stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המחפשים (סרט)
השראה מהחיים האמיתיים > ניתוחי הסרט השונים

מעט מאוד סרטים נסקרו ונותחו כמו המחפשים. הפרשנות הביקורתית של המחפשים משתרעת מלהחזיק בו כסרט פורץ דרך בניסיונו להתייחס לבעיית הגזענות באמריקה (רוג'ר איברט) לגינוי בוטה של הסרט כניסיון כושל ומתנשא לבחון מה באמת קרה לילידים אמריקנים, ומדוע (דן שניידר).
ג'ון פורד מספר בראיונות שנתן על מחויבותו החזקה לספר את סבלם של הילידים האמריקנים, והדרך שבה החברה הלבנה רמסה את תרבותם והשליכה אותם הצידה. עבודתו פורצת הדרך המחפשים הייתה ניסיון לבחון כיצד הסבל הזה מתרחש וכיצד הגזענות התפתחה לכדי רצח עם.
על אף שמבקרים וחוקרים אקדמיים השתמשו בסרט לבחינת התרבות והמנהגים החברתיים של ארצות הברית וחלוקים ביניהם בדברים רבים, הרי ישנה תמימות דעים שגיבור הסרט איתן אדוארדס הוא גזען ארסי, צ'יף ציקאטריש (סקאר), דמות המראה האינדיאני שלו הוא מלא זעם בדיוק כמו אדוארדס, ומתעב לבנים בדיוק כמו שאדוארדס מתעב אינדיאנים. גזענות ושנאה כתירוץ לאלימות ומוות הם נושאים מובהקים העוברים כחוט השני לכל אורך 'המחפשים'.
נושא נישואי התערובת אף הוא סוגיה יסודית המתגלגלת לאורך הסרט. איתן חוזר ואומר כי הוא יעדיף להרוג את אחייניתו מאשר לתת לה לחיות ביחד "עם שפן". הוא אומר "חיים עם הקומאנצ'י אינם חיים". אפילו אחת הדמויות העדינות ביותר בסרט, ורה מילס לורי, אומרת למרטין כשהוא מסביר מדוע עליו להגן על אחותו המאומצת "איתן ישים כדור בראש שלה. אני אומרת לך שמרתה הייתה רוצה שהוא יעשה זאת". ההתפרצות הזו מבהירה שאפילו הדמויות העדינות ביותר למראית עין, נגועות לחלוטין בגזענות מפחד נישואי התערובת.
מאלף הדבר לשים לב שפורד עשה בסרט זה ניסיון להתמודד עם נושאים ורעיונות שהיו די שנויים במחלוקת באותה תקופה באמריקה. מילותיו שלו מסבירות מה הוא ניסה לעשות, בראיון משנת 1964 בקוסמופוליטן הוא אומר:
"יש נכונות בהאשמה שהאינדיאנים לא תוארו באופן מדויק או הוגן במערבונים, אולם שוב, האשמה זו נגועה בהכללה רחבה ולעיתים אינה הוגנת. האינדיאנים לא קיבלו בברכה את האדם הלבן... והוא לא היה דיפלומטי... אם הוא קיבל טיפול לא הוגן על ידי מערבים בסרטים, זהו לרוע המזל, אירע גם לעיתים תכופות בחיים האמיתיים. היו הרבה דעות קדומות במערב."
בסיפורה של סינתיה פרקר, שמבקרים כה רבים סוברים כי הוא העניק השראה מהחיים האמיתיים לסרט, הוא מאלף. "הצלתה" כביכול בהתקפה על קבוצת האינדיאנים זהה למעשה לזו שמוקרנת בסרט, היא מרעיבה עצמה למוות כשקרוביה הלבנים מסרבים לתת לה למצוא את בנה היחיד ששרד. עד לעצם היום הזה נחשבת "הצלתה" כ"ניצחון" במלחמות עם האינדיאנים. אכן, ניתן ללמוד הרבה מדיווחו של סול רוס על "הקרב" שבו הוא שבה מחדש את סינתיה פרקר, לאחר שהוא הרג ללא הבחנה את הנשים והילדים, הוא מדווח (בספר "הרס האינדיאנים" שכתב ג. ו. וילברגר):
"ניצחון כה משמעותי מעולם לא הושג קודם לכן על הקומאנצ'ים אמיצי הלב, מאז אותו יום הרה גורל בדצמבר 1860 הם לא עשו כל ניסיון צבאי להשיב את תהילתם במסעי מלחמה מפוארים כמו בעבר. הקומאנצ'ים הגדולים נשברו לעד".
בסכמו את ההשפעה החברתית של הסרט אומר ארתור אקשטין:
"'המחפשים' ניקר במוחם של הרבה במאים, מבקרים ומלומדים, באופן שלא היו שכיח אפילו עבור אוהבי הקולנוע הגדולים... המחפשים הוא אחד מאותם סרטים נדירים החושפים טפח חדש עם כל צפייה מחודשת בו... הסרט הוא כה עמוס במשמעויות, שהדרך היחידה להבינו היא להאט את זמן ההקרנה לתקופה בת חמש שנים בו התרחש".
צוות השחקנים ותיאור הדמויות

