stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב שכטר (רופא)
לקריאה נוספת

הטיפול במלנומה על ידי Anti-CTLA-4 שימוש באימונותרפיה לטיפול בחולים עם שאת ממאירה / ד"ר יעקב שכטר | 14 באוגוסט 2008 ("the medical" אתר הרופאים של ישראל)
יעקב שכטר, למנוע את שובו של הסרטן כאשר ייתכן שנותרו שאריות גידול מזעריות, באתר הארץ, 19 בפברואר 2018
יעקב שכטר‏, כך פלשו התרופות שהאריכו את חיי חולי סרטן העור לסוגי סרטן נוספים, באתר וואלה, 20 ביוני 2017
רותם אליזרע, שרי ערמון, "נראה את הכימותרפיה הולכת ונעלמת מהעולם", באתר ynet, 19 ביוני 2017
אלינור פוקס, ‏"תרופה חדשה מהווה פריצת דרך בטיפול בסרטן העור", באתר ‏מאקו‏, 1 באוקטובר 2013
סרטן העור: ירידה בישראל של 30% בשיעורי התמותה בגברים וכ-20% בנשים (מסיבת עיתונאים בהשתתפות הפרופ' יעקב שכטר) (כאן ישראל - עיתון האינטרנט של ערי וישובי ישראל, 27 במאי 2014)
אימונותרפיה: השיטה שעשויה לנצח את הסרטן (פרופ' שכטר מסביר)  (כמוני חברים לבריאות, 10 באוגוסט 2015)
הערות שוליים

↑  מרכז רפואי שיבא - פרופ' יעקב שכטר
↑  פרופ' יעקב שכטר - סגן מנהל המערך האונקולוגי בשיבא
↑  דן אבן, פריצת דרך בטיפול בחולים סופניים בסרטן העור, באתר הארץ, 9 ביוני 2010
↑  הטיפול ב-Tumor Infiltrating Lymphocytes) TIL העמותה הישראלית לסרטן העור, 11 באוקטובר 2015
↑  "התרופה שתנצח את סרטן העור" עם תוצאות מזהירות ושיעורי הישרדות גבוהים בקרב חולים קשים ‑ הוצגה אתמול בכנס בינלאומי לחקר הסרטן תרופה חדשה נגד סרטן. "אנחנו בדרך להפוך את המחלה למחלה כרונית שניתנת לטיפול", אמר פרופ' יעקב שכטר, ראש המכון לחקר סרטן המלנומה בבית־החולים תל־השומר המשתתף במחקרידיעות אחרונות, נחמה דואק, 3 ביוני 2014
↑  תרופה ביולוגית בשם פמברוליסילב mk3475 השיגה תוצאות מדהימות בריפוי סרטן העור, פרופ' יעקב שכטר מבי"ח תל השומר מעורב במחקר לפיתוח התרופה המיוצרת על ידי חב' מרק (msd ישראל) "מחקרים" חדשות מדע ב-Time Line
, 3 ביוני 2014
↑  "שותף במחקר הסרטן פורץ הדרך: הטכנולוגיה הזו טובה מכל טיפול כימותרפי"  חדשות 10, ריאיון עם פרופ' יעקב שכטר (ראו בסרטון מהדקה ה-3.14 של הסרטון)
↑  "תקווה: חולי סרטן עור סופניים קיבלו תרופה חדשה ושרדו" ישראל היום, מיטל יסעור בית-אור, 6 ביוני 2016
↑  מכון אלה - מכון אלה למלבאום לאימונו-אונקולוגיה
↑  מכון אלה למלבאום לאימונו-אונקולוגיה מרכז רפואי שיבא
↑  רוני לינדר, מנהל שיבא לחץ - ומנהל מרכז הסרטן הנכנס ויתר על התפקיד, באתר TheMarker‏, 5 בינואר 2011
↑  בית הספר ע"ש סאקלר, אוניברסיטת תל אביב - פרופ' יעקב שכטר
↑  פרופ' יעקב שכטר המרכז הרפואי בני ציון
↑  האונקולוגים הישראלים המובילים (אונקולוגיה כימיותרפיה)
↑  פורום מלנומה וסרטן העור - ראש הפורום הפרופ' יעקב שכטר האגודה למלחמה בסרטן
סאמה-באג'או

