stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכויות האדם בישראל
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות המשפחה > איחוד משפחות

איחוד משפחות הוא תהליך בו נעשית הגירה על ידי בן משפחה על מנת להתאחד עם בני משפחה אחרים שכבר נמצאים בארץ היעד תוך ניסיון של המדינה הקולטת לשמור, מצד אחד, על הזכות הבסיסית של האדם הגר אצלן לגור עם משפחתו או בן זוגו, ומצד שני, על זכות המדינה להגביל הגירה אליה.
בישראל, כל יהודי הרוצה לעלות לישראל זכאי לעשות זאת ללא צורך בבקשה מיוחדת או נוהל בירוקרטי מיוחד, זאת בהתאם לחוק השבות. איחוד משפחות של בני דתות אחרות (שאינם יהודים או קרובי יהודים) דורש הסכמת הרשויות.
ב-2003 חוקקה הכנסת את חוק האזרחות והכניסה לישראל שמונע מפלסטינים תושבי יהודה ושומרון, שהתחתנו עם בני זוג בעלי אזרחות ישראלית, את הזכות לקבל גם הם אזרחות ישראלית. עמותת עדאלה ביקרה את החוק וטענה כי זהו חוק גזעני המכוון לאוכלוסייה הערבית בלבד ומונע מאזרחים לממש את הזכות לחיי משפחה מעילות לאומיות/אתניות. מצדדי החוק טענו שהיו פלסטינים שקיבלו תעודות זהות כחולות וניצלו אותן לפיגועי טרור.
בשנה בה התקבל החוק עתרה נגדו לבג"ץ האגודה לזכויות האזרח אולם זה אישר ב-2006 את תקפות החוק בנימוק של עדיפות זכות התושבים לביטחון על הזכות להינשא. ממשלת ארצות הברית ביקרה החלטה זו, וועדת האומות המאוחדות למיגור אפליה גזעית אישרה פה אחד החלטה האומרת כי החוק הזה מפר את האמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית.
ב-2012 עתרו זהבה גלאון ואחרים נגד היועץ המשפטי לממשלה (בג"ץ גלאון נגד היועץ המשפטי לממשלה) בתביעה לבחון את חוקתיותו של חוק האזרחות והכניסה לישראל מ-2003. בג"ץ גלאון הוגש לאחר שבקשת השופטים מהמדינה ב-2006 לפתור את הבעיות בחוק לא מולאה. הרכב השופטים המורחב שדן בעתירה דחה את העתירה (ברוב של 6 נגד 5) וקבע שאין לבטל את החוק.
דו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית מ-2022 מציין את האחוז הנמוך, יחסית, של אישורים לאיחוד משפחות שניתנו על ידי רשות האוכלוסין וההגירה ב-2021 - כ-400 אישורים לעומת כ-1,700 בקשות שהוגשו (רובן הגדול על ידי משפחות פלסטיניות). כמו כן מציין הדו"ח שגם לאחר אישור הבקשה מקבלים הזוכים היתרי שהייה זמניים, דבר המעמיד בסכנה את חוקיות ההישארות שלהם בישראל לאורך זמן.
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות המשפחה > הזכות להורות

הזכות להורות נגזרת מהזכות לחיי משפחה אולם החוק בישראל לא מגדיר מהי משפחה ומגביל את מימוש הזכות להורות רק לזוגות שלא מאותו מין ואינו מאפשר לזוגות בני אותו מין ולבודדים לממש את זכותם להורות בסיוע אם פונדקאית בישראל. עתירות בנושא שהוגשו לבג"ץ (כמו בג"ץ ליאת משה) נדחו והעותרים הופנו לטיפולים בחו"ל. עמדות אלו של המדינה ומערכת המשפט מאלצות זוגות ובודדים לפנות לערוצי פונדקאות חלופיים מחוץ לישראל, המטילים הוצאות גבוהות על הפונים אליהם ובעצם מונעים או מקשים על זוגות ובודדים דלי אמצעים לממש זכות זו.
ב-2021 קבע בג"ץ שקיימת אפליה בזכויות הקהילה הגאה בנושא פונדקאות להומוסקסואלים ישראלים ושיש לתקן את חוק הסכמים לנשיאת עוברים (אישור הסכם ומעמד היילוד)
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות המשפחה > זכויות הילד וטובת הילד

