stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנתוני ואן דייק
ביוגרפיה

ואן דייק נולד באנטוורפן למשפחת סוחרים אמידה, בן שביעי מתוך שנים עשר ילדים.
גאוניותו ניכרה בו כבר משחר נעוריו, עת יצר עם רובנס במשך קצת יותר משנתיים (בשנים 1618–1620), תקופה שהשאירה בו רושם עז. כאשר מלאו לו עשרים ואחת הגיע לעצמאות סגנונית מרשימה. הוא ביקר באנגליה ובאיטליה, וכל מסעותיו נועדו כדי להעתיק ולחקור את יצירותיהם של האמנים הוונציאנים הגדולים – כמו טינטורטו, ורונזה, ומעל לכול – טיציאן, שהשראתו עליו הייתה רבה.
את מחייתו מצא בעיקר בציור דיוקנאות. בדיוקנאותיו באה לידי ביטוי יכולתו המעודנת להחדיר תאורים מדויקים בתכלית של תווי הפנים והגוף לתוך קומפוזיציות של תפארת בארוקית מורכבת. בשנת 1632 נענה להזמנת המלך צ'ארלס הראשון להיות לו לצייר החצר, ועבר לאנגליה. צ'ארלס ערך לו קבלת פנים מלכותית, הרעיף עליו מתנות והעניק לו תואר אבירות, בית והכנסה קבועה.
דיוקנאותיו של ואן דייק נועדו לחזק את תביעתו של צ'ארלס לשלטון אבסולוטי. שום צייר אחר מאלו שציירו את המלך לא הצליחו לשוות רומנטיות והידור פיוטי כאלו לדמותו הבלתי מרשימה של צ'ארלס.
על שמו נקרא זקן ואן דייק, עיצוב זקן שהיה פופולרי בתקופתו ומוכר מרבים מציוריו ואף שלו עצמו.
ואן דייק מת זמן קצר לפני פרוץ מלחמת האזרחים, בתחילת שנות הארבעים של המאה ה-17.
ראו גם

אסכולת אנטוורפן
גלריה

דיוקן של  הפסל פרנסואה דוקסנוי במוזיאונים המלכותיים לאמנויות יפות של בלגיה
דיוקן של פורציה אימפריאלה ובתה במוזיאונים המלכותיים לאמנויות יפות של בלגיה
ונישיה סטנלי על ערש דווי, 1633.גלריית תמונות דולוויץ
לקריאה נוספת

Christopher White, Anthony Van Dyck and the Art of Portraiture,  Modern Art Press, April 20, 2021,  מסת"ב 978-0956800794
בירקירקארה (כדורגל)

קבוצת בירקירקארה היא קבוצת כדורגל המשחקת בפרמייר-ליג המלטזי והיא ממוקמת בשכונה בעיר בירקירקארה, העיר הגדולה במלטה. הקבוצה מכונה "פסים" בשל סמלה המפוספס.
הקבוצה הוקמה בשנת 1950 מאיחוד שתי קבוצות שהיו קיימות בעיר בירקירקארה: "בירקירקארה יונייטד" ו"בירקירקארה סלטיק". היריבות המרכזיות של הקבוצה היו ונשארו גם כיום ולטה ופאולה היברניאנס וקבוצות אלה נאבקו בה לא פעם במאבקי הצמרת, לעיתים עד המשחקים האחרונים ממש לקביעת אלופת מלטה.
לאחר מאבקים קשים עד תום העונה בעונות 1997/98 ו-1998/99, בהן הקבוצה נלחמה עד תום העונה אך הפסידה במשחקים האחרונים של העונה, בעונת 2000 הקבוצה זכתה לראשונה בתולדותיה באליפות המלטזית ושחזרה הישג זה גם בעונת 2006 כאשר היא זוכה באליפות השנייה בתולדות המועדון.
הופעות באירופה

