stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארה פקיס
האתר המודרני

לאורך השנים ניזוק המזבח, כוסה וחלקים ממנו נמצאו במהלך השנים. בשנת 1938, תחת שלטונו של מוסוליני, החלו העבודות על שחזורו של המזבח ומקומו הועתק בסמוך למאוזוליאום אוגוסטוס כחלק מניסיון ליצור מתחם של מבני רומא העתיקה ובדרך זו לפאר את איטליה הפשיסטית. המזבח המשוקם עשוי משילוב שרידי המקור שנמצאו באתר עצמו ומהעתקי גבס של שרידים המצויים במוזאונים השונים. בשל שינוי מיקומו, הכניסה אל המזבח, אשר פנתה בעת העתיקה לכיוון מערב, פונה כיום דרומה. בשנת 2006 נחנך לראשונה המבנה המודרני של המוזיאון הבנוי סביב לשחזור המזבח על פי תוכניתו של האמן והאדריכל האמריקאי ריצ'רד מאייר. מבנה זה ספג ביקורת ועורר מחלוקות רבות בנוגע להתאמת העיצוב לאידיאל העיצובי של המזבח עצמו.
ראו גם

אוגוסטוס
פאקס
מיתולוגיה רומית
לקריאה נוספת

צבי יעבץ, אוגוסטוס: ניצחונה של מתינות, תל אביב: הוצאת דביר, 1988
אוגוסטוס קיסר, מסמך היסטורי: דו"ח מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי, תרגום: יורם דרומי, תל אביב: חמו"ל, 2002
משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, ירושלים: מאגנס, 2003
דר' אפי זיו, המיתולוגיה הרומית, כנרת זמורה-ביתן, 2024, עמ' 172–174
Simon, Erika, Ara Pacis Augusate, Connecticut: New York Graphic Society, 1969
הערות שוליים

↑  יעבץ, עמ' 83
↑  עמית, עמ' 180–181
↑  Simon, p. 8
↑  אוגוסטוס קיסר, דו"ח מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי, פרק 12
↑  עמית, עמ' 234–235
↑  Simon, p. 10
↑  Simon, p. 18
↑  Simon, pp. 16–20
↑  Simon, pp. 20–22
↑  Simon, pp. 23–24
↑  Simon, pp. 24–25
↑  Simon, pp.25–27
↑  Simon, pp. 27–30
↑  Simon, pp.7–8
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 15042104  GND: 4310287-6  NKC: xx0319864  VIAF: 235178654   WorldCat (עם VIAF): 235178654 
תהלוכת הטקס מתוך הקיר הימני של הארה פאקיס
תהלוכת הסנאטורים מתוך הקיר השמאלי של הארה פאקיס
איניאס מקריב בלאטיום – מתוך התבליט על הקיר הקדמי של הארה פאקיס
אלת האדמה – מתוך התבליט שעל גבי הקיר האחורי של הארה פאקיס
רומא יושבת על ערימת כלי הנשק – מתוך התבליט על קירו האחורי של הארה פאקיס
אוניברסיטת וינה

| --- | --- |

הבניין המרכזי של האוניברסיטה, מבט מן הרינגשטראסה
 אוניברסיטה
 תקופת הפעילות:  12 במרץ 1365 – הווה (659 שנים) 
 מייסדים:  רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה 
 בעלי תפקידים
 רקטור:  פרופ' גאורג וינקלר
 סטודנטים
 :  91,000
 מיקום
 מיקום:  וינה
 מדינה:  אוסטריה אוסטריה
 קואורדינטות:  48°12′47″N 16°21′35″E﻿ / ﻿48.213055555556°N 16.359722222222°E﻿ / 48.213055555556; 16.359722222222
 http://www.univie.ac.at
  (למפת וינה מוגדלת) אוניברסיטת וינה(למפת וינה רגילה) אוניברסיטת וינה
 
הכניסה לאוניברסיטה
אנשי אס אה במדרגות הכניסה לאוניברסיטה, מחזיקים ידיים ומונעים מפרופסורים וסטודנטים יהודיים להיכנס (24 בספטמבר 1938)
על המדרגות שבהן עמדו חיילי האס אה וחסמו את כניסת היהודים לאוניברסיטה, נערך ב-24 בספטמבר 2024 צילום קבוצתי של קורס "משפט מבוים במשפט עברי" שנערך באוניברסיטת וינה (בהשתתפות סטודנטים מהאוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת וינה ובית הספר למשפטים קרדוזו (ניו-יורק).
ספריית האוניברסיטה
אוניברסיטת וינה (בגרמנית: Universität Wien) היא אוניברסיטת מחקר ציבורית בעיר וינה, בירת אוסטריה. האוניברסיטה, שנפתחה בשנת 1365 על ידי הדוכס רודולף הרביעי, היא אחת הוותיקות והחשובות בקרב העולם דובר הגרמנית. האוניברסיטה מציעה למעלה מ-130 מסלולי לימוד, ומונה בין שורותיה כ-91,000 סטודנטים. עד היום, יצאו מהאוניברסיטה שמונה חתני פרס נובל. האוניברסיטה נקראת בפי אוסטרים רבים "האוניברסיטה המרכזית" ("Hauptuni") באופן בלתי-פורמלי. האוניברסיטה ידועה ביחסה הטוב לישראל.
היסטוריה

