stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביום שאת תרצי בי
הפקה

השיר המקורי הוקלט בניו יורק לסרט ששמו כשם השיר ויצא על תקליט יחד עם שיר מפורסם נוסף של גרדל - הטנגו Volvió una Noche.
תאריך ההקלטה היה 19 במרץ 1935.
מילות השיר מהוות מחווה לשיר בעל שם דומה של המשורר המקסיקני אמדו נרוו (Amado Nervo) שנכתב ב-1915.
לשיר בספרדית יש מאות ביצועים, ומכיוון ששני מחברי השיר - גרדל ולה פרה נהרגו יחד בתאונת מטוס במדיין (קולומביה) בשנת 1935 - זכויות היוצרים שלו פגו 30 שנה לאחר מכן בשנת 1965, בהתאם לחוק בארגנטינה.
למרות שגרדל מזוהה עם הטנגו של בואנוס איירס - שיר זה אינו טנגו.
שלמה יידוב תרגם את השיר מספרדית לעברית וביצע אותו באלבומו חולם בספרדית בשם ביום שאת תרצי בי .
אתר הדולמנים של אנטקרה

אתר הדולמנים של אנטקרה (בספרדית: Sitio de los Dólmenes de Antequera) הוא מכלול מורשת תרבותית המורכב משלושה מונומנטים תרבותיים (דולמן מנגה, דולמן ויירה ותולוס אל רומרל) ו-2 תוואי נוף הרריים טבעיים (פניה דה לוס אנמורדוס ואל טורקל) השוכנים בעיר אנטקרה (אנ') ובסמוך לה במחוז מאלגה (ספ') שבקהילה האוטונומית אנדלוסיה בדרום ספרד. מוסד התרבות האחראי להגנת המכלול הוא CADA (Conjunto Arqueológico Dólmenes de Antequera, האנסמבל הארכאולוגי של הדולמנים מאנטקרה).
מכלול זה הוכרז ב-2016 כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו, וכולל ארבעה מרכיבים:
1501-001 – דולמן מנגה ודולמן ויירה בשטח של 36 דונם
1501-002 – תולוס אל רומרל בשטח של 39 דונם
1501-003 – פניה דה לוס אנמורדוס בשטח של 2,588 דונם
1501-004 – אל טורקל בשטח של 21.8 קילומטרים רבועים
ההכרזה כאתר מורשת עולמית