הקבוצה הופיעה לראשונה בתולדותיה באירופה, בעונת 1997/98, אז הופיעה בגביע אופ"א והפסידה בסיבוב המוקדם הראשון לקבוצת ספרטק טרנבה מסלובקיה. הקבוצה חזרה לגביע אופ"א גם בעונה לאחר מכן, אז הפסידה בסיבוב המוקדם לקבוצת שחטאר דונצק האוקראינית. גם בעונת 1999/00 הקבוצה שיחקה בגביע אופ"א, אז הפסידה גם הפעם, הפעם לקבוצת לינגבי בולדקלאב הדנית. בעונת 2000/01 הקבוצה שיחקה לראשונה בתולדותיה בליגת האלופות, אז הפסידה בסיבוב המוקדם הראשון לקבוצת קיי. אר. רייקיאוויק מאיסלנד.
בעונת 2001/02 הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז עברה לראשונה בתולדותיה שלב במפעל אירופי כלשהו כאשר גברה בעזרת הפרש שערי חוץ על קבוצת לוקומוטיב טביליסי הגאורגית בסיבוב המוקדם והעפילה לסיבוב הראשון, אז הפסידה לקבוצה הרוסית דינמו מוסקבה. גם בעונה לאחר מכן הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז הפסידה בסיבוב המוקדם לקבוצה האוקראינית מטאלורג זאפוריז'יה. בעונה לאחר מכן, עונת 2003/04 הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז הפסידה לקבוצה ההונגרית פרנצווארוש.
בעונת 2004/05 הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז הפסידה בסיבוב המוקדם לקבוצת פרטיזן טיראנה מאלבניה. גם בעונה לאחר מכן הקבוצה שיחקה בגביע אופ"א, אז הפסידה בסיבוב המוקדם לקבוצת אפואל ניקוסיה הקפריסאית. בעונת 2006/07 הקבוצה חזרה למוקדמות ליגת האלופות, אז הפסידה בסיבוב המוקדם הראשון לקבוצת B36 טורסהאבן מאיי פארו. בעונת 2008/2009 הקבוצה שיחקה בגביע אופ"א, בסיבוב הראשון הקבוצה הפסידה לקבוצת היידוק ספליט מקרואטיה והודחה מהטורניר.
תארים

אליפות הפרמייר-ליג המלטזי (4): 2000, 2006, 2010, 2013
הגביע המלטזי (6): 2002, 2003, 2005, 2008, 2015, 2023
הסופר קאפ המלטזי (7): 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2013, 2015/2014
שחקנים מפורסמים

ארגנטינה דאריו לארוסה
פולין אנדריי בלדזבסקי
מלטה אטיין ברברה
מלטה אדריאן סיאנטר
מלטה אנטואין זהארה
מלטה לוק דימץ'
מלטה לינו גאלאה
מלטה ג'אסטין האבר
מלטה בראיין סייד
ניקולא פוסן

| --- | --- |

דיוקן עצמי, 1649
 לידה:  יוני 1594 לז אנדלי, ממלכת צרפת 
 פטירה:  19 בנובמבר 1665 (בגיל 71) רומא, מדינת האפיפיור 
 מקום קבורה:  San Lorenzo in Lucina 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  קלאסיציזם 
 הושפע על ידי:  Noël Jouvenet, Ferdinand Elle, Georges Lallemand, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 יצירות ידועות:  Et in Arcadia ego, The Four Seasons, Seven Sacraments, Landscape during a Thunderstorm with Pyramus and Thisbe, The Inspiration of the Poet, The Victory of Joshua over the Amorites 
 בן או בת זוג:  Anne-Marie Dughet (9 באוגוסט 1630–16 באוקטובר 1664) 
 חתימה:   
 
פרוטומה של ניקולא פוסן מאת פרנסואה דוקסנוי במוזיאון בודה
ניקולא פּוּסָן (בצרפתית: Nicolas Poussin;‏ 15 ביוני 1594 – 19 בנובמבר 1665) היה צייר צרפתי שפעל בעיקר ברומא ונחשב כאחד מגדולי האמנים של תקופת הבארוק.
קורות חייו

