stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון ראטלדג' הבן
ביוגרפיה

ראטלדג' נולד בשנת 1766 בצ'ארלס טאון בפרובינציית קרוליינה הדרומית, והיה בנו של ג'ון ראטלדג', שהיה נשיא קרוליינה הדרומית, מושל קרוליינה הדרומית, חבר הקונגרס הקונטיננטלי, מסדר ועידת פילדלפיה של חוקת ארצות הברית, ושופט של בית המשפט העליון של ארצות הברית, ואחיינו של אדוארד ראטלדג', חבר נוסף של הקונגרס הקונטיננטלי מקרוליינה הדרומית. ג'ון הצעיר קיבל הדרכה פרטית וגם למד בבית ספר בצ'ארלסטון ובפילדלפיה. הוא למד משפטים עם אביו, התקבל ללשכת עורכי הדין בסביבות 1787 ועסק בעריכת דין בצ'ארלסטון; הוא גם היה בעל מטעים. מ-1794 עד 1797, הוא היה חבר בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית. הוא נכשל בניסיונו להיבחר ב-1794 לקונגרס הרביעי, אולם נבחר כפדרליסט לקונגרסים החמישי, השישי והשביעי, וכיהן מ-4 במרץ 1797 עד 3 במרץ 1803. הוא נכשל בניסיונו להיבחר לקונגרס ה-13, ופיקד על פלוגה של הרגימנט ה-28, מיליציית קרוליינה הדרומית, ב-1799. בשנת 1801, הוא היה מועמד המפלגה הפדרליסטית בבחירות מיוחדות לסנאט של ארצות הברית, אך הפסיד לתומאס סאמטר. הוא הועלה לדרגת מייג'ור ובשנת 1804 קיבל את הפיקוד על הגדוד ושימש כמפקדו במלחמת 1812. הוא פיקד על הבריגדה השביעית משנת 1816 ועד מותו ב-1 בספטמבר 1819 בפילדלפיה, פנסילבניה.
ב-26 בדצמבר 1792 הוא נישא לשרה מוטה סמית', בתו של הכומר רוברט סמית' (1732–1801). יחד נולדו להם שבעה ילדים. בשנת 1804 הוא תפס את אשתו ברומן אסור עם ד"ר הוראס סנטר. הוא פצע אנושות את ד"ר סנטר בדו-קרב. הוא ושרה מוטה חתמו על מכתבי הגירושין ב-1809 וחיו בנפרד למשך שארית חייהם.
במקרה מסקרן שהתרחש בשנת 1801, נשלח מכתב לנשיא תומאס ג'פרסון ממישהו שהתחזה לניקולס ג'פרוי, צורף מניופורט, רוד איילנד. המכתב כלל האשמות נגד אזרחים ומחזיקי משרות רבים, וטען כי "ניקוי הכרחי, ולא נוכל להיות נקיים אלא אם תטהר את האורווה של אוגיאס לחלוטין." ג'פרוי קיבל מענה מג'פרסון, אך פקפק באמינותו והכחיש שכתב אי פעם לנשיא. הסנאטור כריסטופר אלרי, תושב מקומי, אישר את אמינות המכתב ואמר כי הוא כנראה החרים אותו להחזרה לג'פרסון.
אלרי מצידו האשים את ראטלדג', שגם הוא היה תושב ניופורט באותו זמן, בזיוף המכתב הזה ומכתב נוסף מג'פרוי. "מכתבי ג'פרוי" הללו פורסמו מאוחר יותר בעיתון Newport Rhode-Island Republican ב-18 בספטמבר 1802, תחת הכותרת "מכתביו של ראטלדג' לנשיא ארצות הברית". כפי שצוין במאמר, על אף שג'פרוי שלט בצורה מסוימת באנגלית מדוברת, נטען כי ספק אם היה מסוגל לכתוב "אפילו משפט אחד בשפה בצורה נכונה".
לאחר סדרה של האשמות ותצהירים, ראטלדג' אתגר את אלרי לדו-קרב, אך אלרי סירב. בתגובה, ראטלדג' תקף את אלרי בינואר 1803, "היכה אותו בפומבי במקל ומשך אותו באפו ובאוזניו". אף על פי שראטלדג' טען בתוקף לחפותו בפרשה, הוא החליט לא להתמודד מחדש בבחירות בשנת 1803 בשל הפרסום השלילי.
הערות שוליים

↑  "A New Nation Votes". elections.lib.tufts.edu. נבדק ב-2024-12-27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n81028369  SNAC: w6251kq0  US Congress: R000553  VIAF: 30855308   WorldCat (עם VIAF): 30855308 
שרה מוט סמית'
ג'יימס פופ

ג'יימס פינקני פופ (באנגלית: James Pinckney Pope‏; 31 במרץ 1884 – 23 בינואר 1966) היה פוליטיקאי דמוקרטי מאיידהו. הוא כיהן כראש עיריית בויסי במשך ארבע שנים וכחבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1933 ל-1939.
ביוגרפיה

