stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תומאס פורד
הערות שוליים

↑  Robert P. Howard, rev. by Peggy Boyer Long and Mike Lawrence, Mostly Good and Competent Men, 2nd Edition (University of Illinois Press and Illinois State historical Society 1988, p. 79.
↑  J. F. Snyder, Governor Ford and His Family, Journal of the Illinois State Historical Society, Vol. 3, No. 2 (Jul., 1910), pp. 45-51
↑  Robert P. Howard, rev. by Peggy Boyer Long and Mike Lawrence, Mostly Good and Competent Men, 2nd Edition (University of Illinois Press and Illinois State historical Society 1988, p. 80.
↑  J. F. Snyder, Governor Ford and His Family, Journal of the Illinois State Historical Society, Vol. 3, No. 2 (Jul., 1910), p. 46
↑  J. F. Snyder, Governor Ford and His Family, Journal of the Illinois State Historical Society, Vol. 3, No. 2 (Jul., 1910), pp. 46-47
1 2  Robert P. Howard, rev. by Peggy Boyer Long and Mike Lawrence, Mostly Good and Competent Men, 2nd Edition (University of Illinois Press and Illinois State historical Society 1988, p. 81.
↑  John Wentworth, "Fort Dearborn" an address delivered to the Chicago Historical Society on May 21, 1881 in Edward Gay Mason, Illinois in the Eighteenth Century: Kaskaskia and Its Parish ..., Volume 16 (Chicago:Fergus Printing 1881) p. 39.
↑  J. F. Snyder, Governor Ford and His Family, Journal of the Illinois State Historical Society, Vol. 3, No. 2 (Jul., 1910), pp. 47-48
1 2  Robert P. Howard, rev. by Peggy Boyer Long and Mike Lawrence, Mostly Good and Competent Men, 2nd Edition (University of Illinois Press and Illinois State historical Society 1988, pp. 82-83.
↑  "National History of the Road - National Road Association of Illinois".
↑  Gannett, Henry (1905). The Origin of Certain Place Names in the United States. Govt. Print. Off. pp. 128.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1048170896  ISNI: 0000 0000 3590 8650  LCCN: n94045834  SNAC: w6697b2g  VIAF: 45991791   WorldCat (עם VIAF): 45991791
אצטדיון רושן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מיקום:  ערב הסעודית ריאד, ערב הסעודית
 קואורדינטות:  24°28′N 46°36′E﻿ / ﻿24.46°N 46.6°E﻿ / 24.46; 46.6
 בעלים:  Roshn
 מפעיל:  Roshn
 משטח:  דשא
 מושבים:  46,000 (מתוכנן)
 he
 
אצטדיון רושן (בערבית: ملعب روشن, בתעתיק מדויק: מלעב רושן) הוא אצטדיון רב-תכליתי המתוכנן להיבנות בדרום-מערב העיר ריאד שבערב הסעודית, ומיועד לארח משחקים בשלב הבתים ובשלב 32 הגדולות של מונדיאל 2034. האצטדיון מיועד להכיל 46,000 מקומות ישיבה.
האצטדיון נקרא על-שם חברת פיתוח הנדל"ן (אנ') Roshn (אנ') שבבעלות קרן ההשקעות הציבורית הסעודית, שתחזיק בבעלות על האצטדיון ותפעיל אותו כאשר ייפתח.
בניית האצטדיון מתוכננת להתחיל בשנת 2028, והוא מתוכנן להיפתח בשנת 2030.
הערות שוליים

1 2  הצעת ערב הסעודית לאירוח מונדיאל 2034 (באנגלית)
↑  New ROSHN Stadium Riyadh 2024: Everything to know about the massive new project in Saudi | Time Out Riyadh, ‏2024-07-31 (באנגלית אמריקאית)
↑  ROSHN unveils plans for iconic 45,000-seat stadium in Southwest Riyadh, Saudigazette, ‏2024-07-30 (ב־)
האצטדיון הבין-לאומי המלך פהד

| --- | --- |

 מיקום:  ערב הסעודית ריאד, ערב הסעודית
 קואורדינטות:  24°47′17.54″N 46°50′21.25″E﻿ / ﻿24.7882056°N 46.8392361°E﻿ / 24.7882056; 46.8392361
 תקופת הפעילות:  1987–הווה (כ־38 שנים)
 בעלים:  AKA Ryan Tran
 משטח:  דשא
 אדריכל:  Michael KC Cheah
 קבוצות:  נבחרת ערב הסעודית בכדורגל, אל-הילאל, א-שבאב, א-נסר
 מושבים:  68,752
 ממדי משטח:  116 × 74 יארד
 he
 
