stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אקסיומת הקבוצה האינסופית

אקסיומת הקבוצה האינסופית (או אקסיומת האינסוף) היא אחת האקסיומות של תורת הקבוצות האקסיומטית. לפי אקסיומה זו, קיימת קבוצה אינסופית, ובפרט, קיימת קבוצה כזו שכוללת את המספרים הטבעיים (על פי הבנייה של פרגה).
ניסוח

קיימות מספר דרכים לנסח את האקסיומה, אולם הפשוטה והמקובלת ביותר מביניהן אשר איננה עושה שימוש בהגדרתם של מספרים סודרים היא זאת:
קיימת קבוצה  \ A כך שמתקיים  \emptyset \in A, ולכל  \ a\in A מתקיים  \ S(a)\in A, כאשר  S(a)=a\cup \{a\}. כלומר,  \ \exists A\left[\emptyset \in A\land \forall a\left(a\in A\to S(a)\in A\right)\right].
הקבוצה  \ A כוללת את המספרים הטבעיים, משום שעל פי הבנייה של פרגה, אפס מוגדר בתור הקבוצה הריקה, ופונקציית העוקב
מוגדרת בתור הפונקציה  \ S.
עצמאות

אקסיומת האינסוף עצמאית ביחס לשאר אקסיומות ZFC, בהנחה שהיא עקבית.
ניתן לבנות מתוך ZFC מודל שמקיים את כל האקסיומות חוץ מאקסיומת האינסוף - זה יהיה אוסף כל הקבוצות הסופיות תורשתית -  V_{\omega } בסימון של יקום פון-נוימן. אוסף זה מורכב מכל הקבוצות הסופיות שכל איבריהן הן קבוצות סופיות תורשתית (הגדרה זו איננה מעגלית, לפי אקסיומת היסוד). קל לראות שמודל זה מקיים את כל האקסיומות של ZFC למעט אקסיומת האינסוף.
אקסיומת האינסוף מבטיחה את קיום המונה האינסופי הראשון 0א (אָלֶף אֶפֶס). כמו שהערנו, אוסף כל הקבוצות שמתחתיו (במובן של הדרגה שלהן ביקום פון-נוימן) הוא מודל ל-ZFC כאשר אנחנו מחליפים את אקסיומת האינסוף בשלילתה. מהבחינה הזו, 0א מתנהג כמו מונה גדול ולכן יש מתמטיקאים שמתייחסים לאקסיומות שעוסקות בקיום מונים גדולים כחיזוקים של אקסיומת האינסוף.
אקסטראנט

אתר אקסטראנט (Extranet) דומה לאתר אינטראנט - הוא מבוסס על רשת פנימית והוא מאובטח, אך הגישה אליו ניתנת למשתמשים מורשים בלבד מכל מקום מחוץ לארגון. האקסטראנט משמש לתקשורת בין ארגונים שלהם קשר עבודה הדוק וכן בין אנשים פרטיים לארגונים שונים וזאת על ידי גישה מרחוק לאתר האקסטראנט בהקשת שם משתמש וסיסמה, ולעיתים גם באמצעות אמצעי זיהוי פיזיים, שיש לחבר למחשב לשם ההתקשרות.
דוגמה לשימוש באקסטראנט בין ארגונים: מפעל המאפשר לספקים וללקוחות להתחבר למאגרי מידע שלו.
דוגמה לשימוש באקסטראנט בין אנשים פרטיים לארגונים: צפייה בחשבון הבנק, ביצוע הרשמה לקורסים באוניברסיטה, פעילות בניירות ערך תשלום חשבונות וכו'. בכל הדוגמאות הללו נבדל האקסטראנט מהאינטרנט המאובטח (למשל קניית מוצרים בחנות אינטרנט), בכך שהאקסטראנט אינו פתוח לכל: נדרשת היכרות מוקדמת בין הגולש לבין האתר (לשם מתן סיסמה ורישום פרטים מזהים, למשל), שרק לאחריה מתאפשר השימוש באקסראנט.
על מנת לקיים את הקשר בין רשתות שונות באקסטראנט פותחו כלים המאפשרים למורשים בשתי הרשתות לחולל סיסמאות חד-פעמיות (שכמעט ולא ניתן לפצחן) כדי להיכנס זה לרשת של זה. זוהי למעשה מערכת VPN - רשת פרטית מדומה.
אנטואן-אנרי ז'ומיני

| --- | --- |

 לידה:  6 במרץ 1779 פאיירן, שווייץ 
 פטירה:  24 במרץ 1869 (בגיל 90) פאסי, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות של מונמארטר 
 מדינה:  שווייץ, צרפת 
 צאצאים:  Alexander Jomini, Karl Jomini, Adelaida Louisa Jomini 
 דרגה:  בריגדיר גנרל, גנרל חים רגלים (האימפריה הרוסית) 
 פעולות ומבצעים
 המלחמות הנפוליאוניות 
 עיטורים
 Order of St. George (1854)  דרגה רביעית במסדר גאורגיוס הקדוש  המסדר הצבאי של מקס יוזף  אביר במסדר אלכסנדר נבסקי  עיטור אנדריי הקדוש  עיטור  אנה הקדושה,  דרגה ראשונה  מסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 2  אביר בלגיון הכבוד 
 
