stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבי בליזובסקי
הערות שוליים

↑  תעודות הוקרה לתורמים בתחום המדע הפופולארי בכנס האיגוד הישראלי בתקשורת, באתר "הידען", 27 בדצמבר 2009
↑  אבי בליזובסקי זוכה פרס למצוינות בעיתונות הדיגיטלית מטעם אגודת העיתונאים ו-Google, באתר הידען, 4 בנובמבר 2012
↑  ארכיון סדרת הכתבות, באתר הידען
↑  מתוך אחת מכתבותיו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007458486805171  ISNI: 0000 0000 4434 6610  LCCN: no2003098509  VIAF: 58777464   WorldCat (עם VIAF): 58777464
אימפרטור

אימפרטור (בלטינית: imperator) הוא מונח משפטי מדיני ברומא העתיקה בתקופת הרפובליקה הרומית ותקופת הקיסרות הרומית שבמובנו הרחב ביותר מתפרש כבעל שלטון, ובמובנים מצומצמים יותר מתפרש כמפקד צבא מנצח. בתקופת הקיסרות שימש התואר אימפרטור כאחד מתארי הקיסר הרומי.
לפי החוק הרומאי מפקד צבא היה זכאי להיקרא אימפרטור רק בהכרזה על ידי חייליו שלו, בשדה הקרב, סמוך לניצחונו. תואר זה היה מאושר לפעמים על ידי הסנאט הרומי, והמצביא היה נושא אותו עד סוף כהונתו כמגיסטראט, או עד לעריכתו של טריומף לכבודו. בנוסף הוא היה רשאי להתהדר בתואר זה רק מחוץ לחומות העיר רומא.
האדם הראשון שיש עדות שקיבל את תואר האימפרטור הוא סקיפיו אפריקנוס. המקרה השני הידוע בימינו של הכרזת אדם כאימפרטור הוא בשנת 189 לפנה"ס כאשר לוקיוס אמיליוס פאלוס כונה אימפרטור.
מהמאה ה-2 לפנה"ס והלאה הלכו ורבו המקרים בהם הוכרזו אימפרטורים. לוקיוס קורנליוס סולה הוכרז כאימפרטור מספר פעמים במהלך מלחמת האזרחים הרומית ומלחמות מיתרידטס, אך הוא ויתר על תואר זה עם מינויו לדיקטטור. גנאיוס פומפיוס מגנוס הוכרז אימפרטור לפחות פעם אחת.
יוליוס קיסר שינה את המושג אימפרטור והפך אותו לכינוי קבוע שלו. לא ברור אם קיסר אימץ את השם כשם משפחה או כשם פרטי. לפי קאסיוס דיון העניק הסנאט את התואר אימפרטור לקיסר לצמיתות כהכרה בסמכותו העליונה במדינה, ואף התיר לו להעביר את התואר בירושה.
יורשו של קיסר, אוגוסטוס, אימץ את השם "אימפרטור" כשמו הפרטי במקום שמו הקודם גאיוס. לפי צבי יעבץ הוא עשה זו מטעמים תעמולתיים, כתגובה על כך שסקסטוס פומפיוס אימץ את תואר אביו, גניאוס פומפיוס מגנוס כשם פרטי. הקיסר הבא אחריו טיבריוס לא אימץ את השם אימפרטור כשמו הפרטי, אך שמר אותו כאחד מתאריו.
עם עליית קליגולה לשלטון הוא הוכרז אימפרטור בידי הסנאט הרומי, לכאורה בשל ניצחון בקרב. מתקופת קליגולה והלאה השתרש המנהג של הכרזת קיסרים חדשים כאימפרטורים בידי הסנאט עם עלייתם לשלטון.
אותו, עם עלייתו לשלטון, חידש את מנהגו של אוגוסטוס ואימץ את השם אימפרטור כשמו הפרטי. מאז והלאה נשתרש המנהג שהקיסרים אמצו את השם אימפרטור בתחילת שמו הרשמי. מנהג זה נשתמר עד לסופה של האימפריה הרומית.
| מוסדות פוליטיים ובעלי תפקידים (מגיסטראטים) ברפובליקה הרומית ובאימפריה הרומית |
| --- | --- | --- |
| תפקידים רגילים | קנסור • קונסול • פראיטור • קוואיסטור • איידיל • טריבון • טריבון הפלבאים • פרומגיסטראט • פרפקט • ליקטור |  |
| בעלי תפקידים מיוחדים | דיקטטור • מפקד הפרשים • טריומווירי • ועדת העשרה |  |
| משרות נוספות | פונטיפקס מקסימוס • פרינקפס סנאטוס • ויגינטיסקסווירי |  |
| תארים קיסריים | פרינקפס • אוגוסטוס • קיסר • טטררך • אימפרטור • פטריקיוס |  |
| מוסדות | הסנאט הרומי • המשפט הרומי • אספת העם • מסלול המשרות • אימפריום • קנסוס • קולגיום |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541083205171  GND: 4435136-7  LCCN: sh85064621
מלך השערים של ליגת העל הרוסית בכדורגל

| --- | --- |
 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1992
 מדינות משתתפות:  רוסיה רוסיה
 הכי הרבה זכיות:  אולג ורטניקוב (3)
 
