stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כמאל סליבי
ספריו

היסטוריונים מארונים של לבנון מימי הביניים - Maronite Historians of Mediaeval Lebanon, Beirut, AUB Oriental Series 34, 1959
ההיסטוריה המודרנית של לבנון - The Modern History of Lebanon, London, Weidenfeld & Nicolson (אנ'), 1965
צומת דרכים למלחמת אזרחים - Crossroads to Civil War, Lebanon 1958-1976, Beirut, Caravan Books (אנ'), 1976
סוריה תחת האסלאם: האימפריה במשפט 634–1097 - Syria under Islam: Empire on Trial 634-1097, Beirut, Caravan Books, 1977
תולדות ערב - A History of Arabia, Beirut, Caravan Books, 1980
התנ"ך הגיע מערביה, The Bible Came from Arabia, London, Jonathan Cape (אנ'), 1985
סודות אנשי התנ"ך - Secrets of the Bible People, London, Saqi Books, 1988
מי היה ישו? : קונספירציה בירושלים - Who Was Jesus?: Conspiracy in Jerusalem, London, I.B. Tauris (אנ'), 1988
A House of Many Mansions: The History of Lebanon Reconsidered, לונדון, IB Tauris, 1988
ההיסטוריות של ישראל התנ"כית - The Historicity of Biblical Israel, London, NABU Publications, 1998
ההיסטוריות של ישראל המקראית (מהדורה שנייה) The Historicity of Biblical Israel (second edition), Beirut, Dar Nelson, 2009
ההיסטוריה המודרנית של ירדן - The Modern History of Jordan, London, I.B. Tauris (אנ'), 1993
ציפור על עץ אלון - A Bird on an Oak Tree (Arabic طائر على سنديانة), Amman, Ashshoroq Publishers, 2002
לקריאה נוספת

ביאלה, ג'ואן (2004) מילון ישן דרום ערב - ניב סבאי אייזנבראונס, אגם וינולה, אינדיאנה, ארצות הברית
האברד, דייוויד (1956) המקורות הספרותיים של עבודת הדוקטורט של קברה נגסט., אוניברסיטת St.Andrews, סקוטלנד
לסלאו, וולף (1991) מילון השוואתי של Ge'ez Otto Harrassowitz, ויסבאדן, גרמניה
רבין, חיים (1951) לונדון המערבית הערבית העתיקה: העיתונות הזרה של טיילור
Savoie, Denis (2009), שעוני שמש: עיצוב, בנייה ושימוש Springer Praxis,מסת"ב 978-0-387-09801-2 (ראה עמ'. 163–164)
שניידר, רוג'ר (1973) Deux inscriptions subarabiques du Tigre. ליידן, הולנד: Bibliotheca Orientalis, 30, 1973, 385-387
Ullendorff, Edward (1956) אלמנטים יהודיים עבריים בנצרות החבשית (מונופיסטית) בכתב העת למחקרים שמיים, 1, no.3, 216-256
Ullendorff, Edward (1960) האתיופים לונדון: הוצאת אוניברסיטת אוקספורד
Ullendorff, Edward (1968) אתיופיה והתנ"ך לונדון: הוצאת אוניברסיטת אוקספורד
הערות שוליים

↑  Royal Institute for Inter-Faith Studies
↑  Brooke Anderson,Friends remember Lebanese historian for his generosity and storytelling,' The Daily Star, 1 ספטמבר 2011.
↑  Ya Libnan, Salibi, a prominent Lebanese historian died at 82, 1 ספטמבר 2011
1 2 3 4 5 6  Tom Segev, The Makings of History/Myths and facts, Haaretz, 16 ספטמבר 2011.
1 2 3 4  Sbaiti, Nadya and Mikdashi, Maya, 'Kamal Salibi (1929–2011),' in Jadaliyya, 6 ספטמבר 2011
1 2  Kamal Salibi: Scholar and teacher regarded as one of the foremost, The Independent, ‏2011-09-06 (באנגלית)
1 2 3  Rabinowitz, Itamar, 'Eulogy for a Lebanese intellectual:On the death of historian Kamal Salibi,' in Haaretz, 29 ספטמבר 2011
↑  תום שגב, קרב ארכיאולוגי: מהיכן באו העברים? ואיפה שוכנת ארץ ישראל?, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2011
↑  انتوني لياس - אנתוני ליאס, التـوراة جـاءت حقـاً مـن جـزيـرة العـرب - התורה באמת הגיעה מחצי האי ערב, Dialogue with Kamal Salibi, 26 נובמבר 2010
↑  Anthony Lias, The Sundial of King Ahaz, Dialogue with Kamal Salibi, 2 אוקטובר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276854705171  PLWABN: 9810700592405606  BIBSYS: 90643605  BnF: cb12069183n (data)  CiNii: DA02811310  GND: 11947347X  ISNI: 0000 0001 0918 4289  LCCN: n85286804  NDL: 00474334  NKC: jn20030408005  NLA: 35472690  NSK: 000152091  NTA: 068578873  RERO: 02-A000143330  SELIBR: 89203  SUDOC: 028965469  Trove: 965549  VcBA: 495/38143  VIAF: 78771637   WorldCat (עם VIAF): 78771637
לאופולד לודוויג, ארכידוכס אוסטריה