זכויות הילד מפורטות באמנה הבינלאומית לזכויות הילד שהתקבלה באו"ם בספטמבר 1990 ואושררה על ידי ישראל ב-1991. האמנה כוללת בין השאר את:
זכויות הילדים לחינוך ובריאות
הגנה על ילדים מפני פעולות פוגעניות כמו עינויים, ניצול מיני, ניצול בעבודה, התעללות, הזנחה וסחר בילדים
הגנה על ילדים עם מוגבלויות, ילדים חסרי משפחה וילדים פליטים.
שמירת זכויות הילד ללא אפליה על רקע דת, גזע, מגדר, שפה וכו'.
כדי לממש ולשמור על טובת הילד וזכויותיו נקבע באמנה שטובת הילד תהווה שיקול מרכזי בכל פעולה הנוגעת לילד. נורמה זו מאפשרת לרשויות המדינה לבחון את זכויות הילדים במדינה ולהתערב במקרים מסוימים בהחלטות הורים בנוגע לילדיהם ולשמירת זכויותיהם. התערבות זו מתרחשת לרוב במקרי קצה בהקשר של חינוך, בריאות, הסדרים בזמן גירושין ועוד.
ב-1999 הוקמה בכנסת הוועדה לזכויות הילד (בעקבות חתימת ישראל על האמנה הבינלאומית לזכויות הילד). מטרת הוועדה היא "הגנה על הילדים וקידום מעמד הילדים ובני הנוער, במטרה לממש את זכויותיהם ברוח האמנה הבינלאומית לזכויות הילד, לרבות מימוש העקרונות של טובת הילד, אי-אפליה, הזכות להתפתחות בתנאים נאותים, וזכות של ילדים ובני נוער להשמיע את דעתם ולהשתתף בעניינים הנוגעים בהם".
מרכיב נוסף של הענקת זכות לילדים הוא מתן מענק לידה וקצבת ילדים שנועד לסייע למשפחות בגידול ילדים ומהווה ניסיון לצמצם את היקף העוני בקרב ילדים. גובה תשלומים אלו עבר מספר תהפוכות עם השנים ובשלב מסוים אף היו תלויים בשירות צבאי של ההורים דבר שפגע באוכלוסיות לא משרתות דוגמת ערבים וחרדים.
זכות ההתחקות היא זכותו של קטין לדעת מה מוצאו (דהיינו מי אביו ואמו), להתחקות אחר הוריו ולגלות את ייחוסו המשפחתי. זכות זו הוכרה כזכות יסוד הנגזרת מחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו כשהשופט בית המשפט העליון מאיר שמגר קבע בע"א 5942/92 פלוני נ' אלמוני ש"לקטין גם כן הזכות לכבוד האדם… בין היתר רשאי הוא לשם שמירת כבודו האישי והאנושי ולשם הבטחת זכויותיו על פי הדין האישי ועל פי דיני הקניין שלא לרצות להיחשב לבן בלי אב ידוע, אלא לדרוש לדעת מיהו". בנוסף, זכות זו הוכרה כזכות יסוד בסעיף 7 לאמנת זכויות הילד. הוחרגו מזכות זו מקרים של תרומת זרע ולידה כתוצאה מקיום יחסי מין מחוץ לנישואים.
פעילי זכויות אדם טוענים כנגד השימוש התדיר שנעשה בישראל בצו עיכוב יציאה מהארץ המאפשר עיכוב לתקופה בלתי מוגבלת. צוים כאלו ניתנים, לרוב, כדי לאלץ אבות לשלם מזונות לילדיהם וכן כדי לאלץ אותם לתת גט לנשותיהם.
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות הנוגעות למעצרים, מאסרים, והגבלת חופש

זכויות עצירים, אסירים וכלואים מוזכרת בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ומעוגנות בהאמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות אותה אשררה ישראל.
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות הנוגעות למעצרים, מאסרים, והגבלת חופש > מעצרים מנהליים

ישראל עושה שימוש רב במעצרים מנהליים המאפשרים לה להחזיק אדם במעצר ללא משפט למשך זמן בלתי מוגבל תוך שלילת זכותו לדעת במה הוא נחשד ולטעון את טיעוניו בפני שופט כדי להוכיח את חפותו. ההיתר למעצרים מנהליים הוא אחד מהחוקים והצווים הקשורים למצב חירום שהוכרז ב-1948 ולא בוטל מאז. נכון למרץ 2023 דווח על כ-1,000 עצירים במעצר מנהלי כשרובם המוחלט (מעל 99%) הם פלסטינים מיהודה ושומרון, מזרח ירושלים וערבים אזרחי ישראל.
מעצר מנהלי נקבע כצעד מניעתי אשר נועד למנוע ביצוע מעשה עתידי, ולא לענישה על מעשה שכבר בוצע. ההאשמות והראיות כנגד העציר המינהלי אינן חשופות לו או לעורך דינו ולמעשה העצור המינהלי אינו יכול להתגונן כנגד ההאשמות המופנות כלפיו. משך מעצר מנהלי אינו מוגבל בזמן וישנם עצירים מנהליים העצורים לאורך שנים, עם זאת - על המדינה לקבל את אישור מערכת המשפט הצבאית להארכתו מדי 6 חודשים. מערכת המשפט נענית, ברוב הגדול של המקרים, לבקשות של מערכת הביטחון ומאריכה את המעצרים. ברוב העתירות שהגישו עצירים מנהליים לבג"ץ נגד מעצרם תמך בג"ץ בעמדת מערכת הביטחון ודחה את העתירות.
לטענת אמנסטי אינטרנשיונל השימוש שעושה ישראל במעצרים מנהליים סותר את סעיף 9 של האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות הקובע ש"אף אחד לא צריך להיות נתון למעצר שרירותי וכי שלילת חירות חייבת להתבסס על עילות ונהלים הקבועים בחוק".
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות הנוגעות למעצרים, מאסרים, והגבלת חופש > תנאי כליאה וזכויות האסיר