ג'ון ויין: איתן אדוארדס; ויין לוהק אולי לתפקידו הקשה ביותר כחייל משוחרר ממלחמת האזרחים שהוא גזען קשה ששונא בפירוש כל אחד - אבל אינדיאנים במיוחד. לאחר שהוא מגלה שאחייניתו דבי שכבה עם אינדיאני הוא מתכוון להרוג אותה.
ג'פרי האנטר: מרטין פאולי; בנו המאומץ של אחיו של אדוארדס, אינדיאני חלקית, ולוקח חלק בחיפושים עם דודו אדוארדס על מנת להציל את אחותו המאומצת מידי הקומאנצ'ים, ולאחר מכן, מאיתן.
ורה מיילס: לורי יורגנסן; אהובתו של פאולי, היא מקבלת מכתב אחד בלבד ממנו בפרק זמן של חמש שנים.
וורד בונד: האב סרן סמואל ג'ונסטון קלייטון; מטיף וסרן של טקסס ריינג'ר המציין שאדוארדס "תואם לתיאורים רבים" בפוסטר מבוקש.
נטלי ווד: דבי אדוארדס (המבוגרת); אחייניתו של איתן אדוארדס, שנחטפה על ידי הקומאנצ'ים כשהייתה ילדה, היא נישאה לצ'יף סקאר כשהיא גדלה - ופורד מעולם לא הבהיר אם היא בחרה להינשא או אולצה לכך. לנה ווד, אחותה הצעירה של נטלי ווד משחקת את דבי בהיותה ילדה.
ג'ון קואלן: לארס יורגנסן; היה מהגר סקנדינבי ואביה של לורי.
אוליב קרי מרת יורגנסן; אשתו ילידת אמריקה של לארס ואימה של לורי.
הנרי ברנדון: צ'יף ציקטריס (סקאר); שף שבט הנבאייקה של הקומאנצ'י; הוא היה חוטפן של הנערות.
קן קרטיס: קאובוי כסיל שהתכוון לשאת את לורי ג'ורגנסן.
הרי קרי הבן: בראד יורגנסן; מאורס לאחותו הבכורה של אדוארדס.
אנטוניו מורנו: אמיליו פיגרואה; קומאנצ'י, הוא מוביל את איתן אדוארדס לסקאר.
הנק וורדן: משה הרפר; רועה בקר מטורף למחצה שמסייע לאתר את דבי.
בולה ארצ'ולטה: אווז פרא מעופף בשמי הלילה (לוק); אישה אינדיאנית שנישאה למרטין.
פורד רצה במקור ללהק את פס פרקר, שהופעתו כדיוי קרוקט בטלוויזיה הפכה אותו לכוכב גדול, עבור התפקיד של ג'פרי האנטר אולם וולט דיסני, שפרקר היה עימם בחוזה, סירבו להיתיר זאת, לפי הראיון המצולם עם פרקר בארכיב הטלוויזיה האמריקאי. פרקר ציין שזו הייתה ההחמצה הגדולה ביותר בקריירה שלו.
ההפקה

הסרט המחפשים הופק במקור על ידי סי. וי. ויטני ובוים בידי ג'ון פורד והופץ על ידי האחים וורנר. בסרט מככב ג'ון ויין, שהיה השחקן היחידי אותו ייעד הבמאי עבור התפקיד.
פורד התכוון כבר מההתחלה ליצור סרט שלא נעשה עד אז בהוליווד. ויין שיחק כבר קודם לכן דמויות מחוץ לחוק (כמו רינגו קיד ב-Stagecoach), אולם אף אחד מהם לא היה פסיכוטי גבולי כמו איתן אדוארדס. - אדוארדס נראה מרחף או על סף התמוטטות כללית. ג'ונתן לטם אומר על גילום דמותו של ויין את אדוארדס שהוא היה "מתייסר ומייסר... זעמו צודק ומכוער, בד בבד ממורמר ביותר". גזענותו ושנאתו הן כה גלויות שהן חורכות את הצופה, ולזה פורד התכוון. תגובותיו מבהירות שהוא התכוון לשרטט את דיוקנה של אמריקה הלבנה, שמובילה למעשה לרצח עם כנגד הילידים האמריקנים. לטם אף כותב אודות צפייתו הראשונה במחפשים: "האם אין מערבונים אמורים להיות פשוטים ? סרט זה הוא הכול פרט לכך, הוא עשיר ושופע סימנים לבאות."
על אף שהסרט אמור היה להיות ממוקם בעיקר בקומנצ'רה, מכורתם האגדית של הקומאנצ'ים, רובו נטוע בעמקים (לאנו אסטקדו) של צפון-מערב טקסס, הוא צולם למעשה במוניומנט ואלי שביוטה. ובקניון ברונסון בפארק גריפית, שבלוס אנג'לס.
הסרט היה אחד הראשונים שצולמו בטכניקות המסך הרחב של Vistavision.
הכרה והשפעה תרבותית

