stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בלי עין הרע (אלבום של אדרת)
רשימת רצועות

| בלי עין הרע> מס' | בלי עין הרע> שם | בלי עין הרע> משך | בלי עין הרע>  | בלי עין הרע>  | בלי עין הרע>  | בלי עין הרע>  | בלי עין הרע>  | בלי עין הרע>  | בלי עין הרע>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | בלי עין הרע  | 3:31 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | בלי לומר מילה  | 3:27 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | סוף דבר  | 3:46 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | שפת גופך  | 3:37 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | רק אהבה  | 3:32 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | לאט ובטוח  | 4:17 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | הנה אני באה  | 3:30 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | קצת שקט מעט שלווה  | 3:55 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | מגה  | 4:45 |  |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | 32:20 |  |  |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

1 2  אדרת - בלי עין הרע, גוגיי
↑  Aderet "Knock on Wood" אדרת - בלי עין הרע, נבדק ב-2023-08-18
ג'יימס טיש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בינואר 1953 (בן 71) אטלנטיק סיטי, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  סאותאמפטון 
 השכלה:  אוניברסיטת קורנל  בית הספר וורטון  Suffield Academy 
 בן או בת זוג:  Merryl Tisch 
 פרסים והוקרה:  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 
ג'יימס סלומון טיש (באנגלית: James S. Tisch; נולד ב-2 בינואר 1953) הוא איש עסקים ופילנתרופ אמריקאי. טיש הוא מנכ"ל ואחד מהבעלים של תאגיד לואס (Loews). כיהן כיו"ר חבר הנאמנים של הסוכנות היהודית בין השנים 2011-2014.
ביוגרפיה

טיש נולד באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי, ללורנס ווילמה (נולדה: שטיין) טיש. אביו לורנס (2001-1923) הקים יחד עם אחיו פרסטון את תאגיד לואס, שעסק ברכישת נכסים במצוקה. הוא בוגר אוניברסיטת קורנל, ובעל תואר שני מבית הספר למינהל עסקים וורטון. הוא היה חבר במועצות המנהלים של ג'נרל אלקטריק, של בית החולים הר סיני בשיקגו, ושל הספרייה הציבורית של ניו יורק. כמו כן היה חבר בדירקטוריון של הבנק הפדרלי של ניו יורק, המועצה ליחסי חוץ, ועמד בראשות ערוץ הטלוויזיה החינוכי WNET. בנוסף היה יו"ר חבר הנאמנים של איחוד הקהילות היהודיות ויו"ר מועצת המנהלים של ועידת נשיא הארגונים היהודיים בארצות הברית.
טיש הוא תומך נלהב של מדינת ישראל ותורם לה רבות. כמו כן תרם לקמפיינים פוליטיים רבים בארצות הברית, דמוקרטים ורפובליקאים כאחד. בבחירות 2008 הוא תמך במועמד המפלגה הרפובליקאית ג'ון מקיין. בשנת 2010 מתח טיש ביקורת חריפה על ברק אובמה ומדיניות המזרח התיכון של ממשלו.
חיים אישיים

טיש נשוי ואב לשלושה, מתגורר בניו יורק.
הערות שוליים

↑  סוכנויות הידיעות, המיליארדר היהודי-אמריקאי לורנס טיש הלך לעולמו בניו יורק, באתר TheMarker‏, 16 בנובמבר 2003
↑  סוכנויות הידיעות, המיליארדר היהודי-אמריקאי פרסטון רוברט טיש נפטר בגיל 79 בשל גידול במוחו, באתר הארץ, 15 בנובמבר 2005
↑  סטפני סול, משפחת טיש יוצאת מעסקי הסיגריות - ברווח גדול, באתר הארץ, 19 ביוני 2008
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ג'יימס טיש".
בואה ויסטה

בואה ויסטה (בפורטוגזית: Boa Vista) היא בירת מדינת רוריימה שבברזיל והעיר הגדולה ביותר במדינה. העיר היא סמל לתכנון מודרני, ותוכננה על ידי האדריכל דארסי אלייקסו (פורטוגזית: Darci Aleixo) בצורה מעגלית, כאשר רחובותיה מסודרים בצורת מניפה, בדומה לרחובות פריז שבצרפת.
היסטוריה

העיר נוסדה בשנת 1830 על ידי הקפטן אינסיו לופזה די מגנאהייס (Inácio Lopes de Magalhães) כחווה לגידול בקר. בשנת 1858 בשל גידול האוכלוסייה הפך המקום לכפר, וב-9 ביולי 1890 הוכרז היישוב כעיר בשם "בואה ויסטה של ריו בראנקו".
בשנת 1943 הפכה העיר לבירת הטריטוריה הפדרלית של ריו ברנקו, ובהמשך לבירת מדינת רוריימה.
גאוגרפיה

