stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'וזף דה מסטר
מורשתו

לצד המדינאי והפילוסוף הבריטי אדמונד ברק, מסטר נחשב לעיתים קרובות כאחד ממייסדי השמרנות האירופית; אבל מאז המאה ה-19 סר חינה של השמרנות הסמכותנית והדתית בנוסח מסטר, והשפעתה ירדה בהשוואה לשמרנות הליברלית יותר של ברק. על כל פנים, הודות לכישרונו של מסטר כסופר וכמתפלמס היה לו תמיד קהל קוראים. לדוגמה, כך כתב עליו מת'יו ארנולד, המבקר רב-ההשפעה בן המאה ה-19, כשהשווה בין סגנונו של מסטר לזה של ברק:
ז'וזף דה מסטר הוא עוד אחד מאותם אנשים אשר מילותיהם, כמו אלה של ברק, ניחנו בחיוּת. בכוח דמיונו הוא נופל מברק. לעומת זאת, מחשבתו סדורה יותר מזו של ברק, ונעה במהירות רבה יותר ובמישרין; יש בכתביו פחות יתירויות. ברק הוא סופר גדול, אבל האופן שבו משתמש ז'וזף דה מסטר בלשון הצרפתית חזק יותר, מספק באופן שלם יותר, מאשר שימושו של ברק באנגלית. סגנונו הוא כשל רב-אמן; הוא מדגים לנו באופן מושלם למה מסוגל המכשיר מעורר ההערצה הזה, השפה הצרפתית.
האנציקלופדיה הקתולית (מהדורת 1910) מתארת את סגנון הכתיבה שלו כ"חזק, מלא חיים, ציורי" ומוסיפה ש"החיוּת שלו ומזגו הטוב משככים את הנימה הדוגמטית שלו. הוא ניחן בפשטות נהדרת בהצגת הנושאים, בדייקנות בדוקטרינה שלו, ברוחב השכלתו ובעוצמה דיאלקטית". אלפונס דה למרטין, הגם שהיה מתנגדו הפוליטי, העריץ את הפרוזה המרהיבה שלו, ואמר:
הסגנון הצלול, הקצר והעצבני הזה, המשוחרר מקלישאות, השרירי והחסון, לא הזכיר כלל את רכותה של המאה השמונה-עשרה, ולא את הסגנון המדקלם של הספרים הצרפתיים החדשים בזמנו: הוא נולד באוויר האלפּים וספג אותו אל תוכו; הוא היה בתולי, הוא היה צעיר, הוא היה קשוח ופראי; הוא לא הביט כלל על האדם, הוא חש בבדידותו שלו; הוא אלתר עומק וצורה בעת ובעונה אחת... האיש הזה היה חדש בקרב ה-enfants du siècle (ילדי המאה).
עם מעריציו של מסטר נמנה המשורר שארל בודלר, שתיאר את עצמו כתלמידו וטען כי מסטר הוא שלימד אותו כיצד לחשוב. ג'ורג' סיינסברי כינה אותו "ללא ספק אחד מגדולי ההוגים והסופרים של המאה השמונה-עשרה". נודעה למסטר השפעה עזה גם על שארל מוראס, האנטישמי והמלוכן, ועל תנועת אקסיון פרנסז הקונטרה-רבולוציונרית שהנהיג.
על פי קרולינה ארמנטרוס, כתביו של מסטר השפיעו לא רק על הוגי דעות מדיניים שמרניים, אלא גם על הסוציאליסטים האוטופיים. סוציולוגים מוקדמים כמו אוגוסט קונט וקלוד-אנרי דה סן-סימון הזכירו בכתביהם במפורש את השפעתו של מסטר על האופן שבו הבינו את מקורות האחדות החברתית והסמכות הפוליטית. ישעיה ברלין דן במסטר בכמה מכתביו, וב"שישה אויבים של החירות האנושית" הוא מקדיש לו מסה שבה הוא קובע כי מסטר הקדים את זמנו ובישר את עלייתם של המשטרים הטוטאליטריים במאה העשרים.
כתביו

Nobilis Ioseph Maistre Camberiensis ad i.u. lauream anno 1772. die 29. Aprilis hora 5. pomeridiana (1772) – עבודת הדוקטורט של מסטר, שמורה באוניברסיטת טורינו.
Éloge de Victor-Amédée III (Chambéry, 1775)
Lettres d'un royaliste savoisien à ses compatriotes (1793)
Étude sur la souveraineté (1794)
De l'État de nature, ou Examen d'un écrit de Jean-Jacques Rousseau (1795)
Considérations sur la France (London [Basel], 1796)
Intorno allo stato del Piemonte rispetto alla carta moneta (Turin, Aosta, Venice, 1797–1799)
Essai sur le Principe Générateur des Constitutions Politiques, 1814, [1st. Pub. 1809]
Du Pape 1819.
De l'Église Gallicane, édit. Rodolphe de Maistre, 1821.
Les Soirées de Saint-Pétersbourg ou Entretiens sur le Gouvernement Temporel de la Providence, édit. Rodolphe de Maistre, 1821.
Lettres à un Gentilhomme Russe sur l'Inquisition Espagnole, édit. Rodolphe de Maistre, 1822.
Examen de la Philosophie de Bacon, où l'on Traite Différentes Questions de Philosophie Rationnelle édit. Rodolphe de Maistre, 1836.
Lettres et Opuscules Inédits du Comte Joseph de Maistre édit. Rodolphe de Maistre, Paris, 1853.
Mémoires Politiques et Correspondance Diplomatique, édit. Albert Blanc, Paris, 1859.
לקריאה נוספת