הסרט הוגדר כ"בעל חשיבות תרבותית" על ידי ספריית הקונגרס של ארצות הברית ונבחר לשימור בידי ארכיב הסרטים הלאומי האמריקני. במשאל הסרטים הטובים ביותר של Sight & Sound הוא נבחר פעמיים בעשיריה הראשונה (1992, 2012) ופעמיים בעשיריה השנייה (1972, 2002). בשנת 2007 נכלל הסרט במקום השנים עשר ברשימת מאה הסרטים האמריקאיים הטובים ביותר של מכון הסרטים האמריקאי. כתב העת אנטרטיינמנט ויקלי דירג את המחפשים במקום השלושה-עשר ברשימת הסרטים הטובים ביותר של כל הזמנים, כמו גם המערבונים הטובים ביותר של כל הזמנים.
המחפשים אהוב על מרטין סקורסזה, ג'ורג' לוקאס, סטיבן ספילברג, רמש סיפי, ג'יימס רוברט בייקר וג'ון מיליוס.
המחפשים השפיע על סרטים רבים ושונים כמו נהג מונית, מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה, רוקד עם זאבים, 'כרך למבוגרים בלבד', להציל את טוראי ריאן, ואפוקליפסה עכשיו. דייוויד לין צפה בסרט שוב ושוב במסגרת הכנותיו לסרט לורנס איש ערב (סרט) (1962), על מנת שיסייע לו להבין כיצד יש לצלם נוף. כניסתו של איתן אדוארדס ב'המחפשים' מבעד לערבה הרחבה מהדהדת בבהירות בכניסתו דרך המדבר של השריף עלי ב'לורנס איש ערב'. סרג'ו לאונה, מעריץ של פורד, ציין את 'המחפשים' כאחד הסרטים האהובים עליו והתייחס לו בסצנת מפתח בסרט היו זמנים במערב (1968). הייתה התייחסות לסרט בסצנה זהה בסרט הבוליוודי Sholay. ניתן לראות גם את השפעת הסרט על ג'ורג' לוקאס, בסרטי מלחמת הכוכבים. לדוגמה במלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה, שריפת ביתו של לוק סקייווקר, מקבילה חזותית וסיפורית לשריפת בית האחוזה ב'המחפשים'; גם הצילומים של מנהרתו של אובי ואן קנובי (כשלוק פוגש בו לראשונה), תואמת באופן ישיר לתמונות של איחודו של איתן אדוארדס עם אחייניתו דבי. מובאה ישירה אחרת מגיעה במלחמת הכוכבים - פרק 2: מתקפת המשובטים. בסצנה שבה אנקין סקייווקר נכנס לכפר של אנשי החול. בנוסעו לקרב ביחד עם חיילי הרפובליקה. מוזיקת החצוצרות מעוררת האימה משקפת שימוש כזה באפוקליפסה עכשיו.
פרק הסיום של הסדרה שובר שורות שאב השראה מסיום "המחפשים", כך לפני יוצר הסדרה וינס גיליגן.
סרט אחר, כמו Dominion: Prequel to the Exorcist, המתייחס לסצנת הסיום של 'המחפשים'. מפגין השפעה ישירה. בסוגה אחרת, בספרות, הרומן פרי עטו של ג'ונתן לטם 'נערה בנוף' מציין את הסרט כמקור ההשראה שלו. אמרת הכנף של ג'ון ויין בסרט: "That'll be the day", עוררה בבאדי הולי השראה לכתוב את שירו הלהיט, הנושא אותו שם.
הרמן בקר-פרייזנג

| --- | --- |

 לידה:  18 ביוני 1910 לודוויגסהאפן, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  27 באוגוסט 1961 (בגיל 51) היידלברג, גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  אוניברסיטת היידלברג 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 
הרמן בקר-פרייזנג (בגרמנית: Hermann Becker-Freyseng;‏ נולד ב-18 ביולי 1910 בלודוויגסהאפן - מת ב-27 באוגוסט 1961 בהיידלברג) היה רופא גרמני שייעץ ללופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא זוהה כאיש מפתח ברפואה האווירית, היה אחד מן הנאשמים במשפט הרופאים בגרמניה ונמצא אשם.
ביוגרפיה

