stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטיבן קריין
קורות חיים > מלחמת יוון-טורקיה

למרות שביעות רצון בג'קסונוויל והצורך במנוחה לאחר החוויה הקשה שלו, קריין הפך לחסר מנוחה. הוא עזב את ג'קסונוויל ב-11 בינואר לעיר ניו יורק, שם ביקש דרכון לקובה, מקסיקו ואיי הודו המערבית. בילה שלושה שבועות בניו יורק, הוא השלים את "הסירה הפתוחה" וביקר מעת לעת בפורט ג'רוויס כדי לראות את המשפחה. עם זאת, בשלב זה נחסמו הנמלים לאורך חופי פלורידה כאשר המתיחות עלתה עם ספרד, וקריין הגיע למסקנה שלעולם לא יוכל לנסוע לקובה. הוא מכר את "הסירה הפתוחה" ל-Scribner's (אנ') תמורת 300 דולר בתחילת מרץ. קריין, נחוש לעבוד ככתב צבאי, חתם עם העיתון "ניו יורק ג'ורנל" של ויליאם רנדולף הרסט כדי לסקר את המלחמה היוונית-עות'מאנית הממשמשת ובאה. הוא הביא איתו את טיילור, שמכרה את "מלון החלום" כדי ללכת בעקבותיו.
ב-20 במרץ הפליגו תחילה לאנגליה, שם קריין התקבל בחום. הם הגיעו לאתונה בתחילת אפריל; בין 17 באפריל (כאשר טורקיה הכריזה מלחמה על יוון) ל-22 באפריל, כתב קריין את הדו"ח הראשון שלו על המלחמה, "התרשמות מה'קונצרט'". כשעזב לאפירוס בצפון מערב טיילור נשארה באתונה, שם הפכה לכתבת הראשונה של מלחמת יוון. היא כתבה תחת השם הבדוי "אימוג'ין קרטר" (Imogene Carter) עבור ה"ניו יורק ג'ורנל", עבודה שקריין הבטיח לה. הם כתבו תדיר, טיילו ברחבי הארץ בנפרד וביחד. הקרב הגדול הראשון שקריין היה עד לו היה הסתערות הטורקים על הכוחות היווניים של גנרל קונסטנטינוס סמולנסקיס (אנ') בקרב ולסטינו (אנ'). קריין כתב, "זה דבר נהדר לסקר את צבא האויב. רק היכן וכיצד הוא גורם לך להתעודד קשה לתאר". במהלך הקרב הזה, קריין נתקל ב"גור כלבים שמן ומדדה" שהוא תבע מיד לעצמו, כינה אותו "ולסטינו, כלב העיתון". יוון וטורקיה חתמו על שביתת נשק ב-20 במאי, שסיימה את המלחמה בת 30 הימים; קריין וטיילור עזבו את יוון לאנגליה, ולקחו איתם שני אחים יוונים כמשרתים ואת ולסטינו הכלב.
קורות חיים > מוות

דמי השכירות ברוונסברוק לא שולמו במשך שנה. עם שובו לאנגליה, קריין השיג עורך דין שישמש כערב לחובותיהם, ולאחר מכן עברו קריין וטיילור לברד פלייס (Brede Place). אחוזה זו בסאסקס, המתוארכת למאה ה-14, שלא בה היה חשמל ולא מים זורמים, הוצעה להם על ידי חברים בדמי שכירות צנועים. נראה שהמעבר חולל תקווה לקריין, אבל הבעיות הכספיות שלו נמשכו. הוא החליט שהוא לא יכול להרשות לעצמו יותר לכתוב עבור עיתונים אמריקאים, הוא התרכז בפרסום במגזינים באנגלית.
קריין דחק את עצמו לכתוב בקדחתנות במהלך החודשים הראשונים בברד; הוא אמר למו"ל שלו שהוא "עושה יותר עבודה עכשיו ממה שעשיתי בכל תקופה אחרת בחיי". בריאותו החמירה, ובסוף 1899 הוא שאל חברים על אתרי בריאות. "המפלצת וסיפורים אחרים" (The Monster and Other Stories) הודפס ו"מלחמה היא טובת לב" (War Is Kind), אוסף השירים השני שלו, פורסם בארצות הברית במאי. אף אחד מהספרים שלו אחרי "התג האדום של האומץ" לא נמכר היטב, והוא קנה מכונת כתיבה כדי לזרז את התפוקה. "בשירות פעיל" (Active Service), נובלה המבוססת על ניסיונו של קריין ככתב צבאי, פורסמה באוקטובר. המבקר של הניו יורק טיימס שאל "האם המחבר של 'שירות פעיל' עצמו באמת רואה משהו יוצא דופן בגיבור העיתון שלו?".
בדצמבר 1899 ערכו בני הזוג מסיבת חג מולד מושקעת בברד, בהשתתפות קונרד, הנרי ג'יימס, הרברט ג'ורג' ולס וחברים נוספים; היא נמשכה מספר ימים. ב-29 בדצמבר סבל קריין מדימום ריאתי חמור. בינואר 1900 הוא התאושש מספיק כדי לעבוד על רומן חדש, "The O'Ruddy", והשלים 25 מתוך 33 הפרקים. תכננו שייסע ככתב לגיברלטר כדי לכתוב סקיצות מסנט הלנה, מקום ששימש כלא לבורים, אך בסוף מרץ ובתחילת אפריל הוא סבל משני שטפי דם נוספים. טיילור השתלטה על רוב התכתובות של קריין בזמן שהיה חולה, וכתבה לחברים בבקשה לסיוע כספי. בני הזוג תכננו לטייל באירופה אבל קונרד, בביקורו האחרון של קריין, ציין כי "הפרצוף החולה של חברו הספיק כדי לומר לי שזו האומללה ביותר מכל התקוות".
ב-28 במאי 1900 הגיעו בני הזוג לבאדנוויילר (אנ') בגרמניה, ספא בריאות בקצה היער השחור. למרות מצבו החלש, קריין המשיך להכתיב פרקים מקוטעים להשלמת "The O'Ruddy". הוא מת ב-5 ביוני 1900, בגיל 28. בצוואתו השאיר הכל לטיילור, שלקחה את גופתו לקבורה בניו ג'רזי. קריין נקבר בבית הקברות אוורגרין (Evergreen Cemetery) בהילסייד (Hillside), סמוך לניוארק בניו ג'רזי.
סיפורת ושירה > סגנון וטכניקה

