stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנה קלייפול פיל
קריירה > נושא וסגנון

ידוע שאנה קלייפול פיל ציירה לפחות מאה וארבעים מיניאטורות, טבע דומם, נופים ודיוקנאות בשמנים.
הסגנון של אנה הושפע מאביה, שלימד אותה כיצד למזג במיומנות פיגמנטים כדי לשלוט בצפיפות צבע עם צבעי מים על שנהב. עם זאת, היא התאימה טכניקה זו לפיתוח סגנון משלה. השפעה משפחתית נוספת על עבודתה של אנה ככל הנראה הגיעה מבני דודה, טיצ׳יאן רמזי פיל (1780–1798). כשהייתה ילדה קטנה, טיצ׳יאן חקר וכתב על טכניקות להעברת תמונות לשנהב. לאחר הבדיקה נמצא כי אנה השתמשה בטכניקות דומות בציוריה שלה כדי לעזור לצבעי מים להיצמד לשנהב.
בשנים 1817–1818 חוותה אנה הצלחה רבה בקריירה שלה. בשנת 1818 כתב צ'ארלס וילסון פיל לבנו רמברנדט פיל על עבודתה של אנה, "ראיתי אחת [מיניאטורות] שהיא עשתה של ג'נטלמן שבו הצביעה הייתה מעולה". אנה נהגה לצייר ורד בשער של הדיוקן, מה שהפך למוטיב בעבודתה בשנות העשרים של המאה ה-19.
קריירה > וושינגטון

בנובמבר 1818 ליוותה אנה את דודה המזדקן צ'ארלס וילסון פיל ואשתו חנה פיל במסע ציור לוושינגטון הבירה. משימתה הייתה לקדם את "פוטנציאל ההצלחה המסחרית של אנה", לבחון הזדמנויות ולייצר רישומי דיוקנאות שישלחו לאחר סיומם.
ג'ון וולס אפס (1773–1823), חתנו של תומאס ג'פרסון, היה אחד הגברים הבולטים שביקרו בסטודיו של פיל בוושינגטון. הוא ביקש ממנה לצייר מיניאטורה שלו. ב־7 באפריל 1819, אנה חזרה לפילדלפיה מוושינגטון עם שלל עבודה. היא כתבה לבן דודה טיצ׳יאן פיל (1799–1885): ״יש לי כל כך הרבה עבודה לעשות שאני בקושי יודעת מה לעשות עם עצמי...״
בין אמצע נובמבר 1818 לפברואר 1819 ציירו אנה ודודה דיוקנאות של הנשיא ג'יימס מונרו (1759–1831) דיוקן שהיה בבית הלבן בתקופת נשיאותו. מיקומם של ציורים אלה אינו ידוע כרגע. בתקופתם בוושינגטון, הייתה לאנה וצ'ארלס גם הזדמנות לצייר את דיוקנו של אנדרו ג'קסון (1767-1845), לימים הנשיא השביעי של ארצות הברית.
הדיוקן של ג'קסון שאנה ציירה, שוכן כעת בגלריה לאמנות באוניברסיטת ייל בניו הייבן, קונטיקט. היא מיקמה את ג'קסון נמוך על שנהב על רקע שמיים סוערים והרבה עננים, כמו רקע תיאטרלי. כשציירה את המיניאטורה בשנת 1819, ג'קסון נחשב כגיבור.
בזמן שהשתתפה במסיבת השנה החדשה של הנשיא מונרו, המשיכה אנה להרחיב את קהל לקוחותיה, מבין האנשים המרכזיים בשלטון ובעילית הפוליטית.
קריירה > קריירה מאוחרת

בין השנים 1819–1829 ייצרה אנה מיניאטורות רבות. במכתב שכתבה אנה לטיצ׳יאן רמזי פיל השני, באפריל 1819, היא הסבירה שניתנו לה כרטיסים על ידי תומאס סולי להשתתף ב -15 הרצאות אנטומיות של מר קאלון עם אחותה שרה מרים. סדרת מחקרים אנטומיים זו סייעה בעבודות הדיוקן שלה שלאחר מכן.
בשנת 1820 ציירה אנה דיוקן של בתה של בת דודתה רוזלבה פיל. המיניאטורה של רוזלבה הייתה ניסוי להתנתק ממיניאטורות סגלגלות, הדיוקן לא הושלם אף פעם ונותר כדוגמה לשיטת עבודתה.
בשנת 1822 השלימה אנה דיוקן של רובנס פיל שנחשב לאחת מנקודות השיא של יצירתה. היא השלימה דיוקן נוסף של אדם נוסף בשבט פיל בשנת 1824, אברהם סלרס. לאורך הקריירה המאוחרת שלה, המשיכה אנה להציג יצירות אמנות נפרדות מעסק ציורי הדיוקן המיניאטוריים שלה.
אחרי קריירה ארוכה, אנה קלייפול פיל הייתה הציירת המיניאטורות האחרונה בשורה ארוכה של אמנים במשפחת פיל. לאחר נישואיה השניים, ב-1841, בגיל 50, היא הפסיקה לצייר והקריירה שלה הסתיימה, במקביל לדעיכת הביקוש למיניאטורות הדיוקן בארצות הברית.
מוות