בקר-פרייזנג סיים את לימודיו באוניברסיטת ברלין בשנת 1935 כרופא, ושלוש שנים לאחר מכן החל לעבוד עם האנס-גאורג קלאמן על ניסויים בחמצן טהור.
בקר-פרייזנג גויס לתוכנית הניסויים הרפואיים של הנאצים על ידי הוברטוס שטרוגהולד. תחום התמחותו של בקר-פרייזנג היה עריכת ניסויים בתאי לחץ. המחלקה לרפואה אווירית הוקמה בשנת 1936 מיד עם גיוסו של בקר-פרייזנג, וזמן קצר לאחר מכן נהפך למתאם. שלא כמו יתר עמיתיו שעסקו במחקר רפואי צבאי, הוא היה חבר במפלגה הנאצית. הייתה לו דרגת קפטן בשירותי הרפואה.
הניסויים המגוונים שנערכו על ידי בקר-פרייזנג או על ידי פקודיו הובילו למספר מקרי מוות. הניסויים שגבו את מספר הקורבנות הגבוה ביותר היו אלה שדימו גובה טיסה רב ומחסור בחמצן, ונערכו על אסירי מחנה דכאו. בקר-פרייזנג ערך גם ניסויים בצימאון ובשתיית מי מלח. לצורך הניסויים, הרופאים פנו להיינריך הימלר וביקשו את אישורו לקבל לידיהם 40 אסירים בריאים. אסירים אלה אולצו לשתות מי מלח, ולחלקם הוחדר הנוזל בזריקה לוורידים. למחצית מהנבדקים ניתנו "מי ברקה" (ברקטיט), מי ים שטעמם שופר, ובגופם של כל הנבדקים נערכו ניתוחי כבד ללא חומר מרדים. כל הנבדקים מתו כתוצאה מהניסויים.
ביוגרפיה > לאחר מלחמת העולם השנייה

הרמן בקר-פרייזנג היה בין הנאשמים במשפט הרופאים בנירנברג, נמצא אשם בסעיפי האשמה 2 ו-3 (פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות) ונידון לעשרים שנות מאסר. עם זאת, שמו עלה בגורל במסגרת מבצע פייפרקליפ, והוא הובא לארצות הברית כדי לסייע בהקמת צוות רפואת החלל על מנת לקדם את המרוץ לחלל. ניתנה לו האחריות ללקט ולהוציא לאור את נתוני המחקר שלו ושל עמיתיו, והספר "רפואה אווירית גרמנית: מלחמת העולם השנייה" יצא לאור זמן קצר לאחר שהחל בקר-פרייזנג לרצות את תקופת מאסרו.
בשנות השישים אובחן כחולה בטרשת נפוצה, והוא מת מהמחלה בשנה שלאחר מכן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 4885 919X  LCCN: no2007025338  VIAF: 34228741   WorldCat (עם VIAF): 34228741
הקיבוץ מת יחי הקיבוץ

| --- | --- |

 מידע כללי
 שפת המקור:  עברית 
 הוצאה
 הוצאה:  ברעם 
 תאריך הוצאה:  1996 
 
הקיבוץ מת יחי הקיבוץ: על הקיבוץ – בחשיבה אחרת הוא ספר מאת הסוציולוג והפסיכולוג אליהו (צצה) רגב אשר יצא בשנת 1996 בהוצאת קיבוץ ברעם, אשר ביקש להציג מודל חלופי לחלוקה הדיכוטומית בין קיבוצים שיתופיים וקיבוצים מתחדשים. הספר ורעיונותיו, השפיעו על התפתחות תנועות הבוגרים, ועל יצירת מודלים של שיתופיות חדשה בישראל.
רגב, חבר קיבוץ ברעם ויליד 1932, עסק שנים ארוכות בליווי ובהדרכה של קבוצות וקיבוצים וחקר את תולדות התנועה הקיבוצית וקהילות שיתופיות נוספות בעולם. את הספר כתב על רקע המשבר ותהליכי ההפרטה בתנועה הקיבוצית. בספר, ביקש לבחון את שורשי המשבר בשינויי דפוסי החשיבה בתוך התנועות הקיבוציות ובתהליך של התפתחות תלותיות בקרב חברי הקיבוצים כלפי הקהילה שהביאה לכך שחיי השיתוף תלויים בקיומה של הנהגה כריזמטית, ואשר מביאה להתנהגות חסרת אחריות כלפי המשאבים המשותפים והקהילה.
החלופה שאותה הציע רגב בספרו, ואתה כינה 'השיתוף הריבוני', מבקשת לבנות מודל קיבוצי פדרטיבי, 'שיזּוּרִי' בלשונו (מלשון שזירה, כמו סיבים הנשזרים לחבל), כלומר קיבוץ המורכב מהתאגדויות פנימיות רבות של חברים (קומונות) המקיימים ביניהם מידות שונות של שיתוף בהתאם לרצונותיהם ולמערכות היחסים ביניהם. מודל זה, בחן רגב במגוון כלים - בין היתר בהתאם למחקרים מתחום הפסיכולוגיה, הסוציולוגיה והמטמטיקה. את המקורות לרעיון זה ייחס להוגים אנרכיסטים כמו פייר-ז'וזף פרודון, פיוטר קרופוטקין, גוסטב לנדאואר ומרטין בובר וכן בראשית הקמת התנועות הקיבוציות בארץ ישראל. בשולי הספר שיבץ רגב כמות רבה של ציטוטים, מקורות, מאמרים ערוכים מתוך העיתונות הקיבוצית המתקשרים לתוכן הפרקים, וכן איורים המבקשים להמחיש את הרעיונות המובעים בו באופן גרפי.
ההיסטוריון ומזכ"ל התק"ם לשעבר מוקי צור, כתב על הספר כי הוא רואה בו "חלק מהתפריט הרעיוני של כל חבר קיבוץ חושב, מרכיב חיוני ב'ארון הספרים' הקיבוצי". מספר קיבוצים אימצו את רעיון הקיבוץ השיזורי שהגה רגב ופרסם בספרו, ויצרו מודל המאפשר לחלק מהחברים להתנתק מהכלכלה המשותפת ולאחרים להמשיך ולקיים שיתוף כלכלי.
הספר השפיע כאמור על תנועות הבוגרים של תנועות הנוער, שרבים מהקיבוצים וההתאגדויות אותם הקימו נבנו במודל שיזורי דומה של קומונות המקיימות ביניהן קשרי שיתוף במעגלים מתרחבים, או עם חפיפות חלקיות. כך לדוגמה, הוגדר קיבוץ פלך כקיבוץ שיזורי על ידי בוגרי השומר הצעיר שהתיישבו בו.}
מהדורה מחודשת של הספר יצאה בהוצאת הספרים דרור לנפש מבית תנועת דרור-ישראל בשנת 2015.
הערות שוליים

