stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלושה יוסי

| --- | --- |

יוסי בן ברוך ובנו אלירן, מתוך ״שלושה יוסי״
 בימוי:  יעל קיפר, רונן זרצקי
 עריכה:  תור בן מיור
 מוזיקה:  להקת אבטיפוס – אייל שכטר, אמיר בן-דוד, טל יניב
 צילום:  רונן זרצקי - עודד קמחי
 הקרנת בכורה:  6 בספטמבר 2020
 משך הקרנה:  85 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט תיעודי
 דף הסרט ב־IMDb
"שלושה יוסי" הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2020, בבימויים של יעל קיפר ורונן זרצקי. "שלושה יוסי" הוא המשך לסרט משנת 1999 בשם "שני יוסי" מאת יעל קיפר ועינת פישביין, אשר הביא את סיפורן של מספר משפחות מחוסרות דיור שפלשו לבניין נטוש ברחוב יהודה הימית 35 ביפו. בסרט "שלושה יוסי" עקבו קיפר וזרצקי אחר המשפחות שתועדו בסרט הראשון, ובדקו מה עלה בגורלם של המבוגרים, אבל בעיקר של מי שהיו ילדים בזמן הצילומים של הסרט המקורי.
הסרט שודר בכאן 11 בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב – פרויקט קולנוע גלילי. הסרט זכה בפרס העריכה הטובה ביותר בפסטיבל דוקאביב 2020.
רקע ועלילת הסרט

בשנת 1999 יצא הסרט "שני יוסי", ששודר בערוץ 1 והשתתף בפסטיבל דוקאביב בשנתו הראשונה. הסרט עקב אחר מספר משפחות מחוסרות דיור, שפלשו לבניין נטוש ברחוב יהודה הימית 35 ביפו. הסרט התמקד ביוסי בן ברוך שעבד ככבאי בתחנת יפו מצד אחד, ומצד שני היה מחוסר דיור שגידל לבדו שלושה מילדיו. יוסי חי חיים כפולים (מכאן שם הסרט, "שני יוסי"). במהלך הסרט רואים כי הדיירים בבניין הנטוש היו מציתים אש במחאה על מצוקתם ועל הכוונה לפנות אותם משם, ויוסי היה מגיע במסגרת עבודתו לכבות את השריפות במקום.
בעשרים השנים שחלפו מאז, יוסי בן ברוך עזב את שירות כיבוי האש ויצא לפנסיה. עם זאת, מדובר ב"יוסי" אחר (או ״נוסף״, ומכאן נקרא הסרט ״שלושה יוסי״): יוסי כבר אינו מחוסר דיור וחי חיים אחרים, אם כי המסגרת המשפחתית שהייתה לו עם שלושת בניו אשר הוצגה בסרט הראשון התפרקה. כמו כן, פגש אישה אחרת והביא איתה חמישה ילדים נוספים. עם זאת, שניים מבניו שהופיעו בסרט הראשון, התקשו להמשיך הלאה עם חייהם: אחד הבנים מאושפז במוסד פסיכיאטרי, השני ישב בכלא פעמיים והשתחרר. הבן השלישי, אלירן, הצליח לבנות את עצמו ועובד בעצמו ככבאי. גם המשפחות והדמויות הנוספות שתוארו בסרט כבר אינן חיות חיים של מחוסרי דיור, אולם אף אחד לא הצליח באמת לפרוץ את מעגל העוני. בינתיים, המבנה שהיה אז נטוש ברחוב יהודה הימית, שופץ והפך לבניין מגורים יוקרתי.
הערות שוליים

↑  שלושה יוסי – דוקאביב 2020, באתר "דוקאביב"
↑  Ruth, שלושה יוסי, באתר פרויקט הקולנוע הגלילי, ‏2021-07-05
↑  זוכי פסטיבל דוקאביב 2020 – דוקאביב 2020, באתר "דוקאביב"
1 2  עינת פישביין, "אני לא אשכח שחזרתי בלילה לבית ריק, הפוך. אין למה לחזור. ומה אני עושה עכשיו?", באתר "המקום הכי חם בגיהנום", 30 בספטמבר 2020
1 2   "שלושה יוסי": התמונה ברורה גם ככה, והיא קורעת לב, באתר הארץ, 7 בספטמבר 2020
אשר צוקרמן

| --- | --- |

צוקרמן, 2011
 לידה:  1947 (בן 77 בערך) בני ברק, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-שנות ה-70
 עיסוק:  עיתונאי, עורך
 מעסיק:  שעה טובה 
 בת זוג:  רבקה ויסנשטרן
 
אָשֵׁר צוּקֶרְמַן (נולד בשנת 1947) הוא עיתונאי חרדי-ישראלי שהיה עורך עיתון "שעה טובה". ידוע בסגנון כתיבתו המבטא עמדות ימניות-לאומיות מובהקות.
ביוגרפיה

