stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריה ויסמן
ביוגרפיה

ויסמן נולד ב-18 בינואר 1952 בעיר בוטושאן ברומניה, לשרה ולחיים ויסמן אשר הגיעו לעיר מאוזבקיסטן (סביבות טשקנט) לשם ברחו מהעיירה הרצה (Hertsa) שבמחוז צ'רנוביץ במהלך מלחמת העולם השנייה. באוזבקיסטן עבדו בעבודות כפייה תחת השלטון הסובייטי. במהלך שהותם באוזבקיסטן נפטר בנם הבכור עמנואל (כבן שנתיים) מטיפוס ודיזנטריה. אריה הוא בנם השני. אריה נקרא בשמו משום שבעת לידתו שיערו שיעלו בהקדם לישראל.
בשנת 1959, עלתה המשפחה לישראל והשתכנה בשכונת נוף-ים בהרצליה. ויסמן הוא בוגר מחזור ט"ו של הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
באוגוסט 1969 התגייס ויסמן לחיל השריון, שם עבר קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון, ושובץ כמפקד מחלקה בגדוד 195 של חטיבה 401. לאחר כמה חודשים בתפקיד נפצע ויסמן והועבר למפקדת גיסות השריון, שם לקח חלק בקליטת טנק המגח. חודשים לאחר שיבוצו נפצע אריה בעת שירותו בחזית. באוקטובר 1971 הועבר ויסמן לתפקיד מפקד מחלקה בקורס מפקדי טנקים בהוראת מפקד גיסות השריון אברהם אדן.
בדצמבר 1971 מונה ויסמן על ידי מפקד הגדוד, אבירם גילעד, לתפקיד קצין המבצעים למשך סדרת תרגילים שהתרחשה בסיני. כהערכה על תפקודו, נשלח לקורס צניחה, ולאחר מכן נשלח לקורס מפקדי פלוגות, ובאוגוסט 1972 החל לשמש מפקד פלוגת קורס מפקדי טנקים. בקיץ 1973 סיים את תפקידו והועבר למפקדת גיסות השריון על מנת לקחת חלק בקליטת טנק המרכבה.
ביוגרפיה > מלחמת יום הכיפורים

ב-5 באוקטובר 1973 הוצב ויסמן כמפקד פלוגה, שהורכבה ממדריכי מדורי תותחנות ונט"ר, בגדוד 196 תחת פיקוד של עמרם מצנע, והוטס לימ"ח בביר תמדה שם חבר לטנקים של פלוגתו. למחרת, בצהרי ה-6 באוקטובר, פרצה מלחמת יום הכיפורים. הגדוד נע לעבר מעבר הגידי, ושתי פלוגות, בהן הפלוגה של ויסמן, נשלחו להמתין בתחנת הדלק ברפידים, וסופחו לכוח לפידות בפיקוד יעקב לפידות. הכוח נע צפונה לעבר בלוזה, ועל ויסמן הוטל לנוע לעבר מעוז בודפסט. במהלך ההתקדמות זוהה הכוח וספג אש ממנה נפגע הטנק של ויסמן וטנק נוסף בכוח. כיוון שהטנק הפגוע חסם את הציר והשטח מצידי הציר היא חולי וממוקש, החליט ויסמן לסגת. לאחר שהתברר שהושאר פצוע בשטח הורה ויסמן להסתובב ולהביאו.
בבוקר ה-7 באוקטובר אורגן הכוח מחדש, ופלוגתו של ויסמן מנתה 4 טנקים. על הפלוגה הוטל לאבטח על ציר המלח לכיוון מערב. ב-10 באוקטובר חבר הכוח לחטיבה 460 והוצב כגדוד 196. הגדוד נע דרומה אל אזור "הברגה", שם נערך להגנה. ב-11 באוקטובר יצא כוח מצרי להתקפה על "הברגה", תוך כדי ריכוך ארטילרי כבד. הפלוגה של ויסמן לא ספגה אבידות. ב-13 באוקטובר עצרה החטיבה להתארגנות, ופלוגתו ש לויסמן קיבלה מחלקת מילואים כתגבור.
ב-17 באוקטובר יצאה החטיבה, במסגרת מבצע אבירי לב, וצלחה את תעלת סואץ על גבי גשר הדוברות. לאחר הצליחה נעה החטיבה מערבה ונערכה לאבטחת צומת באזור "אורי". ב-19 באוקטובר נעה החטיבה מערבה ודרומה לעבר מפרץ סואץ. ב-21 באוקטובר תפסה פלוגתו של ויסמן עמדות על רכס ג'ניפה, ממערב לאגם המר הגדול וניהלה חילופי אש מול כוחות מצריים. בליל אותו ערב נערך הגדוד על ציר "חבית", ובלילה השמיד טור מצרי שנע צפונה.
ב-22 באוקטובר המשיכה הפלוגה להילחם, ובמהלך הלחימה נפגע ויסמן בפניו מרסיס של פצצת מרגמה, אך ביקש להישאר ושלא יפנו אותו. על הגדוד הוטל לפרוץ דרומה על ציר "חבית", ועל ויסמן הוטל להוביל את הגדוד. במהלך ההסתערות נפגע הטנק של ויסמן בפגיעה ישירה, אך לא יצא מכשירות. עם רדת הערב הוטל על ויסמן לחבור לגדוד 198; במהלך החבירה זיהה ויסמן תנועה חשודה בחשיכה אך לא ביצע לעברה ירי כיוון שנגמרה בטנק התחמושת הזמינה. עם התקרבות הכוח החשוד התברר שמדובר בטנק צנטוריון מגדוד 198, בפיקוד ישי וקסלר. בימים שלאחר מכן נע הגדוד עד אזור עדבייה, לחופי מפרץ סואץ.
ב-3 בנובמבר 1973 נע הגדוד חזרה לגדה המזרחית כדי לקחת חלק בהתקפה על הארמייה השלישית, שלא יצאה לפועל. הגדוד חזר להתארגנות במחנה רפידים והחל להעביר אימוני הכשרת מפקדים. ויסמן פיקד על הכשרת מספר מחזורים של קורס מפקדי טנקים לחיילי סדיר ומילואים. כל מחזור ארך בין 3 ל-4 שבועות, במטרה להשלים את סדר הכוחות שאבד במלחמה. כאשר הגדוד התארגן ב-4 פלוגות להכשרת קציני שריון, פיקד ויסמן על אחת הפלוגות במשך שלושה מחזורים מקוצרים.
ביוגרפיה > בין מלחמת יום כיפור למבצע שלום הגליל

