stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רנה גנון
ליבתו המטפיזית > הסמליות של הצלב

הסמליות של הצלב הוא ספר "המוקדש לזכרו הנערץ של אש-שיח' עבדר-רחמן אליש אל-כביר". הספר נועד, בניסוחו של גנון, "להסביר סמל המשותף כמעט לכל המסורות, עובדה שלכאורה מעידה על זיקתו הישירה למסורת הקדמונית הגדולה". כדי להקל על המכשולים הקשורים לפרשנויות של סמל זה אשר שייך למסורות שונות, גנון מבדיל בין סינתזה לסינקרטיזם: סינקרטיזם מורכב מהרכבה מבחוץ של מספר אלמנטים אשר, במידה כזו או אחרת, אינם מתאימים, שלעולם לא ניתן לאחד אותם באמת. סינקרטיות היא משהו כלפי חוץ: האלמנטים שנלקחו מכל אחד מחלקיו ומחוברים בצורה זו לעולם לא יכולים להסתכם במשהו יותר מאשר גורמים זרים שלמעשה אינם מסוגלים להשתלב בדוקטרינה "הראויה לשמה". ליישם קריטריונים אלה על ההקשר הנוכחי של הסמליות של הצלב:
סינקרטיזם הוא בר זיהוי בכל מקום בו מוצאים יסודות השאולים מצורות מסורתיות שונות ומקובצים יחדיו ללא כל מודע לכך שקיימת אך דוקטרינה אחת שהצורות הללו הן כל כך הרבה ביטויים שונים או כל כך הרבה התאמות הקשורות לתנאים מסוימים הקשורים לנסיבות נתונות של זמן ומקום.
אחת הדוגמאות הבולטות לסינקרטיזם ניתן למצוא, אליבא דגנון, ב"דוקטרינות" ובסמלים של החברה התיאוסופית. הסינתזה, לעומת זאת, נישאת בעיקרה מבפנים, שבאמצעותה היא מורכבת כראוי מלראות דברים באחדות העיקרון שלהם. סינתזה תתקיים כאשר מתחילים מהאחדות עצמה ללא איבודה לאורך ריבוי ביטוייה; יתרה מכך, הדבר מרמז על היכולת לראות מעבר לריבוי הצורות ותשומת לב לאמת העיקרית. בהינתן מודעות שכזו, אדם רשאי לעשות שימוש בכל אחת מן הצורות הללו, משהו שמסורות מסוימות מציירות באופן סמלי כ"מתנת הלשונות". ניתן לומר שההתאמה בין כל הצורות המסורתיות מייצגת "מילים נרדפות" אמיתיות. במיוחד כותב רנה גנון שהצלב הוא סמל אשר בצורותיו השונות נתקלים בו כמעט בכל מקום, ומהזמנים הנידחים ביותר. מסיבה זו, הצלב רחוק מלהשתייך באופן מיוחד למסורת הנוצרית, וניתן להתייחס לצלב, כמו כל סמל מסורתי אחר, במובנים רבים.
במקום להיות אחדות מוחלטת ושלמה בעצמו, היחיד במציאות מהווה אלא אחדות יחסית ומקוטעת. ריבוי מצבי ההוויה, "שהיא אמת מטפיזית יסודית", מרמז על מימוש יעיל של מצבי ההוויה המרובים וקשור לתפיסה שדוקטרינות מסורתיות שונות מציינות במונח "אדם אוניברסלי": בערבית אל-אינסן אל-קמיל הוא בו-זמנית 'אדם קדמון' (אל-אינסאן-אל-קאדים); זהו אדם קדמון של הקבלה; זה גם ה'מלך' (ואנג) של מסורת המזרח הרחוק (דאו טה צ'ינג, פרק 25). התפיסה של האדם האוניברסלי מבססת אנלוגיה מכוננת בין הביטוי האוניברסלי לבין האופן האנושי האינדיבידואלי שלו, ובלשון שפת ההרמטיות המערבית, בין ה"מאקרוקוסמוס" ל"מיקרוקוסמוס".
מתוך אותם השיקולים לעיל, הרהור בסמליותו הגאומטרית של הצלב, במשמעותו האוניברסלית ביותר, נהיה אפשרי: רוב הדוקטרינות המסורתיות מסמלות את הגשמת "האדם האוניברסלי" על ידי סימן שהוא בכל מקום זהה מכיוון שלפי גנון הוא אחד אלה הקשורים ישירות למסורת הקדמונית. סימן זה הוא סימן הצלב, המייצג בבירור את אופן ההשגה של מימוש זה על ידי האיחוד המושלם של כל מצבי ההוויה, בדירוג הרמוני ובהתאמה, בהרחבה אינטגרלית, במובן הכפול של "משרעת" ו" התרוממות רוח".
ליבתו המטפיזית > מטפיזיקה מזרחית