1 2 3  דורון נדיב, שיזור עכשיו, בין חברים - אתר קיבוצי עצמאי
↑  אורן דגן, ‏הסוציולוג וחוקר הקבוצות השיתופיות אליהו (צצה) רגב, הלך לעולמו בגיל 92, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 6 באוגוסט 2024
↑  נחמן גלבוע, מהו הקיבוץ השיזורי, זמן הקיבוץ
↑  האם בקרוב יקום קיבוץ במודל קהילתי חדש?, אתר הבית - אתר המגורים בכפר
↑  ניר מיכאלי, אַנְשֵי הַמָחֲרָת - הקבוצות השיתופיות החדשות בישראל בין מייסדי קהילות ייעוד למחדשי תנועת העבודה, דוקטורט, אוניברסיטת תל אביב
1 2  עזרא דלומי, אחים לספר, בבלוג 'זוקף כפופים'
הרברט ריד

| --- | --- |

 לידה:  4 בדצמבר 1893 מסקואטס, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  12 ביוני 1968 (בגיל 74) Stonegrave, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Herbert Edward Read 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לידס 
 שפות היצירה:  אנגלית, אנגלית בריטית 
 יצירות בולטות:  חינוך דרך אמנות 
 תקופת הפעילות:  1915–1968 (כ־53 שנים) 
 בן או בת זוג:  מרגרט ריד 
 צאצאים:  פירס פול ריד, ג'ון ריד, בנדיקט ריד 
 פרסים והוקרה:  פרס ארסמוס (1966)  אות השירות המצוין  הצלב הצבאי  Knight Bachelor 
 
סֶר הֶרְבֶּרְט רִיד (באנגלית: Herbert Read; 4 בדצמבר 1893 –  12 ביוני 1968) היה היסטוריון אמנות, משורר, מבקר ספרות ופילוסוף אנגלי, הידוע בעיקר בזכות מספר רב של ספרים על אמנות, שהשפיעו על תפקידה של האמנות בחינוך. ריד היה מייסד שותף של המכון לאמנויות עכשוויות (אנ'). בנוסף להיותו אנרכיסט אנגלי בולט, הוא היה אחד מהסופרים האנגלים הראשונים ששמו לב לאקזיסטנציאליזם. הוא היה עורך משותף עם מייקל פורדהאם (אנ') וגרהרד אדלר (אנ') של המהדורה הבריטית באנגלית של סדרת הספרים של קרל גוסטב יונג.
ראשית חייו

הבכור מבין ארבעת ילדיהם של בעלים של חווה חקלאית חכורה הרברט אדוארד ריד (1868–1903), ואשתו אלייזה סטריקלנד, ריד נולד במסקואטס גראנג', ליד ננינגטון (אנ'), בצפון יורקשייר. בביוגרפיה על ריד שחיבר ג'ורג' וודקוק (אנ') נכתב: "הזיכרונות הכפריים הם ארוכים... כמעט שישים שנה לאחר שאביו של ריד... מת והמשפחה עזבה את מסקואטס, שמעתי שנאמר כי "משפחת ריד היו סנובים. הם העסיקו אומנת (ו) והשתמשו בכלבי ציד...". לאחר מותו של אביו, המשפחה, בהיותה חוכרים ולא בעלים, נאלצה לעזוב את החווה; ריד נשלח לבית ספר ליתומים בהליפקס (מערב יורקשייר) (אנ'), ואימו לקחה עבודה בניהול מכבסה בלידס, שם הצטרף אליה ריד מאוחר יותר. לימודיו של ריד באוניברסיטת לידס נקטעו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, במהלכה שירת עם גרין הווארדס (אנ') (כינוי לרגימנט של יורקשייר) בצרפת. הוא מונה לקצין בינואר 1915, וקיבל הן את הצלב הצבאי (MC) והן את אות השירות המצוין (DSO) "על גבורה בולטת ומסירות לתפקיד" ב-1918. הוא הגיע לדרגת קפטן.
במהלך המלחמה, ריד הקים את כתב העת Arts & Letters עם פרנק רוטר (אנ'), אחד מכתבי העת הספרותיים הראשונים שפרסמו את יצירותיו של ת"ס אליוט.
יצירותיו הראשונות