ב-1 במאי 1974 מונה ויסמן לתפקיד קצין ההדרכה של אוגדה 162. האוגדה הייתה אמונה על שרשרת ההכשרה של חיל השריון מרמת הלוחם עד רמת הקצין. בנוסף, שימש כמפקד וכקצין המבצעים של חבורת הפיקוד הקדמית של מפקד האוגדה.
ב-31 ביולי 1975 השתחרר ויסמן משירות קבע, שש שנים לאחר שהתגייס. עם שחרורו החל מכינה לקראת לימודי הנדסה ובפברואר 1976 החל לימודי הנדסת מכונות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. ביולי 1979 סיים אריה את לימודי הנדסת המכונות בהצטיינות. במקביל ללימודים מונה ויסמן לסגן מפקד גדוד טנקים 9322 בחטיבה 395. בהמשך מונה לממלא מקום מג"ד וביוני 1978 מונה למפקד גדוד 9322 במילואים.
עם תום לימודיו, לאור בקשות מצד חיל השריון, פנה ויסמן אל מפקד גיסות השריון, אמנון רשף, וזה הציע לו לחזור לקבע כמפקד גדוד סדיר. לבקשתו הוצב ויסמן במחלקת תורת חיל השריון והיה אחראי על פרויקט שעסק במערכת נשק מתקדמת וחדשנית. לאחר שנה הוצע לו תפקיד המג"ד פעם נוספת, והוא הסכים וביקש לפקד על גדוד 532, קורס מפקדי טנקים מגח.
במרץ 1981 מונה ויסמן למפקד גדוד 532. בתקופה שלפני מלחמת לבנון הראשונה שררה מתיחות בגבול עם לבנון, והגדוד נפרס מספר פעמים בשל הכוננות. בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים הוחלט על שינוי מבני בחטיבה 460, ופריסתה במחנה קבע אחד באזור שיזפון. במסגרת זו עסק ויסמן בהכנת השטח להכשרת מפקדי טנקים.
ביוגרפיה > מלחמת שלום הגליל

לאחר ההתנקשות בשגריר ישראל בבריטניה, שלמה ארגוב, הועלתה חטיבה 460 לרמת הגולן. עם היציאה למבצע שלום הגליל נעה החטיבה צפונה לעבר ג'זין. בצומת ג'זין הועבר הגדוד של ויסמן לאוגדה 162, והוצב תחת חטיבה 500 בפיקודו של דורון רובין, מיד לאחר קרב עין זחלתא. בלילה שבין ה-21 ביוני ל-22 ביוני הוכפפה חטיבה 609 תחת אוגדה 162, והגדוד של ויסמן הוכפף תחתיה לצורך כיבוש מרחב בסרין-בתתר. בערב ה-23 ביוני נערכה החטיבה להגנה על כביש בירות-דמשק, וגדוד 532 התמקם ממזרח למנצוריה. עם רדת החשכה נקרא ויסמן אל מפקדת חטיבה 500, ורובין הורה לו לנוע על כביש בירות-דמשק לכיוון מערב, דרך בחמדון. הגדוד ביצע את המשימה ובעת שנערך בעאליי הוכרזה הפסקת אש. מספר שבועות לאחר מכן הועבר הגדוד למחנה יצחק ושב לעסוק בהכשרת מפקדי טנקים.
ביוגרפיה > מתום מלחמת שלום הגליל עד סוף השירות

