stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסייעת שריון
הכשרה > מסלול

מנוב 18 - מחלקות תצפית וסיור התאחדו לאוה"ד - מחלקה 8 - אוה"ד קל ומחלקה 5- אוה"ד כבד - אשר בעלות יעוד המשלב את היעוד של תצפית וסיור.
מחלקות האוה"ד (איתור והשמדה) - מחלקות 5 ו-8 יוכשרו הלוחמים לניווטים רגליים לטווחים ארוכים, הסוואה מתקדמת, לו"ז (לוחמה זעירה), ניתוב, סיור לעבירות, לוחמת סבך, לוחמה בשטח בנוי ועוד. בנוסף יוכשרו המחלקות להציל ולחלץ את הלוחמים שבתוך הטנקים, במקרה של פגיעה במהלך קרב ומנטרלת איומים אשר מסכנים את הטנקים כגון: יחידות נ"ט וצלפים. מחלקת האוה"ד הכבדה מתניידת באמצעות נגמ"שים. מחלקת האוה"ד הקלה מתניידת באמצעות האמרים. נהגי האמר הם לוחמים מן היחידה שעברו קורס נהיגה מיוחד בבלנ"מ (בית הספר לנהיגה מבצעית) שמתיר להם נהיגה בתנאי קיצון ובחושך מוחלט בעזרת אמר"ל.
מחלקת המרגמות - מחלקה 7 משתמשת במרגמת קשת 120 מ"מ. מטרתה להוות כוח אש הנלווה לטנקים. מחלקת המרגמות מתניידת באמצעות נגמ"שים. בנוסף מוכשרים הרגמים ללוחמת שטח פתוח רגלי ורכוב וכן לוחמת שטח בנוי.
עם סיום תקופת ההכשרה מתפזרים הלוחמים בפלוגות המסייעות שבגדודי חיל השריון, חלקם יצאו לקורס מפקדי כיתה (מ"כים) המתקיים בבסיס שיזפון.
הכשרה > קורס מפקדי מסייעת (מ"כים)

עד מרץ 2021 קורס מפקדי המסייעת התבצע בבסיס שיזפון וארך כארבעה חודשים. הלוחמים הוכשרו בפיקוד על כיתה ומחלקה בלחימה ובשגרה, וכן עברו תוכני חינוך והנהגה.
ממרץ 2021 קורס מפקדי המסייעת עבר להתבצע בביסל"ח 906 לצד קורס המ"כים של חיל הרגלים. הדבר הכשיר את העוברים את הקורס לרובאי 08.
הכשרה > קורס קציני מסייעת

עד מרץ 2021 את השלב הזרועי עברו הצוערים של קורס קציני הפלגות המסייעות בבה"ד 1 (מגמת להב), ולאחר מכן המשיכו את ההשלמה בבסיס שיזפון לצד השלמת קורס קציני שריון.
ממרץ 2021 עם ההחלטה לסגירת המסייעת, המשיכו הצוערים של קורס קציני הפלוגה המסייעת לעבור בשלב המקדים של בה"ד 1 במגמת להב אך במקום להמשיך להכשרת קציני מסייעת בשיזפון, המשיכו הצוערים למגמת גפן לקציני חי"ר בבה"ד 1.
סגירת המסייעת
לאחר שנים בהם דובר כי הפלוגה המסייעת של חיל השריון תעבור לעשות את ההכשרה שלה בבא"ח גולני/ צנחנים על מנת לעבור את הכשרת הרובאי בקלות רבה יותר ועם פחות שבועות שטח אשר נדרשים בשיזפון (כ20 שבועות שטח- הכי הרבה מכל חי"רניק בהכשרה בצבא) בשל העובדה שמטווחי שיזפון לא בנויים לספק הכשרה ללוחם חי"ר נוכח המרחק הרב שלהם מהבסיס.
המסייעת של השריון נסגרה והוחלפה בפלוגות החת״ק (פלוגות חשיפה תקיפה) אשר בעלות ייעוד זהה לפלוגה המסייעת של חיל השריון אך עוברות את הכשרתן בבסיסי ההכשרות של חיל הרגלים ונשלחות לגדודי השריון "בהשאלה" כחלק משינוי כולל של הרמטכ״ל אביב כוכבי במחזור מרץ 2021.
חלק מלוחמי מסייעת שריון האחרונים (מחזורים נובמבר 2020 ומרץ 2021) נשלחו לגדודי חי"ר (גולני, גבעתי ונח"ל) בשל הסגירה של המערך טרם שחרורם.
נשק ואמצעים

רובה סער: M16 מקוצר, רובה M4, מטול רימונים M203.
כוונות: טריג'יקון, מפרולייט, מפרו מור, מארס, M5, ליאור, אקילה ומכבים
מקלעים: נגב, מאג.
פלוגות המסייעות

חטיבה 401
מסייעת 9:מסייעת "נץ".
מסייעת 46:מסייעת "הדורסים".
מסייעת 52:מסייעת "אלפא".
חטיבה 188
מסייעת 53:"אלון".
מסייעת 71:"נחשול".
מסייעת 74:"טיטאן".
חטיבה 7
מסייעת 75:מסייעת "נשר".
מסייעת 77:מסייעת "יגואר".
מסייעת 82:מסייעת "ברק".
ראו גם