מלך השערים של אליפות רוסיה בכדורגל הוא התואר המוענק לכדורגלן המבקיע את מירב השערים לעונה.
במשך עונות ליגת העל, תואר מלך השערים הוענק ל-22 שחקנים (כולל תואר שהוענק לשני שחקנים). הכדורגלן המוצלח ביותר הוא אולג ורטניקוב, שהוכתר בתואר מלך השערים 3 פעמים. הקבוצה המוצלחת ביותר שמשורותיה יצאו מספר מלכי השערים הרב ביותר היא "ספרטק", כאשר 7 פעמים שחקניה הוכתרו כמלכי השערים.
מאחר שהאליפות הלאומית הראשונה נערכה בשני שלבי בתים, מלך השערים היה גם כל אחד מהבתים. יורי מטבייב היה למלך השערים בקרב קבוצות הבית התחתון וולי קאסומוב היה מלך השערים בקרב הקבוצות שנאבקו על האליפות. שלוש פעמים התואר היה משותף בין שני שחקנים.
טבלת מלכי השערים

| עונה | מלך השערים | מועדון | כמות שערים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1992 | אזרבייג'ן ולי קאסומוב | ספרטק מוסקבה / דינמו מוסקבה | 16* |
| 1992 | רוסיה (1991-1993) יורי מאטבייב | אורלמאש יקטרינבורג | 20** |
| 1993 | רוסיה (1991-1993) ויקטור פנצ'נקו | קאמאז | 21 |
| 1994 | רוסיה איגור סימוטנקוב | דינמו מוסקבה | 21 |
| 1995 | רוסיה אולג ורטניקוב | רוטור | 25 |
| 1996 | רוסיה אלכסנדר מסלוב | רוסטסלמאש | 23 |
| 1997 | רוסיה אולג ורטניקוב | רוטור | 22 |
| 1998 | רוסיה אולג ורטניקוב | רוטור | 22 |
| 1999 | גאורגיה (1990–2004) גאורגי דמטראדזה | אלניה ולדיקווקז | 21 |
| 2000 | רוסיה דמיטרי לוסקוב | לוקומוטיב מוסקבה | 15 |
| 2001 | רוסיה דמיטרי ויאזמיקין | טורפדו מוסקבה | 18 |
| 2002 | רוסיה רולאן גוסב | צסק"א מוסקבה | 15 |
| 2002 | רוסיה דמיטרי קיריצ'נקו | צסק"א | 15 |
| 2003 | רוסיה דמיטרי לוסקוב | לוקומוטיב מוסקבה | 14 |
| 2004 | רוסיה אלכסנדר קרז'אקוב | זניט סנקט פטרבורג | ‏18 |
| 2005 | רוסיה דמיטרי קיריצ'נקו | מוסקבה | 14 |
| 2006 | רוסיה רומן פבליוצ'נקו | ספרטק מוסקבה | 18 |
| 2007 | רוסיה רומן פבליוצ'נקו | ספרטק | 14 |
| 2007 | רוסיה רומן אדמוב | מוסקבה | 14 |
| 2008 | ברזיל ואגנר לאב | צסק"א מוסקבה | 20 |
| 2009 | ברזיל וליטון | ספרטק מוסקבה | 21 |
| 2010 | ברזיל וליטון | ספרטק מוסקבה | 19 |
| 2011/2012 | חוף השנהב סיידו דומביה | צסק"א מוסקבה | 28 |
| 2012/2013 | ברזיל ואנדרסון | קרסנודאר | 13 |
| 2012/2013 | ארמניה יורה מובסיסיאן | קרסנודאר / ספרטק מוסקבה | 13 |
| 2013/2014 | חוף השנהב סיידו דומביה | צסק"א מוסקבה | 18 |
| 2014/2015 | ברזיל האלק | זניט סנקט פטרבורג | 15 |
| 2015/2016 | רוסיה פיודור סמולוב | קרסנודאר | 20 |
| 2016/2017 | רוסיה פיודור סמולוב | קרסנודאר | 18 |
| 2017/2018 | הולנד קווינסי פרומס | ספרטק | 17 |
| 2018/2019 | רוסיה פיודור צ'אלוב | צסק"א | 15 |
| 2019/2020 | איראן סרדאר אזמון | זניט סנקט פטרבורג | ‏17 |
| 2019/2020 | רוסיה ארטיום דזיובה | זניט סנקט פטרבורג | 17 |
| 2020/2021 | רוסיה ארטיום דזיובה | זניט סנקט פטרבורג | 20 |
| 2021/2022 | רוסיה גמיד אגלארוב | אופה | 19 |
| 2022/2023 | ברזיל מלקום | זניט סנקט פטרבורג | 23 |
| 2023/2024 | קולומביה מתיאו קאסיירה | זניט סנקט פטרבורג | ‏21 |
| 2024/2025 | קוסטה ריקה מנפרד אוגלדה | ספרטק | ‏15 |
* — טורניר אליפות על מקומות 1-8
** — טורניר הישרדות על מקומות 9-20
מלכי שערים לפי קבוצה