ב-3 באוקטובר 1982 סיים ויסמן את תפקידו כמג"ד 532 והחל ללמוד מנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב. לימודיו של ויסמן הופסקו על ידי הצבא ביולי 1984. ויסמן סיים את חובותיו לתואר, תוך כדי שירותו הצבאי, בשנת 1985. ביולי 1984, מונה ויסמן לתפקיד בחטיבת התורה והפיתוח במפקדת חילות השדה. בין היתר עסק בתורת ההפעלה של מפקדת אוגדה משוריינת.
ב-15 בפברואר 1985 מונה ויסמן למפקד חטיבה 265, חטיבת שריון במילואים שהפעילה טנקי שלל (טירן) מוסבים. שבוע לאחר מינויו ביצעה החטיבה בפיקודו תרגיל חטיבתי ארוך ומורכב עם גייסות. התרגיל כלל אימון דו-צדדי עם מסוקי נ"ט לבחינת תורת הקרב. תרגיל זה היה התרגיל האחרון עם גייסות של יחידות טנקי השלל.
באוגוסט 1985 ויסמן מונה למפקד מרכז אימון מפקדות חטיבה בהמרכז הלאומי לאימונים ביבשה. במסגרת תפקידו זה, בנוסף על אימון מפקדות החטיבה של כוחות היבשה, עסק ויסמן באופן אינטנסיבי בגיבוש מבנה, ארגון ותורת ההפעלה של מפקדות החטיבה. בניהולו והנחייתו גובשו מערכי שיעור ותורה כתובה בנושא מפקדות החטיבה.
באוקטובר 1986 מונה ויסמן לראש מחלקת אמצעי לחימה במפקדת חילות השדה. עם כניסתו לתפקיד סבלה המחלקה מבעיית כוח אדם, ובגינה פעל ויסמן לעידוד קצינים קרביים למסלול של תואר בהנדסה או במדעי הטבע וגיוסם למחלקה, כן פעל לגיוס קציני מילואים בעלי הכשרה מתאימה. ויסמן שימש בתפקיד עד 1993.
בפברואר 1993 הוצב ויסמן כקצין הקישור לפיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית. עם סיום תפקיד זה הוענק לו אות לגיון ההצטיינות.
ב-1994 חזר ויסמן לישראל, וב-1995 השתחרר משירות.
ביוגרפיה > לאחר השחרור מצה"ל

ב-1996 הצטרף ויסמן אל חברת הרכנת בע"מ, יחד עם שי נחשון ופרנסואה בודנהיימר. האחזקות בחברה חולקו שליש לכל אחד, ו-ויסמן שימש כמנכ"ל החברה עד 2008, אז מכר את חלקו בחברה. החברה עסקה במערכות שליטה ובקרה, ניתוח מערכות צבאיות, ניהול פרויקטים והנדסת תוכנה. בשנת 2004 רכשה חברת טכנולוגיות בינלאומיות בע"מ (ITL LTD) 51% ממניות הרכנת בע"מ.
ב-2008 הוצע לויסמן לשמש ראש חטיבה טכנולוגית בשירות הביטחון הכללי. ויסמן קיבל את ההצעה ושירת בתפקיד עד מרץ 2013. עם סיום התפקיד פרש מהשירות.
עם פרישתו פנה ויסמן ללימודי משפטים. בשנת 2016 סיים אריה את לימודיו בקריה האקדמית אונו בהצטיינות. בשנת 2017 ביצע התמחות בבית משפט השלום באשקלון, ובשנת 2018 עבר את מבחני הלשכה בהצלחה והוסמך כעורך דין.
חיים אישיים

אריה נשוי לענת (סא"ל מיל' בחיל האוויר), ואב לשלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  אריה ויסמן, באתר "בהשקט ובבטחה"
מסדר סיום תרגיל גייסות חטיבה 265- פברואר 1985
בוריסלאב סטויצ'ב

בוריסלאב סטויצ'ב (בבולגרית: Борислав Стойчев Христов; נולד ב-26 בנובמבר 1986 בחאסקובו שבבולגריה) הוא כדורגלן עבר בולגרי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה

סטויצ'ב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של לבסקי סופיה. בקיץ 2007 הושאל לוידימה-רקובסקי סבליאבו על מנת לצבור דקות משחק. בתום העונה עזב וחתם בצ'רנומורץ בורגס בה לא מצא את מקומו עד שהושאל לנפטקס בורגס בינואר 2009. בקיץ 2009 חתם בסליבן 2000 בה מיעט לשחק. בתום העונה חתם בליובימץ 2007 מהליגה השנייה.
בינואר 2011 חזר לליגת העל כאשר חתם במיניור פרניק בה שיחק שנתיים. בינואר 2013 חתם בברואה סטארה זגורה בה שיחק במשך עונה וחצי. עם המועדון הוא זכה בגביע הבולגרי. בקיץ 2014 חתם בלבסקי סופיה בה הפך לבורג מרכזי ואף זכה לזימון לסגל נבחרת בולגריה לקראת משחק הידידות נגד רומניה בו אף ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים. בהמשך השנה הוא הופיע במדי הנבחרת במסגרת במשחקי מוקדמות יורו 2016.
ב-22 באוגוסט 2015 סיכם בהפועל רעננה, אך בסופו של דבר העסקה לא יצאה לפועל והוא חתם באטרומיטוס היוונית.
לאחר שלא מצא את מקומו ביוון, בינואר 2016 חזר לבולגריה כאשר חתם בצ'רנו מורה ורנה. ביולי 2016 חתם באתניקוס אחנס.
בינואר 2018 חתם בארדה קארדז'ילי.
הערות שוליים

