stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פווזיה כופי
חיים אישיים > ספר זיכרונות אוטוביוגרפי

"הבת המועדפת: מאבקה של אישה להובלת אפגניסטן אל העתיד" (The Favored Daughter: One Woman’s Fight to Lead Afghanistan into the Future), הוא ספר זיכרונות אוטוביוגרפי שנכתב בידי כופי ונאדֵן ע'וּרי ויצא לאור באנגלית. הספר מספר את סיפור חייה של כופי, לאורך ילדותה, השכלתה ומעורבותה בפוליטיקה. בספר היא מספרת על חייה ומשלבת מכתבים שכתבה לשתי בנותיה. הוא פורסם במקור ב-2011 תחת הכותרת "מכתבים לבנותיי: ספר זיכרונות" בהוצאת דאגלס אנד מקינטייר, ולאחר מכן ב-2012 בהוצאת פלגרייב מקמילן, ראשית תחת הכותרת "מכתבים לבתי".
פרסומים

Fawzia Koofi (באפריל 2011). Letters to My Daughters. Canada: Douglas & Mcintyre. ISBN 978-1-55365-876-4. {{cite book}}:  (עזרה)
Fawzia Koofi (3 בינואר 2012). The Favored Daughter: One Woman's Fight to Lead Afghanistan into the Future. USA: Palgrave Macmillan. ISBN 978-0-230-12067-9. {{cite book}}:  (עזרה)
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Malbrunot, Georges (2011-02-25). "Fawzia, un défi aux talibans" [Fawzia, a challenge to the Taliban]. Le Figaro (בצרפתית). p. 18.
↑  "A 'Favored Daughter' Fights For The Women Of Afghanistan". NPR. 2012-02-22. נבדק ב-2013-05-19.
↑  "Guests of First Lady Laura Bush". ABC News. 31 בינואר 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "In conversation with Fawzia Koofi member of Parliament from Badakshan" 7 June 2014, www.youtube.com, accessed 8 November 2020
↑  "Women MP's come together to demand equal representation". אורכב מ-המקור ב-2017-05-29. נבדק ב-2014-12-18.
↑  "Female Afghan peace negotiator wounded in assassination bid". The Guardian. נבדק ב-16 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  She risked everything for women's rights in Afghanistan. Now she could lose it all, cbc.ca, Aug 12, 2021
↑  “900 Afghani girls need a building for their school.” Fundraiser at www.indiegogo.com, accessed 8 November 2020
↑  "Support Committee for Fawzia Koofi: Mission". fawziakoofi.org. אורכב מ-המקור ב-2012-04-17. נבדק ב-8 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "WhereIsMyName: Afghan women campaign for the right to reveal their names". BBC News (באנגלית בריטית). 2020-07-24. נבדק ב-2020-12-20.
↑  Sachs, Susan (21 בינואר 2011). "Fawzi Koofi: The face of what Afghanistan could be". The Globe and Mail. נבדק ב-2013-05-19. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Fawzia Koofi: The Favored Daughter fawziakoofi.org, accessed 8 November 2020
↑  Fawzia Koofi, Letters to my daughters : a memoir, Vancouver: Douglas & McIntyre, 2011, ISBN 978-1-55365-876-4
↑  ‘Favored Daughter’: Fawzia Koofi on Making Women’s History in Afghanistan Women's Voices for Change, accessed 8 November 2020
↑  Koofi, Fawzia, and Nadene Ghouri. The Favored Daughter: One Woman's Fight to Lead Afghanistan into the Future. New York, NY: Palgrave Macmillan, 2012. ISBN 9780230120679
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290834905171  PLWABN: 9810644706205606  BnF: cb16510179m (data)  GND: 1017837023  ISNI: 0000 0001 2036 6710  LCCN: no2011091034  NKC: jo2014812409  NLK: KAC201210568  NTA: 33216845X  RERO: 02-A020419926  SUDOC: 151606846  VIAF: 170552138   WorldCat (עם VIAF): 170552138 
פווזיה כופי (מימין) עם מזכירת המדינה האמריקנית קונדוליזה רייס (באמצע) וסייד חאמד גיילאני ב-2006.
פיליסטיניזם

