stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פלאסה דה רומא
אנדרטת המלך צ'ארלס הרביעי

במרכז פלאסה דה רומא, נמצאת אנדרטה לזכר שארל הרביעי מספרד שהוקמה בשנת 1824. האנדרטה הוצבה במקום לכבודו, כי הוא שלח את המנה הראשונה של חיסון נגד אבעבועות שחורות לפיליפינים. מאוחר יותר בשנת 1886 הוקמה המזרקה המקיפה את האנדרטה. בשנות השישים של המאה העשרים הוחלפה האנדרטה באנדרטה שהוקדשה לשלושת הכמרים גומבורזה (אנ'). בשנת 1978 הורה הנשיא פרדיננד מרקוס לשקם את פלאסה דה רומא יחד עם אתרים אחרים באינטרמורוס. העבודות הושלמו על ידי ממשל אינטרמורוס (אנ') שהוקמה בשנת 1980. במסגרת העבודות בכיכר אנדרטת המלך צ'ארלס הרביעי המקורית הותקנה מחדש בכיכר בשנת 1981. אנדרטת גומבורצה שהייתה במקום הועתקה לאתר מול בניין הגלריה הלאומית לאמנות של המוזיאון הלאומי של הפיליפינים (אנ').
פרויקט ספריית הרחוב באינטרמורוס

בפלאסה דה רומא, הוקמה ספריית רחוב של האינטרמורוס. פרויקט ספריית הרחוב מנוהל על ידי מינהלת האינטרמורוס ומשרד התיירות הפיליפיני. מטרת הפרויקט לעודד קריאה והנגשת הספרים לציבור הרחב במיוחד לילדים ובני נוער. הפרויקט מתנהל במספר מקומות בפיליפינים ולא רק באינטרמורוס של מנילה.
גלריית צילומים

הקתדרלה של מנילה
אנדרטת המלך צ'ארלס הרביעי, הנמצאת במרכז פלאסה דה רומא
ספריית הרחוב באינטרמורוס של מנילה הנמצאת בפלאסה דה רומא
ראו גם

מנילה
פלאסה מוריונס
פלאסה דילאו
הערות שוליים

1 2  Intramuros Administration website(הקישור אינו פעיל). Award-Winning Book Stop Returns to Intramuros June 19, 2017.
1 2  "PLAZA ROMA". Intramuros Administration. אורכב מ-המקור ב-25 ביולי 2013. נבדק ב-7 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Valencia, Lynda B. (15 באוקטובר 2009). "Walking tour of Intramuros". Balita.ph. אורכב מ-המקור ב-2014-02-21. נבדק ב-7 בינואר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Torres, Cristina E. (2010). The Americanization of Manila, 1898-1921. Quezon City: University of the Philippines Press. p. 20. ISBN 978-971-542-613-8.
↑  Gamboa, Rey (26 באוקטובר 2012). "27 Wonders of Intramuros". The Philippine Star. PhilStar Daily, Inc. נבדק ב-7 בינואר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Republic of the Philippines. (Enacted: August 28, 1978). Letter of Instructions No. 733 - Directing the Restoration of Certain Areas in Intramuros(הקישור אינו פעיל). Retrieved January 7, 2013 from the Chan Robles Virtual Law Library.
קרחון בלאק (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בקרחון באנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  71°40′00″S 164°42′00″E﻿ / ﻿71.6667°S 164.7°E﻿ / -71.6667; 164.7
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון בלאק(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון בלאק
 
קרחון בלאק (באנגלית: Black Glacier) הוא קרחון רחב המהווה יובל של קרחון לילי. קרחון בלאק זורם לכיוון צפון ומזרח, ומהווה את הגבול הדרום מזרחי של הרי באוורס, בחוף פנל, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גובהו של הקרחון 1,270 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה

הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, באמצעות סקרים ובאמצעות תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1962.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והוא נקרא על שם רוברט פ. בלאק (Robert F. Black), גאולוג מאוניברסיטת ויסקונסין, אשר עמד בראש צוות המחקר האנטארקטי הגאולוגי שבוצע בקיץ 1960 מתחנת מקמרדו.
תמרה רובינס

| --- | --- |

 לידה:  1898 
 פטירה:  7 בינואר 1984 (בגיל 86 בערך) 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 מדינה:  ישראל 
 