העיר ממוקמת בגובה 85 מטרים מעל פנים הים, והיא היחידה מבין בירות ברזיל הממוקמת צפונית לקו המשווה.
לעיר אקלים טרופי. העיר חמה ולחה, ויורדים בה מדי שנה 1,750 מילימטרי גשם. הטמפרטורה נעה בין 21ºC בחודש יולי ל-36.6ºC בחודש ינואר. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 27º C וממוצע הלחות השנתי 75% לחות.
אוכלוסין

קצב גידול האוכלוסייה בעיר הוא מהיר ביותר. בשנת 1950 התגוררו בעיר 5,200 תושבים. מספר זה הוכפל פי 46.6 ב-55 שנים בלבד, ובשנת 2002 התגוררו בעיר כ-242,000 תושבים. קצב גידול האוכלוסייה (כ-3% בשנה) הוא מהגבוהים ביותר בברזיל.
שלטון מקומי

העיר מחולקת לאזורים - Zonas- (צפון, מזרח מערב, דרום) ול-50 רבעים (Bairros).
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  13 of September  31 of March  Aeroporto  Alvorada  Asa Branca  Bela Seen  Caçari  uritis  Caimbé  Calungá will  Cambará  Canarinho  Caranã  Cauamé  Centenário  Centro |  Cidade Satellite  Cinturão Verde  Dist. Ind. Gov. Aquiline Mota Durte  Bairro of the States  Dr. Sílvio Botelho  Dr. Sílvio  Equatorial Leite  Jd. Caranã  Jd. Forest  Jd. Primavera  Jd. Tropical  Jóquei Club  Marechal  Liberdade  Mecejana Rondon  Nossa Sª of Aparecida  Nova  Olímpico Canaã |  Nova City  Operário  Pintolândia  Paraviana  Piscicultura  Pricumã  Prof. Araceli Souto Maior to  Raiar of the Sun  Santa Luzia  Santa Tereza  San Francisco  São Peter  São  Senador Vicente Helium Fields  Tancredo Neves  União |
תחבורה

בעיר תחבורה ציבורית הפועלת משתי תחנות מרכזיות - החדשה שבהם ברובע Caimbé בפרבר העיר, והישנה במרכז העיר. כמו כן נמצא בעיר שדה התעופה הבינלאומי בואה ויסטה.
השכלה

בעיר פועלת האוניברסיטה הפדרלית של רוריאמה (UFRR).
בית החלוצות (ירושלים)

| --- | --- |

בית החלוצות, 1950
 מידע כללי
 סוג:  בניין, בית חלוצות 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  יד יצחק בן צבי
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  יוני 1940 – פברואר 1943 (כשנתיים)
 תאריך פתיחה רשמי:  פברואר 1943 
 אדריכל:  ג'ניה אוורבוך, עדה כרמי-מלמד 
 קואורדינטות:  31°46′32″N 35°12′54″E﻿ / ﻿31.77566667°N 35.21505556°E﻿ / 31.77566667; 35.21505556
 he
 
בית ליגת נשים למען ישראל, 2007
בית החלוצות (קיץ 2012)
בית החלוצות (לשעבר בית ליגת נשים למען ישראל) הוא מבנה בשכונת רחביה בירושלים שהוקם כבית חלוצות. המבנה מצוי ברחוב אבן גבירול 14 ומשמש מאז העשור השני של המאה ה-21 את יד יצחק בן-צבי.
היסטוריה

