stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העצמה במשפט

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  גיא מונדלק ומימי אייזנשטדט (עורכים)
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  מדעי
 הוצאה
 הוצאה:  הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב והוצאת נבו
 תאריך הוצאה:  2008
 מספר עמודים:  584
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 978-965-442-051-8
 הספרייה הלאומית:  990026568470205171
 
העצמה במשפט הוא ספר שיצא לאור בשנת 2008 בעריכתם של פרופ' גיא מונדלק וד"ר מימי אייזנשטדט העוסק במושג "העצמה" (אנ') בשיח המשפטי. הספר, הראשון שנכתב בעברית על העצמה, יצא לאור בסדרת משפט, חברה ותרבות של הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב.
בספר שלושה עשר מאמרים הדנים במושג ההעצמה במשפט מזוויות שונות. חלק מן המחברים הם משפטנים ואחרים עוסקים בתחומים אחרים. חלקם אנשי אקדמיה וחלקם באים מן הפרקטיקה.
במבוא מסבירים העורכים כי "עיון מקיף בשיח המחקרי והמשפטי מלמד שהמושג הפך להיות 'חובק כל', ומחברים שונים עושים בו שימושים מגוונים ורחבים, חלקם תומכים זה בזה וחלקם סותרים זה את זה". המאמרים המאוגדים בספר מציעים תפיסות שונות של מושג ההעצמה ועל ידי שילובם מנסים העורכים למפות את אופני השימוש במושג זה ואת יחסי הגומלין ביניהם.
בין היתר מופיעים בספר מאמר על "קצבת נכות כללית" מאת שגית מור, מאמר על "עובדים עניים" מאת דפנה רובינשטיין, אורלי בנימין וערן גולן, מאמר על "מדיניות ההפלות" מאת דלילה אמיר וניבה שושי, מאמר על "עריקים בצה"ל" מאת הדר אבירם, מאמר על "מסורבות גט" מאת רונן פרי ויחיאל קפלן, מאמר על "סיוע משפטי לפיתוח קהילתי כלכלי" מאת מיכל אהרוני וגליה פיט.
הנסיכה איבון

| --- | --- |

דאנה איבגי בתפקיד איבון, בהצגה "הנסיכה איבון", תיאטרון גשר, 2011
 כתיבה:  ויטולד גומברוביץ' 
 הצגת בכורה:  נובמבר 1957 
 שפה:  פולנית 
 
אפרת בן צור בתפקיד המלכה מאוגוז'טה ומיקי לאון בתפקיד המלך איגנציוס, "הנסיכה איבון", גשר
דניאל צ'רניש, "הנסיכה איבון", גשר
הנסיכה איבון (בפולנית: Iwona, księżniczka Burgunda, במקור קרוי "איבון נסיכת בורגונדיה") הוא מחזה קומדיה שחורה פרי עטו של המחזאי הפולני ויטולד גומברוביץ' משנת 1938. זהו מחזהו הראשון של גומברוביץ', שנחשב לאחד מאבות תיאטרון האבסורד. זהו מחזהו המוצג ביותר של גומברוביץ'. "הנסיכה איבון" ראה אור לראשונה בוורשה ב-1958. הוא יצא לאור לראשונה בצרפת ב-1965.
תולדות ההפקה

הצגת הבכורה של "הנסיכה איבון" התקיימה בארמון התרבות והמדע, בביצוע בתיאטרון הצבא הפולני, בנובמבר, 1957, בבימויו של הלינה מיקולייסקה (Halina Mikołajska). ברברה קרפטובנה
(Barbara Krafftówna) גילמה את דמותה של איבון. ההצגה הוצגה במשך חודשיים בלבד, עד פברואר 1958. ההפקה הבאה של המחזה הייתה בתיאטרון הדרמטי המלכותי בסטוקהולם ב-1965, בבימויו של אלף שברי (Alf Sjöberg). המחזה הועלה לראשונה בצרפת, בבימויו של חורחה לוולי (Jorge Lavelli), בתיאטר דה בורגונדיה, באוגוסט 1965 ואחר-כך בתיאטר דה פראנס בפריז בספטמבר אותה שנה.
תקציר העלילה

הנסיך פיליפ, המשועמם מהצלחותיו בעולם האהבה, מחליט לשאת לאישה את איבון השתקנית, המכוערת, בת המעמד הנמוך. היא מעצבנת אותו כל כך עד שהוא מוכרח לשאתה לאישה כדי להוכיח שהוא אינו כפוף לקודים החברתיים המקובלים. הוא מביא אותה לחצר המלוכה, הממסדית לעילא ולעילא. כל משפחת המלך ואנשי החצר לוקחים חלק בהתעללות באיבון: הם צועקים עליה, לועגים לה, מעליבים אותה והיא שותקת. תוך כדי כך נחשפות כל המידות הרעות שחצר המלוכה נגועה בהן: רשעות, סאדיזם, העמדת פנים, שפלות וצביעות. שתיקותיה של איבון מרגיזות עוד יותר את אנשי החצר, עד שלבסוף הם מחליטים לרצוח אותה.
תרגום לעברית

