stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עיתונות ערבית
העיתונות הערבית בעידן העצמאות המדינית

עם סיומה של מלחמת העולם השנייה זכו מרבית מדינות המזרח התיכון לעצמאות מלאה. עידן העצמאות הלאומית, מסמל גם עידן חדש בתולדות העיתונות הערבית. לאחר שנים של צנזורה ומגבלות מצד השלטונות הזרים, בעיקר בימי מלחמת העולם השנייה, הוסרו כל המגבלות ופעילות העיתונות שבה לסדרה עם אופטימיות מחודשת. לאחר כמעט מאה שנים של ניסיון, לאחר שהפכה עצמה למוסד חשוב וחיוני בקרב אחוזים נרחבים באוכלוסייה דוברת הערבית, תרמה למאבקים הלאומיים, להפצת ידע ורעיונות מודרניים, בשכלולה וקידומה של הלשון הערבית, ותרמה ליצירת דעת קהל וקולקטיב לאומי, הייתה כעת העיתונות הערבית בעלת ניסיון ובשלות.
במרכזיים הערביים החשובים, העיתונות כבר לא הייתה יוזמה צנועה של אנשים פרטיים, כי אם מוסד כלכלי ומקצועי המבוסס על משאבים רבים וטכנולוגיות משוכללות. התפתחות זו באה לידי ביטוי באיכות העיתונים, גיוונם של התכנים ועיצובם הצורני. היומון המצרי "אל-אהראם" למשל, שהחל כיוזמה פרטית באמצע המאה ה-19, הפך כעבור פחות ממאה שנה למוסד ענק, השוכן במבנה אדיר ממדים במרכז קהיר, מעסיק מאות עובדים, ומוציא לאור מהדורות יומיות ושבועיות בערבית ובאנגלית, לצד כתבי עת מחקריים נוספים, בתפוצה של מיליון עותקים ויותר רק בתוך מצרים, עם עורכים ועיתונאים בעלי שם ומעמד ציבורי גבוה, שלחלקם יש קשרים הדוקים עם הממסד השלטוני.
גם התמורות בשיעורי ההשכלה, לצד אינטרסים פרסומיים כלכליים, הביאו לגידול משמעותי בתפוצת העיתונים בעולם הערבי, כך שברבע האחרון של המאה ה-20 הגיעו שיעורי התפוצה של העיתונים המובילים למאות אלפים עד מיליון ויותר כל אחד. גם מבחינת הפריסה הגאוגרפית היו כעת מספר מודלים חשובים של עיתונות בערבית, פרט לביירות וקהיר, כגון ההתפתחות האדירה שחלה במדינות המפרץ, שעם רווחי הנפט היה ביכולתן לרכוש את מיטב הטכנולוגיה וכוח האדם לייצר מוצרים עיתונאיים מרשימים למדי. זאת אף זאת, השתכללות תשתיות התחבורה והטכנולוגיה איפשרו כעת הפצה יעילה של פרסומים בין מדינות ערב השונות, ויצרו מעין קהילת שיח משותפת, בה עדיין נשמר מעמדן של העיתונות המצרית והלבנונית, לפחות עד שנות ה-80, בהן החלה לתפוס תאוצה העיתונות הערבית היוצאת לאור במערב אירופה.
אך למרות העצמאות המדינית, בריטניה וצרפת השאירו באזור מבנים פוליטיים, כלכליים, וחברתיים רעועים ומעוותים. מדינות ערב החדשות נאלצו להתמודד עם פערים חברתיים-כלכליים חריפים, מערכות שלטון לא יציבות ולא מתפקדות, שהציבור ברובו לא נתן בהן את אמונו, ותחושת השפלה ותסכול כלפי המערב בקרב חלקים גדולים באוכלוסייה, תחושה שהעמיקה לאחר תבוסת צבאות ערב במלחמת 1948, בעיקר במדינות שצבאותיהן לקחו בה חלק. גורמים אלו הביאו בסופו של דבר לעלייתם של משטרים צבאיים בחלק גדול של המדינות הערביות, במהלך שנות ה-50 וה-60, כאשר במהלך אותם שני עשורים התרחשו לא פחות מ-40 נסינות להפיכה צבאית. 24 מבין אותן ניסיונות הפיכה צלחו.
מול אותן מדינות עמדו המדינות הערביות בהן המשטר המסורתי-מלוכני החזיק מעמד באופן רציף עד היו. החלוקה בין משטרים מהפכניים-צבאיים לבין המשטרים השמרניים, כפי שנעשתה לראשונה על ידי החוקר האמריקאי ויליאם רו (Rugh), באה לידי ביטוי גם בעיתונות הערבית באותן מדינות, ולכן ניתן לחלק את העיתונות במדינות אלו בהתאם לשתי הקטגוריות שלעיל. לצד שתי קטגוריות אלה ישנה קטוגוריה נוספת של עיתונות, הכוללת מודלים אחרים של עיתונות שאינה כפופה לאותן מגבלות, אם מתוך חופש יחסי כעיתונות הלבנונית, או אם מתוך נסיבות של כיבוש ופיצול כמו העיתונות הפלסטינית.
העיתונות הערבית בעידן העצמאות המדינית > העיתונות הערבית במדינות בעלות פוליטיקה מסורתית (עיתונות פטרימוניאלית)