גנון ערך ועידה בסורבון ב-17 בדצמבר 1925. כנס זה אורגן על ידי "קבוצת מחקרים פילוסופיים ומדעיים לבחינת רעיונות חדשים" שהקים אותה דוקטור רנה אלנדי.  מטרת אותה ההתאחדות הייתה לחשוב על איחוד אירופי המבוסס על התגברות על יריבויות לאומיות בין מדינות אירופאיות שונות ולקדם התקרבות בין המזרח למערב. גנון הסביר שוב ושוב שאיחוד יכול להתבסס רק על שחזור של "אינטלקטואליות" אמיתית, אשר לבדה יכולה להתעלות מעל ההבדלים בין תרבויות (בין אם בין-אירופאיות ובין אם בין המזרח למערב) וזו הסיבה מדוע הבהיר את מה שהוא כינה ב"אינטלקטואליות" אמיתית במהלך נאומו.  ועידת סורבון התפרסמה בכמה חלקים בכתב העת Vers Unité בשנת 1926  ולאחר מכן בצורת ספר בשנת 1939.
בזמן הכנס, גנון הבהיר למה התכוון ב"אינטלקטואליות" אמיתית ובפי "מטאפיזיקה". אותן נקודות היו חיוניות לכינונה של אליטה רוחנית חדשה שמטרתה לכונן איחוד בין העמים. הוא הסביר שמטאפיזיקה "פירושה מילולית מה שיש 'מעבר לפיזיקה' ", כלומר מה שמעבר לטבע.  הוא התעקש על העובדה שזה מצריך להביא בחשבון את מה שנמצא מבחוץ לעולם המגולם ולכן, מה שנמצא מעבר לכל התופעות. למטאפיזיקה אין אפוא שום קשר לתופעות אפילו לתופעות יוצאות דופן.  המטאפיזיקה חייבת ללכת מעבר לתחום ההוויה ולכן אף חייבת ללכת מעבר לאונטולוגיה. הוא הוסיף: "המטאפיזיקה היא על-רציונלית, אינטואיטיבית [דהיינו, קיימת מעבר לדואליות סובייקט-אובייקט] וידע מיידי" (בעוד שידע רציונלי הוא עקיף). הדרך לידע זה דורשת "רק הכנה חיונית אחת, והיא ידע תאורטי [משתמע מהדוקטרינות המסורתיות]". אבל, הוא הבהיר, כל זה לא יכול להגיע רחוק ללא האמצעי החשוב ביותר שהוא "הריכוז". לאחר מכן תיאר גנון את השלבים השונים של הדרך הרוחנית:
קודם כל, מעבר למצב הזמני כדי להגיע ל"מצב הקמאי" המקביל ל"תחושת הנצח". במצב זה, אדם "משוחרר אפוא מהזמן, רצף הדברים לכאורה מתהפך ל... בו זמנית".  זוהי המטרה הסופית של "המסתורין הפחותים" (בסימן שנתנו היוונים הקדמונים לשמות הקלאסיים של תעלומות זוטרות וגדולות).
השגת מצבים על-אינדיבידואליים (לא אנושיים) מעבר לצורה (שניתן להשיג על ידי ידע אינטואיטיבי שחורג מהחלוקה בין סובייקט לאובייקט).
השגת "המצב הבלתי מותנה לחלוטין המשוחרר מכל הגבלה" אפילו מעבר להפרדה בין הוויה ללא-הוויה. הוא כתב, למעשה, "זה מעבר להוויה שהמטרה הזו שוכנת".  מצב זה מושג עם "הגאולה" (מוקשה בתורה ההינדית). זו המטרה של "התעלומות הגדולות יותר" במסתורין האלאוסיניות.
כתבים נוספים במטפיזיקה, הרמטיקה ובמדעי הקוסמולוגיה > האטומיזם הקלאסי והרצף