פופ נולד ב-31 במרץ 1884 בג'ונסבורו, לואיזיאנה, וסיים את לימודיו במכון התעשייתי של לואיזיאנה (כיום אוניברסיטת לואיזיאנה טק) ברוסטון בשנת 1906 ואת בית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו בשנת 1909, שם הפך לחבר באחוות דלתא כי. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ולאחר מכן עבר מערבה לאיידהו כדי לעסוק בעריכת דין בבויסי, ושימש כפרקליט העיר, עוזר התובע הכללי של איידהו וחבר מועצת החינוך של בויסי. פופ היה ראש עיריית בויסי בין השנים 1929 עד 1933.
הוא נבחר כדמוקרט לסנאט של ארצות הברית ב-1932, והביס את הסנאטור הרפובליקני ג'ון תומאס מגודינג. בין השנים 1934–1936, פופ היה חבר בוועדת הוועדה המיוחדת לחקירת תעשיית התחמושת. בשנת 1938, הוא הובס בפריימריז הדמוקרטי על ידי חבר הקונגרס ד. וורת' קלארק מפוקטלו, שניצח לאחר מכן בבחירות הכלליות.
פופ היה תומך נלהב בממשל רוזוולט ובניו דיל, והועלה הרעיון שסנאטור איידהו הבכיר, ויליאם בורה, דיקן הסנאט האמריקני, הרגיש לעיתים שהדיחו אותו מתשומת הלב ושהיה לו תפקיד בהפסדו של פופ לקלארק השמרני יותר בפריימריז של אוגוסט.
בשנת 1939 מונה פופ למנהל רשות עמק טנסי על ידי הנשיא רוזוולט וכיהן בתפקיד זה עד 1951. הוא המשיך לעסוק בעריכת דין ולכהן בכמה דירקטוריונים בטנסי לאחר מכן.
פופ עבר לאלכסנדריה, וירג'יניה, בשנת 1963 ומת שם בגיל 81 ב-23 בינואר 1966. הוא ואשתו, פאולין רות הורן פופ (1887 – 1957), קבורים בבית הקברות Lynnhurst בנוקסוויל, טנסי. נולדו להם שני בנים, רוס פ. פופ וג'ורג' א. פופ.
ג'וזף מקארתי

ג'וזף ריימונד "ג'ו" מקארתי (באנגלית: Joseph Raymond "Joe" McCarthy; 14 בנובמבר 1908 –  2 במאי 1957) היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הרפובליקנית, חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ויסקונסין מ-1947 ועד מותו ב-1957. מקארתי סימל את הפחד באמריקה בזמן המלחמה הקרה מהתפשטות הקומוניזם בארצות הברית, בשל טענותיו על הימצאות קומוניסטים בכל רובדי החברה בארצות הברית, בפרט בממשל הפדרלי, ובשל פעילותו נגד התופעה, בעיקר בכינון "תת-הוועדה הקבועה לחקירות" בראשותו בסנאט.
פעילותו של מקארתי הובילה לחיסול הקריירה של אישים רבים בארצות הברית ממניעים פוליטיים, בשל האשמות כוזבות שלפיהן הם מהווים כביכול סיכון ביטחוני, או מחמת האשמתם בהומוסקסואליות. מקארתי האשים גם אנשי צבא תוך שימוש בסמכותו, מה שגרם לו להסתכסך עם ראשי הצבא.
מקארתי ועוד גורמים אנטישמים במחלקת המדינה האמריקאית ניסו לחבל במאמצים להעמדת פושעי מלחמה נאציים לדין על ידי השמצת תובעים אמריקאים, לאחר שבשנת 1943 ועדת פשעי המלחמה של האו"ם הגישה מעל ל-36,000 אישומים נגד פושעים נאציים, כתוצאה מכך אלפי פושעים נאציים הצליחו לחמוק מדין או שעונשם הומתק.
בנוסף לכך, בשנת 1948, 'הוכשרו' אלפי נאצים על ידי מקארתי וחבריו, ההצדקה לכך הייתה לטענתם החשיבות של אותם נאצים במלחמה בקומוניזם ובסובייטים. מדינות אירופה שרצו סיוע אמריקאי לאחר מלחמת העולם השנייה, נדרשו לסגור משפטים של נאצים, כמו שקרה בשנת 1948 על ידי מפלגת הלייבור בבריטניה.
האשמותיו של מקארתי הביאו לו בתחילה פופולריות רבה, אך כשנמשכו האשמותיו גם לאחר חילופי הממשל בארצות הברית ועליית הנשיא דווייט אייזנהאואר, השתנו הדברים, ומקארתי הודח מתת ועדת הסנאט לחקירות, ואף זכה לגינוי רשמי בסנאט האמריקאי. בשנות התשעים, עם חשיפת "מסמכי וינונה" שתיעדו פעילות סובייטית בארצות הברית, הסתבר כי רק חלק זעום מאלה שמקארתי נקב בשמם אכן היוו סיכון ביטחוני. הדעה המקובלת בקרב היסטוריונים היא כי פעילותו של מקארתי הייתה חסרת תועלת מבחינה זו, ומצד שני היוותה איום על הדמוקרטיה.
ב-1950 נטבע המושג "מקארתיזם" על שמו של מקארתי, שתיאר את פעילותו של מקארתי באותה תקופה, אך עם הזמן, במיוחד לאחר סיום המלחמה הקרה, הוא משמש לתיאור רדיפה פוליטית עקב חוסר נאמנות למדיניות המשטר.
ראשית חייו

