stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק לוי (היסטוריון)
הערות שוליים

1 2  תיעוד באתר הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264537705171  ISNI: 0000 0000 7067 8408  VIAF: 97325690   WorldCat (עם VIAF): 97325690 
טקס מפעל חיים 2022
לוק וולטון

| --- | --- |

 לידה:  28 במרץ 1980 (בן 44) סן דייגו שבארצות הברית
 עמדה:  סמול פורוורד 
 גובה:  2.03 מטר
 מכללה:  אריזונה
 דראפט:  בחירה מספר 32, 2003 לוס אנג'לס לייקרס
 קבוצות כשחקן
 2003–2012   2012–2013:  לוס אנג'לס לייקרס  קליבלנד קאבלירס
 הישגים כשחקן
 2 אליפויות NBA‏ (2009, 2010)
 קבוצות כמאמן
 2014–2016   2016–2019   2019–2021  :  גולדן סטייט ווריורס (עוזר מאמן)   לוס אנג'לס לייקרס   סקרמנטו קינגס
 
לוק תאודור וולטון (באנגלית: Luke Theodore Walton; נולד ב-28 במרץ 1980) הוא כדורסלן עבר. לוק הוא בנו של חבר היכל התהילה של הכדורסל ביל וולטון.
ביוגרפיה

וולטון למד במשך ארבע שנים באוניברסיטת אריזונה, וכן שיחק במדי נבחרת הכדורסל של האוניברסיטה. בשנת 2003 נבחר בדראפט על ידי הלוס אנג'לס לייקרס בבחירה ה-32. וולטון שיחק במדי הלייקרס במשך תשע עונות רצופות, עד סיום עונת 2011/2012.
ב-20 בנובמבר 2007, במהלך משחק קדם עונה, ביצע וולטון מהלך "קרוסאובר" על אדם מוריסון, מהלך זה הוביל את מוריסון לקריעת הרצועה הצולבת הקדמית ובעקיפין לפרישה מוקדמת מכדורסל בגיל 27
הוא זכה עם הלייקרס בשתי אליפויות בעונות 2009 ו-2010. לאחר הזכייה באליפות עונת 2010 הפכו לוק ואביו, ביל וולטון, לאב ובן הראשונים אשר זכו כל אחד בזוג אליפויות NBA.
בשנת 2012 עבר בטרייד לקליבלנד קאבלירס. בסיום עונת 2012/2013 הודיע על פרישה ממשחק.
בשנת 2014 מונה לתפקיד עוזר המאמן בקבוצת גולדן סטייט ווריורס.
ב-29 באפריל 2016 מונה למאמנה הראשי של קבוצת לוס אנג'לס לייקרס. ב-2019 פוטר מתפקידו כמאמן הלייקרס, זאת ימים ספורים לאחר הודעת התפטרותו של מג'יק ג'ונסון מתפקיד נשיא לענייני כדורסל של הקבוצה. יומיים לאחר מכן מונה לתפקיד המאמן בסקרמנטו קינגס.
ב-21 בנובמבר 2021 פוטר וולטון מתפקידו כמאמן סקרמנטו, לאחר פתיחת עונה רעה עם מאזן שלילי של 6-11.
הערות שוליים

↑  לוק וולטון בקאבס, יאיים על מעמדו של כספי?, באתר ערוץ הספורט
↑  הלייקרס הודיעו: וולטון סיים דרכו בקבוצה, באתר ערוץ הספורט, 12 באפריל 2019
↑  הלם בלייקרס: מג'יק ג'ונסון התפטר מתפקידו כנשיא המועדון, באתר ערוץ הספורט, 10 באפריל 2019
↑  רשמית: לוק וולטון מונה למאמנה של סקרמנטו, באתר ONE‏, 15 באפריל 2019
↑  בעונתו השלישית: סקרמנטו פיטרה את לוק וולטון, באתר ONE‏, 21 בנובמבר 2011
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ישראל חיים בילצקי

| --- | --- |

 לידה:  1914 רוסיה קוברין, רוסיה הלבנה 
 פטירה:  נובמבר 1992 (בגיל 78 בערך) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול
 שפות היצירה:  עברית, יידיש 
 פרסים והוקרה:  פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש  פרס ז'יטלובסקי  פרס מנדלי מוכר ספרים  יקיר העיר תל אביב
 
ישראל חיים בּילֶצְקי (ביידיש: בילעצקי; בכתב לטיני: Biletzky;‏ 1914, קוברין – 18 בנובמבר 1992, תל אביב) היה משורר יידי ומסאי, מבקר וחוקר ספרות יידיש דו-לשוני (ביידיש ובעיקר בעברית) ישראלי פורה ומוערך. מחברם של עשרות ספרי שירה, מסה ומחקר ספרותי. פעיל ציוני סוציאליסטי בצעירותו, מנהל בתחומי דיור ופיתוח עירוני במגזר הציבורי במשלח ידו, ומרצה לספרות יידיש.
ספריו

