stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דייוויד סטירלינג
מלחמת העולם השנייה וייסוד יחידת ה-SAS

באוגוסט 1939, בעקבות החדשות על מלחמה קרבה, קטע את אימוניו, שב לסקוטלנד והתגייס למשמר הסקוטי כקצין זוטר. לאחר זמן מה, בשנת 1940, התנדב לגדוד "קומנדו מספר 8" תחת פיקודו של סגן-אלוף רוברט לייקוק. יחידה זו הפכה מאוחר יותר לחלק מ"כוח Z" (שכונה בהמשך "ליי-פורס"). ב-1 באוגוסט 1941 פורקה היחידה, אך סטירלינג נותר משוכנע ביתרונות לוחמת הקומנדו: לדעתו יכול היה כוח קטן האוחז ביתרון ההפתעה לגרום נזק גדול יותר מפלוגה שלמה. סטירלינג פנה עם רעיון זה לראש שרשרת הפיקוד. הוא התגנב למשרדי פיקוד המזרח התיכון בקהיר בניסיון לפגוש את מפקד הצבא במזרח התיכון, גנרל קלוד אוקינלק. במשרד פגש סטירלינג את סגן המפקד, גנרל ניל ריצ'י, שהתלהב מרעיונו והתיר לסטירלינג להרכיב לעצמו כוח מיוחד תחת השם המטעה "חטיבת שירות האוויר המיוחדת" (SAS).
ניסיונו הראשון לבצע פעולת תקיפה באמצעות צניחה היה כושל למדי; לוחמים רבים נהרגו ונפצעו, והמשימה לא בוצעה. סטירלינג חזר לבסיס היחידה ב'כברית', הסיק את המסקנה ושינה את שיטת העבודה: מעתה היחידה לא תגיע ליעדה בצניחה אלא בנסיעה על ידי שימוש-קבע בשירותיה של קבוצת המדבר ארוכת הטווח, יחידת עילית אחרת שהתמחתה בפשיטות עמוקות מעבר לקווי האויב במדבר, בדרך כלל למטרות מודיעין. הוא פנה במהירות לארגן פשיטות על שדות תעופה ונמלים בשיטה פשוטה זו. לוחמי היחידה לא התחפשו לחיילים גרמניים ואיטלקים אלא לעיתים רחוקות, ובדרך כלל הם פשוט הגיחו מהמדבר, הסתננו לתוך שדה תעופה או מתקן צבאי אחר, הניחו את פצצותיהם ונעלמו כלעומת שבאו. פעם או פעמיים נסעו לוחמי היחידה ישירות דרך עמדות ביקורת של האויב, כשהם משתמשים בכישוריהם הלשוניים של לוחם זה או אחר כדי להטעות את השומרים. סטירלינג זכה להערכה רבה מפקודיו ומפקדיו. דייוויד לויד-אוואן מן הקמא"ט אשר היה לבסוף למפקדה וולדימיר "פופסקי" פניאקוב, מפקדו של צבאו הפרטי של פופסקי העריכו אותו ואת כישוריו כמפקד עד מאוד, ושמחו להצטרף לכל מבצע ומפעל שהוציא אל הפועל. כן זכה סטירלינג להערכה מצד הגנרל ארווין רומל שכתב עליו ביומנו כי ”למבצעים מסוג זה נערכים על ידי הקומנדו בפיקודו של קולונל סטירלינג. אנשי קומנדו אלה, אשר פעלו מבסיסי אל-כופרה ושקע קטארה, הרחיקו לפגוע, לעתים, עד לתוך תוכה של קירנאיקה וגרמו שם למהומה ניכרת והחרידו באופן חמור את האיטלקים”. כן זכה סטירלינג להערכתם של הגנרל מונטוגומרי ווינסטון צ'רצ'יל. זה האחרון המליץ, לאחר שפגש בסטירלינג בקהיר, לגנרל אלכסנדר להפוך את היחידה לרגימנט של קבע.
בינואר 1943 נפל סטירלינג בשבי הגרמנים. רומל כתב על כך ביומנו כי ”כך איבדו הבריטים את מפקדה המוכשר עד מאוד ובעל כושר הסתגלות הרב ביותר של קבוצת המדבר אשר הרבתה להזיק לנו יותר מכל יחידה בריטית אחרת בעצמה דומה”. הוא נמלט ונתפס ארבע פעמים עד שהגרמנים העבירו אותו לטירת קולדיץ השמורה, שם נשאר עד סוף המלחמה. לאחר נפילתו בשבי, תפסו אחיו ביל וסגן-אלוף פאדי מיין את הפיקוד על יחידת הקומנדו שלו.
בחמישה עשר החודשים לפני נפילתו בשבי השמידה יחידתו מעל 250 כלי טיס בעודם על הקרקע, מאות כלי רכב, ועשרות מצבורי אספקה, כבישים ומסילות ברזל.
לאחר המלחמה