ויטולד גומברוביץ', הנסיכה איבון, מפולנית: אפרים סטן ויוסף מילוא. רמת-גן : מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, תשמ"ז 1987.
הנסיכה איבון בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי

1. תיאטרון החאן, הצגת בכורה: 1967
יוצרים: תרגום - תמר ואפרים סטן, בימוי - פיליפ דיסקין, עיצוב תפאורה ותלבושות - ארתור גולדרייך.
שחקנים: רות פישר, רמי כהן, ז'אק כהן, אלה ברוידא, שלמה בן דור, נעים חכים, רעיה נבו, אילנה ביאליק, מרים כהן-גודאל, עמנואל הלפרין, נסים דבש, אלי ניקולא, ברכה נאמן, אבנר רוטנברג, לוריין קסל, יעקב לוי.
2. התיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 15 בדצמבר 1970
יוצרים: תרגום - יוסף מילוא, אפרים סטן; בימוי - יוסף מילוא; עיצוב תפאורה – אריק סמית; עיצוב תלבושות – רות דר.
שחקנים: המלכה מרגרט – זהרירה חריפאי; המלך איגנציוס – גדעון שמר ; שר החצר – יהודה פוקס ; קבצן – ניסן יתיר, הנסיך פיליפ – אלכסנדר פלג ; סיריל, ידידו של הנסיך – שלמה וישינסקי ; איזבל, בת לווייתה של המלכה – אביבה מרקס; איבון – שושיק שני; דודה א' – רות גלר-אשכר; דודה ב' – רות שאלק; פפלוזה, משרת – ניסן יתיר; אדוארד – סרג'יו מיכאל; גבירות ואנשי חצר – פסח גוטמרק, סופיה ויסוצ'קה, ברונקה זלצמן, אריה קסבינר; נערות – בוגי וינשטיין, אילנה פדר, גבי פרוינד; משרתים - צבי שיינפוקס, גיא שרון.
3. תיאטרון החאן, הצגת בכורה: 18 במרץ 1997
יוצרים: תרגום - אפרים סטן; בימוי – אופירה הניג, תפאורה ותלבושות - יוסי בן ארי, תאורה - ג'ודי קופרמן, עריכה מוזיקלית - שלומי ברגר.
שחקנים: איבון - גילי בן אוזיליו; המלך - יהויכין פרידלנדר; המלכה – ליליאן ברטו; שר החצר – ניר רון; סיריל - אבי שמר, ג'ורג' – אבינעם מור-חיים; איזבל - קטיה זימבריס; גבירת החצר - עליזה רוזן, גבירת החצר - אהובה קרן, דודה א' - אהובה קרן, דודה ב' - עליזה רוזן, הנסיך - אורי הוכמן, אדוארד - שמחה ברבירו.
4. תיאטרון גשר, הצגת בכורה: 13 באפריל 2011
יוצרים: עיבוד ונוסח עברי - רועי חן; בימוי - משה איבגי; תפאורה - מיכאל קרמנקו; מוזיקה - אבי בנימין; תאורה - אבי יונה בואנו (במבי); תלבושות - אילנה גאנם-אבירם, ענבל שוקי; סאונד - אייל בן שבו; כוריאוגרפיה - מאיה ברינר; שפה ודיבור - יוני לוקאס; הדרכת נימוסין והליכות - תמי לנצוט ליבוביץ'; יועצת תרגום מפולנית - מאוגוז'טה ליפסקה; מפיק בפועל - משה נחשון; אסיסטנטית לבמאי - הילה בן-ארי; מנהל הצגה - ויקטור סוקולוב.
שחקנים: הנסיכה איבון – דאנה איבגי; הנסיך פיליפ - אלון פרידמן; המלכה מאוגוז'טה – אפרת בן צור; המלך איגנציוס – מיקי לאון; איזבלה - אלינור קלוגר; סיריל – דניאל צ'רניש; דודתה של איבון/אשת חצר - סבטלנה דמידוב; שר החצר: ז'יל בן-דוד; אשת שר החצר – עדנה בליליוס; ציפריאן - אלכסנדר סנדרוביץ'; קבצן/אשת חצר - הילה בן ארי; ולנטי, משרת - ויקטור סוקולוב.
הערות שוליים

↑  עדית זרטל, חיים חדשים לצורות קפואות, דבר, 3 במרץ 1967
↑  ביקורות:
מירית שם אור, נסיכה עם מסכה, דבר, 15 בינואר 1971
גדעון תלפז, ילדי הפרא הנצחיים של הבמה – האוואנגרדיסטים של אתמול, ז'ארי וגומברוביץ' – בתיאטרון העברי, מעריב, 4 בדצמבר 1970
גדעון עפרת, מחזה מעניין וביצוע מאכזב, למרחב, 8 בינואר 1971
↑  מיכאל הנדלזלץ, מול מראה אטומה - "הנסיכה איבון" בתיאטרון גשר, באתר הארץ, 12 ביולי 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4510114-0  LCCN: no98058958  SUDOC: 190454504  VIAF: 176302539   WorldCat (עם VIAF): 176302539
וושינגטון חוצה את הדלאוור

