stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מר זוטרא, ראש הגולה
המרד בשלטון הסאסאני > לאחר המרד

באותו היום, לפי "סדר עולם זוטא", נולד בן למר זוטרא, ונקרא על שם אביו - מר זוטרא. הבן הוסתר, ועלה בשנת ד'ר"ף (520) לארץ ישראל, וישב בראש ועד החכמים, הוא וצאצאיו.
בבבל התבטלה משרת ראש הגולה בעקבות המרד, ומצבם של היהודים הוסיף להתערער. קרנה של ישיבת סורא - הגדולה שבישיבות בבל - ירד עם פטירתו של רבינא האחרון (ד'ר"ס-499), והלימודים בה הופסקו. כמה שנים לאחר מכן היה ניסיון לחדש את הלימוד בישיבת סורא, בראשותו של רב עינא, אבל זה לא החזיק מעמד זמן רב. הלימוד המשיך להתקיים כסדרו בעיקר בישיבת פומבדיתא, שם הייתה קהילה יהודית גדולה ומרוכזת שהצליחה להתגבר על הקשיים, עד לפטירתו של רב סימונא בשנת ד'ש' (540) ומעט שנים אחר כך.
חוקר התלמוד ד"ר יעקב אליהו אפרתי, בספרו "תקופת הסבוראים וספרותה", קושר את דיכוי המרד (ד'רס"ב-502) עם סיומה של תקופת האמוראים:
אחרי שהמרד דוכא נתבטלה המשרה של ראש הגולה. וכך אירעו שני דברים קשים: התלמוד נסתתם, כלומר, פסק גידולו והתהוותו; ויחד עם זה היה "סוף הוראה" - במילים אחרות, ניטלה לפי שעה האוטונומיה הפנימית מדייני ישראל לדון ולהורות. אחרי שהשלטונות ביטלו את משרתו של ראש הגולה, ניטלה ממילא סמכותם של דייני ישראל, שנתמנו על ידי ראש הגולה. מכאן ואילך נקראו חכמי ישראל בשם "רבנן סבוראי", היינו רבנים מוסמכים ומומחים להוראה, ... אלא שלא קיבלו את ה"רשותא", המינוי מטעם ראש הגולה. ולפיכך לא היה בכוחם להורות ולצוות שיבצעו את פסקיהם ולכוף את הוראותיהם - וזה איפוא "סוף הוראה".
משרת ראש הגולה התחדשה רק עם הכיבוש הערבי בשנת ד'תי"א (651), ויש הרואים בכך את תחילת תקופת הגאונים. דעה אחרת גורסת שמשרת ראש הגולה התחדשה כבר במאה השישית, עוד לפני הכיבוש הערבי.
המרד בשלטון הסאסאני > תיארוך המרד