האצטדיון הבין-לאומי המלך פהד
האצטדיון הבין-לאומי המלך פהד (בערבית: أستاد الملك فهد الدولي, תעתיק מדויק: אסתאד אלמלכ פהד אלדולי) הוא אצטדיון רב-שימושי בעיר ריאד, בירת ערב הסעודית, הקרוי על שמו של פהד, מלך ערב הסעודית. האצטדיון משמש בעיקר למשחקי כדורגל, אך יכול לשמש גם לאתלטיקה. זהו אצטדיונה הביתי של נבחרת ערב הסעודית בכדורגל, והאצטדיון הגדול במדינה. האצטדיון הוקם בשנת 1987, והוא מכיל 68,752 מקומות ישיבה. מידותיו הן 116 על 74 יארד (לערך 106.07 על 67.66 מטר). האצטדיון אירח מספר תחרויות כדורגל, ביניהן:
גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 לשנת 1989
גביע המלך פהד 1992
גביע המלך פהד 1995
גביע הקונפדרציות 1997
חלק מהמשחקים בליגת האלופות האסיאתית לשנת 1995 ולשנת 2000, ביניהם חצאי הגמר והגמר
גביע המפרץ לאומות לשנת 1988 ולשנת 2002
כמו כן האצטדיון הוא אצטדיונה הביתי של הקבוצות אל-הילאל, א-שבאב וא-נסר מליגת העל הסעודית.
בשל האקלים המדברי השורר בריאד, האצטדיון הוא אחד מן האצטדיונים בעלי הגג הגדול בעולם - הוא מציל 47 אלף רגל רבוע (כ-4,366 מ"ר). השער הראשון שנכבש באצטדיון היה של שחקן העבר הסעודי מאג'ד עבדאללה. האצטדיון הופיע בחלק ממשחקי סדרת המשחקים FIFA.
הערות שוליים

↑  מתוך אתר StadiumDB
ערך זה הוא קצרמרבנושא אצטדיונים ומתקני ספורט ובנושא ערב הסעודית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אצטדיון הנסיך מוחמד בן סלמאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מיקום:  ערב הסעודית ריאד, ערב הסעודית
 קואורדינטות:  24°35′24″N 46°31′41″E﻿ / ﻿24.59°N 46.528°E﻿ / 24.59; 46.528
 בעלים:  אל-קידיה
 מפעיל:  אל-קידיה
 משטח:  דשא
 קבוצות:  א-נסר, אל-הילאל (מתוכנן)
 מושבים:  46,979 (מתוכנן)
 he
 
אצטדיון הנסיך מוחמד בן סלמאן (בערבית: ملعب الأمير محمد بن سلمان, בתעתיק מדויק: מלעב אלאמיר מחמד בן סלמאן) הוא אצטדיון רב-תכליתי המתוכנן להיבנות בפרויקט אל-קידיה (אנ') בעיר ריאד שבערב הסעודית, ומיועד לארח משחקים בשלב הבתים, בשלב 32 הגדולות ובשלב שמינית הגמר של מונדיאל 2034, וכן את המשחק על המקום השלישי. האצטדיון מיועד להכיל 46,979 מקומות ישיבה, והוא נקרא על-שם יורש העצר הסעודי, הנסיך מוחמד בן סלמאן אאל סעוד.
בניית האצטדיון מתוכננת להתחיל בשנת 2026, והוא מתוכנן להיפתח בשנת 2029 ולשמש את קבוצות א-נסר ואל-הילאל מליגת העל הסעודית.
הערות שוליים

1 2  הצעת ערב הסעודית לאירוח מונדיאל 2034 (באנגלית)
↑  Saudi Arabia unveils stunning new Prince Mohammad bin Salman Stadium in Qiddiya City amid 2034 World Cup bid, with state-of-the-art venue featuring world’s first fully combined retractable pitch, roof and LED wall | Goal.com English Saudi Arabia, www.goal.com, ‏2024-01-15 (ב־)
↑  Populous unveils three-sided stadium overlooking cliffside in Saudi Arabia, Dezeen, ‏2024-01-19 (באנגלית)
↑  Prince Mohammed bin Salman Stadium, Populous (באנגלית אמריקאית)
האצטדיון הבין-לאומי המלך סלמאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מיקום:  ערב הסעודית ריאד, ערב הסעודית
 קואורדינטות:  24°51′36″N 46°41′46″E﻿ / ﻿24.86°N 46.696°E﻿ / 24.86; 46.696
 בעלים:  משרד הספורט של ערב הסעודית
 מפעיל:  משרד הספורט של ערב הסעודית
 משטח:  דשא
 מושבים:  92,000 (מתוכנן)
 he
 
