stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויקטור קמפבל
חייו > תקועים בארץ ויקטוריה

לאחר ששבו אל כף אוונס ודיווחו לסקוט על מיקומו של אמונדסן, שונה שמה של קבוצת קמפבל, היא כונתה "הקבוצה הצפונית" וחזרה והפליגה צפונה וירדה לחוף במפרץ רוברטסון, סמוך לכף אדייר. הם בנו צריף וחרפו בכף אדייר אבל מחמת תנאי הקרח הימי, לא יכלו לבצע חלק גדול מן החקירות שנועדו להם לקיץ 1912. בינואר 1912 חזרה "טרה נובה" מניו זילנד והעבירה את קבוצת קמפבל, ריימונד פריסטלי, ג'ורג' מאריי לוויק ג. פ. אבוט, ה. דיקאסון ו-פ. ו. בראונינג אל מפרצוני אוונס, במרחק 400 ק"מ דרומית לכף אדייר ו-320 ק"מ צפונית-מערבית לכף אוונס. מכל מקום, הייתה להם אספקת מזחלות לשישה שבועות, בכוונה להשלים את העבודה הגאולוגית תוך כשבועיים. לאחר תום העבודה נשארו להם מנות צידה לעוד כארבעה שבועות. לא היה צפוי שהאונייה תיתקל בבעיות בבואה לאסוף אותם כפי שנקבע בפברואר, אבל ה"טרה נובה" לא יכלה להגיע אליהם בגלל מצבורי קרח כבדים. הקבוצה, שלא יכלה ליצור מגע עם ספינתה, נאלצה לחרוף שוב באנטארקטיקה. הם בנו להם מערת קרח על האי שלא יתואר, שם עשו את החורף בתנאים קשים ביותר, ואת מנות המזון הזעומות שלהם השלימו לעיתים רחוקות בקטילת כלב ים או פינגווינים. ב-30 בספטמבר 1912 יצאו לדרך אל כף אוונס, לשם הגיעו לבסוף ב-7 בנובמבר אחרי שחצו יותר מ-200 ק"מ על קרח ים. לאחר שנודע לו על מותו של סקוט עם כל קבוצת הקוטב, קיבל עליו קמפבל, כקצין הצי הבכיר הנותר, את הפיקוד על משלחת טרה נובה בשבועות האחרונים שלה.
חייו > השנים הבאות ועיטורי כבוד

במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם קמפבל כמפקד בטליון דרייק בגליפולי ובדרדנלים, שם קיבל את אות השירות המצוין, בקרב יוטלנד ובפשיטה על צרברוגה על סיפון האונייה וורוויק בשנת 1918. קמפבל שירת בפטרול דובר והטביע צוללת על ידי נגיחתה, מבצע שעליו עוטר בפס נוסף לאות השירות המצוין. בנהמשך שירותו עם הצי המלכותי הגיע לדרגת קפטן. לאחר שהוציא לפועל שירות מיוחד בארכנגלסק, מונה לקצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
קמפבל היגר לניופאונדלנד ב-1922 ומת שם ב-1956.
כתבים

"החובל השובב - היומן האנטארקטי של ויקטור קמפבל"
הערות שוליים

↑  בסולם המונחים הצבאי בעברית בטליון קרוב לגדוד אך אינו זהה לו, לקסיקון מונחים צבאי של דביר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011382948205171  BIBSYS: 90643638  BnF: cb12152329p (data)  ISNI: 0000 0000 7360 4017  LCCN: nr88012021  NTA: 074026828  SNAC: w6g313q7  VIAF: 68967237   WorldCat (עם VIAF): 68967237
חמזה אבן עבד אלמטלב

חַמְזַה אִבְּן עַבְּד אלמֻטַלִב (בערבית: حمزة ابن عبد المطّلب) (569-625) היה דודו של מוחמד מייסד האסלאם, וצחאבי מבני לווייתו של מוחמד. נהרג בקרב אוחוד בין תומכי מוחמד לשבט קורייש.
הערות שוליים

↑  Hamid, Abdul Wahid., Companions of the prophet, New rev. ed, Leicester, UK: Mels, 1998-
↑  Durkee, Noura., Stories of the sahabah, Chicago: IQRA' International Educational Foundation, ©1999-2000
↑  Hamza Ibn Abdul Muttalib-Lion Of Islam - Ummah.com - Muslim Forum, Ummah.com - Muslim Forum (באנגלית)
↑  Hamza bin Abdul Muttalib, Al-Islam.org (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007385873605171  PLWABN: 9810694559305606  GND: 119065142  ISNI: 0000 0000 3358 7558  LCCN: n91001071  SUDOC: 12409662X  VIAF: 45933621   WorldCat (עם VIAF): 45933621 
קברו של חמזה ליד הר אוחוד
חנה שיגולה

| --- | --- |

 לידה:  25 בדצמבר 1943 (בת 80) חוז'וב, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  גרמניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1968 
 מקום לימודים:  Städtisches Luisengymnasium München 
 בן או בת זוג:  ז'אן-קלוד קרייר (?–1995) 
 פרסים והוקרה:  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  דב הכסף לשחקנית הטובה ביותר, פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין 1978  פרס הכבוד של דב הזהב, פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין 2010
 http://www.hannaschygulla.de
 פרופיל ב-IMDb
 
