stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גלדיס קופר
קריירת משחק > תיאטרון

גלדיס הייתה שחקנית תיאטרון פעילה במשך כ-30 שנה והועמדה פעמיים לפרס טוני על הופעותייה בהצגות "The Chalk Garden" ו"המעבר להודו".
חיים אישיים

גלדיס הייתה בעלת שלוש מערכות נישואים במהלך חייה:
לקפטן הרברט באקמייסטר, מנישואים אלו נולדו שני ילדים ג'ון וג'ואן באקמייסטר, אשתו המנוחה של השחקן רוברט מורלי.
למוציא לאור סיר נוויל פרסון עד לגירושין לאחר תשע שנים, מהנישואים נולדה ילדה אחת סאלי פרסון שהייתה אשתו השנייה של השחקן רוברט הארדי.
לשחקן האנגלי פיליפ מריווייל עד למותו מהתקף לב בגיל 59.
בשנת 1967 כשהיא בת 79 קיבלה גלדיס את תואר אבירות הדיים ממסדר האימפריה הבריטית על תרומתה לתחום הדרמה.
גלדיס מתה מדלקת ריאות ב-17 בנובמבר 1971 בגיל 82 בנהר התמזה שבדרום אנגליה.
פילמוגרפיה נבחרת

רבקה (1940)
קיטי פוייל (1940)
ליידי המילטון (1941)
החתול השחור (1941)
גיי פאלקון (1941)
ועתה, הנוסע (1942)
זה מעל הכול (1942)
מר מזל (1943)
לנצח ויום (1943)
הנסיכה אורו'רק (1943)
שירת ברנדט (1943)
הצוקים הלבנים של דובר (1944)
גברת פרקינגטון (1944)
עמק החרוץ (1945)
מכתבי אהבה (1945)
השנים הירוקות (1946)
רחוב הדולפין הירוק (1947)
אשת הבישוף (1947)
הפיראט (1948)
הגן הסודי (1949)
רעם על הגבהה (1951)
שולחנות נפרדים (1958)
רשימתו של אדריאן מסנג'ר (1963)
גברתי הנאווה (1964)
המיליונר המאושר ביותר (1967)
גלדיס קופר וילדיה ג'ון וג'ואן
דיוקן תיאודור הרצל

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  הרמן שטרוק
 תאריך יצירה:  1903
 טכניקה וחומרים:  תצריב, שעווה רכה
 ממדים בס"מ
 אורך:  34.7 ס״מ 
 גובה:  45.1 ס״מ 
 
דיוקן תיאודור הרצל (בגרמנית: Bildnis Theodor Herzls) הוא תחריט שנוצר בשנת 1903 בידי האמן הגרמני-יהודי הרמן שטרוק.
בעקבות פגישתו עם הרצל בווינה  במאי 1903, יצר שטרוק סדרה של רישומים בביתו של הרצל בווינה, אשר שימשו כבסיס להכנת היצירה. המניע ליצירת העבודה היה כנראה התרשמותו של שטרוק מאישיותו של הרצל ומאמונתו הציונית העמוקה. בזמן הקונגרס הציוני העולמי ה-6, אשר נערך בבזל, חתם הרצל על כמה מעותקי התחריט.
התחריט מציג את ראשו של הרצל, המתואר בפרופיל על רקע כהה. פניו הבהירות מגיחות מבין הגוונים הכהים של התחריט. מבטו של הרצל מופנה קדימה ונדמה כי הוא מהרהר או שקוע במחשבות. שטרוק יצר את התחריט בטכניקה של קרומית רכה. טכניקה זו מאפשרת לאמן לשמור על בהירות וחדות קווי התחריט בעת ההדפסה.
שטרוק תיאר את פניו של הרצל בדיוקן במונחים מיסטיים: "קלסתר פניו היפים של המנהיג נחרשו בו ברבות הימים חריצים, שכן היה מפעלו כבד אחריות עד ללא נשוא, ואף נוספו בו אותות עמוקים של כמה ניסיונות מרים. רק עיניו התעמקו וקיבלו אופי חדש: מבט של החוזה לאחרית הימים." גם ד"ר קרל שוורץ, חוקר אמנות ומנהלו הראשון של מוזיאון תל אביב, פירש תחריט זה במונחים מטאפיזיים: "כנראה, שאף האמן ליצור דמות אידיאלית של אחד מנביאי ישראל, ודבר זה הצליח בידו. תיאודור הרצל חי בלב כולנו באותו דיוקן שטבע האמן שטרוק; זו הייתה תמונתו של הרצל בה"א הידיעה: ההוזה השקוע במשאת-נפשו, שעיניו צופות אל העתיד".
בשנת 2004 הוציאו ישראל, הונגריה ואוסטריה בול לציון 100 שנה למותו של הרצל, ועליו הופיע דיוקן נוסף של הרצל שיצר שטרוק בשנת 1915.
ביבליוגרפיה