כדי שמשהו יוכרז כאתר מורשת עולמית, עליו להפגין ערך אוניברסלי יוצא דופן; כלומר חשיבות יוצאת דופן החורגת מגבולות לאומיים, ויש בו עניין לדורות הנוכחיים והעתידיים של כל האנושות.
אונסק"ו דורשת הצדקה של לפחות אחד מששת הקריטריונים שנקבעו למורשת התרבותית על ידי האמנה להגנת המורשת התרבותית והטבעית העולמית (1972) כדי להוכיח את הערך האוניברסלי יוצא הדופן של האתר. ההצעה של אתר הדולמנים של אנטקרה מבוססת על אחד מהן (קריטריון מספר 1); הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים (בראשי תיבות ICOMOS) הוסיפה שני קריטריונים נוספים (3 ו-4).
קריטריון 1 – "האתר הוא יצירת מופת של פאר היצירה האנושית"
הדולמן הנאוליתי של מנגה (Menga) מייצג את אחת מיצירות המופת החשובות ביותר של אדריכלות מגליתית (המסורת האטלנטית) המבוססת על בנייה בשיטת עמוד ומשקוף עם כיסוי אדמה, הבולט בממדיו העצומים שדוחפים את הגודל האפשרי בקבר המסדרון על ידי שילוב הפתרון חסר התקדים של עמודי ביניים; כמו כן, התולוס (קבר כוורת) הכלקוליתי המאוחר יותר של אל רומרל משלים את שני הדולמנים במסדרון ובכיפה המזויפת של בנייה באבנים בלא שימוש במלט (מסורת ים תיכונית).
קריטריון 3 – "עדות ייחודית או לפחות יוצאת דופן למסורת התפתחות תרבותית (cultural tradition) או למסורת התפתחות חברתית-כלכלית (civilization)"
גם לדולמן מנגה וגם לתולוס של אל רומרל יש כיוונים חריגים. הארכאואסטרונום (אנ') מייקל הוסקין (ספ'), שחקר את האתר, ציין כי בעוד שהצירים של כמעט כל הדולמנים סביב הים התיכון מכוונים למאפיין שמימי, כגון זריחה עם שחר בנקודת השוויון (כפי שקורה בדולמן ויירה), הדולמן של מנגה מצביע על הפסגה הסמוכה המכונה פניה דה לוס אנמורדוס. פסגה זו מתנשאת באופן פתאומי מהמישור ומכילה את מחסה הסלע מטקברס (Abrigo de Matacabras) שהוא בן אותה תקופה, ובו נמצאו ציורי מערות. באופן דומה, התולוס של אל רומרל מכוון להרי אל טורקל, המכילים את מערת השור (Cueva de El Toro), כלומר הכיוון הוא כלפי מאפיין יבשתי, כמו גם את מיקום השמש בצהריים ביום ההיפוך החורפי (אוריינטציה שמימית). אל טורקל ידוע בנוף הקרסטי הנרחב והמוזר בפסגתו. בנוסף, התולוס של אל רומרל שוכן לאורך הציר מהדולמן של מנגה לפניה דה לוס אנמורדוס. לפיכך, הדולמנים מאנטקרה מרכיבים נוף מגליתי ייחודי באמצעות יחסיהם עם האלמנטים הטבעיים שמסביב.
קריטריון 4 – "האתר הוא דוגמה יוצאת דופן לסוג בנייה, אדריכלות, טכנולוגיה והנוף המדגים שלבים משמעותיים בתזמור (ensemble) הכולל שלהם בשלבים משמעותיים בהיסטוריה של האנושות"
שלושת המונומנטים המגליתיים משקפים שלב בהיסטוריה האנושית בה הוקמו המונומנטים הטקסיים הראשונים במערב אירופה, על פי שתי מסורות הבנייה העיקריות של האמנות המגליתית ("עמוד ומשקוף" ו"כוורת"). זו הצעה יוצאת דופן ברשימת אתרי המורשת העולמית מכיוון שהיא לא מוצגת כאתר מורשת מעורב, שבה ערכו התרבותי יתווסף לערכו הטבעי, אלא כשילוב ודו-שיח הדוק בין האדריכלות המגליתית לבין הנוף. תופעה של "מונומנטליזציה של הנוף" התרחשה כאן לפיה תוואי הנוף הטבעיים רוכשים את הערך של המונומנטים ואילו המבנים מעשה ידי אדם מציגים מראה של נוף טבעי.
לבסוף, האותנטיות של המגליתים מבוססת היטב, כאשר הדולמנים של מנגה מתוארכים לתקופה הנאוליתית והתולוס של אל רומרל לתקופה הכלקוליתית, והמבנים שומרים על שלמות, מצבם טוב והם מתוחזקים היטב.
גלריה

דולמן מנגה
דולמן ויירה
תולוס אל רומרל
פניה דה לוס אנמורדוס
הרי אל טורקל
לקריאה נוספת

Michael Hoskin (15 ביולי 2016). "The Dolmens of Antequera". Diario Sur (בספרדית). נבדק ב-15 ביולי 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
Victoria Eugenia Pérez Nebreda (2015). The Antequera Dolmens Site closer to being inscribed on the List World Heritage Sites of UNESCO. Revista PH. Junta de Andalucía (Regional Government of Andalusia): Ministry of Culture / Instituto Andaluz del Patrimonio Histórico. pp. 21–31.
Bartolomé Ruiz González (2014). Iter de la candidatura (PDF). Sitio de los Dólmenes de Antequera. Propuesta para la inscripción en la Lista de Patrimonio Mundial. Vol. II-7. Seville: Junta de Andalucía (Regional Government of Andalusia): Ministry of Culture.
Bartolomé Ruiz González (2014). Analytical Summary of the candidacy (PDF). Antequera Dolmens Site.  Proposal for inscription on the List of World Heritage Sites. Seville: Junta de Andalucía (Regional Government of Andalusia): Ministry of Culture.
Margarita Sánchez Romero (2012). Registration of the dolmens of Antequera in the Tentative List of UNESCO World Heritage Sites. Menga. Revista de Prehistoria de Andalucía. Junta de Andalucía (Regional Government of Andalusia): Ministry of Culture. pp. 219–222.
Aurora Villalobos Gómez (2015). Antequera Dolmens Site. Intuition and intention in the work by Javier Pérez González (PDF). Antequera: Junta de Andalucía (Regional Government of Andalusia): Ministry of Culture.
הערות שוליים

↑  Antequera Dolmens Site – UNESCO site
בארתלמי תימוניה

| --- | --- |

 לידה:  19 באוגוסט 1793 רון (מחוז)
 פטירה:  5 ביולי 1857 (בגיל 63) רון (מחוז)
 מדינה:  צרפת
 מקום קבורה:  Cimetière d'Amplepuis 
 ידוע בשל:  המצאת המכונת תפירה הנפוצה
 מקצוע:  ממציא
 