| --- | --- |

 אוכלוסייה
 1.3 מיליון
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 פיליפינים = 499,620~  מלזיה = 436,672~  אינדונזיה = 345,000~  ברוניי = 12,000~
 שפות
 סינמה, באג'או, טאסונג, טאגלוג, מאלאי/אינדונזית, צ'ווקאנו
 דת
 אסלאם סוני (99.26%)
סאמה-באג'או הוא שם כולל למספר קבוצות אתניות אוסטרונזיות בדרום מזרח אסיה הימית. קבוצות אלה קוראות לעצמם Sama או Samah וכן מוכרות בשם האקסונים באג'או. הם בדרך כלל חיים בים ומשתמשים בכלי שיט קטנים מעץ כדי להתנייד ממקום למקום. יש להם יכולת גנטית לשהות זמן רב מתחת למים.
הסאמה-באג'או הם הקבוצה האתנית הדומיננטית באיים של טאווי-טאווי בפיליפינים.[דרוש מקור] הם חיים גם באיים של ארכיפלג סולו, בחופים של מינדנאו ובאיים אחרים בצפון פיליפינים וכן גם במזרח בורנאו, סולאווסי, ולאורך האיים המזרחים של אינדונזיה. בפיליפינים קבוצות אלו מאוחדות תחת זרם דתי הדומה לזה של מורו. בעקבות הסכסוך בדרום הפיליפינים, רבים מבני סאמה-באג'או מאזור פיליפינים היגרו לסבה, אחת מ-13 המדינות המרכיבות את מלזיה, וכן להאיים הצפוניים של הפיליפינים. נכון ל-2010 הם הקבוצה האתנית השנייה בגדולה בסבה.[דרוש מקור]
סאמה-באג'או מכונים לעיתים "צועני הים" או "נוודי הים", מונחים שמשמשים כדי לתאר קבוצות אתניות בעלות אורח חיים מסורתי דומה, כגון מוקן שחיים לאורך ארכיפלג מרגי, ארכיפלג הנמצא באזור תאילנד-מיאנמר וכן קבוצה אתנית בשם אורנג' לאוט החיה בדרום-מזרח סומטרה וכן באיי ריאו באינדונזיה. נראה שההתפשטות המודרנית של הסאמה-באג'או מחוץ לאזורים בהם הם ישבו באופן מסורתי קשורה להתפתחות הסחר הימי במלפפון ים.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  שבט קדום שעבר אבולוציה ויכול לחיות מתחת למים נמצא בסכנה, באתר וואלה, 28 בדצמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284648205171  LCCN: sh85011051
משפט האיחוד האירופי

משפט האיחוד האירופי הוא שמו הכללי של צבר האמנות, דברי החקיקה (תקנות) והדירקטיבות של האיחוד האירופי. מטרת האיחוד האירופי היא האינטגרציה הכלכלית, המשפטית והמדינית של מדינות אירופה. אינטגרציה זאת נעשית באמצעות האמנות המכוננות את האיחוד האירופי, שעליהן חותמות המדינות החברות באיחוד. אמנות אלה, ובמיוחד האמנה על תפקודו של האיחוד האירופי (Treaty on the Functioning of the European Union) הקימו את מוסדות האיחוד והכפיפו במידה מסוימת את ריבונות המדינות למוסדות אלו, כך שנוצרת מערכת משפטית ייחודית בעלת אופי "על לאומי". אופי זה למעשה יוצר משטר משפטי חדש, ומעניק למוסדות האיחוד את הסמכות ליצירת וקבלת חוקים. למעשה מדובר על שני סוגי חוקים בעלי רמת מחויבות וחובת הטמעה שונה, לאמור: תקנות (Regulations) ודירקטיבות (Directives). המוסדות יכולים גם לקבל החלטות (Decisions) שהן מחייבות את המדינה או את הפרט שאליהן הן מכוונות. נוסף על כך מוסדות האיחוד מפרסמים המלצות וחוות דעת של מוסדות האיחוד, אשר אינן מחייבות את מדינות האיחוד, אך מנחות אותן.
האמנות המכוננות

האמנות המכוננות מנוסחות באופן שמזכיר חוקה. הן קובעות את מטרות האיחוד, מקימות את מוסדותיו וקובעות את סמכויותיהם, הן קובעות את הנורמות שעל פיהן יתנהל האיחוד והן אף מעניקות את הסמכות לחוקק חקיקת משנה פרטנית לצורך יישומן של הנורמות הכלליות.
האמנות המכוננות > אמנת פריס

