stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שרנהורסט (סיירת, 1906)
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > קרב קורונל

לבריטים היו משאבים מועטים להתנגד לשייטת הגרמנית מול חופי אמריקה הדרומית. אדמירל משנה כריסטופר קראדוק פיקד על הסיירות המשוריינות גוד הופ מונמאות', גלאזגו, וסיירת הסוחר החמושה אוטרנטו. השייטת תוגברה על ידי אוניית המערכה הפרה-דרדנוט "קאנופוס" והסיירת המשוריינת "דיפנס". אולם האחרונה לא הגיעה אלא לאחר קרב קורונל. קאנופוס הושארה מאחור על ידי קרֶדוק, שכנראה חש שמהירותה האיטית תמנע ממנו להביא את הספינות הגרמניות לידי קרב.
שייטת מזרח אסיה הגיעה ליד קורונל ב-1 בנובמבר אחר הצהריים; להפתעתו של שפה, הוא נתקל בגוד הופ, מונמאות' ואוטרנטו בנוסף לגלאזגו. קאנופוס עדיין הייתה כ-300 מיל ימי (560 קילומטרים; 350 מיל) מאחור, עם נושאות הפחם הבריטיות. בשעה 16:17, גאלזגו הבחינה בספינות הגרמניות. קראדוק יצר מערך קרב עם גוד הופ בראש, ואחריה מונמאות', גלאזגו ואוטרנטו מאחור. שפה התרחק מהכוח הבריטי עד שהשמש ירדה והיתרון הבריטי הפך לחיסרון: השמש כבר לא סינוורה את הגרמנים, אך היה די אור כדי שצלליותיהן של האוניות הבריטיות יהיו ברורות מאוד מול השקיעה קראדוק הבין את חוסר התועלת של אוטרנטו במערך הקרב וניתק אותה מהטור.
עד השעה 18:07 הצטמצם המרחק בין שתי השייטות ל-13,500 מטרים (44,300 רגל) ושפה הורה לספינותיו לפתוח באש כעבור שלושים דקות; כל ספינה ירתה על הספינה מולה בקו הבריטי. "שרנהורסט" ירתה בגוד הופ ופגעה בה במטח השלישי, בין צריח התותח הקדמי שלה למגדל הניווט שלה והציתה אש גדולה. לאחר שהתותחנים הגרמנים מצאו את הטווח, הם החלו לירות במהירות, עם מטח אחד של פגזים עתירי נפץ כל חמש עשרה שניות. אובר-לויטננט צור זי קנופ, קצין האיתור ב"שרנהורסט", דיווח כי "ניתן היה להבחין בפגיעות מתמשכות... באמצע הספינה נפגעה גוד הופ שוב ושוב, וכתוצאה מכך שריפה השתוללה באונייה... החללים הפנימיים של חלק זה של הספינה עלו באש, שניתן היה לראות מבעד לאשנבים, בוערת בבהירות."
בינתיים, גלאזגו החלה לירות הן על "שרנהורסט" והן על "גנייזנאו", מכיוון שלא יכלה יותר לירות בסיירות הקלות הגרמניות. אחד הפגזים שלה בגודל 4 אינץ' (102 מ"מ) פגע ב"שרנהורסט" בחלקה הקדמי אך לא הצליח להתפוצץ. עד 18:50, מונמאות' ניזוקה קשות על ידי "גנייזנאו" ויצאה מהטור; "גנייזנאו" הצטרפה אפוא ל"שרנהורסט" במאבק בגוד הופ. במקביל, "נירנברג" סגרה לטווח נקודתי של מונמאות' וירתה לעברה מטחי פגזים. בשעה 19:23 השתתקו התותחים של גוד הופ בעקבות שני פיצוצים גדולים; התותחנים הגרמנים הפסיקו את האש זמן קצר לאחר מכן. גוד הופ נעלמה בחושך. שפה הורה לסיירות הקלות שלו לסגור את הטווח עם יריביו החבוטים ולסיים אותם בטורפדו, בעוד הוא לקח את "שרנהורסט" ו"גנייזנאו" דרומה יותר כדי לצאת מהדרך.
גלאזגו נאלצה לנטוש את מונמאות' לאחר 19:20 כשהסיירות הקלות הגרמניות התקרבו, לפני שנמלטה דרומה ונפגשה עם קאנופוס. סערה מנעה מהגרמנים לגלות את מונמאות', אך בסופו של דבר היא התהפכה וטבעה ב-20:18. יותר מ-1,600 אנשי צוות נהרגו בטביעת שתי הסיירות המשוריינות, כולל קראדוק. האבדות הגרמניות היו זניחות. עם זאת, הספינות הגרמניות הוציאו יותר מ-40 אחוזים מאספקת התחמושת שלהם. "שרנהורסט" נפגעה פעמיים במהלך הקרב, אך שני הפגזים לא הצליחו להתפוצץ. הפגיעה השנייה עברה בארובה השלישית שלה ולא התפוצצה; היא נפגעה מרסיסי פגז שפגעו במערך האנטנות האלחוטיות שלה. היא לא ספגה נפגעים והפציעות הגרמניות היחידות היו שני פצועים קל ב"גנייזנאו".
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > מסע לפוקלנד