הערפול שבמקורות אודות התקופה ההיא הביא למחלוקות בקרב החוקרים על תאריך המרד. גישה אחת מתארכת את המרד לימיו של המלך הפרסי קבאד הראשון (ששלט בין השנים ד'רמ"ח-ד'רצ"א, 488-531, עם תקופת הפסקה קצרה שבה הודח), במעבר שבין תקופת האמוראים לסבוראים, כפי שהוצג למעלה.
לדעתו של ההיסטוריון צבי גרץ, המרד התרחש בין השנים ד'רע"א (511) - ד'רע"ח (518).
שיטה אחרת מתבססת על שורה באיגרת רב שרירא גאון, שבה נאמר ש"בשנת תתיט שכיב רב הונא ריש גלותא". שנת תתי"ט למניין השטרות היא שנת ד'רס"ח (508). לשיטה זו, רב הונא ריש גלותא הוא אביו של מר זוטרא. בגיל 15 התמנה מר זוטרא לראש הגולה - בשנת ד'רפ"ג (523), ו-13 שנה אחר כך פתח במרד - ד'רצ"ו (536), עד לדיכוי המרד בשנת ד'ש"ג (543). המרד התרחש איפוא בסוף הדור השני של הסבוראים, בתקופה שבה נפטרו רב עינא ורב סימונא. שיטה דומה מאחרת את המרד במעט ומתארכת אותו לשנים ד'רצ"ח (538) - ד'ש"ה (545). לשיטה זו, רב הונא ריש גלותא המוזכר באיגרת רב שרירא גאון אינו אביו של מר זוטרא, אלא דוֹד אביו, שכיהן לפניו כראש הגולה ונקרא גם הוא רב הונא. לאחר פטירת רב הונא ריש גלותא בשנת ד'רס"ח, כמוזכר באיגרת, כיהן אחיינו, הונא אבי מר זוטרא, כראש הגולה במשך כשנתיים עד למותו. הדברים באיגרת רב שרירא גאון על שנת פטירתו של "רב הונא ריש גלותא", אשר מהווים בסיס לשיטות המאחרות את המרד, אינם ראיה חד-משמעית לשיטות אלו. הביטוי "ריש גלותא" אינו בהכרח תואר המכוון לנושא משרת ראש הגולה, שכן בתלמוד הבבלי, במסכת יבמות, מוזכר מעשה ב"יצחק ריש גלותא" שנסע מקורטובא לאספמיא ונפטר, והסתפקו החכמים אם השמועה ששמעו על מותו מתייחסת לאדם זה או לאיש אחר הנושא שם זהה. מפרשי התלמוד עומדים על נקודה זו, שאין מדובר שם בראש הגולה אלא באדם שהכינוי "ריש גלותא" הוצמד לשמו, ככינוי או כשם משפחה, או לאדם שהיה שליחו של ראש הגולה.
החוקר הרב יצחק אייזיק הלוי, בספרו "דורות הראשונים", מאחר את המרד יותר מכך, לשנים ד'שי"א - ד'שי"ח (558-551), בתקופת הדור השלישי של הסבוראים, בסמוך לנדודי ישיבת פומבדיתא המרכזית לעיר פירוז שבור. לדבריו, ראשי הישיבה המוזכרים ב"סדר עולם זוטא" בהקשר זה של מרד מר זוטרא עמדו בראשה של ישיבה מקומית שהתקיימה בסמוך למקומו של ראש הגולה.
בספר "סדר עולם זוטא", שהוא המקור המרכזי למעשה המרד, לא הוזכר תאריך אלא לגבי עלייתו של מר זוטרא בר מר זוטרא לארץ ישראל. לפי הנאמר בספר, עלייה זו הייתה בשנת ד'ר"פ (580). למרות זאת, נמצא מי שתיארך את המרד לשנים מאוחרות יותר. החוקר ר' יצחק אייזיק הלוי, בספרו "דורות הראשונים", טען שנפלה טעות סופר ב"סדר עולם זוטא" לגבי שנת עלייתו של מר זוטרא השלישי לארץ, ולדעתו יש לדחות אותה בכ-70 שנה. טענה זו נתקלה בהתנגדות מצד חוקרים אחרים. כמוזכר לעיל, לדעתו של הרב הלוי, המרד התרחש בין השנים ד'שי"א - ד'שי"ח, 551–558 לערך.
צאצאיו

כאמור, בן אחד נותר לו למר זוטרא, נצר יחיד למשפחת ראש הגולה. הבן, מר זוטרא בר מר זוטרא, עלה לארץ ישראל (ד'ר"פ - 520). שם נתקבל בכבוד גדול, וישב בראש ועד החכמים, הוא וצאצאיו. "סדר עולם זוטא" מונה שבעה דורות שישבו בראש ועד החכמים, ה"סנהדרין", דור אחר דור: מר זוטרא, רב גוריא, מר זוטרא (הרביעי), רב יעקב, רב מיגס, רב נחמיה ורב אבדימי.
על מועד עלייתו של מר זוטרא בר מר זוטרא לארץ חלוקות הדעות. לדעת החוקר הרב יצחק אייזיק הלוי, בספרו "דורות הראשונים", הסתתר מר זוטרא הבן כ-30 שנה בבבל, ואחר כך עלה לארץ ישראל. צבי גרץ, לעומתו, כתב בספרו "דברי ימי ישראל" שמר זוטרא הבן עלה לארץ עם אמו, שברחה מיד אחרי המרד מאימתו של המלך קבאד, שרדף את משפחת ראש הגולה. דעה נוספת היא שמר זוטרא הבן עלה לארץ ישראל בגיל 18.
לדעתו של צבי גרץ, מר זוטרא הבן היה זה שהביא את התלמוד הבבלי לארץ ישראל ולימד אותו שם. ברם, טענה זו אינה מוסכמת, והיא ספגה ביקורת.
הערות שוליים

