stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לקונה קויל
דיסקוגרפיה > סינגלים

2002 Heaven's a Lie
2004 Swamped (מקום 22 במצעד האוסטרי)
2006 Our Truth (מקום 40 במצעד הבריטי, מקום 38 במצעד הרוק המיינסטרימי האמריקאי)
2006 Enjoy the Silence (מקום 41 במצעד הבריטי, מקום 13 במצעד סינגלי הרוק הבריטי)
2006 Closer (מקום 5 במצעד סינגלי הרוק הבריטי)
2007 Within me
לקונה קויל בהופעה ראשונה בישראל מאי 2017
לקונה קויל בישראל - הזמרת קריסטינה סקאביה והמתופף בלבוש והאיפור המסורתיים שלהם
אסתר דומיניסיני

אסתר דוֹמיניסיני (נולדה ב-1950) היא מנהלת ישראלית אשר כיהנה בתפקידים בולטים במגזר הציבורי והעסקי. הייתה מנכ"לית המוסד לביטוח לאומי (2008-2012). קודם לכן כיהנה כמנכ"לית שירות התעסוקה (2003-2007), ראש אגף משאבי אנוש (1996-2001) וראש אגף קהילה ומשמר אזרחי (2001-2003) במשטרת ישראל בדרגת ניצב, ויו"ר מועצת המנהלים של המרכז הרפואי הדסה (2011-2013). ב-2014 מונתה למנכ"לית הראשונה של רשות בתי החולים הממשלתיים, תפקיד ממנו התפטרה במאי 2015 עם מינויו של יעקב ליצמן לתפקיד סגן שר הבריאות והחלטתו לבטל את החלטת קודמתו, השרה יעל גרמן, על הקמת רשות בתי חולים עצמאית. בהמשך כיהנה ומכהנת במועצות מנהלים של חברות מובילות במשק.
ביוגרפיה

דומיניסיני נולדה בפולין ועלתה לישראל בעליית גומולקה בגיל 7 עם הוריה ושני אחיה. למדה בתיכון עירוני ה' בתל אביב. ב-1968 התגייסה לצה"ל ושירתה במדור תשלומים. למדה באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון בחינוך ופסיכולוגיה ובאוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון נוסף בסוציולוגיה ועבודה סוציאלית. לאחר מכן המשיכה ללימודי תואר שני בקרימינולוגיה ומשפט פלילי באוניברסיטת תל אביב.
היא נשואה לאדריכל מאוריציו דומיניסיני, ולזוג בן אחד, ד״ר דן דומיניסיני.
ביוגרפיה > שירות במשטרת ישראל

ב-1973 התגייסה למשטרת ישראל כקצינה ובתפקידה הראשון שירתה כחוקרת נוער. לאחר שנתיים מונתה לראש יחידת עבריינות נוער במחוז תל אביב.
בהמשך שירותה במשטרה מילאה שורה של תפקידים בכירים, בהם ראש מדור רווחה וגמלאות, ראש מחלקת פרט וסגן ראש אגף משאבי אנוש. דומיניסיני הייתה האישה השנייה במשטרת ישראל שנשאה בדרגת ניצב (קדמה לה ניצב חנה הירש, היועצת המשפטית של משטרת ישראל), אך הראשונה שכיהנה בתפקיד בתקן ניצב (להירש הוענקה דרגה אישית), כששירתה כראש אגף משאבי אנוש בשנים 1996–2000. היא יזמה תיקונים בפקודת המשטרה אשר הכפילו את תקופת הניסיון למתגייסים למשטרה משנה אחת לשנתיים וכן הגבילו את תקופת חידוש השירות לאנשי משטרה, הובילה שני פרויקטים לבניית דיור לשוטרים בערים יבנה ומודיעין וחתמה על שורת הסכמים בולטים בתחומי הבריאות והרווחה לציבור השוטרים והגמלאים. ב-2001 מונתה לראש אגף קהילה ומשמר אזרחי. בתפקידה הטמיעה את השיטור הקהילתי והייתה שותפה להקמתם של מרכזי שיטור קהילתי רבים. תקופת כהונתה הייתה בימי האינתיפאדה השנייה וההתנדבות למשמר האזרחי הגיעה לשיאה. האגף בראשותה ארגן הורים שהתנדבו לאבטח בתי ספר.
ביוגרפיה > שירות התעסוקה והמוסד לביטוח לאומי

