סימה ארלוזורוב
העדות

בתום החקירה המוקדמת (הליך שהיה נהוג בדין המנדטורי כדי לקבוע אם יש מקום להגיש כתב אישום), שנערכה בפני השופט ראלף בודילי, החליט השופט כי יש מקום להעמיד לדין באשמת רצח את סטבסקי, רוזנבלט ואב"א אחימאיר. המשפט החל ב-23 באפריל 1934 בבית המשפט לפשעים חמורים בירושלים. בדין ישבו השופטים אוון קורי ואוליבר פלאנקט הבריטים, יוסף משה ולירו היהודי ועלי חסנה הערבי. מטעם התביעה הופיעו התובע הכללי הארי הרברט טראסטד וסגנו מוסא עלמי. הנאשמים היו מיוצגים על ידי עורך הדין הוראס סמואל וסייעו בידו עורכי הדין יוסף קייזרמן, סניגורו של אברהם סטבסקי, ויצחק בן ימיני, סניגורו של צבי רוזנבלט.
המשפט התרכז בנאשמים סטבסקי ורוזנבלט שנחשדו כזוג הרוצחים, ואילו אחימאיר, שהואשם במעורבות עקיפה ברצח, זוכה מהאשמה כבר ב-29 במאי 1934, עם סיום שמיעת עדויותיהם של עדי התביעה, אך נעצר והועמד לדין כמקים הארגון "ברית הבריונים".
סימה ארלוזורוב, בהיותה עדת ראייה לרצח, הייתה העדה המרכזית וברור היה כי על פי עדותה יקום או יפול דבר. סימה נכנסה לאולם כשהיא נשענת על זרועו של ד"ר אברהם קצנלסון, ממנהיגי היישוב. בחקירה הראשית הצביעה על סטבסקי ורוזנבלט כמי שהיא מזהה בוודאות גדולה כרוצחי בעלה. הוראס סמואל בחר שלא לנהל את החקירה הנגדית בצורה אגרסיבית, והתנהג כלפי סימה בצורה מאופקת והציג לה מספר מועט של שאלות. את טענותיו על עדותה שמר לשלב הסיכומים בהם חלק על תקפות זיהויו של רוזנבלט וטען שבמהלך מסדרי הזיהוי הצביעה סימה ארלוזורוב על חשודים מספר, שונים זה מזה בחזותם לחלוטין, דבר שהבא אותו לדבריו לתהות האם בכלל אפשר להסתמך על הזיהוי. כן חלק על תקפות מסדר הזיהוי של סטבסקי, משום שקודם למסדר הוצגו בפני סימה מספר תמונות, ותמונתו של החשוד סטבסקי הייתה בולטת בשונותה. כן טען כי מיד לאחר הרצח מסרה סימה כי שני התוקפים היו ערבים.
תוך כדי מהלך המשפט נתגלו שני חשודים נוספים לכאורה. ערבי בשם עבדול מג'יד מסר מרצונו הודאה במשטרה שארלוזורוב נרצח על ידו ועל ידי חברו הערבי עיסא דרוויש. לאחר מכן חזר בו מן ההודאה, ושוב חזר והודה, ולבסוף חזר בו כליל מעדותו וטען שסטבסקי ורוזנבלט הבטיחו להם אלף לירות (סכום עתק באותם הימים) תמורת הודאתו.
בתום המשפט, ב-8 ביוני 1934, זוכה רוזנבלט מאחר שבית המשפט מצא כי זיהויו על ידי סימה לא היה החלטי, ואילו סטבסקי הורשע ברוב דעות של השופטים קורי, פלאנקט, וחסנה, על יסוד עדותה של סימה, ונדון למוות בתלייה. השופט ולירו, בפסק דין המיעוט, קבע כי יש לזכותו מחוסר ראיות והעלה את הסברה "שהפשע לא היה פוליטי, אלא מסתבר ביותר שהייתה כאן התקפה למטרות מיניות".
סטבסקי הגיש ערעור על פסק-הדין לבית המשפט העליון המנדטורי. ב-20 ביולי 1934 זוכה גם סטבסקי, על ידי כל השופטים, בעיקר על בסיס דיני הראיות שנהגו בארץ ישראל המנדטורית (אך לא בבריטניה עצמה) לפיהם אין להרשיע אדם ברצח על סמך עד ראייה אחד בלבד, ללא עדות מסייעת. על כן נפסק שעדותה של סימה ארלוזורוב אין בה כדי להרשיע את סטבסקי, מאחר שעדותה לא נתמכה בראיה נוספת. לדברי השופטים הם לא מצאו דופי בעדותה של סימה ארלוזורוב, ולו היה נוהג בארץ ישראל החוק האנגלי, היו דוחים את הערעור. פסיקה זו של השופטים הייתה על פי הקודקס הפלילי העות'מאני שנהג אז בארץ ישראל. בשנת 1936 ביטלו הבריטים את הקודקס הפלילי העות'מאני, והכניסו לתוקף את פקודת החוק הפלילי, 1936, שהייתה מבוססת על המשפט הפלילי האנגלי. הסופר שבתי טבת בספרו "רצח ארלוזורוב" העלה את ההיפותזה כי "לו היה המשפט נערך באנגליה, או החל מינואר 1937 בארץ ישראל - או במדינת ישראל היה סטבסקי נשאר בהרשעתו וחייב בתליה".
אף על פי ששני הנאשמים הרוויזיונסטים זוכו בסופו של דבר, לא סלחו אנשי התנועה הרוויזיוניסטית לסימה על עדותה המפלילה את הנאשמים במישרין ואת תנועתם בעקיפין. אב"א אחימאיר נטר לה על כך גם עשרים שנה לאחר העדות. בספרו "המשפט" שנכתב כעשרים שנה לאחר מכן ויצא לאור בשנת 1968, לאחר מותו, הוא מספר (בהתייחסו לעצמו בגוף שלישי) כיצד פגש בטרם מעשה את חיים וסימה ארלוזורוב:
בספרו בחר אחימאיר לכנות את סימה ארלוזורוב בכינוי "הצ'יביריאצ'קה", השאוב משמה של ורה צ'יביריאק, שרצחה בשנת 1911 נער אוקראיני וגרמה לעלילת הדם בה הואשם היהודי מנחם מנדל בייליס ברצח הנער, ולגל הסתה נגד כלל יהודי רוסיה. כמו כן בחר אחימאיר בספרו שלא לקרוא לה בשם משפחתה, ארלוזורוב, אלא קרא לה "סימה רובין-בלאושר", צירוף של שם משפחתה בנעוריה ושל שם משפחתה מנשואיה הראשונים.