stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סאנסה, המנזרים הבודהיסטיים ההרריים בקוריאה
הייחודיות של המנזרים

ישנם בסך הכל 952 מקדשים בודהיסטים המוכרים כחוק בקוריאה (נכון לספטמבר 2016), מתוכם 785 מקדשים, או 82 אחוז, ממוקמים באזורים הרריים. לא מוכרזים כחלק מהמורשת העולמית של אונסק"ו הם:
מקדשים הממוקמים במקומות מרוחקים ומורכבים מבניין בודד בלבד.
מקדשים שנוסדו במהלך התקופה המעצבת של הבודהיזם הקוריאני מהמאות ה-7 עד ה-9, אך נהרסו מאוחר יותר, והותירו רק שרידים ארכאולוגיים כיום.
מקדשים שהטופוגרפיה שלהם מסביב לאולם הבודהה נפגעה קשות או שונתה באופן דרסטי.
מקדשים שנהרסו ואין להם עוד עדויות לאותנטיות מהמאות ה-7 עד ה-9.
מקדשים הממוקמים באזורים עירוניים בזמן ההכרזה על אתר המורשת.
דרושה אפוא דרגה גבוהה של אותנטיות היסטורית על מנת לעמוד בקריטריונים של הצטרפות לאתר המורשת העולמית. בסך הכל זוהו 25 מקדשים העונים לדרישות סף אלו. שאר המקדשים שלא זכו הוצעו להיכלל באתר חסרים מתקנים נזיריים כגון מרכז מדיטציה, סמינר וינייה או אקדמיה נזירית (מקדש ג'אנגוקסה, מקדש גוונריונסה, מקדש יונגמונסה, מקדש ג'ונדונגסה, מקדש גוויסינה, מקדש גירימסה, מקדש מוריאנגסה ומקדש מוויסה). לאחרים יש בעיקר חצר מרכזית ששופצה באופן משמעותי, או שאין חצר מרכזית כלל (מקדש נאסוסה, מקדש בוריאונגסה, מקדש סאונונסה, מקדש אונמונסה, מקדש סודאוקסה, מקדש ג'יקג'יסה, מקדש גוויסינסה, מקדש גירימסה, מקדש גאומסנסה, מקדש בונגמסה, מקדש מוריאנגסה, מקדש מווויסה ומקדש באומאוסה).
אתרי המורשת העולמית הבודהיסטיים האחרים של אונסק"ו בקוריאה הדרומית הם: מערת סוקגוראם, מקדשי בולגוקסה והאינסה, אתרים היסטוריים של קיונגג'ו ופקצ'ה ומבצר נמהאנסאנסאונג. ניתן להשוות את מקדש בולגוקסה למנזרים ההררים הבודהיסטיים של סאנסה בקוריאה במונחים של המשכיות היסטורית. עם זאת, בנייתו שונה משמעותית ממנזרי סאנסה, בהיותו בנוי על טרסות אבן מסיביות מעשה ידי אדם. גם אולמות המקדש והמקדשים ממוקמים בחצרות סגורות ומתחם המקדש עצמו מוקף חומות. המשמעות המיוחדת של מקדש האינסה טמונה בעובדה שהוא מאכלס את הטריפיטקה קוריאנה (אנ') בספרייה שלו. הסיבה להכללתו ברשימת המורשת העולמית היא הבנייה המדעית שלו, שסייעה לשמור על גושי העץ במצב מושלם במשך מאות שנים. לכן הוא שונה מהאופי הנזירי של סאנסה. האתרים הנותרים מכילים רק שרידים בודהיסטים ואינם אתרי תרבות בודהיסטיים. הסאנסה הקוריאנית נבדלת ממקדשים בודהיסטים סיניים ויפניים בעיקר במיקומם למרגלות ההר ולא בגבהים ובבנייה הפתוחה יותר.
כל שבעת המקדשים הכלולים באתר המורשת העולמית הם מונומנטים מוגנים ומנוהלים בהתאם לחוק הגנת המורשת התרבותית (1962) ולפקודות הגנת המורשת התרבותית שהוצאו על ידי ממשלות המחוז בהתאמה. פרויקטי בנייה ליד המנזרים מוגבלים מאוד ויש מעט גורמים חיצוניים, מעשה ידי אדם או טבעיים, המאיימים על שלמות המנזרים. עלויות תחזוקה משוערות בחמש השנים הראשונות לאחר ההצטרפות לרשימת המורשת העולמית נאמדו ב-32.5 מיליון דולר.
רשימת האתרים

