stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם זולצבך

אברהם זולצבך
אברהם זולצבך (בגרמנית: Abraham Sulzbach‏; 1838, המבורג − 1925, פפד"מ) היה חוקר יהדות ומתרגם ספרים עבריים לגרמנית.
נולד בהמבורג. את לימודיו במדעי היהדות החל זולצבך בעיר הולדתו המבורג אצל רב העיר אנשל שטרן והמשיך אצל הרב יצחק דב במברגר בווירצבורג. זולצבך נרשם ללימודים באוניברסיטת הומבולדט בברלין, שם הוא למד פיסול אצל מקס לנדסברג.
אחרי שסיים בהצלחה את לימודיו היה זולצבך מורה ועבד כמה עשרות שנים ב-Israelitische Realschule בפרנקפורט שהוקם על ידי שמשון רפאל הירש.
חתנו היה ר' שמעון כהן מפרנקפורט, שתולדותיו מסופרות בספר "ר' שמעון כהן מפרנקפורט", מהדורה מתוקנת, ירושלים תשס"ו.
אברהם זולצבך פרסם ספרים וכתבים רבים על נושאים שונים ביהדות: על קהלת, שירה יהודית וכן סידור לפורים. כמו כן הוא כתב על מוסר של היהדות. נוסף על כך תרגם זולצבך כתבים עבריים רבים לגרמנית.
פרסומיו

חוסן ישועות: כולל שני קונטרסים מעותקים מתוך כ"י ... א. תיקון כתובה מראבי"ה -- ב. ביאור הגט מר' שמעון מקינון. פרנקפורט על נהר מיין: י. קויפפמאנן, תרס"ו.
פירוש על איוב : ... מן כ"י בעקד ספרים העירוני דהאמבורג 37 NO. פרנקפורט על נהר מיין, תרע"א.
Abraham Sulzbach: Die poetische Literatur (vom siebenten bis zum siebzehnten Jahrhundert). In: Jakob Winter; August Wünsche (Hg.): Die jüdische Litteratur seit Abschluß des Kanons 3: Die poetische, kabbalistische, historische und neuzeitliche Litteratur. Trier 1896, S. 1-216.
Die Ethik des Judentums: Auszüge aus dem „Buche der Frommen“ (sefer hahasid¯im) des R. Jehuda Hachassid. Zusammengestellt und übersetzt von Abraham Sulzbach. Frankfurt a. M.: Sänger & Friedberg 1923
מקס ומוריס

ערך זה עוסק בסרט ישראלי. אם התכוונתם לספר של וילהלם בוש, ראו .
| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  יעקב גולדווסר
 תסריט:  חיים מרין
 עריכה:  ענת לוברסקי
 שחקנים ראשיים:  משה איבגי אורי גבריאל
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  הד ארצי
 הקרנת בכורה:  1994
 משך הקרנה:  83 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט קומדיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מקס ומוריס הוא סרט קומדיה ישראלי שיצא לאקרנים בשנת 1994. התסריט נכתב על ידי חיים מרין, הסרט בוים על ידי יעקב גולדווסר והשחקנים הראשיים בו הם משה איבגי ואורי גבריאל.
הסרט מבוסס על ההצגה "עלילות מכס, מוריס ובלה, מורדוך הערבי וזבשיק הסוס" שהועלתה לראשונה בתיאטרון בית לסין בשנת 1987.
עלילה

הסרט עוסק במקס ומוריס, צמד עבריינים. הסרט נפתח בחזרתו של מקס (אורי גבריאל) לארץ שמעלה סיפורים קומיים משהותו בחו"ל. לאחר האיחוד המחודש בין צמד העבריינים הוותיק חולמים השניים על "מכה", שתסדר אותם, ותגרור לאחריה את פרישתם מעולם הפשע. השניים מתכננים לגנוב את הכסף מהכספת של "הגרוזיני". במהלך הסרט פורצים השניים לישיבה של ג'קי אמזלג וגונבים את הקופה של הגרוזיני בעזרת שואב אבק. הם מתכננים לטוס לחו"ל עם הכסף עד שמתברר להם שחברתו של מוריס גנבה את הכסף וברחה לחו"ל.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
אורי גבריאל: מקס
משה איבגי: מוריס
אריה מוסקונה: זביש
סלים דאו: מורדוך
דפנה רכטר: בלה הלינשטיין
אורנה בנאי: לינדה
מתי סרי: ג'קי אמזלג
אלון נוימן: "הבולשת"
אלי יצפאן: "הגרוזיני" / "האיטלקי" / יענקל'ה
מוזיקה

המוזיקה לסרט הולחנה על ידי יוני רכטר והמלל נכתב על ידי חיים מרין ועלי מוהר. "שירו של מקס" ("חו'ל") ו-"שיר התשובה" בוצעו בעבר על ידי גידי גוב וחיים צינוביץ' בערב שירי רכטר ומוהר, "העיקר זה הרומנטיקה", ב-1991.
מקס, אורי גבריאל, מימין ומוריס, משה איבגי, משמאל
ה'תשנ"ד

