stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוריס ז'אר
מוזיקה לסרטים

בשנת 1961 חל שינוי משמעותי בקריירה המוזיקלית של ז'אר, כשמפיק הסרטים סם שפיגל ביקש ממנו לכתוב את הפסקול לסרט לורנס איש ערב, שזיכה את ז'אר בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב הראשונים שלו. אחריו באו היום הארוך ביותר (1962) "הרכבת" (1964), גמביט ו"הפרס הגדול" (1966), סרט המרוצים הפולחני לבמאי ג'ון פרנקנהיימר, וביניהם נחל עוד הצלחה גדולה בסרט דוקטור ז'יוואגו (1966), שכלל את הנעימה ללא מילים "הנושא של לארה" (שהייתה לנעימת השיר "אי שם אהובתי") וזיכה אותו בפרס האקדמיה השני שלו. ב-1968 הלחין את הפסקול לסרט "איזדורה" מתוכו התפרסמה הנעימה "איזדורה". הפסקול שלו לסרטו של דייוויד לין, "בתו של ראין" (1970), המתרחש באירלנד, נמנע לגמרי משימוש בסגנונות מוזיקה איריים מסורתיים, על פי דרישותיו של לין. את השיר "היו אלה ימים טובים" מתוך בתו של ראיין הקליטו בהמשך כוכבי מוזיקה כמו לייזה מינלי, שעשתה בו שימוש בתוכנית הטלוויזיה שלה, שזכתה לשבחי הביקורת, "לייזה עם Z" וזמרים אחרים במהלך שנות ה-70'. ז'אר תרם את המוזיקה לסרטו של לוקינו ויסקונטי "הארורים" (1969), לסרט מלון פלאזה (1971), מיני סדרה ,הרצח של מרי פייגן" (1988), לסרט שונאים סיפור אהבה (1989) ולסרטו של ג'ון יוסטון, "האיש שהיה רוצה להיות מלך" (1975). ב-1972 הלחין את הפסקול לסרט השפעת קרני גמא על ציפורני החתול בבימויו של פול ניומן וב-1982 את הפסקול לסרט "שנה בצל הסכנה" בבימוי של פיטר ויר. ב-1984 זכה בפרס אוסקר ובפרס גלובוס הזהב על הפסקול לסרט המעבר להודו של דייוויד לין.
הפסקול האחרון של ז'אר היה לסרט טלוויזיה בנושא השואה בשם "התקוממות".
סגנון מוזיקלי

ז'אר כתב בעיקר לתזמורת, אבל החל להעדיף מוזיקה מסונתזת בשנות ה-80'. ז'אר הוכיח, שכתיבת המוזיקה האלקטרונית שלו לסרט "העד" הייתה לאמיתו של דבר מייגעת יותר, דרשה יותר זמן והפקתה עלתה יותר מפסקול תזמורתי. ז'אר כתב מוזיקה אלקטרונית גם לסרטים "משיכה קטלנית", "שנה של חיי סכנה" ו"אין מוצא". רבים מפסקולי המוזיקה שלו לאותה תקופה מכילים גם מהילות של מוזיקה אלקטרונית ואקוסטית, כמו "גורילות בערפל", "ללכת שבי אחריו", "חוף מוסקיטו" ו"סולם יעקב".
חיים אישיים

ז'אר היה נשוי ארבע פעמים. מנישואיו השונים נולדו לו בן ובת, ובנוסף אימץ את בנה של אשתו השלישית מנישואיה הקודמים.
בנו הבכור, מנישואיו הראשונים, הוא ז'אן מישל ז'אר - מוזיקאי מפורסם בזכות עצמו, הנחשב לאחד מחלוצי המוזיקה האלקטרונית.
רמשייד

