stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבי בן ארי (מפקד)
ביוגרפיה > ב"הגנה"

מנעוריו פעל ב"הגנה" בה עסק רבות בהדרכת גדודי נוער. ב-1941 בהיותו כמעט בן 18 התגייס לנוטרות ושירת במשמר הנע של משטרת היישובים העבריים באזור תל-מונד. לאחר שסיים ב-1944 קורס מפקדים של ההגנה בג'וערה, שימש כמפקד המשמר הנע בכפר יונה ובמקביל פיקד על פלוגות גדנ"ע בנתניה. בקיץ 1945 היה מפקד המשמר הנע באזור ניר עם שבנגב ומדריך גושי של ההגנה. כעבור שנה נתמנה למפקד גוש הנגב ונטל חלק בעליית 11 היישובים. באותה שנה אף השתתף בהברחת 243 מעפילים מהאונייה "שבתאי לוז'ינסקי" ופיזורם בקיבוצים ניר-עם, דורות ורוחמה. בשלהי 1947 שירת כמדריך נפתי של נפת זבולון בגליל המערבי ונתמנה לסגן מפקד גדוד חי"ש.
ביוגרפיה > בצה"ל

מאז אביב 1948 היה סמג"ד גדוד 21 בחטיבת כרמלי, סגנו של בן-עמי פרוכטר שנפל בשיירת יחיעם. השתתף בשורה של קרבות בצפון הארץ (קרב רמת יוחנן, מבצע בן עמי, הסרת המצור מיחיעם וכיבוש הכפרים כברי וא-נהר). לאחר מכן התמנה לסגן מפקד גדוד 23 ואחר כך למפקד גדוד 24 (חטיבת כרמלי). צבי השתתף במבצע חירם בו נכבשו 23 כפרים מצפון וממערב למנרה עד לנהר הליטני. באותה חטיבה נטל חלק במבצעים נגד הצבא הסורי עד סוף מלחמת השחרור.
אחרי המלחמה שירת כמפקד גדוד 92 של חטיבה 9 תחת המח"ט יצחק פונדק וב-1950 הועלה לדרגת סגן אלוף ושירת כמג"ד בחטיבה 4. ב-1952 הדריך קורס מפקדי גדודים ובשנים 1955-1956 שימש סמח"ט גבעתי כסגנו של חיים בר-לב. ב-1956 סיים את בית הספר לפיקוד ומטה של צה"ל. במערכת סיני סופח כקצין מטה לכוח הצנחנים בפיקודו של אריאל שרון. בשנים 1960-1962 למד בטכניון בחיפה וסיים קורס דו שנתי בהנדסת תעשייה וניהול. בקיץ 1962 הועבר לתפקיד בכיר במטה הכללי ובפברואר 1963 הועלה לדרגת אלוף-משנה ונתמנה למפקד פיקוד הגדנ"ע. תפקיד זה כלל פיקוד על אימונים וקורסים שהפעילו 170,000 בני נוער. סייע אף בהקמת גדודי נוער במדינות אפריקאיות (מלאווי, אוגנדה, וטנגניקה). בשנים 1965-1969 שירת כנספח צה"ל ונציג משרד הביטחון לדרום מזרח אסיה (תאילנד, פיליפינים, יפן ודרום קוריאה). פעולותיו של בן ארי והקשרים אותם התווה במהלך שירותו כנספח צבאי סייעו רבות לחיזוק ביטחונה של מדינת ישראל.
ביוגרפיה > קריירה אזרחית

בהשתחררו מצבא קבע נשלח לאוקינאווה כמנכ"ל חברת METIMEX לרכישת עודפי ציוד צבאי ממלחמת וייטנאם. כשחזר ארצה שימש כמנכ"ל חברת תרכובות ברום וחברת "ברום ים-המלח" ואחר כך – במשך 17 שנה – כמנכ"ל המכון למחקרי נפט וגאופיזיקה.
גלריה

צבי (במרכז) סמח"ט 5 גבעתי, סגנו של חיים בר לב
צבי בן ארי, ביקור ביפן
צבי בן ארי, מפקד הגדנ"ע, עם גולדה מאיר ושמעון פרס בסיום קורס מדריכי גדנ"ע
צבי בן ארי, מפקד הגדנ"ע, עם בן גוריון המבקר בפיקוד הגדנ"ע
צבי בן ארי, מפקד הגדנ"ע, מסביר לאורח מאפריקה על עקרונות גדודי הנוער
צבי בן ארי בתפקידו כנספח הצבאי, מקבל את פני השגריר הרוסי בתאילנד
צבי בן ארי, נספח צה"ל למזרח הרחוק, נפגש עם ראש ממשלת תאילנד
צבי בן ארי, הנספח הצבאי למזרח הרחוק, עם הרמטכ"ל יצחק רבין בפיליפינים
צבי בן ארי, מנכ"ל המכון הגיאופיסי לישראל, נואם לרגל 25 שנה למכון
לקריאה נוספת

