stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות בוקובינה
היסטוריה > סיום מלחמת העולם השנייה ולאחריה

עם התקרבות הצבא האדום לרומניה התקשו השלטונות באכיפת החוקים נגד היהודים שנותרו במחוז, ומשום כך ב-26 בינואר 1944 בוטלה החובה שהוטלה על יהודי בוקובינה לענוד את הטלאי הצהוב. במרץ 1944 שוחרר מחוז בוקובינה משליטתן של מדינות הציר.
בעוד שיעור השורדים שנותרו בצ'רנוביץ היה גבוה יחסית הודות לפועלו של טראיאן פופוביץ', רק מעט יהודים מערי השדה שרדו. רבים מהם מתו בטרנסניסטריה בשל מחלות ובשל תנאי עבודה קשים. בסך הכול, מתוך כ-100 אלף יהודים שהתגוררו בבוקובינה טרם המלחמה, שרדו בגטאות בוקובינה ובמחנות העבודה בטרנסניסטריה רק כ-50 אלף.
עם תום המלחמה, חזרה צפון בוקובינה לשלטון ברית המועצות. ניסיונם המר שנרכש בתקופת השלטון הסובייטי גרם ליהודים רבים לשוב לרומניה, במסגרת רפטריאציה: חזרה למולדת של פליטים. גם ארץ ישראל הייתה יעד הגירה של יהודי בוקובינה. חלקם ניסה להבריח את הגבול מברית המועצות לרומניה, נתפס ונידון לתקופות מאסר ארוכות.
חינוך > תחת השלטון האוסטרי

ב-1789, עם החלת צו הסובלנות על יהודי בוקובינה, ייסדו האוסטרים שלושה בתי ספר ממלכתיים בקהילות היהודיות בצ'רנוביץ, סדיגורה וסוצ'אבה. שפת ההוראה בהם הייתה גרמנית. מטרתם הייתה לבסס את ה"גרמניזציה" ולהפוך את התרבות והשפה הגרמנית לשליטות בבוקובינה. על היהודים היה לשלוח את ילדיהם לבתי הספר הממלכתיים החל מגיל 6, ועל המתחמקים הוטל קנס או מאסר. השלטונות גם אסרו על ילדים ללמוד בתלמודי תורה, כדי לאלצם ללמוד בבתי הספר הממלכתיים. עם זאת, היו הורים רבים שהעונשים לא הרתיעו אותם, והם סירבו בתוקף לשלוח את ילדיהם לבתי הספר, מחשש שהם ירחיקו את ילדיהם מהמסורת. בשל ההתנגדות הפכו בתי הספר הללו לבלתי רווחיים, ולבסוף נסגרו ב-1806. ב-1820 החלו היהודים לפקוד את בתי הספר הכלליים, שנועדו לנוצרים וליהודים כאחד. היהודים קיבלו פטור משיעורי הדת הנוצריים בבתי ספר אלה. התלמידים היהודים ישבו על ספסלים נפרדים והורחקו מתלמידים נוצרים.
ערב מלחמת העולם הראשונה, כמעט כל יהודי בוקובינה למדו במוסדות חינוך ממלכתי שלימדו בגרמנית, שפת האימפריה האוסטרו-הונגרית. פרט להם פעלו בצ'רנוביץ בית ספר ששפת ההוראה שלו הייתה בעברית ובית ספר אחד שלימד ביידיש. ביישובים הקטנים ובכפרים נשלחו התלמידים לתלמודי התורה. תלמידים חרדים למדו בתלמודי תורה במימון הקהילה. את המקצועות הכלליים השלימו, בדרך כלל, בסיע מורים פרטיים. בעוד הבנים החרדים למדו בתלמודי התורה, בנות חרדיות למדו דווקא בבתי ספר ממלכתיים, בגלל החשיבות המשנית שייחסה הקהילה היהודית להוראת תכנים דתיים לבנות.
חינוך > תחת השלטון הרומני

לאחר השתלטות רומניה על בוקובינה פחתה חשיבות השפה הגרמנית. בשל כך, ביקשה "המועצה הלאומית היהודית" לפתוח שני בתי ספר תיכוניים ששפת הלימוד בהם תהיה נתונה לבחירה. חילוקי דעות במועצה הלאומית היהודית באשר לשפת ההוראה, גרמו לפתיחת בית ספר תיכון יהודי בצ'רנוביץ על ידי השלטונות הרומניים, כשלב מעבר להוראה ברומנית מהוראה בגרמנית. בתי ספר יהודיים פרטיים היו פעילים לזמן קצר, ונסגרו עד 1923, בשל מדיניות הרומניזציה. עם זאת, עד 1935 פעלו ברחבי בוקובינה 15 גני ילדים יהודיים, שחלקם הופעלו על ידי רשת "בית יעקב".
ב-1925 נחקק ברומניה חוק החינוך הפרטי, שנקרא גם בשם "חוק אנגלסקו", על שמו של שר החינוך הרומני. חוק זה התיר לכל המיעוטים במדינה לבחור את שפת ההוראה במערכת החינוך הפרטית שלהם, פרט ליהודים, שחויבו ללמד ברומנית, במקום ביידיש או בעברית. היהודים חויבו להתאים את תוכנית הלימודים שלהם לזו הנהוגה בשאר חלקי רומניה. החוק חייב את התלמידים היהודים להשתתף בבחינות ארציות בסוף שנת הלימודים ואסר להכשיר מורים במקצועות היהדות. עם זאת, לאחר מאמצים ממושכים של הקהילות היהודיות ברומניה, הוסר מהחוק הסעיף המחייב יהודים בהוראה ברומנית. יהודים רבים הצליחו להגיע לרמת ידע בסיסית בעברית. ילדים יהודים רכשו ידע בסיסי בעברית בתלמודי תורה ובאמצעות מורים פרטיים שבאו, ברובם, מבסרביה. עקב הקשיים שהערימו השלטונות על היהודים, לא הוקמו בתי ספר יהודיים נוספים בבוקובינה, פרט לארבעה שהיו קיימים עד אז.
חינוך > תחת השלטון הסובייטי

