stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה שמואל שפירא (באר יעקב)
ביוגרפיה

נולד במינסק שבבלארוס. אביו, רבי אריה שפירא, היה רב בביאליסטוק, בנו של רבי רפאל שפירא מוולוז'ין ונכדו של הנצי"ב. אמו, מינא גולדא, הייתה בתו של הרב חיים נפתלי הרץ היילפרין ונכדת רבי רפאל יום טוב ליפמן הלפרין בעל ה"עונג יום טוב". נקרא על שם אחי סבו רבי משה שמואל שפירא מבוברויסק.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה נאלצה המשפחה לנדוד מביאליסטוק למינסק, עיר הולדתו. בתום המלחמה שבה המשפחה לביאליסטוק. בביאלסטוק החל ללמוד בישיבה. בתקופה זו למד בחברותא עם בן-עירו הרב אריה לייב מאלין. בשנת תרצ"ג (1933) נסע ללמוד בישיבת אוהל תורה בברנוביץ' אצל הרב אלחנן וסרמן. בשנת תרצ"ו (1936) נסע ללמוד בישיבת מיר שבפולין. לדבריו נהג שם ללמוד במחברות שבהן סיכמו תלמידים את שיעורי רבי ברוך דב ליבוביץ, ומאז החזיק את עצמו כתלמידו. בהגיעו לגיל גיוס נמלט מפולין.
בשנת תרצ"ח (1938) עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה, שם למד אצל רבי ראובן כץ וכן שמע את שיעוריו של הרב שך. בשנת תש"ד (1944) למד בירושלים אצל בן-דודו הרב יצחק זאב סולובייצ'יק.
נישא לחיה פייגא ציפורה (נפטרה בטבת תש"פ), בתו של הרב אהרן ויינשטיין, ראש ישיבת "בית יוסף" נובהרדוק בתל אביב.
לאחר נישואיו התגורר בבני ברק ולמד בכולל חזון איש, ולאחר מכן קיבל את משרתו התורנית הראשונה כר"מ בישיבת קול תורה. באותה תקופה נסמך להוראה על ידי הרב איסר זלמן מלצר. החזון איש אמר עליו שהוא "נשמה של עולם האצילות".
בשנת תש"ט (1949) מונה בברכתו של החזון איש לראש ישיבת באר יעקב, שהוקמה מעט קודם לכן בהמלצת החזון איש בידי הרב שלמה וולבה, המנהל הרוחני, והרב אפרים בורודיאנסקי, ראש הישיבה, שפרש לאחר זמן קצר, ועמד בראשות הישיבה עד יום פטירתו. את שיעוריו הוציא לאור בספריו קונטרס הביאורים (שיעורים כלליים) ושערי שמועות (שיעורים על הדף). עסק גם בההדרת ספרי הראשונים והוציא לאור את "תוספי הרא"ש" ואת חידושי הר"י מיגאש.
בתיאור תולדותיו מסופר שכבר בשנת תשכ"ו ביקשו הרב יחזקאל סרנא שיצטרף למועצת גדולי התורה, והוא סירב. מאוחר יותר, כשהגיע הרב סרנא לביתו לבקש זאת, הוא התרצה. לאחר הקמת דגל התורה, בשנת תשמ"ט (1988), נקרא על ידי הרב שך לכהן כחבר במועצת גדולי התורה של המפלגה.
הלווייתו יצאה מישיבת באר יעקב ועברה דרך בית הכנסת לדרמן בבני ברק ונקבר בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' בבני ברק, סמוך לקברו של הרב שך.
לאחר הופעת הספר "ניחוחה של תורה" שנדפס עוד בחייו, יצאו לאור לאחר פטירתו מספר ספרי זיכרון הכוללים את תולדות חייו, אסופת מאמרים מתלמידיו ושיעוריו, ובהם: "ובא השמש", "לשמש שם אהל", "ישורון" ו"ארזים עלי מים".
את מקומו בראשות הישיבה ממלא בנו הרב דוד יצחק שפירא.
בחודש אלול תש"ע הוקמה לזכרו ישיבת שערי שמועות ביישוב בית חלקיה (על שם ספרו "שערי שמועות"). בראשות הישיבה כיהנו בנו הרב נפתלי צבי יהודה שפירא עד פטירתו, ונכדו הרב אריה (בן הרב דוד יצחק) שפירא.
בחודש אייר תשפ"ג הוקמה לזכרו "ישיבת רבינו משה שמואל" בשכונת רמות 06 בירושלים בראשות הישיבה עומד בנו הרב אהרון שפירא.
חיים אישיים

היה נשוי לחיה פייגא ציפורה (לבית ויינשטיין). ולהם שני ילדים:
הרב דוד יצחק - ממלא מקומו בראשות ישיבת באר יעקב.
הרב אהרן - ראש "ישיבת רבינו משה שמואל" שהוקמה לזכרו בשכונת רמות.
דרך לימודו

