stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יאסונרי קאוובטה
הערות שוליים

↑   רן גיל, "אני, בן יפן היפָה": מבט אישי מעשיר על תרבות יפן, אמנותה וספרותה, באתר הארץ, 10 בפברואר 2021
| זוכי פרס נובל לספרות |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | פרידום (1901) • מומזן (1902) • ביירנסון (1903) • אצ'גראי, מיסטרל (1904) • סנקביץ' (1905) • קרדוצ'י (1906) • קיפלינג (1907) • אויקן (1908) • לגרלף (1909) • הייזה (1910) • מטרלינק (1911) • האופטמן (1912) • טאגור (1913) • לא חולק (1914) • רולן (1915) • היידנסטם (1916) • גילרופ, ה. פונטופידן (1917) • לא חולק (1918) • שפיטלר (1919) • האמסון (1920) • פרנס (1921) • בנאבנטה (1922) • ייטס (1923) • ריימונט (1924) • שו (1925) |  |
| 1926–1950 | דלדה (1926) • ברגסון (1927) • אונדסט (1928) • מאן (1929) • לואיס (1930) • קרלפלט (1931) • גולסוורתי (1932) • בונין (1933) • פיראנדלו (1934) • לא חולק (1935) • או'ניל (1936) • גאר (1937) • בק (1938) • סילנפא (1939) • לא חולק (1940–1943) • ינסן (1944) • מיסטרל (1945) • הסה (1946) • ז'יד (1947) • אליוט (1948) • פוקנר (1949) • ראסל (1950) |  |
| 1951–1975 | לגרקוויסט (1951) • מוריאק (1952) • צ'רצ'יל (1953) • המינגוויי (1954) • לכסנס (1955) • חימנס (1956) • קאמי (1957) • פסטרנק (1958) • קווזימודו (1959) • פרס (1960) • אנדריץ' (1961) • סטיינבק (1962) • ספריס (1963) • סארטר (1964) • שולוחוב (1965) • עגנון, זק"ש (1966) • אסטוריאס (1967) • קאוובטה (1968) • בקט (1969) • סולז'ניצין (1970) • נרודה (1971) • בל (1972) • וייט (1973) • יונסון, מרטינסון (1974) • מונטאלה (1975) |  |
| 1976–2000 | בלו (1976) • אליכסנדרה (1977) • בשביס-זינגר (1978) • אליטיס (1979) • מילוש (1980) • קנטי (1981) • גארסיה מארקס (1982) • גולדינג (1983) • סייפרט (1984) • סימון (1985) • סויינקה (1986) • ברודסקי (1987) • מחפוז (1988) • סלה (1989) • פס (1990) • גורדימר (1991) • וואלקוט (1992) • מוריסון (1993) • אואה (1994) • היני (1995) • שימבורסקה (1996) • פו (1997) • סאראמאגו (1998) • גראס (1999) • שינג'יאן (2000) |  |
| 2001 ואילך | נייפול (2001) • קרטס (2002) • קוטזי (2003) • ילינק (2004) • פינטר (2005) • פאמוק (2006) • לסינג (2007) • לה קלזיו (2008) • מילר (2009) • ורגס יוסה (2010) • טראנסטרמר (2011) • מו (2012) • מונרו (2013) • מודיאנו (2014) • אלכסייביץ' (2015) • דילן (2016) • אישיגורו (2017) • טוקרצ'וק (2018) • הנדקה (2019) • גליק (2020) • גורנה (2021) • ארנו (2022) • פוסה (2023) • האן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304699305171  PLWABN: 9810646507505606  BIBSYS: 90334047  BNE: XX907026  BnF: cb119095085 (data)  CANTIC: a11046417  CiNii: DA00077548  GND: 118776940  ICCU: CFIV007353  ISNI: 0000 0000 8838 4272  KulturNav: 670cd61e-d77a-4a9c-9ce3-bb832f8bd1dc  LCCN: n81097752  LNB: 000042652  NDL: 00028570  NKC: jn20000603323  NLA: 36731036  NLG: 137835  NLK: KAC199632275  NSK: 000060744  NTA: 069568790  RERO: 02-A024743288  SELIBR: 193102  SNAC: w68x1b95  SUDOC: 026946521  Trove: 887412  VIAF: 97450170   WorldCat (עם VIAF): 97450170
יואן טופור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בדצמבר 1885 מחוז בראילה, רומניה 
 פטירה:  22 ביוני 1950 (בגיל 64) בית הסוהר איוד, רומניה 
 מדינה:  רומניה 
 השתייכות:  הז'נדרמריה הרומנית 
 דרגה:  גנרל דיוויזיה 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה 
 
