stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחלקת אלסקה

| --- | --- |


 
 מפת מחלקת אלסקה
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  18 באוקטובר 1867 
 תאריכי פירוק:  17 במאי 1884 
 ישות קודמת:  האימפריה הרוסית (1858–1883) אמריקה הרוסית
 ישות יורשת:   מחוז אלסקה
 
מחלקת אלסקה הייתה ייעודה של ממשלת אלסקה מרכישתה על ידי ארצות הברית של אמריקה בשנת 1867 ועד ארגונה כמחוז אלסקה בשנת 1884. בתקופת המחלקה, אלסקה הייתה תחת סמכות השיפוט של צבא ארצות הברית (עד 1877), משרד האוצר של ארצות הברית (מ-1877 עד 1879), והצי האמריקאי (מ-1879 עד 1884). מאוחר יותר האזור הפך למחוז אלסקה, לאחר מכן לטריטוריית אלסקה, ולאחר מכן למדינת אלסקה.
היסטוריה

ביוזמתו של מזכיר המדינה האמריקני ויליאם סיוארד, הסנאט של ארצות הברית אישר את רכישת אלסקה מהאימפריה הרוסית תמורת 7,200,000 דולר ב-9 באפריל 1867, ודגל ארצות הברית הונף ב-18 באוקטובר של אותה שנה (שמוכר כיום כיום אלסקה). במקביל לשינוי הבעלות, קו התאריך הבין-לאומי דה פקטו הוזז מערבה, ואלסקה השתנתה מהלוח היוליאני ללוח הגרגוריאני. לפיכך, עבור התושבים, למחרת יום שישי, 6 באוקטובר 1867, היה יום שישי, 18 באוקטובר 1867.
בבוקר ה-18 באוקטובר 1867, USS אוסיפי הגיעה לסיטקה עם הנציב הרוסי קפטן אלכסיס פסטצ'ורוף והנציב האמריקני לובל רוסו על הסיפון. באותו אחר הצהריים, 250 חיילים אמריקאים, 80 חיילים רוסים, מנכ"ל החברה הרוסית-אמריקאית הנסיך מקסוטוב ואשתו, וקבוצת מקומיים התאספו ליד מטה הדגל מול מעון המושל שנודע כ"ברנוף (ברנוב) קסטל היל" לראות את הורדת דגל רוסיה והנפת דגל ארצות הברית במקומו.
על כל דגל נורה מטח הצדעה כפול בתותח, וכל נציב נשא נאום קצר. אולי כי לא הבין את ההוראות, החייל הרוסי שהוריד את דגל ארצו קרע אותו, ואז הוריד אותו. הדגל נסחף למטה ונלכד על חלק מהכידונים המורמים של חיל המצב הרוסי. אומרים שהנסיכה מקסוטוב התעלפה למראה.
האגדה מספרת שהמנהל האמריקני הראשון של אלסקה היה המהגר הפולני ולודז'ימייז' קז'ינובסקי. עם זאת, ה-Anchorage Daily News לא הצליח למצוא שום מידע מכריע כדי לתמוך או להפריך טענה זו. דעת הקהל בארצות הברית הייתה חיובית בדרך כלל, אם כי חלקם מתחו ביקורת על הרכישה כ"איוולת של סיוארד" או "Seward's Icebox". עם זאת, משאבי אלסקה יראו בקרוב כי מדובר בעסקה נבונה. אלסקה חוגגת את הרכישה בכל שנה ביום שני האחרון של חודש מרץ, המכונה יום סיווארד.
כאשר ארצות הברית קנתה לראשונה את אלסקה, אזורים נרחבים של האזור עדיין נותרו בלתי נחקרים על ידי האירופים והאמריקאים. ב-1865 החליטה וסטרן יוניון להניח קו טלגרף על פני אלסקה עד למיצר ברינג, שם יתחבר לקו אסיאתי. רוברט קניקוט, חלק ממאמץ מדידות של וסטרן יוניון, הוביל את הצוות שלו לנולאטו שעל גדות היוקון. הוא מת בשנה שלאחר מכן, וויליאם הילי דאל לקח אחריות על העניינים המדעיים. משלחת וסטרן יוניון ערכה את המחקרים המדעיים הראשונים של האזור והפיקה את המפה הראשונה של כל נהר היוקון. באותה שנה, 1866, הצליחו סוף סוף העובדים להניח כבל טלגרף תת-ימי אטלנטי, והפרויקט היבשתי באלסקה נזנח. דאל חזר לאלסקה פעמים רבות, תיעד ונתן שמות גאולוגיים.
החברה המסחרית של אלסקה תרמה גם לחקירה ההולכת וגוברת של אלסקה בעשורים האחרונים של המאה ה-19, ובנתה עמדות מסחר לאורך הנהרות הרבים של פנים הארץ. חבורות קטנות של ציידים וסוחרים נכנסו פנימה, ולמרות שהממשלה הפדרלית סיפקה מעט כסף לאזור, קציני צבא היו חוקרים מדי פעם בעצמם. במסע של ארבעה חודשים, לוטננט פרדריק שווטקה וקבוצתו שייטו ביוקון מאגם לינדמן בקנדה לסנט מייקל ליד שפך הנהר על ים ברינג. בשנת 1885, לוטננט הנרי ט. אלן וארבעה אחרים עזבו את מפרץ אלסקה, עקבו אחר נהר קופר, חצו רכס הרים, נסעו במורד נהר הטננה אל היוקון, ועברו אל הנהרות קאנוטי וקויוקוק. אלן עלה במעלה הקויוקוק, ואז חזר במורד היוקון, חצה אל אנאלאקיט שעל החוף, ואז עשה את דרכו לסנט מייקל, וחקר כ-1,500 מיל (2,400 קילומטרים) של פנים אלסקה.
הערות שוליים