| תמונה | שם | מיקום | שנת בנייה | אסכולה | מאפיינים | שטח בדונם | אזור חיץ בדונם | מספר מבקרים (2011–2015) | אתר אינטרנט |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | טונגדוסה  הנגול:통도사 הנג'ה:通度寺 | יאנגסאן (אנ') 36°32′31″N 129°03′56″E﻿ / ﻿36.541944°N 129.065556°E﻿ / 36.541944; 129.065556 | 646 | כל האסכולות | מספר חצרות; ממוקם על קרקעית העמק | 78.7 | 841.4 | 621,259 מבקרים | http://www.tongdosa.or.kr/ |
|  | בוסאוקסה  הנגול:부석사 הנג'ה:浮石寺 | יאונגג'ו (אנ') 36°59′56″N 128°41′15″E﻿ / ﻿36.998889°N 128.6875°E﻿ / 36.998889; 128.6875 | 676 | אמיטאבהה | ציר ראשי; ממוקם על מדרון | 70.8 | 470.9 | 759,020 מבקרים | http://www.pusoksa.org/ |
|  | בונגג'ונגסה  הנגול:봉정사 הנג'ה:鳳停寺 | אנדונג (אנ') 36°39′12″N 128°39′47″E﻿ / ﻿36.653333°N 128.663056°E﻿ / 36.653333; 128.663056 | 677 | אמיטאבהה, שקיאמוני | שני צירים עיקריים; ממוקם על מדרון | 53 | 750.5 | 73,035 מבקרים | http://www.bongjeongsa.org/ |
|  | באופג'וסה  הנגול:법주사 הנג'ה:法住寺 | נפת בואון (אנ') 36°32′31″N 127°50′00″E﻿ / ﻿36.541944°N 127.833333°E﻿ / 36.541944; 127.833333 | אמצע מאה 8 | מאיטריה, שקיאמוני | חצר; ממוקם על קרקעית העמק | 112.2 | 1,900.3 | 692,310 מבקרים | http://www.beopjusa.org/ |
|  | מגוקסה  הנגול:마곡사 הנג'ה:麻谷寺 | קונגג'ו (אנ') 36°33′32″N 127°00′43″E﻿ / ﻿36.558889°N 127.011944°E﻿ / 36.558889; 127.011944 | המחצית השנייה של המאה ה-9 | שקיאמוני, אוואטמסקה (אנ') | חצר; שוכן על המים | 39.1 | 626.6 | 348,514 מבקרים | http://www.magoksa.or.kr/ |
|  | סאונמסה  הנגול:선암사 הנג'ה:仙巖寺 | סונצ'און (אנ') 34°59′45″N 127°19′52″E﻿ / ﻿34.995833°N 127.331111°E﻿ / 34.995833; 127.331111 | המחצית השנייה של המאה ה-9 | שקיאמוני | מספר חצרות; ממוקם על קרקעית העמק | 96.7 | 2,461.6 | 274,138 מבקרים | http://www.seonamsa.net/ |
|  | דאהונגסה  הנגול:대흥사 הנג'ה:大興寺 | נפת האאנם (אנ') 34°28′32″N 126°37′01″E﻿ / ﻿34.475556°N 126.616944°E﻿ / 34.475556; 126.616944 | המחצית השנייה של המאה ה-9 | שקיאמוני | מספר חצרות; שוכן על מים | 103.8 | 6,179.8 | 189,964 מבקרים | http://www.daeheungsa.co.kr/ |
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  Nomination Text
1 2  Zeugnisse kontinuierlicher Praxis
נוער לנוער

| --- | --- |
סמל ארגון "נוער לנוער"
סמל ארגון "נוער לנוער"
 תאריך ייסוד:  1953
 ארגון גג:  BBYO
 אישים בולטים:  ד"ר שאול לוין יהודה הראל דן לוין
 מיקום המטה:  יהוד
 
 bbyo.org
סמל ארגון BBYO, שהפך לארגון האם של "נוער לנוער"
נוער לנוער (נל"נ) היה ארגון נוער התנדבותי ישראלי.
היסטוריה

ארגון "נוער לנוער" הוקם בשנת 1953 בעקבות שיטפונות בשכונות דרום תל אביב, תלמידי בתי הספר התיכוניים נענו לקריאתו של ד"ר שאול לוין מנהל המחלקה לחינוך בעיריית תל אביב ונחלצו לסייע לתושבים שנאלצו להתפנות מבתיהם ופונו לבתי ספר ביד אליהו והסביבה. בהדרכתו של עובד העירייה יהודה הראל התגבש גרעין של תלמידי כיתות י-י'ב שהקימו את נוער לנוער תחת הסיסמה שירות לעם, עזרה לזולת. ד"ר לוין היה הרוח החיה והאידאולוג כשהוא הולך בנתיב של תנועת שבטי הבונים שבראשה עמד בשנים לפני הקמת המדינה. הארגון שהוקם היה ייחודי במספר מובנים, נועד להיות כלי חינוכי להכשרת הנוער ברוח של שירות לעם ולמולדת, ללא כל שייכות מפלגתית או פוליטית והוא התבסס על מנהיגות עצמית של בני הנוער בכל רמות הארגון.
לימים הוקמו סניפים גם בחיפה ובירושלים כשכל רשות עירונית מפעילה את הסניף במסגרת עצמאית.
בשנת 1967 הוקמה מסגרת ארצית לכל סניפי נוער לנוער בארץ. מסגרת זו נחשבה כזרוע הישראלית – מחוז 14 של ארגון הנוער העולמי של בני ברית BBYO – B'nai B'rith Youth Organization.
הזמר משה דץ חיבר את המנון הארגון בעת שהיה חבר סניף חיפה, על בסיס הלחן של נתן כהן לשיר "קפה אצל ברטה".
בשנת 2005 התאחד הארגון עם "המועצה הציונית לנוער". הארגון המאוחד פעל תחת השם "צמרת".
ערכי הארגון

