stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרוליינה הדרומית (BB-26)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  קרוליינה הדרומית
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  William Cramp & Sons 
 תחילת הבנייה:  18 בדצמבר 1906
 הושקה:  11 ביולי 1908
 תקופת הפעילות:  1 במרץ 1910 – 15 בדצמבר 1921 (11 שנים)
 אחריתה:  נגרטה ב-1924
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 16,257 טון, מקסימלי: 17,900 טון
 אורך:  138 מטר
 רוחב:  24 מטר
 שוקע:  7 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18.5 קשרים
 גודל הצוות:  869 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  12,871 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  12 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור תלת-דרגתיים בהספק 16,500 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 גלי הנע
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 8–12 אינץ' (203–305 מ"מ)   ברבטות: 8–10 אינץ' (203–254 מ"מ)   צריחים: 12 אינץ' (305 מ"מ)   מגדל הניווט: 12 אינץ' (305 מ"מ)   שריון הסיפון: 1–2.5 אינץ' (25–64 מ"מ)
 חימוש:  8 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)   22 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)   2 תותחי 3 פאונד 47 מ"מ (1.85 אינץ')   8 תותחי 1 פאונד 37 מ"מ (1.46 אינץ')   2 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
קרוליינה הדרומית (BB-26), הייתה אוניית מערכה האונייה המובילה מסדרת קרוליינה הדרומית, והייתה הספינה הרביעית של צי ארצות הברית שנקראה לכבוד המדינה השמינית. היא גם הייתה הדרדנוט האמריקאית הראשונה; למרות שהיא לא שילבה הנעת טורבינה כמו אה"מ דרדנוט. העיצוב של קרוליינה הדרומית כלל גם היבטים מהפכניים, בעיקר סידור ירי-על של הסוללה הראשית שלה. האונייה הונחה בדצמבר 1906 והושקה ביולי 1908 לפני שנכנסה לשירות בצי האטלנטי האמריקאי במרץ 1910.
קרוליינה הדרומית בילתה חלק ניכר מהקריירה שלה באוקיינוס האטלנטי ובאיים הקריביים בסיור בחוף המזרחי של ארצות הברית. היא ערכה שני מסעות לאירופה ב-1910 וב-1911 והשתתפה בביקור של שייטת סיירות גרמניות ב-1912. בשנים 1913–1914, היא סיירה לעיתים קרובות בחופי מקסיקו כדי להגן על האינטרסים האמריקאיים במהלך המהפכה המקסיקנית, ובאפריל 1914 היא השתתפה בכיבוש האמריקאי של וראקרוס. לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, קרוליינה הדרומית הכשירה מלחים עבור הצי המתרחב במהירות בזמן המלחמה, ובסוף 1918, היא הוטלה לתפקיד הליווי בשיירות. תאונה עם המדחפים שלה בספטמבר מנעה אותה משירות פעיל למשך שארית הסכסוך. ב-1919 היא ערכה ארבע מסעות כדי להחזיר חיילים אמריקאים מאירופה. הפלגות הכשרה של צוערים נערכו לאחר מכן בשנים 1920–1921, אך הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922 קיצר את הקריירה שלה. היא נגרטה כחלק מהסכם הגבלת הנשק, החל מאמצע 1924.
תכנון

קרוליינה הדרומית הייתה באורך כולל של 452 רגל 9 אינץ' (138 מטר), רוחב של 80 רגל 3 אינץ' (24 מטר) ושוקע של 24 רגל 6 אינץ' (7 מטר). הדחק האונייה היה 16,000 טונות ארוכות (16,257 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 17,617 טונות ארוכות (17,900 טונות) במעמס מלא. האונייה הונעה על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים בדירוג של 16,500 כוחות סוס (12,304 קילוואט) ו-12 דוודי Babcock & Wilcox המופעלים בפחם, שהעניקו לה מהירות מרבית של 18.5 קשרים (34 קמ"ש). לאונייה היה טווח שיוט של 6,950 מיילים ימיים (12,870 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). היה לה צוות של 869 קצינים ומלחים.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של שמונה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) /45 קליבר Mark 5 בארבעה צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, שהוצבו בשני זוגות ירי-על מקדימה ומאחורה. הסוללה המשנית כללה 22 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר מותקנים בקזמטים לאורך דופן הגוף. כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה של התקופה, היא נשאה זוג של צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים), שקועים בגוף שלה בצד הרוחב.
חגורת השריון הראשית של מישיגן הייתה בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) מעל מחסני התחמושת, 10 אינץ' (254 מ"מ) מעל חללי המכונות, ו-8 אינץ' (203 מ"מ) במקום אחר. הסיפון המשוריין היה בעובי 1.5–2.5 אינץ' (38–64 מ"מ). לצריחי התותחים היו חזיתות בעובי 12 אינץ', בעוד שהברבטות התומכות היו בעלי חיפוי שריון בעובי 10 אינץ'. שריון בעובי 10 אינץ' הגן גם על תותחי הקזמטים. למגדל הניווט היו דפנות בעובי 12 אינץ'.
