stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' סנדיס
הערות שוליים

↑  מקורהּ במפת אנטוניו דה אנג'ליס (1578) ששובצה בספרו של ז'אן זואלארט (1587) ומשם הועתקה לספרו של ג'ורג' סנדיס; ראו: ריכב רובין, ‏"מפת ירושלים מאת אנטוניו דה-אנג'ליס – מפת-אֵם ומפות שנגזרו ממנה", קתדרה 52, יולי 1989, עמ' 111-100
↑  אין תיעוד לתואר אקדמי שקיבל ולא להסמכה אחרת
1 2  The Relation of a Journey begun an. Dom. 1610, in four bookes. Containing a Description of the Turkish Empire, of Ægypt, of the Holy Land, of the Remote parts of Italy, and Ilands adioyning, London: Printed for W. Barrett, 1615
↑  מהדורת התרגום לאנגלית מ-1632 כללה שפע ביאורים של המתרגם והוקדשה לפטרונו, צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה
↑  מהדורת 1636: A paraphrase upon the Psalmes of David. And upon the hymnes dispersed throughout the Old and New Testaments; ב-1676 הופקה מהדורה מתוקנת עם תווי לחנים מוזיקליים
↑  Christs passion. A tragedie. With annotations, 1640
↑  Paraphrase of the Songs of Solomons
↑  ירושלים: הביוגרפיה, מאנגלית: גיל שמר, הוצאת דביר, 2013, עמ' 361–363
↑  שלוש מהדורות תרגום להולנדית נדפסו עוד במאה ה-17; פריט 923 ב-Bibliotheca Geographica Palaestinae של ריינהולד רֵריכט, עמ' 232–233
↑  Journey from Aleppo to Jerusalem at Easter A.D. 1697, p. 67
↑  James Ellison, "Sandys, George (1578–1644)", ODNB, 2008;
R. R. Cawley, "Burton, Bacon, and Sandys", Modern Language Notes 56 (1941), 271–3
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267568905171  BIBSYS: 90365848  BNE: XX1756074  BnF: cb120501749 (data)  CiNii: DA02210558  GND: 118794418  ISNI: 0000 0000 8156 0309  LCCN: n50016635  NLA: 35474878  NTA: 069984174  RERO: 02-A003784491  SNAC: w6t18tmn  SUDOC: 028724879  Trove: 966391  VcBA: 495/92403  VIAF: 76334788   WorldCat (עם VIAF): 76334788
הוצאת זרע לבטלה

הוצאת שכבת זרע לבטלה (בראשי תיבות: הוז"ל או שז"ל; נקרא גם כן החטא הידוע) הוא מונח הלכתי המתייחס לשפיכת נוזל זרע שלא במסגרת יחסי מין עם אישה, על ידי אוננות, קרי לילה או משכב זכור, וכן משגל נסוג או שימוש באמצעי מניעת היריון. בשיח ההלכתי מכונה שפיכה זו גם בשם "פגם הברית", והדרכים להימנע ממעשה זה קרויות "שמירת הברית". מכך, חזרה בתשובה ממעשה זה קרויה "תיקון הברית". המשנה והתלמוד מזהירים על חומרת מעשה זה בהיותו שקול לשפיכות דמים, ואף מורים להימנע ממצבים העלולים לגרום להוצאת זרע לבטלה. ספר הזוהר מחמיר מאוד ביחסו למעשה זה, וכותב שהעושה כן אין לו דרך תשובה, אלא אם כן עושה תשובה גדולה. והשולחן ערוך פוסק את היות חטא זה החטא החמור ביותר מכל העבירות שבתורה.
מקורות האיסור > בתורה שבכתב

בתלמוד הבבלי מבואר כי את חומרת מעשה זה ניתן למצוא כבר בפרשת וישב, בה כתוב כי ער ואונן מתו בגין חטא אותו מזהה התלמוד כהוצאת זרע לבטלה: ”וידע אונן כי לא לו יהיה הזרע, והיה אם בא אל אשת אחיו ושיחת ארצה, לבלתי נתון זרע לאחיו. וירע בעיני ה' אשר עשה, וימת גם אותו.” יש הרואים בפסוק זה, המתאר משגל נסוג, מקור לאיסור האוננות, אף על פי שמדובר בתקופה שקדמה למתן תורה, לעומת זאת, הפרשנים חלוקים בעניין, האם חטאו של אונן היה השחתת הזרע כשלעצמה, או השחתת הזרע כביטוי לסירובו לייבם את גיסתו ו"לתת זרע לאחיו הבכור". לסירוב זה יש משמעות כלכלית חשובה כיוון שדין הירושה בתורה מושפע גם מדין היִיבּוּם, לפיו מצווה שאחיו של מת שאין לו בנים ישא את אשת המת; הבן הבכור הנולד להם נקרא על שם המת ויורש אותו (ספר דברים, פרק כ"ה, פסוקים ה'–ו').
מקורות האיסור > בתורה שבעל פה

