stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עולם המתים בתרבות הקלאסית
פרקטיקה פולחנית וריטואלים > קבורה ושריפת המתים > תפיסת המוות בתוך המרחב הפרטי

תפיסת עולם המתים לא רק באה לידי ביטוי במרחב הציבורי – דרך סוגי ודרכי הקבורה – אלא, ניתן גם לראות כי התפיסות השונות נכנסו לתוך המרחב הפרטי של אנשי העת העתיקה.
למשל, פרסקו הנמצא בתקרת חדר שינה בווילה מפומפיי, ומתוארך למאה ה-1 לספירה, מציג במרכז היצירה דמות אנושית הנישאת לשמיים על ידי עיט. אותה דמות, היא ככל הנראה דמותה של פסיכה מהמיתולוגיה, שמקור שמה ביוונית הוא "נפש", אך משמעות מדויקת יותר של שמה יכול להתפרש כ-"נשימה" או "חיוּת". ואף ניתן לראות כי כבר מהתקופה ההלניסטית, רעיון העלאת הנשמה אל הספֵירה האלוהית נקשר כדימוי לסיפורם של פסיכה וקופידון, ואופן הצגתה של פסיכה מאפשר לעקוב אחר התפתחות רעיון תפיסת הנשמה בעת העתיקה.
בנוסף, ניתן לראות כי רעיון הנפש ("פסיכה") שעוזבת את הגוף בעת המוות, הורחב עם השנים וגם התקבע בתפיסות פילוסופיות שונות – שחלקן הוזכרו לפני כן. בספר טימאיוס של אפלטון, הפילוסוף מציג את הרעיון כי בזמן השינה נשמת האדם משוחררת מהגוף (מהחומר), ולכן מסוגלת להתקרב לספֵירה השמיימית ולזכות בחלומות – שהם מעין הצצה לחוכמה האלוהית.
לכן, ניתן לשער, כי הפרסקו בתקרה אמור להציג שאיפה לכך שנשמתו של האדם הישן בחדר, תעלה לספֵירה האלוהית או תזכה לגאולה – וזאת במקרה והאדם בחדר מת בשנתו. אך, מכיוון שתפיסת החיים לאחר המוות הוא נושא שעדיין קיימות לגביו מחלוקת בקרב החוקרים, לא ניתן לומר בוודאות כי הפרסקו מפומפיי אכן מעיד על כך שבעל הווילה שאף להגיע לספֵירה האלוהית, רצה שנשמתו תזכה בגאולה פרטית או נועד להיות אך ורק יצירת אמנות שלה אין שום משמעות פולחנית.
ביבליוגרפיה > מקורות ראשוניים

אפלטון, כתבי אפלטון: המדינה. תרגום י. ג. ליבס, ירושלים: שוקן, 1955.
הומרוס, האודיסאה. תרגום א. שבתאי, תל אביב: שוקן, 2014.
הסיודוס, עבודות וימים. תרגום א. שבתאי, תל אביב: שוקן, 2004.
הסיודוס, תיאוגוניה. תרגום ש. בוזגלו, רעננה: אבן חושן, 2016.
ורגיליוס מרו פובליוס, אינאיס. תרגום ש. דיקמן, ירושלים: מוסד ביאליק, 1962.
Plato, Dialogues of Plato: Phaedo, trans. B. Jowett, Cambridge: Cambridge University Press, 2010. doi:10.1017/CBO9780511698033.012.
ביבליוגרפיה > מקורות משניים

אפיקורוס, אמירות יסוד: על האושר וההנאות האמיתיות. י. צ. ליברזון (עורך), תרגום ש. מירן, בנימינה: נהר ספרים, 2011.
חליפה־גואטה, ש. "עילוי הנשמה בפרסקו מחדר השינה בווילה מבוסקוטרקסה מפומפיי". היסטוריה 41 (2018), עמ' 115–135.
יורמסון ג'. או. & שרפשטיין ב. ע. (עורך), פילוסופיה. תרגום א. מור, תל אביב: ש. פרידמן, 1967. נלקח מ: https://www.lib.cet.ac.il/pages/item.asp?item=3393 (06.08.2021, 12:30).
יקואל, א. "קברים וקבורה בתקופה הרומית ביפו". קתדרה 159 (2016), עמ' 25–56.
A. Nock, "Cremation and Burial in the Roman Empire", The Harvard Theological Review 25(4), (1932), pp. 321-359.
Abel, E. L. Death gods an encyclopedia of the rulers, evil spirits, and geographies of the dead, Greenwood Press, 2009.
Garland, R. The Greek way of death, Cornell University Press, 1985.
Huffman, C. "Pythagoras", The Stanford Encyclopedia of Philosophy, ed. E. N. Zalta, Winter 2018.
Jones, L. & Eliade, M. & Adams, C. J. "Underworld: Greece and Rome", Encyclopedia of religion, Vol. 14, Detroit: Macmillan Reference, 2005.
Konstan, D. "Epicurus", The Stanford Encyclopedia of Philosophy, ed. E. N. Zalta, Summer 2018.
Rahmani, L.Y. "A Note on Charon's 'Obol'", Israel Antiquities Authority 22 (1993), pp. 149-150.
Theoi Project, Elder Titans: Okeanos.
Theoi Project, Mythic Realms: Okeanos.
Theoi Project, River Gods: Acheron.
Theoi Project, River Gods: Styx.
Theoi Project, Underworld Gods: Judges of the dead.
Toynbee, J. M. C. Death and Burial in the Roman World, London, 1971.
Wasson, D. L. Epicurus, World History Encyclopedia, 2016.
הערות שוליים

