התיישבות יהודית באימפריה היפנית
היסטוריה > במהלך מלחמת העולם השנייה

לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית בספטמבר 1939, הגיעו פליטים רבים משטחי הכיבוש לקובנה בליטא, שברית המועצות השתלטה עליה באוגוסט בעקבות הסכם ריבנטרופ מולוטוב. אלפי הפליטים הנואשים קיוו לעבור דרך ברית המועצות להגיע ליפן ומשם לארצות הברית. השלטון הסובייטי, שבדרך כלל לא העניק אשרות יציאה לאזרחי ברית המועצות, היה מוכן באותם ימים לאפשר את המעבר בשטחו לפליטים שיוכיחו שיש בידיהם אשרת כניסה לארץ היעד, ושיוכלו לשלם תמורת המסע. גורמים שונים, ובהם ארגוני סיוע יהודיים ובראשם הג'וינט והיאס ומוסדות קהילתיים מקומיים פעלו כדי להקל את מצוקת הפליטים. מאחר ששערי ארצות הברית ושאר מדינות ההגירה היו נעולים בפני היהודים, ניסו להפעיל קונסוליות שינפיקו אשרות כניסה גם ליעדים שהיו למעשה פיקטיביים. הישועה הגיעה בעזרתו של פ. רידייה, קונסול הכבוד של הולנד בקובנה שהסכים להעניק לכל דורש אישור שהיווה תחליף לאשרות כניסה לקוראסאו וסורינאם שהיו בשליטת הולנד, המשיך בכך יאן זווארטנדיק שהחליף אותו. אישורים אלה ניתנו בידיעתו של מיופה הכוח של הולנד בארצות הבלטיות פ.נ. דה-דקר. כשנסגרה הקונסוליה ההולנדית בקובנה המשיך בכך הקונסול הכללי של הולנד בסטוקהולם א.מ. דה-יונג. בהסתמך על האישורים האלו הוציא הקונסול היפני בקובנה, צ'יאונה סוגיהארה, קרוב ל-2,000 ויזות מעבר של בעלי האישורים דרך יפן לקורסאו. בחלק מהוויזות נעשה שימוש חוזר כאשר נשלחו בחזרה מיפן לקרובים בליטא. סוגיהארה לא קיבל אישור להוצאת הוויזות מן הממונים עליו וסיכן בכך את מעמדו המקצועי. זוואטנדיק וסוגיהארה קיבלו לימים את אות חסיד אומות העולם על פועלם זה. זרח ורהפטיג, ממנהיגי "המזרחי"בפולין, שהגיע כפליט לעיר, תרם תרומה משמעותית בארגון נתיב המילוט דרך ברית המועצות.
ב-1939 חתמה ברית המועצות על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, דבר שהקה על הובלת יהודים מאירופה ליפן. אירועי 1940 רק ביססו את חוסר הפרקטיות של תוכנית דג הפוגו כאשר באותה שנה ברית המועצות החליטה לספח לשטחה את המדינות הבלטיות וניתקה עוד יותר את האפשרות של יהודים הרוצים לברוח ליפן ממזרח אירופה. אם לא די בכך, עוד באותה שנה ממשלת יפן חתמה יחד עם הגרמנים ואיטליה הפאשיסטית על ההסכם התלת-צדדי ובכך ביטלה לחלוטין את האפשרות של סיוע רשמי ליהודים מיפן. גם מועצת העיר שנגחאי עשתה מאמצים לצמצם את זרם המגיעים, וגם הגורמים היהודיים טענו שהגיעו לקצה הגבול ביכולתם לטפל בפליטים חסרי הכל. תושבי שאנגחאי הוותיקים לא רצו מצב שבו יהיו בעיר פליטים לבנים חסרי כל וחסרי אונים, מאחר שהדבר עשוי היה לפגוע במעמדם העדיף לעומת הילידים הסינים. היפנים, ששלטו ברובע הונגקיו, בו השתכנו מרבית הפליטים, פעלו נמרצות לעצירת זרם הפליטים ובאוגוסט הודיעו על עצירה זמנית של כניסת פליטים לרובע.
