stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ירום ורדימון
הערות שוליים

↑  שנקר - תערוכת נאמן למקור: מעצבים, אמנים ומאיירים במחווה לפרופ' ירום ורדימון, באתר www.shenkar.ac.il
↑   נטע אחיטוב, המעצב ירום ורדימון מאמין שהוא עוד ינצח את הכיעור והרעש הישראליים, באתר הארץ, 12 בינואר 2017
↑  הוועדות העליונות למינוי פרופסורים, באתר המועצ, ‏2016-10-31
↑  Excellence Award, www.ico-d.org (באנגלית)
↑  שנקר - כרזות של פרופ' ירום ורדימון נבחרו לאוסף הקבוע של המוזיאון לאמנויות דקורטיביות בפריז: "מעשירות את איכויותיו", באתר www.shenkar.ac.il
↑  誠文堂新光社 (1987-06-10). "IDEA No.203" (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2017-06-21.
↑  רשימת מקבלי תואר יקיר בצלאל - בצלאל, באתר www.bezalel.ac.il
↑  שנקר - תואר "יקיר בצלאל" הוענק לפרופ' ירום ורדימון על יצירתו הייחודית והמגוונת, הישגיו בתחום העיצוב ופועלו האקדמי, באתר www.shenkar.ac.il
↑  דף הבית, באתר www.openu.ac.il
| זוכי פרס ישראל בתחומי האמנות החזותית |
| --- | --- | --- |
| פיסול | זאב בן-צבי (1953) • יצחק דנציגר (1968) • אריה ארוך (1971) • ראובן רובין (1973) • דני קרוון (1977) • בתיה לישנסקי, יחיאל שמי (1986) • מנשה קדישמן (1995) • יגאל תומרקין (2004) • מיכה אולמן (2008) |  |
| ציור | יוסף זריצקי (1959) • מרדכי ארדון (1963) • מרסל ינקו (1967) • יוסל ברגנר, אנה טיכו, פנחס ליטבינובסקי (1980) • יחזקאל שטרייכמן (1990) • לאה ניקל (1995) • משה קופפרמן (2000) • פנחס כהן גן (2008) |  |
| ציור ופיסול | זהרה שץ • (1955) בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1958) • מיכאל גרוס (2000) |  |
| אדריכלות | דב כרמי (1957) • אריה שרון (1962) • דורה גד, אלפרד מנספלד (1966) • בנימין אידלסון (1968) • יעקב רכטר (1972) • אריה אלחנני (1973) • אברהם יסקי (1982) • דוד רזניק (1995) • ליפא יהלום, דן צור (1998) • רם כרמי (2002) • יעקב יער, עדה כרמי-מלמד (2007) • אדם מזור (אדריכלות ועיצוב; 2013) |  |
| עיצוב | יונה פישר, אלישבע כהן (1977) • דן ריזינגר (1998) • דוד טרטקובר (2001) • ירום ורדימון (2007) |  |
| תולדות האמנות | בצלאל נרקיס (1999) • זיוה עמישי-מייזלש (2004) |  |
| צילום | דוד רובינגר (תקשורת; 1997) • מיכה בר-עם (2000) • אלכס ליבק (2005) • פטר מירום (2010) |  |
| אמנות פלסטית | יעקב דורצ'ין (2011) • מיכל נאמן (2014) • שרה ברייטברג-סמל (2020) • מיכל רובנר (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295122605171  LCCN: no2008011230  VIAF: 31795462   WorldCat (עם VIAF): 31795462
נואה ובסטר

| --- | --- |

דיוקן של ובסטר מאת ג'יימס הרינג
 לידה:  16 באוקטובר 1758 מערב הרטפורד, ארצות הברית 
 פטירה:  28 במאי 1843 (בגיל 84) ניו הייבן, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרוב סטריט 
 מקום מגורים:  הרטפורד 
 השכלה:  קולג' ייל  אוניברסיטת ייל 
 תפקיד:  חבר בית הנבחרים של קונטיקט 
 מפלגה:  המפלגה הפדרליסטית 
 השקפה דתית:  קונגרגציונליזם 
 בן או בת זוג:  Rebecca Greenleaf Webster 
 מספר צאצאים:  8 
 פרסים והוקרה:  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 חתימה:   
 
