stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סלאבים
הערות שוליים

↑  Zbigniew Kobyliński, Paul Fouracre (ע), 19 The Slavs, The New Cambridge Medieval History, כרך II, Cambridge University Press, 2005
↑  Adams, Douglas Q. (1997). Encyclopedia of Indo-European Culture. Taylor & Francis. p. 523
↑  Robert Bideleux; Ian Jeffries (January 1998). A History of Eastern Europe: Crisis and Change. Psychology Press.page  640-641
↑  (Sclaveni) Frank A. Kmietowicz Ancient Slavs Worzalla Publishing Company, 1976 page 125
↑  B. Philip Lozinski The Name SLAV(Essays in Russian History, Archon Books, 1964)
↑  "slave | Origin and meaning of slave by Online Etymology Dictionary
↑  Coon, Carleton S. (1939) The Peoples of Europe New York: Macmillan Publishers. pp 216-220
↑  PROCOPIUS ON THE SLAVS
↑  F. Kortlandt, The spread of the Indo-Europeans pp 2-3
↑  J. P. Mallory, Douglas Q. Adams Encyclopedia of Indo-European Culture Taylor & Francis, 1997 pp 33337-339
↑  Andrzej Buko (2007). The Archaeology of Early Medieval Poland: Discoveries – Hypotheses – Interpretations. BRILL. pp. 70
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548628305171  BnF: cb11967423j (data)  GND: 4077491-0  LCCN: sh85123385  NKC: ph118086 
סורבים במזרח גרמניה
סלאבים פולניים
אוקראינים מאזור הקארפטים, סלאבים בלבוש המסורתי


פירוגי (בפולנית) או וארניקי (ברוסית)
מחלקת התחבורה של ארצות הברית

| --- | --- |
 סמל מחלקת התחבורה

מטה מחלקת התחבורה בוושינגטון די. סי.
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית 
 תחום שיפוט:  ארצות הברית 
 סוכנות אם:  הממשלה הפדרלית של ארצות הברית 
 סוכנות בת:  רשות התעופה הפדרלית (Federal Aviation Authority), מנהל הכבישים הפדרלי (Federal Highway Administration), והמנהל הלאומי לבטיחות התנועה בכבישים (National Highway Traffic Safety Administration).
 תאריך הקמה:  15 באוקטובר 1966
 מזכיר המחלקה:  שון דאפי (מזכיר המחלקה)
 מטה מרכזי:  וושינגטון די. סי. 
 עובדים:  58,622 עובדים
 תקציב:  79 מיליארד דולרים (2011)
 Transportation.gov
 קואורדינטות:  38°52′33″N 77°00′10″W﻿ / ﻿38.875811111111°N 77.00285°W﻿ / 38.875811111111; -77.00285
 he
 
מחלקת התחבורה של ארצות הברית (באנגלית: United States Department of Transportation, בקיצור: DOT) היא מחלקה בקבינט של הממשל הפדרלי של ארצות הברית המטפלת בנושאי תחבורה. היא נוסדה באמצעות חוק של הקונגרס ב-15 באוקטובר 1966, והחלה לפעול ב-1 באפריל 1967. בראש המחלקה עומד מזכיר התחבורה של ארצות הברית.
מטרתה של המחלקה היא "לשרת את ארצות הברית על ידי הבטחת מערכת תחבורה מהירה, בטוחה, יעילה, נגישה ונוחה שתתאים לצרכים הלאומיים החיוניים ותגביר את איכות החיים של תושבי ארצות הברית, היום ובעתיד".
במספר תחומים, כגון תעופה ומסילות רכבת, הממשלה הפדרלית שולטת באופן מוחלט כתוצאה מכוח הנתון לה לפי סעיף המסחר שבחוקה והיא שתלטה על כל רמות הבקרה ברמה המדינתית וברמה המקומית.
אולם, באופן מסורתי, הבנייה והתחזוקה של כבישים מהירים וכבישים בין-מדינתיים נמצאים באחריות הממשלות המקומיות. הממשלה הפדרלית הגדילה את פעילותה במדיניות התחבורה על ידי העלאת המסים הפדרליים ומתן מענקים לממשלות של מדינות עבור פרויקטים ייחודיים, אולם באופן טכני, האחריות היומיומית לפרויקטים הללו היא של המדינות. באופן זה, מנהל הכבישים המהירים הפדרלי ומנהל המעבר הפדרלי לא בונים ומתפעלים את הדרכים באופן ישיר; הם קיימים רק על מנת לתת מענקים למדינות ולהבטיח שהמענקים ינוצלו בצורה שתקדם את מדיניות התחבורה הלאומית. באופן טבעי, התלות ההולכת וגוברת של המדינות במענקים הפדרליים נתנה לממשלה הפדרלית כמות לא מבוטלת של שליטה עקיפה על מדיניות התחבורה של המדינות באמצעות סעיף המס וההוצאה שבחוקה.
מבנה המחלקה