האצטדיון הבין-לאומי המלך סלמאן (בערבית: ملعب الملك سلمان الدولي, בתעתיק מדויק: מלעב אלמלכ סלמאן אלדולי) הוא אצטדיון רב-תכליתי המתוכנן להיבנות בעיר ריאד שבערב הסעודית, ומיועד לארח את משחק הפתיחה ואת משחק הגמר של מונדיאל 2034.  האצטדיון מיועד להכיל 92,000 מקומות ישיבה, והוא נקרא על-שם סלמאן, מלך ערב הסעודית.
בניית האצטדיון מתוכננת להתחיל בשנת 2025, והוא מתוכנן להיפתח ברבעון הרביעי של שנת 2029. עם סיום מונדיאל 2034, האצטדיון צפוי לשמש כאצטדיון הביתי של נבחרת ערב הסעודית בכדורגל.
הערות שוליים

1 2 3  הצעת ערב הסעודית לאירוח מונדיאל 2034 (באנגלית)
↑  Designs for King Salman Stadium and sports facilities announced, Arab News, ‏2024-07-28 (באנגלית)
↑  Saudi Arabia to build 92,000-seat King Salman Stadium by 2029, Saudigazette, ‏2024-07-28 (ב־)
↑  Saudi Arabia plans 92,000-capacity stadium in Riyadh, Al Arabiya English, ‏2024-07-28 (באנגלית)
תומאס למואל ג'יימס

תומאס למואל ג'יימס (באנגלית: Thomas Lemuel James;‏ 29 במרץ 1831 – 11 בספטמבר 1916) היה עיתונאי, פקיד ממשל ובנקאי, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנת 1881.
ראשית חייו

תומאס ג'יימס נולד ביוטיקה, ניו יורק לוויליאם ג'יימס וג'יין מריה פרייס. סביו משני הצדדים היגרו לארצות הברית מוויילס ב-1800. הוא זכה לחינוך פורמלי בצורה מצומצמת, אם כי הוא למד במשך זמן קצר באקדמיית יוטיקה. בגיל 15 למד ג'יימס את מקצוע הדפוס במערכת העיתון "ליברטי פרס" בניהולו של וסטלי ביילי, מתנגד עבדות בולט בן התקופה. העיתון מתנגד העבדות שהודפס שם בהמשך בשותפות עם פרנסיס ב. פישר בעיר המילטון, היה לעיתון הוויגי "מדיסון קאונטי ז'ורנל", שאותו רכש ג'יימס ב-1851. כאשר פנתה המפלגה הרפובליקנית לראשונה לציבור הבוחרים כדי לקבל תמיכה ב-1856, התמזג העיתון עם "דמוקרטים רפלקטור" בשם "דמוקרטיק רפבליקן", שהוביל את ההתנגדות למפלגת שאינם יודעים דבר.
קריירה בממשלה

בעשר השנים הבאות המשיך ג'יימס לעסוק בתחום העיתונאות ובמקביל שימש גם כגובה התשלומים בתעלה שליד המילטון בשנים 1854–1855. ב-1861 הוא היה למפקח על המכס בניו יורק ולאחר שלוש שנים קודם לתפקיד האחראי על השקילה.
ב-1870 מונה ג'יימס כסגן הגובה הראשי והוטלה עליו האחריות על חטיבת המחסנים ומחסני הערובה של הנמל. הוא ראה הצלחה בתפקידו החדש, וארגן את הרישומים של החטיבה, שהיו במצב של אי-סדר מוחלט, תוך חודש אחד בלבד והפך אותם למעודכנים, לאחר שפער העדכון ברשומות היה של שלוש שנים, תוך שישה חודשים בלבד. לאחר מכן הוא מונה על ידי צ'סטר ארתור, אז גובה המס הראשי של נמל ניו יורק, כחבר במועצת השירות האזרחי של משרדי הגובים והמודדים והיה ליושב הראש שלה. ג'יימס היה לאחד מפקידי הציבור הראשונים שדחפו לביצוע רפורמות בשירות הציבורי באמצעות מינוי למשרות על בסיס מבחנים ומסירות לתפקיד.
ג'יימס דחק בנשיא גרנט שימנה אותו במקומו של אלונזו קורנל לתפקיד המודד של הנמל. תחת זאת הגדיל הנשיא גרנט לעשות וב-17 במרץ 1873 מינה את ג'יימס כמנהל הדואר של ניו יורק. ארבע שנים לאחר מכן חודש מינויו על ידי הנשיא רתרפורד הייז. ג'יימס הוביל מספר רפורמות במהלך כהונתו בתפקיד, כולל הגברת היעילות של כוח האדם של הדואר ושיפור מתקני הדואר היכן שהתאפשר. כאשר פרש ארתור מתפקידו, הוצע לגיימס להחליפו אך הוא דחה את ההצעה, שכן הוא לא היה סבור שכניסתו לתפקיד במקום הממונה עליו הוא מעשה ראוי. בכל אופן, ב-1880 התפטר דייוויד קיי מתפקידו כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית והנשיא הייז הציע לו להתמנות במקומו. לאחר היוועצות עם ידידיו, הוא דחה גם את ההצעה הזאת. באותה שנה הוא התבקש להציג את מועמדותו מטעם המפלגה הרפובליקנית למשרת ראש עיריית ניו יורק, אך הוא דחה גם את ההצעה הזאת.
המנהל הכללי של דואר ארצות הברית