חנה שיגולה (בגרמנית: Hanna Schygulla; נולדה ב-25 בדצמבר 1943) היא שחקנית גרמנייה וזמרת שאנסון. נחשבת לאחת השחקניות הבולטות בגל הקולנוע הגרמני החדש.
ביוגרפיה

שיגולה נולדה בקניגסהיטה (Königshütte, כיום קרויה חוז'וב), צפון שלזיה, להורים אנטוני (לבית מזייק) ויוזף שיגולה, ממוצא גרמני. אביה, סוחר עצים במקצועו, גויס לחיל הרגלים הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, ונשבה על ידי כוחות אמריקניים באיטליה; הוא הוחזק כשבוי מלחמה עד 1948. ב-1945, שיגולה ואמה הגיעו למינכן כפליטות, לאחר שרוב אוכלוסיית הגרמנים בקניגסהיטה גורשה על ידי פולין הקומוניסטית. בשנות ה-60 למדה שיגולה שפות לטיניות ולימודי גרמנית, ובזמנה הפנוי השתתפה בשיעורי משחק במינכן.
תחום הבמה הפך בהמשך למוקד התעניינותה, והיא שיחקה בסרטים רבים. היא נודעה בעיקר בזכות עבודתה עם הבמאי ריינר ורנר פאסבינדר; במרבית סרטיו הופיעה בתפקיד הראשי. אך בזמן הופעתה בסרט Effi Briest (1974), עיבוד לרומן גרמני קלאסי, הסתכסכו פאסבינדר ושיגולה בעקבות חילוקי דעות על אופי הדמות שלה. שיגולה אף מחתה על השכר הנמוך ששולם למופיעים בסרט, והובילה מרד נגד פאסבינדר בעניין זה. בתגובה, פאסבינדר הפסיק את עבודתה עמו. לאחר מכן, הם לא עבדו ביחד מספר שנים, עד הסרט נישואיה של מריה בראון (Die Ehe der Maria Braun) ב-1979, שזכה להצלחה רבה. הסרט התקבל לפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-29 של ברלין, שם זכתה שיגולה בפרס "דב הכסף" לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה.
שיגולה שיחקה בסרטים צרפתיים, איטלקיים ואמריקאיים. בשנות ה-90 נודעה בנוסף כזמרת שאנסון איכותית. היא ביצעה מספר שירים בסרט הדוקומנטרי "Life, Love And Celluloid" של ג'וליאן לורנז, על פאסבינדר ונושאים קשורים בו.
ב-2002 הופיעה במופע של האמנית ונסה ביקרופט, בשם "VB51". ב-2007 הופיעה בסרט "The Edge Of Heaven", שבוים על ידי פאטי אקין; הסרט זכה להצלחה. באותה שנה קיבלה את "פרס הכבוד" בפסטיבל הסרטים "תפוח הזהב" באנטליה. ב-2010 קיבלה את פרס הכבוד של דב הזהב בפסטיבל הסרטים בברלין. בשנת 2013 פרסמה ספר אוטוביוגרפי.
בשנת 2021 שיחקה בסרט הדרמה הצרפתי "הכול עבר בשלום" של הבמאי פרנסואה אוזון.
שיגולה מתגוררת בפריז משנת 1981 ובנוסף גם בשכונת שרלוטנבורג בברלין משנת 2011, שם היא חולקת דירה עם שני שותפים הצעירים ממנה בכשלושים שנה.
פילמוגרפיה

Love is Colder than Death ‏(1969)
Katzelmacher ‏(1969)
Gods of the Plague ‏(1970)
Why Does Herr R. Run Amok? ‏(1970)
The Niklahusen Journey ‏(1971)
Rio das Mortes ‏(1971)
Pioneers in Ingolstadt ‏(1971)
Whity ‏(1971)
Beware of a Holy Whore ‏(1971)
The Merchant of Four Seasons ‏(1972)
The Bitter Tears of Petra von Kant ‏(1972)
Effi Briest ‏(1974)
תנועה מוטעית (1975)
נישואיה של מריה בראון (1979)
Berlin Alexanderplatz ‏(1980)
לילי מרלן ‏(1981)
That Night in Varennes ‏(1982)
Passion ‏(1982)
Sheer Madness ‏(1983)
The Story of Piera ‏(1983)
A Love in Germany ‏(1983)
The Future is Woman ‏(1984)
מחץ הדלתא (1986)
Miss Arizona ‏(1987)
Forever, Lulu - ‏( Elaine Hines / 1987 / Released / Cori Films International)
Abraham's Gold ‏(1990)
רצח מן העבר (1991)
Warsaw Year 5073 ‏(1992)
A Hundred and One Nights ‏(1995)
Metamorphosis of a Melody ‏(1996)
Werckmeister Harmonies ‏(2000)
הארץ המובטחת (2004)
Winterreise ‏(2006)
בקצה גן עדן ‏(2007)
פאוסט ‏(2011)
לחיות לנצח (2018) - סדרת טלוויזיה
מסכנים שכאלה (2023)
הערות שוליים

