stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסנדר אלטמן

| --- | --- |

 לידה:  16 באפריל 1906 קושיצה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  6 ביוני 1987 (בגיל 81) בוסטון, ארצות הברית 
 מדינה:  אוסטריה 
 השכלה:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  בית המדרש לרבנים בברלין 
 מעסיק:  אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת ברנדייס, בית המדרש הגבוה למדעי היהדות 
 תפקיד:  רב ראשי (1938–1959) 
 השקפה דתית:  יהדות 
 פרסים והוקרה:  עמית אקדמיית ימי הביניים של אמריקה (1979)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 
הרב אלכסנדר (שמעון צבי) אלטמן (16 באפריל 1906 – 6 ביוני 1987; כ"א בניסן, ה'תרס"ו – ט' בסיוון, ה'תשמ"ז) היה פילוסוף ורב יהודי אמריקאי ממוצא אוסטרי - גרמני, מגדולי חוקרי מחשבת ישראל במאה העשרים. התמחה בתחומים מגוונים של מחשבת ישראל: מתקופת חז"ל והמדרשים, המשך בפילוסופיה של ימי-הביניים, קבלה וחסידות, וכלה בהגות יהודית מודרנית. תרומתו המכרעת והחשובה ביותר הייתה בתחום ההגות היהודית הגרמנית המודרנית, ובמיוחד מחקריו על חייו ויצירתו של משה מנדלסון. כיהן כרבה הראשי של מנצ'סטר.
קורות חייו

אלטמן היה בנם של הרב אדולף (אברהם) אלטמן (1879–1944), ומלווינה (שרה מינדל לבית וייס, 1881–1944). הוא נולד ב-1906 בעיר קָשָה (בממלכת הונגריה, כיום קושיצה, סלובקיה), וגדל באוסטריה עד שנת 1920 עת קיבל אביו את משרת הרבנות בעיר טריר. לאחר סיום לימודיו התיכוניים בעיר קלן, למד שנה אחת בישיבת פרשבורג, בה למד גם אביו ועבר ללמוד בבית המדרש לרבנים בברלין בה קיבל סמיכה לרבנות. במקביל הוא למד באוניברסיטת ברלין וקיבל תואר דוקטור בשנת 1931 על דוקטורט בנושא "פילוסופית הערכים של מקס שלר (Scheler)". הדיסרטציה שלו הודפסה בסיוע הממשלה הפרוסית.
לאחר הסמכתו לרבנות, קיבל משרת רב בית הכנסת ב-"פאסאואר שטראסה" (גר') שבברלין וכיהן גם כמורה בבית המדרש לרבנים. בחודש אוגוסט 1938 עזבו אלטמן ומשפחתו את גרמניה למנצ'סטר שם התמנה לכהונת הרב הראשי. בשנת 1947 עלה שמו כמועמד לכהונת הרב הראשי של בריטניה, אולם הוא לא זכה בתפקיד.
למרות שבמנצ'סטר לא הייתה לאלטמן משרה אקדמית, חזר במהרה לפעילות מדעית רצופה, ובשנת 1954 הקים את המכון ללימודי היהדות באוניברסיטת מנצ'סטר אשר שם דגש על מחקר אקדמי בנושאי יהדות (המכון שוכן כיום ב-University College London). אלטמן שימש אף כעורך של כתבי-העת "מלילה" ו-"Journal of Jewish Studies". בזמן שהותו באנגליה, טיפח אלטמן חוקרים רבים, בהם יעקב כ"ץ וצבי ורבלובסקי. ב-1958 היה אלטמן מנמעני מכתבו של דוד בן-גוריון בשאלת "מיהו יהודי".
בעקבות פטירתו של שמעון ראבידוביץ', הוזמן אלטמן ב-1959 על ידי נחום גלצר (1903-1990) ללמד באוניברסיטת ברנדייס, שם היה אחד מעמודי התווך במחלקה למדעי המזרח הקרוב ויהדות, וכיהן כמופקד הקתדרה ע"ש פיליפ לון (Philip W.Lown) במדעי היהדות ומנהל המכון ע"ש לון למדעי יהדות מתקדמים. בין תלמידיו בברנדייס היו: ארתור גרין, אליוט וולפסון, ברכה זק, דניאל לסקר, דניאל מט, פול מנדס-פלור, אלפרד עברי, לורנס פיין, חיים קרייסל, ויהודה שיפמן. הוא פרש ב-1976 ואחר כך המשיך במחקריו גם במסגרת המרכז ללימודי היהדות באוניברסיטת הרוורד וגם במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בירושלים. אלטמן זכה לתואר דוקטור לשם כבוד ממספר אוניברסיטאות בגרמניה, ארצות הברית וישראל.
אלכסנדר אלטמן נשא לאישה את יהודית לבית פרנק (1909-1990) ונולדו להם שלשה ילדים. בארצות הברית התגורר בניוטון סנטר, פרוור של בוסטון. בשנותיו האחרונות היה פעיל בהקמת בית-כנסת אורתודוקסי חדש בעיירה שלו. ביתו היה פתוח לרווחה בפני חוקרים רבים, במיוחד צעירים, ולעיתים לימד קורסים בביתו. אלכסנדר אלטמן נפטר בבוסטון בשנת 1987, בגיל 81. הוא הועלה לקבורה בישראל
הישגיו המדעיים וחיבוריו