תלמידיו של הרב שפירא רואים את דרכו כמקבילה לזרמי הלימוד הבולטים האחרים בעולם הישיבות במחצית השנייה של המאה ה-20, דהיינו שיטותיהם של הרב נחום פרצוביץ, שהיה ראש ישיבת מיר, והרב שמואל רוזובסקי, שהיה ראש ישיבת פוניבז'.
דרכו של הרב שפירא מבוססת בעיקר על דרכו של רבו המובהק ובן דודו, הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק. הרב יצחק זאב שכלל את "השיטה הבריסקאית" שייסד אביו, הרב חיים סולובייצ'יק ומקובלת ברוב הישיבות הליטאיות. לפי שיטה זו תפקיד הלומד הוא רק להגדיר "מה כתוב", מה הגדרת העניין ותחומיו, ולא להתעסק בנימוקים ובטעמים.
אמנם בעוד הרב יצחק זאב עסק בעיקר בסוגיות השייכות לסדר קדשים, העוסק בענייני קרבנות ובית המקדש, מושגים שמעצם טבעם רחוקים מן ההבנה השכלית, הרי שהרב שפירא עסק בעיקר במסכתות שבהן עוסק בית המדרש הישיבתי הקלאסי, שהן בעיקר בסדרי "נשים" ו"נזיקין".
השקפה

הרב שפירא דרש שלא להתדיין בבג"ץ על גיוס בני הישיבות, מתוך חשש שהשופטים "מבקשים לעקור הכל".
בסוף שנת 2000, ערב ההצבעה במליאת הכנסת על חוק הוראת שעה, שיאפשר את המשך הסדר דחיית גיוס בני הישיבות, נשא דברים במעמד הכנסת ספר תורה שהתקיים בישיבת באר יעקב:
”חיינו מאות שנים בגלות עם גזירות, אבל כשמנסים לפגוע בתוכנו פנימה, בלימוד התורה, על זה אנחנו יוצאים למלחמה. המלחמה לא בכוח, אלא בכך שנחפש לנו מקום, מדינה אחרת שלא רודפים אותנו ונותנים לנו ללמוד בשקט. השליטים החופשיים צריכים לדעת שאנו סובלים מגזירותיהם שנים רבות, כמו בגלות, אך ברגע בו ינסו לפגוע בבתי המדרש נקום ונרד מארץ הקודש. לכל אורך שנות גלותנו, שמר הקב"ה שנוכל לעסוק בתורה. ואם אויבינו ניסו למנוע מאיתנו עיסוק התורה, מיד המציא לנו הקב"ה מקום אחר, בו ניתן היה לשבת ולעסוק בתורה. ואם בארץ הקודש נגיע למצב שינסו בפועל למנוע אותנו מהעסק התמידי בתורה, נגלה למקום אחר על פגיעה בלימוד התורה נקום ונרד מארץ הקודש ”
על רקע זה נתגלעו חילוקי דעות בינו לבין הרב אהרן יהודה לייב שטינמן סביב נושא אימוץ מסקנות ועדת טל, שהתנו את חוקיות המשך הסדר תורתו אומנותו בהוכחת התרחבות אחוזי הגיוס לשירות במשמר האזרחי. קודם לכן שלח לו מכתב בו ביקש ממנו שלא להיכנע לדרישות הבג"ץ ולסרב לכל הצעת פשרה, ובין השאר כתב: "ומהנסיון הוא שהדרך היחידה פה בארה"ק הוא לעמוד בתוקף מוחלט על כך כי אין לגעת בישיבות הק' ובהיכלי התורה, ורק על ידי עמידה תקיפה ישמר המצב הקיים". ביולי 2002, ערב ההצבעה בכנסת על חוק טל ובעקבות חילוקי הדעות הללו, פרש מחברותו במועצת גדולי התורה של תנועת דגל התורה. במכתב ההתפטרות ששלח למזכיר מועצת גדולי התורה כתב: ”מאחר והנעשה בזמן האחרון על ידי נציגי תנועת דגל התורה בעניין החוק הנוגע לדחיית גיוס בני ישיבות ובניגוד לדעת רוב ראשי הישיבות שליט"א וזצוק"ל, ובראותי כי על ידי השתתפותי במועצת גדולי התורה אין באפשרותי להשפיע בעניין זה שנשמת עם ישראל תלוי בו, ולפתח חטאת רובץ, ואיני יכול לקחת אחריות על הנעשה בזה על ידי הנציגים... על כן הנני להודיע כי הריני מסלק ידי מכל אחריות ושייכות מתנועת דגל התורה.”
ניגונים

הרב שפירא נהג לשיר עם תלמידיו באירועים מיוחדים. שיריו היו ממסורת משפחתו מוולוז'ין, מישיבות ליטא, מהרב ברוך בר ליבוביץ ולחנים אישיים. הרב שפירא ניחן בחוש מוזיקלי, והוא נהג לספר שכשהיה אצל הרב מבריסק, כיבדו הרב לשיר והוא אמר שאינו יודע לשיר. לאחר מכן שמעו הרב מבריסק שמפזם דרך לימודו ואמר לו בסרקזם שבאמת אינו יודע לשיר.
ספריו

