ליברטריאניזם
ליברטריאניזם ופוליטיקה

הרטוריקה הליברטריאנית מוגבלת לעיתים קרובות על ידי הדיון הפוליטי, משום שהוא שמושך את תשומת לב הציבור בחיים שהתנהלותם נקבעת על ידי הפוליטיקה. כך יוצא, שהציבור רואה בראש ובראשונה את המפלגות הליברטריאניות מנסות להגביל את המדינה ולסלול את הדרך לתרבות של לסה פר; אולם המסר הבסיסי של הליברטריאנים אינו אכיפת רעיונותיהם באמצעים פרלמנטריים. תוצאה של תרבות ליברטריאנית יכלה להיות סרבנות כלפי כל התערבות ממשלתית, אך לא רק באמצעות הגבלתה למידה שהולמת מדיניות ליברלית או מדינה עם סמכויות מינימליות. אם העניין היה מסתכם בזה, ניתן היה להטיל ספק בליברטריאניות של גישה כזו, משום שבמקרה הטוב היא הייתה נוטה לעבר ה"חופש" במובנו התועלתני ולא אל החוקים הליברטריאניים.
הפילוסוף המינארכיסטי רוברט נוזיק הציג את הסוגיה העומדת בבסיסה של כל תאוריה מדינית: "שאלת היסוד של התאוריה המדינית, זו שקודמת לכל השאלות בדבר הדרך שבה המדינה צריכה להתארגן, היא האם צריכה בכלל להיות מדינה. מדוע שלא תהיה אנרכיה?" ("אנרכיה, מדינה ואוטופיה", 1974). לדעתו, השאלה הזאת לא באמת נענית על ידי הפילוסופים והתאורטיקנים בני-זמננו, שמשיבים עליה בצורה מעגלית כדי לתמוך בדעותיהם המעוצבות מראש על תפקיד המדינה, למשל באמצעות ציטוטים מ"לוויתן" של תומאס הובס. נוזיק עצמו השיב על השאלה בדרך משלו, שמשכה ביקורת מן המחנה האנרכו-קפיטליסטי ועוררה תגובות חיוביות בקרב תומכי המדינה.
מכל מקום, להסכמה עם ההנחה שנוזיק נתן לה פרסום, שאין שום היגיון לדון בתת-סוגיה של המדינה בהיעדר בסיס מחייב למדינה עצמה, הייתה השפעה בלתי-נמנעת על חייהם המקצועיים של הליברטריאנים העקביים, כפי שתואר תוך כדי הזדהות על ידי האנס-הרמן הופה:
"רק הסתכלו על לודוויג פון מיזס ומיוריי רותברד. שני הכלכלנים והפילוסופים החברתיים הגדולים ביותר של המאה ה-20 היו למעשה בלתי-מקובלים ובלתי-ניתנים-להעסקה בממסד האקדמי... למרות כל המכשולים, למיזס ורותברד התאפשר להשמיע את עצמם. לא נגזרה עליהם דממה. הם בכל זאת לימדו ופרסמו. הם בכל זאת פנו לקהלים ונתנו השראה בתובנותיהם ורעיונותיהם... לרותברד היה [לעזר] מכון לודוויג פון מיזס, אשר תמך בו, סייע לו בהוצאה לאור ובקידום של ספריו והעניק לו את המסגרת המוסדית שאפשרה לו להגיד ולכתוב את מה שיש להגיד ולכתוב, אך כבר אי-אפשר להגיד ולכתוב באקדמיה ובתקשורת הרשמית, האטטיסטית [רואה במדינה פתרון לכל]".
אם כן, חלק מן הליברטריאנים העקביים ביותר נאלצו לעבוד מחוץ לממסד האקדמי, אך מה נעשה במקום פועלם במוסדות הרשמיים על ידי הוגי הדעות הליברלים והמינארכיסטים, אשר כפחות עקביים, מוכנים להסכים לשימוש המדינה לשם קביעת הסדרים חברתיים מכל סיבה שעולה על דעתם? מילטון פרידמן ואחרים קידמו בהצלחה תפישות פוליטיות ישימות, שיכולות להיות הכרחיות לתפקודה התקין של המדינה אפילו בשיטה ממלכתית-נצלנית (לדעתם של סוציולוגים כמו פרנץ אופנהיימר).
רותברד (ב"'מוסר החירות", 1982) הסביר את השקפתו על תפקידה המעשי של הפילוסופיה המדינית:
"לדעתנו, המשימה העיקרית של "מדע-המדינה", או נכון יותר לומר, "הפילוסופיה המדינית", היא בנייתו לתלפיות של המשפט הטבעי כרלוונטי לזירה הפוליטית. העובדה, שמשימה זו נזנחה כמעט לחלוטין על ידי העוסקים במדעי-המדינה, ברורה כשמש. אנשי מדע-המדינה שאפו ל"בניית מודלים" בדרך פוזיטיביסטית או מדעית, תוך כדי חיקויי שווא של המתודולוגיה והתוכן של המדעים המדויקים, או שהיו עסוקים באגירת-עובדות אמפירית טהורה. איש מדע-המדינה בן-זמננו מאמין שביכולתו להימנע משיפוט מוסרי ולסייע בעיצוב המסגרת למדיניות הציבורית בלא שיהיה מחויב לעמדה אתית כלשהי; אולם עדיין, כל אימת שמישהו מציג הצעה למדיניות כלשהי, לא משנה עד כמה היא קטנה או מוגבלת, שיפוט מוסרי - הגיוני או לקוי - מתחייב מעצמו. ההבדל בין איש מדע-המדינה לפילוסוף מדיני הוא ששיפוטיו המוסריים של ה"מדען" כמוסים ומרומזים - לכן לא עוברים בחינה מדוקדקת - ומכאן, שקרוב לוודאי לקויים יותר. יתרה מכך, ההימנעות משיפוט מוסרי גלוי מוביל את איש מדע-המדינה לייחס חשיבות עליונה לשיפוט ערכי סמוי, לזה שתומך בסטטוס-קוו הפוליטי וכופה את עצמו בכל חברה נתונה. לכל הפחות, חסרונו של מוסר פוליטי שיטתי מונע מאיש מדע-המדינה לשכנע מישהו בערכה של חריגה כלשהי מן הסטטוס-קוו.
נוסף על כך, הפילוסופים המדיניים בני-זמננו מגבילים את עצמם, גם כן באופן משוחרר מערכים, לתיאורי עתיקות מחשבתיות ולפירושי השקפותיהם של פילוסופים אחרים, שמזמן אינם איתנו. בעשותם כן, הם מתחמקים מן המשימה העיקרית של הפילוסופיה המדינית, שהיא במילותיו של תומאס ת'ורסון "צידוק פילוסופי של עמדות ערכיות שרלוונטיות לפוליטיקה".
כדי להציע ולקדם מדיניות ציבורית, חייבים אפוא לגבש מוסר חברתי ופוליטי. במאות הקודמות זה היה התפקיד המכריע של הפילוסופיה המדינית; אך בעולם של היום, התאוריה הפוליטית הוציאה מתחומה את פילוסופיית המוסר בשמו של "מדע" מזויף ונהפכה לעקרה בדמותו של מדריך לאזרח הסקרן. כיוון זה נבחר גם בכל אחת מן הדיסציפלינות במדעי-החברה ובפילוסופיה על ידי נטישת נוהלי המשפט הטבעי."