לאופולד לודוויג, ארכידוכס אוסטריה (בגרמנית: Leopold Ludwig von Österreich;‏ 6 ביוני 1823 – 24 במאי 1898) היה חבר של בית הבסבורג-לורן, ובנוסף היה גנרל ואדמירל אוסטרי.
ביוגרפיה

לאופולד לודוויג נולד ב-8 באוגוסט 1824 במילאנו, והיה הבן הראשון של המשנה למלך בממלכת לומברדיה-ונציה ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה ואליזבטה, נסיכת סבויה, בתם של קרלו אמנואלה, נסיך קריניאנו ומריה כריסטינה, נסיכת סקסוניה.
לאופולד לודוויג שירת בצבא האוסטרו-הונגרי, בשנת 1850 הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט, ובשנת 1867 לדרגת גנרל חיל הפרשים. הוא היה קולונל הכבוד של רגימנט הרגלים ה-53, רגימנט האולנים האוקראיני הרוסי ה-13 ורגימנט הרגלים הפרוסי ה-6. במהלך המהפכה באיטליה סייע לאופולד לודוויג בכיבוש פורט מלגרה. בנוסף פיתח לאופולד לודוויג כמה המצאות על מוקשים ימיים וטורפדו.
כאשר הארכידוכס פרדיננד מקסימיליאן התכונן לקבל את הכתר של מקסיקו במרץ 1864, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה שלח את לאופולד לגרום למקסימיליאן לחתום על ויתורו על זכויות הירושה באוסטריה. שני הבני דודים מעולם לא היו ביחסים ידידותיים, ומקסימיליאן ראה בלאופולד כאחד מאלו שירוויחו מוויתורו על זכויות הירושה באוסטריה. מקסימיליאן עיכב את החתימה על כתב הוויתור, עד ביקורו של פרנץ יוזף במיראמר ב-9 באפריל 1864.
ללא ספק, למורת רוחו של מקסימיליאן, לאופולד קודם לדרגת ויצה-אדמירל בצי האוסטרו-הונגרי, והוא שימש כמפקח הכללי של הנחתים והצי משנת 1865 עד ה-25 בפברואר 1868.
לאופולד מעולם לא התחתן, וב-24 במאי 1898 הוא מת בהרנשטיין.
הערות שוליים

↑  Joan Haslip, The Crown of Mexico, pp. 218, 221, 223-226. New York: Holt, Rinehart and Winston, 1971.
↑  Amtliche Tageszeitung Wiener Zeitung, Nr. 55, Wien, 4. März 1868, S. 1
↑  Genealogisches Taschenbuch 1866. Verlag Justus Perthes, Gotha, S. 716 Marinetruppen und Flotteninspektor.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 136648347  ICCU: MUSV090167  ISNI: 0000 0000 5706 855X  NKC: mzk2005299203  VIAF: 80957270   WorldCat (עם VIAF): 80957270 
דגל הצי האוסטרו-הונגרי
שחף לבן עין

| שחף לבן עין |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: שחפאיים
משפחה:: שחפיים
סוג:: שחף דגים
מין:: שחף לבן עין
שם מדעי
 Ichthyaetus leucophthalmus ‏טמינק, 1825
תחום תפוצה


שחף לבן-עין (שם מדעי: Ichthyaetus leucophthalmus) הוא מין של עוף ים ממשפחת השחפיים. שחף זה קטן יחסית והוא חי בטבע באופן טבעי אך ורק באזור ים סוף, ולכן הוא מוגדר כמין אנדמי לאזור זה. הוא נחשב לאחד ממיני השחפים הנדירים בעולם. נכון לשנת 2021, מספר הפרטים נאמד ב-12,000–13,000 בלבד. רובם נמצאו ותועדו על ידי "האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע" (IUCN).[דרוש מקור]
שחף לבן עין
.
מקור השם

