stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטיבן רנסימן
חייו

סטיבן רנסימן נולד בנורת'מברלנד שבצפון-מזרח אנגליה, הוא בנו השני של וולטר רנסימן, הוויקונט הראשון רנסימן מדוקספורד, והילדה רנסימן, הוויקונטית רנסימן מדוקספורד. שני הוריו היו חברי הפרלמנט של בריטניה מטעם המפלגה הליברלית. אביו מונה לוויקונט רנסימן מדוקספורד ב-1937. סבו מצד אביו, וולטר רנסימן, הברון הראשון רנסימן, היה איל ספנות. הוא נקרא על שם סבו מצד אימו, ג'יימס קוקרן סטיבנסון, שהיה חבר פרלמנט מטעם סאות'שילדס.
מסופר שהוא קרא לטינית ויוונית עתיקה מגיל חמש. במהלך חייו הארוכים שלט במספר גדול מאוד של שפות, כך כשלמשל כתב על המזרח התיכון, הוא לא הסתמך רק על תעודות בלטינית, ביוונית ושפות אירופיות, כי אם גם נעזר במקורות בערבית, טורקית, פרסית, עברית, סורית, ארמנית וגרוזינית. הוא למד באיטון קולג', שם למד איתו חברו הקרוב ג'ורג' אורוול. בשהותם שם, שניהם למדו צרפתית אצל אלדוס האקסלי.
ב-1921 החל ללמוד היסטוריה בטריניטי קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' אצל ג'ון בגנל ברי (J. B. Bury) ונהפך להיות, כפי שרנסימן סיפר לימים, "תלמידו הראשון והיחידי." בתחילה ברי המתבודד ניסה להיפטר ממנו, אך כשרנסימן ציין בפניו שהוא קורא רוסית, נתן לו ברי לערוך ערימת מאמרים בבולגרית וכך נוצר הקשר ביניהם. בזכות עבודתו על האימפריה הביזנטית התמנה לחבר סגל בטריניטי ב-1927.
אחרי שקיבל ירושה גדולה מסבו, התפטר רנסימן מהקולג' ב-1938 והחל לנדוד בעולם. בשנים 1945-1942 כיהן כפרופסור לאמנות והיסטוריה ביזנטית באוניברסיטת איסטנבול, טורקיה, שם החל את מחקריו על מסעי הצלב שהוביל לעבודתו הידועה ביותר, History of the Crusades, (שלושה כרכים ראו אור בשנים 1951, 1952 ו-1954). רוב עבודתו ההיסטורית של רנסימן עסקה בביזנטיון ובשכניה הימי ביניימים בין סיציליה לסוריה; יוצא מן הכלל היה ספרו The White Rajahs, שהתפרסם ב-1960, ומגולל את סיפורה של סראוואק (Sarawak), מדינה עצמאית שנוסדה על חופה הצפוני של ברוניי ב-1841 בידי האנגלי ג'יימס ברוק, בה שלטה משפחתו של ברוק למעלה ממאה שנה.
בחייו האישיים, רנסימן היה אנגלי שמרן ותמהוני, שנודע, בין השאר, בהיותו אנין טעם, מספר סיפורים, וחובב נלהב של תורת הנסתר. לדברי אנדרו רובינסון, מרצה להיסטוריה באיטון, "הוא ניגן דואט בפסנתר עם הקיסר האחרון של סין, קרא בטארוט עבור פואד הראשון, ניצל בנס מהפצצת הגרמנים במלון פרה (Pera Palace Hotel) באיסטנבול וזכה פעמיים בפרס הגדול במכונות מזל בלאס וגאס."
הוא נפטר ב-Radway, ווריקשייר, כשביקר קרובים, בהיותו בן 97. הוא נקבר בלוקרבי, Dumfriesshire.
ספרו A History of the Crusades: הספר ראה אור לראשונה ב-1951, הודפס במהדורות נוספות רבות וזכה לתרגומים רבים. הספר פותח בעליית האסלאם בלבנט בראשית המאה השביעית, ומסתיים בנפילת ממלכת ירושלים, עם כיבוש עכו ב-1291. לאחר יציאתה נחשבה העבודה לפורצת דרך בתחומה, אולם במהלך השנים הפריכו היסטוריונים שונים את מסקנותיו של רנסימן.
ספריו