"נוער לנוער" התבסס על ארבעה ערכים מרכזיים המשרתים מטרת על אחת והיא חינוך לאזרחות טובה. הערכים הם:
מנהיגות עצמית – ניהול עצמאי של הסניפים ושל ההנהלה הארצית בידי בני הנוער, כאשר המבוגרים המשמשים כ'רכזים' מתערבים באורח מינימלי בפעילות ולמעשה משמשים כיועצים ארגוניים להנהגת הסניף וכנציגי הארגון מול הרשויות, תפקידים שבמקרים מסוימים נעשו גם הם על ידי בני הנוער. אחת לשנה התקיים "כנס סניפי" בו בחרו חברי הסניף את הנהגתו בהליך פרלמנטרי סדור. בהתאמה, היו הסניפים מתכנסים לדון בחוקי התקנון הסניפיים וכך מחליטים אוטונומית אילו תפקידים ירכיבו את חברי ההנהגה הסניפית שלהם. לרוב התפקידים הם: יו"ר הסניף, אחראי עזרה לזולת/התנדבות, אחראי עתודה/פעולות/הדרכה, אחראי פעילות חברתית, אחראֵי שכבות, דובר ומבקר (שאינו זכאי לקול בהצבעות ההנהגה). שאר חברי הסניף עוּדדו לפעול במסגרת ועדות, בהתנדבות ובהדרכה, או בקידום יוזמות אישיות. באופן דומה נבחרו גם ההנהגות האזוריות (צפון, מרכז ודרום) והארציות בכנסים האזורי והארצי. הפעולות הועברו לסירוגין על ידי חברי סניף שונים שהדריכו את בני שכבתם, או בני שכבות אחרות. סניפים אחדים פעלו במתכונת חמש-שנתית, וקיימו פעולות קבועות שבהן משתתפים חניכים בכיתות ח' עד י"ב, כשהמדריכים מכל שכבות הגיל.
עזרה לזולת – חינוך הנוער להיות אזרחים מעורבים ותורמים תוך מחויבות להתנדב במשך כל זמן חברותם בארגון על בסיס שבועי. בהמשך הוכרה ההתנדבות במסגרת נל"נ בידי משרד החינוך לצורך פרויקט מחויבות אישית. בנוסף אורגנו מבצעי התנדבות השונים בהגדרתם מההתנדבות השבועית בעצם היותם חד-פעמיים, ובמרבית המקרים מרובי משתתפים.
אהבת הארץ – ערך המתבטא בהכרת הארץ ונופיה ושיתוף צעירי הקהילה הדרוזית בחזון ובפעילות. בהתאם לגישה ההומניסטית של הארגון ערך אהבת הארץ לא היווה משנה סדורה וספציפית שעל החניכים להאמין בה כי אם מונח ערטילאי המעלה שאלות באשר לאהבת הארץ והמדינה המייצג את הגישות השונות בחברה ומאפשר חשיבה ביקורתית ועצמאית בקביעת גישתו של חניך למעורבות חברתית ושמירה על איכות הסביבה.
קשר עם התפוצות – חיזוק הקשר בין חברי הארגון ליהודים מהתפוצות התבטא בעיקר בקשר קבוע עם ארגון הנוער של בני ברית, BBYO. הקשר שהחל בסוף שנות ה-60, כלל חילופי מכתבים, אירוח משלחות של חברי BBYO בסניפי הארגון, ייצוג ישראל ונוער לנוער במשלחות לחו"ל בקרב חברי וצעירי קהילות יהודיות ובפני ארגונים יהודיים ומדיניים, השתתפות בכנסים בינלאומיים של BBYO, השתתפות במחנות נוער בינלאומיים ועוד.
ההנהגה

עם הקמת המסגרת הארצית ב-1967 ההנהגה מקבלת מסגרת של שני "בתים":
הנהגה עליונה בה יושבים נציגי שלושת הגורמים המרכיבים את הפדרציה: המרכז הארצי, נציגי הרשויות המקומיות, נציגי מסדר בני ברית ישראל. ההובלה החינוכית, השליטה בתקציב וזכות הווטו היו נתונים בידי ההנהגה העליונה.
ההנהגה הארצית המורכבת מנציגים נבחרים מכל הסניפים שנבחרו על ידי החניכים בסניף. בראש ההנהגה הצעירה עומד נשיא-תלמיד כיתה יא' הנבחר אחת לשנה בכנס ארצי.
העיקרון המנחה ברמת הסניפים וברמה הארצית היה שלחניכים יש מרחב פעולה לעצב את מדיניות הארגון, להציע דרכי פעולה, לנווט את חיי היום יום בארגון ולהביא את כל אלה לאישור ההנהגה העליונה. בעוד לארגון היה תקנון שאושר ונבחן כל שנה בכנסים הארציים, היחסים בין ההנהגה העליונה וההנהגה הצעירה היו מבוססים על הבנות לפיהן ההנהגה העליונה מתווה את הדרך ותהא נוטה לאשר את ההחלטות שהתקבלו בהנהגה הצעירה, אלא אם עלו ספקות בתחומים של ביטחון, בטיחות או תקציב שחייבו להחזיר את הנושא לדיון מחדש בידי ההנהגה הצעירה. המרכז הארצי היה המבוגר האחראי המלווה את עבודת הנהגה הצעירה ובמקביל גם שותף לדיוני ההנהגה העליונה.
עם הקמתה של המסגרת הארצית, נפתחו סניפים נוספים כולל בכפרים הדרוזים בארץ. כדי לגשר על הפערים וליצור שפה משותפת יזם המרכז הארצי את מבצע "קרוב לבבות" באמצעותו נוצרו מעגלי שיח בין סניפים בעיקר באזור הכרמל - חיפה, עוספיא ודליית אל כרמל.
BBYO

