stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמיליה לאנייר
הגברת השחורה

רוב החוקרים סבורים שאמיליה בסאנו־לאנייר היא הדמות הנשית המכונה בחקר שייקספיר "הגברת השחורה מן הסונטות". מדובר בסונטות 127–154 המוקדשות לאישה כהת שיער, אף שעד היום לא נמצא פתרון מוסכם ואחיד לתעלומת זהותה ומקומה בחייו של שייקספּיר. ג'ון הדסון, מומחה לחקר שייקספיר, סבור שלאנייר היא הגבירה השחורה של שייקספיר ואף כתבה חלק מיצירותיו. גם הסופרת והמתרגמת זיוה שמיר סבורה כך.
לאנייר ושייקספיר

רבים מאמינים שלאנייר סייעה בכתיבת מחזותיו של שייקספיר, תרמה לידע היהודי שלו ואפילו כתבה חלק מהסונטות שלו. זיוה שמיר טוענת שסונטות רבות שמיוחסות לשייקספיר, מתייחסות לאהוב גבר וסגנון הכתיבה מתאים לשירתה של לאנייר. שמיר סבורה שייתכן כי שייקספיר זכה, כתוצאה מידידותו עם לאנייר, בתמיכת הברון קארי והיא מצביעה על רמזים לאמיליה ביצירתו: פטרוקיו ב"אילוף הסוררת" מבוסס על אלפונסו בעלה ואת השם "בטיסטה", שמו של אביה של אמיליה העניק שייקספיר לאביה של הבת הסוררת. במחזה השייקספירי - בדומה למסופר בספר בראשית על לבן הארמי - האב מסרב לתת את בתו הצעירה והיפה לאישה עד שיימצא חתן לבתו הבכורה. במחזהו של שייקספיר נישואיה של הבת הצעירה נדחים שוב ושוב, שכן האחות הבוגרת והסוררת מרתיעה את כל המחזרים בגין התנהגותה הבוטה ולשונה החדה; השם אמיליה מופיע גם ב"קומדיה של טעויות", ב"אותלו", ב"אגדת חורף" וב"שני שארים אצילים"; ב"טיטוס אנדרוניקוס" שתי דמויות אצילים נושאות את שמה - אמיליוס ובסניוס.
גם הדסון מצא ביצירתו של שייקספיר רמזים לשמה, דמותה ופועלה של לאנייר, וציין בין היתר את השמות "אמיליה" באותלו ו"בסאניו" ב"הסוחר מוונציה" המרמזים על אמיליה לאנייר ועל אביה בטיסטה בסאנו.
אנתוני "טוני" הייגארת', חוקר שייקספירי ששיחק בלהקה השייקספירית המלכותית ובתיאטרון המלכותי הלאומי, חקר את הדמות הלא מזוהה של הגבירה הכהה המופיעה בסונטות של שייקספיר. הוא ניתח את הדיוקן "Mistress Holland" מאת ניקולס היליארד והגיע למסקנה שמדובר באמיליה לאנייר.
הערות שוליים

↑  מתייחס לישו, המכונה "מלך היהודים" בברית החדשה (יוחנן י"ט, ג).
↑  "Amelia Lanyer, the First Female Jewish English Poet and Shakespeare's Dark Lady?". Tablet Magazine. 22 April 2016. Retrieved 2 March 2019
1 2  ג'ורג' ברנרד שו, "הגברת השחורה מהסונטות" (בתרגום דן מירון). באנגלית: The Dark Lady of the Sonnets, George Bernard Shaw
↑  זיוה שמיר מציינת ב"עיני אהובתי, כל סונטות שקספיר", תרגומיה ל־154 סונטות של שייקספיר, שמצאה סממנים פרוטו־פמיניסטיים בסונטות אלה שהושפעו מדמותה של אמיליה לאנייר.
↑  Chedgzoy, Kate (2010). "Remembering Aemilia Lanyer". Journal of the Northern Renaissance. 1 (1): Retrieved 9 April 2018.
↑  Woods, Susanne (1993). The Poems of Aemilia Lanyer Salve Deus Rex Judaeorum. New York: Oxford University Press. pp. xxiii. ISBN0-19-508361-X
↑  ISBN0-19-508361-X
↑  - McBride, Kari Boyd (2008) Web Page Dedicated to Aemilia Lanyer Archived 25 September 2015 at the Wayback Machine, accessed on May 2015.
↑  McBride, Biography of Aemilia Lanyer, 1.
↑  Emilia Bassano - Shakespeare's Mistress? /Peter Bassano https://web.archive.org/web/20080608230244/http://peterbassano.com/shakespeare ("אמילייה בסאנו – פילגשו של שייקספיר?" / פיטר בסאנו)
↑  McBride, Biography of Aemilia Lanyer, 3.
↑  John Hudson, Shakespeare's Dark Lady: Amelia Bassano Lanier: The Woman Behind Shakespeare's Plays?, Stroud: Amberley Publishing, 2014
1 2  ורד לאמיליה - שקספיר וידידתו היהודייה, זיוה שמיר הוצאת הקיבוץ המאוחד וספרא, 2018.
↑  John Hudson (10 February 2014) "A New Approach to Othello; Shakespeare's Dark Lady", HowlRound.
↑   Simon Tait, Unmasked- the identity of shakespeares Dark Lady, The Independent, 7 December 2003. Independent.co.uk (2003-12-07). Retrieved on 2011-07-30.A New Approach to Othello, HowlRound Theatre Commons (באנגלית)https://www.independent.co.uk/arts-entertainment/books/news/unmasked-the-identity-of-shakespeares-dark-lady-81490.html