פוסן נולד בסביבתה הכפרית של העיירה לֵז אַנְדֵלִי (Les Andelys) שבנורמנדי, לאב שהיה חייל בצבאו של אנרי הרביעי מלך צרפת. מאז ימי ילדותו אהב את השדות ואת היערות, והחל לערוך רישומים בעיפרון. קנטן וארן, שהיה צייר מקומי, הגיע ללז אנדלי כדי לקשט את הכנסייה, ופוסן הצעיר הפך לתלמידו. אחרי שוארן עזב, ברח פוסן מביתו, והגיע לפריז כדי ללמוד אמנות. בפריז חי חיי דלות אך העריץ את התחריטים שהיו העתקים של יצירות אמני הרנסאנס האיטלקיים. כדי להתפרנס למחייתו צייר ציורים אחדים עבור הצייר פיליפ דה שאמפן, שעסק בדקורציה של ארמון לוקסמבורג בפריז. ב-1622 פגש בג'ובאני באטיסטה מאריני האיטלקי, (משורר החצר של מארי דה מדיצ'י), שהזמין ממנו 15 איורים, מרביתם עבור מהדורה של המטמורפוזות של אובידיוס.
ב-1623 חזר מאריני לרומא והזמין את פוסן להגיע לשם בעקבותיו. עם הגעתו של פוסן בשנת 1624 לרומא, המליץ מאריני עליו בפני הקרדינל פרנצ'סקו ברבריני, אחיינו של האפיפיור אורבנוס השמיני, שהיה אספן ופטרון אמנות ידוע. הקרדינל ברבריני הזמין מפוסן שני ציורים: "חורבן בית המקדש השני ובזיזתו על יד הרומאים" (1625-1626) ו"מות גרמאניקוס". שני הציורים האלה נשלחו זמן לא רב אחר כך לצרפת, כמתנה לקרדינל רישלייה, האיש החזק בחצרו של לואי השלושה עשר, דבר שפרסם את שמו של פוסן בבית המלוכה הצרפתי. אולם, לאחר מותו הפתאומי של מאריני, פוסן, שסבל מחוסר אמצעים, חלה ומצא מקום מקלט בביתו של אופה עוגות צרפתי, שאת בתו אנה מריה נשא ב-1629 לאישה. בינתיים למד אופטיקה, גאומטריה ופרספקטיבה, ונעשה חבר בחוג של אמנים שהתנגדו לסגנון הבארוק של תקופתם, והציבו לעצמם כמטרה להתחקות אחרי האמנות העתיקה של יוון ורומא. ב-1628 רכש פטרונים חדשים וצייר את "ניצחונה של פלורה" עבור הקרדינל אומודיאו. בשנת 1638 לערך צייר את מה שנחשב בעיניי רבים כיצירת המופת הגדולה שלו, "גם בארקאדיה אני".
ב-1640 נתבקש פוסן על ידי המלך לואי השלושה עשר והקרדינל רישלייה לשוב לפריז כדי לפקח על הקישוטים שנעשו בארמון הלובר. הוא זכה בכבוד וקיבל מן המלך קיצבה שנתית, אך נתקל בקנאה מצדם של אמני פריז. הוא צייר עבור רישלייה מספר ציורים וחזר לרומא ב-1643. הוא הקדיש את זמנו לציור של ציורים מיתולוגיים רבים ובהם: "הלווייתו של פוקיון" (1648-1650), "אליעזר ורבקה" (1648), "משפט שלמה" (1649). ניקולא פוסן צייר כ-400 ציורים, שמהן נשתמרו עד ימינו למעלה מ-300. הוא קנה בית ברומא (בסמוך לביתו של הצייר הצרפתי קלוד לורן), שם התגורר במשך יותר מעשרים שנה עד מותו ב-1665.
ניקולא פוסן (לצדו של קלוד לורן) נחשב כמייצג החשוב ביותר של הזרם הקלאסיציסטי באמנות הבארוק.
פוסן הוא דמות מרכזית בסיפור "יצירת המופת הנעלמה" מאת אונרה דה בלזאק.
לקריאה נוספת

Christopher Wright, Poussin Paintings - A Catalogue Raisonne, Alpine Fine Arts, 1984
Denis Mahon, Nicolas Poussin - Works from his First Years in Rome, The Israel Museum, Jerusalem, 1999
Yigal Zalmona, Nicolas Poussin - A Rediscovered Masterpiece, The Israel Museum, Jerusalem, 1999
הערות שוליים

↑  הציור, שנתגלה בשלהי שנות התשעים של המאה העשרים לאחר שמקומו לא היה ידוע במשך כמאתיים שנה ונחשב לאבוד, נמצא כיום באוסף מוזיאון ישראל בירושלים.
↑  אוסף המכון לאמנות, מיניאפוליס.
↑  Mahon, ראה לעיל, עמ' 16.
↑  "Et In Arcadia Ego", אוסף מוזיאון הלובר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266889905171  PLWABN: 9810618929505606  AAG: 7698  BIBSYS: 90070107  BNE: XX1075107  BnF: cb119204967 (data)  CANTIC: a10429967  CiNii: DA01815473  DSI: 862  GND: 118596047  ICCU: RAVV020839  ISNI: 0000 0001 2099 9120  KulturNav: dfef6729-3180-42a8-96b7-d2334a3948a2  LCCN: n80028152  LNB: 000009573  MusicBrainz: 309f9a8a-9b0a-4ea9-ab90-cac8c395348f  NDL: 00453215  NGV: 1177  NKC: jn20000701438  NLA: 35789482  NLG: 263732  NLK: KAC2018L7282  NSK: 000094802  NTA: 068890583  RERO: 02-A003708631  RKD: 64559  SELIBR: 212673  SNAC: w6nk3ppz  SUDOC: 027081370  TePapa: 1840  Trove: 1088692  ULAN: 500005036  VcBA: 495/9241  VIAF: 24606800   WorldCat (עם VIAF): 24606800
שיר בוקר

| --- | --- |
 סינגל
 יצא לאור:  1932
 סוגה:  שיר עברי
 שפה:  עברית
 כתיבה:  נתן אלתרמן
 לחן:  דניאל סמבורסקי
 
"שיר בוקר", נקרא גם "בהרים כבר השמש מלהטת" הוא שיר שכתב נתן אלתרמן והלחין דניאל סמבורסקי. השיר הולחן בשנת 1932 בתקופה שבה עוד שהה סמבורסקי בפרוסיה. וכעבור שנתיים נמסר להוות חלק מפסקול הסרט לחיים חדשים שהפיקה מרגוט קלאוזנר בשיתוף עם קרן היסוד.
היסטוריה

