stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל ויליאם ואליד
מפרסומיו

Oualid, William, L'Aspect juridique de l'immigration ouvrière, Paris, 1923
Oualid, William, Leçons sur la monnaie et les problèmes monétaires professées pendant l'année 1926-1927, Paris : Recueil Sirey, 1927. - 226 p.
Oualid, William, Salaires et tarifs, conventions collectives et grèves, la politique du ministère de l’Armement et du ministère du Travail, PUF, Yale University Press, New Haven, 1928 (avec Charles Picquenard)
Oualid, William, « Les conditions actuelles de l’immigration ouvrière en France et ses conséquences » in Revue du Musée social, Séance du 28 juin 1929 (p. 111-113).
Oualid, William, avant-propos à Maurice Eisenbeth (grand rabbin d'Alger), Le judaïsme nord-africain. Études démographiques sur les Israélites du département de Constantine, éd. Pierre Abraham, Constantine, 1931.
לקריאה נוספת

Assan Valérie, 'Israël William Oualid, juriste, économiste, professeur des Universités', Archives Juives 1/ 2013 (Vol. 46), p. 130-143
יחסי אוסטרליה–נפאל

| יחסי אוסטרליה–נפאל |
| --- | --- |
אוסטרליה: נפאל


אוסטרליה: נפאל
שטח (בקילומטר רבוע)
7,741,228: 147,181
אוכלוסייה
26,778,707: 29,642,749
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,723,827: 40,908
תמ"ג לנפש (בדולרים)
64,373: 1,380
משטר
מונרכיה חוקתית פדרלית: רפובליקה פדרלית דמוקרטית

יחסי אוסטרליה–נפאל הם היחסים הדו-צדדיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין הרפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של נפאל.
רקע

יחסים דיפלומטיים בין אוסטרליה לנפאל, כוננו ב-15 בפברואר 1960.
בשנת 1984, פתחה אוסטרליה את שגרירותה בקטמנדו בדרג ממונה על היחסים, וב-1986, בדרג שגריר.
במרץ 2007, פתחה נפאל את שגרירותה הקבועה בקנברה שחונכה בספטמבר 2007. בנוסף, לנפאל,
קונסוליות וקונסוליות כבוד בבריסביין, סידני, פרת' ואדלייד.
לאחר רעידת האדמה בנפאל ב-2015, שלחה אוסטרליה סיוע הומניטרי והתחייבה לתת סכום של 4,635,300 דולר לשיקום.
מסחר

קיימים קשרי מסחר של יצוא וייבוא בין שתי המדינות.
ביקורים

בנובמבר 2016 ביקר שר החוץ של נפאל באוסטרליה ונפגש עם שר החוץ האוסטרלי והשר לפיתוח בינלאומי. כמו כן נפגש שר החוץ עם כמה מחברי הפרלמנט האוסטרלי בקנברה.
מ-6 עד 9 בנובמבר ביקר נשיא בית המשפט העליון בנפאל באוסטרליה כדי להשתתף בכנס נשיאי בתי משפט עליונים באסיה ה-16. כמו כן נערכו ביקורים של אנשי ממשל אוסטרליים בדרגים שונים.
כלא 400 (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |
 סוגה:  דרמה קומית
 יוצרים:  עומר גולדמן
 כותבים:  עומר גולדמן
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  עברית 
 הפקה
 חברת הפקה:  Nutz Productions
 שידור
 רשת שידור בישראל:  הוט
 
כלא 400 (באנגלית: Out of Service) היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגה דרמה קומית, שכתבה ויצרה עומר גולדמן, ושעתידה לעלות לשידור בשנת 2024 בהוט.
הסדרה היא פיתוח משותף של אולפני ויאקום והוט.
עלילה

עלילת הסדרה מתרחשת בין כותלי כלא 400, מתקן הכליאה לנשים של צה"ל. בשעה שבני גילה מגויסים לצה"ל לשירות חובה בצה"ל, אלי בת ה-18, פציפיסטית מושבעת, נחושה להשתחרר מהצבא על סעיף מצפוני, אך נכשלת בוועדת המצפון ונשלחת לכלא הצבאי. אביה, יואל, הלוחם המהולל ואלוף פיקוד מרכז הנוכחי, מתייחס כלפיה בדחייה. אלי, שמתמודדת עם מקומה החדש בכלא, מסומנת כ"בוגדת" על ידי "מלכת הכלא", לירון, לוחמת מג"ב המחכה למשפט בעקבות תקרית בעייתית בשטחים, ונמצאת תחת סמכותו של אביה.
הערות שוליים