ז׳וזף דה-מסטר – נגד רוסו: פרק ראשון – על ריבונות העם (מצרפתית: רותם עטר), דחק, כרך ו, 2016.
ז׳וזף דה מסטר – על טבע הריבונות באופן כללי (מצרפתית: שירן בק), דחק, כרך טז, 2023.
רן צ'אנגשיה

זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

רן צ'אנגשיה מפקדת המשטרה במחוז חנאן, סין
 לידה:  8 בפברואר 1964 ג'נגג'ואו, מחוז חנאן, סין
 פטירה:  14 באפריל 2004 (בגיל 40)
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 השכלה:  People's Public Security University of China 
 דרגה:  המפקחת הכללית של משטרת מחוז חנאן
 הנצחה
 בשנת 2005 הונצחה בסרט קולנוע וסדרת טלוויזיה המבוססים על קורות חייה. סדרת הטלוויזיה דורגה בדרוג הגבוה ביותר בסין.
 
רֶן צ'אנגשיה (בכתב סיני: 任长霞, באנגלית: Ren Changxia;‏ 8 בפברואר 1964 – 14 באפריל 2004) הייתה שוטרת סינית. רן נולדה, גדלה והתחנכה בעיר ג'נגג'ואו.
קריירה משטרתית

בשנת 1983 סיימה את בית הספר לשוטרים ושובצה כחוקרת ראשונית בתחנת משטרת ג'נגג'ואו. בגמר לימודיה תוך כדי שירות הפכה לשוטרת חוקרת מומחית.
בנובמבר 1992 רֶן זכתה בתחרויות של מחלקת המשטרה ומערכת המשפט של ג'נגג'ואו.
בנובמבר 1994 היא זכתה במקום הראשון בתחרות על מערכת המשפט המחוזית של מחוז חנאן.
רֶן צוינה ככשירה ואחראית, היא לא נתנה לאף פושע לחמוק ממנה. הסטטיסטיקה הראתה כי במהלך שהותה של רן באגף קדם-משפט בג'נגג'ואו, היא השיגה הצלחה חסרת תקדים במחוז חנאן, עם 1,072 תיקים שטופלו ולמעלה מ־950 אשמים נתפסו. במהלך ארבע שנותיה במחלקה לביטחון פנים ועבודה המחלקה המשפטית בג'נגג'ואו היא טיפלה ביותר מ -1,000 תיקים במקצועיות ובהגינות.
בנובמבר 1998 רֶן הועלתה לדרגת מפקדת מדור הבלשים בתחנת משטרת ג'נגג'ואו. באותה שנה מונתה רן כראש צוות למבצעים מיוחדים לטיפול בארגוני מאפיה מקומיים. במאבק נגד הגנגסטרים רֶן ועמיתיה ניקו את רובע הנעליים ואת השוק הסיטונאי לבגדים. בזמן שמנהיג כנופיית הגנגסטרים וואנג ג'אנגיונג ניסה לברוח לשנג'ן. רֶן הובילה פעמיים את צוותה לשנזן ועזרה למשטרה המקומית לטפל בכנופיה. כל הפושעים הקשורים לחבורה נעצרו.
באפריל 2001 רֶן הועלתה לדרגת המפקחת הכללית וכמנהלת לשכת הביטחון הציבורי הסיני (אנ') של תחנת המשטרה דנגפנג. בהמשך, רֶן הפכה למפקחת המשטרה הראשונה בתולדות מחוז חנאן. כשהיא נכנסה לתפקיד בדנגפנג, מקרים רבים מהעבר נשארו לא פתורים. לכן היא התחייבה לשנות את הדברים תוך 100 יום. תהליך החקירה במקרים רבים היה מייגע. לפעמים נאלצו רֶן ועמיתיה לבלות עשרות ימים בשטח בתנאים קשים.
כאשר היא התמודדה עם חבורות הפשע סביב אגם באישה, רֶן שוב הובילה את כל הצוותים שלה תוך ביצוע חקירות מדוקדקות ותכנון מיומן, היא נקתה את האזור מבלי לירות ירייה אחת. תיקים גדולים ותיקים קשים נפתרו בהצלחה, מה שזכה את רֶן בתואר 'אלת המשטרה'.
על מנת לטפל בעתירות קולקטיביות של אזרחים, רֶן הקימה פאנל מיוחד של יותר מ -20 שוטרים. היא הפכה את יום שבת ליום קבלת הקהל של המפכ"ל לקבלת תלונות מהציבור. במהלך שלוש השנים נוספות בדנגפנג, יום קבלת הקהל של המפכ"ל הפך לנוהג סטנדרטי. רֶן קיימה 3,467 קבלות קהל פנים אל פנים בסך הכל, ובסופו של דבר פתרה 476 עתירות פעילות.
רֶן דרשה מכל השוטרים בדנגפנג להשתתף בתוכנית שנקראה '100 שוטרים, 100 תלמידים מוחלשים' כך היא עזרה להחזיר 126 תלמידים שנשרו מבית הספר. בהנהגתה, תחנת המשטרה דנגפנג סייעה ליותר מ -70 משפחות עניות ותמכה ביותר מ -300 איש. על הפעילות חברתית זו התחנה זכתה בתואר "המוסד שהעם מרוצה ממנו" במחוז חנאן.
ב־14 באפריל 2004 רֶן נהרגה בתאונת דרכים לכאורה. עם קבלת הידיעה על מותה, יותר מ -200,000 אזרחי דנגפנג יצאו לרחובות כדי להתאבל על מותה ולהשתתף בהלווייתה, אף על פי שהיא שהתה בדנגפנג רק 3 שנים. מנהיגים סינים מובילים, חו ג'ינטאו, ון ג'יאבאו (אנ') ולואו גן (אנ') התרשמו מאוד מהפעילות של רֶן במשטרה ובקהילה. הם קראו לקמפיין תעמולה לאומי על מנת שרבים ילמדו ממנה. מיום שרן התגייסה למשטרה היא שרת את העם 21 שנה. במותה היא בסך הכל בת 40.
מיום שהחלה רֶן בעבודתה, היא נשארה נאמנה לתפקידה המשטרתי ומלאה בצייתנות ובאחריות כל פעולה שבצעה על מנת לשרת את העם. בחייה היא קיבלה יותר מ -40 פרסי הישג. בשנים 2004 ו -2009 רֶן הוקרה כאחת ממאה אנשי המפתח ש"הזיזו את סין" מאז שהוקמה האומה.
התאונה הקטלנית