על פי סמבורסקי, הלחן לשיר זה (וגם ל"שיר החירות" - "פנינו אל השמש העולה") נכתב עוד בשהותו בברלין בשנת 1932.
השיר אף נכלל במחזה תעמולתי ציוני "הפתרון היחידי" מאת סאלי "שאול" לוין, חבר קבוצת התיאטרון הציוני "הברק". המחזמר הועלה בגרמנית ערב עליית היטלר והנאצים לשלטון. בארץ התאים סמבורסקי את הלחן למילותיו של אלתרמן עבור הסרט "לחיים חדשים". הסרט נקרא במקור "הארץ המובטחת" ("לחיים חדשים"), אך הוא נכנס לתודעה בשם "לחיים חדשים". הוא צולם בארץ ישראל ומטרתו הייתה להציג את החיים בארץ ישראל במטרה לעודד גיוס כספים בידי נדבנים יהודים החיים בגולה.
בסרט נכללו שני שירים נוספים שכתבו והלחינו אלתרמן וסמבורסקי: "שיר העמק" ו"שיר הכביש". שיר שנקרא "תל אביב", הוכנס אף הוא בתסריט הסרט, אך בסוף רק המנגינה הוכנסה לסרט.
מילות השיר

השיר מהלל את הישוב העברי, הנקרא בשיר המולדת ואת עבודת החלוצים.
מילות הבית הראשון הן:
בביצוע של ישיבת רגבים בגולן, מופיע בית נוסף:
אֶרֶץ זָבַת חָלָב וּדְבָשׁ
חַיִּים אוֹתְךָ בְּזִיעַ וְעָמָל,
רוּחַ בְּךָ נַפְרִיחַ מֵחָדָשׁ,
וְלִגְאֻלָּתֵךְ אָנוּ נִפְעַל.
בְּלִבֵּנוּ הַדֶּרֶךְ עוֹד נַחְצֹבָה,
עַל נִשְׁמַת עַמֵּינוּ נִלָּחֵם,
עִיר צִיּוֹן אָנוּ לְךָ נָשׁוּבָה,
שָׁמַיִם לָאָרֶץ נְחַבֵּר!
ביצועים לשיר

לשיר נרשמו לאורך השנים ביצועים רבים ביניהם התזמורת הסימפונית ירושלים, אפי נצר, קרני אלדד ותזמורת צה"ל.
לשיר גרסה נוספת הנקראת "שיר למולדת", גרסה זו בוצעה על ידי וארנקה צרטלי והיא מבוססת על מנגינת השיר הגאורגי სულიკო ("סוליקו").
טריוויה

משפט מהשיר, ”אנו אוהבים אותך, מולדת, בשמחה, בשיר ובעמל” מופיע בגב שטר 200 ש"ח סדרה ג'.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  "שיר העמק", "שיר בוקר", שיר החירות" מגרמניה לעמק וחזרה. עפר גביש, אירועי זמר.
↑  ד"ר איתי פלאות, מאמרים, שיר העמק - כל האמת, באתר מרכז תרבות ידע ופנאי
↑  מקור המילים: "דניאל סמבורסקי - אדמה ושמי שמים", הספרייה למוזיקה ע"ש נסימוב, 1986
חוף נודיסטים

שלט המכריז על חוף נודיסטים באורוגוואי
נודיסטים בחוף הנודיסטים המפורסם בברייטון, 2017
קבוצה של נודיסטים בחוף האולובר, ארצות הברית, 2009
חוף נודיסטים הוא חוף שבו המשתמשים, על פי החוק, רשאים להיות עירומים. הרחצה בחופי נודיסטים היא לרוב מעורבת. כמו חופים רגילים, הם בדרך כלל על קרקע ציבורית, ולפיכך כל אדם רשאי להתרחץ בחוף ללא חברות בתנועה כלשהי או השתייכות לזרם מסוים. הרחצה בחופים אלו פתוחה לרוב לכלל, ואינה דורשת הרשמה מראש. חופי נודיסטים עשויים להיות רשמיים (מותרים מבחינה חוקית), לא רשמיים (אסורים רשמית אך האיסור על קיומם לא נאכף), או בלתי חוקיים לחלוטין.
חופי נודיסטים מצויים לרוב בנפרד ובריחוק מחופים רגילים, בהם נדרש ביגוד. במקרים אחרים מדובר ב"אגף" בחוף רגיל שלרוב יהיה מרוחק במרחק של כמה מאות מטרים מהחופים המוסדרים. הסוג האחרון יותר חשוף לאוכלוסייה שאינה נטוריסטית בפרט למציצנים. לרוב קיימים בקרבת החוף שלטים המודיעים על ייחודיות החוף, ועל העובדה כי המתרחצים בו עירומים, על מנת להתריע בפני מתרחצים שאינם נודיסטים, וכן כדי להרחיק מציצנים מן החוף. בחופים אלו נפוצים השחייה בעירום, וכן השיזוף בעירום. בשונה מחופים בהם מותרת הרחצה טופלס, אך קיימת חובה לכיסוי איברי המין, בחוף נודיסטים חשיפת איברים אלו מותרת. אף על פי שבחופי נודיסטים איברי המין גלויים, פעילות מינית: אוננות ויחסי מין אסורים בהם ואף יכולים להוות עבירה פלילית. למעט מספר יוצאים מן הכלל, המתקנים בחופים אלו הם בסיסיים ביותר: לא יהיו בהם מיטות שיזוף, אך במקרים רבים גם לא שירותים ציבוריים, מזנונים, ואף לא שירותי הצלה. אלא רק רצועת חוף.
סוגים של חופי נודיסטים

