stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שוורר גוסטב
לוגיסטיקה

התותח תוכנן להובלה בצורה מפורקת ברכבת רגילה בת 25 קרונות ייעודיים. עם הגיעו לנקודת ההפעלה הוא הורכב על קרון ייעודי בן 160 גלגלים על 4 חוגונים. במקביל הוקמה במיוחד מסילה כפולת-פסים עמידה במיוחד לנשיאת קרון זה. בשל משקלו הכבד לא הותקן התותח על ציר מסתובב, כלומר לא היה מסוגל לתנועת צידוד והתנועה האפשרית היחידה שיכל הקנה בן 32 המטרים לבצע הייתה הטיה מעלה-מטה (עלרוד) עד זווית מקסימלית של 48 מעלות. לשם ירי בכיוון מסוים היה צורך לסלול מסילה לכיוון המתאים.
עבור הרכבת התותח באתרו נדרשו כמות גדולה של 250 חיילים שעבדו 54 שעות. עבור הנחת המסילה הייעודית הוקצה כוח של 2,500 חיילים שגם עסקו בהקמת עמדות נ"מ אותן איישו 2 גדודים שהגנו על הכלי מפני תקיפה אווירית.
הלוגיסטיקה המסובכת של הובלת התותח והרכבתו, חוסר היכולת שלו לצודד והיותו חשוף למתקפה כיוונו את שר החימוש הגרמני, אלברט שפר, להציע תכנון פתרון בדמות תותח מתנייע עצום ממדים ומשקל שיהווה פלטפורמה ממונעת, ושיהיה גם בעל כוח אש עצמאי בדמות תותחים קטנים יותר ומקלעים רבים, כך שיוכל להגן על עצמו.
בתוך כך, קיבלה חברת קרופ הוראה להתחיל בתכנונו של הלנדקרוזר P.1500, שיועד להיות התותח המתנייע הגדול בעולם. משקלו המתוכנן עמד על כ-1,500 טון, יחידת ההנעה שלו תוכננה להיות בהספק של 2,200 כוחות סוס ומהירות הנסיעה שלו תוכננה לעמוד על כ-15 קמ"ש. אולם בתחילת שנת 1943 החליט היטלר, בהחלטה משותפת עם אלברט שפר, שר החימוש הגרמני, לבטל את הפרויקט.
פעילות מבצעית

במרץ 1942 הגיע השוורר גוסטב מפורק ברכבת לחצי האי קרים והוחנה במצר פרקופ עד שתושלם בניית מסילת ברזל מסימפרופול לאזור ההערכות כ-10 ק"מ מצפון לסבסטופול. שם נבנתה מערכת מסילות כפולות ייעודיות בעקומות שונות שיאפשרו לתותח לתמרן לעמדת ירי לכיוון המטרות והתותח הורכב באתרו.
לאחר שהובל לנקודות השיגור שהוכנו עבורו ולאחר שהורכב במקומו בחשאיות הוא החל להפגיז מטרות בעיר סבסטופול בפגזיו הענקיים. הוא הופעל בין 5 ביוני ל-17 ביוני וירה לעבר ביצורים בסביבות העיר. בסך הכל נורו בימים אלה 47 פגזים בעיקר כנגד מחסני תחמושת ובונקרים כבדים. לדוגמה, ב-6 ביוני טיווחו הגרמנים בונקר ששכן 30 מטר מתחת לפני הים וחופה בשכבת בטון בעובי של כ-10 מטרים. הבונקר הוחרב לאחר ירי של 9 פגזים רצופים אל המטרה. התותח היה יעיל והשימוש בו במצור היה מוצלח. השפעתו הייתה מהממת, מהירה ומכריעה ובעזרתו נפלה לבסוף העיר בידי הגרמנים לאחר קרבות מרים ברחובותיה ההרוסים.
בהמשך הוסע התותח אל לנינגרד, אך כאשר היה כבר מוכן ומבצעי באתרו בוטלה המתקפה שתוכננה עבורו. במהלך 1943 נשאר התותח ליד לנינגרד ולאחר מכן פורק והועבר חזרה לגרמניה. ב-1944 נשקל [דרוש מקור] לעשות בו שימוש כנגד מרד ורשה אך הדבר לא בוצע לבסוף.
ב-22 באפריל 1945 גילו כוחות בעלות הברית שרידים מהתותח ביער, כ-50 ק"מ מהעיר קמניץ. לפיכך נראה שהתותח הושמד על ידי הכוחות הגרמניים הנסוגים כדי שלא יפול בידי בעלות הברית.
דורה הופעלה במהלך קרב סטלינגרד. היא הובלה לאתר בקיץ 1942 והייתה מוכנה לירי ב-13 בספטמבר. מספר פגזים נורו לפני שפורקה והוחזרה לגרמניה במסגרת נסיגת הכוחות הגרמניים מהאזור. שרידיה נמצאו ליד שרידי שוורר גוסטב.
חימוש