↑  Robert Garland, The Greek way of death, Cornell University Press, 1985, עמ' 51-49
↑  OCEANUS (Okeanos) - Greek Titan God of the Ocean-Stream & Fresh Water, www.theoi.com
↑  OCEANUS - Earth-Encircling River of Greek Mythology, www.theoi.com
↑  הסיודוס, תאוגוניה, דור האלים השני. 138-126.
↑  פובליוס ורגיליוס מרו, תרגום: שלמה דיקמן, אינאיס, ירושלים: מוסד ביאליק, 1962
↑  הומרוס, תרגום: אהרון שבתאי, האודיסאה, תל אביב: שוקן, 2014
↑  הסיודוס, תאוגוניה, צאצאי קריאוס ואוריביאה.
↑  הסיודוס, תאוגוניה, תיאור הטרטרוס ודייריו. 806-775.
↑  E. L. Abel, Death gods an encyclopedia of the rulers, evil spirits, and geographies of the dead, Greenwood Press, 2009, עמ' 128
↑  STYX - Greek River-Goddess & Underworld River of Hatred, www.theoi.com
↑  Abel, עמ' 3.
↑  ורגיליוס, אינאיס, ספר שישי. 304-295
↑  ACHERON (Akheron) - Greek River-God & Underworld River of Pain, www.theoi.com
↑  הסיודוס, תאוגוניה, המלחמה נגד הטיטנים. 725-721, בתרגום שמעון בוזגלו
↑  ורגיליוס, אינאיס, ספר שישי. 577.
↑  הומרוס, האודיסאה, ספר רביעי. 568-563.
↑  הסיודוס, תרגום: אהרון שבתאי, חמשת הדורות, עבודות וימים, תל אביב: שוקן, 2004
↑  ורגיליוס, אינאיס, ספר שישי. 639-635.
↑  L. Jones & M. Eliade & C. J. Adams, Underworld: Greece and Rome, Encyclopedia of religion, כרך 14, Detroit: Macmillan Reference, 2005, עמ' 9453-9452
↑  הומרוס, האודיסאה, ספר אחד-עשר. 83-51.
↑  הומרוס, אודיסאוס, ספר 11, 222-218, בתרגום שבתאי
↑  וירגליוס, אינאיס, ספר שישי. 328-325, בתרגום שלמה דיקמן
↑  MINOS, RHADAMANTHYS & AEACUS - The Judges of the Dead of Greek Mythology, www.theoi.com
↑  Abel, עמ' 76.
↑  Abel, עמ' 77-74.
↑  Carl Huffman, Pythagoras, 2005-02-23
↑  Benjamin Jowett, Dialogues of Plato: Translated into English, with Analyses and Introduction, Cambridge: Cambridge University Press, 2010, ISBN 978-0-511-69803-3
↑  אפלטון, תרגום: י.ג. ליבס, כתבי אפלטון: המדינה, ירושלים: שוקן, 1955
↑  Epicurus, World History Encyclopedia (באנגלית)
↑  David Konstan, Epicurus, 2005-01-10
↑  אפיקורוס, י.צ. ליברזון (ע), תרגום: ש. מירן, אמירות יסוד: על האושר וההנאות האמיתיות, בנימינה: נהר ספרים, 2011, עמ' 66-65
↑  אפיקורוס. עמ' 67-66.
↑  אפיקורוס. עמ' 82.
↑  אפיקורוס. עמ' 89-88.
↑  תורת הסטואה, באתר lib.cet.ac.il
↑  J. M. C. Toynbee, Death and Burial in the Roman World, London, 1971, עמ' 39
↑  A. Nock, Cremation and Burial in the Roman Empire, The Harvard Theological Review 25, 1932, עמ' 322
↑  Tonybee, עמ' 40.
1 2  Nock, עמ' 322.
↑  Nock, עמ' 327.
↑  ש. חליפה־גואטה, עילוי הנשמה בפרסקו מחדר השינה בווילה מבוסקוטרקסה מפומפיי, היסטוריה 41, 2018, עמ' 125
↑  Nock, עמ' 331.
↑  Nock, עמ' 323-322.
↑  Nock, עמ' 321.
↑  Nock, עמ' 329.
↑  Nock, עמ' 325.
↑  Nock, עמ' 324-323.
↑  Nock, עמ' 327-324.
↑  א. יקואל, קברים וקבורה בתקופה הרומית ביפו, קתדרה 159, 2016, עמ' 54-53
↑  יקואל, עמ' 30.
↑  שימוש במהמורות סלע כורכר טבעיות, שלעיתים נחצבו והורחבו בהתאם לצורכי הקבורה.
↑  יקואל, עמ' 35-34.
↑  יקואל. עמ' 39-37.
1 2  יקואל. עמ' 41.
↑  L.Y. Rahmani, A Note on Charon's 'Obol, Israel Antiquities Authority 22, 1993, עמ' 149
↑  יקואל, עמ' 44-43.
↑  יקואל. עמ' 45-44.
↑  חליפה־גואטה, עמ' 117-115.
↑  חליפה־גואטה. עמ' 122.
↑  חליפה־גואטה. עמ' 123.
↑  חליפה־גואטה. עמ' 132.
↑  חליפה־גואטה. עמ' 133.
↑  חליפה־גואטה. עמ' 125.
רוסים