הסיפורת של סטיבן קריין מסווגת בדרך כלל כמייצגת של נטורליזם, ריאליזם אמריקאי (אנ'), אימפרסיוניזם (אנ') או תערובת של השלושה. המבקר האיטלקי סרג'יו פרוזה (Sergio Perosa), למשל, כתב במאמרו "סטיבן קריין בין נטורליזם לאימפרסיוניזם" (Stephen Crane fra naturalismo e impressionismo), שהיצירה מציגה "סימביוזה" של אידיאלים נטורליסטיים ושיטות אימפרסיוניסטיות. כשנשאל אם הוא יכתוב אוטוביוגרפיה ב-1896 או לא, השיב קריין כי הוא "לא מעז לומר שאני ישר. אני רק אומר שאני ישר כמעט כפי שמנגנון נפשי חלש יאפשר". קווי דמיון בין טכניקות סגנוניות בכתיבתו של קריין ובציור האימפרסיוניסטי - כולל השימוש בצבע וקיארוסקורו - מצוטטים לעיתים קרובות כדי לתמוך בתאוריה שלפיה קריין היה לא רק אימפרסיוניסט, אלא גם הושפע מהתנועה. ה.ג. וולס העיר על "ההשפעה הגדולה של הסטודיו" על עבודתו של קריין, וציטט כדוגמה קטע מתוך "התג האדום של האומץ: "עם רדת הלילה נשבר הטור לרסיסים גדודיים, והשברים נכנסו לשדות למחנה. אוהלים צצו כמו צמחים מוזרים. מדורות מחנה, כמו פריחות אדומות ומוזרות, נקדו את הלילה... מהמרחק הקטן הזה, המדורות הרבות, עם הצורות השחורות של גברים העוברים הלוך ושוב לפני קרני הארגמן, יצרו השפעות מוזרות ושטניות". אף על פי שלא קיימות ראיות ישירות לכך שקריין ניסח תאוריה מדויקת של מלאכתו, הוא דחה בתוקף את הסנטימנטליות, וטען כי "סיפור צריך להיות הגיוני בפעולתו ונאמן לדמות. הצמדות לאמת לחיים עצמם הייתה המבחן היחיד, האמנים הגדולים ביותר היו הפשוטים ביותר, ופשוטים כי הם היו אמיתיים".
המשורר והביוגרף ג'ון ברימן טען שיש שלוש וריאציות בסיסיות, או "נורמות", בסגנונו הסיפורי של קריין. הראשונה, בהיותה "גמישה, מהירה, פתאומית ועצבנית", מודגמת בצורה הטובה ביותר ב"תג האדום של האומץ", בעוד שהשנייה ("תפארת גמישה") מתייחסת ל"הסירה הפתוחה", והשלישית ("הרבה יותר סגורה, נסיבתית ו'נורמלית' בהרגשה ובתחביר") מתייחסת ליצירות מאוחרות יותר כמו "המפלצת". עם זאת, לא ניתן לקבוע את עבודתו של קריין לפי סגנון רק על בסיס הכרונולוגיה. לא רק שהסיפורת שלו אינה מתרחשת באזור מסוים עם דמויות דומות, אלא שהיא משתנה בין טון רציני לכתיבה דיווחית וסיפורת קלילה. כתיבתו של קריין, הן ספרותית והן עיונית, מונעת באופן עקבי על ידי מיידיות והיא בעת ובעונה אחת מרוכזת, חיה ואינטנסיבית. הרומנים והסיפורים הקצרים מכילים מאפיינים פואטיים כמו פרוזה קצרצרה, מֻשָּׁאוּת, שינויים בפרספקטיבה ושלוש נקודות בין המשפטים ובתוכם. באופן דומה, השמטה משחקת חלק גדול ביצירתו של קריין; השמות של גיבוריו כמעט ואינם מוזכרים, ולפעמים הם אינם קרויים בשם כלל.
קריין ספג לעיתים קרובות ביקורת על ידי מבקרים בתחילת דרכו על שילובו התכוף של דיבור יומיומי בדיאלוג, תוך חיקוי המבטאים האזוריים של הדמויות שלו בסגנונות דיבוריים. זה ניכר ברומן הראשון שלו, שבו קריין התעלם מהגישה הרומנטית והסנטימנטלית של ספרות שכונות עוני; במקום זאת, הוא התרכז באכזריות ובהיבטים המזוהמים של העוני, המתבטאים על ידי החוצפה של הדיאלקט הגס וניבולי הפה של שכונת באורי, שבהם השתמש בשפע. הניב המובהק של דמויות הבאורי שלו ניכר בתחילת הטקסט; הדמות הראשית מזהירה את אחיה ואומרת: "'תה יודע שזה מטרף את אמא כש'תה חוזר הביתה חצי מת, וזה כאילו כולנו נחטוף מכות'"
סיפורת ושירה > סיפורים קצרים