קונטרס הביאורים - שיעורי עיון פלפול והלכה על סדר הש"ס.
שערי שמועות - הערות וכתבים על הש"ס.
זהב משבא א - מאמרים ופירושים על התורה, בהלכה ובאגדה.
זהב משבא ב - מאמרי מוסר והשקפה.
תוספי הרא"ש - מהדורה מוערת.
חידושי הר"י מיגאש - מהדורה מוערת.
השמש לאור עולם - אגרותיו ומכתביו, הוצאת מכון בא"ר שמ"ש, התשע''ח
מתלמידיו

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
הרב אברהם חפוטא ー ראש ישיבת הרמב"ם בתל אביב ומחבר ספרים
הרב אליקים גצל פשקס ー ראש ישיבת גבעת שאול בשכונת גבעת משה ירושלים
הרב אורי וייסבלום ー משגיח ישיבת נחלת הלויים בחיפה צאצא להרב הנועם אלימלך מליזנסק
הרב בן ציון הכהן קוק ー ראש בית הוראה בירושלים רב בפתח תקווה אביו של העיתונאי והסופר רבי שלמה קוק נאמן ביתו ומקורב להרב אלישיב
הרב דוד שמידל ー ראש כולל קוממיות ותלמיד החזון אי"ש מלפנים ראש כולל קרלין סטולין מתיבתא דרבי יוחנן בטבריה
הרב חיים סרנא ー ראש ישיבת חברון
הרב חיים זליבנסקי ー ראש ישיבת מאור התלמוד ברחובות
הרב יששכר מאיר ー ראש ישיבת הנגב נתיבות
הרב יוסף יחיאל במברגר ー רב הקהילה החרדית בחיפה
הרב יצחק גוגנהיים ー רבה הראשי של פריזーצרפת
הרב ישראל קליינר ー ראש ישיבת בית הכרם
הרב יצחק גרודזינסקי ー ראש כולל תורת אברהם בבני ברק
הרב משה שפירא ー מראשי ישיבת אור שמח וישיבת פתחי עולם
הרב משה סויסה ー עיתונאי וסופר ישראלי-אמריקני ראש בית המדרש ובית הכנסת מסילת ישרים על שם ספרו של הרמח"ל מפאדובה
הרב שריאל רוזנברג ー ראב"ד וגאב"ד בית הדין השייך לחמיו הרב ניסים קרליץ יחד עם הרב אליהו ציון סופר ראש ישיבת רכסים
לקריאה נוספת

הוצאת בית דוד ー ניחוחה של תורה ー עובדות והנהגות מגדולי ישראל מאוצרו ומשנתו ואמרותיו של רבינו משה שמואל שפירא (ניו יורק, תשס"ג 2002).
אברהם אליעזר סופר ー אב וראש הישיבות ー תולדות חייו, הליכותיו, והנהגותיו של הרב משה שמואל שפירא, בליווי תמונות נדירות (ירושלים, תשס"ח 2008).
הערות שוליים

↑  לשמש שם אהל, ניצוצי שמש, הערה קג
↑  תמונות מהלוויית הגאון רבי משה שמואל שפירא, בחדרי חרדים, 30.04.2006
↑  בני הישיבות: ביה"מ העליון כופר בזכותנו להיות עם התורה, מוסף נט, 7 במאי 2001.
↑  אבישי בן חיים, "על פגיעה בלימוד התורה נקום ונרד מארץ הקודש", באתר ynet, 29 בדצמבר 2000
↑  סמדר שמואלי ואבישי בן חיים, תלמידי הישיבות והמשמר האזרחי - היום ההכרעה, באתר ynet, 22 ביולי 2002
↑  rotter - הכתובת הייתה על הקיר!
↑  מכתב ששלח מרן הגרמ"ש זצוק"ל, ליבדלחט"א מרן הגראי"ל שליט"א אתר רוטר
↑  שירי הרב שפירא באתר קול הלשון.
↑  תקופה מסוימת בתחילת שנות ה-90
| מועצת גדולי התורה של דגל התורה |
| --- | --- | --- |
מנהיג: 
| מנהיגים בעבר | הרב אלעזר מנחם מן שך • הרב יוסף שלום אלישיב (דה פקטו) • הרב אהרן יהודה ליב שטינמן • הרב חיים קניבסקי (דה פקטו) • הרב גרשון אדלשטיין |  |
| חברים בעבר | הרב ישכר דב רוקח • הרב נסים קרליץ • הרב אברהם יעקב זלזניק • הרב מיכל יהודה ליפקוביץ • הרב מרדכי מן • הרב צבי מרקוביץ • הרב חיים פינחס שיינברג • הרב זלמן רוטברג • הרב בנימין ביינוש פינקל • הרב אברהם פרבשטין • הרב נתן צבי פינקל • הרב נסים טולדנו • הרב ברוך רוזנברג • הרב יצחק שיינר • הרב דב יפה • הרב אריה פינקל • הרב ברוך מרדכי אזרחי • הרב ברוך ויסבקר |  |
| חברים בהווה | הרב מאיר צבי ברגמן • הרב ברוך דב פוברסקי • הרב יצחק זילברשטיין • הרב משה יהודה שלזינגר •  הרב משה הלל הירש • הרב דוד כהן • הרב אברהם יצחק קוק • הרב אביעזר פילץ • הרב צבי דרבקין • הרב יצחק הקר • הרב אריה לוי • הרב שרגא שטינמן • הרב אליעזר יהודה פינקל |  |
| חברים שפרשו מהמועצה | הרב שמואל אוירבך • הרב יהודה עדס • הרב משה שמואל שפירא |  |
| מזכירים | אפרים צמל • אברהם רובינשטיין |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302412205171  GND: 1089820666  ISNI: 0000 0001 1203 7538  LCCN: n93109621  VIAF: 88359500   WorldCat (עם VIAF): 88359500 
עם הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק
הרב משה שמואל שפירא נואם (משמאל)
עם הרב שטינמן ובנו הרב דוד יצחק בביתו בבאר יעקב, ה'תשס"ג.
הרב מרדכי מן עם הרב שך והרב משה שמואל שפירא
מבצע אליהו