סטירלינג שוחרר מהשבי באפריל 1945 ובשנת 1946 הוא היגר לדרום רודזיה, בה עבד כמהנדס השקיה ותייר את האזור בחיפוש אחר פתרונות פוליטיים לאזור. בשנת 1949 הוא הקים את ארגון הקפריקורן שפעל לשיתוף פעולה בין גזעי באפריקה. בשנת 1950 הוא פרסם ביחד עם וילסון חוברת שתיארה את המצב באפריקה מדרום לסהרה וקרא לפיתוח כלכלי של האזור על ידי הגירה מסיבית של לבנים אליה, תוך שמירה על אזורי מחיה עבור השחורים. לטענתם, פתרון זה היה שונה מהותית מהאפרטהייד אותו הם גינו בחריפות. בשנת 1954 פרסם מודעה גדולה בעיתונות שקראה לסיום ההפרדה הגזעית, לדבריו לא בגלל שהיא לא הייתה מוצדקת בעבר, כאשר השחורים המשכילים היו מעטים, אלא בגלל שהנסיבות השתנו.
בשנת 1959 פרש מנשיאות הקפריקורן לאחר שאחיו התרושש ולא יכל לתמוך בו כלכלית.
סטירלינג חשש מכוחם של איגודים מקצועיים, וב-1975 הקים ארגון מתנדבים בשם "GB75" אשר נועד לעזור למדינה במקרים של שביתה.
הוא קיבל תואר אבירות בשנת 1990 ומת כשנה לאחר מכן, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-75.
מצבת זיכרון של ה-SAS, בדמותו של סטירלינג, הוצבה בשנת 2002 קרוב לעיר מולדתו.
השפעתו על צה"ל

מייסד סיירת מטכ"ל, רב-סרן (לימים תא"ל) אברהם ארנן קרא את הספר "מפקד הרפאים" שכתבה הסופרת וירג'יניה קואלס והתרשם ממנו עמוקות. דמותו של סטירלינג, כפי שעלתה מדפי הספר, ויחידת ה-SAS אותה הקים והוביל בפשיטות על עורף האויב במדבר המערבי, הרשימו אותו עמוקות, והשפיעו על חזונו לגבי סיירת מטכ"ל אופייה וייעודה. ארנן קבע את המוטו שטבע סטירלינג - "המעז מנצח" כמוטו של היחידה, ואף תלה כרזה הנושאת את המשפט במשרדו. גם מפקדים אחרים ביחידה ובצה"ל הושפעו מן הספר, ובהם אהוד ברק ועוזי דיין וכן יוני נתניהו שעליו סופר כי ידע את הספר בעל- פה. דני רהב וולף, מוותיקי הצנחנים אשר פיקד על סיירת שקד סיפר לידיד כי שאף להידמות לסטירלינג. הספר "מפקד הרפאים" ניתן במשך שנים רבות כשי לבוגרי מסלול הלוחם בסיירת מטכ"ל וביחידת שלדג, שמייסדה ומפקדה הראשון, מוקי בצר, הושפע אף הוא מדמותו של סטירלינג. עם השנים ניתן הספר כשי גם למפקדים בחיל הרגלים וללוחמים ביחידות מובחרות אחרות.
לקריאה נוספת

וירג'יניה קואלס, מפקד הרפאים - מערכות, 2002, תרגום: יעקב גולדמן
הערות שוליים

↑  Richard Hughes, Capricorn, The Radcliffe Press, 2003, page 6
↑  וירג'יניה קואלס, מפקד הרפאים, הוצאת מערכות משרד הביטחון הוצאה לאור, 1958. עמוד 20.
↑  וירג'יניה קואלס, מפקד הרפאים, הוצאת מערכות משרד הביטחון הוצאה לאור, 1958. עמוד 215.
↑  וירג'יניה קואלס, מפקד הרפאים, הוצאת מערכות משרד הביטחון הוצאה לאור, 1958. עמוד 265.
↑  וירג'יניה קואלס, מפקד הרפאים, הוצאת מערכות משרד הביטחון הוצאה לאור, 1958. ההתחלה, עמוד 11.
↑  Michael Oliver West, The rise of an African middle class, Indiana University Press, 2002, page 196
↑  Richard Hughes, Capricorn, The Radcliffe Press, 2003, page 10
↑  Richard Hughes, Capricorn, The Radcliffe Press, 2003, page 79
↑  Richard Hughes, Capricorn, The Radcliffe Press, 2003, pages 23-24
↑  משה זונדר, סיירת מטכ"ל, כתר ספרים, 2000. אברהם ארנן, החולם והמייסד, עמוד 27.
↑  חן קוטס- בר, "להחזיר בכל מחיר: יש חוזה בין המדינה לחייל", nrg מעריב, ‏ 25/6/2010.
↑  גד שמרון, המוסד והמיתוס, כתר ספרים 1996, סיירת מטכ"ל, עמוד 134.
↑  אמיר אורן, בסוף ימיו, אחרי נתק של 20 שנה, דני וולף שוב דיבר עם אריאל שרון, באתר הארץ, 20 באפריל 2004.
↑  משה זונדר, סיירת מטכ"ל, כתר ספרים, 2000, הכשרת הלוחם ביחידה, עמוד 21
↑  מיכל דניאלי, ‏פעילות מבצעית מעבר לקווי האויב: יחידת שלדג, באתר ‏מאקו‏, 1 ביולי 2011.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007349059505171  BnF: cb11937011t (data)  CANTIC: a19494269  GND: 129203602  ISNI: 0000 0000 7870 8181  LCCN: n79119034  SUDOC: 027297462  VIAF: 38200505   WorldCat (עם VIAF): 38200505
ASCII