יואן טופור או יון טופור (ברומנית: Ioan Topor‏; 1 בדצמבר 1885 – 22 ביוני 1950) היה גנרל בצבא רומניה, מפקד הז'נדרמריה, שהשתתף במלחמת העולם השנייה ואחריה הורשע בפשעים חמורים. טופור היה בעל תפקיד חשוב ביצירת שואת יהודי רומניה בחבלים עליהם השתלטה רומניה בברית המועצות, ממובילי תוכנית ניקוי השטח.
ביוגרפיה

טופור נולד בכפר טודור ולדימירסקו, במחוז בראילה. הוא למד בבית הספר לילדי אנשי צבא ביאשי והמשיך לבית הספר הצבאי לקציני חיל רגלים ומשם לבית הספר המיוחד לפרשים. ב-1 ביולי 1907 עבר לז'נדרמריה והתקדם בדרגות עד שאחרי 30 שנה היה לגנרל של דיוויזיה. ב-1940 התמנה למפקד הז'נדרמריה הרומנית.
ההוראות לרצוח חלק מיהודי בסרביה ובוקובינה ולגרש את האחרים לטרנסניסטריה נתן שליט רומניה, יון אנטונסקו. הוא בחר לביצוע המשימה בז'נדרמריה הרומנית, שבפיקוח משרד הפנים ובמנהל האזרחי של הצבא, שנודע בשם פּרֶטוריָה. הגנרל יואן טופור, שנשא בתואר "המפקד העליון של הפרטוריה" ומפקד יחידות הז'נדרמריה בשטחים המשוחררים, קיבל הוראות מפורשות בעניין הטיפול ביהודים, בקומוניסטים ובפקידי ממשל סובייטים, שנמצאו בשטחים הנשלטים על ידי הרומנים: לשלוח את כל הרומנים והאוקראינים הפרו-קומוניסטים אל הגדה השנייה של נהר הדניסטר, ולחסל את כל בני המיעוטים, לשון נקייה ליהודים. הצבא קיבל הוראות מיוחדות דרך גנרל איליה שטפלאה וסגנו, יואן טופור נדרש לבצע אותן
טופור ביצע את ההוראות המיוחדות של אנטונסקו והפך לדמות חשובה בביצוע שואת יהודי רומניה, שהסתכמה במאות אלפי קורבנות וגם במותם של כ-11,000 צוענים. לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 הודח ובסוף אותה שנה שוחרר מהצבא. זמן קצר לאחר מכן נעצר נחקר ונשפט על פשעי מלחמה ונידון למאסר עולם. העונש הומתק בהמשך ל-10 שנות מאסר. טופור מת בכלא ב-1950.
הערות שוליים

↑  COMISIA INTERNAȚIONALĂ PENTRU STUDIEREA HOLOCAUSTULUI ÎN ROMÂNIA עמוד 126 (ברומנית)
↑  Topor, R. Ioan (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יואן ז'ולדיה

יואן ז'ולדיה (ברומנית: Ioan Joldea, ידוע גם כ"ז'ולדיה וודה" Joldea Vodă) היה טוען לכתר של מולדובה לתקופה של שמונה ימים, בין התאריכים 4 בספטמבר – 12 בספטמבר 1552.
חייו

