משפחת איבלין
הקרע בממלכת ירושלים > האנרכיה הליגאלית

ב-1253 נפטר אנרי מקפריסין, ואת מקומו תפס בנו התינוק הוגו השני, שאמנם יכול היה באפן רשמי למשול בקפריסין אך בנוסף לזאת ירש גם את תוארו של אביו, מלך ירושלים, כנכד של אליס משמפאן – תואר שכאמור היה חף מכל סמכות ממשית. אי לכך, עוצרי שלטונו של המלך התינוק היו גם עוצרי ממלכת ירושלים, אך ריקים מכל כוח או סמכות ממשית בארץ ישראל עקב האנרכיה האיבלינית, וגם בקפריסין המפולגת והמשוסעת בקושי שלטו. במהלך מחושב השיאו האיבלינים את באליאן השלישי מאיבלין, בנו של ז'אן ד'איבלין-ארסוף, לנסיכה פלזאנס מאנטיוכיה-פואטריי, אשתו של אנרי המנוח ואמו של הוגו התינוק; פלאזנס הייתה אחותו של בוהמון השישי, נסיך אנטיוכיה, מידידיהם הקרובים של בני איבלין, והוא שתיווך בין הצדדים. כך יכלו בני איבלין לטעון לזכותם לכתר בבוא הזמן. בינתיים, המלחמות הפנימיות בין הברונים והקומונות בתוך ממלכת ירושלים גלשו מחוץ לתחומי ארץ ישראל, בחזרה אל איטליה ושאר המאחזים של ערי הנמל האיטלקיות באגן הים התיכון. בעכו עצמה השתוללו קרבות הרחוב בין הוונציאנים לגנואזים בעטיו של סכסוך נחלות שראשיתו עוד בבעלות על מנזר מר סבא, ופיליפ ממונפורט תמך בגנואזים, בעיקר משום חששו כי הוונציאנים יתבעו לעצמם חזרה את הנכסים שגזל מהם בסניורה שלו, בצור; ובני איבלין התייצבו לצידו. על פי היסטוריוגרפים צלבנים בני התקופה, טובעו במהומות שבארץ הקודש 80 ספינות, נהרסו ביצורי העיר האיבלינית עכו וכן המצודות שבתוך העיר (מלבד אלו שבחזקת המסדר הצבאי הנוצריים) ונגרם לה נזק אדיר, ונהרגו אלפי אנשים. בסיכומו של דבר הובסו בני בריתו האיטלקיים של פיליפ ממונפורט בקרב ימי גדול ב-24 ביוני 1258 והוא נאלץ לחזור לצור. פרופסור יהושע פראוור כתב כי התקופה האחרונה של ממלכת ירושלים, תקופת שלטונם של משפחת איבלין והאבירים, "אינה אלא גסיסה ממושכת וחסרת תוחלת" של הממלכה.
על רקע זה, בניסיון נוסף של בני איבלין להשיג לגיטימציה לשלטונם, הביא בוהמון השישי מאנטיוכיה לעכו ב-1258 את הנסיכה פלזאנס, והציג אותה כעוצרת הממלכה עבור בנה הוגו השני עד שהקטין יוכל להיות מוכתר כמלך ירושלים וקפריסין; ולאחר מכן הוכרחה פלזאנס, שהייתה בסך הכל שליט בובה במשחק הכוחות, להעביר את תואר עוצר הממלכה לאבי בעלה, ז'אן מאיבלין-ארסוף, שכבר טען והשתמש בתואר זה משנת 1247 עד 1258, בזמנם של אנרי הראשון מקפריסין וקונרד השני והשלישי. קרבות הרחוב בעכו פסקו, כתוצאה מההכרה הרשמית לשלטון האיבלינים בממלכות הצלבניות של ירושלים וקפריסין גם יחד; אך המתיחות לא התפוגגה, והקומונות תרמו לכך רבות, כשהן מחליפות צדדים במהירות - כעת נטתה הקומונה הוונציאנית ובני בריתה לצד האיבלינים, כשהם מקבלים את הוגו כשליט ואת ז'אן דה איבלין-ארסוף כעוצר, אך הקומונה של גנואה דחתה את הטענות ושבה לטענה הישנה בדבר זכאות מלכי גרמניה לכתר, שהנוכחי שבהם היה קונראד השלישי המכונה קונראדין, בנו של קונראד השני (שנפטר זמן קצר קודם לכן, ב-1254) ונכדו של הקיסר פרידריך השני (שמת עוד ב-1250), ובו הכירו הגנואזים כשליט הלגיטימי, בעיקר עקב העובדה הברורה לכול כי קונראדין לא יטרח לעולם לכפות את שלטונו בארץ ישראל ויותיר את בעלי הכוח לעשות כרצונם, בניגוד לבני איבלין והברונים.
