stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלאגבאלוס
קורות חייו > עלייתו לשלטון > הדחת מקרינוס

המקורות הרומאיים מוסרים גרסאות עם שינויים מהותיים לגבי השתלשלות האירועים שהביאה את אלאגבאלוס לכיסא השלטון. על פי כתבי הרודיאנוס, יוליה מאיסה ניצלה את הפופולריות של סקסטוס ואריוס בסיאנוס בקרב חיילי הלגיון השלישי גאליקה ואת הנאמנות של חיילי הלגיון לקרקלה על מנת ליצור בסיס כוח צבאי להפיכת השלטון. היא התניעה והנהיגה מהלך שבסיכומו עלה אלאגבאלוס לשלטון. היא הפיצה את השמועה שסקסטוס ואריוס בסיאנוס הוא ממזרו של קרקלה ממערכת יחסים עם בתה יוליה סואימיאס. כתוצאה מכך, הוא היה היורש הזכר האחרון לשושלת בית סוורוס. שמועה נוספת שסייעה לרכוש את אהדת הלגיון הצביעה על עושרה המופלג של המשפחה ועל נכונותה לתגמל ביד רחבה את התומכים בה. חיילי הלגיון הזמינו את הנשים ואת סקסטוס ואריוס בסיאנוס למחנה הלגיון, הלבישו את הילד בבגדי ארגמן והכריזו עליו כקיסר ושליט האימפריה הרומית.
קסיוס דיו מוסר תיאור שונה על נסיבות פריצת המרד. לפי כתביו גבר צעיר בשם גאניס, שאינו מוזכר במקורות האחרים ומתואר כמאהב של יוליה סואימיאס. אדם זה גם שימש כדמות אב לסקסטוס ואריוס בסיאנוס היתום, והיה כלי להפצת השמועה לפיה אלאגבאלוס היה בנו של קרקלה. לאחר שהשמועה נפוצה הכניס גראניס את אלגבאלוס למחנה הלגיון השלישי ביום 16 במאי 218 ושכנע את חיילי הלגיון להמליך את סקסטוס ואריוס בסיאנוס ולמרוד במקרינוס. מחקרים מודרניים מטילים ספק במהימנות גרסה זו, המוציאה מהתמונה את יוליה מאיסה, שהייתה דמות חזקה ושלטה ביד רמה בגורל המשפחה, בנותיה ונכדיה. לא סביר להניח שמהלך משמעותי שיעלה אותה לשלטון נעשה ללא ידיעתה המפורשת.
עם קבלת הידיעה על המרידה שלח מקרינוס, שככל הנראה לא העריך את חומרת האיום, כוח פרשים תחת פיקודו של גנרל מנאמניו לדכא את המרד. המהלך הצבאי המהוסס נכשל וחיילי הלגיון השלישי הצליחו לשכנע את חיילי מקרינוס להרוג את מפקדם ולעבור לצדו של סקסטוס ואריוס בסיאנוס. עם קבלת הידיעה על הכישלון הבין מקרינוס כי המרד מהווה סכנה של ממש ופנה אל חיילי הלגיון השני פרתיקה שחנה באפאמיאה (אנ') שבסוריה. מול חיילי הלגיון הוא העלה את בנו הקטין דיאדומניאנוס מדרגת קיסר לדרגת אוגוסטוס וניצל את ההזדמנות החגיגית להבטיח לחיילי הלגיון מתנות ולהבטיח תשלום עבור נאמנותם במאבק. המאמץ לא הביא לתוצאות הרצויות וחיילי הלגיון גירשו את מקרינוס, שחזר לאנטיוכיה. לפי קסיוס דיו צעד סקסטוס ואריוס בסיאנוס אל עבר אנטיוכיה בראש 2 לגיונות לצידו על מנת למנוע ממקרינוס הזדמנות לאסוף כוחות נאמנים ולדכא את המרד שהיה בחיתוליו. ביום 8 ביוני נפגשו הכוחות בסמוך לעיר אנטיוכיה. קסיוס דיו מצייר את תמונת הקרב כסיפור הרואי לפיו גאניס, שלמרות חוסר ניסיונו הצבאי פיקד על הלגיונות הנאמנים, בעוד אמו וסבתו של סקסטוס ואריוס בסיאנוס מעודדות את רוח החיילים בעת שמומנטום הקרב נטה לטובת מקרינוס ומעל לכל מתאר כיצד סקסטוס ואריוס בסיאנוס, אף על פי שהיה ילד בן 13 חסר כל הכשרה צבאית, הסתער על קווי האויב, חרבו שלופה בידו. על פי התיאור של דיו מקרינוס נבהל וברח משדה הקרב. על פי הרודיאנוס, מקריאנוס היה בעל היוזמה בתחילת העימות וצעד עם כוחותיו מאנטיוכיה לכיוון אמסה. הצבאות נפגשו לקרב מכריע ומקרינוס נמלט משדה הקרב כאשר היה ברור שיחידות שלמות מצבאו עורקות למחנה המורדים. כך או כך, מקרינוס נותר ללא צבא שיתמוך בו והחל במסע בריחה עם בנו מתוך תקווה להגיע לרומא, אך נעצר בדרך והוצא להורג.
