stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פלייטרדאר24
מעקב

פלייטרדאר24 אוגרים נתונים משלושה מקורות:
מקלט ADS-B (באנגלית: Automatic dependent surveillance-broadcast). המקור העיקרי הוא מספר גדול של מקלטי ADS-B קרקעיים, שאוספים נתונים מכל כלי טיס המצויד במשיב ADS-B שנמצא באזור שלהם, ומזינים את המידע לאינטרנט בזמן אמת. המשיבים שבמטוסים משתמשים ב־GPS ועוד נתוני טיסה כדי לשדר אותות המכילים את רישום כלי הטיס, מיקום, גובה, מהירות ושאר נתוני הטיסה. כ-65% מהמטוסים באירופה מצוידים במשדר ADS-B, אך בארה״ב האחוז נמוך בהרבה ועומד על 35%. לדוגמה: כל מטוס של איירבוס מצויד במשדר ADS-B אבל מטוסי בואינג מסוג 707, 717, 727, 737-200, 747-100, 747-200, 747SP לא מצוידים במשדר ולכן הם בדרך כלל סמויים מן העין אלא אם החברה שמפעילה אותם התקינה משדר שכזה. מקלט ADS-B טיפוסי כולל רכיב SBS-1 של חברת Kinetic Avionic ו-AirNav של חברת AirNav-systems ואלו המקלטים המופעלים על ידי מתנדבים, בעיקר חובבי תעופה. אותות ADS-B יכולים להתקבל ולעלות לשירות על ידי רדיו מוגדר־תוכנה (SDR) זול, כמו אלה המבוססים על מקלט R820T שעולה $15.
MLAT (באנגלית: Multilateration). המקור השני בחשיבותו הוא מולטילטרציה (טכניקה שידועה גם בשם ניווט היפרבולי) באמצעות מקלטים של פלייטרדאר24 (FR24). כל סוגי המטוסים יהיו גלויים באזורים מכוסה על ידי MLAT, אפילו ללא ADS-B, אבל בזמן ש־99% מאירופה מכוסה, רק חלקים מארה״ב מכוסים. יש צורך בלפחות ארבעה מקלטים כדי לחשב את מיקום כלי הטיס.
רשות התעופה הפדרלית (באנגלית: Federal Aviation Association או בראשי תיבות: FAA). המידע החסר בארצות הברית משוחזר ממידע שמגיע באיחור של כ-5 שעות מרשות התעופה הפדרלית, אך המידע שמתקבל עלול שלא לכלול את רישום כלי הטיס ומידע אחר.
פרטיות

השירות חוסם מתצוגה חלק מהמידע של ה־ADS-B מטעמי "פרטיות ואבטחה" מטרות. לדוגמה, המיקום של המטוס שמשמש את ממשלת יפן (המקביל היפני למטוסו של נשיא ארה״ב, אייר פורס 1) היה גלוי בשירות עד אוגוסט 2014, עד שמשרד ההגנה היפני ביקש שהמידע יחסם. כעת, המידע על מיקומו ונתיבי טיסותיו של המטוס כבר לא גלוי באתר השירות.
היסטוריה

השירות נוסד על ידי שני חובבי תעופה שוודיים בשנת 2006 בצפון ומרכז אירופה. בשנת 2009 הם פתחו את השירות ואיפשרו לכל אחד עם מקלט ADS-B מתאים לתרום נתונים. השירות קיבל חשיפה נרחבת ב-2010, כאשר התקשורת הבין-לאומית הסתמכה עליו כדי לתאר את השיבוש בטיסה מעל צפון האוקיינוס האטלנטי ואירופה שנגרם על ידי הר הגעש אייאפיאטלאייקוטל.
בשנת 2014 השירות היה בשימוש של מספר ערוצי חדשות בעקבות מספר גבוה של התרסקויות מפורסמות; במרץ נעלמה טיסה 370 של מלזיה איירליינס, ביולי הופלה מעל אוקראינה טיסה 17 של מלזיה איירליינס, ובדצמבר נעלמה טיסה 8501 של אייר אסיה אינדונזיה. פלייטרדאר24 דיווח כי תעבורת הרשת שלו גדל פי 50 מהרגיל וגרמה להאטה של המשתמשים.
בנובמבר 2015, דיווח הגרדיאן דיווח כי טיסה 9268 של מטרוג'ט שהייתה בדרכה מסנט פטרסבורג אל נמל התעופה הבינלאומי שארם א-שייח' ״נשבר באוויר״ בהתבסס על מידע שהיה זמין דרך פלייטרדאר24.
הערות שוליים