בארתלמי תימוניה (באנגלית: Barthélemy Thimonnier. נולד ב -19 באוגוסט 1793 - 5 ביולי 1857), היה ממציא צרפתי, שהמצאת מכונת התפירה הנפוצה כיום מיוחסת לו.
ראשית חייו

תימוניה נולד למשפחת איכרים ענייה בעיר לארברסל שמחוז רון שבצרפת. בשנת 1795 עברה משפחתו לעיר אמפלפיס. תימוניה היה הבן הבכור מבין שבעה ילדים. הוא למד זמן מה בעיר ליון, לפני שהלך לעבוד כחייט בעיר פניסייר. תימוניה התחתן עם אשה צרפתייה קתולית בינואר 1822 (בגיל 29). בשנת 1823, הוא התיישב בפרברי העיר ועבד שם כחייט.
המצאת מכונת התפירה > תהליך ההמצאה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
המצאת מכונת התפירה > לאחר ההמצאה

בשנת 1830 חתם תימוניה על חוזה עם אוגוסט פרנד, מהנדס גרמני, ובו הוסכם כי השניים ירשמו את ההמצאה שלהם ביחד. הפטנט למכונה שלו הונפק ב־17 ביולי 1830 על שמם של שני הגברים, שנתמך על ידי ממשלת צרפת. באותה שנה הוא פתח (עם שותפים) את החברה הראשונה לייצור בגדים מבוססי מכונות בעולם. מפעלו מיד היה להצלחה ארצית, והצבא הצרפתי סגר איתו על חוזה להנפקת והכנת מדים לצבא. לרוע המזל, המפעל שלו הוצת ונשרף על ידי חייטים שחששו לאבד את עבודתם בעקבות הוצאת הפטנט.
דגם של המכונה מוצג במוזיאון המדע בלונדון. המכונה עשויה עץ ומשתמשת במחט תיל העוברת כלפי מטה דרך הבד כדי לתפוס את החוט ולמשוך אותו למעלה ליצירת לולאה שתינעל על ידי הלולאה הבאה. כך המכונה למעשה יכולה ליצור בגדים שלמים ומסוגננים שלא נפרמים גם לאורך זמן.
תקריב של מכונת התפירה, משנת 1830 לערך.
הנפשת פעולת התפירה המתארת כיצד המכונה תופרת את הבגדים
על מכונת התפירה הקדומה ביותר נרשם למעשה פטנט על ידי תומאס סנט בשנת 1790 - משמע המכונה של תימוניה לא הייתה הראשונה. תרומתו של סנט לא פורסמה עד שנת 1874 כאשר ויליאם ניוטון וילסון, בעצמו יצרן מכונות תפירה, מצא את הרישומים במשרד הפטנטים של לונדון ובנה שחזור מדויק על פי ההוראות שבתרשימים. ובכך הוכח כי בשנת 1790 הומצאה מכונת התפירה המקורית על ידי תומאס סנט. כדי לתקן את העוול, מוזיאון המדע של לונדון מציג את מכונת התפירה של תימוניה לצד רישומי הפטנט המקוריים של סנט. עם זאת, תואר "ממציא מכונת התפירה" לא נלקח מתימוניה.
חייו המאוחרים

לאחר שמכר דגמים רבים של המכונה וייצא בגדים לצרפת כולה חזר תימוניה לעיר ילדותו אמפלפויס שם המשיך לעסוק כחייט, תוך כדי חיפוש אחר שיפורים במכונה שלו. הוא רשם פטנטים חדשים בשנים 1841, 1845 ו- 1847 עבור דגמים חדשים של מכונת תפירה. עם זאת, אף על פי שזכתה בפרסים בירידים העולמיים, ושזכתה לשבחים מצד העיתונות, השימוש במכונה לא התפשט מאוד. מצבו הכלכלי של תימוניה נותר קשה, והוא מת בעוני בגיל 63. עם זאת, חברת מכונות התפירה 'Thimonnier', שנוצרה לאחר מותו, הייתה קיימת עד המאה העשרים, והייתה לאחת החברות המרוויחות ביותר בצרפת.
דגם של המכונה
בין שתי ערים (סרט, 1911)

| --- | --- |

מודעה בעיתון
 מבוסס על:  בין שתי ערים מאת צ'ארלס דיקנס
 בימוי:  ויליאם ג'יי המפרי 
 הופק בידי:  ג'יי סטיוארט בלקטון 
 תסריט:  יוג'ין מולין 
 שחקנים ראשיים:  מוריס קוסטלו פלורנס טרנר
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Vitagraph Studios
 חברה מפיצה:  General Film Company
 הקרנת בכורה:  21 בפברואר 1911 (סליל 1) 24 בפברואר 1911 (סליל 2) 25 בפברואר 1911 (סליל 3)
 משך הקרנה:  30 דקות
 שפת הסרט:  סרט אילם (כתוביות באנגלית)
 סוגה:  סרט דרמה, סרט אילם, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 דף הסרט ב־IMDb
 