לוחית זיכרון על ביתם של תמרה רובינס ומנחם בנימיני ברח' דב הוז 24 בתל אביב
תמרה רוֹבּינס (1898 או 1903 - 7 בינואר 1984) הייתה שחקנית תיאטרון הבימה.
ביוגרפיה

רובינס נולדה באודסה שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה). למדה בבית הספר לבנות "מרגולית" בגוֹלטָה. סיימה את לימודיה בסטודיו לדרמה הבימה במוסקבה. תחילה פנתה אל הבימה בשנת 1917 בעקבות מודעה בעיתון היהודי-רוסי "ראזסוויט" עבור צעירים דוברי עברית השואפים ללמוד את תורת המשחק, רובינס התקבלה לתיאטרון, אך נאלצה מסיבות אישיות לעזוב ולחזור אל התיאטרון שוב בשנת 1920, השנה בה צורפה לקולטיב.
בשנת 1928 עלתה רובינס לארץ ישראל, ושיחקה בהבימה כ-50 שנה - לאורך כל תקופתה בתיאטרון, למעט בהצגות "גבירתי הנאוה בתיאטרון גיורא גודיק, בתפקיד גב' היגינס וב"הורים איומים" בתיאטרון דורות בתפקיד האם.
בהבימה שחקה בהצגות: "הדיבוק", "הגולם", "עמך", "קשה להיות יהודי", "טוביה החולב", "החולה המדומה", "מירה'לה אפרת", "האדמה הזאת", "חדווה ואני", "הלילה השנים עשר", "פאוסט", "היהודי זיס", "הדוד וניה", "רביזור", "עמודי החברה", "אדון בידרמן", "מדמואזל", "מקצועה של הגברת וורן", "השקיעה", "שולחנות נפרדים", "השושנה המקועקעת", "הלהבה הקדושה", "בגרות", "מרד המתים", "גן הדובדבנים" "המת החי", "משפט הקופים", "שש כנפיים לאחד" ועוד.
בשנת 1960 זכתה רובינס בפרס רמח"ל לאמנות הבמה מטעם עיריית תל אביב על תפקידה כאליס גלבואזייה, בהצגה מדמואזל. בשנת 1980 זכתה בפרס "ורד הכסף".
בשנת 1976 פרסמה את הספר "בני דורי הגדולים", בו תיארה את חוויותיה עם גדולי הבמה הרוסית: קונסטנטין סטניסלבסקי, יבגני וכטנגוב, מיכאיל צ'כוב ווסבולוד מיירהולד (מיירחולד).
רובינס נישאה תחילה לסופר משה הררי (בלומברג), שנרצח בפרעות תרפ"ט, ולאחר מכן לשחקן תיאטרון הבימה מנחם בנימיני (בירנצווייג) (נפטר ב-1959).
רובינס נפטרה בגיל 86, לאחר מחלה ממושכת. נקברה בבית העלמין נחלת יצחק. לאחר מותה, בהתאם לצוואתה, העניקה הבימה פרס על שמה עבור השחקנית המצטיינת של השנה.
במסגרת מבצע ההנצחה של עיריית תל אביב לאמנים תושבי העיר, הונחה לוחית זיכרון על ביתם של רובינס ובנימיני.
גיסתה ברוניה, אחותו של בנימיני, נישאה לעסקן הציוני, העיתונאי והסופר בנימין וסט.
ספרה

בני דורי הגדולים, רמת גן: דפוס ביאליק, תשל"ו.
לקריאה נוספת

תמר רובינס שחקנית "הבימה": 1899–1984; הביא לדפוס: מרדכי יעקובוביץ, תל אביב: האיגוד הארצי של השחקנים והבמאים בהסתדרות הכללית, תשמ"ו 1986.
הערות שוליים

↑  על פי תמרה רובינס, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, וכן תמרה רובינס באתר חברה קדישא ת"א–יפו: 1898. על פי "Robbins Tamar," in: Who's who Israel, 1968, p. cxx:‏ 4 בפברואר 1903; על פי דוד תדהר (עורך), "תמר רובינס", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך טו (1966), עמ' 4771: 1903-תרס"ג.
↑  שש., שלושה בעלי פרס רמח"ל, דבר, 5 באוגוסט 1960; חולק ופרסי עירית תל־אביב לאמנות הבמה: חתני הפרס: ת. רובינס, לביוש ומילוא, דבר, 7 באוגוסט 1960.
↑  משה אפרים הררי (בלומברג) באתר "יזכור".
↑  מנחם בנימיני, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
↑  תמרה רובינס באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
אורי אליצור

| --- | --- |
אורי אליצור, תשע"ב
אורי אליצור, תשע"ב
 לידה:  26 בפברואר 1946 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  22 במאי 2014 (בגיל 68) ירושלים 
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 עיסוק:  עיתונאי, עורך
 מעסיק:  מקור ראשון
 פרסים והוקרה:  פרס סוקולוב
 
