stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיסטרס
אתרי העיר > מנזר ברונטוכיאון

מנזר ברונטוכיאון (Μοναστήρι του Βροντοχίου) שוכן בקצה הצפוני של העיר, ובו שתי הכנסיות הגדולות במיסטרס – כנסיית תאודורוס הקדוש (מפה – 4) והאודיגיטרייה (מפה – 5). שתי הכנסיות השוכנות בלב החורבות הן כל ששרד מהמנזר. החורבות כוללות שרידים של חדר האוכל, תאי פרישה ומגדל התצפית.
כנסיית תאודורוס הקדוש (Άγιοι Θεόδωροι) בנויה בצורת צלב יווני ולה כיפה מתומנת. בכיפה 16 חלונות והיא נשענת על שמונה עמודים. מקורו של סגנון זה בקונסטנטינופול והוא מוכר גם ממקומות אחרים כמו מנזר דפני ומנזר הוסיוס לוקאס במרכז יוון. הכנסייה נזכרה לראשונה בכתב יד מ-1296, וסביר שהוקמה ב-1295.
האודיגיטרייה המוקדשת ל"מרים אם האלוהים המורה על הדרך הנכונה", מכונה גם "אפנדיקו" (Αφεντικό), היינו השייכת לאדון (אפנדי). היא נזכרה בחמישה מקורות מהמאה ה-14, לראשונה ב-1311, ואזכורים אלה מראים על חשיבותה. חלק ממקורות אלה שעוסקים בהטבות ובזכויות שהוענקו למנזר הונצחו בצורת פרסקאות על קירות הכנסייה. האודיגיטרייה נבנתה מיד לאחר כנסיית תאודורוס הקדוש, והיא דומה בתוכניתה לזו של הקתדרלה. הקומה הראשונה בנויה כבזיליקה שבה שתי ספינות, ומעליה קומה בצורת צלב וחמש כיפות. כל כיפה נתמכת בארבעה עמודים. המבנה נשמר היטב עד סוף המאה ה-19, אך ב-1863 הוסרו ממנו רוב העמודים התומכים בו, והכיפה, כמו גם חלק מהקשת, קרסו. הכנסייה שוחזרה החל ב-1938. חלק מהפרסקאות העשירים בכנסייה השתמרו במצב טוב, והם מתארים סצנות מחיי הצלוב והניסים שעשה, את הנביאים ובישופים שונים. פרסקו שמור במיוחד מתאר את תהלוכת הקדושים המעונים הלבושים באדום.
אתרי העיר > ארמון הדספוטים

ארמון הדספוטים (Δεσποτικό Ανάκτορο) שוכן בעיר העילית, בחצי גובהו של המדרון (מפה – 8). הוא עשוי ממספר מבנים מתקופות שונות, המאורגנים בשני אגפים ניצבים זה לזה בצורת האות הלטינית "L". הכיכר שבין שני המבנים שימשה כשוק, וכונתה "פורוס" (מילה שמקורה במילה הלטינית "פורום"), "הבזאר הגדול" (Büyük bzazr) או אגורה (Aγορά), הכל בהתאם לתקופה.
האגף הצפון-מזרחי הוא המוקדם בין השניים והוא הוקם בין 1249 ל-1262 על ידי גיום השני וילאהרדואין. הוא מתאפיין בהשפעה גותית, וסמוך לו הוקם באותה תקופה מבנה נוסף שבו שכנו המטבח, המבואה והבארות. במחצית השנייה של המאה ה-14 חוברו שני המבנים באמצעות מבנה נוסף, ומבנה רביעי כלל את דירות הדספוטים ובני משפחתם וכן קפלה.
בתחילת המאה ה-15 הוקם האגף הצפון-מערבי, שבו שלוש קומות – קומת מרתף השוכנת בחלקה מתחת לפני הקרקע, קומה ראשונה שבה שכנו שמונה דירות נפרדות, וקומה שנייה שבה הוקם אולם הכס הגדול. אורכו של האולם 36.30 מטר ורוחבו 10.50 מטר, ובו התקיימו כל האירועים הממלכתיים. לאורך קירותיו ספסל אבן ארוך והכס ניצב בגומחה במרכזו של הקיר המזרחי. האולם מואר על ידי שתי שורות של חלונות שבכל אחת שמונה חלונות, וחלונות השורה העליונה הם בצורת עלה תלתן התחום בתוך עיגול. בקיר המערבי קבועים שמונה קמינים ששימשו להסקה. האולם נהרס כאשר העיר הועלתה באש על ידי מלטסטה ב-1464.
אתרי העיר > כנסיית סופיה הקדושה

