stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דבורה טייטלבאום
קורות חייה

דבורה סביצקי נולדה בתל אביב ב-1941 להורים שעלו מפולין בשנות ה-30. היא גדלה בתל אביב. למדה בבית הספר העממי אחד העם ובתיכון במגמה ביולוגית.
בשירותה הצבאי הכירה את חיים טייטלבוים, לימים תא"ל בצה"ל, והם נישאו ב-1962. היו להם שני ילדים: שי ושגית.
דבורה טייטלבוים למדה תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת תל אביב וסיימה ב-1966 את התואר השני. לאחר מכן עברה למכון ויצמן למדע, והחלה בלימודי דוקטורט אצל פרופ' רות ארנון במחלקה לאימונולוגיה.
במשך שנים רבות עסקה במחקר בתחום פיתוח תרופה למחלת הטרשת הנפוצה, עליו עבדה יחד עם מיכאל סלע ורות ארנון. המחקר הביא לפיתוחו של החומר קופולימר 1, פולימר סינתטי, שהיה הבסיס לתרופה פורצת הדרך, הקופקסון, המיוצרת על ידי חברת טבע משנת 1995. ב-1974 סיימה טייטלבוים את הדוקטורט, ועד אז הספיקו החוקרים לרשום פטנט על החומר, בחלקים שווים בין שלושתם: סלע, ארנון וטייטלבוים.
טייטלבאום נשארה במכון ויצמן והמשיכה לעבוד על הקופקסון כעמיתת מחקר במחלקה לאימונולוגיה. כשהחלה חברת טבע לפתח את הקופקסון כתרופה, שימשה יועצת לחברה, וסייעה לה בתכנון וביצוע המחקרים והניסויים.
טייטלבוים יצאה ב-1980 להשתלמות של שנה באוניברסיטת טאפטס בארצות הברית.
נפטרה מסרטן ב-2008. לאחר מותה הקימו ילדיה, לזכרה ולזכר אביהם, קרן מחקרים במכון ויצמן, התומכת בשיתופי פעולה בין המכון לבתי חולים.
עדה זמיר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1931 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  8 בינואר 2023 (בגיל 92 בערך)
 ענף מדעי:  ביוכימיה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  הגימנסיה העברית "הרצליה"  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 מנחה לדוקטורט:  רות בן ישי 
 מוסדות:  מכון ויצמן למדע 
 
עדה זמיר (1931 - 8 בינואר 2023) הייתה פרופסור מן המניין לביוכימיה במכון ויצמן למדע.
ביוגרפיה

עדה קליינמן נולדה בתל אביב כבת יחידה להוריה. אביה עלה בגפו מפולין ואמה עלתה מרוסיה. האב היה רצען והחזיק בית מלאכה קטן ברחוב לוינסקי בעיר.
למדה בגימנסיה הרצליה מכיתה א',  אהבה את לימודיה כימיה והצליחה בלימודיה. סיימה את לימודיה בתיכון במהלך מלחמת העצמאות.
בצה"ל שירתה בנח"ל ונמנתה על הגרעין שייסד את קיבוץ תל קציר.
במהלך הכשרת הגרעין בדגניה הוזמנה לצאת עם חבר גרעין אחר כמשלחת הסברה לארצות הברית. בדצמבר 1949 יצאה לשלושה חודשים בהם הרצתה בפני קהילות יהודיות על ישראל. היא אפילו זכתה לבקר את אלברט איינשטיין בביתו. סיימה את שירותה הצבאי ב-1950.
היא למדה כימיה ומיקרוביולוגיה וסיימה תואר שני במדעים באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת המוסמך עסקה בנושא מדידה של חומצה גלוטמית בהנחיית פרופ' נח ליכטנשטיין.
במהלך לימודיה נישאה לדוד (דודיק) זמיר, סטודנט לפיזיקה. חברתה מהגימנסיה הכירה ביניהם.
בעקבות עבודתו של בעלה עברו לחיפה.
לאחר פתיחת מעבדת המחקר בביוכימיה בטכניון ב-1957 בחרה פרופ' רות בן-ישי, מנהלת המעבדה בעדה כתלמידת המחקר הראשונה במדעי החיים בטכניון.
היא השלימה דוקטורט שם בנושא מסלולים מטבוליים והשפעתם על חיי האורגניזמים
בשנים 1961–1964 עבדה במעבדה של רוברט הולי באוניברסיטת קורנל על פיצוח הצופן הגנטי.
עם שובה לישראל החלה לעבוד במכון ויצמן למדע  בקבוצתו של פרופ' דוד אלסון.. בשנת 1968 הועלתה לדרגת חוקר בכיר. היא עסקה במחקר בביולוגיה מולקולרית. מאמר שלה עם רות מיסקין, שתיאר שיטה להחזיר ריבוזומים לקונפורמציה הפעילה על ידי חימומם בנוכחות אלכוהול, שימש את עדה יונת בעבודתה שזכתה בפרס נובל. בתחילת המאה ה-21 הייתה זמיר שותפה למחקר של המבנה המרחבי של האנזים אינהידרז פחמתי, המאפשר לדונליאלה להתקיים בסביבה מלוחה.
כיהנה פעמיים כראש המחלקה לביוכימיה במכון, ובשנת 1983 הייתה דקאן הפקולטה לביופיזיקה-ביוכימיה. בשנת 1984 מונתה ליו"ר המועצה המדעית של מכון ויצמן, האישה הראשונה בתפקיד זה.
עדה זמיר נפטרה בינואר 2023. הותירה אחריה שתי בנות, בן ונכדים. נטמנה בבית הקברות ברחובות, לצד בעלה, דוד (1929-2014).
הערות שוליים

