stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וולדו פפר הגדול
תקציר העלילה

1926 נברסקה, וולדו פפר (רוברט רדפורד) מתפרנס מהטסת אזרחים למרחקים קצרים וביצוע פעלולי טיסה. הוא גויס לחיל האוויר של ארצות הברית בשלהי מלחמת העולם הראשונה כמדריך טיסה ולא הצליח להשתתף בקרבות אוויר אבל לכולם הוא מספר שהשתתף בקרב נגד האייס הגרמני ארנסט גסלר (בו ברונדין) שבסיומו הצדיע לו גסלר וכי הוא הטייס השני הטוב בעולם לאחר גסלר.
הוא פוגש בחברו הטייס אקסל אולסון (בו סוונסון) שבתחילה מתחרה בו אבל לבסוף הם משתפים פעולה ומצרפים את חברתו של וולדו, מארי באת' (סוזן סרנדון). הם מנסים לבצע פעלול בו נוהגת באת' ואולסון טס מעליהם ומשלשל סולם חבלים עליו מטפס וולדו אולם אולסון מנמיך ווולדו מתנגש בגג מתבן ונפצע קשות.
כל גופו נתון בגבס והוא מועבר למנוחה הקנזס בבית חברו עזרא סטיילס (אדוארד הרמן) שהוא אחיה של חברתו לשעבר מוד (מרגו קידר). עזרא מתכנן מטוס חד כנפי שיוכל לבצע את התרגיל המסוכן של "לולאה חיצונית". בינתיים הם מתקבלים ל"קרקס המעופף" של דוק דילהופר (פיל ברנס) שבו מבצעים תרגילי תעופה מסוכנים לקהל בתשלום.
הקהל הולך ומתמעט מתחיל לגלות חוסר עניין באווירובטיקה ודילהופר משכנע את באת' לעלות למטוס בבגדים חושפניים וללכת על הכנף כשהרוח מגלה חלקים בגופה שיהיו יותר מעניינים וסקסיים. היא מסכימה אך על הכנף היא קופאת מקור ולא יכולה לזוז. וולדו יוצא לקראתה במטוס וכמעט מגיע אליה אך היא נופלת למותה והפקיד הפדרלי אומר להם שהם מקורקעים עד לסיום החקירה.
בינתיים מסיים עזרא לבנות את המטוס החד כנפי שלו ובטיסה לעיני הקהל הוא מנסה לבצע "לולאה חיצונית" אך מתרסק הקהל רץ לקראתו ומישהו מצית סיגריה והמטוס מתחיל לבעור. וולדו לא מסוגל להומיאו והורג אותו במוט כהמתת חסד. לאחר מכן הוא עולה על מטוס, גורם לנזק קשה במתקנים, מתרסק ונפצע שוב קשות.
הוא מקורקע לצמיתות אך לאחר התאוששות הוא מגיע להוליווד ביתר עם אולסון, משנה את שמו ומתחיל לעבוד כטייס בסרט תעופה. מסתבר שהיועץ בסרט זה הוא לא פחות מאשר ארנסט גסלר שטס ברפליקה של מטוס פוקר DR.I. וולדו טס בסופווית' קאמל ושניהם משחזרים קרב ממלחמת העולם הראשונה. הם זורקים את המצנחים שלהם ומתחילים קרב אבווירי ללא ירי אלא בצורת משחק צ'יקן שבסיומו מטוסיהם כבר לא שמישים והם מצדיעים אחד לשני ונעלמים.
בסוף מוצגת תמונה של וולדו פפר (1896–1931).
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| רוברט רדפורד | וולדו פפר | טייס |
| סוזן סרנדון | מרי באת' |  |
| בו סוונסון | אקסל אולסון | טייס |
| אדוארד הרמן | עזרא סטיילס | טייס |
| מרגו קידר | מוד שטיילס |  |
| בו ברונדין | ארנסט קסלר | טייס |
| פיל ברנס | דוק דילהופר | מנהל קרקס אווירי |
| ג'פרי לואיס | ניוט פוטס | פקיד פדרלי |
וולגוניה מיקרופוגון