קריין כתב סוגים רבים ושונים של יצירות בדיוניות קצרות תוך שהחיל עליהם ללא הבחנה מונחים כמו "סיפור", "אגדה" ו"סקיצה". מסיבה זו, גילו מבקרים שסיווג חד-משמעי של עבודתו של קריין בעייתי. בעוד ש"הסירה הפתוחה" (The Open Boat) ו"הכלה מגיעה לשמיים צהובים" (The Bride Comes to Yellow Sky) נחשבים לרוב לסיפורים קצרים, אחרים מזוהים באופן שונה.
בראיון משנת 1896 עם הרברט פ. ויליאמס, כתב ב"בוסטון הראלד (אנ')", אמר קריין כי "לא מצא שסיפורים קצרים שונים לחלוטין באופיים מסיפורת אחרת. נראה לי שסיפורים קצרים הם הדברים הקלים ביותר שאנו כותבים". במהלך הקריירה הספרותית הקצרה שלו, הוא כתב יותר ממאה סיפורים קצרים וסקיצות בדיוניות. הסיפורת המוקדמת של קריין התבססה על משלחות מחנאות בשנות העשרה שלו; סיפורים אלה נודעו בסופו של דבר בשם סיפורי מחוז סאליבן וסקיצות (The Sullivan County Tales and Sketches). הוא ראה ב"סקיצות" הללו, שהן ברובן הומוריסטיות ואינן מאותו שיעור קומה של עבודה כמו יצירותיו המאוחרות יותר, כ"מאמרים מסוגים רבים", בכך שהם חלקם בדיוני וחלקם עיתונאות.
הנושאים לסיפוריו היו מגוונים מאוד. הסקיצות המוקדמות שלו בעיר ניו יורק וסיפורי באורי תיארו במדויק את תוצאות התיעוש, ההגירה וצמיחת הערים ושכונות העוני שלהן. אוסף ששת הסיפורים הקצרים שלו "הגדוד הקטן" (The Little Regiment) כיסו בסיס מוכר עם מלחמת האזרחים האמריקנית, נושא שבגללו התפרסם עם "התג האדום של האומץ". אף על פי שהוא דומה לרומן הידוע של קריין, "הגדוד הקטן" חסר מרץ ומקוריות. כשהבין את מגבלות הסיפורים הללו, כתב קריין: "המצאתי את סכום ההמצאה שלי בנוגע למלחמה והסיפור הזה מחזיק אותי בייאוש פנימי".
"הסירה הפתוחה וסיפורים אחרים" (The Open Boat and Other Stories‏; 1898) מכיל אסופה של שבעה עשר סיפורים קצרים העוסקים בשלוש תקופות בחייו של קריין: ילדותו באזברי פארק (אנ'), נסיעתו למערב ולמקסיקו ב-1895, וההרפתקאה הקובנית שלו ב-1897. אסופה זה התקבלה היטב וכללה כמה מיצירותיו המצליחות ביותר מבחינה ביקורתית. האוסף שלו "המפלצת וסיפורים אחרים" (The Monster and Other Stories) מ-1899 התקבל בצורה דומה.
שני אוספים שפורסמו לאחר מותו לא היו מוצלחים באותה מידה. באוגוסט 1900 פורסמו "סיפורי ויילומוויל" (The Whilomville Stories), אסופה של שלושה עשר סיפורים שכתב קריין במהלך השנה האחרונה לחייו. היצירה עוסקת כמעט אך ורק בילדות, והסיפורים שאובים מאירועים שהתרחשו בפורט ג'רוויס, שם חי קריין מגיל שש עד אחת עשרה. בהתמקדות בעיירה קטנה באמריקה, הסיפורים נוטים לרגשנות, אך נשארים חדי עין לגבי חייהם של ילדים. "פצעים בגשם" (Wounds in the Rain), שפורסם בספטמבר 1900, מכיל סיפורים בדיוניים המבוססים על דוחותיו של קריין עבור ה-World וה-Journal במהלך מלחמת ארצות הברית-ספרד. סיפורים אלה, שקריין כתב בעודו חולה נואש, כוללים את "מחיר הרתמה" (The Price of the Harness) ו"ההסתערות הבודדת של ויליאם ב. פרקינס" (The Lone Charge of William B. Perkins), והם דרמטיים, אירוניים ולפעמים הומוריסטיים.
למרות התפוקה הפורייה של קריין, רק ארבעה סיפורים - "הסירה הפתוחה", "המלון הכחול", "הכלה מגיעה לשמיים צהובים" ו"המפלצת" - זכו לתשומת לב רבה מצד חוקרים. ה. ג'. ולס ראה ב"הסירה הפתוחה" "ללא כל ספק, הכתר של כל יצירתו", והיא אחת היצירות של קריין הנדונות בתדירות הגבוהה ביותר.
סיפורת ושירה > שירה