ה'תשנ"ד (5,754) ובקיצור תשנ"ד – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-16 בספטמבר 1993, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 5 בספטמבר 1994.
המולד של תשרי חל ביום חמישי, 15 שעות ו-439 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג השא. איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים.
זו שנת שמיטה, ושנת 16 במחזור העיבור ה-303. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 14 (סימנה ידלוז) במחזור השמש ה-206.
שנה זו היא שנת 1,925 לחורבן הבית, ושנת 2,305 לשטרות.
מדינת ישראל חגגה ביום העצמאות ה'תשנ"ד 46 שנות עצמאות.
אירועים

י"ט בתשרי - בשיאו של המשבר החוקתי ברוסיה, הורה נשיא רוסיה בוריס ילצין לטנקים של הצבא להסתער על בניין הפרלמנט הרוסי
ט"ז בטבת - ישראל והותיקן כוננו קשרים דיפלומטיים ביניהן
כ"ט בטבת - התרסק מסוקו של האלוף נחמיה תמרי, יחד עמו נהרגו שלושה קצינים נוספים
י"ד באדר - ברוך גולדשטיין רצח 29 מתפללים מוסלמים בטבח מערת המכפלה
כ"ה בניסן - שמונה ישראלים נרצחו בפיגוע מכונית התופת בעפולה, פיגוע ההתאבדות הראשון שהחמאס ביצע בתוך הקו הירוק, 40 יום אחרי הטבח במערת המכפלה
ב' באייר - חמישה ישראלים נרצחו בפיגוע התאבדות באוטובוס בחדרה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל
כ"ג באייר - יצחק רבין ויאסר ערפאת חתמו על הסכם קהיר המפרט את מימוש הסכמי אוסלו והקמת הרשות הפלסטינית ברצועת עזה ויריחו
י' בסיוון - שני חיילי מילואים ישראלים נהרגו מירי מחבלים ליד מחסום ארז. בעקבות הידרדרות המצב הביטחוני עלו כ-1,000 אנשים מתושבי מעלה לבונה והקימו עיר אוהלים ליד קריית הממשלה בירושלים, בעקבותיהם פקדו תושבים רבים מרחבי הארץ את עיר האוהלים
מכבי חיפה זכתה באליפות ישראל בכדורגל, ללא אף הפסד במשחקי הליגה
כ"ח בתמוז - בפיגוע ירי בצומת הזכוכית ליד חברון נרצחה שרית פריגל (17) מקריית ארבע
י' באב - הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה: בבואנוס איירס הרס פיצוץ את בניין AMIA, שבו שכנו משרדיהם של מספר ארגונים יהודיים. 85 איש נספו ורבים נפצעו
י"ז באב - המלך חוסיין ויצחק רבין נפגשו לראשונה בפומבי בבית הלבן וחתמו עם ביל קלינטון על הצהרת וושינגטון
נולדו

ז' בחשון - עומר אדם, זמר ישראלי
י' בטבת - דניאל מורשת, שחקן ומדבב ישראלי
ט"ו בטבת - לירון רביבו, שחקנית, דוגמנית ומנחת טלוויזיה ישראלית
י"ח בשבט - לידור אדרי, שחקנית ישראלית
ט' באייר - נטע אלחמיסטר, דוגמנית ויזמית
כ' בסיון - בן קיסר, יוטיובר ואושיית רשת
כ"ט בסיון - עדן בן זקן, זמרת ישראלית
א' באב - רביב כנר, זמר ישראלי
נפטרו

ד' בטבת - עמנואל עמירן, מלחין ישראלי, (נולד ה'תרס"ט)
כ"ז בטבת - יגאל הורביץ, פוליטיקאי ישראלי
כ"ט בטבת - נחמיה תמרי, אלוף פיקוד מרכז (נולד ה'תש"ז)
י"א בשבט - בני אמדורסקי, שחקן וזמר (נולד ה'תרצ"א)
כ"ח בשבט - הווארד מרטין טמין, גנטיקאי אמריקאי-יהודי (נולד ה'תרצ"ה)
ב' באדר - שמחה הולצברג, אבי הפצועים (נולד ה'תרפ"ה)
ח' באדר - יצחק יצחקי, חבר הכנסת מטעם שלומציון (נולד ה'תרצ"ז)
כ"ו באדר - הרב עזרא ציון מלמד, פרופסור לתלמוד פרסי יהודי, זוכה פרס ישראל לתלמוד (נולד ה'תרס"ג)
י"ח בניסן – יוסף שכטר, איש רוח, הוגה דעות ומחנך
כ"א בניסן - אהרן רמז, מפקדו השני של חיל האוויר הישראלי
כ' באייר - יגאל מוסינזון, סופר ומחזאי ישראלי (נולד ב-ה'תרע"ח)
כ"ו באייר - חיים בר-לב, הרמטכ"ל השמיני, חבר הכנסת ושר (נולד ב-ה'תרפ"ה)
כ"ז בסיוון - יוחאי בן-נון, מייסד שייטת 13 ומפקד חיל הים (נולד ב-ה'תרפ"ה)
ג' בתמוז - רבי  מנחם מנדל שניאורסון - השביעי בשושלת אדמו"רי חב"ד, עמד בראש חסידות חב"ד (נולד ה'תרס"ב)
ז' בתמוז - הרב שלום איפרגן ("הבאבא שלום")
ט' בתמוז - רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם, האדמו"ר מצאנז
ג' באלול - מפקד אלטלנה אליהו לנקין (נולד ה'תרע"ה)
י"א באלול - ישעיהו ליבוביץ, פילוסוף ומדען יהודי (נולד ב-ה'תרס"ג)
פרסי ישראל