| מספר זכיות | מועדונים |
| --- | --- |
‏7: ספרטק מוסקבה
‏6: זניט, צסק"א
‏5: קרסנודאר
‏3: רוטור
‏2: דינמו, לוקומוטיב, מוסקבה
‏1: אורלמש, קאמאז, רוסטסלמאש, אלניה ולדיקווקז, טורפדו, אופה
ראו גם

כדורגלן השנה ברוסיה (ספורט אקספרס)
כדורגלן השנה ברוסיה (מגזין פוטבול)
אולג ורטניקוב, הראשון שזכה פעמיים בתואר מלך השערים והראשון שזכה שלוש פעמים.
סיידו דומביה, שיאן השערים בעונה אחת בליגה הרוסית (28)
קלר וייט קלר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 באוגוסט 1970 (בת 54) ברמינגהאם, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  הקולג' המלכותי לאמנות, לונדון  רייבנסבורן 
 מעסיק:  ז'יבנשי, Pringle of Scotland, קלואה (חברה), גוצ'י, קלווין קליין (חברה), Ralph Lauren perfumes, ז'יבנשי 
 
קלר וייט קלר (באנגלית: Clare Waight Keller; נולדה ב-19 באוגוסט 1970) היא סטייליסטית ומעצבת אופנה בריטית. היא שימשה כמנהלת אומנותית של מספר חברות ובתי אופנה יוקרתיים, ביניהם Pringle of Scotland, קלואה וז'יבנשי. ב-2023 היא השיקה קולקציה עם חברת הבגדים היפנית יוניקלו.
שנים מוקדמות בחייה והשכלה

וייט קלר נולדה בבירמינגהם שבאנגליה ב-19 באפריל 1970. את התואר הראשון שלה עשתה ב-Ravensbourne College of Art (כיום Ravensbourne University London), ואת התואר השני למדה בקולג' המלכותי לאומנות.
קריירה

היא התחילה את הקריירה שלה בקלווין קליין בניו יורק כסטייליסטית של בגדי נשים. לאחר מכן עברה לעבוד בראלף לורן בקו בגדי גברים. בשנת 2000, טום פורד שכר את שירותיה והיא התחילה לעבוד עבור גוצ'י, שם הייתה אחראית על בגדי נשים ואביזרי אופנה עד עזיבתה ב-2004. בשנה לאחר מכן היא נהייתה מנהלת אומנותית ב-Pringle of Scotland. ב-2007 זכתה בפרס האופנה הסקוטי "מעצב/ת השנה" בקטגוריית הקשמיר. היא התפטרה מעבודה ב-Pringle of Scotland בשנת 2011. באותה שנה, היא עברה לפריז והפכה להיות המנהלת האומנותית של קלואה. ב-2017 קלר מונתה למנהלת אומנותית של הוט קוטור ובגדי ready-to-wear לגברים ולנשים בז'יבנשי. בהחלפתה את ריקרדו טישי בתפקיד, היא הפכה לאישה הראשונה בתפקיד הזה בחברה.
וייט קלר עיצבה את שמלת הכלה שלבשה מייגן מרקל כשנישאה לנסיך הארי, דוכס סאסקס, ב-19 במאי 2018.
בשנת 2019, בתצוגת סתיו/חורף 19, וייט קלר הציגה את קולקציית בגדי הגברים העצמאית הראשונה שלה לז'יבנשי בפריז. זו הייתה תצוגה אינטימית שכללה רק 17 תלבושות עם מלתחה שלמה של בגדי יום ובגדי ערב.
ב-10 באפריל 2020 היא עזבה את ז'יבנשי.
באוגוסט 2023 היא הכריזה על קולקציית בגדים חדשה בשיתוף יוניקלו. הקולקצייה בעלת 34 פריטי הלבוש הושקה בספטמבר 2023 ב-1500 חנויות בעולם ובאופן אינטרנטי.
קריירה > פרסים

בשנת 2018, בטקס חלוקת פרסי האופנה הבריטי, וייט קלר קיבלה את פרס "מעצב/ת בגדי הנשים הבריטי/ת הטוב/ה ביותר" ממייגן מרקל, דוכסית סאסקס, ומהשחקנית רוזמונד פייק.
ב-2019, מגזין טיים כלל את וייט קלר ברשימת האנשים המשפיעים ביותר של השנה.
חיים אישיים