השוורר גוסטב היה מסוגל לירות פגזים נפיצים וחודרי שריון:
פגז נפיץ
משקל: 4.8 טון
משקל חומר הנפץ: 700 ק"ג
מהירות לוע: 820 מטר לשנייה
טווח יעיל: 38 ק"מ
פגז חודר שריון
משקל: 7.1 טון
משקל חומר הנפץ: 250 ק"ג
מהירות לוע: 720 מטר לשנייה
טווח יעיל: 48 ק"מ
הפגז היה בנוי מפלדת כרום-ניקל ואלומיניום ובעל צורה אווירודינמית
פגז זה הדגים בתנאי הניסוי חדירה של 7 מטר בטון מזוין.
ראו גם

קרל גרט
V-3
קרופ K5
לקריאה נוספת

William Manchester, The Arms of Krupp: The Rise and Fall of the Industrial Dynasty that Armed Germany at War, Back Bay Books, 2003 ISBN 978-0316529402
איור המדגים את יחסי הגודל בין הלנדקרוזר P.1500 לבין דמות אדם ושריונית-טילי קרקע-קרקע סובייטית מודרנית מדגם SS-21 ("טוצ'קה")
פגז של שוורר גוסטב מוצב במוזיאון המלחמה האימפריאלי בלונדון ליד טנק T-34 רוסי לשם השוואה
תרמיל פגז של שוורר גוסטב, ליד אדם לצורך פרספקטיבה
יחסי בחריין – הרשות הפלסטינית

| יחסי בחריין – הרשות הפלסטינית |
| --- | --- |
בחריין: הרשות הפלסטינית


בחריין: הרשות הפלסטינית
שטח (בקילומטר רבוע)
760: 6,220
אוכלוסייה
1,625,237: 5,542,720
תמ"ג (במיליוני דולרים)
43,205: 17,396
תמ"ג לנפש (בדולרים)
26,584: 3,139
משטר
מונרכיה חוקתית: סמכותני

יחסי בחריין–הרשות הפלסטינית הם היחסים הדיפלומטיים בין הרשות הלאומית פלסטינית לבין ממלכת בחריין. בחריין, בדומה לשאר מדינות ערב, תומכת בעצמאותה של הרשות הפלסטינית ובפתרון שתי המדינות. בבחריין קיימת קהילה גדולה של מהגרים פלסטינים שהיגרו לבחריין לצורכי תעסוקה ומחייה.
היסטוריה

ב-25 ביוני 2019, התקיימה בבחריין, "ועידת השלום הכלכלי של בחריין" בחסותה של ארצות הברית. קיום הוועידה עורר מחלוקות בקרב מנהיגים פלסטינים, בשל העובדה שלא הוזמנה משלחת פלסטינית לוועידה. ראש הרשות הפלסטינית, מוחמד אשתייה, קרא להחרים את הוועידה.
לאחר שהוכרז על חתימת הסכם בחריין–ישראל, הרשות הפלסטינית גינתה את ההסכם, ואף החזירה את הנציג שלה מבחריין לרשות הפלסטינית.
על רקע התפתחויות אלו וכן על רקע המשבר הכלכלי של מגפת הקורונה, צמצמה בחריין את תמיכתה באונר"א כמעט לחלוטין.
נציגויות דיפלומטיות

בחריין אינה מיוצגת ברשות הפלסטינית הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
הרשות הפלסטינית מיוצגת בבחריין בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמי שהיא מחזיקה במנאמה, בירת המדינה.
משרד הנגב, הגליל והחוסן הלאומי

| --- | --- |

סמליל המשרד
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל 
 תחום שיפוט:  ישראל ישראל
 תאריך הקמה:  2005
 ממשלה:   ממשלת ישראל
 שר:  חיים כץ (ממלא מקום)
 תאריך כניסה:  23 בינואר 2025
 מנכ"ל:  יוחנן מאלי
 שמות קודמים:  המשרד לפיתוח הנגב והגליל המשרד לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל
 negev-galil.gov.il
 
משרד הנגב, הגליל והחוסן הלאומי הוא משרד ממשלתי אשר אמון על קידום וחיזוק הנגב, הגליל והחוסן הלאומי והצבתם בראש סדרי העדיפויות של מדינת ישראל. כמו כן, המשרד פועל לקידום אוכלוסיית הצעירים בישראל. בראשות המשרד עומד כממלא מקום שר התיירות חיים כץ.
היסטוריה

המשרד הוקם בינואר 2005, מכוח החלטת ממשלת ישראל כ"המשרד לפיתוח הנגב והגליל". עם הקמתו התחייבה ממשלת ישראל להביא את הנגב ואת הגליל לידי צמיחה ושגשוג, תוך ניצול מרחב האפשרויות הקיים בהם, לפתח את הפריפריה הגאוגרפית ולהציבה בראש סדרי העדיפויות של מדינת ישראל וזאת, מתוך הבנה שעתידה של מדינת ישראל טמון בפיתוח ובחיזוק הנגב והגליל. באוקטובר 2015, הורחבו סמכויותיו בהחלטת
ממשלה 631, כך שהמשרד יטפל גם בפריפריה החברתית, שאינה בנגב ובגליל. בהתאם שונה שמו ל"המשרד לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל". בפברואר 2023, שונו סמכויותו כך שהטיפול בפריפריה החברתית עבר לאחריות משרד הפנים. והמשרד קיבל אחריות לטיפול בערים מעורבות, בהתיישבות הצעירה, ביישובים מאוימים ובשכונות בהן קיים שיעור גבוה של מסתננים כהגדרתם בחוק למניעת הסתננות. כמו כן קיבל המשרד אחריות לטפל באוכלוסיית הצעירים ובאזרחים הוותיקים, שעד כה היו באחריות המשרד לשוויון חברתי. בהתאם שונה שם המשרד ל"משרד הנגב, הגליל והחוסן הלאומי".
פעילות המשרד