לעומת זאת, כמעט בכל המדינות בהן נשמר שלטון מסורתי, לא הייתה מסורת מפותחת של עיתונות, ועדיין סמכותו של השלטון מקובלת בהסכמה רחבה של הציבור. להסכמה זו יש תוקף מסורתי, דתי אסלאמי, ולעיתים אף מתוקף היציבות והרווחה שמספקים כספי הנפט והגז. לכן במדינות אלה, העיתונות צמחה כך שהעיתונאים יודעים את המגבלות שמציבות המוסכמות הפוליטיות בהן הם פועלים, ומטפלים בזהירות בנושאים רגישים הנוגעים לשליט או לממשל. כתוצאה מכך השלטון במדינות אלה אינו נזקק בדרך כלל לשימוש בצעדים חריפים נגד עיתונאים או עיתונים.
עיתונות זו נאמנה לשלטון ולכללי המשחק הפוליטיים המקובלים שם, במידה כזו שישנו דמיון רב בין העיתונות במדינות אלה לבין המדינות הערביות בעלות העיתונות המגויסת, בעיקר בעתות משבר. כמו השלטון באותן מדינות, גם העיתונות מביעה בדרך כלל קו תקיף כלפי עקרונות האימפריאליזם או הציונות, אך הם יותר גמישים ביחס לנושאים אלו, ואין להם קו אידאולוגי אחיד וברור. מובן שישנו פער בין המדינות השונות המוגדרות כבעלות שלטון מלוכני בעולם הערבי, כפער בין ירדן היותר ליברלית, לערב הסעודית השמרנית מאוד. אך באופן כללי בעיתונות של מדינות אלה, ישנה הימנעות מצד העיתונאים לעסוק בנעשה בחוגי השלטון, אם מתוך יראת כבוד או אם מתוך פחד אמיתי.
הדגש ב"עיתונות המסורתית" הוא בדיווחי חוץ ועיסוק בנושאים א-פוליטיים. כמו כן, במדינות אלו העיתונות כמעט תמיד בידיים פרטיות, אך על פי שבאופן טבעי תיתכן קרבה בין בעלי העיתונים לבית המלוכה. כלומר עיתונות זו יודעת את הקווים האדומים שלה, אבל מנגד היא חופשית במובן הזה שהיא כלי אוטונומי שניזון ממידע חופשי, המשרת צורך חשוב בחיים הציבוריים. הכפייה איננה מוכתבת מלמעלה, אלא התפישה הכללית במדינות אלה, או לפחות של עורכי ובעלי העיתונים, היא כי מטרת העיתון הוא לשמש כמכשיר לדיון ציבורי, להשכלה, בידור, וכדומה, ולא בהכרח ככלי למאבק על חופש הביטוי והדמוקרטיה.
עם זאת גם למדינות הערביות עם השלטון המלוכני ישנן מנגנוני פיקוח על התקשורת, והדברים אותם אסור לכתוב מוגדרים בחוקים של אותן מדינות, תחת האצטלה של "טובת המדינה" וכדומה. יתרה מזאת, ברוב הגדול של המדינות הערביות בעלות המשטר המסורתי, אסור גם למתוח ביקורת על האסלאם, לפרסם משקאות אלכוהולים, או לפרסם חומרים פורנוגרפיים.
אולם על אף כל זאת, השונות והגוון בין העיתונים השונים במדינות עם השלטון המסורתי הוא גדול מאוד, וודאי בהשוואה לעיתונות המגויסת, שכן לעיתונאים יש מרחב ליצירתיות, פרשנות, בחירת הנושאים וביצוע תחקירים באופן חופשי מבלי שיהיו מוכתבים על ידי השלטון. לכן עיתונות זו היא גם מקובלת ופופולרית יותר על הציבור הערבי במדינות אלה, ואף זוכה לתפוצה רחבה מחוץ להן. בין העיתונים החשובים במדינות בעלות המודל הזה ניתן למנות את היומונים א-דוסתור ("החוקה") ואל-ראי ("הדעה") הירדניים, אח'באר אל-ח'ליג' ("חדשות המפרץ") הבחרייני, אל-וטן ("המולדת"), עכאט' ("בימה פומבית"), אל-ג'זירה ("האי"), ואל-מדינה הסעודיים, אל-ראיה ("הדגל") א-שרק ("המזרח") הקטריים, וא-סיאסה ("הפוליטיקה") ואל-קבס ("הניצוץ") בכווית. לצד אלה מתפרסמים במפרץ מגזינים חשובים בשלל נושאים, כדוגמת סיאסה ערביה ("פוליטיקה ערבית"), מגזין העוסק ביחסים בינלאומיים, אותו ערך בראשית המאה ה-21 עזמי בשארה.
מודלים יוצאי דופן בעיתונות הערבית