מקבלי פרס ישראל לשנת תשנ"ד הם:
משה גרינברג - חקר המקרא
משה ויינפלד - חקר המקרא
חיים זלמן דימיטרובסקי - חקר התלמוד
אליעזר שביד - חקר מחשבת ישראל
שניאור זלמן פלר - חקר המשפטים
ישראל אומן - חקר הכלכלה
מיכאל ברונו - חקר הכלכלה
אברהם הרשקו - חקר הביוכימיה
נתן שרון - חקר הביוכימיה
אליהו סבירסקי - חקר החקלאות
חנוך אבנארי - חקר המוזיקה
יעקב אורלנד - זמר עברי
אריה שפירא - הלחנה
"יד שרה" - תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה
נגה הראובני וצוות נאות קדומים - תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג השא, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
ג' בתשרי חל בשבת, ולכן צום גדליה נדחה ליום ראשון ד' בתשרי.
ט"ו באדר חל בשבת, ולכן שושן פורים נחוג שלושה ימים - בערים שהיו מוקפות חומה - מיום שישי י"ד באדר ועד יום ראשון ט"ז באדר - זהו פורים משולש.
י"ד בניסן, ערב פסח, חל בשבת, ולכן חלים דיני ערב פסח שחל בשבת.
כ"ז בניסן חל ביום שישי, ולכן יום הזיכרון לשואה ולגבורה מוקדם ליום חמישי כ"ו בניסן
ה' באייר חל ביום השבת, ולכן יום העצמאות מוקדם ליום חמישי ג' באייר ויום הזיכרון לחללי מערכות ישראל מוקדם ליום רביעי ב' באייר.
היסטוריה של עם ישראל
אוטוקורקט

ערך זה עוסק באוסף סיפורים קצרים מאת אתגר קרת. אם התכוונתם לתכונה של תוכנה לעיבוד טקסט, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אתגר קרת
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  סיפורת בזק, סיפור קצר
 הוצאה
 הוצאה:  כנרת זמורה דביר
 תאריך הוצאה:  2024
 מספר עמודים:  168
אוטוקורקט הוא אוסף סיפורים קצרים מאת אתגר קרת, שיצא לאור בשנת 2024. זהו קובץ הסיפורים השביעי של אתגר קרת. הספר נכתב בסגנון האופייני לקרת שמשתמש בשפה יומיומית ומתאר מצבים אבסורדיים עם יסודות ריאליסטיים המתרחשים לרוב בעולם הדומה לשלנו. הספר עוסק במגוון נושאים בהם: מוות, טכנולוגיה, העתיד, סוף העולם, אהבה, אמונה ופוליטיקה. בספר קרת שם יותר דגש על מוות וטכנולוגיה מבדרך כלל, ומשתמש באלמנטים של מדע בדיוני ברבים ממהסיפורים.
הספר יצא לאור בשנת 2024 בהוצאת כנרת, זמורה, דביר.
רשימת הסיפורים

| --- | --- |
 1. עולם ללא מוטות סלפי  2. גונדולה  3. נקודת אל-חזור  4. גיהנום מסופוטמי  5. מצווה  6. מחול מודרני  7. סולו  8. כמו חדש  9. בראשית פרק 0  10. זיתים או סוף העולם בלוז  11. דעות נוקבות בנושאים בוערים  12. אוטוקורקט  13. העתיד הוא לא מה שהיה פעם  14. טיול מאורגן  15. בחוץ  16. כלב תחת כלב  17. תור:  18. גרסת הבמאי  19. גרוויטציה  20. יום הרווקים הסיני  21. נדודי שינה  22. זן למתחילים  23. סנאים  24. החיים: גילוי נאות  25. שאלה היפותטית  26. סיגריות בריאות  27. מי כמונו יודע  28. רעידת אדמה  29. בלי חרטות  30. פינות  31. לאישה שיש לה הכל  32. כוונה  33. דוב קוטב
הערות שוליים