התייחסות לתנאי כליאה וזכויות אסירים קיימת בסעיפים 9 ו-10 באמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות.
לפי דו"ח הסניגוריה הציבורית בדבר תנאי הכליאה בשנים 2020-2019, על אף התרעות חוזרות ונשנות עדיין מופרות בישראל רבות מזכויות הכלואים, ותנאי המעצר והמאסר במתקני הכליאה ממשיכים להיות קשים. הנושאים עליהם מצביעה הסנגוריה הציבורית כוללים החזקת כלואים בתנאי הפרדה ובידוד קשים, צפיפות גבוהה בתאים, שימוש לא מידתי בכבילה של אסירים ועצורים, תנאים תברואתיים ירודים, מצב היגייני גרוע, תנאי אוורור בלתי נאותים, מחסור בציוד בסיסי לאסירים, ליקויים באיכות המזון וכמותו, ליקויים במתן טיפול רפואי הולם ועוד.
מספר בג"צים הוגשו בישראל לשיפור זכויות האסירים וביניהם:
עע"א חנניה גולן נגד שירות בתי הסוהר שעסק בזכויות אסיר לחופש ביטוי
בג"ץ רופאים לזכויות אדם נגד השר לביטחון פנים (מיטה לכל אסיר) שעסק במניעת התופעה של שינת אסירים על הרצפה בהיעדר מיטות
בג"ץ "האגודה לזכויות האזרח" בדבר שטח המחיה אשר מוקצה לכל אסיר ועצור
בג"ץ המרכז האקדמי למשפט ולעסקים נגד שר האוצר שפסל תהליך להפרטת ההקמה והניהול של בית כלא ליד באר שבע בטענה של פגיעה בלתי מידתית בכבודם ובחירותם של האסירים
אחד הכלים שניתנו בידי השב"ס כלפי אסירים הוא כליאה בבידוד אולם לפי תחקירים בעיתונות נמצאה פגיעה בזכויות אסירים לאחר שדווח על היקף גדול של אסירים הכלואים בבידוד (חלקם קטינים) כשחלקם כלוא באופן זה לתקופות ארוכות וזאת למרות שבתי המשפט קבעו כי יש לנקוט בצעד כזה במשורה. לטענת ארגון רופאים לזכויות אדם בידוד הוא אמצעי הגורם נזקים פיזיים ונפשיים קשים גם לכלואים ללא בעיות קודמות, ומחריף את מצבם של כלואים מקבוצות סיכון.
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות הנוגעות למעצרים, מאסרים, והגבלת חופש > זכויות קטינים

זכויות קטינים בתחום של מעצרים ומאסרים מוכתב על ידי חוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול) שחוקק ב-1971. חוק זה בא להקל על התנהלות המערכת מול קטינים כמו למשל חקירה על ידי חוקר נוער, קיום משפט בבית משפט לנוער, סיוע לקטין ולהוריו במהלך המשפט, הפרדה מאסירים בוגרים בתקופת המעצר/מאסר, חלופות מאסר בבית כלא (למשל מעון נעול) ועוד.
בדיקה של המכון הישראלי לדמוקרטיה מצא שקיימת אפליה לרעה בזכויות קטינים פלסטינים הנשפטים בבתי הדין הצבאיים בשטחים וזאת בהתייחס לתחומים הבאים:
הליכי מעצר של קטינים מתנהלים בפני בית המשפט הצבאי הרגיל (ולא בית משפט לנוער)
אין זכות לקטין לנוכחות של הורה בחקירה כמו בישראל, אלא רק חובה של קצין החקירות להודיע להורה
אין מגבלות בכל הנוגע למעצרים וחקירות קטינים בלילה
אין חובה לקבל תסקיר קצין מבחן בנוגע לקטין
חלופות המאסר מצומצמות יותר
תקופת המעצר הממוצעת ארוכה מזו בישראל
גם דו"ח של האגודה לזכויות האזרח בישראל מצביע על פערים בין התנהלות מערכת המשפט מול קטינים ישראלים וקטינים פלסטינים כשלדברי הדו"ח ילד הפלסטיני זוכה להגנות ולזכויות מצומצמות, שאין בהן די להבטחת שלומו הפיזי והנפשי וסיפוק צרכיו המיוחדים כקטין. דבר זה נובע מכך שהתחיקה הצבאית אינה רואה צורך להתאים את הוראות סדר הדין הפלילי למצבם הייחודי של קטינים, ואינה כוללת צו מיוחד המפרט את הוראות הדין החלות על קטינים פלסטינים בשלבים השונים של ההליך הפלילי. חלק מהשוני בהתייחסות של שתי המערכות לקטינים בא לידי ביטוי בגיל הקטינות המוגדר בדין האזרחי למי שטרם מלאו לו 18 בעוד שבדין צבאי מוגדר גיל זה כ-16.
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות הנוגעות למעצרים, מאסרים, והגבלת חופש > זכות השתיקה