ז'ולדיה היה בויאר מולדבי בדרגת קומיס, ללא יחוס מיוחד, ששרת תחת כמה משליטי מולדובה מבית מושאט. לפי הכרוניקון האיטלקי אנטוניו מריה גרציאני, ז'ולדיה היה גבר טוב מראה, תכונה שלדעתו הייתה בעלת משקל בבחירתו.
אחרי ששתי קבוצות בויארים - אחת במולדובה עצמה, ואחת בגלות פולין, יזמו קשר שהביא לרציחתו של השליט שטפאן רארש ב-1 בספטמבר 1552, הנסיכה אלנה אקטרינה לבית ברנקוביץ', אלמנתו של פטרו רארש, ביקשה להבטיח  את עתידו של בן הזקונים שלה, קונסטנטין, שהיה קטין בן עשר בערך. לשם כך,  היא קידמה בינתיים את יואן ז'ולדיה כמועמד לכתר מולדובה והציעה לו את ידה של בתה רוקסנדרה. הוורניק הגדול ("מארה וורניק")  גבריל מובילה וההטמאן, "השוער של סוצ'אבה", יון סטורדזה הסכימו לתוכניתה ויחד עם הבויארים הקושרים המולדבים הכתירו את ז'ולדיה. המהלך של הנסיכה אלנה ושל הבויראים מסביבה התקבל בפולין בזעם.
בתמיכת המגנאט של בלז, שניאבסקי ואצילים פולנים אחרים, הבויארים הגולים בפולין  הכתירו כשליט של מולדובה את אחד מהם, ה"סטולניק פטרו" או "פטריה", לכאורה בן מחוץ לנישואים של השליט בוגדאן בעל עין אחת בטקס שהתקיים ביישוב טרמבובלה. השליט החדש קיבל את השם "אלכסנדרו לפושניאנו".  אחרי רציחתו של שטפאן רארש חיילים הנאמנים ללפושניאנו וכוח צבאי פולני ליוו אותו למולדובה. מלך פולין עצמו, זיגמונד השני אוגוסט תמך במועמדותו של לפושניאנו והשליט הטרי וחסידיו נשבעו לו אמונים.
הפלג שתמך בז'ולדיה התפזר מהר ורבים מחבריו עברו למחנה של לפושניאנו.
חיילים פולנים ומולדבים בפיקודו של הוורניק מוצוק תפסו את ז'ולדיה בדרך לחתונה בסוצ'אבה, בכפר  שׁיפוֹטֶה על נהר ז'יז'יה. כעבור ימים אחדים נפלו לידי אנשיו של לפושניאנו גם  הנסיכה אלנה אקטרינה ובנה הקטן. הנסיכה אלנה אקטרינה נחנקה למוות וקונסטנטין רארש מת כעבור שנתיים ב-1554. ליואן ז'ולדיה נכרת האף, על מנת לכער את פניו ושיאבד כל סיכוי לממש את שאיפותיו. הוא נשלח למנזר שבו נפטר בתאריך בלתי ידוע.
השליט החדש אלכסנדרו לפושניאנו הוכתר כשליט של "מולדוולאכיה" בעיירה הרלאו ב-12 בספטמבר 1552 ולאחר מכן נכנס לעיר הבירה סוצ'אבה.
לפי הכרוניקון גריגורה אורקה יואן ז'ולדיה היה שליט של מולדובה לשלושה ימים בלבד. 
את ארוסתו, רוקסנדרה,  הבת של פטרו רארש ושל אלנה ברנקוביץ', ולפיכך בת דודו לכאורה, לקח אלכסנדרו לפושניאנו לעצמו לאשה כדי לחזק עוד יותר את יחוסו.
בני משפחתו

אחיו של יואן ז'ולדיה, הבויאר בדרגת ארמאש, שטפאן ז'ולדיה שרת במצודת ניאמץ. שטפאן ז'ולדיה היה אב לשתי בנות - מרגיטה או מרגיוליצה  ותאודורה. תאודורה התנזרה והפכה בגלל חייה הסגפניים  ומעשי נסים שבהם הייתה מעורבת,  לתאודורה הקדושה מסיחלה. היא חייתה במנזרים במזרח ולאכיה ובחבל מולדובה והייתה לרומניה הראשונה שהוכרה כקדושה של הכנסייה האורתודוקסית. ייתכן כי בני משפחה אחרים של ז'ולדיה נמלטו לטרנסילבניה - לכפר מיטיטל על יד אוראדיה.
יונדאי קופה

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  יונדאי מוטור 
 מודל קודם:  Hyundai Scoupe 
 מודל אחריו:  יונדאי ולוסטר 
 
יונדאי טיבורון הידועה באירופה וישראל בשם יונדאי קופה (현대 쿠페) היא מכונית קופה ספורטיבית שיוצרה על ידי היצרנית הדרום קוריאנית יונדאי בין השנים 1996 ל-2008.
השם "טיבורון", וריאציה קלה של "טיבורון", המילה הספרדית לכריש, הוא השם שניתן לרכב בצפון אמריקה, באוסטרליה, בניו זילנד, בדרום אפריקה ובאוסטריה. זה היה ידוע בתור יונדאי קופה בכמה מהשווקים באירופה ובאינדונזיה. הוא סומן כטוסקני tuscani (투스카니) וטורבולנס turbulence (터뷸런스) בשוק הדרום קוריאני הביתי של יונדאי.
הדגם שוחרר בשני דורות (RC) לאורך חייו ובזמן הזה דורות אלו עברו מתיחת פנים תקופתית. מתיחות פנים אלו ניסו לעדכן את הדגם בשיפורי בטיחות שונים ושילוב של שינויים בעיצוב החיצוני והפנימי. ה-RD Tiburon (נקרא בישראל קופה דור ראשון).
היה בייצור במשך 5 שנים מ-1996 עד 2001. (בישראל נמכר בין השנים 1997 עד 1999).
ה-GK Tiburon נחשב לקופה דור שני הוצג בשנת 2002 (כדגם 2003) והייצור הסתיים בשנת 2008 לפני שהוחלף ביונדאי ולוסטר.
First generation (RD;‏ 1996)