הכיבוש הסובייטי בצפון בוקובינה ב-1940 עורר ציפיות בקרב הפעילים היידישיסטים. מיכאל דוקטרוביץ, מנהל בית ספר יהודי, הביע תקווה שהכיבוש הסובייטי יאפשר פריחה בתחומי העיתונאות, התיאטרון, הספרות והחינוך ביידיש, שדוכאו תחת השלטון הרומני. ציפיותיהם של היידישיסטים התממשו באופן חלקי. השלטון הסובייטי עודד זמנית את השימוש ביידיש, כדי לחזק את מעמדו בבוקובינה ולרכוש את אהדת היהודים. רק עיתון יהודי אחד יצא לאור ביידיש, ואילו יתר העיתונים נכתבו באוקראינית או ברוסית, במסגרת ה"אוקראיניזציה". קבוצות תיאטרון דוברות יידיש מרחבי ברית המועצות הופיעו לראשונה בצ'רנוביץ, וחוגי תיאטרון נפתחו בבתי הספר היהודיים. בהשוואה לתקופת השלטון הרומני, מספר בתי הספר שלימדו ביידיש גדל, והוקמו שני בתי ספר חדשים. לא נגבה שכר לימוד בעבור הלימוד בבתי ספר אלו. עם זאת, השלטונות הסובייטיים החדירו בהם תעמולה וחייבו את התלמידים לפקוד אותם אף ביום הכיפורים.
כלכלה > תחת השלטון האוסטרי

עם ראשית הכיבוש האוסטרי בבוקובינה, עסקו יהודי המחוז במסחר ובזיקוק אלכוהול. ביישובים הגדולים היו יהודים שעסקו במלאכה. יהודים רבים שחיו בבוקובינה היו חקלאים. במסגרת המגבלות שהטילו האוסטרים על היהודים, נאסר ב-1800 על היהודים לשמש כמנהלי אחוזות. עם זאת, החל מ-1783 התאפשר להם לעסוק בכריית מלח, ומאוחר יותר בייצור אשלג. האוכלוסייה הנוצרית במחוז התנגדה לזכויות היתר שהיו ליהודים בחכירת בתי חרושת לייצור בירה, והביאה לסגירתו ב-1802 של בית חרושת יהודי לייצור בירה. במהלך מלחמת רוסיה–צרפת ב-1812, נבזז רכוש יהודי רב על ידי צבא רוסיה כשעבר דרך המחוז, והכלכלה המקומית ניזוקה. הפגיעה בכלכלה רק התעצמה לאחר שמחוז בסרביה הסמוך סופח על ידי רוסיה באותה השנה, מה שפגע בתנועת סחורות שעברו באזור. ב-1832, לאחר שהוחל על יהודי בוקובינה גיוס החובה, בוטלו המיסים המיוחדים שהוטלו עליהם והם הושוו למיסים של שאר תושבי המחוז.
ב-1867, מיד לאחר מתן האמנציפציה הרשמית ליהודי אוסטרו-הונגריה והסרת ההגבלות שהוטלו על רכישת אחוזות וחוות על ידי יהודים, מיהרו יהודים אמידים לרכוש קרקעות. בתום השלטון האוסטרו-הונגרי כ-42% מהאדמות החקלאיות וכ-85% מכלל האחוזות במחוז הוחזקו בידי יהודים. באותה עת התגוררו במחוז כאלף משפחות איכרים יהודים. האמנציפציה ביטלה את החובה שהוטלה על יהודי הכפרים לעסוק בחקלאות, ורבים מהם החלו לעבוד במקצועות אחרים. בשנים אלו גדל בקרב האוכלוסייה בבוקובינה שיעורם של רופאים ושל עורכי דין יהודים, שרכשו את השכלתם מחוץ לבוקובינה.
כלכלה > תחת השלטון הרומני