↑  "About". FlightRadar24.
↑  Siddique, Haroon; Luhn, Alec (1 בנובמבר 2015). "Russian plane 'broke up in air' before Sinai crash". The Guardian. נבדק ב-1 בנובמבר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "How it works". Flightradar24. נבדק ב-26 ביולי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "RTL-SDR Tutorial: Cheap ADS-B Aircraft RADAR". rtl-sdr.com. 13 באפריל 2013. נבדק ב-26 במרץ 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  政府機のルート筒抜け　アプリに位置情報など表示 (ביפנית). Nihon Keizai Shimbun. 4 בספטמבר 2014. נבדק ב-4 בספטמבר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Icelandic volcano: UK flight disruption". The Guardian. 15 באפריל 2010. נבדק ב-12 באפריל 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Nu stoppas flygen" [Planes being stopped now] (בשוודית). Expressen. 15 באפריל 2010. אורכב מ-המקור ב-2012-05-25. נבדק ב-26 במרץ 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "El norte de Europa se recupera" [Northern Europe recovers] (בספרדית). El País. 19 באפריל 2010. נבדק ב-26 במרץ 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
מקלט ADS-B של פלייטרדאר24
יחסי אזרבייג'ן–ישראל

| יחסי אזרבייג'ן–ישראל |
| --- | --- |
אזרבייג'ן: ישראל


אזרבייג'ן: ישראל
שטח (בקילומטר רבוע)
86,600: 22,072
אוכלוסייה
10,372,545: 10,023,983
תמ"ג (במיליוני דולרים)
72,356: 509,901
תמ"ג לנפש (בדולרים)
6,976: 50,868
משטר
רפובליקה: דמוקרטיה פרלמנטרית
שגרירים
מוכתר ממדוב: ג'ורג' דיק
סדרת בולים שהוציאה אזרבייג'ן לרגל 3,000 שנה לירושלים
נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב נפגש עם נשיא ישראל שמעון פרס בשולי הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס שבשווייץ, 2014
נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב נפגש עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בעת ביקור בבאקו, 2016
בין אזרבייג'ן וישראל מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים מאז 1992. לישראל שגרירות בבאקו בירת אזרבייג'ן מאז 1993 ולאזרבייג'ן שגרירות בתל אביב-יפו מאז 2023.
מאז שנות ה-90, אזרבייג'ן מילאה תפקיד חיוני באסטרטגיות הביטחון והאנרגיה האזוריות של ישראל. בשנת 2019, אזרבייג'ן סיפקה יותר מ-60% מהבנזין שנצרך בישראל. בנוסף, אזרבייג'ן משמשת כשותפה החשובה ביותר של ישראל מבין המדינות בעלות רוב מוסלמי, כאשר שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה חזק בתחומי הביטחון, המודיעין והמסחר.
במהלך העימות בין ישראל לחמאס בשנת 2023, דווח כי אזרבייג'ן הייתה המדינה המוסלמית היחידה שתמכה בישראל. למרות לחצים ממדינות מוסלמיות אחרות, הנהגת אזרבייג'ן שמרה על השותפות האסטרטגית עם ישראל.
יחסים ביטחוניים