1 2  "שבאבניקים", "מחוברים: עוטף עזה", "מלכות" ושת"פ עם נטפליקס: HOT חושפת את הסדרות החדשות, באתר וואלה, 25 בפברואר 2020
ישראל הרשטיין

| --- | --- |

 לידה:  28 במרץ 1923 לובלין, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  9 בפברואר 1988 (בגיל 64) שיקגו, ארצות הברית 
 שם לידה:  Yitzchak Nathan Herstein 
 ענף מדעי:  אלגברה, תורת החוגים, מתמטיקה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מניטובה (1945)  אוניברסיטת טורונטו (1946)  אוניברסיטת אינדיאנה (1948) 
 מנחה לדוקטורט:  מקס אוגוסט צורן 
 מוסדות:  אוניברסיטת שיקגו (1951–1953)  אוניברסיטת פנסילבניה (1953–1957)  אוניברסיטת קורנל (1957–1962)  אוניברסיטת המדינה של אוהיו (1950–1951)  אוניברסיטת קנזס (1948–1950)  אוניברסיטת שיקגו (1962–1988) 
 תלמידי דוקטורט:  מרים כהן, David Brophel Lissner, Gail Letzter, Wallace Smith Martindale, Gordon Elliott Brown, Lynne Barnes Small, Willard Ellis Baxter, Jeffrey Marc Bergen, Amiram Braun, Leonid Krop, Antonio Giambruno, Allan Berele, Daniel Reuven Farkas, Pjek-Hwee Lee, Jer-Shyong Lin, Murray M. Schacher, Cleon Russell Yohe, Jr., Claudio Procesi, סוזן מונטגומרי, Karen Parshall, Martha K. Smith, Richard Larson, Lance W. Small, Charles Philip Lanski, Michael Slater, Nicholas Passell, David Lee Ehlert, לינדה נוימן, Bernardo Felzenszwab 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1960) 
 בן או בת זוג:  Barbara Cortzen (1980–1988) 
 
ישראל נתן הרשטיין (באנגלית: Israel Nathan Herstein;‏ 28 במרץ 1923 – 9 בפברואר 1988) היה מתמטיקאי יהודי קנדי-אמריקאי יליד פולין. עסק בעיקר באלגברה, פרסם עשרות מאמרים וכמה ספרים חשובים בתחום; היו לו 30 תלמידי מחקר. הוא ידוע בשל הניסוח הבהיר בספריו הטובים.
קורות חיים

הרשטיין נולד בשנת 1923 בעיר לובלין שבפולין בשם יצחק הרשטיין, בן ליעקב הרשטיין ולמינדל ליכשטיין, והיה לו אח בשם חיים הרשטיין ואחות שנפטרה בגיל שנתיים. אביו היגר מפולין לקנדה בשנת 1926, ובשנת 1928 הצטרפה אליו המשפחה. המשפחה עברה לקנדה במטרה לשפר את חייהם, אך הגיעו לשם בדיוק לפני קריסת הבורסה בשנת 1929, אשר השפיעה קשות גם על קנדה. הרשטיין גדל בשכונה ענייה מאוד, ואף אמר "בשכונה כזו אתה נהיה גנגסטר או פרופסור באוניברסיטה".
הוא למד באוניברסיטת מניטובה, שם קיבל בשנת 1945 תואר ראשון במתמטיקה. לתואר שני למד באוניברסיטת טורונטו וקיבל את התואר ב-1946. בהמשך עבר לאוניברסיטת אינדיאנה, שם קיבל בשנת 1948 את תואר הדוקטור, בהנחיית מקס צורן. כותרת עבודתו הייתה "Divisor Algebras". עבד באוניברסיטת קנזס, אוניברסיטת המדינה של אוהיו, אוניברסיטת פנסילבניה ואוניברסיטת קורנל, ולבסוף עבר לאוניברסיטת שיקגו, שם עבד עד הפרישה.
הרשטיין נישא למריאן דסון.
תרומתו למתמטיקה

הרשטיין עסק בעיקר בתורת החוגים, אך גם בתורת החבורות ואף פרסם מאמרים על כלכלה. הוא הוכיח הכללה של המשפט הקטן של ודרברן: בכל חוג לא קומוטטיבי סופי יש מחלק אפס לא במרכז. הוא גם ניסוח תנאי שקול לפתירות חבורה בשפה של אלגברות חבורה, וחקר תכונות של חוגי חבורה מעל המספרים המרוכבים. הוא גם הוכיח תנאי הכרחי להיות של חוג חילופי: אם קיים  n כך שלכל  x\in R מתקיים  x^{n}-x\in C(R) (כלומר במרכז) אז החוג חילופי.
הרשטיין גם חיבר ספרים רבים ברמות שונות בנושאים שונים באלגברה. הוא ידוע בשל ניסוחו הממוקד וספריו ידועים מן הטובים בתחום.
ממאמריו וספריו