תווי ASCII שניתנים להדפסה. כלומר, התווים שיש להם סימן גרפי מקובל. בפינה השמאלית העליונה מופיע סימן המרווח, שהסימן הגרפי שלו הוא מקום ריק. בפינה הימנית התחתונה יש מקום לתו שאין לו סימן גרפי מקובל. מקום זה מופיע בתמונה רק כדי לאפשר הצגה תמציתית של התווים האחרים.
ASCII (ראשי תיבות של: American Standard Code for Information Interchange) הוא קוד לייצוגם של תווים (ספרות, אותיות האלפבית, סימני פיסוק ועוד) בזיכרון מחשב ובקובצי מחשב.
מבנה

קוד ASCII משמש להצגת אותיות האלפבית הלטיני הפשוט, ללא סימנים דיאקריטיים, המכונים לעיתים אקצנטים. הקוד הוא קידוד תווים של 7 סיביות המכיל 128 תווים (2 בחזקת 7, מספר כל הצירופים הבינאריים של 7 סיביות), בהם 33 תווי בקרה (ירידת שורה, למשל), 52 אותיות הכתב הלטיני (בעיקרון 26 אותיות, כאשר לכל אחת ישנן שתי צורות), 33 סימנים נוספים (כגון סימני פיסוק וסימן הרווח), ו-10 ספרות.
הקוד אינו כולל אותיות בשום אלפבית אחר. בעבר הותאם הקוד לעברית ("קוד ישן") – 27 תווים (כולל אותיות סופיות) תפסו את מקום האותיות הלטיניות הקטנות. גם שפות אחרות הותאמו אליו, למשל עבור גרמנית ויתרו על כמה תווים לטובת יצירת אותיות לטיניות עם סימנים.
כיום תקני ISO מרחיבים תקן זה (בצורתו הבסיסית האמריקאית – לא בצורתו הגרמנית או העברית, למשל), ו־Latin-1, התקן הבסיסי לאנגלית, כולל אותיות לטיניות עם סימנים דיאקריטיים. ISO-8859-8 הוא התקן לעברית המשמש ברוב מערכות המחשב הקיימות.
במרץ 1968 הורה הנשיא לינדון ג'ונסון לסוכנויות פדרליות של ארצות הברית לרכוש אך ורק מחשבים התומכים בקוד ASCII. למשך תקופה מסוימת עוד הייתה ל־ASCII תחרות מצד קוד EBCDIC שפיתחה חברת IBM, אולם עם הזמן ASCII זכתה לעדיפות והייתה לתקן בין-לאומי.
כיום, השימוש ב־ASCII טהור יורד בגלל המעבר ליוניקוד, הכולל אוסף רחב בהרבה של סימנים, ומאפשר ייצוג שפות אחדות במקביל. על אף שישנן תוכנות שאינן מתפקדות באופן אופטימלי עם תו שתופס 2 בתים, קיימים תקנים כגון UTF-8 המאפשרים לתווי ה־ASCII לעבור ללא שינוי.
טבלת ASCII