מקארתי נולד בעיירה הכפרית גרנד שוט בוויסקונסין. חרף מצבו הכלכלי, התאמץ והשיג תואר במשפטים מאוניברסיטת מרקט במילווקי, והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1935. ב-1939 מונה לשופט.
ב-1942, קצת אחרי כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, התגייס מקארתי לחיל הנחתים, למרות שמשרתו השיפוטית יכלה לפוטרו משירות צבאי. הוא שירת שירות קרבי בדרגת סגן, כתצפיתן ארטילרי מוטס וכ"תותחן זנב", במטוס שיצא למשימות הפצצה בדרום האוקיינוס השקט; זה הביא לו את הכינוי "ג'ו תותחן אחורי" ("Tailgunner Joe").
על שירותו עוטר בצלב התעופה המצוינת וכמה פעמים במדליית האוויר.
עוד בשירותו הצבאי ב-1944, ניסה להשיג את מועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט האמריקאי מטעם מדינת ויסקונסין, אך כשל. אחרי שחרורו מן הצבא ב-1945 שב לכהן כשופט, ופתח בקמפיין לקראת הבחירות ב-1946, בהן זכה במועמדות מפלגתו מול הסנאטור המכהן, והביס בקלות את יריבו הדמוקרטי.
כהונתו כסנאטור

בתקופת כהונתו הראשונה לא בלט מקארתי. הוא הצביע באופן שמרני, אך לא תמיד על פי עמדת המפלגה, והרבה לנאום במגוון רחב של נושאים. תחילה התרכז בבעיות דיור וקיצוב הסוכר, וב-9 בפברואר 1950 ביצע תפנית חשובה בנאומו בפני מועדון נשים בווילינג שבמערב וירג'יניה. הנוסח המדויק של נאום מקארתי לא נשמר, אך ידוע שנופף בפיסת נייר שהכילה רשימת קומוניסטים ידועים כביכול, שעבדו אז במחלקת המדינה האמריקנית. על מספר האנשים שהיו רשומים על פיסת הנייר ישנן גרסאות שונות, נטען שנע בין 38 ל-205 אנשים. מקארתי הסביר אחר כך ש-38 מהם היו קומוניסטים "רשומים" במפלגה, ו-205 הם כאלה ש"אין להעסיקם במחלקת המדינה" (משרד החוץ) מסיבות שונות. לימים שימש שינוי גרסאות זה ככלי להאשמת הסנטור עצמו בעדות שקר. אמנם היה מסמך של מחלקת המדינה שנקב בשמות אנשים שהיו לגביהם ספיקות, אך אלו נגעו בעיקר לנושאים שונים כהתמכרות לאלכוהול וביצועים לא מספקים, ולא רק חשד באהדה לקומוניזם.
ברקע הדברים היו החששות באמריקה מפעילות ברית המועצות, אחרי השתלטותה על מזרח אירופה ("הגוש המזרחי"), ומשפטו של אלג'ר היס, עובד מחלקת המדינה שנחשד בהיותו מרגל קומוניסטי. היס לא הואשם בריגול אלא במתן עדות שקר בכך שהכחיש את קשריו עם קומוניסטים בעבר. המשפט נוהל בצורה ציבורית, בין היתר על ידי ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית, בראשותה עמד ריצ'רד ניקסון, ותרם מאוד לבהלת "הקומוניסטים במחלקת המדינה". על רקע זה בא נאומו של מקארתי בפני נשות וירג'יניה כהצלחה מחשמלת. מקארתי עצמו נדהם מכמות הכיסוי התקשורתי שקיבל, ובמהלך הימים הבאים שינה את גרסת הנאום ואת מספר הקומוניסטים שבהם חשד, עד שבנאום שנשא בסנאט כשלושה שבועות לאחר מכן, נקב במספר של 81 קומוניסטים במחלקת המדינה. הנאום היה נאום מרתוני שדן בכל מקרה בפירוט, אך העדויות במקרים רבים היו קלושות או לא קיימות. גם התוצאה של נאום זה הייתה משמעותית, והסנאט מינה ועדה לבדוק את ההאשמות. בסופו של דבר נמצאו ההאשמות חסרות ביסוס, אך הדבר לא הפריע למקארתי, ששינה את ההאשמות במקצת והמשיך להפיצן בנאומיו בסנאט ובתקשורת.
מ-1950 עד 1953 המשיך מקארתי להאשים את הממשלה כי היא אינה מטפלת בבעיית הקומוניזם בשורותיה. האשמות אלו נתנו לו כיסוי תקשורתי נרחב, תומכים רבים, ומקור להכנסה ניכרת. ענייניו הכספיים נחקרו על ידי הסנאט, ובדו"ח הוועדה נמצאו אי סדירויות בניהול כספיו, אך לא נמצא מקום לנקיטת פעולה משפטית. הוא נישא לג'ין קר (Kerr), תחקירנית במשרדו, ב-29 בספטמבר 1953.
אחרי ניצחון הרפובליקנים בבחירות לנשיאות ולסנאט בשנת 1952, שהושג במידה רבה הודות לפופולריות של מקארתי, כשלעומת זאת, ניתן להניח כי מועמדים דמוקרטיים רבים נכשלו עקב האשמתם על ידי מקארתי באהדה לקומוניזם, קיבל מקארתי את המינוי הנחשק לנשיאות תת-הוועדה של הסנאט לחקירות. חמקמקותו וחוסר אמינותו גרמו לכך שדיוני הוועדה מעולם לא נלקחו ברצינות על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר. הוועדה שלו, שלא כמו ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית או תת-הוועדה לחקירות פנימיות של הסנאט, התמקדה בחקירת אנשי ממשל. בתחילה חקרה את אנשי קול אמריקה, ולאחר מכן הוציאה מספריית אגף האינפורמציה של מחלקת המדינה ספרות "פרו קומוניסטית". המשך ההאשמות לגבי קומוניסטים בממשל, מבלי להתייחס לעובדה שהממשל התחלף מדמוקרטי לרפובליקני, הכעיס את הנשיא אייזנהאואר. הנשיא לא רצה להתנגח עם מקארתי באופן פומבי, בשל הפופולריות שלו, אך החל לחשוב על דרכים להפחית את השפעתו.
פעילותו לאור מסמכי וינונה