I.N.Herstein (1950). A PROOF OF A CONJECTURE OF VANDIVER (PDF).
I.N.Herstein (1950). ON A CONJECTURE ON SIMPLE GROUPS (PDF).
I.N.Herstein (1952). Structure of linear models.
I.N.Herstein (1964). Topics in algebra.
I.N.Herstein (1968). Noncommutative rings.
I.N.Herstein (1969). Topics in ring theory.
I.N.Herstein (1976). Rings with Involution.
יחסי אוסטרליה–סלובניה

| יחסי אוסטרליה–סלובניה |
| --- | --- |
אוסטרליה: סלובניה


אוסטרליה: סלובניה
שטח (בקילומטר רבוע)
7,741,228: 20,273
אוכלוסייה
26,778,707: 2,118,287
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,723,827: 68,217
תמ"ג לנפש (בדולרים)
64,373: 32,204
משטר
מונרכיה חוקתית פדרלית: רפובליקה

יחסי אוסטרליה–סלובניה הם היחסים הדו-צדדיים בין אוסטרליה וסלובניה.
סקירה כללית

היחסים בין אוסטרליה לסלובניה מבוססים על קשרים קהילתיים חזקים ויחסי סחר צנועים, אך הולכים וגדלים. אוסטרליה הכירה בסלובניה כמדינה עצמאית ב-16 בינואר 1992 וכוננה יחסים דיפלומטיים ב-5 בפברואר 1992. היחסים הבילטרליים בין אוסטרליה לסלובניה עומדים בבסיסם של הסכמים דו-צדדיים המכסים את הביטוח הלאומי (2004), בריאות הדדית (2011) ואשרות עבודה ונופש (2015).
יחסי סחר

הסחר בין המדינות בשנים 2017–2018 עמד על 263.9 מיליון דולר. יצוא הסחורות האוסטרלי לסלובניה הסתכם ב-93.2 מיליון דולר, כאשר המוצרים העיקריים הם מעגלים משולבים ומעגלים אלקטרוניים. היבוא מסלובניה הסתכם ב-170.7 מיליון דולר, כאשר המוצרים העיקריים הם תרופות וכלי רכב.
נציגויות דיפלומטיות

אוסטרליה מיוצגת בסלובניה באמצעות שגרירותה בווינה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בלובליאנה.
סלובניה מחזיקה באוסטרליה שגרירות בקנברה, וקונסוליות בסידני, קלאונדרה ואדלייד.
לוקרים

הלוקרים (ביוונית: Λοκροί, בלטינית: Locri) היו בני שבט יווני קדום שחי ביוון. הם דיברו בדיאלקט לוקרי, רמז אפשרי להיותם שארי־בשר לדורים. מקום מושבם היה בחבל לוקריס (אנ') הקדום במרכז יוון.
תושבי לוקריס בתקופה הפרהיסטורית היו הלֶלֶגִים (Leleges); הם נדחקו על ידי הלוקרים עם תחילת הגעתם של שבטי ההלנים אל דרום יוון. דיוניסיוס מהליקרנסוס סבור, לעומת זאת, כי "לוקרים" הוא שמם המאוחר של הללגים, ובזה הוא מצטרף להיסטוריונים קדמונים נוספים המזהים את ההלנים עם העמים שישבו לפניהם בארץ יוון. אריסטו וסופרים אחרים סברו כי הלוקרים נקראו על שמו של לוקרוס, מלכם הקדום של הללגים. מסורות אחדות מספרות כי דאוקליון, אביהם הקדמון של ההלנים, חי בעיר הלוקרית אוֹפּוּס או קִינוּס.
תולדותיהם ותפוצתם