לאחר הקרב, שפה לקח את ספינותיו צפונה לוולפראיסו. מכיוון שצ'ילה הייתה נייטרלית, רק שלוש ספינות יכלו להיכנס לנמל בכל פעם; שפה לקח את "שרנהורסט", "גנייזנאו", ו"נירנברג" בסבב הראשון בבוקר 3 בנובמבר, והותיר את דרזדן ולייפציג עם נושאות הפחם במאס א פוירה. בוואלפראיסו, ספינותיו של ספי יכלו להעמיס פחם בזמן שהוא התייעץ עם מטה האדמירליות בגרמניה כדי לקבוע את כוחם של הכוחות הבריטיים שנותרו באזור. הספינות נשארו בנמל 24 שעות בלבד, בהתאם להגבלות הנייטרליות, והגיעו למאס א פוירה ב-6 בנובמבר, שם העמיסו עוד פחם מאוניות קיטור בריטיות וצרפתיות שנתפסו. ב-10 בנובמבר, דרזדן ולייפציג נותקו לעצירה בואלפראיסו, וחמישה ימים לאחר מכן, שפה לקח את שאר השייטת דרומה למפרץ סנט קוונטין במפרץ פנאס. ב-18 בנובמבר, דרזדן ולייפציג פגשו את שפה בזמן שהשייטת הגיעה למפרץ סנט קוונטין שלושה ימים לאחר מכן. שם, הם העמיסו עוד פחם, מכיוון שההפלגה סביב כף הורן תהיה ארוכה ולא ברור מתי תהיה להם הזדמנות נוספת לפחם.
לאחר שהשמועות על התבוסה הגיעו ללונדון, הצי המלכותי החל לארגן כוח לצוד ולהשמיד את שייטת מזרח אסיה. לשם כך, נותקו סיירות המערכה העוצמתיות אינווינסיבל ואינפלקסיבל מהצי הגדול ונשלחו תחת פיקודו של תת-אדמירל דובטון סטורדי. שתי הספינות עזבו את דבונפורט ב-10 בנובמבר ובעודן בדרכן לאיי פוקלנד, הצטרפו אליהן הסיירות המשוריינות קרנרבון, קנט קורנוול, הסיירות הקלות בריסטול וגלאזגו, וסיירת הסוחר החמושה מקדוניה. הכוח שכלל שמונה ספינות הגיע לפוקלנד עד 7 בדצמבר, שם מיד החלו בהטענת פחם.
בינתיים, ספינותיו של שפה יצאו ממפרץ סנט קוונטין ב-26 בנובמבר והקיפו את כף הורן ב-2 בדצמבר. הם לכדו את הבארק הקנדי דרומויר, שהיה לה מטען בתפוסה של 2,500 טונה מטרית (2,500 טונות ארוכות) של פחם קארדיף באיכות טובה. לייפציג גררה את הספינה ולמחרת הספינות עצרו מול האי פיקטון. הצוותים העבירו את הפחם 'מדרומויר למאגרי השייטת. בבוקר 6 בדצמבר ערך שפה ועידה עם מפקדי הספינות ב"שרנהורסט" כדי לקבוע את דרך הפעולה הבאה שלהם. הגרמנים קיבלו מספר רב של דיווחים מקוטעים וסותרים על תגבורת בריטית באזור; שפה ושני קפטנים נוספים העדיפו מתקפה על פוקלנד, בעוד שלושה מפקדים אחרים טענו שעדיף לעקוף את האיים ולתקוף את הספנות הבריטית מול ארגנטינה. חוות הדעת של שפה הכריעה והשייטת יצאה לפוקלנד בשעה 12:00.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > הקרב על איי פוקלנד