קלר וייט קלר נשואה לאדריכל פיליפ קלר ויש להם 3 ילדים - האריסון והתאומות אמיליה ושרלוט.
הערות שוליים

↑  Friedman, Vanessa (1 October 2017). "The Verdict on Clare Waight Keller's Givenchy". The New York Times. Retrieved 3 February 2018.
↑  Cartner-Morley, Jess (1 October 2017). "Clare Waight Keller's first Givenchy show is sweetness and light". The Guardian. Retrieved 3 February 2018.
↑  Chen, Cathaleen (16 August 2023). "Uniqlo Taps Clare Waight Keller for Fall Capsule". The Business of Fashion. Retrieved 7 November 2023.
↑  "Clare Waight Keller". Givenchy. Archived from the original on 17 January 2018.
↑  Niven, Lisa (24 March 2009). "Clare Waight Keller". Vogue.
↑  Milligan, Lauren (11 March 2011). "Pringle Resignation". Vogue.
↑  Williams, Janice. "Who is Clare Waight Keller? Meghan Markle's Wedding Dress Designed by Givenchy's Creative Director". Newsweek.
↑  Phelps, Nicole (16 March 2017). "Clare Waight Keller Is Givenchy's New Artistic Director". Vogue.
↑  Cochrane, Lauren (16 March 2017). "Clare Waight Keller becomes the first female artistic director at Givenchy". The Guardian.
↑  Friedman, Vanessa (19 May 2018). "Meghan Markle's Wedding Dress by Clare Waight Keller for Givenchy: First Photos". The New York Times.
↑  Elan, Priya (10 April 2020). "Clare Waight Keller, Meghan's wedding dress designer, leaves Givenchy". The Guardian. Retrieved 10 April 2020.
↑  Phelps, Nicole (16 August 2023). "Clare Waight Keller, of Givenchy and Chloé Fame, Is the Designer Behind Uniqlo's Newest Label". Vogue. Retrieved 7 November 2023.
↑  "Meghan, Duchess of Sussex, honors Clare Waight Keller in surprise awards appearance". CNN Style. 11 December 2018. Retrieved 11 December 2018.
↑  "Qui sont les grands vainqueurs des British Fashion Awards 2018?". Numéro Magazine. Retrieved 19 March 2024.
↑  "Time 100 Most Influential People 2019". Time. Retrieved 3 July 2020.
↑  Levine, Joshua (28 March 2016). "Designing Beyond Chloé: Inside Clare Waight Keller's Parisian Home". Wall Street Journal.
אריק רוברטס

| --- | --- |

רוברטס, 2015
 לידה:  18 באפריל 1956 (בן 68) בילוקסי, מיסיסיפי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1977 
 מקום לימודים:  האקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה (1977)  תיכון הנרי ו. גריידי  American Repertory Company 
 בן או בת זוג:  אילייזה רוברטס 
 צאצאים:  אמה רוברטס 
 פרסים והוקרה:  פרס עולם התיאטרון (1988) 
 http://www.ericrobertsactor.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
אריק אנטוני רוברטס (באנגלית: Eric Anthony Roberts; נולד ב-18 באפריל 1956) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקאי. מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1985 על תפקידו בסרט "רכבת אל החופש", ועוד לפני כן היה מועמד לשני פרס גלובוס הזהב על תפקידיו בסרטים "מלך הצוענים" (1978) ו"סטאר 80" (1983).
ביוגרפיה

רוברטס נולד בבילוקסי, מיסיסיפי שבארצות הברית, למשפחה נוצרית. הוא גדל באטלנטה
שבג'ורג'יה, והוא אחיהן הבכור של השחקניות ג'וליה רוברטס וליסה רוברטס גילאן.
קריירה > קולנוע וטלוויזיה

מבין הסרטים בהם השתתף ניתן למנות את "מלך השכונה" (1984, "המובחר שבמובחרים" (1989), "המובחר שבמובחרים 2" (1993) ו"המומחה" (1994). ב-1996 הוא שיחק בתפקיד המאסטר בסרט הטלוויזיה המבוסס על סדרת "דוקטור הו". ב-2003 הוא שיחק בסרט "ימים מכורים". בשנת 2006 שיחק בסרט הפעולה "DOA מת או חי" המבוסס על משחק מחשב. בשנת 2006 שיחק גם בסרט "תשוקה קטלנית", ובסרט הפשע "מדריך להכרת קדושיך" בכיכובם של רוברט דאוני ג'וניור וצ'נינג טייטום.
ב-2008 הוא כיכב במותחן הפסיכולוגי "Royal Kill", וכן בסרט "האביר האפל" כראש המאפיה סלבטורה מארוני. ב-2010 שיחק בסרט "דחף להרוג", ובשנת 2013 שיחק בסרט "תקיפה בוול סטריט" בכיכובו של דומיניק פרסל.
ב-2016 הוא כיכב בדרמת המתח "הרופא שלי אורב לי 2".
עם תפקידיו הטלוויזיוניים ניתן למנות השתתפות בסדרות "CSI: מיאמי", "חוק וסדר: מדור מיוחד", "ישנן בנות", "גיבורים", "Suits" ו"הפמליה".
בשנת 2024 לוהק לעונה ה-33 של "רוקדים עם כוכבים" בארצות הברית.
קריירה > מועמדויות ופרסים