ב-1995 נחשפו לציבור "מסמכי וינונה", פיענוח של שדרים סובייטיים מוצפנים. המסמכים חשפו כמה מאות סוכנים ומשתפי פעולה עם הסובייטים בארצות הברית. למקארתי לא הייתה גישה למסמכי וינונה והוא ניזון, ככל הנראה, ממידע שהועבר אליו ממקורות באף-בי-איי.
בשנת 2009 הציע משרד החינוך של טקסס לשנות ספר לימוד לתיכונים, כך שייכתב בו כי ממסמכי וינונה עולה שפעילותו של מקארתי הייתה מוצדקת. היסטוריונים מתחו ביקורת על ההצעה. בעקבות המסמכים, קיימת מחלוקת בקרב היסטוריונים בנוגע לשאלה אם הייתה חדירה משמעותית של סוכנים סובייטיים לשירות המדינה האמריקני ולצבא האמריקני, אך אין מחלוקת כי כמעט כל האנשים שהואשמו ונרדפו על ידי מקארתי לא היוו סיכון ביטחוני.
ראו גם

בהלת הלבנדר
ארתור מקארתור האב

ארתור מקארתור האב (באנגלית: .Arthur MacArthur Sr‏; 26 בינואר 1815 –  13 בדצמבר 1896) היה מהגר, עורך דין ושופט סקוטי-אמריקאי. הוא היה המושל הרביעי של ויסקונסין והיה שופט עמית של בית המשפט העליון של מחוז קולומביה. הוא היה אביו של הגנרל ארתור מקארתור הבן, וסבו מצד אביו של הגנרל דאגלס מקארתור.
השכלה וקריירה

ארתור מקארתור נולד ב-26 בינואר 1815 בגלאזגו, סקוטלנד. הוריו היו שניהם משבט מקארתור ממערב ההיילנדס הסקוטיים, אך אביו מת לפני לידתו. אמו, שרה, נישאה בשנית לאלכסנדר מגט, ובשנת 1828, המשפחה היגרה לארצות הברית, והתיישבה ליד אוקסברידג', מסצ'וסטס.
מקארתור למד באוקסברידג' ובאמהרסט, אך עזב את בית הספר כדי לעזור למשפחה במהלך השפל של 1837. בסופו של דבר הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ווסליאן, בקונטיקט, ב-1840. הוא למד משפטים בניו יורק, והתקבל ללשכת עורכי הדין בניו יורק ב-1841. הוא גם החל להתעניין בפוליטיקה בזמן שהותו בניו יורק, והצטרף למפלגה הדמוקרטית.
בזמן שהותו בניו יורק, הוא פגש והתאהב באאורליה בלכר, ששכנעה אותו לעבור למסצ'וסטס. הוא נכנס למשרד עורכי דין פרטי בספרינגפילד, מסצ'וסטס, וב-1843 נהיה מנהל ציבורי במחוז המפדן. בסביבות 1844, הוא התחתן עם אורליה, ובסיוע כספי מאביה, הרחיב את עריכת הדין שלו. הוא עסק בהצלחה בעריכת דין בניו יורק ובמסצ'וסטס במשך כמה שנים, ובשנת 1849 עבר עם אשתו ובנו למילווקי, במדינת ויסקונסין החדשה.
השירות הציבורי בוויסקונסין