המגרש עליו הוקם בית החלוצות היה בבעלות "המרכז החקלאי" של ההסתדרות הכללית. אף שהיה במרכז שכונת מגורים ההולכת ונבנית על ידי חברת הכשרת היישוב, יסדה בשנת 1922 האגרונומית רחל ינאית בן-צבי על המגרש משתלה של צמחים שכונתה "משק הפועלות". במשתלה זו העבירה רחל ינאית בן-צבי קורסים לחלוצות שהגיעו לארץ ישראל ורצו ללמוד חקלאות. במשתלה גידלו בין השאר את עצי האורן אשר נשתלו על מורדות שער הגיא על ידי הקרן הקיימת לישראל, וכן גידלו פרחים אשר נמכרו מצריף שהיה ברחוב אבן גבירול (מכירת פרחים בליל שבת לאחר כניסת השבת גררה הפגנות של תושבי השכונות החרדיות של ירושלים מול הצריף).
בשנת 1928 עבר "משק הפועלות" לאזור ארמון הנציב ולימים הוקמה שם חווה ללימוד חקלאות לבני נוער. ברחוב אבן גבירול בשכונת רחביה הוקמה משתלה לחלוצים וחלוצות בתקופת העלייה השלישית.
בשנים 1941–1943 הוקם על המגרש מבנה לבית חלוצות במימון ליגת הנשים לארץ ישראל מניו יורק.
בבניין היו שמונה חדרי מלאכה, מטבח לימודי, חדר אוכל, מועדון לאימהות ולפועלות, אולם גדול, חדרי משרד, חדרי שירות ושני דירות. הוא שימש מקום מגורים והכשרה מקצועית בחקלאות וכלכלת הבית לעולות חדשות שבאו לארץ ישראל, באמצעות סדנאות מלאכה של בישול, אריגה, תפירה, ייצור צעצועים, שמיכות ועוד, בערבים התקיימו גם לימודי ערב לעולות, כגון אנגלית וחשבון.
במקום שהו גם תקופה קצרה ילדי טהראן.
באפריל 1946, הושלמה תוספת קומות ונוספו 25 דירות ששימשו ל-90 עולות חדשות.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 פעלה מבית החלוצות קול ישראל, תחנת השידור הלא חוקית של ארגון ההגנה שכונתה "תלם שמיר בועז". במקום היה גם סליק של "ההגנה". במהלך מלחמת העצמאות פעל במבנה האולפן הזמני של תחנת הרדיו קול ירושלים, תחנת שידור ישראלית, שפעלה בירושלים במלחמת העצמאות בעקבות קול ירושלים המנדטורית. התחנה שידרה בירושלים במקביל לתחנת קול ישראל ששידרה בתל אביב. התחנה הועברה לשכונת רחביה לקראת סיומו של המנדט הבריטי, בשל הקרבות הקשים שהתנהלו בקרבת מבנה האולפנים ברחוב הלני המלכה.
במשך השנים עבר המבנה לשמש בית ספר מקצועי לתפירה ולימודים כלליים.
בשנת 2006 מכרה ליגת נשים למען ישראל את הבניין ליד יצחק בן-צבי. הבניין עבר שיפוץ יסודי במהלכו נחשף חלל מוסתר, בתוך רצפת הבניין, בו נמצאו פחיות שימורים ריקות, ששימשו ככל הנראה לאחסון חפצים, וגזיר עיתון, המתוארך לשנת 1948. לאחר פרסום הידיעה על מציאת החלל המוסתר בעיתון "הארץ" אישרה בת של אחת העובדות כי במקום אכן פעל סליק של ההגנה. השיפוץ הושלם בספטמבר 2012 והוקם בו בית הספר ללימודי ירושלים, ע"ש חיים קוברסקי הכולל ספרייה ציבורית גדולה.
בשנת 2011 שופץ ושוחזר הצריף של משק הפועלות.
המבנה

המבנה בן שתי הקומות, תוכנן על ידי האדריכלית ג'ניה אוורבוך, בסגנון הבינלאומי שרווח אז, את שיפוץ המבנה תכננה עדה כרמי-מלמד.
במבנה כיום מרכזיה פדגוגית ומשרדים, ספרייה, חנות ספרים, אודיטוריום ל-300 איש וקפיטריה.
גלריית תמונות

חזית המבנה המצופה אבן. המרפסת המקורה אופיינית לסגנון הבינלאומי
כרזת קבע במתחם יד יצחק בן צבי על גידול צמחים ומכירתם בידי החלוצות
צריף הפרחים (2007)
הצריף למכירת פרחים לאחר שימור (2012)
צריף הפרחים המשומר, בלילה (2012
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ביום א' בשבת, כ"ח אדר ב' בשנת חמשת אלפים ושבע מאות ליצירה, היא אלף ושמונה מאות ושבעים ושתים לחורבן, הונחה אבן הבניין לבית החלוצות בירושלים, בעצם ימי חורבנה של היהדות בגרמניה ובשואה האיומה שבאה על יהדות פולין אשר לא היה דומה לה בכל תולדותינו מזמן חורבן המקדש […] בימי בניין הבית החדש ידנו האחת עושה במלאכה והשנייה אוחזת בשלח […] והבניין הזה נוסף לעת כזאת, אות היא כי עלה נעלה ובנה נבנה". | “ |

|  – מגילת היסוד |  – מגילת היסוד |  |
לקריאה נוספת

אמנון רמון, "דוקטור מול דוקטור גר" שכונת רחביה בירושלים, הוצאת יד בן צבי, ירושלים 2006
הערות שוליים