ארגון BBYO (במקור B'nai B'rith Youth Organization Inc), הוקם במאי 1924 באומהה נברסקה, ארה'ב בשם Aleph Zadik Aleph - AZA, עשרים שנים מאוחר יותר הוקם ארגון הנשים BBG - B’nai B’rith Girls שהביא לשינוי משמעותי בפעילות, בתכנים ובפריסה של ארגון הנוער היהודי. בשנת 2024 הושלמה שנת המאה של הארגון.
בהיות מסדר בני ברית ארגון יהודי בינלאומי ללא זיקה פוליטית שמטרותיו המוצהרות תואמות במידה רבה את אלה של נוער לנוער, ולאור היותו של ארגון הנוער שלו B.B.Y.O מנוהל בדרך דמוקרטית בהדרכתם של מבוגרים בדומה לנוער לנוער, השילוב בין שני הארגונים נתפס כמסגרת מתאימה לקרב את בני הנוער היהודים בארצות הברית לישראל ולחזק את הקשר בין הנוער הישראלי לבני הנוער בתפוצות. שיתוף הפעולה התבטא בעזרה כספית ניכרת מארצות הברית למימון המרכז הארצי, בהשתתפות נציגי בני ברית בהנהגה העליונה, בחילופי משלחות והשתתפות חברי נוער לנוער במחנות קיץ של B.B.Y.O בארצות הברית ואף אירוח הדדי בבתי המשפחות בארץ בארצות הברית ואף באירופה.
ארגון בני ברית בארץ פתח בקמפיין גיוס בוגרי נוער לנוער לשרותיו לפרויקטים מגוונים להתנדבות.
נשיאי הארגון

בראש הארגון עומד נשיא ארגון נוער לנוער, שנבחר על ידי הארגון באופן דמוקרטי בכנס העולמי (IC) שהיה חבר מהשורה בהנהגה של הארגון העולמי.
פעילויות

התנדבות ותרומה במעשים יומיומיים תוך כדי השתלבות בהתמודדות עם המבחנים ובעיות שהמדינה הצעירה נדרשה להעמיד להם פתרונות כמו קליטת עליה, הנחלת הלשון, הדרכה בבתי תלמיד ובמגרשי משחקים, השתלבות כמדריכי עזר במועדונים של אקי"ם ואיל"ן, מד"א ועבודה עם נוער עבריין.
הערות שוליים

↑  קמפיין נוער לנוער של בני ברית, באתר בני ברית ישראל
| תנועות נוער וארגוני נוער בישראל |
| --- | --- | --- |
| אינם מזוהים פוליטית | אור לחינוך • אות הנוער • אחריי! • איגי • ארגון הצופים הערביים • האיחוד החקלאי • המכבי הצעיר • הנוער הדרוזי • הצופים הדרוזים • הצופים העבריים • הצופים הערבים האורתודוקסים • הצופים הערבים הקתוליים • התאחדות הצופים והצופות בישראל • התנועה החדשה • כנפיים של קרמבו • LEAD • נוער חובב תנ"ך • צופי בתי הספר הערביים והדרוזים • שומרי המפרץ |  |
| מזוהים עם השמאל הפוליטי | אג'יאל • בני המושבים • ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי • המחנות העולים • הנוער העובד והלומד • הנוער הערבי החלוצי • השומר הצעיר • נוער הדמוקרטים • סדאקה רעות |  |
| מזוהים עם המרכז הפוליטי | נוער יש עתיד • נוער המחנה הממלכתי |  |
| מזוהים עם הימין הפוליטי | ההנהגה הצעירה באיחוד הלאומי‏ • הנוער הלאומי בית"ר • הנוער הציוני • נוער הליכוד |  |
| תנועות נוער דתיות | אריאל • בני עקיבא • הנוער הדתי העובד והלומד • נוע"ם • נוער תל"ם • עדת הצופים • עוז • עזרא |  |
| תנועות נוער חרדיות | אור ישראלי • בנות בתיה • היכלי ענ"ג • פרחי הדגל • נוער חב"ד • צבאות השם |  |
| ארגוני נוער השייכים לגופים ממסדיים | גדנ"ע • גדנ"ע אוויר • חוגי סיירות • מועצת התלמידים והנוער הארצית • מועצת תנועות הנוער בישראל • נוער מד"א • צופי אש |  |
| תנועות נוער שנסגרו | בית"ר • הצבעים שלנו • התנועה המאוחדת • טלנוער • נוער התחיה • נוער לנוער • עליית הנוער • צמרת• נוער העבודה • נוער מרצ |  |
| מושגי יסוד בהדרכה | חניך • מדריך נוער • בוגר • רכז • קבוצה • פעולה • מערך פעולות • גיבוש • הנהגת נוער • מתודיקה בהדרכה • מקורות ההשפעה של המדריך  • קורס הדרכה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258438605171  LCCN: n83174237  VIAF: 151175408   WorldCat (עם VIAF): 151175408
פרנצ'סקו קריספי

