stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קשר חם
פעילות "קשר חם" > פרויקט שילוב הבזקי חדשות בהוראת המתמטיקה בחטיבה העליונה

המיזם "הבזקי חדשות במתמטיקה לתלמידי תיכון" נועד לאפשר לתלמידי החטיבה העליונה בישראל הצצה אל המתרחש בתחום המתמטיקה בת זמננו. הפרויקט מעמיד לרשות המורים למתמטיקה מצגות פאואר-פוינט שכל אחת מהן מתמקדת בחדשה שהתפרסמה בעיתונות המתמטית המקצועית בשנים האחרונות. כל אחד מההבזקים חושף את התלמידים לחדשה, לרקע המתמטי שלה, לפרטים על אודות המתמטיקאים שעסקו בה, ולמשמעות הרחבה יותר של ההישג – למשל ליישומיו (אם כבר התגלו). משך כל הבזק הוא 25–30 דקות.
הפרויקט מתנהל במוסד הטכניון למחקר ופיתוח בשיתוף פעולה בין הפקולטה למתמטיקה, הפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה בטכניון וחברת "אומניסול בע"מ".
פעילות "קשר חם" > פרויקטים נוספים

יומיומטיקה. לוח שנה מתמטי, ובו 365 בעיות מתמטיות, שהפתרון של כל אחת מהן קשור לתאריך בו היא מוצגת.
לוגיקה בארץ הפלאות. זהו מיזם להשתלמויות בלוגיקה למורים ולפרחי הוראה ע”פ הספר באותו שם מאת פרופ' עטרה שריקי ופרופ' נצה מובשוביץ-הדר, בהוצאת מכון מופ”ת (2012). ההשתלמויות כוללות גם קריאה מודרכת של "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" - יצירתו הקלאסית של לואיס קרול.
הצפנה לחטיבת ביניים ולחטיבה עליונה. זהו מיזם הנשען על תכנים שפותחו בשיתוף עם מדעטק - המוזיאון הלאומי למדע. כלולות בו שתי חוברות העוסקות בהצפנה.
"על"ה - עלון למורי המתמטיקה". כתב עת שפיט, הנערך ויוצא לאור על ידי המרכז הארצי למורים למתמטיקה בחינוך העל יסודי. עד גיליון 38 פורסם כתב העת במסגרת "קשר חם", בעריכת ד"ר חמוטל דוד. על"ה מיועד לקהילת העוסקים בחינוך מתמטי: מורים למתמטיקה בחינוך העל יסודי, מכשירי מורים, מורי מורים, סטודנטים להוראת מתמטיקה וחינוך מתמטי וחוקרים בתחום החינוך המתמטי. כתב העת כולל מאמרים מגוונים במתמטיקה ודידקטיקה של הוראת המתמטיקה ומאמרים מתחום המחקר בחינוך מתמטי.
תחרויות עממיות במתמטיקה לתלמידי כיתות ז' ו-ח'. השתתפו בהן למעלה מ-12,000 תלמידי חטיבת הביניים ברחבי הארץ.
המדף המתמטי. זהו מפעל שבמסגרתו הוכנו והופצו תרגומים לעברית של ספרי מופת במתמטיקה המיועדים לציבור הנאור בישראל, ביניהם: "משפט גדל", "שטוחלנדיה", "קובץ מאמרים בהיסטוריה של המתמטיקה", "1=0 ועוד הפתעות מתמטיות", ועוד. כמו כן הוצאו לאור הספרים בעריכת שי גירון: "אולימפיאדת המתמטיקה לנוער ע"ש פרופ' י. גיליס" ו"תחרות המתמטיקה הדו-לאומית ישראל-הונגריה".
ראו גם

המרכז הישראלי לקידום מדעי המתמטיקה
התוכנית לגילוי וקידום תלמידי בית ספר מצטיינים במתמטיקה
הערות שוליים

↑  קשר חם – מרכז מו”פ לקידום שיפור ורענון החינוך המתמטי בישראל, באתר הפקולטה לחינוך, למדע וטכנולוגיה, בטכניון
↑  המרכז הארצי למורים למתמטיקה בחינוך העל יסודי שבאוניברסיטת חיפה
↑  על"ה- עלון למורי המתמטיקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007375295005171  VIAF: 137743247   WorldCat (עם VIAF): 137743247 
לוח מתוך התערוכה "מתמטיקה על גבי בולי דואר"
לוגו פרויקט רמזור למורה
לוגו של פרויקט ההבזקים
יומיומטיקה תשעג מרץ 2013 - ראו ב-14 במרץ, ציון ליום הפאי
רונלד ונציאן

| --- | --- |

 לידה:  18 ביוני 1936 (בן 88) פרמריבו, סורינאם 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה, סורינאם 
 השכלה:  אוניברסיטת ליידן 
 תפקיד:  נשיא סורינאם (12 באוגוסט 2000–12 באוגוסט 2010)  נשיא סורינאם (16 בספטמבר 1991–15 בספטמבר 1996)  member of the National Assembly of Suriname 
 מפלגה:  המפלגה הלאומית של סורינאם
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 בן או בת זוג:  Liesbeth Venetiaan (1966–?) 
 פרסים והוקרה:  עיטור מסדר הכבוד של הכוכב הצהוב (2020)  הצלב הגדול של מסדר אורנז'-נסאו  Gaaman Gazon Award  צווארון מסדר הצלב הדרומי 
 