וולגוניה מיקרופוגון (שם מדעי: Wallagonia micropogon), הוא מין של דג גרם גדול ממשפחת הסילוריים, שבסדרת השפמנונאים, החי בדרום-מזרח אסיה והוא קרובו של שפמנון ההליקופטר. שפמנון זה חדש למדע והוא תואר רק בשנת 2004 ובעבר שויך לסוג Wallago.
השפמנון מצוי רק במים מתוקים בתחומי דרום מזרח-אסיה מדרום וייטנאם, צפון לאוס ובנהר צ'או פראיה וכן במקונג שבתאילנד.
זהו שפמנון גדול באורך של 154 סנטימטרים ומשקל מרבי של 96 קילוגרם. הוא בעל גוונים כהים ומעט כתמים עליהם עם סנפירים בשרניים חסרי קשקשים, סנפיר גב נמוך ולסתות גדולות ושטוחות שבקצותיהם זיפים דמויי שפם. השפמנון הוא אוכל כל הניזון מכל מה שהוא מוצא במים, בעיקר דגים וחסרי חוליות אך הוא יטרוף גם חיות גדולות יותר אם הוא ייתקל בהם.
השפמנון מטיל ביצים בקרקעית הנהר והוא נודד לנהרות איטיי זרימה לשם כך. לרוב השמפנון אוכל סביב קרקעית הנהר.
ראו גם

שפמנון הליקופטר - קרובו לסוג.
הערות שוליים

↑  וולגוניה מיקרופוגון באתר הרשימה האדומה של IUCN
השורקים (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  קורנליו פורומבויו 
 שחקנים ראשיים:  István Téglás George Piștereanu ולאד איבנוב Rodica Lazăr קתרינל מנג'יה Julieta Szönyi Agustí Villaronga 
 מדינה:  רומניה רומניה
 חברת הפקה:  42 Km Film Komplizen Film Les Films du Worso mk2
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 בדצמבר 2019 
 משך הקרנה:  97 דק' 
 שפת הסרט:  רומנית 
 סוגה:  סרט קומדיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
השורקים הוא סרט מותחן פשע רומני משנת 2019 בבימויו של קורנליו פורומביו ובכיכובו של ולאד איבנוב. הסרט הוקרן בבכורה בתחרות בפסטיבל קאן 2019. נבחר כנציג רומניה לפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-92, אך לא נכנס לרשימת המועמדים הסופית.
עלילה

כריסטי הוא קצין משטרה מנוסה שמנהל במקביל לעבודתו קשר עם המאפיה. הוא מגויס על ידי צעירה יפה למשימת שחרור בן זוגה הכלוא, איש העסקים זולט. הוא מגיע לאי הספרדי לה גומרה כדי ללמוד את שפת אל סילבו (שפת השורקים) ולשחרר את זולט ומוצא את עצמו לכוד בין עמיתיו השוטרים שחושדים בו, המאפיה ורגשותיו כלפי הצעירה.
שחקנים

ולאד איבנוב בתפקיד כריסטי
קתרינל מרלון בתפקיד גילדה
אגוסטי וילארונגה בתפקיד פאקו
כריסטובל פינטו בתפקיד קרליטו
סרחיו קוסטשה בתפקיד תומא
אנטוניו בוייל בתפקיד קיקו
הפקה

הסרט הופק באמצעות חברת הבמאי, 42 km Film, בשיתוף פעולה עם Les Films du Worso הצרפתי וחברת Komplizen Film הגרמנית, כאשר mk2 מטפלת במכירות ההפצה. הצילומים התרחשו ברומניה ובאיים הקנריים.
שחרור

הסרט התמודד על "פרס דקל הזהב" בפסטיבל קאן 2019. במאי 2019 נמכרו זכויות ההפצה של הסרט בבריטניה לחברת Curzon Artificial Eye.
ביקורת

באתר הביקורות Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בדירוג של 83% על סמך 18 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.5 / 10. מטקריטיק, שמשתמש בממוצע משוקלל, הקצה לסרט ציון של 74 מתוך 100, בהתבסס על 11 ביקורות, מה שמעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
הערות שוליים