המשרד מפעיל שורת מיזמים ופרויקטים ביישובי הנגב והגליל במגוון תחומים: חינוך בלתי פורמלי, תרבות, תעסוקה, תיירות ועוד, וכן מפעיל מיזמים ופעילויות לאוכלוסיית הצעירים והאזרחים הוותיקים.
פעילות המשרד > תאגידים ורשויות ממשלתיות הכפופות למשרד מקצועית ומיניסטריאלית

הרשות לתכנון ופיתוח החקלאות, ההתיישבות והכפר
הרשות לתכנון היא יחידת מטה העוסקת במגוון תחומים ובהם: ייצוג במוסדות תכנון ובנייה, ייצוג במועצת מקרקעי ישראל וייזום החלטות מועצה בתחום הקרקע החקלאית והישובים הכפריים, ייזום ויישום החלטות ממשלה בנוגע למרחב הכפרי ולהתיישבות הכפרית. הרשות הועברה בשנת 2023 ממשרד החקלאות ופיתוח הכפר.
רשות הצעירים
הוקמה בשנת 2017, זאת מתוך הכרה בייחודיות ובחשיבות של אוכלוסיית הצעירים (35-18), ובמטרה לקדם אותה, לסייע במימוש הפוטנציאל הגלום בה, ולהגביר את מעורבותה בעניינים הציבוריים. בהתאם לתפיסה זו, הרשות פועלת דרך הסתכלות הוליסטית על אוכלוסיית הצעירים, ובמקביל מיישמת פעילות ישירה ופרויקטלית בנושאים נבחרים; זאת תוך דגש על פיתוח יוזמות של צעירים, טיפוח מיומנויות חברתיות ואישיות, מתן הזדמנויות שוות, צמצום פערים בין קבוצות אוכלוסייה בחברה הישראלית, התפתחות חברתית קהילתית ועוד. הרשות הועברה בשנת 2023 מהמשרד לשוויון חברתי.
שרי המשרד