↑  יש שטוענים שאגדה אחת היא, ראו: בוסתנאי, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת"
↑  לא ברור באיזו ישיבה מדובר. אין מדובר באחת הישיבות המרכזיות, שכן באותה תקופה היו ראשי הישיבה בסורא רבינא ובפומבדיתא רבה יוסי. נראה שמדובר בישיבה מקומית של עיר קטנה יחסית, באזור העיר מחוזא.
↑  אגרת רב שרירא גאון, על פי תלמוד בבלי, בבא מציעא פו ע"א.
↑  בבלי, זבחים יט ע"א, כתובות סא ע"א-ע"ב.
↑  לא ברור אם זהו אביו של מר זוטרא (השני).
↑  איגרת רב שרירא גאון. ב"ספר הקבלה" להראב"ד כתב שהיה זה בשנת ד'רל"ד (474).
↑  ספר "סדר תנאים ואמוראים" ו"סדר הדורות", על פי איגרת רב שרירא גאון.
↑  ד"ר מנחם קדם, "מרכזים יהודיים בימי הביניים", עמ' 9.
↑  עמוד נג.
↑  המחבר מציין כאן לדברי רב שרירא גאון באיגרתו "ואסתתם תלמודא" - נוסח צרפת של האיגרת.
↑  ראו "תקופת הסבוראים וספרותה", ד"ר יעקב אליהו אפרתי, עמוד נד; "מרכזים יהודיים בימי הביניים", ד"ר מנחם קדם, עמוד 16; "עידן התלמוד", הרב גרשם הרפנס, עמוד 211.
↑  "תולדות עם ישראל בימי קדם", אברהם מלמט, חיים תדמור, מנחם שטרן ושמואל ספראי, עמ' 367, הוצאת דביר.
↑  ד"ר מנחם קדם, "מרכזים יהודיים בימי הביניים", עמוד 9; "תולדות עם ישראל בימי קדם" עמ' 366-367; רי"א אפרתי, "תקופת הסבוראים וספרותה" עמ' נג; הרב רפאל הלפרין, אטלס עץ חיים, מפה כללית המצורפת לכרך ג'; ועוד.
↑  בספרו "דברי ימי ישראל", כרך ג.
↑  "דברי תלמוד" לרב אברהם אליהו קאפלאן, מאמר "בירורי שמות".
↑  "תולדות ישראל", הרב זאב יעבץ; "עידן התלמוד", הרב גרשם הרפנס; ועוד.
↑  בבלי, יבמות קטו ע"ב, והראשונים: שו"ת הרא"ש כלל נ"א שער ב', תוספות רי"ד יבמות שם, המאירי בפירושו לגיטין כז ע"א.
↑  ראו "שערי תורת בבל", רבי זאב וולף רבינוביץ', עמ' 302-303.
↑  אין זה מושב הסנהדרין הרגיל, שכן זה בטל כמאה שנים לפני כן עם פטירתו של רבן גמליאל השישי, אלא ועד חכמי ארץ ישראל.
↑  לדעה זו הסכים רבי זאב וולף רבינוביץ', "שערי תורת בבל" עמוד 302-303.
↑  "שערי תורת בבל", ר' זאב וולף רבינוביץ', עמ' 302-303.
יבגני אונייגין

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אלכסנדר פושקין 
 איורים:  איליה רפין 
 שפת המקור:  רוסית 
 סוגה:  רומן 
 תקופת התרחשות:  המאה ה־19 (1819–1825) 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1825 
 
יֶבגני אוֹניֶיגין (רוסית בכתיב טרום-1918: Евгеній Онѣгинъ, כתיב מודרני: Евгений Онегин) הוא רומן בחרוזים מאת הסופר הרוסי אלכסנדר פושקין. הרומן יצא לאור ב־1825. יצירה זו היא בין הנודעות ביותר ביצירות של הספרות והשירה הרוסית, ובמידה רבה היא נחשבת ליצירה מכוננת בתולדותיהן של אלה.
עלילה > פרק א

הסיפור פותח בתיאורו של צעיר בן שמונה עשרה, יבגני אונייגין, הנוסע בכרכרה אל דודו הנמצא על ערש דווי. הסיפור מסופר בידי המשורר, פושקין, המחזיק עצמו כידידו המבוגר של אונייגין, ומדי פעם הוא מעיד על עצמו ועל חייו דברים שונים.
בראשונה נזכרים בחטף ילדותו ובגרותו של אונייגין, בן לאחת ממשפחות החברה הגבוהה בסנט פטרבורג בירת רוסיה. החברה הגבוהה הרוסית הייתה נתונה באותם ימים, של ראשית המאה התשע עשרה, להשפעה חזקה של התרבות הצרפתית שנחשבה "תרבות עילית".
המשורר מתאר בפרק הראשון את אורח החיים של החברה הגבוהה, את האווירה, את תרבות התיאטרון והבלט ואת הלבוש המטורזן והמראה המטופח של הצעירים שההון המשפחתי פטר אותם מעול הפרנסה. הוא משתמש מדי פעם בצרפתית וגם במילים לטיניות אחדות.
פרק נכבד מוקדש לתיאטרון, לשחקנים, לסופרים וליתר העושים במלאכה וגם לאווירה שבאולם ההצגות. המשורר מזכיר גם את חלקו בחיי הוללות וחיזורים אחר נשים והערצת רגליהן. אך לחיים האלה יש מחיר והצעירים לוקים בשעמום עמוק ובמרה שחורה (ספלין). אונייגין מסתגר בביתו, מנסה כוחו בכתיבה, אך נכשל בכך וגם קריאת ספרים משעממת אותו. הוא "התעייף מן החיים". המשורר מזכיר כי השניים תכננו לצאת למסע משותף לאיטליה, אך בדיוק באותה עת התרושש אביו של אונייגין, וגם דודו קרא לו על ערש דווי (כך הרי נפתח הרומן), ואונייגין ממהר אליו ומוצא עצמו בכפר שאורח החיים בו שונה בתכלית מחיי העיר. לכאורה משאת נפשו התמלאה, אך גם חיי כפר נוסכים בו שעמום. לעומתו, דווקא המשורר, מספר הסיפור, מוצא בכפר את המוזה שלו, ותוצאתה הוא הספר הזה שאת פרקו הראשון סיים זה עתה.
עלילה > פרק ב