קורות חייו > אוגוסטוס של האימפריה הרומית

עם כניסתו לאנטיוכיה ולאחר תשלום סכום נכבד לחיילים שתמכו בו, שלח סקסטוס ואריוס בסיאנוס הודעה לסנאט ברומא. בהודעה זאת הכריז על עצמו אוגוסטוס וביסס את חוקיות המהלך על סמך היותו בנו של אנטונינוס (קרקלה) ונכדו של ספטימיוס סוורוס. הוא נטל לעצמו את השם "מרקוס אורליוס אנטונינוס אוגוסטוס", שהיה שמו המלכותי של קרקרלה, וזאת בניגוד לחוק ולמסורת הרומאית לפיהם הסנאט היה הגוף היחיד בעל הסמכות להעניק את שרביט השלטון והתארים לשליט המיועד. מהלך זה העמיד את הסנאט בפני עובדה מוגמרת. הצמדת התואר "אוגוסטוס" לשמו הרשמי של הקיסר הייתה נוהג רשמי שהחל עם התבססות משטר הפרינקיפט. התואר עצמו היה חסר סמכויות ממשיות והיה תואר כבוד, שהוצמד לשמו של השליט של האימפריה הרומית, על מנת להבדיל בין האוגוסטוס ל"שותפים לשלטון". שותפו לשלטון של האוגוסטוס היה בדרך כלל בנו, שנשא את התואר "קיסר" כסימן להיותו יורש עצר שחולק מידה מסוימת של השלטון עם האוגוסטוס. במקרים של שליטים שתפסו את השלטון בכוח או ללא קשר לשושלת המלוכה, כמו במקרה של אלאגבאלוס, שימש התואר כחותמת של לגיטימיות על סמך הקשר של השליט החדש עם אוגוסטוס קיסר.
אלאגבאלוס ונשות המשפחה נשארו באנטיוכיה ולאחר מכן בניקומדיה במשך שנה על מנת לבסס את השלטון. תחילה היה עליהם להתמודד עם מספר טוענים לכתר. אלאגבאלוס התמקד בפולחן של אל השמש בעוד אמו וסבתו אחזו הלכה למעשה במושכות השלטון. בסדרת טיהורים הוציאו להורג כל מי שיכול היה להיות איום על השלטון, כגון מפקד הלגיון השלישי וגראניס – שניהם תחת האשמה שניסו לחתור תחת אלאגבלוס, וייתכן שמהלכים אלה נעשו מיוזמתן של אמו וסבתו כחלק ממאבקי כוח בחצר על השאלה מי יחזיק במושכות השלטון. בסדרת טיהורים נוספת הוצאו להורג מושלים של פרובינקיות מנאמני מקרינוס ובהם מושל מצרים, פאנוניה, סוריה וערביה. מושלי הפרובינקיות המערביות לא נכללו בטיהורים, ככל הנראה מאחר שהיו מרוחקים ולא מעורבים במאבקים על כס השלטון. רשימת המוצאים להורג הלכה והתארכה ובהמשך כללה אצילים וסנטורים שהואשמו בהתנגדות לאוגוסטוס החדש. אחרים הואשמו בהתנגדות למדיניות שהתווה השליט החדש, אך לפי קסיוס דיו הם הוצאו להורג כי אלאגבאלוס חשק בנשותיהם. במקביל מונה פובליוס ולריוס קומזון (Publius Valerius Comazon), מפקד הלגיון השני פרטיקה, למפקד המשמר הפרטוריאני ולאחר מכן לקונסול לצד אלאגבאלוס בשנת 220 ולמושל העיר רומא, אך לפי קסיוס דיו הוא היה כלי-שרת ובובה בידי השליטים האמיתיים – נשות משפחת הקיסר.
גם גראניס, מתומכיו הנלהבים של אלאגבאלוס, מצא את מותו מהר מהצפוי במהלך ויכוח עם הקיסר הצעיר. על פי ההיסטוריונים הרומאיים בני התקופה, ניסה גראניס לשכנע את אלאגבאלוס למתן את דרכיו, דהיינו להתלבש בבואו לרומא בבגדים כנהוג ברומא ולא בשמלות הכהונה אותן לבש בפומבי, ולמתן את הלהט הדתי שבפולחן אל השמש. אלאגבאלוס לא קיבל את ההתערבות ברוח טובה והרגו, או שהביא להוצאתו להורג.
קורות חייו > אוגוסטוס של האימפריה הרומית > כניסה לרומא וביסוס השלטון

לאחר שהות בניקומדיה במהלך 218–219 והתבססות במזרח האימפריה יצאה המשפחה השלטת אל רומא, ככל הנראה בלווית האבן השחורה שסימלה את האל אלאגבל, לתבוע את כס השלטון להלכה ואת מושכות השלטון למעשה. בכתבי קסיוס דיו בלבד מוזכרת אפיזודה לפיה על פי דרישת אלאגבלוס נתלתה בסנאט מעל הפסל של אלת הניצחון תמונה ענקית של אלאגבלוס, לבוש בשמלה טקסית בעת ביצוע פולחן לאל אלאגבל, לכאורה על מנת להרגיל את הרומאים לקוד הלבוש והמנהגים השונים. עם זאת היה בכך מן התחבולה, מאחר שעל פי המנהג כל ישיבה של הסנאט החלה במעשה פולחן ובו הסנטורים הציעו מנחות לאלת הניצחון. עם הצבת תמונתו של אלאגבאלוס הוצעו המנחות הלכה למעשה גם לשליט ולאל החדש.