הדגם החל בייצור לראשונה בסוף 1996. דור זה מושפע מאלמנטים עיצוביים מהקונספט של "HCD-II Epoch" שהוצג לראשונה בתערוכת הרכב של דטרויט ב-1993. דגם זה היה זמין בכמה שווקים עם אפשרויות מנוע של 1.6 ליטר' או 1.8 ליטר'. בארצות הברית, הטיבורון הוצע לראשונה בשנת 1997 עם דגמי בסיס המשתמשים במנוע - 1.8 ליטר 130 כ"ס (97 קילוואט) של יונדאי לנטרה ואילו דגם ה-FX היוקרתי קיבל מנוע 2.0 ליטר ארבעה צילינדרים. לישראל הגיע רק דגם ה-FX. ה-2.0 ליטר הפיק הספק של 140 כ"ס (104 קילוואט) בגל הארכובה (בספר רכב מצוין 102 קילוואט (137 כ"ס) בגלגל התנופה). המשקל בסיס היה בסביבות 2,550 פאונד (1,150 ק"ג), המעניק לקופה RD יחס הספק למשקל טוב יותר מה-GK 2.0L החדש יותר (משנת 2003 ומעלה). מנוע ה-2.0 ליטר מגיע ל-96 קמ"ש בזמן של 8.3 שניות, ו-1/4 מייל בזמן של 16 שניות. בשנת 1998 הופסקה הגרסה עם מנוע ה-1.8 ליטר' החלש יותר, ושני הדגמים התחילו לקבל את מנוע ה-2.0 ליטר'. כל הגרסאות של ה-קופה שיוצרו בין השנים 1996 עד 2002 ידועות בשם "קופה RD".
המתלים של מקפרסון פותחו בשיתוף עם פורשה.
המראה שלו היה התעוררות של עיצוב בקבוקי קולה, פופולרי במהלך שנות ה-60 וה-70. היו רמות גימור שונות במדינות שונות, עם או בלי ABS, עם 2 כריות אוויר, מושבי עור, חימום במושבים, בקרת שיוט, וגג שמש.
First generation (RD;‏ 1996) > גרסאות מיוחדות של קופה באנגליה ה-F2 ו-F2 Evolution

כמו כן יוצרו גרסאות מיוחדות שונות, שהתמקדו בעיקר בשינויים ושיפורים קוסמטיים. בבריטניה, בעת כניסתה של יונדאי לאליפות העולם בראלי פורמולה 2 יונדאי שחררה את דגמי ה-"F2" ו-"F2 Evolution" ב-1998 וב-1999, בהתאמה.
דגם ה-אף 2 אבולושין שוחרר ביולי 1998. דגם האף-2, היה זמין רק בבריטניה.
ונמכרו ממנו כ-1,100 יחידות בסך הכל במהלך 1998 ו-1999.
מה שהופך את דגם האף-2 לדגם מעט נדיר יותר מדגם האף-2 אבולושין שבא לאחר מכן. גרסה משופרת של המפרט הבריטי 2.0 SE, "F2" היה זמין בבחירה של שלושה צבעים; שחור (מוצק), כסף בהיר (מטאלי), או רייסינג כחול (מיקה). (צבע אחרון זה, כחול בוהק, היה ייחודי ל-"אף-2" אף אחד מדגמי יונדאי לא היו זמינים מעולם ב-כחול מרוצים (מיקה). השינויים ב-"אף-2" כללו חישוקי סגסוגת מסוג DTM מרובי חישורים בקוטר 16 אינץ' x 7.5J. גלגלים אלו היו מצוידים במכסים מרכזיים באפקט סיבי פחמן המשלבים בתוכם את הלוגו "אף-2".
הערות שוליים

↑  Daniel Patrascu (31 במרץ 2009). "The New Hyundai Tiburon Comes in 2011". autoevolution.com. נבדק ב-12 במאי 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Simona (18 באפריל 2008). "Hyundai will stop Tiburon production". topspeed.com. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Rick Kranz (29 במרץ 2009). "HYUNDAI TIBURON REPLACEMENT TO BE SMALLER, LESS EXPENSIVE". autoweek.com. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Nelson Ireson (8 בדצמבר 2009). "Hyundai CEO Confirms New Veloster-Based Coupe, Elantra, Accent And Santa Fe for 2011". thecarconnection.com. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Hyundai Coupe 2.0 FX specifications". Parkers.co.uk. אורכב מ-המקור ב-16 ביולי 2011. נבדק ב-28 באוגוסט 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Before N - Tiburon #1 - Hyundai Motor Brand Homepage". brand.hyundai.com (באנגלית). נבדק ב-2018-05-03.
יונדאי קופה F2 (1998–1999, בריטניה)
יונדאי קליקס