בוויסקונסין המשיך מקארתור לעסוק בעריכת דין מ-1849 עד 1851, וחידש את התעניינותו בפוליטיקה עם המפלגה הדמוקרטית בעיר. ב-1851 הוא הפך לתובע העירייה של מילווקי. בבחירות של 1855, מקארתור היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לסגן מושל ויסקונסין, והתמודד לצד המושל המכהן ויליאם א. ברסטו. הוא ניצח את צ'ארלס שולס הרפובליקאי מקנושה כדי להפוך לסגן המושל החמישי של המדינה.
השירות הציבורי בוויסקונסין > מחלוקת בחירות 1855

הבחירות של 1855, לעומת זאת, יצרו גם מחלוקת עם בחירתו מחדש לכאורה של ברסטו ב-157 קולות בלבד. יריבו הרפובליקני של ברסטו, סנטור מדינת ויסקונסין קולס בשפורד, טען להונאה וערער על התוצאות. ב-7 בינואר 1856, גם בשפורד וגם ברסטו הושבעו כמושל ויסקונסין בטקסים נפרדים.
התובע הכללי היוצא, ג'ורג' בולדווין סמית', הגיש הליך Quo-warranto כדי להדיח את ברסטו, והתיק "בשפורד נגד ברסטו" הגיע עד מהרה הגיע לבית המשפט העליון של ויסקונסין. ברסטו ניסה בתחילה לערער על סמכות השיפוט של בית המשפט לגבי תוצאות הבחירות, אך לבסוף התרצה, וב-21 במרץ 1856 שלח את התפטרותו לבית המחוקקים של ויסקונסין.
בעקבות כך, מקארתור הפך למושל בפועל של ויסקונסין. ארבעה ימים לאחר מכן, בית המשפט העליון של ויסקונסין החליט פה אחד לטובת בשפורד, וקבע כי התוצאות מכמה אזורים ממחוזות צפון נידחים נראו כמזויפים. מקארתור, למרות שבהתחלה החליט לכהן בתפקיד המושל ללא קשר להחלטת בית המשפט, שקל מחדש את החלטתו וויתר על משרת המושל לבאשפורד.
הוא חידש את תפקידיו כסגן מושל, ונשאר באופן רשמי בתפקיד זה עד סוף כהונתו, ינואר 1858.
השירות הציבורי בוויסקונסין > בית המשפט המחוזי בוויסקונסין

בשנת 1856, שופט בית המשפט המחוזי בוויסקונסין, לוי האבל, התפטר ממושבו במעגל השני, המכסה את מחוזות מילווקי ו-וואקשה. אלכסנדר רנדל מונה למלא את המושב באופן זמני, אך נקבעו בחירות חדשות לאפריל 1857 כדי למלא את יתרת הקדנציה. רנדל לא התמודד בבחירות למשך כהונה מלאה; מקארתור, בזמן ששימש כסגן מושל, התמודד על התפקיד ונבחר לתפקיד ללא התנגדות, ונכנס לתפקידו בשנה שלאחר מכן. הוא נבחר מחדש ב-1863 והתפטר בסתיו 1869.
וושינגטון די סי > שירות משפט פדרלי

מקארתור מונה על ידי הנשיא יוליסס ס. גרנט ב-15 ביולי 1870, לבית המשפט העליון של מחוז קולומביה (כיום בית המשפט המחוזי של ארצות הברית למחוז קולומביה), למושב שופט עמית חדש.. הוא אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-15 ביולי 1870, וקיבל את הוועדה שלו באותו יום. הוא כיהן בבית המשפט במשך 17 שנים, ופרש ב-1 באפריל 1887.
וושינגטון די סי > אחרית חייו

מקארתור נשאר חבר בולט בחברה בוושינגטון הבירה בשנותיו האחרונות. הוא היה תומך נלהב של האוניברסיטה הלאומית, ושימש כנאמן, נשיא מועצת העוצר והקנצלר של האוניברסיטה. הוא גם היה נשיא האגודה למניעת צער בעלי חיים וילדים.
משפחתו