ב-14 באפריל 2004 בלילה רֶן נפגעה פצעים אנושים בתאונת דרכים, בכביש המהיר S85 מג'נגג'ואו לדנגפנג. כשנסעה לטפל בתיק חשוב. היא מעולם לא הגיעה לדנגפנג. היא ישבה במושב האחורי במכונית שלה כשמשאית פגעה ברכבה מאחור. הנהג שלה כלל לא נפגע. ישנם תושבים מקומיים שמאמינים[דרוש מקור] שרן נרצחה על ידי פקידי ממשל מושחתים ואו גנגסטרים חזקים עם קשרים לפקידי ממשל מושחתים.
פרסים

פרס השוטרת היוצאת דופן ברמה לאומית.
פרס המודל של העובדת הלאומית.
הנצחה

ב-8 ביוני 2004 יום שלישי, התקיים אירוע זיכרון להנצחת רֶן צ'אנגשיה בהיכל העם הגדול, בבירה בייג'ינג. באירוע השתתפו למעלה מ-800 איש ועיתונאים.
בשנת 2005 הופק סרט בכיכובה של ג'אנג יו (שחקנית) (אנ') וסדרת טלוויזיה משנת 2005 בכיכובה של ליו ג'יה המבוססים על קורות חייה של רֶן צ'אנגשיה. שניהם, הסרט וגם סדרת הטלוויזיה התקבלו היטב בציבור הרחב. מעריכים כי סדרת הטלוויזיה הייתה סדרת דרמה ותעמולה המדורגת בדרוג הגבוה ביותר בסין.
הערות שוליים

1 2 3  Ren Changxia: a heroic policewoman - China.org.cn, www.china.org.cn
1 2  People's Daily Online -- Senior leaders call on nationwide learning of model policewoman, en.people.cn
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "רן צ'אנגשיה".
מגילת סן מיקלה

| --- | --- |
וילה סן מיקלה. עטיפת הוצאת עם עובד, 2004
וילה סן מיקלה. עטיפת הוצאת עם עובד, 2004
 מידע כללי
 מאת:  אכסל מונתה
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספר זיכרונות 
 מקום התרחשות:  אירופה 
 הוצאה
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך הוצאה:  1929
 מספר עמודים:  412
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001987469, 001872198, 003379189, 002473315, 002664760
 
מגילת סן מיקלה (באנגלית: The Story of San Michele) הוא ספר זכרונות ופנטזיה של הרופא השוודי אכסל מונתה. הוא יצא לאור לראשונה באנגלית בשנת 1929, זכה לפרסום ותפוצה עולמיים ותורגם לעשרות שפות.
הספר אינו אוטוביוגרפיה אלא קטעי זיכרונות מעבודתו כרופא ומחייו ב"ווילה סן מיקלה" שבנה בעיירה אנאקפרי שבקאפרי, המעורבים עם קטעים בדויים ואפילו פנטסטיים.
עלילה