כנסיית סופיה הקדושה (Αγία Σοφία – מפה – 11) נבנתה בהשראת כנסיית איה סופיה בקונסטנטינופול, והיא מכונה לעיתים "כנסיית הצלוב מעניק החיים". הקמתה מיוחסת למנואל קנטקוזנוס, ומתוארכת לשנים שבין 1361 ל-1365. צו מ-1365 אפשר את הפיכת הכנסייה לקתוליקון של מנזר. היא שימשה ככנסיית הארמון הסמוך לה. צורתה כשל צלב יווני הנושא כיפה נמוכה יחסית, וצמוד לה נרתקס גדול. ממדיה קטנים יחסית וחדירת אור אל חלל המבנה מתאפשרת רק דרך מספר חלונות בכיפה ובארבע זרועותיה. בצידה הצפוני של הכנסייה ניצב מגדל פעמונים שהתנשא לגובה של שלוש קומות, אך רק שתיים מהן שרדו. בתקופה העות'מאנית הפכה הכנסייה למסגד והמגדל למינרט. מצבה של הכנסייה התדרדר עם השנים, ואף על פי שהיא שוחזרה, שורת העמודים בחזית המערבית נותרה בהריסותיה, ורק חלק קטן מעיטוריה השתמר.
אתרי העיר > המצודה

המצודה (Kάστρο – מפה – 13) ניצבת בשיא גובהו של הצוק, והיא חולשת על העיר ועל עמק האורוטס. המצודה היא המבנה העתיק ביותר בעיר; בנייתה החלה ב-1249 והיא שופצה וחודשה מספר פעמים על ידי הביזנטים, הוונציאנים והעות'מאנים. היא הוקפה בשתי חומות קונצנטריות – פנימית וחיצונית. רק שער אחד מוביל אליה והוא מוגן במגדל רבוע, ומגדל תצפית נוסף הוקם בפינה דרום-מזרחית של המתחם. החומה הפנימית מקיפה את החלק הצפון-מערבי של המתחם, הניצב בשיא גובהו של הצוק והוא הקשה ביותר לגישה. כאן ניצבו מגדל העוז, מגדל תצפית נוסף, יחידות מגורים וקפלה.
אתרי העיר > מנזר פנדנאסס

מנזר פנדנאסס (Μοναστήρι της Παντάνασσας – מפה – 15) הוא המבנה השמור ביותר במיסטרס והוא היחיד שבו עדיין מתגוררות מספר נזירות. הוא נוסד ב-1428 והוא נחשב למבנה הגדול האחרון שנוסד בתקופה הביזנטית. המנזר מוקדש ל"מלכת הייקום" (פנדנאסה). בשל צורתו של המדרון במקום זה, הוקם המנזר לאורך ציר שכיוונו מדרום לצפון. הכנסייה נבנתה בדומה לקתדרלה ולאודיגיטרייה, וצורתה כשל בזיליקה בקומה הראשונה הנושאת עליה קומה נוספת בצורת צלב ושש כיפות. מגדל הפעמונים חושף השפעה גותית והוא עשוי משתי קומות הניצבות מעל ארקאדה בקומה הראשונה. בכל אחת מהקומות ארבע טריפורות, אחת בכל צד. הגג עשוי מכיפת רעפים אדומים שסביבה שמונה מגדלים קטנים עם גגות משולשים. פנים הכנסייה מעוטר בפרסקאות עשירים אך דהויים המתארים סצנות מחיי האדון, את הכניסה לירושלים ואת תחייתו של לזרוס.
אתרי העיר > מנזר פריבלפטוס

מנזר פריבלפטוס (Περίβλεπτο – "הנצפה מכל כיוון") שוכן בפינה הדרום-מזרחית של העיר התחתית (מפה – 18), ומיקומו בקצה העיר נובע, ככל הנראה, מכך שבמערה במקום התקיים פולחן נוצרי מוקדם. המנזר נבנה במאה ה-13 על ידי הפרנקים, ומעל המערה הוקמה קפלה. הוא שופץ במאה ה-14 ואז נוספו לו הפרסקאות.
מבנה הכנסייה במנזר הוכתב על ידי אופיו של המדרון במקום, והיא הוקמה בתוך נקיק קטן בסלע. שלושת האפסיסים בסגנון רומנסקי נדמים כאילו הם קורנים מהסלע, ובבסיסם נוספו שתי קפלות קבורה קטנות. צורת הכנסייה היא כשל צלב יווני ומעליה כיפה הנתמכת בארבעה עמודים. הפרסקאות בתוך המבנה מתארים את חיי הצלוב והבתולה והם שופצו ונוקו בשנת 1962.
אתרי העיר > בתי העיר