נואה ובסטר (Noah Webster; ‏16 באוקטובר 1758, הרטפורד – 28 במאי 1843, ניו הייבן) היה מחבר, עורך, מוציא לאור, מילונאי, עיתונאי ומשפטן אמריקאי. הוא תרם לאחדות הלשונית-לאומית במדינתו ובזכות חיבוריו הבלשניים "מחקרים על הלשון האנגלית" (Disseratations on the English Lanuage‏, 1789), "מילון תמציתי של הלשון האנגלית" (A Compendious Dictionary on the English Language‏, 1807) ובמיוחד "מילון אמריקאי של השפה האנגלית" (An American Dictionary of the English Language‏, 1828), שנודע בשם מילון ובסטר, הצטמצמה הזיקה של ארצות הברית לאנגליה בענייני לשון. לדברי אדריאן הייסטינגס הבטיח בכך ובסטר את הפער התשתיתי שהיה נחוץ להפרדה בין הלאומים ולהדגשתו הייחודית והנפרדת של הלאום האמריקאי.
ובסטר נולד במערב הרטפורד שבקונטיקט לנואה ומרי (סטיל) ובסטר. הוא למד משפטים באוניברסיטת ייל והוסמך כעורך דין. הוא היה מקורב לחוגם של פקחי הרטפורד (Hartford Wits). לאחר לימודיו פעל כמורה והקים מספר מוסדות חינוך פרטיים. בין היתר ערך, הוציא לאור וכתב מאמרים עיתונאיים.
עמדותיו היו פדרליסטיות והוא אף ייצג את המפלגה בבית הנבחרים בקונטיקט בשנים 1800 ו-1802–1807.
ובסטר פעל למען ביטול העבדות. מאמציו להגן על עבודותיו מפיראטיות תרמו להתפתחות חוק זכויות היוצרים האמריקאי.
ראו גם

מילון מרים ובסטר
הערות שוליים

↑  אדריאן הייסטינגס, בנייתן של אומות: התנ"ך והיווצרות מדינות הלאום, עמ' 90
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299540505171  PLWABN: 9810565602605606  BNE: XX971008  BnF: cb122053197 (data)  GND: 118806467  ISNI: 0000 0001 1024 6109  LCCN: n78094002  NDL: 00527213  NKC: kup19960000110295  NLG: 255237  NTA: 069045054  SELIBR: 290621  SNAC: w6650crt  SUDOC: 050590863  Trove: 1008745  VcBA: 495/259007  VIAF: 34505175   WorldCat (עם VIAF): 34505175 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יעל אילת ון אסן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בינואר 1960 (בת 65) ירושלים 
 ענף מדעי:  תרבות דיגיטלית 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים  אוניברסיטת תל אביב  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  בית הספר לאמנות קלישר  סמינר הקיבוצים  קמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות 
 yaeleylatvanessen.com
 
יעל אילת ון-אסן (נולדה ב-5 בינואר 1960) היא חוקרת ואוצרת בתחומי הממשק שבין אמנות, עיצוב, מדע וטכנולוגיה ומוזיאולוגיה. היא חברת סגל בכיר בפקולטה לעיצוב במכון הטכנולוגי בחולון וכמו כן מרצה בתוכנית לתואר שני בפקולטה לאומנויות באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

יעל אילת ון אסן נולדה וגדלה בירושלים ולמדה בתיכון ליד האוניברסיטה. היא בוגרת המחלקה לאמנות בבצלאל. בעלת תואר שני (בהצטיינות) ודוקטורט מאוניברסיטת תל אביב. את לימודי הפוסט דוקטורט היא עשתה בבית הספר לאמנויות של האוניברסיטה העברית בירושלים במרכז המחקר "דעת המקום" שפעל במסגרת תוכנית מרכזי המצוינות I-CORE.
יעל אילת ון אסן הייתה מהראשונים בארץ שעסקו במחקר בתחום התרבות הדיגיטלית. היא ערכה את האנתולוגיה הראשונה בתחום זה שיצאה לאור בשפה העברית עוד בשנת 2002. (תרבות דיגיטלית - וירטואליות, חברה ומידע, הוצאת קו אדום של הקיבוץ המאוחד). והקימה בראשית שנות ה-90 את המחלקה הראשונה בארץ לניו-מדיה שנוסדה במקביל למחלקות הראשונות שפעלו בתחום בעולם. בעבודתה האוצרותית היא מתמקדת בממשק שבין אמנות, עיצוב, מדע וטכנולוגיה. בין התערוכות אותן אצרה: IL(L) Machine בפסטיבל ארס אלקטרוניקה בלינץ שבאוסטריה (2013) ואת תערוכת הביתן הישראלי, LifeObject, בביאנלה לאדריכלות בוונציה (2016) שעסקה בקשר שבין אדריכלות וביולוגיה.
מחקר