פְּלִישְׁתָּאוּת (בלעז פיליסטיניזם) הוא מונח בתחומי הידע של הפילוסופיה והאסתטיקה המתאר  עמדה חברתית המצדדת באנטי-אינטלקטואליזם, מעריכה בחסר ומתעבת אומנות, יופי, רוחניות ואינטלקט.
מקורו של המונח בשפה הגרמנית "פיליסטר" (Philister) - אדם מטריאליסטי, בור חסר השכלה ותרבות. לפי טענתו של פרידריך קלוגה, למילה לא היה בהתחלה פירוש שלילי - זה היה כינוי לאדם גבוה וחזק, כלומר, דומה במבנה לגוליית הפלישתי. עם הזמן השתנה הפירוש לכינוי ללוחמים ולשומרים. המונח נטבע כשלילי בדרשת תוכחה של כומר גרמני בן המאה ה-17 הנסמכת על פסוק י"ב בפרק ט"ז בספר שופטים – "פלשתים עליך שמשון". הדרשה נישאה אחרי מות משכיל במהלך קטטה אלימה בין בורגני העיר ינה שבגרמניה לבין סטודנטים, שפלפלנותם המלומדת, שכרותם ופתיינותם כלפי נשות העיר הייתה לצנינים בעיני האזרחים מן השורה. הפלשתים נחשבו באותה תקופה כבעלי תרבות חומרית גבוהה מבלי שפיתחו כתב משל עצמם ולא נשמר דבר מתרבותם הכתובה, אם הייתה כזו, ובשל כך היו המקור לשמות הגנאי והבוז "פיליסטין" ו"פיליסטר" בפי דוברי התנועה הרומנטית בגרמניה. במאה ה-19 נטמע המונח בשפה האנגלית (Philistine) בתיווך המסה המפורסמת "תרבות ואנרכיה" של המשורר ומבקר התרבות האנגלי מתיו ארנולד.
האדם הפיליסטינאי הוא חומרני ובור, לאו דווקא בור ועם הארץ, בן המעמד הבינוני, "האדיש ואף עוין לאומנות ודקויותיה, המשמר את המוסכמות ואת המובן מאליו בתרבות (על כל קלישאותיה). טעמו הוולגרי נובע מציפיתו ודרישתו לרווח". מול יצירת אמנות ישאל הפיליסטינאי "מה יצא לי מזה", הפיליסטינאי הלאומי יקשה "מה זה יתרום למדינה", הפיליסטינאי הדתי יתהה אם תחזק היצירה את האמונה, הלוחם לצדק חברתי אם היא טומנת בחובה בשורה לנדכאים והאקדמאי ירצה לעגנהּ בשיח האקדמי.
למונח עדיין אין מקבילה עברית. נתן אלתרמן, שנודע בחיבתו לשלב מונחים לועזיים ביצירתו, מכנה "הפיליסטר", ילד קטן הפונה לתדהמת הוריו, ייתכן מרכסיסטיים, בשאלה אם יש אלוהים, בשירו, "הקלריקל הקטן".
הערות שוליים

↑  דן מירון (עורך), אורי צבי גרינברג: כל כתביו, כרך 15. מוסד ביאליק, 2001. עמ' 148, הער"ש מס' 34.
↑  Friedrich Kluge, Wortforschung und Wortgeschichte
↑  חברת הסטודנטים בני השנה הראשונה כונתה "שועלים" ובשנה השנייה "שועלים בוערים"
↑  יעקב שביט, מה תורמת הגניזה מיבנה לידע על מוצאם של הפלשתים, באתר הארץ, 21 בינואר 2007
↑  יגאל בורשטיין, מבטי קרבה, הוצאת מאגנס ואוניברסיטת חיפה, 2009, עמוד 6
↑  נתן אלתרמן, "הקלריקל הקטן", הטור השביעי, ספר ראשון, עמ' 200-202
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541268805171  LCCN: sh85100808
פרנקו די סנטו

פרנקו מטיאס די סנטו (בספרדית: Franco Matías di Santo; נולד ב-7 באפריל 1989 במנדוסה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת החלוץ בגזטפה.
קריירת מועדונים

די סנטו החל לשחק בקבוצת הנוער של גודוי קרוס, ב-2006 עבר לשחק באאודקס איטליאנו מליגת העל הצ'יליאנית.
ב-25 בינואר 2008 פרסמה צ'לסי הודעה בדבר רכישת כרטיסו תמורת כ-6 מיליון אירו. די סנטו צורף לקבוצת המילואים של הקבוצה וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-11 בפברואר 2008 במשחק בו כבש שער. בשמונת המשחקים בהם שיחק בקבוצת המילואים, כבש די סנטו 7 שערים והיה אחד ממצטייני הקבוצה. לקראת עונת 2008/2009 צורף די סנטו לסגל הקבוצה הבכירה וקיבל את החולצה מספר 9. הוא כבש שני שערים בשני המשחקים בהם שותף בהכנותיה של הקבוצה במזרח הרחוק.
בעונת 2009/2010 די סנטו הושאל לבלקבורן לחצי עונה, בסיום עונה זו די סנטו חזר לצ'לסי. מבתחילת עונת 2012/2011 תם חוזהו של די סנטו עם צ'לסי והוא עבר לשחק בוויגאן אתלטיק. בעונת 2012/2013 זכה עם הקבוצה בגביע ה-FA, אולם בסיום העונה נשרה הקבוצה לליגת המשנה.
ב-14 באוגוסט 2013 חתם השחקן בוורדר ברמן על חוזה לשלוש שנים. ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–1 לבורוסיה דורטמונד.
ב-26 ביולי 2015 חתם די סנטו בשאלקה 04 לארבע שנים. ב-31 בינואר 2019 חתם בראיו ואיקאנו עד לסוף העונה.
קריירה בינלאומית