הפמליה הגיעה לרומא בקיץ של 219. בתאריך לא ידוע אך בסמוך לכניסת אלאגבאלוס לרומא הוא התחתן עם בת למשפחת אצולה רומאית, יוליה קורנליה פאולה, ככל הנראה מתוך רצון להכניס את האוגוסטוס הצעיר, שהיה נטע זר ברומא, אל תוך מערכות השלטון האזרחיות של האימפריה. הנישואים עלו על שרטון במהירות. אלאגבלוס גירש את אשתו בטענה שיש בגופה פגם. ככל הנראה הסיבה האמיתית לגירושים הייתה רצונו לשאת לאשה כוהנת של האלה וסטה כחלק מרפורמות דתיות. המאמץ לצבור נקודות זכות ולזכות בלגיטימציה בא לידי ביטוי במטבעות שעליהן הובטחה אספקת מזון סדירה להמוני העם וביטחון המבוסס על החוק לאליטות.
קורות חייו > אוגוסטוס של האימפריה הרומית > נישואים לבתולה וסטלית

על פי כל המקורות בני התקופה, אלאגבלוס התחתן עם בתולה וסטלית (בלטינית: Virgo vestalis). בתפקיד טקסי ומיוחד זה כיהנו כוהנות של האלה וסטה, אלת האש והאח, שהייתה האלה המרכזית בפולחן הבית והמשפחה ברומא העתיקה. תפקידן של הכוהנות הווסטליות היה לשמר את האש הקדושה, אש התמיד שבערה במקדש וסטה. הבתולות נדרו נדר פרישות, האוסר עליהן לקיים כל מגע מיני עם גבר או להקים משפחה במשך כל שנות כהונתן. הפרה של איסור זה הייתה כרוכה בעונש מוות לבתולה הוסטלית ולגבר איתו נאפה. אלאגבאלוס הפר את כל האיסורים בכך שנשא לאישה בתולה וסטלית וככל הנראה את הבתולה הבכירה, ובכך הביע זלזול מוחלט בכל מה שנחשב קדוש בדת הרומאית. העלבון היה עמוק ביותר מאחר שאלאגבאלוס נשא גם בתואר הפונטיפקס מקסימוס, הכהן הגדול של הדת הרומאית והאחראי על הבתולות הווסטליות. מדובר במהלך יוצא דופן וקיצוני מאחר שנגד את המסורות הרומאיות הבסיסיות והמקודשות ביותר.
על פי המקורות הרומאיים הוא התחתן עם בתולה וסטלית בשם אקיליה סוורה (Aquilia Severa), ושמה מופיע גם במטבעות של אלאגבלוס בתוספת השם "יוליה" שניתן לה לאחר הנישואים. על חלק מהמטבעות נראים בני הזוג מחזיקים ידיים מצד אחד ומצד שני מופיע שמה עם התואר "אוגוסטה". תאריך הנישואים לא ידוע, אך מניתוח תאריכי הטבעת מטבעות על שמה מצביע מחקר נוּמִיסְמָטִי על שנת 221. על פי קסיוס דיו, אלאגבלוס הצהיר כי הנישואים נועדו על מנת שייולדו ילדים "אלוהיים", כלומר שאלאגבלוס ראה בעיני רוחו את עצמו כמי שממזג את הדת של רומא העתיקה עם פולחן אל השמש הפיניקי וכמייסד של שושלת קיסרים־כוהנים.
קורות חייו > אוגוסטוס של האימפריה הרומית > מינוי אלכסנדר סוורוס לקיסר

מעשיו יוצאי הדופן בכל קנה מידה של אלאגבאלוס, שכוונו ישירות כנגד המסורות המכוננות של האימפריה הרומית, העירו כנגדו אויבים, שהמסוכנים שבהם היו הצבא וקציניו ובראשם המשמר הפרטוריאני, שתמיכתם הייתה קריטית עבור כל שליט של האימפריה הרומית. תהליך הידרדרות התמיכה באלאגבאלוס והפיכתו מנכס לנטל לא נעלמו מעיני סבתו, שפעלה בנחישות על מנת לשמר את הכוח שבידה ולהבטיח כי נפילתו הוודאית תיעשה תחת שליטה של המשפחה וללא סכנה לאבדן הנכסים השלטוניים שבידה. בצעד ראשון היא שכנעה, בקיץ 221, את אלאגבאלוס לאמץ כבן ויורש עתידי את בן דודו אלכסיאנוס על סמך ההבטחה כי כך יוכל להקדיש עצמו לעבודת הקודש של אל השמש. הבן המאומץ נטל את השם מרקוס אורליוס אלכסנדר שקישר אותו גם לאלאגבאלוס וגם לקרקלה וקיבל את התואר "קיסר". על מנת לבסס את מעמדו כמי שזכאי לכס המלכות מלידה החלו אמו וסבתו להפיץ את השמועה שגם הוא, כמו אלאגבאלוס,
הוא בנו הבלתי חוקי של קרקלה. השמועה הפכה לחלק מהביוגרפיה הרשמית של מי שעתיד להיות האוגוסטוס אלכסנדר סוורוס. רק עם עלייתו לכיסא המלוכה נאמר במפורש כי קרקלה הוא אביו ואלאגבאלוס כקרוב משפחה ואב מאמץ נמחק לחלוטין מעברו.
