מלכות המשנה של ספרד החדשה
אזורים בספרד החדשה > האזור הדרומי > טוואנטפק

האזור של לשון היבשה טוואנטפק בוואחאקה היה בעל חשיבות אסטרטגית בגלל המעבר הקצר בין חוף המפרץ לחוף הפסיפי, דבר שאפשר גם סחר יבשתי וגם סחר ימי. פרובינציית טוואנטפק הייתה בצד הפסיפי של לשון היבשה ואזורי ראשית נהר קואצ'אקוולקוס. הרנאן קורטס רכש נכסים עבור אחוזתו שהכללה את וואטולקו, שהיה פעם הנמל המרכזי על החוף הפסיפי עד שנמל אקפולקו החליף אותו ב-1563.
כריית זהב הייתה אטרקציה מוקדמת עבור הספרדים, ששיגרו כוח עבודה ילידי לשם ביצועה, אך היא לא המשיכה מעבר לאמצע המאה ה-16. לאורך זמן, חקלאות ומסחר היו הפעילויות הכלכליות החשובות ביותר, עם ההתיישבות בטוואנטפק שהפכה למרכז. היסטוריית האזור מתחלקת לשלושה תקופות שונות: תקופת המעורבות הראשונית עם שלטון המושבות הספרדיות עד 1563, שבה הייתה מערכת עבודה עם שושלת זפוטק השלטת ותחילת יזמות כלכלית של קורטס. תקופה זו הגיעה לסיום עם מותו של המלך הילידי האחרון בשנת 1562 והפקעת ה"אנקומיאנדות" של קורטס לכתר הספרדי בשנת 1563. התקופה השנייה, שנמשכה כ-100 שנה (1563–1660), ראתה את ירידת מעמד הילידים ובמקביל התפתחות כלכלה קולוניאלית והכפפתם של מבנים פוליטיים ודתיים ספרדיים. התקופה הסופית הייתה התפתחות של מבנים אלה (1660–1750). המרד של 1660 יכול להוות קו גבול בין התקופות המאוחרות.
הווילה של טוואנטפק, היישוב הגדול ביותר על לשון היבשה, היה מרכז מסחר ודתי חשוב בזמני התקופה הפרה-היספנית, שלא היה תחת שלטון האצטקים. ההיסטוריה הקולוניאלית של טוואנטפק ופרובינציה גדולה יותר הייתה נתונה בעיקר בידיו של קורטס ושל המארקיזדו, אך הכתר הספרדי הבין את חשיבות האזור והגיע להסכם ב-1563 עם המרקיז השני, שלפיו הכתר לקח שליטה על האנקומיאנדה של טוואנטפק. עם זאת, המרקיזדו המשיך לשלוט על נכסים פרטיים חשובים באזור. הווילה של טוואנטפק הפכה למרכז של התיישבות ספרדית ומולטי-גזעית, מינהל של הכתר, ומסחר.
החאוסינדות של קורטס בטוואנטפק היו מרכיבים חשובים בכלכלת האזור, והן היו קשורות ישירות לעסקים אחרים של המרקיזדו במקסיקו הגדולה באופן משולב. גם הדומיניקנים היו בעלי נכסים משמעותיים בטוואנטפק, אך עליהם בוצע מעט מחקר. עם כל חשיבותם של עסקים אלה, היו גם שחקנים כלכליים אחרים באזור, כולל ספרדים פרטיים וקהילות אינדיאניות קיימות. הרעייה הפכה למפעל הכפרי הדומיננטי ברוב טוואנטפק, עם "בום" חקלאי בתחום זה בתקופה שבין 1580 ל-1640. מאחר שטוואנטפק סבלה מאובדן אוכלוסייה אינדיאנית משמעותי במאה ה-16, בדומה למגמה הכללית, רעייה אפשרה לספרדים לשגשג בטוואנטפק מכיוון שהיא לא הייתה תלויה בכמות משמעותית של עבודה אינדיאנית.