"גנייזנאו" ו"נירנברג" הוקצו למתקפה; הם התקרבו לפוקלנד למחרת בבוקר (8 בדצמבר), מתוך כוונה להרוס את המשדר האלחוטי שם. משקיפים על סיפונה של "גנייזנאו" הבחינו בעשן שעולה מפורט סטנלי, אך הניחו שמדובר בבריטים ששרפו את מלאי הפחם שלהם כדי למנוע מהגרמנים לתפוס אותם. כשהם צמצמו טווח לעבר הנמל, החלו ליפול פגזים של 30.5 ס"מ (12 אינץ') מקאנופוס, אשר הוחפה כספינת שמירה, סביב הספינות הגרמניות, מה שגרם לשפה להפסיק את ההתקפה. הגרמנים עברו לכיוון דרום מזרח במהירות של 22 קשרים (41 קמ"ש) לאחר ששינו כיוון עד 10:45. "שרנהורסט" הייתה הספינה המרכזית, עם "גנייזנאו" ו"נירנברג" לפנים ודרזדן ולייפציג מאחור. סיירות המערכה המהירות העלו במהירות קיטור והפליגו אל מחוץ לנמל כדי לרדוף אחרי שייטת מזרח אסיה האיטית יותר.
סביבות השעה 13:00 פתחו סיירות המערכה הבריטיות באש, וכחצי שעה לאחר מכן כבר היו בטווח ירי אל לייפציג. שפה החליט לאפשר לסיירות הקלות להימלט, והפנה את שתי הסיירות המשוריינות חזרה, כדי להעסיק את סיירות המערכה. הרוח נתנה לגרמנים יתרון: כיוון הרוח הפנה את עשן הארובות הבריטיות כך שהסתיר את המטרות. "שרנהורסט" ו"גנייזנאו" הצליחו לפגוע מספר פעמים ב"אינווינסיבל", אך סיירת המערכה הבריטית הייתה מוגנת היטב והנזק שנגרם לה היה מועט.
שפה ניסה לנצל את יתרון המיסוך שהיה לו, ופנה דרומה, כדי להתרחק מטווח התותחים הבריטיים. סיירות המערכה הבריטיות נזקקו ל-45 דקות נוספות כדי לשוב ולסגור את הטווח. האדמירל הבריטי הורה לסיירות המשוריינות שלו להפליג בעקבות הסיירות הגרמניות הקלות, ואילו סיירות המערכה נצטוו להעסיק ולהטביע את "שרנהורסט" ו"גנייזנאו".
בשלב זה היו סיירות המערכה קרובות די הצורך כדי שיוכלו לפנות ולהפנות אל האוניות הגרמניות מטחי דופן (Broadside), כלומר מטחים מכל תותחיה של האונייה, כולל התותחים האחוריים. שפה החליט שהדרך היחידה להתמודד עם העוצמה העדיפה של הבריטים היא לפנות ולצמצם את הטווח; בטווח קצר יותר, קיווה שפה, יוכל גם החימוש המשני על אוניותיו לבוא לידי ביטוי. ואולם, קיצור הטווח סייע לבריטים לדייק יותר בירי, וביטל את מיסוך העשן שממנו נהנו הגרמנים עד אותו שלב.
"שרנהורסט" ו"גנייזנאו" החלו להיפגע בקצב גדל והולך. "שרנהורסט" נפגעה יותר מ-50 פעמים, שלוש מארובותיה הופלו, אש אחזה בה, והאונייה החלה לנטות על צידה. בשעה 16:04 החלה האונייה לשקוע, וב-16:17 נעלמה לגמרי. "גנייזנאו" עדיין המשיכה בירי על האוניות הבריטיות, ולפיכך לא ניתן היה להתחיל במבצע הצלה; כל צוותה של "שרנהורסט" טבע יחד עמה, ובראשם אדמירל פון שפה. "גנייזנאו" המשיכה להימלט, אך ב-17:15 אזלה תחמושתה. צוות האונייה הטביע את האונייה כדי שלא תיפול לידי הבריטים, והיא שקעה ב-18:02. מתוך הצוות בן 765 איש ניצלו 190, ואולם רבים מהם מתו מפצעיהם מאוחר יותר. האדמירל הבריטי העדיף לוודא ששתי הסיירות הגרמניות תוטבענה, מאשר להמשיך את הרדיפה אחרי דרזדן. האוניות הבריטיות נפגעו מ-40 פגזים, שגרמו להרוג אחד ולמספר פצועים.
באמצע 1915, ספינת קיטור על החוף מצאה גופה של מלח גרמני מול חופי ברזיל. למלח היה מארז תרמיל אטום למים של פגז 21 ס"מ; בפנים היה אחד מדגלי המלחמה האימפריאליים אשר הונפו על תורני "שרנהורסט". המלח נקבר בברזיל והדגל הוחזר בסופו של דבר לגרמניה, שם הוצג במוזיאון המדע הימי בברלין, אף על פי שאבד במהלך מלחמת העולם השנייה. באמצע שנות ה-30, הצי הגרמני החדש, הקריגסמרינה, בנה ספינת קרב על שם "שרנהורסט". בהשקתה של "שרנהורסט" החדשה באוקטובר 1936, נכחה אלמנתו של רב החובל של הספינה הקודמת.
שרידי האונייה