↑  Dershowitz, Nachum; Reingold, Edward M. (2008). Calendrical Calculations. Cambridge: Cambridge University Press. p. 47. ISBN 9780521885409.
↑  Ruskin, Liz (17 בדצמבר 2002). "Poland honors second 'ski' to lead Alaska". Anchorage Daily News. {{cite news}}:  (עזרה)
מפל אולואופנה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  ארצות הברית מולוקאי, הוואי, ארצות הברית
 גובה כולל:  900 מטר
 קואורדינטות:  21°09′53″N 156°51′34″W﻿ / ﻿21.164722222222°N 156.85944444444°W﻿ / 21.164722222222; -156.85944444444
 he  (למפת הוואי מוגדלת) הונולולו הילו ליהואה קאהולואי קאפאה קאונקאקאי לאנאי האוקיינוס השקטמפל אולואופנה(למפת הוואי רגילה) הונולולו הילו ליהואה קאהולואי קאפאה קאונקאקאי לאנאי האוקיינוס השקטמפל אולואופנה
 
מפל אולואופנה (באנגלית: Oloʻupena Falls) הוא מפל מים הממוקם בחלקו הצפון-מזרחי של האי מולוקאי, המשתייך לאיי הוואי, שבמדינת הוואי, ארצות הברית, והוא נחשב באופן לא רשמי כמפל הרביעי בגובהו בעולם, וכן לגבוה ביותר בארצות הברית.
המפלים זורמים כאשר נחל עונתי קצר נשפך על שפת אחד מצוקי הים הגדולים ביותר בעולם, הממוקם בין עמקי פלקונו ווואילאו (אנ'). הם נשחקו בחריץ בפנים המצוק, וניתן לראותם רק מהאוקיינוס או מהאוויר.
הערות שוליים

↑  Tallest and Largest Waterfalls at the World Waterfall Database, www.worldwaterfalldatabase.com (באנגלית)
↑  "Molokai Waterfalls". imagesofoldhawaii.com.
↑  "10 Highest Waterfalls in the World". howstuffworks.
הלינץ' בג'סי וושינגטון