נטיות 'טבעוניות' מעולם לא התפתחו וזכו להרחבה בהודו כפי שעשו ביוון בהשפעת פילוסופים פיזיקליים. בפרט, האטומיזם (לא במובן המודרני של "אטומים" ו"חלקיקים יסודיים", אלא במשמעות הקלאסית הקשורה לקיומם של פריטים בלתי ניתנים לחלוקה שמהם בנוי כביכול העולם הגשמי כולו) היא תפיסה המנוגדת רשמית לוודה., בעיקר בקשר לתיאוריה של חמישה אלמנטים. האטומיזם הקלאסי קובע כי "אטום, או אנו, לוקח חלק, פוטנציאלי לפחות, בטבעו של אחד או אחר מהיסודות, וזה מקיבוץ של אטומים מסוגים שונים, תחת פעולתו של כוח שנאמר כ" לא מורגש' או אדרישתא שכל הגופים אמורים להיווצר". הטעות של האטומיזם נובעת מהעובדה שהאטומים הללו אמורים להתקיים בתוך הסדר הגשמי, בעוד שכל מה שגופני הוא בהכרח מורכב "מתחלק תמיד בעובדה שהוא מורחב, כלומר נתון לתנאי המרחב" (למרות שבתחום הגשמי, לחלוקה יש בהכרח גבולות).
כדי למצוא משהו פשוט או בלתי ניתן לחלוקה יש צורך לעבור מחוץ למרחב, ולכן מחוץ לאותה מודאליות מיוחדת של ביטוי המהווה קיום גופני.
במובן האמיתי שלו של 'בלתי ניתן לחלוקה' כותב Guénon, אטום, שאין לו חלקים, חייב להיות ללא הרחבה, ו"סכום היסודות חסרי הרחבה לעולם לא יכול ליצור הרחבה", כך ש"אטומים" לא יכולים להרכיב. גופים. Guénon גם משחזר טיעון שמגיע משנקאראצ'ריה להפרכת האטומיזם:
שני דברים יכולים לבוא במגע זה עם זה או על ידי חלק מעצמם או על ידי המכלול; לגבי אטומים, נטולי חלקים, ההשערה הראשונה אינה קבילה; לפיכך נותרה רק ההשערה השנייה המסתכמת באמירה שצירוף של שני אטומים יכול להתממש רק בצירוף מקרים שלהם [...] כאשר נובע בבירור ששני אטומים כשהם מחוברים לא תופסים יותר מקום מאשר אטום בודד וכן הלאה ללא הגבלה.
הנושא ייכלל בעקרונות החשבון האינפיניטסימלי ביחס למושג השלם המובן כ"קודם לוגי לחלקיו" וכן בתנאי הקיום הגשמי ובסמליות הצלב. באותו ספר אחרון, הוא מדבר על "המרחק היסודי בין שתי נקודות" ובעקרונות החשבון האינפיניטסימלי הוא קובע שהקצוות של קטע אינם עוד בתחום ההרחבה. מיושם על העולם הגשמי, זה מוביל להציג את "גבולות האפשרות המרחבית שבאמצעותם מותנית חלוקה" ולהתייחס ל"אטומים" שאינם בעולם הגשמי (שזה נכון המושג שמיועד כאטומיזם קלאסי). תהליך ה"חמישיות" של היסודות בהיותו אוניברסלי ומשתרע על הביטוי כולו.
בפרט וביחס לעניינים אלו, מתפתח שלטון הכמות וסימני הזמן כנגד התיאוריות של דקארט על טבעו של הזמן.
סִמלִיוּת

אמנם ידוע שסמליות מתייחסת למשהו שונה מאוד מ"קוד" גרידא, משמעות מלאכותית או שרירותית, וכי "יש לה כוח הד מהותי וספונטני", עבור רנה גנון, "כוח ההדהוד" הזה אומר רחוק מאוד מהתחום הפסיכולוגי: סמליות היא "השפה המטפיזית בשיאה", המסוגלת לקשור את כל הדרגות של הביטוי האוניברסלי, וגם את כל מרכיבי ההוויה: סמליות היא האמצעי שבאמצעותו האדם מסוגל "מסכימים" סדרי מציאות הבורחים, מעצם טבעם, מכל תיאור בשפה רגילה. הבנה זו של הטבע העמוק של הסמליות, כותב רנה גנון, מעולם לא אבדה על ידי אליטה אינטלקטואלית (כלומר רוחנית) במזרח. היא טבועה בהעברת החניכה הנותנת, לדבריו, את המפתח האמיתי לאדם לחדור למשמעות העמוקה יותר של הסמלים; בפרספקטיבה זו, מדיטציה על סמלים (חזותיים או נשמעים, דהיקר, חזרה על השמות האלוהיים) היא חלק בלתי נפרד הן מהחניכה והן מהגשמה רוחנית.
סִמלִיוּת > סמליות ואנלוגיה