על אף שאיסור האוננות לא נכתב בתורה באופן מפורש, ההלכה ומסורת התורה שבע"פ רואות בה עבירה גדולה אשר פסוקים מסוימים נדרשים כמתייחסים אליה. התלמוד דורש את הציווי "לא תנאף" כך: "לא תהא בך ניאוף בין ביד בין ברגל". בנוסף, הפסוק "ונשמרת מכל דבר רע" נדרש בתלמוד כציווי "שלא יהרהר אדם ביום ויבוא לידי טומאה בלילה".
מספר דימויים נתנו חז"ל למוציא זרע לבטלה. אחד מהדימויים הוא "כאילו שופך דמים". החכמים התייחסו אל הזרע כאל "חי פוטנציאלי", ואל האוננות כמעין רצח שבו האדם מחסל את ילדיו הפוטנציאליים. דימוי נוסף ישנו, לפיו המוציא שכבת זרע לבטלה כאילו עובד עבודה זרה כלומר מטה את כוח החיים למטרה אישית, כמו שעובדי עבודה זרה מטים את כוח האמונה לעצים ואבנים.
בנוגע לתוקף האיסור ישנה מחלוקת: פוסקים רבים סוברים שהאיסור הוא מדאורייתא, ונלמד ממקורות שונים, ויש פוסקים הסוברים שהוא מדרבנן.
מקורות האיסור > בימינו

בשנים האחרונות הושמעו קולות של רבנים ליברליים, אשר מקלים בחומרת המעשה, וכן נוצרו מסגרות חינוכיות שנועדו לסייע לנוער "להשתחרר מתחושת האשמה והאימה שהייתה פעם המפגש העיקרי של מתבגרים דתיים עם 'תיקון הברית'". עמדות אלו התקבלו בתרעומת בקרב ציבורים נרחבים מהיהדות האורתודוקסית וזכו לביקורת המאשימה בסטיה מההלכה המסורה או הטוענת שניסיון לגרום לאדם להשלים את כישלונותיו ולהתייאש מתיקון אינו דרך חינוכית חכמה.
הגדרת המעשה

עיקר האיסור בהוצאת זרע לבטלה הוא כשנעשה במכוון. עם זאת גם קרי לילה נחשב לחיסרון כשהוא נובע מהרהור עבירה.
בספרות ההלכה דנים בשאלות הלכתיות רבות סביב איסור הוצאת זרע לבטלה: למשל, האם מותרת הוצאת זרע באוננות שנועדה לאפשר בעקיפין פרייה ורבייה, לשם בדיקה רפואית או להפריה מלאכותית וכדומה.
מכל מקום, קיום יחסי מין שאין בהם פוטנציאל רבייה, כגון עם נשים הרות, עקרות או מבוגרות מדי מכדי להתעבר, אינו נחשב להוצאת זרע לבטלה. מכאן ניתן ללמוד שהמונח "זרע לבטלה" אינו מכוון לבטלה מהולדה, אלא שלא במהלך קיום יחסי מין עם אישה.
שמירת הברית

על פי התלמוד הירושלמי, מראה העיניים הוא המוביל לחטא הוצאת זרע לבטלה, כפי שמובא גם במסכת נדרים: "כל הצופה בנשים - סופו בא לידי עבירה".
על מנת להימנע מהוצאת זרע לבטלה, קבעו חכמים כי על אדם להימנע מנגיעה באיבר מינו, גם בעת בדיקה אם נפלט זרע (לצורך בדיקת טהרה), ולדעת רבי אליעזר אפילו אחיזת איבר המין לצורך עשיית שתן שקולה להבאת מבול לעולם. במסכת שבת מסופר על רבי יוסי, אשר נמנע לצורך שמירת הברית אפילו ממבט באיבר מינו ומהכנסת ידו אל מתחת לאבנט.
מקור נוסף בתורה שבו תולים חז"ל עניין זה הוא: ”כִּי תֵצֵא מַחֲנֶה עַל אֹיְבֶיךָ - וְנִשְׁמַרְתָּ מִכֹּל דָּבָר רָע” ממקור כללי זה, חז"ל לומדים הלכות רבות בעניינים מגוונים הקשורים לתפיסתם את הרע. בין היתר "שלא יסתכל אדם באשה נאה ואפילו פנויה, באשת איש ואפילו מכוערת". מקור זה אינו אלא אסמכתא, שכן לא פורש בו האיסור באופן קונקרטי, ופשטו של הפסוק הוא כפרשנות הספרי (קי"ט) ובעקבותיו הרמב"ן והמלבי"ם, שמדובר בעבירות חמורות הקשורות בעיקר לשדה הקרב.
במניין המצוות של ספר החינוך נמנית מצווה זו במצווה שפ"ז - "איסור ההליכה לרעה אחר מחשבת הלב ומראה העיניים" - "שלא ירדוף האדם אחר מראה עיניו" (ואילו ברמב"ם לאו מ"ז ובסמ"ג לאו ט"ו).
במאה ה-21 מופצים ספרים וחוברות בנושא שמירת הברית, ובתוכם הכותרים "אות ברית קודש" ו"מלחמתה של מחשבה". בשנת 2011 פרסם הרב יהושע שפירא ספר בשם "אשיב ממצולות", שמסכם מקורות רבים בנושא שמירת הברית ומתמקד בדרכי התשובה מעבירה על האיסור. בנוסף ארגון "שומרי ברית קודש" בראשות הרב יעקב בן חנן עוסק בהגברת המודעות על חשיבות המצווה בהלכה ונותן כלים ועצות לכך, במיוחד באמצעות הספר "כי תצא למלחמה" וספרים נוספים, כגון: "יסוד היהדות", "הדרך אל האמת", "ספר הבחירה".
אחד מביטויים ליחס הציבורי הדתי לאוננות בזמננו, הוא הקמת ארגון "עצת נפש", שעוסק בין היתר במתן עזרה וסיוע לנערים המבקשים סיוע בהימנעות ממנה.
באופן מסורתי נחשב עיסוק פומבי בנושא כלא צנוע.
תיקון הברית

