stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמריקן ביוטי
עלילה > היום האחרון בחייו

הסרט מתחיל במונולוג מפיו של לסטר, לא כדמות אלא כמספר: "שמי הוא לסטר ברנהם. זוהי השכונה שלי, זהו הרחוב שלי, אלה הם חיי. אני בן 42 ובעוד פחות משנה אני אהיה מת. כמובן שאינני יודע זאת עדיין, ובאופן מסוים... אני כבר חשוב כמת". והנה, מגיע יומו האחרון של לסטר עלי אדמות.
לאחר שהתעמת עם אשתו - וגרם לה לסיים את הרומן שלה, וגם לשנוא אותו קצת יותר - מתקשר לסטר לביתו של ריקי, כדי לבקש מריחואנה. אביו של ריקי, פרנק, מתחיל לחשוד כי השניים מנהלים רומן. הוא משכנע את עצמו שבנו הוא הומוסקסואל, ולאחר חילופי דברים - קשים מצדו וסרקסטים מצד בנו - הוא מגרש את ריקי מהבית. ריקי הולך היישר לביתה של משפחת ברנהם ומבקש מג'יין להצטרף אליו במעבר לעיר ניו יורק. היא מסכימה. אנג'לה שנוכחת במקום מתרגזת ומכנה את השניים "פריקים". תגובתו של ריקי לא מאחרת לבוא, הוא זורק לה בפנים שהיא: "מכוערת, רגילה ויודעת את זה". אנג'לה יוצאת מחדרה של ג'יין ופורצת בבכי. לסטר נמצא שם כדי לנחמה. קודם לכן פוגש לסטר את הקולונל פרנק פיץ במוסך ביתו. פרנק מבין בטעות שלסטר הוא הומו ומנשק אותו על שפתיו. לסטר מסביר לפרנק - שחשף את היותו הומוסקסואל מודחק - שמדובר באי-הבנה. לסטר מנסה לפתות את אנג'לה לשכב איתו, אך לאחר שהיא מספרת שהיא למעשה בתולה, הוא מתחרט על שהגיע למצב זה ומפסיק באחת את ההתקדמות לקראת האקט המיני. בסצנה הבאה נראים השניים משוחחים במטבח. לסטר מבין אז כי לראשונה בחייו הוא באמת מאושר. הוא מביט בתמונה שלו מהעבר, בה הוא מחייך, ואינו מודע לכך שלראשו מכוון אקדח. בתחילה לא ברור מי לחץ על ההדק אך בהמשך העלילה מתברר כי הקולונל פרנק פיץ הוא שעשה זאת.
הסרט מגיע לסיומו כאשר מראות ותחושות מחייו של לסטר עוברים לנגד עיניו. במקביל משולבות סצנות המתארות את הדמויות האחרות ברגע הירייה. על רקע כל אלו מונולוג נוסף מפיו של לסטר, שוב מעמדת המספר: "אני מניח שאני צריך להיות די מעוצבן בשל מה שקרה לי, אך קשה להישאר כועס כאשר יש כל כך הרבה יופי בעולם..."
פרסים

הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר. מתוכם הוא זכה בחמישה:
פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - קווין ספייסי
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר - סם מנדס
פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר - אלן בול
פרס אוסקר לצילום - קונרד הול
בסך הכול זכה הסרט בעשרות פרסים שונים ברחבי העולם, בהם גם פרסי גלובוס הזהב ובאפט"א.
תגובות לסרט

"אמריקן ביוטי" זכה לאהבת המבקרים; "יצירת מופת בלתי שטחית, בוודאי הסרט הטוב של השנה, קלאסיקה של כל הזמנים" כותב רוד דרהר עבור הניו יורק פוסט. "מצחיק, מכאיב וגלוי לב באופן גס" כותב דסון תומסון עבור הוושינגטון פוסט. "ליהוק יוצא מן הכלל, הבמאי מנדס מוצא אמת ועומק בדרמה הפרברית" כותב אדוארד גוטמן עבור הסן פרנסיסקו כרוניקל. ספייסי, השחקן הראשי זכה גם הוא לביקורות מעולות; ג'י קאר כתב עבור הבוסטון גלוב: "ספייסי הוא כאוצר בדמות שנראה כאילו נתפרה עבורו". רוג'ר איברט כתב עבור השיקגו סאן טיימס: "ספייסי, שחקן המכיל אינטליגנציה בעיניו ובקולו, הבחירה הנכונה לגילום דמותו של לסטר ברנהם".
משה דוד ואלי

| --- | --- |
 לידה:  1696 
 פטירה:  1777 (בגיל 81 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1777 
 רבותיו:  רמח"ל 
 
המצבה על קברו של רבי משה דוד וואלי
רבי משה דוד ואלי (1697 – 17 בדצמבר 1776, ז' בטבת ה'תקל"ז) היה פרשן מקרא, רופא, מלומד, ומקובל יהודי מאיטליה. תלמיד חבר של הרמח"ל, ולפי החוקר יוסף אלמנצי, היה הרמ"ד ואלי רבו של הרמח"ל בקבלה בתחילת לימודו.
ביוגרפיה