שיקול זה של "משמעות הפוכה" מאפשר לרנה גנון להציע הסבר לכמה תיאורים אמנותיים, כמו זה שדווח על ידי אננדה קומראסוואמי במחקרו "העץ ההפוך": כמה תמונות של "עץ העולם", סמל לביטוי אוניברסלי., מייצגים את העץ עם שורשיו למעלה וענפיו למטה: העמדות המקבילות מתאימות לשתי נקודות מבט משלימות שניתן להרהר בהן: נקודת מבט של הביטוי ושל העיקרון. שיקול זה של "משמעות הפוכה" הוא אחד המרכיבים של "מדע של סמליות" שבו מתייחס גנון, ומשמש אותו בהזדמנויות רבות. לפיכך, בספרו "השלישייה הגדולה", המוקדש בעיקר להסבר של כמה סמלים השייכים למסורת המזרח הרחוק, הסמלים הכלליים של שמיים וכדור הארץ מקושרים, מנקודת מבט של התפתחות מחזורית, עם ה"ספירה" וה" קובייה", בעוד שנקודת המפגש שלהם מזוהה עם קו הרקיע מכיוון ש"זה בפריפריה שלהם, או בגבולות המרוחקים ביותר שלהם, כלומר באופק, שמיים וכדור הארץ מצטרפים לפי מראות רגישים"; השיקול של "המשמעות ההפוכה" צץ כאן במציאות המסומלת על ידי מראות אלה, כי "בעקבות המציאות ההיא, הם מתאחדים להפך על ידי המרכז". משם מגיע, לפי גנון, הסבר לסמליות של "צד הגחון" שמציג גן עדן ל"קוסמוס", ובהתאמה של הצד "עמוד השדרה" שמציג כדור הארץ. סמליות זו מסבירה את צורת המטבע הסיני העתיק, אשר קדחו במרכז על ידי דמות של ריבוע (ראה תמונה). באופן דומה, בין הסמלים של אנימה מונדי, אחד הנפוצים ביותר הוא הנחש, שלעיתים קרובות מופיע בצורה המעגלית של האורובורוס :
"צורה זו מתאימה לעיקרון האנימי באשר היא בצד המהות ביחס לעולם הגשמי; אך כמובן היא להפך בצד החומר ביחס לעולם הרוחני, כך שבהתאם נקודת המבט שממנה היא נחשבת, היא יכולה לקחת את תכונות המהות או החומר, מה שנותן לו כביכול מראה של טבע כפול".
סִמלִיוּת > סמליות ואחדות של צורות מסורתיות

חשיבות הסמליות ביצירותיו של רנה גנון עולה משום שהסמליות היא, במילותיו שלו, "השפה המטפיזית בשיאה"; ניתן להשתמש בו כדי לקשר מושגים עם ניסוחים שונים במסורות שונות. בין דוגמאות רבות אחרות שנמצאו ביצירותיו, נעשה שימוש בסימבוליזם ב-The Great Triad כדי לחבר את "פעולת רוח הקודש" בדורו של ישוע המשיח לפעילות ה"לא-פועלת" של פורושה או "גן עדן", ופרקריטי או ה"חומר האוניברסלי" למרי מנצרת, המשיח הופך מעתה והלאה לזהה, לפי סמליות זו, ל"אדם האוניברסלי". ספרו "הסמליות של הצלב" מחבר גם את סמל הצלב עם נתוני האזוטריות האסלאמית.
גנון היה ביקורתי כלפי פרשנויות מודרניות בנוגע לסמליות, אשר נשענו לעיתים קרובות על פרשנויות נטורליסטיות של הסמל הנדון, שגנון ראה בהם מקרה של סמל הדבר בטעות כדבר עצמו. הוא גם היה ביקורתי כלפי הפרשנויות הפסיכולוגיות שנמצאו אצל קרל יונג.
סִמלִיוּת > סמליות והמסורת הקדמונית

במזרח, כותב רנה גנון, סמליות היא מעל הכל עניין של ידע. לכן הוא מקדיש מספר לא מבוטל של כתבים בתערוכה של סמלים מסורתיים. רוב המאמרים הללו נאספו על ידי מישל ואלסן בעבודה שלאחר המוות Fundamentals symbols of Sacred Science המציעה, בסינתזה יוצאת דופן, מפתחות רבים שמטרתם לפרש מספר ניכר של סמלים, במיוחד סמלים פרהיסטוריים של "מרכז העולם", הבאטילוס, הסמלים הציריים, סמלי הלב, הביטוי המחזורי וכו'. לפי גנון, קיומם של סמלים זהים בצורות מסורתיות שונות, מרוחקים בזמן או במרחב, יהיה רמז למקור אינטלקטואלי ורוחני משותף שמקורותיו עוד מ"המסורת הקמאית".
"נאו-ספיריטואליזם" עכשווי