השלטון הרומני החדש בבוקובינה החיל רפורמה אגררית על קרקעות במדינה מתוך חשש מפני מרד איכרים בהשראת מהפכת אוקטובר בברית המועצות. הרפורמה נכנסה לתוקף במחוז בוקובינה ב-30 ביולי 1921. במסגרת הרפורמה הופקעו קרקעותיהם של תושבים זרים, של בעלי קרקעות שנעדרו מן המחוז עשר שנים לפחות ושל בעלי קרקעות שלא עיבדו את אדמותיהם תשע שנים. גם קרקעותיהם של המחזיקים ביותר מ-2,500 דונם הוחרמו, וחולקו בין איכרים מקומיים. על האדמות שלא הוחרמו הוטלו מיסים גבוהים. בעקבות הרפורמה, הוחרמו עד שלהי 1924 בבוקובינה יותר מ-730 אלף דונם. יהודים רבים נמנו עם בעלי האחוזות הגדולות במחוז, ומשום כך הם נפגעו כלכלית. מדיניות ה"רומניזציה" הטילה הגבלות כלכליות על היהודים במטרה לדחוק את רגליהם ולהחליפם ברומנים. כך, למשל, נשללה מהם הזכות לסחור במוצרים שהוחזקו כמונופול על ידי הממשלה, כגון טבק, מלח בישול ומשקאות חריפים, ולא חודשו רישיונותיהם של בעלי עסקים. יהודים רבים פשטו את הרגל, אך היו שהקימו בתי חרושת בתחומים מותרים ונחלו הצלחה כלכלית. ב-1930 68% מהקמעונאים ו-53.2% מהבנקאים בבוקובינה היו יהודים, ואילו בשאר הממלכה שיעורם עמד על שליש ורבע בהתאמה. מספרם הגדול של היהודים שעסקו במקצועות אלה היווה את אחת הסיבות להתגברות האנטישמיות. היהודים היוו את רוב התעשיינים בתחום העץ, הבירה והסוכר.
ב-1928, ירד מספרם של החקלאים בבוקובינה לשמונה מאות. עם פרוץ המשבר הכלכלי העולמי גדל מספר המובטלים בקרב יהודי בוקובינה. ארגון הג'וינט סייע ליהודים באמצעות קרנות הלוואה שנפתחו בשנים עשר יישובים. גם חסידות ויז'ניץ הקימה ארגוני חסד לנזקקים, וחברת יק"א העניקה הלוואות ארוכות טווח והכשרות בחקלאות ליהודים שסבלו מפרעות. עם עלייתה לשלטון של ממשלת גוגה-קוזה האנטישמית, היגרו משפחות של איכרים יהודים מהכפרים אל הערים הגדולות, מחשש מפני פוגרומים. המשפחות שנותרו בכפרים נטבחו על ידי שכניהן, במהלך השואה.
כלכלה > תחת השלטון הסובייטי

השלטון הסובייטי בצפון בוקובינה (1941-1940) השליט מדיניות כלכלית קומוניסטית. ב-15 באוגוסט 1940 הולאמו בתי החרושת הגדולים, בתי המלון והבנקים. השלטונות סגרו בתי עסק רבים, ובעלי ממון נשפטו בהאשמות שווא. חלקם אף הוגלו לסיביר. בני מעמד הביניים, שחששו כי גורלם יהיה כגורל העשירים, החלו ללבוש בגדים פשוטים מחשש שמא יזוהו כבורגנים. יהודים שנאלצו לוותר על עיסוקם החלו לעסוק במקצועות כגון הוראה, בנקאות ורוכלות. לעיתים הם נאלצו לעבוד בשבתות ובחגים, ונענשו אם חרגו מכללי העבודה. הרוכלים נאלצו לשלם מס כבד במסגרת עיסוקם.
חיי הדת והקהילה > ארגון הקהילות > תחת השלטון המולדובי-עות'מאני

תקופת השלטון המולדבי, דמה ארגון הקהילות של יהודי בוקובינה לזה של יהודי האימפריה העות'מאנית: בראש הקהילה עמדו רבנים וראשי קהל שכיהנו לתקופה קצובה ומינוים היה טעון אישור מנסיך מולדובה. הייתה להם סמכות שיפוט בנושאי נישואים וגירושים וברישום לידות, ופטירות. בראש הרבנים וראשי הקהילות עמד החכם באשי, הרב הראשי של המדינה, שתפקידו עבר בירושה, והוא הוסמך כגובה מיסים מטעם השלטון. החכם באשי היה רשאי לערער על החלפת ראש קהילה מסוימת, אך הזכות ההכרעה הייתה שמורה לשליט המקומי.
חיי הדת והקהילה > ארגון הקהילות > תחת השלטון האוסטרי