די סנטו היה בסגל נבחרת ארגנטינה הצעירה באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20 אך נופה ברגע האחרון מהסגל למונדיאל הנוער בו זכתה ארגנטינה ב-2007.
פוקושימה 50 (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  סצורו וואקאמאצו 
 שחקנים ראשיים:  קואיצ'י סאטו קן ואטאנבה
 מוזיקה:  Taro Iwashiro 
 מדינה:  יפן 
 חברת הפקה:  Kadokawa Daiei Studio
 הקרנת בכורה:  6 במרץ 2020 
 שפת הסרט:  יפנית 
 סוגה:  סרט אסונות 
 www.fukushima50.jp
 דף הסרט ב־IMDb
 
פוקושימה 50 הוא סרט דרמה יפני משנת 2020, בבימויו של סצורו וואקאמאצו ונכתב על ידי יוצ'י מאקאווה. בכיכובם של קואיצ'י סאטו וקן ואטאנבה, המגולל את סיפורם של קבוצת עובדים בתחנת הכוח הגרעינית פוקושימה דאיצ'י לאחר רעידת האדמה בטוהוקו בשנת 2011 והצונאמי שנגרם בעקבותיו. הסרט מבוסס על ספרו התיעודי של ריושו קדוטה "On the Brink: The Inside Story of Fukushima Daiichi" והוא הסרט היפני הראשון שמספר ישירות את סיפור האסון.
עלילה

בשעה 14:46, ב-11 במרץ 2011, אירעה רעידת האדמה הגדולה ביותר בהיסטוריה של יפן בעוצמה 9.0 ובעוצמה סייסמית מקסימלית של 7 בסולם ריכטר. צונאמי ענק פגע בתחנת הכוח הגרעינית פוקושימה דאיצ'י. היה ברור שהכור הגרעיני איבד את כוח האנרגיה עקב הצפה מהצונאמי. תקרית ההחשכה בתחנות הכוח הגרעיניות גרמה לכור להיקלע למצב קטלני ולסבול מנזקים בלתי נתפסים בשל התמוטטות.
במקום, עובדים כמו איזאקי הרוקה, שהיה מנהל תורן ביחידות הכור 1 ו-2, נשארים בתחנת הכוח הגרעינית כדי לעבוד קשה במטרה לשלוט בכור. מנהל תחנת הכוח מסאו יושידה, המפקח על המבצע כולו, מעורר השראה בפני פקודיו, אך מביע זעם גם על המשרד הראשי ומשרד ראש הממשלה, שאינם מודעים לחלוטין למצב. עם זאת, המאמצים באתר עלו בתוהו והמצב המשיך להחמיר, מה שאילץ את האנשים בסביבה להתפנות.
בתרחיש הגרוע ביותר של תאונה זו על פי הערכת משרד ראש הממשלה, טווח הנזק היה צפוי להיות ברדיוס של 250 ק"מ עם יעד פינוי של כ-50 מיליון בני אדם, כשהמשמעות היא הרס מזרח הונשו (האי הראשי הגדול ביותר). האפשרות היחידה שנותרה במקום היא "פורקן", שמעולם לא נעשה בעבר בעולם ודורש עבודת כפיים על ידי עובד שימהר לגוף הכור. המבצע החל לבסוף בזמן שהוא נותק מהעולם החיצון ולא הוזן בשום מידע.
שחקנים ודמויות

קואיצ'י סאטו בתפקיד טושיו איסאקי, מפקח המשמרת של תחנת הכוח
קן ואטאנבה בתפקיד מסאו יושידה, מפקח האתר של תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה דאיצ'י במהלך האסון
ריהו יושיוקה בתפקיד איזאקי הרוקה
הידתאקה יושיוקה בתפקיד מאידה טאקומי
נרומי יאסודה בתפקיד אסאנו מארי
שירו סאנו בתפקיד ראש הממשלה נאוטו קאן
מיצורו היראטה בתפקיד היראיאמה שיגרו
יורי נקאמורה בתפקיד מאידה קאנה
שוהיי הינו בתפקיד אומורי היסאו
נאוטו אוגאטה בתפקיד נוג'ירי שויצ'י
שיגרו איזומיה בתפקיד מצונאגה, מנכ"ל חברת החשמל של טוקיו
הפקה