מקור השם הוא עיגול לבן הנמצא מסביב לעיניים, וייחודי רק למין זה.
מאפיינים

אורך: 39-43 ס"מ. מוטת כנפים: 100-115 ס"מ.
שחף זה הוא בגודל בינוני ביחס לקרוביו, מקורו ארוך ודק וכפוף כלפי מטה. מחזהו ומעלה צבעו בגוונים כהים כגון אפור-חום אצל הבוגרים וחום אצל הצעירים. בכל גיל צבע כנפיו כהה עם שפת זרימה לבנה לאורך הכנף. לשחף הבוגר יש ראש שחור שנמשך עד לגרונו. סביב עיניו יש טבעות לבנות ובולטות. בתקופת החורף ראשו הופך להיות בהיר יותר ומחוספס.
התנהגות

תפוצת השחף אינה יציבה במהלך תקופת הרבייה שלו והוא מגיע לכל רחבי ים סוף. תקופת הרבייה שלו היא בין יוני לאוגוסט בעיקר בערב הסעודית. הטלת הביצים מתרחשת ביוני ובקיעתן מתרחשת לרוב באוגוסט. במצרים תקופת הרבייה יכולה להגיע עד ספטמבר. קבוצות הרבייה שלהם קטנות - כ-25 זוגות בקבוצה אחת. מחוץ לתקופת הרבייה נצפה טווח רחב של קיום, החל מפרט החי בבדידות עד להקות של מאות ואף אלפי פרטים.
בתי הגידול של שחף לבן עין הם בדרך כלל חופי הים ועיקר מזונו בא מן הים: דגים, רכיכות וסרטנים. הוא אוכל גם מעט פירות. הוא נצפה על מזחים, סירות דיג, שוניות אלמוגים ועל סלעים בחופים. יש תושבים מצריים המחזיקים שחף זה בביתם כעוף מחמד.
שחף זה בונה את קינו על סלעים חשופים או בחול. הקן בנוי בצורת טבעת ועשוי מזרדים, אצות ופסולת. במקומות סלעיים הקן מורכב מצמחים הנמצאים על הסלע או מחומר שאינו חדיר למים. התטולה עומדת על 2–3 ביצים.
תפוצה

השחף לבן העין דוגר בים סוף בלבד, ממצרים בצפון דרומה עד לפתח הדרומי של ים סוף. בישראל השחף נמצא במפרץ אילת, כאשר מספרים גבוהים שלו מופיעים בחורף ובתחילת האביב. בזמנים נדירים מאוד השחף מגיע לחוף הים התיכון.
מצב שימור

השחף נמצא בסכנת הכחדה עקב גודלו הקטן של האוכלוסייה, העומד על כ-12,000-13,000 שחפים בלבד, ושטחי הדגירה המוגבלים. הוא סובל מציד, הרס קנים ואתרי דגירה, וחשיפה לזיהומים בים. במונחי מצב השימור, הוא נחשב "קרוב לסיכון" (Near Threatened) ברשימה האדומה של IUCN.
הערות שוליים

↑  ציפורים, פורטל צפרות - אתר הצפרות הישראלי, באתר www.birds.org.il (באנגלית)
↑  White-eyed Gull (L. leucophthalmus) & Sooty Gull (L. hemprichii), gull-research.org
↑  Joanna Burger, Michael Gochfeld, Guy M. Kirwan, Ernest Garcia, White-eyed Gull (Ichthyaetus leucophthalmus), version 1.0, Birds of the World, 2020 doi: 10.2173/bow.whegul2.01species_shared.bow.project_name
לואי פאן

| --- | --- |
 לידה:  יוני 1682 
 פטירה:  1753 (בגיל 70 בערך) 
 מקום קבורה:  בית קברות ז'אלאן 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 
לואי פאן (באנגלית, Louis Fan; נולד כפאן שויי ומכונה גם לואיג'י פאן; 13 ביוני 1682 - 28 בפברואר 1753) היה האדם הסיני הידוע הראשון שנסע לאירופה, חזר וכתב דיווח ממסעותיו. עם זאת, קדמו לו מייקל שן פו-טונג, ארקדיו הואנג ורבן בר צומה, אבל כולם מתו בניכר במקום לחזור לסין.
ביוגרפיה