פְרַנְצֶ'סְקוֹ קְרִיסְפִּי (באיטלקית: Francesco Crispi‏; 4 באוקטובר 1818 – 11 באוגוסט 1901) היה פטריוט ומדינאי איטלקי. הוא היה בין הגיבורים הראשיים של איחוד איטליה, חבר קרוב ותומך של ג'וזפה מציני וג'וזפה גריבלדי, ואחד האדריכלים של איחוד איטליה ב-1860. קריספי כיהן כראש ממשלת איטליה שש שנים מ-1887 עד 1891, ושוב מ-1893 עד 1896, והיה ראש הממשלה הראשון מדרום איטליה. קריספי התפרסם בעולם והוזכר לעיתים קרובות יחד עם מדינאים עולמיים כמו אוטו פון ביסמרק, ויליאם גלאדסטון ורוברט גסקוין ססיל, המרקיז השלישי של סולסברי.
קריספי, במקורו פטריוט איטלקי ודמוקרט ליברלי, והפך בהמשך חייו לראש ממשלה סמכותני לוחמני ולבעל ברית ומעריץ של ביסמרק. הוא היה פעל ללא לאות בלעורר עוינות כלפי צרפת. הקריירה שלו הסתיימה על רקע מחלוקת וכישלון: הוא הסתבך בשערוריית בנקאות גדולה וירד מגדולתו ב-1896 לאחר התבוסה ההרסנית בקרב עדווה, שעצרה את שאיפותיה הקולוניאליות של איטליה לכבוש את אתיופיה. בשל מדיניותו וסגנונו האוטוריטריים, נתפס קריספי לעיתים קרובות כמבשר של הרודן הפשיסטי האיטלקי בניטו מוסוליני.
תחילת חייו

משפחת אביו של קריספי הגיעה במקור מהקהילה החקלאית הקטנה של פאלאצו אדריאנו (אנ'), בדרום מערב סיציליה. היא נוסדה בשלהי המאה החמש עשרה על ידי אלבנים נוצרים אורתודוקסים (אלבנים איטלקים (אנ')), שהתיישבו בסיציליה לאחר הכיבוש העות'מאני של אלבניה. סבו היה כומר אורתודוקסי של אלבנים איטלקים; הכמרים בקהילה היו גברים נשואים, ושפתם של האלבנים האיטלקים הייתה שפת המשפחה עד תחילת חייו של קריספי הצעיר. קריספי עצמו נולד בריברה (אנ') בסיציליה, לטומאזו קריספי, סוחר תבואה, וג'וזפה ג'נובה מריברה; הוא הוטבל כקתולי יווני. בהיותו שייך למשפחה ממוצא אלבני איטלקי, הוא דיבר איטלקית כשפתו השלישית או הרביעית, לצד יוונית, אלבנית (Arbëreshë) וכנראה גם סיציליאנית. דודו ג'וזפה כתב את המונוגרפיה הראשונה על השפה האלבנית. במברק משנת 1895 על השאלה האלבנית, אמר פרנצ'סקו קריספי על מוצאו שהוא "אלבני בדם ובלב" ואיטלקי-אלבני מסיציליה. קריספי היה פילהלני מושבע, לאחר שתמיד רצה לבקר ביוון, אשר, כך ציין, היה חייב לה חלק ממוצאו ("alla quale devo in parte la mia origine"). הוא גם התעניין באיחוד בין יוון לאלבניה, כלומר מדינה יוונית-אלבנית מאוחדת; הוא היה היוזם של ועדה פילהלנית ברומא שפעלה למטרה זו. הוא האמין שמדינה מאוחדת זו "תקרב בין איטליה ויוון".
בגיל חמש נשלח למשפחה בווילפרנקה (אנ'), שם יכול היה לקבל חינוך. בשנת 1829, בגיל 11, הוא למד בסמינר לכמרים בפלרמו, שם למד מקצועות קלאסיים. רקטור המוסד היה ג'וזפה קריספי, דודו. קריספי למד בסמינר עד 1834 או 1835, כאשר אביו, לאחר שהפך לראש עיריית ריברה, סבל מבעיות כלכליות ומבעיות בריאות.
באותה תקופה הפך קריספי לידידו הקרוב של המשורר והרופא וינצ'נצו נבארו (Vincenzo Navarro), שידידותו סימנה את הפתיחה שלו לרומנטיציזם. ב-1835 למד משפטים וספרות באוניברסיטת פלרמו (אנ') וקיבל תואר במשפטים ב-1837; באותה שנה התאהב ברוזינה ד'אנג'לו (Rosina D'Angelo), בתו של צורף. על אף התנגדות אביו, קריספי התחתן עם רוזינה ב-1837, כשהיא כבר הייתה בהריון. במאי הפך קריספי לאבי בתו הראשונה, ג'וזפה, שנקראה על שם סבתו. היו אלה נישואים קצרים: רוזינה נפטרה ב-29 ביולי 1839, יום לאחר שילדה את בנה השני, טומאזו; הילד חי רק כמה שעות ובדצמבר, גם ג'וזפה מתה.
בין השנים 1838 ו-1839, ייסד קריספי את העיתון שלו ל'אורטאו (L'Oreteo) על שם הנהר הסיציליאני אורטאו (אנ'). מיזם זה הפגיש אותו עם כמה דמויות פוליטיות כולל הפעיל והמשורר הליברלי הנפוליטני, קרלו פואריו (אנ'). בשנת 1842 כתב קריספי על ההכרח לחנך אנשים עניים, על הנזק העצום שנגרם מהעושר המופרז של הכנסייה הקתולית ועל הצורך של כל האזרחים, כולל נשים, להיות שווים בפני החוק.
בשנת 1845 קיבל קריספי מעמד של שופט בנאפולי, שם הצטיין בזכות רעיונותיו הליברליים והמהפכניים.
מהפכת 1848 בסיציליה