מונתה הגיע לראשונה לקאפרי בהיותו בן 18, עלה במדרגות לאנקאפרי, נפגש עם התושבים וביקר בקפלה ההרוסה "סן מיקלה" שנבנתה על הריסות חווילתו של טיבריוס. כבר אז בשלה בליבו ההחלטה שלאחר שיגמור את לימודי הרפואה, ירכוש את המקום ויבנה שם את ביתו. הוא סיים את לימודי הרפואה בפריז ובחדרו ברובע הלטיני הייתה תלויה תמונה של קאפרי, משאת חייו.
מונתה מתאר את עבודתו כרופא בפריז. הוא נמנע כמה שיכול, לתת תרופות. הוא הגיע למסקנה שרוב תלונות החולים, בעיקר מחוג האצולה, הן על רקע פסיכוסומטי והם היו זקוקים ל"אבחנה" כדי שיירגעו. האבחנות היו אז ברפואה אופנה חולפת פעם-"אפנדיציטיס" ופעם "קוליטיס". הוא מתאר גם את פגישותיו עם הסופר גי דה מופאסאן.
הקליניקה של מונתה התמלאה בחולים עשירים, אבל הוא ביקר גם בשכונות העניים וטיפל בהם ללא תשלום.
מונתה חש למקומות אסון למרות הסיכון. כאשר היה בטיול בלפלנד נודע לו על מחלת כולרה קשה בנאפולי עם אלף חללים ביום. הוא מתאר את הגוססים בבתים כשהעכברים מצטופפים סביבם ומתחילים לאכול אותם. הוא חש גם לעיר מסינה בסיציליה שנחרבה ברעש אדמה וצונאמי ונאלץ לישון עם רוצחים.
מונתה מתאר בספר את ניסיונו עם לואי פסטר בטיפול בחולי כלבת ואת עבודתו עם ז'אן-מרטן שארקו בבית החולים סלפטרייר שטיפל בחולות היסטריה נשית בהיפנוזה. מונתה חלק על שארקו וטען שחלק מה"חולות" אינן חולות אלא ניצבות במופע של שרקו. כאשר ניסה להבריח "חולה" כזאת מבית החולים הוא נתפס וסולק על ידי שארקו.
לבסוף עבר מונתה לרומא בה פתח קליניקה מוצלחת. בגלל שיטותיו הפסיכולוגיות התחבב על החוגים העשירים וצבר ממון שאיפשר לו לבנות את "וילה סן מיקלה" שם בילה שנים רבות ביחד עם האנשים הפשוטים של אנקאפרי. בספר אין כל התייחסות של מונתה למשפחתו.
מונתה היה חובב בעלי חיים נלהב, אך עם זאת תמך בניסויים בבעלי חיים, בשל תרומתם לקידום הרפואה. בקאפרי קנה את "הר ברברוסה" והפך אותו למקום מקלט לציפורים. הוא מביע בספר את תמיכתו בהמתת חסד לחולים סופניים סובלים.
עלילה > מהדורות בעברית

הספר תורגם לראשונה לעברית ב-1935 על ידי יצחק ליב ברוך ויצא לאור בהוצאת אמנות.
ב-1973 יצא הספר לאור בהוצאת עם עובד. המתרגם אמציה פורת השתדל לשמור במידת האפשר על צביונו של התרגום הישן למשל - המילה מערופיה (ציבור לקוחות - קליינטורה).
ראו גם

אכסל מונתה
ג'רג' ראקוצי השני

ג'רג' ראקוצי השני פֶלְשֶׁוָאדַאסי (בהונגרית: Felsővadászi II.(Második) Rákóczy György;‏ 30 בינואר 1621 - 7 ביוני 1660) היה אציל הונגרי, נסיך טרנסילבניה בשנים 1660-1648 (עם הפסקות), בנו של הנסיך ג'רג' ראקוצי הראשון.
תאריו

Georgius Racoczi II. D.G.Princeps Transilvaniae,Moldaviae Dux,Comes Palatinus, Transalpinensis Partium Regni Hungariae Dominus, Et Siculorum Comes etc.
גאורגיוס ראקוצי השני, בחסד האל נסיך טרנסילבניה, דוכס של מולדובה, רוזן פלטין, שליט האזורים (פרטיום) מעבר להרים של ממלכת הונגריה, ורוזן הסקלרים
התחלת דרכו

ג'רג' ראקוצי השני נולד בשנת 1621 בשארושפטק, בצפון הונגריה (בימינו במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן), כבנם הבכור של הנסיך ג'רג' ראקוצי הראשון ושל אשתו, ז'וז'אנה לוראנטפי. בגיל 19 התמנה לקפטן של מצודת אוראדיה (נאג' ואראד) ומפקד המחוז ביהאר. נבחר לנסיך של טרנסילבניה עוד בחייו של אביו, ב-19 בפברואר 1642. ב-3 בפברואר 1643 התחתן עם הנסיכה סופיה (ז'ופי) באטורי, שהצטרכה בלחץ חמותה לעבור מהנצרות הקתולית לזו הרפורמית (קלוויניסטית).
התערבותו בנסיכויות הרומניות