אנטואן-אנרי ז'ומיני (בצרפתית: Antoine-Henri Jomini;‏ 6 במרץ 1779 – 24 במרץ 1869) היה היסטוריון צבאי וגנרל בצבא הצרפתי ובצבא הרוסי יליד שווייץ. היה משתתף פעיל במלחמות נפוליון, תחילה בצד הצרפתי ואחר כך בצד בעלות הברית. נודע כהיסטוריון צבאי חשוב במחצית הראשונה של המאה ה-19, והשפיע השפעה רבה על התפיסות הצבאיות שלפני מלחמת העולם הראשונה.
חייו

ז'ומיני נולד בשווייץ בשנת 1779 ומגיל צעיר גילה נטייה לחיי צבא. הוא שירת בצבא השווייצרי ובשנת 1801 עבר לפריז, שם עבד כבנקאי ופרסם את חיבורו הצבאי הראשון. הגנרל מישל נה מהצבא הצרפתי, שקרא את החיבור, התרשם מאוד וקרא לז'ומיני לשרת תחת פיקודו. נה אף עזר לז'ומיני להוציא את חיבורו האסטרטגי השני, ולהבאת עותק ממנו לידי נפוליאון שהתרשם ממנו עמוקות. ז'ומיני קודם לדרגת קולונל בשנת 1805 ושירת כשלישו הראשון של נה ולאחר מכן כראש מטהו, אך קידומו לדרגת גנרל נבלם עקב היותו שווייצרי. ז'ומיני, מתוסכל מכך, ערך מגעים עם הצבא הרוסי על קבלת דרגת גנרל רוסי, ובשנת 1813 ערק אל הצבא הרוסי ובו שירת עד סוף ימיו. גם בצבא הרוסי לא זכה ז'ומיני לפיקוד על גייסות בקרב, עקב חוסר האמון שרחשו כלפיו בכירים בצבא הרוסי. ז'ומיני מת בגיל 90 ממגפה.
הגותו האסטרטגית > מדע המלחמה

על אף שז'ומיני הדגיש כי ניהול המלחמה הוא אומנות ואינו מדע מדויק, התייחסותו של ז'ומיני למלחמה היא כשל טכנאי ולא כשל אומן או פילוסוף. ז'ומני בהתייחסותו למלחמה מנסה לפשט את המלחמה לגורמיה ולהציג דרך שלדעתו תוביל בדרך כלל לניצחון. ז'ומיני ראה במערכה מעין לוח שחמט בו מתנהל משחק עמדתי בין שני כוחות, וכך הוא ניתח קרבות רבים, בעיקר של נפוליאון או פרידריך הגדול. לדעתו, ניתן להגדיר את שטח המערכה כריבוע הסגור מכמה מצדדיו על ידי מכשולים טבעיים ומכמה מצדדיו על ידי בסיסי הצדדים הלוחמים. בהסתכלות כזאת, מופשטת, ניתן לראות בבירור לאן ראוי שיחתור כל צד והיכן הן נקודות התורפה שלו.
הגותו האסטרטגית > עקרונות המלחמה

ז'ומיני היה סבור כי ישנם כמה עקרונות קבועים, שמצביא שינקוט בהם בדרך כלל ינצח ומצביא שיתעלם מהם יפסיד. הוא סבר שמדע המלחמה צריך לנסות ולעמוד על אותם עקרונות יסוד שיהוו מעיין מתכון לניצחון. ז'ומיני אף הרחיק לכת וסבר כי ישנו עיקרון בסיסי שחייב לתבטא בכל טקסיסי המלחמה על מנת שיצליחו. 
את עיקרון זה מנסח ז'ומיני כך: (מועתק מתוך ספרו של יהודה ואלך, בתרגומו של אליקים ואלך):
בעקבות חישוב אסטרטגי להעביר בהדרגה את עיקר כוחות הלוחמים אל נקודות ההכרעה שבזירת המלחמה. להטיל כוח רב ככל האפשר לעבר קווי התחבורה של האויב מבלי לסכן את כוחותיך שלך.
לתמרן כך, שחלק עיקרי זה של גייסותיך יופעל רק מול חלקים קטנים של כוח האויב.
בדומה לכך לכוון על ידי תמרון טקטי באחד מימי הקרב את חלקם העיקרי של כוחותיך אל נקודת ההכרעה שבשדה הקרב או אל מול אותו קטע שבמערך האויב, שיש להכריעו בהתאם לתוכנית.
לנהל את הפעולות כך שריכוזי כוחות אלה לא רק ימצאו בנקודות ההכרעה אלא שיופעלו במרץ ובמתואם כדי שהשפעתם תהיה בו זמנית.
ז'ומיני סבר כי העקרונות האלו הן טרנס-היסטוריים, ואף טבע את המשפט: "השיטות משתנות ואילו העקרונות נשארים בתוקפם".
הגותו האסטרטגית > דעתו של ז'ומיני ביחס לסוגיות אסטרטגיות חשובות > אסטרטגיה וטקטיקה