ברנשטיין, מיקי, "שטרוק ויצירתו בשנת 1903", בתוך: אופק, רותי; שוץ, חנה (עורכות), הרמן שטרוק, 1876-1944, המוזיאון הפתוח, גן התעשייה תפן, תפן, 2007, עמ' 83.
מן, יצחק (עורך), הרמן שטרוק, האדם והאמן, דביר, תל אביב, 1954, עמ' 30-31.
דיוקנה של גברת (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD
 מבוסס על:  הרומן "דיוקנה של גברת" מאת הנרי ג'יימס
 סוגה:  דרמה היסטורית
 כותבים:  ג'ק פולמן
 בימוי:  ג'יימס סלאן ג'ונס
 שחקנים:  סוזן נב ריצ'רד צ'מברלין אדוארד פוקס
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  6
 הפקה
 מפיק:  דייוויד קונרוי
 חברת הפקה:  BBC
 אורך פרק:  45 דקות
 שידור
 רשת שידור:  BBC One
 רשת שידור בישראל:  הטלוויזיה הישראלית
 תקופת שידור מקורית:  6 בינואר 1968 – 10 בפברואר 1968
 תקופת שידור בישראל:  פברואר 1972 – מרץ 1972
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
דיוקנה של גברת (באנגלית: The Portrait of a Lady) היא סדרת טלוויזיה בריטית, ששודרה לראשונה בערוץ BBC One בשנת 1968. הסדרה היא עיבוד לרומן "דיוקנה של גברת" מאת הנרי ג'יימס. בתפקידים הראשיים מככבים סוזן נב וריצ'רד צ'מברלין.
עוד השתתפו בסדרה השחקנים אדוארד פוקס, שרה ברקט, ביאטריקס להמן, קתלין ביירון, רייצ'ל גרני, וג'יימס מקסוול.
צוות השחקנים

ריצ'רד צ'מברלין – ראלף טאצ'ט
סוזן נב – איזבל ארצ'ר
שרה ברקט – הנריאטה סטקפול
ביאטריקס להמן – גברת לידיה טאצ'ט
רייצ'ל גרני – מאדאם מרל
ג'יימס מקסוול – גילברת אוסמונד
קתלין ביירון – הרוזנת ג'מיני
אד בישופ – קספר גודווד
אדוארד פוקס – לורד וורברטון
שרון גרני – פנסי
אנגוס מקיי – מר בנטלינג
אלן גיפורד – מר דניאל טאצ'ט
סוזן טבס – קונסטנס
פליסיטי גיבסון – מילדרד
קאבאן קנדל – נד רוזייר
רוזלינד אטקינסון – הנזירה קתרין
מרגרט קורי – משרתת
הערות שוליים

↑  הטלוויזיה הכללית, לוח שידורים, מעריב, 17 במרץ 1972
↑  Hischak, Thomas S. American Literature on Stage and Screen: 525 Works and Their Adaptations. McFarland, 2014. p. 182
דיאנה (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  Diana: Her Last Love של קייט סנל
 בימוי:  אוליבר הירשביגל 
 הופק בידי:  דוגלאס ראי, רוברט ברנשטיין 
 תסריט:  סטפן ג'פריס 
 עריכה:  האנס פונק 
 שחקנים ראשיים:  נעמי ווטס  נאבין אנדרוס
 מוזיקה:  Keefus Ciancia 
 צילום:  ריינר קלאוסמן 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת
 חברת הפקה:  Ecosse Films, Le Pacte, Scope Pictures, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 חברה מפיצה:  ProVideo, נטפליקס, אנטרטיינמנט ואן, אייטונס 
 שיטת הפצה:  הורדה דיגיטלית, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  5 בספטמבר 2013 הממלכה המאוחדת 10 בספטמבר 2013 ישראל
 משך הקרנה:  113 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט דרמה, סרט שמבוסס על ספרים 
 תקציב:  $15,000,000
 הכנסות:  $21,766,271
 הכנסות באתר מוג'ו:   diana
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
דיאנה (באנגלית: Diana) הוא סרט דרמה ביוגרפי משנת 2013 בבימויו של אוליבר הירשבייגל. הסרט מספר על השנתיים האחרונות בחייה של דיאנה, הנסיכה מוויילס. את דמותה של דיאנה מגלמת השחקנית האוסטרלית נעמי ווטס.
הבכורה העולמית נערכה בלונדון ב-5 בספטמבר 2013. הבכורה הישראלית התקיימה ב-10 בספטמבר 2013.
צוות השחקנים והדמויות

נעמי ווטס בתפקיד הנסיכה דיאנה
נאבין אנדרוס בתפקיד ד"ר חסנאת ח'אן
קרס אנבר בתפקיד דודי אל-פאיד
לאורנס בלכר בתפקיד הנסיך ויליאם
הארי הולנד בתפקיד הנסיך הארי
דאגלס הודג' בתפקיד פול בורל
ג'רלדין ג'יימס בתפקיד אונאג טופולו
צ'ארלס אדוארדס – פטריק ג'פסון
ג'ולייט סטיבנסון – סוניה
הפקה