בשנת 1949, בעקבות תוצאות מלחמת העולם השנייה, ובהתאם לקריאות של וינסטון צ'רצ'יל להקמת "ארצות הברית של אירופה" נחתמה האמנה להקמת מועצת אירופה (Council of Europe), מוסד אשר קיים עד היום. ב-1951, לאחר הצהרתו המפורסמת של שר החוץ הצרפתי רוברט שומאן ובעקבות תוכנית שפותחה ת על ידי ז'אן מונה (Jean Monet) הוקמה באמנת פריס "קהילת הפחם והפלדה" (ECSC – European Coal and Steel Community). שש מדינות – צרפת, איטליה, גרמניה, בלגיה, הולנד ולוקסמבורג חתמו על האמנה, במטרה להקים רשת על-לאומית אשר תפקח על הייצור המשותף של הפחם והפלדה בתוך מדינות הקהילה. בכך ניתן היה להוציא את הפחם ואת הפלדה - מאבני היסוד של תעשיית המלחמה- מידי ממשלות צרפת וגרמניה, ולהעבירם לשליטה ופיקוח של רשות משותפת. נדבך נוסף באמנה היה אלמנט ראשוני של הסרת חסמי סחר ביבוא ויצוא של מוצרי פחם ופלדה, אלמנט אשר התרחב משמעותית באמנות עתידיות. באמנה זאת הונחו גם היסודות לכל מוסדות הקהילה הקיימים כיום: "הרשות העליונה" (כיום "הנציבות"), מועצת השרים, הפרלמנט האירופי (כונה אז "האספה"- "Assembly") ובית הדין האירופי לצדק. תוקף האמנה 50 שנה, ולמעשה פקע תוקפה באופן פורמלי בשנת 2002.
האמנות המכוננות > אמנת רומא

ב 25 בפברואר 1957 חתמו ברומא שש המדינות המייסדות על שתי אמנות, אשר נכנסו לתוקף בתחילת 1958. הראשונה מביניהן הקימה את הקהילה הכלכלית האירופית. השנייה הקימה את קהילת האנרגיה הגרעינית האירופית. מבחינה מוסדית, אמנת רומא אשר הקימה את הקהילה הכלכלית האירופית למעשה אימצה את ארבעת המוסדות של "קהילת הפחם והפלדה", אלא שב- EEC מוסד "הרשות העליונה" כונה כעת "הנציבות האירופית" ו"האספה" קיבלה את השם "הפרלמנט האירופי". שאר המוסדות הוסמכו לשרת את כל שלוש הקהילות הקיימות. כמו כן מאפיין חשוב של אמנת רומא הוא יצירת "השוק המשותף", אשר מבוסס על ארבע חירויות יסוד: חופש תנועה של טובין, שירותים, בני אדם והון. בתהליך זה יוסד איחוד מכסים מלא בין מדינות הקהילה, והוחל יישום מדיניות משותפת בחקלאות, דיג ותחבורה. בנוסף נוסד מנגנון להבטחת תחרות (מניעת הגבלים עסקיים) ואף דובר על קירוב דינים ל"הבטחת תפקודו התקין של השוק המשותף". אך המאפיין הבולט של אמנה זאת הוא לראשונה תחולה והשפעה ישירה של דיני האיחוד על המדינות החברות באמנה והענקת סמכות למוסדות הקהילה לקבוע נורמות משפטיות על-לאומיות. במעשה זה, המדינות החברות באיחוד ויתרו, במידה מסוימת, על ריבונותן לטובת יצירת ישות על לאומית, והכפיפו עצמן אליה.
בעקבות "אמנת בריסל" (נקראת גם אמנת המיזוג, Merger Treaty) מ-1965 מוזגו שלוש מועצות השרים (מה-EEC, ECSC וה-Euratom) למועצת שרים אחת ושתי הנציבויות (מה-EEC וה-Euratom) ו"הרשות העליונה" (מה- ECSC) אוחדו לנציבות מרכזית אחת.
אמנת רומא החזיקה מעמד קרוב לשלושים שנה מבלי לעבור תיקונים משמעותיים. ה-Single European Act, שנחתם ב-1986, הכניס מספר תיקונים חשובים ביותר במבנה הקהילה ובסמכויות מוסדותיו, וזאת כדי להאיץ את "השלמת השוק הפנימי". כך לדוגמה, הוחלפה הדרישה להסכמה פה אחד בין המדינות החברות בשיטה של רוב מיוחס. כך נשללה האפשרות של מדינה בודדת לחסום חקיקה.
האמנות המכוננות > אמנת מאסטריכט