| --- | --- |
סמל רמשיידסמל רמשייד
בניין העירייה
בניין העירייה
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מדינה פדרלית:  נורדריין-וסטפאליה נורדריין-וסטפאליה
 מחוז:  דיסלדורף
 ראש העיר:  Burkhard Mast-Weisz
 שטח:  74.6 קמ"ר
 גובה:  365 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  112,970 (31 בדצמבר 2023)
  ‑ צפיפות:  1,500 נפש לקמ"ר (2012)
 קואורדינטות:  51°10′48″N 7°11′40″E﻿ / ﻿51.1798706°N 7.1943544°E﻿ / 51.1798706; 7.1943544 
 אזור זמן:  UTC +1
 www.remscheid.de
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפונירמשייד(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפונירמשייד(למפת נורדריין-וסטפאליה רגילה) דיסלדורף קלן דורטמונד אסן דיסבורג וופרטל בילפלד בון מינסטר סקסוניה התחתונה הסן ריינלנד פפאלץ  בלגיה הולנדרמשייד(למפת נורדריין-וסטפאליה מוגדלת) דיסלדורף קלן דורטמונד אסן דיסבורג וופרטל בילפלד בון מינסטר סקסוניה התחתונה הסן ריינלנד פפאלץ  בלגיה הולנדרמשייד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
רמשייד (בגרמנית Remscheid) היא עיר במדינת נורדריין-וסטפאליה שבצפון גרמניה. בשנת 2007 התגוררו בעיר 113,935 איש. העיר נוסדה במאה ה-12 אך נותרה ישוב קטן עד המאה ה-19, כאשר אז, בעקבות הגידול וההתפתחות של חבל הרוהר, גדלה ונוסדה בה תעשיית ייצור מכונות. ב-31 ביולי 1943 העיר כמעט והושמדה כליל בעקבות הפצצה בריטית שיצרה סופת אש. ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר כ-250 יהודים.
בשנת 1874 בעיר הוקמה חברת Vaillant Group. עד היום היא נמצאת בבעלות משפחת המייסדים וגדלה לחברה בינלאומית שמעסיקה 15 אלף עובדים ברחבי העולם.
רובעי העיר

כיום בעיר 4 רבעים - רמשייד הישנה, רמשייד הדרומית, לנפ ולוטרינגהאוזן.
רובעי העיר רמשייד. בכתום רובע לנפ, בירוק רובע רמשייד הישנה, בסגול רובע רמשייד הדררומית ובצהוב רובע לוטרינגהאוזן.
מגדל קרנגי הול

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים
 שימוש:  מסחר, משרדים
 מיקום:  מנהטן, ניו יורק
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1987–1991 (כ־4 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1991 
 אדריכל:  סזאר פלי
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות פוסט-מודרנית 
 מידות
 גובה:  231 מטר
 קומות:  60
 
 קואורדינטות:  40°45′53.28″N 73°58′46.92″W﻿ / ﻿40.7648000°N 73.9797000°W﻿ / 40.7648000; -73.9797000
 carnegiehalltower.com
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזימגדל קרנגי הול(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזימגדל קרנגי הול(למפת מנהטן רגילה) מגדל קרנגי הול(למפת מנהטן מוגדלת) מגדל קרנגי הול
 
מגדל קרנגי הול (באנגלית: Carnegie Hall Tower) הוא גורד שחקים ברחוב 57 שברובע מנהטן בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
בניין זה מהווה חלק ממקבץ של שלושה גורדי שחקים (יחד עם מרכז סיטיספייר ומגדל מטרופוליטן). הבניין נבנה בסגנון ארכיטקטוני התואם את בניין  קרנגי הול הסמוך אליו, על פי תכנון של האדריכל סזאר פלי. תוכניות הבניין הותוו בשנת 1987 והוא הושלם בשנת 1991. תכנון הבניין זכה בפרס של כבוד בשנת 1994 מטעם המכון האמריקאי לאדריכלים (AIA).
הבניין מחופה בלבנים, עיטורי בטון יצוק, ומועטר בכרכוב בראשו. מבואת הבניין עשויה אבן שיש וגרניט. צורתו של הבניין ייחודית והוא נראה צר ביותר בחזיתו (רוחב חזיתו - 17 מטרים) אולם דפנותיו רחבות. בסמוך לבניין היה ממוקם חדר התה הרוסי, שאינו פעיל כיום.
ראו גם