גם באתר אוניברסיטת ברקלי לסטודנטים ומרצים מוזכר אותו דיוקן ומיוחס לאמיליה לאנייר.https://shakespearestaging.berkeley.edu/file/portrait-by-nicholas-hilliard-a-dark-lady-emilia-bassano-lanier-2408jpg
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274698105171  PLWABN: 9810563622305606  BIBSYS: 90758321  BnF: cb12458850v (data)  CiNii: DA03146013  GND: 119222485  ISNI: 0000 0000 8374 7011  LCCN: n78093310  NKC: xx0213843  NTA: 069111855  RERO: 02-A003495423  SELIBR: 316523  SUDOC: 033752931  VIAF: 5028056   WorldCat (עם VIAF): 5028056 
כנסיית סיינט בוטולף, ברובע בישופסגייט, לונדון.
השער של קובץ השירה של לאנייר, Salve Deus Rex Judaeorum
הגשר על הנהר קוואי

ערך זה עוסק בסרט. אם התכוונתם לספר שעליו הוא מבוסס, ראו .
| --- | --- |

הכרזה המקורית של "הגשר על הנהר קוואי"
 מבוסס על:  הגשר על הנהר קוואי 
 בימוי:  דייוויד לין 
 הופק בידי:  סם שפיגל 
 תסריט:  הספר מאת פייר בול שקיבל גם קרדיט על כתיבת התסריט   כותבי התסריט קארל פורמן ומייקל וילסון
 עריכה:  פטר טיילור 
 שחקנים ראשיים:  אלק גינס, ססואה הייאקאווה, ג'ק הוקינס, ויליאם הולדן
 מוזיקה:  מלקולם ארנולד 
 צילום:  ג'ק הילדיארד 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  הוריזון פיקצ'רס 
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2 באוקטובר 1957
 משך הקרנה:  161 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מלחמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  תאילנד 
 תקציב:  3,000,000 דולרים
 הכנסות:  27,200,000 דולרים
 הכנסות באתר מוג'ו:   bridgeontheriverkwai
 פרסים:  פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.  פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר מכל מקור שהוא. פרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר.
 דף הסרט ב־IMDb
 
הגשר על הנהר קוואי (באנגלית: The Bridge on the River Kwai) הוא סרט מלחמה אפי בריטי משנת 1957, המבוסס על ספר בשם זה שכתב פייר בול. את הסרט ביים דייוויד לין, מככבים בו אלק גינס, ססואה הייאקאווה, ג'ק הוקינס וויליאם הולדן, והוא מספר את סיפורם של שבויי מלחמה בריטים הכלואים במחנה שבויים יפני במזרח הרחוק בזמן מלחמת העולם השנייה. הסיפור שהסרט מספר אינו סיפור מלחמה רגיל, אלא סיפור של מאבק בין תרבויות: התרבות היפנית, התרבות הבריטית והתרבות האמריקנית. הסרט גם מביא מבט פסיכולוגי מעמיק אל נבכי נפשו של גיבור הסרט, הקצין הבריטי קולונל ניקולסון, שבניית הגשר על הנהר קוואי הופכת אצלו לשגעון אובססיבי לדבר אחד.
הסרט זכה להצלחה קופתית ולשבחי הביקורת, כמו גם לשבעה פרסי אוסקר, לרבות פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר שהוענק למפיקו, סם שפיגל, וכן לפרסים רבים נוספים. מנגינת הפתיחה של הסרט, "מארש הקולונל בוגי", מבוצעת בשריקה, והפכה לאחת המנגינות הקולנועיות הידועות ביותר.
במאי 2018 החלו מגעים לחידוש הסרט בחברת Universal Studios. בין השמות שעלו לשחק בתפקיד הראשי הוא חואן פלנדרס, זוכה פרס אמי הארגנטינאי בשנת 1991 על תפקידו בסרט Los Arcticos: The Movie.
האירועים ההיסטוריים עליהם מתבסס הסרט