משרד מזכיר התחבורה של ארצות הברית (OST)
משרד המפקח הכללי (OIG)
מינהל התעופה הפדרלי (FAA)
מינהל הכבישים הפדרלי (FHWA)
מינהל מסילות הרכבת הפדרלי (FRA)
מנהל התעבורה הפדרלי (FTA)
מינהל הימים (MARAD)
מנהל בטיחות התובלה הפדרלי (FMCSA)
מינהל הבטיחות בכבישים המהירים הפדרלי (NHTSA)
מנהל המחקר והחידושים הטכנולוגיים (RITA)
מנהל בטיחות חומרים וצינורות הנפט הפדרלי (PHMSA)
איגוד סנט לורנס להתפתחות נתיבים ימיים (SLSDC)
מבנה המחלקה > מחלקות לשעבר

משמר החופים של ארצות הברית – הועבר למחלקה לביטחון המולדת ב-2003.
תאגיד הטילים והחלל אנרגיה

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 בורסה:  בורסת מוסקבה (29 במאי 2008–RKKE) 
 מייסדים:  סרגיי קורוליוב 
 תקופת הפעילות:  26 באוגוסט 1946 – הווה (78 שנים) 
 חברות בנות:  Kosmos Airlines 
 מיקום המטה:  קורוליוב 
 ענפי תעשייה:  יצרן תעופה וחלל 
 מוצרים עיקריים:  חללית מאוישת, space tug, לוויין תקשורת, חישה מרחוק 
 הכנסות:  42,373,811,000 רובל רוסי (נכון ל־2017) 
 רווח תפעולי:  2,206,212,000 רובל רוסי (נכון ל־2017) 
 רווח:  1,232,438,000 רובל רוסי (נכון ל־2017) 
 הון עצמי:  3,812,155,000 רובל רוסי (נכון ל־2017) 
 עובדים:  7,791 (נכון ל־2017) 
  
 www.energia.ru
 
תאגיד הטילים והחלל אנרגיה על שם סרגיי פאבלוביץ קורוליוב (ברוסית:Ракетно-космическая корпорация "Энергия" им. С.П.Королева; מוכר גם בשם RKK Energiya) הוא גוף מחקר, פיתוח וייצור של חלליות, לוויינים, תחנות חלל ורכיבי חלל, הפועל ברוסיה. התאגיד התפתח מ"המשרד לתכנון ניסויי מספר 1", משרדו של סרגיי קורוליוב שהיה אחראי על מיזמי החלל המרכזיים של ברית המועצות. בתקופה הסובייטית הוענקו למשרד 4 עיטורי מסדר לנין ועיטור מהפכת אוקטובר.
תאגיד אנרגיה אחראי על מיזמי החלל העכשוויים של רוסיה, ובהם:
בניית רכיבים לתחנת החלל הבינלאומית
ייצור חלליות מאוישות מדגם סויוז
ייצור חלליות אספקה בלתי מאוישות מדגם פרוגרס
ייצור לוויינים מסוגים שונים ובהם סדרת "פוטון" המבוססת על החללית ווסטוק
אימון קוסמונאוטים ושיגורם לתחנת החלל הבינלאומית. בנוסף לאימון אסטרונאוטים אורחים ממדינות אחרות, מאמנת חברת אנרגיה קוסמונאוטים רוסיים ומפעילה אותם במשימות חלל שונות, לצד כוח הקוסמונאוטים של חיל החלל הרוסי.
כיום זהו תאגיד פרטי ש־38.22% ממנו הם בבעלות ממשלת רוסיה.
היסטוריה