הכתרתו ב-11 באוקטובר 1648, זכתה להכרה רשמית מהאימפריה העות'מאנית ביוני 1649 תוך הבטחה שיעלה את המיסים השנתיים שהמדינה שילמה לסולטאן. מלכתחילה כוונתו הייתה להגשים את שאיפות אביו להשיג לעצמו את כתר פולין. לפי שעה ביקש לחזק את מעמדו באזור והתערב בהתחלה בנסיכויות הרומניות שבראשן עמדו באותם הימים וסילה לופו בנסיכות מולדובה ומאתיי בסאראב בוולאכיה.
בשנים 1650 ו-1651 כרת ראקוצי בריתות עם שליט ולאכיה, מאתיי בסאראב, תוך מתן הבטחה שיעזור לו במקרה של איום מצד הטורקים. בנוסף שני המנהיגים איחדו כוחותיהם נגד שליט מולדובה, ואסילה לופו, שביקש מהטורקים לעזור לו להעלות את אחיו על כס טרנסילבניה ואת בנו לכס ולאכיה.
באפריל 1653 ארגנו שני בני הברית פלישה צבאית למולדובה. בראש הצבא הטרנסילבני עמד יאנוש קמני. הכוחות הטרנסילבנים והוולאכים כבשו את מולדובה, גרשו את ואסילה לופו מהשלטון והחליפו אותו בהבויאר הבכיר גאורגה שטפאן.
אבל תוצאות המבצע לא החזיקו מעמד. כבר בחודש מאי חזר וסילה לופו למולדובה עם תגבורת חזקה של קוזאקים בראשות חתנו, טימיש חמלניצקי, בנו של ההטמאן בוגדן חמלניצקי. וסילה לופו תפס שוב את השלטון ופלש יחד עם הקוזאקים לוולאכיה. ג'רג' ראקוצי שלח יחידה טרנסילבנית גדולה לעזרת בן בריתו, מאטיי בסאראב, שהצליח לנצח את הפולשים בקרב פינטה. ביולי 1653, בעזרת הטרנסילבנים והוולאכים, חזר גאורגה שטפאן לשלטון במולדובה במקום וסילה לופו. אחרי מותו של מאטיי בסאראב תמך ג'רג' ראקוצי גם בשליט החדש של ולאכיה, קונסטנטין שרבאן, איתו חתם על הסכם בינואר 1656. כוח צבאי טרנסילבני בפיקודו של יאנוש בורוש נשלח לעזור לקונסטנטין שרבאן לדכא את מרד שכירי החרב, הקרויים "סיימן", שאיים על הסדר הציבורי והשלטון בוולאכיה בשנת 1655. בהמשך התערב ראקוצי בעצמו יחד עם בן בריתו המולדבי, גאורגה שטאן, והצליחו לתפוס את ראש הסיימנים, היריזה, ולנצח את המורדים.
מלחמה בפולין