משלחת בראשות הארכאולוג הימי מנזון באונד בחיפוש אחר ספינות השייטת של שפה החלה ב-2014, אך לא הצליחה במשימה. באונד חזר לניסיון נוסף ב-2019 עם ספינת המחקר Seabed Constructor, וב-5 בדצמבר הוא הודיע שהוא איתר את השרידים של "שרנהורסט". הכלי שוכב זקוף בעומק של כ-1,610 מטר (5,280 רגל), כ-98 מיילים ימיים (181 ק"מ) מדרום מזרח לפוקלנד. רוב המבנה נהרס או נמצא סביב השרידים, אך חלקו הגדול של גוף הספינה עדיין שלם.
הערות שוליים

↑  אוניות המלחמה של אותה תקופה נשאו חימוש עיקרי – תותחים בעלי קוטר גדול – וגם חימוש משני, בעל קוטר קטן יותר. מטרת החימוש המשני הייתה בעיקר להעסיק מטרות קטנות, כמו ספינות טורפדו. השקת אה"מ דרדנוט שינתה תפיסת עולם זו. ראו: אוניית מערכה.
↑  "Discovery of WW1 German Battlecruiser SMS Scharnhorst in Falklands waters". Merco Press. 5 בדצמבר 2019. ארכיון מ-5 בדצמבר 2019. נבדק ב-5 בדצמבר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "German WWI wreck Scharnhorst discovered off Falklands". BBC News. 5 בדצמבר 2019. ארכיון מ-5 בדצמבר 2019. נבדק ב-5 בדצמבר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
תרשים של הסיירות מדגם "שרנהורסט"
"שרנהורסט" מפליגה במהירות גבוהה בסביבות 1908, כנראה בזמן ניסויי הים שלה
תמונה של "שרנהורסט" לפני המלחמה
ויצה-אדמירל מקסימיליאן פון שפה, אשר פיקד על "שרנהורסט" במהלך מלחמת העולם הראשונה
מפה המציגה את המסלול של שייטת מזרח אסיה
תנועות אוניות במהלך קרב קורונל. ספינות בריטיות מוצגות באדום; ספינות גרמניות מוצגות בכחול.
השייטת הגרמנית עוזבת את ולפראיסו ב-3 בנובמבר לאחר הקרב, "שרנהורסט", "גנייזנאו", ו"נירנברג" הבא. במרחק הביניים קבוצת ספינות מלחמה צ'יליאניות
ציור שמן של "שרנהורסט" מתהפכת במהלך הקרב
"שרנהורסט" מתהפכת ושוקעת בעוד "גנייזנאו" ממשיכה להילחם
שרעול

| שרעול |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו־פסיגיים קדומים
סדרה:: קיטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: פרפרניים
סוג:: שרעול
מינים
 שרעול שעיר, שרעול ארץ-ישראלי, שרעול אדומי
שם מדעי
 Bituminaria ‏Fabricius, 1759
שַׂרְעוֹל (שם מדעי: Bituminaria) הוא סוג צמחים ממשפחת הקטניות בתת-משפחת הפרפרניים, המקיף עשבים חד-שנתיים או עשבים רב-שנתיים או בני שיח. בסוג 10 מינים שרובם גדלים באזורים הממוזגים של אגן הים התיכון. מהם 2 גדלים גם בישראל - שרעול שעיר ושרעול ארץ-ישראלי, שרעול אדומי גדל רק בסיני ובחצי האי ערב. מסימניו הבולטים של הסוג: העלים תלתלניים; העלעלים תמימים; התפרחת דמוית קרקפת ומסוימת; הגביע מכוסה בשערות לבנות ושחורות; עלה המפרש של הכותרת הפרפרנית בעל אוזניות בתחתיתו; התרמיל בולט מן הגביע ובראשו מקור שטוח ונוקשה, גופו מכוסה בשערות ארוכות ונוקשות מלמעלה המעורבבים בקוצים קשיחים וקוצניים; הזרע צמוד ומהודק לקליפת הפרי.
טקסונומיה

