עבדות באימפריה העות'מאנית
עבדות מינית עות'מאנית

באימפריה העות'מאנית, שפחות בבעלות גברים היו זמינות מינית לאדוניהם, וילדיהן נחשבו לגיטימיים כמו כל ילד שנולד מאישה חופשית. שפחות בבעלות נשים לא יכלו להיות זמינות לבעלה של האדונית על פי חוק. פירוש הדבר שאי אפשר היה למכור או לתת כל ילד של שפחה. עם זאת, בשל העוני הקיצוני, כמה עבדים צ'רקסים ואנשים חופשיים במעמדות הנמוכים של החברה העות'מאנית נאלצו למכור את ילדיהם לעבדות; זה סיפק יתרון פוטנציאלי גם לילדים, הן כדי לא לגווע ברעב והן בגלל שעבדות טמנה בחובה הזדמנות לניידות חברתית. אם שפחת הרמון נכנסה להיריון והבעלים הכיר באבהותו, לפי החוק היה אסור למכור אותה פעם נוספת, והיא זכתה לחירות עם מות בעליה הנוכחי. העבדות כשלעצמה הייתה קשורה זמן רב לפעילות הכלכלית ולהתפשטות של האימפריה העות'מאנית.
עד סוף המאה ה-18 חלה ירידה משמעותית ברכישת עבדים כתוצאה מהפחתת פעילות ההתפשטות. מאמצי המלחמה היו מקור גדול לרכישת עבדים, ולכן האימפריה העות'מאנית נאלצה למצוא שיטות אחרות להשגת עבדים מכיוון שהם היו מקור הכנסה עיקרי בתוך האימפריה. מלחמת הקווקז גרמה לנהירה גדולה של עבדים צ'רקסים לשוק העות'מאני, ואדם בעל עושר צנוע יכול היה לרכוש עבד עם כמה חתיכות זהב. בזמנו, העבדים הצ'רקסים הפכו לשכיחים ביותר בהרמון הסולטאן.
צ'רקסים, סורים ונובים היו שלושת המוצאים האתניים העיקריים של נקבות שנמכרו כשפחות מין (Cariye) באימפריה העות'מאנית. נערות צ'רקסיות תוארו כבהירות ובהירות עור ושועבדו תכופות על ידי הטטרים של קרים ואז נמכרו לאימפריה העות'מאנית כדי לחיות ולשרת בהרמון. הן היו השפחות היקרות ביותר, שהגיעו עד 500 לירות שטרלינג, והפופולריות ביותר בקרב הטורקים. במקום השני בפופולריות היו בנות סוריות, שהגיעו בעיקר מאזורי החוף באנטוליה. המחיר שלהן יכול היה להגיע עד 30 לירות שטרלינג. בנות נוביות היו הזולות והפחות פופולריות, ומחירן היה עד 20 פאונד שטרלינג. תפקידי מין וסמליות בחברה העות'מאנית פעלו כפעולה נורמלית של כוח. הארמון שהכיל את ההרמון הדיר שפחות מין משאר החברה.
לאורך המאות ה-18 וה-19, העבדות המינית לא הייתה רק מרכזית בפרקטיקה העות'מאנית אלא גם מרכיב קריטי בממשל האימפריאלי וברבייה של החברה העילית.
גם בנים יכלו גם להפוך לעבדים מיניים, אם כי בדרך כלל הם עבדו במקומות כמו בתי מרחץ (חמאם) ובתי קפה. במהלך תקופה זו, היסטוריונים תיעדו גברים שהתמסרו לפעילות מינית עם גברים אחרים ונתפסו. יתרה מזו, האיורים הוויזואליים בתקופה זו של חשיפת מעשה סדום שהוכתם על ידי קבוצת אנשים עם כלי נשיפה טורקיים מראים את הנתק בין מיניות למסורת. עם זאת, אלה שהתקבלו הפכו לטלקים (מעסים), köçeks (רקדנים צולבים) או sāqīs (מוזגי יין) כל עוד היו צעירים וחסרי זקן.  ה"אהובים" היו אהובים לרוב על ידי אהובים לשעבר שהיו משכילים ונחשבו למעמד העליון.
חלק מהשפחות ששועבדו על ידי נשים נמכרו כעובדות מין לפרקי זמן קצרים. נשים גם רכשו עבדים, אך בדרך כלל לא למטרות מיניות, וקרוב לוודאי חיפשו עבדים נאמנים, בריאים ובעלי כישורי בית טובים. יופי היה גם תכונה מוערכת כשחיפשו לקנות עבד מכיוון שלעיתים קרובות הם נתפסו כמוצרי ראווה – כחפצים להשוויץ בהם בפני אנשים.
בעוד שזנות הייתה עבירה על החוק, נרשמו מעט מאוד מקרים שבהם בתי המשפט השרעיים הטילו עונשים על סרסורים, על זונות, או על אנשים שביקשו את שירותיהם. במקרים שבהם כן הוטל עונש, לרוב העונש היה גירוש של הזונה או הסרסור מהאזור שבו הם שהו. עם זאת, זה לא אומר שאנשים אלה תמיד קיבלו עונשים קלים. לפעמים פקידי צבא לקחו על עצמם לאכוף עונש חוץ-שיפוטי. הדבר היה כרוך בתליית סרסורים על עצים, בהרס בתי בושת ובהטרדת זונות.
הרמון הסולטאן העות'מאני היה דומה למוסד הכשרה לפילגשים, ושימש כדרך להתקרב לאליטה העות'מאנית. לנשים ממשפחות מהמעמד הנמוך היו הזדמנויות טובות במיוחד לניידות חברתית בהרמון הסולטאן מכיוון שניתן היה להכשיר אותן לשמש כפילגשים של פקידי צבא בכירים. לפילגשים היה סיכוי לכוח גדול עוד יותר בחברה העות'מאנית אם מצאו חן בעיני הסולטאן. הסולטאן החזיק מספר רב של בנות כפילגשים שלו בארמון החדש, שכתוצאה מכך נודע כ"ארמון הבנות" במאות ה-16 וה-17. פילגשים אלו כללו בעיקר שפחות נוצריות צעירות. מסמכים טוענים שהסולטאן החזיק פילגש בארמון החדש לתקופה של חודשיים, שבמהלכם עשה איתה כרצונו.
הפילגשים נחשבו כמתאימות לתשומת הלב המינית של הסולטאן עד שנכנסו להיריון; אם פילגש נכנסה להיריון, הסולטאן עשוי היה לשאת אותה לאישה ולהעביר אותה לארמון הישן שם ימתינו ללידת הילד המלכותי; אם לא נכנסה להיריון עד סוף החודשיים, היא נישאה לאחד מאנשי הצבא הבכירים של הסולטאן. אם פילגש נכנסה להיריון וילדה בת, היא עדיין הייתה עשויה לקבל תשומת לב מינית נוספת מהסולטאן. מערכת ההרמון הייתה חלק חשוב גם בחברה העות'מאנית-מצרית; היא ניסתה לחקות את הרמון הסולטאן בדרכים רבות, כולל הסודיות של חלק ההרמון במשק הבית, שבו הנשים הוסתרו הרחק מזכרים מחוץ למשפחתן, השמירה על הנשים על ידי סריסים שחורים, וגם באימון נשים כיצד להפוך לפילגש.