כרך השירה הראשון של ריד היה Songs of Chaos ("שירי כאוס") שיצא לאור בהוצאה עצמית ב-1915. האוסף השני שלו, שיצא לאור ב-1919, נקרא Naked Warriors ("לוחמים עירומים"), ושאב את חוויותיו בלחימה בשוחות של מלחמת העולם הראשונה. עבודתו, המראה את השפעת האימג'יזם והמשוררים המטפיזיים (אנ'), הייתה בעיקר בחריזה חופשית. "אסופת שירים" שלו הופיעו בשנת 1946. כמבקר ספרות, ראה עסק בעיקר במשוררים הרומנטיים האנגלים (אנ') (לדוגמה, The True Voice of Feeling: Studies in English Romantic Poetry, 1953), אך גם בחן מקרוב את סגנון האימג'יזם. הוא פרסם רומן, The Green Child ("הילד הירוק"). הוא תרם לכתב העת לספרות The Criterion (קריטריון, 1922–1939) והוא היה במשך שנים רבות מבקר אמנות קבוע של כתב העת של ה-BBC‏ The Listener ("המאזין").
אף שוויליאם בטלר ייטס בחר במשוררים רבים מדור המלחמה הגדולה לספרו The Oxford Book of Modern Verse (הספר של אוקספורד לחריזה מודרנית, 1936), ריד בלט בקרב עמיתיו בזכות הקטע בן 17 העמודים (כמעט מחצית מהיצירה כולה) של יצירתו The End of a War ("קץ מלחמה" Faber & Faber, 1933).
ריד התעניין גם באמנות הכתיבה. הוא דאג מאוד לסגנון ולמבנה וסיכם את דעותיו ב-English Prose Style ("סגנון הפרוזה האנגלי", 1928), פילוסופיה של כתיבה טובה והסברים עליה. הספר נחשב לאחד הטובים ביותר על יסודות השפה האנגלית, וכיצד ניתן להשתמש ביסודות אלה לכתיבת אנגלית באלגנטיות ובהצטיינות.
ביקורת אמנות

ריד היה מגן האמנים הבריטים המודרניים כמו פול נאש, בן ניקולסון, הנרי מור וברברה הפוורת'. הוא נקשר ל-Unit One, קבוצת האמנויות העכשוויות של נאש. ריד היה פרופסור לאמנויות יפות באוניברסיטת אדינבורו (1931–1933) ועורך המגזין הרב ההשפעה The Burlington Magazine (אנ') (1933–1938). הוא היה אחד ממארגני התערוכה הסוריאליסטית הבינלאומית בלונדון ב-1936 ועורך הספר "סוריאליזם", שפורסם ב-1936, שכלל תרומות מאת אנדרה ברטון, יו סייקס דייוויס (אנ'), פול אלואר (אנ') וז'ורז' איניה (אנ'). הוא גם שימש כנאמן של גלריית טייט וכאוצר במוזיאון ויקטוריה ואלברט (1922–1939), וכן היה שותף להקמת המכון לאמנויות עכשוויות (אנ') עם רולנד פנרוז (אנ') בשנת 1947. הוא היה אחד מראשוני הסופרים האנגלים לשים לב לאקזיסטנציאליזם, והושפע מאוד מההוגה הקדם-אקזיסטנציאליסטי מקס שטירנר.
מ-1953 עד 1954 ריד שימש במשרת פרופסור על שם נורטון באוניברסיטת הרווארד. בשנתו אחרונה שם הוא הרצה על "אומנות הפיסול" במסגרת סדרת ההרצאות השנתיות על האמנויות היפות על שם א.ו. מלון בגלריה הלאומית לאמנות שבוושינגטון די. סי.. במשך השנה האקדמית 1964–1965 ושוב ב-1965, הוא היה עמית בפקולטה במרכז ללימודים מתקדמים של אוניברסיטת וסליאן (אנ').
שירה

תפיסת השירה של ריד הושפעה ממוריו: ת. א. הולם (אנ'), פרנק סטיארט פלינט (אנ'), מריאן מור וויליאם קרלוס ויליאמס, כשהוא מאמין ש"שירה אמיתית מעולם לא הייתה דיבור אלא תמיד שיר", מצוטטת עם שאר ההגדרה שלו 'What is a Poem' ("מהו שיר") במסה שלו בשם זה מ-1926 (בסיום שלו לאסופת השירים שלו משנת 1966).
Phases of English Poetry ("שלבי השירה האנגלית") של ריד היה מחקר אבולוציוני שחיפש לענות על שאלות מטפיזיות ולא פרגמטיות.
עם זאת, המדריך המובהק של ריד לשירה היה Form in Modern Poetry ("הצורה בשירה מודרנית"), שפרסם ב-1932. בשנת 1951 אמר מבקר הספרות א.ס. קולינס על ריד: "בשירתו הוא שרף את האקסטזה הלבנה של האינטלקט, שירה מתומצתת בעלת יופי מחמיר השומרת על חלק ניכר מהסגנון האימאג'יסטי הקדום ביותר שלו". סגנון זה היה ניכר באסופת השירים הקדומה ביותר של ריד Eclogues ("אקלוגים") מהשנים 1914–1918.
אנרכיזם והשקפה פילוסופית