בין שתי ערים (באנגלית: A Tale of Two Cities) הוא סרט אילם משנת 1911 בבימויו של ויליאם ג'יי המפרי. הסרט מבוסס על הרומן "בין שתי ערים" מאת צ'ארלס דיקנס שיצא לאור ב-1859.
לפי היסטוריון הקולנוע אנתוני סלייד הסרט היה מחולק לשלושה סלילים של 30 דקות בסך הכל. טלמדג' שיחקה בתפקיד קטן בדמות התופרת מימי שמלווה את סידני קרטון אל הגיליוטינה, אבל אותו מוציאים להורג לפניה, והמוות שלה לא מוצג בסרט. הופעת הבכורה של השחקנית לידיה יאמנס טיטוס הייתה בסרט זה.
צוות השחקנים

מוריס קוסטלו – סידני קרטון
פלורנס טרנר – לוסי מנט
ג'ון באני
נורמה טלמדג' – אשה בדרך אל הגיליוטינה
ויליאם ג'יי המפרי – הדוכס דה אוורמונד
פלורנס פולי – ילדתו של חוטב העצים
קנת' קייסי – בן הדוכס
ראלף אינס
ג'יימס ו. מוריסון – אחיו של איכר
ג'וליה סוויין גורדון
צ'ארלס קנט – ד"ר מנט
טפט ג'ונסון
ליאו דילייני – דארני
ויליאם שיאה – ג'רוויס לורי
מייבל נורמנד
ארל ויליאמס
אדית' סטורי
ליליאן ווקר – אחותו של האיכר
הלן גרדנר
דורותי קלי
אדווין ר. פיליפס
אלינור רדינוף
אניטה סטיוארט
לידיה יאמנס טיטוס
הערות שוליים

↑  Slide, Anthony (2002). Silent Players: A Biographical and Autobiographical Study of 100 Silent Film Actors and Actresses. University Press of Kentucky. pp. 374. ISBN 0-8131-2249-X.
↑  Michael Pointer and Anthony Slide, Charles Dickens on the Screen: The Film, Television, and Video Adaptations (Scarecrow Press, 1996), 27.
בין שני לבבות

| --- | --- |
 סינגל בביצוע אילן ואילנית
 מתוך האלבום אילן ואילנית
 יצא לאור:  1970
 שפה:  עברית
 חברת תקליטים:  הד ארצי
 כתיבה:  שייקה פייקוב
 לחן:  נורית הירש
"בין שני לבבות" הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד המוזיקלי הישראלי אילן ואילנית. את השיר הוציאה לאור בשנת 1970 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה התשיעית באלבום האולפן הרביעי של הצמד, "אילן ואילנית".
על השיר

"בין שני לבבות" נכתב על ידי שייקה פייקוב והולחן על ידי נורית הירש. במרכז מילות השיר הושם דגש על מערכת יחסים רומנטית בין שני צדדים. משכך, הדימויים בשיר כפולים ומתארים את צד הגבר ואת צד האישה: "בין שני עולמות", "שעת בין השמשות לאוהבים". ב-16 בנובמבר 1970 נכנס השיר למצעד הפזמונים השביעי של "קול ישראל" במקום השביעי. ב-7 בדצמבר עלה למקום הראשון, שם שהה שבוע אחד בלבד. ב-4 בינואר 1971, לאחר שבעה שבועות צעידה רצופה, יצא מהמצעד השבועי.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1970)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1970)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1970)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1970)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | קול ישראל | 1 |  |
אתר ההנצחה לגדוד החמישי של פלמ"ח-הראל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אנדרטה 
 מיקום:  ליד מסילת ציון, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1999
 תאריך פתיחה רשמי:  1999 
 קואורדינטות:  31°48′54″N 35°01′07″E﻿ / ﻿31.815127°N 35.018599°E﻿ / 31.815127; 35.018599
  (למפת השפלה מוגדלת) אתר ההנצחה לגדוד החמישי של פלמ"ח-הראל (למפת השפלה רגילה) אתר ההנצחה לגדוד החמישי של פלמ"ח-הראל (למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אתר ההנצחה לגדוד החמישי של פלמ"ח-הראל (למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אתר ההנצחה לגדוד החמישי של פלמ"ח-הראל 
 