האוניברסיטה הוקמה ב-12 במרץ 1365 על ידי הדוכס רודולף הרביעי ואחיו אלברכט השלישי ולאופולד השלישי, והייתה לאוניברסיטה הוותיקה ביותר במרכז אירופה, לאחר אוניברסיטת קארל בפראג, צ'כיה, והראשונה מבין האוניברסיטאות הגרמניות.
בשנת ההקמה, התנגד האפיפיור אורבן החמישי לייסוד שלב דוקטורט באוניברסיטה, דוגמת זו של אוניברסיטת פריז, אשר עודדה בידי רודולף הרביעי. ההתנגדות התעוררה בעיקר ביחס לפקולטת התאולוגיה הנוצרית, וכנראה גם בשל הלחץ של הקיסר קרל הרביעי, אשר רצה להימנע מתחרות עם אוניברסיטת פראג. האישור הושג לבסוף מהאפיפיור לאחר שנתיים, והאוניברסיטה קיבלה מעמד של אוניברסיטה מלאה, כולל פקולטת התאולוגיה הנוצרית. בשנת 1385 נפתח בניינה הראשון של האוניברסיטה.
הבניין המרכזי הנוכחי של האוניברסיטה שברחוב רינגשטראסה נבנה בין השנים 1877 ו-1884 על ידי היינריך פון פרסטל. הבניין המרכזי הקודם מאוכלס כיום על ידי כנסיית האוניברסיטה הישנה והאקדמיה האוסטרית למדעים.
נשים התקבלו כסטודנטיות באוניברסיטה מאז 1897, אם כי הוגבלו בתחילה לפילוסופיה בלבד. שאר המקצועות אושרו ללמידת נשים מאוחר יותר, אך בעיכוב ניכר של עשרות שנים: רפואה ב-1900, משפטים ב-1919, תאולוגיה פרוטסטנטית ב-1923, ולבסוף תאולוגיה קתולית ב-1946. 8 שנים לאחר כניסת הסטודנטיות הראשונות לאוניברסיטה, ב-1905, קיבלה אליזה ריכטר את התואר פרופסור לשפות רומיות, ובכך הייתה האישה פרופסור הראשונה באוניברסיטה, ואף בעולם.
מיד לאחר האנשלוס (סיפוח אוסטריה לגרמניה) ב-1938, פוטרו ממשרותיהם הפרופסורים היהודים באוניברסיטה. חלק מחברי הסגל הבכיר של האוניברסיטה (למשל דיקן הפקולטה לרפואה אדוארד פרנקופף) היו בין התומכים הנלהבים של המשטר הנאצי.
מיקום

המתקנים האקדמיים של האוניברסיטה מפוזרים בכ-60 מיקומים ברחבי וינה. הבניין ההיסטורי המרכזי ברחוב רינגשטראסה מהווה את מקומה של הנהלת האוניברסיטה, וכמוכן את רוב המשרדים המנהליים.
מעמד בין-לאומי של האוניברסיטה

האוניברסיטה נהנית משם בין-לאומי בזכות שורה ארוכה של חוקרים ואנשי רוח שלימדו בה בעבר. בין הנודעים שבהם: מייסד הפסיכואנליזה זיגמונד פרויד, הפסיכולוגים אלפרד אדלר וויקטור פראנקל ופילוסוף המדע קרל פופר.
בדירוג האקדמי לאוניברסיטאות העולם של אוניברסיטת ז'או טונג שאנגחאי של 2005 דורגה האוניברסיטה במקום ה-85 בעולם ובמקום ה-27 באירופה, בדירוג אוניברסיטאות העולם של המוסף להשכלה גבוהה בעיתון הטיימס של 2005 דורגה במקום ה-65 בעולם ובמקום ה-19 באירופה, ובדירוג האוניברסיטאי הבין-לאומי G-factor של 2006 דורגה במקום ה-117 בעולם וב-29 באירופה. לעומת זאת, בשנת 2006 דירג העיתון הגרמני די צייט את האוניברסיטה במקום נמוך יחסית, ואף קבע כי הביולוגיה הכימיה והפיזיקה באוניברסיטה הם ברמה בסיסית בלבד. האוניברסיטה חברה בגילדת האוניברסיטאות האירופאיות עתירות המחקר.
מעמד בין-לאומי של האוניברסיטה > חתני פרס  נובל