The Emperor Romanus I Lecapenus|Romanus Lecapenus and His Reign  (1929)
The First Bulgarian Empire (1930)
Byzantine Civilization (1933)
The Medieval Manichee : A Study of the Christian Dualist Heresy  (1947)
A History of the Crusades: Volume 1, The First Crusade and the Foundation of the Kingdom of Jerusalem (Cambridge University Press 1951)
A History of the Crusades: Volume 2, The Kingdom of Jerusalem and the Frankish East (Cambridge University Press 1952)
A History of the Crusades: Volume 3, The Kingdom of Acre and the Later Crusades (Cambridge University Press 1954)
The Eastern Schism: A Study of the Papacy and the Eastern Churches during the XIth and XIIth Centuries  (1955)
The Sicilian Vespers: A History of the Mediterranean World in the Later Thirteenth Century (1958)
The White Rajahs (1960)
The Fall of Constantinople 1453 (1965)
The Great Church in Captivity (1968)
The Last Byzantine Renaissance (1970)
The Orthodox Churches and the Secular State (1972)
Byzantine Style and Civilization  (1975)
The Byzantine Theocracy (1977)
Mistra: Byzantine Capital of the Peloponnese (1980) (2009 reprint: The Lost Capital of Byzantium: The History of Mistra and the Peloponnese; New foreword by John Freely.)
A Traveller's Alphabet.Partial Memoirs. (1991)
לקריאה נוספת

Sir Steven Runciman: Bridge to the East. Produced and Directed by Lydia Carras. Amaranthos Films; Channel 4 TV (UK), 1987.
Internet Movie Database webpage for Sir Steven Runciman: Bridge to the East (1987) (TV)
Alan Bates Archive webpage for "Bridge to the East", Sir Steven Runciman (1987)
משפחת בולדווין

משפחת בולדווין היא משפחה אמריקאית אשר רבים ממנה עסקו בתעשיית הבידור והדוגמנות. הידועים ביותר במשפחה הם ארבעת האחים כוכבי ההוליווד; אלק, דניאל (אנ'), ויליאם וסטיבן הידועים בתור "האחים בולדווין".
תולדות המשפחה

| --- | --- |
 :  ראו גם – אנגליה בימי הביניים, האבות העולים
מקור המשפחה נעוץ בריצ'רד בולדווין, שחי באנגליה בתחילת המאה ה-16. בני המשפחה היו מאמינים פוריטנים. בשנת 1620, אחד מצאצאיו של בריצ'ד, ג'ון האולנד (אנ'), היה מ"האבות העולים" שהיגרו לצפון אמריקה על ספינת המייפלאואר מפלימות' והגיעו לקייפ קוד בנובמבר 1620. הסיבה לעזיבתם את אנגליה הייתה הרדיפה הדתית שסבלו ממנה זרמים נוצריים אשר לא יישרו קו עם הכנסייה האנגליקנית השלטת. האחים בולדווין הם הדור ה-13 שנולד על אדמת צפון אמריקה.
בפוליטיקה האמריקאית

למשפחת בולדווין קרבה משפחתית לשלושה נשיאים אמריקאים; פרנקלין רוזוולט, ג'ורג' בוש האב וג'ורג' בוש הבן.
עץ המשפחה > האחים בולדווין

לאלכסנדר ריי בולדווין הבן (1927-1983; מורה להיסטוריה ומאמן פוטבול) ואשתו, קרול ניוקום (1929-2022), שתי בנות וארבעה בנים. הבנים הם שחקני קולנוע וטלוויזיה ידועים בתעשיית הבידור.
אלק, דניאל, ויליאם וסטיבן, ארבעת "האחים בולדווין"
אלק בולדווין (אלכסנדר ריי "אלק" בולדווין השלישי), בתו הבכורה היא הדוגמנית אלק מאשתו הראשונה, השחקנית קים בייסינגר. הוא נישא בשנית למדריכת יוגה בשם הילריה ולהם שישה ילדים משותפים.
דניאל בולדווין (אנ'), נישואיו הראשונים היו עם שריל אן מקגריווי ולהם בת משותפת, נישואיו השניים היו עם אליזבת היצ'לר, לזוג נולדה בת אחת בשם אלכסנדר. לאחר גירושיו ניהל מערכת יחסים עם איזבל הופמן, לשניים בן אחד משותף. לאחר מכן היה נשוי לג'ואן סמית', דוגמנית בריטית לשעבר, לשניים נולדו 2 בנים והם התגרשו ב-2012.
ויליאם בולדווין, נישא לזמרת צ'יינה פיליפס (אנ') ולזוג נולדו שלושה ילדים.
סטיבן בולדווין, נשוי למעצבת הגרפית הברזילאית קניה בולדווין. לזוג שתי בנות דוגמניות, אליה בולדווין והיילי בולדווין אשר נישאה לזמר הקנדי ג'סטין ביבר.
בהוליווד

כל ארבעת האחים הם שחקני הוליווד וכולם היו מועמדים לפרס אוסקר מלבד דניאל בולדווין.
מלבד אלק כל האחים השתתפו בסרט האמריקאי "נולד בארבעה ביולי" משנת 1989. הסרט זכה בשני פרסי אוסקר ובארבעה פרסי גלובוס הזהב.
בתרבות הפופולרית

