stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אהרן קמינקא
לקריאה נוספת

ספר היובל לכבוד הרב ד"ר אהרן קאמינקא ליום מלאת לו שבעים שנה, וינה תרצ"ז.
יעקב ישראל דינסטג, 'ד"ר אהרן קמינקא כחוקר הרמב"ם', ארשת: ספר שנה לחקר הספר העברי ו (ירושלים: מוסד הרב קוק, תשמ"א 1980), 54–69.
הלל ברזל, שירת חיבת ציון, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ח 1987, פרק 12: חותמי התקופה: אהרן קמינקא, אהרן ליבושיצקי, נח פינס, י.ל. ברוך (ברוכוביץ), אלתר יצחק לוין – "אסף הלוי איש ירושלים", עמ' 359–395.
'זיכרון לראשונים: אהרן קמינקא', קתרסיס 14 (2010), 148–152.
הערות שוליים

↑  אהרן קמינקא באתר GRAVEZ
↑  ועל תרגומו זה זכה לתודה מהאפיפיור פיוס ה-11 (הדים, דבר, 1 בינואר 1937).
↑  פרס טשרניחובסקי לשלונסקי, קמינקא וברוך, מעריב, 20 בינואר 1950.
↑  ביקורת: ד"ר שמעון גינצבורג, אהרן קאמינקא: "רזי עולם", דואר היום, 2 בנובמבר 1934.
↑  ביקורת על הכרך הראשון: אפרים צורף, מחקרים מאת אהרן קמינקא, ספר ראשון, דבר, 9 ביוני 1939.
↑  ביקורת: ד"ר מ. א. נהיר, סקירת ספרים: אהרן קמינקא: פירוש הגיוני לספר איוב על יסוד המסורה, דבר, 17 במרץ 1950.
↑  אהרן קמינקא, פירוש הגיוני לספר איוב על יסוד המסורת, יבנה תש"ט, מהדורה מקוונת באתר דעת
↑  ביקורת: גצל קרסל, חזונות אסר שאלתיאל, דבר, 13 בנובמבר 1936.
↑  ביקורת: עמנואל בן-גריון, עם קריאה ראשונה: סנקא, מכתבי מוסר, דבר, 28 במאי 1940.
↑  ביקורת: יעקב ברזילי, תרגומו האחרון של אהרן קמינקא, דבר, 26 במאי 1950.
↑  ראו פירוט התוכן: בספרות ובאמנות, דבר, עמ' 8, 10 בדצמבר 1937.
↑  המהדורה שבקישור יצא כתדפיס מיוחד: בודפשט: קאטצבורג, תרפ"ה 1925.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263405205171  PLWABN: 9810664013305606  BnF: cb10687346p (data)  GND: 124505392  ISNI: 0000 0000 6628 9741  LCCN: nr95008774  NTA: 301080291  RERO: 02-A003440179  SELIBR: 247025  SUDOC: 235664693  VcBA: 495/2981  VIAF: 52624413   WorldCat (עם VIAF): 52624413
אופאטומומאב

| --- | --- |

הדמיה של הנוגדן
 בטיחות
 קטגוריית סיכון בהריון:  קטגוריית סיכון C 
 מזהים
 קוד ATC:  L01XC10 
 מספר CAS:  
 PubChem:  
 ChemSpider:  
 
אופאטומומאב (Ofatumumab) הוא נוגדן חד-שבטי אנושי מלא ל-CD20 (אנ') המעכב הפעלת לימפוציטים מסוג B. הוא ניתן כתרופה בשני אופנים: עירוי תוך-ורידי (משווק תחת השם המסחרי Arzerra), שאז הוא ניתן בהתוויה של טיפול בלוקמיה לימפוציטית כרונית שאינה מתאימה לטיפול בפלודרבין, וזריקה תת-עורית (משווק תחת השם המסחרי Kesimpta), שאז הוא ניתן בהתוויה של טיפול בטרשת נפוצה. הנוגדן הראה גם פוטנציאל בטיפול בלימפומה פוליקולרית, לימפומה מפושטת של תאי B ודלקת מפרקים שגרונית.[דרוש מקור] זהו הנוגדן הראשון המיוצר על ידי חברת התרופות הדנית Genmab.
תופעות הלוואי השכיחות ביותר עבור אופאטומומאב בעירוי תוך-ורידי כוללות פריחה מקומית ונויטרופניה. תופעות הלוואי השכיחות ביותר עבור אופאטומומאב בזריקה תת-עורית כוללות דלקת בדרכי אוויר תחתונות, כאב ראש ופריחה מקומית. תופעות לוואי נוספות נפוצות כוללות אנמיה ודלקת דרכי אוויר עליונות, והיא עלולה לגרום לשפעול של נגיף הפטיטיס B. בזמן הטיפול בתרופה ישנה סכנה בקבלת חיסוני נגיפים חיים-מוחלשים. בהשוואה לריטוקסימאב, אופאטומומאב נקשר חזק יותר ל-CD20 ומסולק בקצב איטי יותר. זמן מחצית החיים של התרופה הוא 14 יום.
אוסטילוג