ב-5 במרץ 1881 הכריז הנשיא החדש ג'יימס גרפילד על הרכב הקבינט שלו. לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית מונה ג'יימס. לצורך כך הוא פרש מתפקידו כמנהל הדואר של ניו יורק, תפקיד שלו התמנה חתנו, ויומיים לאחר מכן הוא נכנס לתפקידו החדש. בעשרת החודשים בהן כיהן ג'יימס בתפקיד הוא הנהיג שורה של רפורמות שהחזיקו זמן רב לאחר מכן. עם כניסתו לתפקיד התברר לו שהגרעון השנתי של הדואר עמד על 2 מיליון דולר, ששורשיו הגיעו עד ל-1851. הוא החל מיד ליישם מדיניות לרפורמה, קיצץ בהוצאות משלוחי הדואר בהיקף של יותר מ-1.7 מיליון דולר, ובשירות הובלת הדואר בספינות קיטור בהיקף של יותר מ-300,000 דולר, וכך כיסה את הגרעון. יותר מכך, הוא שיתף פעולה עם מחלקת המשפטים בחקירה יסודית של מעשי שימוש לרעה והונאה במחלקת הדואר. מהלך זה הוביל בסופו של דבר למשפטי "נתיבי הכוכב" (Star routes) המפורסמים. כאשר הגיש ג'יימס את הדוח השנתי שלו לקונגרס, הוא הכריז שהרפורמות שהוא ביצע יאפשרו הפחתה של שניים עד שלושה סנטים בדמי משלוח הדואר, צעד שיושם זמן קצר לאחר מכן. הוא גם כינס ועידה בנושא העברות כספים בשיתוף עם ג'מייקה והמושבות האוסטרליות. זמן קצר לאחר רצח הנשיא גרפילד והתמנותו של צ'סטר ארתור במקומו, הוחלפו כל חברי הקבינט ובדצמבר 1881 החליט ג'יימס להתפטר ולפרוש מן החיים הפוליטיים.
שנותיו האחרונות

ב-1882, לאחר פרישתו מהממשל הפדרלי היה ג'יימס לנשיא בנק לינקולן וכנשיא חברת לינקולן לפיקדונות בניו יורק. הוא שימש כחבר במועצות המנהלים שלהם עד למותו. ב-1885 הוא עבר להתגורר בטנפליי שבניו ג'רזי. ב-1896 הוא שב לפוליטיקה וכיהן כראש עיריית טנפליי.
תומאס למואל ג'יימס נפטר בניו יורק ב-11 בספטמבר 1916 ונטמן בכנסיית המנוחה השמיימית שבמנהטן.
הערות שוליים

↑  Sobel, Robert; et al. (1990-07-24). Biographical Directory of the United States Executive Branch, 1774-1989. Greenwood Publishing Group, pp. 196-197.
1 2  Fiske, Stephen (1884). Off-hand Portraits of Prominent New Yorkers. G.R. Lockwood & Son. pp. 193–197.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1200506006  ISNI: 0000 0000 2995 3180  LCCN: n88656395  SNAC: w6xk9v9v  VIAF: 77899572   WorldCat (עם VIAF): 77899572
מכבש דפוס

