stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קול ירושלים
התחנה כיעד

רדיו ירושלים, כגוף ממשלתי של ממשלת המנדט, היה ליעד של המחתרות, החל מפרסום הספר הלבן.
ב-2 באוגוסט 1939, בפעולה של ארגון האצ"ל שנקראה "פיצוץ בית השידור הממשלתי", הוחדרו מטעני נפץ לבית השידור, על ידי צפניה מאיר, צעיר בן 16 שעבד ברדיו כטכנאי רדיו מתמחה. שלושה מטענים התפוצצו בשעה 17:20 אחר הצהריים בחדר הפיקוח ובאולפני הרדיו החדשים בבית השידור. הקריינית מלכה מאי וייסנברג והמהנדס הערבי-נוצרי אדיב אפנדי מנסור נפצעו קשה, ובהמשך מתו מפצעיהם. עקב הפיצוץ בחדר הפיקוח, שהוא החוליה המקשרת בין האולפנים בירושלים למשדר ברמאללה, השידור המשיך מאמצעי שידור שהיו באולפן הצמוד למשדר ברמאללה. תוכניות הערב שודרו גם כן מהאולפן ברמאללה, ולשם כך הוסעו הקריינים והאמנים של תוכניות הערב בכלי רכב משוריינים מירושלים לרמאללה. בעקבות הפיצוץ נעצר צפניה מאיר במעצר מנהלי לשנה, ואתו נאסרו שניים נוספים.
במהלך השנים נעשו ניסיונות לשדר ברדיו ירושלים מסרים נגד השלטונות. במאי 1939 התחברו אלמונים לקו הטלפון בין ירושלים לרמאללה ושידרו במהלך אחת התוכניות מספר פעמים את המילים: "אנו הכרזנו מלחמה בספר הלבן".
ב-17 במאי 1944, במלאת 5 שנים לספר הלבן, פשט כח אצ"ל בפיקודו של איתן לבני על תחנת השידור ברמאללה. המטרה הייתה להקריא בשידור מנשר מאת מנחם בגין.
באותה תקופה ישב הצנזור הבריטי בתחנה ברמאללה כשאצבעו על השאלטר. משום כך לא היה טעם להשתלט על האולפן בירושלים. הכוח הצליח לשתק את התחנה למשך שעתיים אך לא עלה בידו לשדר את המנשר מפני שלא היה בנמצא מיקרופון.
רקע תרבותי

שידורי "קול ירושלים" היו נדבך חשוב בהתפתחות התרבות העברית. העורכים והקריינים היו אנשי היישוב שהפיקו תוכניות מוזיקה, מדע, תרבות ומסורת. בייחוד נודעה התחנה בתסכיתים ששודרו בה. אם בקהילות לשוניות רבות בעולם הביאו שידורי רדיו סדירים לשינויים תרבותיים ולשוניים מרחיקי לכת, הרי שלשידורי הרדיו הראשונים בעברית הייתה השפעה גדולה עוד יותר. לראשונה נשמעה עברית מדוברת בכל רחבי הארץ ובמגוון נושאים. שידורי הרדיו היו מעין מודל לדיבור עברי, בתקופה שבה מספר דוברי העברית היה עדיין קטן מאוד, ורוב היהודים הכירו את העברית בעיקר כשפה כתובה.
למעט תקופת שיתוף הפעולה שבין היישוב לבין הבריטים בימי מלחמת העולם השנייה, ביטאו שידורי התחנה את עמדת שלטונות המנדט, עמדה שהייתה לעיתים עוינת כלפי הנהגת היישוב. שידורים אלה התקבלו בחוסר אמון ביישוב, ורבים העדיפו לקבל מידע על האירועים השוטפים מתחנות הרדיו המחתרתיות של הארגונים היהודיים. לקראת סיום המנדט הקימו גם ארגונים ערביים תחנות רדיו מחתרתיות.
סוף פעילותה של התחנה המנדטורית וקול ירושלים הישראלית