גופתו החרוכה של וושינגטון תלויה על עץ
ג'סי וושינגטון, מתבגר אפרו-אמריקאי שעסק בחקלאות, עבר לינץ' בווייקו, טקסס ב-15 במאי 1916. הוא הפך לדוגמה ידועה למעשי לינץ' על רקע גזעני. וושינגטון הואשם באונס ורצח של לוסי פרייר, אשתו של המעסיק הלבן שלו. לא היו עדי ראייה לפשע, אולם במהלך חקירתו על ידי השריף של מחוז מקלנאן הוא חתם על הודאה ותיאר את מיקום כלי הרצח.
וושינגטון נשפט על רצח בווייקו, באולם מלא במקומיים זועמים. הוא טען לאשמה ונידון למוות. לאחר שהוכרז גזר הדין שלו הוא נגרר מחוץ לבית המשפט על ידי הצופים ועבר לינץ' ברחבת בית העירייה של וייקו. היו ללינץ' מעל ל-10,000 צופים, ביניהם בכירים בעירייה ובמשטרה. הייתה אווירה חגיגית באירוע, וילדים רבים נכחו בזמן ארוחת הצהריים שלהם. חלק מההמון סירס את וושינגטון, חתך את אצבעותיו ותלה אותו מעל למדורה. הוא הורד והועלה שוב ושוב מעל האש במשך שעתיים. לאחר שהאש כבתה, גופו החרוך נגרר ברחבי העיר וחלקים ממנו נמכרו כמזכרות. צלם מקצועי צילם את האירוע, וסיפק תיעוד נדיר. התמונות הודפסו ונמכרו כגלויות בווייקו.
אף על פי שרבים מתושבי וייקו תמכו בלינץ', עיתונים ברחבי ארצות הברית גינו אותו. ה-NAACP (האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים) שכר את אליזבת פרימן על מנת שתחקור את האירוע. היא ניהלה חקירה מפורטת, למרות חוסר הרצון של רבים מהתושבים לדבר על האירוע. לאחר קבלת הדו"ח של פרימן על האירוע, המקים של NAACP פרסם דיווח מעמיק על האירוע שכלל תמונות של גופו החרוך של וושינגטון. הם השתמשו בסיפורו בקמפיין שלהם נגד מעשי לינץ'. אף על פי שווייקו נחשבה כעיר מודרנית ומתקדמת, הלינץ' הדגים את כך שהיא מקבלת אלימות גזענית. העיר קיבלה מוניטין של גזענות, אך מנהיגי העיר מנעו אלימות בכמה מקרים. היסטוריונים מאמינים שמותו של וושינגטון עזר לשנות את הדרך בה מתייחסים למעשי לינץ'. החשיפה הציבורית שהאירוע זכה לה שינתה את התפיסה הציבורית, שכעת נטתה להתייחס לאירוע כאל מעשה ברברי ולא כצורה נכונה של צדק. בסוף המאה ה-20 וכן בתחילת המאה ה-21, חלק מתושבי וייקו הקימו יוזמה להקים אתר הנצחה לוושינגטון וללינץ'. רעיון זה לא זכה לתמיכה ציבורית וכשל.
רקע

בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, מספר גדול של מעשי לינץ' אירעו בדרום ארצות הברית, בעיקר נגד אפרו-אמריקאים בארצות ג'ורג'יה, מיסיסיפי וטקסס. בין 1890 ל-1920, כ-3,000 אפרו-אמריקאים נהרגו כתוצאה ממעשי לינץ', שהתרחשו בעיקר לאחר שהואשמו בפשעים שנעשו על ידי לבנים. תומכי מעשי הלינץ' הצדיקו את דרך הפעולה בכך שהיא עוזרת בהשלטת דומיננטיות על אפרו-אמריקאים, להם יש טבע לפשוע. בנוסף, מעשי הלינץ' איחדו את העם תחת מטרייה של סולידריות לבנה, בעידן בו היו שינויים דמוגרפיים רבים, וכן ערעור מבני הכוח. אף על פי שמעשי הלינץ' נתמכו באופן נרחב על ידי הקהילה הדרומית, מתנגדים לשיטה קמו, ביניהם ניתן לציין כמה מנהיגים דתיים וכן האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים ׁׁׁ(NAACP).
בשנת 1916, וייקו, טקסס, הייתה עיר משגשגת עם אוכלוסייה של מעל 30,000 איש. לאחר שהיא קושרה לפשע במאה ה-19, מנהיגי הקהילה חתרו על מנת לשנות את המוניטין של העיר וקידמו אותה ברחבי ארצות הברית כמקום אידיאלי. עד העשור השני של המאה ה-20, הכלכלה של וייקו התחזקה וכן המוניטין הטוב שלה נשמר. מעמד ביניים שחור עלה מהאזור, יחד עם שתי מכללות שנועדו לשחורים. ב-1915, כ-20% מהאוכלוסייה בווייקו הייתה שחורים. במחקר משנת 2006, העיתונאית פטרישה ברנשטיין תיארה את העיר כבעלת מעטפת עדינה של שלום וכבוד. מתח על רקע גזעני שרר בעיר: עיתונים מקומיים סיקרו לרוב פשעים שנעשו על ידי שחורים, וגבר שחור בשם סנק מייג'ורס נתלה מגשר בעיר בשנת 1905. מספר קטן של מתנגדים לפשעי השנאה חיו באזור, כולל דיקן אוניברסיטת ביילר - האוניברסיטה של וייקו. בשנת 1916, מספר גורמים גרמו להתפשטות הגזענות בקהילה, כולל ההקרנה של הולדתה של אומה, סרט שקידם עליונות לבנה והילל את הקו קלוקס קלאן, וכן מכירה של גלויות של לינץ' שאירע זמן קצר לפני כן באדם שגר בטמפל, טקסס.
הרצח והמעצר