1 2  a b H.W. Wilson Company (1984). Current Biography Yearbook. p. 373.
↑  אוריאנה וייך, האישה כייצוג של גרמניה, בטרילוגיית מערב גרמניה של ריינר ורנר פאסבינדר, באתר בצלאל
↑  Rosalind Hodgkiss, The bitter tears of Fassbinder's women, The Guardian, 8 January 1999.
↑  Derek Malcolm, Rainer Werner Fassbinder: The Marriage of Maria Braun, The Guardian, 28 January 1999.
↑  Berlinale 1978: Prize Winners. berlinale.de.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007575206405171  PLWABN: 9810690159105606  BIBSYS: 97011609  BNE: XX1471617  BnF: cb13899586x (data)  CANTIC: a10584547  CiNii: DA13480510  GND: 118612328  ICCU: RAVV089363  ISNI: 0000 0001 1030 2780  LCCN: n82042451  LNB: 000245306  MusicBrainz: d36f48d5-e2cc-41ca-aefd-802b48bf6df5  NKC: js20050912002  NLA: 36525701  NLK: KAC2020L7600  NSK: 000325720  NTA: 071066403  RERO: 02-A005686565  SNAC: w6q55bdg  SUDOC: 055387195  Trove: 1272838  ULAN: 500471319  VIAF: 84238559   WorldCat (עם VIAF): 84238559 
שיגולה, 1982
חנטי-מנסיסק

חנטי-מנסיסק (ברוסית: Ханты-Мансийск) היא עיר ברוסיה, בירת המחוז האוטונומי חנטי ומנסי (יוגרה), שבמחוז טיומן, אשר בסיביר המערבית. היא נמצאת על שבע גבעות המרוחקות 20 קילומטרים ממפגש של שני נהרות סיביריים גדולים - אוב ואירטיש. שטחה הוא 337.76 קמ"ר. אוכלוסיית העיר היא 100,237 תושבים (2019). כמעט שליש משטחה הוא יער, ומסביב לה נמצאת שמורת טבע - פארק צ'וגאס סמארובסקי, הנפרש על שטח של 6.7 דונם.
החינוך הכללי בעיר כולל 11 מוסדות חינוך: 7 בתי ספר תיכוניים, בית ספר אחד לילדים עם מוגבלות, 3 ארגונים המיישמים תוכניות מתקדמות - בית ספר עם לימוד מעמיק בנושאים בודדים, אולם התעמלות ופנימייה. שירותי חינוך נוספים מוצעים על ידי 16 ארגונים השייכים למחלקות שונות במערכות החינוך, התרבות והספורט, וכן מוסדות חינוך.
העיר ידועה כמרכז האירוח לאירועי העסקים והספורט הבינלאומיים הגדולים ביותר: אליפות העולם בביאתלון, אולימפיאדת השחמט העולמית ה -39, הפסטיבל הבינלאומי "רוח האש" של הופעות הבכורה הקולנועיות, ופסטיבל סביבתי בינלאומי.
היסטוריה

העיר נוסדה ב-1930 כיישוב עובדים כ-3 ק"מ מהיישוב סמרובו, הידוע מ-1637, ונקראה אוסטייקו-ווגולסק. מ-1944 העיר נכללה כחלק מחבל טיומן. ב-1950 הוכרזה כעיר ומרכז האזור האוטונומי. ב-1992 הוכרזה כמרכז האזור האוטונומי בפדרציה הרוסית לפי החוקה החדשה וב-1995 כמרכז האדמיניסטרטיבי של סובייקט בפדרציה הרוסית.
בשנת 2001 על בסיס סניפים של מסודות להשכלה גבוהה שונות בעיר הוקמה אוניברסיטה.
הערות שוליים

↑  Khanty-Mansiysk, Город - общая информация
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533246005171  GND: 4723793-4  LCCN: n94103442  NKC: ge1105276  VIAF: 153762511   WorldCat (עם VIAF): 153762511 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים ברוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חנטה

ערך זה עוסק בשלב בהתפתחות הפרי. אם התכוונתם לשיטת קבורה ושימור גופות, ראו .
חֲנָטָה הוא שלב בהתפתחות פירות האילן. זמן החנטה קובע את גיל הפרי ולכן הגדרתו משמעותית לכמה מצוות התלויות בארץ.
הגדרה