שמעון פרס היה השר הראשון בתפקיד, החל מהקמתו של המשרד ב-10 בינואר 2005 ועד להיבחרו לנשיאות המדינה ב-13 ביוני 2007. פרס הכיר בחשיבותו הרבה של המשרד וראה בו כממשיך את מורשתו של דוד בן-גוריון. הוא טען כי "על ממשלת ישראל מוטלת החובה לחזק ולפתח את הנגב, ולדאוג כי כל תושביו יזכו לתעסוקה, חינוך ואיכות חיים ברמה גבוהה, כמו תושבי מרכז הארץ. הדבר יביא לשינוי חיוני ומהותי ליישובי הנגב, בהתאם למורשתו של רבי ומורי, דוד בן-גוריון". עם סיום כהונתו כשר לפיתוח הנגב והגליל ציין פרס כי "בשנתיים לקיומו של המשרד ברור לכל, שבלי נגב וגליל חזקים - אין עתיד למדינת ישראל".
את פרס החליף בתפקיד יעקב אדרי. אדרי נכנס לתפקיד ב-4 ביולי 2007 במקביל לכהונתו כשר לקליטת עלייה.
עם הקמת הממשלה ה-32, סילבן שלום מונה למשנה לרה"מ וגם לשר לפיתוח הנגב והגליל, כאשר מתחתיו מכהן סגן השר איוב קרא. למשרד הוקצו כתקציב כ-160 מיליון ש"ח.
בשנת 2015 מונה אריה דרעי לשר לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל ווכיהן בתפקיד במהלך שתי קדנציות, עד שנת 2021. מתחתיו כיהנו כסגני שרים משולם נהרי ואחריו יואב בן צור.
בשנת 2021 עם הקמתה של הממשלה ה-36, מונה עודד פורר לכהן כשר לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל.
בשנת 2022 עם הקמת הממשלה ה-37, מונה יצחק וסרלאוף לתפקיד שר הנגב, הגליל והחוסן הלאומי.
ב-19 בינואר 2025 התפטר וסרלאוף מהממשלה, יחד עם יתר השרים ממפלגתו, יום לאחר שאושר בממשלה ההסכם חמאס–ישראל שמפלגתו התנגדה לתנאיו, והתפטרותו נכנסה לתוקף יומיים לאחר מכן. בהתאם לסעיף 24 לחוק יסוד: הממשלה הפך ראש הממשלה, בנימין נתניהו, לממלא מקום השר במשרד זה וב-23 בינואר 2025 אישרה הממשלה ששר התיירות חיים כץ יהיה ממלא מקומו של יצחק וסרלאוף.
| מס'> משרד המשנה לראש הממשלה | דיוקן> משרד המשנה לראש הממשלה | שם (תקופת חיים)> משרד המשנה לראש הממשלה | סיעה> משרד המשנה לראש הממשלה | סיעה> משרד המשנה לראש הממשלה | תקופת כהונה> משרד המשנה לראש הממשלה | תקופת כהונה> משרד המשנה לראש הממשלה | ממשלה> משרד המשנה לראש הממשלה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | המשנה לרה"מ שמעון פרס (1923-2016) |  | העבודה-מימד העבודה | 10 בינואר 2005 | 23 בנובמבר 2005 | השלושים |
המשרד לפיתוח הנגב והגליל
| 2 |  | יעקב אדרי (1950-) |  | קדימה | 18 בינואר 2006 | 4 במאי 2006 | השלושים |
משרד המשנה לראש הממשלה
| (1) |  | המשנה לרה"מ שמעון פרס (1923-2016) |  | קדימה | 4 במאי 2006 | 13 ביוני 2007 | השלושים ואחת |
המשרד לפיתוח הנגב והגליל
| (2) |  | יעקב אדרי (1950-) |  | קדימה | 4 ביולי 2007 | 31 במרץ 2009 | השלושים ואחת |
| 3 |  | המשנה לרה"מ סילבן שלום (1958-) |  | הליכוד | 31 במרץ 2009 | 14 במאי 2015 | השלושים ושתיים |
| 3 |  | המשנה לרה"מ סילבן שלום (1958-) |  | הליכוד - ישראל ביתנו הליכוד | 31 במרץ 2009 | 14 במאי 2015 | השלושים ושלוש |
| 3 |  | המשנה לרה"מ סילבן שלום (1958-) |  | הליכוד | 31 במרץ 2009 | 14 במאי 2015 | השלושים ושלוש |
המשרד לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל
| 4 |  | אריה דרעי (1959-) |  | ש"ס | 14 במאי 2015 | 13 ביוני 2021 | השלושים וארבע |
| 4 |  | אריה דרעי (1959-) |  | ש"ס | 14 במאי 2015 | 13 ביוני 2021 | השלושים וחמש |
| 5 |  | עודד פורר (1977-) |  | ישראל ביתנו | 13 ביוני 2021 | 29 בדצמבר 2022 | השלושים ושש |
משרד הנגב, הגליל והחוסן הלאומי
| 6 |  | יצחק וסרלאוף (1992-) |  | עוצמה יהודית | 29 בדצמבר 2022 | 21 בינואר 2025 | השלושים ושבע |
| מילוי מקום על-ידי חיים כץ | מילוי מקום על-ידי חיים כץ | מילוי מקום על-ידי חיים כץ |  | הליכוד | 23 בינואר 2025 | מכהן | השלושים ושבע |
שרי המשרד > סגני שרים

| שם | תמונה | תחילת הכהונה | סיום הכהונה | סיעה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| איוב קרא | ‏ | 1 באפריל 2009 | 5 בפברואר 2013 | הליכוד |
| משולם נהרי | ‏ | 27 בספטמבר 2017 | 20 בינואר 2020 | ש"ס |
| יואב בן צור | ‏ | 25 במאי 2020 | 13 ביוני 2021 | ש"ס |
הערות שוליים

↑  הודעה על שינוי שם של משרד, י"פ 7155 מ-29 בנובמבר 2015
↑  אתר הכנסת
↑  ברק רביד, פרס ממשיך את מורשת ה"זקן", באתר nrg‏, 26 בנובמבר 2006
↑  מורן אזולאי, בן גביר ושריו התפטרו מהממשלה בגלל עסקת החטופים, באתר ynet, 19 בינואר 2025
| משרדי ממשלת ישראל |
| --- | --- | --- |
| משרדים נוכחיים | משרד ראש הממשלה • משרד האוצר • משרד האנרגיה והתשתיות • משרד הביטחון • המשרד לביטחון לאומי • משרד הבינוי והשיכון • משרד הבריאות • המשרד להגנת הסביבה • משרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות • משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה • משרד החוץ • משרד החינוך • משרד החקלאות וביטחון המזון • משרד ירושלים ומסורת ישראל • משרד הכלכלה והתעשייה •  משרד המורשת • משרד המשפטים • משרד הנגב, הגליל והחוסן הלאומי • המשרד לעניינים אסטרטגיים • משרד העבודה • משרד העלייה והקליטה • משרד הפנים • משרד הרווחה והביטחון החברתי • המשרד לשוויון חברתי וקידום מעמד האישה • המשרד לשירותי דת • המשרד לשיתוף פעולה אזורי • משרד התחבורה והבטיחות בדרכים • משרד התיירות • משרד התפוצות והמאבק באנטישמיות • משרד התקשורת • משרד התרבות והספורט |  |
| משרדים בעבר | המשרד להגנת העורף • המשרד לחיזוק וקידום קהילתי • המשרד לקידום מעמד האישה • משרד האספקה והקיצוב • משרד הדיגיטל הלאומי • משרד ההסברה • משרד ההשכלה הגבוהה והמשלימה • משרד החינוך, התרבות והספורט • משרד הכלכלה והתכנון • משרד המדע, התרבות והספורט • משרד המודיעין • משרד המיעוטים • משרד הפיתוח • משרד משאבי המים •  משרד ראש הממשלה החלופי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 157650064   WorldCat (עם VIAF): 157650064 
סמליל המשרד הקודם
סמליל המשרד לפני הוספת המילה "פריפריה" לשמו
הבונדס