אומרו: לידער, תל אביב: אייגענס, תרצ"ז. (בשם העט "ראיא-מאנא") (שירים)
שוועלן: לידער, תל אביב: יִידישער ליטעראטן-און זשורנאליסטן-קלוב אין ארץ ישראל, 1938. (שירים)
שירי העצב והאור; מיידיש: א[ביגדור] גרינשפן, תל אביב: גזית, תש"א.
וויי און גלויבן: לידער, תל אביב: יִידישער ליטעראטן און זשורנאליסטן קלוב אין א"י, 1944. (שירים)
יִידישע ווערטער: לידער, תל אביב: פאר זיך, 1948. (שירים)
מזמור ליום: שירים / א מזמור דעם טאָג: לידער; עברית: מרדכי אמיתי, מרחביה: דפוס השומר הצעיר, 1957. (עברית ויידיש עמוד מול עמוד)
מסות בשבילי ספרות יידיש, 2 כרכים, תל אביב: גזית, 1960–1963. (הופיע בתרגום לאנגלית ב-1969)
השיר והמשורר: א' סוצקבר: מסה, תל אביב: י"ל פרץ, 1962. (המובאות תורגמו לעברית עד עמוד 95 על ידי ח[יים] רבינזון)
מיינע ווייסע טויבן: לידער, בואנוס איירס: קאָברינער קאָמיטעט, 1962. (שירים)
לידער צום מענטש, תל אביב: המנורה, תשכ"ז 1967. (שירים)
ח.נ. ביאליק ויידיש, תל אביב: הוצאת י"ל פרץ, 1970.
71 לידער, תל אביב: המנורה, תשל"ג. (שירים)
ביים קוואל פון קאָצק: פּאָעמע, תל אביב: ישראל-בוך, תשל"ה. (פואמה)
איציק מאנגר: פרקי מסה, תל אביב: ישראל בוך, תשל"ו 1976.
אחר: פּאָעמע, תל אביב: פֿארלאג י"ל פּרץ ביבליאָטעק, תשל"ז. (פואמה)
ה' לייוויק: הדרמטורגיה החזיונית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ט. (עיבוד של עבודת הדוקטור)
אלוהים, יהודי, שטן ביצירת יצחק בשביס-זינגר, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ט 1979. (הופיע בתרגום לאנגלית ב-1995)
שורות זעכצן: לידער פון צוויטן גלגול, תל אביב: ניי לעבן, 1980. (שירים)
בקהל חכמים: אני ואתה וחלם, תל אביב: גזית, תשמ"א 1981. (ההומור של חכמי חלם)
אריאל אין דער אלטער היים: פּאָעמע, תל אביב: ה. לייוויק פֿארלאג, תשמ"א 1981. (פואמה)
אברהם ליסין: משורר, מסאי, עורך, תל אביב: מועדון בית ליסין, 1981.
שורות צוואנציק: (לידער פון צוויטן גלגול), תל אביב: ה. לייוויק פֿארלאג, תשמ"ב 1982.
אכזר מכל – המפגש: מסע לפולין 1983: מסה, תל אביב: גזית, תשמ"ד 1983.
40 באלאָנען, תל אביב: ישראל-בוך, תשמ"ו 1985. (שירים)
עיירה יהודית; איורים: משה ברנשטיין, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ו 1986. (הטקסט לספר מתבסס על סדרת הרצאותיו ברדיו)
פרוזדור וטרקלין בבית יידיש: מסות, תל אביב: פפירוס, תשמ"ח 1988.
מפגשים מהסוג הספרותי, תל אביב: ד. די-נור, 1988. (מסות) (מפגשים ושיחות בין יוצרים דגולים מההיסטוריה והספרות)
דריי לעגענדארע געשטאלטן אין דער יִידישער ליטעראטור: משיח, אליהו הנביא, בעל שם טוב: עסייען, תל אביב: ישראל-בוך, תשמ"ט 1988. (מסות)
ליריקערס אין דער יִידישער ליטעראטור, כרך א, ירושלים: יִידישער קולטור געזעלשאפט; תל אביב: פֿארלאג י.ל. פּרץ, תשמ"ט 1989. (ליריקנים בספרות היידית)
אוצרות יידיש, תל אביב: פפירוס, 1989.
רעיון העבודה בספרות יידיש בין שתי מלחמות עולם; הקדמה: אברהם וולפנזון, תל אביב: עקד ('מחברות חקר'), תשנ"א 1991.
אורי צבי גרינבערג – דער יִידיש-דיכטער: עסיי, תל אביב: ישראל-בוך, תשנ"ב 1992. (מסות)
Essays on Yiddish Poetry and Prose Writers of the Twentieth Century, part 1; translated from the Hebrew by Yirmiyahu Haggi, Tel-Aviv: I. L. Peretz Library, 1969. (אנגלית: מסות בשבילי ספרות יידיש)
God, Jew, Satan in the Works of Isaac Bashevis-Singer, Lanham: University Press of America, 1995. (אנגלית: אלוהים, יהודי, שטן ביצירת יצחק בשביס-זינגר)
ספריו > בעריכתו