גנון גינה את האגודה התיאוסופית, מסדרים פסאודו-בונים חופשיים רבים בסצנות הנסתר הצרפתי והאנגלי ואת התנועה הספיריטיסטית. הם היוו את הנושא של שניים מספריו העיקריים שנכתבו בשנות העשרים של המאה הקודמת, תיאוסופיה: היסטוריה של פסאודו-דת והכשל הספיריטיסטי. הוא גינה את הנטיות הסינקרטיות של רבות מהקבוצות הללו, יחד עם התפיסות השגויות האירוצנטריות הנפוצות שליוו את ניסיונותיהן לפרש דוקטרינות מזרחיות. רנה גנון מפתח במיוחד כמה היבטים של מה שהוא מתייחס אליו כביטוי של זרמים "אנטי-מסורתיים" במאות התשע-עשרה והעשרים. ספרו הראשון בנושא זה מוקדש לבחינה היסטורית מפורטת של התיאוסופיה של מאדאם בלוואצקי: תיאוסופיה - היסטוריה של פסאודו-דת. גנון בוחן את התפקיד וההתערבות שמילאו אותה ארגונים המתוארים ביתר פירוט ב"שלטון הכמות וסימני הזמן", כפי שהוא כינה "התחילות הפסאודו"; בפרט מה שהוא מכנה ארגונים "פסאודו-רוזיקרוסים" שאינם מקיימים זיקה לרוזיקרוסים האותנטיים האמיתיים, כמו Societas Rosicruciana באנגליה שנוסדה בשנת 1867 על ידי רוברט וונטוורת' ליטל, "מסדר הצלב הוורדים האזוטרי" של ד"ר פרנץ הרטמן וכו' הוא מוקיע את האופי הסינקרטי של התיאוסופיה והקשר שלה עם תורת האבולוציה ב"הדוקטרינה הסודית" (עבודתה העיקרית של מאדאם בלוואסטקי); הוא גם בוחן את התפקיד והקשר שהיו לחברה התיאוסופית עם מספר רב של ארגונים "פסאודו-יוזמים", בין היתר ה-OTO שנוסד ב-1895 על ידי קרל קלנר והופץ ב-1905 על ידי תיאודור רויס, ו"השחר הזהוב", שאליו שייכת מספר דמויות מפתח של ה"נאו-ספיריטואליזם" האנגלו-סכסוני של תחילת המאה העשרים וכו'. כמה מחברים טענו שניתוח התיאוסופיה של גנון פגום ושאפשר להתווכח אם התיאוסופיה באמת עוינת את האסלאם והנצרות.
אלו הם בדיוק כמה מחברי "המעגל הפנימי" של ה-HB של ל', שאליו הייתה שייכת אמה הארדינג בריטן, שהייתה מייצרת את התופעות המולידות את התנועה ספיריטיסטית כלומר, עוד זרם "אנטי-מסורתי" שנולד בשנת 1848. כדי לתמוך בקביעה זו, הוא מסתמך על הצהרות של אמה הארדינג בריטן בעצמה, אשר יאושרו הרבה מאוחר יותר, ב-1985, על ידי הפרסום מבית ההוצאה הצרפתי Editions Archè של המסמכים של HB of L. ארגון זה היה מקבל חלקית מורשתן של אגודות סודיות אחרות, כולל "אחוות אוליס", אליה הייתה שייכת פסחאל בוורלי רנדולף, דמות שהוגדרה על ידי רנה גנון כ"מאוד אניגמטית" שמת ב-1875. הוא מגנה את "הבלבול בין הנפשי לרוחני" ובעיקר את הפרשנות הפסיכואנליטית של סמלים, לרבות הענף היונגיאני שלו, שאותו גינה בתקיפות הגדולה ביותר, ורואה בו תחילתו של הפוך. – או לפחות מעוות – פרשנות של סמלים. היבט זה בא לידי ביטוי במחקרים מסוימים, במיוחד בספר שפורסם ב-1999 על ידי ריצ'רד נול שאגב מדבר על התפקיד שמילאה האגודה התיאוסופית אצל יונג.
ביבליוגרפיה > באנגלית

Introduction to the Study of the Hindu doctrines (Introduction générale à l'étude des doctrines hindoues, 1921)
Theosophy: History of a Pseudo-Religion (Le Théosophisme – Histoire d'une pseudo-religion, 1921)
The Spiritist Fallacy (L'erreur spirite, 1923)
East and West (Orient et Occident, 1924)
Man and his Becoming according to the Vedanta (L'homme et son devenir selon le Vêdânta, 1925)
The Esoterism of Dante (L'ésotérisme de Dante, 1925)
The King of the World (also published as Lord of the World, Le Roi du Monde, 1927)
The Crisis of the Modern World (La crise du monde moderne, 1927)
Spiritual Authority and Temporal Power (Authorité Spirituelle et Pouvoir Temporel, 1929)
St. Bernard (Saint-Bernard, 1929)
The Symbolism of the Cross (Le symbolisme de la croix, 1931)
The Multiple States of the Being (Les états multiples de l'Être, 1932)
Oriental Metaphysics (La metaphysique orientale, 1939)
The Reign of Quantity and the Signs of the Times (אנ') (Le règne de la quantité et les signes des temps, 1945)
Perspectives on Initiation (Aperçus sur l'initiation, 1946)
The Metaphysical Principles of the Infinitesimal Calculus (Les principes du calcul infinitésimal, 1946)
The Great Triad (La Grande Triade, 1946)
Initiation and Spiritual Realization (Initiation et réalisation spirituelle, 1952)
Insights into Christian Esoterism (Aperçus sur l'ésotérisme chrétien, 1954)
Symbols of Sacred Science (Symboles de la Science Sacrée, 1962)
Studies in Freemasonry and Compagnonnage (Études sur la Franc-Maçonnerie et le Compagnonnage, 1964)
Studies in Hinduism (Études sur l'Hindouisme, 1966)
Traditional Forms and Cosmic Cycles (Formes traditionelles et cycles cosmiques, 1970)
Insights into Islamic Esoterism and Taoism (Aperçus sur l'ésotérisme islamique et le Taoïsme, 1973)
Reviews (Comptes rendus, 1973)
Miscellanea (Mélanges, 1976)
ביבליוגרפיה > באנגלית > יצירות שנאספו