אתר ההנצחה לגדוד החמישי של פלמ"ח-הראל הוא מתחם זיכרון, המוקדש ללחימת הגדוד החמישי של הפלמ"ח במלחמת העצמאות במסגרת חטיבת הראל. האתר ממוקם מצפון למושב מסילת ציון, על מדרון גבעה המשקיפה ממערב על שער הגיא, מוקד קרבות מרכזי של הגדוד. האתר הוא חלק מפארק יצחק רבין.
רקע

הגדוד החמישי של הפלמ"ח הוקם בתחילת מלחמת העצמאות על בסיס הרזרבה התל אביבית שלו, בתוספת חברי הכשרות ומגויסים נוספים מחיפה ומתל אביב. הגדוד עסק תחילה באבטחת הדרך לירושלים ליד מקוה ישראל ובית דגן ובליווי שיירות לירושלים ולנגב. חייליו השתתפו בקרב שיירת חולדה ומבצעי נחשון והראל. באפריל 1948 צורף הגדוד לחטיבת פלמ"ח הראל, ביחד עם הגדודים הרביעי והשישי של פלמ"ח. הגדוד השתתף בקרבות החטיבה בתוך ירושלים במסגרת מבצע יבוסי ולאחריו. בהמשך, במבצע מכבי, לחמו חיילי הגדוד על המשלטים משני עברי הכביש משער הגיא מזרחה ועל משלטי לטרון. לאחר ההפוגה הראשונה לחם הגדוד יחד עם החטיבה כולה במבצע דני להרחבת המסדרון היבשתי ממישור החוף לירושלים. בשלהי 1948 השתתפו הגדוד והחטיבה במבצע ההר ובמבצע חורב בנגב. בשל לחימתו ניתן לגדוד השם גדוד שער הגיא.
במהלך המלחמה נהרגו 93 מחיילי הגדוד החמישי. רבים מהם נקברו בבית הקברות הצבאי בקריית ענבים, מספר קילומטרים מזרחה לשער הגיא.
האתר

אתר ההנצחה הוקם בקרבת אתר חרבת חתולה, שהיה אחד משדות הקרב המרים של חיילי הגדוד החמישי.
האתר הוא רחבה התחומה מצד אחד על ידי מעקה אבן ומרפסת נוף, המשקיפים מזרחה אל שער הגיא. מעברה השני היא תחומה על ידי סוללה מאורכת של סלעים שהונחו זה על גבי זה.
בכניסה למתחם ניצב שלט המכריז על שמו. בקרבתו מוצב סלע בזלת גדול, ועליו סמל הפלמ"ח ולוחית זיכרון, שכמוהם הוצבו בנקודות נוספות בפארק יצחק רבין. על גבי הלוחית מופיע הכיתוב הבא:
לאורך סוללת הסלעים מתמשך שביל סלול, המוביל אל מרגלות עץ אורן גדול הסמוך למעקה האבן הצופה אל שער הגיא, כביש ירושלים-תל אביב והכביש המוביל דרומה אל בית שמש. שם מוצבים שלט ובו תקציר תולדות הגדוד במלחמת העצמאות, מפה של אתרי הקרבות שבהם לחם וכן להדלקת להבת זיכרון. בקרבתם ניצבים תרנים לדגלים.
לאורך השביל הסלול ניצבת שורת שלטי מתכת. כל אחד מהם נושא כיתוב קצר, המתייחס לאחת התחנות במסע הקרבות שעבר הגדוד במלחמה, לפי סדר כרונולוגי. שלטים נוספים באתר מתארים בפירוט רב יותר אחדים מן הקרבות שעבר הגדוד - קרב שיירת הראל, קרב רכס איילון וכיבוש משלטי בית נובא. במרפסת הנוף המשקיפה אל שער הגיא ניצב שלט נוסף ועליו מילות השיר באב אל-ואד מאת חיים גורי.
שלטי תבליט, המוצבים על מעקה מרפסת התצפית, מורים את הכיוון והמרחק אל תוואי נוף, משלטים ויישובים הנראים מן המרפסת.
כל השלטים באתר (למעט התבליטים) עשויים בתבנית עיצובית אחידה, המשמשת בכל אתרי הזיכרון שבפארק יצחק רבין.
אתר ההנצחה הוקם בשנת 1999 על ידי קרן קיימת לישראל ביוזמת עמותת דור הפלמ"ח.
אנדרטאות בקרבת האתר

בצמוד לאתר ההנצחה לגדוד החמישי ממוקמת האנדרטה לעולים מצפון אמריקה שנפלו במערכות ישראל.
במרחק קצר מהאתר, מעברו השני של הכביש המוביל אל בית שמש, ניצבת האנדרטה לזכר חללי המח"ל.
ראו גם