היסטוריית שירות

השדרית של קרוליינה הדרומית הונחה במספנת ויליאם קרמפ אנד סנס בפילדלפיה ב-18 בדצמבר 1906. היא הושקה ב-11 ביולי 1908. עבודת האבזור הסתיימה עד סוף פברואר 1910, והיא נכנסה לשירות בצי ב-1 במרץ. לאחר מכן היא שובצה בצי האטלנטי. חמישה ימים לאחר כניסתה לשירות, האונייה יצאה מפילדלפיה לשייט הניסויים שלה, שבמהלכו הפליגה לים הקריבי וכלל עצירות באיי הודו המערבית הדנים ובקובה, לפני שחזרה לארצות הברית לביקור בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית - על שמה נקראה, שנמשך בין 10 ל-15 באפריל. בעקבותיו נערכו ניסויים ימיים; הם נערכו ליד כף וירג'יניה ומחוץ למחוז פרובינסטאון, מסצ'וסטס. קרוליינה הדרומית ביקרה לאחר מכן בניו יורק ב-17–18 ביוני כדי להשתתף בקבלת פנים של הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט. האונייה בילתה את רוב שאר השנה בניהול תמרוני צי, אימון מיליציות ימיות וקיבלה תיקונים בנורפוק, וירג'יניה.
ב-1 בנובמבר 1910, קרוליינה הדרומית עזבה את ארצות הברית למסע לאירופה עם פלגת אוניות המערכה ה-2. במהלך הסיור, הפלגה עצרה בשרבור ובפורטלנד. האוניות הגיעו חזרה לנורפוק ב-12 בינואר 1911, שם נכנסה קרוליינה הדרומית למספנה לצורך תחזוקה. לאחר מכן היא חזרה לצי, שניהל אימוני קרב מול חופי ניו אינגלנד. האונייה ערכה עצירה קצרה בעיר ניו יורק לפני שהצטרפה לפלגת אוניות המערכה ה-2 לסיור נוסף באירופה. סיור זה כלל עצירות בקופנהגן, סטוקהולם וקרונשטאדט. בדרך חזרה מקרונשטאט, קרוליינה הדרומית עצרה בקיל, שם הקייזר הגרמני וילהלם השני אירח את ריגטת השייט השנתית של שבוע קיל. קרוליינה הדרומית הגיעה לפרובינסטאון ב-13 ביולי והמשיכה למפרץ צ'ספיק, שם ערכה אימון קרב.
בסוף 1911, קרוליינה הדרומית נכחה בסקירה ימית בעיר ניו יורק לפני שביצעה תרגילי אימון עם השייטת הראשונה מול ניופורט, רוד איילנד. לאחר מכן, האוניה יצאה דרומה ב-3 בינואר 1912 לאימונים מול מפרץ גואנטנמו, קובה לפני שחזרה לנורפוק ב-13 במרץ. היא שייטה בחוף המזרחי של ארצות הברית ממרץ עד סוף יוני. באותו חודש היא השתתפה בקבלת פנים לביקור של סיירת המערכה הגרמנית SMS מולטקה והסיירות הקלות ברמן ושטטין בניו יורק. ב-30 ביוני, קרוליינה הדרומית חזרה לנורפוק לשיפוץ. בתחילת אוקטובר יצאה האונייה לניו יורק לביקור שנמשך בין 11 ל-15 באוקטובר. המחצית הראשונה של נובמבר הוקדשה לביצוע תרגילי אימון ליד ניו אינגלנד והכפים של וירג'יניה. לאחר מכן היא יצאה דרומה עם פלגת השירות המיוחד לסיור באיים הקריביים; התחנות כללו את פנסקולה, ניו אורלינס, גלווסטון ווראקרוס.
היסטוריית שירות > אי שקט באיים הקריביים ומלחמת העולם הראשונה

קרוליינה הדרומית חזרה לנורפוק ב-20 בדצמבר, שם נשארה עד 6 בינואר 1913. לאחר מכן היא יצאה לסיור נוסף דרומה, הפעם לקולון, פנמה, בכניסה לתעלת פנמה שהושלמה לאחרונה. לאחר מכן, האונייה השתתפה בתמרונים מול מפרץ גואנטנמו לפני שחזרה לנורפוק ב-22 במרץ. שייט נוסף מול החוף המזרחי של ארצות הברית נערך לאחר מכן, וכלל עצירה בניו יורק בין 28 ל-31 במאי, שם נחנכה האנדרטה הלאומית של USS מיין. האונייה אימנה לזמן קצר את אנשי האקדמיה הימית של ארצות הברית ביוני לפני שיצאה בסוף החודש למקסיקו. שם, היא סיירה מחוץ לטמפיקו ווראקרוס כדי להגן על האינטרסים האמריקאיים במהלך מלחמת האזרחים במקסיקו. היא חזרה לנורפוק לצורך שיפוץ בספטמבר שנמשך עד ינואר 1914.