רבי נחמן מברסלב אמר שרק הוא מבין את כוונת הקביעה בספר הזוהר שהחטא של הוצאת זרע לבטלה אינו ניתן לתשובה, ואמר שניתן לתקן את החטא על ידי אמירת ה"תיקון הכללי" - עשרה פרקי תהילים ותפילות שנועדו לתקן את הפגם, בנוסף על טבילה במקווה שנחשבת על ידו לעיקר התיקון.
גם מהאר"י והבן איש חי ישנם נוסחי תפילה שנועדו לחזרה בתשובה על ידי אמירתם.
שפיכה במסגרת חיי נישואים > מניעת הריון

בתלמוד מובא שיטתו של התנא רבי אליעזר ורבי מאיר, שלמשך 24 חודשים לאחר שאישה יולדת, על בעלה להיות "דש מבפנים וזורה מבחוץ" (כלומר שופך בחוץ) אך לא נפסק כן להלכה.
שפיכה במסגרת חיי נישואים > ביאה שלא כדרכה וביאה דרך איברים

בתלמוד הבבלי מובא: ”אמר רבי יוחנן: זו דברי יוחנן בן דהבאי, אבל אמרו חכמים: אין הלכה כיוחנן בן דהבאי, אלא כל מה שאדם רוצה לעשות באשתו - עושה”.
בעקבות זאת הרמב"ם פוסק שמותר לאדם לקיים יחסי אישות עם אשתו בין כדרכה ובין שלא כדרכה, ובין דרך איברים. הגרסה הרווחת בראשונים לדברי הרמב"ם גורסת בסיום דבריו: "ובלבד שלא יוציא שכבת זרע לבטלה", אולם במספר גרסאות וברוב כתבי היד תוספת זו לא מופיעה, וסיוע לגרסה זו ניתן למצוא בדברי הרמב"ם בפירוש המשנה:
ומותר לאדם לבוא על אשתו שלא כדרכה ודרך אברין, או איך שירצה. וכך היתה תשובת אחד החכמים לאשה ששאלתו על כך, אמר לה: התורה התירתך לו
בתוספות הובאה דעתו של ר"י הזקן שבאקראי בעלמא מותרת לאדם ביאה שלא כדרכה אם ירצה, גם אם מוציא זרעו שלא בנרתיק. כדעת ר"י הזקן פוסק גם הרא"ש. אף האליה רבה פוסק כי הוצאת זרע בביאה שלא כדרכה עם אשתו אינו נחשב כ"הוצאת זרע לבטלה" כל עוד שכוונתו של האדם אינו למנוע היריון מאשתו (כפי שכיוון אונן במעשהו עם תמר) וכן שאינו "רגיל" לעשות כן, וכן הובא בפסקי האגודה המהרש"א גם מיקל באקראי בעלמא.
אכן יש מהראשונים ומהם בעל התוספות רי"ד שהתירו באופנים מסוימים הוצאת זרע מחוץ לנרתיק בחיי הנישואין על מנת להשקיט יצרו של אדם, וזו כפי ביטוי התלמוד "כל מה שאדם רוצה לעשות באשתו עושה";
תני רב ביבי קמיה דרב נחמן שלש נשים משמשות במוך...אי קשיא היאך התירו חכמים להוציא זרע לבטלה לעשות כמעשה ער ואונן? תשובה, איזה מעשה ער ואונן שאסרה תורה כל שכוונתו שלא תתעבר כדי שלא יכחיש יופיה ואינו רוצה לקיים פריה ורביה ממנה. אבל אם כונתו שלא תבוא לידי סכנה מותר, וכן נמי אם מתכוין לתאות יצרו ואינו מתכוין שלא תתעבר מותר... מי שכוונתו להשלים תאות יצרו אינו עובר, שכל מה שאדם רוצה לעשות באשתו עושה ולא יקרא משחית זרעו...
דעתו זו של תוספות הרי"ד הובא גם בפירוש נכדו הריא"ז: "...ער ואונן היינו משחיתים זרעם בכוונה, אבל אם אדם רוצה למלאות תאותו מותר, דכל מה שרוצה אדם לעשות באשתו עושה, וכך פירש מז"ה בפסקיו בפ"ק דיבמות".
הרמ"א על אבן העזר סימן כ"ה סעיף ב' מביא את דברי הרמב"ם לפי הגרסה הרווחת, ואחר כך את דברי ר"י, ומסיים: "ואף על פי שמותר בכל אלה, כל המקדש עצמו במותר לו - קדוש יאמרו לו". ישנם פוסקים הסוברים שגם לדעת המחמירים, כאשר לא ניתן לקיים יחסי אישות תקינים מסיבות כלשהן, ניתן לקיים ביאה שלא כדרכה או ביאה דרך איברים.
ביהדות הרפורמית, הקונסרבטיבית והרקונסטרוקציוניסטית