↑  אוטוקורקט אתגר קרת, באתר עברית e-vrit
אלכסנדר קיסליוב

| --- | --- |

 לידה:  6 ביוני 1838 (יוליאני) סואומנלינה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1911 (בגיל 72 בערך) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1865) 
 תחום יצירה:  ציור 
 
אלכסנדר קיסליוב (ברוסית: Александр Киселёв;‏ 6 ביוני 1838 – 20 בינואר 1911) היה צייר נוף רוסי.
ביוגרפיה

אביו של קיסליוב היה קצין בצבא האימפריה הרוסית ופיקד על חיל המצב בסוויבורג. כנכד של אנשי צבא, למד קיסליוב בבית הספר לשוחרים של נובגורוד ובשנת 1852 עבר לבית הספר השני לשוחרים בסנקט פטרבורג. הוא לא סיים את ההכשרה והחל ללמוד באוניברסיטה האימפריאלית של סנט פטרסבורג בשנת 1858 בפקולטה ההיסטורית והפילולוגית. לאחר סגירתה הזמנית של האוניברסיטה, עקב אי שקט של סטודנטים בסתיו 1861, הוא הפך לסטודנט אורח באקדמיה הקיסרית לאמנויות (IACh), ולאחר מכן התקבל כסטודנט שם ב-1862. משנת 1863 למד אצל סוקראט וורוביוב. על ציור נוף בנפת נובגורוד קיבל את מדליית הכסף הגדולה מהאקדמיה. בשנת 1864 הוא הפך לחבר בקולקטיב (ארטל) הציירים בראשות וסילי מקסימוב בעקבות הדוגמה של הקולקטיב של איוואן קראמסקוי. עם זאת, הארטל של מקסימוב לא היה קיים זמן רב. בשנת 1865 סיים קיסלב את לימודיו כאמן קלאסי מהדרגה השלישית.
בשנת 1875 הפך לחבר באגודת הנודדים. שנתיים לאחר מכן עבר למוסקבה ולימד בבית ספר תיכון לבנות. במשך שנים רבות הוא נדד ברחבי רוסיה והקווקז, ויצר סקיצות לציורים אותם השלים בביתו במוסקבה. ב-1893 הוא מונה לחבר מלא באקדמיה והפך לפרופסור ב-1897. סטפן קולסניקוב וקונסטנטין גורבאטוב היו בין תלמידיו.
בשנת 1906, בוולוגדה, הוא היה ממייסדי "המעגל הצפוני של אוהבי האמנות היפה", ארגון שבין השאר סייע לאמנים צעירים להביא את עבודותיהם לתערוכה באקדמיה.
מאוחר יותר, כחלק מצוות אמנים, הוא עזר לעצב את הפנים של קתדרלת אלכסנדר נייבסקי בסופיה.
ביתו בטואפסה (שהוא בנה ב-1902) הוא כיום מוזיאון.
מצוק גדול על חוף הים השחור נקרא על שמו, בשל הופעתו באחד מציוריו.
הערות שוליים

↑  Kenneth, Alexander Kiselyov, www.rusartnet.com (באנגלית)
↑  Памяти замечательного русского художника-передвижника, мастера пейзажного жанра, профессора Петербургской Академии художеств Александра Александровича Киселева « Воскресный день, vsdn.ru
↑  A. I. Somow: Киселев, Александр Александрович. In: Brockhaus-Efron. Band XV, 1895, S. 154
↑  I. L. Buseva-Davidova; "The Alexander Nevsky Cathedral in Sofia", Great Russian Encyclopedia, edited by C. L. Kravets, Moscow 2005, Vol.1,
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 137702124  ISNI: 0000 0000 6689 8862  LCCN: no2009080525  RKD: 211658  SUDOC: 111355575  ULAN: 500007851  VIAF: 81851350   WorldCat (עם VIAF): 81851350
מקומות של זיכרון (הרובע הבווארי)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אתר הנצחה 
 על שם:  היהודים תחת השלטון הנאצי
 מיקום:  גרמניה שכונת שנברג, ברלין, גרמניה
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1993
 תאריך פתיחה רשמי:  1993 
 יוצר:  פרידר שנוק, רנאטה שטי
 קואורדינטות:  52°29′26″N 13°20′30″E﻿ / ﻿52.4906°N 13.3417°E﻿ / 52.4906; 13.3417
  (למפת ברלין מוגדלת) מקומות של זיכרון(למפת ברלין רגילה) מקומות של זיכרון
 
אחד השלטים, צד הטקסט
צדו השני של השלט, צד הסמל
אנדרטת "מקומות של זיכרון ברובע הבווארי: הדרה ונישול, גירוש ורצח של יהודי ברלין בין השנים 1933-1945" (בגרמנית: Orte des Erinnerns im Bayerischen Viertel: Ausgrenzung und Entrechtung, Vertreibung, Deportation und Ermordung von Berliner Juden in den Jahren 1933 bis 1945) תוכננה על ידי היסטוריון האמנות, המבקר והאוצר פרידר שנוֹק (Frieder Schnock) והאמנית והמרצה פרופ' רנאטה שטי (Renata Stih) ונחנכה ב-11 ביוני 1993. האנדרטה מורכבת מ-80 שלטים המפוזרים ברחבי הרובע הבווארי, שהוא חלק משכונת שנברג שבברלין. לכל שלט שני צדדים: באחד נרשם חוק או תקנה, ולעיתים עדות אישית, משנות השלטון הנאצי המגביל את היהודים, ובשני ציור או סמל מתאים.
רקע היסטורי