גורדי שחקים בניו יורק
אניו מוריקונה

| --- | --- |

 לידה:  10 בנובמבר 1928 רומא, ממלכת איטליה 
 פטירה:  6 ביולי 2020 (בגיל 91) רומא, איטליה 
 שם במה:  Dan Savio 
 מקום קבורה:  Cimitero Laurentino 
 מוקד פעילות:  רומא 
 תקופת הפעילות:  1946–2020 (כ־74 שנים)
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה 
 סוגה:  פסקול סרטים 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  פסנתר, חצוצרה 
 חברת תקליטים:  וירג'ין רקורדס 
 בן או בת זוג:  מריה טרוויה 
 צאצאים:  אנדריאה מוריקונה, ג'ובאני מוריקונה 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (12 במרץ 2009)  פרס מפעל חיים של האקדמיה האירופית לקולנוע (1999)  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (27 בדצמבר 2017)  פרס נסיך אסטוריאס לאמנות (2020)  פרס אוסקר לשם כבוד  נמר הכבוד (1989)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע למלחין הטוב ביותר (2013)  פרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר (2014)  פרס רצועת הכסף לפסקול הטוב ביותר (1965, 1970, 1972, 1985, 1988, 2000, 2001, 2007, 2013)  עיטור ארטיס בוהמי אמיקיס (12 בפברואר 2015)  מדליית זהב של מסדר ההצטיינות האיטלקי לתרבות ואמנות (25 בפברואר 2000)  פרס גראמי של חבר הנאמנים (2014)  Camille Awards  Premio Cinearti La chioma di Berenice  מסדר השמש העולה, דרגה רביעית  פרס גראמי  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  פרס דוד די דונטלו לסרט הטוב ביותר  פרס דוד דה דונטלו למפעל חיים 
 www.enniomorricone.org
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
אניו מוריקונה (באיטלקית: Ennio Morricone;‏ 10 בנובמבר 1928 – 6 ביולי 2020) היה מלחין ומנצח איטלקי, במהלך הקריירה שלו הלחין מוזיקה ליותר מ-400 פסקולים ויותר ממאה יצירות קלאסיות. זכה בפרס אוסקר לשם כבוד (2006) על מפעל חיים, ובפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר (2015), מתוך שש מועמדויות. הוא זכה בשלושה פרסי גראמי, שלושה פרסי גלובוס הזהב, שישה פרסים של האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, שני פרסים של האקדמיה האירופית לקולנוע, פרס אריה הזהב ופרס פולאר למוזיקה. 70 מהסרטים שיצר להם פסקול זכו בפרסים.
היצירות המוכרות שלו כוללות את: "האקסטזה של זהב", "Se telefonando", "איש עם מפוחית", "הנה לך", "Chi Mai", "האבוב של גבריאל" ו-"E Più Ti Penso". הוא השפיע על אמנים רבים כולל הנס צימר, דיינג'ר מאוס, דייר סטרייטס, מיוז, מטליקה, שדות הנפילים ורדיוהד.
ביוגרפיה

נולד ברומא לליברה רידולפי ולמריו מוריקונה, במשפחה בת חמישה ילדים. לאמו הייתה חנות בדים קטנה ואביו עבד כנגן חצוצרה בהרכבים שונים. אביו לימד אותו לקרוא תווים ולנגן במספר כלים. הוא החל בלימודי נגינה בחצוצרה באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה וסיים אותם בהצלחה ב-1946.
ביוגרפיה > עבודתו המוזיקלית

מוריקונה התפרסם בעיקר בשל פסקולים שכתב לסרטים. הוא כתב מוזיקה ליותר מ-500 סרטים וסדרות טלוויזיה, בהם כ-30 מערבונים. מוריקונה זכה בתהילת עולם על המנגינה שהלחין לסרט "הטוב, הרע והמכוער" בבימויו של סרג'ו לאונה (1966). בשנים שלאחר מכן הוא זכור בשל המוזיקה שהלחין לסרט "המיסיון" (שם הסרט תורגם בשעתו לעברית כ"המשימה") משנת 1986 בכיכובם של רוברט דה נירו וליאם ניסן, כשהמנגינה הבולטת ביותר היא "האבוב של גבריאל", שזכה לגרסאות כיסוי ווקאליות ואינסטרומנטליות רבות. "ימים ברקיע" בבימויו של טרנס מאליק, "זאב" בבימויו של מייק ניקולס, "הבלתי משוחדים" בבימויו של בריאן דה פלמה, "סינמה פרדיסו" בבימויו של ג'וזפה טורנאטורה ו"הדבר" בבימויו של ג'ון קרפנטר. הבמאי קוונטין טרנטינו נוהג לשלב מנגינות של מוריקונה בחלק מסרטיו, אם כי המנגינות נלקחו מפסקולים קודמים ולא נכתבו במיוחד לסרטיו. ברם, עבור סרטו השמיני של טרנטינו, "שמונת השנואים" (2015), הלחין מוריקונה את הפסקול.
פרסים

ב-2007 קיבל פרס אוסקר לשם כבוד על תרומתו למוזיקה בקולנוע. הוא היה המלחין השני בהיסטוריה של טקסי האוסקר שקיבל פרס על מפעל חיים. ב-2016 קיבל פרס אוסקר נוסף, על הפסקול שהלחין לסרטו של טרנטינו, "שמונת השנואים" ובכך היה לזוכה המבוגר ביותר שזכה בפרס אוסקר.
חיים אישיים

באוקטובר 1956 נישא למרי טרוויה, אותה פגש ב-1950. לשניים נולדו שלושה בנים ובת. רעייתו כתבה מילים למספר פסקולים שהלחין. בנו אנדראה גם הוא מלחין ומנצח. בנו ג'ובאני הוא קולנוען המתגורר בניו יורק.
אניו מוריקונה נפטר ב-6 ביולי 2020.
הנצחה