מאוקטובר 2003, לאחר פרישתה מהמשטרה, שימשה כמנכ"לית שירות התעסוקה ועמדה בראש השירות עד ל-29 בנובמבר 2007. בעת כהונתה בראש שירות התעסוקה יזמה שינויים משמעותיים במבנה הארגוני של השירות: בין היתר צומצם מספר המחוזות מ-16 ל-5, ולחלק מן הלשכות הוכנסו מכונות לזיהוי ביומטרי של דורשי העבודה, דבר שייתר את התייצבותם בפני פקידי הלשכה. מהלכי ייעול שיטות העבודה בשירות התעסוקה הביאו לפיטוריהם של כ-180 עובדים מן השירות. בעת פרישתה משירות התעסוקה היה מספר דורשי העבודה הרשומים בשירות הנמוך ביותר זה חמש שנים.
ב־1 בינואר 2008 מונתה על ידי שר הרווחה יצחק הרצוג למנכ"לית המוסד לביטוח לאומי, והיא נכנסה לתפקידה ב־1 בפברואר 2008. במספר ראיונות והתבטאויות שלה שנחשפו בתקשורת, ביטאה את סלידתה ממערך הקצבאות הנרחב. לטענתה, יש לעודד אנשים לצאת לעבוד במקום לקבל קצבאות. כמו כן התבטאה נגד איכות השירות שנותן המוסד לביטוח הלאומי, ופעלה לייעול השירות הניתן לאזרח ולשיפור אכיפת ואיתור הונאות. ב-2009 מונתה לחברה ב"וועדת גורן" לבחינת הזכאות לסיוע מאגף השיקום ובוועדה לייעול עשיית עסקים בישראל. באוגוסט 2011 מונתה לחברה בוועדת טרכטנברג שקמה בעקבות מחאת האוהלים, במטרה לבחון ולהציע פתרונות למצוקת יוקר המחיה במדינת ישראל. עוד ב-2011 מונתה לחברה בוועדה לבחינת גיל הפרישה לנשים. התניעה והובילה מספר פרויקטים אסטרטגיים ובכלל זה פרויקט "תבל" להחלפת מערכות מחשוב הליבה של הארגון, בחינה ראשונה של האיתנות הפיננסית של המוסד בראיה אקטוארית (עמדה בראש הוועדה לאיתנות פיננסית של המוסד לביטוח לאומי), שידוד מערך הוועדות הרפואיות ובמרכזו עדכון ראשון זה עשרות שנים של ספר המבחנים הרפואיים (לנכות כללית ולנפגעי עבודה, "ספר הליקויים") והקמת המרכזי הראשון של "יד מכוונת" בחיפה שסיפק שירותי ייעוץ והכנה לוועדות הרפואיות בחינם. נבחרה על ידי עיתון "דה-מרקר" כאחת מ-100 המשפיעים לשנת 2011. סיימה את תפקידה בביטוח הלאומי באפריל 2012.
ביוגרפיה > רשות בתי החולים הממשלתיים

בשנת 2014 מונתה על ידי השרה יעל גרמן להקים ולעמוד בראש רשות בתי החולים הממשלתיים שהוקמה מכוח החלטת ממשלה ובעקבות מסקנות ועדת גרמן בניסיון להפריד בין שני הכובעים של משרד הבריאות כרגולטור ובעלים של בתי-החולים. פעילותה כמנכ"לית התמקדה בהקמת הרשות ובקביעת הכללים לפעילותה. בהתאם להחלטת הממשלה, אמורה הייתה הרשות לרכז את מלוא התפקידים והסמכויות הנוגעים לניהול ולפיקוח על התנהלות בתי-החולים הממשלתיים ותאגידי הבריאות שלהם. בעקבות החלטת סגן שר הבריאות ליצמן ב-2015 שלא לבצע את החלטת הממשלה שהתקבלה בימי קודמתו גרמן על הקמת רשות עצמאית החליטה לסיים את תפקידה.
ביוגרפיה > תפקידים נוספים במגזר הציבורי

דומיניסיני הייתה חברת הוועדה המייעצת למועצה הלאומית לכלכלה. במאי 2014 מונתה לחברת הוועדה לבחינת תקציב הביטחון ("ועדת לוקר"), שהגישה המלצותיה ביולי 2015. ב-2010 וב-2015 הייתה חברה בוועדות האיתור למינוי המפקח על הבנקים בבנק ישראל. בשנת 2015 מונתה לנציגת ציבור (מעסיקים) בבית-הדין הארצי לעבודה בירושלים, תפקיד בו כיהנה עד לשנת 2019.
החל משנת 2012 מכהנת כיו"ר ועדת הביקורת של מפעל הפיס.
ביוגרפיה > תפקידים במגזר העסקי

בשנת 2009 מונתה דומיניסיני לחברה במועצת המנהלים של המרכז הרפואי הדסה, ובסוף 2011 מונתה ליו"ר מועצת המנהלים של המרכז הרפואי הדסה. באוקטובר 2013 התפטרה מהתפקיד יחד עם דירקטורים נוספים (התפטרו כל החברים הישראלים בדירקטוריון המורכב מחברים ישראלים ואמריקאיים) על רקע הטענה שלא נתנו להם סמכויות לפקח על ניהול בית החולים ובשל כשלים לטענתם במשטר התאגידי. מסקנות ועדת גבאי לבחינת משבר הדסה והצעדים שננקטו בעקבותיהן תומכים בטענותיהם.
דומיניסיני כיהנה כדירקטורית חיצונית (דח"צ) בשורת חברות בולטות במשק: בחברת הראל השקעות בביטוח ושירותיים פיננסיים בע"מ, בחברת EMI - עזר לביטוח משכנתאות בע"מ (2012-2014) ובישראמקו נגב 2 שותפות מוגבלת (2015-2019) (בה גם הייתה יו"ר ועדת ביקורת). סיימה את תפקידה בהראל וב-EMI כדי למנוע ניגוד עניינים עם מינויה למנכ"לית רשות בתי החולים הממשלתיים.
החל מינואר 2017 מכהנת כדירקטורית בבנק לאומי לישראל.
הערות שוליים