בצלאל שוארץ, ישראל-חיים בילצקי (עורכים), ספר קוברין: מגילת חיים וחורבן, תל אביב: (דפוס החדש), תשי"א. (ספר יזכור) (ספר יזכור לקהילת קוברין, בספריית העיר ניו יורק)
י. ח. בילצקי (עורך), 22 סיפור: (ספרות יידיש בין שתי מלחמות עולם), תל אביב: אוניברסיטת תל אביב – הפאקולטה למדעי הרוח – החוג לספרות עברית, תשל"א 1970/71.
י. ח. בילצקי (עורך), 77 שיר: (ספרות יידיש בין שתי מלחמות עולם): מקור ותרגום, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב – הפקולטה למדעי הרוח, תשל"א 1971.
י"ח בילעצקי (צונויפגעשטעלט), מאמע אין יִידישן ליד: א קליינע אנטאָלאָגיע, תל אביב: פֿארלאג י"ל פּרץ, תש"ם 1980. ("אימהות בשיר היידי: אנתולוגיה קטנה")
רבקה לרמן-גולדברג, הבית והשואה: תולדות משפחה אחת; ערך והביא לדפוס: י.ח. בילצקי, תל אביב: הוצאת ספרים ע"ש ה. לייוויק, תשמ"ד 1984.
פרסים והוקרה

1960 – פרס צבי קסל לספרות יהודית מטעם יהדות מקסיקו, על ספרו "מסות בשבילי ספרות יידיש" (כרך א; 1960).
פרס גניה לוי-גרפינקל למחקר ספרותי בנושאים חינוכיים וחברתיים בעברית וביידיש, על ספרו "ח.נ. ביאליק ויידיש" (1970).
1974 – פרס דוד פינסקי מטעם עיריית חיפה לספר שירה ביידיש, על ספרו "71 לידער" (תשל"ג).
פרס יהואש, על הפואמה "ביים קוואל פון קאָצק" (תשל"ה).
פרס ליסין, על ספרו "איציק מאנגר: פרקי מסה" (תשל"ו 1976).
פרס יהואש, על הפואמה "אחר" (תשל"ז).
פרס ליסין, על ספרו "שורות זעכצן" (1980).
פרס יעקב פיכמן.
תשמ"ג – פרס לפולקלור ע"ש ש. א-נסקי מטעם עיריית רמת גן, על ספרו "בקהל חכמים: אני ואתה וחלם".
1985 – פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש (שבאותה שנה הוענק לראשונה בחסות קרן תל אביב לספרות ולאמנות).
1987 – פרס שלמה שנהוד (שענהויט) לספרות עברית ויידיש.
1987 – פרס חיים ז'יטלובסקי (הפרס היוקרתי השנתי לסופרים מעולים, ארצות הברית).
תש"ן – פרס מנדלי מוכר ספרים לספרות יידיש ע"ש שלום יעקב אברמוביץ מטעם עיריית תל אביב, "על תרומתו החשובה לספרותנו בשתי הלשונות".
תש"ן-1990 – אות יקיר העיר תל אביב.
לקריאה נוספת

יצחק יאַנאַסאָוויטש, 'דער פּאָעט און עסיייִסט י. ח. בילעצקי', די גאָלדענע קייט 83 (1974), 185–191. (עם צאת ספרו "71 לידער")
רבקה קאָפּע, 'י. ח. בילעצקי', בספרה אינטים מיטן בוך: מחברים, ביכער, מיינונגען, כרך ב, פריז: Editions Polyglottes,‏ 1983, עמ' 207–217.
יעקב צבי שארגעל, צווישן שריַיבער און ווערק, כרך ד: גארבן אין אלול, תל אביב: ישראל בוך, 1994.
'Bilecki, Israel,' in: Who's Who in Israel, 1961, p. 139.
ישראל דניאל

ישראל דניאל (נולד ב-17 בינואר 1957 יפו, ישראל), הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת הבלם והמגן, ומזוהה בעיקר עם קבוצת מכבי יפו.
קורות חייו

ישראל דניאל נולד ביפו לשלמה ואסתר בני יהדות בולגריה, שעלו מסופיה לישראל במהלך העלייה ההמונית. בגיל עשר הצטרף לקבוצת הילדים של מכבי יפו תחת המאמן צ'וצ'קו לוי, ובהמשך שיחק בקבוצת הנוער של מכבי יפו באימונו של לוניה דבורין, אשר טיפח את דניאל וקידם אותו מקצועית. ב-1974 במהלך עונת 1973/1974 בליגה הלאומית עלה לקבוצה הבוגרת, ואת משחקו הראשון ערך ב-26 באפריל 1975. דניאל שיחק בעמדות הבלם והמגן והשתתף ב-241 משחקי ליגה בהם כבש 6 שערים. אחד ממשחקיו הבולטים היה ב-2 ביולי 1977 במסגרת טורניר האינטרטוטו, במסגרתו שיחקה מכבי יפו באצטדיון בלומפילד מול וויבודינה נובי סאד וגברה עליה 3–4, כאשר דניאל כבש את אחד השערים. במחצית השנייה של שנות השמונים היה דניאל קפטן הקבוצה. בסיום עונת 1986/1987 עזב את מכבי יפו ועבר להפועל באר יעקב בה שיחק עד 1991. בהמשך שיחק עונה אחת בקבוצת בית"ר חולון אותה אימן אורי סלימאן ואת הקריירה סיים בהפועל באר יעקב תחת המאמן משה אוננה. ב-1995 פרש ממשחק פעיל.
ב-1971 זומן דניאל לנבחרת ישראל בכדורגל עד גיל 17 תחת המאמן דוד שווייצר ובהמשך ועד 1978, נכלל גם בסגל הרחב של הנבחרת הבוגרת תחת עמנואל שפר בקדנצייה השנייה שלו כמאמן הנבחרת.
ישראל דניאל נשוי לסיגל, הם הורים לבן ובת וסבים לנכדים. גמלאי של חברת בזק.
הישגים