פלס"ר שריון
נשק קל של מסייעת שריון
חורבת ענים העליונה

מצפה
רמון
מצפה
רמון
חורבת ענים העליונה (בערבית: ח'רבת ע'ווין אל פוקא) הוא אתר ארכאולוגי מצפון-מזרח להתנחלות שני בדרום הר חברון, שמנציח את קיומו של יישוב נוצרי מתקופת המשנה והתלמוד. האתר קרוי על שמו של יישוב קדום מתקופת ההתנחלות בשם ענים. חלק מהאתר מצוי בתחום תוכנית בניין העיר של שני.
מקור השם

בסביבת החורבה נמצאים מתקנים חקלאיים, בורות מים, גדרות צאן, בית קברות ושרידי בית כנסת. בראש הגבעה נמצאו שרידי מצודה מתקופת הברזל. מיקומה הגאוגרפי והממצא הקרמי שנתגלה בה הביאו לזיהויה עם עָנִים המקראית. "ענים" כלולה בתחום נחלת שבט יהודה לפי ספר יהושע: ”וַעֲנָב וְאֶשְׁתְּמֹה וְעָנִים”.
אוסביוס מקיסריה בן המאה ה-4 כלל את "ענים" בין יישובי דרומא, והבחין בין שני חלקיה של העיר: האחד מכונה "כפר גדול של יהודים", ומיקומו המשוער הוא "ח'רבת ע'ווין א-תחתא" (התחתונה); והשני מתואר כ"כפר אחר עניא סמוך לראשון, היום הוא כולו נוצרים הוא למזרח הראשון", ומיקומו המשוער הוא "ח'רבת ע'ווין אל-פוקא (העליונה), צפונית מזרחית ליישוב לשני. חלוקה זו, בין ענים התחתונה והעליונה, התקיימה גם בתקופת המקרא, ועדות לכך נמצאת בחרסי ערד, שם נזכרים (בכתיב חסר): ענים תחתנם ועלינם.
בנייה פלסטינית בלתי חוקית באתר

בשנת 2016 הוקמו באתר בית ספר ומסגד בתוך הפוליגון של האתר הארכאולוגי, על אדמות מדינה שבשטח "הקו הכחול" של ההתנחלות שני. הפלסטינים הגישו בקשה לקבלת היתר, אך זו נדחתה. באוקטובר 2016 הוציאו רשויות האכיפה צו הריסה למבנה בית הספר. הם הגישו ערר על דחיית הבקשה להיתר, והערר נדחה.
לאחר מכן הגישו בקשה לקבלת פטור מהיתר, וגם בקשה זו נדחתה. הפלסטינים הגישו עתירה לבג"ץ בדרישה למנוע את הריסת המבנה. בג"ץ נתן צו ארעי המונע את ההריסה. בספטמבר 2018 נמחקה העתירה בהסכמה, ונכון לשנת 2021 בית הספר הבלתי חוקי עומד על תילו.
ראו גם

חורבת ענים התחתונה
הרס אתרי מורשת ישראלית
הערות שוליים

↑  ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוק נ'.
↑  שמואל אחיטוב, אסופת כתובות עבריות, הוצאת מוסד ביאליק, 1992, עמ' 82-81.
↑  מתוך דו"ח בתי ספר בלתי חוקיים של הרשות הפלסטינית. עמ' 43-46
הבנייה הבלתי חוקית באתר הארכאולוגי חורבת ענים העליונה. ע'ווין אל פוקא.
ה"א המגמה

בדקדוק העברי ה"א המגמה היא מוספית מסוג סופית שמציינת יעד או מגמה. המוספית נוספת לרוב למילים המציינות כיוון (ימינה־שמאלה, צפונה־דרומה, אחורה־קדימה), מקומות מופשטים (החוצה־פנימה) ומקומות מוגדרים (ארצה, הביתה, העירה). במקרא ה"א המגמה מתווספת גם בשמות מקומות כגון ירושלימה, מצרימה (ראו להלן).
השימוש בה דומה לשימוש במילות היחס אל/ל־, ואפשר להחליף בין שתי הצורות (ולפיכך אפשר לראות בה מעין יחסה):
"לפנות ימינה = לפנות לימין", "חזרתי הביתה = חזרתי אל הבית", ”וַיִּשְׁלַח מֶלֶךְ אַשּׁוּר אֶת רַבְשָׁקֵה מִלָּכִישׁ יְרוּשָׁלְַמָה אֶל הַמֶּלֶךְ חִזְקִיָּהוּ בְּחֵיל כָּבֵד...” (ישעיהו, ל"ו, ב'), ”וַיִּשְׁלַח הָאֱלֹהִים  מַלְאָךְ לִירוּשָׁלִַם לְהַשְׁחִיתָהּ...” (דברי הימים א', כ"א, ט"ו).
בשונה מהה"א המציינת נקבה (גדולה, אכלה, מילה) הנהגית במלרע, בכל מילה שהה"א בה היא ה"א המגמה ההגייה מלעילית.
ה"א המגמה נפוצה יותר בעברית מקראית קלאסית מאשר בעברית מקראית מאוחרת.
ה"א המגמה נזכרת בספרות התנאית: ”רַבִּי נְחֶמְיָה אוֹמֵר: כׇּל תֵּיבָה שֶׁצְּרִיכָה לָמֶד בִּתְחִלָּתָהּ — הֵטִיל לָהּ הַכָּתוּב הֵא בְּסוֹפָהּ.”
שימוש > ה"א המגמה בשמות מקומות

