רוחאללה ח'ומייני
ביוגרפיה > נעוריו ותחילת דרכו

רוחאללה סייד אימאם ח'ומייני מוסאווי נולד בעיירה ח'ומיין (המצויה כ-325 ק"מ דרומית לטהראן) בשם רוחאללה מוסטפאווי (בפרסית: روح الله مصطفوی). תאריך הלידה המדויק שלו אינו ידוע; מקורות שונים נוקבים בתאריכים 17 במאי 1900, או 9 בנובמבר 1902 (בביוגרפיות הרשמיות התאריך הנקוב הוא 24 בספטמבר 1902, אם כי ייתכן שהביוגרפיה הרשמית "שופצה", מתוך רצון לשוות לו קדושה, שכן בתאריך זה נולדה גם בתו של הנביא מוחמד, פאטמה זהרה, האישה הקדושה ביותר באסלאם השיעי). הוא נולד למשפחה דתית, של סיידים (מצאצאיו של הנביא מוחמד, דרך האימאם מוסא אל-כאט'ם).
אביו של ח'ומייני, סייד מוסטפא, נרצח בקטטה כאשר רוחאללה היה בן 5 חודשים. לרוחאללה היו שישה אחים נוספים, ואמו, צדיקֶה, לא יכלה לגדלו (שניים מאחיו מתו בשנת חייהם הראשונה). בשל כך גידלה אותו דודתו. חסידיו הצביעו על צירוף מקרים זה, והזכירו כי גם את הנביא מוחמד גידלו דודתו ודודו.
רוחאללה החל בלימודי הקוראן ב"מוּכתבּ" (בית ספר דתי) זמן קצר לאחר יום הולדתו הרביעי. הוא היה לנער מתבודד, ואהב לשוטט במדבר במשך שעות. בגיל 10 החל לחבר שירים, שעסקו בעיקר בפלאי הטבע ובדבקות באמונה.
בגיל 16 (1918) בחר ללמוד באראכ, שבה המורים (מולות) היו שמרנים יותר מבמקומות אחרים. הוא למד אצל השייח' עבד אל-כרים האירי-יזדי ובתוך חודשים מספר התבלט מבין הטלבות (התלמידים) והפך מזכירו של השייח'. בשנת 1920 העביר האירי-יזדי את המדרסה שלו לעיר הקדושה קום, הסמוכה לאראכ, וח'ומייני הצטרף אליו.
בשנת 1922, כשהחל רזא ח'אן, בעקבות מהפכת 1921 בטיפוח הלאומיות הפרסית, הטרום-אסלאמית, התנגד לו ח'ומייני. הוא אף כתב מאמר בנושא ב-1924, שבו טען כי "לפני האסלאם... סבלה הארץ, הנהנית כיום מחסדה של תורת האמת שלנו, סבל בל ישוער בעטיין של הבורות והאכזריות. אין בעבר הזה דבר שראוי להעלותו על נס."
בעקבות מאמצי החילון של רזא ח'אן החל מ-1928, תמך ח'ומייני בפעולה נמרצת כנגד המשטר, בעוד מורו, האירי-יזדי, דגל בגישה סבלנית יותר, בתקווה שיעבור זעם. הרפורמות החלו להגיע גם לעיר השמרנית קום, ומספר טלבות גויסו בכוח לצבא. כמעט את כל השנה העביר ח'ומייני בקרבת מקדש מעצומה, כך שבמקרה שיגיע הצבא יוכלו הוא והטלבות האחרים עמו לברוח למקדש, אליו לא נכנסו הכוחות (על פי המסורת שבה כל אדם המבקש מקלט במקדש יש להתיר לו להישאר שם). עם היחלשות מאבקו של ח'אן במולות, ביקר ח'ומייני עם מספר טלבות בטהראן, בקיץ 1930. במהלך ביקורו בעיר נשא לאישה את בתול ח'אנום סאקאפי[דרוש מקור], בת ה-16 (ח'ומייני היה אז בן 28, גיל מבוגר יחסית לנישואים ראשונים) ממשפחה עשירה ומכובדת (אביה היה אייתוללה), אף היא של סיידים. ח'ומייני לימד אותה תקופה במדרסה בקום, עירב שירים דתיים בשיעוריו ועסק בתורת המסתורין השיעית; מצבו הכלכלי השתפר, הודות למספר השקעות נבונות וסיוע כספי מתומכיו. ב־1932 פורסם חוק חדש, שחייב את כל האיראנים להחזיק בתעודת זהות ולבחור לעצמם שמות משפחה. רוחאללה בחר בשם ח'ומייני על שם עיירת לידתו ח'ומיין.