צעד שני בניסיון לשמר את השלטון היה להביא לגרושין בין אלאגבלוס לבתולה הוסטלית אקילה סוורה, נישואין שערורייתיים, שהיו לצנינים בקרב אזרחי רומא. לאחר מכן התחתן עם אנניה פאוסטינה, שהייתה קרובת משפחה של הקיסר מרקוס אורליוס, אחד משליטי רומא הגדולים בהיסטוריה. אילו נישואים אלה היו עולים יפה הם היו מעגנים את שלטון השושלת של אלאגבאלוס ומשפחתו אל תוך לב ההיסטוריה הרומאית.
אם הייתה תקווה להתחלה חדשה ורצון טוב, היא התפוגגה במהירות. יוליה מאיסה ויוליה מָמָאֶיאה, אמו של אלכסנדר סוורוס, החלו להתרחק מאלאגבלוס ואמו יוליה סואימיאס בתהליך שבסיכומו של דבר יקרע את המשפחה השלטת. הן שמרו את אלכסנדר סוורוס במרחק מפולחן אל השמש ומכל קשר וזיקה עם אלאגבאלוס, קשרים שהאצולה הרומאית לא ראתה בעין יפה, ואספו מורים רומאיים שלימדו אותו את ההליכות וההלכות של החיים הרומאיים. אלאגבאלוס גירש תוך זמן קצר את פאוסטינה ולקח לאישה, שוב, את אקילה סוורה, הכוהנת הוסטלית, והגלה או הוציא להורג את מוריו של אלכסנדר סוורוס. העימות הידרדר לכלל מאבק גלוי כאשר אלאגבאלוס ניסה להרוג את אלכסנדר סוורוס במספר הזדמנויות ועורר עליו את זעמם של חיילי המשמר הפרטוריאני. התסיסה הביאה את אלאגבאלוס, בלווית אמו, אל מחנה המשמר עם אלכסנדר סוורוס, שם ביקש את סליחת החיילים והבטיח כי יסלק את חבר מרעיו.
קורות חייו > אוגוסטוס של האימפריה הרומית > מותו של אלאגבאלוס

מצבו של אלאגבאלוס המשיך להידרדר. הוא ניסה למנוע מאלכסנדר סוורוס מלהופיע בפומבי ובמקביל ביקש מהסנאט שתואר ה"קיסר" יילקח מסוורוס. בקשתו נדחתה, הוכחה לכך שהוא הפך לחסר השפעה לחלוטין ומנותק מכל מקורות התמיכה בו. כתובות מתחילת שנת 222 מזכירות עדיין את אלאגבאלוס ואלכסנדר סוורוס כשליטים, אך ביום 13 במרץ 222, לאחר שניסה ככל הנראה לפגוע שוב בסוורוס, הופיע שוב אלאגבאלוס במחנה המשמר הפרטוריאני על מנת להרגיע את התסיסה והכעס נגדו, אך נתפס כאסיר. שתי האחיות יוליה מָמָאֶיאה ויוליה סואימיאס, שליוו את בניהן, התעמתו והתחרו על תמיכת חיילי המשמר שהוציאו להורג את אלאגבאלוס ולאחר מכן את אמו. ראשיהם נכרתו וגופותיהם הופשטו ונגררו ברחובות העיר. גופת אלאגבאלוס נזרקה לנהר הטיבר וגופת יוליה סואימיאס נקברה במקום לא ידוע. יום למחרת הוכרז אלכסנדר סוורוס לאוגוסטוס. על פי קסיוס דיו נערך טיהור בקרב נאמני אלאגבלוס והאבן השחורה הקדושה לאל השמש הוחזרה לחומס.
על פי ההיסטוריה אוגוסטה הוצאתו להורג של אלאגבאלוס הייתה מתוכננת. לכאורה אלאגבאלוס הורה לגרש את הסנטורים מרומא וחיילי המשמר החליטו שהגיעו מים עד נפש. הם הוציאו להורג את הפמליה של אלאגבאלוס תחילה ומצאו את האוגוסטוס מתחבא בחדר שירותים. הוא הוצא להורג לאלתר וגופתו נגררה ברחובות והושלכה לנהר הטיבר.