הלוקרים הגיעו אל דרום יוון מפינדוס בסוף האלף השני לפנה"ס. בתקופה ההיסטורית נחלקו הלוקרים לשני שבטים נפרדים, שנבדלו זה מזה במנהגיהם, באורח חייהם ובתרבותם. הלוקרים המזרחיים, שנקראו אוֹפּוּנְטִים ואֶפִּיקְנֵמִידִים, חיו בחוף המזרחי של יוון, ממול לאי אֶוּבּוֹיָה, ואילו הלוקרים המערביים, שנקראו אוֹזוֹלִים או אֶסְפֶּרִינִים, ישבו במפרץ הקורינתי. בין שני השבטים הפרידו הר פרנסוס וחבלי דוריס ופוקיס.
קרוב לוודאי שארץ מושבם של הלוקרים בראשית תולדותיהם השתרעה מים אל ים, והם נתפרדו לשניים בעקבות הגירת הפוקים והדורים. הקולוניה המפורסמת ביותר שהקימו הייתה לוקרוי אפיזפיריאוי (לוקרי של ימינו), אותה ייסדו במאה ה-7 לפנה"ס ביוון הגדולה (דרום איטליה). לדברי סטרבון היו המתיישבים לוקרים אוזולים מחבל אמפיסה.
במאה ה-6 לפנה"ס פרצו סכסוכים אחדים בין הלוקרים לבין השבטים השכנים להם. הומרוס מזכיר ביצירתו רק את הלוקרים האופונטים, שהיו קדומים יותר ותרבותם מפותחת יותר. הלוקרים האוזולים, שעל פי המסופר היו קולוניה של הלוקרים האופונטים, אינם נזכרים לפני המלחמה הפלופונסית, וגם אז הם מוצגים כעם ברברי למחצה. זהו האזכור האחרון של הלוקרים האוזולים, שכן במאה ה-4 לפנה"ס נחלו מפלה מידי קורינתוס ואיבדו את זהותם האתנית. הלוקרים האופונטים, אשר על פי המסופר נלחמו בקרב תרמופילאי בין היוונים לפרסים, היו נתונים להתקפותיהם של שבטים שונים שהשמו את ארצם, ורק מעטות מבין עריהן הוסיפו לשמור על זהותן הלוקרית במהלך המאה ה-3 לפנה"ס.
תרבותם

הלוקרים שישבו סביב תרמופילאי היו הראשונים שכונו בשם הלנים. רק מאוחר יותר הורחב השם וכלל את השבטים היווניים האחרים שהשתייכו מבחינה דתית לאמפיקטיונה של דלוס. המפורסמים ביותר מבין הגיבורים שקמו ללוקרים היו איאס הלוקרי, המוכר יותר בשם איאס הקטן בן אוילאוס, ופאטרוקלוס בן מנויטיוס, חברו הטוב של אכילס. עדויות לפולחן איאס נתגלו באֶוּבּוֹיָה, פונטוס, האיים האגאיים, אסיה הקטנה, הפלופונסוס, קרקירה, אפירוס, דרום איטליה וצפון אפריקה, ומשמעות הדבר כי התרבות הלוקרית נפוצה ברחבי העולם היווני הקדום. על פי המיתולוגיה היוונית היו הלוקרים שארי בשרם הקרובים של הפוקים והאלנים.
ג'יימס מ' רדפילד, פרופסור להיסטוריה יוונית עתיקה באוניברסיטת שיקגו, כותב בספרו The Locrian Maidens: Love and Death in Greek Italy, כי הלוקרים יושבי לוקרוי אפיזפיריאוי התייחסו בדרך מיוחדת להבדל בין המינים. אומנם הנשים והגברים לא נחשבו בעיניהם לשווים, אך נשים החזיקו בזכויות דתיות מיוחדות, אשר גברים יכלו להשיגן רק על ידי נישואים להן. הנשים הלוקריות היו אפוא האמצעי לרכישת המעמד, והנישואים קיימו את הסדר החברתי של אוליגרכיה מסורתית.
הערות שוליים

↑  Dionysius of Halicarnassus, Roman Antiquities, Book 1, 17. Digitized copy in LacusCurtius.
↑  Aristot.; Hes. Ap. Strabo vii. P. 322; Scymnus Cha. 590` Dicaearch. 71; Plin. Iv. 7. s. 12 .
↑  Pind. Ol. Ix. 63, seq.; Strab. Ix. P. 425.
↑  Strab. Ix. P. 425.
↑  Niebuhr, B.G., Lectures on Ancient Ethnography, vol. i. p. 123.
↑  Thuc. i. 5.
↑  Seth Sanders, "What did te Locrian Maidens know about sex differences?". The University of Chicago Chronicle, vol. 23, No. 9 (feb. 5, 2004)
לוקרו

| --- | --- |

לוקרו מסנטיאגו דל אסטרו עם לחם ורוטב חריף (קיקירמיצ'י)
 
 מאכלים
 סוג:  צלי קדירה 
 מרכיבים עיקריים:  בשר 
 
לוקרו מבואנוס איירס
הלוקרו (בספרדית locro - מקצ'ואה ruqru או lukru) הוא נזיד או מרק על בסיס דלעת, שעועית ותירס שמקובל לאורך רכס הרי האנדים מארגנטינה ועד לדרום קולומביה; דרך בוליביה, פרו ואקוודור.
מקורו של התבשיל פרהיסטורי - עוד קודם לאימפריית האינקה שימש את העמים והשבטים באזור שתזונתם התבססה על תירס, קטניות ותפוחי אדמה.
ארגנטינה