.
| --- | --- |

 אוכלוסייה
 כ-134 מיליון
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 רוסיה רוסיה 117,319,000   אוקראינה אוקראינה 7,170,000  קזחסטן קזחסטן 3,644,529  גרמניה גרמניה 3,500,000  ארצות הברית ארצות הברית 3,072,756   אוזבקיסטן אוזבקיסטן 809,530  בלארוס בלארוס 785,084  קנדה קנדה 622,445   לטביה לטביה 487,250   קירגיזסטן קירגיזסטן 352,960   ברזיל ברזיל 340,000   אסטוניה אסטוניה 327,802   ישראל ישראל 320,100   ארגנטינה ארגנטינה 300,000   מולדובה מולדובה 201,218   טורקמניסטן טורקמניסטן 150,000   ליטא ליטא 129,797   איטליה איטליה 120,459   אזרבייג'ן אזרבייג'ן 119,300   איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות 29,000   אבחזיה אבחזיה 27,000   קטאר קטאר 4,500   סרביה סרביה 4,000   דרום אוסטיה דרום אוסטיה 610  
 שפות
 רוסית
 דת
 נצרות אורתודוקסית , אדוקי האמונה הישנה ונצרות פרוטסטנטית  חלק ניכר של אתאיסטים וחסרי דת
 קבוצות אתניות קשורות
 סלאבים, במיוחד אוקראינים בלארוסים
רוסים (ברוסית: русские) הם קבוצה אתנית שמוצאה ממזרח אירופה, החולקת מוצא אתני, תרבות והיסטוריה משותפים. רוסית, השפה הסלאבית המדוברת ביותר, היא שפת האם המשותפת של הרוסים, ודתם העיקרית מהמאה ה-11 ועד היום היא הנצרות האורתודוקסית. רובם מתגוררים ברוסיה ובמדינות ברית המועצות לשעבר; כמו כן יש קהילות של מהגרים רוסים ברחבי העולם. בישראל נוהגים להשתמש במונח "רוסים" בהתייחסות לעולים ובני משפחותיהם שהגיעו לישראל מברית המועצות לשעבר משנות ה-90 ועד היום, שרובם ממוצא יהודי, אם כי חלק ממוצא סלאבי.
מקור האומה הרוסית בשבטים שאכלסו את הנסיכויות העתיקות שנקראו בשם המשותף רוס (Русь) – רוס של קייב, רפובליקת נובגורוד וכולי. כיום נקראים בשם "רוסים" צאצאי השבטים הסלאביים שהתגבשו סביב מוסקבה ונובגורוד; השבטים של רוס הדרומית התגבשו לאוקראינים והשבטים של מערב רוס לבלארוסים.
היסטוריה