מערכת הביטחון הישראלית היא אחת הספקיות העיקריות של כלי טיס, תותחים, טנקים ונשק נגד חיל רגלים לאזרבייג'ן מאז תחילת העשור השני של המאה ה-21. בין ישראל ואזרבייג'ן נחתמו הסכמים לשיתוף פעולה ביטחוני בתחילת שנות ה-2000. הסכמים אלו נחשפו בוויקיליקס ב-2011.
חלק מהאנליסטים מעריכים כי ישראל ואזרבייג'ן הן מן המדינות היחידות הרואות באיראן איום קיומי. אזרבייג'ן חוששת מהשפעה איראנית אסלאמית, אך איראן חוששת גם היא מאזרבייג'ן, מפני שכ-13 מיליון איראנים הם אזרים מבחינה אתנית. אזרבייג'ן מבקשת ליצור יחסים קרובים יותר עם המערב, כולל ישראל. עם זאת, מספר גורמים מעכבים קרבה גדולה יותר. אחת מהן היא השפעתה הגדולה של רוסיה על אזרבייג'ן. סיבה נוספת היא הקושי לעמוד בלחץ מצד העולם המוסלמי. לחץ זה הוא הסיבה לכך שאזרבייג'ן נמנעה זמן רב מפתיחת שגרירות בישראל ושהיא מצביעה נגד דעותיה של ישראל בפורומים בינלאומיים.
בשנת 2004 חתמה חברת מספנות ישראל על הסכם לבניית 12 ספינות למשמר החופים של אזרבייג'ן, 6 ספינות מדגם שלדג ו-6 ספינות מדגם סער 62. במסגרת ההסכם מספנות ישראל ייצרו את הספינות באזרבייג'ן. דווח גם כי אזרבייג'ן הזמינה שני מיני קורבטה מדגם סער 72. לצד מספנות ישראל, סיפקו החברות אלתא מערכות ורפאל - מערכות לחימה מתקדמות ציוד לספינות.
בפברואר 2012 חתמו ישראל ואזרבייג'ן על עסקת נשק, בה נמכרו לאזרבייג'ן מזל"טים, מערכות נ"מ ומערכות נגד טילים בשווי 1.6 מיליארד דולרים. אחר כך נחשף כי במסגרת העסקה שולמו 155 מיליון דולר לשתי חברות ייעוץ שנקשרו בהלבנת הון ובמתן שוחד לבכירי השלטון האזרי על ידי התעשייה האווירית לישראל, שטענה כי "פעלה כדין" במתן תשלומים אלו. באותו חודש נזפה איראן באזרבייג'ן בשל חשד שסייעה לפעילות אנטי-איראנית של המוסד, ואזרבייג'ן עצרה חוליית טרור שהייתה קשורה לאיראן ולחזבאללה. כמה שבועות לאחר מכן, עצרו האזרים עשרים ושניים בני אדם שהיו קשורים, לפי החשד, לתוכנית איראנית נגד יעדים באזרבייג'ן, ביניהם השגרירות הישראלית והאמריקאית. במרץ באותה שנה, פורסם שישראל קיבלה רשות להשתמש במספר בסיסים צבאיים באזרבייג'ן לביצוע תקיפות אוויריות שישמשו לעצירת תוכנית הגרעין האיראנית.
בדצמבר 2016 אמר נשיא אזרבייג'ן כי ארצו חתומה על חוזים ארוכי טווח לרכישת נשק וציוד ביטחוני מישראל בהיקף של חמישה מיליארד דולרים. בנוסף פורסם כי אזרבייג'ן תרכוש מישראל מערכות כיפת ברזל.
באוגוסט 2017 חשף העיתונאי יוסי מלמן כי משלחת של יצרנית הכטב"מים הישראלית "אירונאוטיקס", ערכה הדגמה חיה של יכולות התקיפה של אחד מהכלים שלה, כטב"ם הנושא חומר נפץ ("מתאבד"), במהלך ביקור עסקי באזרבייג'ן. עובדי החברה סירבו לתקוף עמדה של הצבא הארמני בנגורנו קרבאך, כפי שדרשו נציגי הצבא האזרי, אך מנהלים שהיו במקום הסכימו לחמש ולהטיס את שני הכטב"מים בכוחות עצמם, תקפו את העמדה והחטיאו את מטרותיהם. משרד הביטחון פתח בחקירה, בחשד לעבירה על חוק הפיקוח על יצוא ביטחוני. בהמשך ארמניה החזירה את שגרירה בישראל "להתייעצויות", בשל ייצוא הנשק לאזרבייג'ן.
באוקטובר 2018, רמטכ"ל צבא אזרבייג'ן ערך ביקור רשמי ראשון בישראל ונפגש עם הרמטכ"ל גדי איזנקוט ועם קצינים בכירים בצה"ל.
באפריל 2023 נמסר כי התעשייה האווירית תספק לאזרבייג'ן שני לוויינים לתצפית ולתקשורת.
בספטמבר 2023, טרם התחלת מלחמת נגורנו קרבאך השלישית, דווח על זינוק במספר הטיסות מבסיס עובדה לאזרבייג'ן, שככל הנראה סיפקו תחמושת ונשק לאזברייג'ן מתעשיית הביטחון הישראלית.
במרץ 2024 פורסם כי אזרבייג'ן תרכוש מישראל את מערכת הגילוי וההתרעה האווירית "טל שמיים"
יחסי מסחר

בתחילת שנות ה-90 החלו חברות ישראליות לחדור אל שוקי אזרבייג'ן. בין השאר חברה ישראלית בשם "אלגדקום" הקימה בשנות ה-90 את רשת הטלפון הסלולרית הראשונה במדינה.
במהלך השנים, מאז כוננו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות, מקורה של בין 25% ל-40% מאספקת הנפט השנתית של ישראל הוא באזרבייג'ן. ביולי 2006 השתתף שר התשתיות הלאומיות בנימין בן אליעזר בטקס חנוכת צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן. בטקס השתתפו כל ראשי המדינות השותפות בפרויקט, נשיא טורקיה, ראש ממשלת טורקיה, נשיא אזרבייג'ן, נשיא גרוזיה ונציגים רשמיים של ממשלת רוסיה. צינור הנפט מוביל נפט מאזרבייג'ן לנמל על חוף הים התיכון. בכינוס בינלאומי שנערך בישראל בנובמבר 2006 הוצגה האפשרות של שילוב הצינור עם פרויקט מסדרון התשתיות לחיבורו לישראל וקו צינור אילת-אשקלון לטובת יצוא נפט דרך אילת.
בשנים 2000–2005, עלתה ישראל מהמקום העשירי בשותפות הסחר של אזרבייג'ן למקום החמישי. על פי נתוני האו"ם, הייצוא השנתי מאזרבייג'ן לישראל עלה בין השנים 1997 ל-2004 מכ-2 מיליון דולרים ל-323 מיליון, מקור העלייה בעליית מחירו של הנפט.
ביוני 2009 חתמו ישראל ואזרבייג'ן על הסכם להקמת חווה חקלאית במדינה, במטרה לשווק טכנולוגיה ישראלית בתחום החקלאות.
מאז שנת 2010, חברת הנפט הלאומית של אזרבייג'ן "סוקאר" (Socar) (אנ') פעילה בישראל. באותה שנה חתמה על חוזה לביצוע קידוחי נפט בישראל עבור השותפות "לפידות-חלץ", שבשליטת אנשי העסקים טדי שגיא ויעקב לוקסנבורג. ב-2012 חתמה על הסכם לביצוע קידוחי נפט בים התיכון עבור שותפות חיפושי הנפט "שמן". באוגוסט 2020 הודיעה "סוקאר" כי היא מעוניינת לרכוש את פז בית זיקוק אשדוד.
נכון ל-2015, מאזן הסחר בין ישראל לאזרבייג'ן עומד על 266 מיליון דולר – 260 מיליון דולר בייצוא לאזרבייג'ן, ו-6.2 מיליון דולר בייבוא.
היצוא הישראלי מהווה מרכיב משמעותי בסחר הרשמי בין המדינות והיבוא של ישראל מאזרבייג'ן בפועל גבוה משמעותית מהיבוא הרשמי הנרשם ברשומות הסחר. לפי הנתונים המפורסמים בפועל מהווה יצוא הסחורות כ-98% מסך הסחר בין המדינות, בעוד היבוא הרשמי מהווה כ-2% בלבד.
בתחילת 2025 חברת הנפט והגז הלאומית של אזרבייג'ן סוקאר (אנ'). רכשה כ-10% ממניות מאגר תמר מאיש העסקים אהרון פרנקל וזו האחזקה הראשונה של החברה במאגר בישראל, כחלק מהיחסים הביטחוניים והעסקיים בין המדינות.
עד שנת 2019, יותר מ-60% מהבנזין שנצרך בישראל יובא מאזרבייג׳ן. חברות ישראליות היו מעורבות גם בפיתוח תעשיית הנפט והגז של אזרבייג׳ן.
על פי מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים, אזרבייג'ן מהווה נדבך מרכזי במסגרת הביטחונית האזורית של ישראל. המרכז ציין כי השותפות ארוכת השנים בין אזרבייג'ן לישראל עשויה למלא תפקיד חשוב בהרחבת הסכמי אברהם כך שיכללו מדינות נוספות בעלות רוב מוסלמי תחת ממשלים אמריקניים עתידיים.
נציגויות