בשנת 2021 יצא הסרט הדוקו "אניו" בביומו ג'וזפה טורנאטורה (במאי הסרט סינמה פריסו), שעוסק בדמותו והשפעתו של אניו מוריקנה.
פסקולים שכתב לסרטים

מוריקונה מכר יותר מ-70 מיליון תקליטים ברחבי העולם במהלך הקריירה שלו שנפרשה על פני שבעה עשורים. בשנת 1971 קיבל את תקליט הזהב הראשון שלו (דיסקו ד'אורו) עבור מכירת 1,000,000 תקליטים באיטליה ו"טארגה ד'אורו" עבור מכירות עולמיות של 22 מיליון.
בעבור חופן דולרים (1964)
סלאלום (1965)
הטוב, הרע והמכוער (1966)
ציפורי טרף, ציפורי שיר (1966)
הקרב על אלג'יר (1966)
הצלפים (1967)
היו זמנים במערב (1968)
תיאורמה (1968)
קוראים לי אף אחד (1973)
משה (מיני-סדרה) (1974)
סאלו או 120 ימי סדום (1975)
1900 (1976)
ימים ברקיע (1978)
המקצוען (1981)
היצור (1982)
כלב לבן (1982)
היו זמנים באמריקה (1984)
המיסיון (1986)
הבלתי משוחדים (1987)
פרנטיק (1988)
סינמה פרדיסו (1989)
קשור אותי! אהוב אותי! (1990)
המלט (1990)
באגסי (1991)
עיר של אושר (1992)
שיקוי אהבה מס' 9 (1992)
בקו האש (1993)
זאב (1994)
לוליטה (1997)
עיר אפלה (1998)
מלנה (2000)
72 מטרים (2004)
לרדת מהפסים (2005)
ללא גורל (2005)
ג'אנגו ללא מעצורים (2012)
שמונת השנואים (2015)
יונתן קלימי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 בדצמבר 1993 (בן 31) תלמי ביל"ו, ישראל ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 עיסוק:  פזמונאי ‏•‏‏ זמר ‏•‏‏ פסנתרן ‏•‏‏ גיטריסט
 שפה מועדפת:  עברית
 כלי נגינה:  פסנתר ‏•‏‏ קלידים ‏•‏‏ גיטרה
 שיתופי פעולה בולטים:  עומר אדם ‏•‏‏ שרית חדד ‏•‏‏ עדן בן זקן ‏•‏‏ תמר יהלומי
 
יונתן קלימי (נולד ב-21 בדצמבר 1993) הוא זמר, פזמונאי, פסנתרן וגיטריסט ישראלי, שכתב עשרות שירים ביניהם "חיים שלי" של עדן בן זקן, "אהבה כמו שלנו" של שרית חדד ו"סוף של כל סיפור" של איל גולן. בין היתר פתח קריירת כתיבה משותפת עם תמר יהלומי.
ביוגרפיה