במסגרת כתב הסובלנות מ-1789, אפשרו השלטונות את קיומן של קהילות יהודיות בצ'רנוביץ ובסוצ'אבה בלבד, כדי שיוכלו לפקח עליהן ביעילות. יתר הקהילות אוחדו עם הקהילות בצ'רנוביץ ובסוצ'אבה. לאחר מתן האמנציפציה ליהודי אוסטריה ב-1848, גדל מספרם של יהודי בוקובינה. השירותים שניתנוו על ידי שתי הקהילות בצ'רנוביץ ובסוצ'אבה לא סיפקו את צורכיהם של היהודים, ומשום כך התעורר הצורך לפצל את הקהילות הקיימות. לפיכך, ב-1850 זכתה קהילת סירט בעצמאות מחודשת וב-1859 זכתה בכך קמפולונג מולדובנסק. עד 1873 גדל מספר הקהילות ל-11, וב-1890 הגיע מספרן ל-15. יהודים שחיו בסמוך לקהילה מסוימת הסתפחו אליה. כל חברי הקהילה בחרו את ההנהלה, וזו פעלה למענם בענייני דת, חינוך ורווחה. הקהילות הדתיות מימנו את המוהלים והשוחטים, הפעילו את תלמודי התורה וארגנו פעילויות צדקה למען חולים ויתומים.
חיי הדת והקהילה > ארגון הקהילות > תחת השלטון הרומני

בנובמבר 1924 הגיש שר הדתות הרומני קונסטנטין באנו הצעת חוק, שבמסגרתה הורה לשנות את ארגונן של הקהילות היהודיות בשטחים שסופחו לרומניה לאחר מלחמת העולם הראשונה, ודרש שבכל עיירה תוקם קהילה יהודית נפרדת. הקהילות היהודיות התנגדו בתוקף להצעה, שכן באותה תקופה יישובים סמוכים רבים השתייכו לקהילה אחת, והצעתו של הייתה עלולה להביא לפיצולן ולהחלשתן. "חוק הדתות" (Legea Cultelor), עבר לבסוף בשני בתי הפרלמנט של רומניה ב-22 באפריל 1928. במקרים מסוימים היטיב "חוק הדתות" עם היהודים. כך, למשל, הוא התיר להם לייסד בתי ספר ובתי מדרש משלהם, פתח את הבחירות למוסדות הקהילה לכלל היהודים ללא תלות במצבם הכלכלי, ואפשר ליצור ארגון אזורי של קהילות, שלא התאפשר תחת האוסטרים. ניסיון להקים ארגון כזה בבוקובינה ב-1936 לא צלח . את המגעים עם השלטונות ניהלו נכבדי הקהילות. "חוק הדתות" בוטל לבסוף ב-1940, בהוראת ממשלת של יון אנטונסקו.
בקהילות רבות ברחבי בוקובינה נוצרו מפלגות מקומיות שהיו מקורבות למפלגות המובילות בפוליטיקה הרומנית. נוסדו אף מפלגות שהיו מזוהות עם אידאולוגיה מסוימת: מפלגות ציוניות (הציונים הכלליים ופועלי ציון), מפלגות סוציאליסטיות (הבונד); ומפלגות חרדיות (אגודת ישראל). להבדיל מן המצב בפולין, שבה "אגודת ישראל" החרדית הייתה בעלת מצע אנטי-ציוני, המפלגות הדתיות בבוקובינה, אגודת ישראל והמזרחי, לא נקטו קו אנטי-ציוני, ואף צידדו לעיתים בתנועה הציונית. התנועה הציונית קנתה לה אחיזה חזקה בבוקובינה בהשוואה לשאר חלקי רומניה, בייחוד בקהילות שבסביבת צ'רנוביץ.
חיי הדת והקהילה > רבנים וחסידויות

האוכלוסייה הדתית בבוקובינה השתייכה, רובה ככולה, לתנועת החסידות. רבי ישראל פרידמן, מייסד "חסידות רוז'ין", התיישב בערוב ימיו בסדיגורה שבבוקובינה, ובעקבותיו הגיעו רבים מחסידיו. הוא האמין כי אורח חיים ראוותני נחוץ כדי לעורר גאווה בקרב החסידים. דוגמה לכך ניתן לראות בבית המדרש המפואר שהקים בסדיגורה. נכדו, ישראל פרידמן, ירש את אביו כאדמו"ר, אך בנו השני, יצחק פרידמן, סירב לקבל מנהיגותו של אחיו. הוא התפצל עם חסידיו מחסידות סדיגורה, וייסד את "חסידות בויאן" המתחרה. משפחת רבנים מפורסמת אחרת היא משפחת הגר. מנחם מנדל הגר היה ממייסדיה של "חסידות ויז'ניץ", שהיא כיום החסידות השנייה בגודלה בישראל. "חסידות ויז'ניץ" התפלגה אף היא, כשנינו של מנחם מנדל הגר, ברוך הגר הקים את "חסידות סרט ויז'ניץ".
חיי הדת והקהילה > הפוליטיקה הפנימית