נולד לרבי שמואל. למד אצל רבני פדובה יחד עם הרמח"ל, ושניהם הוסמכו לרבנות בערב חג הסוכות ה'תפ"ו. כאשר הקים הרמח"ל את חבורתו בשנת ה'תפ"ז, היה הרמ"ד ואלי מראשי החבורה, ולמנהיג החבורה בהמשך. הרב ואלי היה איש אשכולות, בעל ידיעות נרחבות במקרא, פילוסופיה, רפואה ועוד. למד רפואה באוניברסיטת פדובה. בגיל 25 חיבור פולמוסי אנטי־נוצרי בשם "I Sette Giorni della Verit", כמו כן חיבר עשרות חיבורים על כל התנ"ך המתפרשים על כ-15,000 עמודים, שחלקם מצויים בכתבי יד.
על שיטתו הייחודית בביאור המקראות מסביר הרב יוסף ספינר, מדפיס הכתבים בקיצור: "דרכו המיוחד בביאורו של רבינו הוא שמקשר בין פסוק לפסוק ועניין לעניין עד שכמעט כל הספר מתפרש בהמשך אחד, וכן הפשט והסוד שלובים יחד... דרכו בדרך הסוד הוא קרוב אל דרך הפשט – דהיינו שהסוד יסבול את הפשט ולא ישתנה משמעות העניין, רק שיתפרש למשמעותו הפנימית של אותו עניין עצמו".
לשיטתו, החכמות של הימים הקדמונים רובן אמת לעומת החכמות החדשות בתקופתו שרובן שקר. לפיכך, קיבל את תיאורית ארבע הליחות ואת שיטת הרפואה של גלינוס, היפוקרטוס ואבן סינא ש'מועילה בעצם ומזיקה במקרה לעומת רפואת הכימיקה שמזיקה, מועילה לפעמים ולא בעצם'.
אם תאמר, שהחכמה צריכה להשתוות אל מקבליה, והרפואה הקדמונית הייתה טובה אל הקדמונים, אך אל החדשים צריכה רפואה חדשה שתשתוה למזגם ולתכונתם. דע שזהו דרך עקשות, כי האמת לא ישתנה לעולם בכל הדורות, ולכן אין להחליף את הרפואות בשום פנים ממה שלימדונו קדמונינו. אלא שיפול איזה שינוי בכמות הרפואה בלבד ולא באיכות שלה, וזהו לפי שנתחלש טבעם ומזגם של בני אדם, ואינם יכולים לסבול את הריבוי של ימים ראשונים.
הרב משה דוד וואלי נפטר בז' בטבת תקל"ז ונטמן בבית הקברות ברחוב ויה דומניקו קמפניולה 24, בפאדובה. על מצבתו כתוב: ”פ"נ מעלת החכם הרופא המקובל האלקי כמהה"ר משה דוד ואלי זצ"ל נלב"ע יום ג' ז' לחדש טבת שנת תקל"ז”.
חיים אישיים

לפי המובא בכתביו נולד לו בן וקרא את שמו שמואל חיים על שם אביו.
חיבוריו

פירוש על כל התורה והנ"ך בדרך הקבלה. החיבור ושאר חיבוריו הודפסו על ידי הרב יוסף ספינר.
ספר הליקוטים על נושאים שונים, מהם בסגולות ורפואה. (חלק א, חלק ב בהיברו-בוקס).
קיימים חלקים מיומן "חזיונות" שכתב. יצא לאור על ידי ישעיהו תשבי, נמצא בתוך ספר היובל לשלמה פינס ב (תש"ן), עמודים 441–472.
בעריכת אורי ולר-, פירוש ספר עובדיה, צפונות, על פי כ"י בית המדרש לרבנים בניו יורק, 947 L. (תולדותיו בראש המאמר) שנה א׳ גיליון ב׳, תשמ"ט, עמ' לט-מב (מידע בקטלוג רמב"י)
בעריכת אורי ולר-, פירוש ספר עובדיה לרבי משה דוד ואלי, סיני קי, סיון-תמוז תשנ"ב, עמ' קיח-קכב (מידע בקטלוג רמב"י)
לקריאה נוספת