למרות זאת, הקונסול היפני בקובנה, צ'יאונה סוגיהארה החל להוציא אשרות מעבר לפליטים יהודים מאירופה. שיטת הבריחה הייתה הנפקה של אשרת מעבר ליפן עבור אלו שקיבלו מחסיד אומות העולם יאן זווארטנדיק, הקונסול ההולנדי בקובנה, ויזת יעד לכיוון היעד הפיקטיבי, האי קורסאו, שהיה אז בשליטה הולנדית. הנפקת ויזת מעבר איפשרה לקבל ויזת יציאה מרוסיה, ומליטא שהייתה אז שטח כבוש בידי הרוסים. הפליטים היו צריכים לגייס סכומי כסף מופקעים (180 דולרים אמריקניים, שהיו הון עתק באותם ימים), לנסיעה ברכבת הטרנס-סיבירית שחצתה את רוסיה, עד לעיר הנמל הרוסית ולדיווסטוק בנסיעה שארכה 11 ימים, ומשם בשיט בספינה ליפן. בשל הסיבות הכלכליות וכן בשל קושי להאמין בכוחה של הוויזה, לא פנו בתחילה פליטים רבים בבקשה לקבל ויזה מן הקונסוליות ההולנדית והיפנית, אך עם הידרדרות המצב ובעיקר בשל השתדלותם של העסקנים היהודים שהיו ממנהיגי הפליטים מפולין ששהו בליטא, ובראשם דר' זרח ורהפטיג (לימים שר במדינת ישראל), הייתה עלייה חדה במספר הפליטים שפנו לבקש ויזה שכזו.
בקיץ 1941 ממשלת יפן נהייתה מודגאת מכך שיש כל כך הרבה פליטים יהודים בעיר כה גדולה, חלקם אף התגוררו בסמוך לנמלים צבאיים ומסחריים גדולים וחשובים. חרף זאת, הוחלט כי יהודי קובה יעבור אף הם לשאנגחאי ורק היהודים שהתגוררו בעיר לפני שהגיעו שאר הפליטים, הורשו להישאר. בינתיים, באירופה החליטה גרמניה להפר את הסכם ריבנטרופ–מולוטוב והחלה במבצע ברברוסה דבר ששם קץ לרעיון אשרות המעבר של סוגיהארה.
כמה חודשים לאחר מכן, בדצמבר 1941 וממש לאחר המתקפה על פרל הארבור סיוע הכספי והתקשורת מיהדות ארצות הברית הופסק עקב חוק האויב שאסר על סחר היפנים וקידם סחר עם הבריטים. במקביל גם, היהודים הבגדאדים, שהיו מהגרים יהודים מבגדאד ומיישובים אחרים בעיראק שהתיישבו בשאנגחאי נכלאו בכלא היפני כ"איובים" מאחר שנחשבו כנתינים בריטים.
ב-1941, איש הגסטפו הנאצי, אובר-שטורמבאנפיהרר, יוסף מייזיגנר שפעל כמקשר בין הגסטפו לבין שגרירות גרמנית בטוקיו וכן בין הגסטפו לבין מקבילו היפני, הקמפייטאי ניסה להשפיע על היפנים ולגרום להם להשמיד או לשעבד כ-18,000–20,000 יהודים שברחו מאוסטריה ומגרמניה לאימפריה היפנית. הצעותיו כללו הקמת מחנה ריכוז באי צ'ונגמינג שנמצא בלדתא של היאנגצה. האדרימל היפני שניהל את שנאגחאי לא נכנע ללחץ של מייזינגר, עם זאת היפנים הקימו שכונת גטו בשנגחאי, שהייתה למעשה שכונה עוני עם צפיפות אוכלוסייה כפולה מזו של מנהטן, השכונה הייתה מבודדת לחלוטין משאר שאנגחאי וחיילים יפנים שמרו עליה, שכונה זו הפכה בסופו של דבר לגטו שאנגחאי, גטו בו מתו כ-2,000 יהודים.
מ-1943 חלקו יהודים בשאנגחאי "אזור ייעודי לפליטים חסרי מדינה" שהיה אזור שהכיל כ-40 רחובות ובו התגוררו היהודים יחד עם 100,000 תושבים סינים. רוב היהודים הסתדרו גם הם, לעיתים קרובות לתנאים טובים יותר מתושבי שאנגחאי אחרים. הגטו נותר פתוח וללא גדר תיל ואף פליטים יהודים יכלו לרכוש כרטיסי מעבר לעזיבת האזור. עם זאת, המקום הופצץ חודשים ספורים לפני תום המלחמה על ידי מטוסי בעלות הברית שניסו להשמיד משדר רדיו יפני שפעל באזור, כתוצאה מהפצצות נהרגו מספר יהודים וסינים שחיו באזור.