סגנית אלופת ישראל: 1976/1977
לקריאה נוספת

ברוך פורמן, היידה בי-היידה בו - עלייתה, ירידתה והקמתה מחדש של מכבי יפו, הוצאת תירוש, תל אביב-יפו, 2020.
הערות שוליים

↑  עמנואל יקותיאל, מכבי יפו הימרה על התקפה, מעריב, 3 ביולי 1977.
↑  ברוך פורמן, היידה בי-היידה בו - עלייתה, ירידתה והקמתה מחדש של מכבי יפו, הוצאת תירוש, תל אביב-יפו, 2020, עמוד 215. נתונים היסטוריים: ירון משעל
ל'אוניטה

| --- | --- |


 תדירות:  עיתון יומי
 פורמט:  ברלינר 
 מייסד:  אנטוניו גראמשי
 בעלים:  תאגיד  Pessina Costruzioni
 עורך ראשי:  מרקו בוצ'אנטרי (Marco Bucciantini)
 תאריכי הופעה:  12 בפברואר 1924 – הווה (100 שנה)
 שפה:  איטלקית
 מערכת:  רומא
 תפוצה:  49,536 (2008)
 מדינה:  איטליה
 ISSN:  0391-7002
 www.unita.it
 
ל'אוניטה (באיטלקית: l'Unità; מילולית: "האחדות") הוא עיתון יומי איטלקי ואתר חדשות שנוסד ב-1924 כביטאון המפלגה הקומוניסטית האיטלקית. מאז 1991 עיתון עצמאי. נסגר בשנת 2014 ונפתח מחדש בסוף יוני 2015.
היסטוריה

העיתון נוסד במילאנו על ידי אנטוניו גראמשי, מייסדה של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית והאידאולוג הראשי שלה ב-12 בפברואר 1924 כעיתון לפועלים ולחקלאים. עם עליית מוסוליני לשלטון והקמת איטליה הפשיסטית ב-1926 נסגר העיתון ותפוצתו נאסרה. עם זאת נפוץ העיתון באפון מחתרתי ובלתי סדיר בריכוזי פועלים במילאנו, טורינו ורומא ובקרב גולים איטלקים בצרפת. הדפסת העיתון חודשה באופן סדיר עם שחרור איטליה ב-1944.
בין 1945 ל-1957 יצאו שלוש מהדורות נפרדות של העיתון בטורינו, מילאנו וג'נובה. ב-1957 אוחדו המהדורות לעיתון יחיד לכל צפון איטליה. במהלך שנות השישים היה העיתון לעיתון ארצי. תפוצתו הגיעה לשיא באמצע שנות השבעים, בד בבד עם שיאה של המפלגה הקומוניסטית. בשנות השמונים חלה ירידה בתפוצת העיתון, שנאלץ להתמודד עם הפופולריות הגואה של מתחרהו, לה רפובליקה.
ב-1991, עם פיזור המפלגה הקומוניסטית, השתנה שמו המשני של העיתון מ"ביטאון המפלגה הקומוניסטית" ל"מייסודו של אנטוניו גראמשי".
העיתון נודע בביקורת התוקפנית שלו על סילביו ברלוסקוני, שהגיב, מצידו בהתקפה על העיתון תוך שהוא מכנה אותו מוטה פוליטית. במסיבת עיתונאים שערך ברלוסקוני ב-23 בדצמבר 2005 הציג את עמודו הראשון של העיתון מ-1953 המבכה את מותו של סטלין.
העיתון נסגר ב-1 באוגוסט 2014, לאחר הפסדים כספיים רבים. העיתון החל לצאת מחדש ב-30 ביוני 2015. כשבמניותיו מחזיקים המפלגה הדמוקרטית האיטלקית וגורמים פרטיים. נכון לאפריל 2017 הוא סובל מהפסדים מתמשכים והמשך קיומו עומד בסימן שאלה.
הערות שוליים

↑  העיתון האיטלקי נסגר לאחר אי הסכמת בעלי המניות להצלתו (באנגלית), הגארדיאן, 30 ביולי 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: unn20211102513
לארס בורמייסטר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 באפריל 1981 (בן 43) המבורג, גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 www.larsburmeister.com
 