איור של גוטנברג בבית הדפוס שלו, מאחוריו מכבש הדפוס, מטיפוס מכבש בורג
איור בית דפוס דומה מהמאה ה-16 או ה-17. המכבש עצמו משמאל. אחד המדפיסים מושח את הגלופה (שמונחת על מסילה) בדיו, בעזרת כריות עור. בימין התמונה הסדר מסדר את הטקסט, אותו הוא קורא מכתב היד, להדפסת הגיליון הבא.
רפליקה של מכבש הדפוס של גוטנברג, ב-International Printing Museum
מכבש דפוס קולומביה משנת 1858. פותח ב-1813 על ידי ג'ורג' קליימר בארצות הברית. המכבש מופעל באמצעות מנוף. נשר המתכת משמש משקל נגדי למשקל המכבש. מדעטק, חיפה.
מכבש דפוס הוא מתקן מכני להעברת דיו ממשטח, המכונה גם "גלופה", למדיום עליו מדפיסים - בדרך כלל נייר. הדיו מועבר מהגלופה על ידי לחיצתם אחד כנגד השני, במכבש.
המתקן כולו כולל, בנוסף למכבש עצמו, אמצעים להזנת נייר, פינוי התוצרת המוגמרת, ומשיחת הגלופה בדיו טרי בין הדפסה להדפסה.
הופעת דפוס הבלט, באמצע המאה ה-15 בגרמניה על ידי הצורף יוהאן גוטנברג, לוותה בהמצאת מכבש הדפוס, שנשאר בצורתו המקורית, עם שינויים קטנים, במאות השנים הבאות. בהמהפכה התעשייתית הופיעו המצאות רבות למיכון וייעול הדפוס, ומכבשי דפוס באמצע המאה ה-20 הדפיסו בקצב הדפסה של מאות אלפי עמודים בשעה, לעומת כמה עשרות עמודים שניתן להדפיס במכבש של גוטנברג, או כמה מאות עמודים בשעה בשיכלולים שונים שלו.
הופעת דפוס הבלט הביאה שינויים תרבותיים וכלכליים אדירים. לפניה, ספרים נכתבו ביד, והשימוש בדפוס נשמר כמעט רק לציורים או איורים, כשהגלופות נוצרו על ידי האמנים עצמם, בחריטה באבן או גילוף עץ, בשיטה המכונה ליטוגרפיה. כתיבת ספר שלם ביד, בדרך כלל על מגילת קלף העשויה עור, עולה בכשנת עבודה של כותב מיומן. בימינו, שמורה צורה זו של כתיבת ספרים לכתבי קודש, והעוסקים בה נקראים סופרי סת"ם. ספר כזה, המייצג שנת עבודה של כתבן מיומן הוא יקר, וספרים לא היו נחלתם של אנשים פשוטים.
הדפוס שינה כל זאת: כמעט מראשיתו, מחירו של ספר מודפס, הגם שעדיין לא היה זול, היה שבריר ממחירו של ספר שנכתב בחרט סופרים, ולראשונה אנשים פשוטים יכלו להרשות לעצמם ספרים. הדפוס התפשט במהירות ברחבי אירופה, ובמקביל לעליה בזמינותו של חומר כתוב, חלה עליה תלולה בשיעור ידיעת קרוא וכתוב, או ירידה באנאלפביתיות. לדבר הייתה השפעה חברתית ותרבותית אדירה, ונהוג לציין את המצאת הדפוס כאחד האירועים שסתמו את הגולל על ימי הביניים, ופתחו את תקופת הרנסאנס.
בין המצאתו במאה ה-15 ועד לאמצע המאה ה-18, עבר מכבש הדפוס שינויים מעטים, ועקרונות פעולתו והפעלתו השתנו מעט. לקראת המהפכה התעשייתית הופיעו דגמים רבים ושונים של מכבשי דפוס שמיכנו חלקים גדולים יותר ויותר מהתהליך, עד לאוטומציה מלאה, במכונות מונעות בקיטור (בדרך כלל בעזרת גלים עיליים), ומאוחר יותר בחשמל. במהלך השנים תרם מכבש הדפוס לירידה מתמדת במחיר חומר מודפס, החל ממחיר שייצג שנת עבודה, ועד ל"ספרות זולה - ספרים שמחירם דומה למחיר ארוחה אחת של מזון מהיר.
התפתחות הדפוס