התנאים הטופוגרפיים הכתיבו את אופן הקמתם של בתי העיר ואת אופיים. ציר האורך של הבתים תואם את קווי הגובה של המדרון ופעמים רבות הם מחוברים זה לזה. בשל מצוקת השטח, הוקמו מספר קומות בבניינים, וצידן האחורי של קומות הקרקע נחצב בתוך המדרון. מסיבה זו לא היו בבתי העיר חצרות פנימיות או גנים, ואלה נוספו לחלק מהבתים רק בראשית המאה ה-19 כאשר אוכלוסיית העיר הצטמצמה ושוב לא היה מחסור בשטח. בתי המגורים מתחלקים לשלושה סוגים – בתים פשוטים בני שתיים או שלוש קומות, בתים מורכבים יותר שבחזיתם לוג'יה הפונה אל עבר העמק ובתי אחוזה שלצידם מגדל שמירה. קומת המרתף שימשה כאזור השירות של המבנה, ובה שכנו המטבח, המחסנים והאורוות. הקומה שמעליה נבנתה בצורת חדר בודד ושימשה למגורים. הגגות משופעים כדי למנוע הצטברות מי גשמים או שלג אשר יכבידו במשקלם על המבנים. הבתים נתמכו על ידי קשתות אשר העניקו להם יציבות, ואפשרו שימוש בחומרי בנייה קלים יותר.
רק חלק קטן מבתי המגורים השתמרו במצב טוב. המבנה הגדול והעתיק ביותר הוא הארמון הקטן (מפה – 12) שבו אגף מוקדם מהמחצית השנייה של המאה ה-13 ובית נוסף בן שלוש קומות מהמאה ה-14. בבית פרנגופולוס (מפה – 17) מהמאה ה-15, מרפסת שלה שתי קשתות גדולות, והוא מיוחס למייסדו של מנזר פנדנאסס. בית נוסף הוא בית לסקאריס (מפה – 23) שבו שלוש קומות, והראשונה שימשה כאורווה.
הערות שוליים

↑  La ciudad de Mistra
↑  אתר העירייה
↑  Byzantine Cities
1 2  Mystras - History
↑  Advisory body evaluation
↑  Mateo Cantacuzeno (1380-1384)
↑  Tomás y Demetrio Paleólogo (1449-1460)
↑  Mistra liberada
↑  הלשכה הסטטיסטית של יוון
↑  Mystras - The hill
↑  Mystras - The Holy Theodoroi
↑  Hodeghetria / Aphendiko
↑  Mystras - The Palaces
↑  Palacios
↑  Mystras - Agia Sophia
↑  Mystras - The Castle
↑  Mystras - Pantanassa
↑  Peribleptos
↑  Mystras - Peribleptos
↑  The Palataki
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554914305171  BnF: cb119451036 (data)  GND: 4039597-2  LCCN: n80097781  NLG: 8729  SELIBR: 123517  SUDOC: 027400921  VIAF: 159446889   WorldCat (עם VIAF): 159446889 
סמל נסיכות אכאיה
האימפריה הביזנטית ושכנותיה ב-1265
דספוטט מוראה ב-1450
מיסטרס ב-1686
צוק מיסטרס השומם ב-1850
1. כניסה ראשית;. 2. הקתדרלה (מיטרופולי); 3. אוונגליסטריה; 4. כנסיית תאודורוס הקדוש; 5. האודיגיטרייה; 6. שער מונמבסיה; 7. כנסיית ניקולאס הקדוש; 8. ארמון הדספוטים והכיכר; 9. שער נאפפליו; 10. הכניסה למצודה; 11. כנסיית סופיה הקדושה; 12. הארמון הקטן; 13. המצודה; 14. השער השחור; 15. מנזר פנדנאסס; 16. טקסירקי; 17. בית פרנגופולוס; 18. מנזר פריבלפטוס; 19. כנסיית גיורגוס הקדוש; 20 בית קרוואטה; 21. מזרקת מארמרה; 22. כנסיית יוחנן הקדוש; 23. בית לסקאריס; 24. כנסיית כריסטופורוס הקדוש; 25. בית הרוס; 26. כנסיית קיריאקי
הקתדרלה מדרום-מערב
החזית הדרום-מזרחית ומגדל הפעמונים. האפסיס המוקדם בנוי בסגנון שונה מהקומה השנייה המאוחרת ממנו בכמאתיים שנים
האודיגיטרייה
תהלוכת הקדושים המעונים באודיגיטרייה
מראה מהמצודה לעבר ארמון הדספוטים – האגף הצפון מזרחי מימין והצפון מערבי ניצב לו משמאל
חזית האגף הצפון-מערבי שבה שתי שורות החלונות של אולם הכס
הכיפה בכנסיית סופייה הקדושה
מנזר פנדנאסס
מנזר פריבלפטוס
מראה לעבר הפסגה
נוף ממיסטרס
רחמים לוי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ה' באב ה'תר"ץ
 פטירה:  כ"ה בסיון תשע"ג (בגיל 82)
 