קלימי נולד במושב תלמי ביל"ו, הממוקם ליד העיר נתיבות. החל מגיל ארבע החל ללמוד נגינה על פסנתר, קלידים וגיטרה. אביו, שמשון קלימי הוא זמר מוכר בעדה הכורדית. בצעירותו ליווה אותו יונתן בהופעותיו, משם גם ספג את המקצבים והלחנים הכורדיים והטורקיים שבאים לידי ביטוי בחלק מלחניו. את שירותו הצבאי עשה בלהקה הצבאית של חיל החינוך והנוער כקלידן וכזמר. במהלך שנים אלו הכיר את שותפתו לכתיבה, תמר יהלומי, עמה לימים כתב עשרות להיטים שדורגו במצעדי הפזמונים בישראל. בד בבד ליווה כקלידן מספר אמנים בהופעתם, דוגמת אגם בוחבוט ועומר אדם.
לאחר שחרורם מהצבא החליטו השניים לפתוח אולפן הקלטות משלהם, וקלימי עבר ממקום הולדתו לראשון לציון. ב-8 במאי 2018 פורסם השיר "אוהבת אותי אמיתי" של עומר אדם. הוא דורג במקום הרביעי במצעד הסינגלים של המדיה פורסט ואף במקום הראשון במצעד הרשמי של גלגלצ. קלימי כתב שירים נוספים לאדם, כמו "רחוק מכולם", שהגיע למקום השני במצעד הפזמונים השנתי של המדיה פורסט. את השיר "חיים שלי" של עדן בן זקן ביצע לראשונה בחתונתה, כשהוא מלווה את עצמו בפסנתר. הוא פורסם בגרסתו הרשמית ב-5 ביוני, והגיע למקום השישי במצעד השנתי של גלגלצ. קלימי גם כתב את "כשתבוא" בו חשפה בן זקן את הריונה ב-2020. לשרית חדד כתב עבורה את "תצא לי מהראש", "מי תאהב" ו"אהבה כמו שלנו", שהקדישה אותה לבת-זוגה. ב-19 בינואר 2022 פורסם הסינגל "סוף של כל סיפור" של איל גולן אותו כתב קלימי. הוא נכלל באלבומו קצת שמח קצת עצוב.
קלימי, בנוסף לפעילותו ככותב, העלה לערוץ היוטיוב שלו מספר גרסאות כיסוי לשירים ישראליים מוכרים. סינגל הבכורה שלו, "שלא תביני לא נכון", יצא לאור במרץ 2021. באוגוסט פרסם את "מיליון שירים", שצבר פופולריות בפלטפורמת ה"טיקטוק". הסינגל השלישי שלו, "סימני פרידה", יצא בדצמבר 2021. שירם המשותף של קלימי ושל יהלומי, "מזל", יצא ב-31 במרץ 2022 וצבר כאחד עשר מיליוני צפיות ביוטיוב.
ב-8 בינואר 2023 הוציא את הסינגל "מי את היום בלעדיי" שהגיע למקום החמישי במצעד היטליסט. ב-19 במרץ הוציא את הסינגל "תרסקי לי ת'לב". ב-4 באפריל הוציא את הסינגל "לשוב אליך" עם תמר יהלומי. ב-21 במאי הוציא את הסינגל "מי אם לא אני". ב-5 ביולי הוציא את הסינגל "דוקטורט" שהגיע למקום ה-54 במצעד ההיטליסט. ב-22 באוגוסט הוציא את הסינגל "עושה לי שקט". ב-19 בנובמבר הוציא את הסינגל "אל תדאגי אמא", שהגיע למקום ה-82 במצעד ההיטליסט.
ב-1 בפברואר 2024 הוציא את הסינגל "בעיניים עצומות". ב-24 במרץ פורסם "אותיות זרוקות", וב-11 ביולי יצא "אשקלוני רווק". ב-15 ביולי יצא לאור הסינגל "פרח שלי". ב-18 ביולי יצא לאור הסינגל "בגידות". ב-22 ביולי יצא לאור המיני-אלבום הראושן שלו, "יונתן קלימי". ב-31 בדצמבר הוציא את הסינגל "קוראים לך אהבה".
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2024: יונתן קלימי
הערות שוליים

↑  תמר יהלומי ויונתן קלימי, באתר YouTube
↑  המצעד השנתי הישראלי תשעח,  באתר גלגלצ
↑  סוף של כל סיפור, באתר ספוטיפיי
↑  יונתן קלימי - שלא תביני לא נכון, באתר יוטיוב
↑  יונתן קלימי - מיליון שירים, באתר יוטיוב
↑  יונתן קלימי - סימני פרידה, באתר יוטיוב
↑  תמר יהלומי & יונתן קלימי - מזל, באתר יוטיוב
↑  דור מאיר מועלם, ‏לא צריך יותר מ"פלואו של טמבל" בשביל להיט, באתר ‏מאקו‏, 8 ביוני 2023
↑  המצעד השבועי: מצעד השירים השבועי, להיטים ישראלים ולועזיים | היטליסט, באתר web.archive.org, ‏2023-11-28
↑  יונתן קלימי קוראים לך אהבה, באתר yosmusic.com, ‏2024-12-31
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: d37cd1d8-11d8-42e4-8dbd-c31b12176037
פרנץ וקסמן

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  24 בדצמבר 1906 חוז'וב, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  24 בפברואר 1967 (בגיל 60) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הוליווד פוראבר 
 מוקד פעילות:  ברלין, דרזדן, לוס אנג'לס 
 שפה מועדפת:  גרמנית, אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לפסקול דרמטי או קומדי מקורי הטוב ביותר (1950)  פרס גלובוס הזהב לפסקול הטוב ביותר (1950)  פרס אוסקר לפסקול דרמטי או קומדי מקורי הטוב ביותר (1951)  צלב מסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 www.franzwaxman.com
 פרופיל ב-IMDb
 
פרנץ וקסמן (באנגלית: Franz Waxman, בגרמנית: Franz Wachsmann;‏ 24 בדצמבר 1906 – 24 בפברואר 1967) היה מנצח ומלחין פסקולים יהודי-אמריקאי פורה, עליהם היה מועמד ל-12 פרסי אוסקר וזכה בשניים. מלבד זאת כתב וקסמן גם מוזיקה קלאסית, היצירה הידועה ביותר שלו בתחום הקלאסי היא "פנטזיית כרמן" לכינור ותזמורת, המורכבת מוריאציות על נושאים מתוך האופרה כרמן מאת ז'ורז' ביזה.
ביוגרפיה וקריירה