תסריט הסרט נכתב על ידי סטפן ג'פריס ומבוסס על ספרה של קייט ס'נלס משנת 2001.
ביקורות

הסרט קיבל ביקורות שליליות בעולם וציוני דירוג נמוכים. ביקורות בישראל:
ביוגרפיה שלא אומרת דבר על האישה, על האגדה, על המוות, ומי היא הייתה. אלא רק סרט זניח, ולא מוצלח במיוחד, שאומר היטב: להיות מפורסם זה נורא. למעשה, זה יכול להרוג אותך.
כנראה הסרט הגרוע ביותר של השנה ואולי של העשור.
הסרט הביוגרפי על חייה של נסיכת ההמונים לא הצליח לגלם קמצוץ מהדמות שעליה הוא מבוסס. במקום כריזה וטוב לב, קיבלנו דמות מרושעת וטיפשית למדי, שמתמרנת את העולם כולו לפי צרכיה.
הערות שוליים

↑  http://cinemascope.co.il/archives/16170
↑  יאיר הוכנר, ‏דיאנה | ביקורת סרט, באתר "סרט", 13 באוקטובר 2013
↑  שי רינגל, ‏נסיכה מהגיהינום: דיאנה מעצבנת ומשעממת, באתר ‏מאקו‏, 9 באוקטובר 2013
גרזן דני

גרזן דני
הגרזן הדני, שנקרא גם Dane-axe, English long axe, Viking axe ו-Hafted axe היה סוג של גרזן מלחמה ענק.
הגרזן הדני היה גרזן דו-ידני באורך 150–170 סנטימטרים (4.9–5.6 רגל) ששקל פי 3 מגרזן רגיל וכלל להב כבד במיוחד. כדי להפעילו נדרש כוח רב והשליטה בגרזן דרשה תנועה של כל הגוף ולא רק של הידיים או הזרועות. עוצמת המכה שאפשר היה להפיק באמצעות כלי נשק זה הייתה אדירה. למעשה, שום דבר - למעט מגן כבד ביותר - לא יכול היה לספוג מכה של גרזן דני ולהישאר שלם. הגרזן הדני חדר בקלות שריון וניפץ מגנים קלים, כלי נשק ועצמות (הן של בני אדם והן של סוסים).
מקורו של הגרזן הדני הוא באנשי הצפון של סקנדינביה ואנגליה בתקופת הויקינגים. הוויקינגים היו ידועים בלחימתם האגרסיבית ובשימוש הפופולרי שלהם בגרזנים בגדלים שונים: חלקם חד-ידניים, חלקם בעלי מוט באורך מטר המאפשר שימוש ביד אחת או שתיים ואחרים שנועדו לשימוש דו-ידני בלבד. הגרזן הדני היה הגדול שבהם ומאחר שהצריך כוח רב, הוא היה בשימושם של יחידות עילית של אנשים חזקים וגדולי מידות במיוחד.
הידועים שבמשתמשי הגרזן הדני היו ההאוסקרלים (Huscarles), יחידות מצבא הקבע של המלך הרולד הסקסוני. ב-1066 הצליחו ההאוסקרלים להדוף פלישה ויקינגית מהצפון בקרב גשר סטמפורד כאשר לוחמי המשמר החמושים בגרזנים אלו הניסו את הפולשים. כשבועיים אחר כך פלשו הנורמנים מהדרום ובקרב הייסטינגס, כמו קודם, ההאוסקרלים ניצבו בחזית האנגלית. הם נלחמו בגבורה וגרמו לנזק רב לחיל הפרשים הנורמני. לבסוף, הוכרעו ההאוסקרלים על ידי שילוב הפרשים עם הקשתים הנורמנים והם הובסו.
אחרי כיבוש אנגליה ותבוסת הסכסונים נזנח השימוש בנשק כבד זה אך במאה ה-13 התחדש בו השימוש בעקבות ההופעה המחודשת של נשקי מוט באירופה. לצידו התפתחו כלי נשק דומים כגון הגרזן-חנית, ההאלברד והבארדיש.
דייגו לופס

דייגו לופס רודריגס (בספרדית: Diego López Rodríguez; נולד ב-3 בנובמבר 1981 בפרדלה, ספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת השוער.
קריירה