הרב רחמים לוי (ה' באב ה'תר"ץ, יולי 1930 – כ"ה בסיון תשע"ג, 3 ביוני 2013) היה רב שכונת נחלאות בירושלים, מנהל מחלקת הכשרות ברבנות הראשית ומרבני העדה הטורקית בישראל[דרושה הבהרה].
ביוגרפיה

הלוי נולד בה' באב ה'תר"ץ בשכונת זיכרון אחים בירושלים לאהרון וזכייה לוי, עולים מטורקיה. למד בישיבת מקבציאל ובישיבת פורת יוסף. בשנת תש"ו החל ללמוד בישיבת שערי ציון, והוסמך לרבנות על ידי ראש הישיבה הרב אליעזר יהודה וולדינברג והרב רפאל אברהם שלום מזרחי שרעבי. בשנת תשט"ז מינה אותו הראשון לציון הרב יצחק ניסים לרב שכונת נחלאות, על פי בקשת תושבי השכונה, ובמקביל המשיך ללמוד במכון אריאל ובישיבת המקובלים בית אל אצל הרב עובדיה הדאיה.
בשנת תשט"ז סמך אותו לכושר לרבנות עיר, ובשנת תשי"ט סמך אותו הרב עובדיה יוסף לתעודת יורה יורה.[דרושה הבהרה] הקים ארגון לנוער דתי בשם "הסנה" עם הרב דוד דיין, רבה של צפת, וארגון "בני עמי" לנוער בשכנות נחלאות. לאחר פטירת הרב בן ציון עוזיאל בשנת תשכ"ד הקים בשכונת נחלאות את "ישיבת שערי עוזיאל" על שמו. הרב הלוי ייסד את מנהג קמחא דפסחא בשכונת נחלאות, וחיזק את שירת הבקשות. בשנת תשכ"ה מונה למפקח ארצי על הכשרות ברבנות הראשית, ובשנת תשמ"ז מונה למנהל מחלקת הכשרות ברבנות הראשית.
מספר שנים לפני מותו לקה באירוע לבבי וחלה החמרה במצבו הבריאותי. לאחר מות בנו אהרון מספר שנים לאחר מכן הידרדר מצבו עוד יותר, ונפטר בכ"ה בסיון תשע"ג, ונקבר בהר המנוחות בירושלים. בהלוויה הספידו אותו הרבנים שלמה עמאר, אליהו בקשי דורון ואליהו אברג'ל. בשנת תשפ"א נקרא על שמו רחוב בירושלים.
בנו, הרב משה לוי הוא ר"מ בישיבת מעלה אליהו בתל אביב, בנו הרב אברהם לוי הוא רב קהילה באלעד.
לקריאה נוספת

לציון ברחמים : תולדות חייו ומשנתו של הרב רחמים לוי, רבה של שכונת נחלאות (תשי"ט-תשע"ג) וראש מחלקת הכשרות הארצית, ובתוכו בירור לדרכם של רבותינו הרב בן ציון מאיר עוזיאל, הרב עובדיה יוסף / לוקט ונערך על ידי בנו אברהם לוי. תשע"ה.
הערות שוליים

↑  פוסט בפייסבוק, ישיבת כרמיאל
↑  טקס קריאת רחוב מעלות הרב רחמים לוי במעמד הרשלצ הרב יצחק יוסף ראש העיר מר משה ליאון מר יוסף הררי, באתר יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012356875205171  VIAF: 14168590758718222860   WorldCat (עם VIAF): 14168590758718222860
שדה בועז

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל ישראל
 מחוז:  יהודה ושומרון
 מועצה אזורית:  מועצה אזורית גוש עציון
 תאריך ייסוד:  2002 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במאחז:  50 משפחות
 קואורדינטות:  31°41′35″N 35°08′52″E﻿ / ﻿31.69305556°N 35.14777778°E﻿ / 31.69305556; 35.14777778 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) שדה בועז(למפת הרי ירושלים רגילה) שדה בועז(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שדה בועז(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שדה בועז  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שדה בועז (המכונה גם: נווה חננאל) הוא מאחז ויישוב קהילתי מעורב דתי-חילוני בצפון גוש עציון, הצופה על צומת אל-ח'דר (מפגש כבישים 60 ו-375).
היסטוריה

