stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כלי שמלאכתו להיתר
הערות שוליים

↑  מסכת שבת, דף קכ"ג, עמוד ב'
↑  תוספות שבת קכג: ד"ה מקצוע
↑  ריטב"א שבת קכג:
↑  חידושי הר"ן שבת קכג:
↑  מסכת שבת דף קכג:
↑  הלכות ערב שבת סימן לז'
↑  שבת קכד.
↑  הלכות שבת פרק כה הלכה ג
↑  הובאו דבריו במגיד משנה הלכות שבת פרק כה הלכה ג
↑  הרב יצחק יוסף, ילקוט יוסף קש"ע, סימן שח ס"ד - כלי שמלאכתו להיתר, ס"ק קמב'
↑  הובאו דבריו בחידושי הריטב"א על מסכת שבת דף קכג:
↑  סימן שח אות טו
↑  פרק כ הערה ש מהדו"ח
1 2  שנה שנייה פרשת מקץ אות א
↑  ח"ג פרק מ"ט ס"ק א'
↑  סימן שח סעיף קטן כג
↑  סימן שח שער הציון סעיף קטן כא
↑  שבת חלק ג הלכה א
| הלכות ואיסורי שבת |
| --- | --- | --- |
| כללים | מזיד עם התראה • מזיד • שוגג • דבר שאינו מתכוון • פסיק רישא • מלאכה שאינה צריכה לגופה • מלאכת מחשבת • שניים שעשאוה • שינוי • גרמא בשבת • מקלקל • מתעסק • חצי שיעור • מסייע אין בו ממש • פיקוח נפש דוחה שבת. |  |
| מוקצה | מוקצה מחמת גופו • מוקצה מחמת איסור • מוקצה מחמת חסרון כיס • מוקצה מחמת מיאוס • מוקצה מחמת מצווה • כלי שמלאכתו לאיסור • ביטול כלי מהיכנו • בסיס לדבר האסור • נולד • טלטול על ידי דבר אחר • מיגו דאתקצאי • גרף של רעי |  |
| שבות | שבות דשבות • אמירה לנוכרי • עובדין דחול • מראית עין • ממצוא חפצך • ודבר דבר • הכנה משבת לחול • טרחא יתירה • מקח וממכר בשבת • שכר שבת • שטרי הדיוטות • מוליד • רחיצה בשבת • רדיית הפת • גזירת סנדל המסומר |  |
| עונשים | סקילה • כרת • קורבן חטאת • מלקות • מעשה שבת |  |
| שונות | מחמר • תחום שבת • שביתת כלים • שביתת בהמתו |  |
| מלאכות שבת | מלאכות שבת |  |
| צביעת יריעות המשכן | זורע • חורש • קוצר • מעמר • דש • זורה • בורר • טוחן • מרקד • לש • מבשל |  |
| הכנת היריעות | גוזז • מלבן • מנפץ • צובע • טווה • מיסך • שתי בתי נירין • אורג • פוצע • קושר • מתיר • תופר • קורע |  |
| הכנת כיסויי עורות | צד • שוחט • מפשיט • מעבד • ממחק • משרטט • מחתך |  |
| הקמת המשכן | כותב • מוחק • בונה • סותר • מכבה • מבעיר • מכה בפטיש • הוצאה מרשות לרשות |  |
| תולדות מלאכות שבת | מפרק • השקיה • הגבנה • חליבה בשבת |  |
| הלכות עירובין | הלכות עירובין |  |
| רשויות השבת | רשות הרבים • רשות היחיד • כרמלית • מקום פטור • (מדרבנן: קרפף יותר מבית סאתיים שלא הוקף לדירה) |  |
| המלאכה והאיסורים | עקירה והנחה • הוצאה מרשות לרשות • טלטול ארבע אמות ברשות הרבים • איסור טלטול בין רשויות היחיד • איסור טלטול בין רשויות היחיד |  |
| תיקוני החצר והמבוי | עירוב (על ידי צורת הפתח, לחי או קורה) • תיקון חצרות ומבואות • עירוב חצירות • שיתוף מבואות • פסי ביראות • ביטול רשות • חילוק רשויות |  |
יחסי סרביה–רומניה

| יחסי סרביה–רומניה |
| --- | --- |
סרביה: רומניה


סרביה: רומניה
שטח (בקילומטר רבוע)
77,474: 238,391
אוכלוסייה
6,716,400: 18,970,399
תמ"ג (במיליוני דולרים)
75,187: 351,003
תמ"ג לנפש (בדולרים)
11,195: 18,503
משטר
רפובליקה

יחסי סרביה–רומניה הם יחסי החוץ בין רומניה וסרביה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-19 באפריל 1841.
היסטוריה