1 2  Goodfellow, Melanie (17 במאי 2017). "mk2 boards new Corneliu Porumboiu project 'Gomera'". Screendaily. נבדק ב-25 בנובמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The 2019 Official Selection". Cannes. 18 באפריל 2019. נבדק ב-18 באפריל 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sharf, Zack (18 באפריל 2019). "2019 Cannes Film Festival Lineup: Terrence Malick, Xavier Dolan, Almodóvar Compete for Palme d'Or". IndieWire. נבדק ב-18 באפריל 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Screenings Guide 2019". 9 במאי 2019. נבדק ב-9 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "„La Gomera", în regia lui Corneliu Porumboiu, propunerea României pentru Oscar 2020". libertatea. נבדק ב-26 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Barraclough, Leo. "Oscars: Corneliu Porumboiu's 'The Whistlers' Entered in International Feature Film Race". Variety. נבדק ב-26 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Director Corneliu Porumboiu shoots new film in Romania, Spain". 7 במרץ 2018. נבדק ב-25 בנובמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Dobroiu, Stefan (6 במרץ 2018). "Corneliu Porumboiu shooting Gomera". Cineuropa. נבדק ב-25 בנובמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Romanian film director Corneliu Porumboiu shoots for "Gomera" in Spain". 20 באפריל 2018. אורכב מ-המקור ב-2018-11-26. נבדק ב-25 בנובמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Cannes festival 2019: full list of films". The Guardian. נבדק ב-18 באפריל 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Grater, Tom (2 במאי 2019). "Cannes Competition pair 'Portrait Of A Lady On Fire', 'The Whistlers' land at UK's Curzon (exclusive)". Screen International. נבדק ב-7 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Whistlers (2019)". Rotten Tomatoes. Fandango Media. נבדק ב-21 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Whistlers Reviews". Metacritic. CBS Interactive. נבדק ב-24 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
וודאם ערד, קיסר אתיופיה

וודאם ערד היה קיסר אתיופיה בין השנים 1299–1314. הוא היה אחיו של הקיסר יאגבה ציון, ועלה לשלטון לאחר אחיינו.
ישנה רק מערכה צבאית אחת שנרשמה בתקופתו. בשנה הראשונה למלכותו, השייח' אבו עבדאללה אסף חסידים רבים, והכריז ג'יהאד כנגד אתיופיה. ערד שלח מספר שליחים לתוך המחנה של אבו עבדאללה, שהצליחו לשכנע את רוב צבאו לערוק. בלי כוח-אדם מספיק, אבו עבדאללה הוכרח להסכים לאמנה עם הקיסר ונתן לאתיופיה אדמות הנמצאות בגבולה של שאווה וידועות בשם "עבדאללה".
בשנת 1306 הקיסר שלח משלחת של 30 שגרירים לאירופה על מנת לחפש את "מלך הספרדים" (ככל הנראה ממלכת קסטיליה וממלכת אראגון). כנראה בגלל החדשות שהגיעו על ההצלחות של הנוצרים כנגד אל-אנדלוס בספרד, הקיסר שאף להקים ברית הגנה הדדית עם הספרדים כנגד האויבים המוסלמים. לא ידוע אם השגרירים הגיעו ליעד שלהם, אך הם ביקרו ברומא והגיעו עד לאביניון. בדרך חזרה לאתיופיה, הם עברו בג'נובה, ושם רואיינו על ידי הגאוגרף ג'ובאני דה כריגנו ("Giovanni da Carignano"). דיווחו של ג'ובאני על הראיונות אבד, אך סיכום של דוח זה נכתב על ידי ג'קומו פיליפו פוראסטי ("Giacomo Filippo Foresti") בסופלמנטום כרוניקרום (Supplementum Chronicarum), החיבור הראשון המזהה את ממלכתו של הכומר יוחנן עם האימפריה האתיופית.
הערות שוליים

↑  Tamrat Taddesse, Church and State in Ethiopia, p. 131
↑  Silverberg Robert, The Realm of Prester John, p. 164–165
| השושלת הסולומונית |
| --- | --- | --- |
| תור הזהב | יקונו אמלק • יאגבה ציון • סינפה ערד הרביעי • חיזבה אסגד • קידמה אסגד • ג'ין אסגד • סבא אסגד • וואדם ערד • עמדה ציון הראשון • ניואיה קראסטוס • ניואיה מריאם • דווית הראשון • תוודרוס הראשון • יסחק הראשון • אנדראיאס • תקלה מריאם • סארוו ייאסוס • עמדה ייאסוס • זרע יעקב • באדה מריאם הראשון • אסכנדר • עמדה ציון השני • נהואד |  |
| תקופת השפל | דווית השני • גלאוודיוס • מינאס • סרצה דנגל • יעקב • זה דנגל • יעקב |  |
| ענפים | השושלת הגונדרית • השושלת השאוונית • השושלת התיגראינית • השושלת הגוג'אמית |  |
האימפריה האתיופית
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: סבא אסגד | קיסר האימפריה האתיופית  1299–1314 | הבא: עמדה ציון הראשון |
התקדמותו של השיכור