ברובינסון, טקסס, לוסי פרייר נרצחה כאשר שהתה לבדה בביתה ב-8 במאי 1916. היא ובעלה ג'ורג' היו מהגרים אנגלים, והם היו ידועים בקרב הקהילה, שכן הפעילו חווה. החדשות על מותה הגיעו במהירות לשריף של מחוז מקלנאן, סמואל פלמינג, אשר מיד החל בחקירה יחד עם צוות של שוטרים, קבוצה של גברים מקומיים ורופא. הרופא קבע שפרייר נהרגה כתוצאה מטראומה מחפץ קהה בראש. הגברים המקומיים חשדו במעשה בג'סי וושינגטון, גבר שחור בן 17 אשר עבד בחווה של בני הזוג פרייר כחמישה חודשים. אחד מהם ציין שהוא ראה את וושינגטון ליד בית המשפחה כמה דקות לפני שגופתה של לוסי נמצאה. באותו הלילה, אנשי השריף הגיעו לבית של וושינגטון ומצאו אותו בקדמת הבית לבוש בבגדים מגואלים בדם. הוא טען שהכתמים הם תוצאה של דימום מהאף. ג'סי, אחיו ויליאם והוריהם נלקחו לווייקו הסמוכה על מנת שיוכלו להיחקר על ידי מחלקת השריף. אף על פי שהוריו של ג'סי ואחיו שוחררו תוך זמן קצר, הוא הוחזק להמשך חקירה. החוקרים שלו בווייקו דיווחו שהוא מכחיש מעורבות במותה של פרייר, אך סיפק מידע סותר בנוגע לפעולותיו באותו זמן. שמועות נפוצו לאחר מעצרו שהוא היה מעורב בקטטה עם גבר לבן כמה ימים לפני הרצח.
ב-9 במאי, פלמינג לקח את וושינגטון למחוז היל על מנת למנוע מהמשמר האזרחי לפעול. השריף של מחוז היל, פרד לונג, תשאל את וושינגטון עם פלמינג; וושינגטון אמר להם שהוא הרג את פרייר בעקבות ויכוח על החפרפרות בשטחם, וכן תיאר את כלי הנשק ומקום הימצאותו. לונג לקח את וושינגטון לדאלאס, טקסס, בזמן שפלמינג חזר לרובינסון. פלמינג דיווח זמן קצר לאחר מכן שמצא פטיש מגואל בדם במיקום אותו ציין וושינגטון. בדאלאס, וושינגטון הכתיב וחתם על הצהרה שתיארה את האונס והרצח של פרייר; ההתוודות פורסמה למחרת בעיתונים המקומיים. העיתונים סיקרו את הרצח כסיפור עלילתי, ותיארו את הניסיונות של פרייר להתנגד לאונס, אף על פי שדו"ח הרופא קבע שנהרגה לפני שיכלה להתנגד. המון זועם התאגד בווייקו באותו הלילה וחיפש בכלא המקומי, אך התפזר לאחר שלא מצא את וושינגטון. עיתון מקומי שיבח את מאמציהם. באותו הלילה, נערכה לוויה קטנה ופרטית, ולוסי פרייר הובאה למנוחות.
ב-11 במאי, חבר מושבעים התכנס במחוז מקלנאן והחזיר במהירות כתב אישום נגד וושינגטון; המשפט נקבע ל-15 במאי. הרשויות פרסמו הודעה ב-12 במאי, וביקשו מהציבור לתת למערכת הצדק להחליט על גורלו של וושינגטון. פלמינג נסע לרובינסון ב-13 במאי וביקש מהתושבים להישאר רגועים. הוא התקבל על ידי התושבים בברכה. לוושינגטון צוותו עורכי דין חסרי ניסיון. עורכי הדין שלו לא הכינו הגנה למשפט, ואף ציינו שהוא היה רגוע בימים לפני המשפט.
לאחר הלינץ'