צוקרמן נולד והתחנך בבני ברק, ליצחק ואהובה-לובה צוקרמן. אביו היה חסיד קוידינוב, הוא עצמו מקורב לחסידות לעלוב. למד בישיבת פוניבז'.
את הקריירה העיתונאית החל בשנות ה-70 בעיתון "שערים", שבו פרסם מאמרים תחת שם העט א. צוק-רימון. בשנות ה-80 היה בצוות הכותבים של השבועון "יום השישי", וכעבור זמן בגלגולו החדש "ערב שבת", תחת שם העט א. ארצי. היה אחראי לריאיון השבועי המרכזי שתפס את שני עמודי האמצע של העיתון.
בשנת 1987 יסד צוקרמן והיה העורך הראשון של הירחון בשם "משפחה: ירחון הבית היהודי". לעיתון צורף מגזין כרומו, ועם הזמן הוא הפך לשבועון ונקרא "השבוע של משפחה". בהמשך צירף צוקרמן כמשקיע את יהודה (יודק'ה) פלאי. ב־1993 נתגלעו חילוקי בין צוקרמן שהמשיך לערוך לפלאי שהיה בעל השליטה בעיתון ולאחר דין תורה התפצל העיתון לשני שבועונים מתחרים: "משפחה" שנשאר בידי פלאי ו"השבוע" בעריכת צוקרמן. צוקרמן היה אחראי לחלק ניכר מתכני העיתון, תחת שמות עט.
בשנת 2003 פרסם צוקרמן כתבות שעסקו בתככים פנימיים בחסידות גור, ובתגובה ספג תקיפות אלימות שכללו נזק לרכוש מצד חסידי גור. בעקבות זאת נאלץ להתפטר, ו"השבוע" חדל לצאת לאור. לאחר זמן הופיע במתכונת זהה בשם החדש "שעה טובה", צוקרמן המשיך לשמש כעורך-עמית וכבעל טור.
צוקרמן שימש כעורך העיתון עד שהוא חדל להופיע ב־2018.
צוקרמן ידוע בכתיבה בעלת אוריינטציה ימנית מובהקת, וחלק ניכר מכתיבתו מוקדש להתקפה על השמאל הישראלי ונציגיו. בתקופת ההתנתקות תקף את ראש הממשלה דאז אריאל שרון בחריפות רבה. בתקופה שבה הציג שמעון פרס את מועמדותו לנשיאות יצא צוקרמן מעל גבי העיתון בקמפיין תקיף נגד בחירתו.
חיים אישיים

נשוי לרבקה ויסנשטרן, ומתגוררים בעיר הולדתו, בני ברק. גיסו, שלמה זלמן ויסנשטרן, היה מיוזמי הקמת העיתון "יתד נאמן".
הערות שוליים

1 2  משה ויסברג, העיתונאים: מרכז העניינים, קו עיתונות, שעה טובה וכפר חב"ד, באתר בחדרי חרדים, 17 באפריל 2014
↑  נטע סלע, וויקיליקס החרדי: חסידות גור בטירוף מערכות, באתר nrg‏, 16 במרץ 2011
כתבה שהתפרסמה בעיתון 'מעריב' בנושא זה, מצוטטת באתר בחדרי חרדים
אטילה שומפלבי, עורך העיתון החרדי "השבוע": מאיימים על חיי, באתר ynet, 12 בפברואר 2003
משולם גרול

משולם גרול (15 במאי 1918, פולין – 22 בספטמבר 1963, ישראל) היה סגן דיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב בשנים 1962–1963 ומחבר ספרי עיון בפילוסופיה. היה מרצה לפילוסופיה ולסוציולוגיה בסמינר הקיבוצים (1949–1957) ומרצה לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב (החל מ-1958).
ביוגרפיה

משולם גרול היה חבר הסתדרות הנוער הציוני. ב-1936 עבר לשומר הצעיר, בראש קבוצה גדולה שארגן והדריך.
ב-1937 עלה לארץ ישראל. ב-1950 עבר להתגורר בקיבוץ מעברות. ב-1955 חזר לירושלים.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים עד 1939 ואחר-כך בבית ספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב. ב-1942 חזר ללימודים בירושלים שם התרכז במקצועות הפילוסופיה וההיסטוריה, וב-1947 למד בשווייץ. קיבל דוקטורט על עבודת מחקר בפילוסופיה מהאוניברסיטה העברית. נישא לשרה ישראלית, לימים פרופסור בחוג ללימודי המזרח הקדום באוניברסיטה העברית בירושלים. בני הזוג הביאו לעולם בן ובת.
אחיו של גרול, שלום-לושק, נישא לרחל, בתם הבכורה של אנדה ומאיר יערי.
גרול נפטר בספטמבר 1965 ונקבר בהר המנוחות.
הערות שוליים

