אדל הטה אריקסן
קריירה > חינוך > במועצת החינוך הסאמית

ב-8.12.1975 הורה צו מלכותי בנורווגיה על הקמת מועצת החינוך הסאמית, וב-1976 כינס לראשונה משרד החינוך והכנסיות את המועצה, שהייתה המוסד הסאמי הראשון שיצר המשרד. מתוך שמונה חברי המועצה שלושה היו סאמים מקאוטוקיינו: הטה אריקסן, אולה איינאר אולסן ואולה הנריק מאגה.
ב-1977 הכיר הפרלמנט הנורווגי בתרבות ובשפה הסאמית כראויים לשימור, והטה אריקסון קיבלה מראש המועצה את הניהול האדמיניסטרטיבי של המועצה, כמינוי זמני שבוצע ממשרד בביתה, לצורך התפקיד יצאה לחופשה מעבודתה בבית הספר בקאוטוקיינו.
ב-1977 התפנתה ראשות המועצה ושני תפקידים נוספים והוחלט שמשרדי המועצה יהיו בקאוטוקיינו, אז הגישה הטה אריקסן מועמדות לתפקיד המזכ"לית מועצת החינוך הסאמית (נו'). הטה אריקסן קיבלה את המינוי ושימשה מזכ"לית קבועה עד 1989, עם כניסתה לתפקיד התפטרה הטה אריקסן מניהול בית הספר היסודי בקאוטוקיינו. עם זאת המינוי החדש לא עבר ללא ביקורת: היו שטענו שהטה אריקסן תפרה את המכרז למידותיה (אם כי המועמד היחיד מולה היה עדיין תלמיד במכללה למורים), ונוספו לכך מינויים שעשתה היא עצמה: את מזכירתה מבית הספר מינתה לעובדת במשרד המועצה, ותלמיד לשעבר שלה שפנה לתחום החינוך מינתה כיועץ.
משרדי מועצת החינוך תוכננו במקור להיות באוסלו, אולם חברי המועצה התנגדו משום שהדבר ינתק אותה מהעולם הסאמי. מיקום המשרדים בקאוטוקיינו למעשה היווה ניצחון לעמדת המועצה בנושא. במשרדי מועצת החינוך ניתנו לצוות מכונת כתיבה ומכונת צילום. את תפירת הוילונות והרכבת הריהוט המשרדי נאלצו הטה אריקסן, מזכירתה וממלא מקום היועץ לבצע בעצמם. ב־1981 עברו משרדי המועצה להיכל התרבות של העירייה.
גם בעבודתה השוטפת נקלעה המועצה לקשיים: משרד החינוך והכנסיות לא היה מעדכן אותה בפגישות או ישיבות שנגעו לבתי הספר הסאמיים, בקשות של המועצה נתקלו בהתעלמות שחייבה אותם לפעמים לפנות לגורמים בכירים יותר ונכפו עליה יועצים שלא היו כשירים או מעוניינים לעסוק בנושאי המועצה. המועצה הופלתה לרעה גם בנוהלי העבודה שלה ביחס לוועדות אחרות: ב־1979 למשל, נדרשה הוועדה לאשר נסיעות כל נסיעה לחו"ל דרך המשרד הממשלתי, ההנחיות שנקבעו לו עסקו בעיקר בבתי ספר יסודיים אף על פי שהמועצה הוגדרה על תחומי החינוך לכל הגילאים, לא הייתה לה סמכות עצמאית למנות ועדות משנה, נדרש ממנה שהתקשורת מול המשרד הממשלתי תעבור דרך יועץ ספציפי, ושכר ראש המועצה היה נמוך משכר מנהלי ועדות אחרים. פניה אל השר הממונה העלתה שהמועצה לא חשובה מבחינתו, ושאינו יודע כמעט דבר על כל הנושא הסאמי. מן הצד השני הפיקוח התקציבי של המשרד הממשלתי על המועצה היה דקדקני, והטה אריקסן נדרשה להשתמש בניסיונה מועדת המחקר כדי לאשר למועצה תקציבים.
שיתופי פעולה לעיתים חשפו תפיסה בעייתית כלפי החינוך הסאמי במקומות נוספים: במסגרת סמינר שהזמינה מועצת בתי הספר היסודיים גילו הסאמים שבעת חלוקה לקבוצות עבודה הכניסו אותם לקבוצה אחת עם המהגרים לנורווגיה. גם שם הסאמים מחו בתוקף בטענה שחינוך ילידי וחינוך למהגרים הם שני תחומים שונים, וכך זכו ליצור קבוצה משלהם. הומועצה נתקלה בתפיסות דומות אפילו מצד חלק מן ההורים הסאמים שהפנימו את הדיכוי ורצו להתרחק מן הזהות הסאמית ומן השפה הסאמית.