החברה הוקמה לראשונה כמחלקה מספר 3 של SKB-88, שהייתה חלק ממכון המחקר המדעי מספר 88 שנוצר בשנת 1946. ראש המחלקה היה סרגיי קורוליוב. באפריל 1950, על בסיס מספר מחלקות של SKB-88, הוקמה לשכת העיצוב המיוחדת מספר 1 (OKB-1) בהנהגת קורוליוב ובהחלטת מועצת השרים של ברית המועצות מיום 13 באוגוסט 1956, הופרדה לשכת התכנון יחד עם מפעל ניסויי והפכה לארגון עצמאי. 1,939 עובדים הועברו ל-OKB-1, יותר מ-10,000 עובדים הועברו למפעל הניסויי. קורוליוב הפך למעצב הראשי של הארגון החדש. הוא היה היזם העיקרי של מיזוג לשכת העיצוב עם בסיס הייצור של מפעל מספר 88, אך המבנה הארגוני אחד צמח רק בשנת 1974 בהנהגתו של ולנטין גלושקו, שבתקופתו יזם את הפיכת הארגון לחברת "אנרגיה".
ב-OKB-1, פותח הלוויין המלאכותי הראשון ספוטניק, פותחו ויוצרו תחנות בין-כוכביות אוטומטיות ששוגרו לירח, נוגה ומאדים. בשנים 1956–1957 תכננה וייצרה החברה טיל שיגור ממשפחת R-7. על רקטות ה-R-7 הראשונות שוגרו לווייני כדור הארץ המלאכותיים למסלול נמוך סביב כדור הארץ. בתחילת שנות השישים פיתחה החברה פרויקט לחללית מאוישת בשם "סבר" שלא יושם, אך על בסיסו נבנו כמה גרסאות של החללית ממשפחת סויוז. במשך זמן רב היו ספינות אלה הספינות המאוישות היחידות של ברית המועצות ורוסיה.
מאמצע שנות השישים עד 1974 ביצע הארגון עבודות בהיקף גדול במסגרת תוכנית חקר הירח הסובייטית, כולל פיתוח טיל כבד מסוג H-1, גשושית הירח 7K-L1 / זונד וגם פיתחה מספר גרסאות של חלליות מטען בלתי מאוישות מדגם פרוגרס ששימשו כרכבי מטען עיקריים לתחנות סאליוט, מיר ותחנת החלל הבינלאומית.
בשנים 1976–1993, החברה הייתה למפתחת המובילה של רכב השיגור השלישי הכבד ביותר בעולם, אנרגיה. באותה תקופה נשאה החברה את שם הקוד "מיזם B-2572". בשנת 1985, פותחה והושקה יחידת הבסיס של תחנת החלל מיר, שהייתה תחנת מסלול מאוישת מהדור השלישי הסובייטי (שוגרה ב-20 בפברואר 1986). היזם המוביל של תחנת מיר היה תאגיד אנרגיה בשיתוף פעולה עם מרכז המחקר והייצור חרוניצ'ב ומילא תפקיד מוביל בפיתוח ובמיוחד בייצור יחידת הבסיס והמודולים של התחנה.
בשנות השמונים פיתחה החברה חללית הובלה לשימוש חוזר ללא שימוש בכנפיים של מודול זאריה, שאמורה הייתה להחליף את החללית מסדרת סויוז ובוטלה בשל התמקדות בתוכנית המעבורות של אנרגיה: בוראן. כך החברה פיתחה ובדקה את מעבורת "בוראן", שביצעה טיסה אחת בשנת 1988.
בשנות האלפיים, הארגון שיפר את הייצור, נרכשו מכונות מודרניות חדשות. בשנים 2000 עד 2009 פיתחה אנרגיה, את החללית קליפר, שנועדה להחליף את החלליות מסדרת סויוז. אך בשנת 2009 הופסקה הפיתוח עקב סיום המכרז ופיתוח חללית חדשה, תכליתית יותר ללא כנפיים, מדגם אוריול. בשנת 2005 ייצר המיזם, בהוראת האקדמיה הלאומית למדעים של בלארוס, את הלוויין BelKA לחישה מרחוק של כדור הארץ. שיגור הלוויין לא צלח בשל תקלה ברכב שיגור, שלא היה מתוצרת תאגיד אנרגיה.
ראשי החברה

1956—1966 — סרגיי קורוליוב
1966—1974 — ואסילי מישין
1974—1977 — ולנטין גלושקו
1977—1991 — וחטאנג וצ'נאדזה.
1974—1989 — ו. גלושקו
1989—2005 — יורי סמיונוב
2005—2007 — ניקולאי סבסטיאנוב
2007—2014 — ויטאלי לופוטה
2014—2018 — ולדימיר סולנצב
2018—2019 — ס. רומנוב
2019—2020 — ניקולאי סבסטיאנוב
2020—ואילך — איגור אוזאר
פרויקטים > פרויקטים בתקופת ברית המועצות

פיתוח טילים בליסטיים: R-1, R-1A, R-1B, R-1V, R-1D, R-1E, R-5, R-5M, R-11, R-11A, R-11FM, R-7, R-9 RT-2P;
פיתוח משגרי לוויינים: ספוטניק (טיל R-7 סמיורקה מותאם), ווסטוק, מולניה, סויוז, N-1
פיתוח לוויינים: ספוטניק 1, ספוטניק 2, ספוטניק 3, אלקטרון, זניט, מולניה, ימאל ואחרים;
פיתוח חלליות מחקר בלתי מאוישות: סדרת החלליות לונה, ונרה, מארס, זונד;
פיתוח חלליות מאוישות: ווסטוק, ווסחוד, סויוז, בוראן;
פיתוח תחנות חלל: סאליוט, אלמאז, מיר;
פרויקטים > פרויקטים נוכחיים ועתידיים