לעומת דגמי העיתונות הערבית שלעיל, בולטת בעיקר העיתונות הלבנונית, העיתונות הערבית המתפרסמת מחוץ לגבולות העולם הערבי, וכן באופן חלקי העיתונות במרוקו, תוניסיה, ובמצרים מעידן אנואר סאדאת, שבה העיתונות הפכה ליותר פרגמטית. במקומות אלו העיתונות נהנתה מחופש ביטוי רחב ביחס לשאר העיתונות בעולם הערבי. בהקשר הזה ניתן לציין גם את העיתונות הפלסטינית, שבגלל המצב החריג של הפלסטינים, נמצאת בסטטוס מיוחד.
מודלים יוצאי דופן בעיתונות הערבית > העיתונות הלבנונית

מקבלת העצמאות ועד פרוץ מלחמת האזרחים, נהנתה לבנון מאיזון פוליטי-חברתי בו העיתונות בעלת המסורת הוותיקה, שגשגה יותר מאי פעם. המערכת הפוליטית הפלורליסטית הפכה את העיתונות בלבנון לזירת פעילות מרכזית של האזור כולו, עד כדי כך ששחקנים מרכזיים בפוליטיקה של האזור העדיפו את העיתונות הלבנונית על פני העיתונים בארצם, ותפוצתם הקיפה את המרחב הערבי כול, ואף מחוצה לו. אך מלחמת האזרחים פגעה קשה בתשתיות התקשורת, הדפוס וההפצה נפגעו, מערכות עיתונים נהרסו, ועיתונאים היו קורבן לחטיפות ורציחות. חלק ממערכות העיתונים העתיקו עצמן לאירופה, ושאר העיתונים בלבנון איבדו מחשיבותם מחוץ למדינה, לטובת העיתונות הערבית היוצאת לאור באירופה, או במדינות המפרץ הפרסי.
מאז סיום מלחמת האזרחים התאוששה העיתונות בלבנון, ובראשית המאה ה-21 יצאו בה לאור עדיין כמה מהעיתונים הפופולריים במזרח התיכון, ביניהם העיתון הוותיק "א-נהאר", א-ספיר ("השגריר"), אל-אח'באר ("החדשות"), אל-בירק ("הנס") ועוד עשרות יומונים וכתבי עת, עצמאיים או בעלי אינטרס עדתי-מפלגתי.
מודלים יוצאי דופן בעיתונות הערבית > העיתונות המצרית

העיתונות המצרית, שכבר מראשית העיתונות הערבית הייתה מוקד מרכזי של פעילות עיתונאית במזרח התיכון, הפכה בחזרה לכלי ביקורתי אמיתי עם גיוון פוליטי בעקבות רפורמות האנפתאח שהנהיג הנשיא המנוח אנואר סאדאת באמצע שנות ה-70, רפורמות אשר הורחבו בימי הנשיא חוסני מובארכ. הרפורמות הללו אומנם לא באמת נתנו כוח פוליטי בידי מפלגות האופוזיציה, אך ניתנה להם חירות להתבטא ולבקר את הממשל בבטאוניהן בסוגיות רחבות, ממדיניות החוץ והשלום עם ישראל, ועד לסוגיות כלכליות-חברתיות. בין עיתוני האופוזיציה בלטו העיתון א-שעב ("העם") של מפלגת העבודה הסוציאליסטית, אל-אהלי ("האזרחי"), של הגוש האיחודי-פרוגרסיבי, היומון של מפלגת אל-ופד בעל שם המפלגה, היוצא לאור עד היום, וכן העיתון א-דעוה של האחים המוסלמים.
הסרת ההגבלות על חופש הביטוי, יצר מצב שלצד העיתונות האופוזיציונית המשיכה כל העת לפעול גם עיתונות ממסדית אשר ביטאה את הקו הרשמי של הממשל. מצב זה השתנה במהלך השנים כאשר גם העיתונות שהייתה מגויסת כמו העיתונים אל-גמהוריה ("הרפובליקה") ו"אל-אהראם" וירחונים כמו אוקטובר ומאיו ("מאי"), החלו לבקר את מחדלי הממשל לצד ביטוי הקו הרשמי. כך נוצר מצב בו הממשל המצרי מתפלמס עם מפלגות האופוזיציה באמצעות העיתונות המודפסת. עם כל זאת מצרים היא עדיין איננה דמוקרטית, ולכן אחת לכמה זמן הממשל מנצל את כוחו על מנת לשלול או להשעות רישיונות של עיתונים, ולעצור עיתונאים לחקירות ומאסר ממושך. כך למשל סגרו שלטונות מצרים את הביטאון הרשמי של תנועת "האחים המוסלמים" בשנת 2013, כחלק מהוצאת התנועה כולה מחוץ לחוק.
בין העיתונים הפופולריים במצרים היום ניתן למנות את העיתונים העצמאיים אל-מצרי אל-יום ("מצרים היום"), אל-יום א-סאבע ("היום השביעי"), א-דוסתור  וא-שרוק אל-ג'דיד ("הזריחה החדשה"), לצד אל-מסאא' ("הערב") ו"אל-אהראם" השמרניים יותר, וכן שבועונים ומגזינים תרבותיים ובידוריים כגון אח'ר סאעה ("השעה האחרונה"), וצבאח אל-ח'יר ("בוקר טוב").
מודלים יוצאי דופן בעיתונות הערבית > העיתונות הפלסטינית