| --- | --- |

Hyundai Clix
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  יונדאי מוטור
 שנות ייצור:  2001 (מכונית קונספט)
 הרכבה:  דרום קוריאה דרום קוריאה
 סיווג:  מכונית ספורט בסגנון קופה
 אורך:  3,959 מ"מ
 רוחב:  1,738 מ"מ
 גובה:  1,300 מ"מ
 משקל:  1,320 ק"ג
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, בטור, 2.2 ליטר המפיק 306 כ"ס, מערכת הזרקת דלק רב-נקודתית ישירה
 הילוכים:  תמסורת ידנית רציפה - 6 מהירויות
 מעצב:  מרכז העיצוב האירופי של יונדאי בפרנקפורט
יונדאי קליקס (באנגלית: Hyundai Clix) היא מכונית קונספט בתצורה מכונית ספורט בסגנון קופה 2 דלתות, 4 מושבים מתוצרת יצרנית הרכב יונדאי מוטור אשר הוצגה בשנת 2001.
"יונדאי קליקס"

"יונדאי קליקס" הוצגה לראשונה בתערוכת הרכב הבינלאומית ("International Motor Show Germany" (אנ')) של פרנקפורט בשנת 2001.
"קליקס קונספט" נראה במבט ראשון כמו קופה ספורט מסורתית, אך למעשה מדובר במארז 2+2 קומפקטי עם מאפייני היי-טק רבים יותר ממה שאפשר לדמיין. הרעיון היה של מכונית ספורט עם יכולות טנדר ורכב שטח (הנעה כפולה 4x4).
התכונה הבולטת ביותר היא הגג השקוף, הניתן לקיפול לארבעה חלקים. שישה מנועים שילבו כוחות כדי להפוך את דגם הקופה ל - "Targa top" (אנ'), לאחר אחסון לוחות הגג מתחת למושבים האחוריים.
הותקנו מצלמות קטנות מתקפלות במקום המראה האחורית.
הצמיגים היו מתוצרת מישלן 255 / 45R19.
גלריה

"יונדאי קליקס"
"יונדאי קליקס"
"יונדאי קליקס"
"יונדאי קליקס"
ראו גם

יונדאי מוטור
יונדאי נוביס
יונדאי אינטראדו
יונדאי ויז'ין G
הערות שוליים

↑  "יונדאי קליקס" - תמונה wheelsage.org/hyundai/clix_concept/pictures
↑  "יונדאי קליקס" כולל תמונות caradisiac.com/modele--hyundai-clix/photo
↑  "יונדאי קליקס" hyundai.com/worldwide/en/company/innovation/design/concept-car/2001
↑  "יונדאי קליקס" supercars.net/blog/2001-hyundai-clix-concept
יונה (ז'אן)

ערך זה עוסק בנדבן יהודי-בלגי ופעיל ציוני. אם התכוונתם לאוצר ומבקר אמנות, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1871 קרקוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  14 בדצמבר 1929  (בגיל 58 בערך) אנטוורפן, בלגיה 
 
יונה (ז'אן) פישר (1871 – 14 בדצמבר 1929) היה יהלומן יהודי בלגי, נדבן, חבר הוועד הפועל הציוני ונשיא ציוני בלגיה והולנד.
ביוגרפיה

יונה פישר נולד בקרקוב, פולין, בשנת 1871 לאביו, אברהם אבא, ולאמו שיינדל לבית וינר. המשפחה הייתה חסידית. בשנת 1890 עקר משם לאנטוורפן, בלגיה. שם, הפך לאחד מגדולי היהלומנים. לאחר התבססותו העביר את כל משפחתו לאנטוורפן. הוא החל להתעניין בציונות דרך אחיו אוסקר. בהיותו אחד מתומכיו הנלהבים של הרצל, הוא התמסר לפעילות ציונית ושימש כנשיא ציוני בלגיה והולנד. בין היתר היה מקורב למקס נורדאו. פישר היה פעיל בקק"ל. בתקופת מלחמת העולם הראשונה אף היה חבר בהנהלתה.
בשנת 1907 ביקר לראשונה בארץ-ישראל. את זיכרונותיו מן הביקור הוציא לאור כיומן בהוצאת "התקוה" באנטוורפן.
פישר נפטר בשנת 1929 באנטוורפן ונקבר בה. בשנת 1932, אחיו אוסקר ומוריס פישר, בנו, ייסדו את המושבה כפר יונה לזכרו. על אדמות שנקנו מערבים בקלקיליה. אלמנתו, סופיה לבית לנדוי נפטרה בתאונת דרכים בניו יור בשנת 1945. בנוסף למוריס, שרלוט קפל ורחל דויטש.
נכדו הוא יונה פישר.
ביוגרפיה > הנצחה

העיר כפר יונה קרויה על שמו מאחר שאדמות היישוב נרכשו על ידי  "קרן יונה פישר" שהקים. הוא הונצח גם בשם רחוב ביישוב פרדסיה.
לקריאה נוספת