רוב חופי נודיסטים מוכרים ככאלה לאחר שנים רבות של שימוש באופן לא רשמי. חופים רבים הם שטחי חוף לא מנוצלים אשר אומצו על ידי משתמשים מקומיים כחופי נודיסטים. אחרים הוכרו כחופי נודיסטים על ידי הרשות המקומית.
ישנן מספר קטגוריות של חופי נודיסטים:
חופים בהם עירום הוא מומלץ, אך לא חובה. מקרה זה נפוץ יותר כאשר החוף הוא חלקת נופש פרטית, או רכוש פרטי. בחופים מסוג זה, רוב המתרחצים עירומים, אך לא כולם.
"ביגוד הוא אופציונלי" (כלומר, העירום מותר אך אינו בגדר חובה). רוב החופים בדנמרק וכל החופים בנורווגיה הם מסוג זה. החוף הפופולרי ביותר מסוג זה בארצות הברית הוא חוף האולובר במיאמי, פלורידה, בו קיימת חלקת חוף מסוג זה המוכרת על ידי מחוז מיאמי-דייד, וקיימים בה שירותי הצלה. בסוג זה של חופים עלולות להתקיים רמות שונות של עירום, מטופלס ועד נודיזם.
חופי נודיסטים "רשמיים" הם לרוב חופים בהם העירום אומנם אינו חוקי, אך האיסור אינו נאכף בהם כלל, ורשויות מעלימות עין בעניין זה.
חופים "לא חוקיים" הם חופים בהם על המתרחצים הנודיסטים לשמור על "פרופיל נמוך", והם עלולים להתבקש לכסות עצמם, ואף להתחייב בקנס או מעצר.
"חופי טקסטיל" הם אזורים בהם הרחצה בעירום אסורה. המונח משמש כדי להגדיר את האזור בין חופי נודיסטים לחופים רגילים.
הערות שוליים

↑  https://www.frommers.com/trip-ideas/beach-water-sports/nude-beach-etiquette-7-rules-for-first-timers
↑  textile - definition of textile in English from the Oxford dictionary, oxforddictionaries.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559083605171  LCCN: sh98001012
קרב מגידו (609 לפנה"ס)

ערך זה עוסק בקרב מימי ממלכת יהודה. אם התכוונתם לקרבות במלחמות אחרות שהתרחשו במקום זה, ראו .
בשנת 609 לפנה"ס מצא יאשיהו מלך יהודה את מותו במגידו מידי פרעה נכו מלך מצרים, כמסופר במקרא, בשעה שפרעה היה בדרכו צפונה, כדי לסייע בקרב לבני בריתו האשורים כנגד הבבלים.
המעשה מתואר באופן שונה בספר מלכים ובספר דברי הימים, ונחלקו החוקרים בשאלת נסיבות מותו של יאשיהו.
המחקר החדש נוטה לקבל את הדעה לפיה בדרכו צפונה זימן אליו פרעה נכו את המלכים הוואסאלים הכפופים למצרים, לרבות יאשיהו, כדי שיישבעו אמונים לו אישית (שכן סמוך לפני כן הוא ירש את אביו פסמתיך הראשון), ובחר להמית את יאשיהו מסיבות שלגביהן יש השערות שונות במחקר. פרשנות כזו יכולה להתאים לתיאור הלקוני של המאורע בספר מלכים.
לעומת זאת, עד שנות ה-90 של המאה ה-20 המחקר קיבל כמעט ללא עוררין את גרסת ספר דברי הימים המספר על קרב שנערך בין ממלכת יהודה לממלכת מצרים בסביבות מגידו ובו מצא יאשיהו את מותו. את גרסת דברי הימים אימצו הספרים עזרא החיצוני וקדמוניות היהודים. הקרב, אם התקיים, הסתיים בניצחון מצרי.
אין עוררין על כך שיאשיהו מלך יהודה אכן מת מידי פרעה נכו במגידו בשנת 609 לפנה"ס באופן זה או אחר, וזוהי עובדה היסטורית המקובלת על הכול. נחלקו הדעות האם יאשיהו כבר היה וסאל מצרי טרם מותו, או שמא השתעבדה ממלכת יהודה למצרים רק לאחר המתת יאשיהו. על הקרב מסופר במקרא בספר דברי הימים, בעוד שבספר מלכים מוזכרת רק המתת יאשיהו בידי פרעה נכו במגידו.
רקע היסטורי גאופוליטי