פאן נולד בפינגיאו, שאנשי, בשנת 1682. מעט ידוע על חייו ומשפחתו המוקדמים, אך נראה כי בשלב מסוים הוא פגש את המיסיונר הישועי של פיימונטה, אנטוניו פרנצ'סקו ג'וזפה פרובנה, שהמיר אותו לנצרות הקתולית הרומי והטביל אותו כ"לואיג'י" או "לואי".
באותה תקופה, המסדרים הקתוליים השונים בסין היו מעורבים במחלוקת על הלגיטימיות של הפולחן הקונפוציוניזם או פולחן האבות. בינואר 1707 הציג נציג האפיפיור צ'ארלס-תומאס מילארד דה טורנון את הצו של האפיפיור קלמנט ה-X, "סם דעוס אופטימוס" ... לקיסר קנגקסי, האוסר על מתנצרים קתולים להשתתף בטקסים כאלה.
הקיסר הורה לישועים להרכיב משלחת שנייה לנסות לשנות את דעתו של האפיפיור בנושא. פאן ליווה שלושה ישועים: פרובנה, חוסה ראמון ארקסו ופרנסואה נואל, האחרון שבהם השתתף במשלחת הראשונה שלא הצליחה. הם עזבו את מקאו על סיפונה של הספינה הפורטוגזית "בום ישו דה מזאגאו דה ברוטאס" ב־14 בינואר 1708. המסע אפשר לפאן להתבונן בבטביה באיי הודו המזרחית ההולנדית (ג'קרטה, אינדונזיה) ובאהיה בברזיל, מה שהפך אותו ככל הנראה לאדם הסיני הראשון שחזר וכתב על אמריקה.
הם הגיעו לליסבון בספטמבר 1708, ופאן פגש את המלך ז'ואאו החמישי מפורטוגל זמן קצר אחר כך. נואל אולי נסע הלאה, אבל פרובנה ופאן נשארו בפורטוגל במשך חודשים ארוכים, והגיעו לרומא רק בפברואר של השנה שלאחר מכן. הוא לא הצליח לשנות את דעתו של קלמנט בנושא הטקסים הסיניים. פאן סייר באיטליה, למד לטינית ותאולוגיה, והצליח לערוך תצפיות רבות ממקור ראשון על היבטים של אירופה מהמאה ה-18, שרק מעט אסייתים קיבלו הזדמנות לעשות לפניו. בשנת 1717 הוסמך ככומר.
בשנת 1718 החליט האפיפיור קלמנט ה-XI להחזיר את פרובנה לסין, ולכן ב־19 במאי 1719 עלו פרובנה ופאן ל"פרנסיסקו חאבייר" בליסבון והפליגו שוב. פרובנה נפטר במהלך ההפלגה, ופאן חזר למקאו לבדו. ממקאו הוא נסע צפונה לבייג'ינג להפגש עם הקיסר קנגשי, פגישה שנערכה ב־11 באוקטובר 1720. שום דיווח על פגישתו עם הקיסר לא שרד, אך פאן כתב דיווח קצר על חוויותיו באירופה, אשר אולי נוצר כדי להשלים את המידע שהעביר לקיסר באופן אישי.
עד סוף ימיו עבד פאן ככומר ומיסיונר בסין, וכנראה כמתורגמן עבור הקיסר; המיסיונר האיטלקי מתאו ריפה מזכיר 'לואי פאן' בספר שפרסם על חוויותיו בסין.
פאן נפטר בבייג'ינג ב־28 בפברואר 1753.
לקריאה נוספת

Brockey, Liam Matthew (2007), Journey to the East: The Jesuit Mission to China, 1579–1724, Cambridge: Belknap Press.
Liščák, Vladimir (2015), "François Noël and His Latin Translations of Confucian Classical Books Published in Prague in 1711", Anthropologia Integra, Vol. 6, No. 2, pp. 45–52.
Ripa, Matteo (1887), Prandi, Fortunato (ed.), Memoirs of Father Ripa during Thirteen Years' Residence at the Court of Peking in the Service of the Emperor of China, London: John Murray.
Rule, Paul A. (Oct 1994), "Louis Fan Shouyi and Macao", Review of Culture, No. 21, 2nd. Ser., Macao: Cultural Institute, pp. 249–258.
Piastra, Stefano (2012), "The Shenjianlu by Fan Shou-yi Reconsidered: New Geo-Historical Notes", Fudan Journal of the Humanities and Social Sciences, Vol. 5, No. 4, Shanghai: Fudan University, pp. 41–53.
הערות שוליים

↑  Brockey 2007, p. 192.
↑  Rule (1994), p. 250.
1 2  Liščák (2015), p. 49.
↑  Brockey (2007), p. 191–192.
↑  Rule (1994), p. 252.
↑  Rule (1994), pp. 252–253
↑  Rule (1994), p. 253
1 2  Rule (1994), p. 254.
↑  Ripa (1887), p. 102.
↑  Rule (1994), p. 257.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810646182305606  VIAF: 963156012400149700001   WorldCat (עם VIAF): 963156012400149700001 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לואי פאן".
לגיון חירות לרוסיה