גרסה מוקדמת של דפוס בלט הומצאה בסין, בסביבות 1040, על ידי בי שנג (Bì Shēng). להדפסת הכתב הסיני המורכב שימשו גופנים מחרסינה. כ-200 שנים מאוחר יותר הופיעה גרסה חדשה, תחת שושלת קוריאו (היום קוריאה), כשהפעם נוצקו הגופנים מברזל.
עד למאה ה-15, הגיעה המצאת הנייר מסין לאירופה, ופתחה את הדרך להתפתחויות הבאות. המצאתו של גוטנברג הקיפה, מלבד מכבש הדפוס עצמו, גם פיתוח של דיו חדש, נתך עופרת מיוחד, שהמשיך לשמש בשינויים מעטים בלבד עד תום עידן דפוס הבלט, באמצע המאה ה-20, וההמצאה שנקשרה בשמו יותר מכול - שיטת יציקת גופנים מנתך העופרת בעזרת אמהות דפוס.
הדיו של גוטנברג היה מבוסס שמן, והתאים להדפסה על ניר: דיו מבוסס מים, שהיה מקובל לפני כן, נספג בנייר וגורם ל"מריחה" של צורת האות המודפסת. דיו זה דורש זמן ממושך לייבוש, ובבתי הדפוס הראשונים דפים מודפסים נתלו בעזרת אטבים מ"כבלי כביסה" מתוחים לאורכו ולרוחבו של בית הדפוס. בשנים הבאות הונהגו מגשי ייבוש, ופותחו סוגי דיו חדשים שמתייבשים מהר יותר, וטכניקות להתמודד עם המריחה, מה שאפשר שימוש בדיו שנספג חלקית בנייר ולא רק "מונח" עליו, ותורם להאצת הייבוש.
יציקת הגופנים שמשמשים להדפסה בעזרת אמהות דפוס היא תהליך פשוט יחסית, שאמנם דורש מיומנות, אך הציוד הנחוץ עבורו פשוט וזול. בתי הדפוס הראשונים יצקו את הגופנים בעצמם, אך בהמשך הופיעו בתי יציקה ייעודיים לייצורם (Type foundry), ופינו את בתי הדפוס למלאכת הדפוס עצמה.
מלאכת ההדפסה מתחילה בסידור הגופנים במסגרות מיוחדות, כשכל מסגרת מכילה דף או מספר דפים מסודרים. מהמסגרת מדפיסים ידנית, בעזרת מכבש דפוס קטן, ולפעמים ללא מכבש כלל, עותק או מספר קטן של עותקים המכונים הגהות. אלו מועברות למגיהים, שמוצאים את הטעויות שנפלו בתהליך הסידור, ואלו מתוקנות על ידי החלפת הגופנים המתאימים במסגרת. כאשר ההגהה "נקיה", מועברת המסגרת למכבש הדפוס, לתהליך הייצור עצמו. במאה ה-19 הומצא שיכלול לתהליך, שמכונה "סטראוטייפ" (באנגלית ובגרמנית), או "קלישאה" בצרפתית, ובו המסגרת המסודרת לא משמשת ישירות להדפסה, אלא ליצירת "תבנית שניונית" לצורך זה. בעזרת טכניקה זו, ניתן ליצור מספר סטראוטיפים, או קלישאות, מכל עמוד, וכך להדפיסו במספר מכבשי דפוס במקביל, יתרון חשוב לעיתונים יומיים.
בסיום ההדפסה, מפורקות המסגרות, והגופנים ממוינים חזרה לתיבות הסדר, כדי לשמש בעבודת הדפוס הבאה. הגופנים העשויים נתך עופרת נשחקים במהלך ההדפסה, וכחלק מפעולת המיון יש לבחון כל גופן כזה, ולהחליט אם הוא כשיר לעוד עבודה. שימוש בסטראוטיפ מקטין את השחיקה, כשהגופנים משמשים ליצירת סטראוטיפ יחיד או סטראוטיפים ספורים, במקום הדפסת עותקים רבים. יתרון נוסף הוא שאפשר למיין את הגופנים ולהכינם לעבודה הבאה מיד בגמר הכנת הסטראוטיפים, ואין צורך להמתין לגמר ההדפסה.
הדפים המודפסים עוברים לשלב ייבוש הדיו, בתליה, מגשים, ובהמשך במתקני ייבוש שעושים שימוש בחום להאצת התהליך. אחרי הייבוש מגיעים שלבים נוספים, לפי סוג העבודה, וביניהם מחזור הדפסה נוסף בצבע שונה, ליצירת דפוס צבעוני, הדפסה על צדו השני של הדף, קיפול, חיתוך, וכריכה (לאו דווקא בסדר זה).
במאה ה-19 הופיעו טכניקות להדפסה על נייר רציף, במכבשי דפוס רוטציוניים, בהם הגלופה אינה מישורית, אלא מהווה פני גליל המסתובב במהירות ומדפיס על הנייר הרציף, ובו בזמן דיו חדשה נמרחת על פניו. במכבש דפוס בסגנון גוטנברג ניתן להדפיס כמה עשרות גיליונות בשעה, לעומת דפוס רוטציוני של סוף המאה ה-19, בעזרתו ניתן להדפיס כ-100,000 גיליונות.
הערות שוליים

↑  המרכיב העיקרי בנתך הוא עופרת, ולצדה תוספת של בדיל, אנטימון, ולפעמים כמויות זעירות של אבץ ונחושת. נתך זהה או דומה נמכר בימינו כ"נתך לינוטייפ" - מזכרת לגלגול האחרון של דפוס הבלט, למרות שכיום הנתך משמש בדרך כלל לצרכים אחרים, כמו ייצור עצמי של קליעים לנשק קל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4523304-4  LNB: 000159915 
סרטון המדגים הפעלת מכונת דפוס שהיא שכלול של המכונה של פיניאס
טחנת הרוח של היידלברג
1969 בברית המועצות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| «««  1968   1967  1966 | דגל רוסיה | 1969  בברית המועצות |  »»»  1970   1971  1972 |
כל ערכי השנים בברית המועצות אירועים בולטים בעולם ב-1969 לוח שנה של שנת 1969
1969 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-52 למהפכת אוקטובר.
הנהגה