מחקריה עוסקים במגוון נושאים הקשורים לתרבות דיגיטלית ולזיקה שבין אמנות, מדע וטכנולוגיה. נושא מרכזי במחקריה הוא השפעת הטכנולוגיות הדיגיטליות על מושג המוזיאון, לאחרונה היא בוחנת את המשמעויות של השימוש הפוטנציאלי בבינה מלאכותית בהיבטים שונים של הפעילות המוזיאלית. כמו כן היא עוסקת בתחומים נוספים בניהם: משמעות הדימוי העידן הפוסט-צילום, השפעת השימוש בבינה מלאכותית על תחום העיצוב, ביטויים של תפיסות פוסט וטרנס הומניסטיות באמנות עכשווית, יחסי אדם-מכונה וביטויים באמנות והיבטים אתיים של שימושים אפשריים בבינה מלאכותית במערכות מבוססות חוסן.
הספר, תרבות דיגיטלית - וירטואליות, חברה ומידע (2002) אותו ערכה, מתמקד בהשלכות התרבותיות העמוקות הכרוכות בהטמעת הטכנולוגיות הדיגיטליות בחיינו. הספר עוסק במגוון נושאים העומדים במרכזו של השיח הדיגיטלי, ומציע תשתית תאורטית לדיון בנושא זה שעוצמתו מהפכנית ומחוללת שינויים רבים בכל תחומי חיינו. השאלה העומדת לדיון בספר היא, באילו תחומים יש לטכנולוגיה הדיגיטלית משמעות של "מהפכה" במרחב התרבותי, כאשר מושגים מסוימים מאבדים מתקפותם ומוחלפים באחרים, ובאילו היא מסמנת רק שינוי של העברת דגשים והרחבת מושגים. (מתוך האתר הוצאת הקיבוץ המאוחד)
ספרה לחשוב מוזיאונים מחדש (2016, הוצאת הקיבוץ המאוחד) בוחן את השינויים שעוברים מוזיאונים ומציע לראות ברבים מהם ביטוי לתמורות פרדיגמטיות שמקורן בטכנולוגיות החדשות ובהתאמתם של המוזיאונים לקהלי היעד שלהם. הניתוח המוצע בספר מתבסס על חקר תולדות האמנות והתרבות המוזיאלית, על תיאוריות ניו-מדיה ועל גישות ביקורתיות במדעי החברה ומדעי הרוח. מתוך אלה מתגלה המוזיאון העכשווי בארץ ובעולם כמרחב היברידי, שבו הממשי והווירטואלי מתלכדים לבלי הפרד. (מתוך אתר הוצאת הקיבוץ המאוחד)
הספר אותו ערכה עבור התערוכה של הביתן הישראלי בביאנלה לאדריכלות בוונציה (2016) LifeObject Merging Biology and Architecture, בהוצאת Strenthal, עוסק בהיבטים שונים הקשורים לחשיבה במושגים מתחומי הביולוגיה בהקשרים אדריכליים. הספר בוחן אפשרויות שונות להגדרת היחסים שבין האדם לסביבתו כפי שהיא באה לידי ביטוי באמצעות הדיסציפלינה האדריכלית. הספר כולל טקסטים תאורטיים המתייחסים לשאלה זו בהקשרים גלובליים ומקומיים ומתייחס לפרויקטים השונים שהוצגו במסגרת התערוכה.
הוראה ותפקידים אקדמיים

2015 - 2015- חברת סגל בכיר בפקולטה בתוכנית לתואר שני בפקולטה לעיצוב במכון הטכנולוגי חולון.
2013 - מרצה באוניברסיטת ת"א, הפקולטה לאמנויות במסגרת התוכנית הבין-תחומית לתואר שני.
2011 - אוצרת הגלריה המחקרית של המכון הטכנולוגי חולון.
2011 - מרצה בפקולטה לעיצוב במכון הטכנולוגי חולון בלימודי התואר השני.
2008-2012 - מנהלת אקדמית של התכנית הבינלאומית לאוצרות של בית הספר לאמנות בשיתוף המרכז לאמנות עכשווית בקלישר.
2008-2012 - ראש החוג לאמנות, בית הספר לאמנויות, סמינר הקיבוצים.
2005-2007 - מרצה באוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לאמנויות במסגרת התוכנית הרב תחומית.
1992-2005 - מקימה ומנהלת את המחלקה למדיה דיגיטלית בבית הספר לאומנות בקמרה אובסקורה.
פרסומים מרכזיים

2021 - Artificial Creativity – Hybridizing the Artificial and the Human. (מאמר, הוצאה: Cumulus Association)
2021 - Coping with Uncertainty: Being Resilient. (מאמר, הוצאה: De Gruyter Press)
2020 - From Photographic representation to Photographic genotype. (מאמר, הוצאה: Routledge Press)
2019 - Can we Talk About Cartography Without Borders? (מאמר, הוצאה: De Gruyter Press)
2016 - עורכת הספר LifeObject: Merging Biology and Architecture. (הוצאה: Montreal: Sternthal Books)
2016 - מחברת הספר "לחשוב מוזיאונים מחדש". (הוצאה: הקיבוץ המאוחד)
2013 - The Image as a Networked Interface - The Textualization of the Photographic Image (מאמר, הוצאה: Birmingham: Birmingham University Press)
2013 - Photography and the New Mechanisms of Visuality. (מאמר, הוצאה: המוזיאון הפתוח לצילום תל חי)
2013 - עורכת שותפה לקטלוג של תערוכה "הקרטוגרפיה של הבלתי נראה". (הוצאה: גלריה מחקרית של המכון הטכנולוגי חולון)
2013 - עורכת שותפה לקטלוג של תערוכה "העם הסורי יודע את דרכו". (הוצאה: גלריה מחקרית של המכון הטכנולוגי חולון)
2002 - מחברת הספר "תרבות דיגיטלית - וירטואליות, חברה ומידע". (הוצאה: הקיבוץ המאוחד)
תערוכות נבחרות כאוצרת