קוד ה-ASCII מוצג לעיתים כטבלה המתאימה בין התו לבין המספר שמיצג אותו ולכן מקובל להתייחס להתאמה בשם: "טבלת ASCII".
בטבלת ה-ASCII שלמטה, מופיעים התווים כאשר הערך הבינארי של כל תו מושג על ידי העמודה השמאלית ביותר שמייצגת את שלוש הספרות הבינאריות השמאליות של המספר, ועל ידי השורה העליונה שמייצגת את ארבע הספרות הימניות של המספר. למשל, הייצוג הבינארי של התו "B" הוא "1000010". צבע הרקע הכחול מייצג תו בקרה, צבע הרקע הצהוב מיצג תווים הניתנים להדפסה.
|  | _0000 | _0001 | _0010 | _0011 | _0100 | _0101 | _0110 | _0111 | _1000 | _1001 | _1010 | _1011 | _1100 | _1101 | _1110 | _1111 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 000_ |  NUL  | SOH  | STX  | ETX  | EOT  | ENQ  | ACK  | BEL  | BS  | HT  | LF  | VT  | FF  | CR  | CO  | SI  |
| 001_ | DLE  | DC1  | DC2  | DC3  | DC4  | NAK  | SYN  | ETB  | CAN  | EM  | SUB  | ESC  | FS  | GS  | RS  | US  |
| 010_ | SP  | !  | "  | #  | $  | %  | &  | '  | (  | )  | *  | +  | ,  | -  | .  | /  |
| 011_ | 0  | 1  | 2  | 3  | 4  | 5  | 6  | 7  | 8  | 9  | :  | ;  | <  | =  | >  | ?  |
| 100_ | @  | A  | B  | C  | D  | E  | F  | G  | H  | I  | J  | K  | L  | M  | N  | O  |
| 101_ | P  | Q  | R  | S  | T  | U  | V  | W  | X  | Y  | Z  | [  | \  | ]  | ^  | _  |
| 110_ | `  | a  | b  | c  | d  | e  | f  | g  | h  | i  | j  | k  | l  | m  | n  | o  |
| 111 | p  | q  | r  | s  | t  | u  | v  | w  | x  | y  | z  | {  | |  | }  | ~  | DEL  |
עברית

בקוד ASCII הוגדרו רק אותיות לטיניות, גדולות וקטנות. כדי להתאימו לעברית הוחלפו האותיות הלטיניות הקטנות באותיות עבריות (בטווח 0x61 עד 0x7A), כך ש-a הוחלפה ל-ב', b הוחלפה ל-ג', וכך הלאה עד z שהוחלפה ל-ת'. כיוון שבאלפבית העברי יש אות אחת יותר מאשר באלפבית האנגלי, קיבלה האות א' את הערך שלפני a, כלומר 0x60. התאמה זו כונתה בהמשך "קוד ישן".
בקוד ASCII מורחב, בן 8 ביטים, בתקן ISO 8859-8 קיבל האלפבית העברי את הטווח 0xE0 עד 0xFA.
בתקן Code page 862 (אנ') הנמצא בשימוש על ידי מערכת ההפעלה MS-DOS, שאף הוא בן 8 ביטים, קיבל האלפבית העברי את הטווח 0x80 עד 0x9A. בחלונות 3.x וחלונות 9x יש שימוש בקוד Windows-1255 במקום תקן 862, אם כי מערכת ההפעלה מקבלת את תקן 862 כאשר מופעלים יישומי DOS.
ראו גם

אמנות ASCII
Codepage 437
הערות שוליים

↑  Lyndon B. Johnson, Memorandum Approving the Adoption by the Federal Government of a Standard Code for Information Interchange. The American Presidency Project., March 11, 1968.
| סיווג פרוטוקולים על פי מודל ה־OSI |
| --- | --- | --- |
| שכבת היישום | HTTP • SMTP • FTP • RTP • IRC • SNMP • SIP • DNS • DHCP |  |
| שכבת הייצוג | MIME • ASCII • Unicode • TLS |  |
| שכבת השיחה | ASP • PPTP • SSH • NFS • RPC • SOCKS |  |
| שכבת התעבורה | TCP • UDP • SCTP • DCCP |  |
| שכבת הרשת | IP (IPv4 • IPv6) • ICMP • IPX • ניתוב |  |
| שכבת הקו | אתרנט • Token ring • FDDI |  |
| השכבה הפיזית | E1 • 10Base-T • RS-232 • DSL • SONET |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546943005171  GND: 4665825-7  LCCN: sh98005902
באטמן: מתחת לברדס האדום

| --- | --- |

כרזת הסרט באנגלית
 מבוסס על:  "באטמן: מתחת לברדס" מאת ג'וד ויניק
 בימוי:  ברנדון ויטי 
 הופק בידי:  ברוס טיים
 תסריט:  ג'אד ויניק 
 עריכה:  מרגרט הו
 מדבבים:  ברוס גרינווד, ג'נסן אקלס
 מוזיקה:  כריסטופר דרייק 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר אנימציות
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, ישירות לווידיאו 
 הקרנת בכורה:  27 ביולי 2010
 משך הקרנה:  75 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  גיבורי על
 מקום התרחשות:  סרייבו, גות'אם סיטי 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
באטמן: מתחת לברדס האדום (באנגלית: Batman: Under the Red Hood) הוא סרט גיבורי על מונפש אמריקאי משנת 2010 המבוסס על הקומיקס באטמן מבית DC קומיקס.
הסרט מבוסס על סיפור הקומיקס באטמן: מתחת לברדס מאת ג'וד ויניק המספר על חזרתו של הרובין השני ג'ייסון טוד מן המתים.
סיפור זה ממשיך בסרטון אנימציה אינטראקטיבי משנת 2020 המבוסס על קשת הסיפור באטמן: מוות במשפחה, ואשר מאפשר לצופים לקבוע מה יהיה גורל הדמויות.
עלילה