רונלד רונלדו ונציאן (נולד ב-18 ביוני 1936) הוא פוליטיקאי סורינאמי שכיהן כנשיא השישי של סורינאם. הוא נבחר לראשונה לנשיאות ב-1991, אך הפסיד בבחירות 1996 ליולז ויידנבוש. ונציאן נבחר שנית בשנת 2000 מטעם "מפלגת החזית החדשה", עם 37 מתוך 51 הקולות באספה הלאומית. לאחר שנבחר לכהונה שלישית ב-2005 המשיך לכהן בתפקיד זה עד ה-12 באוגוסט 2010 והוחלף על ידי דסי באוטרסה.
קרב טאראווה

מפת האי בטיו
נחתים תופסים מחסה מאחורי חומת הים
קרב טאראווה היה קרב בין האימפריה היפנית לארצות הברית, שנערך ב-20–23 בנובמבר 1943, כחלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה. הייתה זו הפעולה ההתקפית הראשונה של האמריקאים במרכז האוקיינוס השקט.
הייתה זו אף הפעם הראשונה בה נתקלו החיילים האמריקאים בהתנגדות יפנית עזה לנחיתות אמפיביות. נחיתות קודמות על חופים נתקלו במעט התנגדות ולעיתים אף ללא התנגדות כלל. 4,836 המגנים היפנים היו מחופרים ומצוידים היטב, ונלחמו כמעט עד האדם האחרון, בעודם מסבים אבדות קשות לנחתים האמריקאים.
רקע

על מנת להקים בסיסי אוויר קדמיים שיסייעו להתקפות על הפיליפינים ועל יפן נאלצו האמריקאים לכבוש את איי מריאנה. איי מריאנה היו מוגנים היטב, ועל מנת לערוך מתקפה מוצלחת עליהם נדרש שימוש במפציצים מבסיסים קרקעיים. האיים הקרובים ביותר לאיי מריאנה שהתאימו לכך היו איי מרשל, צפון-מזרחית לגוודלקנל. כיבוש איי מרשל היה מאפשר לאמריקאים לתקוף את איי מריאנה, אולם חיל מצב יפני באיון הקטן בטיו שבחלקו המערבי של אטול טאראווה, איי גילברט שיבש את קווי התקשורת בין איי מרשל למפקדת צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית בהוואי. על כן, על מנת לערוך מתקפה על איי מריאנה - נאלצו האמריקאים להילחם תחילה מזרחית משם, בטאראווה.
היפנים היו מודעים לחשיבותו האסטרטגית של האיון בטיו, והשקיעו משאבים רבים לביצורם. כוח של 2,619 חיילים מכוח הנחיתה של הצי היפני, תחת פיקודו של טקאו סוגאי, הגנו על האי, כשלרשותם עמדו 14 טנקים קלים. על מנת לעבות את ההגנה, נשלחו לאי 1,317 פועלים מיחידות בינוי, כאשר מתוכם כ-1,200 היו עובדי כפייה קוריאנים. 14 תותחי חוף נבנו מסביב לאי בבונקרים משוריינים. בסך הכול נבנו 500 עמדות מבוצרות וארבעים כלי ארטילריה שונים הוצבו על האי. מסלול טיסה נכבש בנקודה הגבוהה ביותר באי. בנוסף, נחפרה מערכת שוחות שקישרו בין כל חלקי האי ואיפשרו לחיילים היפנים לנוע מאזור אחד למשנהו תחת אש. אדמירל-משנה קייג'י שיבזאקי, אשר פיקד על חיל המצב, טען כי על מנת להכניע את טאראווה ידרשו מיליון אנשים ומאה שנים.
צורתו של האי בטיו היא כשל משולש מאורך, שבו הבסיס פונה לכיוון מערב והקודקוד לכיוון מזרח. הלגונה של האטול משתרעת מצפון וממזרח לאי, כאשר צידו הצפוני של האי נמצא במים הרדודים של הלגונה וצידו הדרומי פונה לים עמוק. המים העמוקים בצד הדרומי לא סיפקו כל אזור נוח לנחיתה ועל כן היה סביר כי הנחיתה תערך מכיוון הלגונה. על מנת למנוע זאת, בנו היפנים חומה ארוכה עשויה מגזעי עצים לאורך קו המים, ומאחוריה הציבו עמדות מקלע כך שניתן לירות בכל מי שמנסה לטפס מעל החומה. רציף ארוך נבנה בצד הצפוני של האי על מנת לאפשר פריקה של אוניות משא מבלי להסתכן בניווט במימי הלגונה הרדודים.
הקרב > 20 בנובמבר