ב-20 בדצמבר 1847 נשלח קריספי לפלרמו יחד עם סלווטורה קסטיליה (Salvatore Castiglia), דיפלומט ופטריוט, כדי להכין את המהפכה נגד המונרכיה של בית בורבון ופרננדו השני, מלך שתי הסיציליות.
המהפכה החלה ב-12 בינואר 1848, ולכן הייתה הראשונה מבין המהפכות הרבות שהתרחשו באותה שנה. שלוש מהפכות התרחשו בעבר באי סיציליה החל משנת 1800 נגד שלטון בית בורבון. המרד היה מאורגן במידה רבה מפלרמו, והתרכז בה. האופי הפופולרי של המרד ניכר בעובדה שכרזות והודעות חולקו שלושה ימים שלמים לפני שהתרחשו מעשי המהפכה המהותיים ב-12 בינואר 1848. העיתוי תוכנן בכוונה, על ידי קריספי והמהפכנים האחרים, בקנה אחד עם יום הולדתו של פרננדו השני.
האצילים הסיציליאנים הצליחו מיד להחיות את החוקה של 1812, שכללה את עקרונות הדמוקרטיה הייצוגית ואת מרכזיותו של הפרלמנט בממשלת המדינה. וינצ'נצו פרדלה (אנ') נבחר לנשיא הפרלמנט של סיציליה (אנ'). כמו כן הועלה הרעיון לקונפדרציה של כל מדינות איטליה.
החוקה הייתה די מתקדמת לתקופתה במונחים דמוקרטיים ליברליים, וכך גם ההצעה של קונפדרציה איטלקית של מדינות. קריספי מונה לחבר בפרלמנט הסיציליאני הזמני ואחראי על ועדת ההגנה; במהלך כהונתו הוא תמך בתנועה הבדלנית שרצתה לנתק את הקשרים עם נאפולי.
כך שרדה סיציליה כמדינה מעין עצמאית במשך שישה עשר חודשים, כאשר צבא בורבון החזיר לעצמו בכוח את השליטה המלאה על האי ב-15 במאי 1849. ראש המדינה בפועל בתקופה זו היה רוג'רו סטימו (אנ'). לאחר שנכנע לבורבונים, סטימו נמלט למלטה שם התקבל במלוא הכבוד של ראש מדינה. בניגוד לרבים, קריספי לא קיבל חנינה ונאלץ לברוח מהארץ.
גלות

לאחר שעזב את סיציליה, קריספי מצא מקלט במרסיי בצרפת, שם פגש את האישה שתהפוך לאשתו השנייה, רוזה מונטמסון (אנ'), שנולדה חמש שנים אחריו בסבואה עילית (שהייתה אז שייכת לממלכת סרדיניה) למשפחת איכרים.
ב-1849 עבר לטורינו, בירת ממלכת סרדיניה, שם עבד כעיתונאי. בתקופה זו הפך לחברו של ג'וזפה מציני, פוליטיקאי, עיתונאי ופעיל רפובליקאי. בשנת 1853 היה מעורב קריספי בקונספירציית מציני, ונעצר על ידי ממשלת פיימונטה ונשלח למלטה. כאן, ב-27 בדצמבר 1854 התחתן עם רוזה מונטמסון.
אחר כך עבר ללונדון שם הפך לקונספירטור מהפכני והמשיך את ידידותו הקרובה עם מציני, תוך שהוא מעורב בפוליטיקה הגולה של התנועה הלאומית, ונטש את הבדלנות הסיציליאנית.
ב-10 בינואר 1856 עבר לפריז, שם המשיך בעבודתו כעיתונאי. ב-22 באוגוסט הודיעו לו כי אביו נפטר וכי שלוש שנים קודם לכן נפטרה גם אימו, אך הוסתרו ידיעות על ידי אביו שלא רצה להגביר את צערו.
גלות > ניסיון ההתנקשות בנפוליאון השלישי