ז'ומיני חילק את המלחמה לשש רמות או ענפים, שאת כל אחד מהם צריך ללמוד בפני עצמו, אף שיש קווים השווים בכולם:
מדיניות המלחמה.
האסטרטגיה
הטקטיקה הגבוהה
התחזוקה
ההנדסה (ביצורים ולחימה כנגד ביצורים)
הטקטיקה הזעירה
ז'ומיני רצה להוסיף את הגורם המוראלי שבמלחמה אך למעשה לא עסק בו בכלל.
על פי תורתו של ז'ומיני, האסטרטגיה היא ראיית הלחימה בכללותה, היא אומנות הזזת הגייסות ממקום למקום, הטקטיקה, לעומת זאת, היא אומנות ניהול הגייסות בקרב עצמו.
ז'ומיני כלל ברכיבי המלחמה את המדיניות אך בניגוד לבן דורו, קלאוזביץ, דגל בעליונותה של המערכת הצבאית על המערכת המדינית. הוא סבר שאסור למדיניות להכתיב למערכת האסטרטגית את דרכה, אלא שהמערכת המדינית צריכה להתאים את עצמה לבעיות האסטרטגיות.
הגותו האסטרטגית > דעתו של ז'ומיני ביחס לסוגיות אסטרטגיות חשובות > הגנה והתקפה

ז'ומיני העדיף את ההתקפה על פני ההגנה. ז'ומיני ציין את הכלל כי רק ההתקפה תניב הישגים, וגם סבר כי ההתקפה היא צורת הלחימה החזקה. בחירתו של ז'ומיני בהתקפה הייתה חד משמעית, את ההגנה הוא שלל באופן מוחלט וראה בה כישלון, הן ברמה הטקטית והן ברמה האסטרטגית, אפילו כשהיא נדרשה ממניעים מדיניים. ז'ומיני בהתאם לאופן ניתוחו את המלחמה כטכנאי, הציג 12 תבניות למתקפה חזיתית ומנה את יתרונותיהן וחסרונותיהן. אמירתו זו של ז'ומיני השפיעה רבות על שיטת הלחימה הצרפתית ערב מלחמת העולם הראשונה, שסברה כי לא משנה מה יעשה האויב חייבים להיות כל הזמן בהתקפה.
הגותו האסטרטגית > דעתו של ז'ומיני ביחס לסוגיות אסטרטגיות חשובות > לחימה בקווים פנימיים ובקווים חיצוניים

ז'ומיני היה מחסידי המלחמה בקווים פנימיים, הוא סבר כי אחת הסיבות העיקריות שבגינם נפוליאון ניצח הייתה דגילתו שוב ושוב בקווים פנימיים. ז'ומיני ציין כי קווים פנימיים עדיפים על קווים חיצוניים שכן כך ניתן לספק תגבורות ממקום למקום במהירות ולהפתיע את האויב. נקודה נוספת שבגינה עדיפים הקווים הפנימיים על פי ז'ומיני היא בעיית הקשר, לחימה בקווים חיצוניים באופן טבעי מתפרסת על שטח רב והזמן הלוקח לידיעות להגיע מצד לצד הוא גדול מדי, בעיה זאת הפסיקה להפריע עם התפתחות אמצעי התקשורת במאה ה19. ז'ומיני, כשם שעשה בסוגיית ההגנה וההתקפה, דבק בעמדתו עד כדי קיצוניות ושלל מלחמה בקווים חיצוניים מכל וכל.
הגותו האסטרטגית > דעתו של ז'ומיני ביחס לסוגיות אסטרטגיות חשובות > מלחמה עממית

תחת פיקודו של הגנרל נה השתתף ז'ומיני במלחמה העממית בספרד והיא השאירה עליו רושם רב. ז'ומיני סבר כי מלחמה עממית תגרום רק נזק לעולם ואסור שירבו מלחמות כאלה שכן מלחמת חורמה המתבססת על אמוציות לאומיות היא מטבעה אכזרית ואינה מתבססת על עקרונות הגיוניים.
השפעתו

לז'ומיני הייתה השפעה רבה על המצביאים והוגי המלחמה שלפני מלחמת העולם הראשונה, בעיקר על הצרפתים שבהם. ז'ומיני נחשב למפרש האסטרטגי החשוב ביותר של נפוליאון וכמי שאי אפשר להבין את קרבות נפוליאון בלעדיו. השיטה האסטרטגית הצרפתית שבתחילת מלחמת העולם הראשונה, שדגלה בהתקפה בכל מחיר ובלא התחשבות במעשי האויב, התבססה רבות על הכרעתו של ז'ומיני כי ההתקפה היא צורת הלחימה החזקה. לאחר מלחמת העולם הראשונה דעכה קרנו של ז'ומיני שכן הוא מתעלם מהגורמים הבלתי ניתנים לחישוב שבמלחמה, וגם מפני ששיטתו ההתקפית נכשלה במבחן מלחמת העולם. היום הוא מוכר יותר כאנטיתזה לקלאוזביץ ופחות כהוגה צבאי חשוב. השפעתו של ז'ומיני על הטקטיקה הייתה חשובה אך זמנית וחולפת.
לקריאה נוספת