1 2  משולם גרול באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007409795805171  VIAF: 85156675132133582736   WorldCat (עם VIAF): 85156675132133582736 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
Nowhere Else to Roam Tour

Nowhere Else to Roam Tour היה סיבוב ההופעות השלושה עשר של להקת הת'ראש מטאל האמריקאית מטאליקה, (וסיבוב ההופעות השלישי לקידום אלבום האולפן החמישי של הלהקה, Metallica) אשר החל ב-22 בינואר 1993 והסתיים ב-4 ביולי באותה שנה. במסגרת סיבוב ההופעות, הופיעה הלהקה לראשונה במדינות בהן לא ביקרה מעולם, כגון תאילנד, הפיליפינים, סינגפור, אינדונזיה וישראל. חמשת הופעות הלהקה במקסיקו הוקלטו והופצו תחת השם Live Shit: Binge & Purge.
רשימת שירים

רשימת השירים המוצגת מתארת את הופעת הלהקה בפארק הירקון, תל אביב, ישראל ב-30 ביוני 1993, וזו אינה מייצגת בהכרח את שאר ההופעות שהתקיימו במסגרת סיבוב ההופעות בו הערך עוסק.
"Creeping Death"
"Harvester of Sorrow"
"Welcome Home (Sanitarium)"
"Of Wolf and Man"
"Wherever I May Roam"
"The Thing That Should Not Be"
"The Unforgiven"
"Disposable Heroes"
סולו בס
"Orion" / "To Live Is to Die" / "The Call of Ktulu"
סולו גיטרה
"The Four Horsemen"
"For Whom the Bell Tolls"
"Fade to Black"
"Master of Puppets"
"Seek & Destroy"
"Battery"
הדרן 1
"Nothing Else Matters"
"Sad but True"
"Last Caress"
"One"
הדרן 2
"Enter Sandman"
ביצוע השיר "Battery" שהוקטלט בהופעה והופץ כחלק ממארז התקליטורים Metallica, אשר הלהקה הוציאה לאור בשנת 2021.
משתתפים

ג'יימס הטפילד - זמרה מובילה, גיטרת קצב
קירק האמט - גיטרה מובילה, זמרה מלווה
ג'ייסון ניוסטד - גיטרת בס, זמרה מלווה
לארס אולריך - תופים
גילי לוסטיג

אין תמונה חופשית
גילי לוסטיג (נולד ב-1958) הוא מנכ"ל הוועד האולימפי בישראל.
ביוגרפיה

לוסטיג נולד בקיבוץ מענית להורים ניצולי שואה שעלו לארץ מצ'כוסלובקיה. כשהיה בן 3 עברה המשפחה לכפר סבא, שם הקים אביו את קבוצת הפועל בכדורעף. בגיל 14 כבר היה שחקן כדורעף פעיל. את שירותו הצבאי עשה בחיל האוויר כחשמלאי בטייסת ולאחר סיום שירותו הצבאי למד לתואר ראשון בחינוך גופני במכון וינגייט.
לאחר מספר שנים כשחקן כדורעף מונה למאמן נבחרת הנוער ונבחרת הבוגרים. במקביל מונה למנהל היחידה לטיפוח ספורטאים מצטיינים צעירים ובהמשך למנהל הראשון של האקדמיה למצוינות במכון וינגייט. ב־1997 קיבל על עצמו את ניהול היחידה לספורט הישגי תפקיד אותו מילא במשך 17 שנים. בשנת 2014 מונה למנכ"ל הוועד האולימפי בישראל (במקום אפרים זינגר). במסגרת תפקידו זה אחראי לוסטיג על המשלחות הישראליות במשחקים האולימפיים – בוגרים ונוער, קיץ וחורף, ועוסק בקידום מקצועי של ספורטאים, תכנון אסטרטגי ותוכניות ארוכות טווח לוועד האולימפי. לוסטיג עמד בראש שלוש משלחות ישראל למשחקים האולימפיים (2016, 2021, 2024). לוסטיג הוא חבר קבוע במועצה הלאומית לספורט.
הערות שוליים

↑  אורן קורנפלד‏, גילי לוסטיג מונה למנכ"ל הוועד האולימפי, באתר וואלה, 25 במאי 2014
קאסטה: מקורות חוסר שביעות הרצון שלנו

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  איזבל וילקרסון 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספר עיון
 נושא:  גזענות בארצות הברית, ארבע הווארנות, נאציזם 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2020 
 פרסים
  Goodreads Choice Award for History & Biography (2020)  AudioFile Earphones Award (2020) 
 