חלק מהפרשנים קישרו את המונח "חנטה" עם חניטה המוזכרת בספר בראשית. חנטה מופיעה פעם אחת במקרא:
הַתְּאֵנָה חָנְטָה פַגֶּיהָ וְהַגְּפָנִים סְמָדַר נָתְנוּ רֵיחַ קוּמִי לָךְ רַעְיָתִי יָפָתִי וּלְכִי לָךְ.
הדעות חלוקות לגבי הגדרת זמן החנטה. בין הדעות נטען שחנטה היא הזמן:
שבו מתחילים הפירות להיות ראויים לאכילה, דהיינו עונת המעשרות.
שבו הפירות מגיעים לבשלות כזאת שאם יזרעו את זרעיהם עתה, יצמחו מהם צמחים חדשים. רבים סוברים ששלב זה שווה לשלב של הדעה הקודמת.
שאחרי נשירת עלי הפרח ויציאת הפרי. לשיטה זו מסתפקים האחרונים באשר לזמן המדויק של החנטה, אם זהו הסמדר שהוא השלב הבא מיד אחרי נשירת עלי הפרח, או הבוסר שהוא זמן מה לאחר מכן.
בהלכה

בהלכה שלב זה קובע את השנה אליה משתייכים הפירות מבחינה הלכתית. השלכה זו נוגעת למעשרות, שביעית, איסור ערלה, נטע רבעי וביכורים. נקודת הזמן הקובעת את השתייכות הפרי היא ט"ו בשבט. במשנה מוגדר התאריך כראש השנה לאילן, כלומר שפירות העץ שחנטו מיום זה ואילך נחשבים כפירות השנה החדשה:
באחד בשבט ראש השנה לאילן, כדברי בית שמאי. בית הלל אומרים, בחמשה עשר בו.
יש פוסקים שכתבו שיש הבחנה בין השלב הקובע לגבי איסור ערלה, לבין השלב הקובע לתרומות ומעשרות.
הערות שוליים

↑  ראו משנה תורה לרמב"ם, ספר זרעים, הלכות מעשר שני ונטע רבעי, פרק א', הלכה ב', וכן משנה תורה לרמב"ם, ספר זרעים, הלכות שמיטה ויובל, פרק ד', הלכה ט'.
↑  ראו מועדי הראי"ה פרק יד, על פי משפט כהן סימן ג, ומלבושי יום טוב חלק ב חובת קרקע סימן טז.
ערך זה הוא קצרמרבנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חוק הדלות הגוברת

חוק הדלות הגוברת הוא כלל שקבע קרל מרקס ב"הקפיטל" וב"המניפסט הקומוניסטי" שלו, לפיו עתיד המרדף הכפייתי של הקפיטליסטי אחר רווח עודף להוביל לדלות ולסבל הולכים וגוברים של מעמד הפועלים, ועל–ידי כך להחיש את קיצו של הקפיטליזם במהפכה אלימה.
קרל מרקס
סתירות הקפיטליזם הבורגני

ב"המניפסט הקומוניסטי" וב"הקפיטל" שלו קבע מרקס כי בקפיטליזם קיימות מספר סתירות פנימיות העתידות להביא באופן "בלתי נמנע, כמו חוק של טבע" לחורבנו. סתירות פנימיות אלו הן במקובץ "חוק הדלות הגוברת":
סתירה ראשונה: חוק שיעורי הרווח הנופלים: לפי מרקס, הבורגנות הקפיטליסטית, מטבעה, חותרת לשמר ולהגדיל את שיעורי הרווח שלה, אך אלו נוטים מטבעם ליפול. לפי נוסחת הרווח של מרקס, שיעור הרווח הוא תוצאה של חלוקת הרווח בהון הקבוע (בעיקר מכונות ומבנים) וההון המשתנה (הכולל בעיקר את שכר העובדים). בתחרות עם קפיטליסטים אחרים, חייב הקפיטליסט לשכלל ולהגביר את המיכון ומכאן את גודל ההון הקבוע. כדי לשמור על גודל ערך עודף זהה, לפיכך, הוא חייב להקטין את היקף ההון המשתנה, היינו, הוא חייב להקטין את שכרם של העובדים. מאחר שהתחרות מובילה לייעול הייצור ולהורדת מחירים, הבורגני חייב לתבוע מהפועל לעבוד תמורת שכר מוקטן זה יותר שעות ובעבודה קשה יותר: "ככל שמתרחבת מערכת המכונות וחלוקת העבודה, כן גדלה גם כמות העבודה".
סתירה שנייה: חוק הדלות הגוברת של הפרולטריון: הגברת הייצור וייעולו ולצידו הקטנת השכר גורמים לדחיקת פועלים רבים אל מחוץ למעגל העבודה, ולסיפוח מעמדות נוספים למעמד הדלות. העלאה בשכר והגדלת הרווחים סותרים זה את זה ו"האביונות מתפתחת ביתר מהירות אף מן האוכלוסייה והעושר". לפיכך, הגברת העוני והדלות בחברה הקפיטליסטית היא הכרחית.
סתירה שלישית: חוק המשברים והשפל: הפרולטריון שהפך אביון אינו יכול לרכוש את התוצרת שמייצרת הבורגנות ולכן נוצר "עודף ייצור", משברים חוזרים ונשנים ומגפות של שפל וברבריות הנובעות מ"עודף ציוויליזציה". כדי להתגבר על הבעיה הבורגנות משמידה כוח ייצור ופולשת לשווקים חדשים, ובכך היא גם גורמת להאחדה של החברה כפרולטריון גדול וגם להתפשטות העוני מארצות המקור של הייצור הקפיטליסטי לכל רחבי העולם.
סתירה רביעית: חוק גידול האבטלה: השמדת הסחורה והפלישה לשווקים חדשים ומיכונם בהתאם לאופן הייצור הקפיטליסטי מוביל לפי מרקס להחרפה מתמדת של המשברים (מחזור עסקים). בין הקפיטליסטים לבין עצמם מתפתחת תחרות מחריפה והולכת.
סתירה חמישית: חוק גידול הריכוזיות בתעשייה: עם החרפת התחרות בתוך הבורגנות, היא מתחילה לאכול את עצמה. ההון מתרכז בידיים מעטות יותר ויותר, והקפיטליסטים הקטנים יותר פושטים רגל ונבלעים בתוך הקפיטליסטים הגדולים יותר. המצב הסופי הוא כזה שבו מעמד זעיר של בעלי הון שולט בהמון פרולטרי רחב.
סתירה שישית: חוק האימפריאליזם הקפיטליסטי: השאיפה להגדיל כל הזמן את הרווחים ודלותו הגוברת של הפרולטריון גורמת לקפיטליזם לחתור להרחבת המערכת למדינות אחרות, אך פעולה זו גורמת למלחמות המחלישות את המערכת הקפיטליסטית ומביאות בסופו של דבר להתמוטטותה: "ריכוז אמצעי הייצור והחיברות של העבודה מגיע לבסוף לנקודה שבה הם הופכים בלתי-תואמים למעטה הקפיטליסטי. המעטה נשבר לרסיסים. פעמון האשכבה של הרכוש הפרטי הקפיטליסטי נשמע. הגזלנים הופכים לנגזלים."
הבטחת המהפכה