כיום ידוע רק מעט על הרוסים והסלאביים המזרחיים עד לשנת 600 לספירה, ידוע רק שאז התפצלו הסלאביים למספר קבוצות לינגוויסטיות (לשוניות) – המזרחיים, המערביים והדרומיים. שני זרמים של התיישבות סלאבית מהמערב התרחשו בזמן זה, האחת התיישבה באזור מוסקבה ועד קייב ואודסה של היום ושנייה יסדה את נובגורוד בצפון.
היסטוריה > הופעת הלאום הרוסי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה > פזורה

במספר מדינות האוכלוסייה הרוסית מהווה חלק משמעותי ביותר. כך למשל בלטביה, אסטוניה וקזחסטן הרוסים מהווים מעל 20% מכלל אוכלוסיית המדינה ובאוקראינה כ-17%. לאחר פירוק ברית המועצות מורגשת תופעה של מעבר אוכלוסייה רוסית ממדינות הבלטיות וממדינות מרכז אסיה לרוסיה. כמו כן קיימת מגמה של הגירה רוסית למדינות אירופה ולגרמניה במיוחד.
בשנת 1989 בשטח רוסיה התגוררו כ-120 מיליון רוסים. בהתאם לתוצאות המפקד של שנת 2010, מספר זה ירד לכ-111 מיליון רוסים. היקף אוכלוסייה רוסית המתגוררת מחוץ לתחומי רוסיה השתנה במהלך השנים מ־25 מיליון בשנת 1989 לכ-16.5 מיליון בשנת 2010.
הישגים בולטים

לאורך השנים הרוסים תרמו רבות לפיתוח המדע, התרבות, האומנות והספורט והם היו פורצי דרך בתחומים רבים. במדע ובטכנולוגיה – דימיטרי מנדלייב, קונסטנטין ציולקובסקי, אנדריי קולמוגורוב, איוואן פבלוב, ניקולאי סמיונוב, אלכסנדר פופוב (מחלוצי הרדיו), ולדימיר זבורקין ובוריס רוזינג (חלוצים בפיתוח הטלוויזיה), אלכסנדר פרוכורוב, ניקולאי באסוב, אלכסנדר ליאפונוב, פיוטר קפיצה, מיכאיל לומונוסוב (מגלה חוק שימור המסה וחלוץ הכימיה הפיזיקלית), ולדימיר ורנדסקי, איגור סיקורסקי (ממציא המסוק), ולדימיר בכטרב ועוד מדענים רבים אחרים בתחום חקר החלל, הפיזיקה והכימיה.
הרוסים היו הראשונים לשלוח אדם לחלל – יורי גגרין היה האדם הראשון שטס מחוץ לאטמוספירה. בנוסף לכך שלחו הרוסים את האישה הראשונה לחלל, את הכלבה לייקה ואת הלווין הראשון ספוטניק 1. למרות תקציבים נמוכים משמעותית מבמערב מצליחים הרוסים להגיע להישגים משמעותיים ולשמור על תחרות צמודה עם ארצות הברית בחקר החלל.
בתחומים רבים בתרבות נמנים האומנים הרוסים עם הידועים בעולם. כמה מהסופרים והמשוררים הידועים בעולם נולדו ברוסיה, הבולטים ביניהם: לב טולסטוי, פיודור דוסטויבסקי, אנטון צ'כוב ואלכסנדר פושקין.
בלט בולשוי במוסקבה הוא מלהקות הבלט הידועות בעולם וברוסיה פועלים בתי אופרה ותיאטרון רבים ואיכותיים.
רוסיה תרמה רבות לעולם המוזיקה, מלחינים רבים יצאו מרוסיה כגון פיוטר צ'יקובסקי, סרגיי רחמנינוב, דימיטרי שוסטקוביץ' וסרגיי פרוקופיב.
הספורטאים הרוסים הגיעו להישגים מרשימים, בעיקר בתחום האתלטיקה וההתעמלות. המשלחות הרוסיות והסובייטיות צברו מדליות רבות, אף על פי שהשתתפו במעט מאוד אולימפיאדות. המשלחת הסובייטית הגיעה רק ל-9 מתוך 27 התחרויות שנערכו אך למרות זאת נמצאת במקום השני בכמות המדליות בכול הזמנים גם כיום. המשלחת הרוסית כמדינה עצמאית ממקומת במקום העשירי אך זאת משום שהשתתפו רק ב-6 תחרויות, מאז ההשתתפות הראשונה ב-1996 המשלחת הרוסית מגיעה בקביעות למקום השני או השלישי.
חאבייר אגירה