כוח הפלישה האמריקאי היה הגדול ביותר שהורכב עד אותה עת לפעולה בודדת באוקיינוס השקט, והכיל 17 נושאות מטוסים (6 גדולות, 5 קלות ו-6 מלוות), 12 אוניות מערכה, 8 סיירות כבדות, 4 סיירות קלות, 66 משחתות ו-36 נחתות ועליהן חיילים מדיוויזיית הנחתים השנייה וחלק מדיוויזיית הרגלים ה-27 של צבא ארצות הברית, ובסך הכול כ-35,000 נחתים וחיילים.
ב-20 בנובמבר 1943, פתחו אוניות הצי באש ארטילרית רצופה במשך למעלה משעה וחצי, למעט הפסקה קצרה על מנת לאפשר תקיפה מדויקת של מפציצי צלילה על עמדות היפנים. במהלך ההתקפה הושמדו רוב תותחי החוף. כיוון שרוחב האי ברובו היה כמה מאות מטרים בלבד, החריבה ההפגזה את מרביתו ונראה היה לחיילים האמריקאים כי איש לא נותר בחיים על מנת להגן עליו.
תוכנית הפלישה לאי כללה שלושה חופים ראשיים בצפון האי שבהם ינחתו הכוחות. חוף "אדום 1" (Red 1) בקצהו המערבי של האי, "אדום 2" מזרחית לו ו"אדום 3" השתרע מזרחית לרציף. חופים נוספים – "ירוק" ו"שחור" במערב ובדרום האי בהתאמה – סווגו כלא-מתאימים לנחיתה ראשונית. מסלול הטיסה, שנמתח ממזרח למערב, חילק את האי לחלק צפוני וחלק דרומי.
הנחתים פתחו בהתקפה בשעה 09:00, אך נעצרו כאשר נתקלו בשונית כ-460 מ' מהחוף. בעת תכנון הפלישה לקחו המתכננים בחשבון חישובים של גאות ושפל ומצאו כי ביום הפלישה גובה פני הים יהיה בגובה 1.5 מ' מעל לפני השונית ובכך יאפשר מעבר לכלי השיט. אולם, באותו יום, בשל מיקום הירח נותר גובה פני הים 0.9 מ' בלבד מעל פני השונית.
כאשר פסקה ההרעשה הארטילרית על מנת לאפשר לנחתים לנוע לעבר החוף, יצאו היפנים מהמקלטים בהם שהו ואיישו את עמדותיהם. הנחתות שעלו על השונית היוו מטרה נוחה לאש ארטילרית ומרגמות מכיוון החוף. החיילים קפצו מכלי השיט והחלו עושים דרכם לעבר החוף תחת אש מקלעים. מספר כלים אמפיביים הצליחו לחצות את השונית, אולם רבים הושמדו בידי תותחים גדולים לאחר שטיפסו עליה, ובסוף היום נוטרלו כמחצית מהרכבים. בתום גל ההתקפה הראשון הגיעו לחוף מספר מועט של חיילים, אשר רותקו לקרקע בידי אש מכונות ירייה, ותפסו מחסה מאחורי חומת גזעי העצים.
בהמשך נעשו מספר ניסיונות להנחית טנקים על החוף ובכך להבקיע את החומה, אולם הנחתות נפגעו מאש יפנית וטבעו או שנאלצו לסגת לאחר שנפגעו. לבסוף הצליחו שני טנקים לעלות על הקצה המזרחי של החוף, אך הוצאו מכלל פעולה תוך זמן קצר. שלושה טנקים נוספים הצליחו לנחות בקצה המערבי של החוף וסייעו לנחתים להתקדם כ-270 מ' לפנים האי, אך אחד מהם נקלע לתוך בור והשני עלה על מוקש והושמד. הטנק הנותר שימש כעמדת ירי לשארית היום. מחלקה אחת הצליחה להעלות לחוף אדום 3 את כל ארבעת הטנקים שלה, אך עד סוף היום נותר רק טנק אחד כשיר.
עד שעת הצהריים הצליחו הנחתים לעלות על החוף והגיעו כמעט עד קווי ההגנה היפניים. נחיתה של טנקים נוספים איפשרה התקדמות נוספת בקצה חוף אדום 2 ובחוף אדום 3, ועד רדת החשיכה נמתח קו ההתקדמות האמריקאי כמעט לאורך מרכז האי, מרחק קצר בלבד ממסלול הטיסה.
היפנים המשיכו בהגנתם במשך כל אותו היום. במקרה אחד, שחה אחד הנחתים היפניים לאחד מהרכבים האמפיבים המנוטרלים, אייש את עמדת ה-M2 בראונינג שעליו ופתח באש על עורף הקו האמריקאי. עד שהצליחו האמריקאים להשתלט על הרכב הם ספגו מספר פציעות ואבדות.
הקרב > 21 בנובמבר