עם התגברות האנטישמיות ברומניה, הצטמצמו זכויותיהם של היהודים. משום כך, נוסדה ב-1926 מפלגה שנועדה לייצג את יהודי בוקובינה. המפלגה כונתה בשם "מפלגת האחדות היהודית" (Jüdische Einheits Partei), שבראשה עמד מאיר אבנר. היא לא התמודדה כמפלגה עצמאית בבחירות לפרלמנט של רומניה, אלא נציגיה התמודדו כנציגים של מפלגות אחרות, כגון "המפלגה הלאומית ליברלית" ו"המפלגה העממית" בראשות הגנרל אלכסנדרו אוורסקו.
בבחירות לפרלמנט שנערכו ב-1928 זכתה "מפלגת האיכרים הלאומית" בראשותו של יוליו מאניו ברוב המושבים בפרלמנט. שלושה עשר יהודים מטעם המפלגה כיהנו כחברי הפרלמנט, שניים מהם מבוקובינה. במקרים מסוימים נאלצו חברי הפרלמנט לנתאים את עמדותיהם עם עמדות סיעתם. כך, למשל, הם נאלצו לתמוך במחיקת חובות האיכרים, אף שצעד זה פגע במלווי כספים יהודים. תופעה זו האיצה את הצורך בהקמת מפלגה יהודית עצמאית שלא תהיה תלויה בשאר המפלגות לקיומה. המפלגה כשהוקמה הייתה "המפלגה היהודית הרומנית". בבחירות 1931 התמודדה לראשונה "המפלגה היהודית הרומנית" בבחירות לפרלמנט הרומני. בבוקובינה זכתה המפלגה בשיעור הקולות היחסי הגבוה ביותר מקרב היהודים, בהשוואה לשאר חלקי רומניה: כ-80%. למפלגה היו שלושה נציגים בפרלמנט, שלושתם מבוקובינה. המפלגה לא צורפה לקואליציה של ראש ממשלת רומניה הנבחר, ניקולאיה יורגה, ולכן היא לא הצליחה למנוע של חוקים שפגעו ביהודים. המפלגה התמודדה שלוש פעמים נוספות בבחירות, ב-1932, 1933 ו-1937, עד שפורקה לבסוף ב-1938 בהוראת "הדיקטטורה המלכותית" של קרול השני, מלך רומניה.
חיי הדת והקהילה > יחסים עם אוכלוסיות אחרות > גרמנים

בבוקובינה התגוררה אוכלוסייה גרמנית גדולה - גרמנים בוקובינאים - שהגיעה אליה במסגרת מדיניות ה"גרמניזציה", שהוחלה על בוקובינה בראשית תקופת השלטון האוסטרי. המהגרים הגיעו בעיקר מהמחוזות באנאט, מוראביה ושוואביה, החופף למדינת באדן-וירטמברג שבדרום גרמניה של ימינו. על פי מפקד האוכלוסין שנערך במחוז בשלהי השלטון האוסטרי, כ-8% מאוכלוסיית המחוז היו גרמנים.
היחסים בין יהודים לגרמנים בבוקובינה ידעו תהפוכות לאורך השנים. העובדה שיהודים משכילים ואמידים במחוז אימצו את הגרמנית כשפת דיבור אפשרה להם למצוא עם הגרמנים שפה משותפת, תרתי משמע. שיתופי פעולה בין גרמנים ויהודים התקיימו באגודת הסטודנטים של צ'רנוביץ, באגודה מוזיקלית ובבית התיאטרון העירוני בצ'רנוביץ, שמומן, רובו ככולו, על ידי יהודים. יהודים גם ערכו עיתונים לקהל הגרמני. המעבר משלטון אוסטרי לרומני, עורר בקרב יהודים וגרמנים כאחד חשש כי מדיניות הרומניזציה תפגע באוטונומיה התרבותית שלהן. בשל כך, הקהילות שיתפו פעולה ביניהן לביטול החובה לשלוח את ילדיהן לבתי ספר דוברי רומנית. מאמץ זה נשא פרי, וב-1928 נחקק חוק שאפשר את הקמתם של כעשרים בתי ספר יסודיים דוברי גרמנית ברחבי המחוז.
היחסים בין שתי הקבוצות קיבלו תפנית חדה החל מ-1933 עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה. הגרמנים, שהיו בעלי זיקה למדינת האם שלהם, הושפעו מן ההתפתחויות האנטישמיות בגרמניה. הם גם החלו לתמוך בתנועת "העזרה העצמית" האנטישמית שייסדו גרמנים ברומניה ב-1932 בהנהגתו פריץ פבריציוס. למן הקמתה, תנועה זו החלה לצבור פופולריות והייתה בעלת קשרים הדוקים עם השלטון בגרמניה. נוסף על כך, הושפעו הגרמנים ממפלגות אנטישמיות רומניות, כגון "המפלגה הלאומית-נוצרית" ו"התנועה הלגיונרית", שארגנו מהומות נגד היהודים והאשימו אותם כאחראיים למשבר הכלכלי של 1929.
העיתונים שיועדו לקהל הגרמני בבוקובינה החלו לאמץ קו אנטישמי מובהק, ואף מומנו על ידי גרמניה לצורכי הפצת התעמולה. הנהגה הגרמנית המקומית פעלה ברוח תנועתו של פבריציוס, עושה דבריה של גרמניה הנאצית. בתגובה לצעדי הקהילה הגרמנית, הורתה ההנהגה היהודית במחוז לאסור על רכישת מוצרים שיוצרו בגרמניה ולעודד את השימוש ביידיש במקום בגרמנית. מרבית הגרמנים נטשו את המחוז לאחר שחלקו הצפוני סופח לברית המועצות ב-1940, מפני שלא רצו לחיות תחת השלטון החדש ובשל רצונה של גרמניה ליישב בגרמנים את השטחים החדשים שכבשה.
בראשית המאה ה-21, שיעורם של הגרמנים האתניים המתגוררים בבוקובינה זניח.
חיי הדת והקהילה > יחסים עם אוכלוסיות אחרות > אוקראינים