קאסטה: מקורות חוסר שביעות הרצון שלנו (באנגלית: Caste: The Origins of Our Discontents) הוא ספר עיון מאת העיתונאית האמריקאית איזאבל וילקרסון, שפורסם באוגוסט 2020 על ידי רנדום האוס. הספר מתאר את הגזענות בארצות הברית כהיבט של מערכת קאסטות – מערכת מעמדות חברתיות המאופיינת במושגים כמו היררכיה, הכלה והדרה וטוהר. וילקרסון עושה זאת על ידי השוואת היבטים של החוויה של אנשים לא לבנים אמריקאים למערכות הקאסטות של הודו וגרמניה הנאצית, והיא חוקרת את השפעת הקאסטה על חברות שעוצבו על ידם ועל אנשיהן.
"קסטה", שבא בעקבות ספרו של וילקרסון מ-2010 "החום של שמשות אחרות", זכה לשבחי המבקרים ולהצלחה מסחרית. הוא זכה או היה מועמד למספר פרסים, והופיע באופן בולט ברשימות רבי-המכר העיון וברשימות הספרים הטובים ביותר לסוף השנה.
הערות שוליים

↑  "Caste by Isabel Wilkerson Read by Robin Miles | Audiobook Review". AudioFile. באוגוסט 2020. ISSN 1063-0244. נבדק ב-2021-01-04. {{cite journal}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קאסטה: מקורות חוסר שביעות הרצון שלנו".
יחסי אוסטריה–פולין

| יחסי אוסטריה–פולין |
| --- | --- |
אוסטריה: פולין


אוסטריה: פולין
שטח (בקילומטר רבוע)
83,871: 312,685
אוכלוסייה
9,118,988: 38,438,419
תמ"ג (במיליוני דולרים)
516,034: 811,229
תמ"ג לנפש (בדולרים)
56,589: 21,105
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה

היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של אוסטריה לבין רפובליקת פולין הם יחסים היסטוריים שתחילתם במהלך ימי הביניים, ובמהלך השנים ידעו עליות ומורדות.
היסטוריה > בית הבסבורג

בין בית הבסבורג לבית יגלו התקיימו קשרים ידידותיים, ואף קשרי נישואין, ובעקבות כך לאחר מותו של זיגמונט השני אוגוסט, מלך פולין בשנת 1572 ללא יורשים, ניסה מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לדרוש את כתר מלך פולין, אך הדבר לא עלה בידו וסטפאן באטורי נבחר למלך.
במהלך המאה ה-17, בעקבות מלחמת שלושים השנים והקונטרה-רפורמציה, הפכה פולין למעוז קתולי מובהק, ובשנת 1683 סייעו כוחות פולנים בפיקודו של יאן סובייסקי לכוחות האימפריה הרומית הקדושה, בהסרת המצור בקרב וינה, ובכך הביאו לתחילת שקיעתה של האימפריה העות'מאנית.
היסטוריה > גליציה האוסטרית

במחצית השנייה של המאה ה-18 נחלש כוחה של פולין, ובעקבות כך חילקו אוסטריה, פרוסיה ורוסיה את פולין ביניהן. גליציה אשר נמסרה לשליטה אוסטרית, זכתה לאוטונומיה מוגבלת עם זכות ייצוג בפרלמנט של אוסטריה. בקונגרס וינה הוחלט על הקמת העיר החופשית קרקוב, אולם לאחר מרד קרקוב בשנת 1846 סופחה העיר לאוסטריה, והפכה לדוכסות הגדולה של קרקוב.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה ולאחריה

במהלך מלחמת העולם הראשונה נערכו קרבות רבים בין הצבא האוסטרו-הונגרי וצבא האימפריה הגרמנית לבין צבא האימפריה הרוסית, והפולנים סבלו משני הצדדים כאחד. בשנת 1916 הכריזו הגרמנים והאוסטרים על הקמת ממלכת פולין מחדש, ומועצת העוצרים הפולנית אף הציעה את הכתר לקרל שטפן, ארכידוכס אוסטריה, אולם בשל רצונו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה לזכות בעצמו בכתר, והצורך של קרל שטפן כחבר בבית הבסבורג לקבל את אישורו של הקיסר, לא נבחר בסוף מלך לפולין, והשליט בה בפועל היה הגנרל הגרמני הנס פון בזלר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמה פולין מחדש, וצורפו אליה שטחי גליציה, אולם בעקבות כך פרצה מלחמת פולין-אוקראינה, על השליטה במזרח גליציה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה פולין על ידי גרמניה הנאצית, אשר אוסטריה הייתה חלק ממנה לאחר שסופחה במרץ 1938.
היסטוריה > המלחמה הקרה

לאחר המלחמה הוקמה הרפובליקה העממית הפולנית, אשר קיימה יחסים טובים עם אוסטריה, אשר שמרה על נייטרליות מוחלטת בין הגושים במהלך המלחמה הקרה, כפי שנקבע באמנת המדינה האוסטרית.
היסטוריה > המאה ה-21

כיום שתי המדינות חברות באיחוד האירופי, ומקיימות ביניהן קשרים כלכליים, חברתיים ותרבותיים בשלל תחומים.
יחסים דיפלומטיים