עלילת הסיפור מתרחשת לאחר מאורעות באטמן: מוות במשפחה, במהלכו רצח הג'וקר את ג'ייסון טוד הרובין השני.
תחילת העלילה היא בסרייבו בוסניה שם רואים את ראס-אל-גול מתחרט על כך ששכר את הג'וקר להסחת דעתו של הבאטמן ממעשיו שלו, באותו זמן הג'וקר מכה ברובין באמצעות חוט ברזל, עד שעוזב אותו נעול במחסן ומפוצץ אותו, למול עיניו של הבאטמן שאיחר במספר שניות.
חמש שנים אחרי, בעיר גות'האם הברדס האדום מופיע בפגישה של ראשי כנופיות הסמים בעיר וכופה עליה את שליטתו, באטמן ונייטווינג אחרי זה עוצרים ניסיון גנבה של האנדרואיד אמיזו השייך להמסיכה השחורה, באטמן חוקר את הגנבים המשתייכים לכנופייתו של הברדס האדום ואז מתחיל במרדף אחריו שמסתיים במפעל אייס כימיקלים (שם נוצר הגוקר במהלך מאבק עם הבאטמן) הברדס האדום מפוצץ מכל וכמעט הורג את באטמן.
באטמן ונייטווינג חוקרים את הג'וקר במוסד הפסיכיאטרי ארקהם. הג׳וקר מכחיש כל קשר, הברדס האדום ממשיך לגנוב משלוחים של המסכה השחורה ונקלע לעוד מרדף עם באטמן במהלכו הוא מציג יכולת אקרובטית גבוהה המפתיעה את באטמן, המרדף מסתיים בתחנת הרכבת כאשר הברדס האדום מניח פצצה ונמלט בחסותה, באטמן במערת העטלף מאזין להקלטת המרדף ומגלה שהברדס האדום יודע את זהותו הסודית. הוא נזכר בג'ייסון טוד ואלימותו שגברה עם התבגרותו.
המסיכה השחורה שוכר מתנקשים להרוג את הברדס האדום, אך באטמן מופיע ועוזר לו, הוא מבקש ממנו שיתן לו לפתור את הבעיה אך הברדס מסרב ועוזב, באטמן נוטל דגימת דם שלו ומגלה שהיא אכן תואמת לג'ייסון טוד. באטמן הולך וחוקר את ראס-אל-גול שמספר לו שמאחר שהוא הרגיש אשם במותו של ג'ייסון הוא החליף את גופתו וניסה להחיותו בבור לזרוס, הוא אכן הצליח אך ג'ייסון קם מטורף ונמלט, כאשר ראס בטוח שנהרג.
המסיכה השחורה שמחליט שאין לו ברירה אלא להשתמש בג'וקר על מנת להביס את אויבו, משחרר אותו מארקהם אך נבגד על ידו כאשר הג'וקר קושר אותו ועוד מספר ראשי כנופיות בתוך משאית בגשר ומאיים להציתה, הברדס מופיע ואומר שלא אכפת לו מכך כלל כיוון שרצונו היה להגיע אליו, הג'וקר מצית את המשאית אך באטמן מכבה את האש ולוכד את הג'וקר באמצעות קרס, הברדס חותך את החוט וחוטף את הג'וקר בעצמו.
הבאטמן מגיע לסמטה שבה מצא את ג'ייסון לראשונה בילדותו ונאבק בו, המהלך הקרב שניהם מאבדים את הגאדג'טים שלהם, והקרב מסתיים בתוך דירה בה נמצא הג'וקר, ג'ייסון אומר לבאטמן שהוא סולח לו על שלא הציל אותו, אך זועם עליו שלא נקם את מותו והרג את הג'וקר. באטמן משיב שאינו יכול לעשות זאת. ג'ייסון מכוון אקדח על הג'וקר ונותן אקדח לבאטמן ודורש ממנו להחליט, באטמן מסרב וג'ייסון יורה בו, באטמן מתחמק מן הקליע וזורק באטראנג על האקדח, ג'ייסון מפוצץ את הדירה ובאטמן מוצא בהריסות את הג'וקר בלבד.
סצנת הסיום מציגה את מעצרו של המסיכה השחורה עקב שחרור הג'וקר, ואת באטמן נזכר ביום הראשון של ג'ייסון בתפקיד רובין.
צוות מדבבים

ברוס גרינווד - ברוס ווין/באטמן
ג'נסן אקלס - הברדס האדום/ג'ייסון טוד
וינסנט מרטלה - ג'ייסון טוד הצעיר/רובין
ג'ון דימאג'יו - הג'וקר
ניל פטריק האריס - דיק גרייסון/נייטווינג
ג'ייסון אייזקס - ראס-אל-גול
וייד ויליאמס - רומן סיוניס/המסכה השחורה
ג'ים פידוק - אלפרד פניוורת'
ביקורות