שיריו של קריין, אותם העדיף לכנות "שורות", בדרך כלל אינם זוכים לתשומת לב מלומדת כמו הסיפורת שלו; אף אנתולוגיה לא הכילה את החרוזים של קריין עד 1926. אף על פי שלא בטוח מתי קריין התחיל לכתוב שירה ברצינות, הוא אמר פעם שהמטרה הפואטית הכוללת שלו הייתה "לתת את הרעיונות שלי על החיים בכללותם, עד כמה שאני מכיר אותם". הסגנון הפואטי שנעשה בו שימוש בשני ספרי השירה שלו, "הרוכבים השחורים ושורות אחרות" (The Black Riders and Other Lines) ו"מלחמה היא טובת לב" (War is Kind), היה לא שגרתי לתקופה בכך שהוא נכתב בחריזה חופשית ללא חריזה, משקל או אפילו שמות ליצירות פרטניות. הם בדרך כלל קצרים; אף על פי שמספר שירים, כגון "אל תבכי, עלמה, כי מלחמה היא טובת לב" (Do not weep, maiden, for war is kind), משתמשים בבתים ובפזמון חוזר, רובם אינם עושים זאת. קריין גם נבדל מעמיתיו וממשוררים בדורות מאוחרים יותר בכך שיצירתו מכילה סיטואציות אלגוריות, דיאלקטיות ונרטיביות.
המבקרת רות מילר (Ruth Miller) טענה כי קריין כתב "שירה אינטלקטואלית ולא שירה המעוררת תחושה, שירה שמעוררת את המחשבה במקום שתעורר את הלב". בשירים המאורגנים בצורה המורכבת ביותר, המשמעות של מצבי הנפש או הרגשות היא מעורפלת, אך שיריו של קריין נוטים לאשר גישות, אמונות, דעות ועמדות אלמנטריות מסוימות כלפי אלוהים, האדם והיקום. "הרוכבים השחורים" בפרט הוא מושג דרמטי בעיקרו והשירים מספקים המשכיות בתוך המבנה הדרמטי. יש גם משחק גומלין דרמטי שבו יש לעיתים קרובות קול ראשי המדווח על אירוע שנראה ("במדבר / ראיתי יצור, עירום, חייתי") או מנוסה ("איש מלומד בא אלי פעם"). הקול השני או הקולות הנוספים מייצגים נקודת מבט שמתגלה כנחותה; כאשר אלה מתנגשים, נוצרת הגישה הדומיננטית.
כתבים נבחרים

Maggie: A Girl of the Streets (1893)
The Red Badge of Courage (1895)
The Black Riders and Other Lines (1895)
George's Mother (1896)
The Open Boat and Other Tales of Adventure (1898)
War Is Kind (1899)
Active Service (1899)
The Monster and Other Stories (1899)
Wounds in the Rain (1900)
Great Battles of the World (1901)
The O'Ruddy (1903)
כתבים נבחרים > ספריו שתורגמו לעברית

התג האדום של האומץ, הוצאת משרד הביטחון, 1983
סיפורי ניו יורק, תרגמה הדס וייס, הוצאת אסטרולוג 2002
מגי, נערת הרחוב / אמו של ג'ורג', תרגמה הדס וייס, הוצאת אסטרולוג 2002
המלון הכחול, תרגם משה רון, הוצאת נהר, 2018
ביאורים

↑  ההצעה של האקדמיה העברית למילה suggestibility
↑  במקור שאין דרך להעבירו במדויק לעברית נכתב ""Yeh knows it puts mudder out when yehs comes home half dead, an' it's like we'll all get a poundin'"
הערות שוליים