רוברט באראני (1876–1936), רפואה 1913
יוליוס וגנר-יאורג (1857–1940), רפואה 1927
הנס פישר (1881–1945), כימיה 1930
קרל לנדשטיינר (1868–1943), רפואה 1930
ארווין שרדינגר (1887–1961), פיזיקה 1933
ויקטור פרנץ הס (1883–1964), פיזיקה 1936
אוטו לוי (1873–1961), רפואה 1936
קונרד לורנץ (1903–1989), רפואה 1973
פרידריך אוגוסט פון האייק (1895–1992), חתן פרס אלפרד נובל לכלכלה לשנת 1974
אליאס קנטי (1905–1994), ספרות 1981
אלפרידה ילינק (1946), ספרות 2004
אנטון זיילינגר (נולד ב-1945), פיזיקה 2022
פקולטות

באוניברסיטת וינה ישנן 17 פקולטות: תאולוגיה קתולית; תאולוגיה פרוטסטנטית; משפטים; עסקים, כלכלה וסטטיסטיקה; מדעי המחשב; מדעים היסטוריים-תרבותיים; מדעים פילולוגיים-תרבותיים; פילוסופיה ומדעי החינוך; פסיכולוגיה; מדעי החברה; מתמטיקה; פיזיקה; כימיה; מדעי כדור הארץ, גאוגרפיה ואסטרונומיה; מדעי החיים; לימודי התרגום וספורט.
בוגרים ידועים

| --- | --- |

 ברונו בטלהיים - סופר ופסיכולוג ילדים  בנימין זאב הרצל - הוגה רעיון הציונות המדינית  יוזף ברוייר - פיזיקאי ופסיכואנליטיקאי  אליאס קאנטי - סופר  היינץ פישר - פוליטיקאי, נשיא אוסטריה  זיגמונד פרויד - פסיכולוג  קורט גדל - מתמטיקאי וסופר  פאול פייראבנד - פילוסוף של המדע  פרנץ גרילפרצר - משורר  רות גריצבאוך - אסטרונומית  ירג היידר - פוליטיקאי  הוגו פון הופמנסטאל - סופר, משורר, מחזאי ומסאי  אלפרידה ילינק - סופרת ומחזאית  קרל קראוס - סופר  ארתור קסטלר - סופר, הוגה דעות פוליטי ופילוסוף  רודולף קירכשלגר - פוליטיקאי  קרל קאוטסקי - פילוסוף  קרל לנדשטיינר - חתן פרס נובל בפיזיולוגיה ורפואה:  גוסטב מאהלר - מלחין  פאול לאצארספלד - סוציולוג  ליזה מייטנר - פיזיקאית  ריכרד קון - ביוכימאי  טומאש מסריק - מדינאי  גרגור מנדל - גנטיקאי  פיוס השלישי - אפיפיור  וולפגנג שיסל - פוליטיקאי, קנצלר אוסטריה לשעבר  קרל פופר - פילוסוף  רוברט פישר - מחלוצי תחום הקרדיולוגיה והאלקטרוקרדיוגרפיה בארץ ישראל  וילהלם רייך - פסיכיאטר, פסיכואנליטיקאי וסופר  ארתור שניצלר - סופר  אוטו ויינינגר - פילוסוף  פרנץ מסמר - רופא  הולדריך צווינגלי - איש דת  הילדה זלוסצר - היסטוריונית ואגיפטולוגית  יוסף שכטר - פילוסוף ב"חוג הוינאי" הוגה ומחנך בישראל  ישראל אלדד - פילוסוף, סופר ומשורר  יאן קולאר - משורר, סופר, פוליטיקאי וארכאולוג.  קרל הולובר - דרמטולוג פרופסור לרפואת עור ומין ומנהל מחלקת עור בבית החולים הדסה בירושלים, פרופ' להיסטוריה של הרפואה ודרמטולוגיה באוניברסיטת וינה  הנס ליאו פשיברם - זואולוג, מייסד וראש המכון למחקר ביולוגי בווינה
הערות שוליים