אמנת מאסטריכט (Treaty of the European Union) – נחתמה בתחילת 1992 ונכנסה לתוקפה רק לקראת סוף 1993 עקב מספר דחיות באשרור של המדינות החברות, חלקן בעקבות משאלי עם. כמו קודמותיה, גם אמנה זו הכניסה תיקונים חשובים לתוך אמנת הEEC, תוך שהיא משנה את שמה לאמנת ה-EC. אחד מהתיקונים החשובים הללו הוא יצירת מנגנון ולוח זמנים לביצוע איחוד מוניטרי, אשר הוביל להקמת גוש האירו ב-2002. תיקונים אחרים הכניסו שינויים בסמכויות המוסדות ובתהליך החקיקה, בין היתר בתגובה לביקורת הגואה על ה"גרעון הדמוקרטי" של האיחוד. אחד מהתיקונים הללו הוא "עיקרון הסובסידיאריות".
אמנת מאסטריכט גם יצרה את מבנה "שלושת העמודים" של האיחוד, אשר התקיים עד לאמנת ליסבון: העמוד הראשון הוא הקהילה האירופית כפי שעוצבה עד אמנת מאסטריכט לרבות האיחוד המוניטרי. העמוד השני הוא מדיניות החוץ והביטחון המשותפת (CFSP – Common Foreign and Security Policy), והעמוד השלישי הוא שיתוף פעולה בענייני פנים ומשפטים (CJHA – Cooperation in Justice and Home Affairs).
ואכן, אמנת מאסטריכט למעשה מורכבת משני חלקים, כאשר אחד מכניס שינויים באמנת הקהילה, והשני כולל שורה של הסכמים ופרוטוקולים נפרדים. בעקבותיה, נוצר למעשה הפיצול לשתי אמנות מכוננות: אמנת הקהילה (TEC – The EC Treaty) הכוללת הוראות המתייחסות ל"עמוד הראשון" דהיינו הקהילה הכלכלית והאיחוד המוניטרי ואת אמנת האיחוד (TEU – The Treaty of the EU), הכוללת הוראות המתייחסות לאיחוד האירופי עצמו, דהיינו שני העמודים הנוספים. על אף ששני עמודים אלו מטופלים מחוץ למסגרת המיוחדת של הקהילה, ובשלב זה הושארו במסגרת בין-ממשלתית, עצם הכנסת עמודים נוספים אלה לאמנה מהווה יריית פתיחה לכוון אינטגרציה פוליטית שלמה ומתקדמת יותר.
האמנות המכוננות > אמנת אמסטרדם

אמנת אמסטרדם נחתמה באוקטובר 1997 ונכנסה לתוקף בשנת 1999. אחת מהמטרות המוצהרות של הוועידה אשר הובילה לאמנה הייתה לבצע רפורמה במבנה המוסדי הפוליטי של האיחוד האירופי לקראת ההצטרפות הגדולה של מדינות רבות ממזרח אירופה. מטרה זו לא הושגה בפועל בשל מחלוקות בין המדינות החברות, והושארה לאמנות עתידיות. אך האמנה מהווה נקודת ציון חשובה בתהליך האינטגרציה אירופית בכך שהעבירה את רוב הנושאים שהיו תחת ה"עמוד השלישי" הבין ממשלתי (ענייני פנים ומשפט, לרבות מדיניות הגירה) אל "העמוד הראשון" הקהילתי. בנוסף, האמנה חיזקה את כוחו של הפרלמנט האירופי והסדירה את התנועה החופשית של אזרחי האיחוד בכל רחבי האיחוד בכך שיצרה מעמד "אזרח האיחוד האירופי".
האמנות המכוננות > אמנת ניס

אמנת ניס נכנסה לתוקף בפברואר 2003 על רקע המיתון העולמי שהחל בשנת 2000 ועל רקע חוסר ההצלחה לבצע רפורמה במוסדות האיחוד באמנת אמסטרדם. היא תיקנה את האמנות הקודמות, וכללה הוראות מעבר, הוראות סיום וארבעה פרוטוקולים. הישגיה העיקריים של האמנה היו אם כן התאמת המבנה והתפקוד של מוסדות האיחוד להרחבת האיחוד שהתרחשה ב-2004, והרחבת הנושאים להצבעה ברוב מיוחס.
האמנות המכוננות > אמנת ליסבון