לאחר מותו הורה הסנאט על הכחדת זיכרונו מההיסטוריה של האימפריה על ידי מחיקת שמו ממסמכים וכתובות. בני משפחתו, שנותרו שליטים של רומא, לא מחו ולא ניסו למנוע את מחיקת זכרו וניסו להרחיק את עצמם ככל שיכלו מכל הקשור אליו. מינויים ציבוריים שנעשו על ידי אלאגבאלוס בוטלו וכל הרפורמות הדתיות הוחזרו לאחור: הפסלים של אלי רומא הוחזרו למקדשיהם, אלאגבל הורד מדרגתו הרמה בראש הפנתיאון הרומאי ויופיטר חזר למקומו, האבן השחורה של אלגבל הוחזרה לעיר חומס, ומרכז פולחנו המחודש של אל השמש ומקדש אלגבל ברומא הוקדש (מחדש) ליופיטר. שלטונם ותפקידם ההיסטורי של האוגוסטוס והאל שלו בא לקיצו.
קורות חייו > רפורמות דתיות > רקע

דמותו וחייו של אלאגבאלוס קשורים באופן הדוק עם דמותו של אל השמש של אמסה המופיע בשמות שונים בכתבים הרומאים כאלאגבאלוס או הליוגבאלוס. שמו מופיע גם על גבי מטבעות מתקופת שלטונו של מרקוס אורליוס אנטונינוס אוגוסטוס (אלאגבאלוס) כאלגבל. בשנת 1976 נמצא תבליט מהמאה הראשונה לספירה במרחק מה מהעיר חומס ועליו מופיעות שתי דמויות של אלים מקומיים. אחד מהם הוא בדמות לוחם אנושי בעוד השני הוא בצורת קונוס - אבן או הר עם נשר בראשו ושמו מצוין "אלגבל" דהיינו האל של ההר. מטבעות של העיר חומס מתארים את האל כאבן הנמצאת בתוך מקדש. מערך מסוג זה ידוע כביתאל (בלטינית: Baetulus וגם Baetylus), שמשמעותו בשפות שמיות "ביתו של האל", והוא אבן או מערך של אבנים מקודשות הקשורות באלוהות. ביתאל מופיע בכתבים החל מהתקופה האשורית ועד התקופה הביזנטית. הרודיאנוס כתב: "לא היה פסל מעשה ידי אדם ליצג את האל כמו שנהוג אצל הרומאים או היוונים אלא אבן גדולה עגולה בבסיסה מתחדדת בראשה וצורתה כקונוס וצבעה שחור".
במועד לא ידוע החל מהמאה השלישית הפך אלגבל מאל של ההר לאל שמש, והוא מופיע בכתובת של חיילים רומאיים מחומס שמתוארכת ל-200–210 ומוקדשת ל"אל השמש אלאגבאלו" (Deo Soli Aelagabalo). אף על פי שאלגבל היה אל מקומי שפולחנו היה בעיר חומס בלבד פולחנו משך מאמינים מחוץ לתחומי העיר והמקדש של אל השמש משך קהל רב. לא נמצאו שרידים של המקדש בחפירות ארכאולוגיות. מטבעות מחומס מתארים מקדש מוגבה ומדרגות המובילות לחזית בעלת 6 עמודים ומעליה טימפנון. בין העמודים נמצא הבתאל של האל אלגבל. הפולחן נוהל על ידי כוהן גדול – ככל הנראה התואר עבר בירושה, ויש עדויות שסבא-רבא של אלאגבאלוס היה כהן גדול של אלאגבל.
קורות חייו > רפורמות דתיות > הרפרמות של אלאגבאלוס

תקופת שלטונו של אלאגבאלוס הייתה תקופה של רפורמה דתית קצרת ימים. רפורמה זאת זוהתה לחלוטין עם דמותו ככוהן דת וחתרה תחת הפנתיאון הרומאי ותחת המיתולוגיה הרומית. עיקרה היה הכנסת אל שמש שמרכז פולחנו בסוריה אל תוך רומא ואליליה. אל זה הוצב בראש הפנתיאון והוריד את האל יופיטר ממעמדו כראש האלים ופטרונה של רומא העתיקה. מהלך חסר תקדים זה הפר את המנהגים והאמונות שנוצרו לאורך מאות שנים והיו חלק מהאופי התרבותי-דתי של האימפריה. הדבר נחשב לעלבון צורב לאזרחי ושועי העיר. בניגוד למהלכים אחרים ולמעשים אחרים שנקשרו לשמו של אלאגבאלוס בתקופת שלטונו הקצרה והסוערת אין ספק בטביעת אצבעותיו הבלעדיות על הרפורמה הזאת, שחתרה כנגד עצם יכולתו לשלוט ואיימה על מי ששיתף איתו פעולה בשלטון על האימפריה ובסיכומו של דבר הביאה למותו.
עם עלייתו לשלטון ולאחר כניסתו לרומא הוסיף הסנאט את התואר "כוהן ראשי לאל השמש אלאגבל" לרשימת תאריו הרשמיים. בכתובות שונות הוא מוזכר לא רק בתואר פונטיפקס מקסימוס, דהיינו הכוהן העליון של הדת ברומא המופקד על ניהול חיי הפולחן והדת של המדינה אלא גם בתואר "הכוהן הגדול של אלאגבל, אל השמש הבלתי מנוצח". על גבי מטבעות הנושאים את דמותו מופיעות בדרך כלל הכתובות "כוהן של אל השמש אלאגבל"‏SACERD(OS) DEI SOLIS ELAGAB(ALI); "הכוהן הגדול ואוגוסטוס" ‏ SVMMVS SACERDOS AVG(VSTVS) או "כוהן-אוגוסטוס בלתי מנוצח ‏ INVICTVS SACERDOS AVG(VSTVS). במקביל למינויו ככוהן ראשי, ככל הנראה בסוף שנת 220, העלה אלאגבלוס את אל-השמש לדרגת האל העליון בפנתיאון הרומאי, מעל לאל יופיטר והרודיאנוס. על פי צו שניתן עוד בניקומדיה שמו של אלאגבל היה צריך להאמר ראשון בכל שבועה או הצהרה רשמית.