כשנראה לראקוצי כי בשלו התנאים להגשמת תוכניותיו לגבי פולין, ניהל ביולי-ספטמבר 1656 משא ומתן עם הקוזאקים של בוגדן חמלניצקי וביולי 1656 עם רוסיה, כרת בריתות עם שליטי מולדובה וולאכיה, גאורגה שטפאן וקונסטנטין שרבאן, ובאוגוסט 1656 הגיע להסכם עם שוודיה.
השוודים ניסו בתחילה להכניע את הפולנים ללא עזרה. לעומת זאת, האצולה הפולנית הציעה לראקוצי להכתיר את בנו כמלך פולין, בתנאי שיעבור לדת הקתולית. רק אחרי תבוסת הקואליציה השוודית-פרוסית בקרב פרוסטקי (8 באוקטובר 1656), השתכנע המלך השוודי להשקיע יותר מאמצים בהשגת ברית עם ראקוצי. הם חתמו בשלהי 1656 על הסכם ראדנוט לחלוקת פולין. רבים בסביבת של ראקוצי התנגדו למלחמה, לרבות אמו ואשתו, ז'ופי, ואף יד ימינו בפיקוד הצבא, יאנוש קמני [דרוש מקור]. אולם ראקוצי העדיף להחליף את היועצים הוותיקים ולהקיף עצמו בצעירים ששים לקרב. בינואר 1657, נכנס בראש צבא של 40,000 לוחמים לפולין, בהתאם להסכמות עם מלך שוודיה. בפולין שלט באותן השנים המלך יאן קז'ימייז'. מערכה זו, שהייתה חלק ממלחמת הצפון השנייה, ידועה בהיסטוריה של פולין כ"המבול".
ג'רג' ראקוצי השאפתן כבר ראה בעיני רוחו שאחרי הניצחון בפולין יעמוד בראש קואליציה גדולה שיביס את הטורקים ויגרש אותם מהבלקן [דרוש מקור]. הצבא שלו, מורכב פרט מטרנסילבנים, גם מזרים רבים, במיוחד קוזקים, אך גם יחידות של ולאכים ומולדבים, לא נמצא אלא חלקית בשליטתו וחייליו ביצעו על אדמת פולין הרבה מעשי זוועה. על כן התעוררה בקרב האוכלוסייה הפולנית שנאה תהומית לג'רג' ראקוצי אישית. בראש צבאו הבינלאומי הצליח הנסיך הטרנסילבני לכבוש את קרקוב, שם התאחד עם הצבא השוודי. בהמשך כוחותיהם כבשו את ברסט ונכנסו אף לוורשה, אולם חיש מהר בני בריתו המערביים נסוגו מפולין והשאירו אותו לבד. השוודים נסוגו כדי להתמודד עם התקפה מצד דנמרק. העות'מאנים לחצו על ראקוצי לוותר על תוכניותיו.
למרות זאת, ביולי 1657 כוח האוונגרד שלו המלווה ביחידה תומכת לחימה ("טרוס") עמוסה בבקר (שהאיט את קצב הצעידה) [דרוש מקור] נוצח על ידי הצבא הפולני בקרב צ'ארני אוסטרוב בפודוליה. בראש הכוחות הפולנים המאורגנים מחדש עמד שטפאן צ'ארנצקי. אחרי שאיבד את היחידות הלוגיסטיות וננטש על ידי הקוזקים, לא נשארה לראקוצי ברירה אחרת אלא להיכנע.
אחרי משא ומתן ב-23-21 ביוני 1657 נאלץ ראקוצי ב-22 ביולי 1657 להסכים לתנאים משפילים, לפרק רשמית את הברית עם שוודיה, לשלם לפולין פיצויי מלחמה ולוותר על השטחים שכבש, כולל ברסט וקרקוב. בסוף הרשו לו הפולנים לחזור עם שארית צבאו לטרנסילבניה. אבל בדרך, בהוראת הסולטאן, הותקף על ידי טטרים של קרים שנתנו מכה ניצחת לחייליו. ויש אומרים כי 11,000 מתוכם, כולל יאנוש קמן, נלקחו בשבי לקרים. ראקוצי גרם לאכזבה נוספת בקרב בני עמו כשסרב לשלם את הכופר תמורת שחרור חייליו מידי הטטרים.
ניסיונו להתנגד לעות'מאנים

הסולטאן העות'מאני מהמט הרביעי והווזיר הגדול זעמו על שראקוצי לא נשמע להוראותיהם ויצא למלחמה בפולין ללא אישורם. בהגיעו הבייתה עם מעט מחייליו, ב-3 בנובמבר 1657 בלחץ הסולטאן, הדיחה אותו הדיאטה של טרנסילבניה, ובחרה במקומו בפרנץ רדיי. חברי הדיאטה חשבו שבהמשך, ירככו הטורקים את עמדתם ויתירו לראקוצי לחדש את שלטונו. בו זמנית דאג הסולטאן להדיח גם את בני בריתו של ראקוצי שליטי ולאכיה (קונסטנטין שרבאן) ומולדובה (גאורגה שטפאן). ראקוצי לא קיבל את החלטת הדיאטה, והחיילים שעמדו עדיין לרשותו התקיפו את כוחותיו של רדיי והביסו אותם. בנסיבות אלה, בינואר 1658 הדיאטה במדיאש החזירה לו את הכתר. נוכח אירועים אלה, שלח הווזיר הגדול מהמט פאשא קפרולו צבא שפלש לטרנסילבניה מדרום, בעוד שמצפון פלשו אליה בני בריתם של הטורקים, הטטרים וכוחות של קוזקים.
הווזיר הגדול החליט למנות את אקוש ברצ'אי לשליט חדש. ראקוצי שוב עלה על כס הנסיכות ובסתיו 1659 כרת ברית עם השליט החדש של ולאכיה, מיכניה שלישי. (24 בספטמבר או 4 בנובמבר)[דרוש מקור]. אולם הפעם השלטון העות'מאני לא הסתפק באיומים אלא שלח צבא שפלש לטרנסילבניה כדי לשים קץ סופית לשאיפותיו. החיילים הטורקים זרעו הרס רב במדינה. הם הציתו את ארמון הנסיכים באלבה יוליה, יחד עם הספרייה והכנסייה הסמוכה. הערים בראשוב, סיביו וקלוז' שילמו לטורקים כופר על מנת לחסוך מעצמן גורל דומה. בכל זאת פרברי קלוז', ערים כמו מיירקוריה צ'וק (צ'יק) ואודורהיי (סיקיי אודברהיי) נבזזו ונשרפו, וכך גם מרבית הערים בנסיכות, ב. אחרי מספר קרבות שהסתיימו לסירוגין בכישלון או בניצחון, העימות המכריע התקיים ב-22 במאי 1660 בין הכפרים גיאלו Gyalu (ברומנית - Gilău ג'ילאו) וסאספנש (ברומנית -פלורשט) במחוז קלוז' של ימינו. ראקוצי, המתוגבר ביחידה מוולאכיה, הובס על ידי מהמט פאשה ונפצע קשה. הוא מת באוראדיה ב-7 ביוני 1660. זמן קצר אחרי מותו המבצר של אוראדיה נפל לידי הצבא העו'תאמני בפיקודו של עלי פאשה מטימישוארה. אמו של ראקוצי,ז'וז'אנה לוראנטפי נפטרה משבץ באפריל 1660. הנסיך עצמו הובא לקבורה ביישוב הולדתו שארושפטק רק באפריל 1661. בנאום ההספד הכומר הרפורמי אישטוואן צגלדי תיאר אותו כ"נר המאיר את ישראל". מותו ההרואי של ג'רג' ראקוצי השני במאבק בכובשים הטורקים השכיח בעיני העם את האסון שגרם לטרנסילבניה על ידי מסעותיו הצבאיים, בעיקר בפולין.
מדיניות הפנים