בסרט האמריקאי "קלולס" משנת 1995, השם "בולדווין" משמש כמילת סלנג לגבר מושך בהקשר לארבעת האחים בולדווין.
בסרט ההנפשה הסאטירי "סאות' פארק: גדול יותר, ארוך יותר ולא מצונזר" משנת 1999, לאחר שארצות הברית מכריזה מלחמה על קנדה תוקפים מטוסי חיל האוויר המלכותי הקנדי את משפחת בולדווין בתור מתקפת מנע.
דת

שורשי המשפחה היו מאמינים פוריטנטים מאנגליה, וזוהי הסיבה העיקרית להגירת ג'ון האולנד (אנ') לאמריקה.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר החל סטיבן בולדווין להתקרב לדת והמיר את דתו לכנסייה האוונגליסטית כמו אחיו אלן בולדווין. בתו של סטיבן, היילי בולדווין, אף מרבה להזכיר ציטוטים מהתנ"ך, ואמרה בריאיון לטין ווג:
גדלתי בכנסייה. גדלתי בחיים האלה, ואני חושבת שזה חשוב מאוד שכולם יהיו בקשר עם הרוחניות שלהם ושתהיה להם מערכת יחסים עם אלוהים. לא כולם יאמינו באלוהים שאני מאמינה בו, אבל זה משהו שאני לא מפחדת לחלוק עם אנשים כי אני יודעת איך זה מעורר השפעה אצלי - איך זה משפיע באופן חיובי על החיים שלי... אני חושבת שאלוהים סוג של שם אותי במקום בחיים שלי כדי לא להיות שקטה על זה, לא להיות שקטה לגביו, אלא כדי להגיע לאנשים וכדי לעורר השראה באנשים.
המקור באנגלית
I was raised in church. I was brought up in that life, and I think that it's very important for everybody to be in touch with their spirituality and to have a relationship with God. Not everybody is going to believe in the God that I believe in, but it's something that I'm not afraid to share with people because I know how it inspires me — how it positively affects my life... I think that God kind of put me in the place in my life to not be quiet about it, not be quiet about him, but to reach people and to inspire people
לאחר שירה והרג בשגגה צלמת על סט צילומי הסרט "ראסט" פרסם אלן בולדווין בקשה שיתפללו עבורה וציטט את הפסוק מתהילים צ"א:
אֹמַר לַ-ה' מַחְסִי וּמְצוּדָתִי אֱלֹהַי אֶבְטַח בּוֹ
המקור באנגלית
I will say of the Lord, He is my refuge and my fortress: my God; in him will I trust
אחרים

השחקנים אדם בולדווין, א. מייקל בולדווין (אנ') והזמרים האחים בולדווין (אנ') אינם קשורים למשפחה.
הערות שוליים

↑  Famous Descendants — MayflowerHistory.com, web.archive.org, ‏2016-10-19
↑  25 דברים פחות ידועים על משפחת בולדווין היוקרתית / בידור, באתר טיפים ומידע שימושי על מערכות יחסים ונישואין.
↑  The Baldwin Family Tree: Everyone From Alec To Stephen And Their Children, Suggest, ‏3 באוקטובר 2020
↑  Five Uncles, Nine Aunts and So Many Cousins: A Guide to Hailey Baldwin's Huge Fam, Peoplemag (באנגלית)
↑  Born on the Fourth of July (1989) - IMDb, נבדק ב-2022-09-02
↑  Miller, Samantha. "Carol Baldwin – One Tough Mama" People.com, 8 בדצמבר 1997
↑  את המונח טבעה הבמאית היילי הקרלינג (אנ').
↑  Brice Sander, 50 Facts You Probably Didn't Know About "Clueless", BuzzFeed, ‏2 בפברואר 2015
↑  South Park: Bigger, Longer, Uncut - Reviews, The Guardian
↑  DAN HARRIS, A Baldwin Brother's Journey to Jesus, ABC News, ‏NaN בundefined NaN
↑  Stephen Baldwin: The Jesus Freak of Hollywood, CBN.com - The Christian Broadcasting Network, ‏2010-10-06 (באנגלית)
↑  Stephen Baldwin: Extreme Sports Evangelist, CBN.com - The Christian Broadcasting Network, ‏2008-03-30 (באנגלית)
↑  Liz Braun, Alec Baldwin not so popular at church, Toronto Sun, ‏5 ביולי 2012
↑  'Pray for all involved in tragic accident' says Alec Baldwin's Christian brother, Stephen - Premier Christian News | Headlines, Breaking News, Comment & Analysis, premierchristian.news (באנגלית)
נריטס (מיתולוגיה)

| --- | --- |
 תפקיד:  אל ים
 תרבות:  יוון העתיקה
 מקום מגורים:  קרקעית הים
 אב:  נראוס
 אם:  דוריס
 אחים:  הנראידות
 