סמליל הבונדס בשמו הלועזי
בול משנת 1951 שהונפק לכבוד הקמת מלווה העצמאות
משלחת הבונדס בביקור בישראל בבית הנשיא, אפריל 2018
משלחת הבונדס בעת ביקורה בישראל עם נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין, מאי 2016
הבּוֹנְדְּס (או בשמו הרשמי מפעל מלווה העצמאות והפיתוח; באנגלית: State of Israel Bonds) הוא ארגון העוסק במכירת איגרות חוב של מדינת ישראל ליהודים בתפוצות. הבונדס הוקם בספטמבר-אוקטובר 1950 ביוזמת ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שר האוצר אליעזר קפלן, וגולדה מאיר עם הנרי מורגנטאו, שמואל רוטברג והנרי מונטור מיהודי ארצות הברית.
בראשית ימיה היה קשה לשכנע את יהודי ארצות הברית להשקיע את כספם באיגרות חוב של מדינת ישראל שזה עתה קמה. אולם עם הזמן הצליחו אנשי הבונדס לגייס סכומים גדלים והולכים, עד שבשנות ה-60 של המאה ה-20 היה הבונדס לאחד ממקורות ההכנסה העיקריים של תקציב הפיתוח של ממשלת ישראל. מתקציב זה הוקמו בעשורים הראשונים למדינה פרויקטים כגון המוביל הארצי, מפעלי ים המלח, תחנת הכוח אורות רבין בחדרה, ופיתוח נמלי הים של ישראל (חיפה, אשדוד ואילת); ואילו בעשורים האחרונים מושקע התקציב בפרויקטים בתחום העלייה מברית המועצות ומאתיופיה, הרחבת נמל התעופה בן-גוריון ורכבת ישראל, ושיפור תשתיות.
עד סוף שנת 1967 הצליח הבונדס לגייס 1.1 מיליארד דולר. כיום מגייס הארגון כ-1.2 מיליארד דולר בשנה, שהם כמחצית ההון שמגייסת ישראל ברחבי העולם בשנה. בסך הכול גייס הבונדס מאז הקמתו יותר מ-33 מיליארד דולר.
בשנים האחרונות התעורר ויכוח בדבר נחיצותו של המפעל. השוללים את המשך קיומו טוענים, ששיעורי הריבית הגבוהים המובטחים באגרות הבונדס הם נטל בלתי מוצדק על תקציב המדינה. לעומתם, המחייבים את המשך קיומו מציינים, כי רוב רוכשי אגרות המפעל מבטאים בכך קשר וזיקה למדינת ישראל.
נשיאי הבונדס

מיכאל ארנון: 1974 עד ? - הישראלי הראשון בתפקיד
1979-(?): יצחק רגר
1979-1985 יהודה הלוי
1989–1994: מאיר רוזן
1994–1997: נתן שרוני
1997–2002: גדעון פת
2002–2011: יהושע מצא
2011–2016: ישראל תפוחי
2016–2021: ישראל מימון
2021-היום: דני נוה
הערות שוליים

↑  היסטוריה של הבונדס, באתר הארגון (באנגלית)
↑  מאמר מערכת, לסגור את הבונדס, באתר הארץ, 1 באפריל 2011
↑  מתי גולן, ‏הבונדס ואנחנו, באתר גלובס, 8 באפריל 2011
↑  אטילה שומפלבי, לאכזבת השר יוסי פלד: איזי תפוחי נשיא הבונדס, באתר ynet, 1 במאי 2011
↑  יהודה שרוני, ‏חילופי תפקידים: השר משה כחלון ימנה את ישראל מימון לנשיא הבונדס, באתר מעריב אונליין, 3 באפריל 2016
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
האמנה לפיקוח על סחר בנשק

מפה המדינות שאישורו את האמנה - בירוק, מדינות שחתמו אך לא אשררו בצהוב
האמנה לפיקוח על סחר בנשק (באנגלית: Arms Trade Treaty) היא אמנה רב-צדדית המסדירה את הסחר הבינלאומי בכלי נשק קונבנציונליים.
היא נכנסה לתוקף ב־24 בדצמבר 2014. 109 מדינות אשררו את האמנה, ו-32 מדינות נוספות חתמו עליה אך לא אשררו אותה.
האמנה היא ניסיון להסדיר את הסחר הבינלאומי בכלי נשק קונבנציונליים לצורך תרומה לשלום בינלאומי ואזורי; צמצום הסבל האנושי; וקידום שיתוף פעולה, שקיפות ופעולה אחראית מצד מדינות ובין אלה. על פי הערכות, הסחר הבינלאומי בכלי נשק בעשור השני של המאה ה-21 הגיע לכ-70 מיליארד דולר בממוצע בשנה, עליה מכ-50 מיליארד דולר בממוצע בעשור הקודם.
רקע