בסביבות 1844, מקארתור התחתן עם אורליה בלכר (1819–1864), בתו של תעשיין עשיר. נולדו להם שני בנים, ארתור הבן, שנולד בצ'יקופי פולס, מסצ'וסטס, ב-1845, ופרנק, נולד בוויסקונסין ב-1853.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, ארתור הבן, אז בן שש עשרה, הפך להוט בעניין האיחוד. מקארתור פנה ישירות לנשיא אברהם לינקולן כדי להבטיח מינוי עבור ארתור הבן באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, אבל הילד היה כל כך להוט להצטרף למטרה של האיחוד, שהוא דחה את האקדמיה להתנדב לשירות. מקארתור סייע לבנו אז בן ה-17 בקבלת נציבות ודרגת לוטננט ראשון ברגימנט הרגלים המתנדבים ה-24 של ויסקונסין, בפיקודו של קולונל צ'ארלס ה. לאראבי. ארתור הבן זכה בעיטור מדליית הכבוד על מעשיו במלחמת האזרחים, ופתח קריירה בצבא, בסופו של דבר הגיע לדרגת לוטננט גנרל (שלושה כוכבים), ושימש כמושל הכללי האמריקני של הפיליפינים. ארתור הבן היה גם אביו של גנרל הצבא האמריקאי בעל וגיבור מלחמת העולם השנייה דאגלס מקארתור.
לאחר מותה של אשתו, אורליה, מקארתור התחתן עם מרי אי (ווילקאט) הופקינס (1824–1899), אלמנתו של בנג'מין פ. הופקינס.
מותו

ארתור מקארתור נפטר ב-26 באוגוסט 1896 באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1720-1721
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  "MacArthur, Arthur - Federal Judicial Center". www.fjc.gov.
↑  "The Official Canvass". Daily Free Democrat. 19 בדצמבר 1855. p. 2. נבדק ב-18 בדצמבר 2020 – via Newspapers.com. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  "McArthur, Arthur 1815 – 1896". Wisconsin Historical Society. נבדק ב-18 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "April Session of the Circuit Court - Meeting of the Bar - A Pleasing Occasion". Wisconsin State Journal. 22 באפריל 1857. p. 2. נבדק ב-18 בדצמבר 2020 – via Newspapers.com. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Janesville Standard". The Daily Milwaukee News. 29 במרץ 1857. p. 2. נבדק ב-18 בדצמבר 2020 – via Newspapers.com. Lieut. Gov. McArthur has consented to be a candidate for Circuit Judge in the 2d Judicial Circuit; of course he will be elected... {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Free Democrat". Richland County Observer. 15 באפריל 1857. p. 2. נבדק ב-18 בדצמבר 2020 – via Newspapers.com. Arthur McArthur, by default of the Republican party, has been elected without opposition, Judge of the 2d Judicial Circuit, for the next six years. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Democratic Nominee for Circuit Judge". Semi-Weekly Wisconsin. 31 במרץ 1863. p. 4. נבדק ב-18 בדצמבר 2020 – via Newspapers.com. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Reed, Parker McCobb (1882). The Bench and Bar of Wisconsin: History and Biography, with Portrait Illustrations. P. M. Reed. pp. 128–130. נבדק ב-9 ביוני 2019. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  Perret, Geoffrey (1996). Old Soldiers Never Die: The Life of Douglas MacArthur. New York City: Random House, Inc. p. 3. ISBN 9780679428824. נבדק ב-9 ביוני 2019. {{cite book}}:  (עזרה)Perret, Geoffrey (1996). Old Soldiers Never Die: The Life of Douglas MacArthur. New York City: Random House, Inc. p. 3. ISBN 9780679428824. Retrieved June 9, 2019.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1191197336  ISNI: 0000 0000 6363 2647  LCCN: n86012077  SNAC: w6g758mv  Trove: 1184511  VIAF: 40850197   WorldCat (עם VIAF): 40850197
פארק קליין-גליניקה

הנסיך קרל גוזם עצים בפארק גליניקה
ערוגת פרחים עם קאנה ליד מזרקת האריות
ערוגת השושנים בצורת פלר דה ליס
פארק קליין-גליניקה (בגרמנית: Park Klein-Glienicke או Glienicker Park) הוא פארק בסגנון גן אנגלי בפאתי דרום-מערב ברלין, בגרמניה. הוא ממוקם בפרוור ואנזה ברובע שטגליץ-צלנדורף. הפארק, הקרוב לגשר גליניקה (המכונה "גשר המרגלים"), פתוח לקהל הרחב. הפארק הוא חלק מאתר המורשת העולמית מכלול "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" של ארגון אונסק"ו. בתוך מכלול זה הוא אחד מחמשת הפארקים העיקריים. האחרים הם פארק סנסוסי, הגן החדש (נוייר גרטן), פארק בבלסברג ואי הטווסים. רק פארק סנסוסי עולה על פארק גליניקה במכלול הפארקים של פוטסדאם במגוון סגנונות הגינון. הפארק עוצב בעיקר בזכות מאמציו של אדם אחד, קרל, נסיך פרוסיה, שהיה מעורב בצורה אינטנסיבית במימון ובתכנון הפארק. הפארק משתרע על פני כ-1,160 דונם.
שטחי הפארק סביב הארמון