יחיאל אוריהו (אורי) אליצור (26 בפברואר 1946, כ"ה באדר א' תש"ו – 22 במאי 2014, כ"ב באייר תשע"ד) היה פובליציסט, עיתונאי זוכה פרס סוקולוב ואיש ציבור ישראלי. כיהן כעורך הראשי של "מקור ראשון" בשנים 2013–2014.
ביוגרפיה

נולד בירושלים, בן לפרופסור יהודה אליצור וסופרת הילדים רבקה אליצור.
בצעירותו למד בישיבת נתיב מאיר בירושלים. לאחר מכן היה מתלמידיו של הרב צבי יהודה הכהן קוק בישיבת מרכז הרב. התגייס לגדוד 50 (בנח"ל המוצנח). לאחר שירותו הצבאי שימש מורה למתמטיקה בבית ספר תיכון "קריית נוער" בירושלים. אליצור היה בעל תואר שני במתמטיקה מטעם האוניברסיטה העברית.
בשנת 1975, כשהוקמה ההתנחלות עפרה, הצטרף אליצור ליישוב, והיה ממנהיגיו הבולטים. מתקופה זו החל להיות פעיל בתנועת גוש אמונים. מאז פעל בעמדות מפתח חשובות בציבור הדתי־לאומי, ובהן מזכ"ל מועצת יש"ע, ממלא מקום מזכ"ל המפד"ל, ועורך העיתון "נקודה".
ב-1981 הוצב במקום ה-15 ברשימת מפלגת התחיה לקראת בחירות לכנסת העשירית. ב־1984 בחירות לכנסת האחת עשרה ב־1984 היה מועמד במקום התשיעי (הלא ריאלי) ברשימת מורשה לכנסת.
בשנת 1998 שימש ראש לשכתו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו. לאחר בחירות 1999, חזר לערוך את העיתון "נקודה", אותו ערך עד שנת 2006. מאז שימש אליצור כעורך המשנה של העיתון "מקור ראשון", כשתפקידו העיקרי הוא עריכת ה"יומן", המוסף הפוליטי השבועי. בשנת 2013 מונה לעורך העיתון. בתקופת שלמה בן־צבי כתב אליצור גם טור פוליטי ב"מוספשבת" של מעריב.
אליצור היה בעל טור בעיתון "ידיעות אחרונות", ונחשב לאחד מחשובי הפובליציסטים בציבור הדתי־לאומי. זוכה פרס סוקולוב למפעל חיים בתחום העיתונאות הכתובה, "על כתיבתו העיתונאית הבהירה, הרהוטה והמנומקת ועל תרומתו הייחודית לשיח הרב־קולי בספירה הציבורית בישראל בתפקידיו כעורך".
אליצור נפטר ממחלת סרטן המעי הגס בגיל 68.
הנצחה

כשלוש שנים לאחר מותו נקרא על שמו בית הספר לקולנוע מעלה, שאליצור היה בין יוזמיו. כמו כן, עמותת מעלה הפיקה מספר כנסים לזכרו.
כתיבתו