מטרתו של היום השני לקרב הייתה לפצל את הכוח היפני לשניים. הדרך להגשים את המטרה הייתה יצירה של בליטה בקו ההתקפה האמריקאי, באזור מסלול הטיסה, שתפרוץ את הדרך עד שתגיע לחוף הדרומי של האי. בו זמנית, הכוחות בחוף אדום 1 קיבלו פקודה לכבוש את חוף ירוק, שהוא החוף המערבי של האי.
בפועל, כיבוש חוף ירוק היה קל מהצפוי. בשל ההתנגדות העזה שנצפתה ביום הקודם, החליט מפקד הכוח להימנע ממתקפה ישירה ובמקום ביקש טיווח ארטילרי מהים. תצפיתנים מהחוף איפשרו דיוק מרבי וכך חיסלה הארטילריה עמדה אחר עמדה. כאשר פסקה האש כבשו החיילים את העמדות בתוך פחות משעה ובמחיר אבדות ספורות בלבד.
ההתקדמות לאורך חופים אדום 2 ואדום 3 הייתה קשה יותר. במהלך הלילה הקימו המגינים היפנים עמדות מכונות ירייה באזור שבין החופים, וכך פיצלו את הכוח האמריקאי בחוף הצפוני. בשעות הצהריים התקינו האמריקאים עמדות מכונות ירייה משלהם, והעמדות היפניות הוצאו מכלל פעולה. אחר הצהריים הצליחו האמריקאים לחצות את מסלול הטיסה ואיישו עמדות הגנה נטושות בצידו הדרומי.
בשעה 12:30 התקבל דיווח לפיו חוצים חיילים יפנים את השרטון הנמצא בקצה המזרחי של בטיו, המקשר בינו ובין האיון באיריקי הסמוך אליו. גורמים מהרגימנט השישי של הנחתים נשלחו לבאיריקי כדי לחסום את נסיגת היפנים. בשעה 16:55 הם החלו את הנחיתה על החוף אך נתקלו באש ממכונות ירייה. מטוסים הוזנקו מנושאות המטוסים על מנת לאתר את מקור הירי ולתקוף אותו. לאחר שהשלימו את הנחיתה על החוף גילו הנחתים כי מקור הירי היה עמדה בודדת ובה תריסר עמדות מקלעים שהציבו החיילים היפנים. בעמדה נמצאו גם מכל דלק שעלה בלהבות בעת תקיפת המטוס ושרידיהם המפויחים של החיילים.
עד סוף היום היה כל החלק המערבי של האי בשליטת האמריקאים, וקו ההתקפה שלהם נמתח מסביב למסלול הטיסה שבמרכז האי. על אף שקו ההתקפה לא היה רציף, נראה היה כי האמריקאים זכו ביתרון. בנוסף, מפקד הכוח היפני באטול, שיבזאקי, נהרג במוצב הפיקוד שלו, דבר שתרם להידרדרות מצבו של חיל המצב היפני.
הקרב > 22 בנובמבר

היום השלישי הוקדש בעיקרו לביצור העמדות וחיזוק הכוח הלוחם שעל האי. במהלך הבוקר התקדמו כוחות שנחתו יום קודם בחוף אדום 1 לעבר חוף אדום 2. בנוסף, הגדוד הראשון של הרגימנט השישי של הנחתים נחת בחוף ירוק, מדרום לאדום 1, ובשעה 12:30 החל להתקדם לאורך החוף הדרומי של האי. עד שעות אחר הצהריים הגיע הגדוד לקצה המזרחי של מסלול הטיסה, חברו לכוחות שנחתו בחוף אדום 3 יומים לפני וביססו קו התקפה רציף לרוחבו של האי למן החוף הצפוני עד לחוף הדרומי.
בשעות הערב כבר היה ברור כי ידם של האמריקאים על העליונה. הכוחות היפניים הנותרים על האי התרכזו בשטח אדמה קטן מזרחית למסלול הטיסה, ובכיסים קטנים בקו התפר בין חוף אדום אחד וחוף אדום 2. בהבינם את המצב תכננו היפנים לצאת למתקפת-נגד בשעה 19:30. הם התחלקו ליחידות קטנות שתפקידן היה להסתנן אל קווי הכוחות האמריקאים אולם הן נהדפו לאחור באמצעות אש ארטילרית, והמתקפה לא יצאה לפועל. בשעה 23:00 נעשה ניסיון התקפת-נגד נוסף שנהדף אף הוא באופן דומה.
הקרב > 23 בנובמבר