שדה בועז הוקם בשנת 2002 על ידי קבוצת סטודנטים ואנשי צבא בראשות חננאל שאר ישוב, שהיישוב מכונה לפרקים על שמו נווה חננאל. שאר ישוב שירת כמ"פ במילואים בגזרה וזיהה במקום נקודה אסטרטגית. היישוב נקרא על שם בעז, גיבור מגילת רות, שגר בבית לחם הסמוכה ועל שם אחת מסצנות המגילה, המתרחשת בשדהו של בועז.
בינואר 2006 נהרס מבנה ביישוב על ידי המנהל האזרחי לאחר עימות אלים.
באוגוסט 2013 נהרסו ארבעה מבנים ביישוב לאחר שמשרד הביטחון הבטיח לתושבי היישוב לקיים סקר אדמות ולקבוע אדמות מדינה ביישוב.
ב-2017 הציעה המדינה לתושבי המאחז לקדם את הכשרתו והסדרת אדמותיו אך להרוס את בתיו.
בפברואר 2023 אישר הקבינט להכשיר את היישוב.
היישוב

רוב תושבי המקום הם אקדמאים (רופאים, מורים, מהנדסים, ועוד) וסטודנטים. תושבי המאחז מקפידים על חיי קהילה של חילונים ודתיים, שמירה על הטבע והסביבה, חקלאות ועבודה עברית בלבד, ערבות הדדית ומעורבות בקהילה. היישוב מקיים פרויקט של מפגשים ואירוח מכינות קדם צבאיות.
ביישוב מתגוררות כ-50 משפחות, ופועלים בו שני יקבים
הערות שוליים

↑  כבר לא צעירה, באתר ערוץ 7, 16 בפברואר 2023
↑  כוחות הביטחון הורסים תשתיות במאחז שדה בועז בגוש עציון, באתר וואלה, 11 בינואר 2006
↑  שדה בועז: הלקח מגוש קטיף נלמד, באתר ערוץ 7, 12 בינואר 2006
↑  חיים לוינסון, המדינה תהרוס כביש ו-4 מבנים במאחז שדה בועז, באתר הארץ, 7 במרץ 2013
1 2  מדינת ישראל על שדה בועז: יהפכו לאדמות מדינה, אך המבנים ייהרסו בכל זאת,  באתר כיפה, 22 באוגוסט 2017
↑  חופי עמוס, המדינה לתושבי שדה בועז: פנו את הבתים והאדמות יוסדרו, באתר nrg‏, 16 באוגוסט 2017
↑  עכשיו 14 התיישבות, חברי הקבינט קבעו: אושרה הסדרת 9 ישובים בהתיישבות הצעירה ביו"ש, באתר עכשיו 14, 12 בפברואר 2023
↑  אורלי הררי, "22 שנה חיכינו": בן גביר חגג עם תושבי שדה בועז, באתר ערוץ 7, 13 בפברואר 2023
↑    אלישע נקונצ'ני, ‏ביישוב קטנטן פועלים שני יקבים עם מבחר יינות מקורי, בעיתון מקור ראשון, 2 במאי 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011295516905171
מיירה ברקינרידג'

| --- | --- |

כרזת הסרט "מיירה ברקינרידג'"
 מבוסס על:  מיירה ברקינרידג' 
 בימוי:  מייקל סרנה 
 הופק בידי:  דיוויד גילר 
 עריכה:  דנפורד גרין 
 שחקנים ראשיים:  מיי וסט, רקל ולש, רקס ריד, פארה פוסט, ג'ון יוסטון
 מוזיקה:  ג'ון פיליפס 
 צילום:  ריצ'רד מור 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  24 ביוני 1970
 משך הקרנה:  94 דקות/91 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט להט"בי, סרט המבוסס על יצירה ספרותית 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מיירה ברקינרידג' (באנגלית: Myra Breckinridge) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1970 המתבסס על רומן באותו שם מאת גור וידאל. הסרט בוים על ידי מייקל סרנה, בהשתתפות רקל ולש בתפקיד הראשי. עוד מככבים בו ג'ון יוסטון בתפקיד באק לונר, מיי וסט בתפקיד לטישיה ואן הלן, פארה פוסט, רוג'ר הרן ורוג'ר כרמל. תאודורה ואן רנקל עיצבה את התלבושות, אף שאדית היד היא זו שעיצבה את מלבושיה של מיי וסט. הסרט נכלל ברשימת הסרטים הגרועים ביותר שהופקו אי פעם.
רקע