↑  מיקי פלד, דומיניסיני התפטרה מניהול רשות בתי החולים, באתר כלכליסט, 25 במאי 2015
↑  השר הרצוג החליט למנות את הגב' אסתר דומיניסיני למנכ"ל המוסד לביטוח לאומי, באתר משרד הרווחה והשירותים החברתיים
↑  אסתר דומיניסיני, "חתונה קתולית" האמנם?, חדשות המשטרה, גיליון 179 (הקישור אינו פעיל, 14.11.2019)
↑  תמר טרבלסי חדד, חדש: יחידות "קומנדו הורים" בבתי הספר, באתר ynet, 21 באפריל 2002
↑  מיכל רוה, ‏אסתר דומיניסיני מונתה לתפקיד מנכ"לית שירות התעסוקה, באתר גלובס, 2 באוקטובר 2003
↑  אסתר דומיניסיני, מנכ"ל שירות התעסוקה, תסיים היום (יום חמישי 29.11.07) את תפקידה, באתר שירות התעסוקה
↑  שי ניב, ‏אסתר דומיניסיני, מנכ"ל שירות התעסוקה לשעבר, תעמוד בראש המוסד לביטוח לאומי, באתר גלובס, 1 בינואר 2008
↑  עידו סולומון, האבטלה ממשיכה לרדת: 6.9% מובטלים באוקטובר לעומת 7.9% בינואר השנה, באתר TheMarker‏, 19 בדצמבר 2007
↑  רותי סיני, אסתר דומיניסיני תהיה מנכ"ל הביטוח הלאומי, באתר TheMarker‏, 1 בינואר 2008
↑  חגית גניש וינברג, מנכ"לית ביטוח לאומי: ילד מוגבל שמתפקד - לא צריך קצבה, באתר TheMarker‏, 17 בפברואר 2009
↑  מירב ארלוזורוב, מנכ"לית הביטוח הלאומי: אנחנו מטרטרים את הציבור, באתר TheMarker‏, 13 באוגוסט 2009
↑  ח"כ אדטו: בטלו מינוי מנכ"ל הביטוח הלאומי לחברת דירקטוריון הדסה, באתר ynet, 5 במאי 2010
↑  אבי גליק, מינוי חדש: דומיניסיני תכהן כיו"ר 'הדסה', באתר בחדרי חרדים, 14 בנובמבר 2011(הקישור אינו פעיל, 14.11.2019)
↑  שאול אמסטרדמסקי, החברים הישראלים בדירקטוריון הדסה התפטרו, באתר כלכליסט, 29 באוקטובר 2013
↑  הודעה על מינוי אסתי דומיניסיני
אמנון לין

אמנון לין, 2004
אמנון לין (30 במרץ 1924 - 21 ביולי 2016) היה פוליטיקאי ומשפטן ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם המערך, הליכוד ומפלגת העבודה.
ביוגרפיה