י' הרכבי, מלחמה ואסטרטגיה, תל אביב: מערכות, 2003, עמ' 359–363
י' ואלך, תורות צבאיות התפתחותן במאות ה-19 וה-20, תל אביב: מערכות, תשל"ז, עמ' 15–30
ע' גת, מקורות המחשבה הצבאית המודרנית, תל אביב: מערכות, 2000, עמ' 71–114
* דייוויד זוק ורובין הייאם, קיצור תולדות המלחמות, הוצאת מערכות, 1981, עמ' 145–147
אנטיגן

אַנְטִיגֵן (בעברית: אֶנגָד; מאנגלית: Antigen) הוא מולקולה המצויה על פני השטח של פתוגן הפולש לגוף והעלול להזיק לו, ומעוררת תגובה חיסונית שגורמת ליצירת נוגדנים. אנטיגן משמש גם לסימון תאים במערכות החי ובמערכות חיסוניות בפרט.
מקור המונח אנטיגן באנגלית, והוא מורכב מחלקן הראשון של שתי מילים: תחילת המילה Antibody, שפירושה בעברית "נוגדן", ומתחילת המילה Generate, שפירושה "לייצר", כלומר: יוצר נוגדנים.
האנטיגן מפעיל את מערכת החיסון בעזרת הדטרמיננטה האנטיגנית (מכונה גם אפיטופ) שלו. הגוף מזהה את הדטרמיננטה כלא-עצמית (זרה), ותאים שונים המשתתפים בתגובת מערכת החיסון מתחילים לפעול נגדו.
אפיטופ הוא אזור של רצף חלבוני קטן באנטיגן, שאליו נקשר נוגדן באופן ייחודי, ובכך מעורר תגובה חיסונית.
סיווג על פי אנטיגן (ולמעשה לפי קשירת נוגדנים ייחודיים המופקים מסרום) נקרא סרוטייפינג (Serotyping) והוא משמש לזיהוי זנים שונים של וירוסים, חיידקים, תאים סרטניים וכדומה. למשל – מוכרים מעל ל-80 סרוטיפים של פניאומוקוק.
הבסיס המולקולרי

האנגד הוא לרוב חלבון או רב-סוכר, אבל גם מולקולות קטנות כמו הפטנים יכולות להוות אנגדים.
סוגי אנגדים (אנטיגנים)

אימונוגן – יש המדקדקים ומגדירים את המונח הכללי אנגד כגוף המזוהה על ידי מערכת החיסון, ואילו המונח "אימוּנוגן" משמש לאנגד אשר בנוסף לזיהויו בידי המערכת החיסונית, גם גורם לתגובה חיסונית. האימונוגן הוא תמיד מקרומולקולה – פרודה גדולה ומורכבת. יכולתו לעורר את מערכת החיסון תלויה בזרות שלו למאחסן, גודל הפרודה, הרכבה הכימי, ומידת המגוון (הטרוגניות) בהרכב חומצות האמינו של החלבון.
טולרוגן (Tolerogen) – אנגד שאינו מעורר תגובה חיסונית, עקב צורת הפרודה המסוימת שלו. אם צורת הפרודה של הטולרוגן משתנה, הוא עשוי להפוך לאימונוגן, אשר מעורר תגובה חיסונית.
אלרגן – אנטיגן הגורם לתגובה אלרגית.
סיווג אנגדים (אנטיגנים) לפי מקורם

אנגד או אנטיגן חוץ-תאי (Exogenous antigens) – אנגדים שחדרו לגוף מבחוץ, למשל על ידי שאיפה, עיכול או הזרקה. באמצעות מנגנוני האנדוציטוזה והפאגוציטוזה, אנגדים אלה מועברים לתאים מציגי אנטיגן (APCs) ומפורקים למקטעים. מקטעים אלה מוצגים לתאי T מסייעים דרך פרודות היסטוקומפטביליות (MHC) מסוג II – המצויות על גבי קרום התא שמציג את האנגד. תאי T עוברים שפעול, ומתחילים להפריש ציטוקינים – חלבונים המשמשים לתקשורת עם רקמות הגוף והמערכת החיסונית. הציטוקינים, בתורם, מפעילים מנגנונים אחרים של מערכת החיסון.
אנגד או אנטיגן תוך-תאי (Endogenous antigens) – אנגדים הנוצרים בתוך התא, כתוצאה מחילוף חומרים רגיל של התא או בגלל זיהום נגיפי או זיהום חיידקי תוך-תאי. מקטעים של אנגד כזה מוצגים על גבי קרום התא בתוך פרודה מורכבת הכוללת פרודות (מולקולות) היסטוקומפטביליות מסוג I, ומזוהים על ידי תאי T עם קולטן CD8, שמפרישים רעלנים שונים וגורמים להמסה תאית (ליזיס) או מות תאי מתוכנת (אפופטוזה) בתא המזוהם. התימוס מזהה תאי T המגיבים כנגד תאי גוף בריאים ומסיר אותם, על מנת למנוע את הפגיעה בתאים הבריאים.
אנגדים (אנטיגנים) בגידולים סרטניים