אוסטריה מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה, ו-4 קונסוליות בקרקוב, לודז', פוזנן וורוצלב. מאידך, פולין מחזיקה באוסטריה שגרירות בווינה ו-5 קונסוליות בגראץ, אינסברוק, קלגנפורט, לינץ וזלצבורג.
מדעי היהדות

ערך זה עוסק בדיסציפלינה במדעי הרוח. אם התכוונתם לכתב עת, ראו .
מדעי היהדות הם ענף של מדעי הרוח העוסק בנושאי יהדות: היסטוריה של עם ישראל, מחשבת ישראל, משפט עברי וטקסטים יהודיים, ובהם תנ"ך, התורה שבעל פה, קבלה, ועוד. כענף של מדעי הרוח, הגישה במדעי היהדות היא גישה מחקרית וביקורתית, ושונה מהגישה הדתית הנפוצה לנושאים אלה.
השימוש הראשון במושג זה נעשה בגרמניה, בראשית המאה ה-19, על ידי אנשי תנועת חכמת ישראל, שמטרתם הייתה להציג את יופייה של היהדות בפני העולם האירופי המשכיל של אותה תקופה, ולבסס את חקר היהדות על יסודות מדעיים מודרניים.
את תחום מדעי היהדות מאפיין השימוש הנרחב בכלי המחקר הפילולוגי – חקר הנוסח והעיסוק בכתבי יד, כמו גם בכלים ספרותיים, השוואות לתרבות הכללית, ועוד.
חוגים למדעי היהדות מתקיימים, בשמות שונים, במרבית האוניברסיטאות בישראל, וכן באוניברסיטאות במדינות נוספות. במשך שנים רבות נחשבה האוניברסיטה העברית בירושלים כמובילת תחום זה בעולם. "האיגוד העולמי למדעי היהדות" הוא ארגון גג של חוקרים ותלמידים בתחום זה.
יחס היהדות הדתית למדעי היהדות

מדעי היהדות עוסקים, בין השאר, בנושאים הנמצאים במרכז עולמה של היהדות הדתית, ובפרט התנ"ך, המשנה, התלמוד ומפרשיהם. עם זאת, רוב רובה של החברה החרדית וכן חלק מן החברה הדתית-לאומית, רואים בשלילה את העיסוק האקדמי ביהדות. חלק אחר מן החברה הדתית לאומית וכן גם מיעוט אחר מהחברה החרדית רואה בעיסוק זה ברכה ותוספת נדבך חשוב ללימודי היהדות המסורתיים, ועם החוקרים הבולטים במדעי היהדות נמנים חובשי כיפה רבים.
דוגמה למחלוקת בתחום זה בתוך החברה הדתית ניתן לראות בפולמוס על אודות לימוד הגמרא בעזרת שיטת הרבדים, שמקורה בעולם האקדמיה.
ראו גם

חכמת ישראל
לקריאה נוספת

ברוך קורצווייל, במאבק על ערכי היהדות, הוצאת שוקן, 1969, הפרק "על התועלת והנזק במדעי היהדות", עמ' 184–240.
ישי רוזן-צבי, לחלן את התלמוד, תעודה 24
רחל ליבנה-פרוידנטל, מדעי היהדות - פרדיגמות ודפוסים ראשוניים, תעודה 20
Nicholas de Lange (2004). "Jewish studies". Encyclopedia of Modern Jewish Culture (באנגלית). Routledge. p. 431. ISBN 9781134428656.
לילי טומלין

| --- | --- |

לילי טומלין, 2011
 לידה:  1 בספטמבר 1939 (בת 85) דטרויט, מישיגן, ארצות הברית
 שם לידה:  Mary Jean Tomlin 
 סוגה מועדפת:  קומדיה ודרמה
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1965 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ויין  סטודיו אייץ' בי  התיכון הטכני של קאס  Wayne State University College of Fine, Performing, and Communication Arts 
 בן או בת זוג:  ג'יין וגנר (31 בדצמבר 2013–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי בפריים טיים לתסריט למיני סדרה, לסרט או לספיישל דרמטי (1974)  פרס לוסי (2003)  פרס טוני מיוחד (1977)  פרס אמי בפריים טיים לתסריט למיני סדרה, לסרט או לספיישל דרמטי (1976)  פרס אמי לדיבוב הטוב ביותר (2013)  Primetime Emmy Award for Outstanding Variety, Music or Comedy Series (1981)  דוב הכסף לשחקנית הטובה ביותר (1977)  פרס קריסטל (1992)  פרס גילדת שחקני המסך למפעל חיים (2017)  פרס טוני לשחקן הטוב ביותר (1986)  פרס מרכז קנדי (2014)  פרס מארק טוויין להומור אמריקני (2003)  היכל התהילה של נשות מישיגן (1998)  פרס גראמי לאלבום הקומדיה הטוב ביתר (1972)  פרס דרמה דסק לשחקנית הטובה ביותר במחזה  גביע הכסף לנשות השנה של לוס אנג'לס טיימס 
 http://www.lilytomlin.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
מרי ג'יין "לילי" טומלין (באנגלית: Mary Jean "Lily" Tomlin; נולדה ב-1 בספטמבר 1939) היא שחקנית, קומיקאית, תסריטאית ומפיקה אמריקאית זוכת שישה פרסי אמי, פרס טוני ופרס גראמי. הייתה מועמדת לחמישה פרסי גלובוס הזהב ולפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעת הבכורה שלה כשחקנית קולנוע בסרט "נאשוויל".
ביוגרפיה