הצילומים החלו בנובמבר 2018. עבודת הפוסט-פרודקשן החלה במאי 2019.
ביקורת

מארק שילינג מהעיתון "ג'פן טיימס" העניק לסרט ביקורת חיובית ואמר שהוא "שואף, באומץ ל[היות] סרט מיינסטרים, לספר אמיתות פנימיות מסוימות, מתוך הלך הרוח הראשון של מפעילי המפעל."
ראו גם

פוקושימה 50
הערות שוליים

↑  Shackleton, Liz (14 במאי 2019). "Japan 2011 earthquake, tsunami drama 'Fukushima 50' leads Kadokawa slate (exclusive)". Screen Daily. Media Business Insight Limited. נבדק ב-28 באוגוסט 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Screen Staff (20 בנובמבר 2018). "Ken Watanabe, Koichi Sato to star in nuclear power plant action drama 'Fukushima 50'". Screen Daily. Media Business Insight Limited. נבדק ב-28 באוגוסט 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Shackleton, Liz (14 במאי 2019). "Japan 2011 earthquake, tsunami drama 'Fukushima 50' leads Kadokawa slate (exclusive)". Screen Daily. Media Business Insight Limited. נבדק ב-28 באוגוסט 2019. {{cite news}}:  (עזרה)Shackleton, Liz (14 May 2019). "Japan 2011 earthquake, tsunami drama 'Fukushima 50' leads Kadokawa slate (exclusive)". Screen Daily. Media Business Insight Limited. Retrieved 28 August 2019.
↑  Hertz, Barry (29 במאי 2019). "Like Godzilla himself, Ken Watanabe is ready to rule the world". The Globe and Mail. The Globe and Mail Inc. נבדק ב-28 באוגוסט 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "'Fukushima 50': A disaster film with real-life roots". The Japan Times. 5 במרץ 2020. נבדק ב-12 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
פוקי (מאכל שמקורו בהוואי)

| --- | --- |

פוקי (מאכל שמקורו בהוואי)
 
 מאכלים
 סוג:  סלט, מנת דג נא, מנת טונה 
 מוצא:  הוואי, ארצות הברית
 מרכיבים עיקריים:  טונה זהובה, רוטב סויה, אורז, אצות, רוטב שומשום
 
פוֹקֵי (בשפת הוואי: Poke, תרגום: לפרוס לרוחב), היא מנה שמקורה בהוואי, ומהווה את אחת מהמנות העיקרית במטבח של ילידי הוואי.
מנת הפוקי לרוב מבוססת על דג נא חתוך לקוביות, ויכולה להיות מוגשת כמנה ראשונה (מתאבן) או כמנה עיקרית.
קערת הפוקי היא מנת אוכל רחוב מסורתית בהוואי, שהפכה ללהיט גם מחוצה לה, בעיקר בלוס אנג'לס, אבל גם בניו יורק, אוסטרליה ולונדון המנה נפוצה בשנים האחרונות.
היסטוריה

ראשיתה של מנת הפוקי הוא בדייגים שהחלו לתבל נתחים משלל הדגה שלהם, כדי שישמשו להם בתור חטיף.
לדברי היסטוריונית המזון רייצ'ל לנדאו, הגרסה הנוכחית של מנת הפוקי הפכה לפופולרית בשנות ה-70. המנה אז הייתה מבוססת גם כן על דגים נאים מפולטים ומנוקים, מוגשים עם מלח אדום שמקורו בהוואי, אצות ותוכן של אגוזי שמן קלויים וטחונים. גרסה זו של מנת הפוקי עדיין נפוצה באיי הוואי.
בערך בתחילת שנת  2012, מנת הפוקי צברה פופולריות גוברת ברחבי ארצות הברית כאשר מסעדות פוקי (רובן אך לא כולן מסעדות מזון מהיר המבוססות על קהל יעד של לקוחות מזדמנים) נהפכו לנפוצות.
משנת 2014 ועד אמצע שנת 2016, "מספר המסעדות ההוואיניות (כולל אלו המגישות פוקי) באפליקציית המובייל Foursquare (אנ') יותר מהוכפל (עלה מ-342 ל-700). מסעדות אלו יצרו גרסאות מסורתיות, כמו גם גרסאות מודרניות וייחודיות למנה.
כיום ברוב המסעדות המגישות פוקי, המנה מותאמת אישית בהתאם לדרישת הסועד, החל מבסיס המנה (לרוב דג) ועד לרטבים המלווים אותה.
"אני אוהב פוקי" הוא פסטיבל באורך שלושה ימים, שמהותו לחגוג את ההצלחה והפופולריות של המנה, על גרסותיה הרבות.
מרכיבים