↑  לירון שרון ורז אמיר, ‏בוריסלב סטויצ'ב חתם, סילבס: התיקו לא הגיע לנו, באתר ONE‏, 22 באוגוסט 2015
↑  זאב גולדשמיט, רעננה: סטויצ'ב שוחרר, בדש מועמד, באתר ynet, 26 באוגוסט 2015
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "בוריסלאב סטויצ'ב".
בוריסוב

ערך זה עוסק בעיר בבלארוס. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
בוריסוב (בבלארוסית: Барысаў (בָּארִיסָאוּ), ברוסית: Борисов, בפולנית: Borysów; בעברית נכתבת הצורה "בּוֹרִיסוֹב" - בעקבות אופן הכתיבה של שם העיר ברוסית) היא עיר במחוז מינסק בבלארוס. משמשת כמרכז אזור בוריסוב במחוז מינסק, צפונית מזרחית מהבירה מינסק. אוכלוסיית העיר מונה כ-150,000 תושבים נכון ל-2009.
היא הוקמה בתחילת המאה ה-12 על ידי נסיכי פולוצק, שהיו שליטים של נסיכות רוסית עצמאית מרוס של קייב. העיר נכללה בשטחי הדוכסות הגדולה של ליטא במהלך המאה ה-13. בשנת 1563 העיר קיבלה זכויות מגדבורג. העיר עברה לשליטת האימפריה הרוסית לאחר חלוקת פולין השנייה בשנת 1793.
יהודי בוריסוב

הקהילה היהודית קיימת בעיר מהמאה ה-16. במאה ה-17 קהילת בוריסוב נחשבה כאחת המבוססות בליטא. עיקר עיסוקי היהודים היה מסחר בעצים ובלחם עם ריגה ואזור שמצפון לים השחור. ב-1776 מספר חברי הקהילה הגיע ל-249 בני אדם. משנת 1793 בחלוקת פולין השנייה בוריסוב חלק מהאימפריה הרוסית. ב-1798 בנפת בוריסוב התגוררו 674 יהודים וב-1805 1046 יהודים. בזמן מלחמת רוסיה–צרפת (1812) יהודי בוריסוב הוכיחו נאמנות לשלטון הרוסי. יהודי מבוריסוב בשם איגומנר אף נורה על ידי חיילי נפוליאון כשסירב להדריך את הצרפתים. יהודי בוריסוב שלחו שליחים לצבא הרוסי כדי להודיע להם איפה נמצאים הצרפתים ואיך יוכלו לתקפם, אך הצרפתים שינו תוכנית ומרשל  ניקולא אודינו נתן ליהודים מידע כוזב על תוכניותיו. כתוצאה מכך 3 יהודים נתלו על ידי הצבא הרוסי.
בשנת 1887 מכ-17,700 מתושבי העיר 10,300 היו יהודים.
הרב חיים זונדל מכבי הקים בעיר אגודה של חובבי ציון.
בשנת 1939 מבין 49,000 תושבים 10,000 היו יהודים. הגרמנים הגיעו לבוריסוב ביולי 1941 ומיד הקימו גטו. ב-20 באוקטובר אותה שנה הם התחילו בחיסול הגטו ו-9,000 נרצחו בו. במקום קיימות אנדרטאות לזכר המאורעות. בעיר קיימת קהילה יהודית קטנה ובית הקברות היהודי עדיין פעיל.
ערים תאומות

ארמניה קפאן, ארמניה
אסטוניה נרבה, אסטוניה
רוסיה פודולסק, רוסיה
בולגריה פאזארדז'יק, בולגריה
רוסיה מלויארוסלבט, רוסיה
אסקוט (ויסקי)

| --- | --- |

 סוג:  ויסקי
 אחוז אלכוהול:  40
 יצרן:  נשיונל דיסטילרס בע"מ
 מפיץ:  נשיונל דיסטילרס בע"מ
 מוצא:  ישראל ישראל
 מועד הכנה ראשוני:  1960
 הפסקת הכנה:  1973
 צבע:  זהוב
אסקוט היה מותג הוויסקי הישראלי הראשון. בתחילת שנות השבעים, הקימה בכרמיאל חברת נשיונל דיסטילרס בע"מ את מזקקת הויסקי. ויסקי "אסקוט" נמכר בעיקר בישראל ובתוויתו נכתב ויסקי סקוטי מעולה. מלבד ממכר מקומי, אסקוט גם יוצאה בצורה מוגבלת.
גנבת עין