התקדמותו של השיכור: מהכוס הראשונה לקבר. נתנאל קורייר 1846.
התקדמותו של השיכור: מהכוס הראשונה לקבר היא ליטוגרפיה משנת 1846 מאת נתנאל קורייר. זהו ליבנסטרפ בן תשעה שלבים על קשת אבן המתארת את מסעו של אדם דרך אלכוהוליזם. באמצעות סדרה של וינייטות הוא מראה כיצד משקה בודד מתחיל קשת שמסתיימת בהתאבדות. מתחת למבנה, אשתו וילדו של הגיבור עומדים למטה בדמעות.
הליטוגרפיה מבוססת על עבודתו של ג'ון וורנר ברבר משנת 1826 "התקדמותו של השיכור", או "הדרך הישירה לעוני, עליבות וחורבן". הקליטה הביקורתית הייתה גרועה מאז יציאת התמונה, אך היא השפיעה על יצירות אחרות בנושאי מתינות. התקדמות השיכור משמשת בשיעורי היסטוריה אמריקאית בתיכון כדי ללמד על תנועת המתינות.
רקע

משנות ה-1800 ועד תחילת האיסור ב-1920, תנועת המתינות הייתה כוח מרכזי בחיים האמריקאיים, ודגלה באיסור על משקאות אלכוהוליים. התנועה יצאה מההתעוררות הגדולה השנייה, והיא צמחה באמצעות מפגשי תחייה וקבוצות מיסיונריות. בעיני הרפורמים של התקופה, שימוש לרעה באלכוהול ועבדות נתפסו כשני החוליים החברתיים הגדולים בארצות הברית. בתחילה, תומכי המתינות דחפו לאנשים להימנע רק משתיית משקאות חריפים מזוקקים (כגון ליקור, ויסקי ועוד), אך ב-1840, ההתמקדות באלכוהול הוחלף ב-פכחון מוחלט על פי החוק.
החברה שתהפוך ל-קורייר ואייבס נוסדה בשנת 1834 על ידי נתנאל קורייר. בהמשך החברה גדלה להיות אחד ממוציאי האור הגדולים בארצות הברית במאה ה־19 של ליטוגרפיות. הדפסי העלות הנמוכים שלהם, שנמכרו בין 0.15 ל-3.00 דולר בהתאם לגודל (שווה ערך ל-3 ו-69 דולר ב-2022, בהתאמה), נמצאו בבתים ובעסקים ברחבי הארץ. יצירותיהם של קורייר ואייבס תיארו בעיקר סצנות דתיות, מוסריות ופטריוטיות, כמו גם גרסאות אידיאליות של החיים הכפריים. "התקדמותו של השיכור" היא אחת מכמה תמונות בנושאי מתינות בקטלוג שלהם, המראות כיצד צריכת אלכוהול מובילה לחורבן.
יצירה

ב-1826 פרסם ג'ון וורנר ברבר את "התקדמותו של השיכור", או "הדרך הישירה לעוני, עליבות וחורבן", ליתוגרפיה בת ארבעה חלקים המתארת את מסעה של משפחה לבית העניים עקב צריכת אלכוהול. בהתבסס על עבודתו של ברבר, יצר קורייר שלו בשם הדומה "התקדמות השיכור: מהכוס הראשונה לקבר" בשנת 1846.
תיאור

התקדמותו של השיכור היא ליבנסטרפ, צורת תיאור חזותי נפוץ במאה ה־19. מעבר לאמצע התמונה יש קשת אבן עם מדרגות עולות ואחר כך יורדות. התמונה משתמשת בתשע המדרגות כדי לייצג תשעה שלבים של אלכוהוליזם, כפי שדמיין קורייר. מתחת למבנה האבן, אשתו וילדו של הגיבור עומדים ליד ביתם הבוער בדמעות.
על פי ההדפס, הדרך לחורבן מתחילה במשקה חברתי יחידאי שמספקת לגיבורה "אישה בעלת סגולה מפוקפקת בעליל". לאחר מכן הוא מתקדם לשתייה כדי "לשמור על הקור בחוץ" ולאחר מכן, לאחר מכן הוא שותה שוב (שתייה אחת יותר מידי), וחש שיכרון חושים. בשלב הרביעי, הגיבור מתחיל לעסוק באלימות בעודו שיכור. הקשת מגיעה לשיא עם האיש, סיגר ביד, חוגגים עם חברים. הצעד השישי, והראשון למטה, מתאר את האיש שנקלע לעוני ומחלות עקב השימוש שלו באלכוהול. בצעד השיבעי הוא "ננטש על ידי חברים". בשלב שמונה הוא נזקק וזה מוביל אותו לפשע. השלב האחרון מראה את הגיבור מת בהתאבדות אחרי שחייו נהרסו לחלוטין.
מורשת ותגובת פרשנים

