גבן (סיירת מערכה, 1911)
היסטוריית שירות > לאחר המלחמה

במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, התחייבות לשפץ את "יאבוז" כמרכז הצי של המדינה החדשה הייתה המרכיב הקבוע היחיד במדיניות הימית השונות שהועלתה. סיירת המערכה נשארה באיזמיט עד 1926, במצב מוזנח: רק שניים מהדודים שלה פעלו, היא לא יכלה לנווט או קיטור, ועדיין היו לה שתי צלקות שלא תוקנו מהנזק שנגרם מהמוקשים בשנת 1918. נאסף מספיק כסף כדי לאפשר רכישת רציף צף חדש בנפח 26,000 טון מגרמניה, מכיוון שלא ניתן היה לגרור את "יאבוז" לשום מקום ללא סיכון שהיא תטבע בים סוער. החברה הצרפתית Atelier et Chantiers de St. Nazaire-Penhöet חתמה על חוזה בדצמבר 1926 כדי לפקח על השיפוץ הבא, שבוצע על ידי המספנה הימית Gölcük. העבודה נמשכה במשך שלוש שנים (1927–1930); זה התעכב כאשר כמה תאים ברציף קרסו בזמן שאיבה החוצה. "יאבוז" נפגעה קלות לפני שניתן היה להציפה מחדש והיה צריך לתקן את המזח לפני תחילת עבודת התיקון. שר הצי, אחסאן ביי (אחסאן אריאבוז), הורשע במעילה בחקירה שהתקבלה. עיכובים אחרים נגרמו מאישומי הונאה שהביאו לביטול משרד הים. ראש המטה של הצבא הטורקי, מרשל פווזי, התנגד לבנייה ימית והאט את כל התוכניות לבניית חיל הים בעקבות האשמות בהונאה. עבודה אינטנסיבית על סיירת הקרב החלה רק לאחר שהצי היווני ערך תרגיל ימי רחב היקף מול טורקיה בספטמבר 1928 וממשלת טורקיה ראתה צורך להתמודד עם עליונותה הימית של יוון. הטורקים הזמינו גם ארבע משחתות ושתי צוללות ממספנות איטלקיות. ממשלת יוון הציעה "הסכם מגביל" של 10 שנים מבניית חיל הים לפי דגם הסכם וושינגטון כאשר נודע לה כי "יאבוז" אמורה להיות מוחזרת לשירות, אם כי שמרה לה את הזכות לבנות שתי סיירות חדשות. ממשלת טורקיה דחתה הצעה זו, וטענה כי האונייה נועדה להתמודד עם כוחו הגובר של הצי הסובייטי בים השחור.
במהלך השיפוץ, תוקן נזקי המוקשים, ההדחק שלה הוגדל ל-23,100 טון, והאונייה עברה שיפוץ קל. אורכה הצטמצם בחצי מטר אך הרוחב שלה גדל ב-10 ס"מ (4 אינץ'). "יאבוז" הצטיידה בדוודים חדשים ובמערכת בקרת אש צרפתית לתותחי הסוללה הראשיים שלה. שניים מתותחי 15 ס"מ הוסרו מהעמדות שלהם. הגנת השריון שלה לא שודרגה לפי לקחי קרב יוטלנד, והיו לה רק 2 אינץ' (5.1 ס"מ) של שריון מעל מחסני התחמושת שלה. "יאבוז" נכנסה לשירות מחדש ב-1930, וחזרה לתפקידה כאוניית הדגל של הצי הטורקי, ואף הגיעה לביצועים טובים מהצפוי בניסויי המהירות שלה; גם ניסויי הירי והשליטה באש שלה היו מוצלחים. ארבע המשחתות, שהיו נחוצות כדי להגן על סיירת המערכה, נכנסו לשירות בין השנים 1931 ו-1932; הביצועים שלהם מעולם לא עמדו במפרט העיצוב. בתגובה לחזרתה של "יאבוז" לשירות, העבירה ברית המועצות את אוניית המערכה "פאריז'סקיה קומונה" והסיירת הקלה "פרופינטרן" מהים הבלטי בסוף 1929 כדי להבטיח שצי הים השחור ישמור על שוויון עם הצי הטורקי. ממשלת יוון הגיבה גם בהזמנת שתי משחתות.