אליצור הציג במאמריו גישה לפיה הסכסוך הישראלי־פלסטיני לא ייפתר לעולם, שכן הפלסטינים לעולם לא יוותרו על זכות השיבה, דהיינו, על השמדת ישראל. לפיכך, טען אליצור, כי ישראל אינה צריכה לשאוף לשלום — שאיפה שלדעתו לא תתממש לעולם, ותביא רק לתשלום מחיר מיותר בדמות איבוד נכסים אסטרטגיים ועקירת יישובים — אלא לשמור את הסכסוך "על אש קטנה", מצב שלדעתו מהווה את הרע במיעוטו. כמו כן, הרבה אליצור לכתוב על נפשעותו של הטרור הפלסטיני ועל הצורך המוסרי לנקום במחבלים. בתחום הכלכלי הציג תפיסה קפיטליסטית של התנגדות לריבוי קצבאות.
אליצור נמנה עם החבורה הוותיקה של אנשי גוש אמונים, וייצג את העמדה הפרגמטית והממלכתית בתוכם. במשך שנים מספר אף ראה בפשרה טריטוריאלית כורח הנובע מהמציאות הפוליטית הישראלית, וספג ביקורת חריפה על כך מבני חוגו. עם זאת, בתהליך ההתנתקות תמך אליצור בסירוב פקודה ובהתנגדות לא אלימה אך עיקשת.
כתיבתו וטיעוניו של אליצור התאפיינו בטענות המתייחסות להיגיון ולשכל הישר. הוא שימש ככותב נאומים וסופר צללים למספר אנשי ציבור, בכללם בנימין נתניהו.
עם זאת, לצד ההיגיון, נתן אליצור משקל מסוים גם לרגש. כך למשל, לאחר חיסולו של השייח' יאסין כתב אליצור כי הוא שמח על מותו, ונימק:
אילו היה הרוצח הישיש הזה מת בשלווה במיטתו או בעגלה שלו, זה היה אי־צדק משווע. עכשיו, כשהוא נשלח לגיהנום בדם ובאש, העולם נעשה צודק יותר. העולם בסוף השבוע הזה הוא מקום טוב יותר מהעולם של סוף שבוע שעבר. קודם כל מבחינה מוסרית, ואחר־כך מבחינה ביטחונית ומדינית. וזה הסדר הנכון. השאלה הביטחונית היא הוויכוח השני והפחות חשוב, כי המלחמה הזאת היא מלחמה על הצדק.
אליצור תמך בפתרון מדינה אחת. ב־1990 כתב מאמר ב'נקודה' שבו צידד בסיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל והענקת זכויות אזרח לתושביהם הפלסטינים, שיהוו, על פי חזונו, מיעוט ערבי גדול במדינת ישראל (עד 25% מכלל האוכלוסייה בהינתן עלייה גדולה), בתום תהליך תלת־שלבי ארוך טווח. בשלב הראשון, ההסברתי שעשוי להימשך שנים, על מדינת ישראל להניח בפני העולם את הדילמה לבחור בין התביעה הישראלית לתביעה הפלסטינית לבעלות על יש"ע. בשלב השני יתבצע סיפוח הדרגתי של שטחי יש"ע תוך מתן אזרחות וזכות בחירה לכנסת לכל ערבי שיצהיר הצהרת נאמנות למדינת ישראל. בשלב השלישי תסופח גם רצועת עזה למדינת ישראל לאחר תוכנית הגירה בינלאומית שתסייע לתושבים ערבים שיחפצו בכך – להגר.
אליצור התנגד באופן עקבי לניסיון להפריד בין ישראלים ופלסטינים, שנראה לו חסר סיכוי, ותקף את בניית גדר ההפרדה כאיוולת:
ואת הגדר ממשיכים לבנות כמו הגולם מפראג ששואב מים מהבאר ושופך אותם שוב ושוב ללא הפסקה... המלחמה הבאה היא של קטיושות וטילים, ואלה יעופו בקלילות מעל הגדר באזור כפר סבא ויתפוצצו מצחוק ברחובות תל אביב.
כשנה לאחר פטירתו, יצא הספר "בדעה צלולה", שנערך בידי משפחתו וצור ארליך, ומקבץ כמה עשרות ממאמריו הבולטים.
משפחתו

היה נשוי ליעל אליצור, מייסדת ומנהלת מרכז שפר להנחיית הורים וייעוץ. להם שישה ילדים.
מאחיו: פרופ' יואל אליצור ופרופ' ורד נעם.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  יחיאל מיכאל הרשקוביץ  יחיאל מיכאל הרשקוביץ     |  יחיאל מיכאל הרשקוביץ  יחיאל מיכאל הרשקוביץ     |  יחיאל מיכאל הרשקוביץ  יחיאל מיכאל הרשקוביץ     |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |     |   |     |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
| עץ משפחת קטן | עץ משפחת קטן | עץ משפחת קטן |   |  שרגא צבי  שרגא צבי     |  שרגא צבי  שרגא צבי     |  שרגא צבי  שרגא צבי     |   |  אדית  אדית     |  אדית  אדית     |  אדית  אדית     |   |  שמואל קליין  שמואל קליין     |  שמואל קליין  שמואל קליין     |  שמואל קליין  שמואל קליין     |   |  יהודה אליצור  יהודה אליצור     |  יהודה אליצור  יהודה אליצור     |  יהודה אליצור  יהודה אליצור     |     |  רבקה אליצור  רבקה אליצור     |  רבקה אליצור  רבקה אליצור     |  רבקה אליצור  רבקה אליצור     |
|  |   |  |   |  |   |   |   |  |   |   |   |   |   |   |   |   |     |   |     |   |   |   |
|  בת שבע  בת שבע     |  בת שבע  בת שבע     |  בת שבע  בת שבע     |     |  מיכאל הרשקוביץ  מיכאל הרשקוביץ     |  מיכאל הרשקוביץ  מיכאל הרשקוביץ     |  מיכאל הרשקוביץ  מיכאל הרשקוביץ     |   |   |   |  |   |  אורי אליצור  אורי אליצור     |  אורי אליצור  אורי אליצור     |  אורי אליצור  אורי אליצור     |  |  יואל אליצור  יואל אליצור     |  יואל אליצור  יואל אליצור     |  יואל אליצור  יואל אליצור     |  |  ורד נעם  ורד נעם     |  ורד נעם  ורד נעם     |  ורד נעם  ורד נעם     |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |  |
|   |   |  יוסף אליצור  יוסף אליצור     |  יוסף אליצור  יוסף אליצור     |  יוסף אליצור  יוסף אליצור     |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |  |
הערות שוליים