העיתונות הפלסטינית, כשיקוף של ההיסטוריה הפלסטינית במאה ה-20, מהווה מקרה ייחודי. הפיצול הפוליטי של העם הפלסטיני ליחידות נפרדות, יצרו עיתונות מורכבת ומשתנה, בה ניתן למצוא לפרקים חופש ביטוי ונועזות, לצד השתקה והגבלות צנזורה קשות.
לאחר מלחמת העצמאות, עברו העיתונים הפלסטינים הוותיקים והמבוססים דוגמת "א-דיפאע" לפעול במזרח ירושלים תחת החסות הירדנית, תוך שהם משתלבים במערך התקשורת של הממלכה עד שנת 1967, על כל המשתמע בכך. לאחר מלחמת ששת הימים, החלו לצאת לאור בשטחים יומונים חדשים אשר ביטאו התגייסות מחודשת למען המאבק הלאומי הפלסטיני, כגון "אל-קודס" הוותיק שהחל לצאת לאור בגרסתו המחודשת למן נובמבר 1968, ונחטף מיד ב-17 אלף עותקים, אל-פג'ר ("השחר") וא-שעב ("העם") שהחלו לצאת לאור בשנת 1972.
גם עיתונות זו הייתה צריכה למצוא את האיזון שבין ביטוי הקו הלאומי המוצהר, לבין הצנזורה של שלטון הממשל הצבאי. דרך אחת לעקיפת הצנזורה הייתה שימוש בעיתונות המזרח ירושלמית שמבחינה מנהלתית לא הייתה כפופה לממשל הצבאי, או הדלפת מידע לעיתונאים ישראלים. גם פרסום שטחים לבנים במקום בו הייתה כתבה שנפסלה על ידי הממשל הצבאי הייתה מסר פוליטי ברור, וכן הכנסת רמזים בין השורות.
לצד העיתונים האלה, ראו אור עיתונים פלסטינים במקומות נוספים, בעיקר בביירות, ומשנת 1982 בקפריסין, כגון ביטאונים של הארגונים הפלסטינים הגולים, כדוגמת ביטאון הפת"ח, פלסטין א-ת'ורה ("פלסטין המהפכה"), ביטאון החזית העממית לשחרור פלסטין, אל-חוריה ("החירות"), הירחון המדעי שאון פלסטיניה ("עניינים פלסטיניים") מטעם אש"ף, וביטאון החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין, אל-הדף ("המטרה"). לאלה ניתן להוסיף גם את פלסטין אל-מסלמה ("פלסטין המוסלמית"), ביטאון תנועת "חמאס" שראה אור באנגליה במהלך האינתיפדה הראשונה.
הקמת הרשות הפלסטינית בשנת 1994, חייבה גם את הסדרת מעמדה ותפקידה של העיתונות בשטחים. חוק של הרשות משנת 1995 מעגן אומנם את חופש הביטוי, אך אוסר פרסומים אשר "פוגעים באחדות הלאומית". כך מתמודדת היום העיתונות הפלסטינית בין חופש הביטוי, לבין עימות עם ממשל הרשות, או עם שלטונות חמאס בעזה. העיתונים החשובים היוצאים לאור ברשות הם "אל-חיאת אל-ג'דידה" ("החיים החדשים"), המזוהה עם הקו שמנהיגה הרשות הפלסטינית, ו"אל-איאם" ("הימים") מרמאללה, וכאמור, "אל-קודס" הירושלמי. ברצועת עזה מתפרסם היומון "פלסטין", שנוסד בשנת 2006, המיישר קו עם מדיניות חמאס ברצועת עזה.
גם בקרב הפלסטינים אזרחי מדינת ישראל, המשיכו לצאת לאור עיתונים כדוגמת העיתון החיפאי "אל-איתיחאד" ("ההתאחדות"), ביטאון המפלגה הקומוניסטית הרואה אור עד ימינו (אותו ערך במשך שנים רבות חתן פרס ישראל, הסופר אמיל חביבי), ועוד מספר עיתונים שהחלו לצאת לאור בעיקר לאחר שנת 1967, כיוזמות מסחריות בערים נצרת, טייבה, באקה אל-גארבייה, אום אל-פחם, טייבה, יפו ועוד. החשובים שבין השבועונים הם "א-סנארה" ("החכה"), "כל אל-ערב" ("כל הערבים"), ו"חדית' א-נאס" ("שיח ההמון") מנצרת, ו"פנורמה" מטייבה, ואל-מסאר ("הנתיב") מאום אל-פחם.
בנוסף יוצאים לאור גם עיתונים המזוהים עם פלגים שונים בציבור הערבי בישראל, כגון "פצל אל-מקאל" ("הדברים הנחרצים") המזוהה עם מפלגת בל"ד, "אל-מית'אק" ("האמנה") המזוהה עם התנועה האסלאמית מן הפלג הדרומי, ו"צות אל-חק ואל-חריה" ("קול הצדק והחירות") המזוהה עם התנועה האסלאמית מן הפלג הצפוני, שפעילותו הופסקה מעת לעת, וחדל להתקיים רשמית לאחר הוצאת התנועה מחוץ לחוק בנובמבר 2015
מודלים יוצאי דופן בעיתונות הערבית > העיתונות הערבית המודפסת מחוץ למזרח התיכון