עלילת הסרט היא בדיונית ברובה, אך היא מתבססת על בניית גשר רכבת על נהר מיי קלונג במערב תאילנד, במקום שכונה מה קאם, חמישה קילומטרים מהעיר קנצ'נבורי, 130 ק"מ ממערב לבנגקוק.
על פי ועדת קברי המלחמה של חבר העמים הבריטי:
"מסילת בורמה-סיאם הידועה לשמצה, נבנתה על ידי שבויי מלחמה מחבר העמים, הולנדים ואמריקנים. זה היה פרויקט יפני שהונע על ידי הצורך ליצור רשת תקשורת טובה יותר לתמיכה בצבא היפני בבורמה. במהלך בניית המסילה מתו כ-13,000 שבויי מלחמה ונקברו לצידי המסילה. 80 עד 100 אלף אזרחים נוספים מתו ביישום הפרויקט, במיוחד עובדי כפייה שהובאו ממלאיה ומאיי הודו המזרחיים ההולנדיים או שגויסו בתאילנד ומיאנמר (אז סיאם ובורמה). שני כוחות של עובדי כפייה, האחד בסיאם והשני בבורמה החלו את הסלילה בקצוות מנוגדים של המסילה והתקדמו זה לקראת זה.
האירועים המתוארים בסרט הם ברובם בדיוניים, ועל אף שהסרט מתאר את התנאים הגרועים והסבל שנגרם עקב בניית המסילה והגשרים, עדיין הסרט אינו מתאר את הזוועות במלוא היקפן. הקצין הבריטי הבכיר בין השבויים עובדי הכפייה היה קולונל פיליפ טוסי. טוסי ואנשיו אכן נדרשו, בניגוד לכללי אמנת ז'נבה, לבנות את גשרי הרכבת. הם הגיעו באוקטובר 1942 ושוכנו במחנה בטמרקן, חמישה קילומטרים מקנצ'נבורי. 2,000 שבויים היו תחת פיקודו של טוסי, והוא עשה ככל יכולתו כדי לשמור על חייהם, וכן לשמור על המשמעת הצבאית, הניקיון וההיגיינה. בניגוד לניקולסון הבדיוני, טוסי גם ניסה לעכב את הפרויקט ולחבל בו. אנשיו אספו נמלים על מנת שאלו תכרסמנה ביסודות העץ, וערבבו את המלט באופן שגוי. בניגוד למוצג בסרט, בו ניקולסון ואנשיו יודעים כיצד לבנות את הגשר, ואילו היפנים שוגים, היו אלו המהנדסים היפנים שהצליחו, על אף כל המכשולים, בבניית המסלול תוך 12 חודשים (לעומת 9 חודשים בתכנון המקורי), כאשר המהנדסים הצבאיים הבריטים העריכו כי הדבר יארך כחמש שנים.
בתחילה נבנה גשר עץ זמני, ולאחר מכן, ב-26 באוקטובר 1943, הושלמה בנייתו של גשר מבטון וברזל. השמדת הגשר בידי חוליית קומנדו המתוארת בסרט לא אירעה מעולם. שני הגשרים שימשו את היפנים עד שנת 1945 ואז נהרסו שניהם בהפצצה אווירית של בעלות הברית. הגשר מבטון וברזל נפגע ראשון, ביוני 1945, לאחר ששבעה ניסיונות קודמים לפגוע בו כשלו. הגשר תוקן, וכיום משתמשים בו לתעבורה על פני הנהר.
חלק משמות גיבורי הסרט הם שמותיהם של אנשים אמיתיים, אך דמותם בסרט שונה בתכלית. כך, למשל, השני בשרשרת הפיקוד במחנה היה רס"ר בשם סאיטו, כאשר בסרט זהו שמו של מפקד המחנה שדרגתו קולונל. סאיטו היה אהוב על העצירים שכן הפגין כלפיהם יחס אנושי. כאשר נשפט על פשעי מלחמה העיד טוסי לטובתו.
הפקת הסרט > התסריט