תחילה מתואר ביתו של אונייגין בכפר, אך החיים בכפר ותושביו משעממים אותו. לכפר מגיעה דמות חדשה - ולדימיר לנסקי, צעיר רוסי שחזר לאחוזתו מגטינגן שבגרמניה ונתון בסיטואציה דומה לזו של גיבור הספר. לנסקי מושפע מן השירה והספרות הגרמנית וגם שולח ידו בכתיבת שירה. שלא כאונייגין, הוא טיפוס מסתגר. אונייגין ולנסקי מתיידדים. הם מתווכחים על הא ועל דא, ובעיקר על סוד תשוקות נשים. לנסקי שופך ליבו לפני אונייגין ומספר לו על אולגה, אהבתו מילדות, ועל טטיאנה, אחותה הבכירה היפה פחות מאחותה, מתבודדת גם היא ומרבה בקריאת ספרים. בתוך כך, מקדיש מחבר המילים לתיאור אימן של האחיות וגם אביהן, דמטרי לרין, ומעט מאורח חייהם.
עלילה > פרק ג

אונייגין פוגש בלנסקי ומפציר בו לקחתו עמו לבית לרין. לנסקי הולך על מנת לראות את אולגה. הביקור הביא את טטיאנה לשים ליבה באונייגין. מרגע זה הוא ממלא את כל מחשבותיה. כל גיבורי הספרות עליהם קראה מתאחדים בדמיונה לדמות אחת – אונייגין. את מפלטה היא מוצאת בשיחה עם אומנתה. היא מבקשת ללמוד ממנה על אהבותיה מימים עברו, אך גם כשזו מנסה לספר, שוגה טטיאנה בהרהוריה. היא מחליטה לכתוב לאונייגין מכתב. במכתב היא מביעה את אהבתה אליו. היא מודעת להבדל הגדול שבינו, איש העיר והעולם הגדול, ובינה, בת הכפר. היא מתארת לעצמה שחיי הכפר אינם לטעמו אבל היא הייתה מסתפקת בלראותו מדי פעם. היא לא תהיה לעולם של מאן דהוא אחר. היא שלו לעולם. ההחלטה בידיו. היא מפקידה את המכתב בידי אומנתה למשלוח.
עלילה > פרק ד

המחבר מזכיר את הרגשות המעורבים כלפי המין היפה: אהבה / שנאה, והנה עומד אונייגין וששת עמודי המכתב בידו. אונייגין, אחרי שנים אחדות של פיתויי נשים ובגידתן, חברותן ורשעותן, וכעת המכתב מזכיר לו את העלמה שפגש. בפגישתם הוא מתוודה בפניה שהוא לא ראוי לה, שנישואין יעניקו להם רק ייסורים. המחבר מצידו מציע לקורא לאהוב רק את עצמו. מה עוללה אותה פגישה? התשוקה גברה וכך גם הייסורים. שנתה של טטיאנה נודדת. מצב רוחה מקדיר, היא נובלת ואילו אל מולה אולגה וולדימיר לנסקי ממתיקים סוד בחדרה של האחות. והוא כותב לה שירים. בינתיים, המשורר שב לספר על אונייגין החי בפרישות בחיק הטבע של הכפר. הסתיו עבר והחורף בפתח. הנהר קפא. לנסקי מגיע אליו לארוחה. אונייגין מתעניין בשלומן של אולגה וטטיאנה. לנסקי מזמינו ליום הולדתה של טטיאנה.
עלילה > פרק ה