כבר במאה ה-19, היו גולים פוליטיים מהמזרח התיכון שפרסמו כתבי-עת ועיתונים בערבית באירופה. דוגמה אחת לכך היה המגזין אל-ערוה אל-ות'קה ("הקשר האמיץ") שפרסמו אנשי הדת הרפורמיסטים, ג'מאל א-דין אל-אפע'אני ומחמד עבדה בשנת 1884, ממקום גלותם בפריז.
מגמה זו הלכה והתפתחה במחצית השנייה של המאה ה-20, כאשר הדיכוי הפוליטי, המשטרים הדיקטטוריים והמלחמות התכופות באזור, דחפו אנשים רבים להגר מהמזרח התיכון. בין המהגרים הרבים היו גם עיתונאים, סופרים ומשוררים בעלי שם בארצם, שנאלצו להגר בשל ההגבלות על חופש הביטוי, לפעמים ביחד עם המערכות של עיתוניהם. על כן במהלך השנים החלו לצאת לאור עיתונים בשפה הערבית עבור קהילות הגולים בשלל ארצות העולם, מברזיל ועד אוסטרליה.
עם זאת, הריכוז הגדול של העיתונות הערבית המשמעותית יוצאת לאור בעיקר בצרפת ואנגליה. עיתונות ערבית זו ייחודית, מכוון שעיקר קהל היעד שלה מצוי במזרח התיכון עצמו, והתכנים מתכתבים עם השיח המתחולל במדינות האזור. מלחמת האזרחים בלבנון הביאה לעזיבה של רבים מטובי הפרסומים הלבנונים לאירופה, כדוגמת היומון "אל-חיאת" ("החיים") שהחל לצאת לאור מחדש בשנת 1988 מלונדון. לצד עיתונים אלו, החלו עיתונים פרטיים בערבית לצאת לאור בחו"ל מתוך שיקולים כלכליים, פוליטיים, ולוגיסטיים. כזה הוא למשל היומון החשוב "א-שרק אל-אווסט" ("המזרח התיכון"), המופץ בכל רחבי המזרח התיכון. עיתון זה מצוי בבעלותה של חברה סעודית שאנשיה ממשפחת המלוכה, ויוצא לאור בלונדון משנת 1978. כמוהו גם היומון הלונדוני "אל-קדס אל-ערבי" ("ירושלים הערבית") היצא לאור משנת 1989, וכן היומון הלבנוני אל-ערב היוצא לאור גם כן בלונדון. לצד היומונים החשובים, בית ההוצאה לאור של "א-שרק אל-אווסט" בלונדון מפרסם מגזינים פוליטיים יוקרתיים כגון אל-מג'לה ("המגזין"). ריכוז הכותבים המוכשרים, חופש הביטוי הנרחב, המשאבים והטכנולוגיה הגבוהה, הפכו משנות השמונים ואלך את העיתונות הערבית המתפרסמת בחו"ל למרכזית בשיח הציבורי בעולם הערבי.
העיתונות הערבית ומדינת ישראל

עוד בטרם הוקמה מדינת ישראל היה ליישוב היהודי בארץ סיקור חלקי בעיתונות הערבית לאור הסכסוך הישראלי-ערבי, אך בעיקר בעיתונות הפלסטינית. אולם למן הקמת מדינת ישראל, העיסוק בה, ובנעשה בה, הפך לנושא עיקרי בעיתונות הערבית, כמעט בכל ארצות ערב. באופן טבעי, בעקבות הסכסוכים הישירים עם שכנותיה, הייתה הכתיבה על ישראל מלווה בשנאה יוקדת, בעיקר בעיתונות של המדינות השכנות לישראל. ברוב העיתונים בשפה הערבית שנאה זו התמתנה עם השנים והשינויים במצב הפוליטי, והפכה לביקורת נוקבת וחריפה, המתגברת מעת לעת בהתאם למצב. אולם הגורם העיקרי למעקב הצמוד של העיתונות הערבית אחר ישראל נובע, מעבר לסכסוך הישראלי-ערבי, מתוך סקרנות לשמה. עצם היותה של מדינת ישראל ישות מדינית אשר צמחה בלב המזרח התיכון, בעלת תרבות ושלטון דמוקרטיים, מעוררת עניין רב בנעשה בה, גם בלי קשר לקונפליקט. לכך ניתן להוסיף גם את החופש העיתונאי הקיים בישראל, כך שכמעט כל כתב זר יכול לעדכן על כל דבר קטן שמתרחש במדינה. למעשה אין היום שום עיתון מוביל בשפה הערבית, אשר אינו מביא כמעט מדי יום ידיעה מרכזית הקשורה בצורה כלשהי לישראל. בנוסף, ברוב העיתונים הערביים בהם ישנם טורי דעה המובאים מרחבי העולם, כמעט תמיד יופיע טור דעה מתוך עיתון ישראלי. דוגמה לכך ניתן ללמוד מהסיקור התקשורתי לו זוכות הבחירות לכנסת בעיתונים הערביים מחוץ למדינת ישראל, ולחשיפה הגדולה לה זוכים פוליטיקאים ישראליים, לעיתים גם כאלה שאינם בנקודות מפתח בשלטון. אך הסיקור אינו מצטמצם רק לפוליטיקה, והדיווחים היומיים יכולים לעסוק בכל נושא פנימי בישראל, מדיווח על שרפה גדולה, ועד כתבות העוסקות במצב הכלכלה הישראלית.
יתרה מזאת, לעיתים הכתיבה העיתונאית כלפי מדינת ישראל, הופכת מסקרנות להערצה כלפי היבטים שונים בחברה הישראלית, הן מצד אינטלקטואלים ליברלים, והן מצד אינטלקטואלים אסלאמיסטים. כך למשל ייתכן שבעיתונים של תנועות איסלאמיות, יציינו אירועים המדגישים את העובדה שישראל היה מדינה דמוקרטית עם תשתית דתית (כפי שהם היו רוצים), או מנגד, בעיתונים ליברלים עשויים לציין דברים בישראל השמים דגש על כך שבחברה הישראלית קיימת פלורליסטיות גדולה יותר. ברוב המקרים, הדברים מובאים בחזקת ראיית ישראל כאויב שיש ללמוד ממנו דברים העשויים להיות חיוביים לחברה הערבית.
העיתונות הערבית במאה ה-21