במישור פנימי ג'רג' ראקוצי השני המשיך בגישה המתונה של אביו ופעל לכיוון המודניזציה של מוסדות המדינה. אימץ ב-15 בינואר 1653 קובץ חוקים, הידוע בשם "אפרובאטה קונסטיטוטיונס" (Approbatae Constitutiones)
בדומה לאביו היה עוין לפעילות הישועים בנסיכות. בשנת 1656 אישר את מינויו של האציל הסרבי סאווה ברנקוביץ' כבישוף של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית בטרנסילבניה.
אשתו וצאצאיו

אשתו הייתה ז'ופיה באטורי. אחרי מות בעלה חזרה לדת הקתולית המקורית שלה.
נולד להם בן: פרנץ ראקוצי הראשון - נסיך שותף של טרנסילבניה - מזמן חיי אביו, מ-1652.
לקריאה נוספת

, Stan Stoica (coordonator) - Dicţionar de istorie a României, Vasile Mărculeţ art. Gheorghe Rákóczy al II-lea pag.159-160 Bucureşti, Editura Meronia,2007
Graeme Murdock Death, Prophecy and Judgment in Transylvania in Peter Marshal, Bruce Gordon, editors
The Place of the Death:Death and Remembrance in Late Medieval and Early Modern Europe Cambridge University Press 2000 p 222-223
,Peter Hanák ,Peter F. Sugar, Tibor Frank A History of Hungary (ed) Bloomington, IN, Indiana University Press 1994,
הערות שוליים

↑  V.Mărculeţ עמוד 159
↑  V. Mărculeţ עמוד 159
↑  P.Hanák.P Sugar עמוד 135
↑  Robert I. Frost, After the Deluge: Poland-Lithuania and the Second Northern War, 1655-1660, Cambridge University Press, 2004, page 85
1 2 3  P.Hanák,P.Sugar עמוד 135
1 2  Alain Du Nay עמוד 21
↑  P.Hanak,P.Sugar עמוד 135
↑  P.Hanak,P.Sugar עמוד 135
↑  Alain du Nay עמוד 21
↑  Graeme Murdoch עמוד 222-223
↑  N.Iorga Istoria Bisericii româneştiעמוד 351
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810583106605606  BIBSYS: 98025157  BnF: cb145468122 (data)  GND: 119333600  ISNI: 0000 0000 5961 1421  LCCN: n87924641  NTA: 215880447  SELIBR: 356781  SUDOC: 19300819X  VIAF: 35987402   WorldCat (עם VIAF): 35987402 
ג'רג' ראקוצי השני, תמונה מאת אמן לא ידוע, 1720 לערך
בית קראיובשט

| --- | --- |
 סמל בית ברנקוביאנו ב-1689 בליתוגרפיה שפורמסה על ידי דימיטריה פפזוגלו
 מדינה:  נסיכות ולאכיה
 מייסד:  נבארבו קראיובסקו
 השליט האחרון:  קונסטנטין ברנקוביאנו
 תקופת השושלת:  המאה ה-14 – הווה
 אתניות:  רומנים
 ענפים:  א. קראיבושט מאולטניה   ב.ברנקובנשט
משפחת קראיובסקו (ברומנית: Craiovescu) ובית קראיובשט (השם האחרון Craiovești הוא ריבוי מ"קראיובסקו") שנקראה מאוחר יותר בית ברנקוביאנו (Brâncoveanu) או ברנקובנשט (Brâncovenești) הייתה אחת המשפחות הוותיקות והמיוחסות של בויארים בנסיכות ולאכיה.
אחוזותיה התרכזו מסביב לעיר קראיובה, בירת חבל אולטניה, משם שמה.
היסטוריה > ענף קראיובשט - מאולטניה