לאחר שנה של פעילות מסחרית הוגשה תביעת גנבת עין של ארבע חברות: ג'וני ווקר, ג'ון דובר, היל תומפסון ושות' ואגודת הויסקי הסקוטי כנגד נשיונל דיסטילרס בע"מ. בכתב התביעה נטען כי "נשיונל דיסטילרס בע"מ" מטעה את צרכניה לחשוב כאילו הוויסקי שהיא משווקת מיוצר בסקוטלנד ובכך קוצרת רווחים, על חשבון שמו הטוב של הוויסקי הסקוטי אותו היא מנצלת לרעה.
התביעה נדונה בבית המשפט בירושלים, שם נקבע כי היא תידון בחיפה, אולם התובעים ערערו לבית המשפט העליון. ראש השופטים היה ממלא מקום נשיא בית המשפט העליון יואל זוסמן שביטל את העברת התביעה לחיפה. בדיון בירושלים נפסק כי "נשיונל דיסטילרס בע"מ" אשמה וכי עליה לשלם פיצויים לתובעים, וכן כי ייצור הוויסקי תחת השם סקוטי חייב להיפסק. החברה לא עמדה בנזקים שנגרמו לה מן התביעה, ובשנת 1973 היא נסגרה.
הערות שוליים

↑  לחיים עם וויסקי אסקוט המיוצר בישראל, מעריב, 3 בפברואר 1972 - מודעה של ויסקי אסקוט
↑  בר"ע 253/72 ג'והן ווקר ובניו בע"מ ואחרים נ' נשיונל דיסטילרס בע"מ, ניתן ב-25 בינואר 1973
אנדרה אנטואן

| --- | --- |

צילום מאת שארל רויטלינגר, בסביבות 1900
 לידה:  31 בינואר 1858 לימוז', צרפת 
 פטירה:  19 באוקטובר 1943 (בגיל 85) לה פוליגן, צרפת 
 שם לידה:  Leonard-André Antoine
 מדינה:  צרפת 
 מקום לימודים:  תיכון קונדורסה 
 צאצאים:  אנדרה-פול אנטואן 
 פרסים והוקרה:  לגיון הכבוד 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנדרה אנטואן או בשמו המלא לאונאר-אנדרה אנטואן (בצרפתית:André Antoine, ‏ 31 בינואר 1858 – 19 באוקטובר 1943) היה שחקן, במאי, מנהל תיאטרון, במאי קולנוע ומבקר תיאטרון צרפתי. היה אוטודידקט. הוא הקים ב-1887 את התיאטרון החופשי" בפריז - Théatre Libre. חידש את עולם התיאטרון הצרפתי והבינלאומי בהשפעת התיאטרון הנטורליסטי של איפוליט טן ואמיל זולא. אנטואן נחשב לממציא הבימוי המודרני בצרפת. לפי שמו נקרא התיאטרון אנטואן בפריז.
קורות חייו

לאונאר-אנדרה אנטואן נולד ב-1858 בעיר לימוז' כבן בכור בין ששת ילדיה משפחה דלת אמצעים, מחבל לימוזן. אביו, פייר-פרנסואה אנטואן (יליד 1830) עבד כשכיר של חברת מסילות הברזל והאם, לואיז-פיליפין לבית ממוסי (ילידת 1838), הייתה עקרת בית. אנטואן למד בבית הספר סן ז'וזף של "הפרר" בלימוז' ואחר כך בתיכון "קונדורסה" היוקרתי בפריז. התחיל לעבוד מוקדם:בגיל 13 עבד כשוליה בחנות הספרים פירמן-דידו בפריז. אהב לפקוד ספריות ומוזיאונים. לאחר מכן שירת חמש שנים קשות בצבא הצרפתי בתוניסיה השתחרר בגיל 25 במצב בריאותו פגוע והתחיל לעבוד בחברה לגז, בה עבד 12–14 שעות ביום עבור משכורת זעומה.
מגיל ילדות התאהב בתיאטרון, רכש מנוי להצגות ושיחק לפעמים בתפקידים קטנים למשל ב"קומדי פראנסז" פקד ספריות ומוזיאונים, ובייחוד את תערוכות הציורים של בית הספר לאמנויות יפות, למד על האימפרסיוניזם, הנטורליזם וזרמים אחרים באמנויות. הרצאותיו של איפוליט טן על תולדות האמנות.
הוא לא התקבל בקונסרבטואר הלאומי הגבוה למוזיקה ואמנות הדרמה והיה לשחקן בלהקת חובבים המכונה "Le Cercle Gaulois " ("החוג הגאלי"). החוג לא הסכים לשחק את המחזה במערכה אחת "ז'אק דאמור" לפי נובלה של אמיל זולא כהצעתו של אנטואן אבל השכיר לו את האולם תמורת מאה פרנק. "ז'אק דאמור" שהוצג לראשונה בנוכחותם של זולא ושל מלארמה. מאוחר יותר הקים אנטואן עם שחקנים חובבים את תיאטרון החופשי "תיאטרון ליבר" בבניין הישן של ה"קומדי פריזיאן" או "מני-פלזיר".
קורות חייו > "התיאטרון החופשי" - Théatre Libre

התיאטרון החופשי היה תנועה תיאטרונית חדשנית שברוחו של אנטואן ביצעה מהפכה בתיאטרון הצרפתי..
קורות חייו > "התיאטרון החופשי" - Théatre Libre > הרפרטואר. הריאליזם והנטורליזם