אלכסנדר אלטמן התעניין בכל תחומי מחשבת ישראל וכבר בצעירותו חיבר מאמרים תאולוגיים, במאמרים אלה ניסה לשלב בין ההגות הגרמנית לבין האמונה היהודית תוך דגש על המרכזיות של קיום ההלכה בחיי היהודי. מחקריו המוקדמים על ספרות חז"ל השוו בין ספרות זו לספרות הגנוסטית, אבל בעקבות גילויים חדשים בספרות הגנוסטית לא המשיך לחקור בכיוון הזה.
מחקריו של אלטמן בפילוסופיה יהודית בימי-הביניים כללו את התקופה כולה בדגש מיוחד על הוגים שכתבו בערבית יהודית. הוא פרסם ספר על יצחק בן שלמה הישראלי (עם המזרחן ש"מ שטרן) המציג גם את חיבוריו וגם ניתוח הגותו. אלטמן חיבר כמה מחקרים בהגותו של רב סעדיה גאון (תורת ההתגלות וחלוקת המצוות) ואף תרגם לאנגלית, עם הערות חשובות, חלקים של ספרו של רב סעדיה "ספר האמונות והדעות".
פרסומיו על הרמב"ם שנכתבו לאורך כל הקריירה שלו היו חשובים במיוחד: יחס הרמב"ם למיסטיקה היהודית, מהות ומציאות בהגותו של הרמב"ם, תורת הנבואה של הרמב"ם בהשוואה לתומאס אקווינס, ארבע השלמויות לפי הרמב"ם, ותפישת הרמב"ם בנוגע לשכל ולהשגות של המטאפיזיקה. בשנת 1935 הוא פרסם תרגום לגרמנית של מבחר פרקים וקטעי פרקים מהספר מורה הנבוכים. הספר יצא במסגרת Bücherei des Schocken Verlag (ספרוני הוצאת שוקן).
אלטמן התעניין מאוד בהוגה משה נרבוני, ובנוסף לכתיבת מאמר על היחס בין נרבוני לבין החיבור 'שיעור קומה (ספר)', הוא גם הינחה כמה עבודות דוקטור שכללו מהדורות של כתבי נרבוני. אפשר להבחין בבקיאותו של אלטמן בהתפתחויות מההגות היוונית דרך האסלאם ועד ליהדות במאמרים על נושאים כמו 'סולם העלייה', 'הפתגם הדלפי', ו'תורת האקלימים של ר' יהודה הלוי'.
גם בקבלה ובחסידות לא חסך אלטמן מחקריו. בתחום הזה התמקד בספרות ההיכלות והמרכבה, בשירי "קדושה" המיועדים לתפילת העמידה, במקובלי ימי הביניים: אלעזר מגרמייזא, עזריאל מגירונה, וממקובלי ראשית העת החדשה: אברהם כהן דה-הירירה. למרות כל הישגים אלה, ייתכן והתרומה המכרעת והחשובה ביותר של אלטמן היא בתחום ההגות היהודית-הגרמנית המודרנית, ובראשה חקר משה מנדלסון. הביוגרפיה אותה כתב על מנדלסון, המשתרעת על יותר מ-900 עמודים, שופכת אור לא רק על חייו והגותו של מנדלסון אלא על חיי יהדות גרמניה במאה ה-18.
אלטמן גם שימש כעורך של מהדורת היובל של כתבי מנדלסון (Moses Mendelssohn’s gesammelte Schriften Jubiläums-Ausgabe) הכוללת יותר מ-20 כרכים עבים (חלקם יצאו אחרי פטירתו). לכך יש להוסיף את פירושו של אלטמן לתרגום לאנגלית של הספר "ירושלים" ועשרות מאמרים נוספים על מנדלסון. אלטמן התעניין גם בהוגים יהודים אחרים בעת החדשה, למשל פרנץ רוזנצווייג וליאו בק, וכתב בנוסף על הרבנות הגרמנית המודרנית.
מלאכת העריכה של אלטמן כללה ארבעה כרכים בסדרה "Studies and Texts" של מכון לון (Lown) של אוניברסיטת ברנדייס. ארבעה קבצים של מאמריו יצאו, שניים באנגלית, אחד בעברית, ואחד בגרמנית.
הערות שוליים