אף על פי שסרביה פתחה באופן לא רשמי מעין נציגות דיפלומטית בבוקרשט במרץ 1836, באופן רשמי, הסוכנות הדיפלומטית הסרבית הראשונה בבוקרשט הוקמה בפברואר 1863, עם קוסטה מגזינוביץ', כנציגה הדיפלומטי הראשון. באופן הדדי הוקמה הנציגות הדיפלומטית הרומנית הראשונה בבלגרד ב-24 במרץ 1863 והנציג הדיפלומטי הראשון היה תאודור קלימאק.
בשנת 1879, כתוצאה מהמעמד הממלכתי העצמאי, הפכו הנציגויות הדיפלומטיות מבלגרד ומבוקרשט לצירויות. לפיכך ב-26 באפריל 1879 הנציגות הדיפלומטית הרומנית בבלגרד הפכה לצירות, ולסקר קטרג'יו מונה לראש המשלחת. בקיץ 1879 מילאן א' פטרונייביץ' הפך לציר התושב הראשון של סרביה ברומניה. מאוחר יותר, לאחר שרומניה וסרביה הפכו לממלכות, ב-1881 וב-1882, נציגיהן הדיפלומטיים הפכו ל"שליחים מיוחדים". רק בשנת 1939 נהפכו הצירויות מבלגרד ובוקרשט לשגרירויות.
עם זאת, ניתוק הדרגתי של היחסים הבינלאומיים בין רומניה וסרביה (באותה תקופה יוגוסלביה) התרחש במאי 1941, לאחר שרומניה הכירה בעצמאותה של המדינה העצמאית של קרואטיה בשליטת גרמניה, מפני שרומניה הייתה אז חלק ממדינות הציר.
כיום, כסמל ליחסים הטובים בין רומניה וסרביה, יש ברומניה משפט שאומר "לרומניה יש רק שני חברים: הים השחור וסרביה". עם זאת, ביטוי זה ומצב היחסים בין שניהם הועמדו בסימן שאלה ברומניה כתוצאה ממצבם של הרומנים בעמק טימוק בסרביה, שם הם מכונים "ולאכים".
שיתוף פעולה דיפלומטי

שתי המדינות חברות מלאות בתהליך שיתוף הפעולה של דרום מזרח אירופה, בברית היציבות לדרום מזרח אירופה, ביוזמת מרכז אירופה, ביוזמת השיתוף הפעולה בדרום מזרח אירופה ובארגון שיתוף הפעולה הכלכלי בים השחור. כמו כן רומניה חברה באיחוד האירופי וסרביה מועמדת להצטרפות לאיחוד האירופי. שתי המדינות מתנגדות בתוקף להכרזת העצמאות של קוסובו בשנת 2008. רומניה תמכה בתוקף בשלמותה הטריטוריאלית של סרביה.
סרבים ברומניה

הסרבים ברומניה הם מיעוט אתני מוכר. על פי מפקד האוכלוסין בשנת 2011, היו ברומניה 18,076 סרבים (~ 0.1%). סרבים מתגוררים בעיקר במערב רומניה, בחלק הרומני של אזור באנאט, שם הם מהווים רוב מוחלט בשתי קומונות ורוב יחסי באחד האחרים.
רומנים בסרביה

הרומנים של סרביה הם מיעוט אתני מוכר. על פי מפקד האוכלוסין של 2011, בסרביה היו 29,332 רומנים (~ 0.4%), בעוד 35,330 אנשים הכריזו שהם ולאכים. ישנן דעות שונות בקרב חלק מהוולאכים בשאלה האם יש להתייחס אליהם כאל רומנים או כבעלי לאום ייחודי. הרומנים והוולאכים של סרביה חיים בעיקר בצפון מזרח סרביה, בעמק טימוק ובחלק הסרבי של אזור באנאט ליתר דיוק, שם הם מהווים מיעוט בשתי עיריות ובוויבודינה. לוולאכים מעמק טימוק אין בתי ספר שבהם הם מתרגלים את שפת האם שלהם.
נציגויות דיפלומטיות

רומניה מחזיקה בסרביה שגרירות בבלגרד וקונסוליה כללית בוורשאץ.
סרביה מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט וקונסוליה כללית בטימישוארה.
הפיגועים בקהיר (1948)

| חלק ממלחמת העצמאות |
| --- | --- |
 תאריך:  1948 
 מקום:  קהיר, ממלכת מצרים ממלכת מצרים
 מטרה:  יהודים 
 סוג:  פיגוע 
 הרוגים:  70
 פצועים:  200
 מבצע:  האחים המוסלמים 
 
הפיגועים בקהיר התרחשו בחודשים יוני ויולי 1948, אז סדרת פיצוצים, מעשי חבלה והתקפות שונות נערכו באזורים היהודיים של העיר קהיר, מצרים. הפיגועים כוונו נגד יהודי מצרים, ויוזמיהם, ארגון האחים המוסלמים, ביצעו אותם כמעשי נקמה בשל כישלון מצרים במלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל. על פי הערכות לא רשמיות, בפיגועים נהרגו 70 יהודים ונפצעו קרוב ל-200.
רקע

בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלה להשתנות האווירה הציבורית במצרים לרעת היהודים ומיעוטים לא-מוסלמים אחרים. תעמולה פשיסטית איטלקית וגרמנית ענפה פעלה במצרים, ותנועות כמו האחים המוסלמים והמצרים הצעירים פסלו את היהודים אם משום שאינם מוסלמים ואם משום שלא ראו בהם "מצרים אמתיים". הסכסוך המתלהט בארץ ישראל והמרד הערבי הגדול שפרץ בשנת 1936 החמירו את המצב, וכבר ב-1945 ספגה הקהילה היהודית בקהיר גל אלימות קשה, שהותיר אחריו פצועים רבים וספרי תורה שרופים.
התנכלויות רבות ליהודי קהילת מצרים באו בעקבות החלטת החלוקה של האו"ם. שיאן היה בפרעות וגירוש. ב-28 בנובמבר 1947, הזהיר שגריר מצרים באו"ם, יוסף היכל פאשה: "מיליון יהודים חיים בשלום במצרים (וביתר ארצות האסלאם) ונהנים מכל זכויות האזרח. בהחלט אין הם רוצים להגר לפלשתינה. אולם אם מדינה יהודית תיווצר אף אחד לא יוכל למנוע צרות. פרעות תפרוצנה בפלשתינה, תתפשטנה על כל ארצות ערב ותובלנה אולי למלחמה בין הגזעים. ...אם יחליטו האומות המאוחדות על חלוקת פלשתינה הן תשאנה באחריות לצרות חמורות ביותר ולטבח של מספר רב של יהודים". במהלך מלחמת העצמאות, ובפרט לאחר תבוסת הצבא המצרי במלחמה ונסיגתו גברו ההתנכלויות ומעשי אלימות כלפי יהודים.
האירועים

הפיצוץ הראשון היה ב-19 ביוני 1948 ברובע היהודי-קראי של קהיר, "חארת אל-יהוד". 22 יהודים נהרגו ו-41 נפצעו. ההפצצה התרחשה במהלך ההפוגה הראשונה בין צבאות ערב וישראל במהלך מלחמת השחרור. בתחילה טענו הרשויות כי הפיגוע נבע מהתפוצצות של זיקוקים שאוכסנו בבתי יהודים, ומלחימה פנימית בין הקראים לבין היהודים הרבניים[דרוש מקור].
לפי דיווחו של מרדכי קארו (יליד מצרים, 1906) מ-8 בספטמבר על האירוע:
בתקופת יולי–אוגוסט 1948 הניחו מטען חומר נפץ עצום בתוך תלת-אופניים צמוד ליד ביתנו ברחוב דרב אל-מולבט בשכונת היהודים בקאהיר. מההתפוצצות העצומה באותו יום נהרגו ונפצעו עשרות יהודים בשכונה. אחת הקרבנות הייתה בתי הקטנה עליזה, ילידת 1945... בעת ההתפוצצות נפלה הילדה מקומה שנייה לארץ בחדר המדרגות של הבניין. הילדה איבדה את הכרתה משך למעלה מחודש, ונותרה נכה למשך כל ימי חייה.
ארבעה שבועות לאחר מכן, ב-15 ביולי, בעקבות עשרות התקפות אוויר של המצרים על תל אביב ובנותיה [דרוש מקור]שגרמו למאות אזרחים הרוגים ופצועים, ניסה בואינג B-17s, לימים מטייסת 69, להפציץ את ארמון עאבדין בקהיר, משכנו הרשמי של המלך פארוק והחטיא. הפצצות פגעו בשכונות בקרבת הארמון וגרמו להרג של אזרחים ולנזק רב לרכוש. הפצצה התקיימה בזמן ארוחת שבירת הצום בחודש הראמדן. מצעד הפגנה ספונטני סמוך לרובע היהודי התקיים בעקבות ההפצצה. מספר ימים לאחר מכן התריעו השלטונות המצריים מפני פיגוע ישראלי בקהיר, אך בסופו של דבר התברר כי היה מדובר באזעקת שווא. יומיים לאחר מכן, בתאריך 19 ביולי, כנקמה על ההפצצה הישראלית, הושלכו פצצות לעבר חנויות כלבו בבעלות המשפחות היהודיות, 22 איש נהרגו. בתאריכים 28 ביולי ו-1 באוגוסט חנויות כלבו נוספות, בבעלות משפחות עדס וגטניו, הופצצו אף הן.
ב-22 בספטמבר, חמישה ימים לאחר רצח מתווך האו"ם פולקה ברנדוט בירושלים, נהרגו 19 יהודים ו-62 נפצעו בפיצוץ שאירע אף הוא ברובע היהודי בקהיר.
ב-12 בנובמבר, פצצה הרסה בית ההוצאה לאור Société Orientale de Publicité.
הפיגועים ברובע היהודי גרמו אמנם למספר הרב ביותר של נפגעים והרוגים, אך הן לא היו ההתקפות היחידות שכוונו נגד יהודים (או זרים) בתקופה זו. מהומות והתפרעויות עממיות ברחבי קהיר הביאו להריגתם ופציעתם של יהודים רבים נוספים ולמעשי ביזה רבים. העיתון "נציונל צייטונג", שראה אור בבזל, דיווח כי קהיר "הופקרה כליל לאימי האספסוף, שהשתולל ברחובות בצעקות 'יָהוד, יָהוד'. כל אדם שחזותו אירופית הותקף. המחזות הקשים ביותר נראו ברובע היהודי, שם פשט האספסוף על בית אחר בית… וטבח מאות יהודים".
אירועים אלו, שהצטרפו לפרעות שהתרחשו בקהיר מספר שנים קודם לכן ולאווירה הכללית העוינת במדינה לאורך כל שנות ה-40, גרמו לחוסר ביטחון אישי חמור עבור יהודי מצרים, והובילו להגירה המונית מהמדינה. עד 1950 עזבו את מצרים כעשרים אלף יהודים.
לאחר האירוע