בערב 14 בינואר 1858, כשהקיסר נפוליאון השלישי והקיסרית אז'ני דה מונטיז'ו היו בדרכם לתיאטרון ברחוב רו לה פלטייה, שקדם לאופרה גרנייה, כדי לראות, באופן אירוני למדי, את וילהלם טל של רוסיני, המהפכן האיטלקי פליצ'ה אורסיני (אנ') ושותפיו השליכו שלוש פצצות לעבר הכרכרה הקיסרית. הפצצה הראשונה נחתה בין הפרשים לפני הכרכרה. הפצצה השנייה פצעה את החיות וניפצה את זכוכית המרכבה. הפצצה השלישית נחת מתחת לכרכרה ופצעה קשה שוטר שמיהר להגן על היושבים. שמונה בני אדם נהרגו ו-142 נפצעו, אם כי הקיסר והקיסרית לא נפגעו.
אורסיני עצמו נפצע ברקה הימנית והיה המום. הוא טיפל בפצעיו וחזר למגוריו, שם המשטרה מצאה אותו למחרת.
מבין חמשת הקושרים, רק אחד נותר בלתי מזוהה. בשנת 1908 (שבע שנים לאחר מותו של קריספי) טען אחד מהם, שארל דה-רודיו (אנ'), כי ראה, חצי שעה לפני הפיגוע, אדם מתקרב ומשוחח עם אורסיני, וזיהה אותו כקריספי. אבל מעולם לא נמצאו ראיות לגבי תפקידו של קריספי בתקיפה. בכל מקרה ב-7 באוגוסט 1858, הוא גורש מצרפת.
בסיציליה עם גריבלדי > מסע האלף

ביוני 1859 חזר קריספי לאיטליה לאחר שפרסם מכתב בו הוא דוחה את הרחבה של פיימונטה באיחוד איטליה. הוא הכריז על עצמו כרפובליקאי ותומך של אחדות לאומית. הוא הסתובב ברחבי איטליה בתחפושות שונות ועם דרכונים מזויפים. פעמיים באותה שנה הוא הסתובב בערים הסיציליאניות במסווה והכין את תנועת ההתקוממות של 1860.
הוא עזר לשכנע את ג'וזפה גריבלדי להפליג עם משלחת האלף שלו, שהפליגה לסיציליה ב-11 במאי 1860. המשלחת הוקמה על ידי חיל מתנדבים בראשות גריבלדי, שנחת בסיציליה במטרה לכבוש את ממלכת שתי הסיציליות, שנשלט על ידי בית בורבון. הפרויקט היה מיזם שאפתני ומסוכן שמטרתו לכבוש, עם אלף איש, ממלכה עם צבא סדיר גדול יותר וצי חזק יותר. המשלחת זכתה להצלחה והסתיימה במשאל עם שצירף את נאפולי וסיציליה לממלכת סרדיניה, הכיבוש הטריטוריאלי האחרון לפני הקמת ממלכת איטליה ב-17 במרץ 1861.
המיזם הימי היה הפעולה הרצויה היחידה שהוחלט במשותף על ידי "ארבעת אבות האומה" - ג'וזפה מציני, ג'וזפה גריבלדי, המלך ויטוריו אמנואלה השני וקמילו קאבור - כשכל אחד שואף למטרות שונות. קריספי ניצל את השפעתו הפוליטית כדי לחזק את פרויקט איחוד איטליה.
הקבוצות השונות השתתפו במסע מסיבות שונות: עבור גריבלדי, זה היה להשיג איטליה מאוחדת; עבור הבורגנות הסיציליאנית, סיציליה עצמאית כחלק מממלכת איטליה, ועבור המון החקלאים, חלוקת הקרקעות וקץ הדיכוי.
בסיציליה עם גריבלדי > הדיקטטורה של גריבלדי