בתנ"ך השימוש בה"א המגמה בשמות מקומות רגיל ונפוץ: מצרימה, ירושלימה, בבלה, צרפתה.
בעברית החדשה לא מקובל שימוש כזה, אך בתחילת תחיית העברית מתועדים שימושים דומים. למשל בתרגיל "מודה אני לשחקן" שכתב ז׳בוטינסקי בשביל להקת תא"י מופיע:
"אִם כָּךְ, אוֹתִי פַּרִיזָה קָח"
בשיר "בואי לאילת", שכתב ירון לונדון ושר ליאור ייני, מופיע באחת השורות המשפט ”שׁוּב תָּשׁוּב אֵילָתָה.”
בימינו יש שמות יישובים שה"א המגמה מצורפת אליהם לכתחילה: נֵס צִיּוֹנָה (נס לציון), יָטְבָתָה (ליטבת).
דוברים רבים נוקטים מבנה מעין זה גם לשמות ערים המכילים נסמך וסומך. תל אביב ← "תל אביבה". אף על פי כן ה"א המגמה באה במקרא בנסמך ולא בסומך (”וַיִּסַּע יִשְׂרָאֵל וְכָל אֲשֶׁר לוֹ וַיָּבֹא בְּאֵרָה שָּׁבַע...”), ולפיכך ציון המגמה בדרך המקרא הוא תִּלָּה אָבִיב.
שימוש > גיבוב מילות יחס בצורות עם ה"א המגמה

כאמור, לה"א המגמה יש משמעות דומה למשמעות מילות היחס ל־ ואל, ולכן אין צורך לצרף אותן לצורות אלו (וכך גם את מילות היחס ב־ מ־ או מן. השוו: מימינה – מלימין). עם זאת, לעיתים, מילות יחס מיותרות מצורפות לצורות שכבר יש בהן ה"א המגמה, מתוך חוסר הבנה שהצורות כבר מציינות כיוון, וגם בעקבות שימוש רב בהן ושחיקת משמעותן. תהליך זה נקרא גיבוב, והוא מתועד הן בעברית המקראית הן בעברית החדשה.
הדוגמה הבולטת ביותר לתהליך כזה היא הצורות לְמַעְלָה, לְמַטָּה. הצורות "מעלה" ו"מטה" מכילות את ה"א המגמה וציינו במקורן כיוון, אך מרוב שימוש בהן היו הצורות "למעלה" ו"למטה" לנפוצות יותר במקרא לעומת נרדפותיהן מַעְלָה, מַטָּה ומִמַּעַל.
יש במקרא גם צורות מגובבות חריגות: לַצָּפוֹנָה (דברי הימים א', כ"ו, י"ז) לַנֶּגְבָּה (באותו פסוק), ולַמִּזְרָחָה (דברי הימים ב', ל"א, י"ד), ובספרות חז"ל יש מִמַּעֲרָבָה, מִחוּצָה לָאָרֶץ ועוד.
לא תמיד שימוש רב גורם לגיבוב. למשל, הצורה שָׁמָּה רגילה במקרא גם במשמעות לְשָׁם: "אִמָּלְטָה נָּא שָׁמָּה" (בראשית, י"ט, כ'), וגם במשמעות "שָׁם": "שָׁמָּה קָבְרוּ אֶת אַבְרָהָם וְאֵת שָׂרָה אִשְׁתּוֹ" (בראשית, מ"ט, ל"א), אך עם זאת, לא מצוי "לְשָׁמָּה".
כיום יש שנוקטים לְהֵנָּה (במקום הֵנָּה, לְכָאן או לְפֹה), מֵאָחוֹרָה (במקום מֵאָחוֹר), מִקָּדִימָה (במקום לְפָנִים), ובצורות לְמַעְלָה ולְמַטָּה (שבעצמן מגובבות) נוצר עוד גיבוב – לִלְמַעְלָה, לִלְמַטָּה.
גיבוב דומה מופיע גם במילים שאין בהן ה"א המגמה: "מִמִּזְּמַן", "מִמִּקֹּדֶם", "מִמִּתַּחַת", "כְּכָזֶה", "כְּכָאֵלֶּה", "כְּכִמְעַט", "לְלִפְנֵי".
לקריאה נוספת

שמה במשמעות שם באתר האקדמיה ללשון העברית.
הערות שוליים

↑  Jan Joosten, The Distinction Between Classical and Late Biblical Hebrew as Reflected in Syntax, Hebrew Studies 46, 2005, עמ' 337
↑  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף י"ג, עמוד ב'. גרסאות דומות לאותה אִמרה מופיעות במכילתא דרבי ישמעאל, מסכתא פסחא, פרשה י"ד; מכילתא דרבי שמעון בר יוחאי פרשה י"ב, פסוק ל"ז; בראשית רבה, פרשה ס"ח; בראשית רבה, פרשה נ' ובראשית רבה, פרשה פ"ו.
↑  העברית: שפה, תרבות, חינוך תשע"ז, תל אביב, מכון ז'בוטינסקי בישראל עמוד 197.
↑  בראשית, מ"ו, א'
↑  ישנה השערה שסיומת הה"א הלא-מוטעמת מציינת תואר פועל כמו ב"מימים ימימה". השערה אחרת סוברת שהמילה שמה היא צורה עצמאית שיש לה מקבילה באוגריתית. ראו "שמה במשמעות שם".
↑  במגילות מדבר יהודה נמצא "משמה". אך בלשון חז"ל יש רק "משם".
סוכות (מצרים)