↑  מחלוקת בקרב יהדות בריטניה, דבר, 11 ביולי 1947
↑  יוקם איגוד עולמי, דבר, 5 באוגוסט 1957
↑  ד"ר בן-גוריון ישא נאומו לארצות הברית, מעריב, 7 במרץ 1960
↑  ע"פ הדף האישי שלו באתר Academia.edu
| פרשני מורה הנבוכים |
| --- | --- | --- |
| מתרגמים | שמואל בן יהודה אבן תיבון • יהודה אלחריזי • מנדל לפין • יוסף קאפח • מיכאל שורץ • הלל גרשוני |  |
| פרשנים ראשונים | משה בן שלמה מסלרנו • שם טוב בן יוסף אבן פלקירה • אברהם אבולעפיה • יוסף אבן כספי • משה נרבוני • האפודי • אשר קרשקש • זכריה הרופא • מרדכי כומטינו • שם טוב בן יוסף אבן שם טוב • יצחק אברבנאל • דוד בן יהודה מסר לאון • מרדכי יפה  • רבי דוד ברבי יהושע הנגיד |  |
| פרשנים מהעת החדשה | שלמה מימון • יהודה אבן שמואל • ליאו שטראוס • שלמה אבינר • מפעל משנה תורה |  |
| תרגומים לשפות אחרות | שלמה מונק (צרפתית) • שלמה פינס (אנגלית)  • אלכסנדר אלטמן (גרמנית) • מיכאל שניידר (רוסית) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257770205171  PLWABN: 9810663383705606  BIBSYS: 90150268  BNE: XX1122747  BnF: cb12025861g (data)  BPN: 05872637  CANTIC: a1130022x  CiNii: DA01259154  GND: 128859938  ISNI: 0000 0001 1454 8470  LCCN: n50025351  LNB: 000109712  NKC: mub2011626322  NLA: 35004037  NLG: 248295  NTA: 068248423  SNAC: w6qc3z36  SUDOC: 028419812  Trove: 786055  VcBA: 495/13927  VIAF: 108867125   WorldCat (עם VIAF): 108867125
אנדרה אבגלן

אנדרה אבגלן (בצרפתית: André "Trello" Abbeglen;‏ 7 במרץ 1909 – 8 בנובמבר 1944) היה כדורגלן שווייצרי, ששיחק בעמדת החלוץ. נחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים השווייצרים בכל הזמנים.
ביוגרפיה

אבגלן נולד ב-7 במרץ 1909 בנשאטל שבשווייץ. אחיו, מקס וז'אן אבגלן, היו גם כן לכדורגלנים. את תחילת הקריירה עשה עם גראסהופרס ציריך ב-1926, שם שיחק עם אחיו מקס אבגלן וזכה באליפות בעונתו הראשונה. אחרי עונה אחת עבר לשחק בקבוצות השווייצריות אטיולה קארוג' ונשאטל גזמאקס מעיר הולדתו לפני שחזר לגראסהופרס. עם חזרתו אליה זכה עימה פעם נוספת באליפות ב-1931. לאחר ארבע שנים מחזרתו עבר לשחק מחוץ לארצו בסושו הצרפתית עימה זכה באליפות הראשונה בתולדות המועדון ב-1935, וסיים כמלך השערים באותה עונה עם 30 כיבושים. ב-25 באוגוסט 1935 אבגלן כבש שבעה שערים נגד ולנסיינס, שיא אישי בליגה הצרפתית שנקבע רק פעם אחת נוספת על ידי ז'אן ניקולס. בעונת 1936/37 סושו סיימה במקום השני אך ורק בגלל הפרש שערים עדיך למרסיי, אך זכתה בגביע הצרפתי ובאליפות נוספת עונה אחר כך. אבגלן חזר לשווייץ לקבוצה סרבט ז'נבה אותה גם אימן בו זמנית, ועונה אחר כך הוביל אותה לאליפות.
בנבחרת שווייץ אבגלן ממוקם כיום במקום הרביעי בטבלת הכובשים בכל הזמנים עם 29 שערים. במונדיאל 1934 כבש שער בניצחון 2–3 על הולנד בשמינית הגמר אך נבחרתו הודחה שלב אחרי זה על ידי גרמניה. באותו טורניר ב-1938 כבש שער נגד גרמניה בשמינית הגמר במשחק שנגמר בתיקו 1–1, ובמשחק החוזר כבש צמד ובכך הדיחו אותה עם ניצחון 1–3. ברבע הגמר הפסידו פעם נוספת, הפעם להונגריה. משחקו האחרון של אבגלן היה ב-14 ביוני 1943 והיה למשחקו ה-52 בסך הכל במדים הלאומיים.
בזמן ששיחק ואימן בלה-שונד-דה פונדס נהרג אבגלן ב-8 בנובמבר 1944 בגיל 35 בלבד עקב תאונת רכבת.
תארים

אליפות שווייץ (2): 1926/27, 1930/31
אליפות צרפת (2): 1934/35, 1937/38
הגביע הצרפתי: 1937
אליפות שווייץ: 1939/40
מלך השערים בליגה הצרפתית: 1934/35 (30 שערים)
אנדרה-הרקול דה פלרי

אנדרה-הרקול דה פלרי, בישוף פריז (בצרפתית: André-Hercule de Fleury;‏ 22 ביוני או 26 ביוני 1653 – 29 בינואר 1743) היה קרדינל צרפתי שכיהן כשר הראשי של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
הערות שוליים