את שורשי האמנה לפיקוח על סחר בנשק ניתן לייחס לסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר פעילי החברה האזרחית וחתני פרס נובל לשלום הביעו את חששם מהאופי הלא מוסדר של הסחר העולמי בנשק והשפעתו על בני האדם.
האמנה היא חלק ממאמץ עולמי גדול יותר שהחל בשנת 1997 על ידי נשיא קוסטה ריקה וחתן פרס נובל לשלום ב-1987 אוסקר אריאס. אריאס הוביל קבוצה של חתני פרס נובל לשלום בפגישה בניו יורק, כדי להציע לעולם קוד התנהגות לסחר בנשק. קבוצה זו כללה את אלי ויזל, בטי ויליאמס, הדלאי למה טנזין גיאטסו, ז'וזה רמוס הורטה, נציגי האגודה הבינלאומית של רופאים למניעת מלחמה גרעינית, אמנסטי אינטרנשיונל והוועד האמריקני לשירות ידידים (אנ'). הרעיון המקורי היה לקבוע סטנדרטים אתיים לסחר בנשק שיאומץ בסופו של דבר על ידי הקהילה הבינלאומית. במהלך 16 השנים הבאות מילאה קרן אריאס לקידום שלום והתקדמות אנושית תפקיד מכריע בהשגת אישור האמנה.
בשנת 2001 נמשך התהליך עם אימוץ תוכנית פעולה לא מחייבת מבחינה משפטית בוועידת האו"ם לסחר בלתי חוקי בנשק קל. תוכנית זו נקראה רשמית "תוכנית הפעולה למניעה, לחימה ומיגור הסחר האסור בכלי נשק ונשק קל על כל היבטיו".
מאוחר יותר שהועלתה בשנת 2003 על ידי קבוצה של חתני פרס נובל לשלום, האמנה לפיקוח על סחר בנשק נדונה לראשונה באו"ם בדצמבר 2006, כאשר האספה הכללית אימצה את החלטה 61/89 "לקראת אמנת סחר בנשק: קביעת סטנדרטים בינלאומיים משותפים לייבוא, יצוא והעברת נשק קונבנציונלי". בשנת 2006 ההוצאות הצבאיות בעולם הגיעו לכ-1,058.9 מיליארד דולר, סכום הגדול פי 15 מההוצאות לסיוע הומינטרי בעולם, וסכום ששבר לראשונה את שיא ההוצאות הצבאיות שנקבע בתקופת המלחמה הקרה.
היסטוריה > החלטה 61/89

ב-18 בדצמבר 2006 הציג שגריר בריטניה לבקרת נשק רב-צדדי ופירוק נשק, ג'ון דאנקן, רשמית את החלטה 61/89, וביקש ממזכ"ל האו"ם לבקש את דעותיהן של המדינות החברות באו"ם בדבר היתכנות, היקף והפרמטרים לאמנה מחייבת מבחינה משפטית הקובע תקנים בינלאומיים משותפים לייבוא, ייצוא והעברת נשק קונבנציונלי. 94 מדינות הגישו את עמדותיהן, הכלולות בדו"ח משנת 2007. דאנקן נאם בשם הכותבים המשותפים (ארגנטינה, אוסטרליה, קוסטה ריקה, פינלנד, צרפת, יפן וקניה). מטעם האיחוד האירופי, פינלנד הדגישה את התמיכה במאמץ ואמרה: "כל יום, בכל מקום, אנשים מושפעים מתופעות הלוואי של העברת נשק חסרת אחריות ... מכיוון שאין נכון להיום מכשיר מקיף מחייב בינלאומי המספק הסכם מוסכם. במסגרת רגולטורית לפעילות זו, האיחוד האירופי מברך על התמיכה ההולכת וגוברת בכל חלקי העולם בדו"ח.
בדצמבר 2006, הצביעו 153 מדינות חברות בעד החלטה 61/89. 24 מדינות נמנעו: בחריין, בלארוס, הרפובליקה העממית של סין, מצרים, הודו, איראן, עיראק, ישראל, כווית, לאוס, לוב, איי מרשל, נפאל, עומאן, פקיסטן, קטר, רוסיה, ערב הסעודית, סודאן, סוריה, איחוד האמירויות הערביות, ונצואלה, תימן וזימבבווה.
החלטה 61/89 גם ביקשה מהמזכ"ל להקים קבוצת מומחים ממשלתיים, על בסיס תפוצה גאוגרפית שוויונית, לבחון את כדאיות, היקף וטיוטת הפרמטרים הדרושים לאמנה, ולהעביר את דוח הקבוצה של מומחים לאספה הכללית לבדיקה במושב השישים ושלוש שלה. ב-28 בספטמבר 2007 מינה המזכ"ל קבוצת מומחים ממשלתיים מ-28 המדינות הבאות: אלג'יריה, ארגנטינה, אוסטרליה, ברזיל, סין, קולומביה, קוסטה ריקה, קובה, מצרים, פינלנד, צרפת, גרמניה, הודו, אינדונזיה, איטליה, יפן, קניה, מקסיקו, ניגריה, פקיסטן, רומניה, רוסיה, דרום אפריקה, ספרד, שווייץ, אוקראינה, הממלכה המאוחדת וארצות הברית. הקבוצה נפגשה שלוש פעמים בשנת 2008, ופרסמה דוח סופי בנושא.
היסטוריה > ועדת ההכנה