בחודש דצמבר 1947 הפקיד השלטון הבריטי את הלגיון הערבי על הביטחון בבית השידור והאולפנים ברחוב מליסנדה. כתוצאה מכך עזבו העובדים היהודים את המקום ביום 14 בדצמבר 1947 והשידורים בעברית המשיכו כנראה מאולפנים אחרים בעיר. במקביל הוכן אולפן רדיו בבית החלוצות ומשדר קטן במחנה שנלר שפונה על ידי הבריטים במרץ 1948, זו הייתה התשתית הראשונה ל"קול ירושלים הישראלית". כך שעם קום המדינה פעלו שתי תחנות רדיו קטנות. האחת "קול ירושלים הישראלית" בירושלים והשנייה "קול ישראל" בתל אביב אשר שידרה ליישוב והעולם את הכרזת העצמאות. קול ירושלים העברי המשיך לפעול לזמן מה באופן עצמאי בירושלים, לאור אי הבהירות לגבי מעמדה של ירושלים.
עם התבססות השלטון הישראלי בעיר עברו התשתיות ואנשי המקצוע של "קול ירושלים" בכל תחומי השידור– אולפנים, קריינים, עורכי תוכניות, אנשי מקצוע בתחום המוזיקה, מהנדסים וטכנאים, ל"קול ישראל" ולקול ציון לגולה. התחנה הישראלית החדשה אף אימצה את תדר השידור של קול ירושלים (תדר 574 קילוהרץ של הרשת השנייה PBS 2), המעבר היה כה חלק עד שבשנת 2017 התהדר "קול ישראל" וחגג "80 שנה לקול ישראל" דבר שאינו לגמרי מדויק שכן "קול ישראל הפך לרדיו הרשמי של מדינת ישראל ביום הכרזת המדינה ב-1948" (ציטוט מאתר קול ישראל).
התשתיות של התחנה ברמאללה עברו לידי הירדנים, והם המשיכו למעשה את השידורים של הרשת ששידרה באנגלית ובערבית, מהאולפן ומהמשדרים המנדטוריים ברמאללה. שמה של התחנה הוסב ל"תחנת השידור של ירושלים הערבית" תחנה זו המשיכה לשדר בתדר 677 קילוהרץ באורך גל 443 מטר, שהיה התדר של הרשת המנדטורית הראשונה (PBS 1). בישראל כונתה תחנה זו בשם רדיו רמאללה.
לקריאה נוספת

איזי מן, קול ישראל מירושלים – מדינה מאחורי המיקרופון, 2008.
מרדכי נאור, ימי הרדיו שלנו - 40 השנים הראשונות, 1972-1932, הוצאת ספריית יהודה דקל והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2022.
תום שגב, "ימי הכלניות" ארץ ישראל בתקופת המנדט, כתר הוצאה לאור, 1999.
הערות שוליים

↑  המינויים בשירות הראדיו, הארץ, 1 בינואר 1936
↑  אילנה באום, סוף הלני מלכה, מעריב, 4 בינואר 1987
↑  נתן דונביץ', "הלו! הלו! ירושלים מדברת!", הגלגל, 30 במרץ 1946
↑  ג.ס. פיט "כיצד מגיש לך רדיו ירושלים את החדשות", הגלגל, 20 ביולי 1944
↑  גולי קניה: סיפורים של לוחמי המחתרות בגלות אריתריה, סודן וקניה, עמ' 250
↑  ספרים ב-Google Play
קול ישראל מירושלים--: מדינה מאחורי המיקרופון, 1948-2008, עמוד 53
↑  מאי וייסנברג - אדיב מאנצור, דבר, 4 באוגוסט 1939
↑  פצצות בבית־השידור של רדיו ירושלים, דבר, 3 באוגוסט 1939
↑  בעקבות ההתנקשות במשרדי רדיו ירושלים, דבר, 7 בספטמבר 1939
↑  יהודה לפידות, ‏"פיצוץ בית השידור הממשלתי", באתר "דעת"
↑  אנו הכרזנו מלחמה בספר הלבן!, הַבֹּקֶר, 29 במאי 1939
↑  הכרזה בשעת השידור, דבר, 29 במאי 1939
↑  נכשלה התנקשות אלמונים לשדר מתחנת רמאללה ולחבלה, הַבֹּקֶר, 19 במאי 1944
↑  רחל ינאית, יצחק אברהמי, ירח עציון עורכים, ההגנה בירושלים, ספר שני תש"ז–תש"ח, הוצאת ארגון חברי ההגנה בירושלים על ידי "קרית־ספר",ירושלים תשל"ה עמ' 249
↑  מ.א. ברמן(מנהל שרותי ההנדסה-רדיו במשרד הדואר), במאמר:"הנדסת רדיו כובשת את גלי האתר", בהחובב הצעיר אלקטרוניקה פופולרית לנוער ולחובב, עורך ע. שרמר, הוצאת י. מרכוס ושות' בע"מ, ירושלים, הדפסה שנייה 1973, כרך ג' עמ' 13–14
↑  בשבוע הבא יתחיל השידור העצמאי, על המשמר, 12 במאי 1948
↑  World Radio TV Handbook Vol 32, Billboard Pablication, London 1978
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007499243705171  VIAF: 308278749   WorldCat (עם VIAF): 308278749 
בניין קול ירושלים בסמוך למגרש הרוסים
תורן האנטנה ששימשה את התחנה, בגובה 225 מ', מוצב בבניין הרדיו ברמאללה, 1945
ביצוע קונצרט באולפני ירושלים, 1945
מערכת החדשות העברית של קול ירושלים, 1944
התזמורת הסימפונית ירושלים לאחר הקלטת הקונצ'רטו לפסנתר של רוברט שומאן, (יולי 1947). מנחם פרסלר (מימין למיקרופון), קראל שלמון (שני מימין למיקרופון) ופאול בן-חיים (משמאל בשורה השנייה מלמטה).
המשדר של התחנה, בשנת 1945
חיילות יהודיות מתנדבות בצבא הבריטי בעת שידור תוכנית לחיילים, 1943
שידור תסכית באולפני ירושלים, 1945
איבאנבה