קרוליינה הדרומית השתתפה לאחר מכן באימונים מול האי קולברה. ב-28 בינואר, שלחה האונייה יחידת נחתים לחוף בפורט-או-פרנס, האיטי, כדי לאבטח את השגרירות האמריקנית בתקופה של אי שקט במדינה, וכן להקים בה תחנת רדיו. היא עזבה את העיר ב-14 באפריל לאחר שהמתיחות נרגעה בעקבות בחירתו של הנשיא אורסטה זמור. קרוליינה הדרומית הוטענה בפחם בקי וסט לפני שהמשיכה לווראקרוס, שם השתתפה בכיבוש העיר. האונייה עזבה את וראקרוס ביולי ובילתה את החודשים הבאים בשייט מחוץ לרפובליקה הדומיניקנית והאיטי כדי לעקוב אחר המצב הפוליטי במדינות השכנות. היא חזרה לנורפוק ב-24 בספטמבר; בשלב זה, מלחמת העולם הראשונה פרצה באירופה, אם כי ארצות הברית נותרה בהתחלה נייטרלית.
ב-14 באוקטובר, האונייה הפליגה לפילדלפיה לשיפוץ שנמשך עד 20 בפברואר 1915. לאחר מכן היא יצאה לקובה לתמרוני האימונים השגרתיים בזמן שלום. באותה עת, המתיחות בין ארצות הברית לגרמניה הייתה גבוהה עקב טביעת אוניית הנוסעים RMS לוסיטניה על ידי צוללת גרמנית, למרות שהגרמנים הסכימו להשעות את מערכת הצוללות הבלתי מוגבלת שלהם. במשך השנתיים הבאות היא עקבה אחר אותו דפוס: אימונים מול קובה ברבעון הראשון של השנה, ולאחר מכן תמרונים מול ניופורט ותחזוקה תקופתית בסוף השנה בפילדלפיה. ב-6 באפריל 1917 הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה בשל חידוש מערכת הצוללות הבלתי מוגבלת על ידי גרמניה מוקדם יותר באותה שנה. קרוליינה הדרומית המשיכה לשייט מול החוף המזרחי של ארצות הברית עד אוגוסט 1918.
החל מספטמבר, קרוליינה הדרומית והפרה-דרדנוטים של הצי האטלנטי החלו ללוות שיירות לצרפת. ב-6 בספטמבר היא עזבה עם הפרה-דרדנוטים קנזס וניו המפשייר כדי להגן על שיירת כוחות HX מהירה. ב-16 בספטמבר עזבו שלוש אוניות המערכה את השיירה באוקיינוס האטלנטי וחזרו לארצות הברית, בעוד מלוות אחרות הביאו את השיירה לנמל. ב-17, קרוליינה הדרומית איבדה את המדחף הימני שלה, מה שאילץ אותה להוריד את המהירות ל-11 קשרים (20 קמ"ש) באמצעות המדחף השמאלי בלבד. ב-20 בספטמבר, המנוע השמאלי נעצר לאחר ששסתום מצערת התקלקל. היא יצאה לדרך זמנית באמצעות מצערת עזר לפני שרטט עז אילץ אותה לעצור למשך שש שעות בזמן שהמצערת הראשית תוקנה. ארבעה ימים לאחר מכן, האוניות הגיעו לארצות הברית וקרוליינה הדרומית עשתה את דרכה לפילדלפיה לצורך תיקונים. לאחר שקרוליינה הדרומית חזרה לשירות, היא השתתפה באימוני ירי, שנמשכו עד שגרמניה חתמה על שביתת הנשק ב-11 בנובמבר 1918 שסיים את הלחימה באירופה. באמצע פברואר 1919, קרוליינה הדרומית החלה את הראשון מבין ארבע מסעות הלוך ושוב בין ארצות הברית לברסט, צרפת כדי להחזיר חיילים אמריקאים מאירופה. במהלך ההפלגות, שהאחרונה שבהן הסתיימה בסוף יולי, הסיעה האונייה למעלה מ-4,000 חיילים הביתה. לאחר מכן היא הפליגה למספנת הצי של נורפוק לשיפוץ ממושך.
היסטוריית שירות > קריירה מאוחרת יותר

לאחר שחזרה לשירות, האונייה לקחה קבוצה של צוערים לשייט אימונים לאוקיינוס השקט. ב-5 ביוני 1920, קרוליינה הדרומית החלה את המסע, וחצתה לאוקיינוס השקט דרך תעלת פנמה. היא עצרה בהוואי לפני שהמשיכה לחוף המערבי של ארצות הברית, עם ביקורים בסיאטל, סן פרנסיסקו וסן דייגו. היא יצאה מהנמל האחרון ב-11 באוגוסט וחזרה לאנאפוליס ב-2 בספטמבר. לאחר שהורידה שם את הצוערים, היא הפליגה לפילדלפיה, שם נשארה שבעה חודשים. קרוליינה הדרומית חזרה לים בתחילת אפריל 1921 לאימון מול האי קולברה, ולאחר מכן ערכה תרגילים במפרץ צ'ספיק. הפלגת אימונים נוספת לצוערים החלה ב-29 במאי, הפעם לאירופה. הנמלים בהם עצרה כללו את כריסטיאנה, נורווגיה וליסבון, פורטוגל. היא חזרה לאנאפוליס דרך מפרץ גואנטנמו ב-30 באוגוסט לפני שהמשיכה לפילדלפיה למחרת.