ביהדות הרפורמית והקונסרבטיבית מקבלים את הקונצנזוס ברפואה המודרנית, לפיו האוננות היא פעולה טבעית, נורמלית ובריאה.
הרב הקונסרבטיבי אליוט דורף ציין שהרמב"ם כתב שהאוננות אינה אסורה במפורש בתורה ויש לראותה בחיוב, בפרט לפני הנישואים. רבנים קונסרבטיביים נוספים, בהם הרב אבי פרידמן והרב מייקל גולד, נקטו בגישה דומה. הרב הקונסרבטיבי יעקב מילגרום טען שהתורה אוסרת על הוצאת זרע לבטלה בזמן יחסי מין, ועל פי פרשנותו אינה אוסרת על אוננות, ולכן אין להתייחס לאיסור ההלכתי בחומרה.
על פי הרבה הרקונסטרוקציוניסטית אלכסיס רוברטס, "אוננות היא לא מזיקה, טבעית ובריאה. היא עשויה לספק שחרור והנאה, כמו גם ידע עצמי שמועיל למין מהנה עם בן או בת הזוג. היא עשויה להקל על צעירים בשנים שבהן הם צעירים מדי לזוגיות בוגרת, מחויבת ואוהבת." הרבה הרקונסטרוקציוניסטית אריאל וולפה מציינת שבתלמוד קיים איסור מפורש על אוננות, אבל מציעה שלאור שפע המחקרים העדכניים על יתרונותיה הבריאותיים והנפשיים ועל תרומתה למערכת יחסית זוגית בריאה היא יכולה להיחשב כפיקוח נפש, שגובר על רוב האיסורים והמצוות.
הרב הרפורמי ג'ונתן שטיין הציע להתיר אוננות. הרב הרפורמי וולטר ג'ייקוב (אנ') כתב: "האיסור על אוננות בהלכה ברור מאוד, אבל לאור הגישה הפסיכולוגית המקובלת כיום, אני מציע להתייחס אחרת לאוננות. צריך להימנע מאוננות, אבל אסור לחשוב שזה מזיק או שזה חטא."
בתורת הקבלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בתורת הקבלה > רקע רוחני-מיסטי

יותר מכל נושא אחר בתחום הארוס והדת, זכתה סוגיית שכבת הזרע לפיתוח מיסטי בדורות האחרונים, ובקבלה קיימת דעה כי מניצוצות החיים המתפזרים עם הזרע המבוזבז, לשיטתה, נוצרים מלאכי חבלה. בכתבי האר"י כתוב כי מעשה הוצאת זרע לבטלה מאריך את הגלות ומעכב את הגאולה. בספר הזוהר אף נאמר כי חטא זה הוא החטא היחיד שאין לו כפרה. יש שפירשו שאין כוונת הזוהר כפשוטו, אלא שהכוונה היא להרתיע את האדם מן החטא, הסבר לגישה זו נעוץ בכך שישנם מאמרי חז"ל הרבים האומרים כי תמיד אפשר לחזור בתשובה, ואין חטא שאי אפשר לחזור עליו בתשובה. בפירוש בעל הסולם על הזוהר כתוב שאפשר לעשות על החטא תשובה חלקית, אמנם רק כשיבוא המשיח יהיה אפשר לעשות תשובה מלאה על החטא.
ביטוי מובהק ליחס החמור של ההלכה לעוון זה, נמצא בטור ובשולחן ערוך חלק אבן העזר (סימן כג), שם נכתב שהוצאת שכבת זרע לבטלה היא העבירה החמורה ביותר בתורה. דוגמה נוספת היא בקיצור שולחן ערוך, בפרק הלכות צניעות, בו נכתב: "ואלו שמנאפים ביד ומוציאים זרע לבטלה - לא די להם שאיסור גדול הוא, אלא שהעושה זאת הוא בנידוי, ועליהם נאמר (ישעיה א, טו) 'ידיכם דמים מלאו', וכאלו הורג את הנפש". ומוסיף: "ולפעמים בעונש זה, חס ושלום, בניו מתים כשהם קטנים או שיהיו רשעים, והוא בא לידי עניות".
ראו גם

