שאקטיזם
היסטוריה ומקורות

שורשי השאקטיזם נעוצים עמוק בפרה-היסטוריה של תת-היבשת ההודית. ממצאים ארכאולוגיים מעידים על קיומן של פרקטיקות פולחן לאלות נשיות כבר בתקופה הפלאוליתית העליונה, לפני כ-20,000 שנה. הממצא הקדום ביותר של פסלון אלה-אם שנתגלה בהודו, ליד אללהאבאד, תוארך בתיארוך פחמן לתקופה זו. בנוסף, נמצאו אוספים של אבנים צבעוניות מסומנות במשולשים טבעיים ליד מירזאפור באוטר פרדש, הדומות לאבנים שעדיין מקודשות כאלה על ידי קבוצות שבטיות באזור.
בתרבות עמק האינדוס (3300-1300 לפנה"ס) נמצאו אלפי פסלונים של דמויות נשיות, המעידים על חשיבותה של האלה בפולחן המקומי. במרכזי תרבות זו כמו האראפה ומואנג'ודארו נמצאו פסלונים נשיים כמעט בכל בית, מה שמרמז על חשיבותן של אלות בחיי היומיום. פסלונים רבים מציגים נשים עירומות עם תסרוקות מפורטות, ולעיתים עם קישוטים או קרניים על הראש. חלק מהדמויות מוצגות בתנוחות החושפות את איברי המין, מה שעשוי להצביע על קשר לפולחני פוריות.
עם דעיכתה של תרבות עמק האינדוס, התערבבו אוכלוסיותיה עם קבוצות אחרות ויצרו בהדרגה את הציוויליזציה הוודית (1500-600 לפנה"ס). בתקופה זו המשיכה האלוהות הנשית להיות נוכחת באמונה ובפולחן, אם כי בתפקיד משני יותר, כשהאלות משמשות בעיקר כבנות זוג לאלים הגדולים. עם זאת, האלה הגדולה של עמק האינדוס ושל הדרווידים עדיין הטילה את צילה, בעיקר בדמותה המסתורית של אדיטי, "אם האלים הוודית". אדיטי מוזכרת כ-80 פעמים ב-ריגוודה, וכינויה (שמשמעותו "ללא גבולות" בסנסקריט) מסמן אולי את השם המוקדם ביותר ששימש להאנשת האינסוף.
בתקופה הוודית המאוחרת (1000-500 לפנה"ס) החלה התפתחות השאקטיזם כזרם מובחן, והוא התגבש לאורך תקופת האפוס ההודי והפוראנות. טקסטים מכוננים כמו הדווי מהאטמיה, שנכתב בין המאות ה-5 וה-6 לספירה, מהווים אבני דרך משמעותיות בהתפתחות התאולוגיה השאקטית. הדווי מהאטמיה מסמן את לידתו של "השאקטיזם העצמאי", שבו האלה מועלית לדרגת האלוהות העליונה.
בתקופה זו התגבשה תפיסת השאקטי כעיקרון הנשי הקוסמי, המהווה את מקור היקום ומניע אותו. השאקטי נתפסה כאנרגיה היצירתית והדינמית שחודרת ומחייה את כל הקיום. היא זוהתה עם פרקריטי (הטבע או החומר) בפילוסופיה ההודית, ונתפסה כמקור הבריאה, השימור וההרס של היקום.
בתקופת הפוראנות (מהמאה ה-3 עד המאה ה-10 לספירה) התפתחה ספרות ענפה סביב האלות השונות. טקסטים כמו הדווי בהאגוואטה פוראנה והקאליקה פוראנה הרחיבו את המיתולוגיה והתאולוגיה של השאקטיזם. הדווי בהגוואטה פוראנה, למשל, מציג את האלה כהתגלמות העליונה של המציאות האלוהית, ומתאר את מעשי הגבורה והחסד שלה.
במקביל להתפתחות הספרותית, התגבשו גם פרקטיקות פולחן ומדיטציה ייחודיות לשאקטיזם. אלה כללו את טקסי פוג'ה, שימוש במנטרות ויאנטרות, ופרקטיקות יוגיות. הטנטרה, שהתפתחה במקביל לשאקטיזם והשפיעה עליו רבות, הוסיפה ממד אזוטרי ומיסטי לפולחן האלה.
השאקטיזם לא התפתח באופן אחיד בכל רחבי הודו. באזורים שונים התפתחו מסורות מקומיות ייחודיות. בדרום הודו, למשל, התפתחה מסורת עבודת האלה שרי או לקשמי, המדגישה את האלה כמקור השפע והמזל הטוב. בצפון ובמזרח הודו, לעומת זאת, התפתחה מסורת המתמקדת באלות כמו קאלי ודורגה, המדגישה את כוחן ההרסני והמטהר.
בתקופה הימי-ביניימית (מהמאה ה-6 עד המאה ה-13 לספירה) חלה התפתחות משמעותית נוספת בשאקטיזם עם עלייתן של מסורות ה-בהקטי (דבקות). משוררים ומיסטיקנים החלו לחבר שירי אהבה ודבקות לאלות, מה שהפך את השאקטיזם לנגיש יותר להמונים. במקביל, התפתחו גם זרמים פילוסופיים מתוחכמים בתוך השאקטיזם. הפילוסופיה השאקטית, שהתבססה על מסורות קודמות כמו הסאמקהיה והאדוויטה ודאנטה, פיתחה תפיסה מורכבת של המציאות שבה השאקטי היא הכוח היסודי והמודעות הטהורה שמהווה את מהות הקיום.
בתקופה המודרנית, מהמאה ה-19 ואילך, עבר השאקטיזם שינויים נוספים. מצד אחד, היה ניסיון לרפורמה ו"טיהור" של היבטים מסוימים בשאקטיזם, בעיקר אלה הקשורים לפרקטיקות טנטריות שנתפסו כבעייתיות בעיני המערב. מצד שני, הייתה גם תנועה של החייאה והעצמה של המסורת השאקטית, שבאה לידי ביטוי בדמויות כמו רמקרישנה פרמהנסה ותלמידו סוואמי ויווקאננדה, שהפיצו את רעיונות השאקטיזם ברחבי העולם.