2018-2019 - Life Object, מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט, אוניברסיטת תל אביב.
2017 - Algorithmic Objects (id)ea.code, גלריה מחקרית של המכון הטכנולוגי חולון.
2017 - "ניאוברטליזם" של איתן ברטל, בית הנסן, ירושלים.
2017 - "מרחבים שבירים, זהויות רבודות", גלריה של האוניברסיטה הפתוחה, רעננה.
2016 - "אמנות, מדע וטכנולוגיה: מבט ישראלי", מוזיאון לאמנות עכשווית אררטה, סנקט פטרבורג, רוסיה.
2016 - "פנטומים: מסע בעקבות שרידי דיקטטורות" של דנה אריאלי, בית האמנים, תל אביב.
2016 - LifeObject - Merging Biology and Architecture, הביאנלה של ונציה, איטליה.
2015 - "הקראפט החדש", גלריה מחקרית של המכון הטכנולוגי חולון.
2014-2015 - "ביו-דיזיין: היברידים עיצוביים", גלריה מחקרית של המכון הטכנולוגי חולון.
2014 - "אמנות, מדע וטכנולוגיה: מבט ישראלי", קייב, אוקראינה.
2014 - "Not yet, Already - אדריכלות ואנימציה", גלריה מחקרית של המכון הטכנולוגי חולון.
2014 - FILE:\HOME, גלריה מחקרית של המכון הטכנולוגי חולון.
2013 - "הקרטוגרפיה של הבלתי נראה", גלריה מחקרית של המכון הטכנולוגי חולון.
2013 - "העם הסורי יודע את דרכו", גלריה מחקרית של המכון הטכנולוגי חולון.
2013 - IL(L) Machine, פסטיבל ארס אלקטרוניקה, אוסטריה.
2012 - "בועז טל: הומאז'", גלריה מחקרית של המכון הטכנולוגי חולון.
ראו גם

מדעי הרוח הדיגיטליים
תרבות דיגיטלית
ניו-מדיה
אמנות עכשווית
המכון הטכנולוגי חולון
יהודה שנהב-שהרבני

| --- | --- |

יהודה שנהב, 2006
 לידה:  26 בפברואר 1952 (בן 72) באר שבע, ישראל 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה, אנתרופולוגיה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת סטנפורד
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 אתר רשמי
 תרומות עיקריות
 הקשת הדמוקרטית המזרחית, מפעל התרגומים וסדרת הספרים מכתוב
 
יהודה שנהב-שהרבני (נולד ב-26 בפברואר 1952) הוא סוציולוג ישראלי, הפועל במסורת של הסוציולוגיה הביקורתית. עוסק בסוציולוגיה של בירוקרטיה, ניהול וקפיטליזם אמריקני וכן בנושאי ריבוד ואתניות בישראל. פרופסור אמריטוס בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ממייסדי הקשת הדמוקרטית המזרחית. בנוסף משמש עמית מחקר בכיר במכון ון ליר בירושלים ומייסד שותף של מפעל התרגומים מערבית "מכתוב".
ביוגרפיה