בשנת 1978 היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקיד ראשי בסרט הדרמה "מלך הצוענים", שהיה גם תפקיד הבכורה שלו.
בשנת 1985 היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו ב"רכבת אל החופש".
בשנת 1987 זכה בפרס התיאטרון על הופעתו במחזה ברודוויי "Burn This".
חיים אישיים

ב-1992 נישא רוברטס לאילייזה רוברטס-גארט, אמו של המוזיקאי הזמר-יוצר קיטון סימונס (אנ'). בתו הביולוגית היחידה של רוברטס היא השחקנית אמה רוברטס שנולדה לו ב-1991 מזוגיות עם אישה בשם קלי קנינגהאם.
רוברטס למד את אמנויות הלחימה טאקוונדו וג'ו ג'וטסו. הוא מנהל אורח חיים טבעוני.
פילמוגרפיה > קולנוע

מלך הצוענים (1978)
איש מחוספס (1981)
סטאר 80 (1983)
מלך השכונה (1984)
קוקה קולה קיד (1985)
רכבת אל החופש (1985)
לא פראיירית של אף אחד (1986)
התעוררות גסה (1989)
דם אדום (1989)
המובחר שבמובחרים (1989)
האמבולנס (1990)
משולש מסוכן (1992)
המובחר שבמובחרים 2 (1993)
קדחת תינוקות (1994)
בני האלמוות (1995)*אויבי הציבור (1996)
זו המסיבה שלי (1996)
לה קוקרצ'ה (1998)
פרחי בר (1999)
לשבור רגל (2005)
Confessions of an Action Star‏ (2005)
חי או מת (2006)
חלומות הוליוודים (2007)
האביר האפל (2008)
חוטפים בקושי (2008)
הקבר (2009)
Shannon's Rainbow‏ (2009)
בלתי נשכחים (2010)
לצוד על מנת להרוג (2010)
גרופי (2010)
דרך המלך (2010)
Chillerama‏ (2011)
Bloodwork‏ (2012)
המאבק על השלל (2012)
The Hot Flashes‏ (2013)
כל חג מולד אמריקאי, קרול (2013)
Before I Sleep‏ (2013)
לאבלייס (2013)
חסר מזל (2014)
המין השני (2014)
רוצח שכיר בלונדון (2015)
סלאשר באל איי (2015)
Ktown Cowboys‏ (2015)
No Deposit‏ (2015)
Moments of Clarity‏ (2016)
Compadres‏ (2016)
A Husband for Christmas‏ (2016) - סרט טלוויזיה של Ion Television
המכון (2017)
Maximum Impact‏ (2017)
המוציא לפועל (2017)
האנשים היפים (2017)
Beyond Brotherhood‏ (2017)
פאפא (2018)
ראש מלא דבש (2018) - ד"ר הולסט
קרוס: עלייתם של הנבלים (2019)
חסרי רסן (2019)
Billboard‏ (2019)
A. I. Tales‏ (2019)
Frank & Ava‏ (2020)
'The Shuroo Process‏ (2021)
Hard Luck Love Song‏ (2021)
Flight 704‏ (2022)
בבילון (2022)
Sweetwater‏ (2023)
Beneath the Green‏ (2023)
Death on the Border‏ (2023)
The Lost Princess‏ (2025)
5 Outlaws‏ (TBA)
Deadlocked: Dad of the Dead‏ (TBA)
Things Like This‏ (TBA)
Memoirs of a Fighter‏ (TBA)
Madonna Non Grata‏ (TBA)
Insite‏ (TBA)
Beneath the Green‏ (TBA)
The Ballad of Travis Hunter‏ (TBA)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

Love, Cheat & Steal‏ (1993) - סרט טלוויזיה של שואוטיים
In Cold Blood ‏ (1996)
לנסקי (1999) - סרט טלוויזיה של HBO
פלקון (2000)
חוק וסדר: מדור מיוחד (2002) - בפרק "Victims".
פחות ממושלמת (2005-2002)
מגפה (2007)
חוק וסדר: כוונה פלילית (2008) - בפרק "Betrayed".
התרסקות (2009)
המוצא (2012)
נערה אבודה (2015)
מלכת הדרום (2019)
Killer Advice‏ (2021) - סרט טלוויזיה של Lifetime
Keeping Up With The Joneses‏ (2021)
הטירון: סוכנת חדשה (2022)
רוקדים עם כוכבים (2024)
הערות שוליים