בשנים מיד לאחר סיום המלחמה הגדולה, ארצות הברית, בריטניה ויפן פתחו כולן בתוכניות בנייה ימיות ענקיות. כל שלוש המדינות החליטו שמירוץ חימוש ימי חדש לא יהיה נכון, ולכן כינסו את ועידת הצי של וושינגטון כדי לדון במגבלות הנשק, שהוליד את הסכם הצי של וושינגטון, שנחתם בפברואר 1922. על פי תנאי סעיף II של האמנה, קרוליינה הדרומית ואחותה מישיגן היו אמורות להתבטל. האונייה הוצאה משירות ב-15 בדצמבר, אך לא נמחקה רשמית מרשימות הצי עד 10 בנובמבר 1923. היא נמכרה לגרוטאות ב-24 באפריל 1924 ולאחר מכן פורקה.
כלי הכסף של האונייה הוזמנו על ידי מדינת קרוליינה הדרומית והוצגו ב-11 באפריל 1910. לאחר הוצאת קרוליינה הדרומית מהשירות ב-1922, הכלים ניתנו למועצת קרוליינה הדרומית של בנות המהפכה האמריקאית להצגה בבורסה הישנה. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הכלים הוסתרו במרתף הבורסה הישנה לשמירה. בשנת 1947, הם אוחזרו ונשלחו לאחוזת המושל של קרוליינה הדרומית, שם הם מוצגים כעת.
תרשים של סדרת קרוליינה הדרומית
קרוליינה הדרומית בנמל בשנת 1910
קרוליינה הדרומית במספנת הצי של ניו יורק ב-3 באוקטובר 1911
קרוליינה הדרומית. צוות המאייש את המסילות ויורה ירי הצדעה, 28 באפריל 1921
קרוליינה הדרומית מפורקת במספנת הצי של פילדלפיה בדצמבר 1923.
פארוק, מלך מצרים

פָארוּק הראשון (בערבית: فاروق الأول;‏ 11 בפברואר 1920 – 18 במרץ 1965) היה מלך ממלכת מצרים השני והאחרון ששלט בפועל. משל במצרים מאז מות אביו, פואד הראשון, מלך מצרים, בשנת 1936 ועד למהפכת הקצינים החופשיים שהביאה לסיום המלוכה בשנת 1952. במהלך מלחמת העולם השנייה תמך פארוק במדינות הציר בתקווה כי אלו ישחררו את מצרים מההשפעה הבריטית שנמשכה בה למרות הכרזת עצמאות מצרים בשנת 1922. פארוק הנהיג את מצרים לתוך מעורבות במלחמת העצמאות של ישראל למרות שצבא מצרים לא היה מוכן למלחמה. אורח חייו הראוותני וחוסר ניסיונו הפוליטי ביחד עם משברים פוליטיים והתבוסה במלחמת העצמאות, הובילו לאיבוד התמיכה העממית בפארוק ולהדחתו בהפיכה צבאית שהונהגה בידי גמאל עבד אל נאצר ומוחמד נגיב.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

פארוק הראשון נולד בתור בכור בניו של פואד הראשון, סולטאן מצרים, ואשתו השנייה, נזלי סברי, והיה בן לשושלת מוחמד עלי. כשנולד הייתה מצרים מעורבת בתהפוכות לאומיות ממושכות בהמשך למהומות 1919 אשר במסגרתם פעילים לאומיים דרשו את עצמאותה של סולטנות מצרים מהאימפריה הבריטית. זמן קצר לאחר הולדתו של פארוק, הממשלה הבריטית בראשות דייוויד לויד ג'ורג', הכירה בהיותו יורש העצר המצרי במטרה למנוע ניסיון של עבאס חלמי השני, שהודח מהשליטה במצרים בשנת 1914 ושהה בגלות בשווייצריה, לשוב לכס המלוכה. מוצאו היה מעורב וכלל צ'רקסים, טורקים, צרפתים ואלבנים. שפות האם של פארוק היו טורקית, וצרפתית, שהיו מקובלות באצולה המצרית השלטת. בשנת 1922, הכריזה הממשלה הבריטית בצורה חד צדדית על עצמאות מצרים ועל הקמתה של ממלכת מצרים הריבונית. בפועל נותרה סמכות בריטית במדינה אשר גררה אחריה מאבקים ממושכים ביחסי הממלכה המאוחדת–מצרים.