↑  Jones, Collin (2003). The Great Nation. London: Penguin Books. p. 82. ISBN 978-0-14-013093-5.
↑  מחלק כספים לעניים
1 2 3 4 5 6  ערך זה כולל קטעים מתורגמים מהערך Fleury, André Hercule de מהמהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, הנמצאת כיום בנחלת הכלל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270944805171  PLWABN: 9810689766305606  BIBSYS: 3043764  BnF: cb12449248p (data)  CiNii: DA15311048  GND: 118683969  ICCU: TO0V529621  ISNI: 0000 0001 2275 5760  LCCN: n80032025  NKC: mzk2017937580  NTA: 070036233  RERO: 02-A022793331  SNAC: w6vd88x5  SUDOC: 067314783  VcBA: 495/83904  VIAF: 119658   WorldCat (עם VIAF): 119658 
מועצת הדוכס ד'אורליאן עם הקרדינל פלרי
אלכסנדר איפסילנטי (הנכד)

| --- | --- |

 לידה:  12 בדצמבר 1792 קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  31 בינואר 1828 (בגיל 35) וינה, האימפריה האוסטרית 
 מקום קבורה:  אתונה 
 מדינה:  יוון 
 השתייכות:  חיל פרשים 
 דרגה:  מייג'ור גנרל 
 פעולות ומבצעים
 המלחמות הנפוליאוניות  מלחמת העצמאות היוונית  קרב דרזדן  Battle of Dragashani 
 עיטורים
 מסדר ולדימיר הקדוש  אות מסדר אנה הקדושה 
 
אלכסנדר איפסילנטי (ביוונית: Αλέξανδρος Υψηλάντης - אלכסנדרוס איפסילנטיס, וברומנית: Alexandru Ipsilanti‏, 12 בדצמבר 1792 – 31 בינואר 1828) היה איש צבא, בנו של קונסטנטין איפסילנטי שהיה שליט נסיכות מולדובה ולסירוגין שליט נסיכות ולאכיה. נכדו של אלכסנדר איפסילנטי שליט ולאכיה. הנהיג את אגודת האחווה פיליקי אטריה ואת הפעולות הראשונות של מלחמת העצמאות היוונית, היוונים רואים בו גיבור לאומי.
חייו

אלכסנדר היה בנו של קונסטנטין איפסילנטי ששלט בנסיכות מולדובה, שהייתה כפופה לסולטאן העות'מאני. בעקבות פעילות פרו-רוסית ושאיפה לחידוש עצמאות יוון, חשדו העות'מאנים בנאמנותו של קונסטנטין והוא ברח ב-1805 לרוסיה עם בנו, אלכסנדר, בן ה-13.
אלכסנדר גדל ברוסיה, הצטרף למשמר הקיסרי והיה לקצין משמר. הוא בלט באומץ ליבו ובקרב דרזדן איבד זרוע. ב-1814 קודם לדרגת קולונל ומונה להיות המזכיר הצבאי של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה ובתפקידו זה השתתף בקונגרס וינה. ב-1820 אגודת האחווה פיליקי אטריה פנתה ליואניס קפודיסטריאס והציעה לו להנהיג את הפעולות הצבאיות לשחרור יוון מהשעבוד העות'מאני וכשזה סירב התפקיד הוצע אלכסנדר איפסילנטי שקיבל אותו.
איפסילנטי, שהיה ברוסיה, עבר ב-6 במרץ 1821 את הגבול לנסיכות מולדובה, כשהוא מלווה במספר קצינים יוונים ששירתו לפני כן בצבא הרוסי (כולל אחיו דימיטריוס איפסילנטי), במטרה להביא לפרישת מולדובה וולאכיה מהאימפריה העות'מאנית. הוא הודיע על כוונותיו והתחיל לגייס צבא. מיכאי סוצו, שהחליף ב-24 ביוני 1819 את השליט הקודם של נסיכות מולדובה, היה חבר במסדר הבונים החופשיים ואוהד של רעיונות פיליקי אטריה. הוא אירח את אפסילנטי ביאשי והמריץ את הבויארים להצטרף לצבאו של איפסילנטי, אך הם לא התלהבו וחלקם נמלטו מפני חילות פיליקי אטריה, כמו משפחותיהם של וסילה אלכסנדרי, קוסטקה נגרוצי ורבים אחרים.
במקביל למרד, שיזם איפסילנטי במולדובה נגד האימפריה העות'מאנית, בנסיכות ולאכיה התחיל טודור ולדימירסקו לגייס צבא כנגד השלטון, אך צבאו היה מכוון גם נגד השליטים הפנריוטים ועושי דברם. איפסילנטי עצמו היה ממוצא פנריוטי ולצבאו התגייסו פנריוטים רבים.
איפסילנטי, בראש צבא שכלל יוונים, בולגרים, סרבים, אלבנים ובני עמים נוספים יצא לכיוון בוקרשט. צבאו של איפסילנטי שחט את הטורקים ביאשי ובמקומות נוספים ועשה פוגרומים ביהודי פלטיצ'ן, הרצה, פיאטרה ניאמץ, טרגובישטה וטרגו פרומוס ופוגרומים אלו גרמו לבריחת יהודי גאלאץ אל מעבר לגבול הרוסי, כדי להינצל מידיהם.
חייו > דיכוי המרד

אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, הוצג על ידי איפסילנטי כתומך תנועתו והיה אישור לכך מהעובדה שניתן לאיפסילנטי ולתומכיו לעבור את הגבול מרוסיה לנסיכות מולדובה. קריאה של הברית הקדושה לאי מתן תמיכה במורדים ובתנועות המנסים לפעול נגד משטרים לגיטימיים, הביאה את קיסר רוסיה להצהרות נגד פעילויות מהפכניות והסתייגות מוחלטת מתנועותיהם של איפסילנטי וטודור ולדימירסקו. הפטריארך של קונסטנטינופול, בלחץ הסולטאן העות'מאני, נידה את איפסילנטי. עמדת הקיסר הרוסי ופגיעת צבאו של איפסילנטי בתושבים המקומיים גרמו להתרחקות התומכים הפוטנציאליים.
טודור ולדימירסקו לא ראה בעין יפה את הכוחות של צבא איפסילנטי, שחדרו לנסיכות ולאכיה וציפה שימשיכו בדרכם ליוון, כדי להילחם שם לשחרורה, כפי שהצהירו, אך הם התבצרו באזור טרגובישטה. ב-27 במאי טודור ולדימירסקו הוזמן על ידי איפסילנטי לדיונים, נענה ואנשי איפסילנטי רצחו אותו וזרקו את גופתו לתוך באר נטושה באזור טרגובישטה. אובדן בן הברית הוולאכי הקל על העותמאנים ששלחו צבא להילחם נגד איפסילנטי.
ביום 7 ביוני הצבא העות'מאני פגש את צבאו של איפסילנטי, שהיה גדול ממנו פי 4, ליד דרגשאן (Drăgășani), בהיעדרו של איפסילנטי שהתעכב הרחק משם והנחיל לו מפלה מוחצת.
איפסילנטי זנח את חייליו ונמלט לטרנסילבניה ומשם לווינה, שם נכלא לבסוף ומת בבית הכלא.
ראו גם

הסכם אקרמן
לקריאה נוספת

* Constantin C. Giurescu, Istoria Românilor, volumul III
דגל פיליקי אטריה
אנטואן גלן

| --- | --- |

 לידה:  4 באפריל 1646 פריז, ממלכת צרפת 
 פטירה:  17 בפברואר 1715 (בגיל 68) פריז, ממלכת צרפת 
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה,מזרחנות
 מקום מגורים:  צרפת
 מקום לימודים:  קולז' דה פראנס 
 מוסדות:  קולז' דה פראנס 
 תרומות עיקריות
 חקר עתיקות במזרח התיכון (טורקיה, סוריה,לבנון) תרגום סיפורי אלף לילה ולילה
 
אנטואן גלן (בצרפתית: Antoine Galland;‏ 4 באפריל 1646 – 17 בפברואר 1715) היה מזרחן וארכאולוג צרפתי שהתפרסם בעיקר כמתרגם האירופי הראשון של סיפורי אלף לילה ולילה (שתורגמו לצרפתית כ-"Les mille et une nuits"). גרסתו של גלן למעשיות הופיעה בשנים עשר כרכים שפורסמו בין השנים 1704 ו-1717 והשפיעה במידה ניכרת על הספרות האירופית המאוחרת יותר ועל ההתייחסות כלפי העולם האסלאמי. לדברי חורחה לואיס בורחס, תנועת הרומנטיקה החלה כשתרגומו של גלן נקרא לראשונה.
חייו

גלן נולד ביישוב רולו (Rollot). בילדותו התייתם ועבר לגור בפריז, שם גם למד בגימנסיה כשהוא מפרנס את עצמו. לאחר שעבד בקטלוג כתבי יד מזרחיים באוניברסיטת סורבון, הוא נקרא בשנת 1670 לשרת כמזכיר השגריר הצרפתי בקושטא, שם גם למד יוונית מודרנית. בשנת 1673 הוא סייר בסוריה וחקר את עתיקותיה. הוא שב לפריז עם אוסף יקר ערך של מטבעות יווניים. בשנת 1676 שב לסייר בלבנט, ובשנת 1679 כבר נשלח לשם על ידי ז'אן-בטיסט קולבר (Jean-Baptiste Colbert) כדי לרכוש כתבי יד בערבית.
בשנת 1704 החל לפרסם את התרגום האירופי הראשון של אלף לילה ולילה. זה יצא לאור בתריסר כרכים; אחדים מהם הודפסו רק אחרי מותו. המהדורה הצרפתית מכילה גם סיפורים שאינם ידועים מכתבי היד המזרחיים, בהם מעשיות פופולריות ביותר כגון עלי באבא וארבעים השודדים ואלאדין ומנורת הקסמים. לטענתו של גלן הוא שמעם מפי מספרי סיפורים מסוריה.
אנדרה (מדינה)

| --- | --- |

 
 מדינת אנדרה
 ממשל
 שפה נפוצה:  טלוגו 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1 באוקטובר 1953 
 תאריכי פירוק:  31 באוקטובר 1956 
 ישות קודמת:  מדראס 
 ישות יורשת:  אנדרה פרדש 
 