פיתוח תחנת החלל המסחרית, הופסק בשנת 2016
פיתוח החללית "אוריול" (במקום החללית קליפר שבוטלה)
פיתוח החללית הבלתי מאוישת פארום
פיתוח המשגר העתידי של רוסיה, "אנגרה"
תכנון ראשוני של משימות מאוישות לירח: פיתוח בסיס קבע מאויש וכריית הליום־3
תכנון ראשוני למשימה מאוישת למאדים ולירח
תכנון ובניית לווייני תקשורת מתקדמים מסדרת ימאל 300 וימאל 400 בשיתוף פעולה עם גזפרום מערכות חלל
תכנון ובנייה לווייני תקשורות דוגמת "אנרגיה-100".
הערות שוליים

↑  "ЦНИИ РТК – Энциклопедия космонавтики". אורכב מ-המקור ב-2012-01-21. נבדק ב-2011-03-28.
↑  "Гендиректор РКК "Энергия" Солнцев написал заявление об увольнении". РИА Новости (ברוסית). 2018-07-03. נבדק ב-2018-07-04.
| ברית המועצות תוכנית החלל הסובייטית והרוסית רוסיה |
| --- | --- | --- |
| תוכניות לא מאוישות | תוכנית ספוטניק • תוכנית לונה • תוכנית ונרה • תוכנית לונוחוד • תוכנית מארס • תוכנית זונד • תוכנית וגה |  |
| תוכניות מאוישות | תוכנית ווסטוק • תוכנית ווסחוד • תוכנית סויוז • תוכנית סאליוט • אינטרקוסמוס • פדרציה • מאדים 500 • תוכנית חקר הירח הרוסית • תחנת השירות המסלולית הרוסית |  |
| משימות בולטות | ספוטניק 1 • ספוטניק 2 • לונה 2 • ווסטוק 1 • סויוז 1 • סויוז 11 • ונרה 11 • אפולו-סויוז |  |
| חלליות, מעבורות ומשגרים | ווסטוק • ווסחוד • סויוז • מעבורת החלל בוראן • מעבורת החלל פטיצ'קה • מעבורת 2.02 • מעבורת 2.03 • תחנת החלל מיר • פרוגרס • קליפר • תוכנית מיר ומעבורות החלל • מיר-2 • תחנת החלל הבין-לאומית (המקטע הרוסי) • LK • משגר ווסטוק • משגר ווסחוד • משגר סויוז • משגר מולניה • פרוטון • זניט • N-1 • אנגרה • תחנת החלל המסלולית הלאומית |  |
| קוסמונאוטים ומתכננים | יורי גגארין • גרמן טיטוב • ולנטינה טרשקובה • אלכסיי ליאונוב • לייקה • (קוסמונאוטים נוספים) • סרגיי קורוליוב • ולנטין גלושקו • ולדימיר צ'לומי • קרים קרימוב • קונסטנטין ציולקובסקי |  |
| קוסמודרומים | קוסמודרום בייקונור • קוסמודרום פלסצק • קוסמודרום ווסטוצ'ני • קוסמודרום סבובודני • קפוסטין יאר |  |
| השר לבניית מכונות כלליות וראשי רוסקוסמוס | סרגיי אפאנסייב • יורי קופטב • אנאטולי פרמינוב • ולדימיר פופובקין • אולג אוסטפנקו • איגור קומארוב • דמיטרי רוגוזין • יורי בוריסוב |  |
| חברות ותאגידי חלל פרטיים | תאגיד החלל הרוסי אנרגיה • מחקר מדעי לבניית מכונות •  אנרגומאש • מערכות המידע הלווייניות רשטניוב |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 6087 8165
עודה בשאראת

| --- | --- |

 לידה:  1958 (בן 67 בערך) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת חיפה 
 מעסיק:  הארץ, אל-איתיחאד 
 
עודה בשאראת (בערבית: عودة بشارات; נולד ב-1958) הוא עיתונאי וסופר ערבי-ישראלי תושב יפיע.
ביוגרפיה

בשאראת הוא בן למשפחה עקורה מכפר מעלול. הוא נשוי ולו שני בנים ובת. כיהן כראש הוועד הארצי לתלמידי התיכון הערבים וכראש ועד הסטודנטים הערבים באוניברסיטת חיפה, שימש כמזכיר תנועת חד"ש בתחילת המאה ה-21 ומפרסם טורי פובליציסטיקה בעיתונים "הארץ" ו"אל-איתיחאד". בשאראת חבר הנהלה בארגון עדאלה ובוועד המנהל של הקרן החדשה לישראל.
ספריו

"חוצות זתוניא", יצא לאור בשנת 2009 במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד, בתרגום המחבר ובשיתוף משה רון.
"אל תגנבו לי את התור", ספר ילדים, יצא לאור בשנת 2018 בהוצאת כתר.
"דוניא" - רומן, יצא לאור בשנת 2019 בהוצאת עם עובד.
"תמאם מַכְּחוּל המנוחה", יצא לאור בשנת 2022 במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד.
הערות שוליים