↑  Stephen Crane’s own story
↑  Littell, John. 1851. Family Records or Genealogies of the First Settlers of Passaic Valley and Vicinity above Chatham.... Feltville, New Jersey: Stationer's Hall Press
↑  John Berryman, Stephen Crane: A Critical Biography, Farrar, Straus and Giroux, 1982, ISBN 9781466808065
↑  Gullason, Thomas (1 בינואר 1994). "Stephen Crane at Syracuse University: New Findings". The Courier. 29: 127. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Dean, Herb (23 ביוני 2002). The House: A Place to Grow and Remember (PDF). Vero Beach: DU Syracuse chapter. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Dean, Herb (23 ביוני 2002). The House: A Place to Grow and Remember (PDF). Vero Beach: DU Syracuse chapter. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "The Red Badge of Courage (1951)". IMDb. 11 באוקטובר 1951. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Stephen Crane Papers". Columbia University Rare Book and Manuscript Library.
↑  "The Stephen Crane House". The Stephen Crane House.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272905805171  PLWABN: 9810682009005606  BIBSYS: 90068694  BNC: 000035758  BNE: XX887622  BnF: cb118980950 (data)  CANTIC: a10070497  CiNii: DA01043869  GND: 118522620  ICCU: CFIV029936  ISNI: 0000 0001 2145 0893  LCCN: n81023065  LNB: 000090762  MusicBrainz: 019a1e29-a4f2-4c47-be59-ad896ed0b59f  NDL: 00436844  NKC: jn20000703042  NLA: 35031984  NLG: 130207  NLK: KAC199605939  NSK: 000034592  NTA: 069027552  RERO: 02-A003142455  SELIBR: 182427  SNAC: w6427m36  SUDOC: 026804530  Trove: 804695  ULAN: 500277211  VcBA: 495/202658  VIAF: 100175928   WorldCat (עם VIAF): 100175928 
צוער קריין במדים בגיל 17
סטיבן קריין (שורה ראשונה, במרכז) יושב עם חברי קבוצת הבייסבול על מדרגות היכל השפות באוניברסיטת סירקיוז, 1891. (התמונה באדיבות מרכז המחקר לאוספים מיוחדים של האוניברסיטה)
רכבת קיטור בשדרה השלישית מעל הבאורי ב-1896
פרט שנלקח מדיוקן משנת 1894 של קריין על ידי החבר והצלם קורווין נאפ לינסון. לינסון אמר שהפרופיל של המחבר מזכיר לו "את נפוליאון הצעיר — אבל לא כל כך קשה, סטיב".
ספינת הקיטור קומודור במעגן
קריין מצולם על אביזר בצורת סלע לצילום סטודיו באתונה, 1897
מצבת קברו של קריין בבית הקברות "אוורגרין"
קרב צ'נסלורוויל (אנ') מאת קורץ ואליסון; התיאור הריאליסטי של קריין למלחמה זיכה אותו בהכרה מצד מבקרים וחוקרים רבים לאורך השנים.
ארנסט המינגוויי (על ספינתו בסביבות 1950) האמין ש"התג האדום של האומץ" הוא "אחד הספרים הטובים ביותר בספרות [האמריקאית]"
"זיכרונות מלחמה", שכתב קריין זמן קצר לפני מותו, מסתיים כך: "האפיזודה הסתיימה. ואתה יכול לסמוך על זה שלא אמרתי לך כלום בכלל, כלום, כלום, כלום".
דיוקן של סטיבן קריין
פסק דין אחמד נ' אוסטריה

פסק דין 25964/94 אחמד נ' אוסטריה (באנגלית: Ahmed v. Austria) הוא פסק דין שניתן בבית הדין האירופי לזכויות אדם בשנת  1995 בתביעה שהוגשה נגד אוסטריה על ידי שריף חוסיין אחמד, אזרח סומליה אשר ברח מארצו לאוסטריה בעקבות הסכנה שהיה חשוף לה בתקופה בה התנהלה מלחמת אזרחים בסומליה. אחמד קיבל מעמד של פליט ולאחר תקופה, מעמדו כפליט בוטל על ידי אוסטריה. השאלה בפני בית הדין הייתה אם השבתו לסומליה תהווה הפרה של האיסור על עינויים הקבוע בסעיף 3 לאמנה האירופית לזכויות אדם. בית המשפט קבע כי כל עוד המצב במדינת המוצא לא השתנה משמעותית ועדיין קיימת סכנת חיים או מצב דומה, אין לבטל את מעמדו של אדם כפליט, גם אם ביצע עבירות שונות ואף אם פגע בציבור.
רקע > מלחמת האזרחים בסומליה