בגידולים סרטניים, יש אנגדים המוצגים על גבי פרודות היסטוקומפטביליות מסוג I. לעיתים אנגדים אלה יכולים להיות מוצגים רק על ידי תאי גידול ולא על ידי תאים בריאים. אנגדים אלה נקראים ספציפיים לגידול – או: מסוימים לגידול (tumor-specific).
נפוצים יותר אנגדים המוצגים הן על תאים בריאים והן על תאי גידול – ונקראים אנגדים קשורים לגידול (tumor-associated). תאי T ציטוטוקסיים יכולים לזהות ולחסל תאים אלה לפני שהגידול מספיק להתפשט.
אנגדים עלולים להופיע גם על גבי גידול בצורת קולטן שעבר מוטציה. תאי B יכולים לזהות אנגדים מסוג זה.
ראו גם

סופר אנטיגן
בדיקת אנטיגן
הערות שוליים

↑  אֶנְגָּד במילון מיקרוביולוגיה (תשנ"ה), באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295538405171  BnF: cb11938361f (data)  GND: 4002272-9  LCCN: sh85005675  NKC: ph134713 
כל נוגדן נקשר לאנטיגן ספציפי
אתנה, רוזנת מונפזאט

אַתֶנָה מרגרטה פרנסואז מריה, רוזן מונפזאט (בדנית: Athena Marguerite Françoise Marie greve af Monpezat; נולדה ב-24 בינואר 2012) היא נסיכה דנית, בתו של יואכים, נסיך דנמרק, ונכדתה של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק. היא התשיעית בסדר הירושה לכתר הדני.
ביוגרפיה

אתנה נולדה בקופנהגן ב-24 בינואר 2012. אביה הוא יואכים, נסיך דנמרק, בנה השני של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק. אימה, מריה קבלייה, היא ילידת צרפת. יש לה שלושה אחים גדולים ממנה: ניקולאי, פליקס והנריק. אתנה היא התשיעית בסדר הירושה לכתר הדני, אחרי ארבעת בני דודהּ המלך, אביה ושלושת אחיה הגדולים.
באוגוסט 2017 היא החלה ללמוד ב-Sct. Joseph Søstrenes Skole, בית ספר פרטי קתולי בקופנהגן. ב-2019 עברה משפחתה לפריז, ואתנה החלה ללמוד בבית הספר EIB Monceau ברובע השמיני.
תואר

עם לידתה, קיבלה אתנה את התארים "נסיכת דנמרק רוזנת מונפזאט". ב-1 בינואר 2023, המלכה החליטה במפתיע, לשלול מכל ילדיו של הנסיך יואכים את התואר "נסיך דנמרק" ולהותיר להם את התואר "רוזן מונפזאט" בלבד.
הערות שוליים

↑  "Lille prins Henrik skal gå i katolsk privatskole"
↑  "Joachims nye liv i Paris: Prinsesse Marie fulgte børnene i skole"
↑  "Prins Joachims børn må ikke længere kalde sig prinser og prinsesse".
אתנוביולוגיה

בני שבט הקצ'ואה בפרו עם הלמות שלהם.
כריתת עצים ביער האמזונאס.
אֶתְנוֹבִּיּוֹלוֹגְיָה (באנגלית: Ethnobiology) היא ענף מחקר אנתרופולוגי העוסק בשימוש וביחס של תרבויות אנושיות שונות לצמחים ולבעלי חיים. מטרת המחקר היא להבין את היחסים בין בני אדם,  ביוטה וסביבה מהתקופה הקדומה ועד ימינו. לימוד יחסים אלו נועד לענות על השאלות "כיצד ובאיזו צורה תרבויות אנושיות משתמשות בטבע, וכיצד ובאיזה אופן תרבויות אנושיות שונות תופסות את הטבע".
תת-ענפי מחקר > אֶתְנוֹבּוֹטָנִיקָה (Ethnobotany)

אתנובוטניקה חוקרת את היחסים בין תרבויות אנושיות וצמחים: כיצד בני אדם משתמשים בצמחים, לצורכי מאכל, טכנולוגיה, רפואה וטקסים דתיים; כיצד הם תופסים צמחים ומבינים אותם; והסמליות ותפקידם הרוחני בתרבות.
תת-ענפי מחקר > אֶתְנוֹזוֹאוֹלוֹגְיָה (Ethnozoology)

האתנוזאולוגיה מתמקדת ביחסים של בני-אדם וחיות לאורך ההיסטוריה. לימוד עיסוקיו של האדם בנושאים כגון צייד, דייג וגידול בעלי חיים. כיצד בעלי החיים נתפסים בעיני בני-האדם ומיקומם בעולם הרוחני והמוסרי.
תת-ענפי מחקר > אֶתְנוֹאֵקוֹלוֹגְיָה (Ethnoecology)