אוננות
קרי לילה
משגל נסוג
צניעות (יהדות)
איסור הסתכלות בערווה
יחסי אישות (הלכה)
יהושע פורת

| --- | --- |

יהושע פורת, 2010
 לידה:  13 בינואר 1938 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  24 בנובמבר 2019 (בגיל 81) 
 מקום קבורה:  נחשון 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מספר צאצאים:  2 
 
יהושע חיים (שוקה) פורת (13 בינואר 1938 – 24 בנובמבר 2019) היה פרופסור בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים. היה מבכירי מפלגת שינוי. הרבה להתבטא בנושאים פוליטיים, יצא נגד הסכמי אוסלו והשתתף בתעמולת הבחירות של הליכוד לקראת בחירות 1996.
ביוגרפיה

יהושע פורת נולד וגדל בתל אביב, בנו של החלוץ ברוך פרויד מהעיר קובל בווהלין. עשה את לימודיו הגבוהים מהתואר הראשון עד לדוקטורט בחוג ללימודי המזרח התיכון ובחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית. התחיל ללמוד ב-1958, סיים דוקטורט ב-1969, נושא העבודה היה: "צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית: 1929-1918", היא נכתבה בהדרכת פרופסור גבריאל בר ויצאה כספר. התחיל ללמד באוניברסיטה העברית כאסיסטנט ב-1965, התמנה למרצה ב-1969, התמנה למרצה בכיר ב-1972, התמנה לפרופסור חבר ב-1978, התמנה לפרופסור מן המניין ב-1983, יצא לגמלאות ב-1998/7. מאז שפרש מהאוניברסיטה הרצה בבמות ציבוריות ואקדמיות שונות וכתב מאמרי ביקורת על היסטוריה צרפתית מודרנית בכתב העת "תכלת" שיצא לאור על ידי מרכז שלם.
פורת זכה בפרס לנדאו ובפרס בן-צבי עבור ספרו על יונתן רטוש.
פעילותו הפוליטית

מאז סוף שנות החמישים היה פורת פעיל בארגונים: הליגה למניעת כפייה דתית, התנועה החילונית ותנועת עם חופשי, שעסקו במאבק נגד כפייה דתית.
החל מ-1978 היה חבר מועצת מפלגת שינוי ורוב הזמן גם חבר המזכירות שלה. בתחילת שנות ה-90 היה מבכירי המפלגה. בבחירות 1992 שובץ כנציג שינוי במקום ה-13 בסיעת מרצ, שקיבלה בהן 12 מנדטים.
כבר מ-1967 כתב שצריך להגיע לשלום עם ירדן ולא ניתן לעשות זאת עם הפלסטינים. הוא הביע את התנגדותו להסכמי אוסלו ונהג להביע דעות ימניות בנושאים מדיניים. ב-1996 היה מהבודדים שטענו כי ישנה תרמית בהודעת המועצה הלאומית הפלסטינית, שבמרכזה ההצהרה שהיא החליטה לשנות את הסעיפים באמנת אש"ף ששוללים את קיומה של מדינת ישראל. פורת טען שההודעה מלאה חורים: לא כתוב מתי, כיצד ואם בכלל יבוצע בפועל שינוי זה. הוא אמר שאם הם אכן התכוונו לשנות, נוסח ההודעה שלהם היה צריך להיות: "הצהירה על שינוי בפועל". פורת ספג ביקורת קשה על עמדתו, שבשיאה מספר פרופסורים מהאוניברסיטה העברית (עמיתיו) פרסמו מודעות בעיתונים נגד העמדה שהביע. לקראת הבחירות לכנסת שנערכו בשנת 1996, השתתף בתעמולת הבחירות של הליכוד.
כתב מאמרים פובליציסטיים רבים בנושאי מדינת ישראל והסכסוך הישראלי-ערבי בעיתונים הארץ, מעריב וידיעות אחרונות.
מחקריו

יהושע פורת חקר בעיקר את התופעה הלאומית במזרח התיכון.
מחקריו > מרד האיכרים המרונים בלבנון 1860-1858

עבודתו הגדולה הראשונה של פורת עסקה במרד האיכרים בלבנון ב-1858. התחיל כמרד על רקע סוציאלי והוא תרם לטבח בין הדרוזים למרונים. האיכרים התקוממו כדי לשנות את חלוקת הקרקע בינם לבין אדוני הקרקע (תופעה נדירה במזרח התיכון), אבל הדבר לא הביא לתוצאות, כי אם לשחיטות בין-דתיות. משפחת אלח'אזן המרונית היו אדוני הקרקע והמצב התדרדר כי בעלי הקרקע הדרוזים פחדו והסיתו את האיכרים הדרוזים.
מחקריו > הפעילות הקומוניסטית בקרב הערבים בארץ