↑  האתר הרשמי של "עדאלה"
↑  האנשים שלנו, באתר הקרן החדשה לישראל
↑  חוצות זתוניא באתר עם עובד
↑   עופרה רודנר, "אל תגנבו לי את התור": עודה בשאראת מעביר לילדים שיעור במאבק חברתי, באתר הארץ, 27 בדצמבר 2018
↑   איתן גלס, עם סיום "תמאם מכחול המנוחה" הרגשתי שקראתי משל חינוכי, באתר הארץ, 14 ביולי 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301962305171  BnF: cb177046259 (data)  GND: 136785859  ISNI: 0000 0000 8274 7300  LCCN: no2010074184  VIAF: 81072348   WorldCat (עם VIAF): 81072348 
ערך זה הוא קצרמרבנושא סופרים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תזמורת האופרה הקאמרית

| --- | --- |


תזמורת האופרה הקאמרית בניצוחו של ואג פפיאן
 תאריך ייסוד:  1992
 מייסד:  עיריית אשדוד  משה פישר   שמעון כהן  המרכז לקליטת אמנים עולים  משרד החינוך והתרבות
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  אשדוד, ישראל
 אולם קונצרטים:  המשכן לאמנויות הבמה (אשדוד)
 מנצח:  ואג פפיאן
 https://coo.org.il/
תזמורת האופרה הקאמרית (בעבר נקראה בשמות: התזמורת הקאמרית אשדוד, התזמורת הסימפונית אשדוד ותזמורת האופרה הקאמרית הישראלית אשדוד) היא תזמורת ישראלית שנוסדה בשנת 1992 כתזמורת קאמרית ביוזמה ובתמיכת עיריית אשדוד, המרכז לקליטת אמנים עולים ומשרד החינוך והתרבות.
התזמורת גייסה נגנים מצטיינים, רובם תושבי אשדוד, ובראשם הכנרת בלה פורטנוב המשמשת עד היום ככנרת ראשית של התזמורת.
יו"ר הוועד המנהל החל משנת 2019 הוא עו"ד נעים שומר.
מנכ"ל התזמורת ומייסדה הוא עו״ד משה פישר. בין חברי ההנהלה של התזמורת נמנים מר בני מימון נשיא מועדון רוטרי באשדוד, מר גד בוקובזה נשיא CAFAI, עו"ד אבי הלוי, הגיטריסט יורם זרביב והד"ר אליסיה לייקין פרנקל.
פעילות

למנהל המוזיקלי והמנצח הראשון מונה המוזיקאי שמעון כהן ובהמשך, החזיקו בתפקיד לואיס גורליק, ריקרדו פוטוראנסקי, עמרי הדרי וחן צימבליסטה. משנת 2006 ועד היום מנהלה המוזיקלי של התזמורת הוא המנצח והפסנתרן ואג פפיאן.
בשנת 2007 בעקבות ההצלחה הרבה של התזמורת הקאמרית ובתמיכת עיריית אשדוד בראשות יחיאל לסרי, התזמורת גדלה והורחבה לתזמורת סימפונית. התזמורת כוללת 45 נגנים מתוכם 32 נגנים קבועים.
פעילותה של התזמורת באה לידי ביטוי בקונצרטים קלאסיים גדולים שהם ליבת המוזיקה הקלאסית שלה. לתזמורת סדרת קונצרטים מוסברים המשלבים מוזיקה קלאסית יחד עם שירה אופראית ופופולרית.
במשך השנים התזמורת הופיעה במדינות אירופה בהם קיבלה תגובות חיוביות וחמות מהקהל ומאמצעי התקשרות. וביניהן: צרפת, הונגריה, איטליה, רומניה, ספרד, גרמניה, אנגליה וסרביה.
יחד עם התזמורת, מופיעים לעיתים תכופות מנצחים, סולנים וזמרים בעלי שם מהארץ ומהעולם. בין הידועים נמנה את זוכה פרס הגרמי מישל לגראן, גאן בירקין, מקסים ונגרוב, לריסה דולינה ועוד.
האודיטוריום בבית יד לבנים שבאשדוד שימש כאולם הבית של התזמורת מיום היווסדה וכיום אולם הבית הנוכחי של התזמורת הוא המשכן לאמנויות הבמה הפיס שבעיר.
ב-2021 התקבלה החלטה לקדם בית אופרה שני בישראל בנוסף לבית האופרה בתל אביב, שבו התזמורת תהיה חלק אינטגרלי. בעקבות ההחלטה נעשו שינויים ברפרטואר ומבנה התזמורת, וכן הוחלט לשנות את שמה לתזמורת האופרה הקאמרית.
התזמורת נתמכת על ידי עיריית אשדוד ומינהל התרבות והספורט.
הערות שוליים

