stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אורי טפליץ
חייו

אריך טפליץ (Erich Toeplitz) נולד בגטינגן שבגרמניה, בן למתמטיקאי אוטו טפליץ. משם עברה משפחתו לקיל, בעקבות מינויו של אביו לפרופסור באוניברסיטת קיל, וב-1928 לבון, כאשר התמנה אביו לפרופסור באוניברסיטה שם. טפליץ למד נגינה בחליל ובהמשך למד מוזיקולוגיה באוניברסיטאות ברלין, בון וקלן. עם עליית הנאצים לשלטון הפסיק את לימודיו והצטרף לתזמורת "האגודה היהודית לתרבות" (Jüdischer Kulturbund; יידישער קולטורבונד) בפרנקפורט. ברוניסלב הוברמן, שגייס באותו זמן נגנים לתזמורת הארץ-ישראלית שהחל בהקמתה, קיבל את המלצתו של ויליאם שטיינברג, המנהל המוזיקלי של תזמורת הקולטורבונד, וצירף לשורות התזמורת הארץ ישראלית את טפליץ ועוד כמה נגנים. ב-1936 עלה בגפו לארץ ישראל.
טפליץ כיהן תקופה ארוכה בהנהלת התזמורת והיה מן הגורמים המכריעים בהבאת זובין מהטה לניהולה. כאשר החליטה התזמורת, ביוזמת מהטה, להשמיע בקונצרטים יצירות משל וגנר וריכרד שטראוס, כתב טפליץ בתוכניה מאמר על "חשיבותו של וגנר", שעורר עליו את זעם הקהל והעיתונות.
טפליץ היה מורה לחליל באקדמיה למוזיקה בתל אביב והקים תלמידים שהיו לחלילנים נודעים בארץ ובעולם. לאחר השתלמות בצרפת אצל מרסל מואיז אימץ את שיטותיו לנגינה בחליל. בין תלמידיו אורי שוהם, אבנר בירון, משה אהרן אפשטיין, בצלאל אבירם ויוסי ארנהיים.
לאחר פרישתו ב-1970, כתב עבודת דוקטור בהצטיינות יתרה על כלי הנשיפה מעץ במוזיקה של מוצרט, וכעבור כמה שנים פרסם בגרמנית ספר המבוסס עליה (Die Holzbläser in der Musik Mozarts und ihr Verhältnis zur Tonartwahl).
ב-1992 פרסם בעברית את ה"ביוגרפיה" של התזמורת הפילהרמונית הישראלית. ב-1999 פרסם בגרמנית את האוטוביוגרפיה שלו וסיפור משפחתו.
טפליץ היה חבר בחמישיית כלי הנשיפה הישראלית. כן היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית חיפה, פעל בהנהלת נוער מוזיקלי בישראל ובמועצה לתרבות ואמנות. עיריית תל אביב-יפו הכתירה אותו בתואר יקיר העיר.
אורי טפליץ נפטר בשנת 2006, ונקבר לצד אשתו רות ( נפטרה בשנת 1993 )  בבית העלמין האזורי של מושבי מועצה אזורית גדרות . הוא הותיר את גבריאלה, בתו מאשתו הראשונה אלן, ואת הבנים גדעון וירון (רוני), מאשתו השנייה רות.
כשנה לפני מותו של טפליץ התקיים לראשונה בתל אביב "יום החליל" ביוזמת התזמורת הפילהרמונית הישראלית הישראלית ותוכנית מפתח, שהוקדש כאות הוקרה לו.
אוסף התווים הפרטי של אורי טפליץ שמור ומקוטלג במרכז פליציה בלומנטל למוזיקה.
כתביו

עבודת דוקטור בנושא "כלי-הנשיפה מעץ במוזיקה של מוצארט", תל אביב: חמו"ל, 1977.
סיפורה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית (מאנגלית: הד סלע), תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ג-1992.
Die Holzbläser in der Musik Mozarts und ihr Verhältnis zur Tonartwahl, Baden-Baden: Verlag Koerner (Sammlung musikwissenschaftlicher Abhandlungen, 62), 1978. ISBN 3873205629(בגרמנית)
Und Worte reichen nicht: von der Mathematik in Deutschland zur Musik in Israel: eine jüdische Familiengeschichte, 1812-1998 / Uri Toeplitz; Vorwort von Niels Hansen; herausgegeben von Erhard Roy Wiehn, Konstanz: Hartung-Gorre Verlag (Schoah und Judaica. 3, Jüdische Biographien und Familiengeschichten), 1999. ISBN 3896493515(בגרמנית)
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  אורי דרומי, "אחרי מות": החלילן הראשון של הפילהרמונית: ד"ר אורי טפליץ, ממייסדי התזמורת הפילהרמונית, 1913-2006, באתר הארץ, 25 באוקטובר 2006.
↑  טפליץ אורי-אריך, באתר ארגון יוצאי מרכז אירופה.
↑  אהרון דולב, נאצי בהיכל, מעריב, 10 באוקטובר 1969, המשך 1, מעריב, 10 באוקטובר 1969, המשך 2, מעריב, 10 באוקטובר 1969, המשך 3, מעריב, 10 באוקטובר 1969
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268931005171  BIBSYS: 90383876  GND: 121234533  ISNI: 0000 0000 6683 6602  LCCN: n93051642  NTA: 068123574  RERO: 02-A003903774  VIAF: 64857958   WorldCat (עם VIAF): 64857958 
אורי טפליץ, שני משמאל
נתן מיליקובסקי