פרד גילדרסליב, צלם מקצועי שהתגורר בווייקו, הגיע לבניין העירייה זמן קצר לפני הלינץ', כנראה לאור בקשתו של ראש העיר, ותיעד את האירוע. הצילומים שלו היוו תיעוד נדיר למהלכו של לינץ', במקום התיעוד הנפוץ בלינצ'ים שכלל רק את תמונותיהם של הקורבנות. צילומיו של גילדרסליב כללו צילום ממבט ציפור על הקהל, שצולם מגג בניין קרוב. הם כללו גם תקריבים של גופתו של וושינגטון; יכול להיות שחלקם צולמו על ידי עוזר. גילדרסליב ייצר גלויות שעליהן התנוססו תמונות מהלינץ' המראות צעירים בגיל 12 הסובבים את גופתו של וושינגטון. המצולמים לא עשו כל מאמץ להסתיר את זהותם. ברג טוען שהרצון שלהם להיות מצולמים מעיד על כך שידעו שלא יוגשו כלפיהם אישומים על מותו של וושינגטון. אף על פי שחלק מתושבי וייקו שלחו את הגלויות למכרים מחוץ לעיר, כמה מהתושבים המקומיים שכנעו את גילדרסליב להפסיק למכור אותן, מפחד שהן יהרסו את המוניטין של העיר.
בימים שלאחר הלינץ', עיתונים גינו את האירוע. לאחר שבוע, סיפור הלינץ' סוקר נרחבות ואף הגיע לעיתונים בלונדון.
חלק מתושבי וייקו גינו את הלינץ', ביניהם מנהיגים מקומיים. השופט שפסק בתביעה נגד וושינגטון כינה לאחר מכן את ההמון בלינץ' "רוצחים"; חבר המושבעים גינה את הפעולות בשיחה עם ה-NAACP. אצל חלק מהאנשים שהיו עדים ללינץ' תועדו סיוטים וטראומה נפשית. כמה מהאזרחים החלו במחאה נגד מעשי הלינץ', אך דוכאו. אחרי הלינץ', נטען על ידי בכירים בעירייה שהלינץ' נעשה על ידי קומץ קיצוני. אף על פי שטענה זו לא עולה בקנה אחד עם הצילומים שתיעדו את האירוע, טענה זו נתמכת על ידי חלק מההיסטוריונים. לאירוע לא הייתה השפעה שלילית על דולינס או ראש המשטרה ג'ון מקנמרה: אף על פי שהם לא עשו מאמץ לעצור את ההמון, מעמדם נותר כשהיה. כמו שהיה נפוץ בתקיפות שכאלו, לא הוגש נגד אף אחד כתב אישום על הלינץ'.
אף על פי שמנהיגיהם של הקהילה השחורה שלחו את תנחומיהם בפומבי למשפחת פרייר, הם התלוננו על הלינץ' רק בתוך הקהילה. יוצא דופן אחד היה עיתון מכללה בטקסט שכל חברי המערכת שלו היה מורכב משחורים, שפרסם כמה מאמרים שהעביר ביקורת על המשתתפים בלינץ' ועל הנהגת העיר. באחד המאמרים, הכתב טען שג'סי וושינגטון היה חף מפשע וג'ורג' פרייר, בעלה של הנרצחת, הוא האשם האמיתי. עורך העיתון הואשם בהוצאת דיבה. ג'ורג' פרייר תבע גם את המכללה על הוצאת דיבה. תגובתו גרמה לכמה מתושבי רובינסון לחשוד שאכן יש לו חלק במותה של אשתו. ברנשטיין ציינה שלא סביר שהיה לג'ורג' פרייר חלק ברצח אשתו, אבל אכן יש צל של ספק.
החקירה והקמפיין של NAACP