לופס החל את הקריירה שלו בריאל מדריד כשוערו המחליף של איקר קסיאס במשך שנתיים ושיחק שני משחקים. בשנת 2007 עבר לוויאריאל ולאחר פציעתו של סבסטיאן ויירה הפך לשוער ראשון. היכולת הטובה שהפגין השאירה אותו כשוער ראשון גם לאחר שוויירה החלים מפציעתו. ב-25 בינואר 2013 חתם בריאל מדריד לארבע שנים, בעקבות פציעת השוער הראשון של הקבוצה, איקר קסיאס, ונשאר השוער הראשון במסגרת משחקי הליגה גם לאחר שקסיאס החלים, כאשר האחרון משחק בליגת האלופות ובגביע המלך הספרדי.
באוגוסט 2014 חתם במילאן לארבע שנים, וערך את הופעת הבכורה שלו ב-31 באוגוסט של אותה שנה, בניצחון 1–3 על לאציו. במשחק הדף בעיטת עונשין בדקות האחרונות של המשחק. ב-31 באוגוסט 2016 הושאל לאספניול לעונה אחת. ב-23 במאי 2017 חתם באופן קבוע בקבוצה. ב-2 ביולי 2022 חתם בראיו ואיקאנו.
ב-28 בדצמבר 2023 הודיע על פרישה מכדורגל.
תארים

אליפות ספרד: 2006/2007
גביע המלך הספרדי: 2013/2014
ליגת האלופות: 2013/2014
הערות שוליים

↑  בגיל 42: השוער ששיחק בריאל מדריד ובמילאן הודיע על פרישה, באתר ישראל היום, 28 בדצמבר 2023
| נבחרת ספרד – גביע הקונפדרציות 2009 |
| --- | --- | --- |
|  1 קסיאס •  2 אלביול •  3 פיקה •  4 מרצ'נה •  5 פויול •  6 פאבלו •  7 וייה •  8 צ'אבי •  9 טורס •  10 פברגאס •   11 קפדבילה •  12 בוסקטס • 13 לופס •  14 אלונסו • 15 ראמוס • 16 יורנטה • 17 גוויסה • 18 ריירה • 19 ארבלואה • 20 קאסורלה • 21 סילבה • 22 מאטה • 23 ריינה • מאמן: דל בוסקה |  1 קסיאס •  2 אלביול •  3 פיקה •  4 מרצ'נה •  5 פויול •  6 פאבלו •  7 וייה •  8 צ'אבי •  9 טורס •  10 פברגאס •   11 קפדבילה •  12 בוסקטס • 13 לופס •  14 אלונסו • 15 ראמוס • 16 יורנטה • 17 גוויסה • 18 ריירה • 19 ארבלואה • 20 קאסורלה • 21 סילבה • 22 מאטה • 23 ריינה • מאמן: דל בוסקה | ספרד |
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים ספרדים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דורותיאה נף

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  21 בפברואר 1903 מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  27 ביולי 1986 (בגיל 83) וינה, אוסטריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 מדינה:  אוסטריה 
 מקצוע:  שחקנית תיאטרון, שחקנית קולנוע 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (13 בספטמבר 1979)  מדליית קינץ 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  דורותיאה נף
 
דורותיאה נף (בגרמנית: Dorothea Neff; ‏21 בפברואר 1903 – 27 ביולי 1986) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע וינאית, מחסידי אומות העולם.
חייה > נעוריה ותחילת דרכה

דורותיאה נף נולדה במינכן. אביה קרל, היה מנהל גימנסיה בביירוית ואמה הדוויג הייתה פסנתרנית. מילדות סבלה מקשיי ראיה, לכן סבר אביה שמוטב שלא תלמד באוניברסיטה. היא למדה בבית ספר בביירוית והתבלטה בכישורי הסיפור והמשחק שלה. בגיל 16 החליטה ללמוד משחק. אביה תמך ברצונה ואפשר לה ללמוד משחק במינכן. בשנת 1922, כשהיא רק בת 19, הופיעה בתיאטרון הלאומי בתפקיד מרי סטיוארט במחזה "מרי סטיוארט" מאת פרידריך שילר.
באפריל 1925 נישאה למקס שמיד והפסיקה בשל כך את הופעותיה בתיאטרון.
זמן קצר לאחר נישואיה התוודה בעלה שהוא שקוע בחובות כבדים ובשל כך התאבד לאחר מכן. דורותיאה הייתה בהלם, אך למזלה הוצע לה זמן קצר לאחר מכן להצטרף לתיאטרון בגרה, הייתה זו הזדמנות עבורה לשכוח את הטרגדיה שעברה ולהתחיל מחדש.
בסתיו 1931 עזבה את התיאטרון בגרה ועברה לתיאטרון הלאומי הבווארי שבמינכן. כאן הופיעה במספר תפקידים ראשיים והחלה להתפרסם.
במינכן התגורר וילהלם, אחיה הבוגר, שהיה באותה עת חבר מועצת העירייה. הוא חזה שחורות ביחס לעתידם של הנאצים בגרמניה ושיתף אותה במחשבותיו.
בינואר 1934, לאחר עליית היטלר לשלטון ואי רצונה של נף לקבל את "הרוח החדשה" בתיאטרון פוטרה ממשרתה בשל "חוסר התאמה פוליטית".
לאחר פיטוריה שיחקה 2 עונות בתיאטרון של קלן, עונה אחת בקניגסברג ובאוגוסט 1939 עברה לווינה, בה החלה לשחק בתיאטרון הגרמני העממי. בווינה הרגישה בנוח, מה גם שרבים משכניה לא היו מתומכי הנאצים.
חייה > לילי וולף