חורף. מזחלות רתומות לסוסים בשלג. טטיאנה אוהבת את החורף. היא עוסקת בניחוש העתיד באמצעים שונים: בקלפים, בדונג הנמס, בטבעות הנזרקות למים, וכדומה. אחר כך היא חולמת חלום ביעותים בו מופיעות חיות שונות. תחילה דוב אדיר ובהמשך חיות נוספות. ביניהן היא מזהה את אונייגין. הוא לוקח אותה אליו. גם אולגה וולדימיר לנסקי מופיעים. בחלום לנסקי צונח ממכת תערו של אונייגין – רמז, אולי, למה שיקרה בפרק השישי. טטיאנה מקיצה. היא מחפשת פתרונות בספרו של מרטין זדקה.
מגיע יום הולדתה. הקרואים מגיעים והמשורר מפרט את הרשימה. גם לנסקי ואונייגין נכנסים. הוא קד לטטיאנה קידה בדממה. הדבר מחייה את נפשה. האורחים נפנים למשחק הקלפים. תור הריקודים הגיע. אונייגין מזמין את... אולגה לריקוד, ואחר כך פעם נוספת. משניגש אליה לנסקי אומרת אולגה כי היא הבטיחה לאונייגין ריקוד נוסף! את שברון הלב הזה לנסקי אינו יכול לשאת. הפתרון – הזמנה לדו-קרב אקדחים. (למען הדיוק יש לציין כי סופו של הפרק מפתיע שכן הוא חסר את הדו-שיח המתבקש בין השניים שהוביל לדו-קרב).
עלילה > פרק ו

לנסקי עוזב את האירוע, אונייגין נשאר עם אולגה. אחר כך גם הוא עוזב. האורחים נשארים ללון. טטיאנה ערה ומופתעת מדרכו המתעתעת של אונייגין. אחר כך הגיעה אל אונייגין הזמנה כתובה מלנסקי לקיים דו-קרב. אונייגין משיב בחיוב. לנסקי ממהר אל אולגה. היא רצה לקראתו לחבקהו. מול קנאותו הוא רואה שהוא עדיין נאהב. הוא מאושר, אך הקנאה כבר פשטה בו כמגפה. וטטיאנה אינה יודעת דבר. אונייגין לא סיפר לה. ולדימיר לנסקי חוזר לביתו, בודק את אקדחיו. כותב שירים ומדמיין את מותו הקרוב. למחרת משכים קום, מכין עצמו לקרב. גם אונייגין מגיע עם משרתו (עד לקרב, מדרגה נחותה מן המקובל). העדים קובעים את התנאים. האויבים ניצבים זה מול זה. המשורר תמה מתי הרֵעים האלה הפכו לאויבים? האם היו רעים אי פעם? והם צועדים, מכוונים ויורים. לנסקי נפגע, נופל שדוד ומת. מלווהו מטיל את הגופה על המזחלת. וכך מגיע קיצו של המשורר הצעיר שגם לטקס קבורה מכובד אינו זוכה. רק מצבה פשוטה.
עלילה > פרק ז

בא האביב. את ליבה של אולגה, הצליח ללכוד איש צבא. היא נישאה לו ועזבה את הכפר. המשורר חוזר לכפר אך אונייגין כבר איננו שם. נותרה טטיאנה המתמכרת להרהוריה, והמצבה שבין העצים, אליה נהגו השתיים להגיע והרבו לבכות עליה. היא משוטטת בכפר ובמקרה מגיעה אל הבית בו התגורר. היא מבקשת רשות מהסוכנת להיכנס לבית הריק. מדמיינת לה היכן קרא ספר, שיחק ביליארד, גמע קפה, שיחק בקלפים. היא חוזרת לבית הריק לקרוא בספרים ששם. הסתיו בא, ואחריו שוב החורף. טטיאנה עוזבת את הכפר לעיר. היא נפרדת ממראות הכפר. לאחר מסע בן שבוע הגיעו היא ואמה, למוסקבה אל משפחתן. היא עוברת לבלות בטרקליני מוסקבה. נפשה סולדת משאון החברה. דודותיה מנסות לעניינה בגברים שבחברה.
עלילה > פרק ח

(במקור כתב פושקין פרק ובו תיאר את מסעותיו של אונייגין, לאחר שתקפו חשק הנדודים. לימים ביטל את הפרק והותיר ממנו רק בתים אחדים).
אונייגין חוזר אל טרקליני המסיבות. באחת מהן הוא רואה אישה המשוחחת עם הצייר הספרדי. הוא חושב לעצמו – האם היא זאת? אחד הקרואים מאשר לו כי זו אמנם טטיאנה שכתבה לו בזמנו. למחרת הוא מוזמן לנשף אל ביתה. רגעים אחדים הוא יושב מולה, נבוך. יתר הקרואים הגיעו, אך הוא חושב על טטיאנה לבדה, על אופייה שהשתנה, מנערת כפר לגברת עירונית. אין ספק שהוא התאהב בה. היא מתנכרת לו. הוא כותב לה מכתב. מודה בטעותו. מפקיד לרצונה את גורלו. היא אינה עונה לו והוא מריץ לה איגרת אחר איגרת. החורף תם. שוב הוא מגיע אליה. מוצא אותה לבדה. אונייגין כורע על ברכיו. היא מזכירה לו ימים עברו ושואלת מדוע אז הוא דחה אותה, ודווקא חומד אותה כעת, כשהיא נשואה לאחר? טטיאנה עוזבת ובעלה מופיע ... והמשורר בדעה כי זה המקום הראוי לעזוב את יבגני אונייגין ולשים קץ לסיפור.
הקטעים החסרים