יונה (ז'אן) פישר, פלשתינה היום: יומן מסע מאביב 1907, כרמל ירושלים, 2018 (תרגום: ארז וולק; עריכה: גדי גולדברג. את ההקדמה לספר ערך נכדו של יונה (ז'אן) פישר, הלא הוא יונה פישר).
זאב ענר, סיפורי מושבות: סיפורן של חמישים ושתיים המושבות בארץ ישראל, משרד הביטחון-ההוצאה לאור, מהדורה ששית, 2005.
הערות שוליים

↑  על פי יונה פישר, אוסקר פישר הפך לציוני ברכבת בדרכו אל אנטוורפן, אז קרא את ספרו של הרצל "אלטנוילנד".
↑  ז'אן פישר נפטר, באתר דאר היום, ‏15 בדצמבר 1929
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261155405171  BnF: cb16531748n (data)  VIAF: 298338373   WorldCat (עם VIAF): 298338373
טרייסי שבלייה

| --- | --- |

 לידה:  19 באוקטובר 1962 (בת 61) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  אוברלין קולג', אוניברסיטת מזרח אנגליה, בית הספר התיכון בת'סדה-צ'בי צ'ייס 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  נערה עם עגיל פנינה 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד (2013)  עמית החברה המלכותית לספרות 
 tchevalier.com
 
טרייסי שבלייה
טרייסי שבליה (באנגלית: Tracy Chevalier; נולדה ב-19 באוקטובר 1962 בוושינגטון די. סי.) היא סופרת אמריקאית שכותבת ספרים בסוגה הבדיונית היסטורית (אנשים ואירועים היסטוריים משמשים בסיס לעלילה בדיונית).
ביוגרפיה

שבלייה נולדה וגדלה בוושינגטון די.סי. היא בתם של דאגלס והלן (לבית ורנר) שבלייה. אביה היה צלם שעבד עם "הוושינגטון פוסט" במשך יותר מ-30 שנה. אמה נפטרה בשנת 1970, כאשר שבלייה הייתה בת שמונה. לשבלייה יש אחות גדולה, קים שבלייה, המתגוררת בסולאן, צרפת; ואח, מייקל שבלייר, המתגורר בסלידה, קולורדו. שבלייה מתגוררת בלונדון עם בעלה, ג'ונתן דרורי.
היא סיימה את בית ספר תיכון בבת'סדה, מרילנד, בשנת 1980. לאחר שקיבלה את התואר הראשון שלה באנגלית ממכללת אוברלין בשנת 1984, היא עברה לאנגליה, שם החלה לעבוד בהוצאה לאור. ב-1993 היא החלה ללמוד כתיבה יוצרת, וקיבלה תואר שני מאוניברסיטת מזרח אנגליה ב-1994. המורים שלה כללו את הסופרים מלקולם ברדבורי ורוז טרמיין.
קריירה

לאחר סיום לימודיה במכללת אוברלין, עברה שבלייה לאנגליה, שם החלה לעבוד כעוזרת עריכה במילון האמנות של הוצאת מקמילן, ולאחר מכן הצטרפה להוצאת "St. James Press", ושימשה כעורכת ספרי עיון.
הרומן הראשון שלה, "הבתולה בכחול", יצאה לאור בבריטניה ב-1997. הרומן השני שלה, "נערה עם עגיל פנינה", יצאה לאור בשנת 1999. הספר עוסק ברובו ביצירה "נערה עם עגיל פנינה" של הצייר יאן ורמיר ותורגם ל-38 שפות. נכון לשנת 2014, הוא נמכר ביותר מחמישה מיליון עותקים ברחבי העולם. הוא זכה בפרס "בארנס אנד נובל" בשנת 2000. בשנת 2003 יצא לאקרנים סרט המבוסס על הרומן, שקיבל שלוש מועמדויות לפרסי אוסקר בשנת 2004, יחד עם עשרה מועמדויות לפרסי באפט"א, ושני מועמדויות לגלובוס הזהב.
גם ספריה הבאים עסקו בדמויות או יצירות היסטוריות, בין השאר הספר "הגבירה והחד קרן" עוסק במחזור של שישה שטיחי קיר שנארגו בפלנדריה במאה ה-16 שבמרכז כל אחד מהם מופיעה גבירה ולידה חד קרן, והם ידועים בשם "הגבירה והחד קרן". וספרה "בוער באור" עוסק במשורר ויליאם בלייק ובחיים של לונדון באותה תקופה.
בשנת 2011 היא ערכה ותרמה סיפור לספר "Why Willows Weep", אנתולוגיה של סיפורים קצרים מאת 19 סופרים, שמכירתם גייסה כסף לעמותת Woodland Trust, שבעלה שימש כנאמן עבורה.
בשנת 2012 הייתה אורחת פסטיבל הסופרים הבינלאומי של ירושלים.
פרסים והוקרה