ההיסטוריה אוגוסטה מציין כי אלאגבאלוס "אימץ" את פולחן האלה קיבלי, האנטולית במקור אך בעלת מעמד מיוחד ברומא, שם התבסס פולחנה בדמות "האם הגדולה" (Magna Mater), ואבן שחורה שמקורה במטאוריט הייתה דמותה של האלה. פולחן זה כלל מרכיבים של אורגיות פולחניות, והכוהנים השתתפו בטקסים של סירוס עצמי שזכו לשם "יום דם" (Dies sanguinis). הכוהנים לבשו בגדי אישה, עדו תכשיטים, צימחו שיער ארוך והתאפרו- סממנים של פולחן שההיסטוריונים הרומאיים מייחסים גם לאלאגבאלוס ככוהן של אל השמש.
קורות חייו > רפורמות דתיות > הקמת מקדש לאל השמש

מפעלו הגדול ביותר של אלאגבלוס היה בניית מקדש גדול לאל השמש על גבי גבעת פלטין. מקדש קטן יותר נבנה במרחק מה מהפורום, באתר עליו עומדת בזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוזלמה. על פי כתבי הרודיאנוס, באמצע הקיץ הועברה האבן השחורה הקדושה לאל השמש בתהלוכה מפוארת מגבעת פלטין למקדש הקטן יותר. על פי הרודיאנוס האבן הקדושה הושמה בתוך מרכבה מקושטת זהב ואבנים יקרות, נמשכת על ידי 6 סוסים לבנים מקושטים אף הם. למרכבה לא היה נהג ואיש לא החזיק את המושכות שהוצמדו לאבן הקדושה, אלאגבלוס צעד לאחור כאשר פניו לכוון האבן וידיו אוחזות ברסן של הסוסים וחיילי המשמר הקיסרי אוחזים בו לבל יפול. בחזית התהלוכה צעדו כהנים נושאים פסלים של כל שאר אלי הפנתיאון הרומאי, דגלי האימפריה וחפצים קדושים ומאחור רכבו פרשים. אזרחי רומא נהגו לרוץ בעקבות התהלוכה כשהם זורקים פרחים על האוגוסטוס.
במהלך חפירות שנערכו בשנות ה-30 של המאה ה־20 ולאחר מכן בשנות ה-50 של המאה ה־20 באתר הידוע כיקב ברבריני הנמצא בסמוך לקולוסיאום נחשפו יסודות מקדש האלאגבליום (Elagabalium). על פי הממצאים הארכאולוגיים המבנה היה מלבן מוקף עמודים באורך 70 מטרים על 40 מטרים. המקדש נבנה במקור על ידי הקיסר דומיטיאנוס בין השנים 81–96 והיה ככל הנראה מקום פולחן לאל יופיטר. אלאגבלוס הרחיב, הגדיל ופיאר את המבנה הקיים והקדיש אותו לאל אלאגבל. על פי הרודיאנוס מדי יום, עם עלות השחר, החל אלאגבלוס בזבח פולחני של בקר וכבשים. בעוד הוא מעלה זבח תזמורת גדולה ניגנה ומסביב למזבח רקדו נשים פניקיות כשהן מנגנות בתוף מרים. קציני צבא ובעלי תפקידים אחרים, לבושים בבגדים בסגנון הכוהנים הפיניקים, נשאו את חלקי הפנים של החיות בתוך כדים מוזהבים. על פי קסיוס דיו וההיסטוריה אוגוסטה אלאגבאלוס הקריב גם קורבנות-אדם, ילדים, לאלגבל, מציין גם שהוא נמנע מלאכול בשר חזיר וכי הוא עבר או ביקש לעבור מילה.
קורות חייו > רפורמות דתיות > נישואי אל השמש

על פי הרודיאנוס אלאגבלוס פעל במקביל לזווג את אל השמש עם אלה רומאית. תחילה עם מינרווה, אלת החוכמה, מלחמה והאסטרטגיה הצבאית במיתולוגיה הרומית, אך לאחר שהגיע למסקנה שמינרווה היא דמות "מלחמתית" זווג אל השמש עם האלה אוראניה שמוקד פולחנה היה בקרתגו ואחד מסמליה היה הירח, כך שבאופן סמלי השמש התחתן עם הירח. עם הגעת פסל האלה מקרתגו, עליו מסופר שהובא עם הנסיכה דידו לקרתגו בייסודה, בתהלוכה מפוארת, הצטוו כל אזרחי רומא ותושבי איטליה לחגוג את החתונה ולשאת מתנות לזוג האלוהי, ובטענה שמדובר בחתונה, הצטוו אנשי קרתגו לשלוח נדוניה עם האלה הכלה.