צבי בן ארי, תולדות משפחת בן ארי "שורשים וביוגרפיה" 1799-2006. נמצא בידי המשפחה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  , על המשמר "עם המינויים בצה"ל", 01.12.1965 עמוד 2
↑   יסודות - גיליון 1 - לחימה, למידה והפקת לקחים, באתר צה"ל, 15 בנובמבר 2021
↑  צדוק אשל, חטיבת כרמלי במלחמת הקוממיות:עמוד 234, תל אביב, מערכות, 1973
↑  מפקדי גדודוים במעבר מהגנה לצה"ל, אתר ארגון מורשת ההגנה
↑  צדוק אשל, חטיבת כרמלי במלחמת הקוממיות:עמוד 260, תל אביב, מערכות, 1973
↑  , מעריב "במזל של מינויים חדשים", 01.12.1965 עמוד 11
↑  אבלים: אזכור צבי כמנכ"ל המכון הגיאופיזי, 08.01.2020
צבי לישר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1939 תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  23 באפריל 2020 (בגיל 81 בערך) 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  כיכר דיזנגוף, דוכני מפעל הפיס, מסוף הנוסעים בטרמינל 3
 
צבי לישר (באנגלית: Tsvi Lissar;‏ 1939 – 23 באפריל 2020) היה אדריכל ישראלי שתכנן, בין השאר, את חידוש כיכר דיזנגוף, אולם הנוסעים בנתב"ג ודוכני מפעל הפיס.
ביוגרפיה

לישר נולד בי"ז בחשוון ה'ת"ש בתל אביב, בן לעולים מפולין, ונצר לר' ישראל איסר איסרלין (מחבר הספר 'שער משפט'). ב-1965 סיים את לימודי האדריכלות בטכניון בחיפה. שנתיים לאחר מכן ניהל משרד פרטי לאדריכלות בו עסק בפרויקטים רבים: תוכנית אב לקמפוס אוניברסיטת בר-אילן, המשך תכנון מסוף נוסעים יבשתי בטרמינל 3 בנתב"ג, לאחר רם כרמי ועדה כרמי-מלמד, עם אילן אלדר והמשרד האמריקאי SOM, ותחנת הרכבת נתב"ג. בנוסף תכנן שכונות מגורים ובתים פרטים רבים.
בשנים 1975–1976, כחלק מתוכנית עיריית תל אביב-יפו בראשות שלמה להט לטיפול בבעיית התחבורה בכיכר דיזנגוף, הציע חלופה לתכנון הכיכר הכוללת שיקוע מערך התנועה בחצי מפלס ויצירת רחבה מרכזית מוגבהת במרכזה. ב-1978 חודשה הכיכר על פי תכנונו. העיצוב ספג ביקורות רבות מצד אדריכלים שכינוהו "מפגע ויזואלי" וביקרו את תכנון התחבורה המיושן והמסורבל. עיצוב זה נשאר על כנו במשך כ-40 שנה עד שב-2007 החליטה העירייה על הנמכת הכיכר ועיצובה מחדש בתכנון יעקב אגם. לישר התנגד נחרצות להריסת הכיכר ולהנמכתה.
בשנת 1978 תכנן בית תפילה בן שלושה חלקים, ליהודים, למוסלמים ולנוצרים, שיוקם למרגלות הר סיני. התוכנית לא יצאה לפועל.
פרויקטים נוספים:
בשנות ה-70 תכנן את דוכן מפעל הפיס שעיצובו נשמר עד היום.
ב-1974 נחנכה אנדרטה בתכנונו בקיבוץ עין זיוון, לחללי גדוד סיור 134 ממלחמת יום הכיפורים, בו לחם במילואים. האנדרטה משלבת חלקי נגמ"ש זלדה ועצי ארז.
בשנות ה-80 תכנן את בית הכנסת רמת אילן בגבעת שמואל. גג המבנה בנוי בצורה משולשת המזכירה מגן דוד.
ב–1985 תכנן אנדרטה בגבעת שמואל לחללי מערכות ישראל. עיצוב האנדרטה נבנה בהשראת רעיון שהציע ב-1961 בתחרות להקמת האנדרטה לפורצי הדרך לירושלים.
בסוף שנות ה-90, חיבר תוכנית אסטרטגית למינהל מקרקעי ישראל לטיפול במרחב התת-קרקעי לאחר שהתנסה בבניית מבנים ביטחוניים ומערכות תשתית.
על פי תכנונו נבנתה בשכונת עג'מי ביפו קריית חינוך יהודית־ערבית, בסמוך לפארק טולוז. הפרויקט הוקם במספר שלבים במהלך 25 שנים כאשר השלב האחרון הסתיים בתחילת 2020. בתכנון המקורי מימי הסכמי קמפ דייוויד, נכללה הצעה למרכז תפילה משותף לשלוש הדתות במרכז הערבי-יהודי במקום.
לישר תכנן מתקני ספורט ובריכות שחייה בקיבוצים רבים ובהם דגניה א', תל יצחק, מרחביה (בשיתוף אריה סרטני) ואולם ספורט בקיבוץ ברעם.
לישר תכנן מבנים אזרחיים רבים ובהם גם מעונות הסטודנטים ומבנים נוספים במכון טכנולוגי חולון, מרכז מיחא ברמת אביב, דיור מוגן בבאר שבע, מרכזי ספורט ומרכזים קהילתיים בתל אביב ומרכז על שם ג'ו אלון בקיבוץ להב שנחנך ב-1985.
לישר התגורר בגבעת שמואל, ונפטר ב-23 באפריל 2020 (כ"ט בניסן ה'תש"ף). הוא הותיר אחריו אשה ושלוש בנות. בתו גילת לישר-פלג היא אדריכלית.
הערות שוליים