↑  השלושה שפצחו את הצופן הגנטי, מעריב, 25 באוקטובר 1968; המשך
↑  העלאות במכון ויצמן, מעריב, 9 ביולי 1968
↑  דורית פרנס, הדרך של עדה יונת לפרס הנובל, באתר ynet, 7 באוקטובר 2009
↑  צוות מדענים במכון חשף באחרונה את אחד מהגורמים שמאפשרים לאצות מיקרוסקופיות לחיות בנוחיות אפילו בתנאי המליחות הקיצונית של ים המלח, 21 באוגוסט 2005, אתר מכון ויצמן
↑  עדה זמיר - יו"ר המועצה המדעית במכון ויצמן, מעריב, 28 באוקטובר 1984
↑  דוד זמיר ז”ל, אתר אבלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012492573705171  VIAF: 2649169929781469380004   WorldCat (עם VIAF): 2649169929781469380004
עמנואל ויליס וילסון

עמנואל ויליס וילסון (באנגלית: Emanuel Willis Wilson;‏ 11 באוגוסט 1844 –  28 במאי 1905) היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל וירג'יניה המערבית השביעי בשנים 1885–1890.
ראשית חייו

עמנואל ויליס וילסון נולד בהרפרס פרי שבווירג'יניה (כיום בתחומי וירג'יניה המערבית), כבנם של ג'יימס פיצג'רלד וילסון, ושל מריה (לבית ספנגלר) וילסון, שניהם מהגרים אנגלים. היו לו שני אחים ושלוש אחיות. לאחר לימודים במערכת החינוך הציבורית ועבודה במחסן הנשק הפדרלי בהרפרס פרי, למד וילסון משפטים, וב-1869 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ראשית הקריירה הפוליטית

ב-1870 נבחר וילסון מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית. ב-1872 הוא נבחר לסנאט המדינתי. ב-1874 נשא וילסון לאישה את הנרייטה ס. קוטון, והתיישב בצ'ארלסטון. הוא נבחר שוב לשתי תקופות כהונה בבית הנבחרים וכיהן בשנים 1877–1881. ב-1880 הוא נבחר כיושב ראש בית הנבחרים. במהלך הקריירה שלו כמחוקק, קידם וילסון חקיקה בשם עובדי הרכבות ולמניעת אפליה בתשלומים לחברות הרכבות.
מושל וירג'יניה המערבית