אמנת ליסבון נקראת גם "אמנת הרפורמה". בליסבון האיחוד האירופי מקבל את מעמדו הקבוע שאותו אנו מכירים כיום. האמנה נחתמה בדצמבר 2007 כשלוש שנים לאחר ניסיון כושל לאשרר בכל מדינות האיחוד אמנה שהייתה אמורה להקים חוקה אירופית, אשר מטרתה לבצע שינויים משמעותיים במוסדות וניהול האיחוד. אך אמנת ליסבון נכנסה לתוקף בדצמבר 2009, ומשלבת בתוכה חלק מהרפורמות החדשות שהיו אמורות להיעשות באמצעות החוקה. גם לידתה של אמנה זו (שלא כונתה חוקה) הייתה קשה ואף נדחתה תחילה במשאל עם באירלנד. מאמצים פוליטיים ודיפלומטים הובילו בסופו של דבר לשכנוע העם האירי לאשרר את האמנה.
אמנת ליסבון יוצרת שורה של שינויים משמעותיים בדין האירופי, ובמובנים רבים יוצרת כלים להידוק נוסף של הברית בין המדינות החברות באיחוד, הידוק האינטגרציה ביניהן ושמירת האופי העל-לאומי של האיחוד.
מבחינה משפטית, בדומה לנעשה באמנת מאסטריכט, האמנה חולקה לשתי אמנות- TFEU- The Treaty on the Functioning of the EU (שהוא השם החדש שניתן לאמנת ה-EC) וה- TEU- The Treaty on European Union. שתי אמנות אלו מגלמות בתוכן למעשה את 'הוראות ההפעלה' של האיחוד האירופי כיום.
מטרת אמנת ליסבון היא "להגביר את יעילותו ואת הלגיטימיות הדמוקרטית של האיחוד, ולשפר את עקביות פעולותיו".
בין הישגיה העיקריים של האמנה ניתן למנות:
ביטול שיטת "שלושת העמודים" כך שלמעשה גם נושאים בענייני חוץ וביטחון עוברים לסמכות האיחוד. איחוד שלושת העמודים - שיתוף פעולה כלכלי, מדיניות חוץ וביטחון משותפת ושיתוף פעולה בנושאי משפט וביטחון פנים- מביא את האיחוד לכדי אישיות משפטית אחת ונפרדת.
הגברת מעורבות הפרלמנט ומועצת השרים בתהליך החקיקה על ידי הרחבת הנושאים עליהם חל הליך החקיקה הרגיל. ישנו גם חיזוק במעמד הפרלמנט על ידי הגדרת תחומי מדיניות נוספים כזקוקים לאישורו.
יצירת משרות "נשיא האיחוד האירופי" ו"הנציג הבכיר לנושאי חוץ וביטחון של האיחוד".
שילוב הפרלמנטים הלאומיים בחקיקה: משך הזמן הניתן לפרלמנטים המדינתיים לבחינת הצעות חוק של הנציבות האירופית ובדיקת התאמתן ל'עיקרון הסובסידיאריות' ולתגובה עליהן הוארך לשמונה שבועות.
חקיקות משנה

אמנת ליסבון יצרה פירמידת נורמות המורכבת מחמש דרגות של היררכיה: בראש הפירמידה ניצבו האמנות המכוננות את האיחוד: TEU, TFEU והאמנה בדבר זכויות יסוד (EUCFR), ומתחתיהן עקרונות כלליים של דין האיחוד. השכבה השלישית מורכבת מחקיקה, ומתחתיה – פעולות שנעשו תוך האצלת סמכות ופעולות אכיפה.
סעיף 288 TFEU קובע ומפרט את סוגי הנורמות המשפטיות:
תקנות – Regulations.
דירקטיבות – Directives.
החלטות – Decisions.
המלצות – Recommendations.
חוות דעת – Opinions.
חקיקות משנה > תקנות/רגולציות

לפי סעיף 288 TFEU תקנה (Regulation) היא בעלת תחולה כללית, היא מחייבת בכללותה ובעלת תחולה ישירה במדינות החברות. כלומר, תקנה יוצרת זכויות וחובות למדינות וגם לפרטים בתוך המדינה, ללא צורך לקלוט אותה אל הדין הפנימי של המדינה החברה. יתרה מכך, בית הדין האירופי קבע שבאופן עקרוני אסור למדינה לשכתב את תקנות האיחוד לתוך החוק הלאומי שלה, מפני שיש בכך משום טשטוש האופי הקהילתי של תקנות האיחוד. עם זאת, התחולה הישירה של תקנות אינה אוטומטית. ייתכנו מצבים בהם יש הוראה מותנית בתקנה או שנדרשות פעולות נוספות לשם החלתה. את התקנות חובה לפרסם בעיתון הרשמי של האיחוד (Official Journal) והן נכנסות לתוקף בתאריך הנקוב בהן, ובהיעדרו 20 יום לאחר הפרסום בעיתון הרשמי.
חקיקות משנה > הנחיות/דירקטיבות