מאחר שבתי השיר מוספרו על ידי המחבר, ניכר חסרונם של הקטעים כדלקמן:
פרק א: 9, 13, 14, 41-39
פרק ג: בית 3, שורות 15-10
פרק ד: 6-1, 36, 38
פרק ה: 37, 38, 43
פרקו: 15, 16, 38
פרק ז: 8, 9, 39
פרק ח: בית 2, שורות 14-5; בית 25, שורות 14-9.
קטעים אלה נכתבו, אך הושמטו על ידי המחבר. חלקם בשל חשש מן הצנזורה. פושקין בילה זמן-מה בגלות, בגלל כתיבה שהכעיסה את השלטונות. הוא נדרש לעזוב את סנט פטרבורג ולהתגורר בדרום (בבסרביה).
הצורה הספרותית

היצירה 'יבגני אונייגין' מספרת את סיפורה בקרוב ל-400 בתי שיר (שהם כ־5300 שורות שיר) הכתובים כמעט כולם (למעט מכתבה של טטיאנה לאונייגין בפרק השלישי, ומכתבו של אונייגין לטטיאנה בפרק השמיני ועוד קטע קצר) באותה מתכונת: סונטה בעלת מבנה מיוחד, שזכתה לכינוי ה"סונטה הפושקינית". כמו כל סונטה היא מחזיקה ארבע-עשרה שורות שיר, כתובות במשקל טטרמטר יאמבי, אשר מחורזות באופן הבא: אבאב גגדד הווה זז. אורך השורות משתנה. בכל בית קיימות שמונה שורות המחזיקות 8 הברות כל אחת (חרוז המכונה 'גברי', המסתיים בהטעמה על ההברה האחרונה), ושש שורות המחזיקות 9 הברות כל אחת (חרוז 'נשי', המסתיימות בהטעמה על ההברה הלפני אחרונה). השורות מסודרות לפי המתכונת הבאה: 9898 9988 9889 88.
הרקע לכתיבה

את יבגני אונייגין כתב פושקין בין השנים 1831-1823. הוא החל בכתיבה בעת שהותו בקישיניב שבבסרביה, לשם הוגלה ממקום מושבו בסנט פטרסבורג, בשל מכתבים לעגניים שכתב על פקידים גבוהים בממשל. געגועים ושעמום היו מנת חלקו שם – שתי תכונות שמצאו דרכם אל הרומן בחרוזים שכתב. השיעמום מחיי היום-יום הם מנת חלקו של אונייגין; הגעגועים – של טטיאנה.
תרגום לשפות זרות

תרגומים לגרמנית:
Bodenstedt (1854)
Commichau (1916)
Ulrich Busch (1981)
Rolf-Dietrich Keil (1984)
תרגומים לאנגלית:
המספר הגדול ביותר של תרגומים ליצירה זו קיימים בדפוס בשפה האנגלית:
Oliver Elton (1937)
Babette Deutsch (1943)
Walter Arndt (1963)
Vladimir Nabokov (1964)
Charles Johnston (1977)
Maurice Colin (1980)
James E. Falen (1990)
Douglas Hofstadter (1999)
מבין כל התרגומים לאנגלית, ראוי לציון בעיקר את תרגומו המוער של הסופר הרוסי / אמריקאי ולדימיר נבוקוב. זהו התרגום היחיד מבין כל התרגומים הידועים, הנאמן אך ורק לתוכן המילולי של היצירה, ואיננו מתייחס לצורת (הסונטה הפושקינית).בעצם, ל'מוזיקה' של היצירה, הניתנת על ידי החריזה והמשקל. במבוא לתרגומו (מבוא עמ' VII-X) אומר נבוקוב את הדברים הבאים על תרגום שירה מחורזת ושקולה:
" הניתן, באמת, לתרגם את השיר של פושקין, או כל שיר אחר בעל מבנה מחורז מוגדר? ... הניתן, באמת, לתרגם שיר מחורז, כמו יבגני אונייגין, תוך שמירה על חרוזיו? התשובה לכך היא, כמובן, לא. לשחזר את החרוזים ועדיין לתרגם את כל השיר באופן ליטראלי הוא מבחינה מתימאטית בלתי אפשרי. אך עם איבוד החרוז השיר מאבד את תפרחתו, שאת מקומה לא יכולים למלא לא הערות שוליים ולא האלכימיה של ההערה המבארת.... בהעברתו של יבגני אונייגין מן הרוסית של פושקין לאנגלית שלי, הקרבתי למען שלמות המשמעות כל אלמנט צורני ובכלל זה המשקל היאמבי, בכל מקום ששמירתו מנעה נאמנות. למען האידיאל שלי, של ליטרליזם, הקרבתי הכל (אלגנטיות, מצלול נאה, בהירות, טעם טוב, שימוש מודרני ואפילו דקדוק) שהחיקוי האנין מחשיב יותר מן האמת".
דעתו של נבוקוב כפי שהיא מנוסחת בדברים שלעיל הפכה ל'אמירה' בעלת משקל בוויכוח על 'תרגום שירה' מהו. יחד עם זאת יש לציין כי העוסקים בחקר התרגום וחקר השירה דוחים את הגישה הזו של נבוקוב, המסרסת את רוחה של היצירה.
התרגום האחרון לאנגלית שיצא לאור, הוא פרי עטו של המתמטיקאי / פילוסוף דאגלס הופשטטר. הופשטטר תרגם את יבגני אונייגין לאנגלית בסגנון ובלשון מודרניים, אך הוא דבק, ללא סטייה כלשהי, בצורה הקשוחה שבה כתובה יצירתו של פושקין. במבוא לתרגומו הוא מתעמת עם נבוקוב ודעתו על תרגום שירה.
תרגומים לעברית