לארס בורמייסטר (בגרמנית: Lars Burmeister; נולד ב-26 באפריל 1984) הוא דוגמן גרמני.
ביוגרפיה

בורמייסטר נולד בהמבורג, הוא החל לדגמן לאחר שמכרים שלו שלחו תמונות שהוא מופיע בהם לסוכנות דוגמנות, בתחילת הקריירה הוא צעד בתצוגות אופנה בפריז, מילאנו וניו יורק לחברות אופנה כמו ארמני וולנטינו, הוא התפרסם ששימש כפנים של הוגו בוס.. בשנת 2004 הוא הוחתם על ידי פורד מודלס.
מ-2005 עד 2007, הוא פרסם את הבושם "Acqua Di Gio", בושם הגברים הנמכר בעולם.
בשנת 2008 הוא הוביל את הקמפיין של חברת האופנה השוודית "Gant", הוא גם עבד עם מגזיני האופנה כגון ווג, GQ וקוסמופוליטן.
בשבוע האופנה של מילאנו בשנת 2011 הוא דגמן בגדים של דולצ'ה וגבאנה, באותה שנה היה דוגמן הבית של חברת חליפות הגברים "Corneliani".
הערות שוליים

↑  Hugo Boss Black Spring 2010 Campaign | Lars Burmeister by Peter Lindbergh, The Fashionisto, ‏22 בינואר 2010 (באנגלית)
↑  Saga des pubs Acqua Di Gio, la Réclame (באנגלית)
↑  Lars Burmeister for Corneliani Fall 2011, The Fashionisto, ‏26 באוגוסט 2011 (באנגלית)
יצחק לוי (פעיל ציוני)

ערך זה עוסק בפעיל ציוני. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
יצחק לוי בצילום משנת 1909
הקמת תלפיות. מימין לשמאל: יצחק לוי, אליעזר בן-יהודה, איש לא ידוע בשם גורדון ודוד ילין
יצחק לוי (1866 – אפריל 1950) היה אגרונום ופעיל ציוני, ממנהיגי יהדות ספרד ומנהיגם באספת הנבחרים הראשונה, מראשי יק"א, שניהל את מושבות יק"א בארץ ישראל עד המאה ה-20 ועסק ברכישת קרקעות וביישובן. ב-1903 היה מעורב ברכישת קרקעות באל עריש ויישובן ביהודים, על פי תוכנית אל עריש שהגה הרצל, אך נגנזה עם מותו בשנת 1904. ממייסדי שכונת תלפיות בירושלים וממייסדי רמת הדר.
קורות חיים

נולד באיסטנבול, האימפריה העות'מאנית. למד חקלאות בגרמניה, וקיבל תואר דוקטור.
בראשית המאה ה-20 מונה למנהל הסניף הירושלמי של בנק אפ"ק, ושימש כנשיא ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים בין השנים 1913–1917. כן היה חבר באגודת "בני ברית". פעל עם אהרן אייזנברג בניסיון לרכוש קרקעות בארץ ישראל וסייע לו בייסוד אגודת נטעים.
לוי היה מיוזמיה וממקימיה של שכונת תלפיות בירושלים, ואף הקים בה את הבית הראשון, השוכן כיום ברחוב עין גדי 4. שולמית לסקוב (לאין), מתושבות השכונה, סיפרה כי:
"לוי היה מן הבולטים שבמנהיגי העדה הספרדית. הוא יזם את הקמתה של תלפיות ושימש כראש הוועד. הופעתו הייתה מרשימה מאד, דומה מעט לנהרו ההודי בפניו השחומים והסגופים, המעוטרים שיער לבן כשלג. ככל אנשי השכונה, שימש האוטובוס גם לו כרכב, וכאן היה מרבה לשוחח עם הנוסעים בלשונות רבות, כולל ערבית."
לוי התגורר בשכונת תלפיות עד 1938, אז עבר להתגורר במשק שהקים במושבה רמת הדר (כיום שכונה בהוד השרון), שהיה בין מייסדיה ביחד עם משפחתו.
אשתו מוד (מטילדה) לבית הארשר הייתה שנים רבות מנהלת בית הספר לבנות "אליאנס" בירושלים.
לזוג הייתה בת, אמילי, שנולדה ב-1905 ונהרגה ב-1916 בצרפת, ושני בנים:
אברהם-לאופולד, נולד ב-1908, למד חקלאות במונפליה שבצרפת והיה לפרדסן בשרון. הוא התנדב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, הוצב כנהג בחיל האוויר ונהרג בקרב בטוברוק ב-1941. הוא נקבר במצרים.
ריצ'רד-סימון לוי הארשר נולד ב-1917, סיים את בית הספר מקוה ישראל ולמד חקלאות ברדינג-אנגליה.
התנדב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה והיה הארץ ישראלי הראשון שסיים קורס טיס.
שירת בטייסת 230 כטייס וכמפקד בדרום-מזרח אסיה.
ריצ'רד נהרג באוקטובר 1945 בשעה שמטוס הסנדרלנד (אנ') שהטיס התרסק לצלע הר בדרום מלאיה וכל 7 אנשי הצוות ו-15 שבויים משוחררים שהיו על המטוס, נהרגו. הוא נקבר בסינגפור.
יצחק לוי נפטר ב-1950, ומטילדה אשתו ב-1956, והם קבורים בקריית שאול כששמות ילדיהם נחקקו על מצבותיהם.
ראו גם