ביום חג המולד 25 בדצמבר 1878, בגיל 87, נפטרה אנה קלייפול פיל בפילדלפיה ונקברה בבית הקברות וודלנדס.
הערות שוליים

↑  Sellers, Charles (1967). The Peale Family Three Generations of American Artists. The Detroit institute of the Arts & Wayne State University Press.
↑  Charles Willson Peale | Smithsonian American Art Museum, americanart.si.edu
↑  Rosenbach Museum & Library - Collections Spotlight, web.archive.org, ‏2008-05-13
| --- | --- |
בקרת זהויות :  DSI: 739  GND: 136685110  ISNI: 0000 0000 6686 0442  LCCN: nr98016393  RKD: 62235  SNAC: w6pp090n  ULAN: 500010523  VIAF: 17135582   WorldCat (עם VIAF): 17135582 
אנה קלייפול פיל, דיוקן של אישה - מיניאטורה על שנהב, 1820
ג'יימס פיל, שתי האחיות אנה ומרתה, 1805
אנה קלייפול פיל, דיוקן של גב' נתניאל מור הייווד, 1821
אמדורה סובגלובוסה

| אמדורה סובגלובוסה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: צבים
תת־סדרה:: צבים מצדדי-צוואר
משפחה:: נטויי-צוואר
סוג:: Emydura
מין:: אמדורה סובגלובוסה
שם מדעי
 Emydura subglobosa ‏קרפט, 1876

אמדורה סובגלובוסה (שם מדעי: Emydura subglobosa) הוא מין של צב מהמשפחה נטויי צוואר החי בפפואה ניו גיני ובאוסטרליה. צב זה שוכן מקווי מים כמו אגמים, נהרות או ביצות ולעיתים גם ביערות גשם באוסטרליה.
מאפיינים

זהו צב קטן יחסית והוא מגיע לאורך 20 סנטימטרים בזכרים ו-26 סנטימטרים בנקבות. הוא בעל צוואר ארוך שאינו יכול להיכנס לשריונו והוא בעל גפיים חזקות עם קרומי שחייה וגם טפרים חדים, ראש קצר בעל חוטם הפונה מעלה ולחיים ושפתיים צהובות, כששאר העור אפור והשריון אפור ובעל קצוות צהובים. צב זה חי לרוב בתוך המים ויוצא בעיקר כדי להטיל ביצים או להתחמם בשמש.
הצב הוא אוכל כל הניזון בטבע מחרקים שונים, רכיכות, צמחי מים שונים, וכשהם מוצאים גם פירות. הלסתות הקשיחות שלהם יכולות לנפץ קונכיית חלזונות מימיים ביעילות.
צבים אלה מזדווגים בתוך המים סביב ספטמבר והנקבות חופרות גומה על הגדות בקן סגור ומטילות 5 עד 20 ביצים. הביצים בוקעות כעבור 45 עד 60 יום והצבים הצעירים שוחים מיד למים.
צב זה איננו בסכנה בטבע, אך נפגע מזיהומים של כמה נהרות בסביבתו. לעיתים מגדלים אותו כחיית מחמד, אך הוא נאסר לגידול באוסטרליה.
אעבלין

אִעְבְּלִין (בערבית: إعبلين) היא מועצה מקומית ערבית במחוז הצפון בישראל, השוכנת בגליל התחתון המערבי, בשיפולי עמק זבולון. הכפר הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1960. רוב תושבי אעבלין הם ערבים-מוסלמים, והשאר ערבים-נוצרים.
היסטוריה