הסרט הוא אחד מבין שני סרטים שפוקס המאה ה-20 הוציאה בשנת 1970 תחת דירוג X (הסרט השני היה Beyond the Valley of the Dolls). בשנת 1978 האולפן הגיש ל-MPAA גרסה מקוצרת של הסרט, כ-91 דקות, והסרט דורג מחדש כ-R. שתי הגרסאות הופצו ב-DVD, אך הגרסה המקורית אינה מדורגת עוד היום. אף שהסרט נחשב כישלון מסחרי ואמנותי עם שחרורו, היום הוא נחשב על ידי מבקרים רבים לסרט עשוי היטב שהקדים את זמנו. אחרים עדיין סבורים שמדובר בהפקה חובבנית, יומרנית הנעדרת כל שביב של שנינות. הסרט זכה למעמד של סרט פולחן והוא עדיין מוצג מדי פעם ברשתות הכבלים (בארצות הברית) בשעות המאוחרות. רקל ולש זכתה להצלחה רבה כסמל מין במהלך שנות ה-60 של המאה הקודמת, והיא קיוותה כי התפקיד יסייע לה לקבל תפקידים אחרים מעניינים יותר, אך הסרט חיסל כל למעשה כל תקווה שהוליווד תתייחס אליה ברצינות. מיי וסט חזרה להוליווד בגיל 70, לאחר שכבר פרשה. הופעתה בסרט יצרה פרסום רב עבור הסרט. תפקידה בסרט תרם להפיכתה לסמל תרבות של שנות ה-70 של המאה הקודמת, ותרם להחייאת הקריירה הקולנועית שלה. מספר תביעות הוגשו נגד מפיקי הסרט בגלל שילובם של מספר קטעים מסרטים הוליוודיים ישנים משנות ה-40, ללא קבלת רשות.
עלילה

עלילת הסרט אינה עוקבת באופן מדויק אחר הטקסט המקורי, כך נחשפות כבר בתחילת הסרט תפניות דרמטיות - למשל העובדה שמיירה הייתה למעשה גבר שעבר ניתוח לשינוי מין - בסצנה בה מיירון נמצא על שולחן הניתוח, ובסיומו של הסרט, כאשר הוא מתעורר ומגלה כי הניתוח עדיין לא בוצע.
שינויים נוספים כוללים את ההחלטה לתאר את מיירה כאישיות סכיזופרנית, המדמיינת את דמותה, לפני הניתוח, לצידה. דמותה של מיירה שואלת מזו של רקל ולש עצמה, ומיירה אף פונה מספר פעמים ישירות אל הצופים.
הסרט הופץ לאחר ביטולו של קוד הייז בשנת 1968. כתוצאה מכך, האולפן היה יכול ליטול את החרות ליצור אחדות מהסצנות הפרודיות יותר, כמו סצנת האונס בקליניקה. בסצנה זו, מיירה סוחטת את אחד הסטודנטים כדי שיתיר לה לקשור אותו אל מיטת הבדיקות, שם היא אונסת אותו באמצעות דילדו שהיא לובשת על גופה. מדובר במקרה הראשון בו צולמה סצנה מסוג זה בסרט אמריקני מסחרי.
צוות השחקנים

מיי וסט - לטישיה ואן הלן
ג'ון יוסטון - באק לונר
רקל ולש - מיירה ברקינרידג'
רקס ריד - מיירון ברקינרידג'
פארה פוסט - מארי אן פרינגל
רוג'ר קרמל - דר. רנדולף ספנסר מונטאג
ג'ורג פורת' - צ'ארלי פלייגר ג'וניור
ג'ים באקוס - רופא
ג'ון קרדין - מנתח
אנדי דוין - קויטה ביל
גרדי סטון - קיד ברלו
קתלין פרימן - בובי דין לונר
מונטה לנדיס - וינס
טום סלק - חתיך
מייקל סטרנס - חתיך
דן הדייה - חולה
ויליאם הופר - השופט פרדריק ד. קנון
ההפקה

צילום הסרט לווה שערוריות אף הוא, בגלל היד החופשית שניתנה לבמאי, מייקל סרנה. סרנה חרג מהתקציב עד מהרה בגלל שיטות עבודה בלתי מקובלות, כולל פרקי זמן ארוכים שהוא בילה לבדו לצורך התבוננות, בזמן שהצוות כולו ממתין לו. בנוסף, סרנה הקדיש מספר ימים לצילום שולחנות עמוסים מאכלים עבור סצנת החלום, אשר הייתה בלתי חיונית לעלילה ורק מספר שניות ממנה שולבו בסרט לבסוף.
קיימים גם דיווחים אודות חיכוכים בין רקל ולש ומיי וסט, שחזרה לעבוד לאחר שכבר פרשה, כדי לשחק בתפקיד לטישיה. יתרה מכך, מספר שחקנים אשר הופיעו בסרטים משנות ה-40 וה-50 של המאה הקודמת, כעסו על השימוש בקטעים מהסרטים הללו בתוך הסרט, כדי להדגיש בדיחות, אבל במיוחד על שילובם בסצנת האונס. אחדים מהם, כמו לורטה יאנג, בטי גרייבל ושירלי טמפל תבעו בהצלחה את המפיקים בדרישה להסיר קטעים אלו.
אף שהסרט לא זכה להצלחה מסחרית, הוא הצליח לעורר עניין מחודש במיי וסט והפך קליסקת פולחן. הסרט כמעט ולא הוצג בטלוויזיה האמריקנית בגלל הנושאים בהם הוא עוסק. הוא יצא לאחרונה ב-DVD עם מספר שינויים — אשר נועדו להבהיר את סיומו (מיירון לא השלים את ניתוח שינוי המין) והסצנה החותמת צולמה בשחור לבן.
טריוויה