אף על פי שהיה נואם מוכשר, שכונה לעיתים "וינדי" וילסון, הוא לא היה איש ארגון פוליטי בעל השפעה, ונוצח בניסיונותיו להיבחר לקונגרס ולתפקיד התובע הכללי. עם זאת, ב-1884 עלה בידו להיבחר כמושל וירג'יניה המערבית כאשר רכב על גל של אי-שביעות רצון ממיסוי במגזר הכפרי, והביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית אדווין מקסוול ביחס של 71,438 מול 66,149 קולות.
כמי שתואר על ידי ההיסטוריון אוטיס רייס כ"אויב הבולט ביותר של זכויות התאגידים" בקרב מושלי המדינות של אותה תקופה, ייצג וילסון את הדמוקרטים הכפריים המסורתיים, בניגוד לרפובליקנים ולאגף תומכי התעשייה של מפלגתו. הוא קרא לשיפורים בבטיחות המכרות ולרגולציה של ענף הרכבות. בנאומיו לפני בית המחוקקים הוא הקדיש פרק זמן משמעותי להתנהלות חברות הרכבות שלדבריו גרמה למדינה עלויות בהיקף של מיליוני דולרים, וקראה לתיקון תקנות פדרליות ומדינתיות. הנוהג המפלה המרכזי מבין אלו שווילסון שאף לשים לו קץ היה הנוהג המקובל של חיוב בסכום גבוה יותר של קרונות משא קצרים בהשוואה לקרונות משא ארוכים. הוא גם המליץ על חקיקה לאסור על הנוהג של חברות הרכבת לתת כרטיסי נסיעה בחינם לפקידי ציבור. הוא המליץ על הרחבת החוקים שנגעו להתנהלות מושחתת כך שיתייחסו לשוחד במינוי מועמדים למשרות פוליטיות. בנאומו בפני בית המחוקקים בשנת 1889, קידם וילסון חקיקה להגבלים עסקיים והרחיב את ההגירה למדינה, לצד רישום מצביעים כדרך לצמצם שחיתות בבחירות.
כמי שכיהן כמושל בשיאו של סכסוך הטפילד-מק'קוי, התנגד וילסון לבקשתה של קנטקי לעצור ולהסגיר את התובעים של הטפילד, ועל פי הוראותיו, תבעה וירג'יניה המערבית את קנטקי על שחרור אנשי הטפילד שחצו את הגבול בין שתי המדינות באופן בלתי חוקי. דוויל אנס הטפילד קרה לבנו על שמו של וילסון, לכבודו.
ב-1887 פעל וילסון יחד עם קבוצה קטנה של מחוקקים לבלום את בחירתו מחדש של עמיתו הדמוקרטי ג'ונסון נ. קמדן לסנאט של ארצות הברית. קמדן ייצג את סיעות תומכי התעשיינים במפלגה הדמוקרטית. אף על פי שכהונתו של וילסון כמושל הסתיימה למעשה במרץ 1889, הוא המשיך לכהן בתפקיד במשך 11 החודשים הבאים, עד שנפתרה המחלוקת בנוגע לבחירות למשרת המושל של 1888 בין הרפובליקני נתן גוף לבין הדמוקרט אריטס פלמינג, שהוכרעה לטובתו של פלמינג.
שנותיו האחרונות

לאחר תום כהונתו כמושל, שב וילסון לעיסוקו בעריכת דין, וב-1891 סייע בניסוח נוסח חדש לחוק הבחירות.
עמנואל ויליס וילסון נפטר בצ'ארלסטון ב-28 במאי 1905. הוא נטמן בבית הקברות ספרינג היל שבעיר.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1695-1696
הערות שוליים

↑  David Sibray, Then, there was the time that West Virginia had four governors at once, West Virginia Explorer, November 18, 2024.
רות גביזון

ערך זה עוסק בפרופסור למשפטים. אם התכוונתם לפרופסור לביוכימיה במחלקה לנוירולוגיה בבית החולים הדסה, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  28 במרץ 1945 י"ד בניסן ה'תש"ה ירושלים, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 פטירה:  15 באוגוסט 2020 (בגיל 75) כ"ה באב ה'תש"ף ירושלים, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1971)  אוניברסיטת אוקספורד (1975)  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 תקופת כהונה:  ? – 15 באוגוסט 2020 
 תקופת הפעילות:  ? – 15 באוגוסט 2020 
 תחומי מחקר:  תורת המשפט 
 תפקידים בולטים:  דירקטורית 
 פעילויות נוספות:  מייסדת מרכז מציל"ה
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2011)  פרס צלטנר (1997)  פרס א.מ.ת. (2003)  פרס חשין (2009) 
 
רות גַּבִיזוֹן (28 במרץ 1945 – 15 באוגוסט 2020) הייתה פרופסור, ומופקדת הקתדרה על שם חיים כהן לזכויות האדם בפקולטה למשפטים (פילוסופיה של המשפט ומשפט חוקתי) באוניברסיטה העברית בירושלים, מראשוני האגודה לזכויות האזרח בישראל ונשיאתה, מייסדת ונשיאת מרכז מציל"ה. כלת פרס ישראל לשנת ה'תשע"א (2011) בתחום המשפטים. הייתה חברת האקדמיה הישראלית למדעים משנת 2015.
ביוגרפיה