הוועדה המכינה להסכם הסחר בנשק התכנסה בסך הכל ארבע פעמים; בין התאריכים 12 ביולי ל-23 ביולי 2010, בין 28 בפברואר ל-4 במרץ 2011, ביולי 2011, ובסוף 2011. הוועדה המכינה נועדה להכין ולהגיש טיוטה למדינות, ארגונים בינלאומיים וארגונים לא ממשלתיים לקראת המשא ומתן על פרטי האמנה בשנת 2012.
הוועידה בנושא אמנת הסחר בנשק נערכה במהלך שנת 2012, ובה סוכמו פרטי ההסכם. יצואניות נשק גדולות, דוגמת רוסיה וסין, העלו בתחילה תהיות על התנאים הקושרים בין מכירת נשק לבין סוגיות בתחום זכויות האדם, וקיבלו הבהרות בנוגע לפרשנות המשפטית של האמנה. בארצות הברית, איגוד הרובאים הלאומי (NRA), יחד עם בעלי בריתו בקונגרס, טענו שהיא עלולה לפגוע בזכות החוקתית שלהם לשאת נשק. כפועל יוצא מכך, בחר ממשל ברק אובמה שלא לנקוט עמדה ציבורית בעד או נגד.
טיוטה סופית של האמנה נשלחה לכל ממשלות העולם לקבלת אישור במרץ 2013.
היסטוריה > חתימה ואישור

העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-2 באפריל 2013 (ישיבת המליאה ה-71) אימצה את האמנה כהחלטה בהצבעה של 154 מדינות בעד, 3 נגד, ו-23 נמנעים. צפון קוריאה, איראן וסוריה הצביעו נגד. סין ורוסיה, בין המובילות בעולם בייצוא נשק, היו בין 23 המדינות שנמנעו. קובה, הודו, אינדונזיה, מיאנמר, ניקרגואה, ערב הסעודית וסודאן נמנעו גם הן. ארמניה, הרפובליקה הדומיניקנית, ונצואלה ווייטנאם לא הצביעו.
האמנה נפתחה לחתימה רשמית על ידי כל המדינות בניו יורק ב-3 ביוני 2013. היא נכנסה לתוקף ב-24 בדצמבר 2014, 90 יום לאחר תאריך שאושרה בידי 50 מדינות.
תוכן האמנה

האמנה לפיקוח על סחר בנשק קובעת כי מדינה לא תתיר ייצוא אם בזמן שבו נשקל מתן היתר מסוג זה "ידוע לה כי הנשק האמור ישמש לביצוע רצח עם, פשעים נגד האנושות, הפרות חמורות של אמנות ז'נבה, התקפות מכוונות על אזרחים ואובייקטים אזרחיים או פשעי מלחמה אחרים, המוגדרים באמנות בינלאומיות שאותה מדינה צד להן".
עוד קובעת האמנה כי אם ייצוא הנשק לא נאסר בהתבסס על סעיף זה, על המדינה לערוך בקרה ולבחון את הפוטנציאל שאותם כלי נשק יגרמו בכמה היבטים: אם הם יתרמו או יערערו את השלום והביטחון; אם יבצעו או יקלו על הפרה חמורה של המשפט הבינלאומי ההומניטרי, או אמנות בינלאומיות בנושאי זכויות אדם; וכן יבצעו או יקלו על ביצוע עבירות לפי האמנות הבינלאומיות והפרוטוקולים הנוגעים למניעת טרור או לפשע מאורגן בינלאומי, שמדינת הייצוא היא צד להן.
מדינת ישראל והאמנה