בשנת 1993, גור וידאל כתב, "אף שמעולם לא צפיתי בסרט, ידוע לי כי על אף הנוכחות האייקונית של ולש ווסט, הספר כמעט ולא נמכר במשך כעשור לאחר מכן בגלל שהסרט נחשב כה רע."
הסרט אפשר את הופעת הבכורה של טום סלק, בתפקיד זעיר בתור אחד ה"חתיכים" של מיי וסט.
כאשר הסרט יצא, המגזין טיים כתב כי "הסרט מיירה ברקינרידג' משעשע כמו מטריד קטינים. הוא עלבון לאינטליגנציה, פגיעה בטעם הטוב ותועבה לעין."
הערות שוליים

1 2  The Agony Booth
↑  "Some Sort of Nadir" - TIME, July 6, 1970.
סמי סמוחה

| --- | --- |

סמי סמוחה, 2008
 לידה:  1941 (בן 84 בערך) בגדאד, עיראק 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה אנתרופולוגיה
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן UCLA
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה
 פרסים והוקרה:  פרס סמי מיכאל (10 בדצמבר 2019)  פרס ישראל (2008) 
 
סמי סְמוּחָה (נולד ב-1941) הוא סוציולוג ישראלי ביקורתי, פרופסור אמריטוס בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה, וחתן פרס ישראל לסוציולוגיה לשנת תשס"ח (2008). הוא מתמחה ביחסים אתניים בפרספקטיבה השוואתית ובחקר החברה הישראלית. סמוחה ניסח את תאוריית ה"שסעים בחברה הישראלית" ומחקריו התמקדו בעיקר בשסע המזרחי-אשכנזי ובשסע הערבי-יהודי בישראל.
מחקרים > הגישה הפלורליסטית

עד שנות השבעים של המאה העשרים שלטה בסוציולוגיה הישראלית גישה אשר ניתחה את החברה הישראלית כחברת מהגרים-מתיישבים אשר הקונפליקט העיקרי בה נע בין מגמות כוחניות ובירוקרטיות לבין האתוס החלוצי וההשתתפות ההתנדבותית, וקונפליקטים בין תושבים ותיקים ועולים חדשים ובשל פערי דורות. לפי הגישה הממסדית, ישראל הינה מדינת לאום יהודית מודרנית אשר יצרה תצורות חברתיות מקוריות (הקיבוץ, המושב, הסתדרות העובדים, צה"ל). בראש זרם מרכזי זה בסוציולוגיה עמד שמואל נח אייזנשטדט
ואחר כך תלמידו משה ליסק.
החברה הישראלית נוסחה ברוח ציונית-יהודית בה הקונפליקטים הפנימיים משניים ביחס למטרת העל של הקמה מדינה יהודית בישראל וקיבוץ הגלויות וללא ההשפעה הפורמטיבית של הסכסוך הקיומי הממושך עם הפלסטינים.
בשנות השבעים החלו לצמוח גישות חדשות אשר ביקרו את הזרם המרכזי.
אחת מהן הייתה הגישה הפלורליסטית שאותה פיתח סמוחה בעקבות החוקרים האמריקנים סמית', קופר, ון-דן ברג ושרמרהורן. היא מתמקדת בחברות קולוניאליות, פוסט-קולוניאליות ואחרות בעלות שסעים אתניים ולאומיים חמורים, ובודקת הן את התהליכים המובילים לסכסוכים אלימים ולנפילת משטרים פוליטיים והן את המנגנונים המבטיחים שילוב אתני ויציבות פוליטית. היא גורסת שהבנה טובה של חברה מסוימת מחייבת מחקר משווה של חברות. סמוחה יישם את הפרספקטיבה של החוקרים האמריקאים במחקר הסוציולוגיה הישראלית, תוך שימוש במושגים כגון פלורליזם תרבותי וחברתי, אי-שוויון, קונפליקטים, אפליה, הדרה, וקבוצות פריפריה הנאבקות על מנת לפלס את דרכן למרכז. בניגוד לאסכולות התרבותית והמעמדית, גישה זו אינה מאמינה בדטרמיניזם כלכלי, פוליטי, ערכי, או אחר, אלא מחפשת הסברים רב-סיבתיים והיסטוריים.
בנוגע למקרה הישראלי, הגישה הפלורליסטית מדגישה את ההשפעה המעצבת והמכרעת הן של האידאולוגיה הציונית והן של הסכסוך הישראלי-ערבי על צביון המדינה. סמוחה טוען כי לעומת ה"שסע האתני", עדיין קיימת סולידריות בין אזרחיה היהודים, מה שלא קיים ביחס שבין המיעוט הערבי והרוב היהודי.
מחקרים > יחסי העדות היהודיות בישראל