↑  שם חדש לסימפונית אשדוד: 'תזמורת האופרה הקאמרית הישראלית אשדוד', באתר חדשות אשדוד - אשדוד10, ‏2021-04-13
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012124345005171
אריאל הורוביץ (סופר)

| --- | --- |

אריאל הורוביץ, 2021
 לידה:  28 בנובמבר 1990 (בן 34) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סטנפורד, ישיבת חורב, האוניברסיטה העברית בירושלים, ישיבת אמי"ת אורות שאול 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס הרי הרשון לספרות (2020) * פרס היצירה לסופרים עבריים (2024)
 
אריאל הורוביץ (נולד ב-28 בנובמבר 1990) הוא סופר, עורך וחוקר ספרות ישראלי, חתן פרס היצירה לסופרים עבריים לשנת 2024.
ביוגרפיה

הורוביץ נולד בירושלים וגדל בשכונת רמות להורים שעלו מארצות הברית בצעירותם. למד בבית הספר היסודי חורב בשכונת קטמון ובישיבה התיכונית חורב בשכונת סנהדריה. בין השנים 2008–2014 למד בישיבת ההסדר פתח תקווה.
כתלמיד תיכון נהג לפרסם טורים פובליציסטיים באתר "וואלה". ב-2010 החל לעבוד באתר "כיפה" ובשבועון "עולם קטן", ובהמשך כתב לסירוגין ב"מעריב" וב"הארץ". ב-2012 הצטרף לעיתון "מקור ראשון" ככתב מגזין, והיה חבר מערכת "שבת", מוסף ההגות והספרות של העיתון. בשנה זו אף השתתף בתוכנית הטלוויזיה "חיפוש מתקדם", ששודרה בערוץ 2. בין השנים 2013–2016 היה העורך הראשי של כתב העת "דעות". הגיש תוכנית רדיו אישית, "פגישה לאין קאץ'", ברדיו מרכז העיר, שבה אירח, מדי שבוע, אנשי רוח ותרבות לשיחות עומק. באוגוסט 2021 הודיע על פרישתו מעיתון "מקור ראשון".
הורוביץ הוא בעל תואר ראשון בפילוסופיה ובספרות כללית מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני בהצטיינות יתרה מן החוג לספרות כללית והשוואתית באוניברסיטה העברית. עבודת התזה שלו, שכותרתה "זיכרון דברים בגו: יעקב שבתאי קורא את גרשם שלום", נכתבה בהנחיית פרופ' יואב רינון. במהלך לימודי התואר השני שימש כעוזר הוראה, ובמשך שלוש שנים לימד את הקורס "קריאת טקסטים ביצירות מופת בספרות העולם". ב-2019 השתתף בסמינר הקיץ של המכון לספרות עולם באוניברסיטת הרווארד. ב-2020–2021 היה עמית בתוכנית למנהיגות בתרבות יהודית של מכון מנדל למנהיגות, וב-2022 השתתף בסמינר הקיץ של בית הספר לתיאוריה וביקורת באוניברסיטת קורנל.
בספטמבר 2021 החל את לימודי הדוקטורט במחלקה לספרות השוואתית באוניברסיטת סטנפורד.
יצירה ספרותית

הרומן הראשון שלו, טובי בנינו, ראה אור בשנת 2021, בהוצאת כתר ובעריכתו של עודד וולקשטיין. על כתב היד של הרומן, המספר על משפחה דתית-לאומית שנקלעת לטלטלה עקב פרשייה פוליטית ופלילית, זכה הורוביץ במקום שלישי בפרס הרי הרשון לספרות לשנת 2020 ובתמיכת מרכז הספר והספריות לספרי ביכורים לשנת 2021. בביקורת בעיתון הארץ כתב חיים וייס כי ”ספרו של אריאל הורוביץ הוא ספר כפול פנים: הוא מזמן לקורא הנאה מעלילה שנונה, מצחיקה ובעלת תיאבון בריא לרכילות של מאחורי הקלעים אך יש בו גם רובד נוסף, כבד ראש, המבקש לבחון לעומק את השבר שבו מצויה הציונות הדתית”. בעיתון ישראל היום כתב אלעד נבו כי ”הורוביץ כותב על העולם שממנו הוא בא, שאותו הוא מכיר עד הניואנסים הקטנים, אבל ברור כי 'טובי בנינו' מעביר ביקורת אוניברסלית על עולם עמוס באידיאלים שמתגלים כנבובים, אופורטוניסטיים וחסרי חיות, שהציונות הדתית היא אולי רק הקרקע לגידולם”.
ספרו השני, עורך צללים, ראה אור בשנת 2024, בהוצאת כתר ובעריכת עלמה כהן-ורדי.
ב-2024 זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול.
חיים אישיים

הורוביץ נשוי ואב לשניים, מתגורר בירושלים. סבו, ד"ר אדוארד הורוביץ, היה בלשן וחוקר השפה העברית, מחבר הספר "How the Hebrew Language Grew". ממואר שכתב על חוויותיו כסטודנט באוניברסיטה העברית בשנת 1925 תורגם לעברית על ידי הורוביץ ופורסם במלאת שלושים שנים למותו. דודו הוא פרופ' כרמי הורוביץ.
הערות שוליים