איבאנבה (בבלארוסית: Іва́нава, ברוסית: Иваново, בפולנית: Janów Poleski, בעברית: ינוב/יאנוב על יד פינסק) היא עיר במחוז ברסט שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה במאה ה-13, ובשנת 1465 הוענקו לו זכויות עיר. בחלוקת פולין בשנת 1795 נכללה העיר בשטחי האימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודים

טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-3,000 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימו בה פעילות ציונית, בית ספר עברי וישיבה. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
ב-25 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן איסור הליכה על מדרכות, איסור קשר עם לא יהודים, חובת ענידת סרט זרוע והגבלות תנועה.
ב-5 באוגוסט 1941 רצחו אנשי ס"ס ושוטרים מקומיים 420 גברים יהודים מהעיר ביער סמוך, תוך ירי בחולים שלא היה באפשרותם להגיע למקום הריכוז במיטותיהם. לאחר מכן, מונה בעיירה יודנרט, שנצטווה לספק לגרמנים עובדים יהודים לעבודות כפייה. ב-12 באפריל 1942 רוכזו יהודי העיר בגטו מוקף גדר תיל.
ב-24 בספטמבר 1942 פשטו על הגטו שבעיר שוטרים גרמנים, אוקראינים ופולנים, והציתו את בתיו. יהודים שניסו להימלט מהבתים נורו ברחובות, ומעטים הצליחו להימלט ליערות הסביבה, ובהם המשורר העברי ברל פומרנץ. לאחר ריכוז יהודי הגטו, נלקחו אלו ליער רוצק הסמוך, ונרצחו בבורות ירי. בשעת הרצח הצליחה יהודייה לחטוף רובה מאחד השוטרים, ובכך לאפשר את בריחתה של קבוצת יהודים מאתר ההרג. למחרת, נרצחו ביער רוצק כ-400 יהודים שנותרו בעיר.
מעט היהודים שהושארו בעיר רוכזו בגטו חדש שהוקם בה, אשר חוסל כעבור כחודש וחצי. כ-30 מיהודי גטו זו הצליחו להימלט ליערות הסביבה, אך רובם נרצחו בידי איכרים, פרטיזנים ויחידות גרמניות.
לקריאה נוספת

נחמן בלומנטל ומרדכי נדב (עורך), יאנוב על־יד פינסק: ספר זיכרון, הוצאת ארגון יוצאי ינוב על יד פינסק בישראל, 1968
בכניסה לעיירה
רחוב אתיופיה

| --- | --- |

רחוב אתיופיה
 מידע כללי
 על שם:  אתיופיה 
 אורך:  200 מ' 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיר:  ירושלים
 רחובות מסתעפים:  רחוב הנביאים רחוב חזנוביץ'
 
 קואורדינטות:  31°47′05″N 35°13′15″E﻿ / ﻿31.784694444444°N 35.22075°E﻿ / 31.784694444444; 35.22075
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ירושלים מוגדלת) רחוב אתיופיה(למפת ירושלים רגילה) רחוב אתיופיה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אתיופיה 10 - קִידָאנֵה מִהְרַת - הכנסייה האתיופית
אתיופיה 10 - אחד משערי המתחם האתיופי
אתיופיה 11 - לוח הקדשה בפתח בית בן יהודה, מאי 2008
אתיופיה 15 - בית ועד העיר ומטה ההגנה
אתיופיה 19 - בית הספר תחכמוני בראשית שנות ה-20
רחוב אתיופיה (בתקופת המנדט הבריטי ואף לאחר מכן: Abyssinian street רחוב החבשים) הוא רחוב במרכז העיר ירושלים, היוצא מרחוב הנביאים, ומקביל לרחוב בני ברית הסמוך.
ייחודו של הרחוב

רחוב אתיופיה הוא שלוחה של רחוב הנביאים ואיתו מרכיב ציר המחבר את מזרח העיר עם מערבה, את העיר העתיקה עם העיר החדשה ואת העיר החילונית עם העיר החרדית. ציר התנועה מהווה מכלול היסטורי, ארכיטקטוני ודתי בעל מאפיינים ייחודים ומגלם בתוכו חלק חשוב מהכרונולוגיה והמהות של בניית העיר.
תחילתו של ציר התנועה רחוב הנביאים בשער שכם בעיר העתיקה, משם הוא עולה מערבה, עד לחיבורו עם רחוב יפו בכיכר הדווידקה. בערך באמצעו, רחוב אתיופיה יוצא ממנו צפונה.
הולך הרגל המטייל ברחוב במעלה ציר התנועה רואה עדויות היסטוריות ייחודיות על אדריכלות המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. רחוב אתיופיה מכיל בתוכו מוסדות ומבני מגורים היוצרים יחד רקמה עירונית יוצאת דופן.
רקע היסטורי