ה-NAACP שכר את אליזבת פרימן, אישה אקטיביסטית מניו יורק, לחקור את הלינץ'. במסגרת מאבקה לזכות הצבעה לנשים, היא עברה לטקסט בסוף 1915 או תחילת 1916, על מנת לארגן את המחאה שם. לאחר שנכחה בכנס בנושא בתחילת מאי, היא החלה את משימתה בווייקו. היא התחזתה לעיתונאית וניסתה לראיין אנשים בנוגע ללינץ'. היא גילתה שכמעט כל התושבים סירבו לדון בפרטי האירוע. היא דיברה עם בכירים בעירייה והשיגה את התצלומים מגילדרסליב, לאחר שסירב תחילה לשתף פעולה. אף על פי שהיא פחדה לביטחונה האישי, היא נהנתה מהאתגר שמצאה בחקירה. בשיחותיה עם מנהיגי העיר, פרימן שכנעה אותם שהיא מתכננת להגן על וייקו מול הביקורות נגדם. אצל חלק מהעיתונאים גדל חשד בנוגע אליה, והם הזהירו תושבים לא לדבר עם אנשים מחוץ לעיר. אפרו-אמריקאים מקומיים קיבלו אותה בברכה.
פלמינג והשופט במשפט דיברו איתה. שניהם טענו שלא עליהם האשמה באירוע הלינץ'. מורה בבית הספר שהכירה את וושינגטון סיפרה לפרימן שהוא היה אנאלפבית, וכל ניסיון ללמד אותו קרוא וכתוב עלה בתוהו. פרימן הגיעה למסקנה שתושבים לבנים תמכו באופן כללי בלינץ' בוושינגטון, אף על פי שהרבה מהם לא אישרו את חילול גופתו. היא קבעה שההמון הונהג על ידי בנאי, בעל מסבאה וכמה עובדים מחברת הקרח. ה-NAACP לא פרסם את זהותם. פרימן הגיעה למסקנה שוושינגטון אכן הרג את פרייר, אך הוא היה מונע מהגישה שלה כלפיו.
הדיווח של פרימן פורסם בניוזלטר של ה-NAACP, וכן בעיתונים שחורים וליברלים נוספים. פרימן נסעה לאורך ארצות הברית והרצתה על נושא חקירתה. טענתה המרכזית הייתה ששנוי בדעה ציבורית יוכל להיות מושג על ידי צעדים חוקתיים. אף על פי שהיו מעשי לינץ' נוספים, אכזריים כשל וושינגטון, זמינות התמונות והרקע למותו גרמו לו להיות אירוע מכונן. ראשי ה-NAACP קיוו להתחיל במאבק חוקי נגד אלו האחראיים למותו של וושינגטון, אבל נטשו את הפרויקט בשל העלויות הכבדות.
ל-NAACP היו בעיות כספיות באותו הזמן. הקמפיין שלהם נגד מעשי הלינץ' נחל הצלחה כלשהי, אך נדחק כאשר ארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם הראשונה. נשיא ה-NAACP ג'ואל אליאס ספינגארן התייחס לקמפיין מאוחר יותר, ואמר שהקמפיין שם את מעשי הלינץ' על סדר היום הציבורי, והציג אותם כבעיה לאומית. במחקרה משנת 2006, ברנשטיין תיארה את הקמפיין כתחילת המאבק שיימשך שנים רבות.
מספר מעשי הלינץ' בארצות הברית עלה בסוף העשור השני של המאה ה-20. מעשי לינץ' נוספים אירעו בווייקו בשנות ה-20, חלקית בעקבות עלייתם של הקו קלוקס קלאן. עד סוף שנות ה-20, הרשויות בווייקו החלו להגן על שחורים ממעשי הלינץ', כמו במקרה של רוי מיטשל. הרשויות פחדו שהפרסום השלילי שנוצר בעקבות מעשי הלינץ' יאפיל על מאמציהם למשוך משקיעים.
לקריאה נוספת > ספרים