ע"פ סעיף 288 דירקטיבות (Directive) מחייבות את המדינות החברות ביחס לתוצאה שיש להשיג, אבל הן משאירות למדינות את הצורה והאמצעים שבהם יש להשיג תוצאה זו. כלומר, דירקטיבה קובעת את היעד והכוון הכללי, אבל משאירה בידי המדינות את אופן השגתם, בהתאם לדין הפנימי ולמבנה המוסדי של כל מדינה ובהתאם להעדפותיה הלאומיות. למעשה, זהו הכלי המרכזי להרמוניזציה של הדינים באיחוד משום שהוא מאפשר למדינות גמישות פוליטית לגבי פרטי היישום. שלא כמו תקנות, לגבי דירקטיבות, ה-TFEU אינה מורה במפורש על תחולה ישירה: האמנה מורה במפורש על שלב ביניים של קליטה למשפט המדינות החברות באמצעות פעולה של המדינה. ואולם, בית הדין של האיחוד האירופי קבע שמשהסתיימה התקופה שבה היה על המדינה ליישם את הדירקטיבה והיא לא עשתה כן, אזרח יוכל לאכוף הוראות מתוכה העומדות במבחני התחולה הישירה.
חקיקות משנה > החלטות

להבדיל מהתקנות והדירקטיבות, החלטה אינה מעשה חקיקה בעל השפעה כללית, אלא מופנית בדרך כלל לפרט מסוים או לקבוצה מסוימת של פרטים או מדינות, ואותם היא מחייבת. בדומה לדירקטיבות, לא מוזכר באמנת ה-TFEU כי יכולה להיות להן תחולה ישירה.
חקיקות משנה > המלצות וחוות דעת

סעיף 17(1) TEU מסמיך את נציבות האיחוד, באופן כללי, לנסח המלצות או לתת חוות דעת בנושאים שהאמנה עוסקת בהם, בין אם היא מורה על כך במפורש ובין אם לא. סעיף 288 TFEU קובע כאמור כי מוסדות האיחוד רשאים לתת המלצות וחוות דעת, ומוסיף שהן חסרות תוקף מחייב. קביעה זו מונעת תחולת הישירה, אבל לא מחסנת אותן מפני הליך שיפוטי. כך למשל, בית משפט מדינתי יכול להפנות שאלה לבית המשפט האירופי לצדק בדבר פרשנותן. בפרשת Grimaldi פסק בית המשפט האירופי לצדק כי בתי משפט מדינתיים חייבים להתחשב בהמלצות האיחוד בהחליטם במחלוקת המובאת בפניהם, במיוחד כאשר ההמלצות מבהירות את פרשנות הדין המדינתי שאומץ כדי ליישמן.
חקיקות משנה > הסכמים בינלאומיים עם מדינות שלישיות וארגונים בינלאומיים

ע"פ סעיף 216 TFEU, ובהתאם למספר החלטות של בית הדין האירופי לצדק, הסכמים בינלאומיים הם פעולות של האיחוד האירופי וחלק בלתי נפרד ממשפט האיחוד. סעיף 267 TFEU מאפשר לבית הדין האירופי לצדק לבחון תקפותם של הסכמים בינלאומיים שהאיחוד צד להם, או לבחון שאלה פרשנית העולה מהסכם שכזה. יתרה מכך, סעיף 258 TFEU אף מתיר לבית הדין האירופי לצדק לשפוט בתביעה כנגד מדינה חברה אם זו הפרה הוראות הסכם בינלאומי שהאיחוד צד לו.
עקרונות יסוד > תחולה ישירה (Direct effect)

משפט האיחוד האירופי מעניק לפרטים ולתאגידים הנמצאים בתוך המדינות החברות זכויות הניתנות לאכיפה על ידי בתי המשפט הלאומיים של אותן המדינות החברות, ללא צורך בפעולה כלשהי מצד מוסדות החקיקה של המדינה החברה עצמה.
עקרונות יסוד > תחולה ישירה (Direct effect) > תחולה ישירה של סעיפי אמנת האיחוד