↑  ניר חסון, צריף הפמיניסטיות קם לתחייה ברחביה, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2011
1 2  ניר חסון, ותיקי ההגנה נזכרו לבסוף בסליק הירושלמי, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2009
1 2  ניר חסון, תעלומת "בית החלוצות" בי-ם: נחשף סליק מלא פחיות מזון וגזיר עיתון מ-48', באתר הארץ, 11 באוגוסט 2009
↑  הושלם שחזור בית החלוצות ההיסטורי בירושלים, באתר מסע אחר, ‏18 באוקטובר 2012
↑  ניר חסון, צריף הפמיניסטיות קם לתחייה ברחביה, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2011
↑  קשת רוזנבלום, להאיר מחדש את בית החלוצות בירושלים, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2012
| יצחק בן-צבי |
| --- | --- | --- |
| מוסדות וארגונים שהקים | פועלי ציון • המכון לחקר קהילות ישראל במזרח • הגימנסיה העברית רחביה |  |
| משפחתו | צבי שימשלביץ' (אבא) • אהרן ראובני (אח) • שולמית קלוגאי (אחות) • יצחק קלוגאי (גיס) • רחל ינאית בן-צבי (רעיה) • עלי בן-צבי (בן) • בנימין מזר (גיס) • בתיה לישנסקי (גיסה) |  |
| הנצחה | יד יצחק בן-צבי • דרך בן-צבי • מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח • שדרות בן-צבי • צריף הנשיא • בית הנשיא יצחק בן-צבי |  |
| שונות | בית עלי • פרס יצחק בן-צבי • ספר תולדות ההגנה • יזכור (ספר, 1916) • בית החלוצות (ירושלים) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309243305171  VIAF: 122526206   WorldCat (עם VIAF): 122526206
ברנד אלואיס צימרמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 במרץ 1918 Bliesheim, ממלכת פרוסיה, הרייך הגרמני 
 התאבד:  10 באוגוסט 1970 (בגיל 52) Königsdorf, נורדריין-וסטפאליה, גרמניה המערבית 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קלן, בית הספר הגבוה למוזיקה וריקוד בקלן 
 סוגה:  אופרה, מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 פרסים והוקרה:  פרס האמנות של ברלין (1969) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ברנד (ברנהרד) אלואיס צימרמן (בגרמנית: Bernd Alois Zimmermann, ‏
20 במרץ 1918 – 10 באוגוסט 1970) היה מלחין גרמני במערב גרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
צימרמן נודע בעיקר באופרה שלו, "החיילים", הנחשבת ליצירת המופת שלו. אחרי מותו של אלבן ברג לפני שסיים את "לולו" שלו, היה צימרמן היחיד שכתב אופרה בעלת משמעות בסגנון אטונאלי. בשל סגנונו האינדיבידואלי קשה לתייג את המוזיקה שלו כאוונגארדית, סריאלית או פוסט-מודרנית. הוא משתמש בכתיבתו בקשת רחבה של חומרים, כולל השורה של שיטת שנים-עשר הטונים ומובאות מוזיקליות.
ביוגרפיה