בוהמון נסיך אנטיוכיה, שראה שלא הצליח לבסס את מעמדם של האיבלינים, שכר 800 אבירים כצבא שיוכל לתת תוקף מוחשי יותר לתביעותיהם, אך התוצאה הישירה של המהלך היה התבצרות הצדדים האיטלקיים בעמדותיהם הפוליטיות והגאוגרפיות; מכאן הפך המאבק לסכסוך נחלות איטלקי, שבו עורב גם האפיפיור החדש אלכסנדר הרביעי, ולאחר מכן המשיכו להתקיים הסתערויות פתע מכאן ומכאן, עד שארגן הצי הוונציאני התקפה מתואמת היטב שהצליחה להביס את הצי של גנואה בקרב ימי גדול במפרץ חיפה. הרובע הגנואזי בעיר נהרס עד היסוד והקומונה נסוגה לבסיס כוחה בצור, שם נהנתה מהגנת פיליפ ממונפורט שליט העיר. בינתיים מתה פלזאנס מקפריסין - בובת המשחק הנוכחית של האצילים - בשנת 1261, בקפריסין, ועם מותה עבר תואר העוצרות חסר הכוח וריק התוכן אל איזבל דה ליזיניאן, גיסתה (בתם השנייה של הוגו הראשון ואליס משמפאן, ואחותן של המלך אנרי ושל מריה אשת גוטייה) שהחזיקה בו עד 1264; מ-1264 ואילך שימש הוגו מפואטריי, בנם של איזבל והרוזן אנרי מאנטיוכיה-פואטריי, כעוצר לבן דודו הוגו השני מקפריסין בן האחת עשרה, עד למותו בטרם עת של הוגו השני בשנת 1267, בסמוך למיתת אביו של הוגו מפואטריי, הרוזן אנרי. הוגו מפואטריי, ששינה את שמו כעת להוגו דה ליזיניאן, הוכתר למלך ממלכות קפריסין וירושלים כהוגו השלישי מלך קפריסין והוגו הראשון מלך ירושלים ב-24 בדצמבר באותה השנה.
באותה התקופה, בדצמבר 1266, נפטר גם ראש בית איבלין, ז'אן ד'איבלין מארסוף רוזן יפו ואשקלון וקונטאבל הממלכה; ז'אן, שנח כעת על זרי הדפנה בעוד בני ביתו שולטים בפועל בממלכת ירושלים, בילה את שנותיו המאוחרות כשהוא מחבר בשלווה כרוניקות של ממלכת ירושלים, כאשר הוא אינו מנצל את מעמדו הבכיר בממלכה כדי להתערב במלחמה שניטשה אז בין הממלוכים לאימפריה המונגולית, אלא להניח להם להילחם לבדם – צעד נבון, שהאריך אולי במעט את ימי ממלכת ירושלים הגוועת. את מבצר ארסוף ואת תואר הקונטאבל ירש אחריו בנו, באליאן השלישי מאיבלין רוזן ארסוף, בעלה לשעבר של הנסיכה פלאזנס. זמן לא רב לאחר מכן, בשנת 1268, נפלה יפו לידי הכובש הממלוכי הגדול בייברס, ובכך בא הקץ על הרוזנות. תואר האצולה "רוזן יפו ואשקלון" המשיך להתקיים כתואר חסר משמעות שניתן לבני משפחות אצולה מקפריסין, עד לקריסת קפריסין במאה ה-15.