בשעה 04:00 פתחו היפנים במתקפה על הגדוד הראשון של הרגימנט השישי. כ-300 חיילים יפנים הסתערו במתקפת בנזאי על הקווים של פלוגות A ו-B. בסיוע אש ארטילרית ממשחתות, שנחתה עד 75 מ' מהקווים, הצליחו האמריקאים להדוף את המתקפה. בתום המתקפה, כשעה לאחר שהתחילה, היו מוטלות לפני הקווים האמריקאים גופותיהם של 200 חיילים יפניים ועוד 125 גופות מעבר לקווים. בצד האמריקאי נהרגו 45 חיילים ו-128 נפצעו.
בשעה 07:00 החלו מטוסי הקרב והמפציצים של הצי בפעולות ריכוך העמדת היפניות במזרח האי. לאחר התקפה שנמשכה כמחצית השעה פתח הגדוד הראשון של הרגימנט העשירי של הנחתים באש הוביצרים, ולסיום הפציצו אוניות הצי את העמדות במשך חמש עשרה דקות נוספות. בשעה 08:00 החל הגדוד השלישי של הרגימנט השישי להתקדם לכיוון מזרח ולדחוק את היפנים הנותרים לקצה המזרחי של בטיו. בשל רצועת החוף הצרה במזרח האי היוו פלוגות I ו-L את חוד החנית של כוח הנחתים המתקדמים.
פלוגות I ו-L התקדמו כ-300 מ' לפני שנתקלו בהתנגדות, שהגיעה מסדרת של בונקרים לפניהן. פלוגה L קיבלה פקודה להמשיך ולהתקדם, ובשלב זה הפכה להיות קו החזית של הנחתים. פלוגה I ריכזה את כוח האש שלה במערכת הבונקרים, תוך שהיא מסתייעת בחומרי נפץ ולהביורים שסיפקו יחידות הנדסה ובחיפוי 2 טנקים מדגם שרמן. כאשר קרבו הנחתים האמריקאים לבונקר ניסו היפנים להימלט דרך תעלה צרה. בנקודה זו ירה מפקד אחד הטנקים פגז אחד לכיוון החיילים הנסוגים. בשל ההשחתה הכמעט מוחלטת של גופות היפנים לא ניתן היה לומר בוודאות מה מניין ההרוגים, אך לפי ההערכות עמד מספרם על 50–75.
באותו יום, טיפלו האמריקאים בכיס ההתנגדות בין חוף אדום 1 לאדום 2. הגדוד הראשון של רגימנט הנחתים השמיני התקדם מכיוון מזרח (אדום 2) והגדוד השלישי של רגימנט הנחתים השלישי התקדם מכיוון מערב (אדום 1). מחלקה נוספת, חמושה בשני הוביצרים מתפרקים, התקדמה מכיוון צפון על מנת להשלים את הכיתור. עד שעת הצהריים חוסלה ההתנגדות.
פלוגה L המשיכה את התקדמותה מזרחה לאורך בטיו, תוך עקיפת כיסי התנגדות נוספים, אותם תקפו טנקים ומטוסים. בשעה 13:00 הגיעה הפלוגה לקצה המזרחי של האי. חיילי הגדוד השלישי של רגימנט הנחתים השישי הרגו כ-475 חיילים יפנים בבוקר 23 בנובמבר לעומת תשע אבדות ו-25 פצועים אמריקאים. על פי הערכות, בליל 22 בנובמבר נמצאו על האי כ-1,000 חיילים יפנים כשירים, כ-500 בבוקר 23 בנובמבר ורק 50–100 חיילים נותרים כאשר בשעה 13:30 הוכרז כי האי מאובטח.
תוצאות הקרב

במהלך הימים הבאים נחת הגדוד השני של רגימנט הנחתים השישי באי באיריקי, התקדם לאורך איי האטול תוך טיהורם, והשלים את המשימה ב-28 בנובמבר. מיד עם השלמת טיהור האטול החלו גורמים בדיוויזיית הנחתים השנייה לעזוב את טאראווה, פינוי שהושלם לחלוטין בראשית שנת 1944. לאחר שהופקו לקחי קרב טאראווה, המשיך הצי האמריקאי באסטרטגיית דילוג האיים, ופנה לאי קווג'לין, כקפיצה נוספת בדרך לאיי מריאנה.
בתום הקרב נותרו בחיים קצין יפני אחד, 16 חיילים סדירים ו-129 פועלים קוריאנים. מתוך 4,836 חיילים יפנים ופועלים קוריאנים שהיוו את חיל המצב נהרגו 4,690. דיוויזיית הנחתים השנייה ספגה 894 אבדות (48 קצינים ו-846 סדירים) בקרב ו-84 נוספים (8 קצינים ו-76 סדירים) מתו מפצעיהם. 2,188 חיילים (102 קצינים ו-2,086 סדירים) נפצעו.
מספר האבדות הגבוה עורר גל מחאות בארצות הברית, שם התקשה הציבור להבין מדוע נעשתה הקרבה כה גדולה עבור אי קטן באמצע האוקיינוס. ניתן להסביר את מספר ההרוגים הגבוה בכך שהחפה, כמו זו שנערכה בטאראווה, היא מבצע צבאי מסובך ביותר. בנוסף, באותה עת היה טאראווה האטול המבוצר ביותר אליו פלשו בעלות הברית.
בשנת 1944 יצא לאור הסרט "עם הנחתים בטאראווה" (With the Marines at Tarawa), סרט תיעודי באורך 20 דקות הכולל קטעי וידאו אשר צולמו בזמן הקרב עצמו. הקרב מופיע גם בסרט "זעקת הקרב" משנת 1955 לפי רב-מכר בשם זה מאת לאון יוריס שהשתתף בקרב הזה.
ראו גם