בין 1898–1908 בנתה חברת הקרקע הברלינאית (Berlinische Boden-Gesellschaft) על קרקע הרובע הבווארי מבנים רבים בסגנון ביתי עם דירות מרווחות. הרחובות בשטח הבנוי נקראו על שמות מקומות בבוואריה. תושביו הראשונים של הרובע היו גרמנים אמידים. מספר היהודים בשכונת שנברג היה רב – בשנברג כולה חיו בשנת 1933 כ-16,000 יהודים, כ-10% מהקהילה היהודית בברלין באותו הזמן, והיא כונתה "שווייץ היהודית" – אך לא ידוע מספרם המדויק ברובע עצמו. בשכונה חיו בין היתר אלברט איינשטיין, גרטרוד קולמר וחנה ארנדט. בעקבות עליית הנאצים לשלטון דוכאו היהודים, ובשנת 1941 החלו לגרש יהודי מהרובע, ובאביב 1943 נעצרו גם הפועלים בני השכונה וגורשו. ב-19 במאי 1943, הרובע וברלין כולה, כפי שדווחו הנאצים, היו "נקיים מיהודים" (Judenfrei).
בניית האנדרטה

במשך שנים אחרי השואה לא נותר זכר לקהילה היהודית הגדולה במקום, מלבד אנדרטת אבן במיקומו של בית הכנסת הישן של הרובע, ולוח זיכרון במקום שבו התגורר אלברט איינשטיין בין השנים 1918–1933. בשנת 1983 החלה קבוצה של תושבי השכונה להתעניין בעברה ובתולדותיה במהלך השואה. הם מצאו מסמכים ותעודות רבות – בין השאר מכתבים ויומנים, תמונות, רישומים של הגסטפו. באמצעות המידע הצליחו לשחזר את ההיסטוריה של רוב בתי השכונה. את תוצאות המחקר פרסמו בתערוכה, שלה קראו "החיים בשנברג–פירדנאו בשנים 1933–1945". בשנת 1988 החל אחד מתושבי הרובע הבווארי לאסוף שמות של קורבנות ה"אריזציה" בשכונה. לאחר שנת עבודה אסף למעלה מ־6,000 שמות, ותיעד גם הפקעת רכוש יהודי. בהמשך לצעדים אלו, בתחילת שנות ה-90 החלו תושבי השכונה בסיוע עיריית רובע שנברג לחפש דרך להנציח את הקהילה היהודית המקומית. הוכרזה תחרות, ומתוך 96 הצעות נבחרה הצעתם של צמד אמנים בשם שטי ושנוק. הם הציעו להציב ברחבי הרובע שלטים עם חוקים שנחקקו נגד היהודים בתקופת השלטון הנאצי. בסך הכול נתלו כ־80 שלטים, חלקם במקומות הקשורים לכיתוב בשלטים.
כבר בתהליך הצבת השלטים הראשונים של הפרויקט החלו מתגלעות מחלוקות סביבו. בעת תליית אחד השלטים צעק אחד התושבים בשכונה לעבר התולים "חזירים יהודים, עופו מכאן!". בהמשך הגיעו תלונות גם מן הצד השני על תליית שלטים אנטישמיים, ולמקום הגיעו כוחות משטרה שביקשו להוריד את השלטים. הפשרה שהושגה הייתה שלכל שלט תוצמד לוחית הסבר קצרה, שמבהירה כי מדובר באנדרטת זיכרון.
ישראל טויסיג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1889 ה'תרמ"ט
 פטירה:  10 באוקטובר 1967 (בגיל 78 בערך) ו' בתשרי תשכ"ח
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 תקופת הפעילות:  ? – 10 באוקטובר 1967 
 
רבי ישראל טויסיג, הבית ישראל ממאטרסדארף (תרמ"ט, 1889 – ו' בתשרי תשכ"ח, 10 באוקטובר 1967) היה רב ופוסק בעיר מאטערסדארף אוסטריה אונגריה לאחר המלחמה עלה ירושלים, רבן של מאה שערים ובתי אונגרין.
ביוגרפיה