התיאטרון החופשי לבש צביון של "סדנת תיאטרון" או "תיאטרון ניסויי (théâtre d'essai) שבו ההצגות
נבחרו ללא קשר לרווחיותם המשוערת. היה קרוב לגישתו של הסופר אמיל זולא והטיף לתיאטרון עממי וחברתי, תוך יישום עקרונות הנטורליזם באמנות הבמה. הלהקה הייתה נכונה לשמש כאכסניה למחזות שתוכנם או צורתם נדחתה על ידי תיאטראות אחרים.
אנטואן בחר להציג יצירות של הסופרים הנטורליסטים הצרפתים כמו למשל אמיל זולא ואז'ן ברייה אבל אימץ גם רפרטואר בינלאומי, שכלל מחזות של יוצרים סקנדינביים, רוסים גרמנים ואיטלקים, כמו אוגוסט סטרינדברג, לב טולסטוי, הנריק איבסן, ג'ובאני ורגה, איוואן טורגנייב, גרהרט האופטמן. אנטואן העלה על הבמה גם מחזות או עיבודים לתיאטרון של רומנים מאת זולא, אלפונס דודה, אונורה דה בלזק, אחר כך ז'ול רנאר ("ראש גזר") ואנרי ברנשטיין ("השוק" La Marché), מחזות מאת אנרי בק, פרנסואה דה קירל, הצעירים ז'ורז' אנסה, (Ancey) פרנאן איקר (Icres), ז'אן זוליין, הציג גם יצירות של מחזאים פארנאסיאניים, סימבוליסטים, דקדנטים והומוריסטים, למשל קטול מנדס, פול קלודל, האחים גונקור, ז'ורז' קורטלין, ואף אוגוסט וילייה דה ל'איל אדאן שהיה מאוד רחוק מהנטורליזם.
הסכים להציג יצירות של יוצרים צעירים ולא ידועים. הרפרטואר שלו מעל מאה מחזות, מאת 59 מחזאים, מתוכם 42 מתחת לגיל 40.
דווקא את ההצגה "נסיכת מאלן" מאת מוריס מטרלינק, אנטואן דחה, בגלל המרחק הרב מדי בין האסתטיקה הנטורליסטית שהוא קידם לסימבוליזם של הסופר הבלגי.
אחרי ההצגה המוצלחת הראשונה ב-31 במרץ 1887 "Jacques Damour" עיבוד של אניק (Hennique) לפי אמיל זולא, בהיותו מחויב לפרויקט שהתחיל, דחה אנטואן את הצעת העבודה של פורל, מנהל התיאטרון "אודיאון".
קורות חייו > "התיאטרון החופשי" - Théatre Libre > המשחק

אנטואן התנגד להוראה המסורתית הנהוגה אז בקונסרבטואר של פריז והתמקד בסגנון יותר נטורליסטי במשחק ובבימוי. הפקותיו הושפעו מכמה במאים צרפתים שקדמו לו מונטיני (Montigny), פרן (Perrin), קלרסי (Clarétie), פורל (Porel)ובעיקר על ידי להקת מיינינגן מגרמניה.

להקתו של אנטואן אימצה סגנון בימוי ומשחק שקרא תגר על מוסכמות התיאטרון הצרפתי מתקופתו, כולל תיאטרון הבולוואר.
עד אז השחקנים לא עשו חזרות, לא הכירו טוב את הדמויות שאותן נדרשו לגלם, ולא קיבלו הנחיות לגבי המשחק. בימויו של אנטואן דרש שהשחקנים יחוו את הדמויות כפי שהיו. הדגיש את חשיבות המחווות, שחרר את המשחק מהמוסכמות ומהמאולצות הקבוטינית המלאה בעצמה וה"מפוצצת" והטיף לדיקציה פחות מדוקלמת ויותר קרובה לדיבור הטבעי
קורות חייו > "התיאטרון החופשי" - Théatre Libre > התלבושות, התאורה, התפאורה

אנטואן ביקש לתת לצופים רושם שנכחו ב"קטע מהחיים" כשהוא הסתמך על תלבושות ותפאורות מודרניות וריאליסטיות עד לפרט האחרון.
ברוח ברעיונות הדרוויניסטים אנטואן שם דגש על השפעת הסביבה על האדם. ציפה שהתפאורה, התאורה, התלבושות ישפיעו על הרגשתם ומשחקם של שחקנים.
אנטואן אהב לשחק עם התאורה, השתמש בחשמל לצורך משחקי אור שלא נראו כמותם, בעוד שכיבה בזמן ההצגה את האור באולם שבו ישבו הצופים, כנהוג בבית הפסטיבלים של ביירוית. כאשר במחזה"הקצבים" - 1888 הציג על הבמה חתיכות בשר אמיתיות עורר שערורייה.
אחרי התיאטרון הריאליסטי, חזר גם אנטואן לתאוריית הקיר הרביעי של דידרו והעניק חשיבות רבה לתפקיד הבמאי, שלפי השקפתו, עליו לעבור מתפקיד טכני לתפקיד של יוצר.
לפי הדגם שלו נוסדו בלונדון, במינכן ובברלין תיאטראות חופשיים נוספים.
קורות חייו > תיאטרון אנטואן

