ציונות
הציונות כפתרון לבעיית האנטישמיות

חוזה המדינה בנימין זאב הרצל, בספרו המרכזי מדינת היהודים, ניתח בהרחבה את תופעת האנטישמיות ועמד על שורשיה העמוקים, שהביאו בין השאר אף לכישלון האמנסיפציה, בה תלו יהודים רבים את תקוותם. כפי שקבע הרצל, לפני שרבים אחרים הבינו זאת, השאלה היהודית היא על כן שאלה פוליטית, המחייבת פתרון לאומי-מדיני. עם זאת – אולי נוכח התעמולה האנטישמית בזמנו, שתקפה בארסיות את היהודים בשל היותם מחוסרי מולדת משלהם ובגין כך, כביכול, טפילים ונצלנים – סבר הרצל כי הקמת מדינה יהודית תפתור לא רק את מצוקותיהם הקשות של המוני היהודים, אלא אף תביא להיעלמות האנטישמיות. גם זאב ז'בוטינסקי, בשיר בית"ר, הדהד את התיזה שלפיה הציונות תביא ליצירת גזע יהודי חדש, אשר ישיל מעליו את התכונות השליליות של היהודי הגלותי, ומתוך כך יקרין על סביבותיו עוז והדר.
הסברה כי הציונות תפתור את בעיית האנטישמיות הייתה תמימה מאוד, בהתחשב בשורשים העמוקים של האנטישמיות עליהם עמד כאמור הרצל עצמו, שהרי בהינתן שורשים אלה הקמת מדינה יהודית עשויה הייתה רק לרכז את העוינות כלפי היהודים, המפוזרים באשר הם, בעוינות ממוקדת כלפי המדינה היהודית ודרכי התנהלותה. ואכן, התקווה כי הציונות תביא ליצירת "יהודי חדש", שיוכל לא רק להילחם על ריבונותו אלא גם להשיל מעליו את התכונות הגלותיות השליליות – אשר כביכול היוו את העילה לשנאת היהודים – התבדתה בתוך זמן קצר. עוד במהלך מלחמת העצמאות, כאשר התברר שהצבא היהודי שאך הוקם מסוגל לא רק לבלום את צבאות ערב אלא אף לנצחם בקרב, החלו לצוץ השוואות בין צה"ל לבין הנאציזם. משלב זה, הטענות האנטישמיות הקלאסיות בדבר נצלנותם וגזלנותם של היהודים הגלותיים, או היותם רוצחי ילדים, מוקדו ספציפית כלפי הצבא היהודי והוטחו באופן גובר והולך דווקא בישראלים-הלוחמים. הציונות הייתה אפוא יכולה לפתור, לפחות במידה רבה, את מצוקתם הקיומית של המוני היהודים; אך לא היה בכוחה כדי לשנות מאומה לעניין עצם תופעת האנטישמיות, בוודאי שלא בטווח הארוך.
מבקרת הספרות גיטה אבינור עמדה על כך, אגב ניתוח השפעות השואה על הספרות העברית, בציינה:
הוגי הרעיון הציוני סברו, ברוב תמימותם, שהקמת המדינה היהודית אינה רק פתרון לבעיית העם היהודי, אלא אף ערובה בטוחה להיעלמותה של האנטישמיות. בעצם, כך סברנו גם אנחנו, לפני הקמת המדינה, בעת הקמת המדינה, והתמימים שבנו – עד למלחמת ששת הימים. אופייני מאוד הדבר, שבשנים הראשונות אחר ייסוד המדינה... המילה "ציוני" הייתה מילת שבח, מסמלת את היהודי החדש, האמיץ, הגאה, הניתק ממסורת האבות שהיא כאבן ריחיים על צווארו, הגיבור, המתפרנס מעבודת כפיים ואינו חי על ניצול אחרים. היו ישראלים, שהיו עיוורים עד כדי כך, שבאמת ראו בהבחנה בין יהודי מקומי לבין ישראלי עניין לשמוח בו. והנה, כבר בשנים שלאחר הקמת המדינה התחיל תהליך, שהגיע לשיא ביטויו עם מלחמת ששת הימים ולאחריה: עתה נמצאו עמים ואנשים, אשר טענו, כי אינם אנטישמיים, ואינם שונאי יהודים, אך את הישראלים הם מתעבים. ואם קודם הייתה המילה "יהודי" מילת גנאי, הרי עתה התואר "ציוני" הפך לשם גנאי, שם נרדף לתוקפן, אכזר, פושע ורוצח, החי על ניצול עמים אחרים, מסכנים וטובי לב.
למעשה, מלכתחילה לא היה לציונות כל סיכוי לפתור את בעיית האנטישמיות, שכן תופעה זו מתמקדת ביהודים – להבדיל מבמצבם. אמנם במאות האחרונות חזרה ועלתה באירופה הטענה כי היהודים אינם בני המקום, הגם שחיו באירופה במשך דורות רבים מאוד. בהקשר זה גם ידועה הערתו המפורסמת של פילוסוף המוסר הגדול, עמנואל קאנט, אשר תיאר את היהודים כ"פלסטינים הגרים בינינו", ומכאן מובנת סברתם של יהודים רבים כי חזרתם לפלסטינה תשמוט את הבסיס מתחת לאנטישמיות. עם זאת, מרגע שהציונות תפסה תאוצה ויהודים רבים עלו ארצה, במטרה להקים בה מחדש את ביתם הלאומי, התהפך קו הטיעון וכעת נטען כי לא רק שהיהודים אינם פלסטינים אלא שהם דווקא קולוניאליסטים ומנשלי הפלסטינים האמיתיים.
הסופר עמוס עוז, בספרו האוטוביוגרפי סיפור על אהבה וחושך, תיאר בהקשר זה את האווירה בשכונה בה גדל בירושלים, עוד לפני הקמת המדינה, בתארו את היחס לעולם שמחוץ ליישוב, כעולם –
רחוק, מושך, פלאי אבל מסוכן מאוד ועוין לנו... לא אוהבים את מפעלנו כאן בארץ-ישראל מפני שעינם צרה בנו אפילו על פיסונת של אדמת ביצות טרשים ומדבר. שם, בעולם, כל הקירות היו מכוסים בכתובות שטנה, "יהודון, לך לפלסטינה," והנה הלכנו לפלסטינה ועכשיו כלהעולם קם וצועק עלינו, "יהודון, צא מפלסטינה."