באתר IGN קיבל הסרט 8 מתוך 10 וכונה "הצצה מעניינת לנפש הבאטמן". ובאתר Rotten Tomatoes קיבל ציון של 100%.
הערות שוליים

↑  Batman: Under the Red Hood Blu-ray Review באתר IGN
↑  "Batman: Under the Red Hood (2010)" באתר Rotten Tomatoes
הפצצת טוקיו

הפצצת טוקיו (ביפנית: 東京大空襲 ‏Tōkyōdaikūshū) מתייחסת לסדרת הפצצות אסטרטגיות על העיר טוקיו שנערכו על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית בזמן המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. האמריקנים ערכו את ההתקפה הראשונה על טוקיו באפריל 1942. הפצצה אסטרטגית של אזורים עירוניים החלה ב-1944, לאחר שמפציצי בואינג B-29 סופרפורטרס נכנסו לשירות והחלו להמריא מבסיסים בסין, ולאחר מכן מאיי מריאנה. הפצצות ה-B-29 מאיים אלה החלו ב-17 בנובמבר 1944, ונמשכו עד 15 באוגוסט 1945, היום בו נכנעה האימפריה היפנית. לפי הערכות שונות בין 75–200 אלף איש נהרגו בסדרת הפצצות זו.
ההפצצות המאסיביות על טוקיו לא הביאה את היפנים להיכנע, ולכן בחרו האמריקאים להטיל פצצות אטום על הערים נגאסאקי והירושימה, שלא סגפו סדרת הפצצות אסטרטגיות כמו טוקיו.
הפשיטה של דוליטל

ההפצצה הראשונה על טוקיו הייתה הפשיטה של דוליטל, שנערכה ב-18 באפריל 1942. 16 מפציצי B-25 מיטשל המריאו מסיפון נושאת המטוסים הורנט ותקפו מטרות ביוקוהמה ובטוקיו, ולאחר מכן המשיכו לשדות תעופה ידידותיים בסין. הפשיטה הייתה נקמה על ההתקפה על פרל הארבור שערכו היפנים ארבעה חודשים לפני כן. הנזק שנגרם מהפשיטה לא היה רב, אך שימש להעלאת המוראל בקרב תושבי ארצות הברית. מכיוון שנאלצו להמריא מנושאות המטוסים לפני הזמן המיועד, אזל הדלק ממרבית המטוסים, וטייסיהם נאלצו לבצע נחיתות חירום לפני שהגיעו לשדות התעופה. אחד המטוסים נחת בשטח ברית המועצות, שהייתה מדינה נייטרלית, וצוות המטוס נעצר אך שוחרר בהמשך. שני צוותים אחרים נתפסו על ידי היפנים, ושלושה מהטייסים הוצאו להורג בהמשך המלחמה.
פשיטות B-29

גופותיהם המפויחות של אם וילדה
class=notpageimage|הצגה
כניסתו לשירות של המפציץ B-29 סופרפורטרס היווה התפתחות משמעותית במערכת הפצצת יפן. למפציץ היה טווח פעולה של 6,000 קילומטרים, והיה מסוגל לתקוף מטרות מרום של 9,000 מטרים, בו אש הנ"מ לא הייתה אפקטיבית, ולפיכך השתתף בכמעט 90% מפשיטות ההפצצה שנערכו על יפן. לאחר שכבשו בעלות הברית איים הקרובים מספיק ליפן בנובמבר 1944, הן הקימו עליהם שדות תעופה מהם יכלו המפציצים להגיע ליפן ולשוב בשלום.
תחילה השתמשו המפציצים בפצצות רגילות, אך התברר שהן סוטות ממסלולן בשל זרם הסילון. לפיכך הורה קרטיס לה מיי, מפקד חיל האוויר ה-20, על שימוש בפצצות תבערה שיכלו את מבני העץ והנייר של ערי יפן. הפשיטה הראשונה בה הטילו המפציצים פצצות תבערה הייתה על העיר קובה ב-4 בפברואר 1945. ב-25 בפברואר תקפו 174 מפציצי B-29 את טוקיו לאור יום, והטילו 453.7 טון פצצות תבערה שכילו שטח של 2.6 קילומטר רבוע. לאחר מכן ביקש למיי מטייסיו לטוס ברום של 1,500–2,500 מטרים ובלילה, מכיוון שאש הנ"מ של היפנים לא הייתה אפקטיבית בגובה כה נמוך, ומכיוון שמטוסי הקרב היפנים לא יכלו לטוס בלילה. כדי להוריד ממשקל המטוסים עבור הטיסה הנמוכה וכדי להוריד את צריכת הדלק, הורה למיי להסיר את כל מקלעי ההגנה מלבד תותח הנ"מ האחורי.
בליל 9–10 במרץ 1945 279 מפציצי B-29, שהמריאו מאיי מריאנה, הטילו כ-1,665 טון פצצות על טוקיו. מרבית הפצצות היו פצצת מצרר במשקל 230 קילוגרם שהכילו 38 פצצות נפאלם, ונועדו להתפוצץ בגובה 600–700 מטרים מהקרקע. המפציצים הראשונים הטילו את פצצותיהם בתבנית בצורת האות האנגלית "X", שבמרכזה אזורים מאוכלסים בצפיפות. תבנית הפצצה זו סיפקה למפציצים האחרים נקודת ייחוס, והם הטילו את פצצותיהם בסביבות ה-X הבוער. מוקדי שרפה שונים התלכדו ויצרו סופת אש עזה. בהפצצה זו נשרף שטח בגודל 41 קילומטרים רבועים, וכ-100,000 אנשים נהרגו. הפצצה זו נחשבת להפצצה הקונבנציונלית הקטלנית ביותר בהיסטוריה.
תוצאות