ערך זה עוסק ברב, מחנך ופעיל ציוני. אם התכוונתם לאיש עסקים אמריקאי, ראו .
| --- | --- |

נתן מיליקובסקי
 לידה:  15 באוגוסט 1879 קרבו, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  4 בפברואר 1935  (בגיל 55) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 השכלה:  ישיבת וולוז'ין 
 מקום מגורים:  וולוז'ין, צפת, ירושלים, לודז', ורשה, הרצליה 
 תקופת הפעילות:  ? – 4 בפברואר 1935
 אב:  צבי הירש הלוי מיליקובסקי 
 אם:  ליבה גיטל 
 צאצאים:  בנציון נתניהו  אלישע נתניהו 
 מספר צאצאים:  9 
 
 חתימה:   
 
הרב נתן מילֵיקובסקי (בפולנית: Milejkowski; כ"ו באב תרל"ט, 15 באוגוסט 1879 – א' באדר א' תרצ"ה, 4 בפברואר 1935) היה רב, מחנך ופעיל ציוני.
נאומיו

הרב מיליקובסקי התפרסם כנואם ציוני מוכשר ביידיש ובעברית. לדרשותיו נהרו אנשים רבים.
על הביקוש הרב לנאומיו כתב ד"ר ב' גיטלין, עיתונאי יהודי אמריקאי שסיקר את יהדות פולין בשנות העשרים של המאה ה-20: "מיליקובסקי - היו פשוט קטטות מסביב לו. לא היה אולם גדול למדי בוורשה, בלודז' או בלובלין, בשדלץ ובערים פולניות אחרות שיכול היה להכיל את כל הקהל שבא לשמוע את הנואם המפורסם. היו שוברים איפוא את הדלתות, נכנסים דרך החלונות, עומדים במסירות-נפש ממש נגד השומרים, ובלבד שיזכו לשמוע מילה מפיו. עד שפעמים הוכרח הרב מיליקובסקי לחדול מלהופיע באסיפות".
בכתבה אחרת משנת 1926 תיאר את שיטת הנאום שלו: "הרב מיליקובסקי מאחד בנאומו מסורת עתיקה וסגנון מודרני, נוסח יהודי וחילוניות. השיטה שלו היא לבנות את ההווה על עובדות היסטוריות, על הפסיכולוגיה של התולדה, אם אפשר להתבטא כך. לשונו לבה רותחת, מלאה טמפרמנט לוהט, ובמעופו הגדול הוא מרומם את השומעים עד לאכסטאזה העליונה. אין זה שיר הלל סתם, אלא ניסיון למסור במילים את כוחו של הרב מיליקובסקי כנואם. אבל מושג אמיתי יכול אדם לקבל רק כשהוא שומע אותו".
משפחה

לנתן מיליקובסקי ולאשתו שרה היו בת אחת ושמונה בנים, בהם הפרופסורים בנציון נתניהו ואלישע נתניהו (בעלה של שושנה נתניהו ואביו של נתן נתניהו).
בין נכדיו הם יוני נתניהו, שהיה מפקד סיירת מטכ"ל, בנימין נתניהו, ראש ממשלת ישראל, עדו נתניהו שהוא רופא,סופר ומחזאי, האחים מרגולין (שי, לוזי ונתן), מייסדיה של חברת הנדסה וייעוץ שהובילה מספר פרויקטים לאומיים. ונתן מיליקובסקי (הקרוי על שם סבו), שהיה איש עסקים, יהודי-אמריקאי. שהיה שותף בחלק מעסקיו יחד עם אחיו, דניאל מיליקובסקי שגם הוא איש עסקים, יהודי-אמריקאי.
לקריאה נוספת

נתן מיליקובסקי נתניהו, עם ומדינה, ידיעות אחרונות, 1994.
רונית ורדי, ביבי – מי אתה אדוני ראש הממשלה?, כתר, 1997, פרק 2: בית אבא – משפחת מיליקובסקי עולה לארץ־ישראל, עמ' 19–31.
סעדיה מיליקובסקי-נתניהו, הסאגה של משפחת נתניהו, 2000, בספרייה הלאומית
הערות שוליים