אמנון לין נולד בשם אמנון לינקובסקי לחווה ודודיה (דוד) לינקובסקי (לימים, לין), חברים בתנועת השומר הצעיר וממקימי קיבוץ משמר העמק. הוא למד במוסד החינוכי של הקיבוץ.
היה חבר בתנועת "השומר הצעיר" בין השנים 1940–1942, עת הצטרף לפלמ"ח. בעת אימון בשורות הפלמ"ח נפצע קשות ושוחרר. בשנת 1945 פגש את רות, בתו של אבא חושי ונשא אותה לאישה.
במהלך השנים החלים במידה רבה מפציעתו ושב ולפעילות הדרכה בהגנה. במלחמת העצמאות עבר קורס קצינים, ולאחריו שירת כקצין בחטיבת כרמלי. השתתף בקרבות לשחרור חיפה, במבצע ברוש בו נפצע, והתנדב אחר כך ליחידת נחיתה בחיל הים במסגרתה לחם במבצע חורב. למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה.
בין השנים 1951–1969 היה חבר מפא"י. בעקבות היכרותו עם פעילותו של חותנו, אבא חושי, לשילוב בני החברה הערבית בהסתדרות - מדיניות אותה קידם לעיתים במועצת פועלי חיפה, בניגוד לעמדות הוועד הפועל בתל אביב - נרתם גם לין לקידום הנושא. בין השנים 1951–1965, לאחר שחרורו מהצבא, מונה לקדם את פעילות ההסתדרות בקרב הציבור הערבי, באמצעות ברית פועלי ארץ ישראל, באזור הגליל המערבי, מחיפה וצפונה. במהלך תקופת כהונתו בתפקיד, התלונן לין כי ראשי המחלקה הערבים ובכירים במפא"י מתנכלים לפעילותו בשל קשריו עם חושי ומדיניות השילוב אותה קידם. בישיבה בה הוחלט על סיום תפקידו נכחו ראשי המחלקה הערבית בהסתדרות - ראובן ברקת ואליהו אגסי, מזכ"ל ההסתדרות מרדכי נמיר, שרי הממשלה פנחס לבון ומשה שרת וראש הממשלה דוד בן-גוריון - שהוביל את הקו שגרס כי יש להפריד את הערבים מפעילותה הכללית של ההסתדרות.
גם לאחר פיטוריו מתפקיד זה, המשיך לין את פעילותו במסגרת המחלקה הערבית של ההסתדרות במועצת פועלי חיפה. עיקר מאמציו כוונו להשוואת שכרם של הפועלים הערבים לזה של היהודים בעירייה ובמפעלי האזור, במקביל לדרישה ממוסדות ההסתדרות לאפשר את קליטת הפועלים הערבים כחברים שווי זכויות בהסתדרות. בין השנים 1965–1969 שימש כראש המחלקה הערבית הארצית.
בשנת 1966 שימש מתאם האגודה היהודית-ערבית בישראל.
ב-28 בינואר 1967 החל לין לכהן בכנסת ה-6 מטעם המערך. בשנת 1974 נבחר לכנסת השמינית וכיהן ברציפות עד הכנסת ה-11. בשנת 1977 הקים את "התנועה למען חיפה והצפון" ואת מפלגת "לע"ם"; אחת הסיעות שייצרו, בהצטרפותן יחד, את תנועת הליכוד. בשנת 1982, עזב את הליכוד, יחד עם יצחק פרץ ושאר חברי "התנועה למען חיפה והצפון", והצטרף למפלגת העבודה. לין התנגד להסכם אוסלו וראה בו מספר בעיות, בהן הרעיון שביכולתו של יאסר ערפאת להצהיר על סיום הסכסוך.
בכנסת ה-11 שימש יו"ר ועדת המשנה לענייני הממשל האזרחי ביהודה ושומרון.
בשנת 1978 התמודד על ראשות עיריית חיפה, אולם הפסיד לאריה גוראל.
אחרי שפרש מהפוליטיקה המשיך להתראיין, עסק רבות בחקר הציבור הערבי-ישראלי, והזהיר מפני תהליכי ההקצנה שחלים בחברה.
התגורר בחיפה וקיבל את אות יקיר העיר. היה אב לשני בנים, פרופ׳ שי לין וד"ר רן לין, אורולוג, ובת אחת – עו"ד ארנה לין.
נפטר ב־21 ביולי 2016 ונקבר בבית הקברות כפר סמיר. אשתו רות נפטרה ב-20 באפריל 2018 ונטמנה לידו.
לקריאה נוספת

אמנון לין, בטרם סערה - יהודים וערבים בישראל בין תקוות לאכזבות, הוצאת דביר, 1999.
עודד מארק, ההסתדרות והציבור הערבי בישראל, מחברות מחקר לחידוש התאוריה הביקורתית בישראל, הוצאת דרור לנפש 2018
אמנון לין, אגרת בכחול לבן מס' 2 - האמת על מהות האיבה הערבית הבלתי מתפשרת עם זכות הקיום של מדינת ישראל יהודית דמוקרטית, הפורום לחשיבה מדינית על שם ד"ר ראובן הכט, חיפה.
הערות שוליים

↑  עודד מארק, ההסתדרות והציבור הערבי בישראל, מחברות מחקר לחידוש התאוריה הביקורתית בישראל, הוצאת דרור לנפש 2018
↑  "פרס צריך להחזיר את פרס נובל", באתר ערוץ 7, 14 באפריל 2002
↑  אחיה ראב"ד, מת ראש עיריית חיפה לשעבר, אריה גוראל, באתר ynet, 28 באוקטובר 2007
↑  עוזי ברוך, לין: אסור להיראות חלשים בעיני הערבים, באתר ערוץ 7, 31 בדצמבר 2008
↑   עופר אדרת, חבר הכנסת לשעבר אמנון לין מת בגיל 92, באתר הארץ, 23 ביולי 2016
↑  אמנון לין באתר חברה קדישא חיפה
↑  הלכה לעולמה אשת החינוך רות לין רדיו חיפה, 22 באפריל 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297758105171  ISNI: 0000 0000 6695 9581  LCCN: no99042275  VIAF: 21777771   WorldCat (עם VIAF): 21777771
שיכחון למאוחר

| --- | --- |
 תחום:  נוירולוגיה 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D020324
 סיווגים
 ICD-11:  MB21.10 
 
שיכחון למאוחר (נקרא גם אמנזיה אנטרוגרדית Anterograde amnesia) הוא מושג מתחום הפרעות הזיכרון - אובדן זיכרון של מה שקרה לאחר גורם האמנזיה, בשונה משיכחון למוקדם שבה אירועים שלפני גורם האמנזיה נשכחים. שיכחון למאוחר היא אחת המחלות המסתוריות ביותר בתחום הנוירולוגיה מכיוון שהמכניקה המדויקת של זכירת אירועים עדיין לא מובנת כהלכה, למרות שידוע אילו אזורים במוח מעורבים בתהליך זה.
סיבות