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  עמנואל לויצה
 תאריך יצירה:  1851
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  647.7 ס״מ 
 גובה:  378.5 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  97.34 (מוזיאון המטרופוליטן לאמנות) 
 מיקום:  מוזיאון המטרופוליטן לאמנות ניו יורק שבארצות הברית
 
וושינגטון חוצה את הדלאוור (באנגלית: Washington Crossing the Delaware) הוא ציור מונומנטלי של הצייר הגרמני אמריקאי עמנואל לויצה, לזכר המסע הצבאי במסגרתו חצה ג'ורג' וושינגטון את נהר הדלאוור הקפוא ב-25 בדצמבר 1776 במהלך המהפכה האמריקאית - ובכך הפתיע את הכוחות ההסים שהיו ממוקמים בטרנטון שבניו ג'רזי, וניצח בקרב טרנטון.
הציור מהווה חלק מהאוסף הקבוע של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק. העתק של היצירה מוצג באגף המערבי של הבית הלבן.
היסטוריה של היצירה

עמנואל לויצה נולד בגרמניה, גדל בארצות הברית, אולם שב לגרמניה בבגרותו. הרעיון לציור התמונה עלה בראשו בשנת 1848 בתקופת אביב העמים. מטרת הציור הייתה לעורר רגשות ליברליים תוך מתן המהפכה האמריקאית כדוגמה. לויצה השתמש בתיירים אמריקאים כדוגמנים בעת ציור הגרסה הראשונה של היצירה, שהושלמה בשנת 1850. גרסה זו ניזוקה בשריפה שפרצה בסטודיו שלו זמן קצר לאחר מכן, אולם הגרסה שוחזרה זכתה להצלחה רבה באירופה והוצגה במוזיאון האמנות של ברמן (Kunsthalle Bremen), והושמדה במהלך הפצצות חיל האוויר הבריטי בשנת 1942 במסגרת מלחמת העולם השנייה.
לויצה החל בשנת 1850 לצייר גרסה נוספת של היצירה, וזו הוצגה בניו יורק באוקטובר 1851. היצירה נרכשה על ידי ג'ון ס. קנדי בעלות של 16,000 דולרים (באותה עת, סכום גבוה ביותר), ונתרמה למוזיאון המטרופוליטן לאמנות בשנת 1897.
בינואר 2003 הדביק אחד משומרי מוזיאון המטרופוליטן תמונה של הפיגוע במגדלי התאומים ב-11 בספטמבר על היצירה, אולם לא נגרם ליצירה נזק.
תיאור היצירה

היצירה מתארת את חציית נהר הדלאוור על ידי ג'ורג' וושינגטון. וושינגטון מופיע במרכז היצירה מואר באור לא טבעי - אור חזק מאורה של השמש הזורחת מאחוריו. חלק זה של היצירה היה החלק הראשון שצייר לויצה בראשית אביב העמים. לאחר כישלון המהפיכות באירופה צייר לויצה את יתרת התמונה באווירה כהה ופסימית יותר. ברקע סירות קטנות יותר המעבירות את יתר חייליו של וושינגטון יוצרות את הפרספקטיבה של התמונה, ומעניקות חשיבות והדגשה לסירתו של וושינגטון במרכז התמונה.
בסירתו של וושינגטון מתוארים 13 חותרים המהווים חתך של אוכלוסיית המושבות באמריקה, לרבות אדם ממוצא סקוטי (על פי כובעו), אדם שחור, שני אנשי ספר בחזית ובירכתי הסירה, ושני חקלאים (האחד מניו ג'רזי והאחד מפנסילבניה) עם כובעים אופייניים, חייל מדלאוור במדים מלאים, סוחר מבולטימור שבמרילנד, דייג מניו אינגלנד, וכן אישה בבגדי גבר (בחולצה אדומה). דמות נוספת חבויה מאחורי הסוחר, ואינה ניתנת לזיהוי. וושינגטון עומד במרכז התמונה, לובש את מדי הצבא הקונטיננטלי, ומחזיק בידו משקפת וחרב - המסמלים את מנהיגותו, וצפייתו את העתיד.
האדם העומד בסמוך לוושינגטון ונושא את הדגל הוא ג'יימס מונרו, לימים נשיא ארצות הברית.
אי דיוקים היסטוריים