↑  למשל: נתן נתניהו (מילייקובסקי), וולוזין תקס"ג - תרפ"ג, דואר היום, 14 באוגוסט 1923
1 2 3  רונית ורדי, ביבי, עמ' 21.
↑  אהרן זאב אשכולי, קהילת לודז’, תולדות עיר ואם בישראל. ירושלים: תש"ח 1948, עמ' 130.
↑  אברהם לוינסון, תולדות יהודי ורשה. תל אביב: עם עובד, 1953, עמ' 249.
↑  מכתב מלודז', הצפירה, 8 במאי 1913
↑  בן כספית ואילן כפיר, נתניהו – הדרך אל הכוח, אלפא תקשורת, 1997, עמ' 22.
↑  ארכיון המדינה, רשימות עולים 1919- 1920 - נמל יפו - עמ' 44, באתר ארכיון המדינה
↑  רונית ורדי, ביבי, עמ' 24.
↑  ורד לוי-ברזילי, אבן מאסו הבונים, באתר הארץ, 19 ביולי 2006
↑  רונית ורדי, ביבי, עמ' 25–26.
1 2  בן כספית ואילן כפיר, נתניהו – הדרך אל הכוח, אלפא תקשורת, 1997, עמ' 24.
1 2  ב. ק., חולם ולוחם, הארץ, 7 במרץ 1935
↑  עם ומדינה באתר סימניה
↑  שושנה מגדל-קלין-בנדגר, הרצליה: העשור הראשון, עמ' 94.
↑  הראל כהן, רבנים נגד הסתה, באתר ערוץ 7
↑  יוסי אחימאיר, בין פרופ' נתניהו לד"ר אחימאיר, אתר 'בית אבא'
↑  איש בסער: מסות ומחקרים על זאב ז׳בוטינסקי, 2004, עמ' 175.
↑  עם ומדינה, ידיעות אחרונות, 1994, עמ' 179.
↑  כדי שהקו יסמן הורות הוא צריך לרדת למטה
↑  בחלק מהמקרים משך הנשואין מופיע מעל הקו
↑  בנו של נתן מיליקובסקי נתניהו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265314205171  GND: 1077920881  ISNI: 0000 0000 6693 371X  LCCN: nr94037923  VIAF: 71276519   WorldCat (עם VIAF): 71276519 
מודעת אבל על פטירתו
זהות לא ידועה

| --- | --- |

 מבוסס על:  הרומן הצרפתי Hors de moi
 בימוי:  ז'אומה קולייט-סרה 
 הופק בידי:  ג'ואל סילבר, לאונרד גולדברג 
 תסריט:  אוליבר בוצ'ר   סטיבן קורנוול
 עריכה:  טימותי אלוורסון 
 שחקנים ראשיים:  ליאם ניסן   פרנק לנגלה   ג'נוארי ג'ונס   דיאן קרוגר
 מוזיקה:  ג'ון אוטמן   אלכסנדר ראד
 צילום:  פלביו לאביאנו
 מדינה:  גרמניה, ארצות הברית
 חברת הפקה:  Dark Castle Entertainment, אולפני באבלסברג
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 18 בפברואר 2011   ישראל 24 במרץ 2011
 משך הקרנה:  113 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, גרמנית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט בלשי, סרט פעולה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  ברלין, מלון אדלון 
 תקופת התרחשות:  חג ההודיה 
 תקציב:  40 מיליון דולר
 הכנסות:  136,123,083 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   unknownwhitemale11
 www.warnerbros.com/unknown
 דף הסרט ב־IMDb
 
זהות לא ידועה (באנגלית: Unknown) הוא מותחן פעולה משנת 2011 בבימויו של ז'אומה קולייט-סרה, ובכיכובם של ליאם ניסן, דיאן קרוגר וג'נוארי ג'ונס. הסרט מבוסס בחלקו על רב המכר "Hors de moi" מאת הסופר הצרפתי דידייה ואן קאווליר.
עלילת הסרט

המדען האמריקאי מרטין האריס (ליאם ניסן) ורעייתו ליז מגיעים לברלין כדי להשתתף בכנס ביוטכנולוגיה. בהגיעם למלון אדלון, מרטין מבחין שחסרה לו מזוודה, ושב לשדה התעופה עם מונית שנהוגה בידי ג'ינה (דיאן קרוגר), מהגרת לא חוקית מבוסניה והרצגובינה. במהלך הנסיעה מתרחשת תאונת דרכים והמונית צוללת לתוך נהר השפרה. מרטין מחולץ ממנה בידי נהגת המונית, והוא מתעורר לאחר מספר ימים בבית החולים, ללא מסמכים מזהים וכשהוא סובל מאמנזיה קלה. לא ניתן לברר את זהותו בשגרירות ארצות הברית, הסגורה לרגל חג ההודיה. כשהוא צופה בדיווח בטלוויזיה על כנס הביוטכנולוגיה, הוא נזכר במטרת ביקורו ומעיד את פניו למלון כדי לפגוש באשתו. אולם אשתו מכחישה שהיא מכירה אותו, ולצידה עומד גבר אחר (איידן קווין) הטוען שהוא מרטין האריס. בהמשך פוגש מרטין האריס את פרופ' רודני, המספר לו שליז אינה אשתו אלא שותפה שלו וכל מה שהוא חשב כנכון הוא מציאות שהוא בדה לעצמו.
הפקת הסרט