זכות השתיקה שמורה לאדם הנמצא בחקירה משטרתית או פלילית, שלא להפליל את עצמו כאשר תשובה לשאלות שנשאל עלולה להפלילו. בישראל זכות זו מבוססת על סעיף 28 לחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה – מעצרים) שקובע שבעת מעצרו של אדם יש להזהירו כי "אינו חייב לומר דבר העלול להפלילו, כי כל דבר שיאמר עשוי לשמש ראיה נגדו וכן כי הימנעותו מלהשיב על שאלות עשויה לחזק את הראיות נגדו". סעיף 2 לפקודת הפרוצידורה הפלילית (עדות) אימץ את העיקרון שעל-פיו אסור להכריח אדם להעיד נגד עצמו, אך הוא מקבל עדות כזו אם היא ניתנה בהסכמת הנחקר.
זכות השתיקה מנוצלת רבות על ידי אישי ציבור הנחקרים במשטרה כמו אריה דרעי, נעמי בלומנטל, שלמה בניזרי, דוד ביטן, גלעד שרון, יצחק הרצוג, פאינה קירשנבאום ועוד.
מצב זכויות האדם בישראל > חופש הביטוי

זכות הציבור לחופש ביטוי וחופש קבלת מידע מבוססת על ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, שאומצה על ידי העצרת הכללית של האו"ם ב-1948 ומאז זכתה לתמיכת ישראל (ישראל לא הייתה מדינה חברה באו"ם בעת אימוץ ההכרזה). סעיף י"ט בהכרזה זו מתייחס לזכויות אלו: "כל אדם זכאי לחירות הדעה והביטוי, לרבות החירות להחזיק בדעות ללא כל הפרעה, ולבקש ידיעות ודעות, ולקבלן ולמסרן בכל הדרכים". זכות זו מוזכרת גם בסעיף 19 באמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות שם נאמר "לכל אדם תהיה הזכות לחופש הביטוי".
מצב זכויות האדם בישראל > חופש הביטוי > הזכות לחופש הביטוי