פארק גליניקה כולל גן פרחים, בהתאם להנחיות העיצוב של אדריכל הנוף האנגלי האמפרי רפטון עבור גן הנוף האנגלי הקלאסי. הגן הממוקם בחצר הפנימית. משנת 1816 ואילך יצר לנה את הגן ואת מגרש התענוגות, אחת מיצירותיו המוקדמות הנחשבת לאחת מיצירות המופת שלו. מגרש התענוגות הוא נוף טבעי לכאורה, אך עם זאת כל העיצוב של לנה הוא מלאכותי ואמנותי. האזור פותח בין הארמון, הכביש ובית שומר הגשר. לנה שכנע את הרדנברג להרחיב את הפארק באמצעות רכישה של אחוזה חקלאית קטנה (המכונה בצפון גרמניה בידנרי Büdnerei), על שטח מישורי. בשל עיצוב הנוף של לנה נעלמה הטופוגרפיה של הבידנרי המקורית ושל ארבע טרסות לגידול פירות ויין (צפונית לבידנרי).
שטחי הפארק סביב הארמון > ערוגות הפרחים

ערוגות פרחים אליפטיות ועגולות עם גבולות מטרקוטה בצורת תימורה (אנ') אופייניות לגן החצר ולמגרש התענוגות. השיקום המודרני של הערוגות הסתייע באבני גבול מקוריות שהתגלו במרתף של ביתן הסקרנות. הערוגות מוקפות באבנים מתחת לקרקע כדי למקד את ההשקיה, ולכן יש במגרש התענוגות צינורות השקיה רבים. מהניסיון שנלמד מהתקנת צינורות ההשקיה מחרס בשנת 1824 באי הטווסים השכן, שהחזיקו מעמד רק עשר שנים, הוחלט להתקין בפארק גליניקה צינורות ברזל יקרים. צינורות אלו סופקו בשנת 1838 על ידי חלוצת התעשייה הפרוסית חברת FA Egells, יחד עם תחנת השאיבה שפעלה עם מנוע קיטור שיוצר גם הוא על ידי אותה חברה, מתנה מאביו של קרל.
האדמה בערוגות הפרחים הייתה של קרקע תחוחה שאפשרה החלפה מהירה של צמחים. יש כמה ערוגות מעוצבות צורנית הגובלות באשכרוע המוסיפות למגרש התענוגות היבט מלאכותי, למשל, ערוגת עלי האלון ליד מזרקת האריות וערוגת הדיאנה (ביוונית: ארטמיס) או ערוגת פליניוס הזקן בביתן הקזינו. בולטת במיוחד ערוגת השושנים דמוית הפלר דה ליס מתחת לחלונות השינה של קרל בחזיתו המערבית של הארמון. הערוגה היא בצורת שלט הרלדי המתייחס לאחותו הצעירה של קרל, לואיזה, נסיכת פרוסיה (1808–1870), שהייתה נשואה לנסיך פרדריק, נסיך הולנד. היא תמכה מאוד בשליחת בצלים של פרחים לקרל. נטיעת ורדים כמעט ולא הייתה קיימת בגליניקה, בניגוד לגנים הסמוכים פארק בבלסברג ואי הטווסים. מגרש התענוגות בגליניקה הוא יותר דימוי של מתחם וילות רומאיות כמתואר על ידי פליניוס הצעיר מאשר השתקפות של געגועים לאיטליה.
פרגולה של צמחים מטפסים ופריסטיל של השלישים הם המקשרים האדריכליים בין גן החצר ומגרש התענוגות.
במגרש התענוגות עצמו יש אלמנטים אדריכליים אחדים:
שטחי הפארק סביב הארמון > מזרקת האריות

התכנון למזרקה חדשה גדולה החל לאחר הקמת תחנת השאיבה בשנת 1836. ב-23 באוקטובר 1837 נפגשו הנסיך קרל, שינקל, לודוויג פרזיוס ולנה בגליניקה כדי לדון במזרקה ליד החממה שהזמין הרוזן פון לינדנאו בסוף המאה ה-18. שינקל שרטט מזרקה וחממה חדשה שמעולם לא חרגה משלב העיצוב, שכן באתרה המתוכנן בנה פרזיוס את הסטיבדיום בשנת 1840. במזרקת האריות (Löwenfontäne) יש שני פסלי ברזל יצוק מוזהבים של אריות מדיצ'י (אנ') שהיו מתנה של שרלוטה לאחיה קרל ביום הולדתו ה-30 בשנת 1831. האריות הונחו על שני כנים גבוהים מאבץ יצוק, באגפי המזרקה, כל אחד מהם נשען על ארבעה עמודים דוריים מאבץ יצוק שהסתירו את מבנה התמך הבנוי בברזל. שרלוטה ובעלה, הצאר הרוסי, נכחו בפתיחה הרשמית של המזרקה ב-2 ביוני 1838. על המעקה שמאחורי המזרקה, המחולק על ידי גרם מדרגות מהארמון, הוצבו ארבעה פסלים אלגוריים מטרקוטה (נוצרו בסביבות 1855) המתארים מסחר, מדע, אמנות וצבא כאבני היסוד של המדינה וארבע העונות.
יוצר הפסלים היה ככל הנראה אלכסנדר גילי (Alexander Gilli), תלמידו של כריסטיאן דניאל ראוך שהיה "פסל החצר" בגליניקה. סילון המים התחלף לאורך השנים. בהתחלה נפלט סילון מים פשוט כלפי מעלה מפסל טריטון. מאוחר יותר זה השתנה לצורת ציצית ופעמון. מים קלחו גם מפסלי האריות. מזרקת האריות הפכה לסמל לפארק גליניקה. הנוף מהכביש אל המזרקה עם הארמון ברקע היה הנושא הנפוץ ביותר בוודוטות הרבות של פארק גליניקה. לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה המזרקה הרוסה. במהלך השיקום בין 1960 ל-1964 היה צורך לחדש את רוב החלקים שמעל פני האדמה. חמישים שנה לאחר מכן שוב היו במזרקה ליקויי בנייה חמורים. לאחר נפילת עץ על המזרקה לא ניתן היה לעכב את השחזור יותר. כשהתחילה העבודה בשנת 2009 התגלו ונחקרו ליקויים נוספים. השחזור הושלם באוגוסט 2010 במימון משמעותי של תרומות פרטיות.
שטחי הפארק סביב הארמון > ביתן הסקרנות