צימרמן נולד בבליסהיים, ליד קלן וגדל בקהילה קתולית כפרית בגרמניה המערבית. אביו היה עובד מסילת הרכבת הקיסרית ואיכר. המפגש האמיתי הראשון שלו עם המוזיקה חל בבית הספר הקתולי הפרטי, שם החל ללמוד בשנת 1929. אחרי שהנאצים סגרו את כל בתי הספר הפרטיים, עבר ללמוד בבית ספר קתולי ציבורי בקלן וסיים אותו בשנת 1937.
אחרי סיום לימודיו נענה לקריאת השלטונות והקדיש שנה ללימודי פדגוגיה במכללה להכשרת מורים בבון.
בחורף 1938 החל צימרמן ללמוד חינוך מוזיקלי, מוזיקולוגיה והלחנה באוניברסיטה בקלן. בשנת 1940 גויס לוורמאכט אך שוחרר בשנת 1942 בגלל מחלת עור קשה. מחלתו מנעה ממנו לחזור ללימודים אצל פיליפ ז'ארנאק, תלמידו ועוזרו של פרוצ'ו בוזוני. גם ראייתו נפגמה והוא סבל מפוטופסיס (נצנוצים), מצב שהנציח ביצירה לתזמורת באותו שם ואשר עורר בו חרדה מפני עיוורון.
בשנת 1946 החל לעבוד כמלחין עצמאי, בעיקר בשביל הרדיו. משנת 1948 עד 1950 השתתף בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט, שם למד, בין השאר, אצל רנה ליבוביץ ווולפגנג פורטנר.
בשנת 1957 קיבל מלגה לאקדמיה הגרמנית "וילה מאסימו" ברומא. במקביל התמנה למרצה לקומפוזיציה (אחרי פרנק מרטן באוניברסיטה למוזיקה של קלן. בשנות ה-60' נהנה מהצלחה ועבודתו כמלחין זכתה להכרה גוברת (כולל מלגה שנייה לווילה מאסימו ברומא בשנת 1963 וחברות באקדמיה לאמנויות בברלין), בייחוד אחרי שהאופרה שלו "החיילים" הגיעה סוף סוף להצגת בכורה בשנת 1965. האופרה לא הוצגה קודם בגלל מספר המשתתפים העצום שדרשה והקשיים המוזיקליים שהערימה - האופרה של קלן טענה, כי זו יצירה ש"אינה ניתנת לביצוע".צוות הזמרים מנה 26 אנשים, מהם 6 טנורים גבוהים, והתזמורת חייבה 100 נגנים ומספר רב של כלי הקשה. האופרה קשה לשירה ולהאזנה, אך עלילתה, המזכירה את "ווצק" של אלבן ברג, מרתקת ומכפרת על מורכבותה של המוזיקה. הן "ווצק" והן "החיילים" מבוססות על מחזות מסוף המאה ה-18, אך מביאות מסר אקטואלי ועדכני.
מצבו של צימרמן החמיר והלך. ראייתו התדרדרה והתנודות בין התרוממות נפש לדיכאון, שליוו אותו במשך שנים, השפיעו גם על בריאותו הגופנית. את הטקסט ליצירה "רקוויאם למשורר צעיר" שאב משירי משוררים, שכולם שמו קץ לחייהם (באייר, יסנין וולדימיר מאיאקובסקי). באוגוסט 1970 סיים את יצירתו "קנטטת קהלת", שלח את משפחתו לנופש והתאבד בירייה.
יצירתו

בתהליך הצמיחה היוצרת שלו, התייצב צימרמן בקדמת המוזיקה החדשה, שרוב המלחינים הגרמנים התרחקו ממנה בתקופת המשטר הנאצי. הוא החל לכתוב בסגנון נאו-קלאסי, המשיך באטונאליות חופשית ובמוזיקה דודקאפונית (שיטת שנים-עשר הטונים) ולבסוף, בשנת 1956, הגיע לסריאליזם. חיבתו לג'אז ניכרת לעיתים בכמה מיצירותיו (בפרט בקונצ'רטי לכינור ולחצוצרה).
בניגוד לאסכולת דרמשטאדט (שטוקהאוזן, בולז, נונו ועוד), צימרמן לא ניתק עצמו מן המסורת. בסוף שנות ה-50' פיתח לו סגנון הלחנה אישי משלו, ה"קלאנגקומפוזיציון" הפורליסטי (שמשמעו התמקדות במשטחי צליל וגוני טון). השילוב והחפיפה בין שכבות של חומר מוזיקלי מתקופות שונות (החל בימי הביניים, דרך תקופת הבארוק והתקופה הקלאסית במוזיקה ועד לג'אז ולפופ, תוך שימוש בטכניקות מוזיקליות מתקדמות, אופייניים לקלאנגקומפוזיציון. השימוש של צימרמן בטכניקה זו נע משיבוץ מובאות מוזיקליות אינדיבידואליות (הבא לביטוי במידה מסוימת ב"נצנוצים" לתזמורת) עד אל יצירות, הבנויות כולן כמעשה טלאים (הבלט ("Musique pour les soupers du Roi Ubu"). ביצירותיו הווקאליות, בעיקר ב"רקוויאם", הטקסט משמש לקידום היצירה בדרך של חפיפה בין טקסטים ממקורות שונים. צימרמן השתמש במטאפורה "הצורה הכדורית של הזמן" ליצירת עמדה מוזיקלית משלו.
להאזנה

Bernd Alois Zimmermann at the Avant Garde Project has FLAC files made from high-quality LP transcriptions of Musique pour les soupers du Roi Ubu and the Vocal Symphony from Die Soldaten available for free download.
הערות שוליים

