stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליבמן פסח הירש

| --- | --- |

פסח הירש, 1938
 לידה:  25 במאי 1882 Pamūšis, ליטא 
 פטירה:  9 ביוני 1955 (בגיל 73) ז'נבה, שווייץ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, שווייץ 
 מעסיק:  אוניברסיטת ז'נבה 
 מפלגה:  הבונד 
 
פסח ליבמן הירש (בצרפתית ובגרמנית: Liebmann Hersch;‏ 25 במאי 1882 – 19 ביוני 1955) היה פרופסור לדמוגרפיה וסטטיסטיקה באוניברסיטת ז'נבה ואינטלקטואל בתנועת הבונד.
נודע בעקבות עבודתו החלוצית בנושא הגירה יהודית וזכה להכרה בינלאומית בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. הירש היה חוקר בעל שם עולמי, והכתבים המכוננים שלו בדמוגרפיה וסוציולוגיה הניחו את היסודות למחקרים מודרניים בתחומים אלה.[דרוש מקור]
קורות חיים

ליבמן הירש נולד בעיירה קטנה בשם פאמוסיס ברוסיה. היה בנם של מאיר דויד הירש וחנה דבורה הירש. אביו היא איש משכיל, עיתונאי שכתב למספר עיתונים בעברית: המגיד, הצפירה, העברי והמליץ .
ליבמן הירש היה הבכור מבין שישה בנים. בגיל צעיר מאוד, עברה משפחתו לעיר הולדתו של אביו - ינישוק ולאחר זמן לא רב נדדו שוב לעיר הולדתה של אמו – שאבל. אימו של ליבמן נפטרה בשנת 1890, בגיל 30, והותירה שישה בנים יתומים, כשהצעיר בן 7 שבועות. בשנת 1891 נסע אביו של ליבמן לדרום אפריקה, שם שימש ככתב בעברית, בעיתונות המזרח אירופאית. עם חזרתו לרוסיה בשנת 1895, נישא האב בשנית. המשפחה עברה לוורשה, שם למד ליבמן בבית הספר תיכון והשתתף בפעילויות נוער ציוניות.
את לימודיו הגבוהים החל ליבמן הירש בקולג' בעיר קליש בפולין ובתחילת 1904 המשיך ללימודי מתמטיקה באוניברסיטת ורשה. היות שהיה מעורב בפעילות נגד הצאר הרוסי, הוא נאלץ לעזוב את הלימודים ולברוח מהעיר. הדבר הוביל אותו להגר לשווייץ ובשנת 1909, נרשם ללימודי סוציולוגיה באוניברסיטת ז'נבה, שבה פיתח את הקריירה המקצועית שלו.
בשנת 1909 הפך הירש למרצה במחלקה לסטטיסטיקה ודמוגרפיה באוניברסיטת ז'נבה. בהמשך השלים את התזה שלו (שיצאה לאור בצרפתית בשנת 1913) - Le Juif errant d'aujourd'hui ,‏ The wandering Jew today – היהודי הנודד כעת. בשנה לאחר מכן פרסם את התזה ביידיש תחת השם: Di yudishe emigratsie - Jewish emigration – ההגירה היהודית.
בשנת 1913, אוניברסיטת ז'נבה העניקה לו תואר דוקטור בסוציולוגיה, וכעבור שנתיים מונה לראש החוג לסטטיסטיקה ודמוגרפיה. מאז, הייתה ההוראה לחלק בלתי נפרד מהקריירה הענפה שלו בתחום החקר הדמוגרפי.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, התמנה לפרופסור באוניברסיטת ז'נבה. הוא הקדיש רבות, לחקר מצבם של היהודים באירופה באותה העת. למרות צניעותו הרבה של הירש, נודע כחוקר מצטיין ושמו יצא אל העולם ומחוץ לרחבי ז'נבה.
בשנת 1927 נבחר הירש, כחבר ב"מכון הבינ"ל לחקר הסטטיסטיקה", ובשנת 1946, נקרא להחליף את אדולף לנדרי כנשיא המכון הבינלאומי לחקר הסטטיסטיקה.
הוא נשא לאישה את ליבה הירש בורשה ונולדו להם שלושה ילדים: ז'אן (נולדה בשנת 1910), אירן (נולד בשנת 1917) ויוסף (נולד בשנת 1925). בתם ז'אן הירש הפכה לפילוסופית נודעת באוניברסיטת ז'נבה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היה הירש פעיל למען היהודים בארצות הכיבוש הנאצי, ואלו שמצאו מקלט בשווייץ. בנוסף, היה נציג מפלגת Labor האמריקאית.
בשנת 1954 נבחר הירש ליו"ר הוועידה העולמית לנושא אוכלוסין של האו"ם, הכנס הרביעי הבינלאומי לנושאי דמוגרפיה וסטטיסטיקה, ונבחר לנשיא האיגוד הבינלאומי למחקר מדעי בנושא האוכלוסייה.
תנועת הבונד והקשר לארץ ישראל