הפוקי לרוב מוגש בקערה, והמראה של המנה הוא קערה גדולה צבעונית הכוללת אורז פושר בבסיס, דג נא ושלל ירקות ורטבים בסגנונות שונים, למשל מקסיקני - עם נופאלס (קקטוס כבוש) וחלפיניו, ואסייתי - עם אצות, ג'ינג'ר כבוש וביצי דגים.
פוקי הוואיני מסורתי מבוסס על דג מנוקה מעצמות ומעור. הדג במנה מפולט ופרוס ולאחר מכן מוסיפים למנה מרכיבים מסורתיים כגון: מלח, אגוז השמן, אצות מסוגים שונים, בצלי-מאווי, רוטב סויה, בצל ירוק ושמן שומשום.
גרסאות מסורתיות למנה:
פוקי אקו (aku) מבוסס על דג טונה שמן.
פוקי הֵאֶה (heʻe) מבוסס על בשר תמנון. מכונה ברוב מדינות העולם בשמו היפני: "טאקו פוקי", מלבד במקומות כמו האי ניאיהאו, שם השפה המדוברת היא הוואית.
התיבול המסורתי של מנת הפוקי הושפע משמעותית מחומרי גלם ותבלינים מהמטבח היפני וממטבחים אסייתיים נוספים. תיבול מסורתי זה כולל בין היתר: רוטב סויה, בצל ירוק ושמן שומשום.
מרכיבים נוספים הם פוריקאקה (תערובת של דגים מיובשים, שומשום, אצות מיובשות), פלפל צ'ילי מיובש וטחון או טרי, לימו (סוג אחר של אצות), מלח, אגוזי שמן קלויים ומרוסקים, ביצי דגים, ווסאבי, ובצלי-מאווי.
גרסאות מודרניות למנה:
גרסאות מודרניות של מנת הפוקי עשויות להכיל תמנון, סוגים אחרים של דג טונה נא, סלמון נא וסוגים שונים של צדפות.
פוקי המבוסס על סלמון נא או ואריאציות שונות של צדפות נאות כמרכיב העיקרי של המנה, בתוספת מרכיבים אחרים הנפוצים במנה.
במקומות מסוימים מגישים פוקי המבוסס על דגים או פירות ים אחרים, אבל בסיס המנה הפופולרי ביותר הוא דג הטונה כאשר לאחרונה הולכת וגוברת הפופולריות של מנת הפוקי המבוססת על טונה זהובה.
בנוסף גרסאות מודרניות למנה יכולות להכיל אבוקדו, רוטב פונזו (רוטב המבוסס מיץ פרי הדר שמקורו במטבח היפני), רוטב טריאקי, פטריות, בצל, פלפל חלפיניו כבוש, פלפל, רוטב סיראקה (רוטב המבוסס צ'ילי שמקורו במטבח התאילנדי), כוסברה, אננס או מלפפונים.
במדינות יבשתיות סגנון מנת הפוקי לרוב שונה מסגנון הוואי המסורתי של המנה. בסגנון זה הדגים לא מושרים מראש במרינדה אלא מוכנים במקום עם רוטב לפי דרישת הלקוח.
פוקי בישראל

את הפוקי בישראל, כמו במקומות אחרים בעולם, לרוב אפשר להרכיב לבד או להזמין מרשימה של מנות קבועות בתפריט. ברוב מסעדות הפוקי בוחרים לבסיס המנה את סוג האורז הרצוי (אורז לבן / אורז מלא), קייל או חסות ולאחר מכן בוחרים בין דג נא, פטריות פורטובלו בתחמיץ או טופו, שלל ירקות ורטבים כמו ווסאבי ואבוקדו, טרטר או מיונז חריף.
בערך בשנת 2016 הצטרפה מנת הפוקי לסצנת אוכל הרחוב התל אביבית. אף על פי שבגרסאות המקוריות מרכיבי המנה היו יחסית קבועים והרטבים קבועים מראש, בגרסה הישראלית אפשר לבחור מתוך מגוון של רטבים.
מנות דומות

מנות נוספות הדומות במהותן לפוקי ומבוססות על דגים נאים מוגשות לרוב באירופה ומוכרות בקרפצ'יו וטרטר דגים. גם המנה הקוריאנית hoedeopbap דומה במהותה לפוקי: דג טונה נא מושרה במרינדה ומוגש על מצע של אורז וסביצ'ה פרואנית. גם המנה היפנית, סשימי, מבוססת על דגים ופירות ים נאים; מנות יפניות אחרות דומות הן donburi מנה ועליה דגים נאים (בדרך כלל טונה או סלמון) בתוספת של אבוקדו בציפוי של תיבול יפני מסורתי, וגרסה משוכללת יותר המוגשת עם תוספות שאינן דגים.
ראו גם