חיבורו  של רחוב אתיופיה לרחוב הנביאים המהווה ציר תנועה מרכזי לתוך מערב העיר הפך את כל האזור  באופן טבעי לאחד מאזורי הפיתוח והבנייה הראשונים מחוץ לחומות. בתקופה העות'מאנית היה הרחוב לא יותר משביל עפר אך עם הכיבוש הבריטי של ירושלים בשנת 1917 החלה תנופת פיתוח ממנה נהנה גם הרחוב הקטן.
הבנייה ברחוב אתיופיה החלה במאה ה-19 על ידי נציגי הקיסר האתיופי מנליק השני. אשתו של מנליק, טיטו בטול, ובכיר שריו, ראס מקונן, בנו יותר מתריסר בניינים במה שהחל להיקרא "רחוב החבשים". שני בניינים המהווים סימני דרך בבנייה האתיופית ברחוב אתיופיה והאזור כולו, הם קִידָאנֵה מִהְרַת - הכנסייה האתיופית, ובנין הקונסוליה האתיופית ברחוב הנביאים שהוקם בשנת 1928.
רקע היסטורי > הקהילה האתיופית

לאתיופים הנוצרים זיקה עמוקה לירושלים. הכנסייה הנוצרית משתייכת לזרם הנצרות האוריינטלית. על פי האמונה של אנשי הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, אתיופיה היא ארץ ציון החדשה, ובית המלוכה האתיופי, על פי האתוס הלאומי, משתייך לזרע שלמה המלך.
נזירים אתיופים ישבו בירושלים כנראה עוד מן המאה החמישית. בתחילה הם ישבו בתוך כנסיית הקבר, אך גורשו משם וייסדו את המנזר דיר אל סולטאן הצמוד לכנסיית הקבר. בשנת 1884 החלה ביוזמת הקיסר יוהנס בניית כנסיית קִידאנה מִהְרַת (בעברית: ברית הרחמים) על שטח שנקרא דֶבְּרַה גֶנֶת (בעברית: הר גן העדן), במרכז המתחם האתיופי הצמוד לרחוב הנביאים.
בשנת 1930, משהוכתר ראס טפרי היילה סלאסי, קיסר אתיופיה, התהדקו קשרי המלוכה האתיופית עם ירושלים. ב-1936 נכבשה אתיופיה על ידי צבאו של מוסוליני, והייתה בשליטה איטלקית עד לשנת 1941.

סלאסי עצמו נמלט עם הכיבוש, והגיע לירושלים, וכן לז'נבה, לנאום בפני חבר הלאומים. לאחר כשלושה חודשים בירושלים עבר לאנגליה.
הקהילה האתיופית בירושלים הייתה קהילה מושפלת ומדוכאת במשך מאות שנים. יציאתה אל מחוץ לחומות, ודריסת הרגל שקנתה בעיר החדשה וברחוב אתיופיה, סימנה את התעצמות הרגשות הדתיים באתיופיה המתחדשת ובקרב נציגי הקהילה בארץ. מפעל הבנייה של הקהילה האתיופית חורג בהרבה מעבר לגודלה בפועל של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
רקע היסטורי > שם הרחוב

תחילה נקרא האזור כולו על שם הקהילה - שכונת החבשים. שם הרחוב נקבע בסוף המאה ה-19, כאשר ברחוב נבנתה הכנסייה האתיופית, ובתקופת המנדט היה שם הרחוב Abyssinian street, השם  הלטיני של הארץ שהייתה ידועה בשם חבש (ובשיבוש אבּס).
מבנים ידועים ברחוב > אתיופיה 1 / הנביאים 58 - בית תבור

בית תבור נחשב לאחד הבתים היפים בעיר. הוא נחנך בשנת 1889, כבית מגוריו של הארכאולוג והאדריכל הגרמני קונרד שיק (1822–1902), שהיה מגדולי חוקריה ובוניה של ירושלים במחצית השנייה של המאה ה-19. על הכניסה לבית חקק שיק, כפרוטסטנטי אדוק, את השם THABOR בהשראת הפסוק מספר תהלים (פרק פ"ט, י"ג): "צפון וימין, אתה בראתם; תבור וחרמון, בשמך ירננו".
סגנונו המיוחד של הבית משלב ארכיטקטורה גרמנית עם מוטיבים מזרחיים. הבית מוקף חומת אבן ירושלמית עם שער כניסה, המזכיר שער מבצר גרמני מימי הביניים, עם מגדל שמירה קטן. המבנה הראשי בנוי במתכונת המזכירה בתי ערבים אמידים מאותה תקופה, הכוללים קירות אבן עבים מאוד, גומחות ותקרות מקומרות. בקירות הבית, מפנים ומחוץ, שילב שיק עותקים של ממצאים ארכאולוגיים, המשקפים את אהבתו לארכאולוגיה ולארץ ישראל. פינות הגג עוצבו בצורת קרנות מזבח. המקום משמש מ-1951 ועד היום את המכון התאולוגי השוודי.
מבנים ידועים ברחוב > אתיופיה 8 - בית הקיסר מנליק השני