רות אסתר גביזון נולדה בירושלים במרץ 1945 לרג'ינה, נכדתו של הרב יוסף מרדכי הלוי, אב בית הדין של העדה הספרדית בירושלים, ולמשה גביזון, בן למשפחה שעלתה מתטואן שבמרוקו במאה ה-19. גביזון הייתה אחייניתם של הרב אליהו פרדס, רבה של ירושלים, ושל יעקב גביזון, שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב. גביזון גדלה בחיפה, למדה בבית הספר הריאלי, הייתה חניכה בתנועת הצופים בשבט משוטטי בכרמל, ולאחר מכן שירתה בגרעין נח"ל לקיבוץ חצרים.
בצעירותה למדה את שפת האספרנטו ותמכה בהפצתה בישראל.
לאחר שחרורה מצה"ל למדה באוניברסיטה העברית משפטים, כלכלה ופילוסופיה. בהיותה תלמידת השנה הרביעית במשפטים, הייתה בין חברי המערכת בגיליון הראשון של כתב העת "משפטים" ופרסמה בו הערת פסיקה בעניין "עבירה שיש עמה קלון כפסול לכהונה ציבורית". התמחתה בלשכתו של שופט בית המשפט העליון בנימין הלוי. בשנת 1971 קיבלה תואר מוסמך במשפטים בהצטיינות יתרה‏, וב-1975 קיבלה תואר דוקטור בפילוסופיה של המשפט מאוניברסיטת אוקספורד. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בזכות לפרטיות, תוך פיתוח תפיסת ה"פרטיות כגישה". מאמרה, שנכתב על בסיס עבודת הדוקטור, פורסם בכתב העת Yale Law Journal. גביזון גם הייתה חברה בוועדת כהן, שהמלצותיה שימשו בסיס לחוק הגנת הפרטיות, התשמ"א-1981.
עם סיום לימודיה ועד לפרישתה באוקטובר 2010 שימשה כחברת סגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ולימים כמחזיקת הקתדרה ע"ש חיים כהן לזכויות האדם. כמו כן שהתה כפרופסור אורח בבתי הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל ואוניברסיטת דרום קליפורניה.
גביזון הייתה חברה במכון ירושלים לחקר ישראל, עמיתה בכירה במכון הישראלי לדמוקרטיה, ויושבת ראש הוועדה האקדמית של מרכז מינרבה לזכויות האדם בירושלים. בדצמבר 2015 נבחרה כחברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
גביזון התגוררה בשכונת רמת דניה בירושלים. היא נפטרה ב-15 באוגוסט 2020. הותירה אחריה בן, דורון גביזון, ושתי אחיות.
פעילות ציבורית

ב-1974 הצטרפה לאגודה לזכויות האזרח בישראל, והייתה יו"ר האגודה בשנות ה-80, ונשיאת האגודה בשנים 1996–1999. בתקופה זו עתרה האגודה מספר פעמים לבית המשפט הגבוה לצדק, בפרט בנושאים ביטחוניים כדוגמת גירוש פעילי החמאס ללבנון על ידי ממשלת יצחק רבין ב-1992. אולם אחר כך מתחה ביקורת על כך שהאגודה הייתה מעורבת בסוגיות שונות שחשבה שאין זה תפקידה לעסוק בהן.
ב-1981 הוצבה גביזון במקום ה-110 ברשימת רצ לבחירות לכנסת העשירית.
גביזון הייתה חברה בוועדות ציבוריות שונות ובהן: ועדת כהן להגנת הפרטיות, ועדת קלוגמן לפרטיות במאגרי מידע ציבוריים, ועדת שמגר בסוגיית היועץ המשפטי לממשלה, ועדת צדוק לחוקי עיתונות, ועדת דוברת (גביזון התפטרה מהוועדה בטענה שמסקנותיה נקבעו מראש), וועדת וינוגרד לחקירת אירועי מלחמת לבנון השנייה.
ב-2004 מונתה על ידי מיכאל איתן, יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת, כיועצת בכירה לוועדה, כדי לסייע בהכנת פרק עקרונות היסוד של החוקה.
ב-2005 ייסדה גביזון את מרכז מציל"ה, ועמדה בראשו עד מותה. מרכז מציל"ה הוא מרכז למחשבה ציונית, יהודית, ליברלית והומניסטית, והוא פועל לקידום הלגיטימציה של מדינת ישראל כמדינת לאום יהודית המחויבת לערכים דמוקרטיים וליברליים ולשמירה על זכויות האדם. במסגרת מרכז מציל"ה כתבה גביזון מספר מסמכים, בהם באין חזון יפרע עם: מטרת על לישראל ונגזרותיה (בהוצאת מוסד שמואל נאמן למחקר מתקדם במדע וטכנולוגיה), ומסמכי רקע לדיוני ועדת החוקה, חוק ומשפט בכנסת ה-16 בעניין גיבוש חוקה לישראל. מרכז מציל"ה פרסם ניירות עמדה בעריכתה בנושאי דמוגרפיה, הגירה, שבות ושיבה, וכן ספר על 60 שנה להחלטת החלוקה.
בשנת 2013 מונתה גביזון על ידי שרת המשפטים, ציפי לבני, לבחון את ההסדר החוקתי של זהות המדינה כמדינה יהודית דמוקרטית במסגרת ניסוח "חוק הלאום" לפני הבאתו לחקיקה בכנסת. בנובמבר 2014 המליצה גביזון להימנע מחקיקת חוק לאום. המלצותיה אלה וחומרי רקע מפורטים כלולים בספרה "עיגון חוקתי לחזון המדינה?".
בשנת 2004 עלה שמה של גביזון כמועמדת לתפקיד שופטת בבית המשפט העליון. למינויה התנגד בתוקף רב נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, שהתנגד למינויה בשל דעותיה השמרניות בשיפוט והתנגדותה לאקטיביזם שיפוטי. מינויה של גביזון היה למחלוקת ציבורית, וב-2005 גם למאבק אישי בין שרת המשפטים ציפי לבני, שהטילה את כל כובד משקלה בעד גביזון, לבין השופט ברק שאף התבטא בפומבי נגד מינויה משום ש"יש לה אג'נדה... ואג'נדה זו אינה מתאימה וראויה לבית המשפט העליון".
אמנת גביזון-מדן