בגיל 5, אביו של פארוק, המלך פואד הראשון, מינה את המחנך, הדיפלומט והחוקר, אחמד חַסנֵין, לשמש בתור חונכו האישי של פארוק. המלך פואד דרש מאחמד חסנין ללמד את בנו פארוק לדבר ערבית באופן שוטף, דבר שלא היה מקובל קודם לכן בקרב הנהגת חצר המלוכה. חברו הקרוב של פארוק, שהפך מאוחר יותר לנושא עמדה רשמית בהנהגה המצרית בתקופת שלטונו, היה האלקטרונאי האיטלקי אנטוניו פולי. במסגרת הקשרים ההדוקים בין מצרים והממלכה המאוחדת, המלך פואד הראשון רשם את פארוק להתחנך באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ'. במקור פעל המלך לרשום את בנו להתחנך באקדמיה צבאית בממלכת איטליה, אך הוטל עליו וטו בידי הרשויות הבריטיות בתוך מצרים עקב משבר ביחסי בריטניה - איטליה בנוגע לשליטה במשאבי הים התיכון. כבר בצעירותו, חרף חשש מחמת המלך פואד, מוריו של פארוק סירבו לתקן את טעויותיו, נושא שהועלה בפני המלך פואד על ידי הגנרל עזיז עלי אל-מצרי, שהיה אחד מהחונכים של פארוק הצעיר.
בעודו שוהה בלימודים בבריטניה, הגיעה לפארוק הידיעה על מות אביו בשנת 1936 ועל מינויו כמלך חדש במצרים. פועלו הראשון של פארוק כמלך מצרים היה לפגוש את אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת בארמון בקינגהאם ובהמשך לשוב חזרה למצרים, שם, בקהיר, הוכתר רשמית כמלכה השני של ממלכת מצרים. תוארו המלא היה ”פָארוּק הראשון, מלך מִצְרַיִם וסוּדָאן וריבון על נוּבִיהָ, כּוֹרְדּוֹפָאן וְדַארְפוּר, בברכת האלוהים”. הוא הוכתר בגיל 16, ובהכתרתו נשא נאום לאומה בערבית בשידור רדיו. זו הייתה הפעם הראשונה שמלך מצרי דיבר ישירות אל העם. אביו, פואד הראשון, לא דיבר ערבית כהלכתה, וסמך על שליחים שיתרגמו את דבריו לאזרחי מצרים.
ביוגרפיה > מלך מצרים > מורשת המלך פואד

פארוק ירש מאביו מערכת פוליטית בלתי יציבה. מאז הסדר חוקת מצרים הראשונה של 1923, הוצאו לפועל שינויים ופגיעות בחקיקה מצד הממשלות והמלוכה כאחד. המלך פואד הביא פעמיים במהלך שלטונו לפיזור הפרלמנט ולדחיית בחירות כך ששלט בצורה אבסולוטית באמצעות צווים רשמיים. כמו כן, השפל הכלכלי הגדול ומאבקים עם בריטניה בנוגע לסמכות הבריטית על מצרים, לשליטה בסודאן האנגלו-מצרית ועוד הובילו למשברים פוליטיים ולתהפוכות במערכת הפוליטית. מאז 1922 לא קמה ממשלה מצרית שהייתה מסוגלת להסדיר ועדה מוסכמת שתישלח ללונדון לדון ולפתור את הקשיים ביחסים בין שתי המדינות. המערכת הפוליטית במצרים הייתה מפולגת בין מפלגת "אל-איתיחאד", שנתמכה בידי המלוכה, לבין מפלגת "אל-ופד" החילונית אשר ראשיה לעיתים נכנסו למשברים עם ההנהגה המלוכנית. במאי 1936, חודש לאחר שירש את הכתר, ניצחה מפלגת "אל-ופד" בבחירות הכלליות וראשה, מוסטפא א-נחאס פאשה, התמנה לראש ממשלת מצרים. באוגוסט אותה השנה, משלחת ששלח המלך פואד לדיונים בלונדון הניבה תוצאות והביאה לחתימת ההסכם האנגלו-מצרי. ההסכם החליש את הסמכות הבריטית על מצרים, החליף את תפקיד הנציב העליון שמולא בידי מיילס לאמפסון בשגריר הבריטי במצרים, הסדיר את המשך חלוקת השליטה בסודאן בין מצרים לבריטניה, קבע כי יישארו כוחות בריטים להגן על המסחר בתעלת סואץ ודאג להקמת ברית צבאית בין בריטניה לממלכת מצרים.