ב-1887 להקתו של אנטואן "התיאטרון החופשי" מצאה בית באולם "מני-פלזיר" התיאטרון החדש כונה "התיאטר ליבר" או "התיאטרון החופשי" והחל מ-1894 נקרא תיאטרון אנטואן.
לאורך שבע שנים (1894-1887) התיאטר ליבר הפיק כ-111 מחזות.
עבודתו השפיעה השפעה עצומה על זירת התיאטרון בצרפת וגם על להקות דומות שקמו באירופה כמו Independent Theatre Society בלונדון ו-Freie Bühne מיסודו של אוטו בראהם בגרמניה.
בגלל כישלון כלכלי נאלץ אנטואן לסגור את התיאטר ליבר אך פתח אותו מחדש בשם "תיאטרון אנטואן" שהמשיך באותה המסורת למשך עשור נוסף.
בתיאטרון אנטואן הציג אנטואן בפני קהל יותר גדול בערך אותו גרסה יותר "מרוככת" של אותו רפרטואר שהציג ב"תיאטרון ליבר".
קורות חייו > תיאטרון אודיאון

בשנים 1906–1914 ביים אנטואן בתיאטרון אודיאון. הפעם עבר לרפרטואר הקלאסי - יצירות של קורניי, מולייר, רסין, שייקספיר. פעילותו בתחום זה, שהיה חדש עבורו, נחשב לכישלון חרוץ. יש טוענים שהתפאורה המהודרת מדי שבחר תרם לכישלון.
הוא נכנס לחובות כבדים וב-1914 עזב את אודיאון ופנה לקולנוע.
בינתיים שהה זמן קצר באיסטנבול והקים בה את "תיאטרון העיר איסטנבול".
אחרי פריצת מלחמת העולם הראשונה נאלץ לחזור לפריז.
בקולנוע

ב-1915–1922 ביים אנטואן כמה סרטים בחסות החברה הסינמטוגרפית של המחברים ואנשי הספרות
של פייר דקורסל. הוא עיבד יצירות ספרות ומחזות כמו "אדמה" (1921) שצולם ב-1918–1919, "ארלזיאנה" (1922), "פועלי הים" (1917) "האחים הקורסיקאים" ו"תשעים ושלוש" (1920) בשיתוף פעולה עם אלבר קפלאני ולאונאר אנטואן.
הוא במקומות צילום שהתאימו את עלילת הספר שאותו עיבד, למשל בברטאן, בוס, פרובאנס תוך התייחסות לנופים האמיתיים ותרבות המקומית.
הוא יישם בסרטים את עקרונות הנטורליזם, תוך שימת דגש על התסריט, על התרפואה הטבעית שמשפיעה על התנהגות הגיבורים, ובחירת שחקנים לא מקצועיים שאינם קשורים לשום צורה של תיאטרון ישן. לפי דברי ז'אן טולאר, גישתו הספרותית ויוקרתו לקחו חלק בהאצלת אמנות הקולנועץ
הוא השפיע על יוצרים כמו לואי מקרנטון, אלברטו קפלאני ורנה ארוויל ונחשב לאחד האבות הרוחניים של הנאו-ריאליזם.
אחרי 1919 פיתח קריירה של מבקר תיאטרון וקולנוע. למשך עשרים שנה פרסם את כרוניקות שלו ב ל"אנפורמסיון" (L'Information) ומדי פעם ב-Le Journal, Comœdia, Le Monde illustré.
ב-1928 פרסם שני כרכי הזיכרונות שלו ובשנים 1932–1933 כתב בעיתון "תיאטר" (Théâtre).
מורשתו

הבימוי החדשני שהנהיג אנטואן ושהפך למוביל על במת התיאטרון הצרפתי המשיך גם בלעדיו, בזכות תרומתם של ז'אק קופו ושל "קרטל הארבעה":שארל דולן, לואי ז'ובה, גסטון באטי וז'ורז' פיטואף. הם קידמו גם כן גישה חדשנית אך "אנטינטורליסטית".
חייו הפרטיים

אנדרה אנטואן היה נשוי ל פולין ורדבואן.
הנצחה

הרחוב שבו פעל התיאטרון החופשי Théâtre-Libre ברובע השמונה עשר בפריז, נקרא על שמו.
לוח זיכרון הוצבה לזכרו ברחוב הנ"ל, רחוב אנדרה אנטואן מס. 10.
לוח זיכרון הוצבה על הבית שבו חי בשנים 1912–1934 ברחוב אנרי רובר 28, באיל דה לה סיטה.
(בזמנו - ב"כיכר דופין")
ספרים

Mes souvenirs sur le Théâtre-Libre, 1921 (זיכרונותי על תיאטרון ליבר)
Mes souvenirs sur le Théâtre Antoine, 1928 (זיכרונותי על תיאטרון אנטואן)
ספרים > מבחר מחזות שבהם שיחק