הציור כולל מספר רב של אי דיוקים היסטוריים ואנכרוניזם. כך למשל הדגל המופיע בתמונה הוא דגל ארצות הברית המקורי (דגל "הכוכבים והפסים"). דגל זה עוצב ב-14 ביוני 1777, שנה לאחר חציית הדלאוור. אם אכן נישא דגל במהלך חציית הנהר, היה זה דגל האיחוד הגדול, שנישא על ידי וושינגטון ב-2 בינואר 1776 בקיימברידג' שבמסצ'וסטס כדגל הצבא הקונטיננטלי.
הסירה עצמה קטנה מכדי לשאת 13 אנשים, וכן אינה תואמת את הסירות באותה תקופה. בעוד שחציית הנהר אירעה באמצע הלילה, הציור מתאר אותה בשעת הזריחה. הנהר המתואר בספינה מכיל גושי קרח צפים - דבר האופייני לנהר הריין אך לא לנהר הדלאוור. כמו כן, בניגוד למזג האוויר הקר אך הצלול המתואר בתמונה, בעת חציית הדלאוור ירד גשם כבד (וספק אם וושינגטון עמד באותה תנוחה במהלך הסופה בה חצה את הדלאוור). יש היסטוריונים הטוענים כי ככל הנראה הדמויות ישבו בעת החציה, אולם ההיסטוריון דייוויד האקט פישר (אנ') מאוניברסיטת ברנדייס דווקא טוען כי סביר שהחוצים בסירות עמדו, על מנת שלא להירטב מהמים הקפואים בתחתית הסירות.
כמו כן, ככל הנראה מונרו, שהיה סגן צעיר, לא היה באותה סירה עם וושינגטון, ולבטח לא החזיק את הדגל.
דמות האדם השחור שבתמונה היא דמותו של פרינס ויפל - אדם שחור שהיה ידוע בהשתתפותו בקרבות המהפכה האמריקאית, אולם ככל הנראה לא נכח בחציית הדלאוור עצמה, אף שהיו חותרים שחורים רבים שאכן נכחו בחצייה.
דמותו של וושינגטון, כפי שהיא מתוארת בתמונה, היא דמותו של הנשיא המבוגר (ובעל שיער השיבה) ולא דמות המפקד הצעיר בן ה-44 שנכח בחצייה.
הערות שוליים

↑  כתבה על השחתת היצירה באתר museum-security
הציור על מטבע רבע דולר של ניו ג'רזי 
 (50 State quarters)
העקומה הסקוטופית

העקומה הסקוטופית: רגישות יחסית של העיין האנושית בחשיכה, כפונקציה של אורך גל בננומטר.
העקומה הסקוטופית (מיוונית: סקוטוס - חשכה; אופיה - ראייה) מתארת את היחס בין שטף האור לשטף אנרגיה נתון בעין האנושית בתנאים סקוטופיים, כלומר ראייה בחשכה.
רגישותם של התאים הנמצאים ברשתית (הקנים והמדוכים) לאחר הסתגלות לחשיכה היא מרבית באורך גל של 507 ננומטר בקירוב, המתאים לצבע כחול-ירוק, בעוד שלאחר הסתגלות לתנאי אור, שיא הרגישות הוא לאורך-גל של כ-555 ננומטר, המתאים לירוק-צהבהב.
ראו גם

העקומה הפוטופית
המתים

ערך זה עוסק בסיפור קצר מאת ג'יימס ג'ויס. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ג'יימס ג'ויס 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  סיפור קצר 
 תקופת התרחשות:  תקופת חג המולד 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1914 
 תאריך הופעה ראשונה:  דבלינאים
 סדרה
 ספר קודם:  גרייס 
 
"המתים" הוא סיפור קצר מאת ג'יימס ג'ויס, האחרון בקובץ הסיפורים הקצרים "דבלינאים" (1914).
"המתים" הוא הארוך שבסיפורים בקובץ, והוא מכיל 15,672 מילים, ומסיבה זו לעיתים מוגדר כנובלה. ג'ויס סיים את כתיבתו בספטמבר 1907.
הסיפור אומץ במדיומים אומנותיים שונים, כמחזה בשנת 1967 על ידי יו לאונרד, כסרט ("המתים") בשנת 1987 בבימויו של ג'ון יוסטון, ובשנת 1999 יצא מחזמר פרי עטם של ריצ'רד נלסון ושון דייבי בכיכובו של כריסטופר ווקן המבוסס על הסיפור.
דמויות

גבריאל קונרוי - הדמות הראשית בסיפור
קייט וג'וליה מורקן - דודותיו של גבריאל, צמד אחיות מבוגרות המארגנות מסיבה פעם בשנה בעת חג המולד באופן קבוע.
מרי ג'יין מורקן - אחייניתן של קייט וג'וליה.
לילי - עוזרת הבית.
גרטה קונרוי - אשתו של גבריאל.
מולי איוורס - קולגה של גבריאל, אישה לאומנית ופטריוטית ביחסה לאירלנד.
מר בראון - הנוצרי הפרוטסטנטי היחיד מבין המוזמנים.
פרדי מאלינס - חברו האלכוהוליסט של גבריאל.
ברטל דארקי - טנור בדימוס בעל שם.
גבריאל קונרוי, גרטה קונרוי, קייט מורקן, ג'וליה מורקן וברטל דארקי מוזכרים ביצירתו המאוחרת יותר של ג'ויס, "יוליסס", אולם שום דמות אינה מופיעה באופן ישיר בנובלה.
ניתוח