היה זה רק ביולי 1937 שמועצת העוצרים הזמנית סיימה את תפקידה וניתנו לפארוק כלל סמכויותיו החוקתיות. בדומה לאביו, המלך פארוק נכנס זמן קצר לתוך שלטונו למאבקים פוליטיים עם הנהגת מפלגת "אל-ופד" בנוגע לחלוקת סמכויות ולמדיניות ממשלתית. בקיץ 1937 חשש פארוק מכך שהנהגה ממושכת של הממשלה תעניק למפלגת "אל-ופד" סמכות ותמיכה ציבורית גדולה מספיק כדי להביא לשינויים בחוקה אשר יפחיתו מסמכויות המוסד המלוכני. בסמכות המלך הייתה היכולת לפרק ולהרכיב ממשלות קואליציה, אך הנהגת "אל-ופד" העריכה כי תוכל להישאר בשלטון למשך מספר שנים רצופות לנוכח פתרון המשבר ביחסים עם בריטניה וחוסר ניסיונו של המלך פארוק. המפלגה הפעילה תעמולה פוליטית ופעיליה יצאו למחאות ואף לפרעות בעיקר בערים הגדולות. בפועל, היה ביכולתו של פארוק לאגד סביבו מגזרים פוליטיים רבים שהתנגדו למדיניות ה"אל-ופד", בהם אנשי הדת ותומכיהם, תומכי חצר המלוכה, שלל המפלגות הזעירות והחלשות בתוך הפוליטיקה המצרית ואף הצבא - אשר נכון לאותה העת תמך במלוכה.
ביוגרפיה > מלך מצרים > הפיכה והדחה

עם מסע הבחירות הבא, נבחר א-נחאס בראשות מפלגת "אל-ופד" לראשות ממשלה לקדנציה נוספת. בשנים 1951–1952, בעת שהחל הסכסוך בין מצרים ובריטניה על השליטה בתעלת סואץ, הוביל ראש הממשלה א-נחאס קו אנטי-בריטי, בעוד פארוק הוביל קו של השלמה עם הבריטים. קרבות פרצו בין כוחות המוצבים המצרים (שהורכבו בעיקרם מאנשי האחים המוסלמים) לבין הצבא הבריטי ועם הזמן התקרבו כוחות בריטים לעבר קהיר והיה חשש מהתנגשות צבאית חזיתית בין הממשלה המצרית והממשלה הבריטית. במקביל הממשלה החדשה התרכזה בעיקר בתשתיות חברתיות לשיפור המצב החברתי-כלכלי של השכבות החלשות בחברה המצרית. לנוכח חוסר האמון הכולל של התושבים בממשלה ובמלוכה כאחד, עלי מאהר התמודד לבחירות הכלליות כמועמד עצמאי לראשות הממשלה, זכה ברוב והקים ממשלה חדשה. הממשלה הזאת לא החזיקה זמן רב ולאחריה החל משבר פוליטי שראה את עלייתם ונפילתן של מספר ממשלות זו אחר זו. לבסוף הפנה פארוק את מרכז מעייניו נגד הצבא ותכנן להביא לשינויים בסדרי הקצונה. החלטה זאת, ביטלה את הגוף הלאומי המרכזי האחרון שנותר לתמוך במלוכה ובפארוק בראשה. מזה יותר מעשור הייתה קנוניה צבאית מתחת לאפו של פארוק שתכננה להדיחו מהשלטון ולהביא לסיום המונרכיה. תנועה זאת אשר הונהגה בידי מוחמד נגיב וגמאל עבד אל נאצר הביאה לפרוץ מהפכת הקצינים החופשיים בלילה שבין ה-22 ל-23 ביולי 1952. מהפכה זאת הייתה הפיכה צבאית אשר העלתה לשלטון את נגיב ונאצר. פארוק נותר בארמון המלוכה באלכסנדריה לנוכח ההפיכה ולא קיבל היענות לקריאתו לתמיכה דיפלומטית מצד ארצות הברית. ב-26 ביולי כתב נגיב לפארוק והורה לו לוותר על השלטון. להלן הצהרת פיטוריו הרשמית של פארוק שהופנתה לעם המצרי:
צו המלוכה מס' 65 משנת 1952.
אנוכי, פארוק הראשון, מלך מצרים וסודאן
עודני מחפש תמיד את הטוב למען עמנו ומחפש את אושרו ושגשוגו של העם המצרי. אילו ברצוני בהחלט לחסוך למדינה את הקשיים העומדים בפניה בנסיבות לא יציבות אלה ולעשות כרצון העם החלטתי להעביר את מוסד בית המלוכה בפני נסיך הכתר שלנו, הנסיך אחמד פואד (פואד השני), והוצאתי הוראה להוציא זאת לפועל בידי הוד רומו, ראש הממשלה עלי מאהר.
הונפק בארמון ראס אל-טין, 26 ביולי 1952.
פארוק יצא לגלות באיטליה והותר לו בידי הכוחות המהפכנים לצאת לגלות ממצרים ללא הפרעה. אף על פי שמינה את בנו בן השנה; פואד השני, למלך מצרים במקומו, המנהל המדיני נותר בידי הכוחות המהפכנים. בשנת 1953, לאחר הסדר השלטון בידי הקצינים החופשיים, אשר טיהרו את ההנהגה הפוליטית מהתקופה המלוכנית, הוכרז על הקמתה של רפובליקת מצרים אשר החליפה את המלוכה המצרית. מעמד מלך מצרים הוחלף בתפקידו של נשיא מצרים, תפקיד אליו מונה מוחמד נגיב. הממשל המהפכני של הקצינים החופשיים לא הותיר לפארוק לקחת עמו את כל אוצרותיו לגלות ובהמשך מכר רבים מאוצרותיו במכירה פומבית שנפתחה בפני כל תושבי מצרים. הנהגת ההפיכה הצבאית לא פגשה בהתנגדות רבה מצד תושבי מצרים שכן התדמית של פארוק וכלל משפחת המלוכה ומוסד המלוכה המצרית בפני האוכלוסייה הכללית היה של גורם פוליטי בעייתי חסר יכולת מנהלית אשר בסופו של יום הריע למצבה הלאומי והבינלאומי של מצרים דרך אי היכולת להנהיג את המדינה. פארוק נותר בגלות ברומא, בירת הרפובליקה האיטלקית, שם נותר עד למותו.