מבצע אליהו (באנגלית: Operation Elijah) הוא השם שניתן למספר מבצעי עלייה שהופעלו על ידי האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה (AAEJ) כדי לחלץ יהודים מביתא ישראל ששכנו במחנות הפליטים בסודאן לישראל בשנים 1979–1982. במבצעים אלו חולצו מהמחנות והועלו לישראל 216 יהודים.
רקע

באביב 1978 החלו להגיע ידיעות לידי האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה והוועד למען יהודי אתיופיה על הימצאותם של יהודים במחנות פליטים בסודאן. פעילי העלייה הודיע לממשלת ישראל על הידיעות וזו שלחה את סוכן המוסד, דני לימור שפגש בסודאן את פרדה אקלום שקיבל על עצמו לעבוד יחד עם לימור באיתור היהודים ושליחתם לישראל.
האגודה אשר ידעה על הפעילות הישראלית בסודאן טענה מול ממשלת ישראל שהיא אינה עושה מספיק כדי לחלץ את אותם יהודים ועושה זאת בהיקף קטן ושבעקבות זאת יהודים מתים במחנות הפליטים, לאור זאת שיגר הארגון את פעיליו כדי להרחיב את הפעילות של הוצאת היהודים ממחנות הפליטים.
המבצעים > אליהו א'

באפריל 1979 שלחה האגודה את בילי הלפרן לסודאן. הלפרן נפגש עם אקלום שפעל לבדו בסודאן ושהסכים לשתף פעולה עם הלפרן בחילוץ היהודים. ישראל התנגדה לפעילות האגודה בסודאן וכאשר חזר לימור הוא האיץ בהלפרן לעזוב את סודאן. הלפרן עצמו סירב לעזוב גם כאשר הוצע לו שוחד. לאור הסירוב הישראלי לשתף את האגודה בחילוץ החל הלפרן לעבוד עם הפעיל ברוך טגניה. שני הפעילים החלו לעבוד והביאו ממחנה הפליטים גדריף 28 איש לחרטום, פרדה אשר עקב אחריהם גילה כי רבים מהם היו למעשה נוצרים ורק ארבעה היו יהודים. במאי הושג הסכם בין היאס, הצלב האדום והאגודה. לפי ההסכם הסוכנות היהודית תקבל לידה פליטים יהודים מהצלב האדום ומהאגודה, שמותיהם של אותם פליטים יובאו להיאס כדי לאשר את זהותם היהודים בתוך כשלושה ימים. אלו ששמותיהם יאושרו יוטסו על ידי עובדי היאס מחרטום לאתונה ומשם לישראל. בעקבות הפגישה החליטה האגודה לא להוציא לפועל מבצעים במנותק מישראל עד ליולי כדי לראות אם ישנה התקדמות ישראלית בהוצאת היהודים.
ביולי חידשה האגודה את פעולותיה, לשם כך הגיעו הלפרן וטגניה לגדריף, הוציאו משם יהודים והביאו אותם לחרטום, שם לימור וידא כי הם אכן יהודים. בסוף יולי לאחר שהתגלה כי הישראלים פועלים בסודאן, החליט פרדה לעזוב. במקביל נפגש הלפרן עם המיליארדר היהודי-סודאני נסים גאון שהסכים לממן את המבצע ושלאחר מכאן יקבל החזר. הישראלים אשר לא ראו בעין יפה את פעילות האגודה הפיצו באוגוסט ידיעות ובכך נאסרו 23 מתוך 60 היהודים שחולצו בידי האגודה, אלו שוחררו תוך זמן קצר.
המבצעים > אליהו ב' > פרנקפורט