יהונתן גארב, 'עיון מחודש בדימויו העצמי של ר' משה דוד ואלי ובהשתקפותו בפרשנותו למקרא', תרביץ, עט,ב (תש"ע–תשע"א), עמ' 263­–303. https://www.jstor.org/stable/23606924
Jonathan Garb, `The Modernization of Kabbalah: A Case Study`, Modern Judaism: A Journal of Jewish Ideas and Experience, 30 (2010), pp. 1– 22. https://www.jstor.org/stable/40604672
Jonathan Garb, `The Circle of R. Moshe Hayyim Luzzatto in Eighteenth Century Context`, Eighteenth Century Studies, 22 (2010), pp. 189–202. https://www.jstor.org/stable/41057328
Tzvi Luboshitz, `“The Secret of That Herb”: Mystical Smoking from Italian Sabbateanism to Hasidism`, Modern Judaism – A Journal of https://academic.oup.com/mj/article-abstract/41/3/317/6368275?redirectedFrom=fulltext Jewish Ideas and Experience, 41,3, (2021), pp. 317–338.
צבי ה' לובושיץ, 'אנטי־קתוליות בלבוש יהודי: ביקורת הדת הקתולית ב'שבעת ימי האמת' לר' משה דוד ואלי', ציון, פט,ד (תשפ"ד), עמ' 307–332
הערות שוליים

↑  רבי משה דוד ואלי, ספר מגלה עמוקות - ביאור איוב, ירושלים, תשס"ט, עמ' ז
↑  הספרים באתר היברו בוקס: בראשית א, בראשית ב, שמות א, שמות ב, ויקרא, במדבר, דברים, תהלים א, תהלים ב, יהושע - שופטים, שמואל, מלכים, ירמיה, יחזקאל, משלי, קהלת, שיר השירים, רות, איכה, אסתר, איוב, דניאל עזרא ונחמיה, ישעיה, תרי עשר, ע' תיקונים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305583205171  GND: 136749895  ISNI: 0000 0000 6686 1269  LCCN: n88241131  SUDOC: 241726204  VIAF: 18786549   WorldCat (עם VIAF): 18786549
פסל בודהה הענק בלשאן

פסל בודהה הענק של לֶשָׁאן (סינית מפושטת: '乐山大佛, פיניין: Lèshān Dàfó) הוא פסל של בודהה חצוב במצוק המשקיף על מפגש הנהרות מין, דאדו וצ'ינגיי בסמוך לעיר לשאן שבדרום מחוז סצ'ואן בסין. זהו פסל הבודהה החצוב בסלע הגדול מסוגו בעולם. ב-1996 הוכרז האזור שבו הוא מצוי אתר מורשת עולמית.
היסטוריה

את חציבת הפסל יזם נזיר בודהיסטי יליד מחוז גוויג'ואו בשם הָאיטונְג (海通), שהיה אב מקדש לִינְגיוּן שעל פסגת הר באותו שם. הסיבה לבניית הפסל הייתה המים הסוערים במפגש הנהרות למרגלות ההר שעליו ניצב המקדש, אשר גרמו לאסונות שיט לא מעטים. הָאיטונְג האמין שפסל בודהה המשקיף על המים ישליט את מרותו על שד המים. הוא אסף תרומות למטרה זו במשך כעשרים שנים, והאגדה מספרת שכשניסו פקידי ממשל להחרים את הכסף אמר הָאיטונְג כי הם יכולים לקחת את עיניו, אבל לא את הכסף ועקר את עיניו.
הבנייה החלה בשנת 713, השנה הראשונה למלכותו של הקיסר שׂוֵאנְג'ונְג משושלת טאנג (618-907), אך לאחר מותו של הָאיטונְג היא נעצרה. כ-70 שנים לאחר מכן החליט הגְיֵאדוּשְׁה (שליט מקומי) לממן את הפרויקט. ממשיכי דרכו של האיטונג, היו שני נזירים, וֵייגָאו ודְזָאנְגְצ'וֹאוּ שתכננו את השיער, הגלימה ומערכת הניקוז המיוחדת של הפסל. הפסל הושלם בשנה ה-19 למלכותו של הקיסר דֶאג'ונְג משושלת טאנג, שנת 803. חציבת הפסל ארכה, אם כן, 90 שנה בסך הכל, ועל פי ההערכה השתתפו אלפי עובדים בבנייתו. במהלך החציבה המסיבית הושלכו כמויות כה גדולות של אבן למימי הנהרות, שאפיקיהם השתנו, ובעקיפין הפסל אכן גרם למים להיות בטוחים יותר לשיט.
במהלך 1,200 השנים מאז השלמתו סבל הפסל מבליה בשל לחות ובשל המים שזרמו מפסגת ההר. מים שהצטברו על בטנו החלישו את המבנה ואפשרו לצמחייה ופטריות לגדול בחלקו העליון של הפסל. במאות האחרונות גרם גשם חומצי להשחרת אפו של הפסל ולכתמים על פניו. ועם זאת, מערכת הניקוז הפנימית בפסל שמרה עליו מפני הרס רב יותר. בנוסף לכך הפסל תוחזק במשך כל שנות קיומו. הוא עבר כמה פעמים שיפוץ, האחרון שבהם בשנים 2001 ו-2002, בעלות של 250 מיליון יואן (כ-34 מיליון דולר). ראשו, כתפיו וגופו נוקו ושופצו, ושכבת בטון שנוספה בתקופה מודרנית הוסרה. סדקים מולאו ומערכת הניקוז שופצה. אלא שזיהום האוויר והשפעת המוני התיירים שמבקרים במקום גרמו לתופעות לוואי בלתי רצויות כדוגמת השחרת אף הפסל שוב, ומאז שנת 2007 עלה לדיון הצורך בשיפוץ נוסף. הפסל עבר בלא נזק את רעידת האדמה החזקה שפקדה את סצ'ואן בשנת 2008.
ב-1996 הכריז ארגון אונסק"ו על האזור הכולל את הפסל ועל אזור הר אומיי כאתר מורשת עולמית אחד בשם "נופי הר אומיי והאזור הנופי של הבודהה הענק של לשאן".
תיאור הפסל