המערכה באיי גילברט ומרשל
לקריאה נוספת

Smith, Holland M. & Percy Finch, Coral and Brass(הקישור אינו פעיל), Battery Press, 1989. ISBN 9780898391367.
Wright, Derrick, Tarawa 1943, Osprey History, 2001. ISBN 9781841762722.
Alexander, Joseph H. Utmost Savagery: The Three Days of Tarawa, Naval Institute Press, 1995. ISBN 9781557500311.
Graham, Michael B. Mantle of Heroism: Tarawa and the Struggle for the Gilberts, November 1943, Presidio Press, 1998. ISBN 0891416528.
Hammel, Eric & John E. Lane, Bloody Tarawa, Zenith Imprint, 2006. ISBN 9780760324028.
Wukovitz, John, One Square Mile of Hell: The Battle for Tarawa, New American Library, 2007. ISBN 9780451221384.
הערות שוליים

↑  גל פרל, "עם הים הקר מאחוריהם, האש המשתוללת לפניהם", הבלוג על הכוונת, 15 בפברואר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560956505171  LCCN: sh85132472  NKC: ph355389 
גופות נחתים אמריקאים שרועות על החוף
תותח יפני מימי מלחמת העולם השנייה בטאראווה
גרוטאות רכבים אמפיבים אמריקאים וטנק קל יפני פזורים על החוף עם תום הקרב
שבויי מלחמה יפנים
עם הנחתים בטאראווה, 1944
רוברט חלפון

רוברט הנרי חלפון (באנגלית: Robert Henry Halfon; נולד ב-22 במרץ 1969) הוא פוליטיקאי יהודי בריטי וחבר פרלמנט מהמפלגה השמרנית. מאז 2017 הוא עומד בראשות ועדת החינוך של בית הנבחרים הבריטי. הוא כיהן מיולי 2016 עד יוני 2017 כשר מדינה לכישורים והתמחויות, תחת שרת החינוך ג'סטין גרינינג והיה קודם לכן שר בלי תיק וסגן יו"ר המפלגה השמרנית. נבחר לראשונה לפרלמנט בבחירות 2010 ושב ונבחר גם ב-2015, ב-2017 וב-2019.
קורות חיים

חלפון נולד למשפחה יהודית בהמפסטד שבלונדון. סבו, רנאטו חלפון נולד בלוב וגר בה עד שגורש ממנה בשנת 1968 תוך איבוד כל נכסיו. עם גירושו הצטרף הסב לבנו, קלמנט, אביו של חלפון, אשר הסב שלח לאנגליה עוד כעשור קודם לכן, מתוך ראיית הנולד ולאור רדיפת היהודים בלוב. חלפון נולד עם שיתוק מוחין קל, שגרם לשיתוק בפלג גופו התחתון. ניתוחים שעבר בילדותו עקב שיתוק המוחין גרמו לדלקת מפרקים ניוונית בתחילת שנות השלושים לחייו.
למד וסיים באוניברסיטת אקסטר תואר ראשון במדע המדינה ולאחר מכן גם תואר שני ברוסית ובלימודי מזרח אירופה.
קריירה פוליטית

חלפון החל לעסוק בפוליטיקה כבר בתקופת לימודיו באוניברסיטה והיה ממנהיגי אגודת הסטודנטים השמרנים של אקסטר ואחד המובילים להפיכתה מקבוצה חברתית גרידא, לתנועה פוליטית של ממש. ב-2001 והוא בן 32 בלבד רץ לראשונה בבחירות לפרלמנט הבריטי בהארלו שבאסקס, צפונית מזרחית ללונדון. מחוז בחירות זה היה מחוז "מתנדנד" ומאז 1997 היה שייך ללייבור. חלפון הפסיד במירוץ 2001 לאיש הלייבור 48% - 35%. ארבע שנים אחר כך, בבחירות הכלליות של 2005 כבר היה ההפסד של חלפון לנציג הלייבור במחוז הארלו בשיעור הזעיר ביותר 41.4% - 41.2% ואילו בבחירות 2010 הוא ניצח 45% - 34%, שובר בכך שליטה בת 13 שנים של הלייבור במחוז הבחירה הזה. הוא שב וניצח גם בבחירות הבאות, ב-2015, ואף הגדיל את הפרש הניצחון עוד יותר 49% - 30%.
ב-2014 מונה למזכירו הפרלמנטרי של שר האוצר ג'ורג' אוסבורן (שמרנים) ואחרי כשנה קודם ב-11 במאי 2015 לתפקיד שר בלי תיק וסגן יו"ר המפלגה השמרנית. ב-17 ביולי 2016 החל לכהן כשר מדינה בתוך משרד החינוך בממשלתה החדשה של תרזה מיי. הוא הועבר מתפקיד זה לאחר כשנה, והיה ליושב ראש ועדת החינוך של בית הנבחרים.
דעותיו

חלפון הוא בעל דעות שמרניות פחות ממפלגתו בנושאים חברתיים-כלכליים ונץ מבחינה מדינית, בדומה לזרם הנאו-קונסרבטיבי האמריקאי.
בתחום החברתי הוא תומך באיגודי העובדים, בעד העלאת סף המיסוי, כך שבעלי הכנסות נמוכות יהיו פטורים ממס או ישלמו מס מועט ותומך בהעלאת שכר המינימום. לנישואין חד מיניים הוא מתנגד.
בתחום מדיניות החוץ, תמך חלפון בהתערבות הצבאית בלוב ותומך בהתערבות דומה גם בסוריה. הוא תומך במדינה עצמאית לכורדים בעיראק. נחשב לתומך ישראל נלהב ביותר בפרלמנט הבריטי, והיה מנהל האגודה השמרנית לידידות ישראל-בריטניה. נחשב ליורוסקפטי, אולם התנגד לברקזיט בהתאם לדעת הרוב דאז במפלגתו.
ראו גם