↑  'Bernd Alois Zimmermann, Germany (1918-1970)' UbuWeb (Accessed May 28, 2006)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273519505171  PLWABN: 9810692208605606  BNE: XX5091850  BnF: cb13901422s (data)  CANTIC: a11057154  CiNii: DA04966588  GND: 11863691X  ICCU: MILV116403  ISNI: 0000 0001 2132 1995  LCCN: n79095283  MusicBrainz: 41180d9b-1604-4f65-904c-830767c40258  NKC: ola2002146841  NLK: KAC199630959  NTA: 071504834  SNAC: w6323wf5  SUDOC: 029815347  Trove: 1089820  VIAF: 49409869   WorldCat (עם VIAF): 49409869
בטאוויה (ספינה)

| --- | --- |

רפליקה של "בטאוויה" בעיר לליסטאד
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית הודו המזרחית (East Indiaman)
 דגל הצי:  
 חברת ספנות:  חברת הודו המזרחית ההולנדית
 ציוני דרך עיקריים
 הושקה:  1628
 אחריתה:  נטרפה
 מיקום:  איי האוטמן, מערב אוסטרליה
 מידות
 הֶדְחֶק:  כ-1200 טון
 תפוסה:  650 טון
 אורך:  56.6 מטר
 רוחב:  10.5 מטר
 שוקע:  5.1 מטר
 נתונים טכניים
 שטח המפרשים:  1180 מ"ר
 אמצעי לחימה
 חימוש:  24 תותחי ברזל יצוק
"בטאוויה" (Batavia) הייתה ספינה של חברת הודו המזרחית ההולנדית (VOC). היא נבנתה באמסטרדם ב-1628, והייתה חמושה ב-24 תותחי ברזל יציקה וכמה תותחי ארד. היא נטרפה בהפלגת הבכורה שלה, וזכתה להתפרסם בשל המרד עקוב הדם שפרץ בין הניצולים.
המרד על ה"בטאוויה" > היציאה לדרך

ב-27 באוקטובר 1628 הפליגה הספינה החדשה "בטאוויה", שהוזמנה על ידי ה-VOC, מן האי טסל לעבר איי הודו המזרחית ההולנדיים כדי להביא משם תבלינים. מפקד האונייה וה-opperkoopman ("רב-סוחר") היה פרנסיסקו (או פרנסואה) פֶּלְסָארְט, בן העיר אנטוורפן, ורב-החובל היה אריאן יאקובסון. השניים נפגשו בעבר בהודו, ושם שררה ביניהם עוינות כלשהי, אך לא ידוע אם פלסארט בכלל זכר את יאקובסון כשזה הגיע אל ה"בטאוויה". יחד איתם היה באונייה גם ה-onderkoopman ("תת-סוחר", סוחר זוטר) ירונימוס (או יֶרוּן) קוֹרְנֶלִיסְוֹן, רוקח פושט-רגל מן העיר הארלם שנמלט מהולנד מחשש שייעצר בעוון כפירה דתית.
במהלך המסע הגו יאקובסון וקורנליסון תוכנית להשתלט על הספינה כדי שיוכלו לפתוח בחיים חדשים במקום אחר, הודות לשפע הזהב והכסף שהיו באונייה ונועדו כתשלום עבור סחורות. אחרי שיצאו מכף התקווה הטובה, שם עצרה הספינה לצורך הצטיידות, יאקובסון היטה את הספינה בכוונה ממסלולה כך שתתרחק מיתר הצי. יאקובסון וקורנליסון כבר הספיקו לאסוף סביבם קבוצה קטנה של גברים, וארגנו מראש תקרית שהייתה אמורה לשמש כאמתלה למרד: התוכנית כללה הטרדה מינית של נוסעת צעירה בת-אצולה, לוקרסיה יַאנְס, כדי לגרום לפלסארט שיעניש את הצוות. הם קיוו להציג את הענישה כלא-הוגנת ולגייס חברים נוספים לשורותיהם. על כל פנים, האישה הצליחה לזהות את תוקפיה. המורדים נאלצו לאחר מכן להמתין עד שפלסארט יעצור את האשמים, אבל הוא לא עשה זאת מעולם, כיוון שסבל ממחלה שטיבה לא ידוע.
המרד על ה"בטאוויה" > הספינה נטרפת