בשנת 1905, בעודו עדיין בתיכון בוורשה, הצטרף לתנועת הבונד - מפלגת הפועלים היהודיים של רוסיה, פולין וליטא. הוא הושפע מהוויכוחים בתוך הבונד על עתידה הכלכלי והפוליטי של היהודים במזרח אירופה, דבר שהוביל אותו לחקור את הסיבות והמאפיינים של ההגירה היהודית. במהלך לימודיו האוניברסיטאיים, המשיך להיות פעיל פוליטי באוניברסיטה של ורשה. בשנת 1912, הוא כתב את ההכרזה בחסות הבונד קוראת לשביתה כללית יהודית (הראשונה בהיסטוריה היהודית), במחאה על משפט בייליס. בד בבד עם פעילותו בבונד, פרסם ליבמן הירש מאמרים בנושאים פוליטיים וחברתיים ביידיש, פולנית ורוסית, בדגש על הגירה והבעיות של הלאומיות היהודית.
הבונד והתנועה הציונית צמחו מתוך הקשר היסטורי שקידם רעיון ורצון לפתור את המצוקה הפוליטית והכלכלית בקרב יהודי רוסיה. למרות הרקע המשותף, השקפות העולם השונות שלהם לא היו ניתנות לגישור. הציונים דגלו בפתרון טריטוריאלי ליהודים, עדיף בפלסטין. לעומתם, הבונד הדגיש את נושא הלאום היהודי, מעמדם החברתי וחיפש פתרון ליהודים בתוך החברה הרוסית. פעילותו הפוליטית של הירש בארגון הבונד, השפיעה רבות על המחקר הדמוגרפי שלו, במיוחד בחוקרו את תנועת ההגירה היהודית.
התנגדותו לציונות וחוסר האמון שלו ברעיון שיבת היהודים לא"י, הניעו אותו לכתוב סדרה של מאמרים המנסים להוכיח, בעיקר מנקודת מבט דמוגרפית, מדוע האידאולוגיה הציונית היא אחיזת עיניים.
בשנת 1947, ביקר הירש בפעם הראשונה בארץ ישראל, כשהשתתף בקונגרס העולמי למדעי היהדות בירושלים. הוא תיאר את ירושלים כ"יהלום בהר געש", ולאחר הביקור דעכה התנגדותו לציונות, והוא החל לתמוך ביישוב העברי בארץ ישראל. על קברו בז'נבה נרשם לפי בקשתו "פה ינוח פסח ליבמן בן מאיר דוד הערש שבחייו לא מצא דרכו".
כיום ניצב פסל בדמותו באולם הכניסה של הבניין הראשי של אוניברסיטת ז'נבה.
פרסומים מרכזיים

כתביו ומחקריו של הירש, מעידים על אדם בעל אופי חברתי. הוא תואר כסוציאליסט יהודי, שהקדיש את עצמו לתרבות היידית וליבו ומחשבותיו היו נתונות לכל אלה שנרדפו, נוצלו ונושלו (ללא קשר למוצאם). מחקריו עסקו במציאות הקיימת ולא בהשערות חסרות בסיס. בתחילת הקריירה שלו הוא הקדיש את כל תשומת לבו לחקר תנועות ההגירה. מחקריו של הירש בנושא ההגירה היהודית, הובילו להכרה בינלאומית בבעיית היהודים.
להלן פרסומיו החשובים:
1913 – פרסום עבודת התזה "היהודי הנודד כעת"
1920 – אי השוויון מול המוות
1927 - פרסם מחקר ביקורתי בשלושה חלקים בכתב העת היידי Di Tsukunft , על ציונות מבחינה סטטיסטית ודמוגרפית. מחקר זה היווה בסיס לספרו: Immigration to and Emigration from Palestine, שפורסם בשנת 1928 ביידיש (וורשה) ותורגם אחר כך לצרפתית (1931) למאמר "הגירה הבינלאומית של היהודים". מאמר זה הפך לקלאסיקה ומקור מידע חשוב בנושא זה.
1930 - מחקר המרכז ניתוחים סטטיסטיים של התנאים בהם חיו היהודים.
1931 – השפעות דמוגרפיות של המלחמות המודרניות
1935 – מאמר בנושא השינויים התקופתיים ומדידתם
1937 –מחקר שהופיע בווילנה (בשפה היידית), שהשווה פשע של יהודים ללא יהודים בפולין.
1941 – היהדות שלי
1944 – מהדמוגרפיה העכשווית לפוטנציאל הדמוגרפיה
1952 – על גבול הזמן
הערות שוליים