אתר ההנצחה לגדוד השישי של פלמ"ח-הראל
הערות שוליים

↑  מקור: אתר הפלמ"ח
שלט ועליו מילות השיר "באב אל ואד" מוצב בנקודת התצפית אל שער הגיא
אסתר דופלו

| --- | --- |

 לידה:  25 באוקטובר 1972 (בת 51) פריז, צרפת 
 ענף מדעי:  development economics 
 מקום לימודים:  אקול נורמל סופרייר  בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה  בית הספר לכלכלה של פריז  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס  תיכון הנרי הרביעי 
 מנחה לדוקטורט:  אבהיג'יט באנרג'י, ג'ושוע אנגריסט 
 מוסדות:  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס  קולז' דה פראנס 
 תלמידי דוקטורט:  Rachael Meager, Nancy Qian, Rema Hanna, Sara Hernández, Arun Chandrasekhar, Hongliang Zhang, Horacio Larreguy, Shawn Allen Cole, Bruno Ferman, דניאל ל. צ'ן, Pablo Querubín, דניאל קניסטון, Cynthia Kinnan, מייסי וונג, ג'סיקה לי כהן, פטרישה קורטס, Leigh L. Linden, ג'ין לפורצ'ן, מריהפלאביה הררי, Amanda Dawn Pallais, Christopher Arthur Spohr, דין קרלן 
 פרסים והוקרה:  עמיתי מקארתור (2009)  דוקטור לשם כבוד מבית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז (2015)  Calvó-Armengol International Prize (2010)  פרס אלברט הירשמן (2014)  פרס אינפוסיס (2014)  מפקדת בלגיון הכבוד (2020)  מדליית ארד של CNRS (2005)  Erna Hamburger Prize (2014)  פרס נובל לכלכלה (2019)  CNRS innovation medal (2011)  פרס נסיכת אסטוריאס למדעי החברה (2015)  מדליית ג'ון בייטס קלארק (2010)  פרס קרן סלואן (2002)  פרס הכלכלן הצעיר הטוב ביותר בצרפת (2005)  הפרס למחקר על שם איליין בנט (2002)  קצינה במסדר ההצטיינות הלאומי (2013, 14 בנובמבר 2013)  עמית החברה האקונומטרית (2010)  פרס דן דוד (2013)  פרס ג'ון פון נוימן (2013)  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  עמית האקדמיה הבריטית 
 בן או בת זוג:  אבהיג'יט באנרג'י (2015–?) 
 מספר צאצאים:  2 
 אתר רשמי
 
אסתר דופלו (בצרפתית: Esther Duflo; נולדה ב-25 באוקטובר 1972) היא כלכלנית צרפתייה, פרופסור לכלכלה ב-MIT וזוכת פרס נובל לכלכלה לשנת 2019 יחד עם בעלה, אבהיג'יט בנרג'י ועם הכלכלן היהודי האמריקאי מייקל קרמר.
דופלו היא האדם הצעיר ביותר שזכה בפרס נובל לכלכלה (בגיל 46) והאישה השנייה בהיסטוריה שקיבלה אותו.
קורות חיים

נולדה בפריז ב-1972. אביה, מישל דופלו הוא מתמטיקאי ואמה רופאה. לאחר לימודים בכיתות המכינות של בית הספר על שם אנרי הרביעי החלה בלימודים באקול נורמל סופרייר בפריז וקיבלה שם תואר ראשון ב-1994. לאחר מכן למדה וקיבלה תואר שני מ-DELTA בפריז (היום בית הספר לכלכלה של פריז) ביחד עם בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה והאקול נורמל סופרייר ב-1995 ודוקטורט בכלכלה ב-MIT ב-1999. שני מנחיה היו ג'ושוע אנגריסט, זוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 2021 ואבהיג'יט בנרג'י, שזכה בפרס נובל לכלכלה יחד עימה ועם מייקל קרמר. לאחר קבלת תואר הדוקטור מונתה למרצה לכלכלה ב-MIT, והיא עובדת שם מאז ועד היום, פרט לשנת 2001–2002, עת שהתה באוניברסיטת פרינסטון. קודמה לדרגת פרופסור חבר (עם קביעות) ב-2002, בגיל 29 ובשנת 2005, בגיל 32, מונתה לפרופסור מן המניין ולמופקדת על הקתדרה על שם עבדול לאטיף ג'מיל ומנהלת המכון לטיפול בעוני.
דופלו נישאה לעמיתה אבהיג'יט בנרג'י (לשעבר מנחה-משותף לדוקטורט) ב-2015, ולהם ילד. בשנת 2019 הם זכו בפרס נובל לכלכלה, הזוג השישי שזוכה במשותף בפרס נובל, יחד עם מייקל קרמר.
פרסים