התסריטאים קארל פורמן ומייקל וילסון נחשדו בקומוניזם, ולכן, עקב השפעת המקארתיזם בהוליווד של אותה תקופה, נכנסו ל"רשימה השחורה" ויכלו לעבוד על הסרט רק בחשאי. השניים לא עבדו בצוותא. וילסון נכנס לתמונה לאחר שלין הביע חוסר שביעות רצון מעבודתו של פורמן. הקרדיט על העבודה ניתן למחבר הספר פייר בול. בול לא דיבר אנגלית, ולא נטל חלק משמעותי בכתיבת התסריט. כאשר זכה תסריטו המשובח של הסרט בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, קיבל אותו בול, ושמם של פורמן וילסון לא הוזכר כלל. רק בשנת 1984 העניקה האקדמיה האמריקאית לקולנוע באופן רטרואקטיבי את הפרס לפורמן וילסון, אך המקבלים כבר לא היו בחיים, ולא ראו בתיקון העוול. במהדורות חדשות של הסרט ניתן להם הקרדיט על כתיבת התסריט.
התסריט נאמן לספר באופן כללי, אך כולל שתי סטיות משמעותיות. דמותו של שירס בספר היא דמות של קצין קומנדו בריטי שלא היה מעולם במחנה, ולא הדמות המורכבת אותה משחק הולדן, הנמלטת מן המחנה על מנת לשוב אליו. כמו כן סיומו של הספר הוא שונה. הרכבת צוללת אל הנהר כתוצאה ממטען משני שהניח וורדן, אך ניקולסון אינו נופל ומפעיל את הנפץ, והגשר נותר על מכונו. בול נהנה מהסרט, אך הביע אי הסכמה עם הסיום.
הפקת הסרט > צילומי הסרט

הפרויקט החל ביוזמתו של פורמן, שרכש את הזכויות לכתיבת תסריט לסרט, מתוך תקווה שזולטן קורדה יביים אותו. אך כאשר אחיו של זולטן קורדה, אלכסנדר קורדה, הביע הסתייגות מתוכנו של הסרט כ"אנטי בריטי", חבר פורמן לשפיגל, ולאחר שהועלו שמותיהם של מספר במאים כהווארד הוקס ואחרים, פנו שפיגל ופורמן לדייוויד לין, שמאחוריו היו כבר מספר סרטים מצליחים. לין לא אהב את התסריט של פורמן, ולאחר שינויים רבים בתסריט הובא וילסון לכותבו מחדש.
ההסרטה החלה באתר ליד קיטוגאלה שבסרי לנקה, אך כמה סצנות צולמו באנגליה. הרכבת המופיעה בסרט הייתה קטר קיטור ישן שנרכש מממשלת סרי לנקה, על מנת שניתן יהיה להפילו מהגשר, כדרישת התסריט. הצנחנים בסרט היו אנשי חיל האוויר המלכותי הבריטי המוצבים בסרי לנקה. הצניחה צולמה כשהצלם ג'ק היליארד קשור לכנף המטוס המצניח, ואוחז במצלמת 16 מילימטרים. הגשר ששימש בהסרטה אכן הוקם על נהר בידי מקומיים, ובנייתו ארכה שישה חודשים, והחלה עוד בטרם החל הליהוק לסרט. עלות בניית הגשר הייתה רבע מיליון דולר. במהלך ההסרטה אירעה תאונת מכונית בה נהרג עוזר הבמאי ג'ון קריסון, ומאפר נפגע קשה.
צילום סצנת הגשר המתפוצץ נקבע ל-10 במרץ 1957 בנוכחות סולומון בנדרנאיקה, ראש ממשלת סרי לנקה ונכבדים נוספים. אך הפיצוץ בוטל שכן הצלם פרדי פורד לא הצליח לצאת מאזור הפיצוץ בזמן. הפיצוץ נדחה למחרת, והתבצע בנוכחות בנדרנאיקה.
הפקת הסרט > מוזיקה

| --- | --- |
: המארש של קולונל בוגי, אותו שורקים החיילים בפס הקול של הסרט. 
: לעזרה בהפעלת הקובץ
מוזיקת הפתיחה של הסרט, נעימת מארש המושמעת בשריקה, הייתה ללהיט בפני עצמו, והיא אחד המאפיינים הזכורים ביותר של הסרט. המנגינה אותה שורקים החיילים הנכנסים בשערי מחנה השבויים היא נעימה משנת 1914 בשם "מארש הקולונל בוגי" שחיבר פ. ג'יי ריקטס. למנגינה זו מצטרף עיבוד תזמורתי שחיבר מלקולם ארנולד בשם "מארש הנהר קוואי", המצטרף אל המנגינה הנשרקת, ולאחר מכן גובר עליה. ארנולד זכה בפרס אוסקר על חיבור המוזיקה לסרט. לין המשיך והשתמש במארש נוסף של ריקטס "קול התותחים" בסרטו לורנס איש ערב.
המארש הוא בעל אופי בריטי, ומזוהה עם העמידה והכבוד הבריטיים אל מול שלילת כבודם במחנות השבויים. במהלך מלחמת העולם השנייה חוברו למארש מילים נוספות, המתריסות כלפי היטלר - "Hitler has only just one ball" (להיטלר יש רק ביצה אחת). על אף שבסרט אין שימוש במילים אלו, הן היו מוכרות לקהל צופי הסרט הבריטים, שידעו לקשר בין הנעימה הנשרקת ובין המילים שלא נאמרו.
שאר הפסקול של הסרט הוא דיאגטי. בסצנות רבות נשמעים רק קולותיו של הטבע. דוגמה לכך היא הסצנה בה רודפים וורדן וג'ויס אחר חייל יפני בג'ונגל, ומנסים למנוע ממנו להתריע בפני חבריו על נוכחותם, סצנה בה נשמעים רק קולות המרדף ללא מוזיקת רקע.
הצלחת הסרט