עד תחילת מערכת פצצות התבערה לא היו להפצצות בעלות הברית השפעה רבה על התעשייה הכבדה היפנית. עם תחילתה הושמדו מרבית בתי המלאכה והתעשייה הקלה שייצרו מכונות עבור התעשייה הכבדה. בנוסף, רבים מפועלי התעשייה נהרגו או נפצעו בהפצצות. בסך הכול ירדה התפוקה התעשייתית של טוקיו ב-50% לאחר הפצצות התבערה.
אבדות

הוועדה לבחינת ההפצצות האסטרטגיות של ארצות הברית העריכה שכ-88,000 אנשים נהרגו בהתקפה זו, 41,000 נפצעו, ומעל מיליון תושבים איבדו את בתיהם. כוחות כיבוי האש של טוקיו העריכו שנהרגו 97,000 אנשים, וש-125,000 נפצעו, וההיסטוריון ריצ'רד רודס העריך שמספר ההרוגים היה גבוה מ-100,000 ושמספר הפצועים היה כמיליון.
גיחת ההפצצה בליל 9 במרץ הייתה ההפצצה הקטלנית ביותר במלחמת העולם השנייה. קטלנית יותר מהפצצת דרזדן, ואף מהטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, כאירועים נפרדים.
לאחר המלחמה

בין השנים 1948 ו-1951 נטמן אפרם של 105,400 קורבנות הפצצות בפארק יוקואמיצ'ו ב־רובע סומידה. בשנת 2001 נחנכה בפארק אנדרטה לזכר הקורבנות.
בשנת 2007 התנצל ראש ממשלת יפן שינזו אבה בכתב והודה באחריות יפן על הפצצת ערים סיניות החל ב-1938. הוא כתב שעל האימפריה היפנית היה להיכנע ברגע שנפתחה מלחמה שבה לא היה לה סיכוי לנצח, וכך היו יכולות להימנע ההפצצות על טוקיו ועל ערים אחרות ביפן. בשנת 2013 טען אבה שההפצצות נערכו בניגוד למשפט הבין-לאומי, אך הודה שייתכן שעמדו בחוקי המשפט הבין-לאומי של אותה עת.
בשנת 2007 הגישו 112 חברים באיגוד המשפחות השכולות של קורבנות ההפצצות על טוקיו תובענה ייצוגית כנגד ממשלת יפן, בה תבעו לקבל התנצלות רשמית ופיצויים בגובה 1.32 מיליארד ין יפני. בתובענה טענו התובעים שממשלת יפן אשמה בהפצצות מכיוון שלא סיימה את המלחמה מוקדם יותר, ולאחר ההפצצה לא סייעה לאזרחים בעודה שולחת סיוע רב לאנשי צבא ולמשפחותיהם. לאחר שנדחו ממספר ערכאות, בסופו של דבר דחה בית המשפט העליון של יפן את תביעתם ב-2013.
לקריאה נוספת

Karacas, Cary, Fire Bombings and Forgotten Civilians: The Lawsuit Seeking Compensation for Victims of the Tokyo Air Raids, The Asia-Pacific Journal Vol 9, Issue 3 No 6, January 17, 2011.
Selden, Mark, A Forgotten Holocaust: US Bombing Strategy, the Destruction of Japanese Cities & the American Way of War from World War II to Iraq, Japan Focus, 2007.
Torres, Ida, Japanese government says 1945 Tokyo bombing was ‘against humanitarian principles’, Japan Daily Press, 2013.
Vance, Laurence M. BOMBINGS WORSE THAN NAGASAKI AND HIROSHIMA, The Future of Freedom Foundation, 2009.
הערות שוליים

↑  Brad Lendon and Emiko Jozuka, History's deadliest air raid happened in Tokyo during World War II and you've probably never heard of it, CNN, ‏March 8, 2020
↑  דו"ח ההפצצות האסטרטגיות, עמ' 18.
↑  Selden.
↑  Vance.
1 2  Karacas.
↑  Torres.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546864905171  LCCN: sh95003762  NDL: 01006235 
אחד מאזורי המגורים של טוקיו לאחר הפצצה
מישל עמר