1 2  עובדות על האוניברסיטה באתר אוניברסיטת וינה
↑  משפט מבוים במשפט עברי, המכון לחקר המשפט העברי, באתר האוניברסיטה העברית בירושלים
↑  אברהם ברקאי, "שלבי ההדרה והרדיפה עד 1939", בתוך: מיכאל מאיר (עורך), תולדות יהודי גרמניה בעת החדשה, כרך ד, פרק 9, עמ' 210, בתוך: דן מכמן, חגית כהן (עורכים), בימי שואה ופקודה: מקראה, האוניברסיטה הפתוחה, חלק ב, עמ' 22.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269371605171  PLWABN: 9810641587205606  BIBSYS: 90297799  BNE: XX126229  BnF: cb11867986n (data)  CiNii: DA08133449  GND: 2024703-5  ISNI: 0000 0001 2286 1424  LCCN: n80126255  LNB: 000149490  MusicBrainz: f7df1c4b-bd1e-4bfd-93ff-35c5057faa8d  NKC: ko2003182768  NLA: 35723602  RERO: 02-A012343496  SELIBR: 386568  SUDOC: 028059700  ULAN: 500312639  VcBA: 494/8590  VIAF: 131901031   WorldCat (עם VIAF): 131901031
ישעיהו גפני

| --- | --- |

גפני בהדרכת סטודנטים בבית שערים, 2011
 לידה:  1944 (בן 81 בערך)
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  שמואל ספראי
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 צאצאים:  ראובן גפני 
 תרומות עיקריות
 חקר יהדות בבל והיסטוריה של העת העתיקה
 
ישעיהו גפני (נולד ב-1944 בניו יורק) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים ונשיאו לשעבר של המרכז האקדמי שלם.
ביוגרפיה

ישעיהו גפני נולד בניו יורק ב-1944 וב-1958, בגיל 14, עלה לישראל לבדו. למד באוניברסיטה העברית בחוג להיסטוריה של עם ישראל והתמחה בעת העתיקה. סיים את התואר השני ב־1969 וקיבל את הדוקטורט ב־1978. עבודת הדוקטור בהנחייתו של שמואל ספראי עסקה בישיבות בבל. מאחר שהחזיק גם בדרכון אמריקאי, נשלח על ידי "נתיב" לברית המועצות כדי ללמד יהדות ולחזק את המסר הציוני בין המורים לעברית ומסורבי העלייה.
נשוי לנעמי גפני, ציירת ואמנית. אחד מבניהם הוא ההיסטוריון ד"ר ראובן גפני.
מספריו

יהדות בבל ומוסדותיה, ירושלים: הוצאת מרכז זלמן שזר, 1986
יהודי בבל בתקופת התלמוד: חיי החברה והרוח, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 1990.
מספריו > ספרים בעריכתו

קדושת החיים וחירוף הנפש: קובץ מאמרים לזכרו של אמיר יקותיאל, (עורכים: ישעיהו גפני ואביעזר רביצקי), ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשנ"ג 1992
מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני (כתב: מנחם שטרן, עורכים: ישעיהו גפני, משה דוד הר, משה עמית), ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשנ"א-1991.
יהודים ויהדות בימי בית שני, המשנה והתלמוד: מחקרים לכבודו של שמואל ספראי/ העורכים: אהרן אופנהיימר, ישעיהו גפני, מנחם שטרן, ירושלים, יד יצחק בן-צבי, תשנ"ג 1993.
היהודים בעולם ההלניסטי והרומי: מחקרים לזכרו של מנחם שטרן, (עורכים: אהרן אופנהיימר, ישעיהו גפני ודניאל שוורץ), ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, החברה ההיסטורית הישראלית, תשנ"ו-1996.
כהונה ומלוכה: יחסי דת ומדינה בישראל ובעמים - קובץ מאמרים, (עורכים ישעיהו גפני וגבריאל מוצקין), ירושלים: מרכז זלמן שזר, 1987
ארוס אירוסין ואיסורין (עורכים ישראל ברטל וישעיהו גפני), ירושלים 1998
קהל ישראל: השלטון העצמי היהודי לדורותיו. כרך א: העת העתיקה. מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי, תשס"א
חברויות ציבוריות

חבר במערכת JSIJ - כתב עת אלקטרוני למדעי היהדות
חבר מערכת אוקימתא - כתב עת שפיט העוסק במגוון ההיבטים השונים של ספרות חז"ל על כל אגפיה והספרות הרבנית.
חבר בהנהלת האיגוד לפרשנות התלמוד
חבר בהנהלת החברה ההיסטורית הישראלית
חבר בוועדה המייעצת של "סגולה", מגזין להיסטוריה יהודית.
חיים אישיים

נשוי לציירת נעמי גפני, בתו של יעקב בר-אור, ולהם ארבעה ילדים, ביניהם ראובן גפני, חוקר וסופר וחנן גפני, חוקר.
מתגורר בשכונת רחביה ירושלים.
אסתרית בלצן

| --- | --- |

 לידה:  24 באוקטובר 1956 (בת 68) תל אביב-יפו, ישראל 
 מוקד פעילות:  תל אביב שבישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב, בית הספר מנהטן למוזיקה 
 שפה מועדפת:  עברית, אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר, גיטרה 
 בן או בת זוג:  משה זורמן 
 צאצאים:  איתמר זורמן, רעות, עלמה 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס לנדאו (2007)  פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה (2001)  פרס אריק איינשטיין (2024) 
 www.musiccathedra.com
 