Apel, Dora (2004). Imagery of Lynching: Black Men, White Women, and the Mob. Rutgers University Press. ISBN 978-0-8135-3459-6.
Armstrong, Julie Buckner (2011). Mary Turner and the Memory of Lynching. University of Georgia Press. ISBN 978-0-8203-3765-4.
Berg, Manfred (2011). Popular Justice: A History of Lynching in America. Government Institutes. ISBN 978-1-56663-802-9.
Bernstein, Patricia (2006). The First Waco Horror: The Lynching of Jesse Washington and the Rise of the NAACP. Texas A&M University Press. ISBN 978-1-58544-544-8.
Bernstein, Patricia (2007). "Waco Lynching". In Paul Finkelman. Encyclopedia of African American History, 1896 to the Present: From the Age of Segregation to the Twenty-First Century 5. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-516779-5.
Carrigan, William D. (2006). The Making of a Lynching Culture: Violence and Vigilantism in Central Texas, 1836–1916. University of Illinois Press. ISBN 978-0-252-07430-1.
DuRocher, Kristina (2011). Raising Racists: The Socialization of White Children in the Jim Crow South. University Press of Kentucky. ISBN 978-0-8131-3001-9.
Gussow, Adam (2002). Seems Like Murder Here: Southern Violence and the Blues Tradition. University of Chicago Press. ISBN 978-0-226-31098-5.
Hale, Grace Elizabeth (1998). Making Whiteness: the Culture of Segregation in the South, 1890–1940. Vintage Books. ISBN 978-0-679-77620-8.
Nevels, Cynthia Skove (2007). Lynching to Belong: Claiming Whiteness Through Racial Violence. Texas A&M University Press. ISBN 978-1-58544-589-9.
Rice, Anne P. (2003). Witnessing Lynching: American Writers Respond. Rutgers University Press. ISBN 978-0-8135-3330-8.
SoRelle, James M. (2007). "The "Waco Horror": The Lynching of Jesse Washington". In Bruce A. Glasrud and James Smallwood. The African American Experience in Texas: An Anthology. Texas Tech University Press. ISBN 978-0-89672-609-3.
Waldrep, Christopher (2009). African Americans Confront Lynching: Strategies of Resistance from the Civil War to the Civil Rights Era. Rowman & Littlefield. ISBN 978-0-7425-5272-2.
Wood, Amy Louise (2009). Lynching and Spectacle: Witnessing Racial Violence in America, 1890–1940. University of North Carolina Press. ISBN 978-0-8078-3254-7.
Zangrando, Robert L. (1980). The NAACP Crusade Against Lynching, 1909–1950. Temple University Press. ISBN 978-0-87722-174-6.
לקריאה נוספת > מגזינים

Francis, Megan Ming (2011). "The Battle for the Hearts and Minds of America". Souls: A Critical Journal of Black Politics, Culture, and Society 13 (1): 46–71. doi:10.1080/10999949.2011.551477.
Ehrenhaus, Peter; Owen, A. Susan (July–October 2004). "Race Lynching and Christian Evangelicalism: Performances of Faith". Text and Performance Quarterly 24 (3/4): 276–301. doi:10.1080/1046293042000312779.
Wood, Amy Louise (2005). "Lynching Photography and the Visual Reproduction of White Supremacy". American Nineteenth Century History 6 (3): 373–99. doi:10.1080/14664650500381090.
לקריאה נוספת > עיתונים

