יהדות בלגרד
היסטוריה של הקהילה > תחת השלטון הסרבי

ב-1804 פרצה המהפכה הסרבית. כ-30,000 לוחמים בני לאומים שונים, ובכלל זה גם אלמנטים פליליים אשר עמדו תחת הנהגתו של קאראג'ורג'ה, תקפו עיירות וכפרים ברחבי סרביה, תוך שהם טובחים בתושבים טורקים ויהודים. הכוחות התייחסו ליהודי העיירות והכפרים כבני חסותם ועושי דברם של העות'מאנים. עשרות רבות של פליטים יהודים הגיעו לבלגרד. בנובמבר 1806 הגיעו כוחות המורדים לבלגרד ו-12 בדצמבר כבשו אותה ופרעו בשכונה היהודית. בוצעו מעשי ביזה, נרצחו מספר יהודים ואחרים נחטפו למטרות כופר נפש. בינואר 1807, לאחר ששולם סכום נכבד שוחררו 182 נשים, ילדים וקשישים והורשו לעזוב את בלגרד לזמון. אחרים שבו לשכונה היהודית. ב-7 במרץ 1807 החל פוגרום ביהודי בלגרד ובאוכלוסייה הטורקית שנמשך יומיים. עשרות נרצחו ורבים הוכרחו להמיר את דתם לנצרות. בהמשך, גורשו מהעיר מאות יהודים והם עברו לערי בולגריה, בוסניה ולשטחי אוסטריה. המגורשים שהגיעו לשטחי אוסטריה פנו לשגריר האימפריה הרוסית לווינה אנדריי ראזומובסקי (אנ') והלינו על הפגיעה באוכלוסייה היהודית על ידי המורדים הסרביים שנתמכו על ידי הרוסים. הרוסים פנו לסרבים לבירור העניין ותשובת הפיקוד הסרבי הייתה שאכן הייתה פגיעה משמעותית ביהודים משום שהם סוכנים עות'מאניים.
באוקטובר 1813 תקפו העות'מאנים את בלגרד וכבשו אותה. בעיר הושאר חיל מצב בהיקף של 5,000 חיילים. חלק מבני הקהילה שעזבו את העיר מחמת הקרבות שבו לבתיהם ועסקו בשיקומה של השכונה היהודית החרבה. העות'מאנים דרשו מבני הקהילה להקצות כסף ואנשים לצורך שיקום מצודת בלגרד. ב-1815 הוביל מילוש אוברנוביץ' את השלב הצבאי השני של המהפכה הסרבית וב-1817 הקים את נסיכות סרביה. אוברנוביץ' ניהל משא ומתן עם העות'מאנים וזכה להכרה בנסיכות כיישות וסאלית של האימפריה. תקופת שלטונו נחשבת ל"תור זהב" בקורותיה של יהדות בלגרד. הוא העניק שוויון זכויות ליהודי בלגרד והציע להם להתיישב מחוץ לתחומי השכונה היהודית יאלייה, תוך הקצאת קרקעות עבורם. בני הקהילה חששו לצאת מגבולות השכונה ונותרו בה. ב-1818 נפתח מחדש בית הכנסת המשופץ "קהל ישן" וכן המֶלְדָארִי (שמו של תלמוד התורה בקהילות הבלקן), במעמד הרב הראשי אברהם בן יצחק פארדו. חיים בכר בן דוד חיים (דאוויצ'ו) היה ספקו ויועצו של הנסיך. במסורת יהודי בלגרד מסופר כי דאוויצ'ו לו היו מהלכים גם בשלטון העות'מאני, גילה כי העות'מאנים עתידים להתנקש בחייו של אוברנוביץ' באמצעות הרעלה וגילה את המזימה לנסיך, שניצל. לפי המסורת, אירוע זה הוביל ליחסו האוהד של מילוש אוברנוביץ' כלפי יהודי בלגרד. ב-1839 נאלץ מילוש אוברנוביץ' לוותר על השלטון בעקבות לחץ אופוזיציוני מקרב האליטה הכלכלית הסרבית שהתנגדה בין השאר לשוויון הזכויות שהנהיג הנסיך וכונתה מגיני החוקה. האליטה החדשה התחייבה להצר את זכויות היהודים בסרביה. ב-1842 עלה בידיהם למנות את אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ' לנסיך סרביה. השלטון החדש נקט בצעדים נוקשים נגד היהודים. ב-1844 בוטל שוויון הזכויות וכן חופש התנועה והמגורים. יהודים גורשו משכונות חדשות בבלגרד, הובלו ורוכזו בשכונה היהודית בבלגרד. לפי צו נוסף נאסר על היהודים לגור בערי-השדה, והחלה הגירה לבודפשט, וינה, פריז, לונדון ולארץ ישראל.