תצלום אוויר של אזור תעלת סואץ והאגמים המרים
אגם תמסח על פי ספרות המחקר, מצפון לאגמים המרים שבתעלת סואץ
סֻכֹּת הייתה התחנה הראשונה של שבטי ישראל ביציאת מצרים, בדרכם מארץ מצרים לארץ ישראל.
בספר שמות מתוארת יציאתם החפוזה של בני ישראל, העבדים של המצרים, ולאחר מכת בכורות שהייתה האחרונה בסדרת עשר המכות, התאפשרה יציאתם ביתר קלות; אולם הכתוב המקראי מדגיש כי העיתוי נקבע על ידי האל וכן מציין הכתוב כי אתר הכינוס של בני ישראל היה רעמסס, וממנו יצאו אל סכת:
”וַיְהִי בַּחֲצִי הַלַּיְלָה וַ-ה' הִכָּה כָל בְּכוֹר בְּאֶרֶץ מִצְרַיִם מִבְּכֹר פַּרְעֹה הַיֹּשֵׁב עַל כִּסְאוֹ עַד בְּכוֹר הַשְּׁבִי אֲשֶׁר בְּבֵית הַבּוֹר וְכֹל בְּכוֹר בְּהֵמָה: וַיָּקָם פַּרְעֹה לַיְלָה הוּא וְכָל עֲבָדָיו וְכָל מִצְרַיִם וַתְּהִי צְעָקָה גְדֹלָה בְּמִצְרָיִם כִּי אֵין בַּיִת אֲשֶׁר אֵין שָׁם מֵת: וַיִּקְרָא לְמֹשֶׁה וּלְאַהֲרֹן לַיְלָה וַיֹּאמֶר קוּמוּ צְּאוּ מִתּוֹךְ עַמִּי גַּם אַתֶּם גַּם בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וּלְכוּ עִבְדוּ אֶת ה' כְּדַבֶּרְכֶם: ... וַיִּסְעוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל מֵרַעְמְסֵס סֻכֹּתָה כְּשֵׁשׁ מֵאוֹת אֶלֶף רַגְלִי הַגְּבָרִים לְבַד מִטָּף:”
בנוסף, הכתוב מסביר כי מסלול היציאה ממצרים וההתנהלות במדבר סיני נקבע על ידי האל לא בדרך הקצרה אל הארץ, אלא בדרך עוקפת על מנת שימנע עימות אלים צפוי עם כוחות חמושים של הפלשתים; עימות שעלול היה לייאש את שבטי ישראל ולגרום לחזרתם לחיי עבדות במצרים:

”וַיְהִי בְּשַׁלַּח פַּרְעֹה אֶת הָעָם וְלֹא נָחָם אֱלֹהִים דֶּרֶךְ אֶרֶץ פְּלִשְׁתִּים כִּי קָרוֹב הוּא כִּי אָמַר אֱלֹהִים פֶּן יִנָּחֵם הָעָם בִּרְאֹתָם מִלְחָמָה וְשָׁבוּ מִצְרָיְמָה: וַיַּסֵּב אֱלֹהִים אֶת הָעָם דֶּרֶךְ הַמִּדְבָּר יַם סוּף וַחֲמֻשִׁים עָלוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם: ... וַיִּסְעוּ מִסֻּכֹּת וַיַּחֲנוּ בְאֵתָם בִּקְצֵה הַמִּדְבָּר:”
בספר במדבר מסופר על מסעות שבטי ישראל, וכן כי תולדות המסעות נכתבו בידי משה. הכתוב מציין את רעמסס כאתר הראשון של יציאת מצרים, ואת סכת כאתר השני:
”אֵלֶּה מַסְעֵי בְנֵי יִשְׂרָאֵל אֲשֶׁר יָצְאוּ מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם לְצִבְאֹתָם בְּיַד מֹשֶׁה וְאַהֲרֹן: וַיִּכְתֹּב מֹשֶׁה אֶת מוֹצָאֵיהֶם לְמַסְעֵיהֶם עַל פִּי ה' וְאֵלֶּה מַסְעֵיהֶם לְמוֹצָאֵיהֶם: וַיִּסְעוּ מֵרַעְמְסֵס בַּחֹדֶשׁ הָרִאשׁוֹן בַּחֲמִשָּׁה עָשָׂר יוֹם לַחֹדֶשׁ הָרִאשׁוֹן מִמָּחֳרַת הַפֶּסַח יָצְאוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל בְּיָד רָמָה לְעֵינֵי כָּל מִצְרָיִם: ... וַיִּסְעוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל מֵרַעְמְסֵס וַיַּחֲנוּ בְּסֻכֹּת:”
במאה ה-20, הוצע לזהות את סכות ליד מצרים באתר בשם ת'כוֹת או ת'וקו, אולם חוקרים חלקו על זיהוי זה. התקבל על דעת חוקרים הזיהוי ב-תֶל אִל מַסְחוּתָה, הנמצא בקצהו המזרחי של ואדי ת'מִלַת, כ-20 ק"מ מערבית לאסמאעיליה.[דרוש מקור] זיהוי נוסף הוצע באתר בסמוך לג'בל מרים, במרחק 20 ק"מ מתל משח'וטה, בצידו המערבי של אגם תמסח.
הקשר בין סוכות שבשמאל הירדן לבין סוכות ביציאת מצרים