דוקטרינת ההשפעה הישירה היא יציר הפסיקה, כאשר פסק הדין Van Gend en Loos (אנ') מ-1963 הניח את הבסיס להחלת דוקטרינה זו במשפט האיחוד האירופי. בפסק דין זה חברה הולנדית אשר ייבאה חומרים כימיים חויבה במיסוי גבוה מזה שהותר באמנת רומא (1958). החברה תבעה את נציבות המכסים ההולנדית בבית משפט הולנדי, וזה העביר לבית המשפט האירופי לצדק את השאלה "האם לסעיף באמנת רומא יש השפעה ישירה בתוך מדינה חברה?" או במילים אחרות - האם יכולים אזרחי מדינה זו, בהסתמך על הסעיף הנדון, לטעון לזכויות אישיות אשר מחובתם של בתי המשפט להגן עליהם? בית הדין קבע כי המדינות החברות הסכימו לכך שלמשפט האיחוד האירופי יהיה מעמד מחייב בתוך המדינות באופן שהאזרחים יוכלו להסתמך עליו בבתי המשפט המקומיים. זהו בבחינת "משטר משפטי חדש" בו נושאי הזכויות והחובות הם לא רק מדינות וארגונים בינלאומיים, אלא גם פרטים.
במספר פסקי דין עוקבים נקבע שלסעיפי אמנות של האיחוד יש תחולה ישירה במדינות החברות, בתנאים מסוימים:
שהסעיף באמנה הוא ברור וחד משמעי – לא די בהצהרת כוונות כללית או בביטויים עמומים כגון "ישתדלו", "יבדקו", "יפעלו במטרה..." וכדומה.
שההוראה תיצור חובה בלתי מותנית ומידית – תנאי זה היה חשוב בתקופות מעבר ולכן כיום הוא פחות רלוונטי.
שהחובה תהיה מושלמת מבחינה משפטית ושיישומה לא יהיה תלוי באמצעים שצריכים להינקט על ידי מוסדות הקהילה או מדינות חברות, תוך הפעלת סמכות שבשיקול דעת.
עקרונות יסוד > תחולה ישירה (Direct effect) > תחולה ישירה של דירקטיבה

כאמור, דירקטיבה היא חקיקת משנה המתווה את היעד והכיוון הכללי של המדיניות הרצויה, אבל משאירה בידי המדינות את אופן השגת המטרה, בהתאם לדין ולתנאים הפנימיים. היא קובעת מטרה, ואת הזמן להשגתה.
בית הדין האירופי לצדק קבע שמעבר לתחולה הישירה אשר חלה על סעיפי האמנות, ישנה תחולה ישירה גם על הוראות הנובעות מהנחיות אשר לא יושמו על ידי המדינות חברות במועד שנקבע על ידי מוסדות האיחוד. בפסק דין Van Duyn (אנ') מ-1974 בית הדין האירופי לצדק קבע שיש להחיל בתחולה ישירה הנחיה המתירה את כניסתה של אזרחית הולנדית, חברה בכת ה-Scientology לבריטניה, בניגוד לעמדתה של בריטניה אשר בהתאם לדין המדינתי החל באותה עת (אשר עמדה בניגוד להוראה הנובעת מהדירקטיבה של האיחוד) התנגדה לכניסת האזרחית ההולנדית. ניתן להסיק מכך שדירקטיבה שעבר זמן יישומה, יוצרת פוטנציאל לתחולה ישירה, כך שמדינה חברה שלא יישמה דירקטיבה בתוך פרק הזמן שהוקצב לכך לא תוכל להסתמך על מחדלה מול תביעה לקיום דירקטיבה.
במקרה Van Duyn היה מדובר בעיקרון התחולה הישירה ביחסה של המדינה עם הפרט (תחולה ישירה אנכית). עם זאת, בית הדין קבע בפסק הדין בעניין Marshall v Southampton Health Authority (אנ') שעיקרון זה לא חל ביחסים בין פרטים (תחולה ישירה אופקית) שכן הן מחייבות רק את המדינות. אלא שביה"ד נתן פרשנות רחבה על מה נחשב "מדינה", וכלל בתוכה גם גופים שקשורים בעקיפין למדינה או אפילו גופים פרטיים הנהנים מסמכויות מיוחדות שמוענקות להם על ידי המדינה ושלאזרחים רגילים אין כאלה.
בפסק הדין בעניין Defrenne v Sabena (אנ') מ-1976, תבעה דיילת אוויר את חברת סבנה על כך שהופלתה לרעה מטעמי מגדר מבחינת תנאי העסקה לעומת דיילים גברים, בניגוד לדין האירופי. בית המשפט האירופי לצדק החיל את עקרון התחולה הישירה של יחסי העבודה בין דיילת לחברת סבנה. כלומר החילה את התחולה הישירה בין חברת תעופה ממשלתית (לא פרטית) לבין פרט. על אף שקביעה זאת הוגבלה בפסק דין בהתקיים מספר תנאים, יש בכך הרחבה משמעותית של עיקרון התחולה הישירה שנקבעה בפסק הדין Van Gend en Loos מ-1963.
יתרה מזאת, מקרה Defrenne הוא מקרה ייחודי ומשמעותי משום שהדירקטיבה עצמה ליישום שוויון ביחסי עבודה עוד לא חוקק שכן האמנה קבעה ליישום "תוכנית" לאימוץ דירקטיבה בלבד והדירקטיבה עצמה עוד לא חוקקה על ידי הנציבות. בית המשפט האירופי לצדק קבע שלא יעלה על הדעת שאזרחים יסבלו עקב מחדלי הנציבות האירופית בחקיקת דירקטיבה, ושהפרטים בתוך המדינה יכולים להיסמך על ה"תוכנית" שנקבעה באמנה. על אף שקביעה זאת הוגבלה החלת התחולה הישירה על הפרט בהתקיים מספר תנאים.
עקרונות יסוד > תחולה עקיפה (Indirect effect)