גבריאל קונרוי מוצג כדמות זהירה ואחראית, הזוכה ליחסן המועדף של דודותיו.
אולם, שני מפגשים עם שתי נשים מערערים את ביטחונו. הראשון, שאלותיו הלא הולמות בנוגע לחיי האהבה של לילי, אשר גוררות התנגדות מזו האחרונה כלפיו. אך במקום להתנצל או להסביר את כוונתו, גבריאל ממהר לתת ללילי תשר גבוה. הוא תולה באשם את החינוך היוקרתי שרכש כסיבה הבלעדית לחוסר יכולתו ליצור קשרים עם אנשים פשוטים כמו לילי, אולם רצונו לתת לה כסף כפיצוי מראה שהוא נהנה ממידה מסוימת של הבדלי מעמדות. במקרה השני, בעת ריקודו עם גברת איוורס, הוא נשאל שאלות לגבי חוסר חיבתו כלפי הלאום האירי, והוא לא יודע כיצד לענות על כך כראוי. ללא יכולת לספק תשובה הולמת, גבריאל פולט שהוא מאס לגמרי באירלנד, תשובה המפתיעה את גברת איוורס וכמו כן את עצמו בדבר היותה משולחת רסן.
במלון, גבריאל מגיב בזעם על עצמו ועל גרטה כתוצאה מהתוודותה של אשתו. לאחר שגרטה נרדמת, ליבו מתרכך, הוא מבין שליבה אינו שייך לו, שגבר אחר הקדים אותו ושבה את ליבה, אולם הוא לא מקנא, אלא הוא מתמלא עצבות כלפי אהבתו של מייקל פיורי כלפי גרטה, שהוא עצמו מעולם לא חווה ולא יחווה. הוא מגיע למסקנה שהחיים קצרים, ואלו שעוזבים את העולם כמו מייקל פיורי, במהלכה של סערת רגשות, למעשה חיים חיים שלמים יותר מאשר אנשים כמוהו.
גבריאל רואה עצמו כצילו של אדם, שלא שייך לא לחיים ולא למתים, ומבין שנאומו במהלך הארוחה בנוגע להפרדה בין השניים, למעשה אינו נכון, ושאותו מייקל פיורי המת בעל השפעה גדולה מאשר השפעתו שלו על אשתו. אלגוריה לקשר בין החיים והמתים מופיעה בסוף הסיפור, כאשר גבריאל שוזף מבטו בשלג העוטף את כל אירלנד, את כל האנשים החיים וכל האנשים המתים, ובכך כולם כמו מחוברים תחתיו. לסיפור סוף פתוח, כאשר לא ברור אם גבריאל הולך לעשות שינוי מהותי בחייו ולחבוק את החיים, או שיחסו כלפיהם לא ישתנה.
מייקל פיורי הוא בן דמותם של שני נערים, שנורה ברנאקל, בת זוגו של ג'ויס, הייתה מאוהבת בהם בנעוריה. מייקל פיני (Michael Feeney), שמת מטיפואיד בהיותה בת 12, ו מייקל בודקין (Michael Bodkin), שמת ב-1900, בהיותה בת 16.
מסיבתן של האחיות מורקן מכילה מוטיבים קבועים: נאומו של גבריאל, הגעתו של פרדי השיכור, הריקודים הקבועים מדי שנה, האוכל המוגש בארוחה אשר זהה בכל פעם. בדומה לסוס של סבו של גבריאל, אשר תמיד הסתובב במעגלים, כך גם האנשים מסתובבים במעגלים באופן קבוע. אלו האחרונים חיים במין רוטינה, אין כל סימן לחידוש בחייהם, הם אדישים לעולם וחייהם ריקניים ונטולי ערך.
הסחוס הקיתוני

| --- | --- |

 שיוך:  laryngeal cartilages 
 מיקום אנטומי:  בית הקול 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (1075) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  cartilago arytenoidea 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A06.2.04.001 
 TA2 (2019):  983 
 FMA:  55109 
 קוד MeSH:  A02.165.257.625.083 
 מזהה MeSH:  D001193 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0003943 
 
הסחוס הקיתוני (TA: Cartilago arytenoidea. מיוונית: arytaina, בעל צורה של תרווד) הוא אחד משני סחוסים קטנים בצורת פירמידה משולשת הנמצאים בגרון. אל הסחוסים הקיתוניים מחובר צד אחד של רצועות הקול, עליהן מושתתים מיתרי הקול.
חלקי הסחוס הקיתוני

הקודקוד העליון של הסחוס הקיתוני בצורת הפירמידה הוא החוד (Apex cartilaginis arytenoideae), הקצה הקדמי הוא זיז הקול (Processus vocalis cartilaginis arytendideae) והקצה הצידי הוא הזיז השרירי (Processus muscularis artilaginis arytenoideae). לפירמידה יש 3 פאות: פאה תיכונה, פאה אחורית, ופאה קדמית-צידית.
מפרקי הסחוס הקיתוני, תנועתו ומיקומו בגרון