האנתואקולוגיה חוקרת כיצד תרבויות שונות מעצבות ותופסות את הסביבה. באופן מסורתי המחקר מתמקד בניתוח בלשני של המונחים לצמחים, לחיות, לסביבה ולתופעות אקולוגיות כדי לנסות להבין את המחשבה מאחורי התפיסה התרבותית שמשפיעה על ההתנהגות האנושית כלפי הסביבה.
אפרים כץ

ערך זה עוסק בחוקר קולנוע ישראלי. אם התכוונתם לרב בן המאה ה-17, מחבר "שער אפרים", ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 במרץ 1932 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  2 באוגוסט 1992 (בגיל 60) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  מכללת האנטר  בית הספר לאמנויות ע"ש טיש 
 
אפרים כץ (באנגלית: Ephraim Katz;‏ 11 במרץ 1932, תל אביב – 2 באוגוסט 1992, מנהטן, ניו יורק) היה קולנוען וחוקר קולנוע ישראלי-אמריקאי, מחבר "האנציקלופדיה של הקולנוע" (1979), המהווה מקור רב ערך להיסטוריה קולנועית ומונחון קולנועי.
ביוגרפיה

כץ נולד בתל אביב. למד משפטים וכלכלה באוניברסיטה העברית וזמן מה שימש כעיתונאי ומבקר קולנוע בישראל, בטרם היגר לארצות הברית בשנת 1959. כץ התגורר בניו יורק, למד מדע המדינה בהאנטר קולג' וקולנוע באוניברסיטת ניו יורק, ועסק בצילום סרטי תעודה לטלוויזיה עבור רשת CBS. בשנת 1960 פרסם, יחד עם קוונטין ריינולדס וצבי אלדובי את הספר "שר המוות: סיפורו של אדולף אייכמן" (Minister of Death: The Adolf Eichmann Story) שהביא לקוראים האמריקניים את סיפור תפיסתו של אדולף אייכמן.
כץ צילם סרטי תעודה רבים, אך תרומתו העיקרית לקולנוע היא חיבור "האנציקלופדיה של הקולנוע" (The Film Encyclopedia). אנציקלופדיה זו, שמהדורתה הראשונה יצאה לאור בשנת 1979 מהווה את אחת העבודות הביקורתיות וההיסטוריות המקיפות על הקולנוע שהופיעו בדפוס, וכוללת מידע רב, ביוגרפי, טכני ומקצועי. הספר, שהוא מעין לקסיקון הערוך על פי סדר האלף-בית, כולל ביוגרפיות מקיפות של דמויות חשובות יותר ופחות בתעשיית הקולנוע האמריקאית והעולמית, לרבות שחקנים, במאים, מפיקים, ואנשי הפקה. הספר מתעד גם את התפתחות הקולנוע במקומות שונים בעולם, וכולל הגדרות ותיאורים של תהליכים טכניים וטרמינולוגיה מקצועית. בניגוד ללקסיקונים קולנועיים אחרים, בדפוס או במדיה דיגיטלית, "האנציקלופדיה של הקולנוע" היא עבודתו של אדם יחיד, ונחשבת כספר עזר בסיסי לעוסקים בתחום. בעת פטירתו מנפחת בשנת 1992 עבד כץ על המהדורה השנייה. זו יצאה לאור בשנת 1994, והיא בעיקרה עבודתו של כץ. מהדורה שלישית, נוספת, יצאה לאור בשנת 1998, והיא כוללת עדכונים ביוגרפיים ופרטים המגיעים עד לשנת 1997, כחמש שנים לאחר פטירתו של כץ.
אקסוזום

אֶקסוֹזוֹמים (באנגלית: Exosomes) הם בועיות קטנות בבעלי חיים הנוצרות על ידי תאים חיים או גוססים (באפופטוזה) ומופיעות בנוזל של תאים אאוקריוטים כגון תאי דם, שתן או תרבית תאים. הם משמשים לפליטת פסולת מהתא או יצירת תקשורת עם תאים אחרים, לדוגמה: עודפי שומן ו-RNA (שליח, קטליטי וכו'). אקסוזומים נבלעים על ידי תאים בגוף שיצר אותם.
מעטפת האקסוזום לקוחה מהתא שיצר אותו.
אנטואן-אוגוסטן פרמנטייה

| --- | --- |

פרמנטיה במקטורן הירוק (צר') של חברי האקדמיה הצרפתית נושא עיטור לגיון הכבוד, בידו צרור צמחים שמקורם בעולם החדש ומבעד לחלון נשקפת חוות איכרים, 1812 (אוסף ארמון ורסאי)
 לידה:  12 באוגוסט 1737 ממלכת צרפת 
 פטירה:  17 בדצמבר 1813 (בגיל 76) פריז, הקיסרות הראשונה 
 שם לידה:  Antoine Augustin Parmentier 
 ענף מדעי:  מדעי הרוקחות, בוטניקה, אגרונומיה, מדעי התזונה (אנ')
 מקום קבורה:  פר לשז 
 תרומות עיקריות
 קידום גידול תפוחי אדמה כמקור מזון זמין ומזין
 חתימה:  
 