בעת ששיחקה בקלן הכירה נף את לילי וולף שניהלה משנת 1920, יחד עם שותפתה, בוטיק אופנה מצליח (היא העסיקה בו 25 עובדים). כיוון שבין וולף ונף התפתחה ידידות, המשיכו השתיים לשמור על קשר בעזרת מכתבים גם לאחר שנף עזבה את קלן. לאחר העברת השלטון לידי הנאצים ב-1933 הוחרם הבוטיק של לילי, משפחתה היגרה מגרמניה והיא נשארה עם אביה, שלא קיבל אישור הגירה. במשך זמן מה עבדה בתיאטרון היהודי בברלין כמעצבת תלבושות.
במרץ 1941 החליטה לילי לעבור לווינה, מתוך תקווה ששם מצב היהודים טוב יותר. היא הגיעה באופן בלתי חוקי (ללא קבלת אישור נסיעה), לכן בתחילה לקחה נף את לילי לדירתה ושתיהן התקיימו ממשכורתה של נף ומכרטיס מזון אחד בלבד. מפני שהמזון שהשיגו לא הספיק ובגלל החשש שהגסטפו יחשוף את לילי, הציעה נף ללילי לדווח על שהותה לרשויות ולטעון שאיבדה את אישור הנסיעה ש"קיבלה". לאחר שנרשמה, קיבלה לילי תעודת זיהוי כיהודיה (Judenstempel), כרטיס מזון, ומגורים כדיירת משנה ברובע לאופולדשטאדט (מספר 2) בעיר. עד לסתיו 1941 נאלצה לילי לעבור מספר פעמים מדירה לדירה, כיוון שהנאצים כל הזמן השתלטו על דירות בבעלות יהודית.
באוקטובר 1941 הגיעה לילי אל חברתה, דורותיאה, על מנת להפרד ממנה לאחר שקיבלה צו התייצבות לגירוש. נף החליטה לקחת את לילי לדירתה שוב, אלא שהפעם השאירה על דלת דירתה של לילי מכתב התאבדות מזויף כדי להצדיק את היעלמותה והחל מאותו הרגע ולמשך 4 שנים (עד סוף המלחמה בשנת 1945), הסתירה דורותיאה את לילי בדירתה. בכך סיכנה את הקריירה שלה ואת חייה.
בזכות מעמדה של נף כשחקנית מוכרת היא השיגה לעיתים בשוק השחור מזון בנוסף למה שהייתה זכאית לו על פי התלושים שברשותה.
לילי חייתה בסכנה תמידית שתתגלה ולא יכלה לצאת מהבית, זה גרם לה לבעיות בריאותיות ודיכאונות. נף טיפלה בה ועודדה את רוחה.
באביב 1944 סבלה לילי מכאבים חזקים ונף נאלצה לקחת אותה לבית החולים. לילי אושפזה בשם בדוי וטענה שביתה נהרס בהפצצות ולכן אבדו מסמכיה. לילי נותחה וגידול (לא סרטני) שהתגלה, הוסר. במשך למעלה מ-3 שבועות הייתה לילי מאושפזת ואחר כך לקחה אותה נף שוב לדירתה.
ב-2 בספטמבר 1944 נסגרו כל התיאטראות בווינה ונף נשלחה לעבודה במתפרה. בעקבות זאת נאלצה נף גם לשכן זרים בדירתה. כדי למנוע זאת, הזמינה לילי לדירתה של נף 2 מכרות של לילי מהבוטיק שלה בגרמניה - שותפתה לשעבר והעוזרת שלה מרתה דריסן
(Martha Driessen). גם במקרה זה טענה נף בפני הרשויות שהיא משכנת פליטות מברלין שביתן הופצץ.
חייה > לאחר המלחמה