↑  בספרות ובאמנות, דבר, 5 באוגוסט 1955
↑  Alroey, Gur. "Demographers in the Service of the Nation: Liebmann Hersch, Jacob Lestschinsky, and the Early Study of Jewish Migration." Jewish History 20. 3/4 (2006): PP 270-276
↑  Yivo archives
↑  Roland Pressat, Louis Henry, Population, Vol. 10, Issue 3, 1955, pp 529-53
↑  Pressat & Henry, 1955, שם.
↑  Pressat & Henry, 1955
↑  Frumkin, 1956
↑  Slucki, David. Here-ness, there-ness, and everywhere-ness: the Jewish Labour Bund and the question of Israel, 1944-1955. 2010
↑  Alroey,2006
↑  קליק יהודית, מאמר זה מבוסס על הרצאתה בכנס הבין-לאומי, שהתקיים באוני' בר-אילן: "התרבות הרוסית והתרבות היהודית במאה העשרים: זיקות ויחסי גומלין", 9-12 בינואר 2005.
↑  Alroey, 2006
↑  Fruman, 1956
↑  מאמר זה אף התפרסם באוסף: International Migrations (volume 2), edited by Walter Willcox and Imre Ferenczi,, שיצא לאור על ידי הלשכה הלאומית למחקר כלכלי בניו יורק.
↑  Willcox Walter & Hersch Liebmawn, Intermational Migration of the Jews, International Migrations,Vol II: Interpretations, University of Geneva, 1931, pp. 471-520 במאמר זה, מציג הירש תמונת מצב עדכנית על מצב היהודים המהגרים נכון לשנת 1931. המאמר נגע בתחומי החיים השונים והיווה מסמך מכונן בתחום.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262687505171  PLWABN: 9810594851405606  BNE: XX1304942  BnF: cb13486619f (data)  CiNii: DA1577556X  GND: 172155800  ISNI: 0000 0001 2127 5140  LCCN: no94006901  NTA: 175164606  RERO: 02-A003367365  SELIBR: 137581  SUDOC: 035662247  VcBA: 495/193212  VIAF: 34610116   WorldCat (עם VIAF): 34610116
כריסטיאן לובוטן

| --- | --- |

 לידה:  7 בינואר 1964 (בן 61) פריז, צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1991 
 תחום יצירה:  עיצוב אופנה 
 פרסים והוקרה:  קצין מסדר האמנויות והספרות (2 בנובמבר 2023) 
 אתר רשמי
 
כריסטיאן לובוטן (בצרפתית: Christian Louboutin; נולד ב-7 בינואר 1964) הוא מעצב אופנה צרפתי. ידוע בעיקר בעקבות נעלי הסטילטו (עקב גבוה וצר) עם הסוליה האדומה שהפכה לחותם האישי שלו.
ביוגרפיה > בתחילת דרכו

לובוטן נולד וגדל ברובע השנים-עשר של פריז, בנם היחיד של רוג'ר, שעסק בריהוט ובבניית שידות, ואיירין, עקרת בית. ללובוטן יש שלוש אחיות והוא סיפר בראיון בשנת 2012 שבילדותו חשב שהוא מאומץ כי לא דמה לשאר בני משפחתו. לאחר מכן גילה שאביו הביולוגי אכן היה מצרי ואמו ניהלה רומן. לובוטן גורש מבית הספר 3 פעמים ולאחר מכן החליט לברוח מהבית בגיל 12 ובנקודה זו הרשתה לו אמו לגור אצל חבר.
ביוגרפיה > קריירה