| --- | --- |

 למען רוסיה, למען החירות! (За Россию! За свободу!)
 פרטים
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 שיוך:  הכוחות המזוינים של אוקראינה הכוחות המזוינים של אוקראינה
 סוג:  רגימנט
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  מרץ 2022 – הווה (כ־3 שנים)
 מלחמות:  מלחמת אוקראינה–רוסיה   ← המתקפה על מזרח אוקראינה   ← הקרב על באחמוט   ← קרב סולדאר
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  כמה אלפים
 ציוד עיקרי:  רובים וארטילריה
 פיקוד
 יחידת אם:  כוחות ההגנה הטריטוריאלית
דגל הלגיון.
לגיון "חירות לרוסיה" (ברוסית: Легион «Свобода России», באוקראינית: Легіон «Свобода Росії») הוא רגימנט של הכוחות המזוינים של אוקראינה שהוקם במרץ 2022, כדי להגן על אוקראינה במהלך מלחמת אוקראינה–רוסיה, במסגרת הסכסוך האוקראיני-רוסי. הלגיון מורכב מלוחמים לשעבר בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית שערקו לצד האוקראיני, כמו כן משרתים בו מתנדבים מרוסיה ובלארוס שמתנגדים לשלטונו של ולדימיר פוטין.
ההמנון של הלגיון הוא השיר הפטריוטי ששימש כהמנון הפדרציה הרוסית משנת 1990 עד 2000, בימי שלטונו של בוריס ילצין.
היסטוריה

הלגיון נוצר מפלוגה של צבא רוסיה (מעל 100 לוחמים), שערקה מרצונה לצד האוקראיני. לדברי מפקד הפלוגה, ב-27 בפברואר 2022, בסיוע שירות הביטחון של אוקראינה, הם הצטרפו לצד האוקראיני כדי "להגן על האוקראינים מפני הפשיסטים האמיתיים". הוא גם קרא לבני ארצו, חיילי הצבא הרוסי, להצטרף ללגיון "חירות לרוסיה", כדי להציל את עמם ואת המדינה "מהשפלה והרס".
המתנדבים הראשונים של לגיון "חירות לרוסיה" החלו באימונים מקדימים פרטניים בסוף מרץ 2022. בפרט, אנשי הלגיון הודרכו על ידי קצינים מהכוחות המזוינים של אוקראינה שלמדו את המוזרויות של הנ"ט הנייד השוודי-בריטי שבו מצויד הצבא האוקראיני. מפקדי יחידות "חירות לרוסיה" הכירו את המצב המבצעי בחזית ומטרותיו המוצהרות של הלגיון הן להדוף את הפלישה הרוסית לאוקראינה ובסופו של דבר להדיח את משטרו של ולדימיר פוטין.
ב-5 באפריל התקיים כנס במשרד סוכנות הידיעות אינטרפקס-אוקראינה, במהלכו רעולי פנים במדים שהציגו עצמם כחברי הלגיון ואמרו שנכנסו ללגיון לאחר ששהו בשבי האוקראיני. הם סירבו לקרוא בשמותיהם ("למען ביטחונם"), לענות אם הלגיון מדווח למטה הכללי האוקראיני או לא ולתת הסברים כלשהם על שיתוף הפעולה עם הכוחות המזוינים של אוקראינה והם לא ציינו מידע על היחידות הרוסיות בהן שירתו. הם גם אמרו שהם כבר השלימו משימות של מעצר קבוצות חבלה של הצבא הרוסי. לפי הדיווחים, הלגיון נלחם לצד הכוחות המזוינים של אוקראינה בדונבאס במהלך המתקפה במזרח אוקראינה. היחידה מארגנת לכאורה גם פעולות הצתה וחבלה בתוך רוסיה, בשיתוף פעולה עם ארגוני אופוזיציה כמו הצבא הרפובליקני הלאומי.
ב-11 ביוני 2022 נודע שאיגור וולובייב, סגן יו"ר גזפרום בנק לשעבר, יליד אוקראינה שעזב את רוסיה במהלך פרוץ הפלישה, הצטרף ללגיון. באותו החודש דווח שהלגיון החרים טנק רוסי נטוש ושבו חייל רוסי במחוז דונצק.
בסביבות תחילת יולי, הלגיון מסר לכאורה הצהרה כי הוא נסוג מלחימה פעילה, והצהיר ב-13 ביולי כי הם נסוגו מלחימה על מנת "להחזיר את יכולת הלחימה". ב-31 באוגוסט 2022, חתם לגיון "חירות לרוסיה", לצד הצבא הרפובליקני הלאומי וחיל המתנדבים הרוסי, הצהרת שיתוף פעולה בעיר אירפין בשם "הצהרת אירפין". הארגונים גם הסכימו ליצור מרכז פוליטי, שמטרתו לייצג את האינטרסים שלהם בפני רשויות המדינה של מדינות שונות ולארגן מדיניות מידע משותפת במסגרת המאבק במשטרו של פוטין. איליה פונומריוב מהאופוזיציה הרוסית נבחר להוביל את המרכז הפוליטי.
בסוף דצמבר התראיין דובר בשם "קיסר". הוא תיאר כי בחירת החברים ביחידה כוללת "מספר סבבי ראיונות, מבדקים פסיכולוגיים ואפילו פוליגרף" כדי להבטיח את נאמנות המתגייסים. לאחר מכן הם עוברים חודשיים של אימונים לפני שנשלחים לדונבאס. הלגיון פועל תחת פיקוד אוקראיני ועוסק בעיקר בארטילריה ובתעמולה. 'קיסר' הצטרף כשהתחתן עם אישה אוקראינית. חלק מהלוחמים נלחמים בקרב באחמוט ונראים כחלק מגדוד המתנדבים הבינלאומיים בצבא האוקראיני.
במאי 2023 לוחמי הלגיון היו מעורבים בפלישה לרוסיה, תוך השתלטות על כמה כפרים במחוז בלגורוד בגיבוי חיל המתנדבים הרוסי.
ראו גם