↑  תכנון חדש לככר דיזנגוף, דבר, 7 ביוני 1976
↑  מסתיים שיפוץ ככר דיזנגוף, דבר, 19 ביולי 1978
↑  שיפוץ כיכר דיזנגוף: הפסל של אגם נותר תקוע בגרון העירייה, באתר גלובס, 7 באוקטובר 2018
↑  צבי לישר, כיכר החלומות, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2007
↑  כיכר דיזנגוף, לאן? אדריכל הפרויקט המקורי מגיב, 14 בדצמבר 2011
↑  אברהם רותם, בית תפילה ל-3 הדתות תיכנן אדריכל מתל-אביב, מעריב, 6 באוקטובר 1978
↑  בית מיח"א ייפתה בתשל"ד, דבר, 28 במאי 1973
האנדרטה בגבעת שמואל לנופלים במערכות ישראל
ועידת בלודאן (1937)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מיקום:  בלודאן 
 תאריכים:  8 בספטמבר 1937 
 
נציגי ארצות ערב בוועידת בלודאן (1937). במרכז, בחליפה לבנה, ריאד א-סולח, לימים ראש ממשלת לבנון.
ועידת בלודאן (בערבית: مؤتمر بلودان الأول) הייתה פסגה כל-ערבית שנערכה בעיירה בלודאן שבסוריה ב-8 בספטמבר 1937. הוועידה כונסה על ידי הוועד הערבי העליון בתגובה לדו"ח ועדת פיל שהמליצה על חלוקת  ארץ ישראל ממערב לנהר הירדן לשתי מדינות – יהודית וערבית. הנציגים המשתתפים דחו את המלצות ועדת פיל. החלטת ועידת בלודאן היא אבן דרך בתולדות הסכסוך הישראלי-פלסטיני מכיוון שלראשונה הוצגה עמדה כל ערבית המתנגדת לציונות, להצהרת בלפור ולמדינה יהודית בארץ ישראל. הוועידה גם הביעה תמיכתה במרד הערבי הגדול, קראה להפסיק את ההגירה היהודית לארץ ישראל ומחתה נגד שלטון המנדט הבריטי.
מטרות הוועידה