הביתן המכונה סקרנות (Neugierde) מתוארך לשנת 1796, ונבנה מחדש בסדר דורי קפדני על ידי שינקל בשנת 1825. שמו נובע מהעובדה שניתן היה לצפות ממנו על התנועה בכביש הסמוך ברלין-פוטסדם דרך התריסים מבלי שהצופה היה נראה לעוברים ושבים. בסביבות 1848 הפך הביתן למחסן של אוסף אמנות. נעשה שימוש משני באבנים באולם הכניסה. במקביל הותקנה ארקדה פלורנטינית רנסאנסית ככיסוי על חזית הגן. הארקדה נרכשה בשנת 1842 מאספן האמנות הרוסי אנטולי דמידוב (אנ') שהתגורר בפירנצה.
שטחי הפארק סביב הארמון > סטיבדיום

הסטיבדיום (אנ') תוכנן על ידי לודוויג פרזיוס ונבנה באתר של חממה נאו-קלאסית עם סולאריום (אנ') (שנבנה לאחר 1796) בשנת 1840. מבנה דמוי תולוס חצי עגול עם גג עץ חצי חרוט היה המקום העיקרי לשתיית תה. בצד התחתון של הגג מצוירות שתים עשרה אלוהויות. מכיוון שיש 14 שטחים מצוירים, הוסיפו את בכחוס ואמפיטריטה לשנים עשר האלים האולימפיים. במקור בעמוד האמצעי היה פסל פרספונה מאבץ יצוק שתוכנן על ידי אוגוסט קיס, שהוחלף מאוחר יותר בעותק שיש של פליסיטס פובליקה מהאנדרטה בכיכר מקס-יוזף שפיסל כריסטיאן דניאל ראוך במינכן. על המרפסת ניצבת קערת גרניט מאת כריסטיאן גוטליב קנטיאן (Christian Gottlieb Cantian) שקרל ירש לאחר מות אביו בשנת 1840. לסטיבדיום היה תפקיד החוצץ בין מגרש התענוגות לכביש. הייתה לו גם מטרה הפוכה למטרה של ביתן הסקרנות. מסיבת התה של הנסיך הייתה הצגה בפני פשוטי העם המסתכלים למטה על בניין גבוה ויוקרתי. ציוריהם של שנים עשר האלים האולימפיים אולי נראים יומרניים, ובכל זאת הם ביטוי אמנותי לאופן בו האריסטוקרטים הפרוסים ראו את עצמם בעידן הפנטרכיה (גר').
שטחי הפארק סביב הארמון > רוטונדה

לאחר שגשר גליניקה נבנה מחדש באבן בשנת 1834 ביקש הנסיך קרל בית קיץ עגול בפינת הגן החדשה. בהתבסס על דוגמאות עתיקות תכנן שינקל רוטונדה בה התקיימה מסיבת התה הראשונה ב-2 ביולי 1835. ביוזמת הנסיך קרל הוכתר הביתן בהעתק של האנדרטה הכוראגית של ליסיקרטס (אנ'). כשהרוטונדה הושלמה היא נחנכה במסיבה גדולה ב-16 באוגוסט 1837. הרוטונדה, גשר האבן ובית המגורים "וילה שונינגן" (Villa Schöningen) על הגדה הנגדית של נהר ההאפל היוו מכלול ארכיטקטוני בפני עצמו. המכלול נהרס כאשר גשר האבן הוחלף על ידי גשר הפלדה בשנת 1907. בשנת 1935 הורחקה הרוטונדה משם עם הרחבת כביש ברלין-פוטסדאם שהפך לחלק מרייכסשטראסה מספר 1.