אזרבייג'ן מחזיקה בשגרירות בתל אביב-יפו.
ישראל מחזיקה בשגרירות בבאקו.
ראו גם

יחסי ארמניה–ישראל
יהדות אזרבייג'ן
שגרירות ישראל בבאקו
קרל מרקס
חייו > נעורים והשכלה: 1818–1836

קרל היינריך מרקס נולד ב-5 במאי 1818 בטרייר, עיר בחבל הריין, אז בממלכת פרוסיה, (כיום גרמניה), למשפחה ממוצא יהודי-אשכנזי רבני. בני משפחת אימו הנרייטה פרסבורג (אנ'), משפחה יהודית-הולנדית, כיהנו כרבנים במשך מאות שנים. אביו, היינריך (הירשְל) (אנ'), היה בן למשפחת הלוי מטרייר, שאבותיה כיהנו כרבני העיר עוד ב-1723. היינריך, עורך דין משכיל מהמעמד הבינוני, החזיק בבעלותו כרמים באזור. בזמן השלטון הנפוליאוני בחבל הריין החל לעסוק בעריכת דין, בעקבות האמנציפציה החלקית לה זכו היהודים תחת נפוליאון. אולם עם חזרתה של טרייר לריבונות פרוסית, הוחזר צו מ-1812, שאסר על יהודי פרוסיה לכהן במשרות ציבוריות ולעסוק במקצועות חופשיים. מכיוון שיהדותו נבעה ממצב נתון ולא מאמונה עמוקה, בחר היינריך להיטבל לנצרות פרוטסטנטית, עוד בטרם נולד בנו קרל. הבחירה בנצרות פרוטסטנטית לא הייתה מקרית: למרות שהפרוטסטנטים היוו מיעוט באזור טרייר – לעומת הרוב הקתולי, האליטה העירונית הייתה פרוטסטנטית. מרקס האב, שלאחר התנצרותו הפך להיינריך באופן רשמי, הוא הושפע מרעיונות החופש והחירות הצרפתיים, אך נזהר שלא להביע בפומבי דעות מהפכניות. אימו של מרקס הייתה נבערת מדעת, ובראש מעייניה עמד הטיפול בבני המשפחה. על פי הודאתה, העניקה "אהבת אם מופרזת" לילדיה. הנרייטה ובנה ניהלו קשר רופף למדי לאחר שהוא עזב את טרייר. חרף זאת, הוסיף מרקס להתחנף אליה מדי פעם, כדי שתשלח לו מעט כסף, אף שלרוב העלה חרס בידו. על ילדותו של קרל מרקס ידוע מעט מאוד. הוא נולד כשלישי מבין תשעה אחים, ונהיה הבן הגדול לאחר מות אחיו הבכור מוריץ ב-1819. עד 1830 קיבל חינוך פרטי, ואז החל ללמוד בתיכון של טרייר, שמוריו היו ברובם הומניסטים ליברלים, ומנהלו, הוגו ויטנבאך, היה ידידו של היינריך מרקס. בגיל 17, באוקטובר 1835, נרשם מרקס ללימודים באוניברסיטת בון. בריאותו הרופפת, שאפיינה אותו כבר מגיל צעיר, הדאיגה את הוריו. במכתב שקיבל מהם בתחילת לימודיו, הם הפצירו בו "להימנע מכל דבר שעלול להחמיר את המצב (...) שלא לשתות הרבה יין או קפה ושלא לאכול מאכלים חריפים (...)". אימו ביקשה שלא יעשן כלל, ושלא יאחר לישון ולא יקום בשעה מוקדמת מדי.
זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-18 קיבל מרקס פטור משירות מן הצבא הפרוסי, בשל חולשת ליבו. בהמשך קיבל "תעודת שחרור" רשמית מאוניברסיטת בון, ששיבחה את הישגיו האקדמיים, אך ציינה גם שקיבל עונש ריתוק של יום אחד, בגלל הפרעה לסדר: העונש בא לאחר לילה של השתכרות והתנהגות פראית. מרקס אמנם התהולל במהלך לימודיו בבון, אך נטל במקביל חלק בחוג שנקרא 'מועדון המשוררים'. שם, במסווה של דיונים על שירה ורטוריקה, התנהלו שיחות חתרניות על פוליטיקה ומדינה. באחת הקטטות התכופות שהיו פורצות בבתי המרזח בבון, נקלע מרקס ב-1836 לדו-קרב מול חייל בחופשה, חבר ה"בורוסיה קורפס", ארגון צעירים לאומני שדרש מן הסטודנטים ההוללים להישבע אמונים לאצולה הפרוסית. למרבה מזלו, נפצע מרקס קלות בראשו. התנהגותו ההוללת של מרקס הצעיר, הביאה את אביו לתמוך ברצונו לעבור ללמוד בסביבה רצינית ומקצועית יותר באוניברסיטה של ברלין.
חייו > הגליאניזם ואקטיביזם מוקדם: 1836–1843