בבוקובינה התגוררו אוקראינים רבים, שהתרכזו, רובם ככולם, בצפון המחוז. ב-1910 רוב תושבי המחוז, כ-38%, היו אוקראיניים. בדומה ליחסיהם עם הגרמנים, גם היחסים בין היהודים לאוקראינים ידע עליות ומורדות. בתקופת השלטון האוסטרו-הונגרי, שררו בין שתי הקבוצות יחסים טובים הודות לרב-תרבותיות שנהגה באימפריה. הקשר בין האיכרים האוקראינים לבעלי האחוזות היהודים היו יציבים, והתנהלו ביניהם אף יחסים כלכליים, כגון הלוואת כספים. נציגי היהודים אף הוזמנו לאספת המועצה הלאומית האוקראינית, ושם הובטח להם כי אם תקום מדינה אוקראינית, יקבלו היהודים מזכויות אזרח מלאות. המצב בדרום בוקובינה הרומנית היה שונה בתכלית. לעיתים, התרגשו שם על היהודים התפרעויות אנטישמיות בכפרים ובעיירות הקטנות.
הקשר האיתן בין שני העמים נמשך גם בתקופת השלטון הרומני, וב-1931 יהודים רבים הצביעו למועמד וולודימיר זאלוז'ייצקי בבחירות לראשות עיריית צ'רנוביץ. לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, חלה תפנית ביחסים בין האוקראינים ליהודים. תחת השפעה נאצית, החלו העיתונים האוקראיניים בבוקובינה מאמצים קו אנטישמי, היחסים בין העמים בעיירות ובכפרים התדרדרו, וגברה התמיכה האוקראינית במפלגות אנטישמיות. גורם נוסף לעליית המתח בין היהודים לאוקראינים היה רצונם של האוקראינים להשתלב במרחב הרומני, שהיה אנטישמי אף הוא. לבסוף, במהלך אירועי מלחמת העולם השנייה, השתתפו האוקראינים בחיסולם של היהודים במחוז ובהגלייתם.
חיי הדת והקהילה > יחסים עם אוכלוסיות אחרות > רומנים

היחסים בין האוכלוסייה היהודית לרומנית בבוקובינה היו עכורים. היהודים נתפסו על ידי הרומנים כתומכיה של מדיניות הגרמניזציה בתקופה האוסטרית. הרומנים שאפו להחליף את היהודים בתפקידים ציבוריים ובעמדות כלכליות, ולפיכך נקטו נגדם באמצעים אלימים. עוד במהלך חילופי השלטון בבוקובינה בנובמבר 1918, פרעו חקלאים רומנים בשכניהם היהודים, בתקווה להשתלט על אדמותיהם במסגרת השלטון הרומני החדש. במרוצת השנים התפתחה האלימות. ידועים מקרים של רצח יהודים שנסעו ברכבות והשלכתם מחלונות. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, בוקובינה הייתה קרקע פורייה למפלגות אנטישמיות, כגון "המפלגה הלאומית-נוצרית" ו"משמר הברזל".
הנצחה וזיכרון

ב-2008 נחנך בצ'רנוביץ "המוזיאון להיסטוריה ולתרבות של יהודי בוקובינה" במקום שבו עמד בשנים 1908–1940 בית העם היהודי. המוזיאון מציג אוסף פריטי יודאיקה, מסמכים וחפצי יומיום הקשורים לחיי היהודים, וכן הקלטות וסרטונים קצרים. בנוסף לתערוכת הקבע, במוזיאון מוצגות גם תערוכות מתחלפות.
ב-1973 הוכרז על הקמתו של "הארגון העולמי של יהודי בוקובינה". הארגון שוקד על הוצאת ספרים ומרכז באתר האינטרנט שלו מידע הנוגע להיסטוריה של היהודים במחוז זה.
בבית העלמין קריית שאול בתל אביב נחנכה אנדרטה לזכר קהילות בוקובינה שחרבו בשואה.
לקריאה נוספת

ז'אן אנצ'ל, תולדות השואה - רומניה, ירושלים: יד ושם, עמ' 697–716, 2002
תיאודור לביא ודב לוין, פנקס הקהילות, רומניה, כרך שני, עמ' 419–447, ירושלים: יד ושם, 1980
מנפרד רייפר, מסע המוות: יהודי בוקובינה בשואה, תל אביב: עם עובד, 1946
מנפרד רייפר, "בוקובינה", יוסף קלוזנר (עורך), בתוך האנציקלופדיה העברית ז', תל אביב: חברה להוצאת אנציקלופדיות בע"מ, 1954, עמ' 932-928
דוד שערי, יהדות בוקובינה בין שתי מלחמות העולם, תל אביב: המרכז לחקר התפוצות, 2004
דב שי, 15 מכל 100 שרדו: מזכרונותיו של צעיר יהודי בטרנסניסטריה, תל אביב, 2004
הערות שוליים > ביאורים והסברים