עם הכניסה למאה ה-21 והמעבר לעיתונות מקוונת, גם העיתונות הערבית מתפתחת בקצב מרשים. אין היום כמעט אף עיתון בשפה הערבית בעל שם שאין לו אתר אינטרנט מושקע ומקצועי, לרוב גם עם ארכיון חלקי של העיתון המודפס בצורה אלקטרונית. עם זאת, לעיתונות המודפסת עדיין יש כוח רב במזרח התיכון, ואין ספק שהיה לה חלק ביצירת התודעה שהביאה לפרוץ אירועי "האביב הערבי" בשנת 2011, אירועים שאת תהליך השינוי שלהם על העיתונות הערבית עדיין לא ניתן לאמוד.
העיתונות הערבית במאה ה-21 > עיתונים בולטים

פנורמה - ישראל
א-סינארה ("החכה") - ישראל
אל-איתיחאד ("ההתאחדות") - ישראל
אל-יום ("היום") - ישראל
אל-איאם ("הימים") - הרשות הפלסטינית
אל-חיאת אל-ג'דידה ("החיים החדשים") - הרשות הפלסטינית
א-שרק אל אווסט ("המזרח התיכון") - בריטניה
אל-קודס אל-ערבי ("ירושלים הערבית") – בריטניה
אל-חיאת ("החיים") – בריטניה
א-דוסתור ("החוקה") - ירדן
אל-אהראם ("הפירמידות") - מצרים
א-דוסתור ("החוקה") – מצרים
אל-יום א-סאבע ("היום השביעי) -מצרים
ראו גם

חופש העיתונות
ניו-ג'ורנליזם
עיתונות מקוונת
תרמית הירח הגדולה
כתב שטח
כתב (מקצוע)
חינמון
עיתונות עברית
עיתונות בישראל
עיתון מיוחד
עיתונות נשים
הבחירות לראשות תנועת החרות (1983)

הבחירות לראשות תנועת החרות התקיימו ב-1 בספטמבר 1983, לאחר שיו"ר המפלגה מאז היווסדה, מנחם בגין, הודיע על כוונתו להתפטר מראשות הממשלה והמפלגה, ולפרוש מן החיים הפוליטיים. בחירת היו"ר החדש הופקדה בידי מרכז המפלגה בן 900 החברים.
רקע

מאז היווסדה, הנהיג את תנועת החרות מנחם בגין, שהיה מפקד האצ"ל ומייסד המפלגה. בגין הוביל את המפלגה במשך עשרות שנים: כמפלגה עצמאית, כאחת משתי המפלגות שהרכיבו את גח"ל, וכמפלגה הראשית בתנועת הליכוד. ב-1977 הוביל את הליכוד לניצחון היסטורי בבחירות (המהפך) והיה לראש הממשלה השישי של מדינת ישראל. ב-1981 הוביל בגין את הליכוד לניצחון שני בבחירות, לאחר מערכת בחירות סוערת.
ב-28 באוגוסט 1983 הודיע בגין לממשלה במפתיע על כוונתו להתפטר מראשות הממשלה ולסיים את הקריירה הפוליטית שלו, מבלי שהסביר לאיש מדוע בחר לעשות כן. ואמנם, בגין לא התפטר מייד, אלא נעתר לבקשות להמתין עם התפטרותו עד לבחירת יו"ר חדש למפלגתו, שירכיב ממשלה חדשה עוד בכהונת הכנסת המכהנת. באותה עת לא היה הליכוד מפלגה אחת, אלא רשימה משותפת לכמה מפלגות, כאשר הבכירה שבהן היא תנועת החרות, שנקבע כי יושב הראש שלה יהיה יושב ראש הרשימה ומועמדה לראשות הממשלה.
הבחירות לראשות תנועת החרות נקבעו לתאריך 1 בספטמבר. את יושב הראש בחר מרכז המפלגה שמנה 900 חברים.
המועמדים