מרתקת העובדה כי סוכות מצוינת גם כמקום הראשון של הגעתו של יעקב אבינו לארץ ישראל מחרן שבמסופוטמיה וגם כמקום הראשון ביציאת מצרים לארץ ישראל. כן נכתבה השוואה זאת בשם רבי אליעזר במכילתא לספר שמות :"ויסעו מרעמסס- סכתה - סכות ממש. דכתיב ויעקב נסע סכתה (בראשית לג), דברי רבי אליעזר. בנוסף לא ברורה מספיק כוונת הפסוק "אֱלֹהִים דִּבֶּר בְּקָדְשׁוֹ אֶעְלֹזָה אֲחַלְּקָה שְׁכֶם וְעֵמֶק סֻכּוֹת אֲמַדֵּד." כן כתב רש"י שם :"סוכות זה איני יודע מאיזה אומה היא לא ידעתי סוכות שבאו לו ישראל כשנסעו ישראל מרעמסס היכן הוא ?". ההסבר הפשוט הוא שדוד המלך מתאר את כיבושיו כאשר בסבירות גבוהה אין מדובר בסוכות שבעבר הירדן שהייתה מעולם נחלה לשבטי ישראל שבעבר הירדן ולא נצרכה לכיבוש מחדש וחלוקה לשבטים.
ראו גם

סוכות, שהייתה בעבר הירדן המזרחי, סמוך לנחל יבוק.
לקריאה נוספת

יוחנן אהרוני, אטלס כרטא לתקופת המקרא, ירושלים: הוצאת כרטא, 1974.
הערות שוליים

↑  ספר שמות, פרק י"ב, פסוקים כ"ט–ל"ז.
↑  ספר שמות, פרק י"ג, פסוקים י"ז–כ'.
↑  ספר במדבר, פרק ל"ג, פסוק ה'.
↑  ראו: הערך: סכות (א), לכסיקון מקראי, (עורכים: מנחם סוליאלי, משה ברכוז), א-ב, תל אביב: הוצאת דביר, תשכ"ה-1965, עמ' 670.
↑  ראו: הערך: סכות (א), לכסיקון מקראי, עמ' 670.
↑  יש שהפכו את ההתייחסות בין המימרות לאומריהן וכתבו שאלו דברי רבי עקיבא, להלן.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| קודמת: רעמסס | נדודי בני ישראל במדבר | הבאה: איתם |
חזית העם

מוכר עיתונים מציג את הדף הראשון של חזית העם מ-8 בינואר 1934
"חזית העם" היה שבועון של התנועה הרוויזיוניסטית שהופיע במחצית הראשונה של שנות ה-30 של המאה ה-20.
השבועון נוסד בשנת 1931 על ידי יהושע ליכטר ("איש ברוריה"). עורכו הראשי היה יהושע השל ייבין. השבועון שימש ככלי ביטוי לאגף הימני-קיצוני של התנועה הרוויזיוניסטית, "המקסימליסטים" בהנהגת אב"א אחימאיר.
בתקופת קיומו של השבועון החריף המאבק בין הרוויזיוניסטים למפלגות תנועת העבודה. בשער גיליון 2 בדצמבר 1932 הופיע מאמרו של זאב ז'בוטינסקי "כן, לשבור!", שהיה גרסה עברית למאמרו ביידיש "יא, ברעכן!" שפורסם בעיתונות הרוויזיוניסטית בחו"ל, שבו תקף בחריפות את ההסתדרות הכללית ואת העבודה העברית המאורגנת.
ב-31 במרץ 1933, מספר שבועות לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, קבע העיתון כי "טרם הרע היטלר כשם שהרע סטלין לנו" והסביר את ההבדל ביחס אל הנאציזם בין השמאל והימין: "הסוציאליסטים והדמוקרטים למיניהם סבורים שתנועת היטלר היא כולה קליפה, ואנחנו סבורים שיש בה קליפה וגם תוך. את הקליפה האנטישמית יש לזרוק, אבל לא את התוך האנטי מרקסיסטי שבו". העיתון קבע שמשום כך המלחמה בנאצים מכוונת רק נגד האנטישמיות שלהם. ז'בוטינסקי כתב לעורכי העיתון שהמאמרים על היטלר הם "נעיצת סכין בגב", "קלון" ו"זנות מילולית" ודרש להפסיק את פרסומם מיד. כעבור מספר שבועות, ב-2 ביוני 1933, כבר כתב העיתון: "המוני ירושלים העברית מזדהים עם עמדתו של ז'בוטינסקי נגד גרמניה".
בתקופת רצח חיים ארלוזורוב (נרצח ב-16 ביוני 1933) ומשפטם של אב"א אחימאיר, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, הוטחה כלפי "חזית העם" ביקורת על ההסתה החריפה נגד ארלוזורוב, שקדמה לרצח. בין היתר הוזכר המאמר שהופיע בעיתון בבוקר יום הרצח בשם "ברית סטלין—בן-גוריון–היטלר". במאמר זה הותקף ארלוזורוב על שליחותו לגרמניה הנאצית להצלת רכוש יהודי, ואף כונה בו בשם "הינוקא האדום".
העיתון האשים כי כבודו, זכויותיו, ביטחונו ומעמדו בעולם של העם העברי "נמכרו להיטלר בעד בצע כסף ואתנן" והצהיר כי העם היהודי "יֵדע להגיב על הנבלה הזאת".
"חזית העם" נסגר באמצע שנות ה-30, ובמקומו החל להופיע כביטאונה של התנועה הרוויזיוניסטית העיתון 'הירדן', שבו היה ניסיון למתן את התדמית הקיצונית שאפיינה את "חזית העם".
לקריאה נוספת