התקדמותו של השיכור קיבלה יחס בעיקר מזוין על ידי פרשנים. רוברט סיסק כתב ל"בולטימור סאן" בשנת 1930, ומצא שהליטוגרפיה מביסה את עצמה על ידי כך שהגיבור מת ביריית אקדח במקום בשתייה. דאגלס ניילור תיאר את זה כ"ראוי לפרס" במאמר משנת 1933 ב - עיתונות פיטבורג. בשנת 1984, טס פנפיל, שכתבה עבור נשר ברקשייר, מצאה שהעבודה הייתה מוגזמת בסקירה שלה על תערוכה של קורייר ואייבס.
באותה שנה כמו קורייר, האחים קלוג הוציאו גרסה משלהם ל - התקדמותו של השיכור. בגרסה של קלוגס, משפחתו של הגיבור מוחלפת במזקקה ובאדם שיוצא מהחזית עם שני שקי כסף. פרופסור אנגלי ג'ון וויליאם קראולי טוען שהאחים קלוג העתיקו את הגרסה שלהם מקורייר.
עם התקדמותו של השיכור, קורייר הקים את קשת העלילה המשמשת ברומני מתינות: משקה ראשון המוביל במהירות למוות בטרם עת. Mary Grover, Or, The Trusting Wife: A Domestic Temperance Tale נכתב במפורש על ידי צ'ארלס בורדט כדי להפוך את התמונה לספר. גם אמא של ג'ורג' מאת סטיבן קריין הושפעה מהליטוגרפיה.
העבודה מוצגת כמקור ראשוני בשיעורים על היסטוריה אמריקאית כדי ללמד על תנועת המתינות. מורה אחד ללימודי חברה אמר שהוא משתמש בזה מכיוון שהתקדמות האלכוהוליזם המתוארת תואמת היטב את המסר של תכנות נגד סמים בבתי ספר. סטודנטים השוו את המסר הפשטני של " פשוט תגיד לא " של התקדמות השיכור עם הפרצופים של מת'.
לקריאה נוספת

Aaron, Paul; Musto, David (1981). "Temperance and Prohibition in America: A Historical Overview".  In Moore, Mark H.; Gerstein, Dean R. (eds.). Alcohol and Public Policy: Beyond the Shadow of Prohibition. Washington, DC: National Academy Press. ISBN 0-309031494.
Brown, Herbert Ross (1975) [1940]. The Sentimental Novel in America 1789-1860 (1975 Reprint ed.). New York, NY: Octagon Books. ISBN 978-0374910327.
Crowley, John W. (1999). "Introduction".  In Crowley, John W. (ed.). Drunkard's progress: Narratives Of Addiction, Despair, and Recovery. Baltimore, MD: The Johns Hopkins University Press. pp. 1–28. ISBN 978-0801860089.
Gleson, William (2012). "Ten Nights in a Bar-Room and the Visual Culture of Temperance".  In Churchwell, Sarah; Smith, Thomas Ruys (eds.). Must Read: Rediscovering American Best Sellers From Charlotte Temple to The Da Vinci Code. London: Continuum. ISBN 978-1441162168.
Joseph, Peter (2021). "Teaching Social Studies and History: 'The Drunkard's Progress'". Detours: Social Science Education Research Journal. 2 (1). נבדק ב-27 בינואר 2024. {{cite journal}}:  (עזרה)
Le Beau, Bryan F. (2007). "Art in the Parlor: Consumer Culture and Currier and Ives". The Journal of American Culture. 30 (1): 18-37. doi:10.1111/j.1542-734X.2007.00462.x.
Lender, Mark Edward; Karnchanapee, Karen R. (1977). "'Temperance tales'. Antiliquor fiction and American attitudes toward alcoholics in the late 19th and early 20th centuries". Journal of Studies on Alcohol. 38 (7): 1347–1370. doi:10.15288/jsa.1977.38.1347. PMID 330956.
Masters, Ryan K.; Young, Michael P. (2022). "The Power of Religious Activism in Tocqueville's America: The Second Great Awakening and the Rise of Temperance and Abolitionism in New York State". Social Science History. 46 (3): 473–504. doi:10.1017/ssh.2022.6.
Mills, Laura K. (1996). American Allegorical Prints: Constructing an Identity (PDF). New Haven, CT: Yale University Art Gallery. ISBN 0-894670743.
Monteiro, George (2000). Stephen Crane's Blue Badge of Courage. Baton Rouge, LA: Louisiana State University Press. ISBN 978-0807126509.
הערות שוליים