מלחמת האזרחים בסומליה החלה ב-1991 כמרד אזרחים כנגד משטר הדיכוי של זיאד בארה אשר היה נשיא סומליה דאז. הכוחות המזוינים בסומליה החלו להתארגן כקבוצות שונות של מורדים, ביניהן, הקונגרס הסומלי המאוחד (USC), אשר אחמד נחשד כחבר בקבוצה זו. מלחמת האזרחים לוותה במקרי אלימות רבים, והרוגים רבים, אשר הביאו להתערערות השלטון ולהתפתחות של משבר הומניטרי ואף לאנרכיה. באותה תקופה ועקב הפרעות ברחו אנשים אשר חששו לחייהם מסומליה למדינות אירופה.
רקע > סעיף 3 לאמנה האירופית לזכויות האדם

האמנה האירופית מאפשרת לכל אדם אשר חושב כי מי מהמדינות החתומות עליה פגעו בזכויותיו בהתאם לאמנה, לתבוע את המדינה בבית הדין האירופי לזכויות אדם . סעיף 3 לאמנה קובע כי "אף אחד לא יהיה נתון לעינוי או עונש\התנהגות אכזריים או משפילים".
השאלה המרכזית

פסק דין זה עוסק בפרשנות אשר יש לתת לתקנה כאמור והיקף התחולה שלה במקרים מסוימים. בית המשפט בוחן האם ניתן לתת תוקף לגירוש המבקש, אזרח סומלי אשר קיבל מעמד של פליט באוסטריה וגורש חזרה לסומליה, בנסיבות המתוארות במקרה זה או שמא מדובר בהפרה של המשיבה - אוסטריה, של חובותיה על פי סעיף 3 לאמנה.
עובדות

אחמד הוא אזרח סומלי אשר נולד בשנת 1963. בספטמבר 1990, אחמד ברח מסומליה וביקש מעמד של פליט. בבקשתו טען אחמד כי דודו היה פעיל בקונגרס הסומלי המאוחד (USC), אחת מהקבוצות אשר מרדו בשלטון במהלך מלחמת האזרחים בסומליה, וכי אביו ואחיו, אשר לא היו חברים בקונגרס, הוצאו להורג מאחר שסייעו לדודו. מאז מאי 1990, הוא ובני משפחתו נחשדו כמשתייכים ל-USC וכמי שהשתתפו במרד. כתוצאה מכך, החרימו את רכושו ותקפו אותו פיזית. לדבריו, הוא עזב את סומליה מתוך פחד רב ומאחר וחשש כי יתעללו בו או יוציאו אותו להורג.
ב-19 באפריל 1991 נדחתה בקשתו של אחמד לקבלת מעמד של פליט על ידי הרשות לביטחון הציבור של שטיריה. בערעור שהגיש המבקש, הפך שר הפנים את ההחלטה וב-15 במאי 1992 קיבל אחמד מעמד של פליט כהגדרתו באמנה בדבר מעמדם של פליטים מ-1951. ב- 12 ביולי 1994 החליט משרד הפליטים הפדרלי של גראץ, בהתאם לתקנה 5(1)(3) לחוק הזכות לבקשת מקלט, חוק אשר קובע כי פליט יאבד את מעמדו כפליט אם הרשות המוסמכת מצאה כי התנאים שנקבעו לעניין קביעת מעמדו כפליט כבר לא מתקיימים, על חילוט מעמדו של אחמד כפליט, זאת לאחר שדן את המבקש למאסר של שנתיים וחצי על ניסיון לביצוע שוד ביחד עם שותף לאחר שהכה עובר אורח וניסה לגנוב את ארנקו.
בתאריך 14 בדצמבר 1994, בעקבות הצפי לגירושו ולאחר ששוחרר על תנאי, נלקח המבקש למעצר במטה של משטרת גראץ.
טענת המבקש

אחמד טען כי גירושו חזרה לסומליה יחשוף אותו לסיכון משמעותי כמפורט בסעיף 3 לאמנה לפיו "אף אחד לא יהיה נתון לעינוי או עונש\התנהגות אכזריים או משפילים". אחמד טען כי העובדה שקיבל מעמד של פליט במאי 1992, מהווה חותם לכך שהרשויות האוסטריות הודו כי קיים סיכון כמפורט בתקנה 3 לאמנה וכי מאחר שהמצב בסומליה לא השתנה מאז 1992, הרי שלדידו, הסיכון עדיין קיים ואין לבטל את מעמדו. בסומליה עדיין היה קיים האיום של "מלחמת האחים" שהתנהלה באותם ימים בין קבוצות שבטים יריבים. אחמד עצמו עדיין היה חשוד שמי שהשתייך ל-USC ולפיכך, היה עדיין חשוף לרדיפה בסומליה. לטענתו, רק העבירה הפלילית שביצע (אשר הובילה להרשעה פלילית) הביאה לכך שאיבד את מעמדו כפליט, ואולם, העבירה שביצע אינה חמורה דיו כדי להצדיק את גירושו והחזרתו למדינה בה חיו עומדים בסכנה.
החלטת הוועדה