ההיסטוריונים הרומאיים לא נותנים הסבר למהלכיו של אלאגבלוס. המחקר המודרני מייחס לנישואים של אל השמש תפקיד של בבואה של נישואי אלאגבלוס עם נשותיו. על פי חלק מהמחקרים הנישואים של אלאגבל למינרווה בשילוב עם הנישואים של אלאגבלוס לבתולה וסטלית גרמו למרמור בקרב אזרחי רומא, שלא יכלו לשאת את חילול הקודש הכפול, ואלאגבלוס נאלץ, ייתכן שבהשפעת סבתו, לבטל את הנישואים ולבוא בברית הנישואים עם אשתו השלישית אנניה פאוסטינה (Annia Faustina). במקביל לכך שהאל אלגבל התחתן עם אוראניה. כך תוקן זמנית הנזק שנגרם למשפחה השלטת והרפורמה הדתית של אלאגבלוס הוכתרה בהצלחה. השערה נוספת היא שאלאגבל נישא לשתי האלות ויצר שילוש שתפקידו היה להחליף או לחקות את השילוש הרומאי של יופיטר-יונו ומינרווה. החוקר הישראלי משה עמית מסכם את מעשיו של אלאגבלוס כ"מעשה ליצנות" והחוקר ההולנדי מרטין איקס (Martijn Icks) קובע כי מעשיו ומניעיו של אלאגבלוס יישארו בגדר תעלומה.
קורות חייו > רפורמות דתיות > ביטול פולחן אלי רומא

מהלך נוסף של אלאגבלוס שיצר מהומה בזמנו וספקולציות במחקר מופיע אך ורק בהיסטוריה אוגוסטה. לפי הכתוב אלאגבלוס הורה לאסוף את כל כלי הקודש מהמקדשים של אלי רומא שעל גבעת הפלטין ובהם אש התמיד של וסטה, הפלדיום של מינרווה והמגינים של הסאליי ולהעביר אותם למקדש האל אלאגבל. צעד זה העביר הלכה למעשה את הפולחן הרומאי אל מקדש אל השמש. לפי מקור זה הורה אלאגבלוס להפסיק את פולחן אלי רומא והגדיל לעשות ודרש כי הפולחן היהודי השומרוני והנוצרי יעבור לעבוד את אלגבל. חיזוק לטענה זאת נמצא בעקיפין בדברי הרודיאנוס שמציין כי לאחר מותו של אלאגבאלוס הוחזרו חפצי הקודש למקומם המקורי. לסיפור זה אין כל אזכור אצל קסיוס דיו. ההיסטריה אוגוסטה מוסיף ומציין כי אלאגבלוס ציווה כי האלים הרומאיים יהיו משרתיו של אלגבל, אחדים קיבלו דרגת חצרנים ואחרים הפכו לעבדים, והוסיף לצוות כי כל הטקסים הדתיים בעולם הרומאי יערכו בסגידה לאלגבל בלבד.
הדעות חלוקות לגבי משמעותו של מהלך זה על כל ההשלכות מרחיקות הלכת שבו. מספר חוקרים מודרניים מייחסים לאלאגבלוס רפורמה מרחיקת לכת שמטרתה הסופית היא הפיכת דת האימפריה הרומית למונותאיסטית. וחוקרים אחרים דוחים על הסף את ההנחה שניתן למצוא במעשיו של אלאגבלוס סימנים לתוכנית או מטרה להאחדת הפנתיאון הרומאי או לניצנים של מונותאיזם.
קורות חייו > מיניות ומגדר > כחלק מפולחן אלאגבל

מחקרים אחרים מגבשים מסקנות המסבירות את תיאור מעלליו והעדפותיו המיניות של אלאגבאלוס בהתבסס על הרפורמות הדתיות שהוביל. ההיסטוריונית בת הסמכה ברברה לוויק (Barbara Levick) קובעת כי לבושו ה"אורינטאלי" ומגוון התכשיטים שענד הביאו את אזרחי רומא לראות את אלאגבלוס כמי שמתנהג בנשיות מודגשת ומעלה את ההשערה כי המוניטין הזה היה הבסיס לשמועות ולסיפורים על נטיותיו המיניות של אלאגבאלוס ורצונו להיות מוכר כאישה או נסיונותיו להראות נשי. השערה נוספת לתיאורים סביב נטיותיו של אלאגבאלוס קשורה לקשר ההדוק בין אלאגבאלוס לפולחן האל אלגבל. על פי השערה זאת האל היה מיוצג או בעל צורה של קונוס מאבן שחורה שעשוי להתפרש כפאלוס ואלאגבאלוס ככוהן ממין זכר של אל פאלי פעל ללבוש דמות נשית להשלמת הזיווג בינו לבין האל. לוויק מוסיפה כי השפעה נוספת על מעשיו של אלאגבאלוס היה פולחן האלה קיבלי שכוהניה התחפשו לנשים וסירסו את עצמם כחלק מתהליך הפולחן לאלה.