דוקטור לשם כבוד (2013)
עמית החברה המלכותית לספרות
ספריה

בעברית:
נערה עם עגיל פנינה, מאנגלית: ליטל ידין, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2002.
מלאכים נופלים,, מאנגלית: צילה אלעזר, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2002
הבתולה בכחול, מאנגלית: גיא עד, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2004
הגבירה והחד קרן, מאנגלית: שרון פרמינגר, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2005
בוער באור, מאנגלית:עדנה שמש, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2009.
יצורים מופלאים, מאנגלית: יסמין קלין, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2011.
הנמלטת האחרונה, מאנגלית: אורטל אריכה, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2015.
באנגלית:
The Virgin Blue (1997) ISBN 978-0452284449
Girl with a Pearl Earring (1999) ISBN 978-0525945277
Falling Angels (2001) ISBN 978-0525945819
The Lady and the Unicorn (2003) ISBN 978-0007140909
Burning Bright (2007) ISBN 978-0007245130
Remarkable Creatures (2009) ISBN 978-0007178377
The Last Runaway (2013) ISBN 978-0525952992
At the Edge of the Orchard (2016) ISBN 0525953000
New Boy (2017) ISBN 9780553447637
A Single Thread (2019) ISBN 9780008153816
ראו גם

נערה עם עגיל פנינה - הציור שבו הספר באותו השם עוסק
הגבירה והחד-קרן - יצירות האומנות שבהן הספר באותו השם עוסק
הערות שוליים

1 2  Robert McCrum, Tracy Chevalier: 'Slavery has to be raised until it's put to bed', The Guardian, ‏17 Mar 2013
↑  אלן רידינג, הניו יורק טיימס, עגיל פנינה בהשאלה, באתר הארץ, 17 בדצמבר 2003
↑  ביקורות:
נסים דיין, ‏לא פחות מהפנטת מהמונה ליזה, באתר גלובס, 29 בינואר 2004
אורי קליין, מבט מתגרה ומרוחק, באתר הארץ, 4 בפברואר 2004
↑  גואל פינטו, 11 אוסקרים מתוך 11 מועמדויות ל"שר הטבעות", באתר הארץ, 29 בפברואר 2004
↑  איי.פי, "שיבת המלך" זכה בחמישה פרסי בפט"א, באתר הארץ, 16 בפברואר 2004
↑  רותה קופפר, פרסי גלובוס הזהב יחולקו הלילה, באתר הארץ, 24 בינואר 2004
↑  Feilden, Tom (10 באוקטובר 2011). "From weeping willows to mighty oaks". BBC News. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  מיה סלע, טרייסי שבלייה בין האורחים בפסטיבל הסופרים ה-3 בבירה, באתר הארץ, 24 בינואר 2012
↑  ביקורות:
ורד לי, החיים שמאחורי המבט, באתר הארץ, 21 בינואר 2002
מירי פז, ‏נפגשים ליד הקבר, באתר גלובס, 24 באוקטובר 2002
↑  ענבל מלכה, בוער באור, טרייסי שבלייה, באתר הארץ, 25 בפברואר 2009
↑  עלית קרפ, שלושה ספרים בקצרה - על יצורים מופלאים, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2011
↑   עלית קרפ, הצצה לחיי הקווייקרים בארה"ב של 1850, באתר הארץ, 10 במרץ 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298246705171  PLWABN: 9810544888305606  BIBSYS: 90579734  BNC: 000363220  BNE: XX981630  BnF: cb125167048 (data)  CANTIC: a11739095  CiNii: DA04187683  GND: 121877728  ICCU: BVEV005128  ISNI: 0000 0001 1068 3843  LCCN: n90679175  LNB: 000021462  NDL: 00811311  NKC: jn19990003829  NLA: 35847206  NLG: 84232  NLK: KAC200309270  NSK: 000274779  NTA: 074855638  RERO: 02-A003101116  SELIBR: 225162  SNAC: w6qc0fb0  SUDOC: 034408525  VIAF: 66573793   WorldCat (עם VIAF): 66573793
יהדות בחריין