↑  מאיר שניצר,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'בשר לבן - "סטאר 80", תסריט ובימוי: בוב פוסי (לפי מאמר של תרזה קארפנטר בווילג' וויס), כל העיר, 15 ביוני 1984
↑  Eric Roberts stars in vegan, באתר Look to the Stars, ‏8 באפריל 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007439408405171  PLWABN: 9810662646905606  BNE: XX1122034  BnF: cb140072150 (data)  GND: 141178779  ISNI: 0000 0001 1576 7384  LCCN: n86013869  MusicBrainz: 1dd4e60d-f5b0-4de7-ae33-aff077e6ac10  NKC: xx0093517  NTA: 071650652  SUDOC: 07765420X  VIAF: 85925904   WorldCat (עם VIAF): 85925904
איאד מוחמד

איאד מוחמד (בצרפתית: Iyad Mohamed; נולד ב-5 במרץ 2001 בדנקרק שבצרפת) הוא כדורגלן קומורי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת קאזה פיה א.ק. מהליגה הצרפתית השנייה ובנבחרת קומורו.
קריירת מועדונים

מוחמד גדל במחלקת הנוער של אוסר. בשנת 2019 החל לשחק באוסר II, קבוצת המילואים של המועדון. ב-16 באוקטובר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 6-0 לטולוז במסגרת המחזור השני בליגה הצרפתית השנייה לעונת 2021/2022.
קריירה בינלאומית

ב-1 בספטמבר 2021 ערך מוחמד את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קומורו, בניצחון 7-1 על נבחרת איי סיישל במשחק ידידות. ביוני 2022 חתם בקאן.
הערות שוליים

↑  Amical : les Comores écrasent largement les Seychelles באתר Comoros Football 269, ‏ 1 בספטמבר 2021 (בצרפתית)'"`UNIQ--templatestyles-0000000F-QINU`"'
| נבחרת קומורו – גביע אפריקה לאומות 2021 |
| --- | --- | --- |
|  1 ע. אחמדא •  2 בן בוינה •  3 ק. עבדאללה •  4 ג'. עבדו •  5 עלי מוחמד •  6 אמדהומה •  7 אמשנגמה •  8 ר. עבדאללה •  9 י. אמשנגמה •  10 מאמאדי •   11 ג'ומוי •  12 מתוויר • 13 אל-האדהור •  14 זאהארי • 15 בן ג'אלוד יוסוף • 16 חוסייני • 17 אבובאכארי • 18 באשירו • 19 בורהאן • 20 מוחמד • 21 בן נבוהאנה • 22 שאמד • 23 מוחמד יוסוף • 24 מוגני • 25 באכארי • 26 סלמאני • 27 סואהי • 28 ק. אחמדא • מאמן: א. עבדו |  1 ע. אחמדא •  2 בן בוינה •  3 ק. עבדאללה •  4 ג'. עבדו •  5 עלי מוחמד •  6 אמדהומה •  7 אמשנגמה •  8 ר. עבדאללה •  9 י. אמשנגמה •  10 מאמאדי •   11 ג'ומוי •  12 מתוויר • 13 אל-האדהור •  14 זאהארי • 15 בן ג'אלוד יוסוף • 16 חוסייני • 17 אבובאכארי • 18 באשירו • 19 בורהאן • 20 מוחמד • 21 בן נבוהאנה • 22 שאמד • 23 מוחמד יוסוף • 24 מוגני • 25 באכארי • 26 סלמאני • 27 סואהי • 28 ק. אחמדא • מאמן: א. עבדו | קומורו |
איליושין Il-76

איליושין Il-76 (ברוסית: Илью́шин Ил-76, קוד דיווח נאט"ו: Candid), הוא מטוס תובלה צבאי מתוצרת איליושין, בעל 4 מנועי טורבו-מניפה MKB (סולובייב) המספקים 12,000 ק"ג דחף. המטוס תוכנן כמטוס תובלה המסוגל לשאת מטען של 40,000 ק"ג למרחק של 5,000 ק"מ בפחות משש שעות, להמריא ולנחות בשדות תעופה קטנים או פגועים ולהתמודד עם תנאי מזג אוויר גרועים השכיחים בסיביר ובאזורים הארקטיים של ברית המועצות.
המטוס דומה למטוס האמריקאי של חברת לוקהיד C-141 Starlifter, אך בעל נפח אחסון גדול יותר ומנועים חזקים יותר ממקבילו האמריקאי. המטוס טס לראשונה ב-25 במרץ 1971 והוא מיוצר במפעלי התעופה "אוויה-סטאר" באוליאנובסק, לאחר שהייצור הועתק לשם ממפעלי התעופה על שם צ'קאלוב בטשקנט, בירת אוזבקיסטן (שם יוצר בתקופת ברית המועצות). הוא נחשף לראשונה בסלון האווירי בפריז במאי 1971.
המטוס נמצא בשימוש במדינות במזרח אירופה, אסיה ואפריקה.
גרסאות שונות של המטוס