חאבייר אגירה אונינדייה (בספרדית: Javier Aguirre Onaindía; נולד ב-1 בדצמבר 1958 במקסיקו סיטי) הוא כדורגלן עבר מקסיקני ששיחק בעמדת הקשר, ומאמן כיום את נבחרת מקסיקו.
קריירה > כשחקן

אגירה החל את הקריירה שלו ככדורגלן בקבוצת קלוב אמריקה המקסיקנית בשנת 1980, ועבר באותה שנה ללוס אנג'לס אצטקס מארצות הברית. ב-1981 הוא חזר לקלוב אמריקה ושיחק בה במשך ארבע עונות, במהלכן זכה עם הקבוצה באליפות מקסיקו בעונות 1983/1984 ו-1984/1985. מאוחר יותר הוא שיחק גם בקבוצות אטלנטה, אוסאסונה הספרדית וגוודלחרה, ופרש מכדורגל בשנת 1993.
אגירה שיחק בנבחרת מקסיקו בין השנים 1983 ו-1992, וכבש 13 שערים ב-59 משחקים במדיה. הוא השתתף עם הנבחרת בטורניר מונדיאל 1986, שבו הורחק בכרטיס אדום בהפסד בשלב רבע הגמר לנבחרת גרמניה המערבית.
קריירה > כמאמן

בשנת 1995 החל אגירה בקריירת האימון שלו באטלנטה המקסיקנית, קבוצתו לשעבר כשחקן. כבר בשנה שלאחר מכן הוא סיים את תפקידו כמאמן הקבוצה, אך מונה למאמן קלוב פצ'וקה ב-1998. את פצ'וקה הוא הוביל לזכייה באליפות ליגת העל המקסיקנית ב-1999.
בשנת 2001 מונה אגירה למאמנה של נבחרת מקסיקו, במקום אנריקה מסה תחתיו השיגה הנבחרת תוצאות חלשות. באותה שנה הוא הצעיד את הנבחרת להעפלה לגמר קופה אמריקה 2001, אך שם הפסיד עמה בתוצאה 0–1 לנבחרת קולומביה. הוא הצעיד את הנבחרת גם בטורניר גביע הזהב 2002, שבו היא הודחה כבר ברבע הגמר, וכן במונדיאל 2002.
בהמשך אותה שנה מונה אגירה למאמן אוסאסונה, קבוצת תחתית באותו זמן בליגה הספרדית שנאבקה באופן קבוע על הישארותה בליגה. בעונתו הראשונה כמאמן הקבוצה הצליח אגירה להשאיר את אוסאסונה בליגה, והמשיך לאמן את הקבוצה עד 2006. משום כך הוא נחשב לאחד מהמאמנים הטובים והעקביים שהיו לקבוצה מזה שנים רבות. בעונתו האחרונה כמאמן אוסאסונה, 2005/2006, הוא הוביל אותה להשגת מקום במוקדמות גביע אופ"א.
לאחר שרשם לזכותו הצלחות באימון קבוצות קטנות, לפני עונת 2006/2007 מונה אגירה למאמן אתלטיקו מדריד, שניסתה לשחזר את הצלחותיה משנים עברו. בעונתו הראשונה כמאמן אתלטיקו הוא הצעיד את הקבוצה להשגת מקום בגביע אופ"א - ההעפלה הראשונה של המועדון למפעלים האירופיים מזה שבע שנים. בעונת 2007/2008 שיחקו תחת אגירה מספר מהחלוצים הכישרוניים בעולם, כדוגמת דייגו פורלאן וסרחיו אגוארו, והוא הצעיד את הקבוצה למקום הרביעי בליגה ולהעפלה לליגת האלופות. על אף שלקח תפקיד חשוב בהחזרתה של אתלטיקו לצמרת הכדורגל הספרדי, הוא פוטר מאימון הקבוצה בפברואר 2009, בעקבות רצף תוצאות רעות שהשיג.
באפריל 2009 מונה אגירה בפעם השנייה למאמן נבחרת מקסיקו, במקומו של סוון-יוראן אריקסון. באותה שנה הוא הוביל את הנבחרת לזכייה בגביע הזהב של CONCACAF, לאחר ניצחון 0–5 על נבחרת ארצות הברית במשחק הגמר. בנוסף, הנבחרת העפילה תחתיו למונדיאל 2010 מהמקום השני במשחקי המוקדמות של דרום אמריקה.
ב-17 בנובמבר 2010 מונה למאמן ריאל סרגוסה הספרדית, אך פוטר ב-29 בדצמבר 2011.
ב-28 בנובמבר 2012 מונה אגירה למאמן אספניול הספרדית.
באוגוסט 2014 מונה למאמן נבחרת יפן. לאחר גביע אסיה בו יפן הודחה ברבע הגמר סיים את תפקידו.
ביוני 2015 מונה למאמן אל ווחדה מאיחוד האמירויות.
ביולי 2018 מונה למאמן נבחרת מצרים. אגירה פוטר מתפקידו לאחר גביע אפריקה 2019 בו הודחה כמארחת בשמינית הגמר.
בדצמבר 2020 חזר למקסיקו וחתם במונטריי.
במרץ 2022 חזר לספרד ומונה למאמן מיורקה.
ביולי 2024 חזר לקדנציה שלישית לנבחרת מקסיקו.
חוף לידו (ים המלח)