נולד בפאפא שבהונגריה, להינדל ודוד יששכר טויסיג. נישא לקרובת משפחתו חיה הנלה, בתו של הרב יוסף פרסבורגר, ראב"ד העיר מטרסדורף ומחבר הספר "תפארת יוסף" (נפטר בשנת תרפ"ד). לאחר נישואיו התגורר כעשרים וחמש שנה במטרסדארף בסמוך לחותנו.
לאחר האנשלוס עלה עם בני קהילתו לארץ ישראל והתיישב בבתי אונגרין בירושלים. אחיו נהרגו בשואה. במשך שנים רבות כיהן כרבה של בתי אונגרין וכמו"ץ של העדה החרדית.
בנו שמעיה נפטר בחייו, והוא הוציא לזכרו את הקונטרס "בית שמעיה". בשנת תשכ"א נפטרה אשתו.
נפטר בו' בתשרי תשכ"ח ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
ספריו

בית ישראל השלם – על התורה וסוגיות הש"ס
הגדה של פסח עם פירוש בית ישראל, תש"ל
לקריאה נוספת

תפארת ישראל – בתוך הקונטרס תפארת מטרסדורף מאת יהודה זבולון קליטניק
ניקולאי דמיטריב-אורנבורגסקי

| --- | --- |

 לידה:  13 באפריל 1837 (יוליאני) ניז'ני נובגורוד, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  3 במאי 1898 (יוליאני) (בגיל 61) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית עלמין סמולנסקי 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1863) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  האומנות האקדמית 
 פרסים והוקרה:  אות המסדר אנה הקדושה, דרגה 3 (1883) 
 
ניקולאי דמיטריב-אורנבורגסקי (ברוסית: Николай Дмитриев-Оренбургский‏: 1 בנובמבר 1838 – 21 באפריל 1898) היה צייר רוסי. בשנים 1875–1885 חי ועבד בפריז.
ביוגרפיה

אורנבורגסקי היה אחד מארבעה עשר הסטודנטים שהחליטו ב-1863 לעזוב את האקדמיה הקיסרית לאמנויות כחלק ממרד הארבעה עשר ולהקים אגודה אמנותית עצמאית, ארטל האמנים של פטרבורג, שקדמה לאגודה לאמנות נודדת (הנודדים).
אורנבורגסקי ידוע בנושאים הצבאיים ששלטו בעבודתו לאחר שהשתתף במלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1877–1878, ובציורים המתארים את חיי הכפר הרוסי (חייהם של אנשים פשוטים, האיכרים, בפרט).
בפרויקט מתעד את התערוכה הקולומביאנית העולמית של 1893, במסגרתה הוצגו כמה מציורי חיי הכפר הרוסי שלו, נאמר כך על עבודתו של דמיטרייב-אורנבורגסקי: "תכונה בולטת היא אווירת העצב המתוארת בסצנות של החיים ברוסיה, אפילו באלו אשר מתארים את זמניהם העליזים - יותר. כך ב"יום ראשון בכפר", מאת דמיטריף-אורנבורסקי, שבו איכרים מנסים לעשות שמח, אפשר לראות שהם רק מנסים, ונשארים באדישות", "לעמוד מול הבד הזה פירושו להיות עם תחושה מאוד ריאלית כאילו להיות ניצב בכפר רוסי ביום ראשון אחר הצהריים".
עבודתו של דמיטרייב-אורנבורגסקי נאספת ומוצגת, בין היתר, במוזיאון ההרמיטאז', המוזיאון הרוסי, המוזיאון ההיסטורי הצבאי והמוזיאון לאמנות רוסית.
הערות שוליים

↑  Wayback Machine, web.archive.org, ‏2012-11-10
↑  THE BOOK OF THE FAIR p.758
↑  ART & ARCHITECTURE p.70 מאורכב מהמקור. אוחזר 2022-12-22
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1248272404  ISNI: 0000 0004 4884 5854  SUDOC: 235450219  ULAN: 500109371  VIAF: 127746591   WorldCat (עם VIAF): 127746591
גספר אוליאל

| --- | --- |
אוליאל, 2016
אוליאל, 2016
 לידה:  25 בנובמבר 1984 ניי-סיר-סן, צרפת 
 נהרג:  19 בינואר 2022 (בגיל 37) Centre hospitalier universitaire de Grenoble, לה טרונש, צרפת 
 שם לידה:  Gaspard Thomas Ulliel 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 השכלה:  קור פלורן  אוניברסיטת פריז VIII  École Jeannine Manuel 
 תקופת הפעילות:  1997–2022 (כ־25 שנים) 
 בן או בת זוג:  Gaëlle Pietri (2013–2020)  Cécile Cassel (2005–2007) 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס סזאר לשחקן המבטיח ביותר (2005)  פרס סזאר לשחקן הטוב ביותר (2017)  אביר מסדר האמנויות והספרות (17 ביולי 2015) 
 
אוליאל בפסטיבל הקולנוע בקאן 2006
גספר אוליאל (בצרפתית: Gaspard Ulliel;‏ 25 בנובמבר 1984 – 19 בינואר 2022) היה שחקן ודוגמן צרפתי. מוכר בשל תפקידו כחניבעל לקטר הצעיר בסרט האמריקאי "חניבעל: מקור הרוע", בשל תפקידו בתור מעצב האופנה איב סן-לורן בסרט הצרפתי "סן לורן" ובתור היותו הפנים של מותג הבשמים "Bleu de Chanel" מבית שאנל.
ביוגרפיה