הדגם הבסיסי של המטוס שייך לגרסת הייצור הראשונה שהייתה בשימוש נרחב בחיל האוויר הסובייטי. סימולו של המטוס הוא IL-76.
IL-76T – (האות T מסמלת תובלה (Transport)) זוהי הגרסה של מטוס התובלה האזרחי הלא חמוש. כינויו בנאט"ו הוא Candid-A. הדגם הזה טס לראשונה ב-4 בנובמבר 1978.
IL-76TD - גרסת תובלה אזרחית.
IL-76RF – גרסת תובלה אזרחית.
IL-76D (האות D היא קיצור של Desantniy – מטוס לכוחות מוצנחים) לדגם יש צריח ירי בזנב המטוס למטרות הגנה.
IL-76DMP – דגם המטוס המסוגל להשיב באש.
SKIP (מטוס שנועד לבצע מדידות ולבדוק את נקודת המוצא) – מטוס המבוסס על הדגם IL-76/A-50 שנבנה בתחילה לעזור במבחני השיגור של טיל השיוט Kh-55.
IL-76PP - דגם המבוסס על ה-IL-76MD בעל משבש מכ"ם.
הדגם ((IL-76M(T/D) הוא גרסה נוספת, בעלת מנועים חזקים יותר, המעניקה למטוס יכולת לשאת יותר מטען.
IL-76M- גרסת תובלה של המטוס המיועדת לחיל האוויר הסובייטי.
IL-76MD- גרסת תובלה של המטוס בגרסה הצבאית.
IL-76MF – גרסת מטען מוגדלת של המטוס.
הדגם IL-76MF הוא הגרסה האחרונה ביותר, שבה האריכו את גוף המטוס ב-6 מטר והוסיפו לה מנועים חזקים וחסכוניים יותר – Aviadvigatel PS90.
המטוס משמש גם כמטוס תדלוק, תחת הסימון IL-78 (קוד דיווח נאט"ו: Midas), וכן כמטוס לכיבוי שרפות. שלדת המטוס נוצלה כבסיס לשני סוגי מטוסים בעלי מערכת אזהרה ובקרה אווירית:
Beriev A-50 "Mainstay".
Adnan 1 - פיתוח עיראקי בעל כיפת מכ"ם משוריינת בפיברגלס שמכסה מכ"ם Thomson-CSF Tiger, בעל יכולת לגלות מטרות ממרחק של 350 ק"מ.
גרסת המטוס המיועדת לכיבוי שריפות מצוידת במכל שניתן להסיר או להוסיף אותו למטוס בשעה וחצי. המטוס יכול לשאת 41,600 ליטרים של מים, שהם פי שלושה מהקיבולת של המטוס C-130 "הרקולס", מה שהביא לבחינתו באוסטרליה וקנדה כמטוס לכיבוי שרפות גדולות. בעת ביקור של רב-טפסר משה ורדי במוסקבה,  באפריל 2000, קיבלה ישראל הצעה להזניק מטוס כיבוי רוסי המוצב ליד אתונה במקרה של שריפת יער גדולה בארץ. בעת השרפה בכרמל ב-2010 אכן הגיעה מטוס איליושין 76 לישראל לסייע בכיבוי השריפה.
מהדורות החדשות במוסקבה דיווחו על מאבק בירוקרטי בנושא עם הבירוקרטיה האמריקאית. שם, דיווחו שחברת הקונגרס של קליפורניה דנה רוארבאצ'ר נדרה לשבור את המחסומים לטובת השימוש במטוס. בינתיים, רשת סי.בי.אס הקנדית עסקה בנושא בקנה מידה לאומי, והציגה ראיונות עם אנשי ממשל מקנדה ומארצות הברית[דרוש מקור]. ב-26 באפריל 2005, רוארבאצ'ר נאמה בבית הנבחרים בארצות הברית כדי שייבאו את מטוסי האיליושין-76, והציגה מכתב לפקיד האחראי על ענייני שירותי התעופה להגנת הטבע, ג'רי טי. וויליאמס, שדרש לאחר מכן שתתקיים הצבעה בנושא[דרוש מקור].
לפי דפי המידע שהופיעו באתר של חברת התעופה וניק (Venik) בשנת 2000, הסוכנות הפדרלית למקרי חירום (FEMA) הזמינה שני מטוסי איליושין 76 כדי לכבות את שריפות היער בלוס אלאמוס. בהמשך, החברה דיווחה שהזמנה זו בוטלה על ידי שירותי הגנת הטבע האמריקאיים[דרוש מקור].
ב-29 באוגוסט 2005, יום אחד לפני שהסכר של ניו אורלינס קרס בעקבות הוריקן קתרינה, רוסיה הציעה סיוע הומניטרי לארצות הברית[דרוש מקור]. שני מטוסי איליושין 76 של המשרד למצבים חריגים (EMERCOM) נחתו בשטח ההיערכות לאסון בליטל רוק שבארקנסו ב-8 בספטמבר. הייתה זאת הפעם הראשונה שרוסיה הטיסה מטוס לסיוע בצפון אמריקה. מטוס תובלה נוסף שנועד לסיוע מסוג איליושין 76, ושאורגן עם ההנהגה האמריקאית, הוטס מרוסיה אל ליטל רוק ב-14 בספטמבר.
אזורי פעילות > הדגם האזרחי של המטוס