| --- | --- |

החוף בשנת 1938 עם המבנים של חברת האשלג הארץ-ישראלית ובריכות האידוי
 מידע
 שם נוסף:  חוף קליה
 קואורדינטות:  31°46′24″N 35°30′28″E﻿ / ﻿31.773333°N 35.507778°E﻿ / 31.773333; 35.507778
  (למפת הרי ירושלים מוגדלת) חוף לידו(למפת הרי ירושלים רגילה) חוף לידו(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חוף לידו(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חוף לידו he
 
חוף קליה בשנות ה-30 של המאה ה-20, על סוכת המציל מונף דגל הממלכה המאוחדת וברקע נראה המזח של חברת האשלג
מפה של חוף קליה משנת 1940, בה מסומנים מיקומם של המבנים של חברת האשלג הארץ-ישראלית ומלון קליה
בית המלון הנטוש בחוף לידו בשנת 2010, מספר שנים לפני שנהרס
בריכת השחיה של המלון ולידה קו החוף המקורי שעליו הוקמה גדר מערכת. בפינה העליונה השמאלית של התמונה נראה מיקמו של חוף קליה החדש
חלק מהציור במסעדה
חוף לידו (או חוף קליה) הוא חוף שהשתרע לאורך המקום בו הייתה בעבר הגדה הצפון־מערבית של ים המלח, סמוך לצומת לידו. במקום מסעדה נטושה והריסות בית מלון, וכן שרידי מתקנים של חברת אשלג ארץ-ישראלית, מפגש דרכים ותחנת דלק, משרדיה של המועצה האזורית מגילות ושני מפעלים להפקת מלח. נכון לשנת 2020, "חוף לידו" מרוחק כשלושה קילומטרים מפני ים המלח בעקבות ירידת המפלס.
היסטוריה > בתקופת המנדט

בשנת 1929 הוקם במקום מחנה עבודה ששימש את פועלי כריית המלח, שחיו במקום ועבדו במפעל חברת האשלג הארץ-ישראלית. בשנת 1932 החלה בסמוך הקמתו של בית מרחץ על חוף ים המלח, על ידי חברה שהייתה חברת בת של חברת האשלג בשם חברת ""קליה" שפת–ים ומבראה בע"מ" (באנגלית: "Kallia" Seaside and Health resort Limited), בשותפות עם האחים מייג'ר תומאס גרגורי טולוק וסטפאן טולוק, אנשי עסקים יהודים ואסמאעיל בק אל חוסייני, בנו של ראש עיריית ירושלים מוסא כאט'ם אל-חוסייני ואחיו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני. חברת קליה, על בסיס הסכם חכירה מהממשלה המנדטורית, קיבלה זיכיון על 966 דונם מצפון-מערב לים המלח, ליד מפעל האשלג הראשון. החברה הוסמכה להקים בתי מלון והבראה, מסעדות, מתקני רחצה, מעגנים ושיט. מייג'ר טולוק היה נשיא החברה. ב-30 באפריל 1933, חנכו את המבנה הראשון במקום, "בית רחצה" (מבנה של מלתחות לרוחצים בים המלח) ומסעדה. כמו כן רכשו ספינה בשם "קלירו" והפעילו סיורים בין קליה לואדי זרקא-מעין ונחל ארנון בעבר הירדן המזרחי ועין גדי. בשנת 1934 הוקמה במקום שכונת קבע ששימשה את פועלי חברת האשלג, בה 24 דירות ב-4 מבנים בני שלוש קומות. ב-1935 עלתה ה"קלירו" על שרטון בסערה אך המשיכה בדרכה לואדי זרקא.
ב-16 בפברואר 1938 נפתח במקום מלון "קליה" בו 40 חדרים, בתכננו של האדריכל זאב רכטר. ביוני 1938 נפטר מייג'ר טולוק, מנהל החברה בביתו ביריחו. במלון "קליה" התארחו בין השאר הנציב העליון הרולד מקמייקל, דוד בן-גוריון, ארטורו טוסקניני, עבדאללה הראשון, מלך ירדן וראש ממשלת ירדן תאופיק אבו אל-הודא.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוקם במקום נמל התעופה הימי קליה כנמל תעופה רזרבי במטרה למנוע ריכוז גדול מדי של מטוסים במקום אחד. ב-1947 חברת British Overseas Airways Corporation הפעילה טיסות להודו ולמזרח הרחוק שעצרו לחניית ביניים בקליה.
היסטוריה > בשלטון ירדן