הוועדה קיבלה את מהות טענתו של אחמד בציינה כי אין כל תימוכין להחלטה לבטל את מעמדו של אחמד כפליט היות שהרשויות הלאומיות לא הראו כי יש שינוי במצב הדברים המתקיים בסומליה וכי הסיכון כבר לא מתקיים. גם הממשלה לקחה בחשבון את הסיכון אליו חשוף אחמד ככל שישוב לסומליה, אולם, לטענתם, הם עומדים בדרישות של סעיף 3 במידה אשר אוסטריה מאפשרת. לטענת הממשלה, כאשר הוראת הגירוש הפכה סופית, לא ניתן היה להפר אותה או לערער עליה. וכי בהתאם לחוק האוסטרי, רק סיכון של הוצאה להורג, יהווה סיבה חוקית להישארותו באוסטריה.
החלטת בית המשפט

בית המשפט חזר ואמר כי למדינות יש את הזכות, בכפוף לחובותיהם, בין היתר על פי האמנה, לשלוט בכניסה, תושבות וגירוש של זרים. עוד הוא ציין כי הזכות הפוליטית לקבלת מקלט לא כלולה באמנה או בפרוטוקולים. למרות זאת, גירוש זר על ידי המדינה עשוי להביא לחריגה מהאמור בתקנה 3 ולפיכך יש לבחון את אחריות המדינה על פי האמנה וכן, לבחון היכן יש יסוד ממשי להנחה שהאדם, ככל ויגורש, יהיה חשוף לסיכון הסותר את האמור בתקנה 3. בנסיבות אלו, תקנה 3, מרמזת על החובה שלא לגרש אדם למדינה בה קיים הסיכון כאמור.
בית המשפט ציין בנוסף כי סעיף 3, המקדש את אחד מהערכים הבסיסיים בחברות דמוקרטיות, אוסר עינוי או עונש או מעשים משפילים או אכזריים ללא התחשבות בהתנהגות הקורבן. שלא כמו סעיפים אחרים באמנה או בפרוטוקולים, סעיף 3 לא מאפשר חריגה ולא מאפשר לגרוע מהמותר בהתאם לסעיף 15, אפילו במקרה של מצב חירום ציבורי המאיים על חיי האומה.
העיקרון לעיל נכון גם לעניין סעיף 3 בעת הדיון בתיקי גירוש. לפיכך, התנהגות האדם המועמד לגירוש, גם אם אינה רצויה או מסוכנת, לא יכולה להוות שיקול מעשי. כמו הוועדה, גם בית המשפט נתן משקל רב לעובדה שבמאי 1992 שר הפנים האוסטרי נתן למבקש מעמד פליט בהתאם למשמעותו באמנת ז'נבה ולכך שמעמדו בסומליה והשבתו לשם עשויה להביא לרדיפתו. אף על פי שאיבד המבקש את מעמדו לפני כשנתיים, הרי שביטול המעמד היה רק בשל הרשעתו בפלילים. ההשלכות של גירושו של המבקש לא נלקחו בחשבון. למרות זאת, על מנת להעריך את הסיכון במקרה של גירוש אשר עדיין לא יושם, מה שיכריע יהיה מצב הדברים בהווה בסומליה.
בבוחנו את המצב הנוכחי בסומליה, בית המשפט התבסס על הערכות על ממצאי הוועדה, אשר ציינה כי המצב בסומליה כמעט ולא השתנה מאז 1992 כאמור. סומליה הייתה עדיין במצב של מלחמת אזרחים והלחימה בין מספר שבטים על השליטה בארץ עדיין נמשכה. לא הייתה אינדיקציה לכך שהסכנה שהמבקש היה חשוף אליה ב-1995 חדלה מלהתקיים או שרשות כלשהי תוכל להגן עליו מפניה.
מאחר שזה היה מצב הדברים, בית המשפט קבע כי גירושו של המבקש לסומליה תביא להפרה של סעיף 3 כל עוד, החזרה לשם תהווה עבורו סכנה ממשית וחשיפה לעינויים, או מעשים משפילים או אכזריים ואין בהתנהגותו או הרשעתו בפלילים כדי לבטל את מעמדו כפליט.
ראו גם

פסק דין סורינג נגד בריטניה
פסק דין סופי ואלמי נגד בריטניה
פליט
זכויות האדם
לקריאה נוספת

European Court of Human Rights, Soering v. the United Kingdom, application no. 14038/88, Judgment, 7 July 1989 באתר [Balili]
הערות שוליים

↑  נוסח פסק הדין במלואו, באתר (ECHR)
↑  נוסח האמנה האירופית לזכויות אדם: http://www.echr.coe.int/Documents/Convention_ENG.pdf
חתול בר

| חתול בר |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי חתול
משפחה:: חתוליים
סוג:: חתול
מין:: חתול בר
שם מדעי
 Felis silvestris ‏שרבר, 1777
תחום תפוצה