"חוק הדלות הגוברת" של מרקס היה הבטחה לכך ש"כליונה [של הבורגנות] וניצחונו של הפרולטריון – משניהם כאחד אין מפלט" ("המניפסט הקומוניסטי"). הייצור הקפיטליסטי מוביל באופן בלתי נמנע, כמו "חוק טבע" לשלילתו הוא. ההיסטוריה, לפי מרקס, מתקדמת באופן דיאלקטי, כשכל התפתחות (תזה) טומנת בתוכה את סתירתה (אנטיתזה). עצם עלייתו לגדולה של הקפיטליזם הבורגני מכילה בתוכה באופן בלתי נמנע את הסתירה המובנית ותביא בהכרח לנפילתו.
המשטר היחיד היכול להיות פטור מסתירה פנימית כזו ולהביא לקיצה את ההתפתחות ההיסטורית הוא הפרולטריון. לפי מרקס, "כל חברה עד כה הייתה מושתתת... על הניגוד בין מעמדות מדכאים ומדוכאים", אך עם המהפכה הפרולטרית, יבטל הקניין הפרטי העומד ביסוד הניגוד המעמדי והפרולטריון שיהפוך "בדרך מהפכה למעמד השליט... [יבטל] בכוח-הזרוע את יחסי הייצור הישנים... [ומתוך כך] את התנאים לקיום של ניגוד מעמדי, של מעמדות בכלל ומכאן גם את שלטונו הוא כמעמד". במילים פשוטות, עם ביטול הקניין הפרטי, יחדלו הבדלים בין בני האדם להתקיים, ולכן ההתפתחות ההיסטורית שכוחה נובע מניגוד זה תבוא אל קיצה.
מרקס לא קבע לוח זמנים מוגדר וחד-משמעי לנפילתו ההכרחית של הקפיטליזם ועליית המשטר הסוציאליסטי, אך מדבריו היה ברור כי המהפכה עתידה להתחיל במדינות בהן הגיע הקפיטליזם לבשלות—מעמד פועלים הולך וגדל החי בעוני ונישול הולכים וגוברים מול קבוצה קטנה והולכת של בעלי-הון גדל והולך.
מדוע לא מומשה המהפכה?