ב-2 באפריל 2013 הצביעה מדינת ישראל בעצרת הכללית של האומות המאוחדות בעד האמנה. אולם כאשר התקבל האשרור של המדינה ה-50 על האמנה, שהעביר את סף הכניסה שלה לתוקף, באוקטובר 2014, מדינת ישראל עדיין לא חתמה עליה. זאת מאחר ששר הביטחון, משה יעלון, התנגד לאשרור האמנה, בטענה כי יישומה במדינות אחרות, עלולה לסכן את ישראל ואת צה"ל. בין השאר "חתימה על האמנה עשויה להשפיע על היבטים הקשורים בייצוא נשק מארצות הברית לישראל, משום שהיא כופה על ישראל את כללי המשפט ההומניטרי הבינלאומי".
לאחר שאמנה נכנסה לתוקף בדצמבר 2014, מדינת ישראל חתמה על האמנה, מאחר שהיועץ המשפטי של משרד החוץ הגיש חוות דעת לפיה "בחתימה על האמנה אין כדי להשפיע על הסיוע הביטחוני לישראל מארצות הברית" וכי "חתימה על האמנה, להבדיל מאשרור או הצטרפות, אינה יוצרת מחויבות משפטית לקיים את הוראותיה. משמעות החתימה היא שהמדינה החותמת מחויבת שלא לנקוט צעדים שיסכלו את יעדי האמנה או מטרותיה".
יעלון תמך בחתימה, שהייתה רק מהלך הצהרתי בלבד, והתנגד בנחרצות לאשרורה בכנסת, ולמעשה להפעלתה. מאז מבחינה מעשית אין לה כל השפעה על הסחר בנשק שבו מעורבת מדינת ישראל, והיא אינה מחויבות לתוכן האמנה.
בשנים שלאחר כניסת האמנה לתוקף, מדינת ישראל הגדילה את הייצוא הביטחוני שלה ב-55% לעומת חמש השנים שקדמו להן, הגידול היחסי הגדול בעולם. נכון ל-2018 ישראל היא יצואנית הנשק השמינית בגודלה בעולם. ביחס למספר תושביה, ישראל היא יצואנית הנשק הגדולה בעולם.
דו"ח של ארגון אמנסטי אינטרנשיונל, שפורסם במאי 2019, קבע כי חברות ישראליות מייצאות נשק למדינות המפרות בשיטתיות זכויות אדם.
דונלד טראמפ והאמנה

עם תחילת נשיאתו אמר דונלד טראמפ שיפעל לביטול חתימת ארצות הברית על האמנה, ויפסיק את תהליך האשרור שלה (שמעולם לא הושלם בארצות הברית), ואשר היה מכניס אותה לתוקף עבור ארצות הברית. טראמפ החל לקדם תוכנית להגדלת מכירת הנשק תוצרת ארצות הברית בעולם, באמצעות הנספחים הצבאיים והדיפלומטים האמריקאים.
ב-26 באפריל 2019, הכריז בכנס איגוד הרובאים הלאומי, כי "אנחנו מסירים את החתימה שלנו", וכי יחתום על הודעה המבקשת מהסנאט להפסיק את הליך האשרור. לטענתו חתימה על האמנה תפגע ביכולת לסחור בנשק, בעולם וגם בתוך ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  וולט אם זונטאג, ‏עדנה לסחר הבינלאומי בכלי נשק, באתר גלובס, 10 באוקטובר 2001
הלית ינאי, ‏אחד מכל שמונה אנשים בעולם מחזיק נשק; מי מרוויח מכך?, באתר גלובס, 20 בדצמבר 2012
1 2  יוסי מלמן, 66% מהנשק הישראלי מיועד לייצוא; ארבע חברות ישראליות בין המובילות בעולם, באתר הארץ, 1 באוקטובר 2006
↑   אדוארד וונג וניקולא קלארק, ניו יורק טיימס, בזכות המחיר הזול, התעשיות הביטחוניות של סין כובשות את המדינות המתפתחות, באתר הארץ, 21 באוקטובר 2013
1 2  ניל פרקהר וריק גלדסטון, ניו יורק טיימס, האו"ם קרוב להשגת אמנה נגד סחר בנשק, באתר הארץ, 28 במרץ 2013
↑  AP, וניו יורק טיימס, עצרת האו"ם אישרה את האמנה נגד סחר בנשק, באתר הארץ, 2 באפריל 2013
↑   "הארץ", האו"ם: האמנה הבינלאומית לפיקוח על סחר בנשק נכנסה לתוקפה, באתר הארץ, 24 בדצמבר 2014
↑  עידן יצחקי, האמנה לפיקוח על סחר בנשק אושרה ב-50 מדינות. לא בישראל, באתר "שיחה מקומית", 8  באוקטובר 2014
↑   גילי כהן, יעלון מסרב להחיל אמנה לפיקוח על סחר נשק מחשש שתפגע בצה"ל, באתר הארץ, 28 במאי 2014
↑  יונתן גר, ישראל חתמה על האמנה לפיקוח על סחר בנשק. עכשיו צריך ליישם, באתר "שיחה מקומית", 29 בדצמבר 2014
↑   קרולינה לנדסמן, אנחנו יהודים, אז זה בסדר, באתר הארץ, 6 ביוני 2014
 איילת שני, מסתירים מהציבור את תמיכת ישראל במשטרים אפלים בעולם, באתר הארץ, 23 ביולי 2015
↑  ריאן וונץ וסהר ורדי, יש במה להתגאות? כך הפכה ישראל למובילה עולמית בסחר בנשק, באתר "שיחה מקומית", 18 באפריל 2018
יצוא ביטחוני מישראל, באתר "פרויקט חמושים"
↑   דו"ח אמנסטי: חברות ישראליות מייצאות נשק למדינות המפרות בשיטתיות זכויות אדם, באתר הארץ, 17 במאי 2019
↑   רויטרס, טראמפ מקדם תוכנית להגדלת מכירת הנשק האמריקאי בעולם, באתר הארץ, 9 בינואר 2018
↑  עמית ולדמן - ישן 4, ‏ארה"ב נסוגה מאמנת הסחר בנשק, באתר ‏מאקו‏, 26 באפריל 2019