הסרט היה אמור להתרחש במקור בפריז, וצולם לבסוף בברלין - שלדברי הבמאי היא "עיר המחפשת את זהותה האדריכלית", והיא פחות מוכרת לצופים האמריקאים מאשר פריז, ולכן מעוררת בהם תחושת אובדן זהות.
הצילומים התקיימו ברובם באולפני הקולנוע באבלסברג בברלין, בחודשים ינואר-אפריל 2010. סצנת צלילת המכונית לנהר השְפְּרֵה צולמה בגשר אוברבאום, אך הסצנה התת-מימית צולמה במכל מים בעומק 4 מטרים ובנפח 500 אלף ליטר. במהלך צילום מרדף המכוניות נחסם פרידריכשטראסה לתנועה לכמה לילות. הסרט צולם גם באתרים ברלין האופטבאנהוף, מלון אדלון, הגלריה הלאומית החדשה, פאריזר פלאץ, אי המוזיאונים ובשדה התעופה בלייפציג. העתק של לובי מלון אדלון נבנה באולפני באבלסברג עבור צילומי סצנות ההרס במלון.
30 מיליון דולר מתקציב הסרט, שעמד על כ-40 מיליון דולר, מומנו באמצעות Dark Castle Entertainment, ו-4.65 מיליון אירו נוספים מומנו מקרנות קולנוע ציבוריות בגרמניה.
גשר אוברבאום
פרידריכשטראסה
ביקורות

הסרט קיבל ביקורות מעורבות. באתר ריכוז ביקורות הקולנוע Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 5.8/10. חלק ממבקרי הקולנוע שיבחו במיוחד את המשחק של ליאם ניסן. המבקר ריצ'רד רופר נתן לסרט ציון B+, וכתב כי "לפעמים, 'זהות לא ידועה' מותח את מבחן הסבירות עד לנקודת השבירה, אבל הוא מתנהל בקצב טוב מאוד ועם ביצועי משחק חזקים ביותר, ומרבית השאלות באות על פתרונן בסופו של דבר. זהו מותחן מאוד מוצק". מבקר עיתון הארץ, אורי קליין, חיווה את דעתו כי "הסרט גדוש באקשן מתחילתו ועד סופו, והעובדה שעלילתו מופרכת כמעט לחלוטין רק מוסיפה להנאה. זהו סרט טוב בסוגו ולפעמים [...] זה כל מה שמבקשים."
מבקרים אחדים השוו את תפקידו של ניסן לדמות שגילם בסרט חטופה, ואחרים השוו את 'זהות בלתי ידועה' לפרנטיק, סרטו של רומן פולנסקי משנת 1988. מבקר הניו יורק טיימס רשם כי הסרט קיבל השראתו מסרטי פילם נואר משנות ה-40 וה-50, בהם מתעורר הגיבור עם מכה על ראשו ושואל את שאלת היסוד החיונית: "מי אני?", אותה צעקה קיומית שמניעה את הסרט הראשון של "ג'ייסון בורן", ש'זהות לא ידועה' מחקה באופנים גדולים ופעוטים."
שחקנים

ליאם ניסן: ד"ר מרטין האריס
דיאן קרוגר: ג'ינה
ג'נוארי ג'ונס: אליזבט האריס ("ליז")
איידן קווין: מרטין בי
פרנק לנגלה: פרופ' רודני קול
ברונו גנץ: סוכן לשעבר של השטאזי ארנסט יורגן
סבסטיאן קוך: פרופ' ברסלר
סטייפ ארסג: ג'ונס
ריינר בוק: מר שטראוס
מידורי חמאדה: הנסיך שאדה
קלינט דייר: ביקו
קארל מרקוביץ: ד"ר פארגה
אווה ארפורט לובאו: האחות גרטשן
לסרט לוהקו שחקנים גרמנים רבים, השחקן ריינר בוק שיחק בממזרים חסרי כבוד (שבו כיכבה גם דיאן קרוגר) וכן בסרט לבן. סבסטיאן קוך גילם את דמות הכותב בחיים של אחרים.
הערות שוליים

↑  מסיבת עיתונאים, באתר berlinale
↑  אורי קליין, רשמים מפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בברלין, באתר הארץ, 21 בפברואר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2011127726  VIAF: 180950817   WorldCat (עם VIAF): 180950817 
דיאן קרוגר
אגריפס הראשון

אגריפס הראשון (נולד כמרקוס יוליוס אגריפס; 11 או 10 לפנה"ס – מרץ 44) היה מלך יהודה האחרון, יהודי-רומאי וצאצא לבית הורדוס. שלט משנת 37 עד מותו בקיסריה בשנת 44 לספירה. בזכות קשריו הטובים וקרבתו לקיסרי השושלת היוליו-קלאודית הצליח לאחד מחדש את ממלכת סבו הורדוס תחת שלטון יהודי, ובעיני חז"ל מצטיירת דמותו באור חיובי.
מטבע עם דיוקנו של אגריפס הראשון
תולדות חייו > בתקופת שלטונו של קליגולה