| --- | --- |
סמל אוסטילוגסמל אוסטילוג
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 אובלסט:  מחוז ווהלין ווהלין
 ראש העיר:  ויקטור פולישוק רוסטיסלבוביץ'
 תאריך ייסוד:  1150
 שטח:  4.03 קמ"ר
 גובה:  188 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  2,060 (1 בינואר 2022)
 קואורדינטות:  50°51′N 24°9′E﻿ / ﻿50.850°N 24.150°E﻿ / 50.850; 24.150
 אזור זמן:  UTC+2
 https://ustyluzka-gromada.gov.ua/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםאוסטילוג(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםאוסטילוג(למפת מחוז ווהלין רגילה) לוצק קובל נובו-וולינסק לודמיר קאמין-קושירסקי לובומל בלארוס רובנו טרנ. לבוב פוליןאוסטילוג(למפת מחוז ווהלין מוגדלת) לוצק קובל נובו-וולינסק לודמיר קאמין-קושירסקי לובומל בלארוס רובנו טרנ. לבוב פוליןאוסטילוג  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אוסטילוג (באוקראינית: Устилуг, בפולנית: Uściług, ביידיש: אוסטילה) היא עיר במחוז ווהלין באוקראינה, על הגדה הימנית של הנהר בוג, 88 ק"מ מלוצק, סמוך לגבול עם פולין. המגזרים הכלכליים הבולטים בה הם חקלאות ושירותים. עקב קרבתה לגבול הפכה אוסטילוג לאחר קבלת עצמאותה של אוקראינה (1991) למרכז אזורי של שירותים וסחר.
המלחין איגור סטרווינסקי החזיק בית באוסטילוג והתארח בו תכופות בין השנים 1890–1914. ביתו מהווה מוזיאון.
תולדות היישוב

העיר מוזכרת לראשונה בתעודות משנת 1150. בתקופת האיחוד הפולני-ליטאי נפגעה העיר עקב סכסוכים בין אצילים מקומיים. בסוף המאה ה-16 תמכה האוכלוסייה המקומית בקוזקים במאבקם לעצמאותה של אוקראינה, ובמאה ה-17, בין היתר בפרעות ת"ח ת"ט, הצטרפו תושבים מקומיים למרד האוקראיני וסרו למנהיגותו של בוגדן חמיילניצקי. עם פלישת צבאות נפולאון ב-1812 הייתה אוסטילוג שוב זירת קרבות, וכך גם במלחמת העולם הראשונה.
ב- 1940 הפכה אוסטילוג למרכז מחוזי. בעיר פעלו תעשיית מוצרי עור, מפעל לבני-בניין ותעשיות הלבשה, ריהוט וכימיקלים. במבצע ברברוסה ביוני 1941 נכבשה אוסטילוג על ידי הוורמאכט, והיא שוחררה על ידי הצבא האדום ביולי 1944. לאחר שנות המלחמה השתקמו התעשיות בעיר.
יהודי אוסטילוג