המחלה בדרך כלל נרכשת על ידי שתי דרכים: שימוש בסמים (בנזודיאזפינים לסוגיהם כמו: רוהיפנול, דורמיקום ורסטוריל הידועים בהשפעתם הגורמת לשכחה), או שהיא נגרמת כתוצאה מפגיעה קוגניטיבית במערכת הזיכרון באזור ההיפוקמפוס ( "השער", אזור פנימי במוח, באונות הרקתיות (טמפורליות), שתפקידו קידוד אינפורמציה חדשה).
אמנזיה אנטרוגרדית נצפית גם בחולים שבמסגרת מחלתם נאלצו להסיר אזורים המערבים אגירת זיכרונות חדשים כמו: פגיעה באונה הרקתית שבה מתרחש כל תהליך אגירת הזיכרונות. בדרך כלל חולים עם התקפי פרכוס שהתחילו מהאונה הרקתית, יצטרכו להסיר אזורים אלו במוח, חולים עם גידול באזור זה של המוח יתאפיינו גם הם באמנזיה אנטרוגרדית.
תסמינים

חולים באמנזיה אנטרוגרדית יכולים להתאפיין ברמות שונות של שכחנות, מקרים נדירים נרשמו שבהם נפגעו אנשים בצורה משולבת של אמנזיה אנטרוגרדית ואמנזיה רטרוגרדית, מחלה זו נקראת אמנזיה כללית שבהם מתקיים איבוד זיכרון מוחלט.
במקרים שבהם האמנזיה נגרמת על ידי שימוש בסמים, המחלה היא קצרת טווח והחולים יכולים להשתקם ממנה. בפגיעה באונה הרקתית, במקרים אלו שנחקרו לעומק מתחילת שנות ה-70, חולים התאפיינו בנזק תמידי, למרות ששיקום הוא אפשרי זה תלוי בנסיבות ובמצב החולה.
ראו גם

קלייב ורינג
איון הפקות

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברת הפקות
 מייסדים:  אלברט ברוקולי 
 תקופת הפעילות:  6 ביולי 1961 – הווה (63 שנים)
 חברת אם:  דנג'אק 
 מיקום המטה:  לונדון 
 ענפי תעשייה:  outline of entertainment 
 מוצרים עיקריים:  James Bond 
  
 www.eon.co.uk
 
איון הפקות בע"מ (באנגלית: Eon Productions Limited) היא חברת הפקות בריטית המפיקה בעיקר את סדרת סרטי ג'יימס בונד. מטה החברה נמצא בפיקדילי שבלונדון והיא פועלת גם מאולפני פיינווד בבקינגהאמשייר, אנגליה.
החברה הוקמה ב-6 ביולי 1961 כדי להפיק את סרטי ג'יימס בונד שיצרו המפיקים אלברט ברוקולי והארי זלצמן לאחר שזה השיג את הזכויות על ספרי ג'יימס בונד של איאן פלמינג. זוהי חברת בת של חברת ההחזקות דנג'אק.
ב-1975, לאחר תשעה סרטי ג'יימס בונד, מכר זלצמן את חלקו בחברה לחברת יונייטד ארטיסטס, ששימשה כחברת ההפצה של הסרטים ומאז טיפלה גם בהפקתם. לפני מותו של ברוקולי ב-1996 השתלטה בתו ברברה על החברה והפיקה את כל הסרטים מאז "גולדן איי" יחד עם אחיה החורגים.
סרטי ג'יימס בונד שהפיקה החברה

"ד"ר נו" (1962)
"מרוסיה באהבה" (1963)
"גולדפינגר" (1964)
"כדור הרעם" (1965)
"אתה חי רק פעמיים" (1967)
"בשרות הוד מלכותה" (1969)
"יהלומים לנצח" (1971)
"חיה ותן למות" (1973)
"האיש בעל אקדח הזהב" (1974)
"המרגלת שאהבה אותי" (1977)
"מונרייקר" (1979)
"לעינייך בלבד" (1981)
"אוקטופוסי" (1983)
"רצח בעיניים" (1985)
"007 באזור המסוכן" (1987)
"רישיון להרוג" (1989)
"גולדן איי" (1995)
"מחר לנצח" (1997)
"העולם אינו מספיק" (1999)
"למות ביום אחר" (2002)
"קזינו רויאל" (2006)
"קוונטום של נחמה" (2008)
"סקייפול" (2012)
"ספקטר" (2015)
"לא זמן למות" (2021)
הערות שוליים

↑  איון הפקות, באתר Company Check
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2008081322  VIAF: 151397035   WorldCat (עם VIAF): 151397035
אורי שגיא