בשנת 1937, לאחר שערך חג' במכה, חזר ח'ומייני (שכונה כעת כבר "חוג'ת אל-אסלאם" – "סמכות באסלאם", דרגה אחת מתחת ל"אייתוללה") לאיראן דרך העיר הקדושה לשיעים, נג'ף (עיראק), ושהה בה כמה חודשים, במהלכם שיפר את ידיעותיו בערבית. עם פלישת הבריטים והסובייטים לאיראן ב-1941, נאלץ רזא ח'אן פהלווי לעזוב את כיסאו ולצאת לגלות, ובנו מוחמד רזא פהלווי הושבע כשאה; ח'ומייני התנגד למהלך זה והיה מעוניין בהעזבת המונרכיה.
מצבו הכלכלי המשתפר, אפשר לח'ומייני להרחיב את סיעת תלמידיו (במדרסות נהוג שהמורה (המולה) משלם "מלגות" לתלמידיו (טלבות)), וכך להרחיב את השפעתו בבית המדרש של פאוזיה.
בשלהי 1942 פרסם ח'ומייני את המהדורה הראשונה של חוברת פולמוסית בשם "כַשף אל-אסראר" (מפתח לסודות). בחוברת ניסה להפריך את הביקורת שהוטחה נגד האסלאם על ידי מספר גדל והולך של אינטלקטואלים חילוניים באיראן. החוברת כוונה ספציפית כלפי האינטלקטואל אחמד כסראוי, שתמך במאמצי החילון של השאה, ח'ומייני הכריז על כסראוי כ"מופסֶד פי אל-אַרד" – משחית עלי אדמות, וכך למעשה חרץ את דינו למוות. ב-1945, התנקש הטרוריסט חוסיין אמאמי באינטלקטואל כסראוי, נתפס ונידון למוות. ח'ומייני נסע לטהראן, נפגש לראשונה עם אויבו המר לעתיד – השאה וביקש לחון את הטרוריסט אמאמי והשאה נעתר לכך. אותה תקופה שימש ח'ומייני כיועצו המיוחד של האייתוללה הגדול מוחמד חוסיין ברוג'רדי, עם מעברו של האחרון לקום.
באמצע שנות החמישים של המאה ה-20 כבר היה לח'ומייני חוג של תלמידים משלו, והוא נחשב למורה בכיר בבית הספר היוקרתי פאוזיה, שהתרחב בחסותו של ברוג'רדי. כמו כן השלים את פרסומו הראשון והיחיד בערבית "תחריר אל-וַסילֶה" (שחרור האמצעים). לשונו של הספר הייתה משובשת מבחינה דקדוקית, ורצופה מילים פרסיות רבות, כך שלא ניתן היה להבנה לערבים. הספר שוכתב כמעט במלואו ב-1984, על ידי קבוצת מתואלים (שגם הם שיעים, אך דוברי ערבית). ספר זה ופרסומים נוספים ביססו את מעמדו הלמדני של ח'ומייני, ויותר ויותר אנשים פנו אליו לפסיקה דתית. בסביבות 1958 פרסם את חיבורו "תאוזיח אל מסאיל" (ליבון הבעיות) והוכר כ"אייתוללה"; ב-1962 הכתיר עצמו ל"אייתוללה גדול" ("אייתוללה עֻזמה"). ח'ומייני התנגד לצעדי הרפורמה של השאה ב-1963 וטען כי הם "קנוניה להריסת האסלאם". לנוכח התמיכה לה זכתה הרפורמה במרבית האוכלוסייה, החל ח'ומייני לטעון כי צעדי הפתיחות הם "קנוניה של יהודים וזרים המעוניינים לראות בחורבן האסלאם". טון אנטישמי וקסנופובי זה זכה לקהל רב יותר.
ח'ומייני עודד הפגנות והמשיך להסית כנגד השאה. ביום העאשוּראא', 5 ביוני 1963 (יום אבל קדוש לשיעים, בו נרצח האימאם חוסין) נערכו הפגנות ענק. במהלך ההפגנה בטהראן, פתחו כוחות הצבא בירי על ההמונים והרגו כ-100 איש (המספר נופח ל-15,000 על ידי האסלאמיסטים, כנראה משום שההפגנה נערכה ב-15 בחודש הפרסי ח'ורדאד, שנת 1342). לאחר מכן, הוטל עוצר צבאי על הבירה. ח'ומייני נאסר והובא לטהראן. בעקבות מאסרו, נערכו הפגנות המוניות במספר ערים באיראן.
באוגוסט 1963 שוחרר ח'ומייני למעצר בית בטהראן, בה שהה עוד 8 חודשים, עד לחזרתו לקום. משם חזר לתקוף את השאה ומשטרו, ואף הוסיף את ארצות הברית לרשימת נאשמיו. התקפותיו החריפות הגדישו את הסאה, והוחלט לגרש את ח'ומייני מאיראן.