נולד בקניגסהוטה שבשלזיה (ליד קאטוביץ) שהייתה אז בשלטון פרוסיה (כיום חוז'וב שבפולין). ראייתו נפגעה בתאונה שאירעה כשהיה בן שלוש.
בשנת 1930 תזמר את המוזיקה שחיבר פרידריך הולנדר (Friedrich Hollaender) לסרט המלאך הכחול (בכיכובה של מרלן דיטריך) ובהמשך חיבר מוזיקה לסרטים גרמניים נוספים. עם עליית הנאצים לשלטון נמלט לפריז, שם עבד עם פריץ לאנג על סרטו "ליליום" ובשנת 1935 היגר לארצות הברית. הסרט הראשון עבורו חיבר מוזיקה בארצות הברית היה "מוזיקה באוויר", עבורו השלים את הפסקול יחד עם ג'רום קרן, שחיבר את המחזמר המקורי בברודוויי, עליו היה הסרט מבוסס. הצלחתו הראשונה הייתה בסרט האימה "כלתו של פרנקנשטיין" משנת 1935.
משנת 1940 החל את שיתוף הפעולה שלו עם אלפרד היצ'קוק בסרט "רבקה", שהפסקול שלו זיכה אותו במועמדות לאוסקר ולאחר מכן בסרטים "חשד" (1941) שגם הוא זיכה אותו במועמדות לאוסקר, "משפט פאראדין" (1947), "דודנית רחל" (1952) ו"חלון אחורי" (1953). ב-1937 חיבר את הפסקול לסרט "ספנים אמיצים" וב-1941 חיבר את הפסקול לסרט "ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד", שניהם בבמויו של ויקטור פלמינג.
בשנת 1951 זכה בפרס אוסקר ובפרס גלובוס הזהב עבור הפסקול לסרט "שדרות סאנסט", שנה לאחר מכן זכה שוב באוסקר על פסקול הסרט "מקום תחת השמש". ב-1952 חיבר את פסקול הסרט "שובי שבא הקטנה" וב-1955 חיבר את פסקול הסרט "מר רוברטס".
בשנת 1947 ייסד את פסטיבל לוס אנג'לס למוזיקה, שהתקיים במשך 12 שנה והעלה הפקות של מוזיקה קלאסית מודרנית משל ארנולד שנברג, איגור סטרווינסקי, דמיטרי שוסטקוביץ' ואחרים.
ב-1957 חיבר את פסקול הסרט "פייטון פלייס" וב-1960 את הפסקול לסרטים "סימארון", "סיפורה של רות" ו"זריחה בקמפובלו".
פרסים ומועמדויות

זכייה בפרס אוסקר לפסקול הטוב ביותר:
שדרות סאנסט (1951)
מקום תחת השמש (1952)
מועמדויות:
The Young in Heart (1939) לפסקול מקורי ולמוזיקה מקורית
רבקה (1940)
ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד (1941)
חשד (1941)
המטרה, בורמה! (1945)
Humoresque (1946)
The Silver Chalice (1954)
סיפורה של נזירה (1959)
טאראס בולבה (1962)
זכה בפרס גלובוס הזהב ל"שדרות סנסט" והיה מועמד עבור "טאראס בולבה".
אלבום הפסקול של "סיפורה של נזירה" זכה בפרס גראמי.
מכון הסרטים האמריקאי מנה את פסקול הסרט "שדרות סאנסט" במקום ה-16 בין 100 הפסקולים הגדולים בכל הזמנים.
מוזיקה קלאסית נבחרת

"פנטזיית כרמן" לכינור ולתזמורת, 1946
"פנטזית טריסטן ואיזולדה" לכינור, פסנתר ותזמורת
"Auld Lang Syne" לכינור ותזמורת קאמרית, 1947 עם הפרקים: וריאציה על "מוזיקת לילה זעירה", "קונצ'רטו אור ירח", "Chaconne a son gout" ו"מחווה לשוסטקופייב".
"שיר טרזין", 1964–1965, מבוסס על שירים מאת ילדים מגטו טרזיינשטט
אנדרה פרווין