פורת ניסה לראות איך ניסו הקומוניסטים היהודים לחדור לתוך הציבור הערבי, כמה היה קשה, אבל בסופו של דבר התפתחה בשנות הארבעים הליגה לשחרור לאומי בה היו חברים אמיל תומא, אמיל חביבי, תופיק טובי. כולם גדלו בארגון הזה שהיה כבר מפלגה ערבית נפרדת החל משנת 1943. פורת הראה איך בשנות השלושים הם התלבטו אם להיגרר או לא לטרור הערבי.
מחקריו > שלח ועט בידו: סיפור חייו של אוריאל שלח (יונתן רטוש)

ביוגרפיה אידאולוגית-תרבותית-התפתחותית. פורת חשף את התפתחותו של רטוש כמשורר, אבל גם כאידאולוג ובאותו זמן גם את השורשים של התופעה הכנענית, את הנעשה בתוך התנועה, ואת המסגרת הרעיונית בה פעל. רטוש עשה ניסיון לעצב תנועה של זהות לאומית תרבותית על בסיס טריטוריאלי ותרבותי ולא על זהות לאומית-יהודית. לפי תפישתו, שהיא צרפתית במקורה, אומה היא "הוויית מולדת ותרבות" ולפיכך הזהות הלאומית שלנו אינה היהדות. בעיני רטוש העם היהודי הוא עדה דתית מפוזרת שאיננה בסיס לזהות לאומית ובארץ-ישראל מתגבשת לאיטה אומה עברית.
מחקריו > התנועה הלאומית הערבית-הפלסטינית

פורת תיאר בספרו "צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית: 1929-1918" איך הפלסטינים התגבשו מתוך ניסיון למנוע התגבשות תנועה ציונית בארץ-ישראל. הספר השני "ממהומות למרידה: התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1939-1929" הוא המשך של הראשון ומראה שהפלסטינים בעצמם לא הכריעו אם הם ערבים או פלסטינים. אם הם היו צריכים את מדינות ערב אז היו פאן-ערבים ואם לא אז היו פלסטינים, לכן הספרים נקראים התנועה הערבית הפלסטינית ולא הערבית או הפלסטינית בנפרד.
הספרים הם תוצא של מחקר בארכיון הבריטי, בגנזך המדינה ובארכיונים ערביים שהאירו את הדברים באור חדש ממה שהיה ידוע קודם לכן. לדוגמה השביתה הלאומית ב-1936 נסתיימה בסוף ספטמבר-אוקטובר של אותה שנה. טענת החוקרים בעבר הייתה שהשביתה נפסקה כי מדינות ערב דרשו מהן, מתוך קריאת החומר הארכיוני התברר שהתנועה הלאומית הפלסטינית דרשה ממדינות ערב לפעול אצל הבריטים במטרה לגרום להפסקת השביתה וביקשו כי המדינות הערביות תקראנה להם להפסיק השביתה.
פורת תיאר את התפתחות העמדות והאידאולוגיה. הוא ניסה להראות את נקודת החולשה, למה הם לא הצליחו. הם שללו מלכתחילה את התנועה הציונית וזה בסיס הזהות הלאומית שלהם. הם לא הצליחו כי היו מפולגים והמבנה המשפחתי היה בעוכריהם. הייתה זו חברה מפוצלת שנתנה דגש קודם כל לשיוך המשפחתי הגובר על השאר. לעומת זאת האינטרס הקיומי אצל התנועה הציונית היה חזק יותר. הערבים הפלסטינים חשבו שניתן יהיה לסמוך על מדינות ערב ואילו היישוב העברי סמך על עצמו וגיבש את כוחו.
מחקריו > במבחן המעשה הפוליטי: ארץ-ישראל, אחדות ערבית ומדיניות בריטניה 1930–1945

הספר עוסק בניסיון לקדם את האחדות הערבית, דבר שנגמר בהקמת הליגה הערבית. הודות לחומר בארכיון הבריטי הראה פורת שקידום האחדות הערבית הוא תוצאה של התחרות בין עיראק למצרים ולא של מדיניות בריטניה לעודד אחדות ערבית, כפי שנטען קודם לכן על ידי כל מי שכתב על המזרח התיכון.
הארכיונים מראים שאין תמיד הקבלה בין הפקידות הבריטית המקומית למדיניות הבריטית, ולפעמים פעלו שליחי בריטניה במזרח התיכון בניגוד למדיניות ממשלתם.
חיים אישיים

בעבר היה בן זוגה של יסכה ליבוביץ.
היה תושב שכונת בית הכרם בירושלים. נישא לשרה פורת ולהם בן ובת. בהמשך נפרדו.
בתקופת חייו האחרונה חי עם רעייתו השנייה, פנינה.
נפטר ב-24 בנובמבר 2019 ונקבר בקיבוץ נחשון.
ספרים שכתב