גבריאל צפרוני, '"חזית העם": העיתון שרבים אהבו לשנוא', קשר, 2, נובמבר 1987, עמ' 85–94.
הערות שוליים

↑  אשר חתם בין השאר בשם העט אבא סיקרא
↑  תוכן המאמר, באתר תנועת בית"ר, סניף נתניה.
↑  ראו מכתב למערכת "חזית העם", 17.5.1933. בתוך: כתבים: מכתבים, עמ' 331.
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, 1, א, עמ' 20.
↑  תום שגב, המיליון השביעי, א, 1, עמ' 24.
דוד (רכב)

"דוד" המשמש חפ"ק מ"פ
דויד הוא רכב שטח קרבי ממוגן שנמצא בשימוש צה"ל. דויד מחליף את הסופה M-240 הממוגנת כרכב קרבי עירוני לאזורי עימות.
הדור השני של הדויד הוחלפו מלאנד רובר דיפנדר ל'טויוטה היילקס'.
פיתוח

הרכב פותח על ידי חברת מ.ד.ת. (MDT) בשיתוף ענף רכב בחט"ל (חטיבה טכנולוגית לזרוע היבשה) בהתבסס על דגם לאנד רובר דיפנדר תוך יישום לקחים מרכבים ממוגנים קודמים ושיפור הדיגום, בטיחות ומיגון הנוסעים ביחס לרכבים הנמצאים במערך היום. הרכב פותח תוך שילוב מפקדי היחידות הלוחמות בתהליך, כך שהמוצר הסופי יענה על הצרכים המבצעיים.
בשנת 2019 נכנס לשימוש "חליף דוד" שפותח באופן דומה על בסיס טויוטה היילקס, שהיווה שיפור משמעותי באמינות הרכב וביכולות העבירות שלו, עקב התאמה טובה יותר לנשיאת המשקל הגדול של המיגון.
פירוט

הדוד הוא רכב ממוגן רב תכליתי הבנוי על שילדת לנד רובר דיפנדר עם תיבת הילוכים ידנית והנעה 4X4 קבועה, עם אפשרות לנעילת הדיפרנציאל המרכזי.
בדור השני הרכב בנוי על שלדת טויוטה היילקס.
הרכב ממוגן כנגד ירי נק"ל, זריקת אבנים ובקבוקי תבערה.
משקל : 3.5 טון
מנוע: 2.5 ליטר טורבו דיזל
הספק: 122 כוחות סוס
תיבת הילוכים: 6 הילוכים ידני ואוטומט בדור השני
גרסאות

לרכב מספר גרסאות. ההבדלים ביניהן הם בתצורות ישיבה, דיגום ועיגון ציוד. לדוגמה:
רכב נושא לוחמים
רכב בט"ש
רכב מפקדים בכירים
רכב תצפית
רכב חפ"ק
הרכב נושא ארבעה עד שישה לוחמים עם ציוד מלא, בתלות בגרסה, ומותאם לצורכי הקשר והציוד שלהם.
הערות שוליים

↑  אייל לוי, ‏נסיעת מבחן: ג"יפ דוד - רכב פיקוד חיל הרגלים המעניק הגנה היקפית, באתר מעריב אונליין, 12 באוקטובר 2017
↑  סקירת עומק: שוק הרכב הממוגן הישראלי לצרכי בט"ש של צה"ל, באתר Israel Defense, ‏2020-07-23
ערך זה הוא קצרמרבנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לך תוכיח שאין לך אחות

לך תוכיח שאין לך אחות הוא ביטוי עממי המבטא מורת רוח מקביעות לא מבוססות המושמעות כלפי אדם. הביטוי מדגיש את האבסורד שנוצר מן הצורך להוכיח חפות בטרם ביססו את האשמה. מקור הביטוי הוא ככל הנראה בספרו של שלום עליכם, "מנחם מנדל בוורשה", אשר התפרסם לראשונה ביידיש בשנת 1913. בספר מופיע המשפט:
"בינתיים אני משליך החוצה את אחותך המשומדת. ואם תאמר שאין לך אחות? לך לך והצטדק!"
הקשרים תרבותיים