יק"א
בנק אפ"ק
לקריאה נוספת

יצחק לוי, ד"ר יצחק לוי - האיש ופועלו: מראשית עלייתו ארצה עד תחילת מלחמת העולם הראשונה, ירושלים: המכון ליהדות זמננו – האוניברסיטה העברית, 1984.
הערות שוליים

↑  יצחק לוי באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012331669605171  VIAF: 5922168290801757610005   WorldCat (עם VIAF): 5922168290801757610005 
יצחק ומטילדה לוי, עם ילדיהם אמה ואברהם, 1911
לוק וילקשייר

לוק וילקשייר (נולד ב-2 באוקטובר 1981) הוא כדורגלן עבר אוסטרלי ששיחק בעמדת המגן ימני.
קריירת מועדונים

וילקשייר שיחק בצעירותו בקבוצות הנוער של אלביון פארק ווית' איגלס, סאות' קואסט וולבס ובמכון הספורט של אוסטרליה. בגיל 17 הצטרף למחלקת הנוער של מידלסברו. לאחר שעלה לבוגרים, לא הצליח לבסס את מעמדו כשחקן הרכב ועבר לבריסטול סיטי מהליגה השנייה.
לאחר מונדיאל 2006 עורר עניין בקרב מועדונים כמו אייאקס אמסטרדם ופ.ס.וו. איינדהובן אך בסופו של דבר חתם בטוונטה. בהופעת הבכורה שלו בטוונטה הוא הורחק. בסיום עונת 2007/2008 זכה עם המועדון באליפות הראשונה בתולדותיו.
ב-26 באוגוסט 2008, וילקשייר חתם בדינמו מוסקבה תמורת 6 מיליון אירו. ב-31 באוגוסט 2008, ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון נגד פ.צ. מוסקבה. ב-27 בספטמבר 2008 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון נגד קריליה סובייטוב סמרה.
ב-31 ביולי 2014 סיים את חוזהו במוסקבה וחתם בפיינורד רוטרדם, ובסוף 2015 חתם באחמט גרוזני.
ב-31 באוגוסט 2016 חזר לקדנציה שנייה בדינמו מוסקבה שירדה מהליגה השנייה.
בסוף יולי 2017 וילקשייר חזר לליגת העל האוסטרלית כאשר חתם לעונה בסידני.
ב-11 במאי 2018 וילקשייר חתם בוולונגונג וולבס. בסיום עונת 2018 הודיע על פרישה מכדורגל.
קריירה בינלאומית

וילקשייר השתתף עם נבחרת הנוער של אוסטרליה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת 2001. בשנת 2004 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת. ב-14 בנובמבר 2009 וילקשייר הבקיע את שער הבכורה שלו לנבחרת בניצחון 1-2 נגד עומאן במסגרת מוקדמות גביע אסיה. מאז כניסתו של אנג'ה פוסטקוגלו לתפקיד מאמן הנבחרת וילקשייר ממעט לשחק ומעמדו בנבחרת ירד.
כל אנשי סמיילי

| --- | --- |

עטיפת הספר "כל אנשי סמיילי", 1982
 מידע כללי
 מאת:  ג'ון לה קארה 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מותחן ריגול, רומן
 נושא:  המלחמה הקרה 
 הוצאה
 הוצאה:  הודר וסטאוטון (בריטניה), ראנדום האוס (ארצות הברית)
 תאריך הוצאה:  1979
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  זמורה ביתן
 תאריך:  1982
 תרגום:  עדית זרטל
 מספר עמודים:  315
 סדרה
 סדרת ספרים:  טרילוגיית "קארלה"
 ספר קודם:  התלמיד המכובד 
 הספר הבא:  המתופפת הקטנה 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001027925
 