ב-2003 פרסמה גביזון, יחד עם הרב יעקב מדן, את אמנת גביזון-מדן שמהווה ניסיון להגיע להבנות בנושאי דת ומדינה שיהיו מוסכמות גם על דתיים וגם על חילונים. ייחודה של האמנה בכך שהיא מציגה הצעות מפורטות בתחומים רבים, בהם חוק השבות, שבת, נישואין וגירושין, קבורה ומועצות דתיות. העבודה על האמנה נמשכה כשלוש שנים בחסות מכון שלום הרטמן ומרכז רבין לחקר ישראל. האמנה פורסמה במשותף על ידי קרן אבי חי והמכון הישראלי לדמוקרטיה.
פרסים והוקרה

על פועלה הציבורי והמדעי קיבלה גביזון מספר פרסים:
פרס צלטנר למחקר משפטי 1997.
פרס אבי חי (יחד עם הרב יעקב מדן), 2001.
פרס ירושלים לסובלנות, 2002.
דוקטור לשם כבוד מטעם הסמינר התאולוגי היהודי, 2003.
פרס א.מ.ת, 2003.
דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן במאי 2009.
פרס חשין ע"ש השופט ש"ז חשין למצוינות במחקר, יוני 2009.
פרס ישראל לחקר המשפט, 2011. בנימוקים למתן הפרס צוין בין השאר העומק והאומץ של מחקריה של גביזון יחד עם התמודדותם על עיצוב זהותה היהודית והדמוקרטית של מדינת ישראל.
פרס בובליק מטעם האוניברסיטה העברית, 2013.
עמית כבוד מטעם האוניברסיטה הפתוחה לשנת 2015.
אות יקיר ירושלים לשנת 2016 (תשע"ו).
דוקטור כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב לשנת 2017.
משנתה > ועדות חקירה

בשנת 1976 פרסמה גביזון מאמר שבו ביקרה את ועדת אגרנט על שנתנה פירוש מצמצם לזכות של הנפגעים ממסקנות הוועדה להתגונן מפני המסקנות. לטענתה, על הוועדה היה לבחור בין הליכים ארוכים להצגת מסקנות כלליות ללא מסקנות אישיות, או לחלופין לבקש מהכנסת לשנות את חוק ועדות חקירה. החוק אכן שונה בהמשך, בין השאר בעקבות המאמר. במסגרת הדו"ח החלקי של ועדת וינוגרד (2007) הייתה התייחסות לחוק החדש ולמאמר זה. עמדת הדו"ח החלקי שונה במידת מה מהעמדה שבוטאה במאמר המוקדם. עם זאת, בדו"ח הסופי של ועדת וינוגרד אכן בחרה הוועדה לא לכלול מסקנות אישיות, בין השאר על מנת לא להאריך את ההליכים בפניה.
משנתה > ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית

ב-1999 יצא לאור ספרה ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית: מתחים וסיכויים. הטענה המרכזית של גביזון בספר היא, כי היותה של מדינה יהודית אינה סותרת את היותה דמוקרטית, וכי שני מאפיינים אלה יכולים להתקיים יחדיו. לטענתה, היהודיות של המדינה אינה דתית אלא התייחסות ללאומיות יהודית. "מדינה יהודית" אינה מונגדת ל"מדינה מוסלמית" או "מדינה נוצרית" אלא, בלשון החלטת החלוקה, מונגדת ל"מדינה ערבית". אין ניגוד עקרוני והכרחי בין היותה של ישראל מדינת לאום של העם היהודי לבין היותה דמוקרטית – לפחות כל עוד יש בה רוב גדול ויציב של יהודים הרוצים שהמדינה תמשיך להיות בעלת זיקה ייחודית ליהדות. החל משנת תשס"ט לימדה גביזון שיעור בנושא "ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית" באוניברסיטה העברית.
משנתה > האקטיביזם השיפוטי – תפקידו של בית המשפט העליון

גביזון הייתה מן המתנגדים הבולטים לאקטיביזם השיפוטי, המאפיין, לדבריה, את בית המשפט העליון החל משנות ה-80 של המאה ה-20, ולפיו תפקידו של בית המשפט חורג מיישוב סכסוכים גרידא, ומשתרע עד כדי קביעת דמותה של החברה וערכיה הראויים, והסכמה להתערב בחלוקת המשאבים במדינה. גביזון סברה כי עמדה זו הביאה את בית המשפט העליון להתערבות בסוגיות שבעבר לא דן בהן, כגון דת ומדינה וזכויות חברתיות, והתערבות זו אינה ראויה מכיוון שהיא פוגעת בעקרון הפרדת הרשויות. לדידה, על בית המשפט העליון להימנע ככל הניתן מלפסוק פסיקות שיש בהן משום השפעה על המדיניות. על פי תפיסתה של גביזון, השיח החוקתי שהתפתח בבית המשפט חורג מגבולותיו הרצויים, ועל בית המשפט לדון רק בפגיעה בזכויות אדם "רזות" שהיקפן נקבע בחוק בצורה ברורה – כגון פגיעה ישירה בגוף האדם, בחירויותיו הבסיסיות, בכבודו ובקניינו.
משנתה > מאמרה "הכיבוש: עניין פוליטי, לא משפטי"

ביוני 2017 פרסמה מאמר בשם "הכיבוש: עניין פוליטי, לא משפטי", ובו טענה שיש לראות את הכיבוש הישראלי והדיון בו כעניין שעיקרו פוליטי, ואינו מתמצה בהיבטים המשפטיים והמוסריים שמתנגדי הכיבוש מדגישים. היא קראה למתנגדי הכיבוש להתרכז בשכנוע מוסדות המדינה ואזרחי המדינה האחרים בצדקת עמדותיהם, במקום לפנות בעיקר ללחץ מטעם מדינות אחרות או בשם המשפט הבין-לאומי.
המאמר זכה לתהודה רבה, ורבים בקהילה המשפטית ומחוצה לה כתבו מאמרי תגובה. רוב המגיבים, בהם מרדכי קרמניצר והפובליציסט דימיטרי שומסקי, ראו באור שלילי את הצעותיה של גביזון.
ביקורת

במאמר משנת 2005, העיתונאי גדעון סאמט (שאינו משפטן) מתח ביקורת על התנהלותה של גביזון, ובין היתר טען כלפיה טענות שונות:
הוא תיאר אותה כקצרת רוח, ובעלת התקפי כעס. הוא האשים אותה בכך שניהלה קמפיין תקשורתי למינויה לשופטת בבית המשפט העליון, בגיבוי שרת המשפטים ציפי לבני (היא לא מונתה בסופו של דבר). עוד טען שהמסמך שכתבה, "חוקה בהסכמה", מלא פגמים. הוא ביקר הסכמות שונות שהביעה במסגרת "אמנת גביזון-מדן" כמו מונופול הלכתי על גירושים, וההתנגדות להשתלת איברים. הוא מתח ביקורת גם על יחסה ללהט"בים ועל כך שראתה בהתערבויות בתי המשפט בעניין כאקטיביזם שיפוטי. כמו גם על התנגדותה לזכות של בנות זוג לסביות לאמץ אחת את ילדי חברתה, והסכמתה לוותר על ההכרה במעמד "ידועים בציבור" לבני זוג הומוסקסואלים.
על כתבה זאת הגיבה ד"ר אורית קמיר שעיתון "הארץ" ביצע "מהלך ירוד ההולם עיתונאות צהובה וחסרת אחריות, (ו)אינו מהסס להעניק לכל הדוברים שקיבץ בחריצות יתירה חסינות מפני חשיפה ציבורית". קמיר האשימה את "הארץ" ברדיפה שיטתית ובלתי הוגנת אחר רות גביזון, לעומת התעלמות מוחלטת מדעות בעייתיות של מועמדים אחרים לבית המשפט העליון (ושל שופטי עליון מכהנים). כמו כן רמזה קמיר בכתבה שגביזון ומשפטניות אחרות זוכות ליחס לא הוגן בשל היותן נשים.
בנוסף, נמתחה עליה ביקורת[דרוש מקור] על כי התרחקה לכאורה ממחויבות לזכויות האזרח, וכי השתמשה לרעה במוניטין שלה בנושא, זאת על סמך עמדות שונות שנקטה החל מסוף שנות ה-90, כגון עמדתה ביחס לפסק דין קעדאן, שאף על פי שתמכה בו – טענה שכל עוד אין אפליה לגיטימי שיישובים יהודיים יתייחסו למאפיינים התרבותיים של המבקשים להתקבל אליהם, ולא רק מיעוטים כגון ערבים או חרדים; על תמיכתה ב"חוק האזרחות והכניסה לישראל"; ועל עמדתה כי רצוי שהכרה בנישואים ומתן אפשרות לאימוץ ילדים להומוסקסואלים ולסביות לא ייעשו על ידי בתי המשפט כעניין של זכויות.
פרסומים > ספרים