לא ידוע מתי התיישבו יהודים בעיר לראשונה. בהתכנסות ועד מחוז ווהלין בשנת 1700 בהורוכוב הוטל על בני הקהילה לשלם מס גולגולת בסכום קטן יחסית, ובו נשאה קהילת לודמיר. במפקדים שנערכו במחצית השנייה של המאה ה-18 נמנו בעיר בין 300 ל-350 יהודים מעל גיל שנה. עד אמצע המאה ה-19 גדל מספר היהודים והגיע לכ- 1,500, ולקראת סוף המאה ה-19 הגיע מספרם לכ- 3,200, כ- 90% מתושבי העיר באותה עת.
מראשית המאה ה-19 ועד 1830 כיהן ברבנות הקהילה הרב יוסף קצלבוגן משושלת נישכיז. בעיר היו 12 בתי כנסת של מספר חסידויות. כמו כן, בעיר נערכה חתונה גדולה לנכדו של הרבי מאפטא, הנחשבת לחתונה החסידית הגדולה ביותר בהיסטוריה.
עם כיבוש העיר על ידי אוסטרו-הונגריה בזמן מלחמת העולם הראשונה הטילו השלטונות הגבלות על תנועת הסוחרים היהודים, אך במקביל החלו לפעול בעיר ארגונים יהודיים, ונפתח בית ספר ששפות ההוראה בו היו גרמנית ועברית. בשנת 1917 נערכה בעיר תהלוכה גדולה לכבוד הצהרת בלפור, והוקם ארגון צעירים, שממנו צמח סניף של צעירי ציון. בשנת 1918 החלו יחידות האוסטרו-הונגרים לסגת מהעיר, וצעירים יהודים ארגנו מיליציה מקומית לשמירה על הסדר. כאשר נכנסה לעיר קבוצה של ליגיונרים פולנים, אנשי המיליציה היהודית פתחו עליהם באש, בחשבם כי מדובר בכנופיית פורעים, ובקרב הקצר שהתחולל נפלו 14 יהודים. למחרת הגיעה למקום פלוגה של הצבא הפולני, והטילה על הקהילה היהודית בעיר קנס כספי.
בשנות העשרים הוקמו בעיר שני בתי ספר עבריים, האחד של רשת תרבות והשני של רשת יבנה. כמו כן, נוסד בה גן ילדים עברי, ופעלו בה שתי ספריות, בעברית וביידיש. החל מאמצע שנות העשרים פעלו בעיר רוב המפלגות הציוניות. בשנים 1932 -1937 נבחר לכהן ברבנות הקהילה הרב פנחס טברסקי, ואחריו כיהן הרב יהושע שיינטופ (שניהם נספו בשואה).
יהודי אוסטילוג > בשואה

בספטמבר 1939 הייתה אוסטילוג לעיר גבול בין ברית המועצות ובין הגנרלגוברנמן שבשליטת גרמניה. השלטון הסובייטי הטיל הגבלות תנועה על העיר, ושליש מיהודי העיר עזבו אותה, רובם ללודמיר. בעיר חיו באותה עת כ-2,720 יהודים.
בבוקר ה-22 ביוני 1941, יום פרוץ מבצע ברברוסה, הופצצה והופגזה העיר קשות, רוב בתיה נפגעו, ורבים מתושביה, כולל יהודים, נהרגו. באותו יום לפנות ערב נכבשה העיר על ידי הגרמנים. בתוך ימים ספורים רצחו הגרמנים 30 יהודים בעיר, ועד מהרה החלו בלקיחת יהודים לעבודת כפייה בתיקון הגשר שעל נהר בוג, בניקוי ההריסות בעיר, ובהעמסת תחמושת וציוד צבאי בתחנת הרכבת. בסוף יולי 1941 הקימו הגרמנים יודנרט בעיר.
בסוף אוקטובר 1941 נאסרו 890 מיהודי העיר, ובהם משכילי הקהילה ונכבדיה, והוצאו להורג. לאחר מכן נחטפו מדי פעם קבוצות של צעירים יהודים, אשר נורו בגיא שליד בית העלמין היהודי בעיר.
במרץ 1942 הוקם בעיר גטו, בו הושמו כ-2,000 איש, בצפיפות גדולה של כ- 20 איש בחדר. בגטו התפתחו תנאי רעב, ופרצו בו מגפות, בעיקר של טיפוס הבטן.
בימים 1 בספטמבר עד 15 בספטמבר 1942 הועברו יהודי העיר לגטו לודמיר, ונרצחו שם יחד עם יהודי המקום בבורות שהוכנו בכפר פיאטידיין (Piatydeń). בעת האקציה ניסו כ-300 מבני העיר להימלט, אך רובם נתגלו ונרצחו. מהמעטים ששרדו היו שניסו להצטרף לפרטיזנים. חמישה צעירים ממשפחת ספסוב שביקשו להצטרף לפרטיזנים האוקראינים נרצחו על ידם. כמה מבני העיר, ובהם שמואל דיאמנט, הצטרפו ליחידות הארמייה קריובה.
מספר הניצולים מיהודי העיר הגיע לכ-200 נפש, ובהם בני העיר שהספיקו להימלט לברית המועצות.
הערות שוליים

↑  אוריאל גלמן, "החתונה הגדולה באוסטילה: גלגוליו של מיתוס חסידי", תרביץ פ, תמוז-אלול תשע"ב, עמ' 567–594 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566972605171  LCCN: n82065363  VIAF: 137227547   WorldCat (עם VIAF): 137227547 
אנדרטה לזכר יהודי אוסטילוג שנספו בשואה, בבית העלמין הדרום
איריטייטור

| איריטייטור |
| --- | --- |
  למעלה, שחזור שלד של Irritator challengeri למטה, והשוואה לאדם
תקופה
קרטיקון תחתון 110 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ספינוזאוריים
סוג:: איריטייטור
שם מדעי
 Irritator ‏מרטיל, 1996
תחום תפוצה