סביצ'ה
רשימת מתאבנים (באנגלית)
רשימת סלטים (באנגלית)
הערות שוליים

↑  לעיתים נכתב באנגלית Poké, על מנת לציין שהאות e נהגית, ואינה נחה.
↑  Noguchi, Mark. "A Conflicted Chef From Hawaii Reacts to the Mainland Poke Bowl Trend". First We Feast.
↑  Tan, Rachel. "6 Things To Know About Hawaiian Poke". Michelin Guide.
↑  Cheng, Martha. "How the Hawaiian poke bowl became the world's new fast food". Hawai'i Magazine.
↑  Martha Cheng (24 בינואר 2017). The Poke Cookbook: The Freshest Way to Eat Fish. Potter/Ten Speed/Harmony/Rodale. pp. 7–8. ISBN 978-0-451-49807-6. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  יעל לאור‏, כזה עוד לא היה לנו: אוכל רחוב חדש בת"א מגיע מהוואי, באתר וואלה, 29 ביוני 2016
↑  "Hawaiian Ahi Tuna Poke Recipe and History, How To Make Poke, Whats Cooking America". whatscookingamerica.net.
↑  Laudan, Rachel (1996). The Food of Paradise: Exploring Hawaii's Culinary Heritage. University of Hawaii Press. pp. 37–38. ISBN 9780824817787.
↑  Vince Dixon, Data Dive: Tracking the Poke Trend: Proof that the Hawaiian dish is here to stay, Eater (September 14, 2016).
↑  Fabricant, Florence (2016-01-26). "Poké, a Hawaiian Specialty, Emerges in Chelsea". The New York Times. ISSN 0362-4331.
↑  Stradley, Linda (2015-05-16). "Hawaiian Ahi Tuna Poke Recipe, Whats Cooking America". What's Cooking America (באנגלית אמריקאית).
1 2  ריטה גולדשטיין, ‏הפוקי הסופר-טרנדי עשה עלייה, ואנחנו טעמנו מיד, באתר ‏מאקו‏, 26 ביולי 2016
↑  Namkoong, Joan (2001-01-01). Go Home, Cook Rice: A Guide to Buying and Cooking the Fresh Foods of Hawaiʻi (באנגלית). Bess Press. ISBN 9780964335929.
↑  "Make Hawaii-style ahi poke wherever you are. Here's a recipe". Hawaii Magazine.
↑  היישר מהוואי: טירוף הפוקי (poke) מגיע לישראל, באתר www.10.tv
Titcomb, Margaret (1972). Native use of fish in Hawaii (2nd ed.). Honolulu, Hawaii: University of Hawaiʻi Press. ISBN 9780870227974. OCLC 309517.
פולמוס הנאמנות הכפולה

שאלת הנאמנות הכפולה שעוררה התנועה הציונית בארצות הברית הטרידה יהודים מזרמים שונים, ונולדה מתוך פולמוס ציבורי פנים-יהודי שהגיע לשיאו בעשור הראשון של המאה ה-20. בלב הפולמוס עמדה טענת מתנגדי הציונות, שראו בציונים אזרחים אמריקנים עם מחויבות קודמת, שנאמנותם לאמריקה הייתה מוטלת בספק.
הפולמוס התעורר על רקע התגבשותה של ההתנגדות היהודית האקטיבית לציונות, שהובלה על ידי זרם מרכזי בתוך הממסד הרפורמי, וכללה גם יחידים שלא השתייכו לרפורמים והיו חלק משכבת האליטה היהודית המשולבת היטב בחברה האמריקנית.
עד הצהרת בלפור הייתה ההתנגדות לציונות הפוליטית מסימני ההיכר המובהקים של התנועה הרפורמית בארצות הברית, וגם לאחריה הוסיפו יהודים בעלי השפעה לנסות ולערער על הגושפנקא הבינלאומית שנתנו הבריטים ללאומיות היהודית בארץ ישראל.
פולמוס הנאמנות הכפולה לא היה ייחודי ליהדות ארצות הברית, והופיע במתכונת מצומצמת יותר גם בקרב יהודי גרמניה; אולם רק בארצות הברית הוא עלה למדרגת פולמוס ציבורי ממושך, שהגיע לשיאו בשנות ה-80 של המאה ה-20 עם הרשעתו של ג'ונתן פולארד בריגול עבור ישראל.
הרקע לפולמוס: הכרזתו הציונית של סולומון שכטר