↑  רשימת המועמדים
↑  דוד אברהם‏, עורך "מקור ראשון" אורי אליצור הלך לעולמו, באתר וואלה, 22 במאי 2014
↑  עידן יוסף, אורי אליצור מת בגיל 68, באתר News1 מחלקה ראשונה, 22 במאי 2014
↑  https://www.inn.co.il/news/325021
↑  אורי אליצור, נקמה ושמחה, באתר ynet, 26 במרץ 2004
↑  אורי אליצור, של מי האדמה הזאת, לעזאזל?, נקודה, אלול תש"ן, ספטמבר 1990
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007528043705171  ISNI: 0000 0000 3303 2122  LCCN: n89102440  VIAF: 28658032   WorldCat (עם VIAF): 28658032
קרחון קירקבי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  סידני קירקבי (מגלה ארצות) 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  70°43′00″S 166°09′00″E﻿ / ﻿70.71666667°S 166.15°E﻿ / -70.71666667; 166.15
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון קירקבי(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון קירקבי
 
קרחון קירקבי (באנגלית: Kirkby Glacier) הוא קרחון המנקז את מרכז הרי אנארי בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 30 קילומטרים, והוא זורם לכיוון צפון מערב, ונשפך אל הים כ-5 קילומטרים מכף נורת', וצפונית לצוק ארתורסון, בצפון ארץ ויקטוריה.
היסטוריה

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי משלחת החקר הלאומית האנטארקטית של אוסטרליה (ANARE) והוא נקרא על שם החוקר והמגלה סידני ל. קירקבי, סוקר על אונייה תאלה דאן של המשלחת בשנת 1962, בעת שזו חקרה את האזור.
קרחון סמית'סון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  71°15′00″S 163°52′00″E﻿ / ﻿71.25°S 163.86666667°E﻿ / -71.25; 163.86666667
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון סמית'סון(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון סמית'סון
 
קרחון סמית'סון או קרחון סמיתסון (באנגלית: Smithson Glacier) הוא קרחון בהרי באוורס שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם למרגלות הר ורהייג וזורם לכיוון צפון, ממערב לרכס פוזי, עד הישפכו לקרחון גרייבסון, בסמוך להר דראגר.
הקרחון נמצא בגובה 887 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה

הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, באמצעות סקרים על הקרקע ובאמצעות תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1962.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והוא נקרא על שם סקוט ב. סמית'סון (Scott B. Smithson), שהיה גאולוג בתחנת מקמרדו, בין השנים 1967-1968.
פילה (מצרים)

פילה (ביוונית: Φιλαί, בערבית: فيله) הוא מתחם מקדש מצרי עתיק ואתר ארכאולוגי השוכן כיום על אי באגם שנוצר בין סכר אסואן הנמוך במעלה הזרם של סכר אסואן הגבוה ואגם נאצר במצרים. מקומה המקורי של פילה היה ליד האשד הראשון על הנילוס במצרים העליונה, 8 ק"מ במורד הזרם מדרום לאסואן. אזור זה של האשד וסביבתו הוצפו עם התחלת בנייתו של סכר אסואן הנמוך בשנת 1902. כדי להציל את המקדש, הוא פורק והוקם מחדש באי אגילקיה (אנ') שנמצא בסמוך, כחלק מפרויקט של אונסק"ו בנוביה להצלת אתרים ארכאולוגים לפני השלמת סכר אסואן הגבוה. המקדש והאתרים בפילה, נחשבו כאתרים המפורסמים ביותר, מתוך רשימת אתרים בסיכון כתוצאה מבניית סכר אסואן.. ב-1979 הוכרז האי כאתר מורשת עולמית.
עמודי פילה
שרטוט תוכנית מתחם מקדש איזיס, כפי ששורטט בין השנים 1910–1914
גאוגרפיה