תרגום חדש לאנגלית, 23 כרכים, סופיה פרניס (מוציא לאור)
East and West (paper, 2001; cloth, 2004)
The Crisis of the Modern World (paper, 2001; cloth, 2004)
The Esoterism of Dante (paper, 2003; cloth, 2005)
The Great Triad (paper, 2001; cloth, 2004)
Initiation and Spiritual Realization (paper, 2001; cloth, 2004)
Insights into Christian Esoterism (paper, 2001; cloth, 2005)
Insights into Islamic Esoterism and Taoism (paper, 2003; cloth, 2004)
Introduction to the Study of the Hindu Doctrines (paper, 2001; cloth, 2004)
The King of the World (paper, 2001; cloth, 2004)
Man and His Becoming According to the Vedanta (paper, 2001; cloth, 2004)
Metaphysical Principles of the Infinitesimal Calculus (paper, 2003; cloth, 2004)
Miscellanea (paper, 2003; cloth, 2004)
The Multiple States of the Being tr. Henry Fohr (paper, 2001; cloth, 2004)
Perspectives on Initiation (paper, 2001; cloth, 2004)
The Reign of Quantity and the Signs of the Times (אנ') (paper, 2001; cloth, 2004)
The Spiritist Fallacy (paper, 2003; cloth, 2004)
Spiritual Authority and Temporal Power (paper, 2001; cloth, 2004)
Studies in Freemasonry and the Compagnonnage (paper, 2005; cloth, 2005)
Studies in Hinduism (paper, 2001; cloth, 2004)
The Symbolism of the Cross (paper, 2001; cloth, 2004)
Symbols of Sacred Science (paper, 2004; cloth, 2004)
Theosophy, the History of a Pseudo-Religion (paper, 2003; cloth, 2004)
Traditional Forms and Cosmic Cycles (paper, 2003; cloth, 2004)
ריצ'רד ברטון

ערך זה עוסק בשחקן קולנוע. אם התכוונתם לחוקר הארצות והסופר הבריטי, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  10 בנובמבר 1925 פונטריפיידן, ויילס
 פטירה:  5 באוגוסט 1984 (בגיל 58) Céligny, שווייץ 
 מקום קבורה:  Old Cemetery of Céligny 
 שם לידה:  ריצ'רד וולטר ג'נקינס
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 תקופת הפעילות:  1944–1984 (כ־40 שנה) 
 מקום לימודים:  אקסטר קולג' 
 בן או בת זוג:  אליזבת טיילור (15 במרץ 1964–26 ביוני 1974)  אליזבת טיילור (10 באוקטובר 1975–29 ביולי 1976)  סוזי מילר (21 באוגוסט 1976–1982)  סיביל ויליאמס (5 בפברואר 1949, פברואר 1949–5 בדצמבר 1963)  סאלי ברטון (3 ביולי 1983–5 באוגוסט 1984) 
 צאצאים:  ג'סיקה ברטון, קתרין ברטון 
 פרסים והוקרה:  פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע, פרס טוני
 http://www.richardburton.com/
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
ריצ'רד ברטון (באנגלית: Richard Burton;‏ 10 בנובמבר 1925 – 5 באוגוסט 1984) היה שחקן קולנוע ותיאטרון ולשי, שהיה מועמד שבע פעמים לפרס אוסקר, וזכה פעמיים בפרס גלובוס הזהב וכן זכה בפרס טוני.
קורות חייו

ריצ'רד ברטון נולד בוויילס בשם ריצ'רד וולטר ג'נקינס, למשפחה ענייה ומרובת ילדים. ריצ'רד הצטיין בבית הספר בעזרת מנהל בית-ספרו, פיליפ ה. ברטון. כבר אז בלט קולו המיוחד שהיה סימן ההיכר שלו, ופיליפ ברטון עודד אותו לשנות את המבטא הוולשי שלו. בגיל 16 נאלץ ריצ'רד ג'נקינס להפסיק את לימודיו ולצאת לעבוד, פיליפ ברטון, המורה שלו לשעבר שהכיר בכשרונותיו, אימץ אותו לבן ואיפשר לו לחזור ללימודים. ריצ'רד החליף את שם משפחתו לברטון, וב-1943 התקבל לאקסטר קולג' באוניברסיטת אוקספורד לתקופת לימודים של חצי שנה.
קריירה