לפי הסברה, שם היישוב משמר את שם העיירה היהודית הקדומה אבליים (גם: כפר אובלין), הנזכרת בהקשרים שונים במקורות חז"ל. כך, בתוספתא נזכר התנא מהדור החמישי רבי אלעזר בן יהודה איש אבלין. כמו כן, נזכר ביקורו של רבי אליעזר בעיירה לעניין הלכות עירובין: ”מעשה שהלך רבי אליעזר אצל רבי יוסי בן פרידא תלמידו לאובלין”.
פירוש השם "אבל", לפי אחת ההצעות, הוא יובל מים, והוא מתקשר למקורות המים של היישוב.
באעבלין נמצאו אבנים שעליהן חקוקה מנורה, וכן אבן ועליה כתובת ארמית קדומה. סברה אחרת למקורו של שם היישוב היא שהיישוב נקרא על שמו של בית שנשתמר בכפר מהתקופה הצלבנית ושמו "בית אבלין". אעבלין נזכרת בשמה הנוכחי בכתבים מגניזת קהיר הנוגעים לחיי הקהילה היהודית ביישוב בשלהי האלף הראשון לספירה.
ליישוב חשיבות במסורת הקתולית המקומית, מפני שבו נולדה בשנת 1846 הנזירה הכרמליטית מרים בוארדי, אשר הוכרזה כמבורכת על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 1983, וביישוב נובע מעיין המוקדש לה.
ביישוב נמצא קברו של עקילה אגא שהיה השליט הבדואי שהגן על תושבי המקום הנוצרים מפני הטבח של הדרוזים בשנת 1860, וכן ישנם קברים של בני משפחתו של דאהר אל עומר שהיה השליט של אזור הגליל במאה ה-18.
חינוך

רשת מוסדות מאר אליאס, השוכנת באעבלין, היא רשת מוסדות חינוך החל מגן ילדים ועד למכללה ושלוחת אוניברסיטת אינדיאנפוליס, שהוקמה ב-2003. היא מנוהלת על-ידי הארכיבישוף המלכיתי, אליאס שקור.
אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף יולי 2024 (אומדן), מתגוררים באעבלין 14,008 תושבים (מקום 149 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎0.7%‏.   אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 75.0%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 7,825 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
המועצה המקומית

החל משנת 1985 ועד הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 1998 ראש המועצה היה חבר הכנסת לשעבר סאלח סלים. בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2003 זכה סלים ב-44.8%, כאשר חאג' עאטף זכה ב-49%. כמו כן, התמודד גם סלמאן נור שזכה ל-339 קולות (6%) ושיח' מאמון שזכה ל-7 קולות בלבד (0.1%).
בעקבות הבחירות למועצה המקומית בשנת 2003, לראשונה מאז שנת 1985 לא ישב ראש המועצה המודח סאלח סלים במועצת העיר, לאחר שרשימתו, אלסדאקה לא זכתה לאף מנדט. גם רשימתו של ראש המועצה החדש לא זכתה לאף מנדט, אך הוא ישב במועצה המקומית כראש המועצה. בשנת 2005 הודחו חאג' עאטף וחברי המועצה שלו - על-ידי שר הפנים אופיר פינס - בעקבות ניהול לא-תקין, אי-תשלום שכר במשך חודשים וגרעון נצבר של 65 מיליון ש"ח.
באוגוסט 2006 מינה שר הפנים רוני בר-און ועדה קרואה ברשות מרק אסיה (ראש מועצת בית אריה) ובעקבות פעילותה הגרעון המצטבר הורד ל-13 מיליון ש"ח.
מאמון שיח' אחמד נבחר לראש המועצה בסיבוב שני שנערך ב-7 בדצמבר 2010, וב-2024 זכה בבחירות שריף חידר.
לקריאה נוספת