ביוגרפיה > משפחה וגלות

אימו של פארוק, נאזלי סאבּרי, נישאה לאביו ב-1919 בנישואים שניים, ולאחר מותו נישאה למי שהיה חונכו ויועצו של פארוק, אחמד חסנין. אחרי מותו של חסנין בתאונת דרכים ב-1946 עקרה לארצות הברית, ושם חיה עד מותה ב-1978. אחותו, פאוזיה, הייתה מלכת איראן לזמן קצר במסגרת נישואיה עם מוחמד רזא שאה פהלווי. אחות נוספת, פתחיה, נישאה לאחד משומרי ראשו, ריאד ע'אלי. פארוק התנגד לנישואין הללו, בין השאר, משום שריאד היה נוצרי קופטי. הזוג עבר להתגורר בארצות הברית. פארוק אסר עליהם לחזור. בשנת 1976 נרצחה פתחיה על ידי ריאד, בעת שהיו כבר גרושים.
המלך הצעיר היה מאוהב בסגנון החיים המלכותי, אך עושרו הרב לא הביא לו אושר. עוד לפני הכתרתו היה בעל של אלפי דונמים של אדמה, עשרות ארמונות ומאות כלי רכב. בשלב מאוחר יותר בשלטונו, נסע לאירופה פעמים רבות למסעות קניות. הוא היה אספן ידוע ובכלל אוספיו היה גם אוסף מטבעות שנמכר לאחר מותו. בכללם היו 2 מטבעות 5 סנטים של ארצות הברית משנת 1913 מתוך 5 שהוטבעו מאותו סוג. לפני שנים אחדות הוערך אחד מה-5 במחיר 3.6 מיליון דולר. מטבע אחר שלו, 20 דולר "דאבל איגל" (העייט הכפול) מארצות הברית משנת 1933, נמכר בארצות הברית במחיר 7,590,020 דולר, והיה בשנת 2002 למטבע היקר ביותר שנמכר עד אז בכל העולם. מטבע רביעי שלו שנזכר ברשימה של סוחר אמריקני היה רופיה אינדונזית עשויה מכסף וכתובה בכתב ג'אווי משנת 1798. מצרים מלאה בימיו מטבעות כסף וזהב שככל מטבע מלכותי נשאו את דיוקנו. הוא הזכיר את נישואיו על מטבע זהב בעריך חריג של 500 קירש בעל ערך קטלוגי ניכר.
כשגדל, החל המלך לגנוב חפצים ופריטים אמנותיים במהלך ביקוריו במדינות העולם, ביניהם חרב טקסית מקברו של רזא שאה פהלווי, לשעבר שליט איראן ושעון כיס מוינסטון צ'רצ'יל. גם אנשים פשוטים היו קורבנותיו של המלך הקלפטומן. בגלל גנבותיו, סגנון חייו הפזרני ומשטרו המושחת, קיבל את התואר "הגנב של קהיר". פארוק המשיך לחיות חיים פזרניים ובזבזניים, והתמיד במנהגו האובססיבי של גניבת סחורות ודברי ערך. הוא נהג לאכול כמויות גדולות של מזון. אובססיה זו הפכה אותו לאיש שמן מאוד בצורה מסוכנת. כשהגיע משקלו ל-135 ק"ג, הכתיר אותו קרוב משפחתו ותיאר אותו כ"בטן עם ראש". הוא נפטר ברומא, איטליה ב-3 במרץ 1965, בעת שאכל ארוחת ערב כבדה במיוחד. אחרי מותו, ועם ביטול המלוכה, מכר משטרו של נאצר בכסף רב את אוספיו של המלך בכלל זה גם את האוצרות שצבר וגנב.
לצד פרשיות אהבים שניהל פארוק עם הסופרת הבריטית, ברברה סקלטון (אנ'), ועם נשים אחרות, הוא התחתן שלוש פעמים. אשתו הראשונה הייתה סאפינאז זולפיקאר (1921–1988), בתו של שופט רם מעלה ומי שהיה שגריר מצרים באיראן (אנ'); הם נישאו ב-1938 ושמה של סאפינאז השתנה לפרידה, מלכת מצרים. בדרישת פארוק הזוג התגרשו ב-1948 אחרי שהביאו לעולם שלושה ילדים. אשתו השנייה הייתה מקרב שכבת פשוטי העם, נרימאן סאדק (1934–2005); הם נישאו ב-1951 והתגרשו ב-1954, וממנה נולד לו גם מי שירש את כסאו לזמן קצר, אחמד פואד. ב-2005, סיפרה בריאיון לעיתון מי שהייתה בת לווייתו האחרונה, זמרת אופרה מנאפולי, אירמה קאפצ'ה מינוטולו (Irma Capece Minutolo) כי נישאה לו בשנת 1951, בגיל 16. בעיתון אחר דיווחה מינוטולו כי בשנת מותו של המלך, 1965, הייתה נשואה לו מזה שמונה שנים, ומשמעות הדבר שנישאו בשנת 1957, בעת ששהה בגלות.