חופש הביטוי בישראל (כמו גם חופש העיתונות) נחשב כאחד מזכויות אדם בסיסיות אולם אינו מוגן בחוק ואינו מוזכר בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ולכן אינו מוגן דיו מפני החלטות של הרשות המחוקקת ובעיקר המבצעת.
הכלי המרכזי המשמש את המדינה לצמצם את חופש הביטוי בישראל היא הצנזורה ובמיוחד הצנזורה הצבאית. הקונפליקט בין הרצון להגן על חופש הביטוי ובין הרצון להגן על ביטחון המדינה או על תדמיתה בא לידי ביטוי כבר מראשית המדינה. בג"ץ קול העם הוגש ב-1953 על ידי המפלגה הקומוניסטית הישראלית לאחר ששר הפנים סגר את בטאוניה שמתחו ביקורת על ממשלת ישראל. בפסק דינו קבע השופט שמעון אגרנט שלמעט מקרים קיצוניים חופש הביטוי קודם לאינטרסים ולזכויות אחרות (בכללן ביטחוניות).
עמדה זו של בג"ץ קיבלה חיזוק בבג"ץ שניצר נגד הצנזור הצבאי הראשי שם הגן הרכב השופטים, בראשות אהרון ברק, על הזכות לחופש הביטוי והציב מגבלות על עבודת הצנזורה הצבאית.
על אף עמדת בג"ץ, העיתונים וכלי התקשורת מחויבים עדיין להגיש את מאמריהם לבדיקת ואישור הצנזור הצבאי.
מערכות החוק והמשפט בישראל קבעו מספר מגבלות לחופש הביטוי בישראל, במיוחד בכל הנוגע להסתה והעובר עליהן צפוי לעונש לפי סעיף 33 לחוק העונשין. בין המגבלות ניתן למנות הסתה להשתמטות משירות צבאי, הסתה לסירוב פקודה חוקית, הסתה לגזענות, הסתה לאלימות או טרור, ועוד. חוק יסוד: הכנסת מאפשר פסילת מועמד או מפלגה "אם יש במטרותיה או במעשיה, במפורש או במשתמע ... הסתה לגזענות". על בסיס חוק זה נפסלה ב-1988 רשימת כך מלרוץ לכנסת. ב-1996, במסגרת פסק דין אלבה נגד מדינת ישראל, הועמד לראשונה אזרח לדין באשמת הסתה לגזענות על בסיס חוק היסוד. יחד עם זאת קיימת מחלוקת בסוגיית "מהי אמירה גזענית" ומתי היא הופכת להסתה בת העמדה לדין.
מערכות החוק והמשפט נוטות לכלול במגבלות חופש הביטוי גם קריאות לחרם על מדינת ישראל. לשם כך חוקקה הכנסת ב-2011 את החוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם והמערכות פועלות, בין השאר, למנוע כניסה לישראל של אנשים תומכי חרם וכן להעמיד לדין אנשים שקראו, בתחומי ישראל, לחרם על ישראל.
דו"ח של האגודה לזכויות האזרח בישראל טוען שבכל הנוגע לזכות לחופש ביטוי, מערכת הדין הצבאי, אליה כפופים הפלסטינים ביהודה ושומרון, מחמירה יותר ממערכת המשפט האזרחי:
עברת "הסתה" לפי הדין הצבאי כוללת כל מקרה בו אדם מנסה להשפיע על דעת הקהל באופן העלול לפגוע בשלום הציבור או בסדר הציבורי (בנאום, דיבור, תליית כרוזים או כתיבת סיסמאות נגד הכיבוש) בעוד שלפי הדין האזרחי "הסתה" מתייחסת רק למקרים שבהם אדם מפרסם דבר שנועד להסית לאלימות או לטרור ובתנאי שיש בפרסום אפשרות ממשית שיביא לעשיית מעשה האלימות או הטרור.
העונש על "הסתה" לפי הדין הצבאי הוא 10 שנות מאסר בעוד שלפי הדין האזרחי העונש על עבירה דומה הוא 5 שנים.
בהתאם לדין הצבאי נאסר על פלסטינים להפיץ ולהציג פרסומים מכל סוג שהוא המכילים "חומר שיש לו משמעות מדינית" (כלל דגלים וסמלים פלסטיניים) ללא אישור של המפקד הצבאי בעוד שהדין האזרחי אינו מטיל מגבלות למעט פרסומים שיש בהם כדי להמריד או להסית לאלימות או לטרור.
מצב זכויות האדם בישראל > חופש הביטוי > חופש המידע, זכות הציבור לדעת והזכות לפרטיות