ערך זה עוסק באלוף בדימוס בצה"ל. אם התכוונתם למייסד בירה אלכסנדר, ראו .
| --- | --- |
אורי שגיא ביום עיון שהתקיים בטבריה, לזכרו של אמיר דרורי מייסד רשות העתיקות
אורי שגיא ביום עיון שהתקיים בטבריה, לזכרו של אמיר דרורי מייסד רשות העתיקות
 לידה:  5 באוגוסט 1943 (בן 81) כפר ביאליק, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת חיפה 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1961–1997 (כ־36 שנים)
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד סיירת גולני  מפקד גדוד 13 של חטיבת גולני  מפקד חטיבת יפתח באוגדת סיני  מפקד חטיבת גולני  מפקד אוגדה 36 ברמת הגולן  ראש חטיבת המבצעים במטכ"ל  עוזר ראש אג"ם  מפקד פיקוד הדרום  מפקד מפח"ש  מפקד גיס 479  ראש אמ"ן
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מבצע שלום הגליל   המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה הראשונה
 תפקידים אזרחיים
 יו"ר מקורות, דירקטור בחברות שונות, נשיא עמותת כפר ילדים ונוער אהבה
 
אוּרי שגיא (איזנברג) (נולד ב-5 באוגוסט 1943) הוא אלוף בצה"ל במילואים, בתפקידו האחרון כיהן כראש אגף המודיעין בשנים 1991–1995.
מקהלת חברי המטה הכללי בעצרת צה"ל לציון עשרים שנה למלחמת ששת הימים – יוני 1987.

מימין לשמאל: אלוף יוסי פלד, תא"ל חגי רגב, תא"ל עזריאל נבו, אלוף דורון רובין, תא"ל ראובן הרשקו, תא"ל אפרים לפיד, אלוף אורי שגיא.
אורי שגיא (מימין) עם גבי אשכנזי באירוע הפרידה של אשכנזי כרמטכ"ל מחטיבת גולני (2011)
ביוגרפיה

נולד במושב כפר ביאליק לשמשון איזנברג, יליד יסוד המעלה (1909), ופנינה לבית רובינשטיין (ילידת אוקראינה, 1909). הוריו הקימו את משקם בכפר ביאליק ב-1934. משפחתו מצד אביו היא דור שביעי בארץ ישראל ודור רביעי לחקלאים. נשוי לגילה ואב לשלושה ילדים. המשפחה מתגוררת משנת 1979 בכפר ביאליק.
בת נוספת מחוץ לנישואים נפטרה בגיל 19 ממחלת לוקמיה.
ביוגרפיה > שירותו הצבאי

בשנת 1961 התגייס לצה"ל, ובחר לשרת בחטיבת גולני. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. היה מפקד מחלקה בגדוד 51. במלחמת ששת הימים היה מפקד פלוגה ב' בגדוד 51, אשר כבשה את תל עזזיאת שברמת הגולן כפלוגת החוד שהובילה את הגדוד בקרב על המוצב הסורי המבוצר. במלחמת ההתשה (בשנים 1968–1970) היה מפקד סיירת גולני והוביל אותה למבצעים רבים בלבנון, במצרים, בסוריה ובירדן, ובהם פיצוץ תעלת הע'ור והפשיטה על מוצב החרוט בירדן. בהמשך השתלם במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, וסיים כחניך מצטיין.
ב-1971 מונה למפקד גדוד 13 בגולני, והוביל אותו, בין היתר, במבצע קלחת 4 לכיבוש דרום לבנון בתגובה לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. נפצע קשה ברמת הגולן ממוקש ומטען שהניחה חוליית קומנדו סורית באוקטובר 1971. במלחמת יום הכיפורים היה עוזר רמ"ח מבצעים במטה הכללי. לאחר הסבה לשריון כיהן כמפקד חטיבת יפתח (חטיבה 576) באוגדה 252 בסיני, ולאחר מכן כמפקד חטיבת גולני בשנים 1976–1977. בתפקידו זה פיקד במבצע יונתן (מבצע אנטבה) על כוח גולני. בהמשך שירת כסגן מפקד וכמפקד אוגדה 36 ברמת הגולן בשנים 1978–1980, וכראש חטיבת המבצעים במטכ"ל מספטמבר 1981 עד 1982 בזמן מלחמת לבנון. בשנת 1983 הועלה לדרגת אלוף, ומונה לעוזר ראש אג"ם. בפברואר 1986 מונה למפקד פיקוד הדרום, אולם לאחר כחצי שנה התבקש על ידי הרמטכ"ל משה לוי להתמנות לראש מפקדת חילות השדה (מז"י) ומפקד גיס 479. כמפקד חילות השדה נאבק בתופעת ה"טרטורים" בצה"ל, ומיסד את הכשירות של חיילות היבשה באימונים, בפיתוח אמצעי לחימה והצטיידות התואמים את שדה הקרב המודרני.
ביוגרפיה > ראש אמ"ן