הסוג שרעול שויך בעבר למשפחת הפרפרניים, אך זאת בוטלה ואוחדה עם משפחת הקטניות.
הסוג שרעול שעיר שויך בעבר לסוג פסורליה (psoralea), אך דעתם של הבוטנאים בעולם לא הייתה נוחה מכך, והם תמיד חיפשו להפרידו מסוג זה. בינתיים, סטירטון (Charles Howard Stirton in Bothalia 13: 318. 1981), בוטנאי דרום אפריקני,  הפריד את שרעול שעיר (Psoralea bituminosa) ומין נוסף (P. acaulis) לסוג נפרד, והעניק לסוג החדש את השם הנוכחי ביטומינריה (Bituminaria). השם החדש עד היום נמצא במחלוקת. אבל, השם הפך לנפוץ והתקבל בקרב בוטנאים רבים ואף בישראל. מאז, התגלו בשנת 1986 שני מינים נוספים השייכים לסוג: האחד בסיני והשני בסרדיניה וברבות השנים שויכו אליו עוד מינים. בשנת 2016 הבוטנאי סלבטור בורלו (Salvatore Brullo) קבע כי שרעול שעיר 'זן החולה' הוא מין עצמאי. עמדתו התקבלה בקרב הבוטנאים הישראליים. הבוטנאי בורלו היה מעורב באיתור ובפרסום של 7 מינים בסוג זה. בפרסום אחר משנת 2018 הוא קבע כי Bituminaria acaulis הוא מין יחיד בסוגו וניתן לסוג שם חדש Kartalinia.
הסוג ביטומינריה שהופרד מהסוג פסורליה מונה 10 מינים. מלבד שרעול שעיר, שתפוצתו רחבה ומקיפה את האזורים הממוזגים סביב אגן הים התיכון ישנם עוד 9 מינים שתפוצתם מצומצמת: שני מינים במרוקו, אחד בקפריסין, אחד בסיציליה, אחד בסרדיניה אחד בקרואטיה אחד בתוניסיה, אחד בסיני ובערב הסעודית, אך לא בישראל – שרעול אדומי, ואחד בישראל, בלבנון ובסוריה - שרעול ארץ-ישראלי.
תפוצתו הטבעית של הסוג פסורליה (psoralea) היא אך ורק במזרח אפריקה מקניה ועד דרום אפריקה, והוא מונה כיום בין 65 מינים באתר WFO ל-92 מינים באתר POWO.
שמות

השם העברי הוא כנראה ניסיון להקנות צלצול עברי לשם המדעי הקודם במבטא אנגלי סרוליה (psoralea) ולתכונת השעירות שלו.
השמות בערבית: עַוֵויינֶה, חוּמאנֶה. השמות העממיים: Bitumen Trefoil ,Arabian Pea ,Arabian Scruf Pea ,pitch trefoil.
שמות הסוג, והמין Bituminaria  ו-bituminosa נגזרות מהמילה Bitumen שתרגומו אספלט.
שמו המסחרי הוא  "טדרה " (tedera).
מאפייני הסוג

עשבים חד-שנתיים או רב-שנתיים או בני שיח. אם הם רב-שנתיים הרי רק הגבעול מעוצה והצמח מסתעף בעיקר מבסיסו.
הפטוטרת ארוכה פי 2 עד 3 מהעלעלים. הלוואים שבסיסם רחב, חובקים את הגבעול.
העלים מסורגים, חיקיים, מורכבים משלושה עלעלים תמימים, שדומים זה לזה בצורתם ובגודלם והאמצעי שבהם נישא על פטוטרית ארוכה במיוחד.
התפרחת קרקפת (מסוימת) נישאת על עוקץ ארוך, על פי רוב מחיק עלה. עוקץ הקרקפת עולה על אורך החפה. הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, בלתי נכונים ופרפרניים.
הגביע דמוי פעמון, בעלי 5 עלים קרומיים המסתיימים בשיניים ארוכות מאוד. הוא פחוס מעט באחד מצדדיו ומכוסה בשערת לבנות ושחורות בצורה אופיינית. הכותרת פרפרנית, בעלת 5 עלי כותרת, בגוונים שונים: כחול, ורד, סגול או לבן.
האבקנים 10, הזירים של תשעה מהם מאוחים והעשירי מופרד. השחלה עילית בעלת עלה שחלה אחת וביצית אחת.
הפרי תרמיל חד-זרעי (דמוי אגוזית), בלתי נפתח, בולט מצינור הגביע ובראשו מקור שטוח ונוקשה. גופו מכוסה בשערות ארוכות ונוקשות מלמעלה המעורבבים בקוצים קשיחים וקוצניים. הזרע צמוד ומהודק לקליפת (לדופן) הפרי. לא ניתן להפריד את הזרע מהפרי לצורך זריעה. צלקת הפרי אומנם מאפשרת למים לחדור בקלות לפרי ולהיספג בזרעים, אבל כ-70% מהזרעים קשים ואינם סופגים מים.
שרעול שעיר כמו מינים קטניות אחרות מקבע חנקן אטמוספירי בסיוע חיידקים. חלק מהחנקן הזה מנוצל על ידי הצמח הגדל, והשאר יכול לשמש צמחים אחרים הגדלים בקרבת מקום.
מיני שרעול בישראל וסביבתה

שלושה מינים גדלים בישראל וסביבתה: שרעול שעיר, שרעול ארץ-ישראלי ושרעול אדומי הגדל בסיני ובירדן אך לא בישראל.
שרעול שעיר