↑  Masters & Young 2022, pp. 473-474
↑  Masters & Young 2022, pp. 474 and 499-501
↑  Masters & Young 2022, p. 474
↑  Aaron & Musto 1981, pp. 139-140
↑  Le Beau 2007, p. 21
↑  Le Beau 2007, pp. 21-25
↑  Le Beau 2007, p. 25
↑  Le Beau 2007, pp. 25-28
1 2  Le Beau 2007, p. 32
↑  Gleson 2012, p. 102
↑  Mills 1996, p. 12
↑  Gleson 2012, p. 103
↑  Mills 1996, p. 26
1 2 3 4  Sisk, Robert T. (28 בדצמבר 1930). "Pictorial Reminders the Whatnot Era: The Naive Art of Mr. Currier and Mr. Ives". Baltimore Sun. Baltimore, MD. p. 80. נבדק ב-25 בינואר 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Crowley 1999, pp. 1-2
↑  Lender & Karnchanapee 1977, p. 1354
1 2 3 4 5 6  Crowley 1999, p. 2
↑  Naylor, Douglas (3 במאי 1933). "Lithographs Of Long Ago: Sermon Pictures of Drunkard's Fate Depicts Birth of Dry Ballyhoo". Pittsburgh Press. Pittsburgh, PA. p. 21. נבדק ב-26 בינואר 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Panfil, Tess (2 בפברואר 1984). "Currier and Ives at the Museum". Berkshire Eagle. Pittsfield, MA. p. 23. נבדק ב-26 בינואר 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Crowley 1999, p. 20
↑  Brown 1975, p. 237
↑  Monteiro 2000, pp. 48-49
↑  Joseph 2021, p. 1
↑  Joseph 2021, p. 2
התקדמותו של השיכור, או הדרך הישירה לעוני, עליבות וחורבן. ג'ון וורנר ברבר 1826.
התקדמותו של השיכור. האחים קלוג 1864.
הרולד איניס

| --- | --- |
הרולד איניס בשנות ה-30 לחייו
הרולד איניס בשנות ה-30 לחייו
 לידה:  5 בנובמבר 1894 אוטרוויל, קנדה 
 פטירה:  8 בנובמבר 1952 (בגיל 58) טורונטו, קנדה 
 ענף מדעי:  כלכלה
 מקום מגורים:  קנדה קנדה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מקמסטר  אוניברסיטת שיקגו 
 מנחה לדוקטורט:  צ'סטר וו. רייט 
 מוסדות:  אוניברסיטת טורונטו  אוניברסיטת מקמסטר 
 פרסים והוקרה:  J. B. Tyrrell Historical Medal (1944)  עמית החברה המלכותית של קנדה 
 בן או בת זוג:  Mary Quayle Innis 
 צאצאים:  Anne Innis Dagg 
 הערות:  נשיא החברה המלכותית הקנדית
 תרומות עיקריות
 כלכלה פוליטית, חקר התקשורת
 
הרולד אדמס איניס (באנגלית: Harold Adams Innis;‏ 5 בנובמבר 1894 – 8 בנובמבר 1952) היה פרופסור ותאורטיקן קנדי לכלכלה פוליטית באוניברסיטת טורונטו. נחשב על ידי רבים כאחד ההוגים הקנדיים המקוריים ביותר. פרסומיו עוסקים בנושא ההיסטוריה של הכלכלה הקנדית ותאוריות בנושאי מדיה ותקשורת. בכתביו על תקשורת, חקר איניס את התפקיד שממלאת התקשורת בעיצוב התרבות ובהתפתחות הציוויליזציה. בין היתר, טען כי האיזון בין תקשורת מילולית לתקשורת כתובה תרם לשגשוגה של התרבות היוונית במאה ה-5 לפני הספירה.
איניס הניח את היסודות למחקר של מדעי החברה מנקודת מבט קנדית. כראש המחלקה לכלכלה פוליטית באוניברסיטת טורונטו, הוא פעל על מנת לארגן קבוצת חוקרים קנדיים כדי שאוניברסיטאות לא יסתמכו אך ורק על מרצים בריטיים ואמריקאיים שאינם בקיאים ברקע התרבותי -ההיסטורי של קנדה.
כמו כן פעל איניס להגן על האוניברסיטאות מפני לחצים פוליטיים או כלכליים. שכן ראה באוניברסיטאות העצמאיות מרכז למחשבה ביקורתית ההכרחית לתרבות המערב.
שנותיו הראשונות והשכלתו