האימפריה האשורית נמצאה בתהליך של קריסה ובמקומה החלה לעלות בבל בתור מעצמה. פרעה פסמתיך הראשון, מייסד השושלת ה-26, איחד את מצרים מחדש בשנות שלטונו הארוכות (664 עד 610 לפנה"ס), ביסס את עצמאותה לאחר נסיגת האשורים ממנה, ואף כרת עימם ברית בעקבות נסיגתם ממצרים ובהמשך גם מארץ ישראל. שאיפתו המרכזית הייתה להטות את מאזן שלוש המעצמות לטובתו על ידי תמיכה צבאית באשורים הקורסים וכפועל יוצא החלשת הבבלים, אשר ראו עצמם כיורשי האימפריה האשורית. בשנת 609 לפנה"ס כבש הצבא הבבלי את חרן (אליה הועברה הבירה לאחר כיבוש נינוה בשנת 612 לפנה"ס). לאחר כיבוש חרן הועברה הבירה לכרכמיש ואשור-אובליט השני, מלך אשור, הזעיק את המצרים לעזרתו פעם נוספת (הקודמת הייתה בשנת 610 לפנה"ס). מחשש להתחזקות הבבלים עלה נכו השני עם צבאו צפונה כדי להילחם בהם לצד בעלי בריתו האשורים. הצבא המצרי והאשורי ניסו לכבוש מחדש את חרן, אולם הדבר לא עלה בידם והם נסוגו לכיוון כרכמיש.
קרב כרכמיש, אשר התרחש בשנת 605 לפנה"ס בין הבבלים בפיקודו של נבוכדנצר השני לבין המצרים והאשורים בפיקודו של נכו השני ואשור-אובליט השני, הסתיים בהפסד הברית המצרית-אשורית ובנסיגת הצבא המצרי חזרה למצרים.
רקע היסטורי: ממלכת יהודה בימי יאשיהו

ממלכת יהודה ספגה מכה ניצחת בעת מסע סנחריב בימי  המלך חזקיהו (שנת 701 לפנה"ס). רוב הממלכה חרבה, חלקים מאנשיה הוגלו וכוחה ניטל ממנה, הגם שירושלים לא נכבשה. במאה השביעית לפנה"ס החלה יהודה להתאושש בהדרגה, עם שינוי המדיניות האשורית וכינון "השלום האשורי" ברחבי האימפריה. בימי מלכותו הארוכים של מנשה מלך יהודה (55 שנים) השתקמה הממלכה לאיטה אך לא חזרה לעוצמתה הקודמת, שגם כן לא הייתה רבה מאד.
בשלהי ימי מנשה וראשית מלכות יאשיהו, שהומלך בגיל 8 לאחר רצח אביו אמון מלך יהודה (בן מנשה), החלה אשור לסגת ממצרים ולאחר מכן גם מארץ ישראל. לפי כל הסימנים תפסה את מקומה מצרים כבר בימי פסמתיך הראשון. יאשיהו הרחיב כנראה את גבולות ממלכתו לדרום, שם עברו דרכי הסחר העשירות לערב, ואולי  גם לאזור השומרון.
קיים זרם במחקר אשר הולך אחרי השבחים המופלגים שהמקרא מעניק ליאשיהו, ומאמין שממלכתו כללה את מרבית שטחי ממלכת ישראל לשעבר. זרם אחר, חדש יותר, סבור כי הדבר אינו אפשרי ואף אין לו עדויות חוץ מקראיות, ושעם כניסת מצרים לאזורנו הפכה ממלכת יהודה תחת יאשיהו לממלכה וסאלית של מצרים.
הקרב במגידו

בעבר, העמדה המקובלת במחקר דבקה בגרסת קיום הקרב למרות הקשיים שבה. חוקרים רבים, ובפרט חוקרים ישראלים, שחזרו את ממלכת יאשיהו כממלכה מקומית גדולה שאכן הצליחה להשתלט מחדש על כל ארץ ישראל, וסברו כי בכל זאת ייתכן שיאשיהו העז לנסות לחסום את צבא האימפריה בעוברו סמוך לגבולותיו. החל משנות ה-90, חוקרים רבים קיבלו את עמדתו של נדב נאמן, שהציע להסתמך על התיאור שבספר מלכים, שאינו מזכיר קרב. לדעתו, לא התקיים במגידו-קרב בין יאשיהו למצרים, אלא הוצאה להורג של יאישהו בידי פרעה. כל שחזורי הקרב המופיעים להלן מסתמכים על מחקרים שנערכו טרם פרסום וקבלת השחזור של נאמן, ולפיכך לא לקחו בחשבון שחזור זה, אולם נראה כי שחזורים אלו עדיין נפוצים למדי במחקר ובספרות הפופולרית.
הקרב במגידו > תיאור הקרב בספר דברי הימים