הפסל חצוב באבן חול אדומה בפסגת שִׂילְווָאן (בפיניין Xiluan, "הפניקס הנאחז בטפריו") של הר לִינְגְיוּן (凌云山)‏, 3 קילומטרים מזרחית למרכז העיר לשאן, כ-160 קילומטרים דרומית מערבית לצ'נגדו, בירת מחוז סצ'ואן. הפסל מתאר את דמותו של מאיטריה שבאסכטולוגיה הבודהיסטית מתאר את הבודהה העתידי, כשהוא יושב לבוש גלימה כפולה כשחזהו חשוף וכפות ידיו מונחות על ברכיו, מבטו מצועף, על שפתיו חיוך רחב, והוא משקיף על העיירה לשאן ועל הר אומיי, אחד מארבעת ההרים הקדושים לבודהיזם בסין, במרחק, כששלושת הנהרות, מינג'יאנג, דאדו וצ'ינגיי, נפגשים וזורמים למרגלותיו.
גובהו של הפסל 71 מטרים, כמעט כגובה הגבעה בה הוא חצוב, והוא פסל הבודהה החצוב בסלע הגדול מסוגו בעולם. הפסל גבוה בכמעט 18 מטרים מפסל בודהה הגדול בעמק במיאן. אורך ראשו 14.7 מטרים, רוחב ראשו 10 מטרים, והוא משובץ ב-1,021 שיניונים, כל אחד בגודל של שולחן עגול. פניו עגולות ובהם גבות באורך של 5.6 מטרים המצילות על עיניים מלוכסנות באורך 3.3 מטרים. אורך אפו 5.6 מטרים, שפתיו דקות ואורך פיו 3.3 מטרים. אורך אוזניו המשתלשלות הוא 6.2 מטרים. אורך צווארו 3 מטרים ורוחב כתפיו 28 מטרים. אורך האמה באצבע ידו הוא 8.3 מטרים. גובה שוקו מהברך ועד כף רגלו היא 28 מטרים, ומידות כף רגלו הן 11 מטרים אורך ו-8.5 מטרים רוחב. מערכת ניקוז החבויה בין השיניונים שעל ראשו ובחלקו האחורי של אוזניו, צווארו וחזהו ומגיעה עד כפות רגליו שומרת על הפסל מבלייה.
על הסלע משני צדי הכוך בו מצוי הפסל נחקקו דמויות של מגינים. במקביל לפסל נחצבה במצוק מימינו דרך ובה תשעה פיתולים ו-250 מדרגות המגיעות אל ראש הפסל. תיאור מפורט של בניית הפסל פרי עטו של השליח הקיסרי וֵיי בֶּן מתקופת הבנייה נחקק באסטלת אבן המצויה עד היום במצוק. מרחוק נראה כאילו הפסל הוא חלק טבעי של ההר ועל כן פתגם מקומי אומר "בודהה הוא הר וההר הוא בודהה". זהות זו מקבלת חיזוק מתופעה טבעית. שלושת ההרים: ווּיוּאוּ, לִינְגְיוּן ודונְגְיֵן יוצרים צורת בודהה ישן על גבו, כאשר פסל הבודהה הענק מצוי באזור הלב.
אתרים נוספים