שחזור אפשרי של איריטייטור
איריטייטור (שם מדעי: Irritator) הוא סוג דינוזאור תרופוד ממשפחת הספינוזאוריים שחי בקרטיקון התחתון, לפני 110 מיליון שנה.
מאפיינים

מאובניו נמצאו בתצורות במזרח ברזיל בשנת 1996. בסוג איריטייטור מין יחיד - Irritator challengeri, על שם דמותו של "פרופסור צ'לנגר" מהספר "העולם שאבד", מאת ארתור קונאן דויל.
תחילה נחשבו שרידיו למאובני פטרוזאור, בשל צורתם הארוכה. מאוחר יותר סווג כסוג של אורניתומים או של טרודון. רק לבסוף התברר שהמאובנים דמו מאוד לגולגולת של ספינוזאורוס, והוא נחשב לקרוב משפחתו. הוא היה קטן מאוד ביחס לספינוזאור, באורך של 6–8 מטרים ומשקל של טונה אחת.
האיריטייטור שנמצא הכיל לסת שבורה גדולה, אך דקה וארוכה ובהם שיניים חרוטיות מאוד. הוא הכיל ראש קטן, אך צוואר וחזה שריריים מאוד. מבנה החרטום העיד על דמיון לתנין (בעיקר של גאביאלים), והיה בעל שקעי חישה שעזרו לו לחוש בתנודות מים. ככל הנראה היה האיריטייטור שוכן מים שצד דגים ויצורים אחרים בחופים ימים, אגמים ונהרות בברזיל הקדומה. עם זאת, נמצא גם פטרוזאור עם סימני נשיכה דומים לשלו ואף איגואנודון צעיר, כך שהתקיים על חיות נוספות מלבד דגים. בנוסף ניזון מנבלות.
בתרבות

האיריטייטור הופיע במשחקים "Jurassic World: Alive", "עולם היורה: המשחק" ו"פארק היורה 3: בניית פארק".
אירינה אלגרובה

| --- | --- |

 לידה:  20 בינואר 1952 (בת 72) רוסטוב על הדון, ברית המועצות
 שם לידה:  אירינה אלכסנדרובנה סרקיסובה
 מוקד פעילות:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1975
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה של באקו 
 עיסוק:  זמרת
 סוגה:  פופ, דאנס
 סוג קול:  קונטרה אלט 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 חברת תקליטים:  Warner Music Russia, Joint Recording Company, Jeff Records, Kvadro-Disk 
 שיתופי פעולה בולטים:  איגור ניקולייב, איגור קרוטוי
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  אמן העם של הפדרציה הרוסית (2010)  אמן כבוד של הפדרציה הרוסית (2002)  פרס גרמופון הזהב (2010)  פרס גרמופון הזהב (2007)  Medal "200 Years of the MIA of Russia" 
 http://www.irinaallegrova.ru
 פרופיל ב-IMDb
 
אירינה אלכסנדרובנה אלגרובה (ברוסית: Ирина Александровна Аллегрова; נולדה ב-20 בינואר 1952) היא זמרת פופ סובייטית ורוסייה פופולרית. בשנת 2010 הוענק לה תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
ביוגרפיה

אירינה נולדה ב־20 בינואר 1952 ברוסטוב-על-הדון. אביה של אירינה הוא השחקן והבמאי אלכסנדר אלגרוב. בשנת 1961 עברה הילדה לבאקו עם משפחתה, שם למדה בבית ספר למוזיקה במקביל לבית הספר העל-יסודי. לאחר סיום לימודיה בבית ספר למוזיקה התקבלה לקונסרבטוריון של באקו. הניצחון המוזיקלי הראשון שלה הושג בפסטיבל הג'אז בבאקו.
לאחר שעזבה את בית הספר בשנת 1969, אלגרובה יצאה לסיבוב הופעות. בשנת 1971 התחתנה, שנה לאחר מכן ילדה את בתה לאלו, וחצי שנה אחר כך התגרשה.
לאחר שעברה למוסקבה בשנת 1975, היא עבדה בתזמורת של לאוניד אוטיוסוב, סולנית בלהקות כמו "השראה", "קולות צעירים" (יחד עם הלהקה ניצחה בתחרות השירים בסוצ'י -78), ואז עבדה שנתיים כחלק מהרכב פאקל.
לאחר שנפגשה בשנת 1985 עם המלחין אוסקר פלטסמן, אלגרובה ביצעה שיר שנוצר במיוחד עבורה - "קול הילד". אז החל שלב הטור יחד עם ההרכב "אורות מוסקבה", בו הייתה סולנית. היא צברה פופולריות רבה לאחר הקמתה של קבוצת אלקטרו קלאב.
בשנת 1990 התחילה אלגרובה בקריירת סולו, והופעותיה היו מוצלחות ביותר. היא זכתה בתואר הזמרת הטובה ביותר, והחזיקה בתואר כארבע שנים נוספות.
בשנת 1992 יצא אלבום הסולו הראשון שלה. בעבודה עם איגור קרוטוי מאז 1996, אלגרובה הוציאה דיסק עם שיריו. לאחר מכן הוקלטו שירים באולפן בניו יורק.
הערות שוליים