זאב וילנאי, אריאל - אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל, כרך א', בערך אעבלין
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
1 2 3 4 5  לטבלת הדירוג המלא.
↑  מאזן מפוני מלחמת חרבות ברזל: מספר מפונים שנקלטו במועצה המקומית פחות מספר מפונים שפונו ממנה, מבוטא באלפי תושבים. מתוך אתר למ"ס, המתבסס על מערכת "יחד" (של מערך הדיגיטל הלאומי) נכון ל-סוף יולי 2024 (אומדן).
1 2 3 4 5  הנתונים לפי טבלת רשויות מקומיות של למ"ס עבור 
סוף 2022
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  דר, שמעון, חקלאות שלחין בהרי ארץ ישראל, In the Highland's Depth, 2020, עמ' 91–112 doi: 10.26351/ihd/10-1/4
↑  תוספתא מעשר שני א, ז (על פי כתב יד וינה); תלמוד בבלי, מסכת זבחים, דף כ"ח, עמוד א'; נידה, ט, יח; וראו תולדות תנאים ואמוראים.
↑  תוספתא עירובין א, ב; תלמוד ירושלמי, מסכת עירובין,  פרק א', הלכה ב'; תלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף י"ב, עמוד א'
↑  ויליאם אולברייט, ערך 'אָבֵל', אנציקלופדיה מקראית, עמ' 36–37
↑  יהודה זיו, שו"ת זיו (ד): על המושב שְׁזוֹר, המעיינות הכפולים של אעבלין, וממתי נמצאת חדרה בשומרון?, בלוג "עונג שבת"
↑  יוסף אלגזי, הקמפוס של אעבלין, באתר הארץ, 22 באוקטובר 2003
↑  עפרי אילני, יוזמה: האפיפיור יניח את אבן הפינה של המכללה הערבית בגליל, באתר הארץ, 27 בפברואר 2009
↑  פרופיל אעבלין באתר הלמ"ס
| דגל ישראל מחוז הצפון |
| --- | --- | --- |
| נפות | נפת רמת הגולן • נפת צפת • נפת עכו • נפת כנרת • נפת יזרעאל | מפת מחוז הצפון |
| ערים | בית שאן • טבריה • טמרה • יקנעם עילית • כרמיאל • מגדל העמק • מעלות-תרשיחא • נהריה • נוף הגליל • נצרת • סח'נין • עכו • עפולה • עראבה • צפת • קריית שמונה • שפרעם • מע'אר | מפת מחוז הצפון |
| מועצות מקומיות | אבו סנאן • אכסאל • אעבלין • בועיינה-נוג'ידאת • בוקעאתא • ביר אל-מכסור • בית ג'ן • בסמת טבעון • בענה • ג'דיידה-מכר • ג'וליס • ג'ש (גוש חלב) • דבורייה • דיר חנא • דיר אל-אסד • זרזיר • חורפיש • חצור הגלילית • טובא-זנגרייה • טורעאן • יאנוח-ג'ת • יבנאל • יסוד המעלה • יפיע • ירכא • כאבול • כאוכב אבו אל-היג'א • כסרא-סמיע • כעביה-טבאש-חג'אג'רה • כפר ורדים • כפר יאסיף • כפר כמא • כפר כנא • כפר מנדא • כפר תבור • מג'ד אל-כרום • מג'דל שמס • מגדל • מזרעה • מטולה • מסעדה • מעיליא • משהד • נחף • סאג'ור • ע'ג'ר • עיילבון • עילוט • עין מאהל • עין קנייא • פסוטה • פקיעין • קצרין • ראמה • ראש פינה • ריינה • רמת ישי • שבלי - אום אל-גנם • שלומי • שעב | מפת מחוז הצפון |
| מועצות אזוריות | אל-בטוף • בוסתאן אל-מרג' • גולן • הגלבוע • הגליל העליון • הגליל התחתון • מבואות החרמון • מגידו • מטה אשר • מעלה יוסף • מרום הגליל • משגב • עמק הירדן • עמק המעיינות • עמק יזרעאל | מפת מחוז הצפון |
| מועצה מקומית תעשייתית | מגדל תפן | מפת מחוז הצפון |
| יישובים לשעבר | אבוקה • אחוזת נפתלי • אתגר • גבעות זייד • מחנה ישראל • שייח' בראק | מפת מחוז הצפון |
צריח מסגד באעבלין
אקופשיזם

אקופשיזם הוא מודל פוליטי תאורטי שבו משטר טוטליטרי דורש מהפרט לוותר על האינטרסים האישיים שלו לטובת "השלם האורגני של הטבע".
מספר סופרים השתמשו במונח כדי לתאר סכנות היפותטיות שיגרמו ממשלות דיסטופיות, שעלולות לנקוט במדיניות פשיסטיות כדי להתמודד עם סוגיות סביבתיות, וסופרים אחרים השתמשו בו כדי לתאר תנועות היסטוריות ומודרניות שהשתמשו בפשיזם בעת שהתמקדו בנושאים סביבתיים.
הגדרה

היסטוריון הסביבה מייקל צימרמן הגדיר את המינוח "אקופשיזם" כ"ממשלה טוטליטרית הדורשת מיחידים להקריב את האינטרסים שלהם לרווחת ה'אדמה', רשת החיים הנהדרת והמכלול האורגני של הטבע". לטענתו לא התקיימו ממשלות אקופשיסטיות עד כה, אף על פי שבנאציזם ניתן למצוא מספר היבטים אקופשיסטים, כמו המינוח הלאומני מן האידאולוגיה הנאצית "דם ואדמה", אשר מבטא את הקשר שבין גוף אדם טהור גזע (דם) ואזור ההתיישבות שלו (אדמה).
אלימות בשם האקופשיזם