תקופת מאסרו של אגריפס הייתה נוחה וקלה, ככל הנראה כתוצאה מהתערבותו של מאקרו, שהיה מפקד המשמר הפרטוריאני וכמו אגריפס ידידו של קליגולה. כאשר טיבריוס נפטר כעבור שישה חודשים בשנת 37, קליגולה לא שכח את ידידו, שחררו מכלאו, המליך אותו על שטחיו של דודו פיליפוס, ובנוסף נתן לו את הטטראכיה של ליסניאס (שטח הממוקם בין דמשק לכלקיס). כמו כן אגריפס קיבל דרגת פראיטור לשם כבוד, ואת הזכות להיקרא "מלך ידיד ובעל ברית של העם הרומאי" ו"ידידו של קיסר".
אגריפס נשאר בחצר הקיסר ברומא עד שנת 38 שבה נסע לארץ ישראל כדי לארגן את ממלכתו. במסעו לארץ ישראל עבר באלכסנדריה, שם הקהילה היהודית המקומית קיבלה את המלך היהודי בהתלהבות, דבר שהצית פרעות ומלחמה בין היהודים לאוכלוסייה ההלניסטית. גם עם הגיעו לממלכתו הוא התקבל באהדה על ידי התושבים המקומיים.
הגעתו של אגריפס לארץ ישראל עטור בכתר מלכות העלתה את קנאת אחותו הרודיאס, מכיוון שאגריפס היה לפני שנים מעטות לא יותר מפקיד שכפוף לבעלה ועכשיו הפך לבכיר ממנו בדרגתו. הרודיאס שכנעה את בעלה לצאת לרומא ולבקש מעמד דומה לזה של אחיה. אגריפס, שהבין את הסכנה שנשקפת למעמדו הרם, נקט בצעדי מניעה והאשים את הורדוס אנטיפס בכך שנמנה בעבר עם חבריו של סיאנוס, שהוצא להורג בשנת 31 בעוון קשר כנגד הקיסר, וחמור מכך - שעשה יד אחת עם האימפריה הפרתית כנגד רומא. קליגולה בחר להאמין להאשמות, הגלה את אנטיפס ומסר את שטחיו לשלטונו של אגריפס.
מלבד העובדה שממלכתו והכנסתו של אגריפס הוגדלו בצורה משמעותית, היה בכך איתות שקליגולה החשיב את ידידו כמי שראוי למלוך על כל ממלכת סבו. אם בהענקה של שטחי פיליפוס משל אגריפס על אוכלוסייה נוכרית שהייתה חסרת כל קשר אליו, בהענקת שטחיו של אנטיפס עבר אגריפס למלוך על אוכלוסייה שהייתה ברובה יהודית. רושם זה מתחזק מכיוון שלאגריפס ניתנה זכות המינוי של הכהנים הגדולים ובית המקדש הופקד תחת פיקוחו. בעוד שנראה שיהודה הפכה באופן זמני לחלק מהפרובינקיה של סוריה, ייתכן שהיה בכך ניסיון להימנע מהחיכוך בין הנציבים לאוכלוסייה היהודית שאפיין את ימי נציבותו של פונטיוס פילאטוס.
בניהול העניינים בממלכתו הוא נקט בגישה שמרנית וניסה לחזור למדיניות שהייתה נהוגה בימי סבו. הוא מינה את שמעון קנתרס מבית ביתוס לכהן גדול ואת סילאס למפקד צבאו. כמו כן העלה מתנות לבית המקדש, מימן קורבנות של נזירים וויתר על מס לתושבי ירושלים. כגמול על פעולותיו אלה יש לשער שהוא התקבל בעיר בהתלהבות ובאהדה.
ככל הנראה לאחר שנה בארץ ישראל חזר אגריפס לרומא, שם שהה בחצרו של הקיסר והיה אחד היועצים החשובים שלו. אגריפס היה אחד מהמלכים ההלניסטים שליוו את קליגולה במסעו בגאליה וגרמניה בחורף 40/39 ונוכחותו הייתה לצנינים בעיני העם והסנאט, שסברו שהוא מהווה השפעה שלילית על קליגולה.
משהקימו התושבים ההלניסטים ביבנה מזבח לפולחן הקיסר, הרסו אותו התושבים היהודים במקום. הדבר דווח לקליגולה, והוא הורה בכעסו על הקמת פסל לכבודו בבית המקדש בירושלים. פקודתו גרמה לזעזוע גדול ביהודה ועוררה התנגדות גדולה, לכן הוטלה על פובליוס פטרוניוס מושל סוריה המשימה להקים את הפסל. פטרוניוס שהבין שהתעקשות על הצבת הפסל תגרום למלחמה עם היהודים נקט בצעדים לעיכוב הקמת הפסל. אגריפס, ששהה בחצר הקיסר ברומא, לקח חלק במגעים לביטול הפקודה של קליגולה ואף הצליח לשכנעו לבטלה, אולם לפי גרסה אחרת קליגולה חזר בו מהביטול והפקודה התבטלה רק עם הירצחו בשנת 41.
תולדות חייו > בתקופת שלטונו של קלאודיוס