בעוד שתקציבו הכולל של הסרט עמד על שלושה מיליוני דולרים, גרף הסרט בקופות 27,200,000 דולר (כ-490 מיליוני דולרים בערכים של 2019), הצלחה גדולה מאוד בקני המידה של אותה תקופה, והסרט נמנה עם מאה הסרטים המצליחים ביותר מבחינה כלכלית בכל הזמנים. גם בישראל התקבל הסרט בהתלהבות, והעיתון "דבר" כתב כי הוא הסרט האהוב ביותר על הקהל הישראלי בשנת תשי"ט.
פרסים > פרס אוסקר

פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר - סם שפיגל.
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר - דייוויד לין.
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - אלק גינס.
פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר - פייר בול (ובשנת 1984 קארל פורמן ומייקל וילסון).
פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר - מלקולם ארנולד.
פרס אוסקר על העריכה הטובה ביותר- פיטר טיילור.
פרס אוסקר לצילום - ג'ק היליארד.
מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - ססואה היאקאווה.
פרסים > פרס באפט"א

פרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר - דייוויד לין, סם שפיגל.
פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר מכל מקור שהוא - דייוויד לין, סם שפיגל.
פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר - אלק גינס.
פרסים > פרס גלובוס הזהב

פרס גלובוס הזהב לדרמה הטובה ביותר בקולנוע - דייוויד לין, סם שפיגל.
פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר בקולנוע - דייוויד לין.
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בדרמה בקולנוע - אלק גינס.
מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בקולנוע - ססואה היאקאווה.
פרסים > פרסים ומועמדויות אחרים

פרס חוג המבקרים של ניו יוקר לסרט הטוב ביותר.
פרס גילדת המבקרים של אמריקה להישג בימוי יוצא דופן בקולנוע - דייוויד לין. עוזרי הבמאי גאס אגוסטי וטד סטרג'יס.
פרס חוג המבקרים של ניו יורק לבמאי הטוב ביותר - דייוויד לין.
פרס חוג המבקרים של ניו יורק לשחקן הטוב ביותר - אלק גינס.
מועמד לפרס גראמי לפסקול הטוב ביותר - מלקולם ארנולד.
אני חצ'יקיאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 ביוני 1993 (בת 31)
 מדינה:  ארמניה
 תקופת הפעילות:  מ-2012 
 מקום לימודים:  Yerevan State Institute of Theatre and Cinematography (2014) 
 מספר צאצאים:  1 
 פרופיל ב-IMDb
 
אני חצ'יקיאן (בארמנית: Անի Խաչիկյան; נולדה ב-4 ביוני 1993), היא שדרנית ושחקנית קולנוע וטלוויזיה ארמנית. היא ידועה בשל תפקידה בתור סונה בסדרה "סופר אמא" ובסדרת ההמשך שלה, "סופר אמא 2".
חצ'יקיאן החלה דרכה בעסקי הבידור בתור ילדה, כאשר הופיעה בשורה של פרסומות. הבכורה הטלוויזיונית שלה הייתה בתוכנית "בית ספר למלאכים", תפקיד אשר הוביל להצעת נוספות, וכך פיתחה קריירה כשחקנית. היא גם צלמת, ולמדה משחק במכון הלאומי של ירוואן לתיאטרון וקולנוע.
פילמוגרפיה

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2015 | "סופר אמא" (Սուպեռ Մամա) | סונה | תפקיד ראשי |
| 2016 | "הקו" (Կյանք ու Կռիվ, החיים, להילחם) | אנה |  |
| 2017 | "סופר אמא 2" | סונה | תפקיד ראשי |
| שנה | תוכנית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2012-2013 | בית ספר למלאכים (Հրեշտակների դպրոցը) |  | תפקיד חוזר |
| 2012-2013 | הכוכב של טיגראן (Տիգրանի Մոլորակը) | מרי | תפקיד ראשי |
| 2015 | בחטאבר (Բախտաբեր) | אינגה | סדרה |
| 2015 | מדור מיוחד (Հատուկ բաժին) |  | תפקיד חוזר |
| 2017–מתנה | נגד הזרם (Հոսանքին հակառակ) | לילית | תפקיד ראשי |
הערות שוליים