מישל עמר (נולד ב-1956) הוא מתופף, מוזיקאי בסצנת הרוק והפופ הישראלית ומורה למוזיקה ישראלי. במהלך הקריירה שלו, שנמשכת על פני כמה עשורים, שיתף פעולה עם אמנים בולטים בישראל, ניגן בהקלטות ובהופעות חיות רבות.
ביוגרפיה

מישל עמר נולד בקזבלנקה בשנת 1956 ולאחר גירושי הוריו עלה עם אביו לישראל בשנת 1965. משפחתו התיישבה בנתניה. מגיל צעיר הראה עניין במוזיקה ובמקצב, ותיפוף הפך לחלק בלתי נפרד מחייו כבר בילדותו. הוא החל לנגן על חפצים ביתיים כמו פחים ושולחנות, ובהמשך קיבל את מערכת התופים הראשונה שלו. עמר לימד את עצמו לנגן בהשראת תקליטים ששמע, וכבר כנער השתלב בהרכבים מוזיקליים.
קריירה מוזיקלית > שנות ה-70 וה-80: להקת "גן עדן" ופריצה לתעשיית המוזיקה

בשנת 1975 היה עמר ממייסדי להקת הרוק "גן עדן", שבה שימש כמתופף. הלהקה, שנחשבה לחלוצה בסצנת הרוק הישראלית, פעלה במספר גלגולים עד אמצע שנות ה-80 והייתה שותפה ליצירת סאונד חדשני שהשפיע על דורות של מוזיקאים.
קריירה מוזיקלית > שנות ה-80 וה-90: שיתופי פעולה עם אמנים מובילים

במהלך השנים עבד עמר עם כמה מהשמות הגדולים ביותר בתעשיית המוזיקה הישראלית. בין האמנים איתם הופיע והקליט: אריק איינשטיין, שלמה ארצי, מתי כספי, יהודית רביץ, קורין אלאל, אתי אנקרי, נורית גלרון, דני סנדרסון, גידי גוב, צביקה פיק, חוה אלברשטיין, אסתר עופרים, סי היימן, אלון אולארצ'יק, מני בגר, אייל גולן, שרית חדד, עמיר בניון, שימי תבורי, מושיק עפיה.
קריירה מוזיקלית > שנות ה-90 ואילך: הופעות בטלוויזיה והתבססות כמורה לתופים

בשנות ה-90 הפך עמר לפנים מוכרות גם לצופי הטלוויזיה, כאשר השתתף בתוכניות מצליחות כמו "בטברנה" עם יוני רועה ותוכניות האירוח של יאיר לפיד.
במקביל להופעות וההקלטות, החל עמר ללמד תיפוף. הוא פתח סטודיו מקצועי לתופים וכלי הקשה במרכז תל אביב, בו הוא מלמד נגינה, ריתמיקה וטכניקות מתקדמות של תיפוף.
סגנון והשפעה

מישל עמר ידוע בגישתו הדינמית והיצירתית לנגינה. הוא משלב סגנונות שונים – מרוק קלאסי ועד ג'אז, פאנק ומוזיקה ים-תיכונית – מה שהפך אותו לאחד המתופפים המגוונים והמוערכים בישראל.
השפעתו על עולם המוזיקה המקומי מורגשת לא רק דרך ההקלטות וההופעות שלו, אלא גם דרך הדור החדש של המתופפים הישראלים אשר למדו ממנו או הושפעו מסגנונו הייחודי.
פעילות נוכחית

כיום, עמר ממשיך לפעול בעולם המוזיקה. לצד עבודתו כמורה לתופים, הוא משתתף בפרויקטים מוזיקליים שונים ומופיע באירועים מיוחדים.
הערות שוליים

1 2 3  דודי פטימר, ‏מגן עדן ועד אריק אינשטיין: סודות ההצלחה של מישל עמר, באתר מעריב אונליין, 7 בינואר 2017
↑  יוסי חרסונסקי, בחזרה ל'גן עדן', מעריב, 12 בינואר 1984
בוריס ריפטין

| --- | --- |

 לידה:  7 בספטמבר 1932 סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 פטירה:  3 באוקטובר 2012 (בגיל 80) מוסקבה, רוסיה 
 ענף מדעי:  לימודי ספרות 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרויקורובסקויה 
 מקום לימודים:  הפקולטה למזרחנות של אוניברסיטת סנקט פטרבורג 
 מוסדות:  Gorky Institute of World Literature 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות 
 
בוריס ריפטין (ברוסית: Борис Львович Рифтин‏; 7 בספטמבר 1932 -  3 באוקטובר 2012) היה סינולוג סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.