נאו-קונסרבטיזם
יהדות בריטניה
יהדות לוב
הערות שוליים

↑  ROBERT HALFON, You CAN drop democracy from a B-52 bomber... and how I wish my grandfather had lived to see Gaddafi's demise
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nb2016016806  UKPARL: bXvFDLTW  VIAF: 6102147270382935700006   WorldCat (עם VIAF): 6102147270382935700006
רביעיית גולדן גייט

| --- | --- |

 תקופת הפעילות:  מ-1931 
 סוגה:  גוספל 
 חברת תקליטים:  בלובירד רקורדס 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של גראמי (2001) 
 www.cultd.net/goldengate/
 פרופיל ב-IMDb
 
רביעיית גולדן גייט (באנגלית: Golden Gate Quartet, בישראל נקראה לעיתים "רביעיית שער הזהב") היא רביעייה ווקאלית אמריקאית שנוסדה ב-1934 וקיימת עד היום (נכון ל-2023). החומר אותו ביצע ההרכב כלל שירים בסוגות אפרו-אמריקאי: גוספל, ספיריטואלז, בלוז ופולק. לאורך השנים הרבות בהן הייתה הרביעייה פעילה, התחלפו בה מדי פעם חברי ההרכב. רביעיית גולדן גייט נחשבת לאחד מההרכבים הווקאליים המצליחים בתחום המוזיקה השחורה בכל הזמנים וכמי שתרמה רבות למעבר של מוזיקת הגוספל, ממוזיקה דתית המנוגנת ומושרת רק בהתכנסויות דתיות, למוזיקה המושמעת גם באולמות קונצרטים וזוכה להצלחה מסחרית.
הקמת הרביעייה והשנים הראשונות

הרביעייה הוקמה בנורפוק שבווירג'יניה ב-1934, בשם "רביעיית הג'ובילי גולדן גייט", במתכונת של רביעיית ג'ובילי; הרכב ווקאלי שהיה נהוג באוניברסיטאות ומאוחר יותר גם בכנסיות של אמריקאים אפריקאיים, מסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 ושר, בדרך כלל, ספיריטואלז תוך שימוש בהרמוניות קוליות. ה"גולדן גייטס" שילבו עיבודים קוליים מתוחכמים שהושפעו מסגנון רביעיות הברברשופ, יחד עם מקצבים שהושאלו מהג'אז והבלוז, כמו שירת סקאט.
הודות להשתתפותם בתוכנית רדיו בקולומביה שבקרוליינה הדרומית, זכתה הרביעייה לפרסום באזור בו פעלה. לפרסום ולחשיפה לאומית הגיעו הגולדן גייטס ב-1938 בעת שנטלו חלק במופע "מספריטואלז לסווינג", אותו העלה ג'ון האמונד על בימת הקרנגי הול בניו יורק, מופע שכלל אמנים שחומי עור רבים והביא לתודעת הקהל הלבן את "המוזיקה השחורה". חיש מהר הם קיבלו תוכנית רדיו ששודרה ברחבי ארצות הברית והחלו להופיע במועדון "קפה סוסייטי" בגריניץ' וילג', שהיווה מרכז למוזיקה שחורה. ב-1940 הם שרו בטקס ההשבעה לנשיאות של פרנקלין דלאנו רוזוולט. הם המשיכו להיות פופולריים גם במשך מלחמת העולם השנייה, כשהופיעו במספר סרטי קולנוע הוליוודים ושרו מוזיקה חילונית, כולל שירי חזית כגון "Stalin Wasn't Stallin'"  ששילב הומור ומלל פוליטי.
לאחר שנות המלחמה, איבדה הרביעייה את מעמד הבכורה שלה בתחום מוזיקת הגוספל בעת שרביעיות גוספל חדשות שעלו זכו לפרסום. הם המשיכו בסגנונם הוותיק תוך כדי הבעת עמדות פוליטיות מחודדות יותר כמו בשיר "God's Gonna Cut 'Em Down", אך איבדו חלק מקהלם לטובת רביעיות כמו "Dixie Hummingbirds" ו"Soul Stirrers". זמר הבריטון של הרביעייה, וילי ג'ונסון, עזב ב-1948 לטובת רביעייה אחרת, "the Jubilaires", וזמר הטנור, הנרי אוואנס, עזב ב-1950 והפך למטיף.
אירופה כמרכז הקריירה