↑  עותק בארכיון (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3588 5030  LCCN: n2008010684  LNB: 000339503  MusicBrainz: 24b79f21-8628-4ab6-ada7-ec27f9a90fb3  VIAF: 43767328   WorldCat (עם VIAF): 43767328 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים ובנושא רוסים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
איריין ווסט

איריינה קרליין "איריין" ווסט (בהולנדית: Irene Karlijn "Ireen" Wüst;‏ נולדה ב-1 באפריל 1986) היא ספורטאית הולנדית, מתחרה בהחלקה מהירה על הקרח, האלופה האולימפית, בעלת 13 מדליות אולימפיות מהן 6 זהב שהושגו ב-5 אולימפיאדות (טורינו 2006, ונקובר 2010, סוצ'י 2014 פיונגצ'אנג 2018, בייג'ינג 2022), אלופת עולם בקרב רב בעלת 13 מדליות מהן 7 זהב, אלופת עולם בעלת 31 מדליות מהן 15 זהב ושיאנית אירופה הנוכחית ב-1500 מטר.
ווסט זכתה בשנת 2006 בתואר ספורטאית השנה בהולנד, בשנת 2013 בפרס אוסקר מתיסן ו-5 פעמים (2007, 2010, 2011, 2012 ו-2013) בפרס על שם ארד סחנק יותר מכל מחליקה אחרת.
באולימפיאדת סוצ'י (2014) זכתה ווסט ב-5 מדליות בהחלקה מהירה, 2 מדליות זהב ו-3 מדליות כסף ובכך הייתה לספורטאית המעוטרת ביותר במשחקים אלו לנשים וגברים כאחד. במשחקים אלו, היא עוררה התעניינות עולמית רבה בתקשורת, נוסף על היותה אלופה אולימפית, בשל היותה ספורטאית ביסקסואלית גלויה ולנוכח העובדה שרוסיה המדינה המארחת את המשחקים בעלת חוקים אנטי להט"בים ואווירה חברתית להט"בופובית.
שיאיה האישיים

| מרחק | זמן |
| --- | --- |
500 מטר: 38.44 שניות
1000 מטר: 1:12.64 דקות
1500 מטר: 1:50.718 דקות, שיא אירופה הנוכחי
3000 מטר: 3:58.01 דקות
5000 מטר: 6:54.28 דקות
הערות שוליים

↑  אוסקר מתיסן היה ספורטאי נורווגי, התחרה בהחלקה מהירה על הקרח וזכה 5 פעמים בתואר העולמי בקרב רב בשנים 1908–1914, בטרם נערכו אולימפיאדות החורף
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 2338 5978  NTA: 36946401X  VIAF: 305858485   WorldCat (עם VIAF): 305858485
איזבל דה שרייר

| --- | --- |

פורטרט של איזבל דה שרייר מאת מוריס-קוונטין לה טור, 1771, סן קנטן
 לידה:  20 באוקטובר 1740 טירת זוילן, מחוז אוטרכט, הולנד הולנד
 פטירה:  27 בדצמבר 1805 (בגיל 65) קולומבייר, נשאטל, שווייץ שווייץ
 שם לידה:  איזבל ואן טויל ואן סרוסקרקן
 מדינה:  הרפובליקה ההולנדית, שווייץ 
 לאום:  שווייץ, הולנד
 שם עט:  Belle de Zuylen, Abbé de la Tour 
 עיסוק:  משוררת, סופרת ומחזאית
 שפות היצירה:  צרפתית
 בן או בת זוג:  Charles Emmanuel de Charrière de Penthaz (17 בפברואר 1771–?) 
 