↑  Իրականում ո՞վ է Անի Խաչիկյանը, Նյութի աղբյուրը, 26/Հոկտեմբեր/2015
1 2  "Ani Khachikyan of Tigran's Planet says that her personal life is extremely personal". bravo.am. אורכב מ-המקור ב-2018-03-03. נבדק ב-2018-03-03.
↑  "Who is the real Ani Khachikyan". astxayinkyanq.wordpress.com. אורכב מ-המקור ב-2018-08-13. נבדק ב-2015-10-26.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אני חצ'יקיאן".
אמיר אוריין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 בספטמבר 1944 (בן 80) תל אביב, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1960
 פרופיל ב-IMDb
 
אמיר אוריין (נולד ב-7 בספטמבר 1944) הוא שחקן, במאי, מחזאי, מורה ומבקר תיאטרון. מייסד "תיאטרון
החדר - אמנויות במה ומסך" (שנקרא עד 1994 בשם "תיאטרון החדר - המעבדה לתיאטרון") ו"שיטת אוריין - המעגל הפתוח".
ביוגרפיה

נולד בתל אביב. אביו עלה מרוסיה ואימו עלתה מפולין בשנות ה-20 של המאה ה-20. האב היה חלבן והאם עקרת בית. בהמשך פתחו מכולת ברחוב אחד העם.
כשהיה בן 16 הופיע לראשונה על במת התיאטרון. בגיל 18 הציג עבודת בימוי ראשונה על פי מחזה מאת ויליאם בטלר ייטס. מאז הופיע בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה, והוא מעורב רבות בעולם התיאטרון הישראלי. למד בבית הספר למשחק של התיאטרון הקאמרי ובחוג השחקנים של נולה צ'לטון.
בגיל 25 בשנת 1970 החל להופיע בתוכניות טלוויזיה שונות, שר, מנגן ומשחק ב"אמיר שר ומספר" ו"דני וגיל במסע בלתי רגיל".
בין השנים 1974 1977 היה חבר הנהלת ער"ן - עזרה ראשונה נפשית בתל אביב. ב-1978 הקים את "הסטודיה הדרמטית" אותה ניהל ובה הנחה קבוצות שחקנים וביים אירועי רחוב, עד שנת 1985. ב-1979 לימד משחק בבית הספר למשחק "אקרן".
בין השנים 1980–1994 שימש כמבקר התיאטרון של השבועון "העיר" ונודע ככותב חרוץ, קפדן וקשוח. בין השנים 1982–1986 היה חבר בוועדות התיאטרון לילדים ולמבוגרים באמנות לעם, וערך והנחה סימפוזיונים ברחבי הארץ בנושאי תיאטרון, ספרות ושירה מטעם אמנות לעם. בין השנים 1983–1984 יזם, תכנן וניהל אמנותית את "תיאטרון הקריאה של תל אביב" בבית אריאלה בתל אביב, יחד עם ד"ר שוש אביגל.
בין השנים 1994–1997 שימש כיו"ר הוועדה האמנותית של "מרכז הפרינג' של תל אביב - הבית להצגות תיאטרון". ב-1995 שימש כיו"ר ההנהלה הציבורית של "המרכז לתיאטרון עכו". בין השנים 1996–1999 הנחה קבוצות צעירים בתל אביב ובאילת, לעזרה באמצעות הטלפון לנוער במצוקה, מטעם משרד הרווחה והעיריות.
ב-1998 יצא לאור "המעגל הפתוח - ספר אמנויות במה ומסך" בהוצאת ספרית פועלים. ב-1999 היה חבר המדור לתיאטרון במועצה הציבורית לתרבות ואמנות במשרד המדע, התרבות והספורט. ב-2002 שימש כיו"ר ההנהלה הציבורית של עמותת "אורתו-דה".
חבר "בת"י - איגוד במאי התיאטרון בישראל" מיום הקמתו.
ב-2007 קיבל פרס קיפוד הזהב למפעל חיים מטעם מועצת הפרינג' הישראלי.
תיאטרון