דופלו זכתה למספר רב של פרסים והוקרות. היא זכתה בפרס המחקר בנט שמעניקה האגודה האמריקאית לכלכלה ב-2002, הפרס ניתן לכלכלנית אשה מתחת לגיל 40 שהגיעה להישגים יוצאי דופן בכל תחום של מחקר הכלכלה.
ב-2010 זכתה במדליית ג'ון בייטס קלארק לכלכלה המוענקת לכלכלן אמריקאי מתחת לגיל 40 שהשיג את התרומה החשובה ביותר להגות ולידע הכלכליים. היא זכתה בתואר דוקטור לשם כבוד הראשון שלה מאוניברסיטת לוון, בלגיה ב-2 בפברואר 2010.
ב-2009 הוענקה לה מלגת מקארתור. היא נבחרה לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-2009.
ב-2009 נבחרה להיות הזוכה הראשונה בפרס קלבו-ארמנגול הבינלאומי, שהוענק לה ב-2010. הפרס ניתן פעם בשנתיים לחוקר צעיר מצטיין בכלכלה או במדעי החברה על תרומתו לתאוריה ולהבנת המנגנון של הפעילות החברתית. דופלו הייתה הדוברת הראשית שנשאה את הרצאת בוקוני (Bocconi) הראשונה באוניברסיטת בוקוני במילאנו, איטליה ב-2010.
בשנת 2010 נכללה ברשימת 40 Under 40 של מגזין פורצ'ן.
דופלו היא כלת פרס דן דוד לשנת 2013 ופרס נובל לכלכלה לשנת 2019 יחד עם מייקל קרמר ואבהיג'יט בנרג'י. היא הזוכה הצעירה ביותר בפרס נובל לכלכלה אי פעם.
פרסים > הוקרה בתקשורת

במאי 2008 כלל אותה כתב העת האמריקני Foreign Policy ברשימת 100 האינטלקטואלים המובילים בעולם. ב-2010 כלל אותה Foreign Policy ברשימת מאה ההוגים החשובים ביותר בעולם. האקונומיסט בחר בדופלו כאחת מ-8 הכלכלנים הצעירים המובילים בעולם. באפריל 2011 כלל אותה טיים מגזין ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם. ב-2005 צוות החשיבה הצרפתי Cercle des économistes ביחד עם העיתון לה מונד העניק לה את פרס הכלכלן הצרפתי הצעיר הטוב ביותר.
פעילויות מקצועיות אחרות

אסתר דופלו היא העורכת המייסדת של כתב העת American Economic Journal והעורכת השותפה של כתבי העת Review of Economics and Statistics ו-Journal of Development Economics, וחברה במועצת המערכת של כתב העת Annual Review of Economics. דופלו גם חברה בתוכנית מחקר ההון האנושי במרכז הגידול הבינלאומי המשותף לבית הספר לכלכלה של לונדון ולאוניברסיטת אוקספורד, המספק ייעוץ בנושא גידול כלכלי לממשלות בארצות מתפתחות.
כעת היא מנהלת-שותפה של המכון לטיפול בעוני על שם עבדול לאטיף ג'מיל ב-MIT, כותבת טור חודשי בעיתון היומי הצרפתי ליברסיון, עמיתת מחקר בלשכה הלאומית למחקר הכלכלי (NBER)‏, משרתת בהנהלת המחלקה למחקר ולניתוח כלכלי של הפיתוח (BREAD)‏, ומנהלת-שותפה של התוכנית לפיתוח כלכלי של המרכז למחקר כלכלי ומדיני.
ב-2024 נבחרה לנשיאת הבית הספר לכלכלה של פריז.
מחקרה מוקדש לסוגיות מיקרוכלכליות בארצות מתפתחות, בכלל זה כלכלת משפחה, חינוך, גישה למקורות כספיים, בריאות והערכת מדיניות. ביחד עם אבהיג'יט בנרג'י, דין קרלן, מייקל קרמר, ג'ון ליסט וסנדהיל מוליינת'ן, היא הייתה הכוח המניע בקידום מחקרים מעשיים כמתודולוגיה חשובה בגילוי הסיבתיות הכלכלית.
פרסומיה

ב-2011 ראה אור ספרה Poor Economics, אותו כתבה במשותף עם אבהיג'יט בנרג'י. הספר מתעד את 15 השנים בהן ניהלו עבודה משותפת בארצות נחשלות בניסיונות להבין את הסיבות לעוני, מדוע הניסיונות לצמצם אותו נכשלים וכיצד ניתן להפחית אותו. הספר זכה לביקורות חיוביות. אמרטיה סן, זוכה פרס נובל לכלכלה, ציין שהספר "מציג תובנות מרשימות משני חוקרים מבריקים על טבעו האמיתי של העוני".
הערות שוליים