שַׂרְעוֹל שָׂעִיר (Bituminaria bituminosa) הוא עשב רב-שנתי ים-תיכוני הגדל בבתות. תכונותיו כמתואר בפרק מאפייני הסוג. סימניו הבולטים והמבדלים הם: גובה פחות מ-1.5 מ'. התפרחת בת 10 עד 30 פרחים בצבעים שונים. אורך שיני הגביע עולה על פי רוב על אורך צינור הגביע. אורך התרמיל 13 עד 28 מ"מ. העלעלים צרים יותר והתרמילים גדולים יותר מהעלעלים והתרמילים של שרעול ארץ-ישראלי. בישראל הפריחה מסוף פברואר ועד סוף מאי. הפרי הירוק מתחילת מאי והפצת הפרי עד סוף אוגוסט. העלווה מתחילת נובמבר ועד סוף יוני. שרעול שעיר הוא אומנם צמח עשבוני רב-שנתי שמשיר את עלוותו, אבל באקלים חורפי מתון תוותר העלווה כל השנה למעט בתקופות של בצורת קשה. צמחים מבוססים עמידים מאוד לבצורת.
שרעול שעיר > בית גידול ותפוצה בישראל

שרעול שעיר מוצאו באזור הים התיכון ובאזורים ממוזגים וחמים של דרום אירופה, שם הוא יכול לגדול בגבהים של עד לרום של כ-2,000 מטר. הוא נזקק לשמש מלאה ולקרקע מנוקזת היטב, הוא עמיד בקרה עד 10C- וממשקעים מ-150 מ"מ לשנה ועמיד לקרקעות דלות. הוא גדל בקרקעות חוליות עמוקות ועד לקרקעות רדודות ואבניים; עם זאת, באגן הים התיכון, הוא נמצא בעיקר על קרקעות אלקליות ובזלת.
בישראל שרעול שעיר גדל בבתות במרבית החבלים הים תיכוניים ובשוליהם בצפון ישראל ובמרכזה. הוא נפוץ בקרקעות בזלת של הגליל העליון המזרחי, בין ראש פינה ועד צפונית לכנרת, בין חורבות כורזין לנהר הירדן (כרי דשא), אבל הוא פחות נפוץ בשטחי הסלעים הוולקנים במזרח הגליל התחתון. אחת החברות המאפיינות את האזור הזה היא חברת שרעול שעיר המצויה שם במשטר רעיה. בגליל העליון, ברמות, שבאזור מלכיה ואביבים, גדל שרעול שעיר יחד עם חלבלוב מגובשש, בלוטה גלונית, קיצנית עטופה וקיפודן דביק. בשפלת יהודה מלווה שרעול שעיר יחד עם שיחים אחרים את חברת החרוב המצוי ואלת המסטיק.
שרעול שעיר > שימושים

בישראל שרעול שעיר משמש כצמח מרעה טבעי, כאשר הוא מופיע בריכוזים גדולים, במיוחד בשטחי בזלת. אך, הוא יכול לשמש כגידול מרעה זריע או כגידול מספוא (למשל באוסטרליה). שרעול מצוי, ובשמו המסחרי "טדרה" (tedera) זוכה יותר ויותר להכרה כגידול מספוא חשוב בעל מגוון גנטי רב וכושר התאמה לשינויי אקלים. הזנים החקלאים מותאמים במיוחד לאקלים הים תיכוני.
שרעול שעיר, הוא מין שכיח, הנמנה עם צמחי המרעה החשובים בישראל, במיוחד בגליל המזרחי, כי הוא מקדים לצמוח לפני הצומח העשבוני החד-שנתי, ומוסיף לשמור על רעננותו עד סוף מאי ויוצר תרמילים רבים עם זרעם גדולים. הוא נאכל ברצון על ידי המקנה בתחילת עונת הגידול וגם בסופו, כאשר גם התרמילים הירוקים נאכלים על זרעיהם. אבל בעונת הירק האו אינו חביב ביותר על הבקר והצאן כאשר הוא מופיע יחד עם צומח עשבוני אחר. כנראה שהסיבה לכך היא החומר קומרין שמרירותו דוחה את רוב בעלי החיים. חוסר טעימות זאת מגינה על שרעול שעיר מפני רעיית יתר.
שרעול עמיד מאוד לקרקעות המזוהמות במתכות שונות כולל נחושת, אבץ ועופרת, אבל הוא אינו מרכז את המזהמים הללו בעלים שלו, ולכן אינו יכול לשמש כצמח טיפול בקרקעות מזוהמות במתכות כבדות. אך הוא שימושי מאוד לשיקום מבנה הקרקע והעלאת רמות הרקבובית (הומס) בקרקע או במילים אחרות העלאת סך החומרים האורגניים המצויים בקרקע. מאידך, הוכח  כי שרעול מועיל מאוד להאצת הצמיחה של צמחים אחרים (במיוחד הוזכר נשרן הדוחן), שכן יכולים לסלק מתכות אלו ובכך למנוע את חדירתן למי התהום.
שרעול ארץ-ישראלי