לאחר פרסום מסקנות ועדת פיל, הוועד הערבי העליון ביקש להגיב בכנס שייערך בירושלים. בקשה זו נדחתה על ידי שלטונות המנדט הבריטי, ובמקומה נבחרה העיירה בלודאן שבסוריה.
בוועידה השתתפו כ-400 נציגים מארצות ערב, בעיקר מהארצות הסמוכות לארץ ישראל.
מטרת הוועידה הוגדרה כך: ”ללמוד מה התפקיד של הערבים בארצותיהם, ולגבש צעדי התנגדות יעילים לסכנות שמציבה הציונות.”
לנשיא הוועידה נבחר נאג'י אל-סויידי, ראש הממשלה לשעבר של עיראק, וסגניו היו שרים מממשלת לבנון ומממשלת מצרים, שכיב ארסלאן (אנ') ועלי עלובה, והבישוף חורייכה, של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית בחומס. סוריה לא שלחה נציגים רשמיים לוועידה, בלחץ בריטניה וצרפת, ואף על פי כן השתתפו בה 115 נציגים סוריים. ערביי ארץ ישראל יוצגו על ידי 97 צירים, מלבנון השתתפו 59 צירים בראשות ריאד א-סולח, מעבר הירדן המזרחי הגיעו 29 צירים, עיראק שלחה 9 צירים, מצרים 2 צירים וטריפוליטניה העות'מאנית נציג אחד. מדינות שלא שלחו נציג העבירו למשתתפי הוועידה מסרים של סולידריות ותמיכה באמצעות שליחים או מברקים. בין אלה נמנו אמיר כווית ונציגים מתוניסיה, מאלג'יריה וממרוקו.
לבנון לא השתתפה בכנס, עקב עמדת המנדט הצרפתי בלבנון, שפורסמה בביטאון הממשלתי, לפיה טובת המדינה מחייבת נייטרליות הן כלפי היהודים והן כלפי הערבים. מספר נציגים ערביים מלבנון שהשתתפו בוועידה ניסו להעביר החלטת גינוי לגישה זו, אך ללא הצלחה.
נציג הוועד הערבי העליון הדגיש בנאומו בוועידה שבארץ ישראל עומדים הערביות והאסלאם נגד "היהדות העולמית" ולכן "על כל ערבי ומוסלמי לשאת בחלקו במעמסת הגנתה". צירי הוועידה נשבעו "להמשיך במאבק למען פלסטין עד שתשוחרר ותושג הריבונות הערבית עליה".
בוועידה הוחלט לדחות את התוכנית לחלוקת ארץ ישראל ולהתנגד לרעיון הקמת "מדינה יהודית". הוועידה הכריזה כי "פלסטין היא חלק בלתי נפרד מהעולם הערבי". בוועידה נדונו גם דרכי ההתנגדות לתוכנית החלוקה. בוועידת בלודאן הוכרזה האנטי-ציונות כמדיניות רשמית כלל-ערבית.
הקונגרס בבלודאן כינה את הציונות "סרטן" שיש להשמידו ולהרחיקו "מגופיהן של מדינות ערב", והזהיר את בריטניה כי תצטרך לבחור בין הערבים ליהודים, אחרת יחפשו הערבים בעל ברית אחר.
גם מקומה של נציגות היישוב היהודי לא נפקד משולי הוועידה בבלודאן. אליהו אילת, מנהל האגף לארצות שכנות במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, בפגישה עם הנהגת 'הגוש הלאומי' הסורי בבלודאן ב-1 באוגוסט 1936 אמר: "אם השאיפות הלאומיות של הערבים יוליכו ביום מן הימים להקמת משטר מדיני פדראטיבי באזורנו, אין אנו מתנגדים לכך באופן עקרוני, בתנאי שהפדראציה תתבסס על הרמוניה והבנה בין כל הצדדים הנוגעים בדבר". בדברים אלו ניכרת חזרה למדיניות הציונית של 1919 כפי שמצאה ביטויה בהסכם ויצמן-פייסל - תמיכה בפדרציה בעלת נטייה כלל-ערבית בתקווה שזו תפחית מן הלחץ הערבי בשאלת ארץ ישראל ותאפשר התפתחותו של בית לאומי לעם היהודי.
לאחר הוועידה הפומבית בבלודאן נערכה פגישה חשאית בדמשק, בה השתתפו פעילים ערבים שכינו את עצמם "ועידת הנוער הלאומני". בפגישה זו הוחלט לקרוא לפעולות שיאחדו את בני הנוער ברחבי העולם הערבי, ונקבעה פגישת המשך שהייתה אמורה להיערך באירופה.
תגובות

משה שרת כתב ביומנו כי לדעתו הממשלה הסורית משתמשת בהסתה אנטי-ציונית כדי להסיח מעצמה את זעם העם, וכי בהשפעת החלטות הוועידה מתבצעת הברחת נשק לערבים בישראל, וכנופיות מסוריה משתתפות במרד הערבי הגדול.
כמו כן כתב: ”ועידת בלודאן דנה על דרכי משלוח נשק לארץ-ישראל בשביל הכנופיות. תנועה זו מיועדת למלחמה והרס, ומחובתנו להילחם בה.”
הקונסוליה הבריטית בדמשק פרסמה הצהרה לפיה בריטניה מודאגת מקיומה של הוועידה.
פואד מופארג', ציר מוביל בוועידה, האמין שהיא שימשה לביטוי השאיפות והמטרות של הערבים, והיוותה צעד משמעותי להשגת מטרות אלה. עם זאת, ההיסטוריון הלבנוני ראג'יד אל-סול ציין שוועידת בלודאן וכנסים כלל-ערביים אחרים שנערכו בשנות השלושים של המאה ה-20 התאפיינו בשסעים פנימיים מאחורי הקלעים בין גושים פוליטיים שונים. לדבריו, אומות העולם בדרך כלל התעלמו מכנסים אלה.
לאחר הוועידה

לואיס אנדרוס, מושל מחוז הגליל שתמך בציונות, נרצח על ידי ערבים שבועיים לאחר הוועידה, ואחריו נרצחו חיילים, שוטרים ואנשי ציבור בריטים. אירועים אלו הושפעו מהחלטות הוועידה.
באוקטובר 1938 נערכה ועידה כלל-ערבית דומה בקהיר, ובתחילת שנת 1939 נערכה ועידת השולחן העגול, בה דנו נציגים בריטיים עם העילית הפוליטית של ארצות ערב בנושא השאלה הפלסטינית.
הערות שוליים