אַסְתְרִית בַּלצָן (באנגלית: Astrith Baltsan; נולדה ב-24 באוקטובר 1956) היא פסנתרנית קלאסית, יוצרת ז'אנר הפסנתר המדבר, וחוקרת מוזיקה. ידועה בשל ביצועיה ליצירות בטהובן, סדרות הקונצרטים המוסברות לקהל הרחב, תוכניות הרדיו והטלוויזיה, והמחקר על ההמנון הלאומי של ישראל, "התקווה". כלת פרס אריק איינשטיין, פרס לנדאו, פרס רוזנבלום, פרס שר החינוך, פרס מנהל התרבות וזוכת תחרויות פסנתר בישראל ובעולם. בוגרת תואר ראשון ושני בפסנתר ובמוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ותואר דוקטור למוזיקה בבית הספר מנהטן למוזיקה בניו יורק. מרצה בכירה באוניברסיטת תל אביב, מייסדת ומנהלת מכללת הקתדרה למוזיקה בתל אביב.
ביוגרפיה > ילדות והשכלה

אסתרית בלצן נולדה בתל אביב, אחות לד"ר רויטל בלצן-שסקין (1953) ואחותו התאומה של אביקם בלצן. אמה ד"ר רוזליה רות גַרטי (1925–1999) הייתה רופאת ילדים ילידת סופיה, שעלתה לישראל ב-1949. אסתרית נקראת על שם סבתה מצד אביה, אסתר בלצן מקישינב, אשר נרצחה בשואה. שמה ניתן לה על ידי אביה, חיים בלצן (1910–2002), שחידש מילים רבות בעברית. אביה נולד בקישינב, עלה לארץ ישראל ב-1935, היה עיתונאי בעיתונים "הבוקר" ו"הארץ" מייסדה של סוכנות עתי"ם ("עיתונות ישראלית מאוגדת") ומנהלה הראשון. סבו, ר' שמואל בלצן, הגיע לקישינב בשנות ה-80 של המאה ה-19, היה לסוחר ולאחד מראשי הציונים בקישינב, ממייסדי "המזרחי" בעיר, סגן נשיא התנועה בבסראביה וצירהּ לקונגרס הציוני ה-12. בנו הבכור של שמואל, בן-ציון בלצן (1885–1941), המשיך בדרכו, היה סוחר וממשכילי העיר, סופר עברי וחוקר תנ"ך, פעיל הציונים הכלליים ובערוב ימיו ממארגני "העובד הציוני" ו"החלוץ" הכלל-ציוני. נספה בשואה. (אחיו ד"ר פנחס בלצן היה רופא ועסקן ציבור, עלה לארץ ישראל והיה היחידי מבין האחים ששרד.) חיים בלצן היה בנו הבכור של בן-ציון.
בלצן החלה ללמוד מוזיקה בגיל 8. זכתה במלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל, והיא בוגרת האקדמיה הישראלית למוזיקה ע"ש רובין ובוגרת החוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב (בהדרכתם של מינדרו כץ ואריה ורדי). זכתה במלגת לימודים לתואר שני בבית הספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק ובגיל 26 קיבלה תואר "ד"ר למוזיקה בהצטיינות יתרה" מבית הספר מנהטן למוזיקה בניו יורק, תלמידתו של ארתור בלזם (Artur Balsam). בין השנים 1981–1985 זכתה בפרסים בתחרויות פסנתר בארצות הברית, קנדה וצרפת. השתתפה כפסנתרנית אורחת בפסטיבל טנגלווד בבוסטון, נורפוק באוניברסיטת ייל בארצות הברית, באנף בקנדה ולה ג'ס בצרפת.
ביוגרפיה > פרסים