הכאוס שלט ברומא לאחר רציחתו של קליגולה, לא היה ברור מי ירש אותו או אף אם משטר הפרינקפס ימשיך להתקיים. הסנאט היה מפולג בעוד הצבא הכתיר את קלאודיוס כקיסר, אגריפס שימש כבורר במחלוקת והיה שליחו של קלאודיוס כלפי הסנאט והוא זה ששכנע את הסנאט לקבל את הכתרתו של קלאודיוס.
לאחר הכתרתו קלאודיוס הגדיל את ממלכתו של אגריפס וסיפח את יהודה אליה, כך שאגריפס מלך על ממלכה השווה בגודלה פחות או יותר לזו של סבו הורדוס, כמו כן לאגריפס הוענקה דרגת קונסול של כבוד.
אגריפס לא יצא לממלכתו החדשה מיד ונשאר זמן מה ברומא שם פעל לטובתם של יהודי התפוצות, הוא הצליח לרכך פקודה של קלאודיוס לגירושם של יהודי רומא ושידל את קלאודיוס להוציא פקודה המבטיחה את זכויותיהם הדתיות של יהודי אלכסנדריה בפרט ויהודי התפוצות בכלל. כמו כן הוא השתתף במשפטם של שונאי ישראל אלכסנדרונים ברומא.
תולדות חייו > בתקופת שלטונו של קלאודיוס > מלך יהודה

אגריפס חזר לממלכתו בשנת 41/42, במלכותו הוא המשיך את מדיניותו שנועדה לחזור לימי הורדוס, כמו הורדוס הוא מינה והוריד כהנים גדולים כדי למנוע מהם צבירת כוח והשפעה שיכלה לאיים עליו. בניגוד לשאר השליטים מבית הורדוס, אגריפס השכיל לקנות את אהדת העם בגילויי האדיקות הדתית שלו. למרות זאת, נראה שחלק מהעם המשיך להתנגד לבית הורדוס ואף ראה בהם יהודים לא כשרים.
לפי יוסף בן מתתיהו, אגריפס אהב לשהות בירושלים, אולם לדעת דניאל שוורץ, ניסוח זה ועדויות אחרות, מצביעים על כך שמושבו הקבוע היה ככל הנראה בקיסריה. אגריפס לא הזניח את קשריו עם האוכלוסייה הנוכרית, הוא בנה בניינים וקישט ערים הלניסטיות ברחבי ממלכתו, היה פטרונם של משחקים והעלה תרומות לביירות, הליופוליס (בעלבכ שבלבנון) ואתונה. אולם למרות כל החסדים שהעניק לנתיניו הלא יהודים הם עדיין סלדו ממנו וראו בו מלך יהודי.
אגריפס רדף כמה מראשי הכנסייה הנוצרית הצעירה ונודע במדיניותו הקשוחה כלפי הנוצרים. הוא היה אחראי להוצאתו להורג של השליח יעקב בן זבדי והתכוון להוציא להורג גם את פטרוס, אולם הלה הצליח להימלט מירושלים מבעוד מועד. ככל הנראה רדיפתו של אגריפס את הכנסייה לא נבעה ממניע דתי, אלא מכך שהייתה קיימת תסיסה משיחית בכנסייה שאיימה לערער את הסדרים המדיניים בממלכה, והשליחים שאגריפס רדף היו מעורבים במהומות משיחיות.
אגריפס גם כינס מפגש של חמישה מלכים אזוריים: אחיו הורדוס מלך כלקיס, אנטיוכוס הרביעי מלך קומגנה, שמשגרם מלך אמסה, קוטיס מלך ארמניה הקטנה ופולמון השני מלך פונטוס. כמו כן הוא החל בבניית חומה שלישית מסביב לירושלים, שעל פי יוסף בן מתתיהו אם הייתה מושלמת הייתה הופכת את העיר לבלתי ניתנת לכיבוש. פעולותיו לא מצאו חן בעיניו של מושל סוריה ויביוס מרסיוס שהאשים אותו בחתירה כנגד שלטון רומא, הוא פקד על פיזור הכינוס והפסקת בניית החומות.
ככל הנראה לא הייתה כל כוונת מרידה בפעולותיו של אגריפס, כינוס המלכים היה מעין "מפגש מחזור" של מלכי חסות שכולם הומלכו על ידי קלאודיוס והיו קשורים בקשרי משפחה ובריתות נישואים, בעוד שבניית החומות נבעה מניסיונו להשיג יוקרה יותר מאשר ביצור בירתו לקראת מלחמה. ככל הנראה האשמותיו של מרסיוס נבעו מקנאתו באגריפס, באופן מסורתי מושל סוריה היה האיש החזק של רומא במזרח וככל הנראה הוא הרגיש שאגריפס, שמשל בשטח שלא מזמן היה כפוף לנציבות סוריה והיה בעל קשרים ענפים בחצר הקיסר ברומא, חותר תחת מעמדו הבכיר כאיש הראשון של רומא במזרח.
על המטבעות שטבע אגריפס, מופיעה דמות דיוקנו שלו או דיוקנו של הקיסר הרומי, אולם רק על המטבעות שנועדו לשימוש באזורים הלא-יהודיים של ממלכתו. על המטבעות שנועדו לשימוש על ידי נתיניו היהודים, מופיע דגם האפיריון במקום הדמויות האנושיות.
אגריפס נפטר ממחלה במרץ 44, בשעה שנכח ב"משחקים האיסאקטיים" ("איסאקטיון", משחקים "בדמות המשחקים האקטיים") שיסד הורדוס בקיסריה לציון ניצחונו של אוגוסטוס בקרב אקטיום (31 לפנה"ס) ונערכו מדי ארבע שנים. אולם יש הסבורים, שאגריפס מת כתוצאה מהרעלה מכוונת.
לדברי יוסף בן מתתיהו, הוא מת בשנה ה-54 לחייו ובשנה השביעית למולכו (מאז שנת 37). עם זאת, לפי המניין במטבעות שטבע, הוא הגיע לשנת מלכותו השמינית.
הוא הותיר אחריו בן אחד, אגריפס השני (בן נוסף, דרוסוס, נפטר כשהיה ילד), ושלוש בנות, ברניקי, מרים ודרוסילה.
הארכאולוג גבריאל ברקאי הציע כי אגריפס ואשתו נקברו במצבת הקבורה המונומנטלית המכונה יד אבשלום שבנחל קדרון, וכי בני משפחתו נקברו במערה הסמוכה.
לאחר מותו של אגריפס, בוטלה עצמאותה הסמלית של יהודה והיא סופחה מחדש ושבה להיות פרובינקיה רומאית.
אישיותו, תדמיתו ומורשתו