זכות הציבור לדעת מתבססת על ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם. לשם מימוש זכות זו חוקקה הכנסת בישראל ב-1998 את חוק חופש המידע הקובע כי "לכל אזרח ישראלי או תושב הזכות לקבל מידע מרשות ציבורית בהתאם להוראות חוק זה". בנוסף, קובע סעיף 5 לחוק: "רשות ציבורית תפרסם דין וחשבון שנתי שיכלול מידע על אודות פעילותה ותחומי אחריותה והסבר על תפקידיה וסמכויותיה".
יחד עם זאת קבע המחוקק בישראל מספר כלים כדי להגביל זכות זו במקרים בהם המידע הנחשף עלול לגרום לסיכון ביטחון המדינה או לחדירה לפרטיות. כלים אלו כוללים את:
חוק הגנת הפרטיות המסדיר את הזכות לפרטיות ומאפשר לאדם פרטי וארגונים למנוע חשיפה של פרטים העשויים לפגוע בפרטיותם. קיים קונפליקט תמידי בין הדרישה לשקיפות (זכות הציבור לדעת) לבין הדרישה לפרטיות.
צו איסור פרסום שמתבקש מבית המשפט על ידי גורם ממשלתי (כמו למשל במקרים בהם יש חשש לפגיעה בביטחון המדינה או כדי למנוע שיבוש חקירה) או על ידי גורם פרטי הרוצה למנוע פרסום פרטים על עצמו. נטען כנגד הערכאות המשפטיות על יד קלה באישור צווי איסור פרסום ופגיעה בזכות הציבור לדעת. כמו כן נטען שהניסיון לאסור פרסום הוא אנכרוניסטי לאור היכולת לפרסם מידע באתרי אינטרנט בחו"ל וברשתות חברתיות.
ביקורת רבה עולה כנגד השלטונות בישראל על פגיעה בזכות האזרחים לפרטיות על ידי איסוף נרחב של נתונים עליהם בעזרת שימוש הולך וגובר בכלי מעקב אלקטרוניים. כלים אלו כוללים מעקב מחשבים, מעקב טלפונים, שימוש ברוגלות, כלים לזיהוי ביומטרי, מצלמות מעקב, מערכת זיהוי תווי פנים, האזנות ועוד. טענה דומה עלתה בהקשר של שימוש ישראלי באמצעי מעקב בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מול זכות הציבור לדעת עלתה בשנים האחרונות הדרישה לזכות להישכח דהיינו מחיקת אזכורים של אדם פרטי מהעולם הדיגיטלי. בישראל זכות זו אינה מעוגנת רשמית בחוק הגנת הפרטיות אשר דן רק בזכות לתיקון מידע אישי. מספר הצעות חוק הוגשו בנושא אך לא אושרו ועל אף שמספר בקשות הוגשו בישראל למחזיקי מידע למימוש זכות זו, מערכת המשפט נמנעת מלפסוק בסוגיה זו.
במהלך 2020, עם פרוץ מגפת הקורונה, הגישה האגודה לזכויות האזרח בישראל (בשיתוף עם ארגונים אזרחיים נוספים) מספר עתירות לבג"ץ לביטול ההיתרים הנרחבים שניתנו לשב"כ לעקוב אחר אזרחים במסגרת תקנות לשעת חירום שמאפשרות מעקב אחר אזרחים. לאחר דחיית מספר פניות הורה בג"ץ לממשלה לצמצם את ההיתר שניתן לשב"כ. לפי דו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית מ-2022 הגישה התנועה לזכויות האזרח ב-2021 עתירה לבג"ץ על כך שהיתר האזנה שניתן לשב"כ איפשר לו לחפש ולעבד מידע אישי ללא פיקוח, שכלל נתוני מיקום של אנשים, נטייה מינית, השתתפות בהפגנות, ודעות פוליטיות.
מצב זכויות האדם בישראל > חופש הביטוי > זכות המחאה וההפגנה

חופש ההפגנה (כמו גם חופש ההתארגנות) הוא זכות הנגזרת מחופש הביטוי ומעוגנת בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ובהאמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות. בישראל זכות זו היא חלק מחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ובית המשפט הגבוה נתן עדיפות מובהקת לזכות ההפגנה תוך שהוא מציין כי על השלטון להקצות משאבים ואמצעים כדי לאפשר את מימוש ההפגנה וכי אין לפגוע או לאסור על יכולתו של הפרט לממש את זכות להפגנה.
יחד עם זאת ניתנו בידי המשטרה כלים להגביל את זכות ההפגנה הנגזרים מאינטרס ציבורי והסדר הציבורי. כלים אלו כוללים דרישה לקבלת היתר להפגנה, הגבלת חדירה לפרטיות, מניעת מטרדי רעש, מניעת פגיעה בחופש התנועה, מגבלות הפגנה על חיילים ועובדי ממשלה ועוד.
דו"ח של האגודה לזכויות האזרח מ-2014 מצביע על פער בהתייחסות השלטונות לעצרות, צעדות מחאה והפגנות של ישראלים ושל פלסטינים. הפגנות של פלסטינים מוגדרות, לרוב, כהתקהלויות בלתי חוקיות שיחס הצבא והמשטרה אליהן כאל איום וחלקן הגדול מפוזר באלימות בעוד שהפגנות שמקיימים ישראלים בשטחים זוכות ליחס המבטא הכרה בחופש הביטוי ובזכות להפגין. פער זה מקורו בהחלת הצו הצבאי בדבר "איסור פעילות הסתה ותעמולה עוינת (יהודה ושומרון 767 - 1967)" שלפיו קיים איסור כמעט מוחלט על קיומן של הפגנות, וכי גם מרבית צורות הביטוי האחרות מוגבלות ומחייבות קבלת אישור מראש. הפערים בין הדין האזרחי לדין הצבאי, בתחום של מחאה, באים לידי ביטוי במספר נושאים:
לפי הדין האזרחי נדרשים לפחות 50 איש כדי להגדיר "אספה" או "תהלוכה" בעוד שלפי הדין הצבאי מספיקים 10 אנשים לכך.
לפי הדין האזרחי רק התכנסות תחת כיפת השמיים תיחשב כהפגנה בעוד שלפי הדין הצבאי גם התכנסות בבית או באולם תיחשב לאספה או הפגנה.
לפי הדין האזרחי התקהלות שאינה למטרת אספה או תהלוכה אינה דורשת רישיון בעוד שלפי הדין הצבאי התקהלות שרק נחשדת כבעלת אופי מדיני/פוליטי נדרשת לרישיון.
לפי הדין האזרחי העונש על הפרת תנאי הפגנה הוא שנת מאסר אחת בעוד שלפי הדין הצבאי העונש הוא 10 שנות מאסר.
ראייה מצומצמת זו של "הזכות להפגין" הופכת כמעט כל הפגנה של פלסטינים בגדה המערבית, באופן אוטומטי, להפרה של הסדר הציבורי שדורשת התערבות של כוחות הביטחון לפיזורה ולהחזרת הסדר הציבורי. אחד הכלים שניתנו בידי הריבון בשטחים כדי למנוע הפגנות הוא הוצאת צו שטח צבאי סגור ולפי הדו"ח של האגודה לזכויות האזרח צו זה הוצא, לא פעם, תוך כדי קיום הפגנה כדי להביא להפסקתה.
מצב זכויות האדם בישראל > חופש הביטוי > הזכות לעיתונות חופשית