במיתולוגיה היוונית, נריטס (ביוונית עתיקה: Νηρίτης) היה אל ים זוטר, בנם של נראוס ודוריס האוקיינידית ואחיהם של חמישים הנראידות (כנראה אחיהם הזכר היחיד). הוא תואר כילד צעיר בעל יופי מדהים. לפי איליאנוס, למרות שנריטס מעולם לא הוזכר על ידי משוררים אפיים כמו הומרוס והסיודוס, הוא היה בכל זאת דמות נפוצה בפולקלור של הימאים.
אטימולוגיה

לפי אריסטו, השם נריטס (אנ') מתייחס למינים רבים של חלזונות ים. רוברט ביקס (אנ') מציע מקור טרום-יווני למילה.
במיתולוגיה

איליאנוס מצטט שתי גרסאות של המיתוס בנוגע לנריטס, שהן כדלקמן:
בגרסה הראשונה, אפרודיטה, לפני עלייתה מהים לאולימפוס, התאהבה בנריטס. כשהגיע הזמן לה להצטרף לאלים האולימפיים, היא רצתה שנריטס ילך איתה, אך הוא סירב, והעדיף להישאר עם משפחתו בים. אפילו העובדה שאפרודיטה הבטיחה לו זוג כנפיים לא גרמה לו לשנות את דעתו. לאחר מכן, האלה הנבזית הפכה אותו לרכיכה ונתנה את הכנפיים לבנה ארוס.
בגרסה השנייה, נריטס היה אהוב על פוסידון וענה לרגשותיו. אהבתם הייתה מקור האהבה ההדדית (אנטרוס (אנ')). פוסידון גם הפך את נריטס לעגלון שלו; הילד נהג במרכבה במהירות מדהימה, להערצתם של יצורי ים שונים. אל השמש הליוס, מסיבות שאינן ידועות למקורותיו של איליאנוס, הפך את נריטס לרכיכה; הנרטיב של סיפור האהבה מופרע על ידי הליוס שמתרעם על מהירותו של הילד, אך ללא שום הסבר מאחוריו, מה שמאפשר לאיליאנוס לשער ששני האלים היו יריבים מאוהבים והליוס אולי רצה את חיבתו של הילד לעצמו והיה נפגע מסירובו. גרסה אחרת אומרת שנריטס איתגר את הליוס למירוץ מרכבות והפסיד. כעונש על ההיבריס שלו, הפך אותו הליוס לרכיכה.
איקונוגרפיה

במאה התשע-עשרה זוהו כמה פסלוני טרקוטה מהאי היווני אגינה על ידי הארכאולוג הגרמני קרל ברנהרד סטארק כייצוגים אמנותיים של אפרודיטה עם נריטס.
ראו גם

אדוניס
גנימדס
פלופס
פאתון
הערות שוליים

↑  גרימל, s.v. נריטס, עמ'. 308
1 2  איליאנוס, דה נטורה אנימליום (על טבע החיות) 14.28
↑  ביקס, עמ' 1017
↑  סנדרס וחב'. 2013, עמ' 86
↑  נריטס, באתר תאואי (באנגלית)
↑  וגנר 1898, s.v. נריטס
↑  שטרק 1865, עמ' 71-80
ס. ארקדי

אין תמונה חופשית
ס. ארקדי היה שם העט של ארקדי ספרות (כ"ב בתשרי תרע"ב, 14 באוקטובר 1911 – י"ד בתמוז תשמ"ט, 18 ביולי 1989). הוא היה סופר ישראלי, הראשון שכתב סיפורי ריגול על רקע ישראלי בשנות המדינה הראשונות.
ארקדי ספרות נולד ברוסיה בשנת 1911. בוגר בית הספר הטכני הגבוה בקייב. בימי מלחמת העולם השנייה שירת כקצין הנדסה בצבא האדום. השתתף בקרבות ונפצע פעמים אחדות. עלה לארץ ישראל בשנת 1946. שירת בצה"ל במלחמת העצמאות והיה ממקימי חיל השריון, ועוד קודם לכן - שירות המשוריינים (שמ"ש).
ספרו הראשון שנתפרסם לאחר המלחמה (1950) היה הספר "טאנק - נשק התקפה: ספר לנוער וללוחם", שהיה ספר מקצועי- טכני על תורת השריון. הספר היה מחלוצי הספרות הצבאית המקצועית שהופיעו במדינת ישראל.
סיפוריו הבדיוניים הראשונים נדפסו ב"דבר השבוע". עניין רב עורר סיפורו "הזווית השלישית" (כותרת משנה: "זה היה יכול לקרות אצלנו..."), שפורסם בהמשכים בשבועון זה בשנת 1951, עם איורים של אבא פניכל. בסיפור זה מסכלים קציני מודיעין של צה"ל מזימת ריגול וחבלה מצרית שעמדה להתבצע באמצעות סוכן מצרי שלבש זהות בדויה של צעיר יהודי שעלה לארץ, בעזרת פושע מלחמה נאצי שהתחזה לתייר. הסיפור כלל תאורים ריאליסטיים של פעילות מודיעינית שלא היו מקובלים אז בספרות העברית. הסיפור ראה אור כספר בשנת 1953.
ב-1953 נתפרסמה ב"דבר השבוע" סדרת סיפורי ריגול נוספים של ס. ארקדי, בשם "מסיפורי חוקר ותיק", אף היא על רקע אקטואלי של ריגול ערבי בישראל. סדרה זו ראתה אור כספר בשנת 1954.
ספרו "בחייהם ובמותם", שנתפרסם בשנת 1951, היה קובץ של סיפורי גבורה – רובם מימי מלחמת העולם השנייה ומיעוטם מימי מלחמת העצמאות.
ספרו האחרון "חיים קצרים: ארבע עשרה סיפורים" הופיע בשנת 1971.
ארקדי ספרות נפטר בשנת 1989, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
מתוך הזווית השלישית