הפסל הוא האטרקציה המרכזית באתר המורשת העולמית "האזור הנופי של הבודהה הענק של לשאן", אבל אתר המורשת כולל אתרים מעניינים נוספים:
הר לִינְגיוּן – ההר שהפסל חצוב באחת מפסגותיו מיוער בצפיפות ובינות לעצים לשיחי החזרן ולמרבדי הפרחים מצויים מבנים אדומים היסטוריים:
מקדש לִינְגיוּן או גם  מקדש דָאפֿוֹ (מקדש הבודהה הענק) – המקדש המקורי נבנה במאה השביעית בין פסגות גִ'יפֶנְג ושִׂילְווָאן של הר לִינְגיוּן, אך נחרב פעמיים בין המאות 13 ל-17. המבנה הנוכחי הוא מתחילת שושלת צ'ינג (1911-1644).
פגודת לִינְגבָּאו – פגודת מרובעת המתנשאת לגובה של 38 מטרים ובה 13 קומות. היא נבנתה מלבנים במאה התשיעית בתקופת שושלת טאנג.
מגדל דונְגְפּוֹ – המגדל שנבנה במאה ה-11 היה קרוי במקור היכל דְזָאיגְ'יוֹ ושמו שונה בתחילת שושלת מינג (1644-1368) לכבודו של המשורר הסיני דונְגְפּוֹ שכתב שירים הלל רבים על הר אומיי.
קברי הסלע של מָאהָאו – כ-500 קברים המתוארכים לתקופה שבין המאה הראשונה למאה הרביעית (תקופת שושלת האן). באתר יש גילופים וכתובות קליגרפיות.
הר ווּיוּאוּ – אל ההר מגיעים באמצעות שביל המוביל מתחתית פסל הבודהה הענק אל גשר עץ החוצה את נהר צ'ינגיי. ההר ראוי לציון בשל מערכת ההשקיה המכונה לִידְווֵי המותקנת בו, שאותה תכנן במאה השלישית השליח הקיסרי לִי בִּינְג.
מקדש ווּיוּאוּ – המקדש, שקירותיו צבועים בוורוד, היה קרוי במקור מקדש גֶ'נְגְג'וֵּה כאשר נבנה בשנת 742, ואת שמו הנוכחי קיבל בתקופת שושלת מינג. המקדש שבו שישה אולמות כולל שני פסלים חשובים. פסל בודהה מארד מהמאה התשיעית וקבוצת פסלי אמיטאבה (בודהה שמימי) יצוקים בברזל ומוזהבים מהמאה ה-11. כמו כן מצוירים על קירות האולם השני סצנות מתוך המסע למערב.
גלריה

מבט מלמטה
מבט מלמעלה.
מבט מכיוון כף הרגל הימנית
הערות שוליים

↑  ידיעה ברויטרס
↑  שיניון או במקור הצרפתי chignon הוא איסוף שיער הראש בצורת לחמנייה או קשר.
↑  האתר travelchinaguide טוען כי הן עשויות מעץ מכויר, ומציין שהצמדת חפץ כה גדול באמצעים שהיו בידי הבנאים לפני למעלה מ-1,000 שנים הייתה פעולה מורכבת מאוד.
ראש הפסל
מערכת הנשימה

| --- | --- |

תרשים של מערכת הנשימה
 שיוך:  מחזור הדם 
 תיאור ב:  המילון האנציקלופדי ברוקהאוס ואפרון 
 מזהים
 לטינית (TA98):  systema respiratorium 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A06.0.00.000 
 TA2 (2019):  3133 
 FMA:  7158 
 קוד MeSH:  A04 
 מזהה MeSH:  D012137 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0035237 
 
מערכת הנשימה באדם ובשאר בעלי החוליות היא המערכת האחראית לחימצון הדם. באמצעות הדם המחומצן מתקיימת אספקת חמצן לכל תאי הגוף, שם הוא בעל תפקיד חשוב בנשימה התאית. מערכת הנשימה אחראית גם לפליטת הפחמן הדו-חמצני, המהווה תוצר לוואי לתהליך הנשימה התאית. מערכת הנשימה מורכבת מדרכי האוויר העליונות, ודרכי האוויר התחתונות. דרכי האוויר העליונות כוללות את האף, הפה ותחילת קנה הנשימה ודרכי האוויר התחתונות כוללות את המשך קנה הנשימה, הסמפונות והריאות. גם לבית החזה תפקיד חשוב בנשימה והוא כולל את הצלעות, את עצם החזה (סטרנום), את השרירים הבין-צלעיים והסרעפת.
מבנה ותפקוד במערכת הנשימה של האדם