מבחינה פוליטית, ריד ראה עצמו אנרכיסט, אם כי במסורת הקויאטיזם (אנ') האנגלי של אדוארד קרפנטר (אנ') וויליאם מוריס. אף על פי כן, בחלוקת התארים של השנה החדשה של 1953 הוא קיבל תואר אבירות על "שירותים לספרות". פעולה זו גרמה לריד להיות מנודה על ידי רוב התנועה האנרכיסטית. ריד התנגד באופן פעיל למשטר פרנקו בספרד, ולעיתים קרובות פעל למען אסירים פוליטיים בספרד.
קשה להפריד בין כתביו של ריד על פוליטיקה לבין אלה על אמנות ותרבות, משום שהוא ראה באמנות, בתרבות ובפוליטיקה ביטוי אחד תואם לתודעה האנושית. סך עבודתו מסתכם בלמעלה מ-1,000 כותרים שפורסמו.
ספרו של ריד To Hell With Culture ("לעזאזל עם התרבות") עוסק במיוחד בזלזול שלו במונח תרבות ומרחיב את השקפתו האנרכיסטית על האמן כאומן, וכן מציג ניתוח מרכזי של עבודתו של אריק גיל. הוא פורסם מחדש על ידי ראוטלג' בשנת 2002.
בהשקפתו הפילוסופית, ריד היה קרוב למסורות האידיאליסטיות האירופיות המיוצגות על ידי פרידריך וילהלם שלינג, יוהאן גוטליב פיכטה וסמואל טיילור קולרידג', מתוך אמונה שהמציאות כפי שהיא נחווית על ידי המוח האנושי היא תוצר של המוח האנושי כמו כל מציאות חיצונית או אובייקטיבית. במילים אחרות, המוח אינו רק מצלמה המתעדת את המציאות שהיא קולטת דרך העיניים; הוא גם מקרן המשליך את המציאות הפרטית שלו. משמעות הדבר היא שהאמנות לא הייתה, כפי שהאמינו מרקסיסטים רבים, רק תוצר של חברה בורגנית, אלא תהליך פסיכולוגי שהתפתח במקביל לאבולוציה של התודעה. אמנות הייתה, אם כן, תופעה ביולוגית, השקפה שעמתה את ריד לעיתים קרובות מול מבקרים מרקסיסטים כמו אנתוני בלאנט בשנות ה-30. ריד, מבחינה זו, הושפע מההתפתחויות בפסיכולוגיית האמנות הגרמנית. הרקע האידיאליסטי שלו גם הוביל את ריד להתעניינות בפסיכואנליזה. ריד הפך לחלוץ בעולם דובר האנגלית בשימוש בפסיכואנליזה ככלי לאמנות וביקורת ספרות. ריד, שהיה במקור פרוידיאני, העביר את נאמנותו לפסיכולוגיה האנליטית של קרל גוסטב יונג, ובסופו של דבר הפך גם למוציא לאור וגם לעורך הראשי של יצירותיו שנאספו באנגלית.
כבר ב-1949 גילה ריד עניין בכתביהם של האקזיסטנציאליסטים הצרפתים, במיוחד אלה של ז'אן-פול סארטר. אף על פי שריד מעולם לא תיאר את עצמו כאקזיסטנציאליסט, הוא הודה שהתאוריות שלו מצאו לעיתים קרובות תמיכה בקרב אקזיסטנציאליסטים. ריד אולי היה האדם הקרוב ביותר באנגליה להיקרא התאורטיקן האקזיסטנציאליסטי האנגלי של המסורת האירופית.
דעות על חינוך

ריד פיתח עניין רב בנושא החינוך ובמיוחד בחינוך לאמנות. האנרכיזם של ריד הושפע מוויליאם גודווין, פיוטר קרופוטקין ומקס שטירנר. ריד התעניין עמוקות בציורי ילדים לאחר שהוזמן לאסוף יצירות לתערוכה של אמנות בריטית שתסייר במדינות בעלות ברית ונייטרליות במהלך מלחמת העולם השנייה. מכיוון שנחשב מסוכן מדי להוביל דרך האוקיינוס האטלנטי יצירות בעלות חשיבות למורשת הלאומית, הוצע לשלוח במקום זאת ציורים ואיורים של ילדים. ביצירת האוסף שלו, ריד התרגש באופן בלתי צפוי מכוח הביטוי והתוכן הרגשי של כמה מיצירותיהם של האמנים הצעירים יותר. החוויה עוררה את תשומת ליבו לערכם התרבותי, והעיסוק שלו בתאוריית היצירתיות של ילדים היה שווה ערך לרצינות התואמת את מסירותו לאוונגרד. עבודה זו שינתה מהותית את מפעל חייו במהלך 25 שנותיו האחרונות והעניקה לחינוך לאמנות רציונל של בהירות חסרת תקדים ויכולת שכנוע. התוצאה היא ספרי מפתח: "Education through Art" (חינוך באמצעות אמנות, 1943), The Education of Free Men ("החינוך של אנשים חופשיים", 1944), The Culture and Education in a World Order ("תרבות וחינוך בסדר העולמי, 1948), The Grass Read ("קריאת העשב" או "העשב של ריד",1955) ו-Redemption of the Robot ("גאולת הרובוט", 1966).
מוות ומורשת