מבצע הטבח בכרייסטצ'רץ' פרסם קודם לטבח מנשר בן 73 עמודים נגד הגירה ונגד מוסלמים, וזיהה את עצמו כתומך באקופשיזם ובקונספירציית ההחלפה הגדולה.
מבצע פיגוע הירי באל פאסו פרסם גם הוא מנשר קודם למעשה, ובו טען כי התרבות האמריקאית מחנכת להרס הסביבה תוך יצירת נטל אקולוגי שיפול על כתפי הדורות הבאים, ומסקנתו הייתה כי יש לצמצם את מספר האנשים המשתמשים במשאבים אקולוגים.
הבריגדה הירוקה היא קבוצת טרור אקולוגית אקופשיסטית שוודית האחראית לפשעים רבים. היא הייתה אחראית לפיגועי הצתה נגד מטרות הנחשבות לאויבי הטבע, כמו תקיפה בחוות מינקים שגרמה לנזקים של מיליוני דולרים. שני חברים בארגון נעצרו על ידי המשטרה השוודית, כשעל פי החשד הם תכננו התנקשויות בשופטים והטמנת פצצות.
ביקורת

לדברי הסופר והפעיל האקולוגי דייוויד אורטון המונח "אקופשיזם" נטבע על ידי מתנגדי פילוסופיית האקולוגיה העמוקה בכדי לייצר דה לגיטימציה כלפי תומכי הרעיון ולהציג אותם כפשיסטים.
המינוח עולה כהאשמה משני צידי המפה הפוליטית: אנשי השמאל הפוליטי מאשימים את האקופשיסטים בפגיעה בזכויות האדם ואנשי הימין הפוליטי מאשימים את האקופשיסטים בפגיעה בערכי הקפיטליזם, ומכריזים לעיתים גם על הארגונים "גרינפיס" ו"מועדון סיירה" כאקופשיסטים.
הסופר, הסוציאליסט-
ליברטראני והאנרכיסט האמריקאי מארי בוקצ'ין, מייסד זרם האקולוגיה החברתית, האשים את תומכי האקולוגיה העמוקה (כגון דייוויד פורמן, מייסד ארגון שמירת סביבה הרדיקלי "כדור הארץ תחילה!"), באקופשיזם:
ישנם גזענים שבקושי מחופשים, מאצ'ואיסטים כמו דניאל בון ואנשים שמנותקים לחלוטין מהחברה, שמשתמשים במילה "אקולוגיה" כדי להביע את דעותיהם, בדיוק כפי שיש חוקרי טבע, קהילתנים, רדיקלים חברתיים ופמיניסטיות שמשתמשים במילה אקולוגיה כדי לבטא את דעתם... מתוך אותן דעות של אקו-ברוטליזם ואקופשיזם, אדולף היטלר, בשם "שליטה באוכלוסיה" וגזענות עיצב תיאוריות של דם ואדמה... אותו אקופשיזם מופיע כעת בקרב אקולוגים ותומכיהם המאמינים כי יש לתת לאנשי מדינות העולם השלישי לגווע ברעב ולהתרחק ממדינות המערב כדי שלא יכבידו על המשאבים האקולוגיים שלנו.
הערות שוליים

↑  Zimmerman, Michael E. (2008). "Ecofascism".  In Taylor, Bron R. (ed.). Encyclopedia of Religion and Nature, Volume 1. London, UK: Continuum. pp. 531–532. ISBN 978-1-44-112278-0.
↑  Matthew Phelan (2018-10-22). "The Menace of Eco-Fascism". New York Review of Books.
↑  Koziol, Michael. "Christchurch shooter's manifesto reveals". No. March 15, 2019. Sydney Morning Herald.
↑  Achenbach, Joel (18 באוגוסט 2019). "Two mass killings a world apart share a common theme: 'ecofascism': Environmental groups denounce racists who cloak themselves in green". The Washington Post – via ProQuest. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Charlene Wong, The Manifesto of Brenton Tarrant – a right-wing terrorist on a Crusade, observer.news, March 15, 2019
↑  Lennard, Natasha (5 באוגוסט 2019). "The El Paso Shooter Embraced Eco-Fascism. We Can't Let the Far Right Co-Opt the Environmental Struggle". The Intercept. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lamoureux, Mack (25 בדצמבר 2020). "Neo-Nazis Are Using Eco-Fascism to Recruit Young People". Vice News. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Lamoureux, Mack (25 בדצמבר 2020). "Alleged Eco-Terrorists Discussed Abortion Clinic Bombing, Assassinating Judge: Court Documents". Vice News. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Orton, David (בפברואר 2000). "Ecofascism: What is It? A Left Biocentric Analysis". home.ca.inter.net. נבדק ב-29 ביוני 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Green historian to Brandis: My Work's Been Abused". The Sydney Morning Herald. 13 בנובמבר 2003. נבדק ב-9 באוקטובר 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  מארי בוקצ'ין, "Social Ecology Versus Deep Ecology: A Challenge for the Ecology Movement". פורסם במקור ב:Green Perspectives: Newsletter of the Green Program Project, nos. 4–5 (Summer 1987).
ארדביל