ב-1963 ביים את ההצגה "הבקתה" מאת טי אס אליוט במסגרת חוג הבימה לנוער. ב-1965 ביים יום-חיל בחיל האספקה בצה"ל. לאחר שירותו הצבאי שירת במילואים במפקדת קצין חינוך ראשי כבמאי וכותב.
ב-1966 שיחק בהצגה "החייל האמיץ שוויק" מאת ירוסלב האשק שתרגם ועיבד עמוס קינן בתיאטרון הוורוד. ב-1968 גילם את פנחס שדה בהצגה "החיים כמשל" שעיבד וביים מאיר ינאי בתיאטרון עידן. באותה שנה גילם את יוסי בהצגה "אצל גרוסמן יש משבר" שכתבה אביטל בש וביים שמואל שילה בתיאטרון עידן. ב-1968 גילם את דין בהצגה "כך משתעשעת אמי המשוגעת" מאת אן ג'ליקו שביים עודד קוטלר בתיאטרון החאן. באותה שנה גילם את השוטה במחזמר "פישקה החיגר" שעיבד וביים יואל זילברג (ע"פ הספר "מלך הקבצנים" מאת מנדלי מוכר ספרים) בתיאטרון השדרה; ושיחק בהצגה "לא ביום ולא בלילה" מאת אברהם רז שביימה מרים ברנשטיין-כהן בתיאטרון צוותא. ב-1969 שיחק בהצגה "סולומון גריפ". מאת חנוך לוין שביים הלל נאמן בתיאטרון הפתוח, וגילם את אסף בהצגה "לילה במאי" מאת אברהם ב. יהושע שביים יוסי יזרעאלי בתיאטרון בימות.
ב-1971 שיחק בהצגה "החי על המת" מאת ישראל אלירז (ע"פ ספר בעל אותו שם מאת אהרן מגד) שביים הלל נאמן והפיקה מרים עציוני בתיאטרון לילך. הצגה זו הייתה בין הראשונות ששילבו קולנוע ותיאטרון. ב-1972 גילם את מר סליק בהצגה "מר סליק" מאת ליליאן אטלן שביים דוד ברגמן בתיאטרון הבימה בהפקת תיאטרון גיורא גודיק, וגילם את קרופניק בהצגה "המרק של קרופניק" מאת יצחק גורמזאנו גורן שהועלתה בסדנה למחזאות מקורית של תל אביב. גילם את דון בהצגה "פרפרים הם חופשיים" מאת לאונרד גרש בתיאטרון גיורא גודיק.
ב-1972 ביים ושיחק בתיאטרון "לה-מאמא" תל אביב, שהיה הסניף העברי של תיאטרון "לה מאמא" (אנ') שבניו יורק. באותה שנה ניהל קייטנת נוער שוחר אמנות בשכונת בית וגן בירושלים, ובמסגרתו הועלה המופע הניסיוני "התבוננות". בין השנים 1972–1974 שיחק בהצגות שונות בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
טלוויזיה וקולנוע

ב-1967 הנחה, הגיש ושיחק ב"משחקצב" - סדרה הטלוויזיונית הראשונה בעברית לילדים בטלוויזיה הישראלית. ב-1968 שיחק בסרט "כל ממזר מלך" שביים אורי זוהר. ב-1969 שיחק בסרט "מצור" שכתבו דן בן אמוץ וגילה אלמגור וביים ג'ילברטו טופאנו. באותה שנה גילם את גדי בסרט "השמלה" שביים יהודה ג'אד נאמן. ב-1973 כתב, ביים ושיחק בסדרה "אמיר מספר על קלופסי ואחרים" - בטלוויזיה הלימודית. ב-1974 הופיע בטלוויזיה הלימודית בסדרה "דני וגיל במסע בלתי רגיל". בהמשך השתתף בפרק של הסדרה "רגע עם דודלי" כמנחה תוכנית הטלוויזיה "מי שמע, מי ראה". ב-1982 גילם מח"ט בחיל השריון בסרט "גבי בן יקר" שכתב ערן פרייס וביים אורי ברבש.
ב-2009 גילם את צלם אנוש - מנהיג כת רוחנית כריזמטי ואפל בסדרת הטלוויזיה "תמרות עשן" ששודרה בערוץ הוט 3. באותה שנה גילם את באוור בסדרה "סוזנה הבוכייה" שביימו לינה וסלבה צ'פלין. ב-2010 גילם את קובי, מרצה לקולנוע בסדרת הטלוויזיה "מעצר בית" ששודרה בערוץ 2. ב-2013 גילם את הנביא דיראזור בסדרת הטלוויזיה "גאליס" ששודרה בהוט. ב-2014 גילם אבא בסדרת הטלוויזיה "הפקולטה" ששודרה בהוט.
עסק גם בדיבוב: בין השנים 1979–1981 הפיק את הדיבוב לסדרה "סיפורימפו" לצד חסיה ורטהיים. בין השנים 1980–1982 דיבב בסדרת הטלוויזיה "קוטי הקטר". ב-2010 דיבב את הזחל בסרט "אליס בארץ הפלאות". בשנת 2013 השתתף בסדרה גאליס בתפקיד "דיראזור"- נביא "גאליסיה".
טלוויזיה וקולנוע > תיאטרון החדר