לובוטן החל לצייר סקיצות של נעליים בגיל צעיר בעודו מתעלם מלימודיו האקדמאיים. לאחר מכן עבר תקופה מרדנית ובשנת 1979 שיחק בכמה סרטים אמריקאים. באותה תקופה היה חוגג במועדוני לילה לצדם של מפורסמים כמו מיק ג'אגר ואנדי וורהול.
לובוטן טוען שהאהבה שלו לנעליים החלה ב-1976 כאשר ביקר במוזיאון לאומנויות בפריז, המוזיאון נסגר ב-2003 והאומניות שבו אוחדו למוזיאון קה בראנלי.
לובוטן הוקסם על ידי תרבויות העולם, הוא בילה בנעוריו במצרים ואף נסע להודו לשנה. הוא חזר לפריז ב-1981 והרכיב תיק עבודות של ציוריו ובעיקר של עקבים גבוהים. הוא הציג את תיק העבודות שלו למיטב בתי האופנה, הוא החל לעבוד אצל המעצב צ'ארלס ג'ורדן ולבסוף הכיר את רוג'ר ויויאר והפך לשוליה שלו.
לאחר שהחליט לעצב באופן עצמאי לובוטן עיצב נעליים עבור שאנל ואיב סאן לורן. בסוף שנות ה-80 הוא התרחק מעולם האופנה והחל לעבוד כצלם נופים וטבע עבור המגזין ווג אך לאחר שהתגעגע לעיצוב נעליים הקים רשמית חברה על שמו בשנת 1991.
עם כספים משני משקיעים הוא פתח את החנות שלו ב-1991 ולקוחתו הראשונה הייתה קרוליין, נסיכת הנובר היא החמיאה לחנות ליד עיתונאים שתיעדו אותה קונה בחנות ובכך תרמה לפרסומו ולהצלחתו של לובוטן. בין לקוחותיו הידועים נמנים דיאן פון פירסטנברג וקתרין דנב. לאחר מכן מפורסמות כריסטינה אגילרה, ג'ניפר לופז, מדונה, טינה טרנר, ניקי מינאז', גווינת' פלטרו, בריטני ספירס, בלייק לייבלי ושרה ג'סיקה פרקר הפכו ללקוחות קבועות ובכך עזרו לבסס את מעמדו כמעצב אופנה יוקרתי.
ביוגרפיה > עיצוב

לובוטן תרם להחזרת עקבי הסטילטו לאופנה במהלך שנות ה-90 ושנות האלפיים והתמקד בעיקר בעיצוב עקבים בגובה 12 ס"מ ויותר. הוא משתמש בעיצוביו ביהלומים, פפיונים, סרטים ואלמנטים עיצוביים ייחודיים ובמיוחד ידוע בכך שכל זוגות הנעליים שלו בעלי סוליה אדומה שהפכה לסימן ההכר שלו. הזוג הראשון שיוצר עם סוליה אדומה היה ב-1993. לקוחה מפורסמת של לובוטן היא הסופרת דניאל סטיל וברשותה מעל 6,000 זוגות של נעליים בעיצובו. הסוליה האדומה של לובוטן רשומה כפטנט ובחלק מהמדינות אסור למכור נעלי עקב עם סוליה אדומה מחשש להפרת זכויות. לובוטן הגיש מספר תביעות נגד יצרנים שהפרו את הזכויות שלו בבלגיה, צרפת, הולנד, שווייץ ואף בארצות הברית נגד דגם מסוים של המעצב הידוע איב סן לורן.
ביוגרפיה > רווחים

בשנה הראשונה לפתיחת העסק שלו מכר לובוטן 200 זוגות. לעומת זאת, ב-2012 לבד מכר למעלה מ-700 אלף זוגות. החברה מרוויחה כ-300 מיליון דולר בשנה וכ-95 אחוז מהסכום הזה מגיע מנעליים לבד והשאר מגיע מתיקים וארנקים. נכון למרץ 2012, החברה מעסיקה כ-420 עובדים. מחיר של נעליים מתחיל ב-495 דולר וזוג משובץ יהלומים יכול להגיע עד ל-6,000 דולר. למותג ישנן מעל ל-60 חנויות ברחבי העולם.
ביוגרפיה > התרחבות המותג

ב-2003 הרחיב לובוטן את עיצוביו מנעליים בלבד לארנקים ותיקים. ב-2011 הוא החל את קו נעלי הגברים בעיצובו ובתחילה העיצובים נמכרו באופן אקסקלוסיבי בחנות הדגל שלו בפריז. לאחר מכן לובוטן הציג עיצובים ייחודיים בעיצוב אישי שכל לקוח יכול לקעקע קעקוע משלו על הנעל ומחיר של זוג כזה הגיע אף ל-8,000 דולר.
ב-2012 שיתף פעולה לובוטן עם מותר היופי "Batallure Beauty LLC" על מנת ליצור קו קוסמטיקה הנושא את שמו. ביולי 2014 השיק קולקציית לקים וביניהם נכלל הצבע האדום הייחודי לסוליות של לובוטן. התחילה הצבע נמכר רק בחנויות של הכולבו האמריקאי היוקרתי "סאקס השדרה החמישית" וב-15 סניפים שלהם בארצות הברית. חודש לאחר מכן החלו הלקים להמכר גם בחנויות כולבו יוקרתיות כגון ברגדורף גודמן, ניימן מרכוס, נורדסטרום ובחנויות נבחרות של מותג הקוסמטיקה ספורה.
ב-2015 השיק לובוטן גם קולקציית שפתונים ונכון ל-2017 יש לו כבר 3 קולקציות שמחולקות ל-38 גוונים שונים. ב-2016 השיק לובוטן גם שלושה בשמים אשר עוצבו על ידי תומאס הית'רוויק.
ביוגרפיה > חיים אישיים