חברות תעופה אזרחיות בעיראק, לוב, סוריה, רוסיה וחברות נוספות כמו Air-Bridge Cargo Silk Way Airlines, UNHAS וחברת Kosmas Air. חברת התעופה הצפון קוריאנית משתמשת במטוס זה
אזורי פעילות > הדגם הצבאי של המטוס

אלג'יריה, ארמניה, אזרבייג'ן, סין, הודו, איראן, עיראק, קוריאה הצפונית, רוסיה, סוריה ואוקראינה. ירדן הצהירה שהיא רכשה שני מטוסים כאלה.
תקריות

ב-12 בנובמבר 1996 התנגש מטוס IL-76 מדגם אזרחי של חברת קזחסטן איירליינס במטוס בואינג 747 של סעודי ערביין איירליינס מעל שמי הודו. 349 אנשים נהרגו בהתרסקות.
ב-19 בפברואר 2003 התרסק מטוס IL-76 (אנ') של חיל האוויר והחלל של משמרות המהפכה האסלאמית בקרבת העיר כרמאן במהלך ניסיון נחיתה כושל. 275 אנשים נהרגו.
ב-8 במאי 2003- דלת של מטוס איליושין 76 בשירות צבא שימוש קונגו, שבו נסעו שוטרים חיילים, ילדיהם ובני זוגם, נפתחה בגובה של 10,000 מטרים (33 אלף רגל) במהלך טיסה מעל קונגו ו-120 איש נשאבו ממנו ונהרגו.
ב-11 באפריל 2018 התרסק מטוס IL-76 של חיל האוויר האלג'יראי בקרבת העיר בופאריכ, זמן קצר לאחר שהמריא. 257 אנשים נהרגו בהתרסקות.
ב- 23 בינואר 2024 התרסק מטוס איליושין Il-76 סמוך לגבול האוקראיני ברובע קורוצ'נסקי הנמצא במחוז בלגורוד שברוסיה וכל נוסעיו נהרגו.
מפרט טכני (של הדגם IL-76D)

קיבולת: 40,000 ק"ג של מטען, המטוס גדול דיו להטענת קרונות רכבת
אורך: 46.59 מטר
גובה: 14.76 מטר
אורך מוטת כנפיים: 50.5 מטר
משקל המטוס ללא מטען: 72,000 ק"ג
משקל המראה מקסימלי עם מטען: 157,000 ק"ג
כוח: 4 מנועי מניפה Soloviev D-30KP המספקים כוח דחף של 118 כל אחד
מפרט טכני (של הדגם IL-76D) > ביצועים

מהירות מקסימלית: 900 קמ"ש
סייג רום: 13,000 מטר
מסלול נחיתה מינימלי: 450 מטר (כשדחף המטוס מופנה לאחור)
עומס כנף: 566.7 ק"ג/מ"ר עבור הדגם IL-76M/T, ו-633.3 ק"ג/מ"ר עבור הדגם IL-76MD/TD.
מפרט טכני (של הדגם IL-76D) > חימוש

2 תותחי 23 מ"מ בצריח מאויש המונחים על ידי המכ"ם ונמצאים בסיס הזנב.
הערות שוליים

1 2  אלון עידן,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'המדד | איליושין 76, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2010
↑  "איליושין 76" יוצג בסלון האווירי בפאריס, למרחב, 20 במאי 1971
↑  הארץ,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'‏מטוס רוסי יכבה יערות בישראל, באתר גלובס, 27 באפריל 2000
↑  אמיר אורן,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'שריפה בכרמל | המחדל הבוער של הכיבוי המוטס, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2010
↑  הדלת נפתחה ועשרות נוסעי המטוס בקונגו עפו החוצה, באתר הארץ, 11 במאי 2003
התרסקויות בולטות בשנה החולפת, באתר הארץ, 3 בינואר 2004
↑  איי.פי,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'אלג'יריה: לפחות 257 הרוגים בהתרסקות מטוס צבאי, באתר הארץ, 11 באפריל 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541586605171  LCCN: sh86001056 
הדגם IL-76MF של המטוס
תמונה נוספת של הדגם הצבאי של המטוס
מטוס איליושין 76 רוסי בפעולות כיבוי סמוך לניר עציון במהלך השרפה בכרמל (2010).
תפוצת המטוס בעולם. באדום - מפעילים צבאיים בלבד; בירוק - מפעילים אזרחיים בלבד; בכחול - גם שימושים צבאיים וגם שימושים אזרחיים