בית מספר 8 נבנה ביזמת קיסר אתיופיה מנליק השני כבית דירות להשכרה שהכנסותיו ישמשו למימון הכנסייה והפעילות האתיופית בירושלים. בשנת 1907 הוקם במבנה מעון לנערות יהודיות עניות שהיה הראשון מסוגו בירושלים, לפני כן היה מצבן של נערות עניות קשה ביותר, חלקן ירדו לזנות וחלקן פנו למיסיון הנוצרי לבקשת סיוע חומרי. בשנות ה-50 של המאה ה-20  שכרה משפחת המשורר יהודה עמיחי דירה בבניין.
מבנים ידועים ברחוב > אתיופיה 10 - קִידָאנֵה מִהְרַת הכנסייה האתיופית

בית מספר 10 ברחוב הוא כנסייה עגולה הנקראת כנסיית קִידָאנֵה מִהְרַת, בעברית: ברית הרחמים, הנמצאת במתחם סגור יחד עם מנזר דֶבְּרַה גֶנֶת (מנזר גן העדן; בכתב געז: ደብረ ገነት) של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
נבנתה בידי קיסר אתיופיה יוהנס הרביעי (מלך 1872-1889) משנת 1882 ונחנכה בשנת 1893 בימי יורשו מנליק השני . הכנסייה בנויה על פי דוגמת כנסיות באתיופיה צורתה עגולה וקודש הקודשים נמצא במרכז הכנסייה. גג הכנסייה מכוסה בכיפה שחורה ועליה צלב אתיופי במרכזה. הכניסה לגברים ממוקמת בצידה הצפון מערבי וכניסת הנשים בצד הדרום מערבי. וכן מותקנת בה דלת שלישית.
בסמוך לכנסייה נמצא מבנה המשמש לאפיית לחם הקודש ונקרא בשם העברי בית לחם.
מבנים ידועים ברחוב > אתיופיה 3 - בית ד"ר פייגנבאום

בבית מספר 3 התגורר ד"ר אריה פייגנבאום, מחלוצי רפואת העיניים בארץ ישראל. בשנת 1916 שכר פייגנבאום ממשפחת נשאשיבי בית דו-קומתי. משפחת פייגנבאום התגוררה בקומה העליונה בעוד בקומה התחתונה פעלה מרפאתו של ד"ר פייגנבאום - רוב השנים בתור מרפאה פרטית, אולם לתקופת מה היו שותפים בה ארבעה רופאי עיניים עם שם פרטי זהה - 'אריה', שזכו לכינוי "ארבעת האריות" - פייגנבאום, בעהם, גולדברג ושמעוני-מקלר. ב-1962 רכש פייגנבאום את הבית מהאפוטרופוס לנכסי נפקדים והמשיך להתגורר בו עד יום מותו.
מבנים ידועים ברחוב > אתיופיה 5 - משכן הקונסוליות

הקונסוליות של נורווגיה, שוודיה וספרד בתקופת המנדט שכנו ברחוב אתיופיה 5.
מבנים ידועים ברחוב > אתיופיה 7 - בית דוד ילין

זוג הבתים במספר 7 ו-9 הם בתים דו-קומתיים צמודים, מאחורי חומת אבן גבוהה, נבנו על ידי משפחת נשאשיבי בראשית שנות ה-20 כדירות להשכרה.  בבית מספר 7 התגורר דוד ילין ובו ייסד ב-1914 את בית המדרש העברי למורים.
מבנים ידועים ברחוב > אתיופיה 9 - בית רופין ומרדכי בן הלל

בבית מספר 9 התגורר ארתור רופין. כמו כן התגורר בו הסופר מרדכי בן הלל הכהן, מראשי חובבי ציון ובן משפחתה של אמו של יצחק רבין, אשר בילה את ימיו הראשונים בבית זה.
מבנים ידועים ברחוב > אתיופיה 11 - בית בן יהודה

מול הכניסה למתחם הכנסייה האתיופית ניצב בית מספר 11, במקורו בתי פאר של משפחת נשאשיבי (גם בית מספר 13 ברחוב אתיופיה היה אחד מבתי נשאשיבי). בקומתו העליונה של בית מספר 11 התגורר אליעזר בן-יהודה עם משפחתו בין השנים 1909-1922, ובו כתב את המילון העברי הראשון. לדברי איתמר בן-אב"י, כמה מבני משפחת נשאשיבי, ובהם גם ראע'ב נשאשיבי, ביקרו בביתה של משפחת אליעזר בן-יהודה. בבית זה נפטר בן יהודה ממחלת השחפת בשנת 1922. לוח זיכרון שהוצב על ידי עיריית ירושלים בעבר הוסר שוב ושוב על ידי חרדים יושבי מאה שערים הסמוכה, עד שנקבע שלט קבע ב-2008 אשר עודנו במקומו (נכון ליולי 2014).
בסמוך לבית בן יהודה נמצא ביתו של מרדכי בן הלל הכהן
אחותו של חיים ויצמן, הד"ר מינה ויצמן התגוררה בשכירות בבית בן יהודה.
בשנות ה-70, העיתונאית דנה ויס גדלה בבית זה.
מבנים ידועים ברחוב > אתיופיה 15 - בית ועד העיר ומטה ההגנה