(ראש שירות הריגול מתדרך את הסוכן לקראת יציאתו למשימה בישראל):
"זוהי הפעם הראשונה, לאחר סיום לימודיך, שמוטלת עליך, איש צעיר משימה, שאתה חייב לבצע באופן עצמאי. זכור ואל תשכח, כי מרגע קבלת התפקיד חדל המרגל להיות אזרח מולדתו. למראית עין חדל גם להיות בן לעמו. הוא – כביכול – שוכח את עמו, את ביתו, זונח את משפחתו, את דתו ואת מנהגיו, הוא נולד מחדש, ולו שם אחר, שפה אחרת... וכל מה שגלגול זה מושלם יותר - מרובים יותר סיכוייו להצלחה. והצלחה, אישי הצעיר, היא תהילה לאללה, תפארת למלך ובשבילך – עליה בדרגה, כסף, נשים, עתיד מהיר".
(מצביע על מפת ישראל שעל הקיר):
"זאת היא הארץ, בה תצטרך לחיות ולעבוד. עליך ללמוד את לשונה ומנהגיה. שם – אולי – תתחתן ותצטרך להכות בה שורש ולמצוא לך עוזרים כלבבך. בארץ זו, הזרה לך לעת עתה, מעניין אותנו הכל: הצבא שלה, גודלו וציודו, התוכניות וכושר התפוקה של תחנות-החשמל, מקומות בתי החרושת ותוצרתם, כל קילומטר של כביש חדש, כל ישוב חדש. מבחינה גאוגרפית-מדינית יש בארץ הזאת פגם ניכר – בשטחה אין כל "עומק". גבולותיה קרובים מדי למרכזיה-החיוניים. תושבי הארץ הזאת באו מעשרות ארצות, מדברים בכל לשונות תבל. הם שונים זה מזה במנהגיהם, והם חיים יחד ועובדים יחד מבלי להכיר איש את רעהו – וזאת היא חולשתה השנייה. תוך ניצול שני הגורמים האלה אתה צריך, ואני בטוח שגם תצליח להתערות בארץ הזאת ולמלא את שליחותך. זכור אני מאמין בהצלחתך."
ספריו

טאנק - נשק התקפה: ספר לנוער וללוחם, הוצאת מדע וניצחון, 1950.
בחייהם ובמותם: ספורים, הוצאת עם עובד, 1951.
הזווית השלישית, הוצאת טברסקי, 1953.
מסיפורי חוקר ותיק, הוצאת מערכות, 1954.
מול פני הסכנה: שלושה עשר ספורים, הוצאת מ' ניומן, 1960.
חיים קצרים: ארבע עשרה סיפורים, הוצאת מ' ניומן, 1971.
לקריאה נוספת

עמיעד ברזנר, ניצני השריון, הוצאת מערכות, 1995
נריה מאיר

| --- | --- |

 לידה:  15 בדצמבר 1979 (בן 44) עֹפְרָה, מדינה פלסטינית 
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  רחלים 
 השכלה:  הקריה האקדמית אונו 
 מפלגה:  הליכוד 
 מספר צאצאים:  5 
 
נריה מאיר (נולד ב-15 בדצמבר 1979) הוא ראש המחלקה לפעילות ציונית בתפוצות בהסתדרות הציונית העולמית וחבר הנהלת ההסתדרות הציונית מטעם תנועת הליכוד. לשעבר ראש ההנהגה העולמית של תנועת בית"ר. עורך דין במקצועו.
קורות חיים