שנהב-שהרבני נולד בבאר שבע כיהודה שהרבני להורים יהודים שעלו לישראל מעיראק. אביו היה איש מודיעין. בגיל שלוש עבר עם הוריו לשכונת נווה משכן (הסמוכה לצהלה) בתל אביב, וכשהיה בן עשר עברה המשפחה לפתח תקווה.
במאה ה-21 החל להזדהות כיהודה שנהב-שהרבני (במקום יהודה שנהב). השם שהרבני מתייחס לעיר בצפון עיראק שנשאה את השם שהרבאן. על הוספת שם המשפחה המקורי לשם המעוברת הוא אמר ב-2021:
זו אירוניה שתלווה אותי כל החיים. כן, בחרתי בשם עברי צחור, הכי לבן שיש, כי היה ברור לי שזה יעזור באקדמיה, וכל המשפחה החליפה יחד איתי. וכן, זה חלק מתהליך השתכנזות שמזרחים היו צריכים לעבור רק כדי לזכות במה שהיה ברור מאליו לאשכנזים, ויותר מדי שנים לא הבנתי מה אני מאבד כשהתכחשתי ל'שהרבני'.
למד סוציולוגיה ולימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1977 קיבל תואר בוגר, ולאחר ארבע שנים קיבל תואר מוסמך בניהול תעשייתי מהטכניון. המשיך בלימודיו באוניברסיטת סטנפורד ושם קיבל ב-1983 תואר מוסמך נוסף ובשנת 1985 תואר דוקטור, שניהם בסוציולוגיה.
עיקר פעילותו האקדמית הייתה במסגרת החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב, שם כיהן כפרופסור מן המניין. בין השנים 1986–1989 שימש מרצה בחוג, במסגרת מלגת אלון. המשיך בדרגת מרצה בכיר במהלך 1989–1994, פרופסור חבר בשנים 1994–2006 ופרופסור מן המניין החל מ-2006. בין השנים 1995–1998 הוא שימש כראש החוג. כיהן כפרופסור אורח ולימד במספר אוניברסיטאות מובילות בארצות הברית: בבית הספר למנהל עסקים שבאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ב-1992–1993; בחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת סטנפורד ב-1994 ו-1995; בחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת פרינסטון במהלך 2003; ובחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה בין השנים 2002–2004.
משמש גם כעמית מחקר בכיר במכון ון ליר בירושלים החל מ-1999. כיהן כעורך כתב העת "תיאוריה וביקורת" מ-2000 עד 2010; משמש כעורך בכיר בכתב העת האירופאי "Organizational studies" (החל מ-2003). מאז כניסתו לתפקידו כעורך "תיאוריה וביקורת", החל כתב העת לעסוק יותר ויותר בשאלות של אתניות ומזרחיות, כלכלה פוליטית, ובאתגר הפוסטקולוניאלי לייצור ידע. כחוקר, כמנחה וכעורך כתב העת "תיאוריה וביקורת", לשנהב-שהרבני תרומה לתאוריה הפוסט-קולוניאלית ולדיון בפוסטקולוניאליזם במסגרת השיח הסוציולוגי הישראלי.
בנוסף, שנהב-שהרבני עורך סדרת ספרי עיון ומחקר בנושאי תרבות וחברה הנקראת "הקשרי עיון וביקורת".
בשנת 2014 ייסד יחד עם סלמאן נאטור, יוני מנדל ואחרים במכון ון ליר את "מכתוב - חוג המתרגמים מערבית לעברית", ואת סדרת הספרים "מַכְּתוּבּ مكتوب" המפרסמת את פועלם.
זכה במספר פרסים, בהם The Dorothy Harlow Award מטעם האקדמיה לניהול עבור המאמר התחרותי הטוב ביותר ב-1987; ב-1990 זכה שוב בפרס זה עבור מצוינות במחקר; וביוני 2004 זכה בפרס מטעם Association for Israeli Studies עבור ספרו "היהודים-הערבים".
פעילות חברתית ופוליטית