תגובת הממשלה לאירועים עומעמה בתחילה והושתקה בשל ההשפעה הגוברת והכוח הרב שצבר ארגון האחים המוסלמים במצרים ולא כי הממשל המצרי עודד פגיעה ביהודים. בחודש נובמבר 1948, לאחר מספר פיגועים וניסיונות רצח, הממשלה עצרה 32 מנהיגים של "המנגנון הסודי", הענף הטרוריסטי של ארגון האחים המוסלמים ואסרה אותם. ב-8 בדצמבר 1948, ראש הממשלה מחמוד פהמי נוקראשי הוציא את הארגון מחוץ לחוק, ורכוש הוחרם בידי הממשלה. במשפט שנערך ב-1950 הואשמו חברי האגודה בביצוע כל הפיגועים ביהודי קהיר מיוני עד נובמבר 1948. לטענת הפרקליטות, ההפצצות היו חלק מאסטרטגיה מכוונת של האחים שנועדה לנצל את סוגיית פלסטין על מנת לערער את המשטר ולחתור תחת קיומו. הבחירה של הממשלה להגן על הקהילה היהודית בזמן מלחמת 1948 סיכנה את הפופולריות, שלא הייתה גבוהה באותה תקופה, של הממשלה.
בעקבות המשפטים התנקשו אנשי האחים המוסלמים בחייו של ראש הממשלה ב-28 בדצמבר 1948. כחודשיים לאחר מכן נרצח גם מנהיג האחים המוסלמים חסן אל-בנא בידי השלטונות המצריים, כנראה כתגובה על ההתנקשות בחייו של נוקראשי.
ראו גם

פרעות קהיר ואלכסנדריה (1945)
פרעות עדן (1947)
פרעות טריפולי (1945)
גירוש יהודי מצרים
הערות שוליים

1 2 3  Green, David B. (2013-06-20). "This Day in Jewish History // 1948: Cairo Bomb Blast Kills 22 Jews". Haaretz (באנגלית). נבדק ב-2017-09-23.
↑  יעקב מירון, ‏הפיצוץ ברובע הקראי בקאהיר ב-19 ביוני 1948, פעמים 70, חורף תשנ"ז, עמ' 156-141
↑  יעקב מירון, ‏הפיצוץ ברובע הקראי בקאהיר ב-19 ביוני 1948, פעמים 70, חורף תשנ"ז, עמ' 141–156
1 2 3 4  Beinin, Joel (1998). The Dispersion of Egyptian Jewry: Culture, Politics, and the Formation of a Modern Diaspora (Contraversions: Critical Studies in Jewish Literature, Culture, and Society). University of California Press. p. 69.
↑  Mike Marqusee, If I Am Not For Myself: Journey of an Anti-Zionist Jew, Verso, 2010, עמ' 218
↑  Nine Killed, 20 Injured when Blasts Jewish Quarter of Cairo; Police Act Speedily, Jewish Telegraphic Agency, ‏23 September 1948
1 2  עדי שורץ, חורבן קהילות ארצות ערב: האסון שנגנז, תכלת 43, אביב התשע"א
אנדרטה לנרצחים בפיגוע ברובע היהודים הקראים, אשדוד
נסים דהן

נסים דהן (נולד בתשי"ד, 7 במאי 1954) הוא איש ציבור חרדי-ספרדי, לשעבר חבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס, כיהן כשר הבריאות, סגן שר האוצר וסגן יושב-ראש הכנסת. בשנים 2007–2014 כיהן כיו"ר הוועדה הקרואה במועצה המקומית קציר-חריש.
ביוגרפיה