אוליאל נולד בשכונת הפרוורים בולון-ביאנקור שבפריז, צרפת לכריסטין, מפיקת תצוגות אופנה, וסרז', סטייליסט. הוא היה בן יחיד. במהלך שנות התשעים החל להופיע במספר סרטי טלוויזיה, לאחר התיכון הוא למד קולנוע באוניברסיטת סיינט דניס (University of Saint-Denis), אב סבו ראול ג'וזף אוליאל (1889-1943) עוטר כגיבור במלחמת העולם הראשונה ומצד סבתו היה גם ממוצא ספרדי ואיטלקי.
בצעירותו הותקף על ידי כלב רוטוויילר וכך קיבל את צלקתו בלחי שמאל, דבר אשר הקנה לו עומק במשחק אופי לדבריו.
ביוגרפיה > קריירה מקצועית

ב-2004, הופיע בסרטו של ז'אן-פייר ז'נה "שנים של אירוסין" ועל משחקו זכה בפרס סזאר בקטגוריית "השחקן המבטיח".
ב-2007, שיחק בתפקיד הראשי במותחן "חניבעל: מקור הרוע", באותה שנה הופיע על שער מגזין ווג הצרפתי לצד הדוגמנית ההולנדית דאוצן קרוס, לאחר מכן נבחר לשמש כפנים של בושם הגברים של שאנל "Bleu de Chanel", סרטון הפרסום של הבושם בוים על ידי מרטין סקורסזה.
ב-2009, גילם מלאך בסרט "A Heavenly Vintage" לצד ז'רמי רנייה. בשנה זו הגיע לישראל, ושיחק בסרט הצרפתי-ישראלי "החזקים שורדים" של הבמאית אלן טסמה לצדם של מישל בוז'נה, חנה לסלאו וליאור אשכנזי, אורי פפר ומשה איבגי
ב-2010, שיחק את אנרי הראשון, דוכס גיז בסרט "הנסיכה ממוֹנפֶּסיֶיה" המבוסס על הרומן מאת מאדאם דה לה פאייט. בשנת 2011 שיחק בקומדיה "אמנות האהבה" לצד פרדריק בל.
בשנת 2016, גילם את התפקיד הראשי של לואיס בסרט הדרמה שביים וכתב קסבייה דולן; "זה רק סוף העולם" לצדם של לאה סדו, ונסן קאסל ומריון קוטיאר, עליו זכה אוליאל בפרס סזאר השני שלו. באותה שנה שיחק בסרט "הרקדנית" בכיכובה של סוקו.
בשנת 2018, כיכב במיני-סדרת הדרמה "פעמיים בחיים", על גבר שמקבל חבילה מסתורית שפותחת שער אל העבר, ומעניקה לו הזדמנות לזכות שוב באקסית שלו.
בשנת 2019, שיחק בסרט הדרמה "סיביל", את דמותו של איגור.
בשנת 2021, לוהק לגלם את הדמות אנטון מוגרט במיני-סדרה של דיסני+ "מון נייט"; המבוססת על דמותו של גיבור-העל מון נייט מבית מארוול קומיקס. המיני-סדרה עלתה לשידור ב-30 במרץ 2022. דמותו של אנטון מורגט הופיעה בפרק השלישי במיני-סדרה.
פרסים