1974–1981 – מלגות הצטיינות של קרן התרבות אמריקה-ישראל בפסנתר.
1977 – פרס ביצוע יצירה ישראלית, במסגרת האקדמיה למוסיקה בתל אביב.
1979 – פרס בתחרות הפסנתר של האקדמיה למוסיקה באוניברסיטת תל אביב .
1983 – פרס בתחרות הקונצ'רטו בפסטיבל "באנף" בקנדה.
1984 – פרס אגודת אמני הקונצרטים, ניו יורק.
1989 – פרס פייר מונטה, פסטיבל מונטה, מיין, ארהב.
1990 – פרס חינוך על עיצוב תוכנית הלימודים בבית הספר לאמנויות בתל אביב.
1992 – פרס הביצוע למוזיקה ישראלית, במסגרת ניהול אמנותי של קבוצת מוזיקה נובה.
1997 – פרס חביבת הקהל, שבעה לילות, ידיעות אחרונות.
2001 – פרס רוזנבלום למוזיקה, עיריית תל אביב.
2005 – פרס היזמות העסקית, תחרות עסקים, ידיעות אחרונות וחברת פרטנר.
2005 – פרס חביבת הקהל, ידיעות אחרונות וחברת אורנג'.
2007 – פרס לנדאו למוזיקה קלאסית.
2008 – פרס מינהל החינוך על המצאת ז'אנר הפסנתר המדבר.
2009 – פרס שר החינוך על מחקר התקווה.
2012 – פרס מצוינות בה"ד 1, בית הספר לקצינים של צה"ל על הכשרת דור המנהיגים הבא בישראל.
2021 – אות הוקרה במכללה לביטחון לאומי על העשרה ערכית ותרבות לחיילי צהל.
2024 – פרס אריק איינשטיין למפעל חיים מוזיקה אמנותית.
ביוגרפיה > משפחתה

בלצן נשואה למלחין משה זורמן, והיא אם לשלושה ילדים: הכנר איתמר זורמן, הזמרת-יוצרת רעות זורמן והפסנתרנית-כלכלנית עלמה זורמן.
לאסתרית ומשה זורמן ארבעה נכדים: אלה ולב זורמן, אופק ומילוא דריבין-זורמן.
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "חיים בלצן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2172.
↑  יצחק קורן,  יהודי קישינוב, תל אביב: אבוקה, תש"י, עמ' 138, 146.
↑  מכתבים ממוצרט / אסתרית בלצן, באתר של הוצאת מודן(הקישור אינו פעיל, 27.5.2019)
↑  הידן ובטהובן - מורה ותלמיד / אסתרית בלצן, באתר של הוצאת מודן(הקישור אינו פעיל, 27.5.2019)
↑  טריילר מופע התקווה
↑  בן כספית, ‏לא רק זכייתו של וולדמן בוטלה: סערת פרס ישראל - פרטים חדשים, באתר מעריב אונליין, 3 במרץ 2024
1 2  פרס השר לאמנים ותיקים בתחום המוסיקה ע"ש אריק איינשטיין לשנת 2024, באתר www.gov.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257999305171  ISNI: 0000 0000 7910 0653  LCCN: no2005013457  MusicBrainz: 8f056dba-02fd-417f-b604-99ff4501cff4  VIAF: 31721778   WorldCat (עם VIAF): 31721778
המערב התיכון

| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינות בחבל ארץ:  אוהיו אוהיו איווה איווה אילינוי אילינוי אינדיאנה אינדיאנה דקוטה הצפונית דקוטה הצפונית דקוטה הדרומית דקוטה הדרומית ויסקונסין ויסקונסין מיזורי מיזורי מינסוטה מינסוטה מישיגן מישיגן נברסקה נברסקה קנזס קנזס
 העיר הגדולה:  שיקגו
 אוכלוסייה:  ‏
 קואורדינטות:  41°N 90°W﻿ / ﻿41°N 90°W﻿ / 41; -90 
  מפת מיקום  מפה מפורטת  מדינות אזור המערב התיכון  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
חלוקת ארצות הברית לאזורי מפקד
המערב התיכון של ארצות הברית (באנגלית: Midwestern United States), המכונה גם המערב התיכון (Midwest), הוא אזור נרחב הכולל 12 מדינות שממוקמת במרכז ארצות הברית אשר מילא לאורך השנים תפקיד מרכזי בכלכלה ובתרבות האמריקנית.
כיום, אזור המערב התיכון הוא אחד מארבעת אזורי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית אשר כולל את המדינות אוהיו, איווה, אילינוי, אינדיאנה, דקוטה הצפונית, דקוטה הדרומית, ויסקונסין, מיזורי, מינסוטה, מישיגן, נברסקה וקנזס.
גאוגרפיה