בתפקידו האחרון בצה"ל, בשנים 1991 עד 1995, שימש ראש אגף מודיעין. במהלך תפקידו העריך לראשונה כי צפוי תהליך מדיני במזרח התיכון עם מדינות ערב והפלסטינים לאור מלחמת המפרץ הראשונה וקריסת ברית המועצות ומילא חלק פעיל במשא ומתן שהתקיים עם ירדן, עם סוריה ועם אש"ף, בהתרעה מפני טרור ומלחמה והאיום האיראני המתפתח. בשנת 1992 היה מעורב בהכנות למבצע שיח אטד - התנקשות בנשיא עיראק, סדאם חוסיין, באמצעות טילי "תמוז". שגיא התנגד למבצע בטענה כי סיכויי הצלחת הפעולה והסיכויים להחזרת הלוחמים בשלום הביתה קלושים, וההתנקשות תאחד את העולם הערבי נגד מדינת ישראל ותביא להתנגדות מדינות רבות לפעולה ממין זה של חיסול ראש מדינה. גם סא"ל דורון אביטל, מפקד סיירת מטכ"ל שנבחרה לביצוע המשימה, התנגד לפעולה. במהלך תרגיל על מודל למבצע, התרחשה תאונה קטלנית, כאשר אחד ממשתתפי התרגיל שיגר שני טילים לעבר מבנה מאויש; הטילים היו אמורים להיות משוגרים רק בחלק השני וה"רטוב" של התרגיל, בו היה המבנה אמור להיות ריק. מפגיעת הטילים נהרגו חמישה חיילים ונפצעו חמישה נוספים. שגיא מיהר למקום האירוע, עזר במתן עזרה ראשונה לפצועים ובארגון הפינוי לבתי החולים. האירוע נודע מאז בשם אסון צאלים ב'. לאחר האסון בוטל המבצע.
כראש אמ"ן היה מעורב בתכנון ובביצוע מבצע דין וחשבון. כמו כן מילא תפקיד מכריע בהחלטה על ההתנקשות במזכ"ל חזבאללה, עבאס מוסאווי; וכן בתכנון ובפיקוד על מבצע עוקץ ארסי, בו חטפו לוחמי סיירת מטכ"ל את מוסטפא דיראני, בניסיון להשיג מידע בנוגע לנווט הנעדר רון ארד וליצור קלף מיקוח על מנת לקדם את שחרורו של ארד.
שגיא סיים את תפקידו כראש אמ"ן ולאחר תקופת לימודים פרש מצה"ל בספטמבר 1997.
ביוגרפיה > לאחר שחרורו

בשנת 1996 הודיע שגיא כי הוא שוקל להצטרף למפלגת העבודה, ודובר על התמנותו לחבר הכנסת ולשר, אך בסופו של דבר לא הצטרף ולא הציג את מועמדותו. בדצמבר 1999 מינה אותו ראש הממשלה אהוד ברק לראש הצוות למשא ומתן עם סוריה, והוא ניהל מגעים חשאיים ולאחר מכן גלויים עם המשלחת הסורית (עד מרץ 2000).
ב-1998 פרסם ספר בשם אורות בערפל שעסק גם באירועים אישיים וגם בתהליכי עבודת המודיעין בישראל. בין השנים 2000–2003 כיהן כיו"ר חברת "מקורות". לימד באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובמרכז הבינתחומי הרצליה קורסים בנושאי מודיעין, ביטחון לאומי ואסטרטגיה.
משהתמנה גבי אשכנזי לרמטכ"ל בשנת 2007, שימש שגיא, מפקדו לשעבר של אשכנזי בחטיבת גולני וחברו, כיועץ בכיר לרמטכ"ל ולראש אמ"ן, במילואים.
באוגוסט 2011 פרסם ספר נוסף, "היד שקפאה", בו מתאר שגיא את המשא ומתן הסמוי והגלוי בין ישראל וסוריה להסכם ביניהם בשנים 1999–2000, ואת שהתחולל בוועידת שפרדסטאון.
ביוגרפיה > התלונות על הטרדה מינית

באוקטובר 2012 הצטרף שגיא למפלגת העבודה אך לאחר פחות מחודש פרש מהתמודדות במפלגה לאחר שיו"ר מפלגת העבודה, שלי יחימוביץ', טענה כי הועלתה נגדו טענה על הטרדה מינית שביצע לכאורה בשנת 1973. שגיא הגדיר את הטענות "הכפשות עלומות", והאשים את יו"ר מפלגת העבודה באי אמירת אמת ופגיעה בשמו הטוב; וזאת מבלי שאפשרה לו כלל לדעת את זהות המתלוננת ולהגן על עצמו. בספטמבר 2014, בעקבות ראיון נרחב שהעניק ל"הארץ" ובמסגרתו מתח ביקורת חריפה על התנהלותה אותה עת, פרסמה ח"כ שלי יחימוביץ' את גרסתה לפרישתו של שגיא, וטענה כי מתלוננת העידה בפניה על אונס עליו חלה התיישנות, עדות שגובתה בתצהיר ובבדיקת פוליגרף, וכי שגיא עצמו לא הכחיש את החשדות והעדיף להסיר את מועמדותו. שגיא שב והצהיר כי יחימוביץ' אינה דוברת אמת, וכי הכחיש בו במקום בפגישתם באופן נחרץ את ההאשמות כלפיו, ושב והכחישם בכלי התקשורת. בהמשך יצא שגיא בתגובה כתובה בעיתון "הארץ" בה קבל על הקלות הבלתי נסבלת של הוצאת דיבה, והצהיר כי זהות המתלוננת הגיעה אליו על דרך השמועה, וכי הוא כלל אינו מכיר אישה זו, היא לא שירתה תחת פיקודו ומעולם לא היה לו כל קשר אישי או חברתי עימה, וכי הוא נבדק בפוליגרף ונמצא שהוא דובר אמת בכל הסוגיות הללו. בתגובתו גם אמר כי אם יחימוביץ' לא תחזור בה, הוא יאלץ לתבוע אותה על הוצאת דיבה.
ביוגרפיה > מורשת והנצחה