בשלהי 1979 החלה האגודה להוציא מבצעי הצלה במנותק מהישראלים. במבצע היהודים אשר נלקחו ממחנות הפליטים הוטסו לפרנקפורט עם דרכונים אתיופים מזויפים. במקביל לכך שוב הופצו ידיעות מפי הפעילים הישראלים, הידיעה הייתה כי שליחי האגודה מוכרים לישראל יהודים שהם מחלצים מהמחנות. כמו כן הופץ שמו של אחד מפעילי הארגון, שמו הגיע לרשויות הסודאניות ובעקבות זאת הוא נעצר ועונה. באחד מהטיסות האגודה שלחה שישה פליטים מחרטום לפרנקפורט, ופעילי העלייה פנו לשגרירות הישראלית בגרמניה המערבית בבקשת אשרת כניסה לישראל. ממשלת ישראל טענה כי אותם עולים שהגיעו אינם יהודים, למרות שזוהו כיהודים על ידי הפעילים היהודים ממוצא אתיופי. הפליטים שהו בנמל התעופה כשלושה ימים, כשבאותה העת פנה הפעיל רחמים אלעזר לחיים הלחמי כדי שיאשר את זהותם. הלחמי טען שייקח זמן ולכן אלעזר פנה אל הסוכנות היהודית שאישרה את זהותם ובכך אפשרה להם לקבל אשרת כניסה לישראל.
ב-20 בפברואר 1980 הביאו פעילי האגודה שני נערים פליטים לפרנקפורט ושוב הפקידים טענו שהם אינם יהודים. זהותו של אחד מהם אושרה לאחר שמסר להם את פרטי הגנאלוגיה שלו, זהותו של הנער השני לא אושרה משום שהתבייש לספר על אמו שהתפרנסה כזונה. למרות שזהות הנער השני אושרה על ידי פעילים יוצאי אתיופיה, הפקידים מסרו כי עליו לחזור לסודאן, הנער חזר לחרטום והתאבד בנמל התעופה. מאוחר יותר זהותו היהודית אושרה שוב, הפעם על ידי בני משפחתו שחיו בישראל. בהמשך המשיכו הפקידים להטיל ספק בזהות העולים שהביאה האגודה, למרות שהשתמשה בפרטי המפקד שנעשה לבני הקהילה בשנות ה-70. הפקידים עצמם הטילו ספק באמיתות המפקד. לאור קשיים אלו איים הארגון בחשיפת העניין לעיתונות וועידת המועצה הלאומית המייעצת של הקהילות היהודיות (NJCRAC) (אנ') לחצה על מדינת ישראל להוציא אשרות לעולים, לחץ זה עזר והפקידים לא ביקשו יותר לאשר את יהדות הפליטים.
המבצע הופסק לאחר סיכום שהושג עם יהודה דומיניץ. במקביל הופצה ידיעה שקרית בארצות הברית על ידי ישראל, כי אין יהודים במחנות בסודאן. זאת על מנת לאפשר לישראל לחלץ את היהודים ללא התערבות חיצונית.
המבצעים > אליהו ב' > ניירובי

בסיומו של מבצע החילוץ הראשון האגודה וישראל היו בקשרים קרובים, אך ישראל לא דיווחה לאגודה את מספרם של היהודים שהיא חילצה ולא חלקה עמה מידע מסווג. בנובמבר 1981 נאם גרנום ברגר באספה הכללית של האגודה בסנט לואיס ובה נאמר כי אם ישראל לא תחלץ לפחות 300 יהודים מהמחנות אז לאגודה לא תהיה ברירה והיא תתחיל לגייס כספים מיהדות ארצות הברית וצוות למשימת חילוץ משלה.
האגודה הגתה נתיב חדש להברחת היהודים דרך אוגנדה ומשם לניירובי לאירופה ואז לישראל. על מנת להוציא את המבצע לפועל יצרה האגודה קשר עם אקלום ושלחה אותו לניירובי לפגוש את הפעיל הארי רוזנברג. הידיעות על פעילות האגודה הגיעו לידי ישראל וזו סרבה למעורבות האגודה, תוך זמן קצר הגיעו הצדדים להסכמה שהאגודה תפעל בדרום סודאן. על מנת להוציא את המבצע לפועל שלחה האגודה את סנדי לידר  לחרטום, הפעילים אתרו במחנות את האחים של אקלום ושלחו אותם ברכב לניירובי, המבצע נעצר כאשר שוטרים השלטונות הקנייתים הטיסו את אקלום לבקשת ישראל מחוץ למדינתם. את פרדה וצוותו החליפו הפעילים גבי גלמבוס, תומאס אורורק ורובל הדנה. הפעם התוכנית הייתה להוציא את היהודים מהמחנות, להביאם לעיר ג'ובה משם לניירובי, ואז הם יוטסו לאירופה ואז לישראל. התוכנית תואמה עם המוסד והפעילים הישראלים שפעלו בסודאן.
בשבוע הראשון למבצע הצוות שכר מכונית והוציא שישה יהודים ממחנה הפליטים גדריף לבית מחסה בחרטום הנמצא ליד נמל התעופה. יומיים לאחר מכאן הובאו עוד חמישה יהודים לבית המחסה. באותו היום הגיע פעיל האגודה, הארי רוזנברג לחרטום יחד עם מימון כספי למבצע. יום לאחר מכאן הצוות נסע לגדריף יחד עם רוזנברג כדי לקחת יהודים, אך אלו לא מצאו את רובל הדנה שהיה אמון על איתורם והם חזרו לבית המחסה ללא פליטים. הצוות תכנן להעלות את הפליטים למטוסים לכיוון ג'ובה, אך זה לא התבצע מכיוון שכל הטיסות הפנו למכה לכבוד הרמדאן. בעקבות זאת שכר רודנברג מטוס, גלמבוס ואורורק העלו את אחד-עשר הפליטים למטוס השכור וטסו לג'ובה. כאשר נחתו בג'ובה הם העלו את הפליטים על לנד רובר שעליה נהג פעיל סודאני מקומי ומשם החלו לנוע לכיוון הגבול הקנייתי, במקביל שני הפעילים חזרו לחרטום.
המבצעים > אליהו ב' > ניירובי > פרשת ג'ובה