לאחר מותו ב-1968, ריד כנראה הוזנח בשל הבולטות הגוברת באקדמיה של תיאוריות של אמנות, כולל המרקסיזם, שזלזלו ברעיונותיו. עם זאת, עבודתו המשיכה להשפיע. דרך כתביו של ריד על אנרכיזם קיבל מארי בוקצ'ין השראה באמצע שנות ה-60 לחקור את הקשרים בין אנרכיזם ואקולוגיה. ב-1971 פורסם מחדש אוסף מכתביו על אנרכיזם ופוליטיקה, Anarchy and Order ("אנרכיה וסדר"), עם הקדמה מאת הווארד זין. בשנות ה-90 חלה התעוררות של עניין בו בעקבות תערוכה גדולה ב-1993 בגלריה לאמנות העירונית של לידס ופרסום אוסף כתביו האנרכיסטיים, A One-Man Manifesto and other writings for Freedom Press ("מניפסט של איש אחד וכתבים נוספים עבור Freedom Press"), בעריכת דייוויד גודוויי. מאז, עוד מיצירותיו פורסמו מחדש והתקיים כנס הרברט ריד, במוזיאון טייט בריטניה ביוני 2004. הספרייה במכללה לאמנות של קפריסין (אנ') קרויה על שמו, וכך גם הגלריה לאמנות באוניברסיטה לאמנויות יצירתיות (אנ') בקנטרברי. עד שנות ה-90 המכון לאמנויות עכשוויות בלונדון ערך הרצאת הרברט ריד שנתית, שכללה דוברים ידועים כמו סלמאן רושדי.
ב-11 בנובמבר 1985, ריד היה בין 16 משוררי המלחמה הגדולה שהונצחו על אבן לווחה שנחשפה בפינת המשוררים של מנזר וסטמינסטר. הכתובת על האבן נכתבה על ידי משורר המלחמה הגדול, וילפרד אוון. כתוב בה: "הנושא שלי הוא מלחמה, והרחמים על המלחמה. השירה היא ברחמים".
ריד היה אביהם של הסופר הידוע פירס פול ריד (אנ'), במאי הסרטים התיעודיים של ה-BBC, ג'ון ריד (אנ'), המפיק והמנהל של ה-BBC טום ריד, והיסטוריון האמנות בנדיקט ריד (אנ').
כתבים נבחרים

הרברט ריד, תולדות הציור המודרני, תרגם יוסף לוי, הוצאת מסדה, 1977
What is a Poem (1926)
Phases of English Poetry (1928)
Wordsworth; The Clark Lectures 1929-30 (1930)
In Retreat (1930)
Ambush (1931)
Arp (1931) 'World of Art - the World of Art Library' series
The Meaning of Art (1931) revised 1968
Art and Alienation (1932)
Form in Modern Poetry (1932)
Innocent Eye (1933) childhood autobiography
The Redemption of the Robot: My Encounter with Education through Art (1933)
Art Now (1933)
Art and Industry (1934)
My Anarchism (1934)
The Green Child (1935)
Unit One (1935) editor
Paul Nash. A Portfolio of Colour Plates (1937) introduction
Eric Gill (1938)
Introduction to Hubris: A Study of Pride by Pierre Stephen Robert Payne (1940)
The Tenth Muse (1941)
To Hell With Culture (1941)
A World Within A War (1943)
Education Through Art (1943) later revised
Icon and Idea (1943)
Revolution & Reason (1945)
The Art of Sculpture (1949)
Education for Peace (1950)
Existentialism, Marxism and Anarchism, Chains of Freedom (1951)
English Prose Style (1952)
Art and Society (1953)
The True Voice of Feeling (1953)
The Paradox of Anarchism (1955)
Philosophy of Anarchism (1957)
A Concise History of Modern Painting (1959) 'the World of Art Library' series
Anarchy & Order; Poetry & Anarchism (1959)
Collected Essays in Literary Criticism (1960)
The Grass Roots of Art (1963)
Art Now (1963)
The Contrary Experience: Autobiographies (1963) autobiography
Collected Poems (1966)
Wordsworth (1966)
Naked Warriors (1967)
Art and Alienation (1967)
Essays in Literary Criticism (1969)