טומלין נולדה בדטרויט שבארצות הברית למשפחה נוצרית-בפטיסטית. הוריה הם לילי מיי (לבית פורד) וגאי טומלין.
למדה תיאטרון באוניברסיטת וויין סטייט, ולאחר מכן עשתה מופעי סטנד-אפ במועדונים בדטרויט ובניו יורק.
ביוגרפיה > קריירת משחק > קולנוע

בשנת 1975 עשתה טומלין הסבה מוצלחת מתוכניות טלוויזיה לקולנוע בסרטו של רוברט אלטמן "נאשוויל". הייתה מועמדת על הופעת הבכורה שלה כזמרת הגוספל לנאה ריס לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולשני פרסי גלובוס הזהב.
ב-1977 זכתה טומלין בפרס השחקנית הטובה ביותר של פסטיבל ברלין ובמועמדויות לפרס גלובוס הזהב ובאפט"א על הופעתה בקומדיה של רוברט בנטון "המופע האחרון".
טומלין הייתה מועמדת בפעם הרביעית לפרס גלובוס הזהב על הופעתה הקומית בסרט "אני את ואני" בתור המיליונרית האובדנית אדווינה קאטווטר. התפרסמה בנוסף בקומדיה " 9 עד 5" בתפקיד האלמנה העצבנית ויולט ניוסטד.
ב-1991 שיחקה בדרמה העצמאית "החיפוש אחר סימנים של חיים איטיליגנטיים בעולם". טומלין שזכתה בפרס הטוני על אותו התפקיד בגרסת התיאטרון גילמה מספר דמויות, זכתה בפרס הקומדיה האמריקאית והייתה מועמדת לשני פרסי אמי. ב-1992 זכתה טומלין בפרס קריסטל למצוינות נשים בקולנוע, וב-2003 בפרס לוסי למצוינות נשים בטלוויזיה.
טומלין זכתה בפרס השחקנית הקומית בפעם השנייה על תפקידה בסרטו של רוברט אלטמן "תמונות קצרות" בתור המלצרית דורין פיגוט.
שיחקה בסרטיו של דייוויד או. ראסל "אני, אשתי ואמי החורגת" בתפקיד מרי שליצ'טינג אמו הביולוגית של מל קופלין (בן סטילר) ו"אני אוהב האקביז" לצידו של דאסטין הופמן בתור הבלשית ויויאן ג'פה.
הופיעה לצידה של שר בקומדיה "תה עם מוסוליני" בתור הארכאולוגית הלסבית ג'ורג'י רוקוול.
התפרסמה בקומדיות "הילד" בתור ג'נט המזכירה של יועץ התדמית ראס דוריץ (ברוס ויליס), "מחוז אורנג'" בתור יועצת בית ספרו של שון ברומדר וסרטה השלשי עבור רוברט אלטמן "המדריך לחיים בכפר" בתור רונדה ג'ונסון ששרה לצידה של אחותה יולנדה (מריל סטריפ).
ב-2009 השתתפה בסרט "הפנתר הוורוד 2" בתפקיד הסוכנת המיוחדת ייבט ברנג'ר.
בשנת 2015 גילמה את אלה, משוררת לסבית בדרמה הקומית "סבתא" של פול וייץ. על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי לשנת 2016.
ביוגרפיה > קריירת משחק > הריב המתוקשר עם דייוויד או. ראסל

בשנת 2004 השתתפה טומלין בסרטו של דייוויד או. ראסל "אני אוהב האקביז", במהלך הצילומים התפתח בין השניים ריב מילולי על עשיית הסרט שכמעט התפתח לפיזי, כאשר טומלין ביקרה את עבודתו של ראסל. הריב בין השניים צולם והועלה לאתר יוטיוב.
ביוגרפיה > קריירת משחק > טלוויזיה