בארגנטינה, תצרוכתו התפשטה מהאזור הצפון-מערבי וקוז'ו ליתר המדינה. במקומות מסוימים הוא מקובל עם אפונה, יוקה, בשר בקר, בשר חזיר ועוד; אך תמיד מדובר בבישול איטי בו הוא מקבל את צבעו הכתום-צהוב האופייני מהדלעת, ואת הסמיכות הרצויה.
התירס בו נעשה שימוש יהיה לרוב אחד מסוגי התירס הטיפוסיים לאזור, שאינם מוכרים מחוץ לדרום אמריקה.
נהוג להגיש לצידו רוטב חריף בשם קיקירמיצ'י (quiquirmichi) עשוי משמן, שום, פלפל חריף, בצל ירוק ועוד.
מקובל לאכול את הלוקרו בחורף או באזורים קרים, ביום העצמאות הארגנטינאי ב-25 במאי, וכן בחגיגות ובחתונות.
ללוקרו יש בדרך כלל גרסה בשרית "עשירה" וגרסה צמחונית "עניה" (huaschalocro).
בוליביה

בבוליביה מרבים לאכול לוקרו בשבוע הקדוש שלפני חג הפסחא, ללא בשר, אך עם תירס, גבינה, תפוחי אדמה ודלעת.
יש בבוליביה גרסאות שונות מירקות ופירות הגדלים באזור ומחיות בר מקומיות שנהוג לצוד ולאכול.
פרו

בפרו אוכלים לוקרו בכל האזורים במהלך כל השנה, ובכל אזור יש לו גרסה אחרת; כולל גרסאות עם דגים ופירות ים באזורי החוף.
גם כאן נעשה שימוש רב ברכיבים מסורתיים מקומיים, ולרוב הוא יהיה חריף.
יצחק בן אליעזר

יצחק בן אליעזר היה רב גרמני שחי בוורמס בערך בשנים 1460–1480, מתלמידי רבי משה בן אליעזר הדרשן, ומחבר "ספר הגן".
ספר הגן

רבי יצחק חיבר בגרמנית ספר מוסר בשם "ספר הגן" (קרקוב, ה'של"ט בערך). הספר מחולק לשבעה חלקים לפי ימות השבוע. הספר תורגם לעברית על ידי רבי משה שערטילש ב"ר יששכר, ונדפס לאחר מכן יחד עם "ספר הדרכה" של רבי יוחנן לוריא, בפראג (ה'שנ"ז, ה'שע"ב) ובאמסטרדם (ה'תכ"ג, ה'תע"ג). הספר תורגם שוב מעברית לגרמנית ("Das Hochgelobte Sefer ha-Gan", האנווא, בערך ה'ש"פ; "Das Ist der Teutsch Sefer ha-Gan", פיורדא, ה'תנ"ב).
הערות שוליים

↑  אין לבלבלו עם רבי משה הדרשן.
1 2  "יצחק בן אליעזר", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית).
↑  יצחק אייזיק בן יעקב, אוצר הספרים, ס' הגן, באתר היברובוקס.
יצחק בן דוד (פני יצחק)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1690 ה'ת"ן 
 פטירה:  1741 (בגיל 51 בערך) ה'תק"א 
 מקום פעילות:  פולין, מוראביה
 תקופת הפעילות:  ?–1741 
 תחומי עיסוק:  רב, ראש ישיבה
 
רבי יצחק ב"ר דוד מיאנוב וגאיה (לפני ה'ת"ן, 1690 - ~ה'תק"א, 1741) היה רב וראש ישיבה אשכנזי בפולין ובמוראביה, מחבר הספר פני יצחק זוטא.
ביוגרפיה

נולד לרב דוד מאזרוב ולרחל בת "הראש הרב שמריה" שהיה צאצא של רבי שלום שכנא מלובלין.
למד אצל הרב בנימין זאב הלוי הורוויץ שהיה ראש בית דין בקראקא ולימים אב"ד ואדיסלאב, מחבר שו"ת פנים חדשות. בשנת ה'תס"ח, 1708 למד בפראג ושמע דברי תורה מהרב נפתלי כ"ץ, וכנראה למד גם אצל הרב גבריאל עשקלס מניקלשבורג. נישא להנדל והתגורר זמן מה בשדה חדש. בהמשך התמנה כרבה של יאנוב הסמוכה ללבוב ועמד בראש הישיבה שם. בתקופת יאנוב הוציא לאור את ספרו "פני יצחק זוטא - חלק ראשון" (אמסטרדם תצ"א). אחד מילדיו נישא עם אחד מילדיו של רבי שלמה מפינטשוב.
בשנת ה'תצ"ה, 1735, התמנה כרבה של גאיה (אנ') שבמחוז מוראביה הדרומית ובה כיהן עד פטירתו בשנת ה'תק"א, 1741.
ספרו "פחד יצחק" לא נדפס, אך כתב היד שלו שרד וחלקים מהספר פורסמו בכתבי עת תורניים.
הוא הניח אחריו מספר בנים, אחד מהם, הרב בנימין זאב "וולפיש", כיהן מספר שנים לאחר פטירתו כרבה של גאיה (תקי"ט, 1759 - תקכ"ז, 1767) ואחר כך כיהן כרבה של ביזנץ, כנראה עד סוף ימיו. בן אחר, דוד, היה אף הוא למדן וחלק מחידושיו משוקע בספרי אביו.
הערות שוליים