כבר בסוף חייו של מרקס, שמת בשנת 1883, וביתר שאת בשנים שאחרי מותו, היה ברור כי הכיוון ה'הכרחי' שהתווה מרקס להתפתחות ההיסטורית אינו מתממש בפועל ולמעשה, מתרחש ההפך הגמור: רמת החיים של הפועלים במדינות שבהן היה הקפיטליזם 'בשל' עלתה בהתמדה, ומספר שעות העבודה הממוצע שלהם ירד. במקום יאוש הולך ומתעצם ומשברים הולכים ומחריפים התקיים שיפור הדרגתי ברמת החיים, כשברוב המדינות המתועשות קמות מפלגות ששמו להן למטרה לשפר את מצבם של העובדים לא באמצעות מהפכה אלימה, כפי שתבע מרקס, אלא באמצעות שינוי חוקתי והדרגתי.
יתר על–כן, מאוחר יותר, כאשר התרחשו מהפכות סוציאליסטיות במדינות שונות, הן צלחו אך ורק במדינות אגרריות, לא מתועשות ולא 'בשלות' מבחינה קפיטליסטית כמו רוסיה או סין, אך נכשלו לחלוטין במדינות המתועשות (כמו בגרמניה או אוסטריה), או אפילו לא הגיעו עד כדי לניסיון משמעותי למהפכה (כמו בבריטניה או ארצות הברית).
סוגיות אלו לא היו עניין היסטורי שולי של מועדה המדויק של המהפכה או פרטי-הפרטים של ההתפתחות ההיסטורית הדיאלקטית. הדואליזם של הון ועבודה וההתנגשות ההכרחית בין מעמד הפועלים לקפיטליסטים הם ליבה של התאוריה המרקסיסטית. נטישתם לטובת שינוי הדרגתי, כפי שטענה לו התנועה המתחזקת והולכת של הסוציאל-דמוקרטיה עמד בסתירה ברורה גם לתאוריה של מרקס וגם לפרקסיס המרקסיסטי: אם בקצה הדרך של הקפיטליזם לא ניצבת באופן הכרחי מהפכה, הרי שכל ההתפתחות ההיסטורית שחזה מרקס בטלה מעיקרה.
מדוע לא מומשה המהפכה? > רוזה לוקסמבורג

רוזה לוקסמבורג התמודדה בשנת 1900 עם הטענות הסוציאל-דמוקרטיות של אדוארד ברנשטיין פנים אל פנים וטענה ב"רפורמה או מהפכה":
במילים אחרות, אם הקפיטליזם אינו הרע המוחלט שיש למגרו, וקניין פרטי אינו גזל כך שאפשר לפסוע בנתיב של שילוב ו'התאמה' של הקפיטליזם, הארגומנט הבסיסי של המרקסיזם מתפוגג. הוגים סוציאליסטים אמצו מספר גישות כדי להתמודד עם הסתירה לכאורה בין המציאות בפועל להתפתחות ההיסטורית של עוני הולך וגובר שסופו מהפכה אותו חזה מרקס.
מדוע לא מומשה המהפכה? > לנין

ולדימיר איליץ' לנין טען ב"אימפריאליזם, השלב הגבוה ביותר של הקפיטליזם" כי את הסתירה לכאורה בין המציאות לתאוריה המרקסיסטית ניתן להתיר אם מבינים כי האימפריאליזם האירופי הוא השלב האחרון והגבוה ביותר של הקפיטליזם—שלב המונופולים שאחריו המהפכה בוא תבוא. לנין מצטט את פרידריך אנגלס במכתב למרקס משנת 1858 בו הוא מציין כי "הפרולטריון האנגלי הופך למעשה יותר ויותר בורגני, כך שהבורגנית מכל האומות מייעדת את עצמה כך נראה למצב של אצולה בורגנית ופרולטריון בורגני לצידה". הוא ממשיך במכתב אחר של אנגלס משנת 1882 לקרל קאוצקי בו הוא מציין כי "אין כאן [באנגליה] מפלגת פועלים, יש רק שמרנים וליברלים-רדיקלים, והעובדים שותפים בעליצות לחגיגת המונופול של אנגליה בשוק העולמי ובקולוניות".
לפי לנין, ניתן להבחין כאן בהתפתחות דיאלקטית התואמת את התאוריה של מרקס. הוא מציין מערכת של סיבה ומסובב, תזה ואנטיתזה: הסיבות הן ניצול העולם כולו על ידי בריטניה, מעמדה המונופוליסטי בשוק העולמי והמונופול הקולוניאלי שלה, והתוצאה היא שחלק מהפרולטריון הבריטי הופך בורגני ו"מרשה לעצמו להיות מולך על ידי אנשים שנקנו על–ידי או לפחות שוחדו על ידי הבורגנות".
הבעיה העיקרית בטיעונו של לנין היא שהוא אינו משלים או משכלל את טיעונו של מרקס אלא מציע תאוריה הסותרת אותו בצורה בוטה. מרקס טען כי הבורגנות חייבת באופן בלתי נמנע לכרות את קברה. זהו כורח בלתי-נמנע תחת מערכת המטריאליזם ההיסטורי ומרקס הדגיש שוב ושוב שתהליך ההתפתחות שתיאר אינו מסלול אפשרי אחד אלא נתיב הכרחי "כמו חוק טבע". הוא לא הותיר מקום כלשהו לבחירה חופשית של הבורגנות או לאופן כלשהו בו היא יכולה לעכב את ההתפתחות ההיסטורית.
אפשר לומר, כמובן, כי לנין ביקש להשלים את מה שמרקס חיסר, אך מפאת כבודו לא אמר זאת במפורש. בעיה אחת עם הסבר זה היא שאם מסלול ההתפתחות הדיאלקטי של מרקס שגוי, הדבר מערער את תקפות התורה כולה, שכן בהתפתחות תוך כדי סתירות שבנה מרקס השמטה או שינוי של שלב מסוים בתהליך מפריכה אותו מעיקרו.
מדוע לא מומשה המהפכה? > טרוצקי