לאחר שהתקבלה תוכנית החלוקה בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 היה אזור צפון ים המלח חלק מהמדינה הערבית המוצעת. עם תחילת מלחמת העצמאות, בדצמבר 1947, הוחלט לסגור את המלון. 70 עובדי מלון עברו לעבוד במלון בסמוך לשדה התעופה לוד, שהיה בבעלות משותפת עם מלון קליה. באפריל 1949 דווח כי המלון ומפעלי חברת האשלג נבזזו וניזוקו על ידי הערבים תושבי האזור. שנתיים אחרי שננטש, בדצמבר 1949, לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות החכירה ממשלת ירדן את המלון ושכונת המגורים לאחים נזל, שהיו בעלי מלון ארמון החורף ביריחו ומלון פילדלפיה ברבת עמון, במטרה להקים מלון בעבור הצליינים שמגיעים לאתר הטבילה הסמוך קאסר אל-יהוד. הם הקימו במקום מתחם תיירות ומלון חדש, שנקרא מונטאזת אל לידו. המלון נבנה במיקום שונה מהמבנה המקורי. המקום פעל שוב כאתר תיירות שכלל מלבד המלון, מסעדה, בריכת שחיה וחוף רחצה מוסדר. האתר בהמשך עבר לבעלות ממשלת ירדן. ממערב לו הוקם מחנה צבא ירדני והיפודרום בו נערכו מרוצי סוסים.
בשנת 1964 קיבל מהנדס כימי, ג'ורג עותמאן חלאק, זיכיון מממשלת ירדן להפיק מלח מבריכות על חוף לידו. המפעל ממשיך לפעול מאז. לאחר 1967 הוא מעביר את התמלוגים לממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש, שירש את נכסי ממשלת ירדן בגדה.
היסטוריה > לאחר 1967

לאחר מלחמת ששת הימים עבר האזור לשליטת מדינת ישראל, ואת האחריות לאתר קיבלה יחידת הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באזור יהודה ושומרון. כבר באוגוסט 1967 דיווח עיתון "דבר" שיש כוונה להפעיל את המלון שוב. בינואר 1968 דיווח עיתון "הצופה" שחברה ישראלית קיבלה את הזיכיון להפעיל את המלון. ביוני 1969 נפצעו בחוף שני בני אדם מפגזים שנורו משטח ירדן. התוכנית להפעלת המלון בוטלה[דרוש מקור], ובתקופת המרדפים עבר המלון לחזקת צה"ל והפך לבסיס צבאי שקיבל את הכינוי "הילטון". במקום היו מגורי חיילים, מפקדה וצוות שהפעיל מכ"ם קשת, שנועד לגלות ניסיונות חדירה מכיוון ירדן בשעות הלילה.
בשנת 1971, קיבלה חברת תעשיות מלח לישראל מהממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש את הזיכיון להפעיל את בריכות האידוי שהקימה במקור חברת האשלג הארץ-ישראלית. תעשיות מלח לישראל מתפעלת אותם כבריכות אידוי להפקת מלח (במקור הם שימשו להפקת אשלג).
בשנת 1973 קיבלה חברה בשם "לידו יהודה" את הזיכיון להפעלת המסעדה במקום. הצייר גרשון כוכבי, צייר ירושלמי שעבד בעסקיו של משה כרמל מבעלי המקום, ציור פנורמה של ארץ ישראל על-פי מפה צלבנית עתיקה. המסעדה נסגרה לאחר שנים ספורות.
בתחילת שנות ה-80 יזמו אנשי העסקים מיכאל אלבין ומנחם עצמון את הקמתו של פרויקט תיירות ונופש במקום, באמצעות חברת "קיסריה מקרקעין ונופש", חברה ציבורית שהייתה חלק מקבוצת חברות בבעלות איש העסקים שאול אייזנברג שאלבין ניהל. במרץ 1981, רכשה 60% מהבעלות בחברת "לידו יהודה". לחברה היה הסכם עם המנהל האזרחי המתיר לה להחזיק בשטח של 17 דונם על חוף הלידו, אזור המסעדה וסביבתו, בו תיכנו להקים מתחם מלונות. החברה ביקשה להפוך את הסכם ההרשאה שבידה להסכם חכירה ל-98 שנה, ולחכור שטח נוסף של 50 דונם בסמוך. שר התיירות אברהם שריר, היה מקורב לאלבין והמנכ"ל שמינה למשרדו, רפי פרבר, עבד קודם בחברה שבבעלות אלבין. בינואר 1982 שלח פרבר מכתב למנהל המקרקעין, בו המליץ להחכיר לחברה את השטח שהיא מחזיקה בהסכם הרשאה וכן עוד 50 דונם והמליץ על הקצאת הקרקע ללא מכרז. על בסיס התוכנית ביצעה חברת "קיסריה מקרקעין" גיוס הון בבורסה, אך ב-1982 קבע ועדה משותפת של משרדי התיירות והאוצר שאין לפתח מרכזי תיירות חדשים בים המלח, לפני שמתחמי המלונות הקיימים בעין בוקק וחמי זוהר יהיו מבוססים, ולא נתנה אישור לתוכנית. ב-1984 נחקרו שריר ופרבר במשטרה, בחשד שקיבלו טובות הנאה כדי לאשר את התוכנית.
במשך השנים התדרדר מצבו של מבנה המלון עקב נסיגת מפלס המים באזור, הוא הוכרז כמבנה מסוכן וצה"ל עזב את הבניין. ב-16 בינואר 2015 קרס מבנה המלון לחלוטין.
חוף קליה החדש