הערות שוליים

↑  פ. ג'. וטיקיוטיס (אנ'), תולדותיה של מצרים - ממוחמד עלי עד סאדאת, ירושלים, ישראל: האוניברסיטה העברית, 1980, עמ' 315
↑  פ. ג'. וטיקיוטיס, תולדותיה של מצרים - ממוחמד עלי עד סאדאת, ירושלים, ישראל: האוניברסיטה העברית, 1980, עמ' 347
↑  פ. ג'. וטיקיוטיס, תולדותיה של מצרים - ממוחמד עלי עד סאדאת, ירושלים, ישראל: האוניברסיטה העברית, 1980, עמ' 335
↑  מעריב, 9 ביוני 1959; עמוד 5 - צו מפארוק, באתר הספרייה הלאומית של ישראל
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, עמ' 445.
↑  פ. ג'. וטיקיוטיס, תולדותיה של מצרים - ממוחמד עלי עד סאדאת, ירושלים, ישראל: האוניברסיטה העברית, 1980, עמ' 359
↑  המפנה המדיני במצרים, דבר, 10 בפברואר 1952
| שליטי מצרים המודרנית |
| --- | --- | --- |
| שושלת מוחמד עלי | מוחמד עלי (1805–1848) • אבראהים פאשא (1848) • עבאס חלמי הראשון (1848–1854) • מוחמד סעיד פאשא (1854–1863) • אסמאעיל פאשא (1863–1879) • תאופיק פאשא (1879–1892) • עבאס חלמי השני (1892–1914) • חוסיין כאמל (1914–1917) • פואד הראשון (1917–1936) • פארוק (1936–1952) • פואד השני (1952–1953) |  |
| נשיאי מצרים המודרנית | מוחמד נגיב (1952–1954) • גמאל עבד אל נאצר (1954–1970) • אנואר סאדאת (1970–1981) • חוסני מובארכ (1981–2011) • מוחמד חוסיין טנטאווי (שליט בפועל, 2011–2012) • מוחמד מורסי (2012–2013) • עדלי מנסור (נשיא זמני, 2013–2014) • עבד אל-פתאח א-סיסי (2014 ואילך) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261047105171  BnF: cb122207829 (data)  GND: 11868616X  ISNI: 0000 0001 2017 6861  LCCN: n50014334  NARA: 76064693  NTA: 074687980  SELIBR: 310690  SUDOC: 030880459  TePapa: 10366  VIAF: 35250694   WorldCat (עם VIAF): 35250694 
פארוק בנאום לעם המצרי בקהיר.
רשף (ספינת קרב)

|  תיאור כללי |
| --- | --- |
 סוג אונייה:  מיני-קורבטה, ספינת טילים
 צי:  חיל הים הישראלי
 דגל הצי:  
 סדרה קודמת:  סער 4.5
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנות ישראל
 הוזמנה:  5
 תחילת הבנייה:  2020
 מידות
 הֶדְחֶק:  כ-850 טון
 אורך:  76 מטר
 
רשף הוא דגם של סדרת אוניות מלחמה חדשות, פרי פיתוח וייצור של מספנות ישראל לספינה בגודל מיני-קורבטה. ספינות הרשף יהוו תחליף לספינות סער 4.5 מסוג "נירית", שגם החדשות מביניהן בנות יותר מ-20 שנה ומתקרבות לסוף שירותן בחיל הים.
מטרת כלי השיט היא הגנה על המים הכלכליים של ישראל ובהם מתקני הגז והנפט. כל מערכות הלחימה בספינות רשף יהיו תוצרת התעשיות הביטחוניות בישראל.
מאפייני הספינה

הסדרה מבוססת על ספינת סער 72 אם כי ארוכה במקצת, 76 מטר. מערכת ההנעה תהיה היברידית, ותשתמש בדיזל וגז בנוסף להנעה חשמלית.
החימוש יהיה דומה לסער 6 ויכלול את מערכות ההגנה האוויריות ברק 8 וכיפת מגן.
משתמשים

• ישראל ישראל - חיל הים הישראלי: בדצמבר 2024 משרד הביטחון פרסם שחתם על עסקה לרכישת 5 ספינות רשף לחיל הים בעלות של 2.8 מיליארד שקל, שיסופקו תוך 6 שנים. העסקה אושרה על ידי ועדת השרים להצטיידות והוועדה המשותפת לתקציב הביטחון בכנסת.