↑  , שמואל דותן, המאבק על ארץ ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1981, עמ' 149
1 2 3 4  יהושע פורת, ממהומות למרידה: התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1939-1929, עמ' 275.
↑  נורמן רוז, חיים ויצמן, פרק טו, עמ' 209.
↑  איתמר רבינוביץ, משה מעוז, אמנון כהן ואליהו אילת, ‏דיון: תוכנית סוריה רבתי ושאלת ארץ ישראל שורשים היסטוריים, 1939-1918, קתדרה 7, אפריל 1977, עמ' 107
↑  מתוך יומן העבודה - פריס, לונדון, 25.9.1937, באתר יומני משה שרת.
↑  דברים בישיבת הנהלת הסוכנות בירושלים, 25.10.1937, באתר יומני משה שרת.
↑  אביבה חלמיש, מבית לאומי למדינה בדרך: היישוב היהודי בארץ-ישראל בין מלחמות העולם, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2004, עמ' 240.
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 349.
עמנואל שנפ

עמנואל שנפ (1904 – מרץ 1973) מהנדס, אבי תעשיית המצברים הישראלית.
ביוגרפיה

שנפ נולד באימפריה האוסטרו-הונגרית, למד בבית הספר הטכני בשרלוטנברג והוסמך כמהנדס חשמל וכימיה. בשנים 1933-1934 תכנן את החשמל בארמון אכסינוגרד בבולגריה. לאחר מכן עלה לארץ ישראל.
בשנת 1937 הוא יסד, יחד עם יואב אוירבוך את מפעל בת-אור לייצור מצברים. היה זה מהמפעלים הראשונים בארץ ישראל לייצור מצברים.
בתחילת 1939 הוא לקח חלק בהקמת בית חרושת עדי לייצור מצברים שנפתח במפרץ חיפה, כמתכנן המפעל ומנהלה הטכני. במרץ 1943, הולאם מבנה המפעל של עדי על ידי השלטונות כדי לייצר בו מצברים עבור הצבא הבריטי ושנפ עבר לנהל את המפעל המולאם. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה עבר שנפ לייצר מצברים עבור מפעל וולקן שהיה חלק מקונצרן כור.
במאי 1948, בנה שנפ דגם של מכונית חשמלית שיכולה להסיע מטען של 300 ק"ג למרחק של 125 קילומטר במהירות של 65 ק"מ לשעה.
בשנת 1951 הקים שנפ את מפעל ע. שנפ ושות' בנתניה והיה בעל המניות העיקרי בחברה. בתחילת שנות ה-60 מכר שנפ את חלקו במפעל ונסע לגרמניה להקים בה מפעל מצברים בחבל הרוהר.
שנפ נפטר ב-1973 ונקבר בבית העלמין הדרום.
הערות שוליים

↑  אליהו כרמל, אישים בישראל, כרך 6, עמ' 289
↑  ב"ספר זיכרון לקהילת יהודי קימפולונג־בוקובינה והסביבה", עמ' 267 כתוב שעלה ב-1933, ושהמשפחה הייתה מבוקובינה
↑  בת אור, מצברים למכוניות, דבר, 5 במאי 1937
↑  תעשיה חשמלית חימית, דבר, 7 ביוני 1933 מספר על מפעל שעומד לקום. המפעל לא היה קיים ב-1937
↑  בית חרושת שני לסוללות ומצברים, דבר, 18 בינואר 1939
פתיחת בית חרושת לסוללות עדי במפרץ חיפה, דבר, 10 במאי 1939

עדי מפעלי בטריות בע"מ, חיפה, דבר, 27 בנובמבר 1939
↑  הריני מביא לידיעת הקהל, דבר, 30 במאי 1945

מצברי שנפ, דבר, 28 בדצמבר 1945
↑  אסף שטול-טראורינג, 2.5.1948 / מכונית חשמלית ארצישראלית, באתר הארץ, 2 במאי 2012
↑  ג. שרוני, מצברי נתניה יוצאים לשוק מפעל שנאפ ושות' יחנך היום, מעריב, 30 במרץ 1952
↑  מהנדס ישראלי שירד לגרמניה - הקים מפעל בחבל הרוהר, מעריב, 3 בפברואר 1964
↑  שנפ עמנואל, אתר חברה קדישא תל אביב
דאבסטפ

| --- | --- |

 מקורות סגנוניים:  גראז' בריטי גריים דאב דראם נ' בייס ברייקביט טכנו רגאיי
 מקורות תרבותיים:  אמצע-תחילת שנות ה-2000 דרום לונדון, אנגליה
 מוצא:  הממלכה המאוחדת 
 כלים:  סקוונסר, טרנטייבל, סמפלר, מכונת תופים, סינתיסייזר, כלי מקלדת, מחשב אישי
 פופולריות מיינסטרים:  נפוץ מאוד בסצנת האנדרגראונד, בעל פופולריות מסוימת במיינסטרים
 נגזרות:  ברוסטפ פוסט-דאבסטפ דיפ-דאב רידים
 תת-סוגות
 דאבסטפ מלודי, מטאלסטפ, דת'סטפ, טראווט, מינאטורי, קולור בייס/פיוצ'ר רידים
 