הופעתו הראשונה בתיאטרון הייתה ב-1943, והופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה בשנת 1949 בסרט The Last Days of Dolwyn.
פריצת הדרך בקריירה הקולנועית שלו הייתה בשנת 1952 כששיחק בסרט ההוליוודי "דודנית רחל" לצידה של אוליביה דה הבילנד. על תפקידו בסרט זה זכה ברטון למועמדות הראשונה שלו לפרס האוסקר בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר וזכה בפרס גלובוס הזהב. בשנת 1953 שיחק בסרטו של הנרי קוסטר "הגלימה", ועל תפקידו קיבל מועמדות שנייה לפרס האוסקר. בהמשך השנה שיחק בסרט "חולדות המדבר", סרטיו הבאים לא נחלו הצלחה אך ברטון זכה להערכה רבה על תפקידו ב"הבט אחורה בזעם" משנת 1959, סרטו של הבמאי טוני ריצ'רדסון, על פי מחזהו של ג'ון אוסבורן, ועל סרט קיבל מועמדויות לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי ולפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
ב-1953 שיחק בתפקיד ראשי בסרט המלחמה "חולדות המדבר".
ב-1954 גילם את תפקיד הרדיו הידוע ביותר שלו, בתסכית הרדיו "תחת חורש חלב" שכתב דילן תומאס. כעשרים שנה אחר־כך גילם את התפקיד מחדש בהפקה הקולנועית של "תחת חורש חלב".
ב-1960 חזר ברטון לבמות ברודוויי בתפקיד המלך ארתור במחזמר המצליח "קמלוט" עליו זכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר, לצד כוכבת ברודוויי ג'ולי אנדרוז. במקביל להופעותיו בתיאטרון החליט להשתתף בסרט "קלאופטרה" מ-1963, סרט שהעלה אותו לדרגת כוכב קולנוע והתחיל את מערכת היחסים הסוערת שבינו לבין כוכבת הסרט אליזבת טיילור. ברטון שהיה נשוי לסיביל ויליאמס, התגרש ממנה ונשא לאישה את טיילור.
בשנת 1964 שיחק בדרמה ההיסטורית "בקט", אודות מערכת היחסים בין הנרי השני, מלך אנגליה לארכיבישוף מקנטרברי תומאס בקט. בסרט הוא מגלם את בקט בעוד השחקן האירי פיטר או'טול מגלם את הנרי השני, ועל תפקידו, ברטון זכה במועמדות השלישית שלו לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. באותה שנה גילם את הדמות הראשית בהפקה מחודשת של ברודוויי למחזה של ויליאם שייקספיר "המלט" שרצה במשך 137 הופעות (שיא של מחזה בברודוויי לאותה תקופה), וברטון קיבל את המועמדות השלישית שלו לפרס טוני.
ב-1976 חזר לברודוויי לגלם את ד"ר דיסארט במחזה "אקווס", תפקידו בסרט שצולם ב-1977 זיכה אותו במועמדות נוספת (השביעית) לפרס האוסקר. בשנת 1978 השתתף ברטון בגרסה המוזיקלית של "מלחמת העולמות", האלבום של ג'ף ויין לפי הספר של ה. ג'. ולס, בו גילם את תפקיד העיתונאי המספר. תפקידו האחרון בקולנוע היה בסרט 1984 לפי ספרו של ג'ורג' אורוול.
ברטון עסק בקריינות של קטעי שירה קלאסית אנגלית, ובהם מיצירות שייקספיר.
חיים אישיים

ברטון היה נשוי חמש פעמים, מתוכן פעמיים לאליזבת טיילור. ברטון וטיילור כיכבו יחד בסרטים "קלאופטרה", "אילוף הסוררת" ובסרטו של מייק ניקולס "מי מפחד מווירג'יניה וולף?". בסרט זה מחליפים בעל ואישה מהלומות מילוליות מול פניהם המשתאות של זוג אורחיהם. נאמר שהיחסים בין בני הזוג בסרט דמו לחיי הנישואים של ברטון וטיילור במציאות.
חיים אישיים > מותו

ב-1984, מת ברטון באופן פתאומי מדימום תוך־גולגולתי בביתו בשווייץ בגיל 58. לאחר מותו פרסם הביוגרף שלו, מלווין בראג, את יומניו של ברטון, שחשפו כישרון ספרותי מעולה ואת לבטיו הקשים על עבודתו כשחקן, התמכרותו להצלחה ולאלכוהול, ונישואיו הרבים. בתו היא השחקנית קתרין ברטון (אנ') (נולדה בז'נבה ב-10 בספטמבר 1957) מנישואיו לסיביל ויליאמס (אנ'). בת נוספת, ג'סיקה, נולדה עם מוגבלות שכלית התפתחותית.
פילמוגרפיה