פילה מוזכרת בכתביהם של היסטוריונים עתיקים כמו: סטראבון, דיודורוס סיקולוס, תלמי האסטרונום, סנקה ופליניוס הזקן. זה היה השם שבו התייחסו לשני איים קטנים בקו רוחב 24 מעלות צפון, מעל האשד הראשון באסואן. המרחק בין שני האיים האלה ואסואן היה 100 ק"מ. האי עליו שכן מתחם המקדש היה באורך 380 מטר ורוחב 120 מטר. האי היה בנוי מאבן סיאניט עם מצוקים תלולים. קיר הקיף את המתחם בפסגה.
האי פילה נחשב אחד מאתרי הקבורה של האל אוסיריס, הוא נחשב כמקום קדוש על ידי המצרים הצפון והנובים בדרום. זה נחשב חילול הקודש לגור שם, למעט הכהנים. על פי המסורת בעת העתיקה, ציפורים לא עפו מעליו, ודגים לא שחו לחופיו. בתקופה התלמיית חל שינוי, ומבקרים רבים הגיעו לאי חלקם למטרות חילוניות, עד שהכוהנים התלוננו באוזני תלמי השמיני (המאה ה-2 לפנה"ס) תוך בקשה לאסור במקום פעילות ציבורית, לפחות למנוע ממבקרים לגור שם על חשבונם. העתירה הזאת למלך התלמיי נחקקה בכתב יווני וכתב הירוגליפי על גבי האובליסק מפילה (אנ') שנלקח מהאי לאנגליה במאה ה-19, על ידי החוקר האנגלי וילאם ג'ון בנקס (אנ'). נעשתה השוואה בין הכתב ההירוגליפי שלו לכתוב על גבי אבן רוזטה, והכתובת השלמה יחסית סייעה ללטש עוד יותר את משמעותם של סימני כתב החרטומים שהופיעו, ככל הנראה, על החלקים האבודים מאבן רוזטה.
האיים של פילה שימוש בנוסף למתחם מקדש ומשכם כוהנים, גם כמרכז סחר בין מרואה ששכנה בנוביה בדרום כ-200 ק"מ צפונית לח'רטום, לממפיס ששכנה בצפון בדלתת הנילוס. בגלל אשדות מפלי הנילוס, הסחורה הובאה לפילה או לאסואן ושם החליפו הסוחרים ביניהם את הסחורות.
מחצבות הגרניט בקרבת פילה משכו אוכלוסייה גדולה של חוצבים ובנאים, וכדי להקל עליהם את התנועה, נחצבו דרכים על הגדה המזרחית של הנילוס. חלק מהדרכים עדיין קיים.
אדריכלות