מדינת אנדרה (בטלוגו: ఆంధ్రరాష్ట్రం, באנגלית: Andhra State, בהינדי: आंध्र राज्य) הייתה מדינה בהודו שנוצרה בשנת 1953 על ידי פיצול המחוזות הצפוניים דוברי הטלוגו של מדינת מדרס. מדינת אנדרה לא כללה את כל האזורים דוברי הטלוגו, מכיוון שהיא לא כללה חלק במדינת היידראבאד. ב-1956 מדינת אנדרה מוזגה עם האזורים דוברי הטלוגו שבמדינת היידראבאד לאנדרה פרדש.
הקמת מדינת אנדרה

לאחר הקמת הודו, הפכה נשיאות מדראס של הראג' הבריטי למדינת מדראס. המדינה החדשה הייתה בעלת רוב טמילי, וממשלתה נתפסה כעוינת על ידי בני הטלוגו ומלאיאלאם שנמצאו בשטחה. הפעיל האנדראי פוטי סרימולו הכריז על עריכת צום עד מוות, אך כשראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו הבטיח להקים את מדינת אנדרה. לאחר שלא ראה התקדמות, ב-19 באוקטובר 1952 חזר פוטי סרימולו לצומו, שמשך את תשומת הלב הציבורית. ב-15 בדצמבר מת סרימולו תוך כדי צום.
במהלך הלווייתו של סרימולו, ההמון צעק סיסמאות שהיללו את ההקרבה שלו, והלוויה הפכה להתפראות כשההמון החל להרוס רכוש ציבורי. המהומות התפשטו ברחבי האזור, ושבעה בני אדם נהרגו בעימותים עם המשטרה. המהומות נמשכו במשך שלושה עד ארבעה ימים ושיבשה את החיים הרגילים במדרס. ב-19 בדצמבר 1952, ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו הודיע על הקמת מדינה נפרדת לעם דוברי הטלוגו של מדינת מדרס. הפרלמנט של הודו הסדיר את הקמת מדינת אנדרה בספטמבר 1953.
ב-1 באוקטובר 1953, 11 מחוזות דוברות טלוגו של מדינת מדראס הפכו למדינת אנדרה עם כשקורנול מוכרזת כבירתה.
היווצרותה של "מדינה לשונית" ראשונה זו סללה את הדרך ליצרת מדינות מבוססות לשון נוספות ב-1956.
אדרה פרדש

לאחר הקמת מדינת אנדרה, קמה תנועת וישלנדרה, שקראה להקמת מדינה הודית מאוחדת לכלל דוברי הטלוגו, או אנדרה הגדולה (בטלוגו: విశాలాంధ్ర (וישלנדרה)). התנועה נתמכה על ידי המפלגה הקומוניסטית של הודו, שדרשה להקים מדינות לשוניות ברחבי הודו. עמדת התנועה קובלה בעת השרטוט מחדש של גבולות מדינות דרום הודו ב-1956 ואנדרה פרדש כללה את שטחי מדינת אנדרה לצד האזורים דוברי טלוגו של מדינת היידראבאד, בעוד חלקים שאינם דוברי טלוגו של מדינת היידראבאד אוחדו עם מדינת בומביי וקרנאטקה.
עם זאת, ב-2 ביוני 2014, פוצלה אנדרה פרדש מחדש, ומדינת טלנגאנה הוקמה על מרבית השטחים דוברי הטלוגו של מדינת היידראבאד, וגבולות אנדרה פרדש חזרו להיות דומים לגבולות אנדרה.
הערות שוליים