לאחר כיבוש פלרמו מונה קריספי למזכיר המדינה הראשון בממשלה הזמנית; תוך זמן קצר החל מאבק בין ממשלתו של גריבלדי לשליחי קאבור בשאלת העיתוי של סיפוח סיציליה לאיטליה. הוא הקים צבא סיציליאני וצי של ממשלת הדיקטטורה של סיציליה.
קצב הניצחונות של גריבלדי הדאיג את קאבור, שבתחילת יולי שלח לממשלה הזמנית הצעה לסיפוח מיידי של סיציליה לפיימונטה. אולם גריבלדי סירב בתוקף לאפשר מהלך כזה עד תום המלחמה. שליחו של קאבור, ג'וזפה לה פארינה (אנ'), נעצר וגורש מהאי. הוא הוחלף על ידי אגוסטינו דפרטיס הגמיש יותר, שזכה באמונו של גריבלדי ומונה כפרו-דיקטטור.
במהלך ממשלתו הדיקטטורית של גריבלדי, קריספי דאג להבטיח את התפטרותו של הפרו-דיקטטור דפרטיס, והמשיך בהתנגדותו העזה לקאבור.
בנאפולי, ממשלתו הזמנית של גריבלדי נשלטה במידה רבה על ידי קאבור. קריספי, שהגיע לעיר באמצע ספטמבר, ניסה להגביר את כוחו והשפעתו, על חשבון נאמני קאבור. עם זאת, הדחף המהפכני שהניע את המשלחת התפוגג, במיוחד לאחר קרב וולטורנו.
ב-3 באוקטובר 1860, כדי לחתום ברית עם ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה, מינה גריבלדי לפרו-דיקטטור של נאפולי, את ג'ורג'יו פלביצ'ינו (Giorgio Pallavicino), תומך של בית סבויה. פלביצ'ינו הצהיר מיד שקריספי אינו מסוגל ולא ראוי לכהן בתפקיד מזכיר המדינה.
בינתיים, קאבור הצהיר שדרום איטליה לא תקבל דבר מלבד הסיפוח בלא תנאים לממלכת סרדיניה במשאל עם. קריספי, שעדיין הייתה לו תקווה להמשיך את המהפכה להצלת רומא וונציה, התנגד בתוקף לפתרון זה, והציע לבחור אספה פרלמנטרית. הצעה זו נתמכה גם על ידי הפדרליסט קרלו קטנאו (אנ'). גריבלדי הודיע כי ההחלטה צריכה להתקבל על ידי שני הפרו-דיקטטורים של סיציליה ונאפולי, אנטוניו מורדיני (Antonio Mordini) וג'ורג'יו פלביצ'ינו, ושניהם בחרו במשאל עם. ב-13 באוקטובר התפטר קריספי מממשלת גריבלדי.
קריספי הצטרף ללשכת הבונים החופשיים של פלרמו ב-13 בנובמבר 1860 בעידודו של גריבלדי שהיה בונה חופשי מסור (ושעתיד להפוך לרב-בונה (Grand Master)). רבים מהדמוקרטים המובילים שהיו מעורבים באירועי 1860 היו גם בונים חופשיים, וגם הם בוודאי עודדו את קריספי להצטרף, בטענה שהמאבק עם המתונים על נפשה של איטליה, שאותו זה עתה הפסידו, יעבור בקרוב להתרחש בתוך תנועת הבונים החופשיים האיטלקים.
חבר פרלמנט

הבחירות הכלליות של איטליה ב-1861 התקיימו ב-27 בינואר, עוד לפני לידתה הרשמית של ממלכת איטליה, שהתקיימה ב-17 במרץ. פרנצ'סקו קריספי נבחר כחבר בשמאל ההיסטורי (אנ'), במחוז הבחירה קסטלווטראנו (אנ'); הוא ישמור על מושבו בכל בתי המחוקקים עד סוף ימיו.
קריספי רכש את המוניטין של החבר הכי אגרסיבי והכי פזיז בקבוצתו הפרלמנטרית. הוא גינה את הימין על "דיפלומטיזציה של המהפכה". שאפתנות אישית וחוסר שקט הקשו עליו לשתף פעולה והוא קנה לעצמו את הכינוי "איל סוליטאריו" (Il Solitario,"המתבודד"). ב-1864 הוא נטש לבסוף את מציני והכריז שהוא מונרכיסט, כי כפי שניסח זאת במכתב למציני: "המלוכה מאחדת אותנו; הרפובליקה תחלק אותנו".
ב-1866 הוא סירב להיכנס לממשלתו של הברון בטינו ריקאסולי; ב-1867 הוא פעל למניעת פלישת גריבלדי למדינת האפיפיור, תוך שהוא צופה מראש את הכיבוש הצרפתי של רומא ואת אסון מנטנה (אנ'). בשיטות בעלות אופי זהה לאלו שהפעיל נגדו לאחר מכן פליצ'ה קוולוטי (אנ'), הוא המשיך את התסיסה האלימה המכונה פרשת לוביה, שבה הואשמו צירים שמרנים שונים בשחיתות, בלא עדויות. עם פרוץ מלחמת צרפת-פרוסיה, הוא פעל במרץ כדי למנוע את הברית המתוכננת עם צרפת, ולהניע את ממשלת ג'ובאני לאנצה (אנ') לכבוש את רומא. מותו של אורבנו רטאצי ב-1873 גרם לחבריו של קריספי להעלות את מועמדותו להנהגת השמאל; אבל קריספי, שדאג להרגיע את המלך, הבטיח את בחירתו של אגוסטינו דפרטיס.
חבר פרלמנט > נשיא בית הנבחרים של איטליה

לאחר הבחירות הכלליות ב-1876, שבהן השיג השמאל כמעט 70% מהקולות, נבחר קריספי לנשיא לשכת הצירים.
במהלך סתיו 1877, כנשיא הלשכה, הוא נסע ללונדון, פריז וברלין בשליחות סודית, תוך יצירת קשרים אישיים לבביים עם ראש ממשלת בריטניה ויליאם גלאדסטון ושר החוץ לורד גרנוויל (אנ') ועם מדינאים אנגליים אחרים, ועם אוטו פון ביסמרק, שהיה אז קנצלר הקיסרות הגרמנית. בשנת 1877 במהלך המשבר המזרחי הגדול הוצעה אלבניה לקריספי כפיצוי אפשרי על ידי ביסמרק והרוזן דרבי (אנ') הבריטי אם האימפריה האוסטרו-הונגרית תספח את בוסניה, אולם הוא סירב והעדיף לקבל את אזורי האלפים האיטלקיים תחת שלטון אוסטרו-הונגריה.