קרב מגידו כאמור אינו מתואר כלל בספר מלכים ב', אלא כתוב רק כי נכו המית אותו ועבדיו הביאוהו מת לירושלים. לעומת זאת בספר דברי הימים ב' מתואר הקרב בפירוט יחסי, ובו מסופר כי יאשיהו נפצע קשה במהלך הקרב, פונה לירושלים ושם נפטר.
בשנת 609 לפנה"ס, בדרכם צפונה כדי לסייע לבעלי בריתם האשורים מול הצבא הבבלי, עבר הצבא המצרי בפיקודו של נכו השני בארץ ישראל לאורך דרך הים. לפי השחזור המקבל את קיום קרב מגידו כעובדה היסטורית הרי יאשיהו מלך יהודה, חשש ממעשה זה של המצרים, כנראה בגלל תועלת מדינית עתידית שסבר שיוכל להפיק מהבבלים, או בגלל ברית שכבר הספיק לכרות עמם, וסירב לתת למצרים לעבור. נכו הזהיר את יאשיהו שלא יפריע לו במעבר:
וַיִּשְׁלַח אֵלָיו מַלְאָכִים לֵאמֹר מַה-לִּי וָלָךְ מֶלֶךְ יְהוּדָה, לֹא-עָלֶיךָ אַתָּה הַיּוֹם כִּי אֶל-בֵּית מִלְחַמְתִּי, וֵאלֹהִים, אָמַר לְבַהֲלֵנִי: חֲדַל-לְךָ מֵאֱלֹהִים אֲשֶׁר-עִמִּי, וְאַל-יַשְׁחִיתֶךָ
אולם יאשיהו התעלם מן האזהרה המצרית, וניסה לעצור את הצבא המצרי בבקעת מגידו, שם הובס ונהרג:
וְלֹא-הֵסֵב יֹאשִׁיָּהוּ פָנָיו מִמֶּנּוּ, כִּי לְהִלָּחֵם-בּוֹ הִתְחַפֵּשׂ, וְלֹא שָׁמַע אֶל-דִּבְרֵי נְכוֹ, מִפִּי אֱלֹהִים; וַיָּבֹא, לְהִלָּחֵם בְּבִקְעַת מְגִדּוֹ. וַיֹּרוּ, הַיֹּרִים, לַמֶּלֶךְ, יֹאשִׁיָּהוּ; וַיֹּאמֶר הַמֶּלֶךְ לַעֲבָדָיו הַעֲבִירוּנִי, כִּי הָחֳלֵיתִי מְאֹד. וַיַּעֲבִירֻהוּ עֲבָדָיו מִן-הַמֶּרְכָּבָה, וַיַּרְכִּיבֻהוּ עַל רֶכֶב הַמִּשְׁנֶה אֲשֶׁר-לוֹ, וַיּוֹלִיכֻהוּ יְרוּשָׁלִַם, וַיָּמָת וַיִּקָּבֵר בְּקִבְרוֹת אֲבֹתָיו
רבי יונתן סבור שיאשיהו דרש את הפסוק ”וחרב לא תעבור בארצכם” כהצדקה להתקפה, אולם צבא מצרים קודם שעלה להילחם בבבל, בשנת 610 לפנה"ס, לא הופרע על ידי יאשיהו, דבר שרומז כי אם אכן התקיימה ברית בין יהודה לבבל, הרי שהיא נוסדה בין שני האירועים האלה.
הקרב במגידו > תיאור הקרב במקורות מאוחרים

בספר עזרא החיצוני מובא תיאור כמעט זהה לזה שמופיע בדברי הימים ב'. גם יוסף בן מתתיהו מתייחס בספרו קדמוניות היהודים לקרב מגידו. תיאורו של בן מתיתיהו דומה אמנם לזה המתואר בדברי הימים ב', אולם כולל פרטים נוספים על שהתרחש:
נכו מלך מצרים אסף צבא ויצא אל עבר נהר פרת להלחם במדים ובבבלים... וכשהגיע לפני מגידו העיר, שהייתה שייכת למלכות יאשיהו, נעצר על ידי יאשיהו וחילו מלעלות דרך ארצו על המדים. ונכו שלח אליו כרוז ואמר לו, שאין הוא יוצא למלחמה עליו, אלא שדרכו היא אל נהר פרת; וגזר עליו שלא יקניטו... אולם יאשיהו לא שעה לדברי נכו ונהג כך, כאילו אין בדעתו להרשות לו לעבור בארצו... כי כשהיה עורך את חילו ורץ במרכבתו מאגף לאגף, ירה בו אחד המצרים חץ והפסיק את התלהבותו לקרב. כי הפצע גרם לו כאב גדול, והוא ציוה לתקוע ולהחזיר את הצבא וחזר ירושלימה. שם מת מן המכה ונקבר בקברי אבותיו בפאר רב...
מתוך דבריו של יוסף בן מתתיהו ניתן להבין כי לפני תחילת הקרב עבר יאשיהו במרכבתו בין אגפי צבאו ועודד אותם להילחם, עד הרגע שבו נפגע מחץ שפצע אותו אנושות. יש חוקרים הסבורים כי ייתכן שלרשות בן מתיתיהו עמד מקור היסטורי נוסף אודות הקרב עליו התבסס בכתיבתו, אשר אבד ברבות השנים. מנגד, הארכאולוג האמריקאי אריק ה. קליין מעריך שתיאורו של בן מתיתיהו מבוסס על הכתוב בדברי הימים ב', ועל ניתוח הקרב מנקודת מבטו בתור מצביא.
הקרב במגידו > ניתוח הקרב