האף – תפקידו סינון וחימום האוויר. רק חלקו הקטן של האף בולט משטח הפנים. מאחוריו נמצא חלל גדול פי שניים, הנקרא מערות-האף והוא חצוי על ידי מחיצה-האף. בתוך חלל האף מצויות שלוש קונכיות עשויות עצם ומצופות רירית ריסנית.זו שכבת שערות מיקרוסקופיות וריריות הקולטות חלקיקי אבק ומזהמים אחרים. מבנה האף על רכיביו מגדיל מאד את שטח המגע עם האוויר, לכן גם מתרחש בו ליחלוח האוויר וחימומו. שטח הפנים של מעבר האוויר בפה קטן באופן משמעותי מזה של האף והוא אינו מכוסה שיער, ולכן ניקויו וחימומו של האוויר בו מועט, ומכאן עדיפות הנשימה דרך האף.
קנה הנשימה –ממוקם בין הגרון לסימפונות ומוצב בקדמת הוושט. בפתח הקנה נמצא מכסה הגרון (אפיגלוטיס). תפקידו לנתב את האוויר לקנה ואת המזון אל הוושט. האפיגלוטיס הוא פיסת סחוס הסוגרת את הוושט בדרך כלל, וכאשר מתבצע תהליך הבליעה הוא עובר וסותם את הקנה. קנה הנשימה עצמו מורכב מטבעות סחוס לא שלמות (בצורת פרסה), ממוקמות אחת מעל השנייה וביניהן רקמת חיבור וגם רקמה סיבית ושרירית. צורה זו מאפשרת לקנה להישאר פתוח ולאפשר מעבר אוויר תקין גם בזמן התכופפות. מיתרי הקול נמצאים בקנה, מעל נקודת ה"קָרינה" שנמצאת קצת מעל פיצול הקנה, והם מתכווצים ונפתחים בעת הדיבור. אורכו של קנה הנשימה אצל בני האדם כ-10 ס"מ וקוטרו כ-2.5 ס"מ. בקצהו, הקנה מתפצל לשתי סימפונות - אחת לכל ריאה.
תפקידו של קנה הנשימה הוא להעביר אוויר מחלל הפה לריאות.
ניתוח פיום קנה נדרש כאשר גוף זר או זיהום מונע כניסתו התקינה של אוויר דרך קנה הנשימה.
הריאות –כאשר קנה הנשימה מגיע לריאה הוא מתפצל לשני ענפים הנקראים סימפונות. הסימפונות הן צינורות הריאה הראשיים. כל אחת מהסימפונות מתפצלת לעוד סימפונות, קטנות יותר ויותר, עד שלבסוף הן מגיעות לנאדיות הריאה.
הריאות עטופות בין שני קרומים - קרומי הפליאורה (אדר, בעברית) שביניהן נוזל השרוי בלחץ נמוך יחסית ללחץ האוויר כך שהקרומים נשמרים צמודים זה לזה. קרום הפליאורה הראשון מחובר לריאה, והשני מחובר לדפנות חלל החזה (כלוב הצלעות והסרעפת). בעת שאיפה מתרחב חלל החזה ויחד איתו קרום הפליאורה המחובר אליו. מאחר ששני הקרומים צמודים, הקרום המחובר לריאות נמשך גם הוא וגורם להרחבת הריאות וליצירת תת-לחץ בתוכן. והתוצאה הסופית היא כניסת אוויר לריאות.
הנאדיות- נאדיות הריאה הן שקיקים קטנים מלאי אוויר, בעלי קרום העשוי שכבת תאים אחת בלבד. אל קרום כל נאדית צמודים נימי דם, וגם להם יש דופן העשויה שכבת תאים אחת בלבד. כתוצאה ממבנה משולב זה, המחיצה החוצצת בין האוויר שבנאדית לבין הדם היא בעלת עובי של 0.001-0.002 מ"מ. בנאדית הריאה מתרחש חילוף הגזים; מולקולות החמצן והפחמן הדו-חמצני עוברות, על פי חוקי הפעפוע, בין הנימים לבין הנאדיות, בכיוונים הפוכים. בשתי ריאות האדם יש כ-300 מיליון נאדיות, בעלות שטח פנים כולל של כ-100 מטרים מרובעים. מכאן שקיומן של הנאדיות מגדיל את שטח הפנים של הריאה, ומבטיח חילוף גזים יעיל יותר.
קבוצות של נאדיות מהוות אונות. כל אונה מתפקדת בצורה עצמאית, וכל פגיעה באונה אחת לא תשתק את כל הריאה. בריאה הימנית שלוש אונות, ובשמאלית שתיים, זאת מכיוון שחוד הלב ממוקם שם.
תהליכי השאיפה והנשיפה באדם

ברוב היונקים, תהליך הנשימה מווסת על ידי ריכוז הפחמן הדו-חמצני בדם, ללא כל השפעה של ריכוז החמצן בדם. במערכת הדם נמצאים חיישנים (קולטנים) המזהים את ריכוזו של הפחמן הדו-חמצני בדם. חיישנים אלו שולחים את המידע אל המוח המוארך, שהוא מרכז בקרת הנשימה בגוף. יש לציין שקיימים יונקים ימיים שהם צוללים טובים, כגון כלב הים, שאינם רגישים לריכוזי הפחמן הדו - חמצני.
השאיפה: כאשר יש ריכוז גבוה יחסית של CO2 בדם, המוח שולח הוראה לסרעפת ולשרירים הבין צלעיים להתכווץ. הסרעפת נעשית שטוחה ומרחיבה את נפח בית החזה. גם השרירים הבין צלעיים מתכווצים וגורמים לעליה של הצלעות. השרירים הבין צלעיים והסרעפת מושכים בתנועתם את קרום הפלואורה הראשון. קרום הפלואורה השני נמשך אחריו, ומושך איתו את הריאות. נפח הריאות גדל, הלחץ בתוכן קטן ואוויר נכנס פנימה. כאשר האוויר עובר את מערכת הנשימה העליונה והתחתונה הוא מגיע לנאדיות. שם מתאפשר מעבר בדיפוזיה של הגזים והתמוססות של חלק מהמולקולות שיש באוויר אל נוזל הדם (חנקן, למשל, לא מומס) ומתבצע חילוף הגזים בין הנאדית לדם שבנימים - כלומר העשרת הדם בחמצן (O2) ויציאת חלק מהפחמן הדו-חמצני שבו אל הנאדית. מעבר הגזים בין הדם לנאדית מתבצע בהתאם להבדלי הריכוזים שלהם.
הנשיפה: תהליך הנשיפה הפוך לתהליך השאיפה. זהו תהליך פסיבי ותפקידו - הוצאה של פחמן דו-חמצני החוצה מהגוף. התהליך מופעל על ידי רצפטורי לחץ (קולטני לחץ) הנמצאים בדפנות הריאה. רצפטורים אלו שולחים מסר עצבי למרכז הבקרה הנשימתי, הגורם להרפיית השרירים הבין צלעיים והסרעפת. עקב כך הסרעפת חוזרת למצבה הקודם (הקעור), הלחץ בבית החזה עולה ואוויר יוצא מהריאות, תודות לאלסטיות של רקמות הריאה. לתהליך הנשיפה ישנם שרירים ייעודיים אך בדרך כלל הם לא פעילים והם נכנסים לפעולה רק בעת מאמץ.
חילופי הגזים במספרים