שַׂרְעוֹל אֶרֶץ־יִשְׂרְאֵלִי (Bituminaria palaestina) הוא  הוא עשב רב-שנתי ים-תיכוני הגדל בבתי גידול לחים. הוא דומה במאפייניו לשרעול שעיר ונבדל ממנו במספר מאפיינים. שרעול ארץ-ישראלי גדל בבית גידול לח בשונה משרעול שעיר ושרעול אדומי. הפריחה בקיץ ולא באביב, מתחילת מאי עד סוף ספטמבר, אם כי ניתן לראות פריחה הרבה יותר מאוחרת. הצמח זקוף וגבוה, מעל 1.5 מ' עד 2 מ'. התפרחות דמויות שיבולת קצרה (לא תמיד), לעומת תפרחות קרקפת אצל שרעול שעיר. העלעלים דמויי ביצה ורחבים ליד בסיסם. אם כי, ניתן לראות גם עלעלים צרים יותר.
שרעול אדומי

שַׂרְעוֹל אֲדוֹמִי (Bituminaria flaccida) הוא צמח עשבוני רב-שנתי נדיר הגדל במדבר ההררי. הוא בעל תפרחות מעוטות פרחים, הקרקפת בת 5 עד 8 פרחים. העלים התלתניים מרוכזים בבסיס. שיני הגביע אינן ארוכות מצינור הגביע (בשונה משרעול שעיר). תכונותיו של שרעול אדומי כמתואר בפרק מאפייני הסוג.
תמונות נוספות

עכביש מסתווה בשרעול ארץ-ישראלי
חפה
מופע של שרעול
מפרש הכותרת
לוואים שרעול ארץ-ישראלי
זרע צהוב של שרעול ארץ-ישראלי
הערות שוליים

↑  Bituminaria, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏2022
↑  Bituminaria, POWO "Plants of the World Online. Published on the Internet, ‏2022
1 2  Emanuele Del Guacchio,Gianmarco Tavilla,Gianpietro Giusso del Galdo,Salvatore Brullo,Charles Stirton, Proposal to conserve the name Bituminaria (Fabaceae) with a conserved type, Taxon 71(2), 1-4-2022 doi: https://doi.org/10.1002/tax.12703
↑  Salvatore Brullo, Cristian Brullo, Salvatore Cambria, Zeki Acar, Cristina Salmeri, and Gianpietro Giusso Del Galdo, Taxonomic and Phylogenetic Investigations on Psoralea acaulis (Psoraleeae: Fabaceae) with the Description of a New Genus Kartalinia, Annals of the Missouri Botanical Garden 103(4), 16 November 2018, עמ' 604-627 doi: https://doi.org/10.3417/2018140
↑  Bituminaria bituminosa   (Pitch Trefoil), MaltaWildPlants.com by Stephen Mifsud
1 2  מיכאלי זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1998, עמ' 227
↑  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין כנה, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 306
↑  עזריה אלון, החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 10, רמת גן: משרד הבטחון - ההוצאה לאור, החברה להגנת הטבע, 1982, עמ' 157
↑  Bituminaria bituminosa, Useful Temperate Plants
↑  עזריה אלון, החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 8, רמת גן: משרד הבטחון - ההוצאה לאור, 1984, עמ' 150
↑  ד"ר אורי פרגסון-ספיר, שרעול ארץ-ישראלי, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  שרעול אדומי, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
שרעול, באתר ITIS (באנגלית)
שרעול, באתר NCBI (באנגלית)
שרעול, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית)
שרעול, באתר Tropicos (באנגלית)
שרעול, באתר GBIF (באנגלית)
עלים ועלעלים של שרעול ארץ-ישראלי
שרעול ארץ-ישראלי עלעלים דמוי ביצה
שַׂרְעוֹל שָׂעִיר (Bituminaria bituminosa) בטיילת נופים
פרי יבש שרעול ארץ-ישראלי
תומאס ליגוטי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 ביולי 1953 (בן 71) דטרויט, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  אמריקאי
 עיסוק:  סופר, עיתונאי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ויין, המכללה הקהילתית מקומב 
 שפות היצירה:  אנגלית
 תחום כתיבה:  ספרות, עיתונאות
 סוגה:  אימה
 תקופת הפעילות:  מ-1980 
 הושפע מ:  ויליאם ס. בורוז, ולדימיר נבוקוב, ה.פ. לאבקרפט, יוליוס באהנסן
 www.ligotti.net
 
תומאס ליגוטי (אנגלית: Thomas Ligotti) הוא סופר והוגה דעות אמריקאי, הנחשב לדמות "קאלט" בתרבות סיפרות האימה. כתביו, אמנם ייחודים בסגנונם, נחשבים לאבני דרך בכמה מהז'אנרים הספרותיים - בעיקר אלו שעוסקים סביב סיפורי אימה. כמו כן, סיפוריו נוטים לעסוק בפילוסופיה פסימיסטית ובגווניה היותר קיצוניים בדמות האנטי-נטליזם.
קורות חיים