אדריכל הנוף לואיס בנץ' הוא בן זוגו של לובוטן מאז 1997. לובוטן ובן זוגו מחלקים את זמנם בין בתיהם בפריז, ליסבון, חלב, ספינת מגורים על הנילוס, לוקסור ועוד.
נעלי עקב סטילטו של כריסטיאן לובוטן עם סוליית הלכה האדומה
מונאצ'יטי

| --- | --- |
 מדינה:  יוון יוון
 שטח:  42 קמ"ר
 גובה:  1,010 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  98 (2011)
 קואורדינטות:  39°58′02″N 21°16′27″E﻿ / ﻿39.96723°N 21.27421°E﻿ / 39.96723; 21.27421 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןמונאצ'יטי(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןמונאצ'יטי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מונאצ'יטי (ביוונית Μοναχίτι) הוא כפר במחוז גרוונה שביוון. לפני רפורמת השלטון המקומי ב-2011 היה חלק מהמחוז לשעבר תיאודורוס זיאקס, ממנו הוא היה מחוז גרעיני.
במפקד שנערך ב-2011 נרשמו 98 תושבים בכפר.
שטח הכפר משתרע על שטח של 41.681 קמ"ר.
הערות שוליים

↑  "Population & housing census 2001 (incl. area and average elevation)" (PDF) (ביוונית). National Statistical Service of Greece.
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים ביוון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מונאצ'יטי".
מאיר בן שמעון המעילי

רבי מאיר בן רבי שמעון המעילי היה רב שחי בפרובאנס בתקופת הראשונים.
קורות חייו

רבי מאיר המעילי חי בתחילת המאה ה-13 בנרבונה שבפרובאנס [חבל ארץ בדרום צרפת]. רבו המובהק היה דודו רבי משולם בן רבי משה מבדרש בעל ספר ההשלמה. למד גם אצל רבי נתן בן מאיר רבו של הרמב"ן. היה רבו של רבי מנוח מנרבונה מחבר ספר המנוחה על הרמב"ם. חיבר פירושים על התורה והתלמוד, התוכח עם הנוצרים וייצג את היהודים בפני השלטונות. כמו כן התנגד לשיטות הקבלה שהתחדשו בימיו, ופעל למניעת התפשטותם.
מלחמתו בקבלה

בימיו ובסביבתו התחילו להתפשט שיטות הקבלה וספרותה, ביניהם ספר הבהיר שיוחס לרבי נחוניה בן הקנה. רבי מאיר החשיב את האמונה בספירות כמינות ועבודת אלילים שבו מחליפים את האל באחד מיצוריו. הוא פעל רבות למנוע התפשטות אמונה זאת, וכתב מכתבים לאנשי ארצו שבהם הסביר איך הקבלה אינה מתיישבת עם מקורות היהדות. טען שיחוס ספרי הקבלה לתנאים מזויף, ושיש לשרוף אותם. רבי מאיר פעל בזה בשליחות דודו בעל ההשלמה. עם זאת, פרופ' צחי ווייס סבור כי המעילי לא התנגד לקבלת הספירות אלא לגישות יהודיות שעסקו בפולחן מטטרון וחשש שהאמונה בספירות תחזק פולחן זה.
חיבוריו

ספר המאורות על התלמוד, פרשנות ופסיקה על התלמוד, פירושיו על מסכתות ברכות חולין וסדר מועד וכן על הלכות קטנות של הרי״ף נדפסו, אך פירושיו על סדר נשים וסדר קדשים - אבדו.
מלחמת מצווה, פולמוסיו עם הנוצרים. בתוך הספר (אשר רובו מצוי עדיין בכתב יד) נמצאה גם התפלמסות ארוכה עם מקובלי דורו.
חיבור הדרשות, על הלכות פסח, ראש השנה וסוכות. אבד
מאור התורה על התורה. אבד
קונטרס משיב נפש, תשובה בה מגן על הרמב"ם מהשגה שנאמרה על פירושו, בשני הפרקים הראשונים בהלכות יסודי התורה
חיבור על המסורות. אבד
חיבור מעשה בראשית. אבד
פירוש על מסכת אבות. אבד
פירוש על פיוטי ההושענות
לקריאה נוספת