אספקטים חברתיים בצמיחת התנועה הערבית הפלסטינית, ירושלים: חמו"ל, 1971.
צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית: 1929-1918 , תל אביב: הוצאת עם עובד, 1976.
יצא לאור באנגלית בשם: Yehoshua Porath, The Emergence of the Palestinian-Arab National Movement, 1918-1929. London: Frank Cass; 1974.
ממהומות למרידה: התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1939-1929 , תל אביב: עם עובד, תשל"ט.
יצא לאור באנגלית בשם: Yehoshua Porath, The Palestinian Arab National Movement, 1929-1939: From Riots to Rebellion. London: Frank Cass; 1977.
במבחן המעשה הפוליטי: ארץ-ישראל, אחדות ערבית ומדיניות בריטניה 1930–1945. ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ה (1985).
יצא לאור באנגלית בשם: Yehoshua Porath, In Search of Arab Unity, 1930-1945. London: Frank Cass, 1986.
שלח ועט בידו: סיפור חייו של אוריאל שלח (יונתן רטוש). תל אביב: מחברות לספרות, תשמ"ט 1989.
עריכה ותרגום

יהושפט הרכבי, יהושע פורת, שמואל מורה, סכסוך ישראל-ערב בראי הספרות הערבית. ירושלים: המכון למחקר ע"ש הרי ס' טרומן – האוניברסיטה העברית, מוסד ון ליר, 1975.
כרך ט: המאנדאט והבית הלאומי (1947-1917). עורכי הכרך - יהושע פורת, יעקב שביט. 1981. בסדרת ההיסטוריה של ארץ ישראל (עורך הסדרה – יעקב שביט). ירושלים: כתר, יד יצחק בן-צבי, (1985-1981).
פול קנדי, עלייתן ונפילתן של המעצמות הגדולות: תמורות כלכליות ומאבקים צבאיים משנת 1500 עד שנת 2000. מאנגלית: יהושע פורת, תל אביב: הוצאת דביר תשנ"ב 1992.
הנרי קיסינג'ר, משבר: ניהול מדיניות החוץ במלחמת יום כיפור וביציאה מווייטנאם. תרגום – יצחק טישלר, עורך מדעי – יהושע פורת. ירושלים: שלם, תשס"ה 2004.
הערות שוליים

1 2  פרופ' יהושע שוקה פורת ז"ל, באתר אבלים, ‏25 בנובמבר 2019
↑  Yehoshua Porath, The Peasant Revolt of 1858-61 in Kisrawan, Asian and African Studies, 1966 (פורסם גם בעברית בהמזרח החדש)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266789105171  PLWABN: 9810658472605606  BIBSYS: 90134195  BnF: cb178491343 (data)  GND: 1139387480  ISNI: 0000 0000 8087 4269  LCCN: n79095339  NTA: 070178119  SUDOC: 234458887  VIAF: 7804275   WorldCat (עם VIAF): 7804275
אלפונס לגרוס

| --- | --- |

 לידה:  8 במאי 1837 דיז'ון, קוט ד'ור, צרפת 
 פטירה:  8 בדצמבר 1911 (בגיל 74) ווטפורד, הרטפורדשייר, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות הקישוט  Beaux-Arts School of Dijon  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות  École nationale supérieure des beaux-arts de Lyon 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 יצירות ידועות:  Calvary, Léon Gambetta, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
אלפונס לגרוס (באנגלית: Alphonse Legros;‏ 8 במאי 1837 – 8 בדצמבר 1911) היה צייר, תחריטאי, פסל ומדליסט צרפתי. הוא עבר ללונדון ב-1863 ולאחר מכן קיבל אזרחות בריטית. הוא היה חשוב כמורה בתחיית התחריט הבריטי.
ביוגרפיה