לאחר שחרור אוסטריה בידי בעלות הברית המשיכה נף בקריירה שלה בתיאטרון העממי ועזרה ללילי להגר ב-1947 לארצות הברית. וולף הייתה אז בת 49 ופתחה בדאלאס בוטיק עם חברתה מרתה דריסן.
בסוף שנות ה-50 הגיעה לשיא הפופולריות שלה בתפקידים ראשיים בבורגתיאטר בהצגות ביקור הגברת הזקנה ומריה סטיוארט. מ-1958 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "משפחת לייטנר" שפרסמה אותה בכל אוסטריה.
באפריל 1960 החלה ראייתה בעין ימין להחלש, לאחר שורת ניתוחים שלא הועילו התעוורה בעין זו.
נף הופיעה ב-23 בפברואר 1963 בתפקיד הראשי בהצגת הבכורה של אמא קוראז' של ברטולט ברכט. עד אז הוחרם ברכט באוסטריה.
על תפקידה זה אף זכתה בפרס מטעם עיריית וינה.
אף על פי שב-1967 התעוורה בעין השנייה ונכנסה לדיכאון עמוק בעקבות זאת היא הצליחה להתאושש ולהציג בתיאטרון, בסרטים וברדיו.
בראיון ב-1978, לכבוד יום הולדתה ה-75 סיפרה לראשונה על הסתרתה של לילי וולף בזמן המלחמה.
בשנת 1980 קיבלה דורותיאה נף ממוסד יד ושם את תואר חסידת אומות העולם. התואר הוענק לה בטקס חגיגי בבורגתיאטר בווינה בנוכחות שגריר ישראל, מנהל התיאטרון ושחקנים רבים.
דורותיאה נף הלכה לעולמה ב-27 ביולי 1986, בגיל 83. קברה מצוי בבית הקברות המרכזי בווינה.
ב-2007 נחנך על שמה פארק ציבורי ברובע 7 בווינה.
ראו גם

הצלת יהודים במהלך השואה
לקריאה נוספת

בגרמנית, Helga Thoma: Mahner - Helfer - Patrioten. Edition Va Bene, Berlin 2004, ISBN 3-851-671686
דליפה (מחשבים)

במדעי המחשב, דליפה (מאנגלית: resource leak) מתארת צריכת משאב מערכת כלשהו על ידי תוכנה באופן בו התוכנה אינה משחררת את המשאב חזרה למערכת ההפעלה. ככלל דליפת משאבים אינה רצויה והיא עלולה להביא את מערכת ההפעלה למצב של מחסור שיפגע בפעולתה התקינה. על כן דליפה נוצרת על פי רוב בשל באג בתוכנה, ותהליך בדיקות התוכנה אמור לזהות דליפות שונות ולהתריע על כך בפני המתכנתים.
הדוגמאות הנפוצות ביותר לדליפת משאבים הן דליפת זיכרון ודליפת מצביעים חכמים, אך דליפה תיתכן בהקשר של כל משאב מערכת, למשל דליפת מזהי תהליך בשל טיפול לא נכון בתהליכים זומבים. ניתן גם לראות בשמירה בזבזנית של נתונים זמניים על דיסק קשיח כדליפה אם התוכנה העושה כן אינה מוחקת אותם בתום השימוש.
דיאנה איריס בר עוז

דיאנה איריס בר עוז (רדמן) (נולדה ב-2 ביולי 1984) היא כדורגלנית אמריקאית-ישראלית, המשחקת בתפקיד הקשרית האחורית, בנבחרת ישראל ושיחקה בעברה במכבי חולון בישראל ובליגה האמריקאית והספרדית בכדורגל נשים.
ביוגרפיה

דיאנה איריס-רדמן (כיום בר-עוז) נולדה בניו יורק למשפחה יהודית. בילדותה למדה בבית הספר ממוריאל שבהייד פארק בעיר. בהמשך הוצעה לה מלגה מלאה על ידי אוניברסיטת ריידר שבניו ג'רזי, אולם היא הועברה לקולג' קווינס שבניו יורק אחרי שנתה הראשונה ושם המשיכה, כשבכוונתה היה להישאר בקולג' לפני מעבר למוסד יוקרתי יותר, אך שינתה את דעתה לבסוף ונכנסה לתוכנית הכדורגל במכללה בראשותו של כדורגלן העבר רובי יאנג.
בזמן ששיחקה בקבוצת הקווינס קולג' בניו יורק, הייתה רדמן מועמדת לאשת השנה של ארגון ה-NCAA, וקיבלה את תואר מכללת קווינס לאתלטית השנה.
רדמן סיימה את המכללה במאי 2009, כבוגרת תואר שני באומנויות עם התמחות בשירה וכתיבה יוצרת, תואר ראשון בסוציולוגיה עם מיקוד במחקר חברתי וסטטיסטיקה, ותואר ראשון באנגלית תוך קבלת "פרס זולוט" להבטחה הספרותית. לאחר מכן סיימה תואר שני באוניברסיטת תל אביב בעבודה סוציאלית עם התמחות במשבר וטראומה.
לפני שהמשיכה לקריירה ככדורגלנית מקצוענית, זכתה רדמן בכל אותות ההצטיינות האמריקאית בקרב שבע ובריצת מסלול שדה באוניברסיטת ריידר.
במקביל להיותה כדורגלנית, עובדת רדמן כעובדת סוציאלית.
קריירה מקצוענית