איזבל דה שרייר (צרפתית) או בל ואן זוילן (הולנדית) (בצרפתית: Isabelle de Charrière, או שם הלידה שלה בהולנדית: Isabelle van Tuyll van Serooskerken, 20 באוקטובר 1740 – 27 בדצמבר 1805) הייתה סופרת, משוררת ומחזאית שווייצרית-הולנדית, ונמנתה בין הוגי הנאורות. כיום היא ידועה בנובלות ובמכתבים שכתבה לאנשים והתפרסמו, אף על פי שכתבה גם מאמרים, לחנים, שירה והצגות. דה שרייר התעניינה רבות במצב החברתי והפוליטי של תקופתה, ועבודותיה בזמן המהפכה הצרפתית עוררו עניין אצל אקדמאים וסופרים רבים.
ביוגרפיה

איזבל ואן טויל ואן סרוסקרקן נולדה בטירת זוילן במחוז אוטרכט שבהולנד ב-20 באוקטובר 1740 לדידריק יאקוב ואן טויל ואן סרוסקרקן (1707-1776) ולהלנה יאקובה דה ויק (1724-1768). היא הייתה הילדה הבכורה מבין שבעה ילדים. הסופר הסקוטי ג'יימס בוזוול, שהיה סטודנט למשפטים באוניברסיטת אוטרכט ואחד ממחזריה של דה שרייר, תיאר את אביה כ"אחד האצילים הוותיקים ביותר בשבעת המחוזות (של הולנד)" ואת אמה כ"גברת אמסטרדמית, בעלת ממון רב". בעונת החורף היו עוזבים את הטירה שלהם ועוברים לגור בבית חורף בעיר אוטרכט.
בשנים 1746–1753 היא גדלה בשווייץ עם מטפלת דוברת צרפתית, התגוררה בז'נבה וערכה טיולים ברחבי שווייץ וצרפת. למשך שנה שלמה דיברה אך ורק צרפתית. לכן כשחזרה מאוחר יותר להולנד, נאלצה ללמוד מחדש את שפת האם שלה, ההולנדית. הצרפתית תמשיך להיות השפה המועדפת על דה שרייר למשך כל חייה. חוסר ההשתייכות וההזדהות שלה עם העם והתרבות ההולנדית (לרבות השפה ההולנדית) הם אחד ההסברים לכך שעבודותיה וכתביה לא זכו להצלחה גדולה בארץ מולדתה.
דה שרייר נהנתה מחינוך רחב יותר מבנות גילה באותן השנים, הודות לתפיסות ליברליות של אביה ואמה שנתנו לה ללמוד מקצועות כמו מתמטיקה, פיזיקה וכיוצא בזה. לפי הידוע כיום, דה שרייר הייתה סטודנטית מוכשרת שהתעניינה במוזיקה ובמיוחד בשירה. בשנת 1785 החלה ללמוד מוזיקה אצל המלחין ניקולו אנטוניו זינגארלי.
בגיל 14 התאהבה דה שרייר בגבר קתולי פולני, בשם פטר דונהוף, אך הוא לא התעניין בה. היא עזבה מאוכזבת את אוטרכט ל-18 חודשים. ככל שהתבגרה התרבו המחזרים שאיזבל דחתה אותם. אחד מהם הוא הביוגרף ג'יימס בוזוול. היא ראתה בעצמה נעלה ומכובדת, ולא הסכימה להינשא לגברים בעלי דעות קדומות שוביניסטיות. היא ראתה במוסד הנישואין אמצעי לקבל חופש, אך חיפשה גם נישואים מתוך אהבה.
בסופו של דבר, בשנת 1771 (בגיל 31) נישאה לצ'ארלס דה שרייר דה פנטז (1735–1808), מורה לשעבר של אחיה. הם התיישבו בעיר קולומבייר שבנשאטל, שווייץ. הבית שבו התגוררו השניים נקנה על ידי הסבא של דה שרייר. הזוג בילה גם זמן רב בז'נבה ובפריז. דה שרייר נפטרה ב-27 בדצמבר 1805.
התכתבויות מפורסמות