היסטוריוגרפיה > מקורות מהעת העתיקה > קסיוס דיו

את מרבית חייו העביר קסיוס דיו בשירות הציבורי של האימפריה הרומית. בתקופת שלטונו של אלאגבאלוס שהה דיו באנטליה והיה מרוחק ומנותק מרומא והאירועים אותם הוא מתאר וככל הנראה אסף את המידע משמועות שהגיעו אליו וממידע שאסף כאשר חזר לרומא במהלך שלטונו של אלכסנדר סוורוס, שלטון שהיה עוין במופגן כנגד אלאגבאלוס. ספריו הידועים בשם "ההיסטוריה הרומאית" מסתיימים בתיאור ההיסטוריה עד לשנת 229, כלומר 7 שנים לאחר עלייתו לשלטון של אלכסנדר סוורוס. הספר האחרון (מספר 80) באוסף, המכסה את רוב שלטונו של אלאגבאלוס, שרד רק בחלקים. קסיוס דיו מצייר את אלאגבאלוס באופן השלילי ביותר ומגלם בדמותו את כל התכונות להן הוא בז באדם בכלל ובעיקר באציל ושליט רומאי. באופן יוצא דופן ובניגוד למנהגו בעת כתיבתו אודות שליטי האימפריה האחרים, קסיוס דיו נמנע מלקרוא לאלאגבאלוס בשמו הרשמי "מרקוס אורליוס אנטונינוס אוגוסטוס" ומסתפק בכינויי גנאי שונים ובעיקר מתייחס אליו כ"אנטונינוס מזויף". קסיוס דיו מתייחס לאוגוסטוס קרקלה כאנטונינוס האמיתי ולאלאגבאלוס שהוסיף את השם אנטונינוס לשמותיו הרשמיים הוא מתייחס כמתחזה המשתמש בשמו של קרקלה לזייף את מוצאו ומעמדו. על פי מחקר עדכני משנת 2016, תיעוד ההיסטוריה של שלטון אלאגבאלוס בכתבי קסיוס דיו לוקה בחוסר אמינות, ודיו משתמש במכוון בכלים של רטוריקה כגון שימוש בסטראוטיפים ובטקסטים ספרותיים על מנת ליצור דמות מיתית של השליט הרע. על פי המחקר, דמותו של אלאגבאלוס בכתבי דיו היא קריקטורה ומכלול הכתיבה הוא על גבול הסאטירה, תפקידה הוא להדגיש את השקפת עולמו של דיו על מהות השלטון ומהותו של השליט הטוב מול השליט הרע, ומשמש את דיו על מנת להזהיר את הדורות הבאים מסכנות המונרכיה והדיקטטורה לרומא.
היסטוריוגרפיה > מקורות מהעת העתיקה > הרודיאנוס

הרודיאנוס היה היסטוריון שחי בתקופתו של אלאגבאלוס. הוא נשא במספר תפקידים במנהל האזרחי של האימפריה הרומית וחי חלק גדול מחייו ברומא. הוא נסמך במידת מה על כתבי קסיוס דיו, עדויות של עדי ראייה והשלמות מתוך הדמיון. הרודיאנוס רואה באלאגבלוס שליט שהיה חרפה. בניגוד לדיו הוא לא כופר בלגיטימיות שלטונו של אלאגבאלוס ולא יוצא מנקודת המוצא המקדשת את שימור שיטת הממשל של האימפריה הרומית והסנאט בראשה. ההיסטוריון ההולנדי מרטין איקס קובע כי כתבי הרודיאנוס נכתבו באופן רשלני, בעיקר בהתייחס ללוחות הזמנים, וכי יש בכתביו נטייה לוותר על היצמדות לעובדות על מנת להשיג אפקט דרמטי-ספרותי. מחקר השוואתי קבע כי הרודיאנוס מבסס חלקים ניכרים מעבודתו על כתבי קסיוס דיו אך דבר לא מונע ממנו להוסיף או להחסיר פרטים רבים ומשמעותיים. הרודיאנוס מקמץ בפרטים על מעלליו המיניים של אלאגבאלוס, הסיפורים על מאהביו הגברים לא מופיעים אצל הרודיאנוס אך יש אזכור להופעתו ה"נשית" וחיבתו לבזבזנות וראוותנות המיוחסים להיותו אדם שנולד במזרח וזר לתרבות הרומאית. הרודיאנוס מפליג בפרטים על תפקידו של אלאגבאלוס ככוהן אל-השמש אלגבל ועל פולחן האל ברומא ועושה זאת בצבעים עזים אך לא מזכיר את נושא קורבנות האדם המוזכרים אצל דיו. ההיסטוריון הגרמני מיכאל זומר (Michael Sommer) מציין כי תיאור מעשי הפולחן בכתבי הרודיאנוס נועד בראש ובראשונה להדגיש את היות אלאגבלוס זר אוריינטאלי החותר תחת התרבות הרומאית בעוד שהדגש בכתבי דיו הוא הפולחן כחלק מהצגת אלאגבאלוס כעריץ מטורף החותר תחת החוק והסדר החברתי. החוקר מסיק כי גישתו של הרודיאנוס היא בעלת מידה של אמפתיה כלפי אלאגבלוס.