מבחינת אישיותו אגריפס היה רומאי לחלוטין, הוא התחנך בחצר הקיסר משחר ילדותו עד היותו אדם בוגר ותקופה זאת עיצבה את עולמו התרבותי. במשך כל שהייתו ברומא אין כל עדות שהיה לו איזשהו קשר עם הקהילה היהודית בעיר. אף על פי שבבגרותו הוא הראה שיקול דעת ודאגה לאחיו היהודים הוא עדיין נשאר רומאי באורחות חייו ואפילו בזמן מלכותו, והוא אימץ לעצמו מספר מנהגים אליליים וייתכן שאף ייסד פולחן לעצמו בקרב תושבי הממלכה הנוכרים.
למרות אישיותו הרומאית אגריפס זכה להיות השליט היחיד מבית הורדוס שנזכר בחיוב בזיכרון הקולקטיבי של האומה היהודית, תקופת מלכותו נחשבת למרווח נשימה והקלה משלטונם הקשה של הנציבים תאבי הבצע והחמסנים. אולם בסופו של דבר שלטונו הקצר של אגריפס על יהודה הייתה אפיזודה חולפת שלא מנעה את ההתנגשות בין היהודים לרומאים כשלושים שנה אחרי מותו, אירועי המרד הגדול מראים עד כמה היה חסר אדם כמו אגריפס שהיה בעל אוזן קשבת אצל השלטונות הרומאיים ויכול היה לפשר בינם לבין היהודים.
בספר "מעשי השליחים" בברית החדשה, אגריפס קרוי "הורדוס". כינוי זה מופיע רק במקור אחד נוסף, על גבי מטבע המכנה אותו "הורדוס אגריפס". אולם "מעשי השליחים" הוא המקור היחיד שבו מכונה אגריפס "הורדוס" בלבד, ללא תוספת שמו האמיתי. הוא נקרא שם כך כדי ליצור הקבלה בינו לבין שאר השליטים מבית הורדוס שרדפו את הכנסייה. ככל הנראה רדיפתו את השליחים האיצה את התהליך בתוך הכנסייה של מעבר מפעילות בארץ ישראל בקרב יהודים להפצת בשורת הנצרות בקרב אומות העולם בתבל.
כתובת מאתונה שנחקקה לכבוד ברניקי עקב "דאגתה" לעיר, מכנה אותה "בת אגריפס המלך".
בנו, אגריפס השני (28–95 לספירה), היה השליט היהודי האחרון מצאצאי החשמונאים.
הסופר שאול טשרניחובסקי כתב ב-1943 סיפור על ימיו האחרונים של המלך אגריפס הראשון. הסיפור לא פורסם יותר במסגרת כתביו של טשרניחובסקי אם כי תורגם לאנגלית.
לקריאה נוספת