אורי שגיא החל לעסוק בשימור והנצחה במהלך שירותו בצה"ל וביתר שאת עם שחרורו מצה"ל בשנת 1997,
שימור תל עזזיאת ושחזור הלחימה בקרב על התל במלחמת ששת הימים.
הקמת אנדרטה להנצחת חללי סיירת גולני בפיקודו של אורי שגיא בשנים 1970-1967.
ביוגרפיה > בכפר ביאליק

בין השנים 1995–1999 היה שגיא חבר ועד האגודה של כפר ביאליק, ובין השנים 1998–1999 היה יו"ר הוועד. כיו"ר הוועד ניסה לקדם פרויקט נדל"ן גדול להרחבת כפר ביאליק, שלא צלח והביא לסכסוכים בתוך היישוב שנדונו רבות בבתי המשפט.
שגיא הוא בעל משק חקלאי ועוסק בגידול זיתים וייצור שמן זית. בשנת 2004 זכה במקום השני בתחרות שמן הזית המצטיין של השנה. בשנת 2015 זכה באות הוקרה לחקלאי מצטיין בענף הזית מטעם שר החקלאות ומועצת הצמחים.
במרץ 2015 זוכה שגיא מאישום פלילי בגין עבירת איום. בצד הזיכוי ציין השופט: "זיכוי של הנאשם מביצוע עבירה פלילית, אין משמעותו כי יש להשלים עם התנהגותו. במהלך האירוע מושא האישום, התנהג הנאשם בצורה בוטה ואגרסיבית, שכללה ביטוי ומעשה", גם אם סבר כי למעשהו קדמה התנהגות לא הולמת ולא נאותה מצד אחרים. השופט כתב בפסק הדין כי לאור בחינת היסוד ההתנהגותי והנסיבתי, אין מדובר במעשה איום פלילי, וזיכה את שגיא.
באוקטובר 2015 פסק בית משפט השלום בחיפה כי שגיא עשה שימוש חורג בקרקע שבבעלותו.
ביוגרפיה > השכלה והתנדבות

שגיא הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה. עבודת התזה שלו עסקה בגורמים סובייקטיביים ואובייקטיביים במחקר היסטורי ובמחקר מודיעיני. הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובוגר המכללה לביטחון לאומי בקרלייל בפנסילבניה שבארצות הברית.
מכהן בהתנדבות כנשיא מוסד "כפר ילדים ונוער אהבה" בכפר ביאליק לילדים בסיכון, וחבר דירקטוריון ב"כישורית" - מסגרת לחיים לבוגרים בעלי צרכים מיוחדים בקיבוץ כישור. מלמד בהתנדבות במכינה קדם צבאית בחנתון, שהיה ממייסדיה.
אחיינו הוא מפקד פיקוד העורף לשעבר, האלוף איל איזנברג.
שגיא מתגורר בכפר ביאליק.
ספריו

אורות בערפל, ידיעות ספרים, 1998.
היד שקפאה, ידיעות ספרים, 2011.
יעקב לוי (סופר)

ערך זה עוסק באיש חינוך, מתורגמן, סופר והיסטוריון ישראלי. אם התכוונתם לאדם אחר בשם זה, ראו .
| --- | --- |

יעקב לוי כפי שצולם ב-1930 בעת שכיהן כמפקח על בתי הספר הקהילתיים של יהדות בולגריה
 לידה:  14 במאי 1894 נסולון, אוקראינה 
 פטירה:  8 בספטמבר 1956 (בגיל 62) 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 
ספר ההיסטוריה "תולדות עמנו" שכתבו יעקב לוי וצילה גרינברג בעברית עבור בתי הספר הקהילתיים בבולגריה
יעקב מאיר לוי (14 במאי 1894, ח' באייר תרנ"ד, נסולון, האימפריה הרוסית – 8 בספטמבר 1956, ג' תשרי תשי"ז, ישראל) היה איש חינוך, מתורגמן, סופר והיסטוריון ישראלי.
יצירתו

יעקב לוי פרסם ספרים רבים. החשובים שבהם: סדרת ספרי הלימוד להיסטוריה יהודית בחמישה כרכים ותרגום ארבעה מספריו של הפילוסוף היהודי-צרפתי אנרי ברגסון.
בכתיבת ספרי לימוד ההיסטוריה יצא ד"ר לוי מנקודת הנחה שחשיבותם של תאריכים בלימוד היסטוריה פחותה מלימוד התהליכים שהביאו לאירועים היסטוריים. ואמנם, בסדרת "ישראל בעמים" אין למצוא כמעט תאריכים, לעומת זאת ההיסטוריה ניתנת בצורה סיפורית ומעניינת.