↑  מספר התושבים היהודים בבוקובינה
↑  שיעור התושבים היהודים בבוקובינה מתוך כלל האוכלוסייה בחבל
1 2 3 4  על פי מפקדי האוכלוסין המקומיים
↑  על פי הערכתו של שוורצפלד
↑  92,492 נפקדו במפקד כיהודים מבחינת זיקה לאומית, ואילו 93,101 נפקדו ככאלה מבחינה דתית. ראו שערי (2004), עמ' 55
↑  69,051 נפקדו בצפון בוקובינה ו-27,639 בדרומה, שכן החבל היה אז מחולק. במספרים אלה לא נכללים 38,072 יהודים שהתגוררו באזורי חוטין ובסביבותיה, שסופחו אף הם לברית המועצות
שטפאן טומשה השני
גבריאל פון ספלני
הקיסר קרל מבקר בצ'רנוביץ ב-1917
בית המדרש בסדיגורה
התיאטרון העירוני בצ'רנוביץ
אנדרטה לזכר קהילות בוקובינה שנספו בשואה
לנוס (כדורגל)

קלוּבּ אַתלֶטיקוֹ לָנוּס (בספרדית: Club Atlético Lanús) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי. המועדון נוסד ב-3 בינואר 1915 בעיר לנוס שבפרובינציית בואנוס איירס.
היסטוריה

ב-1978 ניצלה הקבוצה מפשיטת רגל לאחר התגייסות אוהדיה להצלתה. בזכות התערבותם של האוהדים, הצליחה הקבוצה לחזור לליגה השנייה ולמחוק את חובות המועדון. מספר חברי המועדון גדל תוך שלוש שנים מ-2,000 ל-10,000.
הקבוצה אינה נחשבת מהקבוצות הבכירות של ארגנטינה, היא זכתה בתואר הראשון שלה בשנת 1996 עם זכייתה בגביע קונמבול, שנחשב בתקופה בה נערך לגביע בינלאומי מדרג שלישי, אחרי גביע ליברטדורס והסופרקופה סודאמריקנה. הישג השיא של הקבוצה ברמה הלאומית הוא הזכייה בטורניר האפרטורה לשנת 2007. הקבוצה הפתיעה רבים בארגנטינה עם זכייתה והקדימה קבוצות בכירות ומבוססות יותר כדוגמת בוקה ג'וניורס ואסטודיאנטס לה פלאטה. חלוץ הקבוצה, חוסה סאנד, הצטיין במהלך הטורניר וכבש 15 שערים ב-15 משחקים. עוד שחקנים שבלטו בקבוצה היו השוער וקפטן הקבוצה קרלוס בוסיו והקשרים אגוסטין פלטיירי, לאוטרו אקוסטה ודייגו ואלרי.
ב-2013 זכתה הקבוצה בתואר בינלאומי נוסף - גביע סודאמריקנה.
במאי 2016 ניצחה הקבוצה את סן לורנסו בגמר טורניר המעבר (שהתקיים במחצית הראשונה של אותה שנה) בתוצאה 0–4, וזכתה בליגת העל בפעם השנייה בתולדותיה.
הקבוצה משחקת באסטאדיו סיודאד דה לנוס שבשכונת לנוס בבואנוס איירס. האצטדיון נחנך ב-24 בפברואר 1929 ומאז עבר מספר שיפוצים. האצטדיון מכיל 46,519 מקומות ונחשב לאחד הגדולים בארגנטינה. האצטדיון מכונה לה פורטאלסה וכן אסטאדיו לנוס.
היריבה המרכזית של לנוס היא באנפילד, והמפגש ביניהן מכונה "אל קלאסיקו דל סור", הקלאסיקו של הדרום (דרום בואנוס איירס רבתי).
תארים

לאומיים
אליפות ארגנטינה (2): אפרטורה 2007, 2016
גביע ביסנטנריו: 2016
הסופר קאפ הארגנטינאי (1): 2016
בינלאומיים
גביע קונמבול‏: 1996
גביע סודאמריקנה 2013
כדורסל

למועדון גם קבוצת כדורסל המשחקת בליגת העל הארגנטינאית (LNB). הקבוצה זכתה שש פעמים באליפות בואנוס איירס (1958, 1969 (פעמיים), 1970, 1972 ו-1976), והייתה סגנית האלופה שש פעמים, בין 1970 ל-1975. בשנת 2013 הייתה סגנית אלופת ארגנטינה, לאחר שהפסידה בסדרת הגמר לרגאטאס קוריינטס, וכן סגנית אלופת ליגת האמריקות של פיב"א.
ליאור ורונה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1972 (בן 52 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
ליאור ורונה, (נולד בשנת 1972), הוא מייסד ומנכ״ל של החברות ״סילקרואד גרופ״ (Silkroad Group) ו״ספרן רואד״ (Safran Road) המקדמות חברות ומיזמים בסין ובמרוקו.
ורונה הוא בעליה של חברת "גשרים לעסקים" המקדמת מיזמים בתחום העסקי ומספקת פתרונות ושירותי ניהול. ורונה כהן כיו״ר פורום החברות הסלולריות בישראל וכחבר דירקטוריון בעמותת ״אות הנוער הישראלי ״.
ביוגרפיה