נולד במרוקו בשנת 1954, ועלה ארצה בשנת 1955. למד בישיבה גבוהה ושירת בצה"ל שירות מקוצר, בזיהוי חללים. הוא מקורבו של הרב שמעון בעדני, חבר מועצת החכמים.
כיהן כסגן שר האוצר בממשלת ברק (מ-5 באוגוסט 1999 עד פרישת ש"ס מהקואליציה ב-11 ביולי 2000), ולאחר מכן כשר הבריאות בממשלתו הראשונה של אריאל שרון (2001–2003).
בכנסת ה-16 כיהן כסגן יושב ראש הכנסת, ואף נבחר על ידי יושב ראש הכנסת, ראובן ריבלין, לנהל את ישיבות הפגרה עד הבחירות לכנסת ה-17, בשל בחירת ריבלין ליו"ר מטה הבחירות של הליכוד.
לאחר סיום כהונתו כשר הבריאות המשיך להיות פעיל בנושא הבריאות בכנסת והגיש מספר הצעות חוק בתחום זה. הצטרף לעתירה לבג"ץ שהגישה ההסתדרות הרפואית בישראל כנגד משרד הבריאות בעניין אי יישום דו"ח ועדת אמוראי על הרפואה הציבורית ומעמד הרופא בה. לקראת הבחירות לכנסת ה-17 הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
ב-29 באוקטובר 2007 מונה לכהן כיו"ר הוועדה הממונה של קציר-חריש על ידי שר הפנים מאיר שטרית. בשנת 2012, פורקה המועצה ודהן המשיך לכהן עד שנת 2014 כראש מועצת חריש בלבד. בשנים 2014–2016 כיהן כרב בית הכנסת "חורש רמות" לעדת הפרסים בירושלים.
חיים אישיים

נשוי ואב לתשעה ילדים. הוא בעל חגורה שחורה בקראטה ובעל רישיון טיס ורישיון צלילה.
השושלת הבוויהית

| --- | --- |

הקונפדרציה הבוויהית בשנת 970
 ממשל
 משטר:  קונפדרציה
 ראש הרשות המבצעת:  אמיר 
 שפה נפוצה:  פרסית חדשה, ערבית
 עיר בירה:  שיראז, ריי, בגדאד
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך:  945
 פירוק:   
 תאריך:  1055
 ישות קודמת:  עבאסים
 ישות יורשת:  סלג'וקים
 
השׁוֹשֶׁלֶת הבֻּוַיְהִית (בערבית: آل بویه, Āl-i Buyeh, Buwayhids) הייתה שושלת ממוצא איראני, אשר הקימה קונפדרציה שהשתרעה על שטחים גדולים של הח'ליפות העבאסית. הבויהים אף הקימו פרוטקטורט בבגדאד ונטרלו את מרכז הח'ליפות מעמדת כוח אמיתית. הבוויהים יצאו במקור מחבל דיילם (אנ'), השוכן על רכס הרי אלבורז דרומית לים הכספי (חלק ממחוז גילאן באיראן המודרנית). הדיילימים היו ידועים כלוחמים רגליים משובחים ושימשו כבסיס הכוח לעלייתם של הבוויהים.
היסטוריה של השושלת הבוויהית > מוצא השושלת הבוויהית

השושלת הבוויהית החלה בפועלם של שלושה אחים, עלי, חסן ואחמד, בניו של בוויה. האחים הבוויהם היו מפקדים שכירי חרב של גדודי רגלים מדיילם. בוויה היה דייג בחוף הים הכספי וכך היו גם בניו לפני שפנו לקריירה צבאית.
היסטוריה של השושלת הבוויהית > עליית השושלת

האחים הבוויהים ניצלו את מעמדם כמפקדים של יחידות שכירי חרב לכבוש לעצמם את פארס (עלי), את אזור אל-ג'יבאל המשתרע מריי ועד אספהאן (חסן) ואת כירמאן וח'וזיסתאן (אחמד). כירמאן נשמטה מידי הבוויהים ונותרה מחוץ לתחום שלטונם שנים רבות, עד שנכבשה מחדש. ב-945 השתלט אחמד על בגדאד ועל עיראק. הבוויהים שלטו לזמן קצר גם על חבל מוסול. הקונפדרציה הבוויהית הוסיפה והתפשטה גם עד עומאן, הג'זירה,  טברסטן וגרגאן.
החשיבות של עליית הקונפדרציה הבוויהית > החשיבות הגאופוליטית של השושלת הבוויהית

בשנת 945 נכנס אחמד בן בוויה לתוך בגדאד והכפיף את עיראק לתחום שלטונם של הבוויהים. בכך צורפה בגדאד, מרכז הח'ליפות, לקונפדרציה הבוויהית, ששלטה בזמן זה על חלק גדול מן הרמה האיראנית. אחרי תקופה ארוכה של פירוד שב האזור האיראני והתאחד מבחינה פוליטית עם לב עולם האסלאם. הח'ליפות, שהפסידה את השליטה הממשית בכול הפרובינציות האיראניות לטובת שושלות מקומיות, איבדה את השליטה הישירה גם על מעוז שלטונה בבגדאד. הבוויהים שלטו לכאורה בשם הח'ליף, אך למעשה היו השליטים האמיתיים בבגדאד כמו בכול יתר שטחי הקונפדרציה שלהם. הבוויהים ראו לנכון להקדיש תשומת לב רבה לא רק לקידום מרכז הח'ליפות, אלא גם לפיתוח כלכלי של המחוזות האיראניים. בנוסף, פעלו הבוויהים להשיב את החוק והסדר לתחום שלטונם ואף הגבילו את פעילותן של המיליציות העירוניות, שעלו בכוחן עם שקיעת השלטון המרכזי של הח'ליפות. הבוויהים אף השקיעו משאבים רבים בבנייה, בבגדאד, בשיראז ובאיצפהאן.
החשיבות של עליית הקונפדרציה הבוויהית > החשיבות הגאופוליטית של השושלת הבוויהית > ערי הבירה של הקונפדרציה הבוויהית