חתול בר (שם מדעי: Felis silvestris) הוא מין בסוג חתול ממשפחת החתוליים.
מאפיינים

חתול הבר הוא טורף קטן הנפוץ באירופה ובחלקן המערבי של אסיה ואפריקה. חתול הבר שכיח במספר אזורים בישראל, אם כי באזורים מדבריים הוא נדיר יחסית. חתול הבר פעיל בלילה וצד יונקים קטנים, ציפורים ועוד יצורים בגודל דומה.
חתול הבר האפריקאי (Felis lybica) הוא אביו של חתול הבית (Felis catus). ישנן עדויות שמצביעות על כך שחתול הבית בוית לפני 9500 שנה מחתול הבר האפריקאי באזור הסהר הפורה, במקביל למהפכה החקלאית, בשל הצורך להגן על מצבורי תבואה מפני מכרסמים.
בסביבתו הטבעית מותאם חתול הבר למגוון סוגי בתים: יערות פתוחים, סוואנות וערבות. על אף שתת-המין המבוית נראה במגוון תבניות וצבעים, פרטי הבר הם בצבע חום-אפור עם פסים שחורים, באורך של 50 עד 80 ס"מ ושוקלים בין שלושה לשישה ק"ג. תת-המין האפריקני קטן במקצת ובעל גוון חום בהיר יותר. הזכרים גדולים מהנקבות במשקלם ולהם ראש גדול יותר וצוואר עבה יותר משל הנקבות.
רוב ההמלטות מתרחשות באביב. משכה של תקופה ההיריון הוא 50–63 יום. בסופו של ההיריון מומלטים 1–5 גורים עיוורים שמשקלם כ-50 גרם. לאחר עשרה ימים הם פותחים את עיניהם ולאחר 16–20 יום הם לומדים ללכת. הגורים יונקים כשלושה חודשים ובגיל זה מתחילים לצוד, בגיל חמישה חודשים הם נעשים עצמאיים ובגיל 9–12 חודשים הם מגיעים לבגרות מינית. הם חיים כ-15 שנה.
מינים

חתול בר אפריקני (Felis lybica) – נחשב כיום מין עצמאי.
חתול בר אירופי (Felis silvestris) - נחשב כיום מין עצמאי.
חתול הבית (Felis catus) – נחשב כיום מין עצמאי.
גלריה

נקבה וגור בסקוטלנד
נקבה וגור בסקוטלנד
קהילת יהודי שפייר

שרידי בית הכנסת העתיק של שפייר
הקהילה היהודית בשפייר (שפיירא כפי שנקראה בפי היהודים) היא חלק מיהדות גרמניה ואחת מהקהילות הוותיקות והחשובות ביותר בקרב יהדות אשכנז בימי הביניים. היא הרכיבה יחד עם הערים וורמס (ורמיזא) ומיינץ (מגנצא) את איחוד שלוש הקהילות היהודיות הגדולות שלאורך הריין, שנודעו בכינוי קהילות שו"ם (שפיירא, ורמיזא, מגנצא). עד היום ניתן להבחין בשרידי קהילה זו בשמות משפחה הנושאים את שם היישוב, כדוגמת שפירו או שפירא.
בימי הביניים הייתה בעיר קהילה יהודית, שראשיתה המדויקת אינה ברורה. ידוע כי בשנת 1084 הזמין בישוף העיר רודיגר חוזמן את היהודים להתיישב בעירו, העניק להם כתב זכויות והקצה שטח לשכונה יהודית נפרדת שתוקף בחומה לצורכי הגנה. במקביל, בשנה זו אירעה שרפה במגנצא, שגרמה ליהודים רבים מהקהילה היהודית לעבור ממנה לשפייר.
בשנת 1096, בזמן מסע הצלב הראשון הייתה קהילת שפייר אחת הראשונות בגרמניה שאירע בהן פוגרום, כחלק מאירועי גזירות תתנ"ו. עם זאת, עקב התערבותו של בישוף העיר, שהגן על היהודים במבצרו, הצלבנים הצליחו להרוג כאחד עשר יהודים בלבד ומרבית הקהילה ניצלה. גם לאחר הפוגרום נותרה בעיר קהילה יהודית גדולה. קהילות וורמייזא ומגנצא, שהיו חשובות יותר משפיירא לפני גזירות תתנ"ו, נפגעו באופן קשה ביותר, ושרידיהן (בהנהגת רבי קלונימוס הזקן) ברחו לשפייר. ככל הנראה, עובדה זו סייעה להפיכת שפייר למרכז תורני משמעותי במאה ה-12.
רחוב היהודים בשפייר
בגזירות ק"ט (1349) נחרבה הקהילה. היא חודשה לאחר מכן אך לא שבה עוד למעמדה הקודם.
הקהילה היהודית בשפייר נכחדה במלחמת העולם השנייה, שואת העם היהודי, אך התחדשה בשנת 1989, עם נפילת מסך הברזל.
בשנת 2021 הכירה אונסק"ו באתרים ההיסטוריים היהודיים בשפייר כאתר מורשת עולמית, בהכרזה משותפת לוורמס ומיינץ – קהילות שו"ם – בשל היותן ערש התרבות היהודית באירופה.