בשנת 1985 קיבלו שלושת קיבוצי צפון ים המלח אלמוג, בית הערבה וקליה הרשאה לפיתוח חוף רחצה ואתר נופש על חוף הים, סמוך למיקום שבו עמד מלון קליה המקורי ובשטח המחנה הירדני הנטוש. הם הקימו במקום פארק מים בשם "אטרקציה" ומסלול קרטינג. בשנים הראשונות להקמתו זכה הפארק והחוף להצלחה רבה, והוא שווק "חוף הים של ירושלים". בעקבות האינתיפאדה השנייה, נסגר פארק המים ב-2001. חוף הרחצה במקום המשיך לפעול, אך עם נסיגת קו המים, התברר כי יש צורך להזיז את המתקנים במקום ולהכשיר מחדש את הגישה לים מדי כמה שנים. חוף זה הוא היחיד בים המלח שישראל מתירה לפלסטינים תושבי הגדה המערבית להיכנס אליו. במקום פועלים שלושה חופים צמודים בתשלום. הצפוני שביניהם נקרא "חוף קליה" ומפועל על ידי קיבוץ קליה. החוף הדרומי נקרא "חוף נווה מדבר" ויש בו גם חניון לילה ובריכת שחיה, ובין השניים נמצא "חוף ביאנקיני", שהוקם על ידי דינה דגן, שהייתה בעלת פאב הנושא אותו שם במרכז ירושלים. במקום גם כפר נופש ומסעדה מרוקאית.
בשנת 2019, הושלם בחוף פרויקט סביבתי-אומנותי, גלריה פתוחה של ציורי קיר וגרפיטי, על קירות של מבני הבטון הנטושים של מחנה הצבא הירדני. כמה מתושבי האזור הגו את הרעיון להפוך את המבנים לגלריית אמנות פתוחה, פרויקט שקיבל את השם "גלריה מינוס 430". היוזמים הצליחו לגייס בהתנדבות אמני גרפיטי וציירי קירות מישראל ומהעולם לצייר על הקירות, ציורים שמחלקם הגדול עולה מחאה גדולה על מצבו הנוכחי של ים המלח.
תמונות

תצלום אוויר של חוף קליה בשנות ה-30, לפני הקמת המלון
מלון קליה, מראה כללי, 1939
מלון קליה, מבואה, זמן קצר לאחר פתיחתו של המלון בפברואר 1938
מלון קליה, מבואה, זמן קצר לאחר פתיחתו של המלון בפברואר 1938
תצלום אוויר, של המזח של חברת האשלג ומגורי העובדים
נוסע שעצר בנמל התעופה הימי בקליה בשנת 1946, עומד ליד שלט עם כיתוב באנגלית - Kallia Marine Airport
אחד המבנים המצוירים במסגרת פרויקט "גלריה מינוס 430"
חוף קליה בשנת 2019