לאון טרוצקי, במאמר לכבוד "תשעים שנה למניפסט הקומוניסטי" משנת 1937 אימץ את הסברו של לנין וכינה את טענתם המקורית של מרקס ואנגלס "שגיאה" הנובעת "מאי-הערכה מספקת של האפשרויות העתידות שהיו טמונות בקפיטליזם, ומצד שני מהערכת-יתר של בשלותו המהפכנית של הפרולטריון".
טרוצקי ממשיך ומבאר:
במילים אחרות, לפי טרוצקי מרקס שגה תחילה בנבואתו ב"מניפסט הקומוניסטי" (משנת 1848) אך אחר–כך תיקן אותה ב"הקפיטל" (משנת 1867). התאוריה עצמה עומדת על כנה, מרקס פשוט נחפז מדי. למעשה, לפי שעה התהליך המתרחש הפוך לתאוריה שלו—במקום שמעמד הפועלים יתרחב והזעיר-בורגנות תלך ותשקע עד שתסתפח אליו, מעמדה צומח וגואה, משום ש"המדינה הבורגנית מכוונת זה זמן ארוך את מדיניותה לשימור מלאכותי של שכבות זעיר-בורגניות". במקביל, "ההתפתחות הטכנולוגית וייעול התעשייה יוצרים אבטלה כרונית ומשמשים מחסום לפרולטריזציה של הזעיר-בורגנות". אולי משמעותי מכל, "התפתחות הקפיטליזם האיצה את גדילתן של שכבות טכנאים, אדמיניסטרטורים, בעלי מקצועות חופשיים, בקיצור כל אלה הקרויים 'המעמד הבינוני החדש'".
התוצאה הסופית של התפתחויות היא חד-משמעית, טוען טרוצקי:
שרשרת טיעוניו של טרוצקי מכילה מספר סתירות תמוהות. ראשית, הוא טוען כי טיעונו של לנין ביחס לאימפריאליזם מהווה "אפיון מדעי" של התורה המרקסיסטית המתוקנת ובאותה נשימה מביא כדוגמה לכך את גרמניה, שקשה לטעון כי היה לה אי פעם בסיס אימפריאלי של ממש. במטבע דומה, הוא טוען כי ההתפתחות הטכנולוגית יוצרת אבטלה כרונית המשמשת "מחסום לפרולטריזציה" ובו-זמנית "חיל המובטלים המתמיד" מהווה עדות לסתירות החברתיות ו"מהווה אחד הביטויים הממאירים ביותר של שקיעת הקפיטליזם"—כלומר, האבטלה מקדמת ומעכבת את המהפכה, מהווה עדות לשקיעת הקפיטליזם, ובמקביל חוסמת את הפרולטריזציה.
חמור לבן

"חמור לבן" בהופעה
"חמור לבן" היא להקת רוק ירושלמית, שהוקמה בסוף 1997 והייתה חלק מגל של רוק ופופ ירושלמי שהופיע בסוף שנות ה-90, וכלל מספר הרכבים שניסו לפרוץ לתודעה הרחבה.
היסטוריה