הרולד אדמס איניס נולד בחווה קטנה סמוך לעיירה אוטרוויל במחוז אונטריו, קנדה. כילד אהב את החיים בחווה. וכמי שאורח חיים זה היה לו בבחינת זיכרון יקר, לעולם לא שכח את שורשיו הכפריים. באותם ימים היה לכנסייה הבפטיסטית תפקיד מרכזי בחיי העיירות הקנדיות. מאוחר יותר הפך איניס אגנוסטי, אך לא איבד עניין בדת. לפי חברו, הביוגרף דונלד קרייטון, דמותו של איניס עוצבה על ידי הכנסייה. קרייטון טען כי תכונות כמו דבקות במטרה ונאמנות לערכים היו תוצאה של החינוך הכנסייתי.
בצעירותו תכנן איניס להיות מורה בבית-ספר ציבורי ואף עבר את בחינות ההוראה. אך לבסוף לקח שנת חופשה כדי להרוויח סכום כסף שיתמוך בו במהלך לימודיו. כך, בהיותו בן שמונה-עשרה התנסה בהוראה במשך סמסטר אחד. אך חוויה קצרה זו הביאה אותו לידי מסקנה שלא נועד לחיי מורה בכפר קטן.
באוקטובר 1913 החל איניס בלימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת מקמסטר ששכנה אז בטורונטו. בשנת הלימודים האחרונה התמקד בהיסטוריה ובכלכלה.
שירות במלחמת העולם הראשונה

בשנת 1916, לאחר שסיים את לימודיו, התגייס לצבא הקנדי ונשלח לצרפת, לאחת החזיתות של מלחמת העולם הראשונה. שנה אחר-כך, במהלך אחד הקרבות נפצע בירכו ואושפז בבית חולים באנגליה למשך שמונה חודשים. כך סיים את שירותו. ג'ון ווטסון, אחד הביוגרפים של איניס, מציין כי נדרשו שבע שנים עד להחלמתו הפיזית, אולם הפגיעה הנפשית נותרה לכל חייו. בעקבותיה סבל איניס מדיכאון ואף מהתמוטטויות עצבים. עוד טוען ווטסון שהמלחמה השפיעה גם על נקודת המבט האינטלקטואלית של איניס. היא חיזקה את לאומיותו הקנדית ואת השקפתו על האפקט ההרסני שעלול להיות לתקשורת. כמו כן, בפעם הראשונה בחייו החל לפקפק באמונתו הבפטיסטית.
המשך לימודיו האקדמאיים

בשנת 1918 המשיך הרולד איניס ללימודי תואר שני באוניברסיטת מקמסטר. ושנתיים מאוחר יותר השלים לימודי דוקטורט באוניברסיטת שיקגו. השנתיים בעיר האמריקנית הגדולה השפיעו רבות על אישיותו. התעניינותו בכלכלה העמיקה, והוא החליט להפוך לכלכלן. שני חוקרי תקשורת בולטים באוניברסיטת שיקגו, ג'ורג' הרברט מִיד ורוברט אִי. פארק, הרשימו אותו במיוחד. איניס אימץ את אחת מטענותיהם, שלפיה תקשורת איננה רק פלטפורמה להעברת מסרים. חוקר התקשורת ג'יימס קארי כתב, שמִיד ופארק אפיינו את התקשורת כתהליך שדרכו מתפתחת תרבות.
עם השלמת לימודיו, הקורסים הראשונים שהעביר איניס היו קורסי מבוא לכלכלה באוניברסיטת שיקגו. אחת מתלמידותיו הייתה מארי קויל, אותה נשא לאישה במאי 1921, בהיותו בן 26, ואתה הביא לעולם ארבעה ילדים: דונלד, מארי, יו ואן. מארי קויל הייתה כלכלנית מוערכת בזכות עצמה וסופרת. היא אף ערכה חלק מכתביו של איניס.
מחקרי תקשורת

