דמיון פוליטי
הגדרות למושג

אין הגדרה אחת היכולה להקיף את כלל משמעויותיו של המושג דמיון פוליטי. המושג קיים במסורות פילוסופיות שונות אשר מעניקות לו פרשנות משלהן. לפי "האנציקלופדיה של האפשרויות" של פאלגרייב, דמיון פוליטי יכול להיות מוגדר כדרך של התעלות מעל המציאות הפוליטית, ובכך מאתגר את המוסכמות. ניתן להשתמש בו כדי לצייר תמונה של עתיד אפשרי ולהחיות מציאות השייכת לעבר רחוק. דמיון פוליטי יכול להוות אסטרטגיה מודעת או דרך לא מודעת לעיבוד רצונות.
ההיסטוריון שחר בורלא מחלק את הדיון במושג לשלושה חלקים: דיון בפן האפיסטמולוגי של הדמיון, דיון פילוסופי בהשפעתו הישירה על הפוליטיקה, ודיון בנקודות החיכוך שנוצרות בין מושג הדמיון האפיסטמולוגי לפילוסופיה ולפרקטיקה הפוליטית.
שורשי המושג מופיעים כבר בהגותו של אפלטון. באידיאליזם האפלטוני, המציאות אותה אנו תופסים בחושינו נגזרת ממציאות אידיאלית־אובייקטיבית בעוד שהדמיון מספק לנו ידע כוזב. במשל "הקו המחולק" הוא מתאר ארבע דרגות של הכרה: הכרה שכלית, מחשבה, אמונה ודימוי. דימוי הנוצר על ידי הדמיון הוא החלק הנחות ביותר של ההכרה.
אפלטון חושש מהשפעתו השלילית של הדמיון על המדינה בשל השוני בין הדימוי הלא רציונלי לבין האידאות. פרדוקס הדמיון הפוליטי אצל אפלטון עוסק במתח שבין החש מהשפעתו השלילית של הדמיון על הפוליטיקה לבין תפקידו בבנייתו הפוזיטיבית של הדמיון את העולם הפוליטי. תפקידו הפוזיטיבי של הדמיון הוא להתוות את הדרך מעולם התופעות אותו אנחנו מכירים, לעבר עולם האידאות. לעומת אפלטון, אריסטו התייחס לדמיון בחיוב וראה אותו כמתווך בין החושים למחשבה, וכמרכיב הכרחי לקיומו של שיפוט בין טוב לרע. המסורת הפילוסופית שהתפתחה בעקבותיו מכירה בדמיון כהכרחי לפיתוח הידיעה וההבנה של המציאות.
תומאס הובס טוען כי הדמיון עצמו הוא פוליטי ומגדיר מחדש את אופייה של הפוליטיקה: משחקנים פלורליסטים הפועלים מתוך לוגיקה צנטריפוגלית (השואפים להתרחק מהמרכז) לריבונות צנטריפטלית (השואפת למרכז). מקובל להציג את הובס כמי שתיאר את הדמיון במילים: "שום דבר מלבד התנוונות החושים" (nothing but decaying sense) וברוח ביקורת זו גם פתח את ספרו לויתן בו הוא מתאר את תפקידי הדמיון: דמיון משקף/רפלקטיבי ודמיון מחבר. שני סוגי הדמיון יוצרים ידע חלקי: הדמיון המשקף מסוכן כיוון שמציג את החלקיות כאמת; ואילו יכולת הדמיון לחבר בין דימויים מסוכנת יותר, כיוון שבחיבור של חלקי מידע לא מלאים היא יוצרת מניפולציה. הובס הכיר בדמיון כאמצעי אפקטיבי להעברת מידע ואף ראה בשימוש המניפולטיבי בו כאמצעי לשליטה יעילה באוכלוסייה. על אף הסכנה בדמיון, הוא גם הכיר בכוחו הפוזיטיבי ועשה בו שימוש פוליטי.
כחלק מהעיסוק האפיסטמולוגי במושג, עסק דייוויד יום בדמיון הפוליטי באופן עקיף דרך יחסו למושג דמיון, בעיקר במסכת טבע האדם (1739–1740). לפי יום, התחושות האנושיות מתחלקות לרשמים שנוצרים בעזרת החושים. ההעתק החלש של הרשמים נקרא "רעיון" ועליהם אחראי הדמיון. הדמיון הוא השולט על הרעיונות ויכול לחבר ביניהם בכל אופן שיבחר. יום מבחין גם בסוג נוסף של דמיון "הדמיון הסימפתטי" (sympathetic imagination) שמאפשר לנו לקיים רגש של סימפתיה עם האחר. דמיון זה מאפשר גם לחדור לדעות ותחושות של האחר ובכך מאפשר לחבר רעיונות של האחר לדמיון הרפלקטיבי שלנו ובכך גם היכולת לזהות אינטרס משותף החיוני לפיתוח דמיון פוליטי.
עמנואל קאנט טוען שתפקידו הפוליטי המרכזי של הדמיון הוא ארגון הייצוגים המרכיבים את הניסיון האנושי ביחידות מֻבְנוֹת, מוּבָנוּת וקוהרנטיות. לפי קאנט ההכרה אינה צילום של המציאות אלא סידור של המושגים באופן שנותן להם תוקף אובייקטיבי. לפי תפיסה זו, בכוחו של הדמיון ליצור תמונה של השלם אף על פי שניסיוננו לא יחווה לעולם את השלם עצמו. כך ניתן לדמיין בפועל את השלטון כולו דרך המפגשים הלא סדירים אותם אנחנו מקיימים עם מוסדותיו, כמו סניף הדואר או משרד הפנים.
בתוך הגדרתו של לואי אלתוסר למושג אידאולוגיה, הוא מסביר את כוחו של הדמיון להשפיע על הפוליטיקה: ראשית האידאולוגיה היא פונקציה שגורמת לאנשים לפעול ללא צורך בהתערבות ישירה ושנית היא גורם שמעביר תחושה של לכידות חברתית. צ'ארלס טיילור מוסיף לאלתוסר ומאמין כי לעיתים האידאולוגיה המתפתחת אצל קומץ אנשים מתפשטת לדמיון חברתי רחב. המדומיין החברתי מאופיין בכך שאינו נושא איתו מטען תאורטי אלא נשאר בגדר דימוי. הדימוי זוכה לתפוצה רחבה ומאפשר ליצור "פרקטיקות חברתיות", כך למשל הריטואל של הפגנה הופך להגיוני כחלק מהבנת מערכת היחסים החברתיים עם האחר ועם המדינה כגוף.