העבודות הכלכליות הכי מדויקות עבור האזור הן עבור החאוסינדות החקלאיות של המארקיזדו, אשר גידלו בעלי חיים (סוסים, חמורים, חמורים ועגלים) וכן כבשים ועזים, למאכל ולצמר. גידול הבקר לצורך בשר, שומן ועור היה גם חשוב. שומן שימש להפקת נרות ששימשו בכנסיות ובבתים, ועור שימש במגוון שימושים (ריתום, ציוד אחר, נעליים, רהיטים, מכונות), והיו פריטים חשובים בכלכלה הקולוניאלית הגדולה, שמצאו שווקים רחבים מעבר לטוואנטפק. מכיוון שהמרקיזדו פעל כעסק משולב, בעלי החיים שימשו בנכסים אחרים לתחבורה, חקלאות ומכרות בוואאחה, מורלוס, טולוקה ומקסיקו סיטי, וכן נמכרו לאחרים. בעלי החיים, אשר גודלו בטוואנטפק, הוסעו לנכסים אחרים של המרקיזדו לשם שימוש והפצה.
על אף שהירידה האוכלוסייתית הקולוניאלית השפיעה על הילידים בטוואנטפק, קהילותיהם נשארו חשובות בתקופה הקולוניאלית ונשארו בעלות אופי אינדיאני גם כיום. היו הבדלים בין שלוש הקבוצות השפתיות והאתניות השונות בטוואנטפק הקולוניאלית: הזאפוטקים, הזוקֶה וההוואה. הזאפוטקים קשרו ברית עם הספרדים בהגעתם, והם כבר הרחיבו את שטחם לאזורי הזוקֶה וההוואה.
תחת שלטון הספרדים, הזאפוטקים לא רק ששרדו, אלא גם שגשגו, בניגוד לשניים האחרים. הם המשיכו לעסוק בחקלאות, חלקה בהשקיה, שלא הופרעה על ידי כלכלת הרעייה ההולכת וגדלה. בדרך כלל, האליטות הזאפוטקיות הגנו על קהילותיהם מפני פלישות ספרדיות, ואחדות הקהילה נותרה חזקה, כפי שנראה בביצועי השירות הקהילתי הסדיר למטרות חברתיות. האליטות הזאפוטקיות החלו להשתלב בכלכלה השוקית מוקדם, מה שפוגע במידה מסוימת בקשר בין ההמונים לאליטות ששיתפו פעולה עם הספרדים. בניגוד לזאפוטקים, הזוקֶה בדרך כלל פחתו כקבוצה בתקופת פריחת הרעייה, כאשר בעלי חיים זרים אכלו את גידולי התירס שלהם. התגובה של הזוקֶה הייתה להפוך לווקארוּס (רועי צאן). היה להם גישה למסחר עם גואטמלה. מבין שלוש הקבוצות הילידיות, ההוואה היו המבודדים ביותר מהכלכלה הספרדית של הרעייה ודרישות העבודה.
לא מתועדים היטב מספר העבדים האפריקאים וצאצאיהם, שהיו אומנים בערים ועשו עבודת יד קשה באזורים כפריים. לפי דפוס שניתן לזהות גם במקומות אחרים, אוכלוסיות החוף היו בעיקר אפריקאיות, כולל מספר בלתי ידוע של התיישבויות של סמרון (עבדים נמלטים), בעוד שבאזורי הפנים היו הקהילות הילידיות בולטות יותר. בחאוסינדות של קורטס, שחורים ומולאטים היו חיוניים לרווחיות העסקים.
באופן כללי, טוואנטפק לא הייתה אתר של אירועים היסטוריים מרכזיים, אך בין השנים 1660–1661, הייתה התקוממות משמעותית שצמחה עקב דרישות מוגברות של רפרטימיינטו מצד הספרדים.