שער ספרו של פרמנטייה מ-1781 "מחקרים בצמחים מזינים העשויים לשמש בעת מחסור כתחליף למזונות רגילים (כולל תצפיות חדשות בגידול תפוחי אדמה)"
קברו של פרמנטייה בבית העלמין פר לשז; המצבה מעוטרת בתבליטים המציגים מחרשה, חיטה, תירס (מצד אחד), גפן, סלסלת תפוחי אדמה ואַבִּיק מצד שני; המצבה הוקמה על ידי "הרוקחים האזרחיים והצבאיים של צרפת, תלמידיו, חבריו, עמיתיו"; בעבר טופחו שתילי תפוח אדמה סביב הקבר; יש המניחים תפוחי אדמה על המצבה כמחוות תודה
פסלו של פרמנטייה בפקולטה לרוקחוּת של אוניברסיטת פריז
אנטואן-אוגוסטן פרמנטייה (Antoine-Augustin Parmentier; ‏ 12 באוגוסט 1737, מונטדידייה (Montdidier), מחוז סום, חבל או-דה-פראנס, צרפת – 13 בדצמבר 1813, פריז, צרפת) היה רוקח, אגרונום ותזונאי צרפתי. זכוּר בעיקר בזכות קידום גידול תפוחי אדמה כמקור מזון זמין, זול ומזין.
קורות חייו ופועלו

פרמנטייה היה כבר בנערותו שוליה לרוקח בעיירת הולדתו, וב-1755, בהגיעו לגיל 18, עבר לפריז כדי להשתלם ברוקחוּת. בפרוץ מלחמת שבע השנים (1754–1763) גויס לצבא, עבר את המבחנים שנדרשו ומוּנָה לרוקח צבאי. במהלך שירותו נפצע ונפל בשבי הפרוסים. שם למד להעריך את סגולות תפוחי האדמה שנחשבו ברוב ארצות אירופה כמזון לבהמות ולאביונים. בצרפת נאסר גידול זה ב-1748 על פי חוק בגלל האמונה שאכילתם גורמת למחלות, בהן גם צרעת. האיסור שׂרר בספר החוקים הצרפתי עד 1772, בעוד פרידריך השני, מלך פרוסיה כפה בארצו את גידול תפוחי האדמה למזון.
פרמנטייה חזר לפריז בתום המלחמה ב-1763, הועסק כרוקח בבית החולים במתחם האינווליד בפריז והתמקד במחקריו בסגולות המזון. ניסיונו מימי השבי העלה שתפוחי האדמה טובים לתזונת חולי דיזנטריה. בעקבות מכת הרעב של 1769 הציעה האקדמיה הצרפתית פרס למחקר על מיני צומח העשויים להניב קמח ללחם, ופרמנטייה זכה בו בשל עבודה על גידול תפוחי אדמה. הודות למאמציו הצהירה הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פריז ב-1772 על תפוחי האדמה כטובים לאכילה, ולמרות זאת לא פסקה ההתנגדות לצריכתם. מפרמנטייה נמנעה האפשרות להמשיך לבחון את הגידולים בגינת בית החולים שבו שימש כרוקח, וכתוצאה מקובלנותיה של הנהלת בית החולים גם נדחק ממשרתו. המלך לואי ה-16 אישר ב-1774 את פיטוריו של פרמנטייה ועם זאת העניק לו מעמד גִמלאי של ארמון האינווליד. המלך גם דאג להקצות לפרמנטייה חלקות קרקע בניי-סיר-סן שבהן אופשר לו להמשיך בניסוייו.
פרמנטייה פִרסם ב-1779 חיבור שבו תיאר הכנת לחם (אנ') (צר') העשוי מקמח תפוחי אדמה ומכיל את כל המאפיינים של לחם חיטה. סימנים ראשונים להתקבלות תפוחי האדמה בחברה הצרפתית ניכרו ב-1785, כשאספקת הפקעות המבוזות הצילה את האוכלוסייה בצפון צרפת מסכנת רעב. ב-1789, ערב המהפכה, פרסם פרמנטייה "בפקודת המלך" את חיבורו על "גידול ושימוש בתפוחי אדמה, בטטות וארטישוק ירושלמי". החיבור לא נפסל על ידי המהפכנים. ב-1794 ראה אור ספר בישול שכותרו "הטבחית הרפובליקנית" ,(La Cuisinière Républicaine) ודפיו גדושים מתכונים של תפוחי אדמה. במאמציו להמריץ את הצרפתים להכיר בתפוחי האדמה כמזון ראוי, לא נרתע מפעלולי פרסומת בהם הציג בציבור מתכוני תבשילים ומאפים. בין היתר אירח ידוענים, בהם שגריר ארצות הברית בצרפת בנג'מין פרנקלין והכימאי הצרפתי אנטואן לבואזיה, לסעודות שבהן הוגשו תפוח האדמה כמנות העיקריות.
פרמנטיה צלח את התהפוכות של המהפכה הצרפתית. הצעותיו לרפורמות בחקלאות נכללו בהחלטות האספה הלאומית. ב-1795 התקבל כחבר באקדמיה הצרפתית למדעים.
ב-1800 מונה בידי נפוליון בונפרט לרוקח הראשי של צבאו. מ-1805 פעל כמפקח הכללי של שירותי הבריאות בצרפת, ובין יתר תרומותיו נמנית המערכה שניהל ליישום חובת החיסון נגד אבעבועות שחורות.
עניינו של פרמנטייה בחקלאות היה כרוך בחתירתו לשיפור הבריאות והחיים באמצעות התזונה. הוא היה מחלוצי השיטה להפקת סוכר מסלק סוכר ודחף להרחבת גידולו. כמו כן תרם לשכלול הדרכים לייצור גבינות, איסום תבואה, שימוש בקמח תירס ובקמח ערמונים, גידול פטריות ושימור מזון כולל עיקור בחום והקפאה.
פרמנטייה לא נשא אישה ולא הוליד צאצאים. הוא חי בגפו ואחותו מארי-סוזאן ניהלה את משק ביתו.
אותות הוקרה