מספר ימים לאחר שחזרו מג'ובה נסעו אורורק והדנה למחנה גדריף ואספו מספר יהודים. הקבוצה החלה לנסוע לחרטום, אך אז הם נעצרו בידי המשטרה והפליטים נכלאו. בסופו של דבר הפעילים הצליחו לחלץ את הפליטים מתוך בית הכלא והם הושמו בבית המחסה. כמה ימים לאחר מכאן נסעו שוב השניים לגדריף וחילצו חמישה יהודים. יום למחרת שני הפעילים וגלמבוס טסו יחד עם הפליטים במטוס השכור לג'ובה שם הם קיוו למצוא את הפעיל המקומי, אך לא הצליחו ולכן הם לקחו את הפליטים לביתו של אתיופי מקומי ששיתף אתם פעולה. שעה לאחר מכאן הופיעה המשטרה ואורורק יחד עם גלמבוס נלקחו לחקירה תוך שהפליטים והדנה נכלאו. הפעילים שהיו בהירי עור טענו כי הם מיסיונרים שעוזרים לפליטים, השוטרים עשו חיפוש ומצאו מסמכים הקושרים את הפעילים לישראל והחשד כלפיהם גבר. מאוחר יותר הפעיל הסודאני המקומי נעצר יחד עם עוד שלושה פליטים יהודים, כאשר הפעילים שמעו זאת הם יצרו קשר עם נציגות האו"ם וארצות הברית בעיר, פניות אשר לא עזרו להם. לאחר זאת אורורק וגלמבוס נכלאו למשך חמישה ימים ואז שוחררו. לאחר ששני הפעילים שוחררו הם החליטו לצאת את סודאן דרך זאיר, כאשר הם עברו הגבול הם נעצרו על ידי פקידי הגירה ונכלאו לאחר שהתברר שאין בידיהם דרכונים. ביום החמישי למעצר הופיע פקיד סודאני שהביא את הדרכונים לשניהם והם שוחררו וגורשו חזרה לסודאן. השניים חזרו לג'ובה ושבוע לאחר מכאן נכלאו שוב ורק לאחר התערבות השגריר האמריקאי הם שוחררו והוטסו לחרטום ומשם גורשו מסודאן.
הפליטים היהודים יחד עם הדנה נכלאו למשך שלושה חודשים ושוחררו רק בהתערבות נציבות האו"ם לפליטים, לאחר ששוחררו הם נשלחו לגדריף, משם הפעילים הישראלים לקחו אותם לחרטום ואז הוטסו מחוץ לסודאן.
אחרית דבר

המוסד ראה בפעולות אלו, לרבות פרשת ג'ובה כאסון וכמסכנת את כלל פעולות החילוץ. האגודה טענה כי המוסד הוא זה שהודיע לרשויות הסודאניות בדבר הימצאות פעילי העלייה וגרם למעשה לפרשת ג'ובה והצביעה על פעולות דומות של המוסד כנגד פעיליה עוד לפני הפרשה. בשלהי 1983 האגודה הגיעה להסכם עם המוסד בכך שהיא לא תפעל יותר בסודאן והמוסד הבטיח כי הם ירוקנו את מחנות הפליטים מיהודים. האגודה אומנם לא תפעל יותר בסודאן, אך חצי שנה לאחר מכאן היא החלה בפעולה למען הוצאתם של יהודים מאתיופיה במה שמכונה מבצע פדיון שבויים.
לקריאה נוספת

אפרים יצחק, "הסולידריות היהודית ויהודי אתיופיה" בתוך בנימין פינקוס ואילן טרואן (עורכים), סולידריות יהודית לאומית בעת החדשה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשמ"ט, 1988
Graenum Berger, Rescue the Ethiopian Jews!: a memoir, 1955-1995, J.W. Bleeker Hampton Pub. Co., 1996, ISBN 0963564110
Howard M. Lenhoff, Black Jews, Jews, and Other Heroes: How Grassroots Activism Led to the Rescue of the Ethiopian Jews, Gefen Publishing House Ltd, 2007, ISBN 9789652293657
Mitchell G. Bard, From Tragedy to Triumph: The Politics Behind the Rescue of Ethiopian Jewry, Greenwood Publishing Group, 2002, ISBN 9780275970000
הערות שוליים