| --- | --- |
קו הרקיע של ארדביל בלילה
קו הרקיע של ארדביל בלילה
 מדינה:  איראן איראן
 מחוז:  מחוז ארדביל
 שטח:  18.01 קמ"ר
 גובה:  1,500 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  529,374 (2016)
  ‑ צפיפות:  18,857 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  38°15′00″N 48°17′00″E﻿ / ﻿38.25°N 48.2833333333333°E﻿ / 38.25; 48.2833333333333
 אזור זמן:  UTC +3:30
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איראן מוגדלת) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פקיסטן טורקמניסטן אוזבקיסטן אזרבייג'ן ארמניה טורקיה עיראק כווית ערב הסעודית  קטר איחוד האמירויות הערביות ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןארדביל(למפת איראן רגילה) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פק. טורקמניסטן או. אזר. א. ט. עיראק כ. ערב הסעודית  ק. אי. ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןארדביל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ארדביל (בפרסית: اردبیل, באזרית: Ərdəbil, ‏האזנהקובץ:Ardebil.ogg‏Ⓘ‏) היא עיר בצפון-מערב איראן ובירת המחוז הקרוי על שמה. העיר מרוחקת כ-25 ק"מ מהגבול עם אזרבייג'ן, כ-70 ק"מ מחוף הים הכספי וכ-176 ק"מ צפון-מזרחית לתבריז. על פי מפקד האוכלוסין האחרון של איראן שנערך בשנת 2016 התגוררו בארדביל 529,374 בני אדם, רובם אזרים.
במקום נערך בשנת 730 קרב ארדביל בו ניצחו הכוזרים את הצבא הערבי-מוסלמי.
מתחם הקבר והמרכז הסופי של שייח' סאפי א-דין בעיר הוכרזו בשנת 2010 כאתר מורשת עולמית.
עידוא בן גריון

| --- | --- |
עידוא בן גריון במרכז עם להקת הנח"ל ב"שיר השירותים", מתוך התוכנית "עד מאה ועשרים". מימין: אורי זוהר, מאחור: אריק איינשטיין, משמאל: אליהו ברקאי (ברקו)
עידוא בן גריון במרכז עם להקת הנח"ל ב"שיר השירותים", מתוך התוכנית "עד מאה ועשרים". מימין: אורי זוהר, מאחור: אריק איינשטיין, משמאל: אליהו ברקאי (ברקו)
 לידה:  1 בפברואר 1938 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 התאבד:  30 בנובמבר 1972 (בגיל 34) חולון, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1956–1972 (כ־16 שנים)
 בן או בת זוג:  דוריאן לי (1964–1966) 
 
עידוא בִּן גָּרְיוֹן  (ל' בשבט תרצ"ח, 1 בפברואר 1938 – כ"ד בכסלו תשל"ג, 30 בנובמבר 1972) היה סופר, מחזאי, מתרגם, במאי תיאטרון, משורר ופזמונאי ישראלי.
ביוגרפיה

בן גריון נולד בתל אביב, בנם היחיד של הרקדנית דבורה ברטונוב ושל הסופר עמנואל בן גריון, ונכדם של הסופר מיכה יוסף ברדיצ'בסקי (בן גריון), השחקן יהושע ברטונוב ומרים ברטונוב.
גדל והתחנך בתל אביב: למד בבית הספר היסודי גרֶץ ובגימנסיה שלווה.
מנעוריו סבל מדיכאון כרוני.
בצה"ל שירת בלהקת הנח"ל. לאחר שחרורו יצא בשנת 1959 לפריז ולמד שם פנטומימה ובימוי. עם שובו לארץ בשנת 1962 כתב והוציא לאור את הרומן הראשון שלו, "המתוקה והמופלאת", שראה אור במקביל גם בתרגום לאנגלית.
ב-1964 ביים בן-גריון בתיאטרון העונות את המחזה "סמי ימות בשש" מאת קן יוז. המבקר חיים גמזו, שהיה ידוע בסגנונו הבוטה, כתב על מחזה זה את הביקורת הקצרה ביותר בתולדות ביקורת התיאטרון הישראלי: "לדידי יכול היה למות בחמש". המחזה זכה גם לביקורות חיוביות.
כמתרגם פרסם בן-גריון בשנת 1957 את תרגומו הראשון, "העורב" מאת אדגר אלן פו, בכתב העת הספרותי אורלוגין שבעריכת אברהם שלונסקי. כן תרגם שלושה מחזות שהוצגו על הבמות בארץ.
בן גריון נודע בפרשיות-אהבים רבות שהיו לו; טרם מותו נישא לרוזנת ממוצא איטלקי. בעיותיו הנפשיות הביאו לאשפוזים תכופים, עד ששם קץ לחייו בדירת הוריו בחולון, בגיל 34. נטמן בבית העלמין הדרום, בסמוך לסבו, יהושע ברטונוב.
לאחר התאבדותו של בן-גריון כתב עליו אביו, עמנואל, את הספר "בין שלשום למחרתיים".
ספריו