פרמנטיה זכה עוד בחייו לאותות הוקרה על תרומתו למדע, לבריאות הציבור ולטכנולוגיה. ב-1795 צורף כחבר באקדמיה צרפתית למדעים. כמו כן היה חבר האקדמיות למדעים של רואן, של ליון, בזנסון ודיז'ון. הוא כיהן כנשיאהּ הראשון של חברת הרוקחוּת של פריז (Société de Pharmacie de Paris), שנוסדה ב-1803. פרמנטייה היה מהראשונים לקבל את אות לגיון הכבוד (יולי 1804). אחרי מותו הונצח פרמנטייה באופנים שונים. 'פרמנטייה' משמש בצרפתית כמילה נרדפת לתפוח אדמה, ומאכלים רבים נקראים בשמו. זכרוֹֹ צוין בשמות רחובות ברחבי צרפת ופסלו מוצב באתרים שונים.
לקריאה נוספת

Anne Muratori-Philip, Parmentier, Paris: Plon, 2006 (בצרפתית)
הערות שוליים

↑  "צו תפוחי האדמה" (Kartoffelbefehl), 15 במרס 1756
↑  Manière de faire le pain de pommes de terre, sans mélange de farine
↑  Traité sur la culture et les usages des Pommes de terre, de la Patate, et du Topinambour
↑  כפתרון למחסור בסוכר בתקופת המלחמות הנפוליאוניות בגלל האמברגו על אנגליה, שחלשה על מטעי קנה הסוכר באיי הודו המערבית
↑  הפקת קמח מפרי הערמון הייתה נפוצה בעבר בעתות מחסור; המאפה נקרא "לחם העניים", ועץ הערמון – "עץ הלחם" (בצרפתית)
↑  היא קבורה בחלקה הנושאת את מצבתו
↑  מאז 1946 – האקדמיה הלאומית לרוקחוּת (צר')
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266358705171  PLWABN: 9810675788605606  BIBSYS: 2080257  BNE: XX5646964  BnF: cb11918652w (data)  Botanist: Parm.  CiNii: DA02288996  GND: 100240224  ISNI: 0000 0001 2121 417X  LCCN: n82046952  LNB: 000163346  NKC: nlk20010096577  NLG: 232634  NSK: 000109928  NTA: 167904108  RERO: 02-A014111899  SNAC: w64x5g3d  SUDOC: 027058719  VcBA: 495/139911  VIAF: 14774750   WorldCat (עם VIAF): 14774750
אשר ידלין

| --- | --- |

אשר ידלין, ינואר 1967 (צילום של עוזי קרן)
 לידה:  1 במרץ 1923 ראשון לציון, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  3 ביוני 2016 (בגיל 93) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1954–2016 (כ־62 שנים)
 עיסוק:  פוליטיקאי
 
אשר ידלין (1 במרץ 1923 – 3 ביוני 2016) היה עסקן פוליטי, מבכירי תנועת העבודה, אשר שימש בתפקידים בכירים במנגנון הציבורי, הורשע בפלילים בפרשת ידלין. ידלין סימל לדעת רבים את שקיעתה של מפלגת העבודה ואת השחיתות השלטונית בישראל.
ברבות השנים ההתייחסות לפרשה הפכה גם לאות לשינוי הנורמטיבי שעברה החברה בישראל. בתקופה זו הרשעה (ולפעמים רק האשמה) בשחיתות גררה בושה, ונידוי מתפקידים ציבוריים ואילו מאז שנות ה-80 נורמה זו נעלמה ומנהיגים פוליטיים רבים שהורשעו בשחיתות או יצאו ממנה בכלים כמו "זכות השתיקה" נשארו במערכת הפוליטית.