לבוויהים היו שלושה מרכזי פעילות. אף על פי שכבשו את בגדאד הייתה זו דווקא פארס, שבירתה שיראז, המחוז החשוב ביותר בקונפדרציה הבוויהית. ריי הייתה הבירה של מחוז אל-ג'יבאל ובגדאד בירת עיראק. היו יחידות פוליטיות קטנות נוספות בקונפדרציה הבוויהית ולהן מרכזים מקומיים.
החשיבות של עליית הקונפדרציה הבוויהית > החשיבות הדתית של השושלת הבוויהית

בתחילת דרכם זהותם הדתית של הבוויהים אינה ברורה לחלוטין. הבוויהים היו פרו-עלי, אך לא שיעים זיידים, כפי שיש הטוענים. בהמשך שלטונם גוברת הזדהותם של הבוויהים עם הזרם השיעי התרי-עשרי. השתלטות הבוויהים על בגדאד הביאה לעליית כוחו של הזרם התרי-עשרי בבירת הח'ליפות. כתוצאה מכך הפך בהדרגה הח'ליף העבאסי להיות הסמל של האסלאם הסוני.
אף על פי שרק חלק מהשליטים הבוויהים פרשו את חסותם על נציגי השיעה התרי-עשרית, הפכה השושלת כולה מזוהה עם זרם זה, לא רק אצל היסטוריונים בני זמננו, אלא גם על ידי שושלות סוניות יריבות. הע'זנווים והסלג'וקים אחריהם ניצלו את ההזדהות של חלק מהשליטים הבוויהים עם השיעה התרי-עשרית, על-מנת לסווג את הבוויהים ככופרים ואת עצמם כמגיני האסלאם הסוני. טענה זו הייתה התואנה המרכזית בה השתמשו הסלג'וקים כאשר כבשו את בגדאד מידי הבוויהים.
החשיבות של עליית הקונפדרציה הבוויהית > החשיבות התרבותית של השושלת הבוויהית

השושלת הבוויהית הייתה עד לקראת סופה במהלכו של תור זהב תרבותי אשר היה באזור עיראק-איראן-ח'וראסאן. הערים המרכזיות שהיו בשליטת השושלת הכילו באותה עת כמה מהספריות החשובות ביותר בעולם, והיו ביתם של המלומדים והמשוררים מהחשובים ביותר בעולם.
במובן התרבותי, עודדו הבוויהים את המשך היצירה התרבותית הערבית, אך עם זאת תרמו תרומה לא קטנה גם להתפתחותה של התרבות הפרסית-מוסלמית החדשה בתחום שלטונם. הבוויהים סייעו לעליית תרבות זו באיראן ובעיראק גם אם במידה פחותה מתרומתם המקבילה של הסאמאנים בטראנסאוקסאניה ובח'וראסאן. הדומיננטיות הפוליטית של הבוויהים והסאמאנים לצד תפקידם בצמיחת התרבות הפרסית החדשה, הביא את המזרחן ולדימיר מינורסקי (אנ') לכנות את תקופת שלטונם של שתי השושלות בתור "האינטרמצו האיראני", בין השלטון הערבי לכיבוש הטורקי.
התארים שלקחו השליטים הבוויהים לעצמם > אמיר אל-אומרא

אחמד בן בוויה היה הראשון שלקח לעצמו את התואר "אמיר אל-אומרא". משרת האמיר אל-אומרא הייתה קשורה במקורה לפיקוד צבאי, אך עשר שנים לפני כניסת הבוויהים לבגדאד, ניתנה משרה זו למחמד אבן ראאק, כאשר בנוסף לפיקוד על הצבא כללה בתוכה גם את סמכויות המנהל האזרחי של הח'ליפות. אבן ראאק, והאמירים אל-אמרא שבאו בעקבותיו רוקנו את הדיואנים המסורתיים מסמכותם והיו השליטים בפועל, אף על פי שמשלו בשמו של הח'ליף. הבוויהים המשיכו מסורת בת עשור זו, ולקחו לעצמם את כל הפונקציות המנהלתיות, שהיו פעם בסמכות מנהל הח'ליפות.
התארים שלקחו השליטים הבוויהים לעצמם > הוספת לקב לשמם של השליטים הבוויהים