במרץ 1856 נחתם חוזה פריז אשר חתם את מלחמת קרים ובמסגרתו זכה מעמדה העצמאי של נסיכות סרביה לגיבוי המעצמות האירופיות המובילות בכפוף למספר תנאים וביניהם מתן חופש פולחן, חופש מגורים וחופש מסחר לאזרחיה בני כל הדתות. ראשי קהילת בלגרד שיגרו מספר פעמים מכתבים למועצת הנסיכות הסרבית ובהם בקשות ברוח חוזה פריז. בשלהי 1856 השיב הנסיך אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ' כי הוא מתיר ליהודי בלגרד להתגורר בכל חלקי העיר, אך סירב להעניק זכויות נוספות וגם הזכות לחופש מגורים ניתנה בבלגרד בלבד. באפריל 1858 פנו יהודי בלגרד ישירות לנסיך אלכסנדר וציינו כי מתוך 300 משפחות היהודים בבלגרד, 285 נתונות בעוני קשה בשל המגבלות שהטיל השלטון והן נסמכות על חסדיהן של 15 משפחות אמידות יחסית שמסייעות להן. בשלהי 1858 בשל קרע פנימי בתוך "שומרי החוקה" הודח הנסיך אלכסנדר והוחזר מילוש אוברנוביץ', מתוך הנחה שבשל גילו המתקדם הוא יהיה שליט דה יורה אך לא דה פקטו. מילוש נקט בקו עצמאי ובספטמבר 1859, בניגוד להחלטת הפרלמנט הסרבי, הוציא צו ובו ביטול כל ההגבלות על יהודי סרביה. שנה מאוחר יותר נפטר הנסיך מילוש אוברנוביץ' ובפברואר 1861 ביטל הפרלמנט הסרבי את הצו המקנה שוויון זכויות ליהודי סרביה. יהודי בלגרד פנו לנסיך מיכאילו אוברנוביץ' במטרה להשיב את זכויותיהם, אך לשווא.
ב-15 ביוני 1862 התחוללה תקרית בין כוחות שיטור עות'מאניים שהיו מוצבים בבלגרד לתושבים סרבים. כוחות ז'נדרמריה סרביים התערבו בנעשה והחלו מהומות וקרבות רחוב בין הצדדים. למחרת היום, הושגה רגיעה בהתערבות קונסולים זרים. ב-17 ביוני הפגיזו כוחות עות'מאניים שהוצבו במצודת בלגרד את העיר. נגרמו נזקים כבדים לשכונה היהודית ובכלל זה לבית הכנסת "קהל ישן" שנפגע. 20 בתים נהרסו ו-357 נפגעו. נמנו 50 הרוגים ומאות פצועים בקרב תושבי בלגרד ובכלל זה בני הקהילה היהודית. יהודי בלגרד עזבו בהמוניהם את העיר ומצאו מקלט בזמון שהייתה תחת שליטת האימפריה האוסטרית. מתועד כי בין 400 ל-500 משפחות יהודיות עזבו את בלגרד לזמון, שלא יכלה להכיל את הפליטים הרבים. כתבות רבות התפרסמו בעיתונות היהודית על מצבם הקשה של הפליטים ובכלל זה בכתב העת "בן חנניה" שערך לאופולד לעף. נערכו מגביות ונתרמו כספים לפליטים בין השאר על ידי משפחת רוטשילד. בראשית 1863 שבו מרבית המשפחות לבלגרד, להוציא 60 משפחות שהחליטו לא לשוב לעיר ולהגר לשטחי האימפריה האוסטרית. בבואם מצאו שכונה חרבה. מרבית הבתים שלא נפגעו בהפגזה העות'מאנית, נבזזו על ידי תושבים סרבים. 121 ראשי משפחות מקרב השבים פנו לנסיך מיכאילו אוברנוביץ' בבקשה חוזרת להעניק להם שוויון זכויות או לגרשם מסרביה. משלא נענו, פנו לקונסול הבריטי בבקשה שהמלכה ויקטוריה תתערב למענם. בהמשך, נפגשו בזמון ראשי הקהל בבלגרד עם משה מונטיפיורי ודיווחו לו על מצוקותיהם. עם ראשי הקהל נמנה דוד בנימין רוסו, לימים סבו של משה פיאדה. בהמשך התערב גם הקונסול הצרפתי בנעשה, בעקבות פנייה מאדולף כרמיה נשיא חברת כל ישראל חברים. הבריטים הפעילו לחץ על הסרבים גם באמצעות השער הנשגב וגם באמצעות פנייה לממשלה הרוסית.