|  | אוויר חיצוני | אוויר נשוף | אוויר בנאדיות |
| --- | --- | --- | --- |
| חמצן | 21 | 16 | 14 |
| פחמן דו-חמצני | 0.03 | 5.1 | 7 |
חנקן וגזים אצילים: 79
מכאן ברור שמערכת הנשימה אינה מנצלת את כל החמצן הנכנס בכל שאיפה, והאוויר הנשוף עדיין מכיל ריכוז גבוה של חמצן. עובדה זו מאפשרת הנשמה באוויר נשוף.
התפתחות עוברית של מערכת הנשימה האדם

מערכת הנשימה של האדם מתפתחת בסביבה מימית, בתקופת ההריון. מערכת זו אינה פעילה עד הלידה, והעובר מקבל חמצן בפעפוע, מדמה של האם. הפעם הראשונה שבה מערכת הנשימה האנושית צורכת אוויר אטמוספירי היא בשעת הלידה. ההתפתחות העוברית מתחלקת ל-3 שלבים:
עד השבוע ה-16 של ההריון הריאות מתפתחות, אך אין להן יכולת לבצע חילופי גזים בין אוויר לדם
מהשבוע ה-16 עד השבוע ה-26 נוצרות הסימפונות
מהשבוע ה-26 עד סוף ההריון נוצרים תאי מערכת הנשימה ומתפתחת היכולת להעברת חמצן מהריאות אל מערכת הדם.
מערכת הנשימה ממשיכה להתפתח גם אחרי הלידה, בתקופת הינקות והילדות.
ראו גם

נשימה סרעפתית
קסקדת החמצן
הפיזיולוגיה של מערכת הנשימה
פתולוגיה של מערכת הנשימה
טביעה
הערות שוליים

1 2  עזרה זהר, יאיר שפירא, הגוף ותפקודו, תל אביב: עם עובד, 1986, עמ' 70-80
1 2 3  קנוט שמידט-נילסן, הפיסיולוגיה של בעלי החיים, תל אביב: יחדיו וספרית הפועלים, 1982, עמ' 25-32
↑  Kia'i N, Bajaj T., Histology, Respiratory Epithelium, Treasure Island,Florida: StatPearls Publishing, 2023. (באנגלית)
1 2 3  צוות האתר, -הנשימה/ מערכת הנשימה, באתר atomix-הורים בונים תוכנית העשרה
↑  יובל רוזנברג, לוקחים אוויר בבריכת החורף, באתר מכון דוידסון, ‏ינואר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291988605171  BnF: cb11934908p (data)  LCCN: sh00007540  NDL: 00566504  NKC: ph119766  TA98: A06.0.00.000 
נאדיות ריאה וכלי דם
הנפשה של צורת הנשימה.
דה הבילנד טייגר מות'

דה הבילנד DH.82 טייגר מות' (באנגלית: de Havilland DH.82 Tiger Moth, מילולית: "עש טיגריסי" - מין עש ממשפחת הדובוניים) הוא מטוס דו-כנפי וחד-מנועי תוצרת בריטניה אשר תוכנן בידי ג'פרי דה הבילנד בשנות ה-30 ושירת בחיל האוויר המלכותי ובחילות אוויר נוספים של חבר העמים הבריטי כמטוס לאימון בסיסי.
במהלך מלחמת העולם השנייה נבנו אלפי מטוסי טייגר מות' ושירתו במדינות רבות נוספות. הטייגר מות' נשאר כמטוס לאימון בסיסי בשירות חיל האוויר המלכותי עד 1951, אז הוחלף על ידי הדה הבילנד צ'יפמאנק, ומספר גדול של מטוסים נפלטו לשוק האזרחי. הטייגר מות' הוסיף לשרת בתפקידים צבאיים ואזרחיים, והוא נותר בשימוש נרחב כ"מטוס שעשועים" ברחבי העולם גם בימינו.
הטייגר מות' עדיין משמש לעיתים כמטוס לאימון בסיסי, בעיקר עבור טייסים המבקשים לרכוש ניסיון בהטסת מטוס בעל כן נסע הכולל גלגל בקצה זנבו, אם כי מרבית המטוסים שנבנו היו מצוידים במחליק תחת זנבם. בימינו, פועלים מטוסי טייגר מות' בשירות בתי ספר לטיסה, בעוד אלה המצויים בידי אנשים פרטיים טסים מעט ונשמרים בתנאים מבוקרים. מועדוני תעופה המוקדשים לטייגר מות' קיימים ברחבי העולם, בהם חולקים חבריהם מידע טכני ומהווים מוקד משיכה לחובבי המטוס.
רקע לפיתוח המטוס