נריה מאיר נולד בנר ראשון של חנוכה (כ"ה כסליו ה'תש"ם) בן למייסדי היישוב עפרה שבהרי בנימין. גדל והתחנך בבית הספר היסודי בעפרה ולאחריו בישיבה תיכונית נתיב מאיר בירושלים. לאחר סיום לימודיו הצטרף לגרעין המייסד של ישיבת ההסדר פתח תקווה ובמסגרתה התגייס ליחידת הצנחנים. במהלך שירותו הצבאי עזב את מסלול ההסדר, המשיך לקצונה והשתתף במבצעים רבים כמו חומת מגן, גאות ושפל ומלחמת לבנון השנייה. משרת כיום במילואים כמפקד פלוגת לוחמים ביחידה מובחרת של הצנחנים, בדרגת רב סרן.
מאיר הוא בעל תואר שני במדיניות ציבורית (בהצטיינות) מהאוניברסיטה העברית בירושלים. הוא התמחה בלשכת המשנה ליועץ המשפטי לממשלה (פלילי) במשרד המשפטים. מאיר הוא עורך דין במקצועו וחבר בפורום המשפטי למען ישראל. בין השנים 2010–2011 שימש כיועץ חקיקה ליו"ר ועדת העלייה והקליטה בכנסת וסייע לקידום חוקים רבים בנושאי עליה, תפוצות וסיוע חברתי.[דרוש מקור]
פעילות ציבורית

לאחר שירותו הצבאי הצטרף לתנועת הליכוד והיה שותף להקמת מטה המאבק של הליכוד כנגד תוכנית ההתנתקות. בין השנים 2005–2009 שימש מנהל מחוז ירושלים של תנועת בני עקיבא.
בין השנים 2008–2009 שימש יו"ר מועצת תנועות הנוער בירושלים. בין השנים 2011–2013 שימש כמנכ"ל מדרשת ארץ בנימין בעפרה. בשנים 2020–2021 שימש יו"ר (משותף) של מועצת תנועות הנוער העולמיות.
פעילות ציבורית > מנכ"ל תנועת בית"ר העולמית

החל משנת 2013 ועד מאי 2021 עמד נריה מאיר בראש ההנהגה העולמית של תנועת בית"ר.
במסגרת תפקידו הוביל להקמת מעוזים חדשים של התנועה בצרפת, רוסיה, ברזיל, אוקראינה, איטליה וארגנטינה והוביל לפתיחת תוכניות עליה חדשות המביאות מאות עולים צעירים לישראל, בשנים האחרונות.
מוביל קו ימני תקיף השולל כל ויתור על חבלי מולדת, ובמסגרת התנועה מוביל סיורי הסברה להיכרות עם ההתיישבות ביהודה ושומרון. במסגרת תפקידו הקים את מוזיאון 'פלוגת הכותל' בעיר העתיקה בירושלים, ואף ערך את הספר 'מנהיגים מדברים ז'בוטינסקי' בהוצאת ידיעות ספרים, שיצא לאור שנת 2020 בהשתתפות בכירי ההנהגה בישראל.
פעילות ציבורית > ראש המחלקה לפעילות ציונית בתפוצות

בראשית מאי 2021 מונה נריה מאיר על ידי הנהלת ההסתדרות הציונית העולמית לתפקיד ראש המחלקה לפעילות ציונית בתפוצות בהסתדרות הציונית העולמית .
חיים אישיים

מאיר נשוי ואב לחמישה ילדים, מתגורר ביישוב רחלים שבשומרון. בשנת 2014 תרם כליה לאחיו הבכור ומאז פעיל בעמותת מתנת חיים להגברת המודעות לתרומת כליות.
הערות שוליים

↑  עו"ד נריה מאיר, באתר www.wzo.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009706154305171  VIAF: 7161879214133611874   WorldCat (עם VIAF): 7161879214133611874
סמל הפיליפינים

|  פרטים |
| --- | --- |
 המחזיק בסמל:  הפיליפינים 
 תאריך אימוץ:  1940 
 
סמל הפיליפינים הוא שלט אצולה שבמרכזו השמש ממנה יוצאים שמונה קרניים, ושלושה כוכבים בעלי חמישה קצוות. השמש מייצגת את הפיליפינים, והכוכבים בחלקו העליון של השלט, את שלושת האזורים הגאוגרפיים העיקריים של המדינה: לוזון, ויסאיאס, ומינדנאו.
על חלקו הימני של השלט, הצבוע אדום, מצוי אריה – המסמל את ספרד ועל חלקו השמאלי של השלט, הצבוע כחול, מצוי עיט קרח, המסמל את ארצות הברית – שתי המדינות אשר שלטו שלטון קולוניאלי בפיליפינים.
הסמל דומה בעיצובו לסמל חבר העמים של הפיליפינים משנת 1940.
הסמל הנוכחי אומץ בחוק של מדינת הפיליפינים שמספרו 8491. בסמל זה הורדו האריה והנשר, אולם הסמל החדש ללא בעלי חיים אלה טרם קיבל תוקף רשמי משלא בוצע משאל עם בעניין.
בתחתית השלט מוצג המוטו שהשתנה מספר פעמים מאז שהפיליפינים קיבול עצמאותם. בין השנים 1946 (עצמאות הפיליפינים) ו-1972 (השנה בה הכריז הנשיא פרדיננד מרקוס על משטר צבאי) המוטו היה באנגלית: "רפובליקת הפיליפינים" ("REPUBLIC OF THE PHILIPPINES"). בין 1979 ועד הפלתו של מרקוס בשנת 1986 היה המוטו המילים: "איסאנג באנסה איסאנג דיווא" ("ISANG BANSA ISANG DIWA" – "אומה אחת – רוח אחת"). בשנת 1986 שונה הכיתוב ל-"REPUBLIKA NG PILIPINAS".
סימפוניה מס' 103 (דרדור התוף)