סמוחה יישם את הגישה הפלורליסטית על החברה הישראלית בעבודת הדוקטורט שלו שעובדה וראתה אור כספר בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה ורוטליג' "ישראל: פלורליזם וקונפליקט" (Israel: Pluralism and Conflict). ספר זה הוא המחקר המדעי המקיף הראשון על הבעיה העדתית מנקודת מבט ביקורתית. בספר זה הוא ניסח לראשונה את התאוריה הדיכוטומית של ה"שסעים בחברה הישראלית", בה השווה את השסע העדתי עם השסע הדתי-חילוני והשסע הערבי-יהודי וטען שהשסע העדתי הוא משמעותי וממושך אך פחות חמור משני השסעים האחרים. הוא השווה את המזרחים בישראל עם "הלבנים האתניים" בארצות הברית (יוצאי ארצות מזרח ודרום אירופה שאינם ואספים - White Anglo-Saxon Protestant).
סמוחה הציג בספרו את החברה הישראלית כמורכבת ממדרג של קבוצות אוכלוסייה: בראש ניצבים האשכנזים כקבוצה מייסדת ושלטת, הרחק מתחתם ממוקמים המזרחים שנחשבים לחלק אינטגרלי ונאמן אך לא מספיק מוכשר ומתורבת, ואילו האזרחים הערבים מצויים למטה בהיותם מזוהים עם האויב, מתנגדי משטר ולא מערביים. הערבים הפלסטינים שמעבר לקו הירוק אינם שייכים לחברה הישראלית, אך לכיבוש הישראלי שהם נתונים תחתיו יש משמעות והשפעה לגבי הישראלים, ולכן אין להתעלם מהם בניתוח החברה הישראלית.
במספר פרסומים הבחין סמוחה בין ארבע גישות ליחסי העדות היהודיות בישראל: הגישה התרבותית של הזרם המרכזי (אייזנשטדט, ליסק, פרס, בן-רפאל), הגישה המעמדית (סבירסקי, ברנשטיין, פלד, בן-פורת), הגישה הפוסט-קולוניאלית (שוחט, שנהב, יונה, מוצפי-האלר) והגישה הפלורליסטית, שעימה הוא מזדהה.
הגישה הפלורליסטית של סמוחה חושפת את הטמיעה התרבותית והחברתית יחד עם המשך אי-השוויון הניכר בחלוקת המשאבים בין העדות. בניגוד לתזת כור ההיתוך האחד והאחיד של הזרם המרכזי, סמוחה מבחין בין שלושה כורי היתוך בחברה הישראלית: כור ההיתוך של ישראלים אשכנזים יוצאי ארצות שונות, כור ההיתוך של ישראלים מזרחים יוצאי ארצות שונות, וכור ההיתוך של ישראלים מעורבים במוצאם. שני כורי ההיתוך התוך-עדתיים הם גדולים ופועלים בעצימות גבוהה, בעוד שכור ההיתוך של הקבוצה המעורבת הוא קטן ולא כל-כך נמרץ.
למרות חריפותה היחסית, הבעיה העדתית אינה פוגעת ביציבות החברתית ובשקט העדתי, משום שפועלים בישראל מנגנוני לכידות חזקים למדי בקרב האוכלוסייה היהודית. הם כוללים את שותפות הגורל היהודית המסורתית, את האויב המשותף, את האידאולוגיה הציונית, את המשטר הדמוקרטי היציב, את מדינת הרווחה ואת המיעוט הערבי שהימצאותו מציבה את המזרחים באמצע ובעמדה מועדפת בהירארכיה האתנו-לאומית. כמו כן, העובדה שהתרבות של העולים מארצות האסלאם קרסה, והם עברו תהליך מואץ של ישראליזציה, אף היא תורמת באופן פרדוקסלי לקרבה בין העדות, למרות שהשאירה משקע קשה של דיכוי וקיפוח בזיכרון הקיבוצי של המזרחים, ונתנה דחיפה להקמת ש"ס ותנועות מחאה מזרחיות אחרות.