פרס סזאר בקטגוריית "השחקן המבטיח"
חיים אישיים

אוליאל יצא עם השחקנית והזמרת הצרפתייה ססיל קאסל מ-2005 עד 2007. הייתה לו מערכת יחסים קצרה עם בת המלוכה והדוגמנית שארלוט קסיראגי. הוא יצא עם ג'ורדיין קרנטל בין השנים 2008 ל-2013. מ-2013 היה במערכת יחסים עם הדוגמנית-זמרת הצרפתייה גאל פייטרי. ב-9 בפברואר 2016 פורסם כי בנם הראשון נולד.
אוליאל נהרג ב-19 בינואר 2022, בגיל 37, בתאונת סקי בצרפת. הותיר אחריו בת זוג ובן.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2001 | אחוות הזאבים | לואיס |  |
| 2002 | נשיקות צרפתיות | לואיק |  |
| 2003 | מפלט זמני | ג'ין דימאס אליאס איוון |  |
| 2004 | The Tulse Luper Suitcases, Part II: Vaux To The Sea | לאון |  |
| 2004 | שנים של אירוסין | מאנק לנגונט |  |
| 2004 | Le Dernier jour | סימון |  |
| 2005 | La Maison de Nina | אייזיק |  |
| 2006 | פריז, אני אוהב אותך | גספר |  |
| 2007 | ג'אקו לה קרוקנט | ג'אקו |  |
| 2007 | חניבעל: מקור הרוע | חניבעל לקטר |  |
| 2008 | La Troisième partie du monde | פרנסיס |  |
| 2008 | חומה מול הים | ג'וזף |  |
| 2009 | המעגל הפנימי | אנטון מלקיאן |  |
| 2009 | A Heavenly Vintage | המלאך קסאס |  |
| 2009 | החזקים שורדים | נתניאל |  |
| 2010 | הנסיכה ממוֹנפֶּסיֶיה | אנרי הראשון, דוכס גיז |  |
| 2011 | אמנות האהבה | וויליאם |  |
| 2012 | Tu honoreras ta mère et ta mère | בלתזאר |  |
| 2012 | שומרי האגדות | ג'ק פרוסט | דיבוב לצרפתית |
| 2014 | סן לורן | איב סן-לורן |  |
| 2016 | זה רק סוף העולם | לואיס |  |
| 2016 | הרקדנית | לואיס |  |
| 2018 | Eva | ברטרנד ולאדי |  |
| 2018 | To the Ends of the World | רוברט טאסין |  |
| 2018 | 9 Fingers | הרופא |  |
| 2018 | One Nation, One King | באסיל |  |
| 2019 | סיביל | איגור |  |
| 2022 | Coma | לואיס |  |
| 2022 | More Than Ever |  |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1997 | Mission protection rapprochée | אוליבר | פרק: "Les amazones" |
| 1998 | Bonnes vacances | ג'ואל | סרט טלוויזיה של France 2 |
| 1999 | Le Refuge | קוונטין | פרק: "La Finette" |
| 1999 | La Bascule | אוליבר ברון | סרט טלוויזיה של France 2 |
| 1999 | Juliette | ניקולס | סרט טלוויזיה של TF1 |
| 2000 | Julien l'apprenti | ג'וליאן בגיל 14 | מיני-סדרה; 2 פרקים |
| 2001 | L'oiseau rare | קווין | סרט טלוויזיה של TF1 |
| 2004 | Navarro | טיירי | פרק: "La machination" |
| 2009 | Myster Mocky présente | דמויות שונות | פרק: "Un risque à courir" |
| 2015 | Démons | תומאס | סרט טלוויזיה של TV5Monde |
| 2018 | פעמיים בחיים | וינסנט דאודה | מיני-סדרה; 4 פרקים |
| 2021 | La vengeance au triple galop | דוקטור דנלי | סרט טלוויזיה של קאנאל פלוס |
| 2022 | מון נייט | אנטון מוגרט | מיני-סדרה; 6 פרקים |
הערות שוליים

↑  השחקן ג'פר אוליאל, זוכה פרס סזאר, נהרג בתאונת סקי בגיל 37, באתר ynet, 19 בינואר 2022
↑  Wiseman, Andreas (January 19, 2022). French Actor Gaspard Ulliel, Star Of Marvel’s ‘Moon Knight’ Series, Dies Aged 37 After Ski Accident. Deadline Hollywood. Retrieved January 19, 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007427805305171  PLWABN: 9812399707905606  BIBSYS: 5064832  BNE: XX5001861  BnF: cb14593233p (data)  CANTIC: a12245161  CiNii: DA19661256  GND: 13057161X  ISNI: 0000 0001 2126 2163  LCCN: no2005073566  NKC: xx0112475  NLK: KAC2020P6448  NTA: 30363989X  SUDOC: 083984100  VIAF: 29780048   WorldCat (עם VIAF): 29780048
הגבלת ילודה בסין

שלט המטיף לשימוש באמצעי מניעה, הוצב על ידי הממשלה בכניסה לשכונת עוני בנאנצ'אנג, שם נהגו להסתתר נשים הרות מפני פקידי הממשל האוכפים את מדיניות הילד היחיד.
התוכנית להגבלת הילודה בסין או מדיניות הילד היחיד (2015-1979) היא תוכנית שהוכרזה בשנת 1979, ונועדה להתמודד עם החשש מפיצוץ אוכלוסין במדינה בעלת אוכלוסייה הגדולה בעולם.
משנות החמישים ועד סוף שנות השישים גדלה האוכלוסייה בסין בקצב מהיר, כ-20 מיליון מדי שנה. לקראת סוף שנות השישים פתחה המדינה בקמפיין לתכנון המשפחה שנקרא "לדחות, לחכות, לצמצם" (להתחתן מאוחר יותר, להיות נשואים זמן רב יותר עד הבאת ילדים, ולהביא לעולם פחות ילדים).
ב-1979, על סף מיליארד התושבים ולמרות הצלחת הקמפיין (ירידה של כמחצית בשיעור הפריון) הוחלט על מדיניות חדשה - מדיניות הילד האחד.
באוקטובר 2015 הודיעה המפלגה השלטת בסין על שינוי מדיניות הילד האחד, כך שזוג יורשה להביא לעולם שני ילדים. במאי 2021 שונתה המדיניות להגבלה של שלושה ילדים.