יבגני אונייגין אברהם לוינסון (1937).
א"ס פושקין, יבגני אונייגין, תרגום ופירושים אברהם שלונסקי, איורים נ' קוזמין, ספרית פועלים, הוצאה מחודשת מצולמת 2007. התרגום הופיע לראשונה בשנת 1937. לתרגום מצורפים פירושו של שלונסקי, וכן מסה מאת לאה גולדברג, 'על שירת פושקין'. התרגום נחשב מופת ואף לטוב בתרגומי "יבגני אונייגין".
א.ס. פושקין, יבגני אוניגין, תרגום חדש מרוסית: יואל נץ, אחרית דבר רויאל נץ, הוצאת גוונים, תשע"ב, 2012.
אלכסנדר פושקין, יבגני אוניגין: רומן בחרוזים. תרגום מרוסית והערות: זאב גייזל, הוצאת שוקן תשפ"ג 2023
השפעה

המלחין הרוסי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי כתב את האופרה יבגני אונייגין על היצירה. וכן ספרים אחרים שנכתבו לפי המתכונת של הסונטה הפושקינית הם :
ויקראם סת, שער הזהב (1986).
מאיה ערד, מקום אחר ועיר זרה, הוצאת חרגול, תל אביב, תשנ"ד.
עופרה עופר אורן, מה קרה להגר באילת? כנרת זמורה ביתן, 2023
לקריאה נוספת

מאיה ערד, וכאן הפלא הגדול, באתר הארץ, 7 בינואר 2008
עופרה עופר אורן, השוואת תרגומים של שלושת הבתים הראשונים, בבלוג "סופרת ספרים", 25 בינואר 2022
הערות שוליים

↑  עדו ניצן, רומן עם השירה, באתר ישראל היום, 16 במרץ 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007592869005171  PLWABN: 9810684976605606  BNE: XX2142095  BnF: cb120502319 (data)  GND: 4226513-7  LCCN: n96026348  MusicBrainz work: 993d7955-0b1a-4a6f-837f-346cfae5a71b  NLA: 36037838  NSK: 000281678  SUDOC: 124744737  VIAF: 2772152139980411100004   WorldCat (עם VIAF): 2772152139980411100004 
פושקין בדיוקן עצמי עם אונייגין על גדת נהר ריבה
אונייגין ולנסקי בדו-קרב (איליה רפין, 1899)
כתב היד של יבגני אונייגין
רבי שמעון בר יוחאי