דה שרייר התכתבה עם אנשים רבים, כמו מחזרה לשעבר, ג'יימס בוזוול, בעלה, המתורגמן שלה לגרמנית ועוד.
ב-1760 פגשה את דוד-לואי קונסטנט ד'הרמנשז (1722-1785), קצין שווייצרי נשוי הנחשב בחברה השווייצרית ל"דון חואן". לאחר לבטים רבים, התגבר הצורך של דה שרייר בביטוי עצמי על החשש מהסתבכות עם גבר נשוי, וכעבור שנתיים החלה לנהל איתו התכתבות אינטימית וסודית במהלך 15 שנה. ההתכתבויות עם קונסטנט ד'הרמנשז היו מהמשמעותיות והמפורסמות של דה שרייר.
הסופר הסקוטי ג'יימס בוזוול פגש אותה לעיתים קרובות באוטרכט ובטסל זואילן בשנים 1763–1764, בהיותו סטודנט למשפטים באוטרכט. הוא קרא לה זלידה והפך למכותב קבוע שלה גם לאחר שעזב את הולנד. בוזוול כתב לה כי הוא כבר לא מאוהב בה והיא השיבה לו כי גם היא לא נמשכת אליו יותר. למרות זאת, פנה בוזוול לאחיה של דה שרייר וביקש ממנו שיציע לאביה שיינשאו. אביה לא הסכים לנישואין בין השניים והזוג ניתק את הקשר.
היא התכתבה גם עם המתורגמן לגרמנית לודוויג פרדיננד הובר ועם האחיין של קונסטנט ד'הרמנשז, אותו פגשה ב-1786. חילופי מכתבים של דה שרייר עם שני אלה נמשכו עד סוף חייה.
עבודותיה המפורסמות > הוצאות מחודשות לטקסט המקורי

Œuvres complètes, Édition critique par J-D. Candaux, C.P. Courtney, P.H. Dubois, S. Dubois-de Bruyn, P. Thompson, J. Vercruysse, D.M. Wood. Amsterdam, G.A. van Oorschot, 1979–1984. Tomes 1-6, Correspondance; tome 7, Theatre; tomes 8-9, Romans, Contes et Nouvelles; tome 10, Essais, Vers, Musique. ISBN 9789028205000
Die wiedergefundene Handschrift: Victoire ou la vertu sans bruit. Hrsg. Magdalene Heuser. In: Editio. Internationales Jahrbuch für Editionswissenschaft. 11 (1997), p. 178–204.
Early writings. New material from Dutch archives. Ed. Kees van Strien, Leuven, Éditions Peeters, 2005. VI-338 p. ISBN 978-90-429-1646-3
Correspondances et textes inédits. Ed. Guillemette Samson, J-D. Candaux, J. Vercruysse et D. Wood. Paris, Honoré Champion, 2006 423 p. ISBN 978-2-7453-1310-2
עבודותיה המפורסמות > תרגומים לאנגלית

Letters written from Lausanne. Translated from the French. Bath, printed by R. Cruttwell and sold by C. Dilly, Poultry, London, 1799. 2 vols. viii, 175 p. + 200 p. .
Four tales by Zélide. Translated and abridged by S[ybil]. M[arjorie]. S[cott-Cuffe] with an introduction by Geoffrey Scott. [The Nobleman, Mistress Henley, Letters from Lausanne, Letters from Lausanne-Caliste]. London, Constable, 1925. xxix, 263 p. Reprint by Books for Libraries Press, Freeport, NY, 1970. Reprint by Turtle Point Press, Chappaqua, New York, 1997. 304 p. ISBN 978-1-933527-17-8
Letters from Mistress Henley published by her friend. Translation Philip Stewart and Jean Vaché. Introduction, notes and bibliography by Joan Hinde Stewart & Philip Stuart. New York, The Modern Language Association of America, 1993. xxix, 42 p.
Letters from Switzerland. [Letters from Neuchatel, Letters from Mistress Henley, Letters from Lausanne, Letters from Lausanne-Caliste]. Ed., translation and biography James Chesterman. Cambridge U.K., Carole Green Publishing, 2001. xii, 276 p. ISBN 9781903479032
Three women. A novel by the abbé de la Tour. Translation Emma Rooksby. New York, The Modern Language Association of America, 2007. xii, 176 p. ISBN 9780873529419
The Nobleman and Other Romances. [The Nobleman; Letters from Neuchâtel; Letters from Mistress Henley Published by Her Friend; Letters from Lausanne: Cécile; Eaglonette and Suggestina, or, On Pliancy; Émigré Letters; Fragments of Two Novels Written in English: A Correspondence, Letters from Peter and William; Constance's Story; Saint Anne], Translated, introduction and notes Caroline Warman. Cover ill. Joanna Walsh. New York, Penguin Classics, 2012. XXXIII, 439 p. ISBN 978-0-14-310660-9
Honorine d'Userche [a novella by Abbé de la Tour], translator Caroline Omolesky, e-book, Messidor Press, 2013.
עבודותיה המפורסמות > התכתבויות ומכתבים שלה