↑  למרות זאת שמו מוזכר כאדם חי בספר דת אש (ברלין תק"ג) שיצא לאור שנתיים לאחר מכן, ויש שסברו שהדבר מלמד כי היה עדיין בחיים בשנה זו.
2.בפנקס הקהילה של גאייה ששם כיהן ברבנות. יש חתימות שלו משנת (תק"ב) מאי 1742
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007521110405171  VIAF: 308282495   WorldCat (עם VIAF): 308282495
כופיתיים

| כופיתיים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: Caproidei
משפחה:: כופיתיים
שם מדעי
 Caproidae ‏לואו, 1843

כופיתיים (שם מדעי: Caproidae) הם משפחת דגי שונית מסדרת הדקראים החיים בים. במשפחה 2 סוגים החיים כיום, בהם 12 מינים.
בעבר בני המשפחה נחשבו לשייכים לסדרת הזאוסאים ובהמשך עברו לסדרה עצמאית. כיום הם משפחה בסדרת הדקראים בתת-סדרת עצמאית - Caproidei. כמה חוקרים מחשבים אותם כמשפחה בסדרה עצמאית.
הם בעלי גוף אדום מגודל עם סנפירי חזה קטנים, ראשים גדולים ופיות הפונים מעלה. לתזונתם הם מחפשים יצורים קטנים, אותם שואבים בשפתיהם.
מיון

משפחה כופיתיים (Caproidae)
סוג Antigonia
סוג ומין יחיד כופית החדק (Capros aper)
סוג Proantigonia
סוג Eoantigonia
יצחק בן ארי

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
יצחק בן ארי
 לידה:  1924 וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 פטירה:  19 במרץ 2004 (בגיל 80 בערך) וינה, אוסטריה 
 מדינה:  ישראל 
 מעסיק:  המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים 
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 
יצחק בן ארי (22 בינואר 1924 - 24 במרץ 2004) היה דיפלומט ישראלי, שכיהן כשגריר ישראל בדנמרק ובגרמניה המערבית.
ביוגרפיה

בן ארי נולד בווינה שבאוסטריה בשם ארווין רינדנר. למד בגימנסיה הקלאסית, וסולק ממנה בעקבות האנשלוס. הוא עלה לארץ ישראל ב-1939 במסגרת עליית הנוער ולמד בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
התגייס למשטרת המנדט, שירת כנוטר בגבול הצפון ובמחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט בירושלים, בה היה ממונה על הפעלת עובדים יהודיים. במקביל הוא שימש סוכן של הש"י וקיבל את הכינוי המחתרתי "מיקי" שהמשיך ללוות אותו לאורך חייו. לאחר הקמת המדינה שירת במשטרת ישראל בדרגת עוזר מפקח מחוזי במחוז תל אביב וירושלים והיה שליח המשטרה לארגון האינטרפול בפריז.
ב-1958 גויס למוסד על ידי יעקב כרוז, ראש אגף "תבל" האמון על הקשרים הדיפלומטים והמודיעיניים של הארגון. הוא שימש שליח המוסד ומשרד החוץ בשגרירות ישראל באדיס אבבה שבאתיופיה, שימש מפקח קונסולרי בנציגויות ישראל במזרח אפריקה וראש מחלקת אפריקה. באגף תבל. לאחר מכן שירת כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל בפריז ושירת בתפקידים בכירים במוסד.
ב-1971 מונה לציר בשגרירות ישראל בבון שבמערב גרמניה, כיהן בתפקיד במהלך טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. ב-1975 מונה לשגריר ישראל בדנמרק וכיהן בתפקיד עד 1978. לאחר שובו שימש מנהל מחלקת אירופה 2 באגף מערב אירופה במשרד החוץ וראש לשכת מנכ"ל המשרד. ב-1981 מונה לשגריר ישראל במערב גרמניה. כיהן בתפקיד עד 1989 ופרש לגמלאות.
הערות שוליים