דניאל שוורץ, אגריפס הראשון; מלך יהודה האחרון, בסדרת "מונוגרפיות בתולדות עם ישראל", ירושלים, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשמ"ז; הדפסה חוזרת: תש"ע-2010. ISBN 9652270458 ‏(238 עמודים). גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר" (דף הספר באתר "גוגל ספרים" )
איתמר עצמון, "אחינו אתה" - על זהותו המורכבת של אגריפס וניסיון לפענח את דרכו ע"פ המטבעות שטבע, מתוך הטור "הצד השלישי של המטבע", מגזין סגולה, תשרי תשע"ב אוקטובר 2011.
ה'קנ"ט

ה'קנ"ט (5159)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-12 בספטמבר 1398 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 31 באוגוסט 1399. שנה מסוג הכז, איננה מעוברת, ואורכה 354 ימים. זו שנת שמיטה.
נולדו

הרב נתן אפשטיין, רב קהילת פרנקפורט בסוף תקופת הראשונים.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג הכז, ובה 354 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "כסדרה": שבה חשוון בן 29 יום ואילו כסלו בן 30 יום
ג' בתשרי חל בשבת, ולכן צום גדליה נדחה ליום ראשון ד' בתשרי.
י"ז בתמוז חל בשבת, ולכן צום שבעה עשר בתמוז נדחה ליום ראשון י"ח בתמוז
ט' באב חל בשבת, ולכן צום תשעה באב נדחה ליום ראשון י' באב
היסטוריה של עם ישראל
אלווה מאייר

אלווה מאייר (באנגלית: Alvah T. Meyer;‏ 18 ביולי 1888 - 19 בדצמבר 1939) היה אצן אמריקאי-יהודי, סגן אלוף אולימפי (סטוקהולם 1912) בריצת 100 מטר.
ביוגרפיה

מאייר נולד בניו יורק. היה חבר במועדון האתלטיקה האירי-אמריקאי שכלל אתלטים יהודים אלופים אולימפיים נוספים כמו מאיר פרינסטיין ואבל קיוויאט.
ביוגרפיה > 1911

מאייר זכה בתואר אליפות ארצות הברית באתלטיקה באולם בשנת 1911 בריצת 60 יארד.
ביוגרפיה > 1912

באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1912 הוא זכה מדליית זהב בריצת 220 יארד בשיא אמריקה חדש של 21.8 שניות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת סטוקהולם הוא לא רץ היטב ונאלץ לממן את השתתפותו באולימפיאדה בכוחות עצמו ובסיוע הוריו. למרות זאת, במשחקים עצמם זכה במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.9 שניות, אחרי רלף קרייג (10.8 שניות) ולפני דון ליפינקוט (10.9 שניות) שלושתם השלימו ניצחון אמריקאי, בשלב המוקדמות קבע ליפינקוט שיא עולם חדש של 10.6 שניות, שיא העולם הראשון בריצה זו המוכר על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית. בשלב חצי הגמר בריצת 200 מטר הוא סיים שני אחרי ליפינקוט (זכה במדליית כסף בריצה זו) ולא עלה לשלב הגמר.
בתחרות שנערכה בפיטסבורג ב-21 בספטמבר אותה שנה הוא קבע בריצת 200 מטר שיא אישי חדש של 21.7 שניוט ודורג במקום שלישי בעולם.
ביוגרפיה > 1915

באליפות ארצות הברית שנערכה בסן פרנסיסקו, קליפורניה ב-7 באוגוסט הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בריצת 100 יארד ומדליית ארד בריצת 220 יארד.
ביוגרפיה > 1916

באליפות ארצות הברית שנערכה בניוארק, ניו ג'רזי ב-9 בספטמבר הוא זכה במדליית ארד בריצת 100 יארד.
בשנת 1939 נפטר מאייר בטוסון שבאריזונה.
שיאים אישיים

ריצת 100 מטר: 10.7 שניות (1912)
ריצת 200 מטר: 21.7 שניות (1912)
נשיא גרמניה

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  פרנק-ואלטר שטיינמאייר (19 במרץ 2017) 
 תאריך כניסה לתפקיד:  19 במרץ 2017
 דרכי מינוי:  בחירה על ידי האספה הפדרלית
 תחום שיפוט:  גרמניה 
 מעון:  ארמון בלוו 
 משך כהונה קצוב:  5 שנה 
 ייסוד המשרה:  24 במאי 1949 
 איוש ראשון:  תיאודור הויס
 www.bundespraesident.de
 
נשיא גרמניה (בגרמנית: Bundespräsident; נקרא בעבר Reichspräsident) הוא ראש המדינה הגרמנית. התפקיד נוצר בשנת 1918 בעקבות התפטרותו של הקיסר וילהלם השני וכינון רפובליקת ויימאר. כיום, התפקיד הוא בעל ערך טקסי וייצוגי בלבד והוא נבחר על ידי האספה הפדרלית אחת לחמש שנים.