הלהקה הוקמה על ידי הזמר גלעד מילוא, הבסיסט איציק אלון, הגיטריסט זהר מיכאלי והמתופף אייל כהן שהיה אז עולה חדש מקנדה. לקראת סוף דרכה, הצטרף אליה גם הגיטריסט שאול גרוס.
הלהקה פעלה בעיקר בירושלים, וחרשה את כל העיר, אך הופיעה בעיקר במועדונים "גלסנוסט", "פרגוד" וה"סינדרום", וב"צוללת הצהובה", שם הקליטה בהפקה עצמית ep בכורה שכלל את השיר "ונוס השחורה", וב־1999 הקליטה את אלבומה המלא היחיד שנקרא "מדינה למכירה" (על שם שיר הנושא של גלעד מילוא), ב'אולפני יואב גרא' בתל אביב במסגרת פרויקט גמר של בית הספר לסאונד במקום. הלהקה הופיעה כמה פעמים בתל אביב במועדונים "בארבי" ו"לוגוס", והשתתפה פעם אחת בפסטיבל ערד.
"חמור לבן" הופיעה בין השאר בערב להקות ב"פרגוד" עם "בתרי זוזי" ו"קרח תשע", הייתה להקת חימום של מופע יחיד של יובל בנאי בצוללת הצהובה, ואמורה הייתה לחמם הופעה של מאיר אריאל ב"גלסנוסט" שבוטלה ברגע האחרון בלחץ מחאת ארגון הלהט"בים. החשיפה הרשמית הראשונה שההרכב זכה לה היה בכתבה של אבי גולדברגר (אז כתב לענייני מוזיקת פופ ואחד מהבעלים של הפאב "סטארדסט") לעיתון "כל העיר" שהתבססה על ראיון עם חברי ההרכב בראשית דרכו.
הסגנון המוזיקלי שלה נבע מההשפעות שהביאו חברי ההרכב לחדר החזרות (למשל המתופף אייל כהן והבסיסט איציק אלון באו בין השאר מרקע של מטאל פרוגרסיבי) שהתגבשו לבסוף לכדי סוג של רוק עם נגיעות של פוסט-פאנק. ללחנים שותפים כל חברי ההרכב, והטקסטים, שעסקו במחאה פוליטית לצד נגיעות בהיבטים אישיים יותר, נכתבו על ידי מילוא ומיכאלי. הבסיסט איציק אלון תרם גם קולות בכמה שירים.
הופעותיה של הלהקה התאפיינו בריפים גיטרה-באס אנרגטיים, תיפוף וירטואוזי, ומופע תיאטרלי של הזמר מילוא שניחן בגוון קול ויכולת תנועה על קשת רגיסטרים שמזכירה את איכות שנות ה-70, בשילוב טקסטים פואטיים אך נוקבים מבחינה פוליטית ואישית עם התייחסות ישירה לתרבות ההמונים והקפיטליזם שצבר תנופה במחצית השנייה של שנות ה-90, כולל ביקורת על השפעת תרבות הצריכה הזו על תעשיית המוזיקה בארץ.
הלהקה התפרקה בסוף שנת 2000, בין השאר מסיבות כלכליות. סולן הלהקה, גלעד מילוא, פצח אז בקריירה מוזיקלית בינלאומית בתחום ה פופ-רגאיי והפך לכוכב סלבריטי בקניה ובאפריקה כולה, ובדרך לכוכבות בקנה מידה עולמי. המתופף אייל כהן חזר בתשובה ואחרי הרפתקאות שונות חזר לקנדה. הבסיסט איציק אלון מנגן בהרכב "נוסטלגיה ירושלמית" שמתמחה בגרסאות כיסוי לביטלס ורוק ישראלי קלאסי. והגיטריסט מיכאלי הפך לפילוסוף וגיטריסט מטאל-פלמנקו לעת מצוא.
רשימת הרצועות באלבום "מדינה למכירה"

כוכב תקשורת / מילים ולחן: זוהר מיכאלי
חומר לבן / מילים: גלעד מילוא וזוהר מיכאלי. לחן: זוהר מיכאלי
מכה בראש / מילים ולחן: גלעד מילוא וזוהר מיכאלי
ונוס השחורה / מילים ולחן: זוהר מיכאלי
מוות קליני / מילים ולחן: זוהר מיכאלי
אשליה / מילים ולחן: גלעד מילוא
רוכב אלייך / מילים ולחן: זוהר מיכאלי
אבו עלי / מילים ולחן: זוהר מיכאלי
חלום לבן / מילים ולחן: זוהר מיכאלי
מהפכה / מילים: גלעד מילוא לחן: זוהר מיכאלי
סוף דבר / מילים ולחן: גלעד מילוא
מדינה למכירה / מילים: גלעד מילוא לחן: גלעד מילוא וזוהר מיכאלי
יונתן / מילים ולחן: גלעד מילוא
הערות שוליים

↑  איתמר אייכנר, הדיפלומט הישראלי שהפך לזמר בקניה, באתר ynet, 1 בנובמבר 2016
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "חמור לבן".
"חמור לבן" בהופעה
חברי להקת "חמור לבן": הזמר גלעד מילוא, הבסיסט איציק אלון, הגיטריסט זהר מיכאלי והמתופף אייל כהן
חברי להקת "חמור לבן" בהופעה
ויקיפדיה היוונית

| --- | --- |


 סוג:  אנציקלופדיית אינטרנט חופשית
 הקמה:  1 בדצמבר 2002 
 בעלות:  קרן ויקימדיה 
 שפה:  יוונית 
 הרשמה:  לא חובה
 ערכים:  240,523
 https://el.wikipedia.org/ 
 הסטטיסטיקה של ויקיפדיה היוונית
  סטטיסטיקת צפיות של ויקיפדיה היוונית ב-30 הימים האחרונים   קטגוריה:דפים עם גרפים מושבתים באופן זמני –  ההרחבה Graph להצגת תרשימים שיחת תבנית:גרף#שימו לב: הגרפים לא מוצגים בוויקיפדיה!!!.
 
ויקיפדיה היוונית (ביוונית: Ελληνική Βικιπαίδεια) היא אנציקלופדיה אינטרנטית חופשית בשפה היוונית המנוהלת ומתופעלת בידי קרן ויקימדיה והיא הוויקיפדיה ה-48 בגודלה בעולם מבחינת מספר הערכים, עם 139,661 ערכים, נכון לנובמבר 2017. היא החלה לפעול ב-1 בדצמבר 2002.
סטטיסטיקה

נכון ל-13 בנובמבר 2017, הוויקיפדיה היוונית:
היא מקום 48 בגודלה מבחינת מספר הערכים שלה (139,661).
בעלת 21 מפעילי מערכת.
בעלת 230,756 משתמשים רשומים, שמתוכם 913 פעילים.
נערכה 6,849,212 פעמים.