פול קיין
עבודות

| --- | --- |


רישום של אישה וילד שטוחי ראש (1853-1848). בציור השמן נטל קיין לעצמו חירות אמנותית ושילב שני רישומי שדה משני מקומות נפרדים.
יצירתו של קיין כוללת יותר מ-700 רישומים שיצר במהלך מסעותיו למערב, ויותר מ-100 ציורי שמן שביצע באטלייה שלו בטורונטו, על בסיס אותם רישומים. כמה מהדיוקנאות הראשונים שיצר ביורק ובקוברג, בטרם יצא למסעותיו היו, לפי הארפר, "פרימיטיביים למדי, אך ישירים ועשויים בצבעים חמים ההופכים אותם נאים לעין". בתקופה מוקדמת זו יצר גם מספר לא ידוע של דיוקנאות, כאשר היה צייר דיוקנאות נודד ברחבי ארצות־הברית. קיין גם העתיק מציוריהם של גדולי הציירים של אירופה במהלך טיולו באירופה.
עיקר תהילתו של קיין היא על הרישומים והציורים שיצר לתיעוד חייהם של האינדיאנים במערב. הוא יצר את רישומי השטח שלו בעיפרון, בצבעי מים או בצבע שמן על נייר. עם תום מסעותיו, שב עם רישומיו ועם אוסף של חפצי אמנות כמו מסכות, מקטרות, ושאר כלים ומעשי אמנות, ונעזר בהם בציורי השמן שביצע באטלייה שלו. חלק מציוריו התבססו באופן ישיר על רישומיו, ואילו באחרות יצר ציורים שהתבססו על חוויות שחווה או שהיה עד להן. לרישומי השטח של קיין ערך רב בעיני אתנולוגים, הרואים בהם תיעוד ממשי של נופים, מקומות, אנשים ואורחות חיים של התקופה. כך, לדוגמה, קיין תיעד את מיסיון ויטמן זמן קצר לפני חורבנו, יצר רישומים ותיעוד נאמן לאופן בו התנהל ציד הביזון האמריקאי, ותיעד את מבנה הלבנים הראשון על חוף האוקיינוס השקט (כנסיית סנט-פול-דה-ואלאמיט). ציורי השמן שלו, לעומת זאת, אף שהם נאמנים להווי החיים של האינדיאנים, אינם נאמנים דיים לרקע הגאוגרפי, ההיסטורי או האתנוגרפי שלהם. כמנהג ציירים בתקופתו, קיין נהג כאן ליצור זירות אירוע דמיוניות, או כאלו שמיזגו את תנאי השטח והמקום ממספר רישומים שונים.
דוגמה ידועה לטיעון זה היא ציור של קיין, בו נראית אם המחזיקה בתינוק. ציור השמן, שהיה נאמן לפרטי הרישומים, הכליא כאן שני רישומים נפרדים: האחד של אינדיאני משבט צ'ינוקאן, שראשו משוטח ומיושר בעוד הוא קשור ללוח עץ; והשני של אישה אינדיאנית משבט קואליץ, שחיה באזור שונה לחלוטין. דוגמה אחרת לשימוש שעשה קיין ברישומי השטח שלו ניתן לראות בציור של מחנה אינדיאני באגם אורון, שהתבסס על רישום שעשה בקיץ 1845 במהלך מסעו הראשון לסו סנט מארי. בניגוד לסגנון הפשוט והאימפרסיוניסטי כמעט של הרישום, ציור השמן לבש אופי רומנטי מובהק, המודגש על ידי השמים המעוננים והסוערים, המוצגים קרובים לאדמה; וחיי המחנה הנראים דומים מאוד להווי החיים הכפרי והחקלאי. דוגמה בולטת נוספת היא הציור "מותו של נחש גדול". הציור התבסס על קומפוזיציה מעשה ידיו של צייר ששאב השראה מתיאודור ז'ריקו, ועל מידע שגוי אודות מותו של המנהיג האינדיאני (נחש גדול מת ב-1858, כמה שנים אחרי שציור השמן הושלם, ואחרי שנוצרו ממנו ליטוגרפיות צבעוניות). דוגמאות נוספות לשינויים שערך בציורי השמן שלו היו שילוב רישומי נהרות שצייר במועדים ובמקומות שונים לציור אחד, וציור התפרצות הר הגעש הקשה בציור השמן "הר סיינט הלנס" שאינה עולה בקנה אחד עם תיאור האירוע ביומן המסע שלו, ועם הרישומים שערך במסעו. תיאורו של קיין כאן התבסס על סיפורים על התפרצות ההר שלוש שנים קודם לכן.