Judaeo-Christian dialogue in Provence as reflected in "Milhemet Mitzva" of R. Meir Hameili / by William K. Herskowitz ,1974 זאב הרשקוביץ
יהודה הערשקאוויטש, מאמר משיב נפש בתוך ישורון כרך כז, תשרי תשע"ג, עמ' ס' ואילך
גרשם שלום, תעודה חדשה בתוך ספר מחקרי קבלה א', עם עובד, 1998, עמ' 16 ואילך
יוסף דן, תולדות תורת הסוד העברית כרך ז', מרכז זלמן שזר, עמ' 349–354
צחי וייס, סר לבם מן העליונה, דעת גיליון 85, 2018, עמ' 307-339 (איגרת המעילי ממלחמת מצווה הודפס שם בשלימות עמ' 333-339).
הערות שוליים

↑  מלחמת מצווה, הובא בספרי גרשום שלום ויוסף דן
↑  מלחמת מצווה שם
↑  צחי וייס, סר לבם מן העליונה, דעת 85
↑  המעילי, מאיר, מנרבונה;, ספר המאורות - ברכות, תשכ"ד, באתר היברובוקס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312736505171  GND: 121059065  ISNI: 0000 0004 0305 1145  LCCN: nr96003342  RERO: 02-A027339035  SUDOC: 202997472  VIAF: 316391565   WorldCat (עם VIAF): 316391565
זנות ברומא העתיקה

ציור קיר מבית הבושת לופנארה (אנ') בפומפיי.
פרסקו רומי המתאר את סאטיר ומיינאדה (אנ'), בית האפיגרמות היווניות (אנ'), פומפיי
זנות ברומא העתיקה הייתה חוקית ומורשית על ידי החוק הרומי. גברים מכל מעמד חברתי היו חופשיים לעסוק בזנות וזנות גברית, ללא קשר למוסר, כל עוד הפגינו שליטה עצמית ומתינות בתדירות ובהנאה ממין. בתי בושת, אשר היוו חלק מתרבות רומא העתיקה, נחשבו כמקומות בילוי פופולריים עבור גברים רומאים.
רוב עובדי המין היו שפחות או נשים חופשיות. עם זאת, לא ניתן לדעת מה היה האיזון בין זנות מרצון לזנות כפויה ברחוב הרומאי. לפי החוק הרומי, כל העבדים נחשבו כרכוש פרטי של בעליהם, ולכן היה חוקי לבעליהם להעסיק אותם כעובדי מין. סרסרות וזנות נחשבו, לעומת זאת, כפעילויות מבישות וחסרות כבוד, והועסקים בהם הושמצו ברחוב הרומאי, ובפיכך גם הסתכנו באיבוד המוניטין ובזכויותיהם. ייתכן ובכדי שלא יאבדו את זכויותיהם, פטרונים ומשקיעים בעלי עבדים מינו עבדים או בני חורין כמנהלי ההשקעות שלהם. נראה כי בזמן התנצרות רומא העתיקה במאה ה-4, בתי בושת נחשבו כאטרקציה תיירותית ברחוב הרומאי, וייתכן כי חלק מהם היו בבעלות המדינה.
קיימת התייחסות לעיתים קרובות לעובדי המין בספרות הלטינית. היסטוריונים, כמו טיטוס ליוויוס וטקיטוס, הזכירו עובדי מין שרכשו מידה מסוימת של כבוד באמצעות התנהגות פטריוטית, שומרת חוק או אוארגטיסטית (אנ'). נערות ליווי מהמעמד הגבוה היוו דמויות ראשיות בקומדיות של טיטוס מאקיוס פלאוטוס. בשיריהם של המשוררים גאיוס ולריוס קאטולוס, הורטיוס, אובידיוס, מרטיאליס, יובנאליס וב"סטיריקון" של פטרוניוס, היו התייחסויות בדיוניות או סאטירות לעובדי מין. ממצאים אריכאלוגיים של זנות ברומא העתיקה ניתן למצוא על אפיגרפיות, ציורי גרפיטי וציורי אמנות ארוטית בפומפיי והרקולנאום (אנ').
עובדי המין > טרמינולוגיה