ראש הממשלה - אלכסיי קוסיגין.
יושב ראש הסובייט העליון של ברית המועצות - ניקולאי פודגורני.
המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות - ליאוניד ברז'נייב.
אירועים בולטים

5 בינואר – שיגור גשושית ונרה 5 לכיוון נוגה.
10 בינואר – שיגור גשושית ונרה 6 לכיוון נוגה.
16 בינואר – 2 חלליות מאוישות סובייטיות סויוז 5 וסויוז 4 התחברו בחלל אחת לשנייה.
22 בינואר – ויקטור אילין, לויטננט צעיר מהצבא הסובייטי, ירה ברובהו לעבר מכונית שרד שהוא שיער שבה נסע ליאוניד ברז'נייב, מאבטח ומלווה נוסף נהרגו.
2 במרץ – קרבות באזור אי דמנסקי בין הצבא הסובייטי לבין הצבא הסיני. האבדות הסובייטיות היו כ-58 חיילים, הסינים איבדו כמה מאות חיילים (לפי הערכה). השטח הוחזר לריבונות סובייטית, אך בסופו של תהליך, בשנת 1991 הועבר לסין.
6 במרץ – ברית המועצות דורשת מממשלת סין להבטיח סיום מצור על שגרירות ברית המועצות בבייג'ינג.
9 באפריל – אליהו ריפס מנסה לשרוף את עצמו בריגה כמעשה סימבולי נגד מדיניות השלטונות. הוא נשפט ושוחרר רק בשנת 1972 בעקבות לחץ ממתמטיקאים רבים.
22 באפריל – סיירת נושאת מסוקים "לנינגרד" נכנסה לשירות מבצעי.
28 באפריל – הקרנה ראשונה של סרט "בריליאנטובאיה רוקה" ("יד של יהלומים") אחד הסרטים הפופולריים של הקולנוע הסובייטי. כ-77 מיליון איש ראו את הסרט במהלך השנה.
5 במאי – ממשלת ברית המועצות הודיעה על תמיכה בתחילת ועידה בינלאומית להבטחת ביטחון באירופה.
16 במאי – גשושית ונרה 5 הגיעה לנוגה.
24 במאי – משרד החוץ של סין דורש מברית המועצות להכיר בכך שבעבר רוסיה כבשה שטחים סינים.
27 במאי – הקמת להקה משינה ורמני על ידי אנדריי מקרביץ'.
מאי – הקמת קבוצה להגנת זכויות האדם בברית המועצות. תוך זמן קצר 11 מ-15 חברי הקבוצה נעצרו מסיבות שונות ו-7 אולצו לעזוב את גבולות המדינה.
5 ביוני – פתיחת ועידה של המפלגות הקומוניסטיות במוסקבה.
11 ביוני – יחידות של צבא סיני פלשו לשטח ברית המועצות באזור קזחסטן של היום.
8 ביולי – קרבות באזור האי גולדנסקי עם הסינים.
13 ביולי – שיגור גשושית לונה 15.
13 באוגוסט – קרבות באזור האי ז'אלאנשקול בקזחסטן של היום.
13 באוגוסט – גילוי שדה גז טבעי באזור ימבורג בצפון סיביר.
20 באוגוסט – החלטה על הקמת מכינות ליוצאי צבא ופועלים במסגרת מוסדות להשכלה גבוהה.
9 בספטמבר – חתימת הסכם על בניית תחנת כוח גרעינית בפינלנד.
11 בספטמבר – בדרכו מהאנוי, אלכסיי קוסיגין עצר בבייג'ינג. תחילת שיחות על הסדרת סכסוכי הגבולות.
19 בספטמבר – טיסה ראשונה של מסוק מיל מי-24.
21 בספטמבר – תחילת תרגיל של כוחות צבא של מדינות הגוש הסובייטי בשטח פולין. בהתאם להערכה בתרגיל השתתפו מעל 100 אלף חיילים.
7 באוקטובר – פרסום הצהרה סינית לפיה כ-1.5 מיליון קמ"ר של השטחים בתוך ברית המועצות הם שטחים סינים.
11 באוקטובר – שיגור חללית סויוז 6, בהמשך שוגרו חלליות סויוז 7 וסויוז 8 וכל שלוש החלליות התחברו בחלל.
20 באוקטובר – תחילת שיחות בבייג'ינג על הסדרת היחסים בין סין לבין ברית המועצות.
17 בנובמבר – בהלסינקי התחילו שיחות בין ברית המועצות לבין ארצות הברית על הגבלות של נשק התקפי.
28 בנובמבר – ראש אלבניה מבקר בחריפות רבה את מדיניות ההנהגה הסובייטית.
3 בדצמבר – תחילת ועדה של ראשי המדינות של הגוש הסובייטי באירופה.
19 בדצמבר – תאונה אווירית מעל מחצ'קלה. כל 17 הנוסעים נהרגו.
אירועים בולטים > ללא מועד