↑  Howard M. Lenhoff, Black Jews, Jews, and Other Heroes: How Grassroots Activism Led to the Rescue of the Ethiopian Jews, Gefen Publishing House Ltd, 2007, ISBN 9789652293657, p. 133-134
↑  Lenhoff, Black Jews, p. 307
↑  Mitchell G. Bard, From Tragedy to Triumph: The Politics Behind the Rescue of Ethiopian Jewry, Greenwood Publishing Group, 2002, ISBN 9780275970000, p. 88
1 2  Bard, From Tragedy, p. 89
↑  Bard, From Tragedy, p. 90
1 2 3  Bard, From Tragedy, p. 91-92
↑  Bard, From Tragedy, p. 92-93
1 2  Bard, From Tragedy, p. 95
1 2  Lenhoff, Black Jews, p. 133
↑  Bard, From Tragedy, p. 127
↑  Bard, From Tragedy, p. 125-126
↑  Bard, From Tragedy, p. 128
↑  Lenhoff, Black Jews, p. 193-194
↑  Bard, From Tragedy, p. 129
↑  Lenhoff, Black Jews, p. 195-196
↑  Bard, From Tragedy, p. 130
1 2  Bard, From Tragedy, p. 131
↑  Bard, From Tragedy, p. 132
1 2  Bard, From Tragedy, p. 133
↑  Lenhoff, Black Jews, p. 133-134
פאסיינס דבאני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בינואר 1944 (בת 81) ברזוויל, הרפובליקה של קונגו 
 שם לידה:  Marie Joséphine Kama 
 מוקד פעילות:  גבון 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 בן או בת זוג:  עומר בונגו 
 צאצאים:  עלי בונגו 
 פרופיל ב-IMDb
 
פאסיינס מארי ז'וזפין קאמה דבאני (באנגלית: Patience Marie Josephine Kama Dabany; נולדה ב-22 בינואר 1944; חברה במסדר גבריאלה סילאנג), הידועה גם בשמות מארי ז'וזפין קאמה וז'וזפין בונגו, היא זמרת, מוזיקאית ותסריטאית מגבון. דבאני שימשה בתור הגברת הראשונה של גבון בין השנים 1967 ל-1987. במשך כמעט 30 שנה היא הייתה נשואה לעומר בונגו אונדימבה, שהיה נשיא גבון משנת 1967 ועד 2009. אחרי גירושיהם, היא פיתחה קריירה מצליחה במוזיקה. קאמה היא אמו של הנשיא הנוכחי של גבון, עלי בונגו אונדימבה.
תחילת דרכה

נולדה בשם מארי ז'וזפין קאמה בברזוויל, קונגו, לז'וזף קאמה וז'נבייב אוקוטה, שמקורם מעם הבאטקה במחוז הוט-אוגואה, במה שכיום הוא חלק מדרום-מזרח גבון. דבאני גדלה בבית מוזיקלי, והחלה לשיר בגיל מוקדם, כשאביה מלווה אותה באקורדיון, ואחיה בגיטרה. אחר כך הצטרפה למקהלת הכנסייה בברזוויל, ומשם התקדמה להופעות של מוזיקה מסורתית. גם אמה הייתה זמרת של מוזיקה מסורתית.
הגברת הראשונה

בשנת 1958, היא פגשה את אלבר-ברנאר בונגו, סטודנט גבונזי צעיר. השניים נישאו ב-31 באוקטובר 1959, כשהיא בת 15 בלבד. היו להם שני ילדים: בן אלן ברנאר בונגו (9 בפברואר 1959) ובת, אלברטין אמיסה בונגו (1964–1993).
מארי ז'וזפין קאמה הייתה פעילה פוליטית יחד עם בעלה, שזכה לקידום מהיר בתפקידים ממשלתיים אחרי קבלת עצמאותה של גבון מצרפת. בשנת 1964, הוא נחטף על ידי מורדים בעת ניסיון להפיכה צבאית, יחד עם נשיא המדינה מ'בה, שמינה אותו לאחר שחרורם לסגן נשיא. כשמ'בה מת באופן פתאומי בשנת 1967, הפך בונגו לנשיא, תפקיד בו אחז למשך 40 שנה.
כך נהייתה קאמה, כעת ז'וזפין בונגו, לגברת הראשונה של גבון. יחד עם בעלה הקימה את המפלגה הדמוקרטית הגבונזית, אשר הפכה תחת שלטונו למפלגה החוקית היחידה במדינה. קאמה  החלה להיות מעורבת בפרויקטים חברתיים, בעיקר מוזיקליים וכוריאוגרפיים, אשר שימשו לתמיכה בפעילות המפלגה.
קריירה מוזיקלית