שני האיים התייחדו בעושר אדריכלי רב, המאופיין בשילוב של אדריכלות מצרים עם השפעות הלניסטיות. בתקופות שונות נבנו בהם אנדרטאות רבות, מהתקופה הפרעונית ועד התקופה הרומית. מבני המקדש החשובים שכנו בדרום האי הקטן.
המבנה העתיק ביותר ששרד על גבי האי, היה המקדש לאלה איזיס, שנבנה על די המלך נכתנבו הראשון (362-380 לפנה"ס). הגישה למבנה נעשתה מהנילוס דרך אכסדרה כפולה.
רוב השרידים האחרים הם מתקופת מצרים התלמיית, בעיקר מתקופתם של תלמי השני (המאה ה-3 לפנה"ס), תלמי החמישי ותלמי השישי (המאה ה-2 לפנה"ס). נמצאו גם שרידים רבים מהתקופה הרומית לכבודם של האלים אמון-אוסיריס.
בחזית הפרופילאה (מבנה שער מונומנטלי) שכנו שני פסלי ענק של אריות שנחצבו מגרניט. מאחוריהם ניצבו שני אובליסקים בגובה של 13 מטר כל אחד. הפרופילאה הייתה גדולה מאוד ובעלת צורה של פירמידה.
בהמשך לכניסה לחצר המרכזית, ניצבו מקדשים קטנים, שאחד מהם הוקדש לאיזיס, חתחור ומבחר של אלים נוספים שקשורים בנושא המיילדות. המקדש כוסה בפסלים המציגים את לידתו של תלמי השישי מתחת לדמותו של האל הורוס. במקדש מוצג גם בהרחבה סיפורו של האל אוסיריס, על ידי תגליפים על קירות המקדש. שני התאים הפנימיים עשירים בדימויים סמליים.
המונומנטים בשני האיים מעידים על שרידותה של האמנות המצרית, זמן רב לאחר שאחרון הפרעונים הפסיק למלוך. שרידים אלה סבלו במשך השנים מהשחתות במיוחד על רקע קנאות דתית בתקופת הנצרות הקדומה, ולאחר מכן בהתאם למדיניות של איקונוקלאזם תוך התחנפות לחצר הביזנטית, באמצעות הרס של פסלים ותגליפים.
בקצה הדרומי של הדרומוס (שדרת כניסה המובילה לבניין) של המקדש הגדול, שכן מקדש קטן יותר, שכנראה הוקדש לאלה חתחור, מהמקדש שרדו מספר עמודים שנשאו את ראשה של חתחור. האכסדרה כללה שנים עשר עמודים: ארבעה בחזית ושלושה בעומק המקדש. הכותרות שלהם כללו שילובים שונים של ענף עץ תמר, ענפי עץ דום מצרי ופרח לוטוס. הכותרות והפסלים על העמודים נצבעו בצבעים עזים, אשר שרדו בגלל יובש המדבר.
היסטוריה > התקופה הפרעונית

האי פילה הפך למקום בולט בהיסטוריה של מצרים העתיקה רק בתקופת השושלת ה-25, בשנת 700 לפנה"ס לערך. המקדש הקדום ביותר ששרד באתר הוא מהמאה ה-4 לפנה"ס. הוא נבנה בתקופת השושלת השלושים לאלה חתחור בימי נכתנבו הראשון ונכתנבו השני,
שמו העתיק של האי הקטן היה פילאק, שמשמעותו היא הקצה שסימל את קצה גבולה הדרומי של מצרים העתיקה. במקום שהיה הגבול הדרומי של הממלכה, הציבו פרעוני מצרים חיל מצב חזק.
היסטוריה > התקופה ההלניסטית-רומית

האי פילה היה מרכז דתי חשוב בתקופה התלמיית, וגם בתקופה הנוצרית הקדומה. בתקופה ההלניסטית נמצא במקום מחנה של חיילים מוקדוניים, ובהמשך בתקופה הרומית לחיילים רומיים. המקדש העיקרי על גבי האי, לאלה איזיס, נבנה בתקופת בית תלמי. מקדשים אחרים הוקדשו לאלים אחרים כמו חתחור והורוס. להערכת האגיפטולוגים, המקדש בפילה היה המקום האחרון שבו המשיכו לעבוד את אלי הדת המצרית, והטקסט האחרון בכתב חרטומים נכתב בפילה בסוף המאה ה-4 לספירה.
המקדש בפילה נסגר רשמית במאה ה-6 לספירה על ידי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון (527–565 לספירה). פילה היה מקום מושבם של מאמיני הדת הנוצרית במקביל למאמיני הדת המצרית. במקום נמצאו שרידים של כנסייה נוצרית. בחלק מההיכלות הפנימיים בתוך המקדש, נמצאו עקבות של ממצאים שנועדו לשרת בתקופות שונות את האמונה באוזיריס ואת האמונה בישו.
היסטוריה > המאה ה-19

האי פילה משך תשומת לב רבה במאה ה-19. בשנות ה-20 של המאה ה-19, ביקר באי האגיפטולוג והאוצר ג'וזף בונני (אנ'). בשנים 1873–1874 ביקרה במקום הסופרת אמליה אדוארדס. בהמשך, לאורך התקופה הוויקטוריאנית, הפכה התיירות לאי פילה להיות פופולרית.
היסטוריה > המאה ה-20 > בניית סכר אסואן הנמוך