הסחוסים הקיתוניים ממוקמים על הסחוס הטבעתי, אליו הם מחוברים במפרק סינוביאלי דמוי אוכף אשר נקרא מפרק הסחוס הטבעתי קיתוני (Articulatio cricoarytenoidea). מפרק זה מאפשר את תנועת הסחוסים הקיתוניים על פני השוליים העליונים של הסחוס הטבעתי בשלושה מישורים: החלקה זה לעבר זה וזה מזה (תנועה תיכונית ותנועה צידית), החלקה פנימה והחוצה (תנועה אחורית ותנועה קדמית) וסיבוב פנימי וחצוני. תנועתם מזיזה את מיתרי הקול המחוברים אל זיז הקול של הסחוסים האלו באמצעות רצועות הקול.
רצועות הקול מתחברות בצידן השני אל סחוס התריס (Thyroid cartilage). הסחוסים הקיתוניים נמצאים בחלל שבתוך סחוס התריס, שכאמור, נמצא מעל הסחוס הטבעתי.
שרירים המחוברים לסחוסים הקיתוניים

השריר הקיתוני (musculus arytaenoideus) אשר מחולק לשלושה חלקים: שני שרירי הקיתון המלוכסנים (Musculus arytenoideus obliquus) ושריר הקיתון הרוחבי (Musculus arytenoideus transversus). כאשר שריר זה מתכווץ, הוא מושך את שני הסחוסים הקיתוניים זה אחד אל השני (החלקה תיכונה), דבר אשר גורם לסגירת המתירים הארי-אפיגלוטים, המקשרים בין הסחוסים הקיתוניים לבין מכסה הגרון, ובכך גורמים לסגירת פתח הגרון.
שריר הקיתון המלוכסן מחבר את הפאה האחורית של הסחוסים הקיתוניים, זה אל זה, בצורה אלכסונית, ושריר הקיתון הרוחבי מחבר את הפאות הללו בצורה אופקית. גם שריר הקיתון וכסוי הגרון (musculus aryepiglotticus) עוזר לפעולה זו. שריר זה מתחבר גם הוא לחלק האחורי של הסחוסים ואל סחוס מכסה הגרון. בנוסף קיימים שרירים המתחברים לסחוס הקיתוני, בעיקר לזיז השרירי, אשר מזיזים את הסחוסים הקיתוניים לשם הזזת מיתרי הקול במישור האופקי:
השריר האחורי של הסחוס הטבעתי והקיתוני (Musculus cricoaryteoideus posterior). כיווצו גורם לסחוסים לבצע סיבוב חיצוני, אשר גורם להרחקת מיתרי הקול אחד מהשני. שריר זה מתכווץ בעת שאיפה מאומצת.
השריר הצידי של הסחוס הטבעתי והקיתוני (Musculus cricoarytenoideus lateralis). גורם לסיבוב פנימי של הסחוסים הקיתוניים. יוצא מן הצד הצידי של הלוחית הנמצאת באחורי הסחוס הטבעתי, ומתחבר לזיז השרירי של הסחוסים הקיתוניים.
שריר סחוס התריס והקיתון (Musculus thyroarytenoideus). שריר זה גורם לסיבוב פנימי ולהחלקה תיכונה של הסחוסים הקיתוניים, ובכך מצר את הפתח שבין מיתרי הקול, או מרפה את מיתרי הקול. תחילתו בחלק הפנימי של סחוס התריס ואחיזתו בפאה הקדמית-צידית של הסחוס הקיתוני.
שריר הסחוס הטבעתי והתריס (Musculus cricothyroideus). שריר זה יוצא מהצד הקדמי של קשת הסחוס הטבעתי, ונאחז בצד הקדמי של סחוס התריס. למרות ששריר זה איננו מחובר לסחוסים הקיתוניים, הוא מותח את מיתרי הקול, בכך שמרחיק את סחוס התריס מזיז הקול שבסחוסים הקיתוניים (שכאמור, בין סחוסים אלו עוברים מיתרי הקול), ובכך מותח את מיתרי הקול.
התחיה (תנועה ציונית)