↑  ליפתא ורמות, מסה מאת אריאל הורוביץ במגזין גרנטה, 1 באוקטובר 2021
↑  אריאל הורוביץ באתר מקור ראשון
↑  אריאל הורוביץ יערוך את כתב העת ´דעות´, באתר כיפה, 18 בפברואר 2014
↑  תוכנית מנדל למנהיגות בתרבות יהודית, מחזור ד'
↑  אריאל הורוביץ, באתר המחלקה לספרות השוואתית, אוניברסיטת סטנפורד
↑  טובי בנינו, באתר הוצאת כתר
↑   חיים וייס, להיכנע לחלוטין ולהיבלע בדמותו של האב או לחסל אותו, באתר הארץ, 23 באוגוסט 2021
↑  אלעד נבו, סרוגים, למרות הכל, באתר ישראל היום, 25 באוגוסט 2021
↑   צליל אברהם, "עורך צללים": ספר מצוין על נוכל נהדר, שהולם להפליא את רוח התקופה, באתר הארץ, 13 באוגוסט 2024
↑  רשימת הזוכים בפרס היצירה לסופרים עבריים פורסמה. אריאל הורוביץ ויוסי וקסמן בפנים, באתר ישראל היום, 12 בדצמבר 2024
↑  ד"ר אדוארד הורוביץ, "קסם של חכמה ירושלמית", בתרגום נכדו, אריאל הורוביץ, בעיתון מקור ראשון, 20 בינואר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313801205171  BnF: cb171112756 (data)  ISNI: 0000 0003 6969 2896  LCCN: no2019176533  VIAF: 239703397   WorldCat (עם VIAF): 239703397
גליפטודון

| גליפטודון |
| --- | --- |

תקופה
פליסטוקן כ-2,588,000–10,000 שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: ארמדילאים
משפחה:: ארמדיליים
תת־משפחה:: גליפטודוניים
סוג:: גליפטודון
שם מדעי
 Glyptodon ‏אוון, 1839

שחזור של גליפטודון
גליפטודון (שם מדעי: Glyptodon או גליפטודונט; מילולית: "שן מחורצת") הוא סוג של יונק פרהיסטורי אשר חי באמריקה הדרומית ואמריקה הצפונית בתקופת הפליסטוקן וככל הנראה גם בתחילת ההולוקן.
מאפיינים

פירוש שמו של הגליפטודון מיוונית עתיקה הוא: "שן מחורצת" והוא מתייחס לשיניו העגולות. הגליפטודון דמה לארמדיל ענק והוא שייך לסדרת הארמדילאים ולמשפחת הארמדיליים, כשבעבר קבוצת הגליפטידוניים נחשבה למשפחה עצמאית.
אורכו של הגליפטודון עמד על שלושה מטרים. נהוג להניח כי הגליפטודון היה צמחוני והתקיים על ליקוט עשב וצמחייה אחרת אשר גדלה בסמוך לנהרות וגופי מים. הגליפטודון, יונק גדול וכבד, היה מסוגל לנוע במהירות מרבית של שלושה ורבע קילומטרים לשעה.
הגליפטודונים כוסו בשריון גרמי שהורכב מלמעלה מ־1,000 לוחות עצם בעובי 2.5 סנטימטרים. האוֹסטֶאוֹדֶרמִים, לוחות מגן אלו, שנו ממין למין של הגליפטודון בדוגמתם וסוגם. לוחות המגן ספקו לגליפטודון הגנה דומה לזאת של הצב, אולם נבצר ממנו להכניס את ראשו לתוך השריון, ולכן הוא פיתח כיפה עצמתית על חלקה העליון של גולגולתו. זנב הגליפטודון היה ענוד טבעות שריון וכמה דורבנות בקצהו.
שרירים שמטרתם לא ידועה הקטינו את חלל האף. אחדים שיערו כי השרירים נועדו לחדק כזה של הטפיר או הפיל. אף על פי כן, ברוב בעלי החדק מצויות עצמות אף המתארכות מהגולגולת, מאפיין שאיננו מתקיים בקרב הגליפטודונים. הלסת התחתונה של הגליפטודון הייתה עמוקה ותמכה בשרירי הלעיסה הגדולים. תמיכה זאת סייעה בלעיסת הצמחייה המחוספסת והסיבית המצויה לגדות נהרות ואגמים.
טורפי הגליפטודון יכלו לכלול את הטיגריס השנחרבי ושנחרבים אחרים ואולי את עופות האימה, אולם טורפים אלו היו נאלצים להיאבק כדי להפוך את הגליפטודון (השוקל בין טונה לשתי טונות) על גבו, כדי להגיע לאזוריו הבלתי מוגנים.
מקור הגליפטודונים באמריקה הדרומית והם היגרו לדרום־מערב אמריקה הצפונית, במהלך אירוע ההגירה המכונה ההחלפה האמריקנית הגדולה, ואירע לאחר חיבור צפון ודרום אמריקה בפנמה, לפני כ־3 מיליון שנים. הגליפטודוניים נכחדו לפני כ־10,000 שנים.
המאובנים של הגליפטודון התגלו בין היתר בגואטמלה, ארגנטינה וברזיל ותוארו על ידי החוקר ריצ'רד אוון ב-1839.
בתרבות