בית המשפט האירופי לצדק פיתח את עיקרון הפרשנות ההרמונית – Harmonious interpretation לפיו כאשר בית המשפט האירופי לצדק מתייחס לחוקים של מדינה שלא בהכרח מושפעים ישירות מהחקיקה האירופית, הוא יבחר בפרשנות שעולה בקנה אחד עם החקיקה האירופית. מדובר למעשה בהשפעה עקיפה של החקיקה האירופית על החקיקה המדינתית באמצעות פרשנות.
בעניין Von Colson v. Land Nordrhein Westfalen (אנ') התובעות הגישו בקשה להתקבל בתור עובדות סוציאליות במתקן כליאה גרמני. התפקיד ניתן בסופו של יום לשני גברים בעלי כישורים פחותים מהן. בתביעתן בבית הדין לעבודה בגרמניה הן הצליחו להוכיח כי הן הופלו לרעה בשל מינן ולכן נפסקו להן הוצאות נסיעה לראיון בלבד. בפנייתן לבית הדין האירופי לצדק הן טענו שיש לפרש את הוראות החוק הגרמני שלאורן פסק בית הדין לעבודה בפרשנות שעולה בקנה אחד עם דירקטיבות האיחוד האירופי, אשר חייבו לתת לנשים תוצאה יותר מספקת מאשר הוצאות נסיעה. החוק הגרמני עדיין לא שונה בהתאם לדירקטיבה האירופית, אך על פניו לא חלף מועד יישום הדירקטיבה שנקבעה על ידי האיחוד ועל כן לא היה ניתן לתבוע תחולה ישירה. בית הדין האירופי לצדק, בהסתמכו על הוראה שכיום נמצאת בסעיף 4(3) TEU, קבע שהחובה החלה על המדינות החברות לנקוט בכל האמצעים ליישום הוראות האמנה והדירקטיבות של מוסדות האיחוד מטילה חובה על בתי המשפט המדינתיים לפרש את החקיקה הלאומית לאור הדין האירופי ובאופן שהדין יהיה אפקטיבי. פסיקת פיצויים בשיעור של הוצאות נסיעה לראיון אינה עומדת בדרישה הזו ואין בה כדי למנוע הפליה בעתיד. על כן מוטל על בית המשפט הגרמני לקבוע פיצויים, בהתאם לדין הגרמני, שתהיה בהם הרתעה אפקטיבית כנגד הפרת הוראות האמנה והפרת איסור ההפליה בין נשים לגברים.
עם זאת במשך מספר שנים לא היה ברור אם ההשפעה העקיפה יכולה לחול לפני המועד האחרון ליישום הדירקטיבה על ידי מדינות האיחוד. בפסקי דין מאוחרים יותר בעניין Marleasing (אנ') מ-1980 ו-Adeneler מ-2006 נקבע באופן מפורש שההשפעה העקיפה תחול רק לאחר שחלף המועד להטמעת הדירקטיבה בדין המדינתי. בתקופת הביניים עד למועד האחרון ליישום הדירקטיבה, המדינות החברות מחויבות לא לנקוט בצעדים או פעולות המנוגדות לדין האירופי.
לקריאה נוספת

P.S.R.F Mathijsen, Guide to European Union Law, 10th ed. (London:Thompson Reuters Limited,2010),19,26,28
נלי מונין משפט האיחוד האירופי אחרי אמנת ליסבון 62 (2012)