ב-1955 זכתה הקריירה של הגולדן גייטס לתחייה כשהרביעייה ערכה לראשונה סיור הופעות באירופה. הם זכו באירופה לפופולריות הולכת וגוברת וב-1959 קבעו את מושבם הקבוע בפריז. בשנים שלאחר מכן ערכה הרביעייה את רוב מסעות הופעותיה במדינות אירופה, כולל בישראל (בשנים 1957-1958, ב-1966, ב-2017 וב-2023). אלביס פרסלי, ששירת בצבא האמריקאי בגרמניה באותן שנים, והיה מעריץ של ההרכב עוד מילדותו, צפה באחת מהופעותיהם בפריז וביקר אותם מאחורי הקלעים ובבית המלון שלהם.
אירופה כמרכז הקריירה > השתתפות בסרטים

הרביעייה הופיעה במספר סרטים: "Star Spangled Rhythm" ‏ (1942), "Hit Parade of 1943" ‏ (1943), "Hollywood Canteen" ‏ (1944) וב-"A Song Is Born" ‏ (1948), בכיכובו של דני קיי, בו שרו את הספיריטואל "Joshua Fit the Battle of Jericho" וחלק משיר הנושא בסרט יחד עם לואי ארמסטרונג וכוכבת הסרט, וירג'יניה מאיו.
פרסים והוקרה

ב-1998 זכתה הרביעייה להכלל ב"היכל התהילה של ההרכבים הקוליים".
ב-2010 הופיעה הרביעייה בפסטיבל הג'אז בווינה לרגל 75 שנה להיווסדה.
ביוני 2023 מופע בישראל, הצדעה לזמריה ותחילת חגיגות שנת ה-90 להקמתה
הערות שוליים

1 2  יובל אראל‏, רביעיית הגולדן גייט חוזרת לישראל, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 1 במאי 2023
↑  איתמר זהר, מוסיקה דתית גם לאתאיסטים, באתר הארץ, 16 בנובמבר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007320283305171  BnF: cb13903738g (data)  GND: 5281962-0  ISNI: 0000 0001 2152 1161  LCCN: n87855530  MusicBrainz: 3ac646f6-2057-485c-bf7e-205887c81426  NKC: xx0085563  SUDOC: 081716125  VIAF: 125622672   WorldCat (עם VIAF): 125622672 
חברי ההרכב בפרסום ב-Billboard magazine בשנת 1944
רביעיית ג'וליארד

| --- | --- |

 תקופת הפעילות:  מ-1946 
 סוגה:  מוזיקה קאמרית 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי למפעל חיים (2011)  Laurel Leaf Award 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
רביעיית ג'וליארד (באנגלית: Juilliard String Quartet) היא רביעיית מיתרים, שנוסדה בשנת 1946 בבית הספר ג'וליארד בניו יורק. החברים המקוריים היו רוברט מאן ורוברט קוף בכינורות, רפאל הילייר בוויולה וארתור וינוגרד בצ'לו; החברים הנוכחיים (לשנת 2009) הם ניק אנט ורונלד קופס בכינורות, סניואל רודס בוויולה וג'ואל קרוסניק בצ'לו. ב-2011 יחליף ג'וזף לין את ניק אנט. ג'ואל סמירנוף עזב את הרביעייה אחרי עונת 2008–2009 כשהתמנה לנשיא מכון קליבלנד למוזיקה. ההרכב מכהן כיום כרביעיית הבית הן של בית ספר ג'וליארד והן של ספריית הקונגרס. הרביעייה זכתה במספר רב של פרסים, בהם ארבעה פרסי גראמי וחברות ב"היכל התהילה של האקדמיה הלאומית לאמנויות ההקלטה ולמדעים".
הרביעייה מנגנת קשת רחבה של מוזיקה קלאסית והקליטה יצירות מאת מלחינים שונים, בהם בטהובן, מנדלסון, בארטוק, דביסי ושוסטקוביץ'. כן קידמה מלחינים בני זמננו כמו אליוט קארטר, ראלף שאפי ומילטון באביט. רביעיית ג'וליארד הופיעה עם נגנים אחרים ידועי-שם כמו אהרן קופלנד, יו-יו מה ומאוריציו פוליני.
הרביעייה החלה להקליט בשנת 1949 עם חברת סוני קלאסיקל (קודם "תקליטי קולומביה" ו-"CBS יצירות-מופת") ורשימת ההקלטות של הקבוצה כוללת כיום למעלה מ-100 פריטים, מהם ברפרטואר המוכר ואחרים מוכרים פחות. לשבחים מיוחדים זכו הקלטותיהם מראשית שנות ה-50' של שש רביעיות המיתרים של בארטוק בחברת קולומביה ויצירות שונות שהוקלטו בחברת RCA להקלטות סטריאו חיות (1958-62 בקירוב).
חברים > כינור ראשון

רוברט מאן 1946
ג'ואל סמירנוף - 1997
ניק אנט - 2009
ג'וזף לין 2010
חברים > כינור שני

רוברט קוף 1946
איזידור כהן 1958
ארל קרליס 1966
ג'ואל סמירנוף 1986
רונלד קופס 1997
חברים > ויולה

רפאל הילייר 1946
סמיואל רודס 1969
חברים > צ'לו

ארתור וינוגרד 1946
קלאוס אדם 1955
ג'ואל קרוסניק 1974