↑  יעקב כרוז, האיש בעל שני הכובעים, הוצאת משרד הביטחון, 2002, עמ' 53
↑  יעקב כרוז, האיש בעל שני הכובעים, הוצאת משרד הביטחון, 2002, עמ' 129
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1260550893  VIAF: 6766165628856342480002   WorldCat (עם VIAF): 6766165628856342480002
יעקב לוינגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 בינואר 1928 מינכן
 פטירה:  5 במאי 1995 (בגיל 67) טיבינגן, גרמניה
 מקום קבורה:  בית הקברות סגולה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב
 תחומי עניין:  פילוסופיה יהודית
 עיסוק:  פילוסוף 
 מדינה:  ישראל 
 
יעקב אביעזרי לוינגר (3 בינואר 1928 – 5 במאי 1995) היה הוגה דעות ישראלי, ראש החוג לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב.
קורות חיים

נולד במינכן לד"ר אליעזר ותרצה (פאולה) לוינגר. בין אחיו הם הרב ד"ר ישראל מאיר לוינגר והרב משה לוינגר.
בשנת 1933 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, לשכונת שערי חסד. האב, שהיה מקורב לרב השכונה, הרב יעקב משה חרל"פ, עסק במקצועו כרופא ואמו ניהלה פנסיון בביתם. בפנסיון התגורר במשך זמן הסופר שמואל יוסף עגנון, שהשפיע עליו רבות. לוינגר קרא לאחד מבניו חמדת על שם הדמות חמדת (דמות) מספריו של עגנון.
בשנת 1947 החל ללמוד פילוסופיה יהודית, תנ"ך ותלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1951 זכה בפרס על שם חיים נחמן ביאליק לסטודנטים מצטיינים. בשנת 1951 הרצה במסגרת המכון להשתלמות ולשיפור הלשון של משרד החינוך בירושלים. לאחר סיום לימודיו נמנה עם סגל האנציקלופדיה העברית, וכתב ערכים בפילוסופיה יהודית, תנ"ך וספרות עברית. בשנת 1960 קיבל תואר דוקטור על עבודתו "דרכו המחשבתית ההלכתית של הרמב"ם", שנעשתה בהנחיית פרופ' אפרים אלימלך אורבך.
במשך עשרות שנים שימש מרצה לתלמוד, לספרות חז"ל ולהיסטוריה של הפילוסופיה היהודית באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן במשרה חלקית. עמד בראש החוג לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב. שימש מרצה אורח במחלקה לשפות באוניברסיטת טקסס ומרצה אורח במחלקה התאולוגית באוניברסיטת לוצרן. באמצע שנות ה-80 היה חוקר באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1995, במהלך ביקור באוניברסיטת טיבינגן בגרמניה, נפטר.
חלק ניכר ממחקריו וממאמריו הוקדשו לדמותו של הרמב"ם כפילוסוף וכפוסק. בשנת 1967 קיבל את פרס קוגל על ספרו "דרכו ההלכתית של הרמב"ם". בשנת 1996 יצא כתב העת "דעת" לזכרו של פרופ' לוינגר ובו אסופת מחקרים על הרמב"ם.
בשנות ה-60 פרסם בעיתונות בישראל מאמרים ומכתבים נגד כפייה דתית, בעד נישואין אזרחיים ונגד המפלגות הדתיות.
בנו הוא השחקן עידו לוינגר.
ספריו

דרכי המחשבה ההלכתית של הרמב"ם: מחקר על המתודה של משנה תורה, 1965
בין שגרה לחידוש: קווים למחשבת היהדות בזמננו, 1973
הרמב"ם כפילוסוף וכפוסק, 1987
עריכותיו

אנתולוגיה למחשבה יהודית, 1970
ספר ישעיהו ליבוביץ: קובץ מאמרים על הגותו ולכבודו של ישעיהו ליבוביץ (יחד עם אסא כשר), 1977
עזר הדת לר’ יצחק בן יוסף פולקר (בן המאה ה-14), 1984
הערות שוליים