מספר חודשים לפני שהחל ללמוד בברלין, בילה מרקס את הקיץ בעיר הולדתו, שם התארס עם יוהאנה "יני" פון וסטפאלן (Jenny von Westphalen), ברונית משכילה מהמעמד הפרוסי הגבוה. יוהאנה וקרל מרקס היו חברי ילדות. מאחר שביטלה את אירוסיה לאדם אחר כדי להינשא למרקס, אירוסיהם לא התקבלו בעין יפה בעיני החברה, בגלל הבדלי המעמדות וההבדלים האתניים ביניהם. כל זה לא הפריע למרקס לרקום ידידות עמוקה עם חמיו לעתיד, לודוויג פון וסטפאלן; לימים, יקדיש לו מרקס את עבודת הדוקטורט שלו.
באוקטובר 1836 הגיע מרקס לברלין, ואף שלמד משפטים, הוקסם מפילוסופיה וחיפש אחר דרך לשלב בין שתיהן, מתוך אמונה עמוקה ש"ללא פילוסופיה דבר לא יוכל להתגשם". מרקס החל להתעניין במשנתו של פילוסוף גרמני שנפטר זמן קצר לפני כן, הגל, שרעיונותיו היו שנויים במחלוקת עמוקה בקרב רבים מאנשי הרוח באירופה. את הפילוסופיה של הגל הוא למד מתלמידו המובהק, היהודי המומר אדוארד גנז. התעניינותו של מרקס העמיקה, והוא הצטרף לקבוצה שנודעה בשם "הגליאנים צעירים", אנשי רוח ומחשבה רדיקליים. שם פגש צעירים נוספים שחלקו את השקפת עולמו. מרקס ושאר ההגליאנים הצעירים דחו את טענות הגל בנוגע למטאפיזיקה, אך אימצו את שיטת הדיאלקטיקה ההגליאנית שלו, כדי לבקר את סדרי החברה, הפוליטיקה והדת הקיימים, מתוך נקודת מבט הומנית.
מרקס היה סופר פורה, וכבר ב-1837 הוציא לאור מספר ספרים, ואף כתב מספר ספרי שירה ליוהאנה – שמעולם לא ראו אור.
תחת הכותרת "שירי פרא", אותם הקדיש לארוסתו, כתב מרקס שירים מלאי זעם ומשיכה לאלימות, שכללו גם ביטויים אנטישמיים: "עלינו להבחין ביהודי האמיתי, לא ביהודי של השבת... את מה מקדש היהודי בעולם הזה? את הרוכלות... הכסף הוא אל הנקמות של עם ישראל, לצדו אין קיום לשום אל אחר... האמנציפציה ליהודים היא האמנציפציה של האנושות מהיהדות".
מרקס החל להתעניין בנושאים הומניים: הוא למד אנגלית ואיטלקית, תולדות האמנות, ואף תרגם מספר קלאסיקות לטיניות. תיזת הדוקטורט שלו, שתוארה כ"מסמך אמיץ המנסה להוכיח את עליונות חכמת הפילוסופיה על התאולוגיה", הייתה שנויה במחלוקת בקרב עמיתיו השמרניים והמאמינים באוניברסיטת ברלין. מרקס שלח את התיזה לאוניברסיטת פרידריך שילר שבעיר יינה, שהייתה ליברלית יותר, ובאפריל 1841 קיבל תואר .Ph.D מאותה אוניברסיטה.
מרקס שקל קריירה אקדמית, אך אפשרות זו נחסמה בפניו על ידי הממשל השמרני, שביטא אופוזיציה לדעות ליברליות, במיוחד לאלו של ההגליאניים הצעירים. הוא עבר לקלן ב-1842 שם התמנה לעורך "עיתון הריין" (Rheinische Zeitung), עיתון צעיר, רפורמיסטי ופרו-דמוקרטי, שהתנגד לשלטון הפרוסי. תחת הנהגת מרקס הפך העיתון להיות רדיקלי יותר ויותר; הוא ביקר את היחסים בין ההנהגה הפרוסית לכנסייה, פרסם מאמרים על מצבו של מעמד הפועלים ואף הציע להחליף את המונרכיה הפרוסית במשטר דמוקרטי. שם החל לראשונה להשמיע גם את דעותיו בנוגע לסוציאליזם. מרקס ביקר את הממשלות האירופאיות הימניות, אך גם לא חסך שבטו מגורמים ליברליים וסוציאליסטים, שלדעתו לא היו אפקטיביים מספיק או הזיקו יותר מאשר הועילו. העיתון החל למשוך אש מצד הממשל, והוגבל על ידי צנזורה קפדנית. לדברי מרקס, "העיתון שלנו מוצג למשטרה על מנת שתרחרח בו, ואם היא מריחה משהו שאינו נוצרי או שאינו פרוסי, אין העיתון רשאי לרדת לדפוס". אחרי שפורסמה בעיתון כתבת ביקורת רחבה כנגד המונרכיה ברוסיה, ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה דרש שהעיתון ייסגר ויוצא מחוץ לחוק, וב-1843 ממשלת פרוסיה נענתה לכך והעיתון נסגר.
שבע שנים לאחר אירוסיהם, ביוני 1843, מרקס נשא לאישה את יוהאנה.
חייו > פריז: 1843–1845