עוד בהיותה במכללה בארצות הברית שיחקה רדמן עבור קבוצת הלונג איילנד ראף ריידרדס בליגת הכדורגל האמריקאית USL W-League. בשנת 2006 עברה לישראל והצטרפה לקבוצת מכבי חולון אשר שיחקה בליגת העל לנשים. בחולון שיחקה רדמן שש עונות וזכתה ב-3 אליפויות וב-4 גביעי מדינה, והיא הופיעה שש פעמים במדי הקבוצה במסגרת ליגת האלופות לנשים.
ב-2013 חזרה רדמן לארצות הברית, לליגה W-League האמריקאית וחתמה בקבוצת פאלי בלוז. ב-2014 רדמן נבחנה לקבוצת יוסטון דינמו בליגה, אך נפצעה במשחקי הטרום עונה. ב-2015 חתמה רדמן במועדון הספרדי - קלאב דפורטיבו סנטה תרזה (CD סנטה תרזה).
קריירה מקצוענית > קריירה בינלאומית

ב-2010 החלה רדמן לשחק עבור נבחרת ישראל לנשים כשהופעת הבכורה שלה הייתה נגד נבחרת קזחסטן באסטנה. בסך הכל שיחקה בר-עוז 30 משחקים במדי הנבחרת בכחול לבן, ולא הבקיעה שערים לזכותה.
תארים

אליפות (3): 2006/2007, 2007/2008, 2008/2009
גביע המדינה (4): 2006/2007, 2007/2008, 2008/2009, 2009/2010
הערות שוליים

↑  איילה אור-אל, דיאנה עולה להתקפה, באתר ynet, 5 ביוני 2013
↑  חלי לבנה‏, כדורגל סטייל ניו יורק, באתר וואלה, 15 באוגוסט 2007
↑  יזהר קישון, ‏שרה בספרדית: דיאנה רדמן הגשימה חלום, באתר ערוץ הספורט, 17 בינואר 2015
↑  LADY IN RED בבלוג SARSPORT
ג'ון פרושיאנטה

| --- | --- |

 לידה:  5 במרץ 1970 (בן 54) אסטוריה, ארצות הברית 
 שם במה:  Trickfinger 
 מוקד פעילות:  ניו יורק, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1988
 עיסוק:  גיטריסט, זמר-יוצר, זמר
 סוגה:  רוק פאנק (Funk) רוק פסיכדלי פופ רוק אוונגרד
 כלי נגינה:  גיטרה, סינתיסייזר
 חברת תקליטים:  וורנר מיוזיק גרופ 
 שיתופי פעולה בולטים:  רד הוט צ'ילי פפרז אתקסיה ג'וש קלינגהופר
 בן או בת זוג:  מילה יובוביץ' 
 האתר הרשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ון אנת'וני פרושיאנטה (באנגלית: John Anthony Frusciante; נולד ב-5 במרץ 1970) הוא גיטריסט, מוזיקאי, מלחין, מעבד, מפיק מוזיקלי, זמר וכותב שירים אמריקאי. נודע בעיקר כחבר בלהקת הרוק רד הוט צ'ילי פפרז והגיטריסט הראשי שלה. נוסף על כך, לפרושיאנטה ישנה קריירת סולו אשר הוציא בה אלבומים רבים, ובה הוא עובר בין סגנונות כגון רוק ניסיוני, אמביינט, גל חדש, מוזיקה אלקטרונית ועוד. פרושיאנטה זכה להערכה על נגינת הגיטרה שלו. הוא נכלל במקום 72 ברשימת 100 הגיטריסטים הטובים ביותר של ה"רולינג סטון" ונבחר כגיטריסט הטוב ביותר של 30 השנים האחרונות בסקר של ה-BBC.
ביוגרפיה > 1970-1988: צעירותו

ג׳ון פרושיאנטה נולד בניו יורק לאב פסנתרן בוגר בית הספר לאומנויות ג'וליארד ולאמא זמרת. לאחר פרידת הוריו, עבר להתגורר עם אימו בסנטה מוניקה, קליפורניה. פרושיאנטה, כמו רבים מצעירי קליפורניה, נמשך לסצנת הפאנק של לוס אנג'לס. בגיל 9 החל פרושיאנטה להעריץ את להקת הג'רמס. בגיל 10 הוא למד בכוחות עצמו לנגן בגיטרה ולאחר מכן, לקח שיעורי נגינה אצל מורה אשר הציג בפניו את המוזיקה של הרד הוט צ'ילי פפרז.
בגיל 11, התחיל פרושיאנטה ללמוד שירים של ג'ף בק, ג'ימי פייג' וג'ימי הנדריקס. לאחר ששלט בסולם הבלוז, הכיר פרושיאנטה את המוזיקה של פרנק זאפה והרבה לנגן אותה. בגיל 16 הוא עזב את התיכון באישור הוריו.
ביוגרפיה > 1988-1992: תקופת הרד הוט צ'ילי פפרז