ב-1868 התמנה מילאן הרביעי לנסיך סרביה לאחר רציחתו של מיכאילו אוברנוביץ'. מפאת גילו, ניהלה את הנסיכות מועצת עוצרים. ב-1869 הוצגה בפרלמנט הסרבי הצעת חוקה חדשה לנסיכות שכללה שוויון זכויות למיעוטים ובכלל זה ליהודי הנסיכות. הנושא חולל מהומה וקבוצות לחץ מקרב האליטה הכלכלית הובילו לדחיית ההצבעה וכשהחוקה הובאה לאישור, הוסרו ממנה הסעיפים הרלוונטיים ליהודים. הנושא הוביל שוב לפניית נציגי המעצמות האירופיות לממשלת סרביה לקבלת הבהרות, אך ללא הועיל. נציגי ממשלת סרביה טענו שזהו רצון העם. ב-1870 הטילה הממשלה הסרבית גיוס חובה על יהודי הנסיכות ופעלה בנוקשות לאכיפת הצו. ב-1876 פרצה המלחמה הסרבית-עות'מאנית שהסתיימה בתבוסה סרבית. במסגרת הסכם השלום עם העות'מאנים נדרשו הסרבים לבטל את כל התקנות נגד יהודי הנסיכות. הסרבים השהו את יישום ההסכם ובינתיים פרצה המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) שהסתיימה בתבוסה קשה לעות'מאנים. לאחר המלחמה כונס קונגרס ברלין ובלחצו של אוטו פון ביסמרק הסכימה סרביה לבטל את המגבלות כנגד יהודי הנסיכות בכפוף לאישור הפרלמנט הסרבי. את יישום החלטות קונגרס ברלין השהו הסרבים באמתלות שונות, ובכלל זה דיונים ארוכים ועקרים בפרלמנט, עד שב-1888 אושרה חוקה חדשה ובה ניתן שוויון זכויות מלא ליהודי הנסיכות, שרובם המוחלט התגוררו בבלגרד.
לקראת סוף המאה ה-19 החלה פעילות ציונית בבלגרד ובמקביל גברה האנטישמיות ובאה לידי ביטוי בפרסומים בעיתונות ובספרים שונים שפורסמו. הרב יהודה אלקלעי הקים בבלגרד סניף של "החברה ליישוב ארץ ישראל". ב-1885 הגיע לבלגרד ד"ר ראובן בירר איש חובבי ציון והועסק כרופאו האישי של המלך מילאן הראשון והטיף להקמת סניף של "חובבי ציון" בבלגרד. פעילותו הייתה לצנינים בעיני השלטונות הסרביים והוא פוטר ונאלץ לעזוב את בלגרד. לאור התגברות האנטישמיות נפגש הרב הראשי שמעון ברנפלד עם ראש הממשלה הסרבי יובאן ריסטיץ' ובהמשך עם עוצר המלוכה קוסטה פרוטיץ' והובטח לו שהשלטון הסרבי ישמור על זכויות בני הקהילה היהודית.
ב-1897 יצא דוד אלקלעי לבזל לייצג את יהודי סרביה בקונגרס הציוני העולמי הראשון. כאשר שב, ייסד את אגודת "ציון" ולצידה אגודת הנוער הציוני "גדעון". ב-1911 הוקם סניף של ארגון בני ברית בבלגרד. ב-1912 היה בנציון בולי ליהודי הראשון שנבחר לפרלמנט הסרבי. בפרוץ מלחמת הבלקן הראשונה התגייסו יהודי בלגרד בהמוניהם לצבא הסרבי בעידודם של הרבנים הראשיים יצחק אלקלעי ויצחק הכהן שלאנג. שיעור המגויסים עמד על 12 אחוזים מכלל הקהילה. במקביל מימנה הקהילה הספרדית את הקמתו של בית חולים צבאי בן 100 מיטות והקהילה האשכנזית מימנה את הקמתו של בית חולים צבאי בן 40 מיטות. לאחר תום מלחמת הבלקן השנייה עברה מקדוניה הווארדארית לשליטת הסרבים וראשי השלטון הסרבי ביקשו מהנהגת הקהילה בבלגרד לצאת לערי מקדוניה ולעשות נפשות בקרב הקהילות דוברות הלאדינו למען השתלבותם במדינתם החדשה. משלחות ובראשן הרב הראשי ד"ר יצחק אלקלעי ודוד אלבלה יצאו לביטולה ולסקופיה.