בעקבות הקמתו של העיתון "ספרי השנים הגרמנים-צרפתים" (Deutsch–Französische Jahrbücher), שניסה לאחד את הסוציאליסטים הגרמנים והצרפתים, עקרו מרקס ואשתו בשנת 1843 לפריז, ומרקס היה לאחד מעורכי העיתון. שנה לאחר מכן נולדה בתם, יוהאנה. אף על פי שהעיתון נועד למשוך כותבים צרפתים וגרמנים כאחד, רובו היה גרמני. הכותב הלא-גרמני היחיד היה מיכאיל באקונין, אנרכו-קומוניסט רוסי. ב-1844 פורסם בעיתון חיבורו המפורסם "לשאלת היהודים", בו טען שהיהדות מייצגת את השתקפותן של הכלכלה הקפיטליסטית והחברה הבורגנית. הסיבה לכך אינה טבועה בדת עצמה אלא בעקבות מאות השנים שבהן הורחקו היהודים מעיסוקים רבים, ולכן פנו להתפרנס בעיקר ממסחר ומבנקאות. רק גיליון אחד של העיתון המדובר יצא לאור, וזכה לתפוצה רחבה בעיקר בזכות שיריו הסאטיריים של היינריך היינה כנגד לודוויג הראשון, מלך בוואריה. בעקבות השירים הללו, העיתון נאסר להפצה במדינות הגרמניות, נפסקה הזרמת הכספים אליו והוא נסגר לאחר שהוציא לאור את גיליונו הראשון.
באוגוסט 1844, פגש מרקס בקפה דה לה רז'אנס את פרידריך אנגלס, פילוסוף גרמני יליד פרוסיה שהחזיק בדעות דומות לו בנושאי שוויון חברתי. החברות והשותפות ביניהם עתידה הייתה להימשך עד מותו של מרקס. יש הטוענים[דרוש מקור] כי אנגלס הביא לידיעתו של מרקס את מצבו של מעמד הפועלים וקירב אותו לכלכלה. אנגלס גם מימן את מרקס לאורך כל תקופת היכרותם.
במהלך שהותו בפריז (אוקטובר 1843 – ינואר 1845), מרקס שקע בלימודים אינטנסיביים של נושאים כגון כלכלה פוליטית (לימוד הגותם של אדם סמית', דייוויד ריקארדו, ג'יימס מיל וכו'), הסוציאליזם הצרפתי (במיוחד הגותם של קלוד-אנרי דה סן-סימון, שארל פורייה) והיסטוריה של צרפת. הוא עתיד להמשיך כל חייו לעסוק בתחום הפוליטיקה של הכלכלה, שיסתכם בסופו של דבר בהוצאה לאור של המסה הכלכלית שלו – סדרה של שלושה כרכים בשם "הקפיטל". שלוש השפעות מרכזיות היו לו על פיתוח המרקסיזם: הדיאלקטיקה של הגל, הסוציאליזם האוטופי הצרפתי והכלכלה האנגלית.
אין ספק שהגדרה כללית של זרם המרקסיזם כבר הייתה קיימת במוחו של מרקס בסוף 1844, אך נשארו פרטים רבים באידאולוגיה הכלכלית-פוליטית שלו שהיה צריך לעבד – ועל כן החל בכתיבת "כתבי היד הכלכליים-פילוסופיים", שפורסמו רק בשנות ה-30 של המאה ה-20. כתבי היד האלה עסקו במספר נרחב של נושאים ובהם פיתח את היסודות התאורטיים וההומניסטיים של ביקורתו על החברה הבורגנית. מושג מרכזי שפותח בחיבור זה היה ה"ניכור", המאפיין את החברה הקפיטליסטית.
כתבי היד הכלכליים-פילוסופיים נכתבו בין אפריל ואוגוסט 1844. תוך כדי כתיבתו, מרקס הבחין שהוא מושפע באופן לא-עקבי מתאוריות של הפילוסוף הגרמני לודוויג פוירבך. הוא הרגיש שיש צורך להתעמת באופן ישיר עם מספר מטענותיו של פיורבך, בעיקר בנושא המטריאליזם ההיסטורי. על כן, שנה מאוחר יותר, באפריל 1845, לאחר שעבר מפריז לבריסל, חיבר מרקס את ה"תזות על פוירבך". התזות המפורסמות בעיקר בזכות האחרונה, האחת-עשרה, שבה כתב "הפילוסופים רק מפרשים את העולם בדרכים שונות, המטרה היא לשנות אותו". בתזה זו מרקס יוצא גם כנגד המטריאליזם (על היותו חסר-אופי), וגם כנגד האידיאליזם (על היותו בכוח יותר מאשר בפועל), ובאופן כללי מבקר את הפילוסופיה על כך שהיא מציבה מציאות אבסטרקטית מעל העולם המוחשי. אם כן בתזה זו הוצג לראשונה חידושו של מרקס: המטריאליזם ההיסטורי, הטוען שהעולם משתנה לא על ידי רעיונות אלא על ידי פעילויות חומריות פיזיות.
בשנת 1845, לאחר שהתבקשו לכך על ידי המלך הפרוסי, השלטונות הצרפתיים סגרו את עיתונו הרדיקלי של מרקס, והשר פרנסואה גיזו גרשו מצרפת. מרקס עבר מפריז לבריסל, שם קיווה להמשיך את מחקרו על קפיטליזם וכלכלה פוליטית.
חייו > בריסל: 1845–1847