.
| --- | --- |

מתחם קבר רבי שמעון, על פי מסורת מהמאה ה-12
 לידה:  סוף המאה ה-1 (משוער) האימפריה הרומית פרובינקיה יודיאה, האימפריה הרומית
 פטירה:  המחצית השנייה של המאה ה-2 (משוער) האימפריה הרומית פרובינקיה סוריה פלשתינה, האימפריה הרומית
 כינוי:  רבי שמעון, רשב"י, ר"ש, בן יוחיי, בן יוחי, בן יוחאי, בר יוחי, בר יוחאי בזוהר: בוצינא קדישא
 מקום קבורה:  קבר רבי שמעון בר יוחאי ביריה (לפי התלמוד) מירון הקדומה (לפי המדרש) מושב מירון (זיהוי עממי מהמאה ה-12) כפר חנניה (זיהוי עממי מהמאה ה-13)
 מדינה:  פרובינקיה יודיאה ופרובינקיה סוריה פלשתינה, האימפריה הרומית
 השכלה:  יבנה וחכמיה, דבי רבי עקיבא בבני ברק
 מקום פעילות:  תקוע, צידן, בני ברק, יבנה, טבריה, מירון
 תקופת הפעילות:  דור רביעי לתנאים
 השתייכות:  בית רבי עקיבא
 רבותיו:  רבי עקיבא בן יוסף, רבן גמליאל דיבנה, רבי יהושע בן חנניה, רבי יהודה בן בבא
 תלמידיו:  רבי שמעון בן יהודה, רבי אלעזר ברבי שמעון, רבי יהודה הנשיא, רבי זוטרא, רבי אלעזר בן יהודה איש ברתותא, יהודה בן גרים, רבי יונתן בן עסמיי, רבי זכאי, רבי אלעזר בן רבי יוסי, רבי דוסתאי בן יהודה
 חיבוריו:  ספרי, מכילתא דרשב"י פסאודואפיגרפיה: ספר הזוהר
 בת זוג:  שרה (מסורת עממית)
 אב:  יוחיי
 אם:  חמי (זיהוי מהמאה ה-13) שרה (זיהוי עממי מהמאה ה-20) אסתר (זיהוי עממי מהמאה ה-21)
 צאצאים:  בנו, רבי אלעזר ברבי שמעון בתו, אשתו של רבי פינחס בן יאיר נכדו, רבי יוסי ברבי אלעזר רבי ינאי (שנוי במחלוקת)
 חותנים:  יוסי בן לקוניא הכהן (לפי הזוהר: רבי פינחס בן יאיר)
 חתנים:  רבי פינחס בן יאיר
רבי שמעון בן יוחיי (גם רבי שמעון, ר"ש, בן יוחי, בר יוחי, או בקיצור רשב"י; בספרות הזוהר מכונה גם בוצינא קדישא) היה תנא בן הדור הרביעי שפעל במאה ה-2, תלמידו של רבי עקיבא.
הלכות רבות מובאות בשמו במשנה (שנערכה על ידי רבי יהודה הנשיא, שהיה מחשובי תלמידיו), שם הוא מכונה 'רבי שמעון' ללא ציון שם אביו. החיבור המדרשי-הלכתי "ספרי" מיוחס בתלמוד לבית מדרשו של רשב"י. כתיבת ספר הזוהר מיוחסת לרשב"י. אמנם על פי העמדה המקובלת במחקר, ספר הזוהר הוא חיבור פסאודואפיגרפי שחובר בימי הביניים.
רשב"י הפך לסמל של תורת הסוד והקבלה, ולדמות מרכזית באירועי ל"ג בעומר, שבהם נערכת מדי שנה הילולת רבי שמעון בר יוחאי שנעשית בכל רחבי העלם ועל קברו במירון.
ביוגרפיה

שנת לידתו אינה ידועה אך ישנם ששיערו[דרוש מקור] כי נולד בין שנת 90 לספירה ל-110 לספירה, ישנה השערה עממית כי נולד בחג השבועות או בל"ג בעומר.
בצעירותו נמנה רשב"י עם החכמים שהתקבצו ב'כרם ביבנה'. שאלתו של רשב"י את רבי יהושע ואת רבן גמליאל לגבי מעמדה של תפילת ערבית כתפילת רשות או חובה, חוללה סערה גדולה שבמהלכה הודח באופן זמני רבן גמליאל מנשיאותו בעקבות יחסו לרבי יהושע, והוחלף ברבי אלעזר בן עזריה. רשב"י למד תורה מפי רבי עקיבא, בתחילה בבני ברק העתיקה במשך שלוש עשרה שנה, יחד עם רבי חנינא בן חכינאי, ולאחר מכן אף בבית האסורים, קודם שרבי עקיבא הוצא להורג בקיסריה על ידי הרומאים כאחד מעשרת הרוגי מלכות. רשב"י נמנה בין חמשת תלמידיו של רבי עקיבא אותם העמיד לאחר מות מרבית תלמידיו, וכן בין התלמידים שסמך רבי יהודה בן בבא בסתר.
רבי שמעון אף מתואר (פעם אחת) כמלומד בנסים. בתלמוד מסופר כי יצא יחד עם בנו של רבי יוסי (רבי אלעזר ברבי יוסי) לרומא, ובהשתדלותו שם בוטל האיסור על שמירת השבת, המילה והנדה, לאחר שהוציא שד מבת הקיסר. רשב"י מוזכר בין הנאספים באושא בסוף תקופת השמד, אך לא צורף לסנהדרין שבאושא. כן מתוארת השתתפותו בכינוס מצומצם של "שבעה זקינים" (רבי מאיר, רבי יהודה, רבי יוסי, רבי שמעון, רבי נחמיה, רבי אליעזר בן יעקב ורבי יוחנן הסנדלר), שהתרחש בבקעת רימון בנושא עיבור השנה.