מלבד תואר האמיר אל-אומרא, נהגו הבוויהים להוסיף לשמם לקב המורכב מתארים המצורפים למילה דוולה (המציינת שושלת וגם ממלכה). כינוי מכובד זה ניתן לשליטים הבוויהים על ידי הח'ליף. סוג זה של כינויים ניתן כבר למנהיגים שקדמו לבוויהים, כגון נאצר אל-דוולה החמדאני, אך בתקופה הבוויהית התקבע נוהג זה. השליט האחרון של השושלת הבוויהית אף ביקש להוסיף לעצמו לקב המבוסס על תואר המצורף למילה דין, דת, אך במקרה זה סירב הח'ליף להעניק לו לקב זה.
התארים שלקחו השליטים הבוויהים לעצמם > שאהנשאה

הבוויהים אמצו גם את התואר האיראני הקדום "שאהנשאה". תואר זה ניתן לשליט הבוויהי, שהיה בעל מעמד הבכורה בקונפדרציה המשפחתית, ולא עבר בירושה מאב לבן. בגדאד לא הייתה העיר המרכזית בקונפדרציה הבוויהית, ולפיכך ישב השאהנשאה פעמים רבות בעיר אחרת. תואר השאהנשאה אף אפשר לבוויהים לבסס מעין עליונות על השושלות האיראניות האחרות, שפעלו בתוך עולם האסלאם, כגון האספהבאד'ים בטברסטן, והשושלות המקומיות בדיילם. אל התואר שאהנשאה לא נלוו סמכויות מעשיות, אך המאבק על היוקרה המגולמת בו, היה אחד מנקודות החיכוך בין בניה השונים של השושלת הבוויהית.
התארים שלקחו השליטים הבוויהים לעצמם > סולטאן - התואר שלא היה

כאהן מדגיש כי השימוש בתואר סולטאן לתיאור השליטים הבוויהים הוא אנכרוניזם. התואר סולטאן, שמטרתו הפרדה בין הסמכות הדתית של הח'ליף לסמכות הפוליטית של השליט בפועל, התגבש רק בתקופה הסלג'וקית ולא היה קיים במובן זה בזמן השלטון הבוויהי.
היחס אל הח'ליפות בבגדאד

בזמן עלייתם לשררה חיזרו הבוויהים אחר תמיכת הח'ליף. עלי בן בוויה הבטיח להעלות מס לח'ליפות, בתמורה להכרת הח'ליף בשלטונו על פרס. הח'ליף נתרצה והעניק לעלי את ההכרה שביקש, אך זה לא העביר את המס שהתחייב אליו. אחרי שהבוויהים סיפחו את בגדאד לתחום שלטונם, הפכו הח'ליפים לשליטי בובה. עלי וחסן מונו למשרות של נציבי מחוזות ואילו אחמד, לקח לעצמו את התואר אמיר אל-אומרא, והכפיף את כל מוסדות השלטון העבאסי תחת סמכותו. השליטים הבוויהים התירו לח'ליף להמשיך ולהחזיק מזכירים, אך רק להם היה מותר להחזיק בווזיר. הבוויהים נהגו להחליף ח'ליפים שהפריעו לתוכניותיהם. שקיעתה ההדרגתית של השושלת הבוויהית בבגדאד, הביאה לעלייה מחדש בכוחו של הח'ליף.
הבוויהים השתלטו על בגדאד בתקופת שפל של הח'ליפות בכלל ושל בסיסה בבגדאד בפרט. הח'ליף היה שליט רק בשם על שטחי הח'ליפות עוד לפני הפרוטקטורט הבוויהי, וגם השליטה בעיראק נשמטה מידיו בעשור לפני כניסתו של אחמד בן בוויה לבגדאד. מאחר שמוקד הכוח הבוויהי היה ממוקם בפרס, לא זכתה בגדאד לשוב למעמדה הכלכלי והפוליטי הקודם, וזאת על אף ניסיונם של חלק מהשליטים הבוויהים לשקם את עיראק ואת בירת הח'ליפות. למרות זאת, לא מעט מהח'ליפים זכו להעביר את חייהם בנעימים תחת השליטים הבוויהים, וזאת כל עוד לא התערבו בפוליטיקה. יתרה מזאת, ריחוקם מהחיים הפוליטיים הביא לגידול משמעותי באורך תקופת שלטונם של הח'ליפים, שפעלו בתקופה הבוויהית. גם תחת הסלג'וקים, "מגיני הח'ליפות", לא קיבלו הח'ליפים זכויות פוליטיות משמעותיות ונאלצו להסתגר בארמונותיהם, תוך שהם משמשים במידה רבה רק כסמל של שלטון דתי. שקיעת כוחם של הבוויהים בבגדאד, הביאה לעלייה בכוחם של הח'ליפים אל-קאדר ואף יותר מכך בנו אל-קאאם, שמילא תפקיד חשוב בהחלפת השלטון הבוויהי בסלג'וקי. התפתחות תפקידם הדתי של הח'ליפים כדוברים של האסלאם הסוני, בתגובה להתגבשות השיעה התרי-עשרית, שחלה באותה תקופה, נבעה במידה רבה מאופי מערכת היחסים בין השליטים הבוויהים לבין הח'ליפים.
הצבא של הקונפדרציה הבוויהית