חיים הרצוג ומרדכי גיחון בספרם "מלחמות התנ"ך" מציינים כי להחלטה של יאשיהו למנוע את המעבר של המצרים בארץ ישראל הייתה משמעות סמלית רבה, שכן הייתה זאת הפעם הראשונה מאז יציאת מצרים בה התעמתו היהודים מול מצרים במערכה. יתר על כן, גם לבחירת שדה הקרב הייתה חשיבות רבה היות שבדרך זאת יכול היה יאשיהו להפגין את העדיפות של צבאו על פני הצבא המצרי בקרב בשטח פתוח (בקעת מגידו) על פני לוחמת גרילה (נחל עירון, ואדי מילק). לטענתם ניצחונו של יאשיהו היה יוצר הרתעה כנגד כל פולש עתידי. הרצוג וגיחון מציינים כי מנקודת מבט טקטית התכוון יאשיהו, ככל הנראה, לתקוף את נכו בטרם יספיק צבאו להתארגן בצאתו מהמעברים הצרים לעמק יזרעאל, ולאחר מכן ילחץ את המצרים אל רכס הכרמל בפעולה משולבת של חיל רגלים ומרכבות. לרשותו של יאשיהו עמדה האפשרות לסגת אל העיר מגידו במידה שהיה מתקשה להביס את המצרים בקרב ישיר.
נכו הצליח, ככל הנראה, לנחש את תוכניתו של יאשיהו וסביר להניח שקידם את קשתיו על מנת שאלה יוכלו לתת מענה ראשוני להתקפה של צבא יהודה. מחברי הספר מוסיפים כי בדומה לפקודת בן הדד השני, מלך ארם, לקשתיו לפגוע באחאב בקרב ברמות גלעד, כך נהג גם נכו ופקד על קשתיו לאתר ולפגוע במרכבה המלכותית. מותו של יאשיהו חרץ למעשה את גורל הקרב.
הקרב במגידו > ספקות לגבי היסטוריות הקרב לאור פרטי תיאורו

כנגד הדעה שרווחה בשעתו בדבר ההיסטוריות של הקרב, היו שסברו דווקא לאור פרטי תיאורו כי מדובר בתיאור בלתי היסטורי, המצאה של כותבי ספר דברי הימים. חוקרים אלה מבססים את טענתם על כך שסיפור מותו של יאשיהו מפגיעת חץ במהלך הקרב ועד קבורתו בירושלים, דומה במידה רבה לתיאורי מותו של אחאב בקרב מול הארמים ורציחתו של אחזיה מלך יהודה על ידי יהוא. לפיכך הועלתה האפשרות שהמספר המקראי השתמש בפרטים מסיפורים אלה לתיאור מותו של יאשיהו. פרט נוסף המוזכר בתיאור שבדברי הימים הוא יעדו של פרעה נכו: "לְהִלָּחֵם בְּכַרְכְּמִישׁ עַל-פְּרָת". אולם לדברי יצחק קלימי, פרט זה גם הוא איננו אותנטי אלא נוסף, כנראה, על פי הכתוב בירמיהו מו, ב: "... עַל-חֵיל פַּרְעֹה נְכוֹ מֶלֶךְ מִצְרַיִם אֲשֶׁר-הָיָה עַל-נְהַר-פְּרָת בְּכַרְכְּמִשׁ"; ושם מדובר בכלל על קרב אחר, קרב כרכמיש שנזכר לעיל. האפשרות שהתיאור המורחב בדברי הימים בדוי מעיקרו מחזקת את שחזורו של נדב נאמן בדבר הריגת יאשיהו בעת הגיעו לחדש שבועת אמונים לפרעה, בין אם משום כוונתו או הצלחתו של יאשיהו לספח את השומרון, עמק יזרעאל והגליל, או בשל מדיניות הפרו-בבלית שהנהיג, או מסיבות אחרות שהועלו.