הסימפוניה מס' 103 במי במול מז'ור (דרדור או ערבול התוף) של יוזף היידן היא הסימפוניה שלפני אחרונה בקובץ הסימפוניות הלונדוניות השני, ולפני האחרונה שכתב בכלל. היא מופיעה כסימפוניה ה-103 ברשימת הסימפוניות של הובוקן (Hob: I\103). זמן כתיבתה הוא חורף 1795-1794, וכינויה בא לה מן הטרמולו בטימפני, הפותח אותה.
רקע

היידן כתב את הסימפוניה ה-103 יחד עם ארבע סימפוניות נוספות בעת ביקורו השני בלונדון, שנערך בין השנים 1795-1794 (סימפוניה מס' 99 נכתבה כולה או חלקה עוד בווינה). כמו קובץ הסימפוניות הלונדוניות הקודם (98-93), גם סימפוניות אלו, ובכללן 103, הוזמנו על ידי האמרגן והכנר יוהאן פטר סלומון לביצוע בכורה בלונדון. קונצרט הבכורה של הסימפוניה התקיים ב-2 במרץ 1795 בסדרת קונצרטים שכונתה "Opera Concerts" בתיאטרון המלך (שלא נמצא בחצר המלכותית). התזמורת אשר ניגנה את הסימפוניה הייתה גדולה באופן חריג לתקופה, ומנתה 60 נגנים, כאשר כלי הנשיפה מוכפלים. את הניצוח על התזמורת חלקו ביניהם היידן שניגן בפורטה-פיאנו, ו-וויוטי הקונצרטמייסטר. הבכורה הייתה להצלחה, ועל כך דיווח עיתון "יומן הבוקר" הלונדוני ביום שלמחרת:
סימפוניה חדשה מאת היידן המופלא והשופע בוצעה אתמול. וכרגיל, הסימפוניה מלאה רגעי גאונות, הן מבחינה הרמונית והן מבחינה מלודית. הפתיחה עמוקה במיוחד, האלגרו הקסים, לאנדנטה הריעו, המנואט, ובייחוד הטריו, היה שובב ומתוק, והפרק האחרון השתווה, אם לא התעלה על כולם.
בעיתון אחר נכתב:
לסימפוניה החדשה של היידן הריעו רבות. היא שילוב של הדר ופאר... הפרק השני קיבל תשואות.
היידן ביצע את הסימפוניה גם בווינה, לאחר שערך קיצוץ קל בפרק האחרון שלה.
סמל הרפובליקה הדומיניקנית

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  הרפובליקה הדומיניקנית 
 תאריך אימוץ:  6 בנובמבר 1845 
 
סמל הרפובליקה הדומיניקנית מכיל מגן הנתמך על ידי ענף של ער אציל משמאל וכף עץ התמר מימין; מעל המגן יש עיטור כחול המציג את המוטו הלאומי של הרפובליקה הדומיניקנית: אלוהים, מולדת, חירות. מתחת למגן, המילים הרפובליקה הדומיניקנית מופיעות בעיטור אדום. במרכז המגן יש את ספר הברית החדשה הפתוח בבשורה על-פי יוחנן, 8:32, אשר כתוב בה והאמת תשחרר אותך, עם צלב קטן מעליו וכל צד מאוגף על ידי שלוש חניתות, אשר שתיים מהן אוחזות בדגלי הרפובליקה הדומיניקנית.
קיימת גרסה נוספת של הסמל, ובה קצוות העיטור האדום שעליו כתוב הרפובליקה הדומיניקנית פונים כלפי מעלה.
הסמל מופיע במרכזו של דגל הרפובליקה הדומיניקנית. כל אחת משתי הגרסאות של הסמל יכולה להופיע בדגל.
סמא אל-מסרי

| --- | --- |

 לידה:  15 ביולי 1976 (בת 48) חיניא, מצרים 
 שם לידה:  سامية أحمد عطية عبد الرحمن 
 מדינה:  מצרים 
 השכלה:  אוניברסיטת זקאזיק 
 מקצוע:  רקדנית בטן
 
סאמיה אחמד עטיה עבד אל-רחמן (בערבית: سامية أحمد عطية عبد الرحمن; נולדה ב-8 בפברואר 1976) המכונה סמא אל-מסרי, היא שחקנית, זמרת ורקדנית בטן מצרייה.
קריירה