לאזור המערב התיכון גאוגרפיה מגוון. האזור כולל אזור מישוריים עצומים, אך בחלקו המזרחי הוא מכיל גם אזורים הרריים מיוערים נרחבים. חלק גדול מאזור המערב התיכון מכיל קרקעות חקלאיות פוריות, ועל כן אזור המערב התיכון הוא מאזורי החקלאות הבולטים בארצות הברית. אזור הימות הגדולות, הכולל את ימת מישיגן, ימת סופיריור, ימת אירי וימת יורון, מהווה את המערכת הגדולה ביותר של ימות מים מתוקים על פני כדור הארץ. הימות הגדולות, בנוסף לנהר המיסיסיפי ונהר אוהיו, ממלאים תפקיד משמעותי גם בכלכלת האזור.
אזור המערב התיכון מכיל גם אזורים מיוערים רבים, ובהם האזורים אזור הרי אוזרק במיזורי.
האקלים בו מאופיין בחורפים קרים במיוחד עם שלגים כבדים וטמפרטורות שיורדות אל מתחת למינוס 10 מעלות צלזיוס. זאת כתוצאה מאוויר קר המגיע מכיוון הקוטב הצפוני, לצד המרחק מהיבשת. על כן, גם עונות הקיץ בו עם אקלים חם יותר מאשר החוף המזרחי של ארצות הברית.
הטבלה לא כוללת מדינות השייכות למישורים הגדולים ושייכות למערב התיכון לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
| # | מדינה | אוכלוסייה נכון ל-2020 | שטח | צפיפות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | אוהיו | 11,799,448 | 105,828.6 קמ"ר | 111 נפש לקמ"ר |
| 2 | איווה | 3,190,369 | 144,669.2 קמ"ר | 22 נפש לקמ"ר |
| 3 | אילינוי | 12,812,508 | 143,793.3 קמ"ר | 89 נפש לקמ"ר |
| 4 | אינדיאנה | 6,785,528 | 92,789.1 קמ"ר | 73 נפש לקמ"ר |
| 7 | ויסקונסין | 5,893,718 | 140,268.0 קמ"ר | 42 נפש לקמ"ר |
| 8 | מיזורי | 6,154,913 | 178,039.6 קמ"ר | 35 נפש לקמ"ר |
| 9 | מינסוטה | 5,706,494 | 206,232.2 קמ"ר | 28 נפש לקמ"ר |
| 10 | מישיגן | 10,077,331 | 146,435.0 קמ"ר | 69 נפש לקמ"ר |
כלכלה

אזור המערב התיכון היה אזור בעל חשיבות כלכלית ניכרת לארצות הברית לאורך ההיסטוריה. בעבר האזור כונה גם  "סל הלחם של אמריקה" בשל התפקיד המרכזי של האזור בתפוקה החקלאית של ארצות הברית. תירס, פולי סויה וחיטה הם מהגידולים המרכזיים של אזור המערב התיכון, והאדמה העשירה והפורייה של האזור תרמה רבות לכך שזהו כיום אחד מהאזורים החקלאיים עם התפוקה הגדולה ביותר בעולם. בשל כך חלק ניכר מאזור המערב התיכון כונה גם לאורך השנים חגורת התירס.
אזור המערב התיכון הוא גם המקום בו החלה תעשיית הרכב האמריקאית, כאשר העיר דטרויט אשר במישיגן, הייתה נודעת בעבר בכינוי "Motor City" משום שהיא שימשה כמרכז ההיסטורי של תעשיית הרכב האמריקנית. האזור נודע במיוחד גם לאורך ההיסטוריה בשל התעשייה הניכרת שפועלת בתחומו ובשל תעשיות ייצור הפלדה הרבים שפועלים בתחומו - במיוחד במדינות אוהיו, אינדיאנה ואילינוי. הדעיכה של התעשיות הללו במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 הובילה לכך שחלק ניכר מאזור המערב התיכון כונה גם אזור חגורת החלודה. בעקבות מגמה זו הכלכלה של ערים כמו דטרויט, קליבלנד וגארי, חוו פגיעה קשה לאחר שמפעלים רבים נסגרו או הועברו למדינות אחרות.
למרות הדעיכה בענף התעשייה אזור המערב התיכון נותר אזור בעל חשיבות מרכזית בכלכלה האמריקנית. העיר שיקגו שבמדינת אילינוי היא עודנה מהמרכזים הפיננסיים ומרכזי המסחר החשובים ביותר בארצות הברית, ונמצאים בין היתר שוק הסחורות של שיקגו ומוסדות פיננסיים גדולים אחרים.
דמוגרפיה