ב-1902 הושלמה על ידי הבריטים בניית סכר אסואן הנמוך על הנילוס. הסכר הביא לעליית המים באגם שנוצר מדרומו, ובכך הועמדו בסכנת הרס אתרים עתיקים רבים. המקדש של פילה החל לשקוע מתחת לגובה פני מי הנילוס. הסכר הוגבה פעמיים, בפעם הראשונה בין השנים 1907–1912 ובפעם השנייה בין השנים 1929–1934. האי פילה היה כמעט תמיד מוצף במים, למעט החודשים יולי-אוקטובר, בהם נפתח שער הסכר לזרימת מים מסיבית יותר.
כבר אז הוצע להעביר את המקדשים בחלקים למקום אחר, בין המקומות שהוצעו היו איים סמוכים כמו ביג'ה (Bigeh) והאי יב. במקום העברה, חוזקו יסודות המקדשים ומבנים אדריכליים אחרים. למרות חיזוק המבנים, נגרם נזק לצומח המיוחד וכן צבעם של התבליטים נשטף. בנוסף, המקדשים התמלאו בטין סחף ופסולת שהגיעה מהנילוס.
היסטוריה > המאה ה-20 > מיזם ההצלה של המקדשים

המקדשים הצליחו לשרוד במצב טוב מהעת העתיקה, אבל עם כל הצפה מצבם החמיר. בשנות ה-60 של המאה ה-20, שליש מהמבנים היה שקוע במים לכל אורך השנה.
ב-1960 יזמה אונסק"ו פרויקט של הצלה של המבנים על האי מהצפת מי הנילוס שהלכו וגאו. בתחילה חשבו לבנות 3 סכרים כדי ליצור סביב האי אגם קטן שבו גובה המים יהיה נמוך יותר. בתחילה בנו סכר עצירה גדול שנבנה משתי שורות של לוחות של פלדה, כשביניהן הוכנס מיליון מטר מעוקב של חול. כל המים שחילחלו מבעד הלוחות נשאבו.
בשלב הבא נוקו כל המונומנטים ונלקחו מידותיהם באמצעות שימוש בשיטה של פוטוגרמטריה. שיטה זאת אפשרה לאחר מכן לשחזר במדויק את המבנים על פי גודלם המקורי כפי שנבנו בעת העתיקה. לאחר מכן פורק כל מבנה לכ-40,000 יחידות, שהועברו אל האי אגילקיה שנמצא במרחק 500 מטר מהאי המקורי, כשהם מוצבים במקום גבוה יותר.
הערות שוליים

1 2 3  "Report on the safeguarding of the Philae monuments עמ' 5
↑  The Rescue of Nubian Monuments and Sites באתר אונסק"ו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544071905171  BnF: cb11957309h (data)  GND: 4045738-2  LCCN: sh87004964  NKC: ge129150  VIAF: 116144648606721488716   WorldCat (עם VIAF): 116144648606721488716 
פילה לפני 1923, אוסף גודייר
חלקו הפנימי של המקדש, ציור משנת 1800 מתוך "תיאור מצרים"
פילה במאה ה-19. אוסף מוזיאון ברוקלין
הפילון בכניסה למקדש, לפני 1923
הקיוסק של טראיאנוס כפי שמופיע בספרה של אמליה אדוארדס - "A Thousand Miles up the Nile" מ-1890
תמונה פנורמית של המקדש באי אגילקיה
קרחון אבי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  71°03′S 164°45′E﻿ / ﻿71.05°S 164.75°E﻿ / -71.05; 164.75
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון אבי(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון אבי
 
קרחון אבי או קרחון אבה (באנגלית: Ebbe Glacier) הוא קרחון שאורכו 119 קילומטרים, הזורם לכיוון צפון מערב ברכס הומראן ורמת רובינסון ולאחר מכן זורם לכיוון מערב בין רכס אוורט והרי אנאייר לתוך קרחון לילי בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
מקורו של קרחון זה באוכף ממנו הוא דרום צפון מערבה, כאשר קרחון טאקר זורם מאוכף זה לכיוון דרום מזרח ומתנקז לים רוס.
גובה הקרחון 228 מטרים מעל פני הים. הקרחון זורם לחוף פנל שבין כף ויליאמס וכף אדייר.
קרחון רוברטסון הוא יובל של קרחון אבי.
היסטוריה

הקרחון מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, באמצעות סקרים ובאמצעות תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית - טייסת VX-6, בין השנים 1960–1962.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והוא נקרא על שם קומנדר גורדון ק. אבי (Gordon K. Ebbe) מפקד טייסת VX-6 בין יוני 1955 ועד יוני 1956.
לקריאה נוספת

• Ute Christina Herzfeld, , P 166