יהדות בחריין היא אחת הקהילות היהודיות הקטנות בעולם, אם כי מקורותיה הולכים אחורה לעת העתיקה המאוחרת. מקורות תלמודיים מתייחסים לנמלים ולאיים במפרץ הפרסי, דבר המצביע על כך שאולי יהודים כבר אז התיישבו באזור זה. מקורות בערבית מתעדים יהודים בבירה הוותיקה של בחריין, חג'אר, בזמן הכיבוש האסלאמי בשנת 630 לספירה במאה ה-12, הנוסע היהודי בנימין מטודלה מזכיר 500 יהודים המתגוררים בקאיס, ו-5,000 באל-קאטף, העוסקים בשליית פנינים. במאה ה-19 היו בבחריין סוחרים יהודים מעיראק, פרס והודו.
הקהילה היהודית קטנה במהלך המאה ה-20. בשנת 1968 נותרו כ-100 יהודים בלבד בעיר הבירה החדשה מנאמה. בתחילת המאה ה-21 נותרו בבחריין כ-30 יהודים. הקהילה שמרה על בעלות על בית כנסת, אך הוא לא היה בשימוש ותפילות התקיימו בבתים פרטיים בחגים. הקהילה היהודית שמרה גם על בית הקברות שלה.
מאז עצמאותה של בחריין בשנת 1971 לא היו לבחריין יחסים רשמיים עם ישראל עד שנחתמו הסכמי אוסלו בין ישראל לפלסטינים בשנת 1993, שבעקבותיהם נוצרו יחסים רשמיים למחצה, במיוחד מסחריים. יהודי בחריין לא הורשו לבקר בישראל, אם כי באופן רשמי, בחריין הסכימה להפסיק את הדבקות בחרם הכלכלי על ישראל תמורת הסכם סחר חופשי עם ארצות הברית בשנת 2004.
בספטמבר 2020 הסכימו בחריין וישראל לכונן יחסים דיפלומטיים. נוצרו גם קישורי נסיעות בין שתי המדינות.
החל משנת 2010, בחריין מונה כ-37 יהודים בלבד.
היסטוריה מוקדמת

יש התייחסויות תלמודיות לקהילה יהודית שתחילתה באזורים הגאוגרפיים של בחריין של היום, כמו גם התייחסויות בטקסטים ערבים לנוכחות יהודית בהאג'אר (החוף המזרחי של ערב) בתקופתו של הנביא מוחמד. על פי עדויות, יהודים חיו במה שהפכה לממלכת בחריין המודרנית מאז ימי התלמוד. מקורות ערבים מציינים כי יהודים גרו בהאג'אר, בירת בחריין, בשנת 630 לספירה וסירבו להתאסלם כאשר מוחמד שלח צבא לכבוש את השטח.
במאה ה-12, בנימין מטודלה תיעד שכמעט 500 יהודים חיים בקאיס וכי אוכלוסייה בת 5,000 מתגוררת באל-קטיף. הוא סיפר שיהודים אלה שלטו בתעשיית הפנינים המקומית.
היסטוריה מודרנית

אפשר להתחקות אחר מקורותיה של הקהילה היהודית המודרנית בבחריין לנדידת סוחרים עיראקים ממשפחת ידגר היהודית בשנות ה-80 של המאה ה-19.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הרגש הגובר נגד בריטניה התפשט ברחבי העולם הערבי והוביל להתפרעויות בבחריין. המהומות התמקדו בקהילה היהודית. בשנת 1948 חיו בבחריין 1,500 יהודים, אם כי מקורות מסוימים נותנים לאוכלוסייה היהודית 600 בשנת 1948. ב-5 בדצמבר 1947 פרצו מהומות נגד הקהילה היהודית במנאמה בעקבות האלימות המתמשכת בפלסטין. אספסוף בזז בתים וחנויות יהודיים, הרס את בית הכנסת בעיר, תקף פיזית יהודים ורצח אישה יהודייה מבוגרת. רוב בני הקהילה היהודית בבחריין נטשו את נכסיהם ופונו לבומביי, ולאחר מכן התיישבו בישראל, רבים מהם בעיר פרדס חנה-כרכור; אחרים נסעו לבריטניה. במפקד האוכלוסין של 1950 נמצאו 293 יהודים במדינה.
הודא עזרא נונו, יהודיה בחריינית שהייתה לשגרירת בחריין בארצות הברית, אמרה לעיתון העצמאי: "אני לא חושבת שבחריינים היו האחראים. אלה היו אנשים מחו"ל. בחריינים רבים דאגו ליהודים בבתיהם". תפיסה זו נתמכת על ידי צ'ארלס בלגרייב, לשעבר יועץ פוליטי לממשלת בחריין - שהייתה אז כפופה ליחסי אמנה עם בריטניה - שנזכר בזיכרונותיו: "הערבים המובילים היו המומים מאוד ... רובם, במידת האפשר, נתנו מחסה והגנה לשכניהם היהודים ... [למהומות] הייתה השפעה מפתיעה אחת: היא שמה קץ לכל תוקפנות פעילה של ערביי בחריין כלפי יהודי בחריין". בעקבות המהומות, כמו גם הקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות ב-1948, היגרו יהודים רבים מבחריין לישראל, ארצות הברית או בריטניה. נותרו כ-500–600, אך לאחר שפרצו מהומות בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, יהדות בחריין היגרה בהמוניה.