אחת מתרומותיו המרכזיות של איניס למחקר התקשורת הייתה, תוספת של נדבך הזמן והמרחב לצורות מדיה שונות. הוא ביצע חלוקה של סוגי המדיה על פי שתי הקטגוריות: אמצעי תקשורת בעלי הטיה מרחבית, הם כאלו המגשרים על פערי מרחב פיזיים, למשל הטלפון, בעוד שאמצעי תקשורת בעלי הטיה של זמן מגשרים על פערי זמן, כגון ספר. בהתאם לכך, המסר העובר בשני האמצעים האלה נוטה להחזיק זמן רב יותר.
איניס בחן את עלייתן ונפילתן של אימפריות כדרך לאפיין את ההשפעות של אמצעי תקשורת. הוא טען כי שאמצעי תקשורת שונים, מכתיבים אופי שונה של שליטה בחברה. כאמור, הוא טען כי האיזון בין המילה הכתובה לבין זו המדוברת תרם לשגשוגה של התרבות היוונית העתיקה בתקופת אפלטון. כשאיזון הזה הופר, עברה השליטה לאימפריה הרומית.
הנחה זו לגבי עלייתן ונפילתן של אימפריות הביאה את איניס לטעון כי הציוויליזציה המערבית ניצבת עתה בפני משבר. התפתחות של עיתונים בעלי תפוצה רחבה הטו את הכף לטובת אמצעים בעלי הטיית מרחב המבוססים בעיקרם על כוח ושליטה, בעוד שאמצעים בעלי הטיית זמן מעודדים המשכיות וידע. איזון זה הופר, לדעת איניס, באמצעות צורות תקשורת מכניות ומעבירות מידע בצורה מהירה המגשרת על פערי מרחב. עובדה זו יצרה בין היתר את המונופולים של התקשורת. כך הגיע לידי מסקנה כי הציוויליזציה יכולה להינצל רק אם תצליח להחזיר את האיזון שבין המרחב וזמן. לדעתו, מצב זה יכול להתקיים אם האוניברסיטאות ישוחררו מלחצים פוליטיים ומסחריים המופעלים עליהם. כך לטענתו, האוניברסיטאות יעזו לבקר ואף לתקוף את המונופלים המסכנים, לדבריו, את הציוויליזציה.
למרות ההערכה למחקריו ולתרומתו של איניס, בעיקר בכתיבתו המאוחרת על תקשורת, היו מי שביקרו את עבודתו; בעיקר את כתיבתו המעורפלת, הלא רציפה ושחסרה ניתוח מעמיק. חלק מהביוגרפים שלו הגיבו לטענות בציינם שכתיבתו הושפעה ממחלתו בתקופה המאוחרת של הקריירה שלו.
קריירה ציבורית ומותו

בשנות הארבעים של המאה הקודמת הגיע איניס לשיא השפעתו במעגל האקדמאי ובחברה הקנדית. ב-1941 עזר בהקמתו של איגוד אמריקאי לכלכלה היסטורית (Economic History Association). מאוחר יותר הפך לנשיא השני של הארגון. הוא מילא תפקיד מרכזי בהקמת שתי קרנות מרכזיות למימון מחקר אקדמאי. (the Canadian Social Science Research Council וה- Humanities Research Council of Canada).
בשנת 1944, העניקה לו אוניברסיטת ניו ברונסוויק הקנדית תואר כבוד, וכך גם אוניברסיטת מקמסטר, שבה כזכור החל את לימודיו, אוניברסיטת גלאזגו בסקוטלנד ועוד.
בשנת 1946 נבחר איניס לנשיאות החברה המלכותית הקנדית (Royal Society of Canada), הגוף המרכזי של המדינה למדענים ולחוקרים. ב-1947 התמנה לדיקן אוניברסיטת טורונטו ללימודי תואר שני.
העשור האחרון לחייו של איניס, שבו עסק בעיקר בתורת התקשורת, לא האיר לו פנים. הוא נותר מבודד מבחינה אקדמאית, מנותק מעמיתיו באקדמיה, שלא הבינו כיצד עשייתו החדשה מתקשרת למחקריו המוקדמים בתחום הכלכלה. הביוגרף ווטסון כתב, כי העובדה שלא זכה לתגובות חיוביות על עבודתו בתקשורת תרמה לתחושת התסכול והדיכאון שלו.
בשמונה בנובמבר 1952, כמה ימים לאחר יום הולדתו החמישים ושמונה, נפטר איניס מסרטן בבלוטת הערמונית.