בשנת 1983 פרסם הפובליציסט אמנון דנקנר בעיתון "הארץ" מאמר שכותרתו "אין לי אחות", ובו הביא את דעותיו נגד טענות הקיפוח של עדות המזרח. הרקע למאמר היה אלימות שהפנה הימין כלפי השמאל בזמן המחאה נגד מלחמת לבנון הראשונה. דנקנר הצהיר שהימין האלים אינו אחיו ואינו אחותו. המאמר וכותרתו הפרובוקטיבית הכו גלים. 24 שנים מאוחר יותר כתב דנקנר מאמר שכותרות "יש לי אחות", ובו הביע אמפתיה לנשים הסובלות מהטרדות מיניות.
עם זאת, הביטוי עדיין קיים ומופיע בהקשרים שונים. כך, למשל, התבטא ח"כ עזמי בשארה בדיון על פסילת מפלגת בל"ד בוועדת הבחירות המרכזית בשנת 2003, בו נטען כי בל"ד רוצה במדינה אחת, דו-לאומית, "מהנהר אל הים", כי:
"אני לא מבין מאיפה מביאים לי את הסיפור הזה של 'מהנהר אל הים'. מה אני יכול לעשות? לך תוכיח שאין לך אחות עכשיו. אף פעם לא אמרתי דבר כזה."
רקע משפטי

המרירות שבביטוי "לך תוכיח שאין לך אחות" נובעת מהעובדה שההאשמות והשמצות רבות הן בניגוד למקובל במערכת המשפטית, שבה חובת ההוכחה במשפט פלילי מוטלת על התובע, ואם נכשל בכך, יצא הנאשם זכאי, גם אם השתמש בזכות השתיקה, ולא אמר דבר להגנתו (אם כי הנאשם רשאי להעלות, בתחילת משפטו, טענת אליבי, שבה הוא מוכיח, למעשה, כי "אין לו אחות"). גם בתביעה אזרחית, חובת ההוכחה חלה על התובע, וכך גם במשפט העברי, שבו חל הכלל "המוציא מחברו עליו הראיה". במקרים מסוימים נקבע חריג לגישה זו. בחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, למשל, נקבע כי על המעביד להוכיח כי לא הִפלה לרעה את העובד (כלומר, להוכיח כי "אין לו אחות"), וזאת מרגע שהעובד הוכיח כי נתקיימו בו התנאים המצדיקים קבלת זכות מסוימת שלא ניתנה לו.
ראו גם

הנחת-קדם
הערות שוליים

↑  יש לי אחות, באתר nrg
אור עקיבא

מרכז מסחרי באור עקיבא, 1970. בוריס כרמי, אוסף מיתר, הספרייה הלאומית
רחוב באור עקיבא, 1970. בוריס כרמי, אוסף מיתר, הספרייה הלאומית
האקליפטוס הגדול ב"פארק האקליפטוס" באור עקיבא
מרכז המוזיקה באור עקיבא
הספרייה העירונית באור עקיבא
המרכז העירוני ההיסטורי עם בית הקולנוע (כיום שופץ והפך לקופת חולים "מאוחדת")
אוֹר עֲקִיבָא היא עיר בנפת חדרה של מחוז חיפה בישראל. היא הוכרזה כעיר בשנת 2001.
העיר נמצאת במישור החוף הצפוני בין שני צירי תנועה עורקיים, כביש מס' 2 ממערב, וכביש מס' 4 ממזרח, שבהם נמצאות כניסות אל העיר. העיר ממוקמת דרומית-מזרחית ברצף היישובים המשתייכים למועצה האזורית חוף הכרמל, ובכלל זה שכנתה הצמודה ממערב, קיסריה. ככלל מצויה אור-עקיבא בסביבה כפרית או סמי עירונית, מזרחית לה המועצה המקומית בנימינה-גבעת עדה. גבולותיה המוניציפליים של העיר הורחבו בנובמבר 2004 והם עולים על 3,000 דונם, אך עדיין היא ישות מוניציפלית בעלת גבולות שיפוט מצומצמים בהשוואה לסביבתה. דרומית לאור עקיבא מתפרש שטח נרחב השייך ברובו לחברה לפיתוח קיסריה (אדמות פיק"א-הברון רוטשילד) ובו מוקמת שכונת "אור ים" בעלת 3,480 יחידות דיור, שיגרמו להכפלת אוכלוסיית העיר ל-30 אלף תושבים.
היסטוריה > אפריל 1951 - מאי 1955 המתיישבים הראשונים - מעברת קיסריה

ראשיתה של אור-עקיבא בשתי משפחות שהועברו ממעברת "ברנדס" בחדרה על ידי הסוכנות היהודית ב-17 אפריל 1951 אל דיונות החול בקיסריה וְיִשְּׁבָה אותם באוהלי בד כדי להקים יישוב במקום. ב-24 באפריל 1951 הגיעו 4 משפחות נוספות ובתאריך 29 באפריל 1951 הגיעו משפחות נוספות כך שהיו 38 משפחות שעלו ארצה מרומניה באוניה טרנסילבניה. מחצית מהמשפחות באוניה זו הגיעו לעיירה ירוחם ומחציתם הגיעו למעברת קיסרי. החל משנת 1952 החלה עלייה לאור עקיבא ממדינות שונות - מרוקו, לוב, איראן הודו ועוד. בתחילה, העבודות היזומות על ידי המדינה הספיקו לתושבי המקום, אך ככל שהמעברה הלכה וגדלה החלו תביעות עבודה ותלונות על כך שהשכר לא שולם תושבי המעברה שכן עבדו, הועסקו בדרך כלל בעבודות דחק והמעטים שכן עבדו בעבודות פרודוקטיביות עבדו מחוץ למעברה.
מתכנני העיר קיוו שאור עקיבא תהיה כמו קיסריה בימי תפארתו של הורדוס, אך המחסור במקומות תעסוקה הביאו לכך שרבים התדפקו על לשכת הסעד ושוכני המעברה סבלו מעוני.
ביוני 1953 הוחלף שמה של מעברת קיסרי לאור עקיבא על שם התנא רבי עקיבא שהיה מעשרת הרוגי מלכות, שעונה והוצא להורג בידי הרומאים בקיסריה הסמוכה, במאה השנייה לספירה.
יושב ראש המעברה הנבחר הראשון בשנת 1951 היה פרץ גל, עד לקיום בחירות רשמיות ראשונות.
ב-2 בספטמבר 1953 נבחר יחיאל (מישו) וייסנברג לראש המועצה. המועצה כללה 9 חברים - 4 נציגי מפא"י, 2 נציגי הפועל המזרחי, 2 נציגים לציונים הכלליים ו-2 נציגים למפ"ם.
היסטוריה > 1955-1959 התמקמות בעיר החדשה - אור עקיבא