המתוקה והמופלאת: רומאן, תל אביב: אלדר, 1962. (הופיע במקביל בהוצאת אלדר בתרגום לאנגלית מאת ג'וליאן שגרן תחת הכותרת "The Sweet and the Oblivious")
לאחר מותו:
Mens Rea in corpore sano: שירים ותרגומים; ציורים: אדית קמחי, [תל אביב: חמו"ל], תשל"ג. (חוברת)
שירים ותרגומי שירים, תל אביב: רשפים, תשל"ד.
הערות שוליים

↑  ראו: א. בן-מאיר, "סאמי ימות בשש" בתיאטרון העונות, חרות, 20 במרץ 1964.
↑  ביקורת: מרים אורן, לא מתוק ולא מופלא, מעריב, 15 ביוני 1962 (תגובת בן גריון ותגובת המבקרת: סיימה – או לא סיימה, מעריב, 29 ביוני 1962); ש. שיש, "המתוקה והמופלאה" לעדוא בן-גוריון, דבר, 10 באוגוסט 1962.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258737405171  GND: 1166860302  ISNI: 0000 0000 6697 8395  LCCN: no91007674  NTA: 202606171  VIAF: 66032314   WorldCat (עם VIAF): 66032314
עיתון העיתונאים

עיתון העיתונאים היה אירוע תרבות דו-שבועי מייסודה של אגודת העיתונאים בתל אביב, שנערך לראשונה ב-1939.
אודות

אגודת העיתונאים בתל אביב נוסדה ב-1935. בדצמבר 1939 יזם היו"ר יוסף הפטמן אירועי שבועי, שבו עיתונאים ואנשי ציבור ידברו על ענייני השעה בפני קהל.
האירועים, שכללו גם חלק אמנותי, נערכו בימי שישי אחת לשבועיים החל מ-15 בדצמבר 1939 בקולנוע מוגרבי. מטרת האגודה הייתה להדק את הקשר עם ציבור הקוראים, ובמקביל לנצל את האירוע כמקור הכנסה.
בהיותו של עיתון העיתונאים אירוע חי, הוא לא היה כפוף לצנזורה של ממשלת המנדט הבריטי. בשלב מסוים דרשו השלטונות לקבל לידיהם מראש את שמות הדוברים והנושאים, וכן שלחו לאולם שוטרים. אלה התקשו לעיתים להבין את הנאמר, במיוחד כאשר נעשה שימוש ביידיש.
עם הזמן עיתון העיתונאים יצא מגבולות תל אביב ונערך גם בחדרה, נתניה, רחובות, באר שבע ועוד.
לאחר 1953 חדל העיתון להתקיים באופן קבוע. לאחר חנוכת בית העיתונאים על שם סוקולוב בתל אביב בשנת 1957, עברו אירועי עיתון העיתונאים אליו.
אירועי "שבתרבות" הנערכים מאז 1973 ברחבי ישראל, ממשיכים במידה רבה את מסורת עיתון העיתונאים.
הערות שוליים

1 2  יהושע כהנא, "עתון העתונאים" - בן שלושים, מעריב, 7 בינואר 1970
סמואל שיידט

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1587 האלה, ארכיבישופות מגדבורג 
 פטירה:  24 במרץ 1654  (בגיל 66) האלה, ארכיבישופות מגדבורג 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 
סמואל שיידט (בגרמנית: Samuel Scheidt;‏ הוטבל ב-3 בנובמבר 1587 – נפטר ב-24 במרץ 1654) היה מלחין, נגן עוגב ומורה גרמני מראשית תקופת הבארוק.
ביוגרפיה