שנהב-שהרבני ידוע גם בפעילותו החברתית והפוליטית, בהיותו ממייסדי הקשת הדמוקרטית המזרחית - תנועה חברתית שנוסדה ב-1996 על ידי צאצאי עולים מארצות ערב והמזרח בישראל, ופועלת לצמצום פערים בחברה הישראלית. שנהב-שהרבני תלה את הזרז לייסודה של "הקשת" בהסכמי אוסלו: "הייתה לנו תחושה שהעניין המדיני נפתר, וכי העניין המזרחי-החברתי, שנדחק לשוליים, צריך לעבור מתיחת פנים". אחד ממאבקי הדגל של הקשת הדמוקרטית המזרחית היה בג"ץ הקרקעות, שבו טענה התנועה שישנה חלוקה לא צודקת של קרקעות המדינה, ושהחלטותיו של מינהל מקרקעי ישראל אף מחמירות את המצב. שופטי בג"ץ פסקו בסוגיה זו לטובת "הקשת". הישג נוסף של "הקשת", יחד עם קבוצות אחרות, הוא חקיקת חוק הדיור הציבורי.
בסוף שנת 1996 פרסם שנהב-שהרבני במוסף "הארץ" מאמר בשם "קשר השתיקה" שבו טען כי קיים קשר שתיקה "בין הקומיסרים האידאולוגיים של הציונות המגשימה לבין האינטלקטואלים של השמאל הישראלי בן ימינו", וסיכם כי "זו הסכמה שבשתיקה בין שני דורות של הגמוניה אשכנזית – כלפי הבעיה המזרחית". כן טען שנהב-שהרבני כי הוקעת העוול שנעשה לפלסטינים על ידי השמאל הציוני וההכרה (לכאורה) בסבלם נעשו משום שהדבר אינו מסכן את מעמד האינטלקטואלים האשכנזים כקבוצה תרבותית הגמונית בתוך החברה הישראלית ולא כמעמד כלכלי. לפי שנהב-שהרבני, "העיסוק בעוול, שנעשה לפלסטינים, מספק את זרי הדפנה של ההומניזם, את העמדה היוקרתית של שוחטי פרות קדושות ושואפי שלום", אך מסומן כ"אחר" שניתן להרחיקו מחוץ לגדר. זאת בניגוד למזרחים, שאותם "אי אפשר להפוך ל'אחר' או להוציא אל מחוץ לגדר. לכל היותר, אפשר לבנות כבישים עוקפי עיירות פיתוח ושכונות עוני". הכרה בעוולות שנעשו למזרחים הייתה מחייבת את שינוי ההסדרים החברתיים, התרבותיים והפוליטיים במדינה, שינוי שההגמוניה לא הייתה מוכנה לשאת. משום כך, טען שנהב-שהרבני, נובע פֶרץ ההתכחשות לנושא העדתי והניסיון לגמדו, עד כדי הפיכתו לטאבו.
למאמר זה הייתה תהודה בישראל ובעולם, והוא זכה לכ-25 מכתבי תגובה במוסף "הארץ", ולהתייחסויות בכלי התקשורת ובאקדמיה הישראלית.
טענה זו נקשרה אצל מבקריו של שנהב-שהרבני להשתתפותו במאבקים נגד הכיבוש ובעד פתרון שתי המדינות[דרוש מקור]. שנהב-שהרבני הבהיר כי אף על פי שאין ספק שליהודים מגיעה זכות להגדרה עצמית קולקטיבית בישראל, המדינה צריכה להגיע להסדר עם הפלסטינים אזרחי ישראל על הגדרתם כקולקטיב בתוכה.
שנהב-שהרבני הוצב במקום ה-101 ברשימה המשותפת בבחירות לכנסת העשרים.
במאי 2019, השתתף בקבלת פנים חגיגית שנערכה לכבוד אמיר מח'ול לאחר שישב בכלא באשמת ריגול לטובת חזבאללה.
תרומתו המחקרית > על בירוקרטיה ורציונליות

שנהב-שהרבני הרחיב את מושג הרציונליות ואת המחקר העוסק במושג, על ידי התייחסות לרציונליות כאל אידאולוגיה ושיח תרבותי. בספרו אידאולוגיות ניהול בעידן הרציונליות (1991) טען שנהב-שהרבני כי תפישת הבירוקרטיה אותה פיתח מקס ובר, שהחלה לתפוס תאוצה במאה ה-19 והשתכללה במאה ה-20, אינה רציונלית במובן האונטולוגי, אלא דווקא להפך. למרות האתוס שכונן את הבירוקרטיה כמדויקת, יעילה, חסרת שרירותיות ואוניברסלית, שנהב-שהרבני טען שיסודותיה של מערכת זו אינם בהכרח יעילים ממערכות אחרות ובוודאי שאינם אוניברסליים, אלא בעלי הקשר חברתי, כלכלי והיסטורי פרטיקולריסטי.
ספרו מכונת הארגון משנת 1995 הראה כיצד הרציונליות הפכה לאידאולוגיה בידי מומחי ניהול (כדוגמת פרדריק וינסלאו טיילור) במאה ה-19 ולאחר המהפכה התעשייתית. בזמן המהפכה התעשייתית קמו מפעלים גדולים מאוד, וקשה היה לבעלי ההון לשלוט בעובדיהם. בתקופה זו החלו המנהלים לקחת תפקיד בולט יותר בסביבה הארגונית, ומאחר שמקצוע זה לא היה ממוסד דיו, השתמשו המנהלים באידאולוגיה של רציונליות ויעילות כדי לבסס את כוחם והונם.
טענתו הבסיסית של שנהב-שהרבני ב"מכונת הארגון" היא שהאלימות ביחסי העבודה בין עובדים ומעסיקים בארצות הברית בין השנים 1880–1936 סייעה למנהלים לקבל לגיטימציה לתפקידם ולהפוך לחלק מהנוף הארגוני שנשלט עד אז על ידי קפיטליזם משפחתי שהתנגד לכניסת המנהלים לתוך הארגון. המנהלים החדשים השתמשו ברטוריקה שיצרה קשר בין ניהול לפתרון סכסוכי עבודה והציגו עצמם כ"מתווכים הוגנים" בסכסוכים אלו. שנהב-שהרבני מצביע על קשר סטטיסטי בין עוצמת סכסוכי העבודה וגידול במספרם של מנהלים בארגונים במערב, במיוחד בארצות הברית.
בספרו Manufacturing Rationality, שהתפרסם בשנת 1999 בהוצאת אוקספורד העמיד שנהב-שהרבני את מושג "המהפכה הניהולית" לבחינה ביקורתית. הוא הראה כיצד התפתחו השפה הניהולית והאקטיביזם הניהולי תוך יצירת שפה ופרקטיקות המעלימות את ההקשר הכוחני והאלים של צמיחתם. בתוספת למחקריו הקודמים בהם הראה כיצד נלחמה הפרופסיה הניהולית כנגד העובדים והפעילה עליהם אלימות פרקטית וסימבולית, הוא הראה גם שצמיחת הניהול הייתה כרוכה במאבק גם עם הקפיטליזם הגדול. בכך הוא הראה כיצד המציא הניהול את עצמו ואת השפה שלו יש מאין, תוך מאבק עם הקפיטליסטים והעובדים גם יחד.
מספריו