Issues in Contemporary Legal Philosophy: The Influence of H.L.A. Hart, Ruth Gavison (editor), Oxford University Press, 1989.
"שיקול דעת מינהלי באכיפת החוק – הסמכות לעכב הליכים פליליים ולחדשם", 1991.
"זכויות אדם בישראל", 1994.
ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית: מתחים וסיכויים, 1999.
"אקטיביזם שיפוטי: בעד ונגד – מקומו של בג"ץ בחברה הישראלית", (עם מרדכי קרמניצר ויואב דותן), 2000.
שישים שנה לחוק השבות: היסטוריה, אידאולוגיה, הצדקה, ירושלים תש"ע-2009.
עיגון חוקתי לחזון המדינה? 2015.
פרסומים > מאמרים

Privacy and the Limits of Law, Ruth Gavison, The Yale Law Journal, Jan 1980.
"איסור פרסום הפוגע בפרטיות: הזכות לפרטיות וזכות הציבור לדעת", קובץ מאמרים לכבוד חיים ה' כהן 177, 200 (תשמ"ב)
"המהפכה החוקתית: תיאור מציאות או נבואה המגשימה את עצמה?", 1998.
"ביטול המג'לה: המנהג ועקרונות הפסיקה", משפטים י"ד, תשמ"ה.
המדינה היהודית: הצדקה עקרונית ודמותה הרצויה", תכלת 13, 2002,
אמנת גביזון-מדן, עם הרב מדן, מסד לאמנה חברתית חדשה בין שומרי מצוות וחופשיים בישראל, 2003.
Constitutions and Political Reconstruction? Israel's Quest for a Constitution", International Sociology 18(1), 2003.
The Significance of Israel in Modern Jewish Identites", in Ben Rephael and others (Eds.) Contemporary Jewries: Convergence and Divergence, Brill, 2003.
באין חזון ייפרע עם: מטרת על לישראל ונגזרותיה, מוסד שמואל נאמן, 2006
הרהורים על ועדות חקירה ועל מעמד המיעוט הערבי בישראל, אונ' תל אביב, 2009
"חזון, לא חוק: תפקידה של מגילת העצמאות" תלמוד ישראלי, עמ' 17, 2015
פרסומים > ספרים וקובצי מאמרים שערכה

"קובץ מאמרים בנושא זכויות האדם לכבוד חיים ה' כהן", 1982.
"גבורות לשמעון אגרנט" (יחד עם פרופ' מרדכי קרמניצר), 1987.
"קובץ מאמרים בנושא חופש הדת והמצפון לזכר חמן שלח", 1989.
"מקראה לזכויות האדם והאזרח בישראל" שלושה כרכים, 1994-1992.
הערות שוליים