מאחר שלא היה יכול להישאר בצרפת או בגרמניה, מרקס החליט להגר לבריסל שבבלגיה בפברואר 1845. ברם, כדי להישאר בבלגיה, עליו היה להתחייב שלא להתבטא או לפרסם דבר בעניין פוליטיקה עכשווית. בבריסל הוא חבר לכמה סוציאליסטים גולים משאר ארצות אירופה ביניהם היה משה הס. המפגש הותיר בהס, שהיה מבוגר ממרקס בכעשור, רושם אדיר:
מרקס הוא תופעה שעשתה עלי רושם עצום על אף הדמיון הרב בתחומי העניין שלנו. בקצרה, אתה יכול להכין את עצמך לפגישה עם הפילוסוף הגדול ביותר – אולי הפילוסוף האמיתי היחיד – של הדור הנוכחי, כשיופיע בציבור, אם בכתב ואם באולם ההרצאות, הוא עתיד למשוך אליו את תשומת ליבה של גרמניה כולה... דוקטור מרקס (זה שמו של האליל שלי) עודו אדם צעיר מאוד – כבן עשרים וארבע לכל היותר. הוא יכה את הפילוסופיה והדת של ימי הביניים שוק על ירך; הוא משלב רצינות פילוסופית עמוקה ביותר בחריפות עוקצנית במיוחד. שווה בנפשך שרוסו, וולטייר, הולבך, לסינג, היינה והגל מתמזגים כולם באדם אחד – מתמזגים, לא ניצבים זה לצד זה – והרי לפניך דוקטור מרקס.
באפריל 1845 הצטרף לחבורת הסוציאליסטים גם פרידריך אנגלס. ביולי 1845 מרקס ואנגלס נסעו לאנגליה על מנת לבקר את מנהיגי התנועה הצ'רטיסטית, ארגון עובדים סוציאליסטי בבריטניה.
בשיתוף פעולה עם אנגלס, החל מרקס לכתוב את חיבורו החשוב בנושא המטריאליזם ההיסטורי, בשם "האידאולוגיה הגרמנית". בספר זה הפריך מרקס את התיזה ההגליאנית, שהייתה מנת חלקם של מספר סוציאליסטים, שראו חשיבות רבה לאידיאליזם וראו באידאות כמעצבות עולם. ב"האידאולוגיה הגרמנית", מרקס ואנגלס שכללו את הגותם, המבוססת אך ורק על מטריאליזם (קרי, מעשים ומציאות כמעצבים תודעה ועולם ולא אידאות) וקבעו את המטריאליזם כמניע היחיד בהיסטוריה. הספר כתוב בסגנון של ויכוח סאטירי מול הדעות הנוגדות, אך הסגנון הסאטירי לא הציל את הספר מידיה של הצנזורה. כרבים מכתביו המוקדמים, "האידאולוגיה הגרמנית" לא יצא לאור בחייו של מרקס, וירד לדפוס רק בשנת 1932.
בסוף 1847 החלו מרקס ואנגלס בכתיבת מה שבעתיד תהיה עבודתם המפורסמת ביותר: תוכנית פעולה לארגון קומוניסטי, "המניפסט הקומוניסטי", שנכתב על ידם במשותף מדצמבר 1847 עד ינואר 1848. הוא פורסם לראשונה בפברואר 1848 ומילות הפתיחה שלו מגדירות את הנחת היסוד של המרקסיזם, ש"לאורך כל ההיסטוריה, החברה הקיימת נתונה במלחמת מעמדות". המניפסט ממשיך ומתאר את מה שמרקס ראה כרגשות האנטגוניזם שצפים ועולים בעקבות ניגוד האינטרסים בין המעמד הבורגני (המעמד הבינוני האמיד) לפרולטריון (המעמד העובד, פועלי התעשייה).
בהמשך אותה שנה חוותה אירופה מחאות והפגנות, אירועי מרי והתנגשויות אלימות שנודעו לימים כ"אביב העמים" – גל של התקוממויות ומהפכות לאומיות. בצרפת, המהפכה הובילה לביטול המונרכיה ולהקמת הרפובליקה הצרפתית השנייה. מרקס תמך בהתקוממיות הללו, ולאחר שקיבל ירושה בסך 5,000 פרנקים מאביו, לכאורה תרם אותם למטרת חימוש עובדים בלגיים שתכננו התקוממות משלהם במדינתם. אף על פי שאמיתותו של סיפור זה שנויה במחלוקת, מרקס הואשם בכך על ידי השלטונות הבלגיים, מה שהוביל למעצרו מספר פעמים. מרקס נאלץ לנוס בחזרה לצרפת, שם האמין שיוכל להיות בטוח, תחת השלטון החדש והחופשי.
חייו > גרמניה ולונדון: 1848–1883