ב-4 ביוני 1629 פגעה הספינה בשונית מורנינג ליד האי ביקון שבארכיפלג האוטמן, קרוב לחוף מערב אוסטרליה. מ-322 הנוסעים והצוות על הסיפון, הרוב הצליחו להינצל ולהגיע לחוף; כ-40 איש טבעו. הניצולים, שכללו את כל הנשים והילדים, הועברו לאיים הסמוכים בסירה ובמפרשית שהיו על ה"בטאוויה". בדיקה ראשונית של האי העלתה שאין בו כל מים מתוקים, ורק אספקה מוגבלת של מזון (ציפורים ואריות ים). פלסארט הבין את חומרת המצב והחליט לחפש מים על היבשת.
קבוצה שכללה את הקברניט יאקובסון, פרנסיסקו פלסארט, קצינים בכירים וכמה אנשי צוות ונוסעים עזבו את מקום התרסקות האונייה בסירת משוטים שאורכה 9.1 מטרים בחיפוש אחר מי שתייה. אחרי שהחיפוש בחוף האוסטרלי לא צלח, הם נטשו את הניצולים האחרים ויצאו צפונה במסע הרה סכנה אל העיר בטאוויה (כיום ג'קרטה). המסע הזה, שנחשב אחד מהישגי הניווט הגדולים ביותר בסירה פתוחה, ארך 33 יום, ובדרך פלא כל הנוסעים נותרו בחיים.
בהגיעם לעיר בטאוויה נעצר קצין התחזוקה של הספינה, אדם בשם יאן אֶוֶוורְטסון, והוצא להורג בעוון רשלנות ו"התנהגות שערורייתית" לפני טביעת האונייה (חשדו בו כי הוא מעורב בכך). יאקובסון נעצר גם הוא בחשד לרשלנות, אבל פלסארט לא ניחש כי יש לו יד בקשר. המושל הכללי של העיר בטאוויה, יאן פיטרסון קון, מינה מיד את פלסארט כמפקד היאכטה "סארדם" כדי שיצא להביא את שאר הניצולים, וכן לנסות ולהציל משהו מן הסחורות היקרות שהיו על הספינה. הוא הגיע לאי חודשיים מאוחר יותר, וגילה כי בינתיים התחולל מרד בין הניצולים, שבמהלכו נהרגו לפחות מאה מביניהם.
המרד על ה"בטאוויה" > מעשי רצח

ירונימוס קורנליסון, שנשאר מאחור והיה אחראי לניצולים, ידע היטב כי אם תגיע הסירה לנמל בטאוויה ידווח פלסארט על המרד הממשמש ובא, ותפקידו בתכנון המרד עשוי להתברר. כיוון שכך, הוא תכנן לחטוף כל סירת סיוע שעשויה להגיע ולהשתמש בה כדי להגיע לנמל מבטחים אחר. קורנליסון הרחיק לכת ותכנן להקים ממלכה חדשה, תוך שימוש בכסף ובזהב שעל סיפון ה"בטאוויה". אלא שלשם כך היה עליו תחילה להיפטר ממתנגדים אפשריים.
ראשית כול, הוא החרים את כל כלי הנשק והמזון והעביר אותם לשליטתו. לאחר מכן העביר קבוצת חיילים אל האי ואלאבי המערבי, באמתלה של חיפוש אחר מים. נאמר להם להדליק מדורות איתות כשיגלו מים, ואז יבואו להצילם. מאחר שהיה משוכנע שלא יצליחו למצוא מים, הוא נטש אותם שם למותם.
לאחר מכן הייתה לקורנליסון שליטה גמורה בניצולים.
במשך חודשיים הוא החל - בעזרת חבורה של צעירים רצחניים שקיבץ סביבו - להרוג באופן שיטתי את כל מי שנראה לו כי הוא מאיים על משטר הטרור שלו, או נטל על המשאבים המוגבלים שלהם. איש לא היה מסוגל לעמוד בפני המורדים צמאי הדם, שלא נזקקו אלא לתירוץ קל שבקלים כדי להטביע, להכות, לחנוק או לדקור למוות כל מי שעמד בדרכם, כולל נשים וילדים.
קורנליסון עצמו מעולם לא ביצע מעשה רצח במו ידיו, אם כי הוא ניסה לשווא להרעיל תינוק אחד (לבסוף נרצח התינוק בחנק). במקום זאת הוא שכנע או כפה על אחרים לעשות זאת בשמו - תחילה באמתלה שהקורבן ביצע פשע כגון גנבה. בסופו של דבר החלו המורדים להרוג לשם התענוג בלבד, או סתם מתוך שעמום. הוא תכנן לצמצם את אוכלוסיית האי עד שתגיע ל-45 איש, כך שהאספקה תספיק להם לזמן רב ככל האפשר. בסך הכול רצחו הוא וחבריו לפחות 110 גברים, נשים וטף.
המרד על ה"בטאוויה" > ההצלה