יונק זה הופיע בסדרות העולם החדש הפראי, פלאווורלד וענקי עידן הקרח ובמשחקים עולם היורה: המשחק וJurassic World: Alive.
חבורה ספרותית

חוג הסופרים היהודים באודסה (1916). מימין לשמאל: שמעון פרוג, חיים נחמן ביאליק, מנדלי מוכר ספרים, ש. אנ-סקי ויהושע חנא רבניצקי
חבורת "יחדיו" במרפסת קפה אררט, רחוב בן-יהודה 9 בתל אביב, 1938. מימין לשמאל: יוכבד בת-מרים, לאה גולדברג, אברהם שלונסקי, ליובה גולדברג, ישראל זמורה ומשה ליפשיץ. (אוסף פרטי של ליובה גולדברג במוזיאון ארץ ישראל).
חבורה ספרותית היא קבוצה של משוררים, סופרים ואנשי רוח המקיימים ביניהם קשרי יצירה וקשרים חברתיים. בדרך כלל קיימת בין החברים הסכמה רחבה לגבי התכנים והשיטות הצורניות ליצירה ספרותית ושירית ולרוב הסכמה זו גם מנוסחת כמניפסט שלאורו יוצרים חברי הקבוצה. לרוב עוסקים חברי החבורה הספרותית לא רק בספרות אלא גם בנושאים קרובים כאמנות פלסטית, פילוסופיה, פסיכולוגיה וכדומה.
החבורה הספרותית היא יצירה של המודרניזם אולם שורשיה נעוצים עוד במוסד הסלון הספרותי, שהיה כינוס של חבורת אינטלקטואלים לדיון מפרה בנושאים ספרותיים ופילוסופיים. תופעה שרווחה בתקופת ההשכלה (במאות ה-17 וה-18) בצרפת ובגרמניה. חבורות ספרותיות מודרניות (החל מסוף המאה ה-19) היו מקובלות בעיקר באנגליה, צרפת, רוסיה וגרמניה ומדינות שהושפעו מתרבותן של אלה.
עם החבורות הספרותיות המשפיעות ניתן למנות את קבוצת בלומסברי של הסופרים וירג'יניה וולף וא.מ. פורסטר, הכלכלן ג'ון מיינארד קיינס ואחרים. את החוג שהתקבץ סביב ז'אן-פול סארטר וסימון דה בובואר ואת החבורות הספרותיות של הספרות העברית ברוסיה ובארץ ישראל.
מאפיינים

חוקרת הספרות נורית גוברין מונה מספר מאפיינים לחבורה ספרותית. החבורה מורכבת מ"גרעין קשה" שמורכב ברובו מגברים. סביב הגרעין הקשה, המונה בין ארבעה לשמונה חברים, מתקיימת "פריפריה" של חברים פחות מחויבים. לרוב מונהגת החבורה על ידי גבר דומיננטי או זוג המקיים בינו לבין עצמו יחסי התמודדות. החבורה מורכבת בדרך כלל מאנשים צעירים יחסית המאמינים כי הם יודעים היטב כיצד יצירה ספרותית צריכה להיראות ומנסחים את משנתם בביטחון עצמי רב. פגישות החוג מתקיימות לעיתים מזומנות במקומות קבועים (בתי קפה, בתי חברים, סלון של אדם מבוגר ובעל מעמד המארח צעירים יצירתיים וכדומה). החבורה דנה ביצירות האישיות של כל אחד מחבריה וביצירות אחרות בדרך של ביקורת. לעיתים מתקיימת גם יצירה קבוצתית כגון ניסוח מאמר משותף, העלאת מופע קברט, תערוכה וכדומה. לרוב החבורות הספרותיות יש כתב עת שבתוכו מתנסחת האידיאולגיה של החבורה ובו מתפרסמים חיבורי חבריה וחיבורי יוצרים קרובים לה בדעתם.
רוב החבורות הספרותית התקיימו כעשור והתפרקו על רקע חילוקי דעות ואף מריבות בין חבריהן, על רקע הבדלים בהשקפת עולם, שיקולי אגו ואף סכסוכים רומנטיים. עם זאת, חלק מהחבורות נוטות "להתמוסס" ואינן מתפרקות בסכסוך גדול.