אידאולוגיות ניהול בעידן הרציונליות, תל אביב, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון, 1991
מכונת הארגון, תל אביב: הוצאת שוקן, 1995
Shenhav, Yehouda, 1999. Manufacturing rationality, Oxford: Oxford University Press
היהודים-הערבים: לאומיות, דת ואתניות, תל אביב: הוצאת עם עובד, 2003
Shenhav, Yehouda, 2006. The Arab Jews - A Postcolonial Reading of Nationalism, Religion, and Ethnicity. Stanford: Stanford University Press
במלכודת הקו הירוק: מסה פוליטית יהודית, הוצאת עם עובד, 2010.
Shenhav, Yehouda, 2012. Beyond the Two-State Solution: A Jewish Political Essay. Cambridge: Polity Press
יהודה שנהב-שהרבני. פועלים בתרגום: מהמפנה האינדיבידואלי לתרגום דו לאומי. הוצאת הקיבוץ המאוחד ומכון ון ליר בירושלים, 2020.
יהודה שנהב-שהרבני. סיפור שמתחיל בגבות של ערבי: תרגום בדיאלוג עם אליאס ח'ורי. סדרת משא, אוניברסיטת בר-אילן, 2021.
מספריו > ספרים שערך

עם כריסטוף שמידט, ושמשון צלניקר, לפנים משורת הדין: החריג ומצב החירום, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, מכון ון ליר, 2009
עם יוסי יונה, גזענות בישראל, ירושלים: מכון ון ליר, 2008
עם לואיז בית-לחם, טל כוכבי ויוסי יונה, מחקר ותאוריה בלימודים פוסטקולוניאלים, גיליון מיוחד של תיאוריה וביקורת, 29, 2006
עם יוסי יונה, רב-תרבותיות מהי? על פוליטיקה של השונות בישראל, הוצאת בבל, 2005
קולוניאליות והמצב הפוסטקולוניאלי, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2004
מרחב, אדמה, בית, ירושלים: מכון ון ליר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003
עם חנן חבר, פנינה מוצפי-האלר, מזרחים בישראל, ירושלים: מכון ון ליר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002
המבט הפוסטקולוניאלי, גיליון מיוחד של תיאוריה וביקורת, (20), 2000
מספריו > מתרגומיו

מחמוד אלרימאוי, הכיסופים אל האדמה הטובה (محمود الريماوي "الشوق الى الارض الطبية), סדק, גיליון 6, ספטמבר 2011
סלמאן נאטור, היא, אני והסתיו (سلمان ناطور- هي, انا والخريف), תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת כבשה שחורה, 2012
אליאס ח'ורי, פנים לבנות (الياس خوري – الوجوه البيضاء), תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת כבשה שחורה, 2014
סלמאן נאטור, ששים שנה/ מסע מדברי, טרילוגיה, בהוצאת רסלינג 2014
סלמאן נאטור, הזיכרון שוחח איתי והסתלק, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2015
אליאס ח'ורי, מסעו של גנדי הקטן (رحلة غاندي الصغير). תל אביב: הוצאת חרגול, 2016
עלי אלמקרי, היהודי היפה (اليهودي الحالي), חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2016
אליאס ח'ורי, פקעת של סודות (مجمع الاسرار), ירושלים: הוצאת מכון ון-ליר ועולם חדש, חבר המתרגמים, סדרת מכתוב, 2017
אליאס ח'ורי, ילדי הגטו - שמי אדם (أولاد الغيتو- اسمي آدم), הוצאת מכון ון-ליר, 2018
אליאס ח'ורי, סטלה מאריס (نجمة البحر, أولاد الغيتو ٢), סדרת מכתוב, מכון ון-ליר וידיעות ספרים, 2019
איאד ברג'ותי, סיפור עכאא'י (بردقانة), סדרת מכתוב, מכון ון-ליר ופרדס הוצאה לאור, 2021
מחמוד שקיר, הולכת כמו נעמי קמפבל (مشية نعومي كامبل), סדרת מכתוב, מכון ון-ליר ופרדס הוצאה לאור, 2021
שמואל שמעון, עיראקי בפריז (عراقي في باريس), סדרת מכתוב, מכון ון-ליר ופרדס הוצאה לאור, 2022
לקריאה נוספת