רוב העדויות מזנות ברומא העתיקה מרמזים על היררכיה חברתית, לפיה "מרטריקס" (meretrix) היא עובדת מין רשומה וחופשית מהמעמד העליון, בעוד ש"סקורטום" (scortum) היא עובדת מין ענייה שעובדת ברחוב, ואילו "אמיקה" (amica) הייתה אישה שהיא "ליידי-חברה". מילים אלו הופיעו בקומדיות רומיות, כך שכל המונחים עשויים לייחס אל אותו האדם, מתוך הירככיה של נימוס, כאשר מרטריקס היא המכובדת ביותר, אך משמשת באותמה מידה עבוד עובדי מין בבתי בושת ועובדי מין חופשיים מהמעמד הגבוה. סקורטום הוא, בנסיבות מסוימות, עלבון, אך מהווה גם התלוצצות חיבתית, ואילו אמיקה מהווה לשון הרע עבור הלקוחות המתבגרים התמימים של עובדי המין שאינם עובדים ברחוב.
ברוב המחקריים המודרניים על זנות ברומא העתיקה, מרטריקס נחשבת למונח הסנדרטי לעובדת מין רשומה מהמעמד הגבוה. עובדות מין לא רשומות או מזדמנות נחשבות כעובדות מין מהמעמד הנמוך. המונח הבלתי שכיח יחסית, "לופא" (lupa), אשר נפוץ בקרב המעמדות החברתיים הנמוכים, מצביע על עובדת מין נמוכה במיוחד שעובדת בבתי קברות.
אף על פי שגברים ונשים כאחד עשויים להיות עובדי מין, מספר עובדות המין גבוה בהרבה מאשר מספר עובדי המין הגברים. הגדרה משפטית יציבה ל"עובד מין" הוגדרה, על ידי המשפט הרומי, כאדם מופקר מינית, שקיבל תשלום עבור קיום יחסי מין. הדגש הגדול ביותר על ההגדרה הזו היה על ההפקרות, ולא על עצם התשלום. עובדי המין נתפסו, ברחוב הרומאי, כאנשים אשר עושים מהם שהם רוצים בגלל תיאבונם המופרז למין, ואילו המסרסרים נתפסו כאנשים שביצעו בצע כסף.
עובדי המין > נסיבות

חלק מעובדי המין היו עצמאיים, ששכרו לעצמם חדר לעבודה. עובדת מין עשויה לחיות עם בעל בית בושת, או אפילו לעבוד בעבודתה של אימה. הסדרים אלו מצביעים על פנייתם לזנות של נשים חופשיות במצוקה כלכלית חמורה, וייתכן כי עובדות מין אלו היו נחשבות כבעלות מוניטין גבוה יותר או מעמד חברתי גבוה יותר. עובדי מין יכלו גם לעבוד בבתי בושת, מרחצאות או טברנות, שסיפקו להם לקוחות והגנה. חלק מעובדי המין עבדו ברחבות או בבתי הקברות, עם סיכון עצמי לאי-תשלום המעשה ולתקיפה על ידי הלקוח, וללא אפשרות לפנות לבית המשפט הרומי. נשים שיצאו בלי מלווה בדרך כלל נחשבו כעובודת מין.
רוב עובדי המין היו עבדים או עבדים לשעבר, ולכן לא היה להם מעמד חברתי או מוניטין להפסיד. ישנן עדויות שעובדי מין שהיו עבדים שמרו על חלק מהרווחים שלהם. בכלל האימפריה הרומית, מחיר לעבודת זנות היה בין 1 ל-25 אסים, כאשר ההכנסה היומית הייתה מגיעה ל-10 אסים, לפני עמלות שנלקחו מבתי הבושת או המסרסרים. בפומפיי המחירים היו בין 2 ל-20 אסים. לא ידוע בדיוק אילו שירותים ניתנו עבור סכומים אלו. לפי אדם ממשפחת הלוציליוסים (אנ'), התשלום הנמוך ביותר, עבוד שירות לא מוגדר, היה "זעום". עבודות מין למעמד העליון היה בלתי מוגבל: עושרו של לוקיוס קורנליוס סולה הושתת על עיזבון של עובדת מין מהמעמד הגבוה. הביטוי הפיגורטיבי "עובדת המין הנדיבה" מוכרת ברחוב הרומאי כאקה לרנטיה (אנ'). באופן היסטורי, רוב המרטריקסים, בהשוואה למסרסרים ולבעלי בתי הבושת, הרוויחו מעט.
מספר קורטיזנות נמנו בין הנשים העשריות והמשפיעות ביותר של רומא העתיקה. בשנת 49 לפנה"ס, מרקוס טוליוס קיקרו גילה כי על אף שגנאיוס פומפיוס מגנוס הוא גבר נשוי, הוא איפשר לפילגשתו, וולומניה סית'ריס (אנ'), שפחה לשעבר וקורטיזנה, לקחת את מקום הכבוד השמור לאם משק הבית (materfamilias). בהקשר לספרות האוגוסטנית (אנ'), סית'ריס מהווה דוגמה לנשים "מקסימות, אמנותיות ומשכילות", שתרמו לסטנדרט רומני חדש ליחסי גברים-נשים, נמצאים באלגיות הארוטיות של אובידיוס ואחרים. קיסר רומא, דומיטיאנוס, סירב לקבל נשיקה מקאניס (אנ'), המאהבת והשפחה לשעבר של אביו, אספסיאנוס. במקום זאת, הוא הושיט לה את ידו. הסופר וההיסטריון סווטוניוס דיווח שזאת הייתה דוגמה ליהרותו ולגסות הרוח של דומיטיאנוס. אחיו הבכבור של דומיטיאנוס, טיטוס, שהיה קיסר רומא לפני דומיטיאנוס, קיבל את הנשיקה.
עובדי המין > אינפמיה, רישום ומס