לראשות התנועה הציגו את מועמדותם שניים:
יצחק שמיר – חבר הכנסת ושר החוץ; שימש כמפקד לח"י, כחבר הכנסת החל משנת 1974, וכיושב הראש השישי של הכנסת (1977–1980);
דוד לוי – חבר הכנסת, סגן ראש הממשלה ושר הבינוי והשיכון; שימש כחבר הכנסת החל משנת 1969 וכשר לקליטת עלייה (1977–1981).
אריאל שרון, שר הביטחון, שקל להציג את מועמדותו גם כן, אך נמנע מכך ותמך במועמדותו של יצחק שמיר.
מועמדותו של שמיר נתמכה בעיקר על-ידי הממסד הוותיק של תנועת החרות, יוצאי המחתרות שראו במפקד לח"י מחליף הולם למלא את נעליו של מפקד אצ"ל. מועמדותו של לוי נתמכה בעיקר על-ידי השכבה הצעירה בתנועה, יוצאי המעברות ועיירות הפיתוח, שלוי עמל רבות על-מנת להעניק להם רמת חיים נאותה והזדמנות שווה במדינת ישראל. טרם הבחירות ניסה שמיר לשכנע את לוי להסיר את מועמדותו ולקבל בתמורה את סגנות ראש הממשלה עם סמכויות נרחבות, אך לוי סירב.
הבחירות

הבחירות התקיימו במרכז אהל שם בתל אביב; 900 חברי מרכז תנועת החרות נדרשו להצביע בהצבעה חשאית ולהכריע בדבר זהותו של יושב ראש המפלגה החדש.
הבחירות > תוצאות הבחירות

תוצאות הבחירות פורסמו ב-2 בספטמבר 1983:
| המועמד | קולות> מס' | קולות> אחוז |
| --- | --- | --- |
| יצחק שמיר | 436 | 59.08% |
| דוד לוי | 302 | 40.92% |
| סה"כ | 738 | 100.00% |
לא הצביעו: 162
לאחר הבחירות

שמיר ניצח בבחירות, והנשיא הרצוג הטיל עליו את מלאכת הרכבת הממשלה. ב-10 באוקטובר הושבעה ממשלתו של שמיר בכנסת. שמיר הוביל את הליכוד בשלוש מערכות בחירות וכיהן כראש הממשלה מעל שש שנים, ולוי מונה על-ידו לאורך השנים לתפקידים בכירים שונים. למרות זאת, מאז הבחירות, ולאורך עשור וחצי, הייתה התנועה מפולגת בין שני מחנות: מחנה שמיר (יחד עם משה ארנס ואריאל שרון) מול מחנה לוי. היריבות בין שני המחנות נצבעה בצבעים מעמדיים, עדתיים וחברתיים. לאחר פרישת שמיר ובעקבות הבחירות לראשות הליכוד ב־1993 בה שוב התמודד לוי על ראשות הליכוד והובס בידי בנימין נתניהו, פרש לוי ב־1996 מהליכוד והקים מפלגה עצמאית (גשר), שרצה במשותף עם מפלגת העבודה ברשימת ישראל אחת.
הערות שוליים

↑  טוביה מנדלסון, דבר, בהצבעה חשאית במרכז חרות ייבחר הערב היורש, ‏1 בספטמבר 1983
↑  יורם פרי, דבר, שרידי המשפחה הלוחמת ניצחו בקרב־המאסף, ‏2 בספטמבר 1983
↑  מיכה לניר, דבר, אמש בתיאטרון: מחכים לוויניצקי, ‏2 בספטמבר 1983
↑  טוביה מנדלסון, דבר, שמיר גבר על לוי 437 מול 302 אחרי מאבק דרמאטי ב-02.00 בלילה, ‏2 בספטמבר 1983
עוסק מורשה