גדי בלום וניר חפץ, אתניות ועדתיות - יהודה שנהב, 18 שיחות עם האישים שמעצבים את פני המדינה, ידיעות אחרונות ספרי חמד, תל אביב, 2008, עמ' 408 - 437
הערות שוליים

↑  ראו גם אורי רם, הזמן של הפוסט, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2006.
↑  מזל מועלם, "אנחנו בעלי הבית, בלי התנצלויות", הארץ, 6 בספטמבר 2002, בתוך, הקשת הדמוקרטית המזרחית - אוניברסליות בעירבון מוגבל, דני בן שמחון (פורסם לראשונה במגזין "אתגר", 29 באוגוסט 2002).
↑  קשר השתיקה
↑  יונה ושנהב, 2005, עמוד 166; יהודה שנהב (עורך), מרחב, אדמה, בית, ירושלים: מכון ון ליר בירושלים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003.
↑  גדי בלום וניר חפץ, ישראל לאן: 18 שיחות עם האישים שמעצבים את פני המדינה, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 2008, עמ' 408 - 437.
↑    ישי פרידמן, ‏שמר על מעמדו: מסיבת השחרור של מרגל חיזבאללה, בעיתון מקור ראשון, 6 במאי 2019
↑  את גישתו הפוסטקולוניאלית פרש שנהב במספר מאמרים וספרים. את משנתו בעניין הרב-תרבותיות הציג בעיקר, אך לא רק, בספר המשותף לו וליוסי יונה, רב-תרבותיות מהי? על פוליטיקה של השונות בישראל, הוצאת בבל, 2005. בנוגע לגישתו של יוסי יונה לרב-תרבותיות, ראו גם: יוסי יונה, בזכות ההבדל: הפרויקט הרב-תרבותי בישראל. ירושלים, הקיבוץ המאוחד ומכון ון ליר, 2005.
↑  ראו למשל: אלכסנדר יעקובסון ואמנון רובינשטיין, "שתי טענות: הציונות כתופעה קולוניאליסטית והמצאת הלאומיות היהודית". בתוך: ישראל ומשפחת העמים: מדינת לאום יהודית וזכויות האדם מאת אלכסנדר יעקובסון ואמנון רובינשטיין. תל אביב: שוקן, 2003.
שמואל הירש ואורי כהן, הערות על הסוציולוגיה הישראלית בראי מישוב למדינה, עיונים בתקומת ישראל 10, 2000, עמ' 317-352.
↑  ראו למשל: דניאל גוטוויין, פוסט-ציונות והמעמד הבינוני - עלייתם ושקיעתם?, כיוונים חדשים.
↑ ביקורת:
עקיבא אלדר, "במלכודת הקו הירוק מסה פוליטית יהודית" מאת יהודה שנהב, באתר הארץ, 12 במאי 2010;
בעז נוימן, בעקבות הזמן הציוני האבוד, תכלת 40, קיץ תש"ע, 2010, עמ' 99-93;
תקוה הוניג-פרנס, ‏פח התוף, מטעם 23, אוגוסט 2010, עמ' 144–151;
דימיטרי שומסקי, [ביקורת], סוציולוגיה ישראלית 13 (1), 2011, עמ' 192-189.
↑   בני ציפר, "סיפור שמתחיל בגבות של ערבי": מסה מרתקת על שפות, יצירה, תרבויות וחברות, באתר הארץ, 2 ביוני 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298244305171  BIBSYS: 3054199  BnF: cb13581502d (data)  GND: 142663891  ISNI: 0000 0001 1963 8598  LCCN: n88672317  NTA: 189484950  SNAC: w6dg94mh  SUDOC: 066850215  VIAF: 59252959   WorldCat (עם VIAF): 59252959 
Manufacturing Rationality
היהודים-הערבים: לאומיות, דת ואתניות
יעקב ידגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1971 (בן 54 בערך) 
 ענף מדעי:  מדע המדינה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 מנחה לדוקטורט:  ישעיהו ליבמן 
 מוסדות:  אוניברסיטת אוקספורד 
 
יעקב ידגר (נולד בשנת 1971) הוא חוקר מדע המדינה ומחזיק בקתדרה ללימודי ישראל בבית הספר ללימודים אזוריים ובמחלקה לפוליטיקה וליחסים בין-לאומיים באוניברסיטת אוקספורד. תחומי התמחותו העיקריים הם: זהויות יהודיות בישראל, יהדות ישראלית, לאומיות, מסורתיות וחילון, מודרניות ואתניות.