ב-1902 הגיע הרב סולומון שכטר לניו יורק, לאחר שעזב את משרתו כפרופסור באוניברסיטת קיימברידג', על מנת להקים מרכז ללימודי 'יהדות מסורתית מודרנית' באמריקה. בפועל, מינויו לנשיא הסמינר התאולוגי היהודי (JTS) העמידו בראש התנועה הקונסרבטיבית בארצות הברית.
בדצמבר 1905 נשא שכטר נאום בפני כינוס ציוני פנימי, בו הכריז על הצטרפותו לתנועה הציונית, לאחר שבשלוש השנים בהן שהה באמריקה עבר תהליך אישי של התקרבות אליה. הנאום התפרסם רק כעבור שנה במאמר שהכה גלים בציבוריות היהודית. המאמר, "Zionism: A Statement", כלל בחלקו כתב קינה על ההתבוללות הרוחנית, בחלקו הסבר מדוע הציונות היוותה את ניגודה, וכן טיעונים כנגד העמדות הרפורמיות השגויות - לתפיסתו של שכטר - של הדת היהודית ושל הלאומיות היהודית. בעיני רוחו ראה שכטר שני מרכזים ליהדות – בפלסטינה ובגולה. המאמר, שהסביר את מהלך הצטרפותו של שכטר לציונות ואת ההשקפות שעמדו מאחוריה, זכה לתגובות נגד מיד עם פרסומו, בעיקר מן האגף הרפורמי, אך גם מאישים יהודים בולטים שלא נמנו עליה, דוגמת שמעון רוזנדייל.
פולמוס "הנאמנות הכפולה" בארצות הברית

הצהרת שכטר, שהתפרסמה ברבים בראשית 1906, זכתה לגל מיידי של תגובות בעיתונים יהודיים, שהיה חלק מפולמוס אותו כינה אביתר פריזל בשם "שאלת הנאמנות הכפולה". הפולמוס סביב "הנאמנות הכפולה" של הציונים באמריקה התנהל מראשית ימיה של התנועה הציונית במקביל להתגברות גל ההגירה ממזרח אירופה בשלהי המאה ה-19. הוא נע בין שלושה גורמים שונים: יהודים רפורמים בני השכבה היהודית-גרמנית, שהתריעו על בעיית כפל הנאמנות, יהודים ציוניים, שגרסו כי אין כל נאמנות כפולה בפעולה הציונית באמריקה, ויהודים שונים שהיו משולבים עמוק בחברה האמריקנית, וכפרו בעצם קיומה של בעיית ה"נאמנות כפולה".
בבסיס הפולמוס עמדה הטענה, כי ישנה סתירה בין הנאמנות הציונית ובין הנאמנות האזרחית של היהודים. אלה שטענו זאת סברו כי שאיפת הציונות להקים יישות מדינית בארץ ישראל, ניצבה בניגוד לקיום חובותיו הפוליטיות ונאמנותו למולדת של האזרח האמריקני היהודי.
למעשה, הייתה טענת "הנאמנות הכפולה" האשמת הציונים באמריקה בחוסר נאמנות לארצם.
ביולי 1897 הוציא הכנס השנתי של הרבנים הרפורמים האמריקאים הודעת גינוי רשמית לציונות המדינית, שהוכרזה כתנועה המחוללת נזק ליהודים ומערערת על נאמנותם האמריקנית הגבוהה. התגובה הציונית להאשמה הרפורמית בחוסר הנאמנות לא אחרה לבוא. היא כללה הצהרות רשמיות שיצאו מכינוסים ציוניים שונים, בהן הכריזו על היותם אזרחים אמריקנים נאמנים, שלתפיסתם מיועד המפעל הציוני בארץ ישראל לא להם, אלא ליהודים הנרדפים במזרח אירופה. ריצ'רד גוטהיל, נשיא ה-FAZ, הוטרד מאשמת חוסר הנאמנות שרבצה על הציונים, לאור קשריו עם השכבה היהודית-גרמנית, וניסיונו למשוך חברים מתוכה לתוך הארגון הציוני. הוא אפילו ביקש מהרצל שיכתוב הבהרה בנושא ויפרסמה באמריקה, אולם לא ידוע מה השיב הלה בנידון. במקביל לפולמוס "הנאמנות הכפולה" באמריקה, נוצר גם במערב אירופה ויכוח ציבורי דומה בין הציונים ובין היהודים היותר משולבים בחברה, סביב שאלת נאמנותם של הציונים.
המשך הפולמוס ודעיכתו