התחיה הייתה אגודה אקדמית עברית, הראשונה מבין האגודות בה העברית הייתה שפת הדיבור וההוראה.
התחיה נוסדה בשנת 1910 בווינה בידי ד"ר אברהם חלפן והמשורר אברהם בן יצחק, שייחסו חשיבות רבה ללימוד השפה העברית והקנייתה.
התחיה הייתה אגודת הסטודנטים הראשונה בעולם, שבה הייתה עברית שפת הדיבור, ההרצאות והלימודים. "התחיה" הושפעה מהאישים ד"ר חיים טרטקובר, ד"ר אברהם ברוך (רוזנשטיין), המתימטיקן והמטאורולוג יוסף ריצס, הפרופ' נפתלי הרץ טור-סיני, ד"ר אברהם שרון (שבדרון), ד"ר אברהם יעקב ברור וד"ר אפרים קורנגרין.
בין חברי ועד האגודה היו ד"ר אברהם שנבוים, הסופר וההיסטוריון ד"ר אפרים זונשין, הסופר צבי דיזנדרוק ואיש הרוח יעקב לנקר
בשנת 1911 נבחר חלפן לנשיא האגודה, והפעיל הציוני ד"ר בנציון מוסינזון, שביקר באותה העת בווינה והרצה על התרבות העברית בארץ ישראל, נבחר לחבר כבוד של האגודה.
באותה שנה פנה ועד הציונים של פנים אוסטריה לאגודה וביקש ממנה לסייע באיתור מורים ללימוד "עברית בעברית" לאגודות האקדמיות "קדימה" ו"תיאודור הרצל" בשל ביקוש רב ללימוד השפה במדינה.
התחיה כחלק מאגודות סטודנטים ציוניות אחרות

התחיה הייתה חלק ממספר אגודות אקדמיות ציוניות שפעלו בעולם, בין היתר "יורדניה" בבזל "אחדות", "אמונה", "ארלוסוביה", "לבנון", "מוריה" ו"גורדוניה" בקרקוב, "חברוניה" בצ'רנוביץ, "קדימה" בווינה, "תיאודור הרצל" ו"בר כוכבא" בווינה ובפראג, "כחול לבן" בגרמניה, "מכביאה" בברלין ובהונגריה, "תל חי" בבוקרשט ו"השחר" בז'נבה. אגודות אלה אימצו את הציונות ואת עקרונות הלאומיות היהודית וביקשו להנחיל אותם לסטודנטים יהודים כדי להעמיק את הזיקה לארץ ולהרחיב את השימוש בשפה העברית.
הקמת אגודות סטודנטים הייתה תופעה שכיחה בין הסטודנטים באוניברסיטאות אירופה. אגודות אלה נוצרו כדי לשמור על האינטרסים של הסטודנטים וכדי ליצור תאים חברתיים וקשרי ידידות גם לאחר תקופת הלימודים. כמו כן שימשו האגודות חממות לוויכוחים פוליטיים ולדיונים רעיוניים. אולם היהודים על פי רוב לא היו רצויים באגודות אלה ועל כן הקימו אגודות סטודנטים משלהם, כמו אגודת קדימה בווינה ובהמשך תנועת כחול-לבן בגרמניה. אגודות אלה אימצו בהתלהבות את הציונות ואת הרעיון הלאומי היהודי.
הערות שוליים

1 2  ד"ר אברהם חלפן, באתר http://www.buchach.org/
↑  שי גינזבורג ומיה ברזלי, הדיבור העברי: קריאה מחודשת, עמ' 218-227
↑  ד"ר נפתלי מנצח, ד"ר אברהם חלפן, דבר, 22 פברואר 1954
↑  הודעה מאגודת "התחיה" לשפה ולתרבות העברית בווין, באתר המצפה (קרקוב), ‏31 מרץ 1911
↑  המצפה, מקרוב ומרחוק, המצפה (קרקוב)⁩⁩
↑  פרופ' ד"ר דוד ניימרק, בציונות, העולם, 4 דצמבר 1911
↑  יורדניה אגודת סטודנטים ציונית באוניברסיטת באזל, שווייץ, באתר https://herzl.haifa.ac.il/
↑  ארגוני הסטודנטים היהודיים בקרקוב, באתר http://www.cracow.org.il/
1 2  אגודת מכביאה, באתר http://baderech.hjm.org.il/
↑  יורם אלמכיאס, "חברוניה" אגודת סטודנטים ציונית בצ'רנוביץ, בוקובינה
המשפט הקטן של ודרברן

בתורת החוגים, המשפט הקטן של ודרברן הוא משפט הקובע שכל תחום (חוג עם יחידה שאין בו מחלקי אפס) סופי, ובפרט כל חוג עם חילוק סופי, הוא שדה.
הוכחה ראשונה למשפט ניתנה על ידי ג'וזף ודרברן ב-1905, אולם היה פער בהוכחתו. דיקסון פרסם הוכחה מלאה של המשפט זמן קצר לאחר מכן, וודרברן הוסיף שתי הוכחות מלאות נוספות באותה שנה. מאז מצאו מתמטיקאים רבים, הוכחות נוספות למשפט, ביניהם אמיל ארטין וניקולא בורבאקי.
הוכחה

ההוכחה להלן פורסמה על ידי ארנסט ויט (אנ') ב-1931.
הוכחת המשפט מתחלקת לשלושה חלקים. בחלק הראשון נציג תוצאות אלמנטריות על פולינומים ציקלוטומיים שישמשו אותנו בהמשך. בחלק השני נפתח את משוואת המחלקות שתקודד את הטענה האלגברית כשוויון בין מספרים שלמים. השלב שלישי מוקדש לחקר השוויון המספרי, מה שמוכיח את המשפט.
הוכחה > פולינומים ציקלוטומיים