בית מספר 15 ברחוב נבנה ב-1878. ובו פעלו בין היתר ועד הקהילה וועד הסיוע, שקלט עולים שבאו לעיר בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה. בשנים 1928-1930  שכן בבנין  מטה ההגנה, ומכאן תואמה הגנת העיר בזמן מאורעות 1929.
מבנים ידועים ברחוב > אתיופיה 19 - בית חנה

בית מספר 19 נקרא בית חנה ובו שכן תלמוד תורה של תנועת המזרחי, ואחר כך, עד 1929 פעל בבנין בית הספר הדתי-לאומי "תחכמוני". הוקם ביוזמתם של משכילים דתיים שביקשו להקנות לבניהם "תורה עם דרך ארץ", ערכי מסורת בשילוב מדע מודרני ורעיונות ציוניים. באותה שנה הוקמה גם הגימנסיה העברית רחביה, אולם, הקמת בית הספר תחכמוני עוררה את זעמה של עדת החרדים הפרושים בירושלים ובייחוד הרבנים ובני הכוללים שראו בו חילול הקודש.
בתרבות ובאמנות

בציור ירושלים, שער החבשים מאת הצייר יוסף זריצקי מופיע אחד משערי הבתים ברחוב.
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, רחוב הנביאים, שכונת החבשים ושכונת מוסררה - סיפורו של מקום, דיוקנה של עיר, הוצאת יד בן צבי
יעקב אורלנד, סמטת החבשים: מקאמה ירושלמית; ציורים: נחום גוטמן, ירושלים: כתר, 1986
הערות שוליים

↑  דוד קרויאנקר, רחוב הנביאים, שכונת החבשים ושכונת מוסררה - סיפורו של מקום, דיוקנה של עיר - "ירושלים, באספקלריה של רחוב הנביאים וסביבתו, היא מוזיאון חי של תרבויות, של אורחות חיים ושל סגנונות בנייה למיניהם"
↑  איתמר בן-אב"י, החצוף הארצישראלי, עמ' 95-94.
ניז'רזאורוס

| ניז'רזאורוס |
| --- | --- |
 
תקופה
קרטיקון תחתון, 115–105 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
אינפרא־סדרה:: זאורופודה
משפחה:: רבאצ'יזאוריים
סוג:: ניז'רזאורוס
מין:: ניז'רזאורוס
שם מדעי
 Nigersaurus ‏סרנו, 1999

ניז'רזאורוס (שם מדעי: Nigersaurus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הרבאצ'יזאוריים.
מאפיינים

הניז'רזאורוס חי לפני כ-115-105 מיליון שנה באזור שהוא עכשיו ניג'ר, מערב אפריקה. למרות שהמאובנים נמצאו במדבר סהרה, כשהניז'רזאורוס חי האזור היה מלא בעמקים עם נהרות רחבים, יערות וצמחייה עשירה.
דינוזאורים טורפים רבים חיו לצד הניז'רזאורוס, ביניהם: הסוקומימוס, ספינוזאור אוכל דגים, הדלתדרומאוס, הקריפטופס (Kryptops) בעל החוטם הקצר, והאאוקרכאריה. בנוסף חיו לצידו גם דינוזאורים אוכלי עשב, שביניהם: האורנוזאורוס, דינוזאור בעל מקור ברווז, לורדוזאורוס (Lurdusaurus), קרוב של האיגואנודון, וזאורופודים אחרים שהיו גדולים ממנו.
גדות הנהר שרצו תנינים ענקיים כמו הסרקוסוכוס שאורכו 12 מטרים שחיכה במארב לטרף. בנוסף חיו גם תנינים קטנים יותר, האנטוסוכוס והארריפסוכוס שחיו על היבשה. גם בשמיים שרצו יצורים - פטרוזאורים ענקיים עפו בשמיים ולעיתים צללו לצוד דגים.
אורכו של הניז'רזאורוס היה כ-9 מטרים, קטן יחסית עבור זאורופוד. היה לו פה מיוחד, שדמה לשואב אבק, וכל שיניו היו בחלק הקדמי של הפה. סידור זה עזר לניז'רזאורוס לתלוש עלים בקלות מין העצים. פה כזה ייחודי אך ורק לניז'רזאורוס.
בתרבות

דינוזאור זה הופיע במשחקי המחשב Jurassic World Evolution 2 וJurassic World Evolution.
גלריה