לגרוס נולד בדיז'ון; אביו היה רואה חשבון, והגיע מהכפר השכן Véronnes. בעודו צעיר, לגרוס ביקר בחווה של קרוביו, האיכרים והנופים של אותו חלק של צרפת היו הנושאים של יצירות רבות שצייר. הוא נשלח לבית הספר לאמנות בדיז'ון במטרה להיכנס למקצוע, למד אצל מאטר ניקולרדו, מעצב בתים וצייר תמונות. ב-1851 יצא לגרוס לפריז אבל כשעבר דרך ליון הוא נשאר שם שישה חודשים כצייר קירות אצל המעצב שקישט את הקפלה של הקרדינל בונלד בקתדרלה.
בפריז למד לגרוס אצל שארל-אנטואן קמבון, צייר תפאורות ומעצב בתיאטראות. הוא גם למד בבית הספר לציור של Lecoq de Boisbaudran שם מצא את עצמו מזדהה עם ז'ול דאלו ואוגוסט רודן. בשנת 1855, הוא השתתף בשיעורי הערב של בית הספר לאמנויות יפות. לגרוס למד את אמנות התחריט בסביבות 1857, ולימד את עצמו הכנת מדליות.
לגרוס שלח שני דיוקנאות לסלון פריז של 1857: אחד נדחה, והיווה חלק מתערוכת המחאה שארגן פרנסואה בונווין בסטודיו שלו; השני, שהתקבל, היה דיוקן פרופיל של אביו. עבודה זו הוצגה במוזיאון בטור כשחברו ז'אן-שארל קאזין היה אוצר התערוכה.
ב-1859 הוצג ל'אנג'לוס" של לגרוס, הראשון מבין ציורי פנים כנסייה שבזכותם הוא התפרסם. שנתיים לאחר מכן הוצג במוזיאון בדיז'ון.
הוא עבר לאנגליה ב-1863 וב-1864 נישא לפרנסס רוזטה הודג'סון. בתחילה חי על פי תפיסתו בציור. לאחר מכן הוא הפך למורה לתחריט בבית הספר לאמנות דרום קנזינגטון, וב-1876 התמנה למורה ביוניברסיטי קולג' בלונדון.
בזמן שלימד בבית הספר סלייד, למדה אצלו קבוצה גדולה של נשים, שזכו לכינוי "בנות סלייד". באמצעות תחום הפיסול שלו הוא עודד אותן לעיצוב מדליות המבוססות על סגנון הרנסאנס האיטלקי של דיוקן, שממחיש את הדמות, המקצוע או חייו של האדם המתואר. דוגאלד מקקול היה בין תלמידיו.
"בנות סלייד" קיבלו עבודות ממגוון אגודות וארגונים בשל היופי והמיומנות של עבודתן. בין התלמידות הבולטות ניתן למנות את האחיות קאסלה (אלה ונליה), ג'סי מאת'רסולה, פדורה גליכן, ליליאן סווינסון (לימים המילטון) ואלינור האל.
לגרוס התאזרח כבריטי בשנת 1881, ונשאר ללמד ביוניברסיטי קולג' במשך 17 שנים. הוא היה מצייר או מצייר לתלמידים את פלג הגוף העליון או את הראש תוך שעה או פחות. בבית הספר לציור הוא התעקש על קו מתאר טוב, שנשמר על ידי שפשוף דק של אומבר, ואז היה צריך לסיים את העבודה בציור אחד. הוא ראה במסע המסורתי לאיטליה חלק חשוב מההכשרה האמנותית, ונתן חלק ממשכורתו כדי להגדיל את ההכנסה הזמינה לסטודנטים לנסיעה.
לאחר שלגרוס התפטר מההוראה שלו ב-1892, חזר לדרך חייו הראשונה - ציור נופים מלאי דמיון, טירות בספרד וחוות בבורגונדי, תחריטים שונים כגון סדרת "ניצחון המוות" והמזרקות המפוסלות לגנים של הדוכס מפורטלנד במנזר וולבק.
לגרוס נפטר ב-8 בדצמבר 1911 בווטפורד.
גלריה

דיוקן של איש זקן
חזרה לטקס
תפילה על הים
קופידון ופסיכה
הערות שוליים

↑  Legros, Alphonse in: L. Forrer: Biographical Dictionary of Medallists, Volume III, London 1907, p. 375-378.
↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Legros, Alphonse". Encyclopædia Britannica. Vol. 16 (11th ed.). Cambridge University Press.
↑  Poulet-Malassis, Auguste, and A. W. Thibaudeau (1877). Catalogue raisonné de l'oeuvre grave et lithographié de M. Alphonse Legros 1855–1877. Paris: Baur. p. III.
↑  "Legros, Alphonse". Who's Who. 1911. p. 1193.
↑  Attwood, Philip. "The Slade Girls" (PDF). British Numismatic Society. Retrieved 19 July 2019.
↑  "Miss Elinor Jessie Marie Hallé CBE - Mapping the Practice and Profession of Sculpture in Britain and Ireland 1851-1951". sculpture.gla.ac.uk. Retrieved 19 July 2019.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273229105171  PLWABN: 9810664336105606  AAG: 1868  AGSA: 3377  BnF: cb121199621 (data)  GND: 116861460  ISNI: 0000 0000 8091 294X  KulturNav: 23547b79-f610-408f-93ab-bcbcd304b91e  LCCN: n82257005  NGV: 1079  NLA: 35819554  NTA: 074754572  RKD: 49103  SNAC: w6hb031m  SUDOC: 029609828  TePapa: 1347  Trove: 1102139  ULAN: 500013515  VIAF: 12340247   WorldCat (עם VIAF): 12340247
יעקב אריה סלבנדי

הרב ד"ר אדולף יעקב אריה סלבנדי (סלפנדי; ד' בשבט ה'תקצ"ז, 1837 - כ"ד בכסלו תרע"ד, 1913) היה רב בדירקהיים וגליל פרנקנטאהל בגרמניה, ממנהיגי חובבי ציון ופעיל למען יישוב ארץ ישראל.