הפולינום הציקלוטומי ה-n-י מוגדר כפולינום  \Phi _{n}(x)=\prod _{\rho }(x-\rho ), כאשר  \rho  עובר על כל שורשי היחידה הפרימיטיביים מסדר n. מכיוון שכל שורש יחידה מסדר n הוא פרימיטיבי ל-d כלשהו המחלק את n מתקיים:
מנוסחה זו נובע באינדוקציה (באמצעות הלמה של גאוס) ש- \Phi _{n}(x)\in \mathbb {Z} [x].
יהי  m\in \mathbb {Z}  כך ש- m|n ו- m\neq n, אזי:
לכן לכל  q\in \mathbb {Z}  מתקיים:
וגם:
הוכחה > משוואת המחלקות

יהי  R חוג סופי עם יחידה שאין בו מחלקי אפס. נוכיח תחילה ש- R חוג עם חילוק, כלומר כל איבר שונה מאפס הוא הפיך.
נסמן  R^{\times }=R\setminus \{0\}. יהי  r\in R^{\times }. נגדיר פונקציה  f_{r}:R\to R באופן הבא:  f_{r}(x)=rx.
אם  f_{r}(x)=f_{r}(y) אז  r(x-y)=0, ומכיוון שאין מחלקי אפס נקבל ש- x=y. קיבלנו ש- f_{r} היא פונקציה חד-חד ערכית מקבוצה סופית לעצמה, ולכן  f_{r} היא על  R. מכאן שקיים  s\in R כך ש- rs=f_{r}(s)=1, כלומר  r הפיך כנדרש.
לכל  r\in R נגדיר את המְרַכֵּז של  r בתור קבוצת האיברים שמתחלפים איתו:  C(r)=\{s\in R:rs=sr\}. בדיקה פשוטה מעלה ש- C(r) הוא תת-חוג (עם יחידה) של  R. נגדיר את המרכז של  R בתור:
המרכז אינו ריק כי הוא מכיל את 0 ואת 1. האיברים במרכז מתחלפים עם כל איבר ולכן  Z חוג עם חילוק סופי חילופי, כלומר שדה סופי.
נסמן  |Z|=q. בדיקה פשוטה מעלה ש- R ו- C(r) הם מרחבים וקטוריים מעל  Z. לכן קיים  n טבעי וקיימים  n_{r} טבעיים כך שמתקיים:
נעבור להתמקד בחבורה הכפלית  R^{\times } ובתתי החבורות שלה  C^{\times }(r)=C(r)\setminus \{0\} ו- Z^{\times }=Z\setminus \{0\}. לפי משוואת המחלקות:
כאשר  I היא קבוצת נציגים של מחלקות הצמידות של  R^{\times } ללא איברי  Z (ייתכן ש- I ריקה, וכך למעשה נוכיח. במקרה כזה נפרש את הסכום כסכום ריק). נתרגם את המשוואה למונחי  q:
הוכחה > שלב סופי

מטרתנו להוכיח שממשוואת המחלקות נובע ש- n=1, מכיוון שאז  |R|=q=|Z| ולכן  R=Z הוא שדה.
ראשית נוכיח כי לכל  r,  n_{r}|n. נשים לב כי  |R^{\times }| מתחלק ב- |C^{\times }(r)| (משפט לגראנז') ולכן  q^{n_{r}}-1|q^{n}-1. נרשום  n=kn_{r}+p כאשר  0\leq p<n_{r}.
נשתמש בסכום הטלסקופי:
אגף שמאל מתחלק ב- q^{n_{r}}-1 ולכן גם אגף ימין. מכאן נובע:
אבל  q^{p}-1<q^{n_{r}}-1 ולכן בהכרח  p=0, כלומר  n_{r}|n.
כעת נוכל להפעיל את התוצאות שקיבלנו על פולינומים ציקלוטומיים על מחוברי משוואת המחלקות:
בפרט, מכיוון ש- 1<q (בשדה יש שני איברים לפחות), מתקיים  |\Phi _{n}(q)|\leq q-1
נניח בשלילה ש- 1<n. אז  \Phi _{n}(q)=\prod _{\rho }(q-\rho ) כאשר  \rho \neq 1. הנקודה הכי קרובה ל- q על מעגל היחידה במישור המרוכב היא 1, ולכן  1\leq |q-1|<|q-\rho |. קיבלנו:
סתירה. ∎
הכללות

משפט ארטין-צורן (על שם אמיל ארטין ומקס צורן) קובע שכל חוג אלטרנטיבי סופי עם חילוק הוא שדה.
הערות שוליים

↑  לצורך ערך זה, חוג עם יחידה הוא חוג שיש בו יחידה שונה מאפס. כלומר איננו מחשיבים את החוג הטריוויאלי  \{0\}.
העצם המזמרת

העצם המזמרת (בגרמנית: Der singende Knochen) היא מעשייה גרמנית שלוקטה על ידי האחים גרים. בספרם "מעשיות האחים גרים", היא המעשייה ה-28.