שנה קודם לכן, בגיל 15, פרושיאנטה ראה את הפפרז לראשונה בהופעה ומאז הפך למעריץ מושבע. הוא העריץ את גיטריסט הלהקה הישראלי, הילל סלובק. נעשתה ביניהם היכרות והשניים התחברו. בנוסף, פרושיאנטה חבר למתופף להקת הדד קנדיז איתו היה מנגן. המתופף הזמין את הבסיסט של הפפרז, פלי, לנגן איתם. פרושיאנטה ופלי אט-אט גילו שהם משדרים על אותו התדר.
זמן קצר לאחר מותו של הילל סלובק ממנת יתר של הרואין, עזב המתופף של הפפרז את ההרכב, בטענה שהם אשמים במותו של הילל, שאותו הכיר עוד בתיכון. מאחר שקידיס ופלי היו צריכים למצוא מתופף וגיטריסט, הם מינו את המתופף של הדד קנדיז ואת דווין מקנייט, גיטריסט לשעבר באותה התקופה בלהקה P-Funk. למרות הכל, מקנייט לא הצליח להתחבר לסגנונה של הלהקה וחיפשו לו תחליף. פלי הציע להזמין את פרושיאנטה לאודישן, כי אותו הכיר וידע שהוא מנגן ברמה מתאימה. פרושיאנטה הוזמן לאודישן שאותו עבר בהצלחה והוא קיבל שיחת טלפון המבשרת שהוא התקבל להיות גיטריסט הלהקה.
לאחר כמה שבועות עם ההרכב החדש, מתופף הלהקה פוטר בגלל הידרדרות בשימושו בסמים. צ'אד סמית מונה למתופף הלהקה זמן קצר לאחר מכן.
ההרכב החדש נכנס לאחר זמן קצר לסטודיו ומקליט את האלבום Mother's Milk. פרושיאנטה רצה לנגן כמה שיותר כמו סלובק ולא רצה לתת מסגנונו האישי. מפיק האלבום התעקש שינגן עם סאונד כבד אף על פי שפרושיאנטה ניסה להימנע מזה, אך בסופו של דבר נאלץ להתאים את עצמו לניסיונו הרב של המפיק בהקלטות סטודיו.
בשנת 1991, חברי הלהקה הכירו את המפיק ריק רובין לאחר שהוחתמו באולפני האחים וורנר. רובין האמין שיש חשיבות גדולה לכך שלאלבום יהיה סאונד לא שגרתי, ומשום כך הוא הציע להם להקליט באחוזה ישנה בגבעות הוליווד. בכל זמן ההקלטה, הסתגרו חברי הלהקה מלבד סמית' (אשר פחד לישון באחוזה ונסע חזרה כל ערב הביתה על האופנוע שלו) באחוזה, וברוב הזמן פרושיאנטה ופלי לא יצאו מהאחוזה ועישנו מריחואנה.
Blood Sugar Sex Magik יצא ב-24 בספטמבר 1991 והפך במהרה לאלבום מצליח מסחרית אשר נמכר עד כ-13 מיליון עותקים ברחבי העולם. ברגע הזה, חברי הלהקה הפכו לכוכבי רוק אך פרושיאנטה לא ידע כיצד להתמודד עם זה. הוא הצליח להבין את הערך הירוד של הבחורות והסמים, בשונה מגישתו בנושא כאשר התקבל ללהקה, והבין שהוא רוצה להתעמק בכיוון היצירתי של המוזיקה. מפעם לפעם פרושיאנטה היה רב עם אנתוני קידיס לאחר הופעות בנוגע לפרסום ולתהילה שהגיעו לטענתו מהר מדי, הוא ניסה לשכנע את חברי הלהקה שהם חווים את התהילה בצורה מוגזמת.
הלהקה החלה סיבוב הופעות בעולם ופרושיאנטה הבין שהוא לא רוצה לקחת חלק בזה, והרגיש שהוא נדחק החוצה מן הלהקה. ב-7 במאי 1992, עזב פרושיאנטה את הלהקה לאחר שסירב להופיע במועדון בטוקיו. הוא טס לקליפורניה ביום למחרת.
ביוגרפיה > 2002-2007: הקלטות 2004 וStadium Arcadium

פרושיאנטה כתב והקליט שפע של שירים לאחר סיבוב ההופעות של BY THE WAY. בחודש פברואר 2004 הוא התחיל פרויקט צדדי עם ג'ו לאלי מלהקת Fugazi וג'וש קלינגהופר, שנקרא Ataxia .הלהקה הייתה יחד במשך כשבועיים, במהלכם הוקלט כתשעים דקות של חומר. לאחר יומיים באולפן ההקלטות, הם ניגנו שני מופעים במפעל סריגה בהוליווד, ובילו עוד ימים באולפן לפני פירוק. מאוחר יותר באותה שנה, חמישה שירים של פרושיאנטה הופיעו בפסקול הסרט Brown Boney.