ורונה בעל תואר ראשון בחינוך וביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית. הוא כיהן בשנים 1988–1999 כיו"ר אגודת הסטודנטים באוניברסיטה, וב-1999–2000 כיו"ר התאחדות הסטודנטים הארצית. במסגרת תפקידו היה מעורב במאבק להורדת שכר הלימוד שהוביל למינויה של ועדת וינוגרד להורדת שכר הלימוד, בה הוא אף כיהן כחבר ועדה. הוא מילא מספר תפקידי ניהול, בהם מנהל רשת חנויות בקבוצת סקאל, מנכ"ל "צמצם", מנהל סניף הדגל של "מקדונלד'ס" - קניון איילון ויו"ר מועצת המנהלים של חברת איסתא.
בשנת 2006 מונה למנכ"ל פורום החברות הסלולריות במסגרת חברת הייעוץ האסטרטגי GCS.
ורונה הוא ממייסדי וחבר מועצת המנהלים של עמותת "שגרירים של רצון טוב" העוסקת בהגברת המודעות לחשיבות התנהגות התייר הישראלי ושיפור תדמית המטייל הישראלי בעולם[דרוש מקור].
כיום הוא משמש גם כחבר דירקטוריון בחברת "מסע" של ממשלת ישראל והסוכנות היהודית וכחבר דירקטוריון של תוכנית "אות הנוער הישראלי", ארגון ללא מטרות רווח המהווה חלק מתוכנית "אות הנוער הבינלאומי" להעצמה אישית, באמצעות פיתוח ערכי התמדה ועמידה במשימות אישיות וקהילתיות, בקרב 7 מיליון בני נוער בכ- 136 מדינות ברחבי העולם[דרוש מקור].
חיים אישיים

ורונה מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לארבעה ילדים.
הערות שוליים

↑  מיכל רז-חיימוביץ', ‏מייסד סילקרואוד: "מי שחושב שהוא יגיע לשוק הסיני ויחנך אותו, נועד לכישלון", באתר גלובס, 4 ביוני 2020
↑  מיכל רוה, ‏הסטודנטים שכרו את שלום גרניט - למאבק בשכר הלימוד, באתר גלובס, 30 בדצמבר 1999
↑  מאת מיכל רוה, ‏הסטודנטים: ברק מרח אותנו, באתר גלובס, 18 בינואר 2000
↑  ערן גבאי, העיריות נגד חברות הסלולר וועדת השרים: ארבע ערים גדולות לא מאפשרות עוד הקמת אנטנות קטנות ללא היתרי בנייה, באתר הארץ, 13 באוקטובר 2007
אמיתי זיו, נורית רוט, הקרינה מסוכנת - לרווחי חברות הסלולר, באתר הארץ, 29 ביולי 2008
לגו. מחנה ריכוז, 1996

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 אמן:  זביגנייב ליברה 
 תאריך יצירה:  1996 
 טכניקה וחומרים:  לגו 
 
לגו. מחנה ריכוז, 1996 (בפולנית: LEGO. Obóz Koncentracyjny) היא עבודת אמנות הבנויה מחלקי המשחק לגו ומהווה דגם של מחנה ריכוז גרמני, האסירים ואנשי הסגל שלו ומעשי העינויים והרצח המתרחשים בו. העבודה נוצרה בשנת 1996 על ידי האמן הפולני זביגנייב ליברה (Zbigniew Libera).
העבודה

העבודה מורכבת משבע קופסאות בגדלים שונים, המכילות ערכות של חלקי לגו להרכבה. הקופסאות המכילות את הערכות מעוצבות בסגנון גרפי זהה לערכות הרכבה מקוריות של חברת לגו ונושאות את תמונות הדגמים. לוגו החברה מופיע על הקופסאות ולידו הכיתוב: עבודה זו של זביגנייב ליברה מומנה על ידי לגו.
שבע הקופסאות מכילות ערכות הרכבה של מספר דגמים:
דגם בסיסי של מחנה ריכוז, שבו גדרות תיל, מגדלי שמירה, צריפים, גרדום, אסירים ושומרים;
ארבעה אסירים מאחורי גדר תיל;
שומר מכה אסיר באלה;
מפקד המחנה עם שני שומרים לצדו;
בניין משרפות בעל שלוש ארובות, ערימת גופות אסירים לידו ואסירים גוררים גופת אסיר לתוכו;
חדר עינויים לאסירים, ובו מענה ואסיר מעונה.
העבודה נוצרה בשלושה עותקים. שניים מהם נמכרו למוזיאונים - המוזיאון היהודי של ניו יורק ובית ההיסטוריה בבון. השלישי נמכר לאספן פרטי.
העבודה הוצגה בגרסאות שונות שלה במוזיאונים ובגלריות ברחבי העולם. בין השאר הוצג תיעוד של העבודה ב-2008 במסגרת התערוכה "שדים" במוזיאון בת ים.