התגובות למאמרו הציוני של שכטר בחוגים היהודיים האנטי-לאומיים שיקפה את גודל המאורע. יעקב שיף, מן הבולטים ורבי ההשפעה בקרב יהודי אמריקה, שכיהן בחבר הנאמנים של ה-JTS ומימן בהונו האישי את המוסד, הגיב במכתב ביקורת פומבי בו הוקיע את הציונות על חוסר הפטריוטיות שלה, וגרס כי 'אי אפשר להיות בו זמנית אמריקאי אמיתי ואוהד התנועה הציונית'. בין השאר קיבל שיף עידוד למכתבו מקאופמן קוהלר, נשיא ההיברו יוניון קולג' (HUC), ומן הדוברים האנטי-ציוניים המרכזיים במחנה הרפורמי. שיף תקף את הציונים והציע פתרון חלופי לשלהם: את מצוקת היהודים באימפריה הרוסית חשב לפתור במאבק לשיווי זכויותיהם באימפריה, ולא בציונות הפוליטית. הארי פרידנוואלד, נשיא ה-FAZ, שכיהן אף הוא בחבר הנאמנים של ה-JTS, הגן על שכטר ודרש משיף לחזור בו מאמירתו על אי-הפטריוטיות הציונית. שיף אמנם חזר בו מאמירתו בעקבות הלחץ שהופעל עליו, אך לא חדל מלראות בציונות מחויבות הקודמת למחויבות האזרחית האמריקנית.
הצטרפות שכטר לתנועה הציונית הייתה במובנים רבים שיאו של הפולמוס הציבורי סביב "הנאמנות הכפולה" בין הציונים ובין האנטי-לאומיים - בתוכם לרפורמים היה משקל מכריע. אחד ההסברים ליריבות בין התנועה הרפורמית והתנועה הציונית קשור בהתהוותן כשתי אלטרנטיבות יהודיות יריבות: שתיהן הופיעו בסוף המאה ה-19 כאופציות המשמעותיות ביותר ליהודים באמריקה להקמת מסגרת יהודית בעלת תוכן רוחני ובסיס רעיוני מוצק.
לאור זאת מתברר החיבור הרעיוני והאנושי המתבקש בין הקונסרבטיבים ובין הציונים, בתור אלטרנטיבה משותפת לתנועה הרפורמית. ואכן, אימוץ הציונות הרוחנית על ידי רבים מקרב הנהגת הזרם הקונסרבטיבי הייתה מהלך אנטי-רפורמי במפגיע. הציונים והקונסרבטיבים יצרו, בעידודו של שכטר, שותפות רעיונית סביב גיבוש היהודים במסגרת לאומית עממית רחבה שהציעה קיום רוחני יהודי איתן באמריקה.
פולמוס "הנאמנות הכפולה" תרם בסופו של דבר לגיבוש היחס הציוני למדינה האמריקנית ויסודותיה הרעיוניים; ארצות הברית נתפסה בעיניהם בתור המולדת הקבועה, המקנה את אותו "פלורליזם תרבותי" המאפשר קיום יהודי לאומי, שאינו עומד בסתירה לשייכות האמריקנית. ידועה אמרתו של לואיס ברנדייס, המשפטן המפורסם שהצטרף לתנועה הציונית ב-1912, בשלהי פולמוס "הנאמנות הכפולה", כי ”כל אמריקני המסייע לקידום היישוב היהודי בפלסטינה, אף שלא הוא או מי מצאצאיו יחיו שם אי פעם, יהיה אדם טוב יותר ואמריקני טוב יותר בעשותו כן [...]”. עוד קבע ברנדייס כי ”אין שום חוסר הלימה בין נאמנות לאמריקה ונאמנות ליהדות”. מבחינת ברנדייס ושותפיו, ציונות ופרוגרסיביות ליברלית עלו בקנה אחד.
ככל שניטשטש זיהויה של הציונות האמריקנית עם המהגרים החדשים ממזרח אירופה, ואישים מוטמעים היטב ובעלי סטטוס גבוה בחברה הכללית דוגמת ברנדייס, פליקס פרנקפורטר, יוליאן מק ואחרים הפכו לציונים מוצהרים, כהה עוקצה של טענת חוסר הנאמנות הציונית. אפילו שיף הביע תמיכתו בציונות הרוחנית בשלהי מלחמת העולם הראשונה. בעשור השני והשלישי מילאו את שורות התנועה הציונית אישים ממגוון שכבות החברה היהודית, ביניהם גם קבוצה משמעותית שהשתייכה לזרם הרפורמי – אף שלפני כן כבר היו יהודים רפורמים אחדים דוגמת מאגנס בצמרת ה-FAZ. ויכוחים ציבוריים על נאמנות פינו את מקומם לפולמוסים על אודות הגדרתו של העם היהודי – בין אם קבוצה לאומית או קבוצה דתית - שהוסיפו למלא את הדיון הציבורי בקרב היהודים וחידדו את ההבדלים הרעיוניים בין הציונים ובין הלא-לאומיים.