ב-1978 שכרה המועצה את נילס תומאס אוטסי כדי שישלים את המושגים שהיו חסרים בסאמית בשביל המקצועות הנלמדים ויפיץ את המושגים גם בקהילות סאמיות מעבר לגבולות נורווגיה. הוא שימש בתפקיד משך שמונה שנים.
כחלק מתפקידיה קידמה המועצה בראשות הטה אריקסן הוצאה והדפסה של ספרי לימוד וחומרי הוראה בסאמית ופיקחה עליהם, כך שמצד אחד סביבת ההוראה הסאמית יכלה להתבסס, ומצד שני התגבשה פדגוגיה משופרת ללימוד נורווגית לסאמים. גם מלאכה זו לא הייתה פשוטה: יצירת חומרי הלימוד והנגשתם, בעיקר לאור השינויים באיות הסאמי באותה תקופה, דרשו עבודה רבה מצד המורים הסאמיים המעטים שהיו במערכת החינוך, והדבר גרר תלונות מצד בתי הספר. במקביל היקף העבודה גרר הזנחה של ניבים כגון הסאמית הדרומית והלולה-סאמית, שאישור הכתיב שלהם והעבודה על לימוד באמצעותן החלו רק בשלב מאוחר יותר. לשם אישור הספרים במשרד החינוך דרש המשרד מוועדת החינוך הסאמית לתרגם את הספרים לנורווגית. הומועצה סירבה ופנתה לדרגים גבוהים לעזרה, אך לא קיבלה מענה. בינתיים לימדו בתי הספר עם ספרים סאמיים לא מאושרים, עד שב-1985 הוסמכה מועצת החינוך הסאמי עצמה לאשר ספרי לימוד בסאמית.
החל מ־1984 עבדה המועצה על תוכנית לימודים לסאמית כשפה ראשונה ושנייה, תוך שילוב סאמית במקצועות הנלמדים האחרים. תוכנית הלימודים התפרסמה כספר במהלך שנחשב היסטורי והוכרז במסיבת עיתונאים. האפקט של תוכנית הלימודים הורגש, למשל, בבתי ספר בהם נאסר על שירת יוייק מתוך תפיסה שלה כצורת ביטוי נחותה, שם גילו שהיוייק נכנס לבית הספר דרך תוכנית הלימודים הסאמית כחלק משיעורי מוזיקה.
במסגרת המועצה הטה אריקסן הייתה מעורבת גם בניסיונות לשיתוף פעולה עם בתי ספר סאמיים בשוודיה. הניסיונות נחלו כישלון, חלקם בגלל חוסר רצון מופגן לשתף פעולה מצד המוסדות בשוודיה, וחלקם בגלל שוני גדול מדי באופי בתי הספר ובתוכניות הלימודים, וחוסר נכונות להתגמש.
מעבר לעיסוק בלימוד עצמו, החל מ־1978 דאגה המועצה בראשות הטה אריקסן גם להכשרת מורים שילמדו בסאמית (צפונית, דרומית ולולה סאמית), תוך שיתוף פעולה עם מכללה להכשרת מורים שלקחה את האחריות הרשמית בעוד ועדת החינוך מבצעת את ההכשרה בפועל במוקדים שונים. המועצה יצרה גם קורסי הכנה, מאחר שמועמדים רבים התגלו כחסרים את הרמה האקדמית הנדרשת.
בתקופתה כמזכ"לית מועצת החינוך הסאמית התבלטה הטה אריקסן בעיקר בפעולתה לשינוי מדיניות בתי הספר ממדיניות של הטמעה למדיניות שמוכוונת לתלמידים הסאמיים, והמועצה בראשותה הגדילה את מספר עובדיה משלושה לכעשרה, ותקציבה גדל בתוך עשר שנים פי 11 בערך, מסכום של 488 אלף קרונות ב־1977 ל-5.7 מיליון קרונות ב־1987.
ב-1989 פרשה הטה אריקסן ממועצת החינוך הסאמית, משיקולי גיל, עם הגיעה לגיל 68.
הטה אריקסן גם שימשה חברה במועצת האמנויות הנורווגית (אנ') וראש תת-המועצה המקצועית שלה לתרבות סאמית, שם שימשה עד 1984.