דודנית רחל (1952) My Cousin Rachel
הגלימה (1953) The Robe
אלכסנדר הגדול (1956) Alexander the Great
הבט אחורה בזעם (1958) Look Back in Anger
ארמון הקרח (1960) Ice Palace
היום הארוך ביותר (1962) The Longest Day
קלאופטרה (1963) Cleopatra
אנשים חשובים ביותר (1963) The V.I.P.s
בקט (1964) Becket
ליל האיגואנה (1964) The Night of the Iguana
המלט (1964) Hamlet
מה חדש חתלתולה (1965) What's New, Pussycat
אהבה למבוגרים בלבד (1965) The Sandpiper
המרגל שחזר מן הכפור (1965) The Spy Who Came In from the Cold - פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי
מי מפחד מווירג'יניה וולף? (1966) Who's Afraid of Virginia Woolf
אילוף הסוררת (1967) The Taming of the Shrew
הנשרים פשטו עם שחר (1969) Where Eagles Dare
אן של אלף הימים (1969) Anne of the Thousand Days
תחת חורש חלב (1972) Under Milk Wood
ברון כחול הזקן (1972) Bluebeard
פעולת תגמול (1973) Massacre In Rome
גרושים (1973) Divorce His - Divorce Hers
המסע (1974) The Voyage
מגרש השדים 2 (1977) Exorcist II: The Heretic
אקווס (1977) Equus
אווזי הפרא (1978) The Wild Geese
מעגל לשניים (1980) Circle of Two
אליס בארץ הפלאות (1983) Alice in Wonderland
ואגנר (1983) Wagner
1984 (1984) Nineteen Eighty-Four
פרסים והוקרה

פרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר (1961)
פרס עולם התיאטרון (1951)
פרס טוני מיוחד (1976)
מפקד במסדר האימפריה הבריטית
פרס גראמי
פרס גלובוס הזהב
כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד
לקריאה נוספת

Melvyn Bragg: Richard Burton - a life WANER BOOKS EDITION 1988
הערות שוליים

↑  Jessica Burton
רשימת סכסוכים במזרח התיכון בעידן המודרני

מפה מדינית של המזרח התיכון
תקיפות אוויריות של ערב הסעודית, איחוד האמירויות וארצות הברית על נקודות נפט בשליטת דאעש במזרח סוריה, 2014
זוהי רשימת סכסוכים במזרח התיכון אשר התרחשו בעידן המודרני (מתחילת המאה ה-20 והלאה).
האזור, אשר גבולותיו במפה הפוליטית של היום משתרעים מתעלת סואץ ועד לדרום-מערב אסיה (וכוללים בתוכם את ארם נהריים, הלבנט, חצי האי ערב והמפרץ הפרסי), ידע מלחמות והתפרצויות אלימות רבות, חלקן עדיין ממשיכות. המושג "מודרני" מתייחס למזרח התיכון שבסוף מלחמת עולם ראשונה ולאחר תקופת האימפריה העות'מאנית, קרי לאחר 1918. הרשימה כוללת סכסוכים עם לפחות 100 הרוגים לפי האומדן הגבוה.
ראו גם

היסטוריה של המזרח התיכון
לקריאה נוספת

אסף דוד, דמוגרפיה, פליטים וזהות במזרח התיכון המשתנה שורוק, רבעון הפורום לחשיבה אזורית כרך 1, גיליון 2, 2016
אילן אסיה, שאלת הרציפות הטריטוריאלית הערבית כמוקד של סכסוך במזרח-התיכון, נתיב: כתב עת למחשבה מדינית, חברה ותרבות, 1998
כרמית ולנסי, שחקנים לא מדינתיים: מוגבלות תאורטית נוכח המציאות המשתנה במזרח התיכון, המכון למחקרי ביטחון לאומי, צבא ואסטרטגיה, מארס 2015
בנדטה ברטי, אקסל באה אוסטה, 'מלחמת הדורות': ילדי סוריה לכודים בין סכסוך פנימי לבין עליית המדינה האיסלאמית, המכון למחקרי ביטחון לאומי, אוקטובר 2015
אפרים הלוי, אדם בצל: סכסוכים במזרח התיכון בעיני מי שהיה ראש המוסד, קותר, תשס"ו - 2006
אילון זרמון

| --- | --- |

אילון זרמון
 לידה:  22 באוקטובר 1964 (בן 60)
 מדינה:  ישראל 
 
אילון זרמון (נולד ב-22 באוקטובר 1964) הוא פרסומאי ואיש עסקים ישראלי.
ביוגרפיה

אילון זרמון נולד בירושלים וגדל בגבעה הצרפתית. אילון הוא השני במשפחה בת ארבעה ילדים. אימו אילנה עבדה כמורה למתמטיקה, ואביו יעקב היה אח פסיכיאטר. בצה"ל שירת בגדוד 202 של הצנחנים, סיים קורס קציני חי"ר והשתחרר אחרי שירות צבאי של ארבע שנים, מתוכן שנה בשירות קבע. זרמון היה נשוי לדרורית ברזילי, אחותה של טירנית ברזילי שהייתה נשואה לשחקן יעקב כהן. זרמון מתגורר בתל אביב. בתו הבכורה היא כוכבת הרשת והריאליטי דנה זרמון.