המטוס הראשון שנבנה מסדרת המות' ("עש" - כונה כך בשל חיבתו של מתכננו, ג'פרי דה הבילנד לאנטומולוגיה), ערך את טיסת בכורה שלו ממנחת סטאג ליין (Stag Lane) של חברת דה הבילנד ב-22 בפברואר 1925. המות' התפתח מחלומו של דה הבילנד על בניית מטוס עשוי עץ, בעל תחזוקה פשוטה, קל להטסה וזול, אשר יפתח את עולם התעופה בפני מעגל רחב יותר של אנשים. פשטות המטוס הייתה המפתח להצלחתו הרבה, והמטוס, אשר סומן כ-DH.60, הפך לפופולרי מאוד. 90 יחידות מהמטוס הוזמנו על ידי ספטון בראנקר (Sefton Brancker), ראש מנהל התעופה האזרחית, עבור מועדוני תעופה שנתמכו על ידי ממשלת בריטניה. אלפי מטוסי מות' נבנו בשנים 1925–1935 בבריטניה וברישיון ברחבי העולם.
הביקוש הגובר למות' החל לדלל את מלאי המנועים מסוג סירוס (Cirrus) בעל ארבעה צילינדרים המסודרים בשורה, אשר התבסס על עודפי מנוע בו נעשה שימוש בתקופת מלחמת העולם הראשונה, הדיסקו-רנו בעל שמונת הצילינדרים בצורת V. על כן פיתחה דה הבילנד, כמעט במקביל לפיתוח המות', את מנוע הג'יפסי, שנוסה לראשונה ב-1927 בתוצאות מעודדות. הגרסה הראשונה שלו הותקנה ב-DH.60G ג'יפסי מות' ב-1928 והוכחה כאמינה ביותר.
במהלך 1928 שודרג מנוע הג'יפסי ל-120 כ"ס (ג'יפסי סימן II) ומאוחר יותר ל-130 כ"ס (ג'יפסי סימן III, שסומן כג'יפסי מייג'ור). גרסה חדשה של המות' שפותחה אף היא ב-1928 התבססה על שלדת מתכת שהחליפה את שלדת העץ המקורית וכונתה מטאל מות' ("מות' מתכתי"). מטוס זה היה פופולרי מאוד בקנדה ובאוסטרליה והיה הגרסה הראשונה שהוזמנה בכמויות גדולות על ידי חיל האוויר המלכותי.
העניין הגובר במטוס מצד ממשלות ברחבי העולם הניעו את דה הבילנד לפתח גרסה צבאית לאימון ב-1931, ה-DH.60T ‏(T - Trainer), שהיה בבסיסו מטאל מות' בעל מנוע ג'יפסי סימן II ושלדה מחוזקת המתאימה להתקנת מצלמות, פצצות אימון וציוד קשר. בנוסף, הורכבו כנפיים חדשות וחזקות יותר, ופתחי הכניסה הועמקו להקלת הגישה לתא הטייס.
ה-DH.60T נבחן, אך לא אומץ על ידי חיל האוויר המלכותי, אם כי הוא נרכש על ידי מספר מדינות אחרות. לדעתם של אנשי חיל האוויר המלכותי שבחנו את המטוס, היה מבנה תא הטייס חסרונו העיקרי, מכיוון שנשאר ללא שינוי משמעותי מגרסאותיו המוקדמות. עיצוב כנפי המטוס (המונחות בדיוק אחת מעל השנייה), מיקם את מכל הדלק מעל ראשו של הטייס בתא הקדמי והגביל את הגישה, מה שעלול להביא לקושי בנטישה מהירה של המטוס במצב חירום. למרות זאת, עודד משרד האווירייה הבריטי את דה הבילנד להמשיך בפיתוח המטוס כדי להתאימו למכרז מס' 15/31 עבור מטוס אימון חדש לחיל האוויר המלכותי. העיצוב ועבודת הפיתוח היו בעיקרן מאמץ אד הוק במסגרתו נעשה שימוש ב-DH.60T מפורק כאב טיפוס עליו התבססו המתכננים, אשר למעשה לא נעזרו בשרטוטים לגרסה החדשה.