↑  ילקוט הפרסומים 9105 ,כ"ח באלול התש"ף, 17.9.2020
↑  נירה סידי ורמי גביזון, משפחת גביזון לדורותיה, שרשרת הדורות כ"ו, גיליון 3, נובמבר 2012, עמ' 19–35
↑  בלא מעט ערים תמצאו רחוב זמנהוף (100 שנה למותו של מייסד השפה זמנהוף)
↑  רות גביזון, ‏עבירה שיש עמה קלון כפסול לכהונה צבורית, משפטים ‏א', חוברת 1, ספטמבר 1968, עמ' 176–184
↑  רשימת מקבלי התארים באוניברסיטת ירושלים, דבר, 30 ביוני 1971
↑  האקדמיה הלאומית למדעים, ‏תשעה מדענים בכירים יצטרפו היום לאקדמיה הלאומית למדעים, שתמנה מעתה 115 חברים, באתר "הידען", 8 בדצמבר 2015
↑   עופר אדרת, כלת פרס ישראל, המשפטנית רות גביזון, מתה בגיל 75, באתר הארץ, 15 באוגוסט 2020
↑  מודעת אבל, 16 באוגוסט 2020, אתר "אבלים"
↑  דוד קרצמר, "גרסתו איננה מתקבלת על הדעת": תגובות למאמרו של אביגדור פלדמן על פרופ' גביזון, באתר "המקום הכי חם בגיהנום", 18 באוגוסט 2020
↑  רות גביזון, עיגון חוקתי לחזון המדינה?, ירושלים, 2015
↑  שני מזרחי, ברק: "מתנגד למינוי גביזון כי יש לה אג'נדה", באתר ynet, 11 בנובמבר 2005
↑  רות גביזון זוכה בפרס דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן, אתר אוניברסיטת בר-אילן, 12 במאי 2009
↑  תומר ולמר, פרס ישראל לפרופ' רות גביזון: "בעומק ובאומץ", באתר ynet, 20 במרץ 2011
↑  יקירי ירושלים לשנת תשע"ו, באתר עיריית ירושלים
↑  רות גביזון, ‏על פירושו הנכון של סעיף 15 לחוק ועדות חקירה, תשכ"ט-1968, ועל התערבותו של בית-המשפט הגבוה לצדק, משפטים ‏ו', פברואר 1976, עמ' 548–561
↑   רות גביזון, הכיבוש: עניין פוליטי, לא משפטי, באתר הארץ, 29 ביוני 2017
↑   מרדכי קרמניצר, גביזון מזמינה זוועה מוסרית, באתר הארץ, 15 ביולי 2017
↑   דימיטרי שומסקי, השמאל צריך להקשיב לגביזון, באתר הארץ, 22 ביולי 2017
↑  גדעון סאמט, אין בושה, רות גביזון?, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2005
↑  האג'נדה של "הארץ" נגד פרופ' גביזון: עיתונאות צהובה ומשתפ"ים מוגי לב, באתר הבית של אורית קמיר, ‏2 בדצמבר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312996805171  BIBSYS: 90386267  BNE: XX1163861  BnF: cb122812247 (data)  CiNii: DA01107473  GND: 1158569955  ISNI: 0000 0001 0858 5873  LCCN: n82240683  NTA: 072630531  RERO: 02-A003284197  SUDOC: 03163432X  VIAF: 73914885   WorldCat (עם VIAF): 73914885
דנה אינטרנשיונל

| --- | --- |

אינטרנשיונל מופיעה בחגיגות יום העצמאות ה-68 ברמת גן, 2016
 לידה:  2 בפברואר 1969 (בת 55) תל אביב-יפו, ישראל
 שם לידה:  ירון כהן
 שם במה:  דנה אינטרנשיונל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1992
 מקום לימודים:  תיכון א' לאמנויות תל אביב 
 סוגה:  פופ, מוזיקת עולם, אתני, דאנס
 סוג קול:  קונטרה אלט 
 שפה מועדפת:  עברית, איטלקית, רוסית, ספרדית, אנגלית, ערבית, צרפתית 
 כלי נגינה:  קונטרבס 
 חברת תקליטים:  ישראליות: "IMP", "הליקון", "NMC", "הד ארצי" בינלאומיות: "Polydor","Sony Europe","CNR"
 שיתופי פעולה בולטים:  עופר ניסים, יואב גינאי, אלי אברמוב, דני דותן, צביקה פיק
 פרסים והוקרה:  זוכה אירוויזיון 
 www.danainternational.co.il
 פרופיל ב-IMDb
 
דנה אינטרנשיונל (נולדה ב-2 בפברואר 1969) הוא שם הבמה של שרון כהן, זמרת ושחקנית ישראלית.
אינטרנשיונל היא זוכת אירוויזיון 1998 כשזכתה עם השיר "דיווה" והביאה לזכייה השלישית של ישראל. בעקבות הזכייה באירוויזיון, פצחה בקריירה מוזיקלית בינלאומית מצליחה וסיפור חייה זכה לתהודה, לביקורות ולסיקור נרחב בישראל וברחבי העולם.
אינטרנשיונל היא הזמרת הטרנסג'נדרית הראשונה שהשתתפה באירוויזיון. היא גם האישה הלהט"בית הראשונה בישראל שזכתה בתואר זמרת השנה של רשת ג' (1995, 1998).