המחאות ברוסיה נגד הפלישה לאוקראינה (2022)
צבא השחרור הרוסי
חיל המתנדבים הרוסי
הערות שוליים

↑  Over 5,000 Applications to Join “Freedom of Russia” Legion – Fighter Caesar
1 2  "אני לא בוגד, אני נלחם בפוטין". הרוסים שהתגייסו לצבא האוקראיני, באתר ynet, 28 בדצמבר 2022
↑  "Російські військові з легіону "Вільна Росія", які воюють за Україну, дали брифінг (відео)". www.unian.ua
↑  The Russians Fighting Putin in Ukraine
↑  Former Gazprombank executive Igor Volobuev joins the Freedom to Russia Legion within the Ukrainian Armed Forces
↑  Россияне, воюющие на стороне Украины, подписали совместную «Ирпенскую декларацию»
↑  המורדים הרוסים שנלחמים בפוטין: "החיילים שלו מפחדים, נמשיך עד שהמדינה תשוחרר", באתר ynet, 23 במאי 2023
לאה מג'רו-מינץ

| --- | --- |

 לידה:  8 במאי 1926 ירושלים, ארץ ישראל
 פטירה:  7 בפברואר 2022 (בגיל 95)
 לאום:  ישראלית
 תחום יצירה:  פיסול וציור
 יצירות ידועות:  "פסלה", "מלכה", "אדם בסביבה אורבנית"
לאה מָגָ'רוֹ-מִינְץ (8 במאי 1926 – 7 בפברואר 2022) הייתה פסלת וציירת ישראלית.
ביוגרפיה

מג'רו-מינץ נולדה ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, בתם הבכורה של חנה לבית רוקח וד"ר אריה לאון מוֹגָ'רוֹבסקי (מג'רו). אמה הייתה בתו של שמעון רוקח, ממקימי שכונת נווה צדק (תל אביב). אביה, יליד אודסה, היה בנם של שמעון מוג'רובסקי, עורך דין, מנהל אדמיניסטרטיבי של העיתון "אודֶסקִיֶיה נוֹבוֹסְטי" (רו') (Одесские новости) ובעל בית מסחר לספרים בעיר, ואנה לבית בלומנפלד, בתם של הרב פייבל בלומנפלד, הרב מטעם הממשלה בחרסון (ואחיינו של הרמן בלומנפלד, עורך דין ברוסיה וסנטור בזמן שלטונו של ראש הממשלה השני של ממשלת המעבר הרוסית אלכסנדר קרנסקי). מוג'רובסקי סיים לימודי רפואה באוניברסיטת אודסה, עלה לארץ ישראל ב-1919, נישא בשנת 1920 לחנה. לאחר שעברו בני הזוג לירושלים ב-1922 היה אביה בעל קליניקה פרטית ועבד כרופא בבית החולים ביקור חולים.
מג'רו התחנכה בגימנסיה העברית רחביה, ומשנת 1945 למדה ציור ורישום באקדמיה לאמנות בצלאל (משנת 1945) ומשפטים בבית הספר למשפטים בירושלים. אחרי סיום לימודיה, לימדה בבצלאל, באוניברסיטת בר-אילן ובבתי ספר ומדרשות להכשרת מורים. כן עבדה במשך תקופה מסוימת כעורכת דין. נישאה לעורך הדין יצחק מינץ.
פסלים פרי יצירתה הוצגו בתערוכות רבות, בגלריות ובמוזיאונים בישראל (מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב) ובחו"ל (קבוצה של פסליה נמצאת באוסף הקבע של המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות בוושינגטון). כמו כן משמשות עבודות שלה לעיטור מבני ציבור.
מג'רו-מינץ פרסמה מספר ספרים על פיסול ועל ציור. על יצירתה הופק, בהשתתפות משרד החוץ, סרט בשם "הנשמה שבחומר" על ידי הבמאי איתן וצלר. הסרט מוקרן ברחבי העולם על ידי נספחי התרבות של ישראל.
בשנת 1983 רכשה, יזמה והשתתפה בשיפוץ, בעיצוב ובשימור בית סבה, שמעון רוקח, בנווה צדק. על שיפוץ הבית זכתה בפרס קרן פורד ובפרס המועצה לשימור אתרים. בשנת 1999 לקתה בעיוורון חלקי, ויצירתה מאז ועד למותה שיקפה את ראייתה הלקויה. עד 2007 חיה מג'רו-מינץ ברובע היהודי בירושלים, מרחק פסיעות אחדות משרידי בית הכנסת תפארת ישראל שבנה דוד-סבה, ניסן ב"ק, לאחר שנה זו עברה להתגורר בבית רוקח.
נכדתה היא האמנית ניצן מינץ.
יצירה

