משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה
היסטוריה > ההכנות

הצוות שנבחר למשלחת בא בעיקר מאוניברסיטאות באוסטרליה וניו זילנד. מבין האנשים שנועדו לשכון בבסיסי ביבשת אנטארקטיקה, עשרים ושניים היו אוסטרלים. ארבעה היו ניו זילנדים, שלושה בריטים ושווייצרי אחד. שלושה ממנהיגי המשלחת, מוסון, ויילד ודייוויס, השתתפו בעבר במשלחות אחרות לאנטארקטיקה.
מוסון ודייוויס סרקו את מבחר הספינות שנראו להם מתאימות, ובחירתם האידיאלית הייתה "למה לא?"(?Pourquoi Pa) אוניית המשלחת של חוקר הארצות הצרפתי ז'אן-באטיסט שארקו. "למה לא?" התאימה לדרישותיו של מוסון מכל הבחינות, אך עם כל תשוקתו לזכות בה, לא עלה הדבר בידו. ממשלת צרפת שמה את ידה על "למה לא?" כספינת מחקר של הצי הצרפתי, ומוסון נאלץ לוותר עליה. האונייה שנרכשה לבסוף למסע הייתה אורורה, ספינת קיטור ניופאונדלנדית ששימשה לציד כלבי-ים, באורך 55 מטרים ובעלת כושר נשיאה רשום של 386 טון. בספינה נעשו שיפוצים והתאמות למסע, כולל הוספת שלושה מכלים גדולים לאחסון מים חיים. רב החובל של "אורורה" היה ג'ון קינג דייוויס. רכישה נוספת של מוסון למשלחת היה מטוס חד-מנועי, לפי המלצתה של קתלין סקוט, שהמליצה גם על טייס מתאים. המשא ומתן על רכישת "אורורה" וציודה התנהל בצל מחסור במימון, אך אמונתו של מוסון ביכולתו להוציא את כל הבטחותיו מן הכוח אל הפועל הניבה פירות, כאשר שקלטון מימש לבסוף את הבטחת העזרה שנתן בשעתו, פנה אל ידידו לורד נורת'קליף, בעליהם של כמה עיתונים נכבדים, שפרסם בעיתונו קריאה לציבור הבריטי לבוא לעזרת המשלחת האוסטרלית. הבקשה נענתה ברוחב לב, וכספי התרומות שזרמו אל מוסון הספיקו לרכישת "אורורה" ופרעון חלק מן החובות. כמה חברות גדולות הושיטו גם הן עזר למשלחת באספקת מזון, משקאות וציוד.
לאחר תיקונים מקיפים בספינה, בהשגחתו הקפדנית של דייוויס, חל עיכוב נוסף עקב דרישות שונות ומשונות שהציגו נציגי מועצת הסחר לאחר בדיקת הספינה במעגן. דייוויס חשש, שמא ימנעו העיכובים המצטברים והולכים את יציאת המשלחת מכל וכל, ועל כן פתר את הבעיה בדרך משלו - בלילה של ה-28 ביולי העלה אל הסיפון את אנשי הצוות ועמם 48 כלבים וניניס ומרץ כמטפליהם, ויצא מהנמל ללא אישור. למרבה המזל, עד שהגיעו לקארדיף, נמלכה מועצת הסחר בדעתה, ויתרה על דרישותיה המפליגות ו"אורורה" הורשתה להמשיך בשייט לאוסטרליה ללא הפרעות נוספות. ניסיון של ווטקינס וויילד לגייס עוד תרומות בעזרת המטוס, הסתיים בנזק כבד לכלי הטיס ורק בדרך נס ללא פגיעות בנפש. מוסון נאלץ לוותר על רעיון השימוש במטוס, ותחת זאת פירק את גוף המטוס ואת המנוע ולקח אותם עמו, כדי שישמשו כמזחלת ממונעת. הוא מינה את ביקרטון לטיפול בכלי הרכב הזה ופיטר את ווטקינס, שבו ראה את האחראי לתקלה.
ב-2 בדצמבר 1911, יצאה "אורורה" אל האי מקווארי והגיעה ליעדה ב-11 בדצמבר. במהלך ההפלגה התנסתה במזג אוויר סוער, במהלכו אבד השסתום של אחד ממכלי המים וכמות גדולה כל כך של מי-ים חדרה לתוכו, שהמים לא היו ראויים לשתייה. ניסיון להצטייד במים בצדו המזרחי של מקווארי נכשל ועלה גם באובדן העוגן הימני ונזק לשמאלי. ספינה שנייה, ה"טורואה" שייטה בעקבות ה"אורורה" עם צידה ונוסעים, עמוסה כמעט מעבר ליכולת הנשיאה. בשבועיים הבאים הוקמו תחנות השידור על האי, בעבודת שרירים קשה ומפרכת. מוסון לקח חלק בעבודה זו יחד עם אנשיו ובמכתב לארוסתו פקואיטה כתב, "הימים האחרונים היו מאמצים מאוד אבל אני נהנה מזה - אני חש כדג במים. עבודה גופנית קשה מתאימה לי."
ב-23 בדצמבר הפליגה "אורורה" מן האי מקווארי ובשיוט לאורך אזורי החוף, גילו אנשיה וכינו בשם את ארץ המלך ג'ורג' החמישי ואת ארץ המלכה מרי.
חברים בולטים במשלחת היו פרנק הרלי, צלם המשלחת, פרנק ויילד, מפקד הבסיס המערבי, צ'ארלס האודלי, גאולוג וססיל מאדיגן, מטאורולוג
עוד השתתפו במשלחת אדוארד פרדריק רוברט בייג', פרנק ביקרטון, סידני ג'פריס, צ'ארלס פרנסיס לייזרון, ארצ'יבלד לאנג מקלין, הרברט דייס מרפי, פרנק לזלי סטילוול ולזלי וטר.