כל אנשי סמיילי (באנגלית: Smiley's People) הוא מותחן ריגול מאת הסופר הבריטי ג'ון לה קארה, שיצא לאור בשנת 1979, ונחשב לאחד מן הספרים החשובים בז'אנר ספרות הריגול. זהו הספר השלישי והחותם את טרילוגיית קארלה, הכוללת גם את הספר הראשון "החפרפרת" ואת ספר ההמשך "התלמיד המכובד". בספר מתחקה איש הביון הבריטי, ג'ורג' סמיילי, אחר רב המרגלים הסובייטי, "קארלה", ומנהל כנגדו את השלב המכריע בקרב המוחות שהחל בספר הראשון בסדרה, "החפרפרת", ומנהל לבסוף מבצע חשאי מורכב ביותר כדי להביסו אחת ולתמיד.
בשנת 1959 הצטרף דייוויד קורנוול לשירות הביון הבריטי. בשנת 1961 התפרסם, ספרו הראשון, "Call for the dead" (תורגם לעברית כ"חיוג אל השאול") תחת שם העט "ג'ון לה קארה". קורנוול שירת כסוכן חשאי בגרמניה, תחת הכיסוי של דיפלומט בריטי. הוא נחשף כאשר המרגל המפורסם ביותר של התקופה, סוכן הק.ג.ב. קים פילבי, העביר את שמו למפעיליו הרוסים. עקב כך שב קורנוול, לבריטניה בשנת 1964, פרש מן השירות ועבר לעבוד כסופר במשרה מלאה תחת שם העט ג'ון לה קארה. לימים העיד כי תקופת שירותו בשירות החשאי הבריטי הייתה מאושרת ומלאת תחושת שליחות וסיפוק. כמו כן סיפר קורנוול כי את ההשראה לעלילת ספרו המרגל שחזר מן הכפור קיבל מתקופת שירותו כסוכן חשאי בבון שבגרמניה.
כספריו האחרים של לה קארה, עמד הספר בניגוד לספריו של סופר הריגול המצליח של אותה תקופה, איאן פלמינג, שיצר את דמותו של ג'יימס בונד. דמויותיו של לה קארה מורכבות יותר, אפלות ולעיתים גם שפלות יותר. עולמו לא חולק לשחור ולבן, טובים ורעים. לאורכו של הספר ניכר כי הדמויות, ובראשן גיבור הספר, ג'ורג' סמיילי, מצויות בקונפליקט פנימי עמוק עקב הצורך לבצע מעשים שהם בגדר "רע הכרחי" כדי להתגבר על העומדים מולם. לה קארה הראה לקהל קוראיו שעולם הריגול הוא מורכב, מלוכלך ואפל הרבה יותר מעולמו הזוהר של בונד.
עלילת הספר > רקע

דמותו של סמיילי מהווה אנטיתיזה לדמותו של ג'יימס בונד, אף כי גם הוא היה בעברו איש שטח שפעל רבות מעבר לגבולות אנגליה. סמיילי, נמוך, שמן וממושקף, גויס לביון הבריטי בעת שהיה סטודנט באוניברסיטת אוקספורד והתמחה בשירה גרמנית במאה ה-17. הוא עבר הכשרה כלוחם וכסוכן חשאי ב"משתלה" (כך מכנה לה קארה בספריו את בסיס האימונים של הארגון שבסאראט) ולחם במלחמת העולם השנייה כסוכן חשאי בריטי באירופה הכבושה על ידי הנאצים, בין היתר בגרמניה עצמה.
בספר הראשון בטרילוגיה, "החפרפרת", שב סמיילי, ראש לשכתו של ראש השירות החשאי הבריטי ואחד מחמשת בכיריו, מפרישה ועמד בראש חקירה ממושכת ומצוד אחר חפרפרת בצמרת המודיעין הבריטי, הפועל למען ה"מרכז" המוסקבאי (כך מכנה לה קארה בספריו את ארגון ה-KGB) ומופעל על ידי רב המרגלים הסובייטי, "קארלה". את ההשראה לדמותו של "קארלה" קיבל לה קארה, ככל הנראה, על פי דמותם של מרקוס וולף ובכיר הק.ג.ב. רם קראסילניקוב. שמו האמיתי של "קארלה", המכונה כך על שום רשת הביון הראשונה שניהל במלחמת האזרחים בספרד, נותר מסתורי ונחשף - ברמז שקל להחמיץ - רק בספר הסיום של הטרילוגיה.
סמיילי פגש אישית בקארלה בשנת 1955 עת היה "קארלה" עצור בניו דלהי ועל סמיילי הוטל לחקור אותו בניסיון לשכנעו לערוק. החקירה לא התנהלה כמתוכנן. משום שסמיילי לא חש בטוב וכיוון שבגידותיה של אשתו, שבאותה עת נאפה עם רקדן בלט, העיבו על שיקול דעתו. "קארלה" הצטייר בעיניו כאיש קטן ורזה, וכקנאי באמונתו בקומוניזם ובנאמנותו לברית המועצות וסירב לדבר עמו במשך כל החקירה. לבסוף קם "קארלה" וביקש לשוב לתאו, ובכך בעצם הבהיר כי הוא מסרב לערוק למערב. בטרם יצא נטל עמו "קארלה" את מציתו של סמיילי, מתנה מאשתו. בהמשך הספר בפרט ובטרילוגיה בכלל משמש המצית כאמצעי לזיהויו של "קארלה". לאורך הטרילוגיה כולה סמיילי משוכנע כי קנאותו של "קארלה" אינה הופכת אותו לחסין מפניהם, וכי אף שלכאורה הצליח "קארלה" לפגוע אנושות בשירות החשאי הבריטי, קנאות זו שלו תהיה לו לרועץ. לאורך השנים הצליח "קארלה" להקדים את סמיילי ולהשיג יתרון על פניו בכל צעד ושעל, בין היתר משום שהנחה את סוכנו ב"כיכר", ביל היידון, להיעשות למאהבה של אן, אשתו של סמיילי.
בסיומה של חקירה ממושכת לכד סמיילי את הבוגד, אשר היה ביל היידון, ראש "תחנת לונדון" (כך מכנה לה קארה בספר את אגף המבצעים בשירות המודיעין החשאי הבריטי) וחברו של סמיילי. לאחר מכן נתבקש סמיילי לשוב לשירות כראש השירות בפועל ולשקמו מן החורבן המבצעי שהמיטה עליו הבגידה של היידון. סמיילי נאלץ לפרוש מן השירות לאחר ששימש כראש השירות החשאי בפועל והשלים מבצע מוצלח בהונג קונג בשל מזימה בין האחראים עליו, חלק מפקודיו שחתרו תחתיו וה"דודנים" (כך מכנה לה קארה בספריו את סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית) למנות לראש ה-MI6 אדם מבשרה של נאט"ו.
עלילת הספר > גיוסו של סמיילי לחקירת רצח