| --- | --- |

אנדרה פרווין, 2012
 לידה:  6 באפריל 1929 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  28 בפברואר 2019 (בגיל 89) מנהטן, ארצות הברית 
 שם לידה:  Andreas Ludwig Priwin 
 מוקד פעילות:  גרמניה, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1943 
 מקום לימודים:  תיכון בוורלי הילס 
 סוגה:  ג'אז, אופרה, מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  אנגלית, גרמנית, צרפתית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  Contemporary Records, דויטשה גרמופון 
 בן או בת זוג:  בטי בנט (1952–1957) הת'ר סנדון (1982–2002) מיה פארו (1970–1979) דורי פרווין (7 בנובמבר 1959–27 ביולי 1970) אן-סופי מוטר (2002–2006) 
 צאצאים:  Claudia Previn Stasny, Lark Previn, Daisy Previn, סון-יי פרווין, Lukas Previn, Fletcher Previn, Matthew Previn, Sascha Previn, Alicia Previn, Li-An Previn 
 מספר צאצאים:  10 
 פרסים והוקרה:  אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (1996)  פרס מרכז קנדי (1998)  פרס אוסקר לפסקול המעובד הטוב ביותר (1965)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (2012)  פרס גרמי לאלבום הג'אז האינסטרומנטלי הטוב ביותר (1961)  פרס גרמי לאלבום הג'אז האינסטרומנטלי הטוב ביותר (1962)  פרס גראמי לפסקול או הקלטה הטוב יותר של הרכב סרט או טלוויזיה (1959)  פרס אוסקר לפסקול המעובד הטוב ביותר (1964)  פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר (1959)  פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר (1960)  פרס גלן גולד (2005)  פרס גראמי למפעל חיים (2010)  פרס גראמי לפסקול או הקלטה הטוב יותר של הרכב סרט או טלוויזיה (1960)  פרס גרמופון למפעל חיים (2008)  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנדרה פרווין (André Previn;‏ 6 באפריל 1929 – 28 בפברואר 2019) היה פסנתרן, מנצח ומלחין יהודי-אמריקאי יליד גרמניה.
תולדות חייו

אנדרה פרווין נולד בשם אנדריאס לודוויג פריווין למשפחה יהודית בברלין. אחיו היה הבמאי סטיב פרווין. הוא היגר עם משפחתו לארצות הברית ב-1938, כדי להימלט מגרמניה הנאצית, וקיבל אזרחות אמריקאית בשנת 1943.
פרווין גדל בלוס אנג'לס, והתפרסם בכתיבת מוזיקה לסרטים בהוליווד משנת 1948 ואילך. הוא עיבד וניצח על המוזיקה לסרטים כמו "בהלה בצוק השחור" (1955), "ז'יז'י" (1958), "פורגי ובס" (1959), "נדנדה בשניים" (1962) ו"גבירתי הנאווה" (1964), שעל כל אחד מהם זכה בפרס אוסקר. במשך שנים היה חבר ביחידה המפורסמת למוזיקה של ארתור פריד במטרו גולדווין מאייר.
בשנת 1967 התמנה למנצח התזמורת הסימפונית של יוסטון ובשנה שלאחריה הוסיף את התזמורת הסימפונית של לונדון לרשימת משרותיו. בשנים הבאות כיהן בזמנים שונים כמנצח התזמורת הסימפונית של פיטסבורג, התזמורת הפילהרמונית המלכותית והתזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס. חיבר מוזיקה לסרטים ולמחזות מוזיקליים ויצירות אחרות, בהן קונצ'רטו לצ'לו וקונצ'רטו לגיטרה.
במהלך שנות ה-50 וכן בשנים מאוחרות יותר, יצא למסעות קונצרטים וערך הקלטות כפסנתרן ג'אז. הוא עבד עם שלי מאן ובני קרטר. אלבום שירים מתוך "גבירתי הנאווה" שהקליט עם מאן (1966) היה רב-מכר.
בשנים הבאות התרכז בהלחנת מוזיקה קלאסית. הוא עבד עם טום סטופארד על "כל ילד טוב ראוי לחסד", מחזה בעל תוכן מוזיקלי נכבד, שעלה לראשונה בלונדון בשנת 1977, עם התזמורת הסימפונית של לונדון בניצוח פרווין. האופרה הראשונה שלו "חשמלית ושמה תשוקה", הועלתה בהצגת בכורה באופרה של סן פרנסיסקו בשנת 1998. שאר יצירותיו הקלאסיות הרבות כוללות מוזיקה קאמרית, ווקאלית ותזמורתית.
פרווין התחתן חמש פעמים, לדורי פרווין, למיה פארו, לבטי בנט ולהיתר שדון. בשנת 2002 נשא לאישה את הכנרת הגרמנייה הנודעת אן-סופי מוטר. הוא כתב למענה קונצ'רטו לכינור.
נפטר ב-28 בפברואר 2019.
פרסים ואותות הוקרה