אל-מסרי החלה לעבוד בערוץ הטלוויזיה מהוואר לאחר סיום לימודיה בפקולטה לאמנויות, והופיעה גם בשלושה סרטי קולנוע מאז 2008.
מחלוקות

הסרט מ-2011 Ala Wahda We Nos (على واحدة ونص), שנכתב על ידי אל-מסרי, שגם מופיעה בו בתפקיד הראשי העביר ביקורת על הניצול המיני של עובדי תקשורת נשיים. הסרט גונה על ידי מגזרים שונים של החברה המצרית. אל-אזהר קרא לצופים להחרים את הסרט על תכניו המגונים לכאורה ואיגוד העיתונאים טען כי הסרט משפיל את המקצוע. גרסתו המקורית של הסרט נאסרה לשידור על ידי סעיד חטאב, ראש מועצת הצנזורה לעבודות אמנותיות על קריאת איגוד העיתונאים, ומהדורה "מתוקנת" של הסרט פורסמה בהמשך.
עד שנת 2013, אל-מסרי החלה להפיק סרטוני יוטיוב סאטיריים בביקורת על מפלגת החופש והצדק, האחים המוסלמים ופלגים איסלאמיסטים אחרים, ולאחר שפרסמה את הסרטון הרביעי שלה, בו היא לובשת מטפחת ראש וגם ניקאב, היא קיבלה איומי מוות, כי היא הייתה, "כמו זונה, לועגת לחג'אב".
אל-מסרי זכתה לשמצה בינלאומית בעקבות סרטון שלה שמתח ביקורת על מדיניותו של ברק אובמה כלפי מצרים ובו הצהירה על תמיכה בעמדתו של עבד אל-פתאח א-סיסי. הסרטון הפך ויראלי באינטרנט בתחילת אוגוסט 2013.
באפריל 2014 היא נעצרה "תוך ציפייה לחקירה של ערוץ טלוויזיה ללא רישיון שלכאורה היה בבעלותה." הסיבה לכך היא שהיא צילמה סרטון שלעג למורתדא מנסור, יו"ר מועדון הספורט זמלאק. היא שרה את "יה מורטדה, יה מורטדה" למנגינת השיר הערבי-טורקי, "יה מוסטפא" עם כמה מילים מרמזות, תחילה בשמלה ארוכה ואז בחולצת קבוצת כדורגל זמאלק ומשחקת בכדור כדורגל. היא גם לעגה לקומיקאי באסם יוסף. אל-מסרי נקנסה, אך המשיכה ביצירת סרטונים מעוררי מחלוקת.
ב־23 באפריל 2020, נתבעה אל-מסרי בגין לשון הרע והוצאת דיבה על ידי מגיש הטלוויזיה המצרי, רחם סעיד. למחרת היא נעצרה. ב-27 ביוני 2020 היא נידונה לרצות שלוש שנות מאסר ונקנסה ב-300 אלף לירות מצריות.
הערות שוליים

↑  صورة قديمة تكشف إسم سما المصري الكامل وعمرها الحقيقي, Laha Magazine, ‏2018-01-27
↑  Katelyn Fossett, The Belly Dancer and the Brotherhood: Meet the Exotic Performer Trying to Take Down Egypt’s Islamists, Foreign Policy (באנגלית אמריקאית)
↑  Egyptian belly dancer Sama al-Masri summoned for ‘spreading obscenity’, Al Arabiya English, ‏2014-04-26 (באנגלית)
↑  فيلم - على واحدة ونص - 2011 طاقم العمل، فيديو، الإعلان، صور، النقد الفني، مواعيد العرض (בערבית), נבדק ב-2022-04-03
↑  Egyptian anti-Obama video goes viral, blames him for siding with Muslim Brotherhood, The Jerusalem Post | JPost.com (באנגלית אמריקאית)
↑  Egypt arrests controversial belly dancer, Al Arabiya English, ‏2014-04-21 (באנגלית)
↑   רקדנית בטן במצרים שפרסמה סרטונים בטיק טוק נשלחה ל-3 שנות מאסר, באתר וואלה, 29 ביוני 2020
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "סמא אל-מסרי".
סחרור עברייני

סחרור עברייני הוא מודל פנומנולוגי בקרימינולוגיה המתאר התפתחות התנהגות הנחשבת עבריינית. המודל מתייחס לאותן התנהגויות שמתחילות כקטנות, תמימות, ללא כוונה זדונית או עבריינית ואז התנהגות גוררת התנהגות, מצב גורר מצב, תגובה מולידה תגובת נגד, ועוד אחת, ונוצר תהליך של סחיפה, החרפה, הסלמה וסחרור התנהגותי בכיוון העברייני ועד להתפתחות של עבריינות כרונית. ברוב ההתנהגויות הפליליות ואולי כמעט בכולן, אפשר למצוא יסודות של סחרור כמו שהוצגו כאן.