דאבסטפ (באנגלית: Dubstep) הוא ז'אנר במוזיקה אלקטרונית, אשר מקורו באנגליה בתחילת שנות ה-2000. הסאונד שלו הושפע במקור מהרבה סגנונות, כגון גריים, גראז' בריטי, טכנו. כיום אפשר לראות המון השפעות ממטאל, היפהופ, פופ, דראם נ' בייס מוזיקת דאבסטפ מאופיינת במספר תכונות שכיחות: הקצב של סגנון הדאבסטפ הוא לרוב בתחום 140–150 פעימות לדקה, ומאופיין במקצב ייחודי שיושב על 4/4 עם דגשים על הפעימה הראשונה והשלישית. מבחינת הסאונד האופייני, סגנון הדאבסטפ מאופיין בצלילי באס נמוכים ו"מבעבעים" (Wobble).
היסטוריה > מקורות (1999-2010)

ההוצאה הראשונה של קטע דאבסטפ הייתה בשנת 1999, והיא הייתה קטע אינסטרומנטלי אפל וניסיוני של רמיקס דאב לקטעי 2-סטפ גראז' אשר ניסה לשלב את האלמנטים הפאנקיים של הברייקביט, או את האלמנטים האפלים של הדראם נ' בייס לתוך 2-סטפ. הקטעים הופיעו כחלק מבי-סייד בסינגל.
אחד ממקדמיו הראשונים של הדאבסטפ היה שדרן רדיו ה-BBC ג'ון פיל שהחל לנגן אותו משנת 2003 ואילך. ב-2004, שנתה האחרונה של תוכניתו, הוא הציב את האמנים דיסטנס, דיגיטל מיסטיקז ופלסטישן (ידוע גם כפלסטיקמן) ברשימת "50 האמנים הטובים ביותר של השנה" אשר ערך. הסגנון החל להתפשט אל מחוץ למועדונים קטנים בסוף 2005 ובתחילת 2006; אתרי אינטרנט רבים המוקדשים לז'אנר הופיעו באינטרנט ובכך סייעו לצמיחתה של סצנת ותרבות הדאבסטפ. במקביל, קיבל הדאבסטפ סיקור תקשורתי נרחב למדי במגזיני מוזיקה בולטים כמו The Wire ופיצ'פורק. ההתעניינות בסגנון גדלה באופן משמעותי לאחר שרדיו ה-BBC השיק בינואר 2006 תוכנית קבועה המוקדשת אך ורק לדאבסטפ.
היסטוריה > עלייה לפופולריות במיינסטרים (2010-2014)

ב-2010 הוציאה הזמרת קייטי בי את שיר הדאבסטפ "Katy On a Mission", השיר שהגיע למקום הראשון במצעדי הדאנס והאינדי בבריטניה ולמקום החמישי במצעד הכללי שם, קידם את התקרבות הדאבסטפ אל המיינסטרים. בעקבות כך, שיריהם של אומני דאבסטפ החלו להופיע בערוצי מוזיקה מסחריים כמו MTV האירופי.
אומן הדאבסטפ המושמע ביותר והנחשב ביותר נכון להיום הוא סקרילקס שזכה בשישה פרסי גראמי ופרס VMA.
עם תחילת העשור השני של המאה ה-21 תקופה החלו לחדור בהדרגה אלמנטים מוזיקליים של סגנון הדאבסטפ לשלל סגנונות מוזיקה כגון: מוזיקת פופ, מוזיקת רוק ומוזיקת טראנס. ניתן לאתרם ביצירותיהן של אמנים כגון: סקרילקס, אינפקטד מאשרום, בורגור, קורן, בריטני ספירס, ריהאנה, קניה וסט, דייוויד גטה, זנדאיה קולמן, סלינה גומז, טיילור סוויפט והלהקה הישראלית סטארטאפ.
היסטוריה > חזרה לאנדרגראונד והתפתחות (2014 ואילך)

לאורך העשור השני של המאה ה-21 חלה דעיכה בפופולריות של הדאבסטפ במיינסטרים וחזרה שלו לסצנת האנדרגראונד, אך במקביל הז'אנר הלך והתפתח לכיוונים שונים, ואיתם נוצרו תת-ז'אנרים רבים.
ראו גם