↑  "Map of Madras Presidency in 1909". 28 במרץ 2011. נבדק ב-15 באוקטובר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  The Andhra State Act, 1953
↑  "THE ANDHRA STATE ACT,1953". אורכב מ-המקור ב-16 באוגוסט 2014. נבדק ב-26 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Indian Express October 2, 1953". נבדק ב-26 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Welcome to APonline.gov.in, the official portal of Govt. Of a P". אורכב מ-המקור ב-5 ביולי 2008. נבדק ב-13 בדצמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The First Linguistic State – Andhra Pradesh - was born: | Sankalp India Foundation".
| המדינות והטריטוריות של הודו |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוטר פרדש • אוטראקהאנד • אודישה • אנדרה פרדש • אסאם • ארונאצ'ל פרדש • ביהר • ג'הרקאנד • גואה • גוג'ראט • הימאצ'ל פרדש • הריאנה • טמיל נאדו • טלנגאנה • טריפורה • מאדהיה פרדש • מניפור • מגהלאיה • מהאראשטרה • מיזוראם • מערב בנגל • נאגאלנד • סיקים • פנג'אב • צ'האטיסגאר • קרנאטקה • קרלה • ראג'סטאן |  |
| טריטוריות איחוד | איי אנדמן וניקובר • ג'אמו וקשמיר • דאדרה ונאגר האוולי ודאמאן ודיו • טריטוריית הבירה הלאומית דלהי • לדאק • לקשאדוויפ • פודוצ'רי • צ'אנדיגאר |  |
| מדינות לשעבר | איחוד המדינות המזרחיות • איחוד מדינות פטיאלה ופנג'אב המזרחית • אג'מר • אנדרה • בומביי • בופאל • בילספור • ג'אמו וקשמיר (מדינה) • היידראבאד • וינדהיה פרדש • טרוונקור-קוצ'ין • קוץ' ביהאר • מאדהיה בהרט • מדראס • מייסור • סאורשטרה • פנג'אב המזרחית • קוץ' • קורג |  |
| טריטוריות איחוד לשעבר | ארונאצ'ל פרדש • גואה, דאמאן ודיו • דאדרה ונאגר האוולי • דאמאן ודיו • הימאצ'ל פרדש • טריפורה • מיזוראם • נאגאלנד |  |
מחוז מדרס
מדינת אנדרה מ-1953 עד 1956 (בכחול)
מדינת אנדרה (צהוב), שהתמזגה עם טלנגנה (לבן) ויצרה את מדינת אנדרה פראדש ב-1956
אנטואן אוגוסטן קורנו

| --- | --- |

אנטואן אוגוסטן קורנו
 לידה:  28 באוגוסט 1801 גריי, צרפת 
 פטירה:  31 במרץ 1877 (בגיל 75) פריז, צרפת 
 ענף מדעי:  מתמטיקה, פילוסופיה
 מקום מגורים:  צרפת
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מקום לימודים:  Pensionnat normal  הפקולטה למשפטים פריז  הפקולטה למדעים של פריז 
 מוסדות:  אוניברסיטת ליון 
 פרסים והוקרה:  מפקד בלגיון הכבוד (13 באוגוסט 1861) 
 תרומות עיקריות
 הציג לראשונה שימוש בפונקציות מתמטיות ובהסתברות לאפיון מערכות כלכליות.
 
אנטואן אוגוסטן קורנו (בצרפתית: Antoine-Augustin Cournot;‏ 28 באוגוסט 1801 – 31 במרץ 1877) היה מתמטיקאי כלכלן ופילוסוף צרפתי. ידוע בעיקר בזכות התאוריות הכלכליות שלו המהוות הקדמה לתורת המשחקים.
ביוגרפיה

קורנו נולד בעיירה הצרפתית גריי. בגיל 20 החל ללמוד בבית ספר למורים ובגיל 29 השלים את עבודת הדוקטורט שלו במתמטיקה. קורנו התמנה לפרופסור והחזיק במספר תפקידים אקדמיים, ביניהם גם כיהן כרקטור של אוניברסיטת דיז'ון.
למרות שקורנו הקדיש את מרבית עבודתו למתמטיקה, הוא ידוע כיום בעיקר בזכות המודלים הכלכליים שאותם פיתח. קורנו היה מהראשונים שדגלו בניצול כלים מתמטיים להבנת הכלכלה ולביסוסה כמדע. המודלים המתמטיים שלו לתיאור מונופולים ודואופולים מהווים בסיס להבנת תחרות ונמצאים בשימוש עד היום.
בשנת 1838 פרסם קורנו את ספרו "העקרונות המתמטיים של תורת הכלכלה", שבו נעשה שימוש ראשוני בנוסחאות וסימונים מתמטיים בניתוח כלכלי. ספר זה ספג קיתונות של ביקורת ולא זכה להצלחה בתקופתו, אך הפך לספר בסיס משפיע ביותר על כלכלנים במאה ה-20 והוא מסמן, בעיני רבים, את ראשיתה של התורה הכלכלית המודרנית. בין חידושיו, קורנו הציג לראשונה שימוש בפונקציות מתמטיות ובהסתברות לאפיון מערכות כלכליות. הוא היה הראשון שהציג פונקציות ביקוש, המתארות את השפעת ההיצע והביקוש על מחיר של מוצרים. עבודתו של קורנו אף נחשבת כחלוצית בתחום תורת המשחקים, אף על פי שהיא הוכרה ככזו רק עם התפתחות התחום למעלה ממאה שנים מאוחר יותר.
ראו גם

דואופול קורנו
אלפרד מרשל
אנדרה-פרנק זמבו אנגיסה

אנדרה-פרנק זמבו אנגיסה (בצרפתית: André-Frank Zambo Anguissa; נולד ב-16 בנובמבר 1995 ביאונדה שבקמרון) הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת נאפולי מהסרייה א', ובנבחרת קמרון.
קריירת מועדונים