ב-1933 הובילה הספינה את ראש הממשלה איסמט אינני מווארנה לאיסטנבול ונשאה את השאה של איראן מטרביזונד לסמסון בשנה שלאחר מכן שמה קוצר רשמית ל"יאבוז סולטן" ב-1930 ולאחר מכן ליאבוז ב-1936. שיפוץ קצר נוסף נערך ב-1938, ובנובמבר אותה שנה היא נשאה את שרידיו של מוסטפא כמאל אטאטורק מאיסטנבול לאיזמיט. היא ושאר האוניות של הצי נחשבו למיושנות על ידי הנספח הימי הבריטי עד 1937, בין היתר בשל החימוש הנ"מ הבלתי תקני שלהן, אך ב-1938 החלה ממשלת טורקיה לתכנן את הרחבת הכוח. על פי תוכניות אלו צי אוניות השטח היה אמור לכלול שתי סיירות במשקל 10,000 טון ו-12 משחתות. "יאבוז" תישמר עד להפעלת הסיירת השנייה ב-1945, וחיל הים ציפה לבנות אונייה בהדחק של 23,000 טון בין השנים 1950 ל-1960. תוכנית הבנייה הימית לא יצאה לפועל, שכן המספנות הזרות שאמורות לבנות את האוניות התרכזו בצרכים של המדינות שלהם לפני מלחמת העולם השנייה.
"יאבוז" נשארה בשירות לאורך כל מלחמת העולם השנייה. בנובמבר 1939 היא ו"פריז'סקאיה קומונה" היו אוניות המערכה היחידות באזור הים השחור, ומגזין "לייף" דיווח ש"יאבוז" הייתה עדיפה על האונייה הסובייטית מכיוון שמצבה של האחרונה היה גרוע. בשנת 1941, סוללת הנ"מ שלה חוזקה לארבעה תותחים בקוטר 88 מ"מ (3.5 אינץ'), עשרה תותחי 40 מ"מ (1.6 אינץ') וארבעה תותחי 20 מ"מ (0.79 אינץ'). אלה הוגדלו מאוחר יותר לעשרים ושניים תותחי 40 מ"מ ועשרים וארבעה תותחי 20 מ"מ. ב-5 באפריל 1946, אוניית המערכה האמריקנית "מיזורי", הסיירת הקלה "פרובידנס" והמשחתת "פאואר" הגיעו לאיסטנבול כדי להחזיר את שרידיו של שגריר טורקיה מיניר ארטגין. "יאבוז" בירכה את האוניות בבוספורוס, שם החליפו היא ו"מיזורי" מטח הצדעות של 19 תותחים.
לאחר 1948, האונייה הוצבה באיזמיט או בגלג'יק. היא הוצאה משירות פעיל ב-20 בדצמבר 1950 ונמחקה מרשימות הצי ב-14 בנובמבר 1954. כאשר טורקיה הצטרפה לנאט"ו ב-1952, הוקצה לאונייה הקוד B70. ממשלת טורקיה הציעה למכור את הספינה לממשלת גרמניה המערבית בשנת 1963 כספינת מוזיאון, אך ההצעה נדחתה. טורקיה מכרה את האונייה ל-MKE סיימן ב-1971 לצורך גריטה. היא נגררה לגריטה ב-7 ביוני 1973, והעבודה הסתיימה בפברואר 1976. עד לסילוקה היא הייתה הדרדנוט האחרונה שקיימת מחוץ לארצות הברית. היא הייתה האונייה האחרונה ששרדה שנבנתה על ידי הצי הגרמני הקיסרי, והאונייה מטיפוס דרדנוט בעלת השירות הארוך ביותר בכל צי.