קאמה שימשה בתור הגברת הראשונה של המדינה למשך 18 שנים, שבמהלכם נאלצה להתעלם מבגידותיו הרבות של בעלה. כשלא יכלה יותר, היא עזבה אותו, והשניים התגרשו ב-1986. קאמה פתחה בקריירה כמוזיקאית מקצועית, תחת שם חדש - פאסיינס דבאני. היא נסעה ללוס אנג'לס, והוציא את האלבום הראשון שלה שנקרא Levekisha. אחריו הוציאה אלבומים נוספים, ביניהם Cheri Ton Disque Est Rayé, Associé, ו-Patience Dabany ב-1994. ב-1997 חזרה דבאני למולדתה, והשתקעה בליברוויל והמשיכה להופיע ולהקליט אלבומים. ב-2004 הוציאה אלבום מוזיקת עולם בשם Obomiyia, ויצאה לסיבוב הופעות באירופה יחד עם ג'יימס בראון. היא הקליטה אלבום עם להקת קונבלי ב-2005; השיר La Connaissance מאלבום זה, שימש כאחד ההמנונים של בעלה לשעבר במהלך מסע הבחירות שלו לנשיאות ב-2005.
דבאני שיתפה פעולה עם מוזיקאים רבים, ביניהם אל דה-בארג', טאבו ליי רושרו, טשאלה מואנה, וקווינסי ג'ונס.
דבאני ממשיכה להקליט, לצלם ולהופיע, ברחבי העולם. הכינוי שלה בגבון הוא "אמא", בשל היותה אמו של נשיאם, עלי בונגו, והיא נחשבת לאחת משגרירות המוזיקה הבולטות של אפריקה.
בנוסף לעבודתה כמוזיקאית, דבאני גם כתבה מספר תסריטים לסרטים, והלחינה מוזיקה עבורם.
בדצמבר 2023, התובע הכללי של ליברוויל הכריז על הליכים משפטיים בגין "התבטאויות מעליבות", לאחר ההתבטאויות המעליבות של דאבני כלפי נשיא המעבר בריס אוליגוי קלאטיר נגומה.
דיסקוגרפיה

Associé II ‏(1987)
Dis-moi [Your love]-‏(1990)
Lévékisha ‏(1994)
Chérie ton disque est rayé ‏(1995)
La vie à changée [Nouvelle attitude] 1998 CD
Article 106 ‏(2001)
Associé ‏(2002)
Obomiya ‏(2004)
No Comment ‏(2007)
La Locomotive ‏(2010)
La Locomotive II ‏(2011)
Voté Ali Bongo ‏( 1996)- הבחירות של 1996
Mari mar ( 2006)
Les Panthère du Gabon ‏( 2007)
L'amour d'une mère ‏( 2008)
Papa Africa ‏(2009) - מותו של הנשיא עומר בונגו
Ali 9 ‏(2009) - Élection anticipée 2009
Un an déjà ‏( 2010)-יום השנה למותו של הנשיא עומר בונגו
Cinquantenaire du Gabon ‏( 2010)
On vous connait ‏(2011)
Célébrons l'Afrique feat Magic System, X Maleya, Miki Badboy & Bill Clinton Kalonji ‏(2012) - גביע אפריקה 2012
Tais-toi quand tu parles ‏(2016)
L'Afrique au Gabon feat ‏(Serge Beynaud, ...) can gabon 2017
פילמוגרפיה

OBALI 1976 - תסריטאית
OBALI ‏(1ÈRE VERSION)‏ 1973 - תסריטאית
COLLIER DU MAKOKO (LE) 2011 - שחקנית, מלחינה
AYOUMA 1977 - תסריטאית
הערות שוליים

↑  Dabany Patience, Africiné
↑  (בצרפתית) Martin Safou, Patience Dabany en concert en France en juin prochain (אורכב 01.10.2013 בארכיון Wayback Machine), Gabon Actu, 10 march 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 106105697X  LCCN: no97004905  MusicBrainz: 2836910a-958c-49c3-8d57-ac51bbb383a4  VIAF: 312620124   WorldCat (עם VIAF): 312620124
מוזיאון גבורה ותהילה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  הנצחת השואה
 כתובת:  מבוא הסייפן 5
 מיקום:  רובע ח',  אשדוד
 מדינה:  ישראל ישראל
 מייסדים:  אפרים פפרני, ולדימיר ספרנסקי
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2010
 תאריך פתיחה רשמי:  28 בנובמבר 2010 
 
 קואורדינטות:  31°47′05″N 34°39′09″E﻿ / ﻿31.784743943711°N 34.652404664974°E﻿ / 31.784743943711; 34.652404664974
 אתר רשמי
  (למפת אשדוד מוגדלת) מוזיאון גבורה ותהילה(למפת אשדוד רגילה) מוזיאון גבורה ותהילה(למפת השפלה רגילה) מוזיאון גבורה ותהילה(למפת השפלה מוגדלת) מוזיאון גבורה ותהילה
 
מוזיאון גבורה ותהילה (לשעבר: המוזיאון לגבורה היהודית והשואה) הוא מוזיאון המוקדש לגבורת העם היהודי במלחמת העולם השנייה ולשואה. המוזיאון נוסד במטרה להנציח את השואה בדגש על גבורה יהודית, ולהציגה מזווית ייחודית. המוזיאון ממוקם במבוא הסייפן ברובע ח' באשדוד.