זמבו אנגיסה הצטרף לאולימפיק מרסיי מסטאד ריימס בשנת 2015. ב-17 בספטמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק במסגרת הליגה האירופית נגד חרונינגן. שלושה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, במשחק נגד אולימפיק ליון.
ב-16 במאי 2018 שיחק בגמר הליגה האירופית 2018 נגד אתלטיקו מדריד, בו הפסידה אולימפיק מרסיי.
בחודש אוגוסט 2018 חתם בפולהאם מהפרמייר ליג. בחודש יולי 2019, לאחר ירידתה של פולהאם לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, הושאל לוויאריאל מהלה ליגה. ב-17 באוגוסט 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 4-4 נגד גרנדה.
ב-31 באוגוסט 2021 חתם על חוזה חדש לשלוש עונות בפולהאם, והושאל לנאפולי מהסרייה א' למשך עונת 2021/2022.
קריירה בינלאומית

ב-24 במרץ 2017 ערך זמבו אנגיסה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון, בניצחון 0–1 על נבחרת תוניסיה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת קמרון בטורנירים גביע הקונפדרציות 2017, גביע אפריקה לאומות 2019 וגביע אפריקה לאומות 2021.
נכלל בסגל נבחרת קמרון לטורניר מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת קמרון לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
אמנון אלבק

| --- | --- |

 לידה:  1 באוגוסט 1958 (בן 66) ירושלים, ישראל
 ענף מדעי:  כימיה, ביוכימיה
 עיסוק:  פרופסור לכימיה, רקטור אוניברסיטת בר-אילן
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן, מכון ויצמן למדע
 מנחה לדוקטורט:  פרופסור מרדכי (מודי) שבס
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן
 תרומות עיקריות
 כימיה של פפטידים ופפטידומימטיקה, מנגנוני הפעולה של פרוטאזות ועיכובם
אמנון אלבק (נולד ב-1 באוגוסט 1958) הוא פרופסור ישראלי לכימיה אורגנית וביו-אורגנית, רקטור אוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה > משפחתו וראשית חייו

אלבק נולד בירושלים, לדר' שולמית ולפרופ' מיכאל אלבק, הנשיא החמישי של אוניברסיטת בר-אילן (1986–1989) ונשיא החברה הישראלית לכימיה (1977–1980). סבו, חנוך אלבק, היה פרופסור לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים והיה ממקימי הגישה המדעית לחקר המשנה.
הוא שירת בצה"ל בחיל השריון, בסדיר ובמילואים.
אלבק מתגורר במושב גמזו, נשוי לשירה אלבק, ד"ר לכימיה ועמיתת מחקר במכון ויצמן למדע. לזוג חמישה ילדים.
ביוגרפיה > לימודים והשכלה

אלבק סיים את לימודיו באוניברסיטת בר-אילן עם תואר ראשון בכימיה בשנת 1982, וסיים את לימודי הדוקטורט שלו במכון ויצמן למדע תחת הנחייתו של מרדכי (מודי) שבס, בשנת 1988.
לאחר מכן, עד 1990, שהה שנתיים כעמית פוסט-דוקטורט במעבדתו של רוברט אבלס(גר') באוניברסיטת ברנדייס שבמסצ'וסטס, ארצות הברית.
ביוגרפיה > תפקידים אקדמיים

בשנת 1990 שב אלבק לאוניברסיטת בר-אילן כחבר סגל במחלקה לכימיה, וקיבל תואר פרופסור מן המנין מ-2008.
כיום (2022) הוא פרופסור וראש המעבדה לכימיה ביו-אורגנית ע"ש יהודה ספוקויני, וחבר במרכז מרכוס לכימיה תרופתית באוניברסיטת בר-אילן.
אלבק שימש כראש המחלקה לכימיה בשנים 2008–2011, וכסגן הרקטור של אוניברסיטת בר-אילן בשנים 2014–2020. בתפקידו זה הוביל את האוניברסיטה, בין השאר, להוראה מקוונת בתקופת מגפת הקורונה בישראל.
היה חבר ועדת המינויים העליונה, היה ממייסדי תוכנית הביופיזיקה בבר-אילן והוא חבר הסנאט.
ביולי 2020 הוא נבחר לרקטור אוניברסיטת בר-אילן והחליף בתפקיד זה את פרופ' מרים פאוסט בתחילת אוקטובר 2020. כעבור 4 שנים הוארכה כהונתו בשנתיים נוספות.
ביוגרפיה > מחוץ לאקדמיה

מחוץ לאוניברסיטה, מילא פרופ' אלבק תפקידים אקדמיים נוספים, כחבר בוועדה למקצוע הכימיה במשרד החינוך, בוועדת מלגות פולברייט לפוסט-דוקטורט, בוועדת ההיגוי של המרכז לסוכרים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בוועד הפועל של החברה הישראלית לכימיה ובוועד הפועל של המרכז הארצי לבחינות והערכה.