בני המשפחה הגיעו למעמד חשוב עוד בימי שלטונו של מירצ'ה הזקן והחזיקו למשך ששים שנה בתפקיד באן של חבל אולטניה, בהתחלה בעיר סטרהאיה ואחר כך בקראיובה.
בהתחלת המאה ה-15 כללו אחוזותיהם של בני קראיובשט 182 חלקות אדמv כולל 132 כפרים. בסוף המאה ה-15 כוחם הכלכלי איפשר לבני קראיובשט להשיג בתור באנים של אולטניה מעמד בעל אוטונומיה פוליטית והשפעה רבה על השליטים הוולאכים שנזקקו לתמיכתם. הם העמידו את הצעצמם בתווך בסכסוכים בין השושלות הוולאכיות בית דנשט ובית דרולקשט וטפחו קשרים מיוחדים עם האימפריה העות'מאנית הם בנו כנסיות על הר אתוס וגבו מיסים בשם העות'מאנים בעיר וידין שבבולגריה הכבושה, כשהם בקשר קרבה למשפחת מיכלוגלו מפלבן באמצעות מריה קראיבוסקו שהייתה אשתו של עלי ביי מיכלוגלו. .
בימי השליטים ולד הנזיר וראדו הגדול מילאו תפקידים בכירים מאוד מועצת הנסיכות.

השליט ולאד הצעיר (1512-1510) ניסה לשווא להשתחרר מהשפעתם המכבידה של בני קראיובשט והובס. במקומו, בתמיכת הטורקים העלו בני קראיובשט נציג שלהם על כס הנסיכות של ולאכיה. היה זה ניאגויה (1521-1512) שאימץ את השם בסאראס, בטענה שהוא בן מחוץ לנישואים של בסאראב הצעיר צפלוש ושהוא מיוחס לבני בסאראב שמילאו תפקיד חשוב בהקמת הנסיכות במאה ה-14. שלטונו התאפיין במדיניות חוץ מאוזנת ובתנופה תרבותית..
אחרי פלישה עות'מאנית בשנות ה-1520 המוקדמות השתכנעו הקראיובשט להתלכד מאחורי השליט ראדו מאפומאץ נגד הטורקים אולם הסכם שכרתו עם הסולטן סולימאן המפואר תרם לתבוסת השליט ראדו ולכניעתו.
הנציג הראשון הידוע של המשפחה היה ניאגויה סטרהיאנול, חבר במועצת הנסיכות ובאן של סטרהאיה בימי השליט בסאראב הצעיר צפלוש (אחרי 1477).
ניאגויה היה ככל הנראה בן של אדם בשם בארבו. אותו בארבו מוזכר כמכהן בתפקיד פהרניק בימי השליט אלכסנדרו אלדיה.
לניאגויה סטרהיאנול היו 4 בנים ובת:
בארבו, שנשא את התפקיד "באן גדול" והיה נשוי לנגוסלבה. בסוף ימיו פרש כנזיר תחת השם פחומיה.
פרבו קראיובסקו (מת ב-1512) שכיהן כוורניק גדול והתחתן עם ניאגה מהוטראן (Hotărani). הוא היה אביו של השליט ניאגויה בסאראב.
דאנצ'ו, הקרוי "גוגואשה" ("סופגניה"), כיהן בתפקידי דרגטור בחצר הוולאכית:סטולניק, קומיס, ספטאר וורניק. הוא נשא לאישה את חרוסאנה, בתו של גרגינה פרקלאב, שהיה אחי הגבירה ראדה, אשתו של השליט ולאד הנזיר.
ראדו, שכיהן כפוסטלניק, היה נשוי לווליקה.
הבת - ששמה כיום אינו ידוע, הייתה נשואה לחמזה מאובילסב.
השפעת בני קראיובשט בחצר השליטים הוולאכים התערערה אחרי שהסתכסכו בהתחלת המאה ה-16 עם השליט מיכניה הרע.
הקראיובשט הקימו את המנזר ביסטריצה.
עם צאצאי הקראיובשט נמנה השליט ניאגויה בסאראב, בנו של פרבו קראיובסקו (לפי השערות אחרות, בן של בסאראב צפלוש) והוא החליף בשלטון ב-1512 את ולאד הצעיר שהתנגד להשפעה הפוליטית של הקראיובשט.
המשפחה נרדפה על ידי כמהשליטים, שביניהם בלט מירצ'ה הרועה וכבתה בקו הזכרים במחצית השנייה של המאה ה-16. השפעתה המשיכה באמצעות נציגותיה - ממין נקבה.
ב-1589 השליט מיכניה המתאסלם החליט בצו חגיגי לחלק את נכסיהם הגדולים של בני קראיובשט, לרבות את האחוזות.
החלטתו קידמה את התפתחות הערים קראיובה וקאראקל שסופחו לנכסי המלכות.
מעמדם של בני קראיובשט כמנהיגי אולטניה הסתיים בימי השליט ולאד הטובע כשהמורד דרגיץ' גוגואשה הוצא להורג בקונסטנטינופול (אחרי 1530).