רשימה של מוזיקאי דאבסטפ (באנגלית)
הערות שוליים

↑  "Dubstep". allmusic.com. Retrieved 2010-04-25
↑  "Radio 1 - Keeping It Peel - Festive 50s - 2004". BBC. Retrieved 2009-11-11
↑  Wilson, Michael (1 November 2006). "Bubble and squeak: Michael Wilson on dubstep". Artforum International
↑  de Wilde, Gervase (2006-10-14). "Put a bit of dub in your step: a new form of dance music from Croydon is ready to conquer the world". The Daily Telegraph (London)
↑  O'Connell, Sharon (4 October 2006). "Dubstep". Time Out London. Retrieved 21 June 2007
↑  Clark, Martin (16 November 2006). "The Month In: Grime/Dubstep". Pitchfork Media. Retrieved 21 June 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007577174105171  LCCN: sh2011005688 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יעקב יערי-פולסקין

| --- | --- |

יעקב יערי -פולסקין
 לידה:  15 בינואר 1887 י"ט בטבת ה'תרמ"ז 
 פטירה:  4 באוקטובר 1944 (בגיל 57) י"ז בתשרי ה'תש"ה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 תאריך עלייה:  ערב ראש השנה ה'תרס"ו
 אירועים משמעותיים:  חתונה (1914) גירוש (אוקטובר 1915) עלייה לארץ ישראל (1905) 
 מספר צאצאים:  3 
 
יעקב יערי-פּוֹלֶסְקִין (י"ט בטבת ה'תרמ"ז, 15 בינואר 1887 – י"ז בתשרי ה'תש"ה, 4 באוקטובר 1944) היה עיתונאי, סופר וחוקר תולדות ארץ ישראל.
חייו ומפעליו

יעקב פולסקין נולד בפריאסלאב שבפלך פולטבה של האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה). בילדותו קיבל חינוך מסורתי. בשנת 1905, בגיל 19, עלה לארץ עם אנשי העלייה השנייה. הוא היה שכיר יום, פועל חקלאי ושומר בפתח תקווה ובמושבות אחרות. השתתף בייסוד מושב העובדים הראשון בארץ, עין גנים ליד פתח תקווה.
בשנים 1909-1910, לאחר ייסוד תל אביב, השתתף בבניית בנין גימנסיה הרצליה, ופעל להעסקת  יהודים על פי עקרון "עבודה עברית". בזיכרונותיו תיאר את התנכלויות הפועלים הערבים לקבוצת "מיישרי החולות", שעם חבריה נמנה. לאור קשיי הפרנסה בעיר, הוא עלה לגליל. הוא נמנה עם ראשוני המתיישבים של המושב הראשון בעמק יזרעאל - מרחביה.
יחד עם חברו, דוב (ברלי) שוויגר הוציא לאור שני גיליונות של כתב עת בכתב יד בשם "דער פיאש" (יידיש: המעדר), אשר נועד לתאר את חיי הפועלים.
בשנת 1911 היגר לארצות הברית. חזר ארצה בשנת 1914 אך גורש ממנה כעבור שנה, בימי מלחמת העולם הראשונה עקב היותו נתין זר. הוא גר בארצות הברית ועבד כפועל חקלאי בחווה בדקוטה. בתקופה זאת כתב רשימות שהתבססו על זיכרונותיו מחיי חברים שעבד אתם במושבות יהודה והגליל וכן רשימות על דמויות שונות מהיישוב. את רשמיו כתב ביידיש. הרשימות שלו כונסו בספר "חולמים ולוחמים".
בשנת 1920 שב לארץ והיה לכתב של העיתון היהודי-אמריקאי "פארווערטס" ("קדימה"). באותה תקופה החל בכתיבת קורות חייהם של אנשי העלייה הראשונה והעלייה השנייה.
בשנת 1922 יצא לאור ספרו הנודע חולמים ולוחמים, שהיה נפוץ בקרב בני הנעורים, חברי תנועות נוער וארגונים ציוניים. בהמשך היה עיתונאי בעיתונים "הארץ", "דואר היום" ועוד. חקר את פרשת ניל"י ואסף חומרים עליה.
בשנת 1914 נשא לאשה את סוניה בת משה גורליק מצ'רניגוב, שבאוקראינה. נולדו להם שלושה ילדים: משה, שפרה ורוחמה. נפטר בתל אביב בי"ז בתשרי תש"ה, ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק, בגבעתיים.
ספריו

חולמים ולוחמים, תרפ"ב 1922, הוצאת ש.ז.גיסין, פתח תקווה
חולמים ומגשמים, תרפ"ב 1922. (מהדורה שנייה: עם מבוא מאת ההיסטוריון יוסף נדבה, 1967 הוצאת מ. מזרחי).
ארתור ג'מס בלפור, חייו והצהרתו, הוצאת "חולמים ולוחמים", תל אביב, תר"ץ
מאיר דיזנגוף : חייו ופעולותיו
פנחס רוטנברג : האיש ופעלו
פרשת ניל"י, (עידית, 1958).
מרגלים או גיבורי המולדת, הוצאת שומרון, 1930
ניל"י, הוצאת מסדה 1937
זלמן דוד ליבונטין: חייו ופעולותיו
ברון אדמונד רוטשילד, (הנדיב הידוע)
ספר היובל למלאת חמשים שנה ליסוד פתח-תקוה, תרל"ח - תרפ"ח
שרה גבורת נילי
מרגלים או גבורי המולדת: הריגול העברי בחזית הארצי-ישראלית
מחיי יוסף חיים ברנר, תרפ"ב
אהרן אהרנסון, סוד הלה-מאנש
פנחס רוטנברג, האיש ופעלו
קרל נטר ויצירתו, מקוה ישראל
ג'ורג' אליוט ודניאל דירונדה, 1932
הערות שוליים