התחילה את דרכה כשחקנית ב"מופע גארי מור" והתפרסמה לראשונה בסדרה הקומית "Rowan & Martin's Laugh-In", על הופעתה בארבע עונות התוכנית הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי.
טומלין זכתה בארבעה פרסי אמי על הופעותייה בספיישלים הקומיים "לילי" ו"Lily: Sold Out" שנקראו על שמה ו"הספיישל של פול סיימון".
ב-1993 הופיעה בסרט הטלוויזיה "והתזמורת ממשיכה לנגן" הייתה מועמדת לפרס אמי על תפקידה בתור הפיזיקאית סלמה דריץ.
טומלין דיבבה במשך שלוש שנים בסדרת האנימציה "אוטובוס הקסמים" את גברת פריזל וזכתה בפרס אמי היומי.
בשנת 1996 הצטרפה אל שתי העונות האחרונות של הסדרה הקומית "מרפי בראון" בתפקיד המפיקה קיי קרטר שפליי.
הייתה מועמדת לפרס אמי שמיני על תפקיד האורח שעשתה עבור סדרת הדרמה "רצח מאדום לשחור".
משנת 2002 הופיעה בתפקיד דברה פידרר העוזרת האישית של נשיא ארצות הברית ג'וזיה אדוארד "ג'ד" ברטלט (מרטין שין) בסדרת הדרמה "הבית הלבן".
בשנת 2008 הופיעה בשישה פרקים של הסדרה "עקרות בית נואשות" בתור רוברטה סימונס אחותה של קארן מקלאסקי. בשנת 2010 לוהקה טומלין לעונה השלישית של סדרת הדרמה "Damages" לתפקיד מרלין, אם משפחת טובין. בשנים 2011–2015 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו. החל מ-2015 היא משחקת בסדרה גרייס ופרנקי, שם היא מגלמת את דמותה של פרנקי בעוד שג'יין פונדה מגלמת את דמותה של גרייס.
בשנת 2018 השתתפה בסרט הדוקומנטרי של נטפליקס "פמיניסטיות: מה הן חשבו?".
ביוגרפיה > חיים אישיים

טומלין היא לסבית מוצהרת משנת 2001, והיא מנהלת יחסים בני כ-40 שנה עם התסריטאית ג'יין וגנר. השתיים נישאו ב-2013. יחד איתה זכתה טומלין בפרס אמי על עבודתן, "לילי".
פילמוגרפיה

נאשוויל (1975) - בתפקיד: לינאה ריז.
המופע האחרון (1977) - בתפקיד: מארגו סטרלינג.
רגע אחר רגע (1978) - בתפקיד: טרישיה.
9 עד 5 (1980) - בתפקיד: ויולט נוסטד.
האישה המכווצת המדהימה (1981) - בתפקיד: פאט קריימר / ג'ודית' בייסלי.
אני את ואני (1984) - בתפקיד: אדווינה קאט ווטר.
עסקים גדולים (1988) - בתפקיד: רוז שלטון / רוז ראטליף.
החיפוש אחר סימנים של חיים איטיליגנטיים בעולם (1991) - בתפקיד: טרודי אשת התיקים/ אגנוס אנגסט/ קייט.
צללים וערפל (1992) - בתפקיד: פרוצה / זונה.
תפרנים מבברלי הילס (1993) - בתפקיד: מיס ג'יין האת'וויי.
תמונות קצרות (1993) - בתפקיד: דורין פיג'וט.
מוציאים עשן (1995) - בתפקיד: אוכלת הוואפלים.
לברוח עם רוצח (1996) - בתפקיד: אינגה מולר.
אני, אשתי ואמי החורגת (1996) - בתפקיד: מיס פריצל.
בשבט נאבוד (1998) - בתפקיד: רות' אלן.
תה עם מוסוליני (1999) - בתפקיד: ג'ורג' רוקוול.
הילד (2000)- בתפקיד: ז'אנט.
מחוז אורנג' (2002) בתפקיד: שארלוט קוב.
אני אוהב האקביז (2004) - וויויאן.
המדריך לחיים בכפר (2006) - בתפקיד: רונדה ג'קסון.
גיבור על נמלים (2006) - בתפקיד: דיבוב קולה של מומו.
ההולך (2007) - בתפקיד: אביגייל ד'לוראיין.
פוניו על הצוק ליד הים (2008) - בתפקיד: דיבוב קולה של טוקי.
הפנתר הוורוד 2 (2009) - בתפקיד: גברת ברגנר.
סבתא (2015) - בתפקיד: אלי.
ספיידרמן: ממד העכביש (2018) - בתפקיד: דיבוב קולה של הדודה (אנט) מיי.
ממשיכות הלאה (2023) - בתפקיד: אוולין.
החבורה של בריידי (אנ') (2023) - בתפקיד: לו.
פילמוגרפיה > טלוויזיה