משנת 1951 ועד 1961 עסקה בעיקר בציור בצבע. הנושאים העיקריים כללו תמונות נוף ותמונות מחיי גידול הילדים ובהן עיסוק בהריון, בלידה ובמשחקים.
החל משנות ה-60 לאה מג'רו מינץ פיסלה בעיקר דמויות נשים, רובן בחומר אך גם בברונזה. את פסל האישה האופייני לה כינתה "פסלה". זוהי דמות אשה מבוגרת, עייפה, בעלת כובד, לרוב יושבת באפיסת-כוחות אך עם זאת מלאת חיים והבעה. לדבריה, ה"פסלה" שלה היא התשובה הנשית לפסל "נמרוד" של יצחק דנציגר המציג גבר צעיר, מתוח-שרירים ורציני. עם השנים, הופכות הפסלות לזקנות יותר על ידי הוספת קמטים רבים ויציבה רפויה יותר.
בשנת 1965 הציגה תערוכה בשם "הפרשה" שהייתה בעלת התייחסות פוליטית (לעסק הביש) ובשנת 1967 ביטאה את אימי המלחמה בתערוכה "רשמי שישים השעות", מתוך תודעה פמיניסטית המבכה את השכול באשר הוא. גם בשנת 1973, בעקבות מלחמת יום כיפור יצרה סדרת עבודות בנושא השכול.
בין השנים 1974–1980 יצרה סדרת תבליטי חומר ובהם דמות אשה הנשקפת מבעד לחלון לה היא קוראת "מלכה". היצירה כונתה כך בעקבות הדמויות המקראיות של מיכל, של איזבל ושל מלכות אחרות, כמו אם סיסרא, המתוארות כמשקיפות מן החלון.
לאחר אובדן הראייה בשנת 1999, החלה להתמקד בציור. ציוריה צבעוניים מאוד והצבעים מונחים על הבד מתוך אינטואיציה ויוצרים קומפוזיציות מופשטות, עם דמויות רבות השלובות זו בזו ומרחפות בחלל.
סדרות יצירות מאפיינות נוספות כוללות פיסול בגדים בקרמיקה, בני זוג שלובים זה בזה, "אדם בסביבה אורבנית" עבודות קולאז' המשלבות גזרי עיתון ובהם מאמרים על רצח, על אונס וכדומה ותבליטים מקרמיקה משולבים במכוניות צעצוע.
ביום העצמאות ה-61 למדינת ישראל, נבחרה מג'רו-מינץ להשיא משואה.
נפטרה בתל אביב ב-7 בפברואר 2022.
ספריה

בית רוקח (יחד עם אמה חנה מג'רו), 1965, זיכרונות בהוצאת המשפחה
יותם וחמורו בלעם, 1965, הוצאת "מדף" תשכ"ה, ספר ילדים עם הדרכה לאיור עצמי על ידי הקוראים
שיחות בחומר, 1980, זכה בפרס ראשון ביריד הספרים הבינלאומי בירושלים
עוד שיחות בחומר, 1987
היא, הוא, הסדין וכל היתר, 1988
מסע בין הקמטים, 1992
בא לי לעוף, 1996 - חקר טכניקות חדשות
הערות שוליים