עיתונות עצמאית וחופשית ממלאת פונקציה של פיקוח וביקורת על השלטון על ידי פרסום מידע על המתרחש במדינה ובעולם וחשיפת מידע ביקורתי, מקרי צנזורה, שחיתות, שקרים, אי-דיוקים, תעמולה מטעם השלטון וקיום מחאות נגדו. לכן מטרתו של חופש העיתונות היא לצמצם את התערבות השלטון בעיתונות ובתקשורת המונים, לרבות אמצעי תקשורת מודפסים ואלקטרוניים, ולהבטיח את אי־תלותה בשלטון.
החל מ-1933 הוכתב חופש העיתונות בישראל על ידי פקודת העיתונות המנדטורית שנתנה בידי הממשל את הסמכות לאשר פתיחת עיתון וסגירתו. הפקודה בוטלה ב-2017 בשל הטענה לפגיעה בזכויות החוקתיות לחופש הביטוי ולחופש העיסוק.
חופש העיתונות בישראל אינו מוגן על ידי חקיקה אלא על ידי פסיקות בג"ץ כמו בג"ץ קול העם שנתן עדיפות לחופש העיתונות וחופש הביטוי על פני האינטרסים של הממשלה ומערכת הביטחון.
בישראל מתקיימת צנזורה שבכוחה לצמצם את חופש העיתונות על ידי פסילת פרסום מידע לציבור. הצנזורה נוגעת לתחומים שונים שהעיקרי בהם היא הביקורת על ידי הצנזורה הצבאית. עיתונאים ועורכי עיתונים עדיין נדרשים להגיש פרסומים לצנזור לאישור ועיתונאי שלא עומד בדרישת הצנזורה עלול לאבד את רישיונו כעיתונאי.
לצנזורה ולהשפעתה על חופש העיתונות בישראל מבקרים רבים. אחד המקרים הבולטים בהם חל עימות בין הצנזורה לבין פרסום מידע עיתונאי הוא המקרה של אבנר כהן שפרסם בארצות הברית ב-1998 את הספר "ישראל והפצצה" שדן בתוכנית הגרעין של ישראל. הספר, שנפסל לפרסום על ידי הצנזורה, הביא להוצאת צו מעצר נגד הסופר שטען שמדיניות העמימות בה נוקטת ישראל באשר לשאלת הימצאו של נשק גרעיני בידיה, היא אנכרוניסטית ובלתי דמוקרטית ו"יצרה ציבור בור, פחדן, ציבור שבמובן מסוים בגד בחובות האזרחיות הדמוקרטיות שלו", וכי "לא ניתן לקיים תהליכים בריאים של קבלת החלטות בדמוקרטיה, או להיזהר מכשלים של חשיבה קבוצתית, תוך מחויבות לעמימות".
אחד הכלים שתומך בחופש העיתונות הוא הזכות לחיסיון עיתונאי שמאפשר לעיתונאי, בתנאים מסוימים, להימנע מלחשוף את מקורותיו. כלי זה אינו מעוגן בחקיקה אך נתמך על ידי פסיקות בית המשפט (למשל פסק דיו ציטרין ואח' נ' בית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין).
ארגון עיתונאים ללא גבולות בודק את מצב העיתונות בעולם ומגדיר את "מדד חופש העיתונות"(אנ'). המדד מתיייחס למספר אינדיקטורים כמו צנזורה, לחצים חיצוניים לצנזורה עצמית, השפעות הון-שלטון-עיתון, ביטחון העיתונאים ועוד. לפי מדד זה מדורגת ישראל ב-2023 במקום ה-97 (מתוך 180 מדינות), תוצאה המראה ירידה קלה לעומת שנים קודמות (86 (2022), 86 (2021), 88 (2020) ו-88 (2019)). יחד עם זאת יש לציין שהיו שנים בהם ישראל דורגה במקומות נמוכים יותר (כמו למשל ב-2012 אז דורגה במקום ה-112). לדברי הארגון הדירוג מושפע ממבצעים ומלחמות המתחוללות בישראל אותן מנצלת ישראל כדי לפגוע בעיתונאים, במשרדיהם ובאתרי תקשורת ומדיה. כמו כן טוען הארגון לרדיפה מתמשכת של עיתונאים פלסטינים (כמו מקרה שירין אבו עאקלה).
גם דו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית מ-2022 טוען לפגיעה בעיתונאים פלסטינים שכוללת הגבלת תנועה, שימוש באלימות, מעצרים, סגירת כלי תקשורת, הפחדה ועוד
בשנת 1953 סגר שר הפנים, ישראל רוקח, את ביטאון המפלגה הקומוניסטית הישראלית, "קול העם", ל-15 יום. לאחר עתירה לבג"ץ, ביטל בית המשפט העליון את הסגירה, ובפסק הדין, בג"ץ קול העם, ביסס את חופש הביטוי בישראל.
מצב זכויות האדם בישראל > חופש הביטוי > הזכות לתרבות