אות הכבוד של מרכז קנדי הוענק לו בשנת 1998 כהוקרה על תרומותיו למוזיקה הקלאסית ולאופרה בארצות הברית.
תואר אביר כבוד של האימפריה הבריטית, אם כי לא היה זכאי לשאת בתואר "סר", כיוון שלא היה נתין בריטי.
בשנת 2005 הוענק לו פרס גלן גולד, לאות הוקרה על הישגיו.
פרס גראמי על ביצוע מצטיין של מוזיקה קאמרית: אנדרה פרווין וגיל שחם על "תמונות אמריקאיות" (יצירות משל אהרן קופלנד, פרווין, סמיואל בארבר, ג'ורג' גרשווין) (1999)
מוזיקה לסרטים

פרווין כתב מוזיקה ליותר מ-50 סרטים, בהם:
שלוש מילים בודדות (1950)
נשקיני, קייט, (1953) Kiss Me, Kate
יום קשה בבלק רוק (1954) Bad Day at Black Rock
מזג האוויר יפה בקביעות (1955) It's Always Fair Weather
בהלה בצוק השחור (1955)
גרבי משי (1957) Silk Stockings
אלמר גאנטרי (1960) Elmer Gantry
פעמונים מצלצלים (1960) Bells Are Ringing
ארבעת פרשי האפוקליפסה (1962)
נשקני, טיפשון (1964)
דייזי (1965)
עמק הבובות (1967)
המכורים לזהב (1969) (יחד עם פרדריק לאו)
פרווין היה מועמד 13 פעמים לפרס אוסקר, מתוכן זכה בארבעה:
ז'יז'י (1958)
פורגי ובס (1959)
אירמה לה דוס (1963)
גבירתי הנאווה (1964)
יונס ביורקמן

| --- | --- |

 לידה:  23 במרץ 1972 (בן 52) וקשה, שוודיה 
 מדינה:  שוודיה
 מקום מגורים:  סטוקהולם 
 גובה:  1.84 מ'
 יד חובטת:  ימין
 פעילות כמקצוען:  1991–2013 (כ־22 שנים)
 סה"כ פרסים שצבר:  14,610,671 דולר אמריקאי 
 יחידים
 מאזן קריירה:  414-362
 דירוג שיא:  4 (1997)
 זכיות בטורנירים:  6
 זוגות
 מאזן קריירה:  307-712
 דירוג שיא:  1 (2001)
 זכיות בטורנירים:  54
 שיאי גראנד סלאם
 זכיות 9 זוגות גברים
 אליפות אוסטרליה הפתוחה:  רבע הגמר
 אליפות צרפת הפתוחה:  הסיבוב הרביעי
 וימבלדון:  חצי הגמר
 אליפות ארצות הברית הפתוחה:  חצי הגמר
 
יונס ביורקמן (בבלארוסית: Jonas Lars Björkman; ‏ נולד ב-23 במרץ 1972) טניסאי עבר ומאמן טניס שוודי. הוא זכה להצלחות בתחרויות זוגות גברים בהם זכה 11 פעמים בתחרויות גראנד סלאם לרבות זכייה גראנד סלאם בתחרויות אלו.
ביוגרפיה

יונס ביורקמן נולד בשנת 1973 בסטוקהולם למשפחה של מאמן טניס. הוא התחיל להתאמן בגיל 6 ובגיל 18 ניצח באליפות שוודיה לצעירים.
בשנת 1991 ביורקמן עבר לטניס מקצועי.
בתחרויות גראנד סלאם ליחידים ביורקמן החל לשחק בשנת 1991. ההישג הגדול שלו היה חצי הגמר באליפות וימבלדון (בגיל 34) ובאליפו ארצות הברית הפתוחה.
בשנת 1994 ביורקמן החל לשחק עבור נבחרת גביע דייוויס של שוודיה.
בתחרויות זגות גברים הוא הגיע למספר הצלחות. באליפות צרפת הפתוחה 1994 הוא לראשונה הגיע לגמר אך הפסיד. גם באליפות ארצות הברית הפתוחה 1997 הוא הפסיד בגמר.  באליפות אוסטרליה הפתוחה 1998 הוא לראושנה הגיע לתואר (לצד יאקו אלטינג). בסך הכול הוא ניצח 9 פעמים ובשנת 2005 השלים "גראנד סלאם" בתחרויות זוגות גברים. בנוסף לכך הוא שיחק ב-5 גמרים בהם הפסיד.
בתחרויות זוגות מעורבים בתחרויות גראנד סלאם ביורקמן שיחק פעמיים בגמרים באליפות וימבלדון אך הפסיד.
ביורקמן שיחק ב-3 אולימפיאדות אך לא זכה להצלחות.
לאחר פרישה ביורקמן החל לאמן. בין היתר הוא היה מאמן של אנדי מארי.