אף על פי שקורנליסון הפקיר את החיילים למותם, הם הצליחו בסופו של דבר למצוא מקורות מים ומזון באי שלהם. בתחילה הם לא ידעו על הזוועות שהתרחשו באיים האחרים, והמשיכו לשלוח את אותות העשן המוסכמים כדי לדווח על מה שגילו. אבל עד מהרה נודע להם על המתרחש מפי ניצולים שנמלטו מן האיים של קורנליסון. החיילים, בפיקודו של וִיבֶּה הָאיֶיס, הכינו כלי נשק מאולתרים מחומרים שנסחפו לחוף מהספינה הטבועה. הם העמידו משמרות נגד פלישת פתע של המורדים, והקימו מבצר קטן מאבני גיר וגושי אלמוגים.
קורנליסון, בעקבות הידיעה על קיומם של מים באי השכן, ומאחר שהמאגרים שלו הלכו והידלדלו, החליט לצאת לפעולה - מה גם שהעובדה שהחיילים עדיין בחיים איימה על הצלחתו. הוא יצא עם אנשיו כדי לנסות ולהביס את החיילים באי וסט ואלאבי. אבל החיילים היו מאומנים יותר מאנשיו, ופחות מורעבים מהם, ולכן ניצחו בקלות את המורדים בסדרה של קרבות, ולבסוף לקחו את קורנליסון בשבי. המורדים שהצליחו להיחלץ התארגנו מחדש בהנהגתו של מורד ושמו וָאוּטֶר לוֹס, וניסו לכבוש שוב את מבצרם של החיילים - הפעם באמצעות רובים - וכמעט שניצחו את החיילים. אבל בסופו של דבר ידם של החיילים הייתה על העליונה, ממש עם שובו של פלסארט. גם החיילים וגם המורדים ניסו להגיע ראשונים אל אוניית החילוץ, אבל אנשיו של האייס השיגו את המורדים, והספיקו לספר לפלסארט את הסיפור ראשונים. לאחר מכן נלכדו כל המורדים שעדיין היו חופשיים.
המרד על ה"בטאוויה" > אחרית דבר

פלסארט החליט לערוך משפט באיים עצמם, משום שהאונייה סארדם תהיה צפופה מדי לשם כך מרוב ניצולים ואסירים. אחרי משפט קצר, העבריינים הגרועים ביותר נלקחו לסילז איילנד ("אי כלבי הים") והוצאו להורג. כפות ידיהם של קורנליסון ושל כמה ממנהיגי המורדים האחרים נכרתו לפני שנתלו. ואוטר לוס ועוד אחד מנערי הסיפון, שנחשבו עבריינים זוטרים בלבד, הופקרו על חוף היבשת וגורלם לא נודע. דיווחים מפי מתיישבים בריטים על אבוריג'ינים בהירי עור שלא כרגיל באותו אזור הם אולי עדות לכך שהשניים נטמעו בתוך שבט אבוריג'יני מקומי. לכמה מבני שבט אמאנגוּ באותו אזור יש סוג דם ספציפי לעיר ליידן בהולנד. מכל מקום, עוד ספינות הולנדיות נטרפו באותו אזור, וייתכן שהניצולים באו במגע עם שבטים מקומיים.
שאר המורדים נלקחו לעמוד למשפט בעיר בטאוויה, משפט שנוהל בידי המושל ההולנדי יאן פיטרסון קון שתואר כחסר רחמים. חמישה נתלו, ואילו אחרים הולקו. סגנו של קורנליסון, יאקופ פיטרסון, עונה בגלגל שבירה - העונש החמור ביותר שהיה נהוג אז. כל זאת משום שיאן פיטרסון קון לא בחל בענויים כדי להוציא הודאות. ידיו של אחד הרוצחים נקטעו לפני שנתלה. הקפיטן יאקובסון, אף על פי שעוּנה, לא התוודה על חלקו בתכנון המרד, וחמק מעונש מוות בשל חוסר ראיות. לא ידוע מה עלה בגורלו. ייתכן שמת בכלא בעיר בטאוויה. ועדת חקירה שהוקמה קבעה כי פלסארט הראה חוסר מנהיגות ולכן היה אחראי באופן חלקי למתרחש. נכסיו הוחרמו והוא מת כעבור שנה, חסר כול. מנגד, החייל הפשוט ויבה האייס הועלה על נס כגיבור. ה-VOC העלה אותו לדרגת סמל, ומאוחר יותר סגן - מה שהגדיל את שכרו פי חמישה.
341 נוסעים היו רשומים בספרי הספינה כשהפליגה מן האי טסל, אף כי בפועל היו על הסיפון 332. רק 68 הגיעו לנמל העיר בטאוויה.