↑  אלי אלון, מתה האמנית לאה מגרו מינץ בת 96, באתר News1 מחלקה ראשונה, 10 בפברואר 2022
↑  דוד תדהר (עורך), "ד"ר אריה (ליאון) מג'רו (מוג'רובסקי)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יג (1963), עמ' 4227.
↑  לפי המאמר "היסטוריה אמנותית" באתרה האישי.
↑  על פי האוצרת מירי קרימולובסקי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264963705171  LCCN: n88174684  VIAF: 53247291   WorldCat (עם VIAF): 53247291 
"פיסלות" בבית רוקח בנוה צדק
תערוכת "תל אביב הסמויה מן העין" בבית רוקח
קיר אמנות במשכנות שאננים
לאמיה ז'ורייג'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1972 (בת 53 בערך) ביירות, לבנון 
 תחום יצירה:  מיצב, צילום, ציור, וידאו, פילם
 www.lamiajoreige.com
 
לאמיה ז'ורייג' היא אמנית חזותית ויוצרת סרטים לבנונית. היא מייסדת שותפה ומנהלת-שותפה (יחד עם סנדרה דגר) של המרכז לאמנויות של ביירות.
עבודה

ז'ורייג' עובדת עם מגוון מדיות, לרבות ציור, כתיבה, צילום, וידאו, ומיצב. היא בוחנת ארכיונים ונושאים אחרים הקשורים לזיכרון.
ז'ורייג' משתמשת במסמכים ארכיוניים בשילוב עם אלמנטים בדיוניים, כדי לשקף גם היסטוריה וגם את אפשרויות הטמונות בסיפורה. היא בוחנת את היחסים בין סיפורים אינדיבידואליים לבין זיכרון קולקטיבי. היא מתמקדת בעיקר בהיסטוריה לבנונית, וחוקרת את האופנים שמלחמה ותוצאותיה מיוצגים ומסופרים בארצה, ובמיוחד בביירות - עיר מולדתה ומגוריה. סרטה Here and Perhaps Elsewhere ‏(2003) מייצג מעין מפה אישית של ביירות, ובו ז'ורייג' פוגשת מגוון אנשים בטיולה לאורך "הקו הירוק" הבלתי נראה - הגבול עליו נמצאות עמדות בידוק צבאיות, ומשם התרחשו חטיפות רבות אשר פילגו את ביירות למזרח ומערב.
במיצב הווידאו על ערוץ יחיד, "Objects of War" (אובייקטים של מלחמה), סדרה של עדויות על מלחמת לבנון, היא בוחנת כיצד מלחמה וטראומה יכולות להתגלם בחפצים חומריים. העבודה נרכשה על ידי מוזיאון טייט מודרן ב-2011, עבודת האמנות המז'ורית הראשונה של אמן לבנוני שנכללה באוספים הקבועים של מוזיאון זה. עבודת הווידאו שלה על ביירות, "Autopsy of a City" (ניתוח לאחר המוות של עיר) הוא חלק מ-"Story Board", מרכז דיגיטלי בהפקת המוזיאון לאמנות מודרנית של סן פרנסיסקו.
בעבודתה Night and Days ‏(2007), סדרת צילומים, היא מתעדת את מעבר הזמן והשינויים שמתרחשים בעטיית מלחמות. העבודה מבוססת על צילומים ורשימות שערכה ב-2006, בעת המלחמה. בכל עבודותיה, היא עוסקת בתיעוד הזמן ומעברו, העקבות שהוא משאיר אחריו, וכיצד הוא משפיע על הבריות, לרבות זיכרונות האדם, והבלתי אפשרי שגלום בניסיון לייצר ולהנגיש נראטיב שלם של העבר.
פרסומים

Time and the other (Alarm Editions, 2004)
Ici et peut-être ailleurs / Hier, und vielleicht anderswo (Haus der Kulturen der Welt, 2003)
תערוכות נבחרות > תערוכות יחיד

Under-Writing Beirut, Marfa Projects, Beirut, 2017
After the River, Radcliffe Institute for Advanced Study at Harvard University, 2017
Records for uncertain Times, Art Factum Gallery, Beirut, 2013
A Strange Feeling of Familiarity, Galerie Tanit, Munich, 2009
Strange Feeling of Familiarity, Naila Kettaneh Kunigk, Beirut, 2008
Time and the Other, Alexandria Contemporary Art Forum, 2006
Time and the Other, Townhouse Gallery, Cairo, 2005
Time and the Other, Galerie Janine Rubeiz, Beirut, 2004
Ici et peut-être ailleurs, Musée Nicéphore Niepce, Chalon-sur-Saône, 2004
Le Déplacement, Galerie Janine Rubeiz, Beirut, 2001
Objets de Guerre & Le Déplacement, Nikki D. Marquardt Gallery, Paris, 2000
Paintings, Galerie Janine Rubeiz, Beirut, 1999
Surfaces, French Cultural Center, Beirut, 1997