עובדי המין היו "אנשים ידועים לשמצה" בשל המקצוע הלא צנוע שלהם. היו להם מעט זכויות, וכמעט ולא הוגנו על ידי החוק הרומי. ניתן היה להטיל עליהם ענישה פיזית. הם לא יכלו למסור עדות בבית המשפט הרומי, ועל גברים ונשים רומאים חופשיים נאסר להינשא להם; מאחר שאובדן הצניעות היה בלתי הפיך, האינפמיה נשארה לכל חייהם. רוב עובדי המין היו עבדים או עבדים לשעבר, ולכן לא היה להם מעמד חברתי או מוניטין להפסיד. "אנשים ידועים לשמצה" נוספים כללו שחקנים וגלדיאטורים, שהפעילו קסם ופיתוי מיני, מסרסרים, קברנים ותליין, שהיו באותה קטגוריה חברתית, אם כי מסיבות שונות מאוד. הרומאים הניחו ששחקנים, רקדנים וגלדיאטורים זמינים לספק שירותי מין בתשלום. לא ניתן להבדיל בין קורטיזנות לבין שחקניות ומבצעות אחרים.
מרטריקסים מקצועיים נאלצו להירשם אצל האיידילים, מגיסטראטים שהיו אחראיים על ענייניה המוניציפליים של העיר רומא. היוליים ניסו מספר פעמים לבסס מחדש את הבכורה החברתית, את רמות האוכלוסייה והכבוד של המעמד העליון ברומא. החוקים החדשים העניקו לאימפריה אחריות לעניים המנהליים שלה לראשי משפחות אצולה. חוקים אלו הענישו פרישות, קידמו חיי נישואים וחיי משפחה, תיגמלו זוגות נשואים שהולידו ילדים רבים, והענישו ניאוף בהשפלה ובהגליה. נאסרו נישואים בין אזרחים גברים לעובדות מין או עובדות מין בדימוס. גזירת לרינום אסרה על השפלה בפומבי של בני אצולה והמעמד העליון שבירשו להתפרנס "עם גופם". למעשה, על ידי "זנות" בפומבי על הבמה, בזירה או בתחרות בקרקס, תמורת מחיאות כפיים או כסף.
אישה מהמעמד העליון שאשמה בניאוף יכלה להיגרש מרומא, לאבד את כספה שקיבלה מהנדוניה ואת מעמדה החברתי, ואפילו להיות מוגדרת כמרטריקס. בעל שלא התרגש מאשתו בשל ניאוף מוכח, היה נפתס ברחוב הרומאי כמי שסירסר את אשתו. אביה או בעלה של אישה שנתפסה בניאוף יכלו להרוג, בזמן המעשה, אותה או את האדם שאיתו קיימה יחסי מין, גם ללא משפט. אף אחד מהחוקים והגזירות שחוקקו על ידי האימפריה הרומית לא חל על עובדי מין רשומים. כל ילד שנולד באמצעות מפגשים מיניים על עובדי מין, לא היה יכול להיות יורשו של אביו. עם זאת, נואפת גרושה שהורשעה במשפט הרומי יכלה להתווסף לרשימת עובדי המין של רומא העתיקה, ובכך למתן את אובדן הזכויות, המעמד החברתי וההכנסה שלה.
החל מתקופת שלטונו של קליגולה, עובדי מין היו מחויבים לשלם מס השווה לתשלום הרגיל עבור לקוח אחד, בין אם הם פועלים כעובדי מין, ובין אם לא. לא ידוע מהי התדירות שבה היה צריך לשלם את המס, אך ידוע שהמס הוחל בכל האימפריה הרומית. בחלק מהמקרים, המס הוטל על עובד המין עצמו, ובמקרים אחרים המס הוטל על בתי הבושת או על המסרסרים. בתחילה, המס נאסף על ידי פובליקניים (אנ'). מאוחר יותר, האחריות הועברה למשמר הפרטוריאני של צבא רומא העתיקה. ניתנו גם היתרים לעובדי מין, אולי בתמורה לתשלום נוסף, על מנת שיוכלו לעסוק בגלוי במקצועם בימי פסטיבל מסוימים. מאחר שהכסף נחשב כסף מלוכלך, הקיסר אלכסנדר סוורוס העביר את האחראיות לאיידילים. המס בוטל במאה ה-4 תחת הקיסר תאודוסיוס הראשון.