כוחם של הבוויהים נסמך על הצבא החזק שלהם, שבראשיתו היה מורכב מחיילים רגלים מדיילם. כבר בתחילת עלייתם לגדולה הבינו הבוויהים, כי לא כדאי להם לבסס את צבאם על קבוצה אתנית אחת. הבוויהים הוסיפו בהדרגה לצבאם, לוחמים מקבוצות אתניות שונות, אך המרכיב החשוב ביותר היה זה של ממלוכים טורקים. בדומה לשושלות ששלטו לפניהם ולשושלות ששלטו אחריהם, מצאו השליטים הבוויהים את החיילים הממלוכים כמתאימים ביותר למטרותיהם. הממלוכים היו לוחמים מיומנים ביותר, אשר לחמו כקשתים רכובים. חשובה לא פחות, הייתה נאמנותם האישית של הממלוכים לשליט שרכש אותם כחיילים-עבדים (נאמנות שלא עברה הלאה ליורשיו של אותו שליט). הצבא הבוויהי התבסס בסופו של דבר על שני מרכיבים עיקריים, הדיילמים והממלוכים, שהמאבק ביניהם היה אחד מהבעיות העיקריות, שטרדו את השלטון הבוויהי. הצורך לבסס עצמם על צבא חזק דרש כסף רב והבוויהים לא הצליחו לגבות מספיק מיסים כדי לממן זאת. כתוצאה מכך, הואצה בתקופה הבוויהית התפתחותה של שיטת האקטאע. בשיטה זו קיבלו קציני הצבא את משכורתם בצורה של הכנסות מקרקעות חקלאיות, שהוקצו להם. בדרך כלל, לא היו מקבלי האקטאעאת מתיישבים בקרקע החקלאית שהוקצתה להם, אלא רק דואגים לגבות את הכנסתם בעודם יושבים בערים. שיטת האקטאע, יצרה מעגל קסמים שהנציח עצמה שכן השימוש בשיטה הביא לירידה בהכנסות הישירות של השלטון המרכזי, מה שהגביר את הצורך בחלוקת קרקעות נוספת.
הקונפליקט במחקר אודות השיעיות של הבוויהים

בניגוד למה שאמר המזרחן המפורסם קלוד כאהן, נכון לתחילת המאה ה-21, מקובל על רוב החוקרים כי זהותם הדתית של הבוויהים, בזמן כיבוש בגדאד, לא הייתה שיעית באופן חד משמעי. הבוויהים היו אומנם מזוהים עם השקפות השיעה, כבר מעת בואם לבגדאד, אך אף על פי שעודדו את התפתחותה של סיעה שיעית בבגדאד, לא היו השליטים הראשונים לשושלת שיעים במובהק (בייחוד עצ'ד אל-דולה). השיעה התרי-עשרית, שתורתה התגבשה בבגדאד באותה תקופה, קיבלה את חסותם רק של חלק מהשליטים הבוויהים. כאהן עצמו מציין כי הגישה של הבוויהים הייתה תמיד יותר פוליטית מאשר דתית-כיתתית. לפיכך, הקביעה של המזרחן הצרפתי כי הבוויהים לא הכירו להלכה "בחוקיות שלטונה של הח'ליפות העבאסית", כבר מקובלת פחות במחקר.
ראו גם

השושלת הטאהרית
השושלת הצפארית
השושלת הע'זנווית
השושלת הסימג'ורידית
הקראח'אנים
השושלת הסלג'וקית
לקריאה נוספת

כאהן, קלוד, האסלאם, מלידתו עד תחילת האימפריה העות'מאנית (המאה השביעית עד סוף המאה החמש-עשרה), תל אביב: הוצאת דביר, תשנ"ה / 1995
קנדי, היו, מחמד והח'ליפות: המזרח התיכון המוסלמי מהמאה השישית עד המאה האחת-עשרה, עמנואל קופלביץ' (מתרגם), ירושלים ובאר שבע: מוסד ביאליק והוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשנ"ט / 1998
הערות שוליים

1 2  היסטוריה ושינויי אקלים - 05, דקה 28:10
↑  היסטוריה ושינויי אקלים - שיעור 5, דקות: 11:05-7:57
↑  היסטוריה ושינויי אקלים - שיעור 5, דקות 48:18-39:12
↑  היסטוריה ושינויי אקלים - שיעור 5, דקות 17:50-14:50
↑  היסטוריה ושינויי אקלים - שיעור 5, דקות 33:26-23:58
↑  היסטוריה ושינויי אקלים - שיעור 5, דקות 1:01:23-39:12
↑  היסטוריה ושינויי אקלים - שיעור 5, דקות 1:07:11-1:01:23
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: העבאסים | הבוויהים | הבא: הסלג'וקים |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293671005171  GND: 118664859  TDVİA: buveyhiler  VIAF: 22935416   WorldCat (עם VIAF): 22935416 
שער הקוראן (אנ'), שנבנה על ידי האמיר עדוד א-דאולה מהשושלת הבוויהית