עלילת הספר, המתרחשת במהלך המלחמה הקרה, נפתחת כאשר שר החוץ לענייני מודיעין, אוליבר לייקון, מזעיק את ג'ורג' סמיילי, ראש השירות החשאי בפועל, אשר פרש מן ה"כיכר" (כך מכנה לה קארה בספריו את ה-MI6, ארגון הביון הבריטי, וזאת משום שבספריו בניין המפקדה הראשית של הארגון שוכן בכיכר קיימברידג' שבלונדון. במציאות שוכן מטה הארגון, מאז 1995, בווקסהול שבלונדון, על גדת נהר התמזה), כדי לזהות את גופתו של ולדימיר, גנרל סובייטי בכיר ממוצא אסטוני אשר פעל כסוכן בעבור סמיילי במוסקבה ולבסוף ערק למערב, אשר נרצח בפארק והוא בדרכו לפגישה עם מפעילו מטעם ה"כיכר".
עלילת הספר > חקירת הרצח הופכת למסע ציד

לאחר שסמיילי מזהה את גופתו של ולדימיר הוא פוגש בתת-השר לייקון ובסוכן הצעיר מוסטין. מוסטין מספר לסמיילי כי ולדימיר פנה ל"כיכר", זמן רב לאחר שערק למערב וחדל לשמש כסוכן פעיל, ואמר כי לו מידע הנוגע ל"קארלה", אותו כינה "איש החול", על שום אגדה גרמנית עתיקה. מוסטין מוסיף ואומר כי לוולדימיר היו שתי הוכחות וכי הוא תבע שלמרות שהפגישה נערכת בלונדון היא תתנהל על פי "תקנות מוסקבה", אשר הם כללי הזהירות המחייבים סוכנים הפועלים בארצות יעד. אוליבר לייקון מבקש מסמיילי לסגור את הקצוות בנוגע למותו של ולדימיר, במטרה לנקות את "הכיכר" מכל קשר. סמיילי מסכים, אולם במקום לסייע לשירות החשאי לנקות את עצמו, הוא פותח בחקירה נמרצת לאורך ימים ארוכים, נטולי שינה. צעד צעד הוא מתחקה אחר המתנקשים של ה"מרכז", ואחר ההודעה אותה ניסה ולדימיר להעביר ובגינה נרצח. סמיילי חוקר את חברי הרשת של ולדימיר ואת קצין המבצעים של השירות החשאי שהפעיל אותה, עמיתו הוותיק טובי אסתרהזי. אף כי טובי מסתייג מהחקירה של סמיילי, ואף מטיל בגלוי ספק בחוקיותה, הוא מוסר לבסוף לסמיילי את קצה החוט החיוני, ומפציר בפני סמיילי כי ימנה את טובי ל"שמרטף" שלו בחקירתו (כך מכנה לה קארה בספריו שומרי ראש ומאבטחים).
חקירתו של סמיילי, שהחלה בלונדון, מרחיקה לאזורי הכפר הבריטי, ומשם עד המבורג ופריז. בהמבורג מגלה סמיילי שחשדו האינסטינקטיבי היה נכון - ולדימיר השיג מידע מפליל ומרשיע הנוגע ל"קארלה". לקארלה ישנה בת חולת נפש, ובמאמץ לתת לה טיפול נאות ניצל קארלה את משאבי מחלקת הריגול שלו ואישפז אותה במוסד מוּבחר בברן שבשווייץ. מידע זה, אם ייחשף למתחריו של קארלה בשירות הביון הסובייטי, לא רק שיהרוס את קארלה, הוא גם יביא לכך שביתו תינטש. סמיילי מצליח לגלות מיהו איש הקשר של קארלה למטרת העברת התשלומים למוסד האשפוז - יועץ סובייטי בשם גרגורייב. כעת, כשההוכחות המרשיעות בכיסו ובידו קצה חוט, יכול סמיילי לנצלן על מנת לסחוט או להרוס את קארלה, ולהביסו סופית בקרב המוחות אותו הם מנהלים מאז פגישתם הראשונה בדלהי ב-1955.