איור של השלד
גולגולת של ניז'רזאורוס
דלתדרומאוס ניזון מניז'רזאורוס צעיר (ככל הנראה הם חיו בזמנים נפרדים)
בהשוואה לאדם
המוזיאון הבריטי

| --- | --- |

המוזיאון הבריטי במבט מצפון מזרח
המוזיאון הבריטי במבט מצפון מזרח
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון להיסטוריה של האדם
 כתובת:  Great Russell Street, London
 מיקום:  שכונת בלומסברי ברובע קמדן שבלונדון
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מייסדים:  הנס סלואן 
 מבקרים בשנה:  6,701,036 (נכון ל־2013)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1753
 תאריך פתיחה רשמי:  15 בינואר 1759
 אדריכל:  רוברט סמירק 
 
 קואורדינטות:  51°31′10″N 0°07′37″W﻿ / ﻿51.519444444444°N 0.12694444444444°W﻿ / 51.519444444444; -0.12694444444444
 http://www.britishmuseum.org
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסהמוזיאון הבריטי(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסהמוזיאון הבריטי(למפת קמדן רגילה) בארנט הארינגיי איזלינגטון הסיטי של וסטמינסטר המוזיאון הבריטי(למפת קמדן מוגדלת) בארנט הארינגיי איזלינגטון הסיטי של וסטמינסטר המוזיאון הבריטי
 
חזית המוזיאון הבריטי ובראשו גמלון עם פסלים מאת ריצ'רד ווסטמאקוט
המוזיאון הבריטי (באנגלית: British Museum) הוא אחד מהמוזיאונים הגדולים והמפורסמים בעולם. המוזיאון מציג בעיקר עתיקות ויצירות אומנות ונמצא בשכונת בלומסברי ברובע קמדן שבלונדון. הוא נוסד בשנת 1753 על ידי סר הנס סלואן, מדען ופיזיקאי ונפתח לראשונה לציבור ב־15 בינואר 1759. במוזיאון יותר משמונה מיליון מוצגים.
היסטוריה

המוזיאון הבריטי מציג כיום בעיקר עתיקות, אולם בעת הקמתו נועד המוזיאון להיות "מוזיאון כללי". אופי זה אפיין את האוסף הראשון שנתרם למוזיאון על ידי סר הנס סלואן, חדר הפלאות שלו, שכלל 40,000 ספרים, טקסטים, פוחלצים, מאובנים, 7,000 תחריטים של אלברכט דירר, וכן עתיקות ממצרים, יוון, רומא, המזרח התיכון, המזרח הרחוק והאמריקות.
חוק ייסוד המוזיאון עבר ב־7 ביוני 1753, ובעקבותיו נוספו מספר ספריות לאוסף סלואן. בשנת 1753 נקבע כי לאוצרות המוזיאון יתווספו ספרי הספרייה הקוטוניאנית (The Cottonian Library), הכוללת אוסף ספרים של סר רוברט קוטון (חלקם ספרים מהתקופה האליזבתנית) ואוסף הספרים של הספרייה ההרליאנית (the Harleian library) – אוספי הרוזנים מאוקספורד. בשנת 1757 התווספה גם "הספרייה המלכותית הישנה" – אוצר כתבי יד שנאספו על ידי שליטיה של בריטניה. אוספים אלה הם הבסיס לספרייה הבריטית של ימינו וכוללים את כתבי הקודש של לינדיספארן ואת העותק היחיד הקיים של ביאוולף.
חבר המנהלים של המוזיאון (שעד 1963 עמדו בראשו הארכיבישוף מקנטרברי, הלורד צ'נסלור (שר המשפטים ויו"ר בית הלורדים) ויו"ר בית הנבחרים הבריטי) בחר בשנת 1753 את בית מונטגיו בבלומסברי כמיקום נאות למוזיאון. הבית נקנה ממשפחת מונטגיו עבור 20,000 לירות שטרלינג. אחד הבניינים שהוצעו לחבר הנאמנים היה בית בקינגהאם, המהווה כיום חלק מארמון בקינגהאם, אך זה לא נבחר בשל עלותו ומרחקו ממרכז העיר.
המוזיאון קיבל לאחר הקמתו מספר מתנות, בהן ספריית תומאסון וספרייתו של דייוויד גאריק. סר ויליאם המילטון, שגריר בריטניה לנאפולי, תרם את אוסף העתיקות היווני והרומי של המוזיאון בשנת 1782.
לאחר מפלת צרפת בקרב הנילוס בשנת 1801 רכש המוזיאון פסלים מצריים רבים ובהם אבן רוזטה. בשנת 1805 קיבל המוזיאון את אוסף טאונלי ובשנת 1816 את שיש אלגין הידוע.
בשנת 1822 תרם המלך ג'ורג' השלישי למוזיאון את ספרייתו ובה 65,000 ספרים, 19,000 עיתונים, מפות ותרשימים. מאחר שהמקום במוזיאון צר מלהכיל את כל המוצגים, בשנת 1845 נהרס המבנה ונבנה באותו אתר מבנה חדש, בסגנון נאו קלאסי, שתוכנן על ידי האדריכל סר רוברט סמירק.
תחת ניהולו של הספרן האיטלקי אנטוניו פאניצי ריבעה ספריית המוזיאון את גודלה והפכה לספרייה הלאומית של בריטניה. לבקשתו נבנה במרכז המבנה חדר קריאה מעגלי, על פי תכנונו של האדריכל סידני סמירק, בנו של רוברט סמירק.
עד שנת 1887 היו אוספי הטבע (פוחלצים, צמחים ומאובנים) מרכיב עיקרי במוצגי המוזיאון. מוצגים אלה הועברו למוזיאון להיסטוריה של הטבע באותה שנה.
האוספים האתנוגרפיים הועברו ל"מוזיאון האנושות" בפיקדילי, אך הושבו למוזיאון למחלקה האתנוגרפית החדשה שלו, בשנת 2000.
מבנה המוזיאון נפגע במהלך מלחמת העולם השנייה. ההפצצה ארעה ב־10 במאי 1941.
בשנת 1972 נערכה במוזיאון תערוכה זמנית בשם "אוצרותיו של תות ענח' אמון", שבה צפו 1,694,117 מבקרים. באותה שנה העביר הפרלמנט את חוק הספרייה הבריטית המפריד את אוסף כתבי העת מאוספי המוזיאון. החוק המליץ להעביר את הספרים לאתר נפרד באזור סנט פנקראס – מעבר שאירע לבסוף רק בשנת 1997.
בשל העברת הספרייה הוחלט להרוס את כל המבנים בחצר ולבנות מעליה תקרת זכוכית על פי תכנונו של סר נורמן פוסטר – תוכנית שהסתיימה בשנת 2000.
מבנה המוזיאון