הקמת להקה פסניארי במינסק.
הקמת להקה "צבטי" (פרחים).
תחילת שידורי תוכנית "מז'דונרודנאיה פנורמה" בטלוויזיה. סובייטית. התוכנית הייתה פופולרית מאוד ושודרה כד לשנת 1991.
בשנת 1969 הממשל הסובייטי חידש באופן מוגבל מתן אשרות יציאה ליהודי ברית המועצות. בתקופה של עשור כ-200 אלף יהודים עזבו את המדינה.
החלה הוצאה לאור של האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה (מהדורה שלישית). הכרך ה30 (אחרון) יצאה לאור בשנת 1978.
הסרט מלחמה ושלום זכה בפרס אוסקר. זה היה הסרט הסובייטי הראשון שזכה בפרס זה.
השנה החלה הקרנת סרט יד היהלום שהיה בין הסרטים הנצפים ביותר בברית המועצות. בשנה הראשונה של ההקרנה ראו אותו 76.7 מיליון צופים.
השנה החלה הקרנת סרט "ההרפתקאות החדשות של בלתי נתפסים" (Новые приключения неуловимых ) שהיה בין הסרטים הנצפים ביותר בברית המועצות. בשנה הראשונה של ההקרנה ראו אותו 66.2 מיליון צופים.
אירועים בולטים > אירועי תרבות

החל משנת 1957 הירחון הפופולרי "האקרן הסובייטי" ערך סקר להענקת תואר סרט השנה. בשנה זו הזוכים היו:
סרט השנה: "האחים קרמזוב" (של איוואן פירייב)
שחקן השנה: אולג סטריז'נוב
שחקנית השנה: לודמילה צ'ורסינה
נולדו

26 במאי – אנז'ליקה ווארום - זמרת רוסיה ממוצא יהודי
נפטרו

22 ביולי – קונסטנטין סקורובוגטוב - שחקן סובייטי (נולד ב-1887)
16 באוגוסט – מארק ברנס - שחקן סובייטי ממוצא יהודי (נולד ב-1912)
29 באוגוסט – לב סברדלין - שחקן סובייטי ממוצא יהודי (נולד ב-1901)
28 בספטמבר – סרגיי בליניקוב - שחקן סובייטי (נולד ב-1901)
28 באוקטובר – קורניי צ'וקובסקי - סופר סובייטי (נולד ב-1882)
2 בדצמבר – קלימנט וורושילוב - מצביא סובייטי (נולד ב-1881)
אזור הקרבות באי דמנסקי
קלימנט וורושילוב
ארצות הברית של אפריקה

מפת מדינות אפריקה
מרקוס גארבי, פעיל אמריקאי-אפריקאי, 1924
מועמר קדאפי, שליטה הדיקטטורי לשעבר של לוב
ארצות הברית של אפריקה הוא השם שהוצע לרעיון להקים פדרציה שתכלול את 55 מדינות יבשת אפריקה.
הרעיון > מקורות הרעיון

המונח "ארצות הברית של אפריקה", נטבע לראשונה בשירו של מרקוס גארבי, "הידד, ארצות הברית של אפריקה" משנת 1924. רעיונותיו של גארבי השפיעו עמוקות על לידתה של התנועה הפאן אפריקנית. בשנת 1945, התכנסה ועידה במנצ'סטר שבבריטניה, שקראה ליישום רעיונותיו של גארבי. בוועידה השתתפו גם ג'ורג' פדמור וקוואמה נקרומה. נקרומה, החל להיפגש עם אישים משמעותיים כגון קיסרה של אתיופיה היילה סילאסי ואחרים. הם גיבשו את הרעיון ליצור ארגון שבו יהיו 37 מדינות חברות מיבשת אפריקה. רעיון זה היווה את הבסיס הרעיוני להקמתו, כמה עשורים מאוחר יותר, של הארגון לאחדות אפריקה. מאוחר יותר, בשנת 1952, הפך נקרומה למייסדה ולנשיאה הראשון של גאנה המודרנית.