערכת החינוך הפינית. השריד היחיד שנותר למלחמת השפות הוא הוויכוח שמתעורר מדי פעם האם להוסיף ולחייב לימודי שוודית בבתי ספר שבהם לומדים דוברי פינית.
רקע

השפה הפינית היא שפתם של רוב אזרחי פינלנד, אך יש במדינה מיעוט לא מבוטל של דוברי שוודית. שתי השפות שונות מאוד זו מזו ושייכות למשפחות שונות בסיווג המקובל בבלשנות היסטורית, אך דוברי שתי השפות מקיימים קשרים הדוקים מזה מאות שנים. במאה ה-13 הפכה פינלנד לחלק מממלכת שוודיה. בעקבות זאת, הפכה שוודית לשפת הממשל והחינוך הגבוה לצד הלטינית. בנוסף, החלה הגירה של איכרים שוודים אל אזור החוף של פינלנד. מרבית האוכלוסייה הוסיפה לדבר פינית, אך האליטה הפינית השתמשה בשוודית כשפה גבוהה, וכמו כן נוצר בתוך האוכלוסייה הפינית מיעוט גדול ששפת אמו שוודית. בשנת 1809 נאלצה שוודיה לוותר על פינלנד, ולהעביר את השלטון בה לרוסיה בעקבות מלחמת פינלנד שהתחוללה באותה שנה בין שוודיה לרוסיה. פינלנד קיבלה מעמד של דוכסות גדולה בתוך האימפריה הרוסית.