הזכות לתרבות מאגדת בתוכה את האפשרות לנהל אורח חיים כולל בהתאם להשקפת עולם, להשתייכות האתנית, השתייכות דתית וכדומה. הזכות לתרבות היא אחד הכלים למימוש חופש הביטוי והיא מאפשרת קיום חיי תרבות לכל הקבוצות המתקיימות בתוך קולקטיב מסוים (ראו רב תרבותיות) תוך מתן הגנות של השלטון על זכות זו כולל הגנה על יצירות תרבותיות. זכות זו הוגדרה בסעיף 15 בהאמנה הבין-לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות ובסעיף 27 בהאמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, אמנות אותן אשררה ישראל.
בישראל מוזכר חופש התרבות במגילת העצמאות אולם על אף שהמדינה תומכת במוסדות ואירועים תרבותיים לא נחקק מעולם חוק המעגן את "הזכות לתרבות" בספר החוקים. במסגרת הליכי ניסוח חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי ב-2018 נעשה ניסיון להכניס בו סעיף המעניק זכות לכל תושב ישראל "לפעול לשימור תרבותו, מורשתו, שפתו וזהותו אולם התוספת נדחתה.
הזכות לתרבות וחופש ביטוי כוללת את הזכות לקבלת מימון או תמיכה ציבורית על בסיס שוויוני ומטילה חובה על רשויות המדינה לנהוג בחוסר משוא פנים ובהוגנות בנוגע למימון תוכני היצירה התרבותית והאומנותית, הימנעות מיצירת היררכיה בין-תרבותית והימנעות מפרשנות של יצירות האומנות ומהכרעות שלטוניות המבוססות על תוכן היצירות.
יחד עם זאת נטען שבכל הנוגע למרחב הציבורי המדינה מציבה סייגים לזכות לתרבות כדי למנוע פגיעה באמונתם ותרבותם של אוכלוסיות אחרות (כמו למשל איסור הצגה בציבור של פרסומים, תמונות, פסלים, מופעי רחוב ומיצגים שיש בהם כדי לפגוע באוכלוסיות אחרות) וכן שהמדינה אינה עושה די להגן על הזכות לתרבות במקרים בהם היא מתקיימת שלא בציבור (כמו בהצגות ותערוכות) ושהשלטון (הכנסת, הממשלה והרשויות המקומיות) משתמש בסיוע הכספי הניתן לתרבות כאמצעי לשלוט ולהשפיע על תוכני התרבות.
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות עובדים

זכויות עובדים הן אוסף של זכויות המתייחסות להגנות המוקנות לציבור העובדים והעובדות וכלולות בין היתר בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, באמנה הבין-לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, אמנות 87 ו-98 של ארגון העבודה הבין-לאומי וכן כתוצאה מתקנות, חוקים והחלטות בתי משפט בישראל.
בין השאר כוללות זכויות אלו את חופש העיסוק, הזכות לעבודה, "תנאי עבודה צודקים והוגנים", "הגנה מפני אבטלה", שוויון הזדמנויות בעבודה, "הגנה סוציאלית", זכות השביתה, זכות ההתאגדות, חוק גיל פרישה, חוק פיצויי פיטורים, חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, חוק הסכמים קיבוציים, חוקי מגן, הזכות לשכר מינימום הוגן, חוק בתי הדין לעבודה ועוד.