המופע של גארי מור (1966) - בתפקיד: אורחת.
Rowan & Martin's Laugh-In‎ ‏ (1969) - בתפקיד: מבצעת רגילה.
לילי (1973) - בתפקיד: לילי טומלין.
הספיישל של לילי טומלין (1975) - בתפקיד: לילי טומלין.
סאטרדיי נייט לייב (1976) - בתפקיד: פארה פוסט ודמויות אחרות.
והתזמורת ממשיכה לנגן (1993) - בתפקיד: דוקטור סלמה דרייטץ.
אוטובוס הקסמים (1994) - בתפקיד: קולה של אדית אן.
רצח מאדום לשחור (1996) - בתפקיד: אינגה מולר.
מרפי בראון (1996) - בתפקיד: קיי קארטר שאפליי.
הבית הלבן (2002) - בתפקיד: דבורה פידרר.
ויל וגרייס (2005) - בתפקיד: מרגוט.
עקרות בית נואשות (2008) - בתפקיד: רוברטה סימונס.
Damages‎ ‏ (2010) - בתפקיד: מרילין טובין.
טיפול אונליין (2011 - 2015) - בתפקיד: פוטסי הודג'.
על הפנים (2012) - בתפקיד: תמי פאוורס.
גרייס ופרנקי (2015 - 2022) - בתפקיד: פרנקי ברגשטיין.
אוטובוס הקסמים נוסע שוב (2017 - 2020) - בתפקיד: קולה של פרופסור ואלרי פריזל.
הערות שוליים

↑  Robinson, Chauncey K. (17 באוקטובר 2018). "Netflix feminists: Film on 1970s women's movement shows work still to do". www.peoplesworld.org. נבדק ב-15  ביולי 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
| פרס טוני לשחקנית הראשית הטובה ביותר במחזה |
| --- | --- | --- |
| 1947–1975 | אינגריד ברגמן / הלן הייז (1947) • ג'ודית אנדרסון / קתרין קורנל / ג'סיקה טנדי (1948) • מרטיטה האנט (1949) • שירלי בות' (1950) • אוטה האגן (1951) • ג'ולי האריס (1952) • שירלי בות' (1953) • אודרי הפבורן (1954) • ננסי קלי (1955) • ג'ולי האריס (1956) • מרגרט לייטון (1957) • הלן הייז (1958) • גרטרוד ברג (1959) • אן בנקרופט (1960) • ג'ואן פלורייט (1961) • מרגרט לייטון (1962) • אוטה האגן (1963) • סנדי דניס (1964) • איירין וורת' (1965) • רוזמרי האריס (1966) • בריל ריד (1967) • זואי קולדוול (1968) • ג'ולי האריס (1969) • תמי גריימס (1970) • מורין סטייפלטון (1971) • סאדה תומפסון (1972) • ג'ולי האריס (1973) • קולין דיוורסט (1974) • אלן בורסטין (1975) |  |
| 1976–2000 | איירין וורת' (1976) • ג'ולי האריס (1977) • ג'סיקה טנדי (1978) • קונסטנס קאמינגס / קרול שלי (1979) • פיליס פרליך (1980) • ג'יין לפוטייר (1981) • זואי קולדוול (1982) • ג'סיקה טנדי (1983) • גלן קלוז (1984) • סטוקרד צ'אנינג (1985) • לילי טומלין (1986) • לינדה לאבין (1987) • ג'ואן אלן (1988) • פולין קולינס (1989) • מגי סמית' (1990) • מרסדס רוהל (1991) • גלן קלוז (1992) • מדלין קאן (1993) • דיאנה ריג (1994) • שרי ג'ונס (1995) • זואי קולדוול (1996) • ג'נט מק'תיר (1997) • מארי מולן (1998) • ג'ודי דנץ' (1999) • ג'ניפר אילי (2000) |  |
| 2001–הווה | מרי-לואיז פארקר (2001) • לינדזי דאנקן (2002) • ונסה רדגרייב (2003) • פלישיה רשאד (2004) • שרי ג'ונס (2005) • סינת'יה ניקסון (2006) • ג'ולי וייט (2007) • דיאנה דונאגן (2008) • מרשה גיי הארדן (2009) • ויולה דייוויס (2010) • פרנסס מקדורמנד (2011) • נינה אריאנדה (2012) • סיסלי טייסון (2013) • אודרה מקדונלד (2014) • הלן מירן (2015) • ג'סיקה לאנג (2016) • לורי מטקאלף (2017) • גלנדה ג'קסון (2018) • איליין מאי (2019) • מרי-לואיז פארקר (2021) • דירדרה אוקונל (2022) • ג'ודי קומר (2023) ‏•‏‏ שרה פולסון (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007451107005171  PLWABN: 9810695393305606  BIBSYS: 1012776  BNE: XX1392038  BnF: cb14040365z (data)  GND: 118949918  ISNI: 0000 0001 1447 6892  LCCN: n85242403  MusicBrainz: 9f3abc35-a308-430d-833a-cb793eeec95e  NKC: xx0059235  NLA: 35961739  NLK: KAC2020M1595  NTA: 073110655  SNAC: w6r86c6x  SUDOC: 084149396  ULAN: 500350692  VIAF: 72193701   WorldCat (עם VIAF): 72193701