סדרת דרמה המשכית
בישראל

לאורך השנים חייבה מדינת ישראל חברות שידור ולוויין להשקיע סכום כסף מוגדר בפיתוח תכנים הנחשבים "סוגות מורכבות" ובכלל זה גם סוגות המשתייכות לסדרות הדרמה. במקרים מסוימים מנחה המדינה כי על היצירה לעסוק בתחומים מסוימים דוגמת מדע, מוזיקה, תרבות ואמנות. נכון לשנת 2021 יצירת הדרמה בחוק הישראלי מוגדרת כ"תוכנית בדיונית המגוללת סיפור עלילה בהשתתפות שחקנים או מקביליהם, בעלת אופי קומי, דרמטי, מלודרמטי, טראגי או כיוצא בזה, שאורכה 22 דקות לפחות". עם זאת, במקרים מסוימים מותחת המדינה את ההגדרה המקובלת ל"דרמה", ומכלילה בכך, באופן מוגבל אמנם, גם תוכניות מערכונים למשל.
לאורך השנים חלה התפתחות משמעותית לתעשיית הטלוויזיה, וסדרות הדרמה ההמשכיות במדינה הושפעו מהתפתחויות אלו ושיקפו רבדים שונים של החברה.
טרם הקמת המדינה ותחילתם של שידורי טלוויזיה מסודרים, היה חשש בהנהגה הציונית מפני הכנסת תוכני טלוויזיה לישראל, שילוו ב"השפעות זרות" ממדינות אחרות.
בשנת 1965 כאשר נחקק חוק רשות השידור חלק ממטרותיה הרשמיות של רשות השידור היו "לחזק ולהעמיק את זהותה הציונית של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית" ו"לשקף את חיי המדינה, מאבק תקומתה, יצירתה והישגיה". ברוח זו, בעשורים הראשונים של הקמת הטלוויזיה הישראלית, שכללה אז שני ערוצים שיכלו לייצר תוכן – הערוץ הראשון והטלוויזיה הלימודית – היוצרים החלוציים של יצירות הדרמה המוקדמות היו מוגבלים מבחינת התכנים שהיו יכולים לעסוק בהם, ולא יכלו לעסוק, למשל, בסוגיות פוליטיות או שנויות במחלוקת, או בסוגיות שלא היו מקובלות מבחינה חברתית. כנגד זאת, היו תקופות בשנים אלו שבהן דחפו יוצרים לקבלת יותר "עצמאות השידור", בניסיון לקבל יותר לגיטמציה ליצירת תכנים העוסקים גם בביקורת על החברה והאתוס הציוני. אחד מנקודות השיא של מגמה זו אירע בשנת 1973 עם מינוי ארנון צוקרמן למנהל הטלוויזיה. על פי ההיסטוריוגרפיה המקובלת של הטלוויזיה הישראלית, מכונה תקופה זו כ"תור הזהב של הדרמה הטלוויזיונית" והתאפיינה בניסיון למתוח את גבולות הקונצנזוס הציבורי. בשנת 1979 כאשר הוחלף צוקרמן ביוסף לפיד, על רקע מחלוקת שעירבה גם את סדרת הדרמה "חרבת חזעה" שעסקה במלחמת העצמאות, ותחת לפיד נעה המגמה לכיוון הנגדי והוחמרו הגבולות הלגיטימיים של יצירות הדרמה, עם יצירות שמתאימות הרבה יותר ל"קונצנזוס החברתי", כאשר ביקורת פוליטית או חברתית הופיעה בדרמות בעיקר במרומז.
בהכללה, בעשורים אלו אופיינה החברה הישראלית בזרם מרכזי ציוני שהיה קהל היעד המרכזי של היצירות הטלוויזיוניות, שפנתה אל הצופים כאל תרבות אחת. תקופה זו ־ בה מרבית הציבור צרך את אותם תכנים – גם הגבירה את התחושה של אחדות העם, לפחות למראית עין, בד בבד עם הגדלת תחושת הבידול מול עמי המדינות האחרות. הזרם המרכזי הציוני הלך ונחלש במהלך שני העשורים האחרונים של המאה ה־20, אז תמורות חברתיות העלו את חשיבותם החברתית של ערכים יותר אינדיבידואליים, כמו הגשמה עצמית וסיפוק עצמי, על חשבון ערכים חלוציים וקולקטיביים. מגמה זו השתקפה גם בדרמות הטלוויזיוניות. כניסתו של ערוץ מסחרי ראשון, ערוץ 2, לתחום התקשורת, האיצה מגמות אלו. הערוץ המסחרי והחדש היטיב בשנים אלו ליצור תכנים המתאימים יותר ל"מכנה משותף רחב", שנתפסו כרלוונטיים יותר עבור חלקים גדולים יותר של הציבור. עם תקציב גדול יותר, בעשור הראשון של פעילותו החל ערוץ 2 ליצור סדרות דרמה בכמות, ואף באיכות והשקעה, שהערוץ הראשון לא היה מסוגל לייצר. הסיבות האפשריות ליצירת סדרות דרמה רבות אינן בהכרח אמנותיות, וגם לא בהכרח מסחריות, ומיוחסת בין היתר גם לכך שהרגולציה דחפה את הערוץ לכך, וכן שסדרות אלו היו "עלה תאנה" בניסיון לשפר את התדמית הציבורית של הערוץ המסחרי, שיצר גם תוכן שנחשב לירוד יותר מבחינה אמנותית. בתקופה זו לראשונה נוצרו סדרות דרמה המשכיות שנמשכו יותר מעונה אחת. בנוסף, בתקופה זו התאפיינו סדרות הדרמה במאפיינים חברתיים חדשים, ביניהם רב תרבותיות והגברת ייצוגם של מיעוטים בסדרות הדרמה.
עם תחילת המאה ה־21 הצטרפו בהדרגה לשוק הטלוויזיה הישראלית שחקנים חדשים, חברות הלוויין, שאפשרו צפייה לא ליניארית בתכנים באמצעות VOD, שהשפיעה על הרגליה הצפייה של הצופים. עם זאת, חרף השינויים המשיכה מגמת התרבות סדרות הדרמה ההמשכיות בישראל. חוקרי תרבות דוגמת איתי חרל"פ ומירי טלמון שאפו לאפיין תקופה זו, והצביעו על עיסוק מוגבר בנושאים הקשורים לדתיים וחרדים. חרל"פ אף סבר כי בתקופה זו שיקפו הדרמות הטלוויזיוניות הישראליות נכונות רבה יותר לעסוק בטראומות אישיות או חברתיות.
במחקר איכותני שפרסמה הסוציולוגית נעה לביא בשנת 2018 הראתה כיצד יוצרים רבים בתעשייה הישראלית רואים עצמם חלק מהשדה הטלוויזיוני הגלובלי האנגלו–אמריקאי, ומאמצים תפיסות ושיח תרבותי המגיע מאזורים אלו.