בימי אביב העמים של שנת 1848 שב מרקס לגרמניה, וחזר לערוך במתכונת מחודשת את העיתון הדמוקרטי-רדיקלי "עיתון הריין החדש" (Neue Rheinische Zeitung). כשנכשלו המהפכות הללו עבר מרקס בתחילת יוני 1849 ללונדון, בה בילה את שארית ימיו. הדירה הראשונה של מרקס בלונדון הייתה דירה צפופה ברחוב דין 28, סוהו. מ-1856, הוא גר ברחוב גרפטון 9, קנטיש טאון, ולאחר מכן בבתים משותפים ברחוב מאיטלנד 41 בבלסייז פארק מ-1875 ועד מותו במרץ 1883.
ב-1864 היה מרקס שותף להקמת "האיחוד הבין-לאומי של העובדים" שנודע מאוחר יותר כ"האינטרנציונל הראשון". ארגון זה קרס 12 שנים מאוחר יותר, ב-1876, בהשפעת תנועת האנרכיזם והקומונה הפריזאית.
במהלך חייו בלונדון פרסם מרקס את הכרך הראשון של "הקפיטל", שבו תיאר את התפתחות החברה הקפיטליסטית ואת מתחיה הפנימיים האמורים להביא להתפרקותה. הכרכים השני והשלישי של "הקפיטל" פורסמו לאחר מותו, בעריכת אנגלס ואחרים.
תחילה חיו מרקס ומשפחתו חיי מחסור בלונדון. הוא התקיים בעיקר הודות לקצבה חודשית שקיבל מאנגלס. מרקס אף נאלץ לקבור שניים מילדיו שמתו מחולי, כשהוא נטול יכולת להושיע אותם. מאוחר יותר שימש במשך שנים ככתב בלונדון של העיתון הניו-יורקי הרדיקלי "ניו יורק דיילי טריביון". מאורעות אלו תרמו רבות להתפתחותה של תפיסת הצדק החברתי אצל מרקס.
מרקס מת בלונדון מדלקת סימפונות ודלקת קרום הריאה, ב-14 במרץ 1883. הוא נפטר כאדם חסר אזרחות, ונקבר בבית הקברות הייגייט בצפון לונדון.
חייו > ילדיו

לקרל ויוהאנה מרקס נולדו שבעה ילדים, מתוכם ארבעה מתו בטרם הגיעו לבגרות בנוסף שתיים התאבדו, ואחת נפטרה בגיל צעיר ממחלה.
יוהאנה קרוליין (אנ')‏ (1844–1883). ילידת צרפת. נפטרה מסרטן בגיל 38. הותירה את בעלה וילדים.
יוהאנה לאורה (אנ')‏ (1845–1911). ב-1868 נישאה למהפכן הצרפתי פול לפארג. השניים התאבדו יחד ב-1911.
שארל אנרי לואי אדגר (Charles Louis Henri Edgar)‏ (1847–1855)
הנרי אדוארד גאי (Henry Edward Guy)‏ (1849–1850)
יוהאנה אבלין פרנסס (Jenny Eveline Frances)‏ (1851–1852)
ג'ני ג'וליה אלינור (1855–1898). בגיל 43 הרעילה עצמה באמצעות חומצה לאחר שגילתה שבן זוגה אדווארד אבלינג (אנ') נישא בחשאי לשחקנית צעירה בשם אווה פריי ביוני 1897.
ילד שלא ניתן לו שם, נולד ומת ב-6 ביולי 1857 בלונדון.
הגותו הפילוסופית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.