לפי מפקד האוכלוסין האמריקני של 2020 אזור המערב התיכון הכיל באותה העת מעל ל-68 מיליון אנשים, והוא אחד מהאזורים המאוכלסים ביותר בארצות הברית. אזור המטרופולין של שיקגו היא האזור המטרופוליני השלישי בגודל אוכלוסייתו בארצות הברית ושיקגו עצמה מהווה את אחד מהאזוריים המרכזיים בתרבות, בכלכלה ובתחבורה של אזור המערב התיכון. אזורי מטרופולין מרכזיים אחרים במערב התיכון כוללים את אלו של מיניאפוליס, דטרויט וקליבלנד.
שבעוד שאזור המערב התיכון מכיל מספר אזורי מטרופולין נרחבים עם כמות גדולה של אוכלוסייה,  אזור המערב התיכון מכיל גם אזורים כפריים ואזורים שוממים רבים עם אוכלוסייה דלילה למדיי - במיוחד במדינות כמו דקוטה הצפונית, דקוטה הדרומית ונברסקה.
אזור המערב התיכון הוא גם אזור מגוון למדיי מבחינה אתנית. האזור מכיל אוכלוסיות גדולות של אנשים ממוצא גרמני, אירי וסקנדינבי, אשר אבותיהם היגרו לאזור במקור  לאורך המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. השפעת התרבויות של אותן קהילות המהגרים ניכרת עד היום בתרבות, באוכל ובפסטיבלים הפופולריים ביותר באזור המערב התיכון. בשיקגו, קליבלנד ובעיקר בדטרויט יש אוכלוסיות אפרו-אמריקאיות גדולות. בעיקר צאצאיים של מהגרים שנמלטו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 מאלבמה, מיסיסיפי ולואיזיאנה. עקב ההפליה שנבעה מחוקי ג'ים קרואו. בעשורים האחרונים ישנה הגירה ניכרת לאזור המערב התיכון של מהגרים מאמריקה הלטינית ומאסיה - במיוחד לערים כמו שיקגו, מיניאפוליס ודטרויט.
יש בין 700 ל-900 אלף יהודים במערב התיכון: כ-300 אלף במטרופולין של שיקגו. במטרופולין של קליבלנד יש כ-80 אלף, כ-70 אלף במטרופולין של דטרויט בעיקר בפרברים שבמחוז אוקלנד, וכ-65 אלף במיניאפוליס סנט פול.
דמוגרפיה > המטרופולינים הגדולים ביותר במערב התיכון

| # | שם המטרופולין | מספר התושבים נכון ליולי 2020 | המדינה בה נמצא המטרופולין |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | המטרופולין של שיקגו | 9,449,351 | אילינוי, ויסקונסין ואידיאנה |
| 2 | המטרופולין של דטרויט | 4,392,041 | מישיגן |
| 3 | מטרופולין מיניאפוליס–סנט פול | 3,690,261 | ויסקונסין ומינסוטה |
| 4 | המטרופולין של סנט לואיס | 2,820,253 | מיזורי ואילינוי |
| 5 | המטרופולין של סינסינטי | 2,249,797 | אוהיו, קנטקי ואינדיאנה |
| 6 | המטרופולין של קנזס סיטי | 2,192,035 | מיזורי וקנזס |
| 7 | המטרופולין של קליבלנד | 2,185,825 | אוהיו |
| 8 | המטרופולין של קולומבוס | 2,138,926 | אוהיו |
| 9 | המטרופולין של אינדיאנפוליס | 2,089,653 | אינדיאנה |
| 10 | המטרופולין של מילווקי | 1,574,731 | ויסקונסין |
| 11 | המטרופולין של גראנד רפידס | 1,150,015 | מישיגן |
| 12 | המטרופולין של אומהה | 967,604 | נברסקה ואיווה |
| 13 | המטרופולין של דייטון | 814,049 | אוהיו |
| 14 | המטרופולין של דה מוין | 709,466 | איווה |
| 15 | המטרופולין של אקרון | 702,219 | אוהיו |
| 16 | המטרופולין של מאדיסון | 680,796 | ויסקונסין |
| 17 | המטרופולין של ויצ'יטה | 647,610 | קנזס |
| 18 | המטרופולין של טולדו | 606,240 | אוהיו |
מקור השם

המונח "המערב התיכון" יוחס לחלקים במרכז ארצות הברית החל משלהי המאה ה-19. במקביל נעשה שימוש באותה תקופה במונח "המערב האמצעי" (Middle West) על ידי חוקרים רבים. כינוי נוסף לאזור הוא "לב הארץ" (Heartland). כינויים אחרים לאזור אשר יצאו משימוש כוללים את "צפון מערב" או "צפון המערב הישן" (Old Northwest) שנקראו על שם "טריטוריית צפון מערב" ו"אמריקה התיכונה" (Mid-America). ארבע המדינות המערביות - דקוטה הצפונית, דקוטה הדרומית, קנזס ונברסקה היו חלק מ"המערב הישן" בשלהי המאה ה-19.
גלריית תמונות

שיקגו היא העיר הגדולה ביותר באזור המערב התיכון
הפארק הלאומי אייל רויאל בחצי האי העליון של מישיגן
קו הרקיע של סיינט לואיס
מטיילים שטים בקאנו באזור הרי אוזארק
מחוז דור בויסקונסין
ביזונים בפארק הלאומי בדלנדס בדקוטה הדרומית
הר ראשמור בדקוטה הדרומית