החצר הגדולה על שם המלכה אליזבת השנייה תוכננה על ידי משרד האדריכלים פוסטר ושות', ונפתחה לראשונה לציבור בשנת 2000. החצר היא החצר המכוסה הגדולה ביותר באירופה. תקרת החצר מורכבת מ־1656 לוחות זכוכית שצורתם עוצבה במיוחד. במרכז החצר נמצא חדר הקריאה של המוזיאון, שהיה בעבר חדר הקריאה של הספרייה הבריטית.
ביקורת על המוזיאון

רבים מאוצרות המוזיאון נלקחו מארצות אחרות במאות ה־18 וה־19, והם מעוררים ויכוחים ציבוריים ברחבי העולם. שיש אלגין וברונזת בנין הם האוספים הידועים ביותר במוזיאון, המעוררים סערות רבות. חדשות לבקרים עולות קריאות להשבת אוספים אלה ליוון ולניגריה, בהתאמה, ממצרים ועד הודו.
המוזיאון סירב לכל קריאות אלה, בטענה שהדבר ירוקן את המוזיאון הבריטי מאוספיו (וכך גם את שאר המוזיאונים הגדולים בעולם).
המוזיאון טען כי חוק המוזיאון הבריטי משנת 1963 אוסר על המוזיאון למכור את מוצגיו, אפילו את המוצגים הרבים שאינם בתצוגה. תשובה זאת של המוזיאון גררה ביקורת על עצם זכותו של המוזיאון להחזיק במוצגים אשר אינם מוצגים לציבור. תומכי המוזיאון טוענים כנגד הביקורת, כי המוזיאון שומר על המוצגים לדורות הבאים, ואלמלא שמירה זאת יהרסו המוצגים או יאבדו. כמו כן טוענים תומכי המוזיאון כי במרבית הארצות שמהן נלקחו המוצגים אין המומחיות והיכולות לשמור ולשמר על המוצגים.
טענה נוספת לשימור המוצגים במוזיאון מסתמכת על היתרון ההשוואתי של הצגת מוצגים ממקומות שונים בעולם זה לצד זה.
מוצגים ידועים

שיש אלגין – אפריז הפרתנון.
ברונזת בנין
תבליט ברני
אבן רוזטה
ציורים והדפסים של אלברכט דירר ובהם אחד ההדפסים של הקרנף של דירר
מומיות מצריות
אגרטל פורטלנד
אוסף מארק אורל סטיין
ברונזת ברלין
מוצגים מקבר סאטון הו
אוצר מילדנהול
גביע וורן
תיבת בימאראן
שחמט לואיס
האובליסק הלבן
הנס המלכותי של אור
היומנים האסטרונומיים הבבליים
אייל בסבך
פפירוסים מאוסף אנתוני צ'ארלס האריס, ביניהם פפירוס האריס הגדול
תבליטי ציד האריות של אשורבניפל
קבר יריחו
מכתב קייב
מוצגים ידועים > ארכאולוגיה תנכי"ת

גליל כורש
מנסרת סנחריב
תבליט לכיש
מכתבי לכיש
כתובת עזקה
קבר ...יהו אשר על הבית
האובליסק השחור
המונולית מכורח
חרסי שומרון
מיקום המוזיאון

המוזיאון נמצא בלונדון, בקרבת כיכר ראסל, וניתן להגיע אליו באמצעות הרכבת התחתית בתחנות "כיכר ראסל", "הוברן" או "דרך טוטנהם קורט".
ראו גם

אמנות אסיה