↑  אתר "MyHeritage". שמו השני, אביעזרי, הוא על שם סבו אביעזרי זיגמונד פרנקל. על שם סבו נקראו גם כמה מבני דודיו, שבהם גם הפרופסור אביעזרי פרנקל.
↑  אתר "Billiongraves"
↑  נפטר ד"ר אליעזר לוינגר, מעריב, 8 באוגוסט 1979
↑    הודיה כריש חזוני, ‏הרבנית לוינגר נפטרה: "הבנתי שאין לי ממה לפחד", בעיתון מקור ראשון, 29 בספטמבר 2020
↑  פרס ע"ש ביאליק לסטודנטים מצטיינים, דבר, 12 ביוני 1951
↑  המרצים בירושלים, הצופה, 19 באוקטובר 1951
↑  תואר דוקטור לפילוסופיה, דבר, 15 ביוני 1964
↑  האוניברסיטה מסתייגת, מעריב, 16 באוקטובר 1962
↑  חנה גת, איך להיות יהודי בזמננו?, מעריב, 8 בנובמבר 1974
↑  הוענק פרס קוגל, דבר, 8 בפברואר 1967
↑  יעקב לוינגר, מלחמת תרבות תרבותית, מעריב, 24 בספטמבר 1962
↑  דווקא שר לא דתי, מעריב, 7 בנובמבר 1960
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264422305171  BnF: cb129000527 (data)  GND: 130337293  ISNI: 0000 0000 6652 7535  LCCN: n88174679  NKC: ola20241231943  NTA: 093233299  RERO: 02-A009110358  SUDOC: 240578171  VIAF: 82535138   WorldCat (עם VIAF): 82535138
יצחק בן אבא מרי

| --- | --- |
 לידה:  1122 
 פטירה:  1193 (בגיל 71 בערך) מרסיי, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  ?–1193 
 
שער ספרו העיטור, ויניציאה שס"ח, 1608
רבי יצחק בן אבא מרי (ד'תתפ"ב 1122 - ד'תתקנ"ג 1193) היה רב ממרסילייא שבחבל פרובאנס שבצרפת. ידוע בעיקר על שם ספרו העיטור, ובכינוי "בעל העיטור", ויש גם המכנים אותו "בעל הדברות", על שם חיבורו "עשרת הדברות" הנספח לספר העיטור.
ביוגרפיה

רבי יצחק נולד למשפחה מיוחסת מחכמי פרובאנס. אביו היה גדול בתורה, וכמה מפסקיו ופירושיו כלולים בספר העיטור. כפי הנראה ייצג האב את יהודי עירו בפני השלטונות. רבי בנימין מטודילה כתב על העיר של-גיל (אנ') הסמוכה ללוניל שמצא בה (בשנת 1160 בערך) "קהל יהודים כמו מאה חכמים... ושם הנשיא רבי אבא מארי בר רבי יצחק, והוא פקיד השלטון", ולדעת גרץ זהו אבי בעל העיטור. אולם יש משערים ששם אביו של רבי יצחק כלל לא היה "אבא מארי", אלא זהו כינוי של בן לאביו ("אבא מארי" = אבי מורי). גם קרובים אחרים של בעל העיטור מצוטטים בספרו: כמה פעמים הזכיר את "חביבי" (דודי, בלשון התלמוד), וכן את "הרב החסיד קרובנו", ולא התברר מי הם.
מגיל צעיר מאוד נחשב רבי יצחק לגדול בתורה. בהקדמתו לספר ציין שאת הלכות שחיטה וטרפות כתב לבקשת אביו בהיותו בן שבע עשרה בלבד. לאחר מכן הוסיף לכתוב את ספרו במשך עשרות שנים: במהלך הספר פזורים תאריכים שונים (ד'תתקל"ט, ד'תתקמ"ט), בהקדמתו ציין שהוא "במעלה השישית", כלומר, בעשור השישי לחייו, ובמקום אחר ציין שסוגיה מסוימת נתבררה לו ארבעים שנה קודם לכן.
רבי יצחק קיים קשרים עם חכמי דורו. הוא התכתב עם רבינו תם, ועם "חכם דורנו" רבי אברהם בן רבי יצחק, בעל "ספר האשכול", המכונה "ראב"י אב"ד". את הלכות ציצית כתב רבי יצחק על פי בקשה מיוחדת של "הנשיא רב ששת", הידוע ממקורות אחרים כרופא מנכבדי ברצלונה.
זיקתו לתורת הנסתר משתקפת מההקדמה לספרו, ששלובה בציטוטים מספר יצירה. עם זאת, המשא ומתן ופסקי ההלכה בספר יונקים מסוגיות התלמוד בלבד.
המחבר התמחה בצעירותו גם בכתיבת פיוטים. בסוף הדיון בנושא מודעא צירף שיר שקול המתמצת את הסוגיה, וציין שחיבר אותו ארבעים שנה קודם לכן.
חיבור נוסף של בעל העיטור הוא מאה שערים - מאה הערות (ממוספרות באותיות) על ספר ההלכות של הרי"ף בסדר נשים ובסדר נזיקין. ההערות הודפסו בש"ס וילנא בסוף כל כרך בסדרים אלו, אחרי ספר ההלכות והמרדכי.
בנו של רבי יצחק, רבי אברהם, מוזכר בספר "המנהיג". ידוע גם על אחיינו, רבי משה בן רבי שמואל, שחיבר את הספר "מנהג מרשלייאה", המסכם את מנהגי התפילה במרסיי.