בישראל, עוסק מורשה הוא עוסק שמחויב בגביית מס ערך מוסף (מע"מ) על כל עסקה ולהעביר את סכום הגבייה לרשות המיסים, בעקבות חיוב גביית המע”מ מהלקוחות נדרש הוא להוציא קבלה/ חשבונית מס על כל עסקה.
בעסק מורשה בשונה מעסק פטור בעל העסק רשאי לקזז מע"מ בגין תשומותיו כלומר המע”מ ששילם בגין הוצאות שוטפות של העסק.
עוסק מורשה מוגדר בחוק מס ערך מוסף כעוסק שמחזור עסקאותיו בשנה אינו עולה על סכום הקבוע בחוק, אשר מתעדכן מדי שנה על פי שיעור עליית מדד המחירים לצרכן.
נכון ל-2025 כל עסק שהתזרים השנתי שלו מעל 120,000 ש"ח נקבע כעסק מורשה או שהוא עובד באחד מהמקצועות הבאים: אגרונום, אדריכל, הנדסאי, חוקר פרטי, טוען רבני, טכנאי, טכנאי שיניים, יועץ לארגון, יועץ לניהול, יועץ מדעי, יועץ מס, כלכלן, מהנדס, מודד, מנהל חשבונות, מתורגמן, סוכן ביטוח, עורך דין, רואה חשבון, שמאי, בעל מעבדה כימית או רפואית, רופא, פסיכולוג, פיזיותרפיסט, וטרינר, רופא שיניים או מרפא שיניים, מתווכים ועוד עיסוקים שמוגדרים בחוק כעסק מורשה.
עוסק מורשה מחויב לדווח לרשויות המע”מ על מחזור העסקאות, על המע"מ שגבה מהלקוחות ועל המע”מ שקיזז בגין תשומותיו.
אך בשונה מעוסק פטור אשר הדיווח הוא על בסיס שנתי עוסק מורשה מחויב לדווח על בסיס דו חודשי. כמו כן עוסק מורשה חייב לדווח למס ההכנסה ולביטוח הלאומי גם על בסיס דו חודשי.
נחל גילבון

| --- | --- |

מפל גילבון
 מידע כללי
 אורך:  16 ק"מ
 אגן ניקוז:  35 קמ"ר
 מוצא:  אזור קיבוץ אורטל
 שפך:  נהר הירדן
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל ישראל
  (למפת אצבע הגליל מוגדלת) נחל גילבון(למפת אצבע הגליל רגילה) נחל גילבון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל גילבון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל גילבון
נַחַל גִּילְבּוֹן (בערבית: חלקו העליון ואדי דֵיר סְרָס, על שמו של כפר בדואי, בסמוך, חלקו המרכזי, ואדי דַּבּוּרָה, על שם הכפר הבדואי דַּבּוּרָה, בסמוך, משמר שמו של כפר דבורה היהודי מתקופת המשנה והתלמוד וחלקו התחתון וָאדִי גָ'לָבִּינָה על שם הכפר הבדואי במוצא הנחל) הוא נחל ושמורת טבע במרכז רמת הגולן, הידוע גם כ"נחל דבורה" ולאורכו שני מפלי מים גדולים: מפל דבורה, המזרחי יותר, ומפל גילבון הנופל מגובה של כ-40 מטרים וממוקם כמה מאות מטרים במורד הנחל. השמורה נמצאת כ-4 ק"מ מצפון-מזרח לקיבוץ גדות.
שמו העברי ניתן לו לפני מלחמת ששת הימים ב-1958 כאשר רק חלקו התחתון של הנחל היה בתחום ישראל. הוא נבחר בשל הדמיון לשם גֶ'לַבִּינָה – שמו של כפר בדואי זעיר במוצא הנחל, בין המוצבים הסוריים. על פי זאב וילנאי מקור השם באחד ממיני קטניות הנזכרות בתלמוד ירושלמי – גילבונא.
הנחל מתחיל כנחל אכזב ליד קיבוץ אורטל, וממשיך דרום-מערבה דרך הכפרים הסורים הנטושים נפח ועליקה. מעיינות עליקה הנובעים באזור זה הופכים את הנחל לנחל איתן, והוא ממשיך מערבה בקניון צר לעמק החולה. בחלק זה של הנחל ישנם מספר מפלים. הנחל נשפך לירדן באזור גשר הפקק.
זהו הנחל הדרומי ביותר בגולן המתנקז לעמק החולה, וממנו דרומה מתנקזים הנחלים לעבר בקעת בית צידה (ה"בטיחה") והכנרת.
בגדה הצפונית של הנחל, סמוך למפל גילבון, נמצאות חורבות כפר דבורה, וכשני קילומטרים מצפון לערוצו זורם נחל שוח. מדרום לנחל נמצאים שני בסיסים נטושים של צבא סוריה, שאחד מהם שימש כבסיס צה"ל במשך תקופה קצרה. עדיין אפשר לראות במקום את הביצורים הסוריים שמהם הופגזו שדות משמר הירדן וגדות.
על גדות הנחל צמחייה מגוונת הכוללת בין השאר הרדופים, פטל קדוש, קנה מצוי, אלוני תבור ועוד מינים רבים של צמחייה ארצישראלית מגוונת. הסלע לאורך הנחל הוא בזלת, ולצד הנחל – ובמיוחד סביב הברכות והמפלים – ניתן להבחין בתצורת "משושים" שיוצרים סלעי הבזלת. בקירות הבזלת מערה טבעית ולעיתים חוסים בה עטלפי חרקים או באריות ההרים.
בצידו הדרומי של הנחל, מאות מטרים מזרחית מהירדן, בנו הסורים בריכה לרווחת קציני צבאם, המלאה מים כל ימי השנה. מעיין עין ג'לבינה שממלא את הבריכה, שימש להפעלת טחנת קמח. אבני הרחיים עדיין עומדות על מקומן ושאריות המנגנון פזורות במבנה. במקום אמת מים קטנה וסדוקה שמכוסה כיום בעצי תאנה, קנה ושיחי פטל קדוש.