מעט מאוד ידוע אודות חייו של תומאס ליגוטי. הוא ידוע כדמות מתבודדת, ונמנע מקשר עם העיתונאות.
תומאס ליגוטי החל בפרסום סיפורים קצרים בתחילת שנות השמונים בכמה מגזינים קטנים.
השקפת עולמו של ליגוטי תוארה כניהיליסטית ביסודה (למרות שהוא חשש מתדמית זו, באמרו: "ניהיליסט הוא כינוי שבו אנשים משתמשים כדי לתאר אותך. אף אדם אינטליגנטי לא יגדיר את עצמו כניהיליסט"). ליגוטי גם הודה שהוא סבל מחרדה כרונית במשך רוב חייו, מה שהיווה את אחד מהנושאים החוזרים בכתיבתו.
השפעות

ניק פיצולאטו (אנ'), יוצר "בלש אמיתי" ציין את The Conspiracy Against the Human Race (הקונספירציה כנגד המין האנושי) של ליגוטי כהשפעה ישירה עבורו, לצד Better Never to Have Been של דייוויד בנאטר, Nihil Unbound של ריי בראסייה,  Confessions of an Antinatalist של ג'ים קרופורד ו- The Dust of This Planet של יוג'ין ת'קר (אנ').
ביבליוגרפיה

*
(1985, rev. & exp. 1989)
Grimscribe: His Lives and Works (1991)
Noctuary (1994)
The Agonizing Resurrection of Victor Frankenstein and Other Gothic Tales (1994)
The Nightmare Factory (1996). Essentially an omnibus of selections from Ligotti's first three collections, with a concluding section containing new stories. All of the stories in the concluding section were later printed in Teatro Grottesco.
In a Foreign Town, in a Foreign Land (1997, accompanying CD by Current 93)
I Have a Special Plan for This World (2000, accompanying CD by Current 93)
This Degenerate Little Town (2001, accompanying CD by Current 93)
The Unholy City (2002, accompanying CD by Current 93)
My Work Is Not Yet Done: Three Tales of Corporate Horror (2002)
Crampton: A Screenplay (2003, with Brandon Trenz) (Unproduced screenplay written in 1998 for an episode of The X-Files)
Sideshow, and Other Stories (2003)
Death Poems (2004)
The Shadow at the Bottom of the World (2005)
Teatro Grottesco (2006, reprinted in 2008)
The Conspiracy Against the Human Race (2010)
The Spectral Link (2014)
Born to Fear: Interviews with Thomas Ligotti (2014), edited by Matt Cardin
Songs of a Dead Dreamer & Grimscribe (2015)
The Small People (2021). A chapbook reprint of a single story previously collected in The Spectral Link.
Paradoxes From Hell (2021). A chapbook reprint of a previously uncollected story and two poems.
Pictures of Apocalypse (2023). A collection of 20 new poems.
הערות שוליים

↑  Calia, Michael (2014-02-02). "Writer Nic Pizzolatto on Thomas Ligotti and the Weird Secrets of 'True Detective'". WSJ (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-04-15.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007391555005171  PLWABN: 9810613631705606  BNE: XX1780103  BnF: cb169442973 (data)  CiNii: DA01296784  GND: 120796260  ICCU: BVEV001012  ISNI: 0000 0000 7863 862X  LCCN: n90615640  MusicBrainz: dca06986-c928-4007-a44d-b6b5d142cfd7  NKC: xx0084949  NTA: 071611908  Trove: 989122  VIAF: 85862738   WorldCat (עם VIAF): 85862738
תומאס מאן (שחקן)

| --- | --- |

 לידה:  27 בספטמבר 1991 (בן 33) פורטלנד, אורגון
 שם לידה:  Thomas Randall Mann
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-2009
 מקום לימודים:  תיכון פלאנו איסט 
 פרופיל ב-IMDb
 
תומאס מאן (באנגלית: Thomas Mann; נולד ב-27 בספטמבר 1991) הוא שחקן קולנוע אמריקאי, הוא ידוע בתפקידיו בסרטים "פרויקט X"‏(2012), "קוטלי המכשפות" (2013), "אני וארל וזאת שעומדת למות" (אנ') (2015), "קונג: אי הגולגולת" (2017) ו-"האלווין 2: הנקמה" (2021).
ביוגרפיה

מאן נולד בפורטלנד, אורגון וגדל בדאלאס, טקסס. מאן למד בתיכון פלאנו איסט (אנ') לזמן קצר ואף שיחק בקבוצת ההוקי שלה לפני שעבר ללוס אנג'לס בגיל 17 כדי להמשיך לשחק