החל מ-1955 התחילו לעבור תושבי המעברה למבני הקבע באור עקיבא. תושבי המעברה עברו לבתי עמידר שנבנו עבורם ומעטים נשארו במעברה. באותו זמן הוקמו אזבסטונים לעולי פולין ומרוקו, שהגיעו באותן שנים במקום בו הייתה המעברה.
היסטוריה > 1959-1969 מהפך שלטוני

בשנת 1959 נבחר עמוס ברכה, נציג הפועל המזרחי לכהן כראש המועצה לאחר ש-5 מתוך 9 חברי המועצה תמכו בו. באותה עת, ברבים מהיישובים החדשים היו ראשי המועצות נציגי מפא"י וברכה היה ראש המועצה היחיד שהיה נציג הפועל המזרחי. כיוון שהשלטון המונציפלי באור עקיבא לא היה מזוהה עם מפלגת השלטון במדינה, הועלו טענות שמוסדות השלטון מפלים את תושבי היישוב בגלל שהתושבים בו לא הצביעו למפא"י.
בתקופה זו הייתה עלייה משמעותית מקרב יוצאי הודו ובעיקר מקהילת בני ישראל (הודו), קדמה להם משפחת יוסף (דיווקר), צאצאי נשיאי הקהילה ופעילים פוליטיים בשנים הראשונות ביישוב.
למרות כל הקשיים, חלה צמיחה של ממש בעיר בתקופה זו. משפחות רבות גרו בשיכונים, בדירות שבאותם ימים הוגדרו כמרווחות. עם זאת, כמה מאות משפחות נמנו עם מקבלי קצבאות הסעד. עבודות הדחק כמעט ונעלמו מהעיר והוקמו שני מפעלים ב-1962 מפעל הצמיגים אליאנס ושטיחי כרמל.
היסטוריה > שנות ה-70 - חוסר יציבות שלטונית

בשנת 1970 התחלפו חמישה ראשי מועצה, מה שגרם לזעזועים פנימיים בעיר. מצבה של העיר הגיע לשפל חסר תקדים. כמו כן, מצבה הכלכלי של העיר התדרדר. בסוף שנת 1970 הוחלט במשרד הפנים על קביעת ועדה קרואה לעיר וזו פעלה עד שנת 1974 על מנת לשקם את העיר ואת מצבה הכלכלי.
לקראת סוף שנות ה-70 הגיע גל עלייה גדול מהקווקז.
היסטוריה > פרויקט שיקום שכונות

בשנת 1977 הכריז ראש ממשלת ישראל מנחם בגין, על הפרויקט הלאומי-חברתי חדש של מדינת ישראל – פרויקט שיקום השכונות. מטרת הפרויקט, שהובל על ידי שר הבינוי דוד לוי, הייתה להתמודד באופן מקיף עם תופעת הפער החברתי המתרחב בשכונות הסובלות מהתבלות פיזית וממצוקה חברתית.
מדינת ישראל החליטה שכל שאור עקיבא תהיה תחת פרויקט זה ולא רק שכונה אחת. בפועל, לאחר כ-5 שנים שבו פעל הפרויקט, הוא הקיף 24 יחידות דיור בלבד בהשקעה של משרד הבינוי והשיכון דרך החברה הממשלתית "עמיגור" בעלות ממוצעת של 60,000 שקלים. דבר שהספיק לשיפוץ קוסמטי חיצוני בלבד.
עיירות הפיתוח והיישובים, הוקמו בדרך כלל על אדמות לאום או אדמות מדינה. אור עקיבא, בניגוד אליהן הוקמה על קרקע פרטית בבעלות יק"א. דבר זה הקשה על פיתוחה והתרחבותה של העיר כפי שציין ראש המועצה אליהו עמאר בעת ביקור סגן ראש הממשלה יגאל ידין ביוני 1978:
"למועצה אין מעמד מיוחד של עיר, כפר או עיירת פיתוח המזכה בתקציבים מיוחדים ובכללם כניסה לפרויקט "שיקום שכונות". אין תוכנית מתאר המאפשרת הרחבה והתחדשות. כחלק מבעיית הקרקעות מול פיק"א ובהמשך 'החברה לפיתוח קיסריה' ".
לאור המצב הסוציו כלכלי של האוכלוסייה במועצה המקומית (הכנסה פנימית 16% מהתקציב) לא ניתן לבצע פיתוח עצמי.