↑  Wearden, Graeme (2019-10-14). "Nobel Prize in Economics won by Banerjee, Duflo and Kremer - live updates". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2019-10-14.
↑  "אודות אסתר דופלו", המכון לטיפול בעוני
↑  ד"ר אסתר דופלו: זוכת פרס המחקר על-שם איליין בנט לשנת 2002, האגודה האמריקאית לכלכלה
↑  נימוקי מתן הפרס לאסתר דופלו וכן רשימת הזוכים במדליית ג'ון בייטס קלארק
↑  אודות אסתר דופלו באתר עמיתי מקארתור וכן
רשימת עמיתי מלגת מקארתור לשנת 2009
↑  סקירה על פרס קלבו-ארמנגול ועל תרומתה של אסתר דופלו למדע הכלכלה, 21 במאי 2009
↑  אסתר דופלו בהרצאת בוקוני
↑  40 under 40: My first job - Esther Duflo (4) - FORTUNE, archive.fortune.com
↑  מרב יודילוביץ', הוכרזו חמשת הזוכים בפרסי דן דוד, באתר ynet, 11 בפברואר 2013
↑  מאה האינטלקטואלים המובילים בעולם, Foreign Policy
↑  רשימת מאה ההוגים החשובים ביותר בעולם, Foreign Policy
↑  "כלכלה מלבלבת: צעירים מבריקים בעולם", האקונומיסט, 30 בדצמבר 2008
↑  רנה פורוהר, אודות אסתר דופלו, טיים מגזין, 21 באפריל 2011
↑  רשימת הזוכים בפרס הכלכלן הצרפתי הצעיר הטוב ביותר
↑  עמיתי המחלקה הלאומית של המחקר הכלכלי
↑  הנהלת המחלקה למחקר ולניתוח כלכלי של הפיתוח
↑  הנהלת המרכז למחקר כלכלי ומדיני
↑  אודות הספר Poor Economics
↑  ביקורות על הספר באתר אמזון
| זוכי פרס נובל לכלכלה |
| --- | --- | --- |
| 1969–1975 | פריש, טינברגן (1969) • סמואלסון (1970) • קוזנץ (1971) • היקס, ארו (1972) • לאונטיף (1973) • מירדאל, האייק (1974) • קנטורוביץ', קופמאנס (1975) |  |
| 1976–2000 | פרידמן (1976) • אולין, מיד (1977) • סיימון (1978) • שולץ, לואיס (1979) • קליין (1980) • טובין (1981) • סטיגלר (1982) דברה (1983) • סטון (1984) • מודיליאני (1985) • ביוקנן (1986) • סולו (1987) • אלה (1988) • הוולמו (1989) • מרקוביץ, מילר, שארפ (1990) • קוז (1991) • בקר (1992) • פוגל, נורת' (1993) • הרסני, נאש, זלטן (1994) • לוקאס (1995) • מירליס, ויקרי (1996) • מרטון, שולס (1997) • סן (1998) • מנדל (1999) • הקמן, מקפאדן (2000) |  |
| 2001 ואילך | אקרלוף, ספנס, שטיגליץ (2001) • כהנמן, סמית' (2002) • אנגל, גריינג'ר (2003) • קידלנד, פרסקוט (2004) • אומן, שלינג (2005) • פלפס (2006) • הורוביץ, מסקין, מאירסון (2007) • קרוגמן (2008) • אוסטרום, ויליאמסון (2009) • דיאמונד, מורטנסן, פיסרידס (2010) • סימס, סרג'נט (2011) • רות, שפלי (2012) • פאמה, הנסן, שילר (2013) • טירול (2014) • דיטון (2015) • הארט, הולמסטרום (2016) • ת'יילר (2017) • נורדהאוס, רומר (2018) • קרמר, באנרג'י, דופלו (2019) • מילגרום, וילסון (2020) • אימבנס, אנגריסט, קארד (2021) • ברננקי, דיימונד, דיבוויג (2022) • קלודיה גולדין (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007435341805171  PLWABN: 9810674274405606  BIBSYS: 2046010  BnF: cb16080743v (data)  CANTIC: a12332719  CiNii: DA17196450  dblp: 147/4847  GND: 12925312X  ICCU: PARV130695  ISNI: 0000 0000 7851 4053  LCCN: no00065980  LNB: 000104252  MGP: 198179  NDL: 001106419  NKC: pna2007370743  NLG: 328703  NLK: KAC201223492  NTA: 298424681  ORCID: 0000-0001-6105-617X  RERO: 02-A006066795  SUDOC: 127872957  S2AuthorId: 2259683  VIAF: 74926739   WorldCat (עם VIAF): 74926739