↑  חולמים ולוחמים, בהקדמה לספר עמ' XII-XIII
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310485905171  PLWABN: 9810592861705606  GND: 143069101  ISNI: 0000 0001 0774 1563  LCCN: no91012451  NTA: 30799600X  VIAF: 63570881   WorldCat (עם VIAF): 63570881
פדרציית הכדורגל של מקדוניה הצפונית

| --- | --- |

 ענפי ספורט:  כדורגל
 השתייכות:  פיפ"א אופ"א
 תאריך ההשתייכות:  פיפ"א - 1926/1994 אופ"א - 1954/1994
 נשיא:  מקדוניה אילצ'ו גיורגיוסקי
 תאריך ייסוד:  1921/1948
 האתר הרשמי
פדרציית הכדורגל של מקדוניה (במקדונית: Фудбалска Федерација на Македонија או בראשי תיבות: ФФМ) היא הגוף המנהל את פעילות הכדורגל במקדוניה. ההתאחדות נוסדה בשנת 1926 ומשרדיה נמצאים בסקופיה בירת מקדוניה. הפדרציה אחראית על ניהול והפעלת ליגת העל המקדונית, ליגות המשנה, הגביע המקדוני והנבחרות הלאומיות.
היסטוריה

התאחדות הכדורגל של מקדוניה נוסדה ב-18 בדצמבר 1926 באספה כללית שהתקיימה במסעדת "החייל האלמוני". ההתאחדות נוסדה מחדש לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. בתחילה הייתה ההתאחדות חלק מהתאחדות הספורט של העיר סקופיה. ב-16 באוגוסט 1948 הופרדה התאחדות הכדורגל כגוף עצמאי משאר תחומי הספורט. ב-14 באוגוסט 1949 נוסדה ההתאחדות מחדש כגוף של כלל המדינה. עד לשנת 2002 נקרא הגוף בשם התאחדות הכדורגל של מקדוניה (באנגלית: Football Association of Macedonia, במקדונית: Фудбалски Сојуз на Македонија). החל משנת 2002 שונה שמה לפדרציית הכדורגל של מקדוניה (באנגלית: Football Federation of Macedonia, במקדונית: Фудбалска Федерација на Македонија)
נשיאי ההתאחדות

| נשיא | שנות כהונה |
| --- | --- |
ליוביס איבנוב-דזינגו: 1993–1999
למבה ארנודוב: 1999–2002
חרלמביה חאג'י-ריסטסקי: 2002–2012
אילצ'ו גיורגיוסקי: 2012–הווה
שלמה בונימוביץ

שלמה בונימוביץ' בסיור עם סטודנטים בתל חצור. 2009.
שלמה בונימוביץ' (20 בנובמבר 1952 – 5 בדצמבר 2020) היה ארכאולוג ישראלי, פרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, שהתמחה בתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת במזרח הים התיכון, העולם האגאי וקפריסין.
השכלה

בונימוביץ' הוא בוגר החוג לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב (1977) ושם גם כתב את עבודת המוסמך שלו, "מכירוקיטיה לאנקומי : דגם משולב לשנוי התרבותי בקפריסין מהתקופה הנאוליתית ועד לתקופה הקיפרית המאוחרת" (1982) ואת עבודת הדוקטורט: (1990) כתב על "ארץ ישראל בתקופת הברונזה המאוחרת: מקרה מבחן לשינוי החברתי-תרבותי בחברה מרוכבת", בהנחיית אורה נגבי.
קריירה

בשנות ה-80 של המאה ה-20 היה שלמה בונימוביץ שותף לסקר הר אפרים, שהיה המשך של סקר החרום שנערך בשנת 1968. הסקר היה חלק ממחקר אזורי שכלל גם חפירות מחודשות בתל שילה, אותן ניהל יחד עם ישראל פינקלשטיין וצבי לדרמן.
בין השנים 1990 – 2020 עמד בונימוביץ', יחד עם לדרמן, בראש משלחת החפירות הארכאולוגיות בתל בית שמש. באותן שנים הועסק כסגל החוג לארכאולוגיה ולתקופה גם כראש החוג לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב. בונימוביץ הרבה לעסוק בתיאוריה ובפילוסופיה שמאחורי עבודת השטח של הארכאולוגיה. הוא חיבר מאמרים רבים, כתב פרקים בספרים על תקופת הברונזה ערך וכתב מספר ספרים והעמיד דור המשך של תלמידים.