1900 : La Clairière de מאת לוסיין דקאב ומוריס דונה, תיאטרון אנטואן, 6 באפריל.
1900 : Le commissaire est bon enfant (הקומיסר הוא ילד טוב) מאת ז'ורז' קורטלין ו-ז'ול לוי, תיאטרון אנטואן, 9 בפברואר.
1903 : À Sainte-Hélène מאת סוורין, תיאטרון אנטואן, 11 באפריל.
1907 : Terre d'épouvante מאת אנדרה דה לורד ואז'ן מורל בבימוי פירמן ז'מייה, תיאטרון אנטואן, 17 באוטקובר.
1909 : La Clairière מאת לוסיין דקאב ומוריס דונה, בבימוי פירמן ז'מייה, תיאטרון אנטואן 12 במרץ.
1916 : L'Amazone מאת אנרי באטאי, תיאטרון דה לה פורט - סן-מרטן 10 בנובמבר.
ספרים > מבחר מחזות שביים ב"תיאטרון ליבר" 1894-1887

1888 ― Les Bouchers (הקצבים) מאת פרנאן איקר
1888 ― כח האפלה מאת לב טולסטוי
1890 ― Le Pain d’autrui מאת איוואן טורגנייב (הלחם של מישהו אחר) Нахлебник
1890 ― Les Revenants מאת הנריק איבסן
1891 ― ברווז הפרא מאת הנריק איבסן
1893 ― העלמה יוליה מאת אוגוסט סטרינדברג
1893 ― Boubouroche בובורוש מאת ז'ורז' קורטלין
1894 ― האורגים מאת גרהרט האופטמן
לקריאה נוספת

, David Bradby - art.Andre Antoine in The Cambridge Guide of Theatre,Cambridge University Press 1992
Jean Chothia - André Antoine Cambridge University Press1991 - ISBN 0521252199,
Bettina L.Knapp The reign of the Theatrical Directors Antoine and Lugné-Poë The French Review, vol.61.Nr.6 May 1988
Philippe Marcerou - André Antoine - fondateur du Théatre Antoine, Atelier national de reproduction 2004
, Shomit Mitter and Maria Shevtsova. Fifty Key Theatre Directors. New York: Routledge, 2005..
Jean-Loup Passek - Dictionnaire du cinema Larousse, 1998
Matei Roussou Andre Antoine, l'Arche, Paris 1954
Alan Williams - Republic of Images, A History of French Filmmaking Harvard University Press, 1992
הערות שוליים

1 2 3  cineclub caen
↑  2004 P.Marcerou
1 2  A.Williams עמ'115
1 2 3  Marek Ocenas
↑  באתר Prezi
1 2 3  theatreonline
1 2 3  Sarrazac
↑  Lynn R.Wilkinson and Leon Sachs."Maurice Maeterlinck." Nobel Prize Laureates in Literature, Part 3, Gale, 2007. Dictionary of Literary Biography Vol. 331
↑  H.Chisholm 1911
↑  Mitter, Shevtzova 2005
↑  Jean Tulard - Dictionnaire du cinema - Les realisateurs, Robert Laffont 1999
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277783605171  PLWABN: 9810625832105606  BIBSYS: 90065919  BNE: XX1194107  BnF: cb12276039q (data)  CiNii: DA0599076X  GND: 118649663  ICCU: MILV080197  ISNI: 0000 0001 2117 9749  LCCN: n88649060  LNB: 000306270  NDL: 00620268  NKC: jn20000600298  NLA: 35572555  NTA: 070235031  RERO: 02-A018482652  SNAC: w6th9mkx  SUDOC: 031571034  Trove: 1000267  ULAN: 500459943  VcBA: 495/342038  VIAF: 2532045   WorldCat (עם VIAF): 2532045 
צילום מדצמבר 1887 - אנטואן באמצע בעמידה, וליד השולחן משמאל לימין - ארנולד קונינג, אמיל ברנאר, אולי וינסנט ואן גוך, פליקס ז'ובה-דיוואל, ופול גוגן
תיאטרון "אנדרה אנטואן" בשדרות שטרסבורג בפריז בימינו
צילום מ-1893 על ידי קרז'א ושות'
פוסטר של תיאטרון אנטואן בסיור הופעות, 1903
לוח זיכרון לזכרו ברחוב אנדרה אנטואן מס.10 בפריז
בוטו

ערך זה עוסק בזרם תיאטרון מחול. אם התכוונתם לדולפין הנהרות בוטו אמזוני, ראו .
מופע בוטו
"בּוּטוֹ" בכתב קנג'י
בּוּטוֹ (ביפנית: 舞踏, היגוי במלרע) הוא זרם תיאטרון מחול שהתפתח ביפן החל משנות השישים של המאה העשרים.
מקור המילה

משמעות הביטוי במקור הוא ריקוד (בּוּ) של רקיעת רגליים (טוֹ), ביטוי הרומז לטקסים חקלאיים יפניים ארכאיים שכללו רקיעת רגליים על האדמה כדי לשדל אלים להיכנס לתוך האדמה לצורך הבטחת יבולים טובים. בתחילת דרכו כונה הבוטו "אָנְקוֹקוּ בּוּטוֹ", מחול רקיעה אפל.