ב-1985 הקים את "תיאטרון החדר - המעבדה לתיאטרון", אותה הוא גם מנהל אמנותית. תיאטרון החדר הוא מעבדה העוסקת במחקר, לימוד ויישום של התנהגות אדם-יוצר בתחום אירוע אמנותי. כל הצגה מלווה במחקר ובודקת לפחות פן אחד של האירוע האמנותי: מקום, זמן, יחסי יוצר וקהלו ועוד.
ב-1985 ביים ועיצב את ההצגה "ארוחת הערב" שהתקיימה בחדר על גג בית ברחוב הרב קוק 8 בתל אביב בו ממוקם התיאטרון. כותרת המשנה לשם ההצגה היה "שיעור בהלכות שולחן ערוך לקהל של חוזרים בתשובה". בהצגה זו נבדקו ונחקרו מרכיבי הזמן והמקום והשפעתם על המתרחש.
ב-1986 ביים את ההצגה "בת הים הקטנה ועלייתה השמיימה בזרועות קיטש". הצגה זו הועלתה פעם אחת בלבד - במשך 90 דקות ובהשתתפות 30 שחקנים - על שפת הים של תל אביב בסמוך לתיאטרון.
ב-1987 כתב, ביים וגילם את המטפל בהצגה "קריעה" (על-פי סיפור קצר בשם זה מאת ברכה סרי).
באותה שנה לימד את שיטת "המעגל הפתוח" בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
ב-1988 ניהל אמנותית את ההצגה "רכבת השיגעון" שכתב יהודה כידן וביים שלומי מנע. הצגה זו הועלתה גם בפסטיבל עכו.
ב-1992 כתב וביים את ההצגה "דם". הצגה זו סיפרה על אישה הנמצאת בדיכאון אחרי לידה, הקהל הוגדר כאורחים שבאים לבקר את היולדת ומטרת ההצגה הייתה לבחון את מערכת היחסים בין יוצר, דמות וקהל, בתנאים של אינטימיות.
ב-2002 תרגם ועיבד את ההצגה "נו אקסיט" מאת ז'אן-פול סארטר, אותה גם ביים לצד אבי גיבסון בר-אל.
ב-2004 כתב וביים את ההצגה "המכונית" שהוגדרה "מופע רחוב הזוי".. ב-2006 יצר לצד מאיה אלרון את ההצגה "שם משתמש גנרל" שהוגדרה כקברט סאטירי.
ב-2008 כתב וביים את "הדיבוק בחדר", עיבוד למחזה "הדיבוק" של ש. אנ-סקי.
ב-2011 גילם את היטלר בהצגה "היטלר - הווידוי האחרון" שכתב לצד טובה רוגל וביים לצד גיבסון בר-אל.
ב-2014 עיבד וביים את "הנוסע הסמוי", הצגת יחיד שכתב ושיחק יוסי זיו על פרשת הנוסע הסמוי שחשף העיתונאי יגאל סרנה ב-1984.
שיטת אוריין - המעגל הפתוח

בשנת 1985 ייסד אוריין את "תיאטרון החדר - המעבדה לתיאטרון" בו הוצגה לראשונה "שיטת אוריין - המעגל הפתוח".
מסקנות ולקחים מתוך יצירת המעגל הפתוח הופיעו בקבצים אלו:
תיאטרון החדר, הגדרה חדשה והערות למונח תיאטרוני, תל אביב, מהדורה ראשונה 1985, 52 ע'. מהדורה שנייה 1986, 54 ע' (כולל המחזה "ארוחת הערב").
תיאטרון החדר - המעבדה לתיאטרון - "החוברת השנייה", תל אביב, 1987, 132 ע' (כולל את המחזה "קריעה").
שיטת המעגל הפתוח, תיאטרון החדר - המעבדה לתיאטרון, "החוברת השלישית" (הקובץ השלישי), תל אביב 1992, 200 ע' (כולל את המחזה דם).
"המעגל הפתוח" יצא לאור בשנת 1998, בהוצאת ספרית פועלים, הביא לראשונה הן את הרקע העיוני לשיטה והן מבחר הנחיות, תרגילים והצעות מעשיות, בשיטת צעד אחר צעד, מן הרגע שבו נולד רעיון ועד למימושו כיצירה. השיטה מגלמת בתוכה תפיסת כוללת של מרכיבי האירוע האמנותי, ומאפשרת ליוצרי במה ומסך, ולכל מי שמופיע בפני קהל, להציג דמות ספרותית, ציבורית או אישית, ולהביא לידי ביטוי הן את דפוסי ההתנהגות שנקבעו מראש להופעה והן את החוויה האישית המיידית. התוצאה היא חופש פעולה נרחב והופעה חיה ואמינה יותר מבעבר.
אמיר אוריין ותלמידיו מקיימים סדנאות ליוצרים בתחומי במה ומסך - לבמאים, למורים ולמי שתפקידם מייעד אותם להופעה בפני קהל. רבים מקרב אנשי התיאטרון והמסך בישראל למדו או השתלמו בהן.
חיים אישיים

אוריין גרוש בשלישית: בשנות ה-70 היה נשוי לבמאית ניצה גונן, בשנות ה-80 היה נשוי לרות דייכס, שחקנית ומורה למשחק. היה נשוי לעינב קטן במשך 7 שנים והתגרש ממנה.