Boswell in Holland, including his correspondence with Belle de Zuylen (Zélide). Ed. Frederick Pottle. 428 p. London: William Heinemann, 1952.
Letter of Isabelle de Charrière to James Boswell 27 March 1768. Published in The General Correspondence of James Boswell (1766–1769), ed. Richard Cole, Peter Baker, Edinburgh University Press, 1993, vol.2, p. 40-41.
There are no letters like yours. The correspondence of Isabelle de Charrière and Constant d'Hermences. Translated, with an introduction and annotations by Janet Whatley and Malcolm Whatley. Lincoln NE, University of Nebraska Press, 2000. xxxv, 549 p.
הנצחתה

אסטרואיד 9604 בלואנזוילן - נקרא על שמה בשנת 1991.
הסרט "בל ואן זוילן, מאדאם דה שרייר" שיצא בשנת 1993.
היכל על שמה באוניברסיטת אוטרכט.
ביבליוגרפיה

שרית בורנשטיין, הפילוסופית והפילוסופים - איזבל דה שרייר והוגי הנאורות, הוצאת כרמל, 2019
Geoffrey Scott. The portrait of Zélide. London, Constable, 1925. xiii, 215 p. Scott on Zélide : the portrait of Zélide. Introduction by Richard Holmes. London, Flamingo, 2002. Reprint by Turtle Point Press, New York, 2010. 256 p. with an introduction by Shirley Hazzard, afterword by Richard Dunn.
Constance Thompson Pasquali, Madame de Charrière à Colombier : iconographie, Neuchâtel, Bibliothèque de la Ville, 1979
C.P. Courtney. Isabelle de Charrière (Belle de Zuylen). A secondary bibliography. Oxford, Voltaire Foundation, 1982. 50 p.
C.P. Courtney. Isabelle de Charrière and the 'Character of H.B. Constant'. A false attribution. In: French Studies (Oxford), 36 (1982), no. 3, p. 282-289.
C.P. Courtney, Belle van Zuylen and Philosophy. Utrecht, Universiteit Utrecht, 1995. 32 p.
Jacquline Letzter and Robert Adelson, Women Writing Opera: Creativity and Controversy in the Age of the French Revolution. Berkeley, University of California Press, 2001. xvii, 341 p. ISBN 978-0520226531
Carla Alison Hesse, The other enlightenment: how French women became modern. Princeton NJ, Princeton University Press, 2001. - XVI, 233p. ISBN 978-0691114804
Vincent Giroud and Janet Whatley, Isabelle de Charrière. Proceedings of the international conference held at Yale University, 2002. New Haven CT. The Beinecke rare book and manuscript library, 2004. v, 151 p. ISBN 978-0845731604
Jelka Samsom, Individuation and attachment in the works of Isabelle de Charrière New York, Peter Lang, 2005. ISBN 978-3039101870
Monique Moser-Verrey, Isabelle de Charrière and the Novel in the 18th century. Utrecht, Universiteit Utrecht, 2005. 32 p.
Nicole Pellegrin, Useless or pleasant? Women and the writing of history at the time of Belle van Zuylen (1740–1805). Utrecht, University Utrecht, 2005. 32 p.
Suzan van Dijk, Valérie Cossy, Monique Moser, Madeleine van Strien, Belle de Zuylen/Isabelle de Charrière: Education, Creation, Reception. Amsterdam, Rodopi, 2006, 343 p. ISBN 978-90-420-1998-0
Gillian E. Dow, Translators, interpreters, mediators: women writers 1700-1900. [Mary Wollstonecraft, Isabelle de Charrière, Therese Huber, Elizabeth Barrett Browning, Fatma Aliye, Anna Jameson, Anne Gilchrist] Oxford, Peter Lang, 2007. 268 p. ISBN 978-3-03911-055-1
Heidi Bostic, The fiction of enlightenment: women of reason in the French eighteenth century [Francoise de Graffigny, Marie-Jeanne Riccoboni, Isabelle de Charrière]. Newark DE, University of Delaware Press, 2010. 270 p. ISBN 978-1611491302
Lettre de Zuylen et du Pontet 1976-2005
Cahiers ISABELLE DE CHARRIÈRE / BELLE DE ZUYLEN Papers  2006-
Sarit Borenshtein,, בורנשטין, שרית מאת: שרית בורנשטיין The Woman-Philosopher and Philosophes: Isabelle de Charrière and The Enlightenment Thinkers.הפילוסופית והפילוסופים: איזבל דה-שרייר והוגי הנאורות / Ramat Gan, Bar-Ilan University, 2009.
:- Sarit Borenshtein, The woman-philosopher and the "Philosophes: Isabelle de Charrière and the enlightenmen Thinkers. {Jerusalem], Carmelph.2018,