השימוש בדגמים או בתחריטים אירופיים אפיין את חלק מציורי השמן של קיין מטעמים כלכליים ברורים: רוכשי התמונות ונותני החסות ביקשו ליהנות מתמונות בעלות אווירה אירופית וסגנון אירופי. קיין נדרש, לשם כך, לעטות את השדות והשמים בציוריו בדגמי עננים ודשא אירופיים, ולהשתמש בדגמי תנועה וקומפוזיציה ההולמים את טעמם. הייפוי והשינוי שערך קיין היה מוחשי ומודגש מאוד בכמה ציורים. הדוגמה הבולטת ביותר היא הציור "אינדיאנים משבט האסיניבוין צדים ביזון אמריקאי". רבים ביקרו את הציור - שהיה אחד מ-12 הציורים שצייר קיין עבור הפרלמנט הקנדי - ובמיוחד כלפי הסוסים, הנראים דומים יותר לסוסים ערביים מאשר לגזעי הסוסים שהיו בידי שבטי האינדיאנים. מאוחר יותר התגלה כי הציור מבוסס על תחריט איטלקי משנת 1816, שהראה שני חיילים רומיים צדים פר.
אף שקיין אינו נמנה עם השורה הראשונה של צייריה של קנדה, הוא היה בן המדינה הראשון ששמו יצא לתהילה, ולציוריו חשיבות היסטורית, תיעודית ותרבותית רבה, עובדה המסבירה את העניין הרב והביקוש הלא מבוטל שיש ליצירותיו עד היום. 11 מתוך 12 הציורים שמכר קיין לפרלמנט הועברו בשנת 1955 לגלריה הלאומית של קנדה. אוסף האמנות הגדול של אלן נקנה בשנת 1903 על ידי אדמונד בויד אוסלר ונתרם בשנת 1912 למוזיאון המלכותי של אונטריו שבטורונטו. נכדו של קיין, פול קיין השלישי, מכר בשנת 1957 אוסף של 229 רישומים, תמורת 100,000 דולר, למוזיאון האמנות על שם סטארק בעיר אורנג' (טקסס) שבארצות הברית.
מחירן של יצירותיו של קיין המשיך להאמיר עם השנים. ציור נדיר של מודד הקרקעות הבריטי הנרי לפרוי, שהיה בבעלותה של משפחת לפרוי באנגליה, נקנה ב-2002 על ידי המיליארדר הקנדי קנת' תומסון במחיר שיא (לתמונה של צייר קנדי) של 5,062,000 דולר קנדי (כ-17 מיליון שקל, נכון לערכי 2009). תומסון תרם את הציור, כחלק מהאוסף שלו, לגלריית האמנות של אונטריו. במוזיאון גלנבאו שבעיר קלגרי יש העתק של הציור, שסוברים כי צויר על ידי אשתו, הארייט קלנץ'. מכירה פומבית אחרת של יצירות של קיין ("המחנה" ו"הנהר ויניפג"), שנערכה על ידי סות'ביס ב-2004, לא התממשה, שכן המחיר שהוצע לא עמד בתחזיותיהם של המוכרים.
כתביו של קיין אודות מסעותיו, שפורסמו לראשונה בלונדון בשנת 1859, זכו להצלחה מסחרית מרשימה בעת הוצאתם, והודפסו במהדורות מספר גם במאה העשרים. בשנת 1986 פרסמה דוקינס מאמר ברוח פוקויאנית בו טענה כי יש לבחון את קיין בעין חדשה, על רקע שינוי במערכי הכוח במאה התשע עשרה וגרסה כי ציוריו משקפים נטיות אימפריאליסטיות וגזעניות. ביקורת זו נחשבת חריגה בקרב היסטוריונים של האמנות והתרבות. לגישתה של דוקינס אין תימוכין בתוכן יומן המסע של קיין, שהיווה את הבסיס לספרו. כפי שמציין מקלארן, שהתעמק בחקר יומניו של קיין, כתביו של קיין עברו עריכה מקיפה ועובדו ליומן מסע בנוסח שהלם את טעמם של הקוראים הוויקטוריאניים של הספר, אך לביטויים המשקפים התנשאות וגזענות של בן התרבות האירופי על פני הפראים האינדיאנים, כביכול, אין זכר ביומניו של קיין.