שיידט נולד בהאלה ואחרי סיום לימודי היסוד שם, נסע לאמסטרדם ללמוד אצל סוולינק, המלחין ההולנדי ידוע השם, שחותמו ניכר בבירוד בסגנונו של שיידט. עם שובו להאלה התמנה לנגן העוגב, ואחר לממונה על המוזיקה (קאפלמייסטר) בחצר המרקיז מברנדנבורג. שלא כמוזיקאים גרמנים רבים, כמו היינריך שיץ, למשל, נשאר שיידט בגרמניה במהלך מלחמת שלושים השנים והחזיק מעמד בהוראה ובשורה של משרות קטנות יותר עד שהיציבות נכונה מחדש וניתן לו לשוב למשרתו כקאפלמייסטר.
שיידט היה המלחין הראשון לעוגב בבארוק הגרמני שזכה לפרסום בינלאומי, והוא מייצג את פריחתו של הסגנון הצפון-גרמני החדש, שהתהווה במידה רבה כתוצאה מן הרפורמציה הפרוטסטנטית. בדרום גרמניה ובעוד כמה ארצות באירופה נותרה איתנה כשהייתה השפעתה הרוחנית והאמנותית של רומא, כך שהמוזיקה ברובה הגדול המשיכה להסתמך על מודלים איטלקיים. בחבלי הארץ שעברו זה לא מכבר לפרוטסטנטיות, דחף הניתוק מרומא את המוזיקאים לפתח רעיונות סגנוניים חדשים, שונים במידה רבה מן המקובל על שכניהם.
המוזיקה של שיידט מתחלקת לשתי קטגוריות עיקריות: מוזיקה אינסטרומנטלית, הכוללת מספר רב של יצירות לכלי מקלדת, בעיקר עוגב; ומוזיקת קודש ווקאלית, חלקה א'קאפלה וחלקה עם בסו קונטינואו או ליווי אינסטרומנטלי אחר. המוזיקה שלו לעוגב הייתה מפורסמת בשעתה, אף כי בהמשך העיבה עליה המוזיקה של יוהאן סבסטיאן באך. בכוראל פרלודים הרבים שלו הרבה שיידט להשתמש בטכניקה של "וריאציה מדוגמת", שבה כל פסוק של הכוראל משתמש במוטיב רתמי שונה וכל וריאציה (המורכבת מפסוקים אחדים) משוכללת מקודמתה, עד שהחיבור מגיע לשיאו. נוסף לכוראל פרלודים שלו, כתב שיידט מספר רב של פוגות, סוויטות מחולות (לעיתים קרובות בצורה מחזורית, עם בס יסודי משותף) ופנטזיות.
שיידט כתב גם כמות גדולה של מוזיקה ווקאלית, הן דתית והן חילונית, שחלק גדול ממנה שרד.
פרטיטורות

הכוראל פרלודים של שיידט מיוצגים בכל הקבצים הגדולים של כוראל פרלודים של מחברים שונים, ובהם:
"אוצר הזהב של נגן העוגב הכנסייתי" (שלושה כרכים) בעריכת קרל פ. פפאטייכר וארצ'יבלד ט. דייויסון (תאודור פרסר ושות', פנסילבניה).
80 כוראל פרלודים מן המאה ה-17 וה-18 בעריכת הרמן קלר (פיטרס).
"כוראל פרלודים של אמני העבר" בעריכת קרל שטראובה (פיטרס) (קיים גם בהדפסה חוזרת ממאסטרס מיוזיק פאבליקיישנס).
מכלול יצירתו של שיידט יוצא לאור בהוצאת ברייטקופף והרטל בסדרה של 16 כרכים בעריכת גוטליב הארמס, כריסטהארד מאהרנהולץ וכריסטוף וולף.
לקריאה נוספת

מנפרד בוקופצר, מוזיקה בתקופת הבארוק, ניו יורק: נורטון ושות', 1947.
"סמואל שיידט", בתוך: מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים (עורך: סטנלי סיידי), כרך 20, לונדון: מקמילן, 1980.
Manfred Bukofzer, Music in the Baroque Era. New York, W.W. Norton & Co., 1947. ISBN 0-393-09745-5
'Samuel Scheidt', The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2
עין תמר

| --- | --- |
הכניסה לעין תמרהכניסה לעין תמר
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הדרום
מועצה אזורית: תמר
גובה ממוצע: ‎-302 מטר
תאריך ייסוד: 1982
תנועה מיישבת: האיחוד החקלאי
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 202 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎2.0% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת צפון הנגב מוגדלת) עין תמר(למפת צפון הנגב רגילה) עין תמר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין תמר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין תמר30°56′36″N 35°21′43″E﻿ / ﻿30.9432436898601°N 35.3620383824875°E﻿ / 30.9432436898601; 35.3620383824875  heמפת היישובים של מועצה אזורית תמר (in English: Tamar Regional Council) באדום - עין תמר בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 9 מתוך 10

עֵין תָּמָר הוא מושב חקלאי ותיירותי בערבה הצפונית מדרום לים המלח השייך למועצה אזורית תמר בחבל ארץ המכונה כיכר סדום, בצמוד למושב נאות הכיכר.