Blumenthal, Ralph (May 1, 2005). "Fresh Outrage in Waco at Grisly Lynching of 1916". The New York Times
Moreno, Sylvia (April 26, 2006). "In Waco, a Push To Atone for The Region's Lynch-Mob Past". The Washington Post
תמונה משנת 1911 של קבוצת תושבים מווייקו, המשקפת את רצון העיר להציג את עצמה כמקום אידיאלי
בית המשפט מקלנאן בשנת 2006
הקהל מתכונן לבצע לינץ' בוושינגטון
גופתו של וושינגטון תלויה
גופתו החרוכה של וושינגטון בין האפר
אליזבת פרימן בשנת 1913
מאגר העמק העגול

| --- | --- |

מאגר העמק העגול ממעוף המטוס
 מידע כללי
 מיקום:  קלינטון טאונשיפ, ניו ג'רזי
 סוג:  אגם מלאכותי
 מידות
 שטח:  2,300 אקר
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  ארצות הברית 
 קואורדינטות:  40°36′50″N 74°49′22″W﻿ / ﻿40.6139°N 74.8227°W﻿ / 40.6139; -74.8227
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה מאגר העמק העגול(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה מאגר העמק העגול(למפת ניו ג'רזי רגילה) טרנטון ניוארק ג'רזי סיטי פטרסון לייקווד טומס ריבר קמדן ויינלנד פרסיפני-טרוי הילס אטלנטיק סיטי ניו יורק פנסילבניה דלאוור האוקיינוס האטלנטימאגר העמק העגול(למפת ניו ג'רזי מוגדלת) טרנטון ניוארק ג'רזי סיטי פטרסון לייקווד טומס ריבר קמדן ויינלנד פרסיפני-טרוי הילס אטלנטיק סיטי ניו יורק פנסילבניה דלאוור האוקיינוס האטלנטימאגר העמק העגול
 
מאגר העמק העגול בעיירה קלינטון (אנ') שבמחוז האנטרדון (אנ'), ניו ג'רזי, ארצות הברית, הוא מאגר מים שהוקם בשנת 1960 על ידי רשות המים של ניו ג'רזי שהקימה שני סכרים רחבים והציפה את העמק הגדול. המאגר הוא הגדול ביותר בניו ג'רזי. את שמו הוא קיבל על שם העמק העגול הטבעי אותו הוא מכסה.
מאפיינים, חי ופנאי

עומק המאגר מגיע ל-55 מטר, ושטחו עומד על 9.5 קמ"ר. הוא מכיל 55 מיליארד גלוני מים, לשימוש במרכז המדינה. המאגר מפורסם בשל מימיו הכחולים והצלולים. צלילותם של המים מאפשר להביט לתוכם כ-6 מטרים.
במאגר מצויים דגי פורל בשפע. המחלקה להגנת הסביבה בניו ג'רזי (New Jersey Department of Environmental Protection) טוענת כי המאגר הוא המקום גידול הטבעי הדרומי ביותר עבור פורל האגם (אנ'). במי האגם מצויים המינים: בס, פיקרל שרשרתי (אנ'), שפמנונאים, צלופח אמריקאי (אנ'), פרקה (אנ'), טרוטה חומה, טרוטת עין-הקשת ועוד.
בסביבת האגם קיים פארק עם מתקני מחנאות, שחייה ומתקני צלילה. מסלולי הליכה ושבילי אופניים.
"משולש ברמודה" של ניו ג'רזי

המאגר מכונה "משולש ברמודה" של ניו ג'רזי. זמן קצר לאחר שנפתח האגם לדייג, ב-1972, "נבלע" בו האדם הראשון, ומאז עלה מספר הטובעים בו ל-26 איש. גופותיהם של שישה מהם לא נמצאו עד היום, למרות המאמצים לאיתורם. ב-2006 אף נשכרה צוללת לשם כך, אך לא נמצאו עקבות.
יש שאומרים כי בעת הקמתו של המאגר הוא הוצף על יישובים עם בתים ועצים, ואלו עדיין קיימים בקרקעית האגם. את סיבת הנעדרים הם רואים בהסתבכות גופותיהם בסבך העצים שבקרקעיתו. בעלי תפקיד מטעם הרשויות וחובבי דיג מצביעים על התעלומה בתופעת טבע חריגה של משבי רוח התוקפים בפתאומיות את האגם ומטלטלים בחוזקה את השוהים על פניו. הרוחות נגרמות על ידי ההרים הסוגרים את האגם מכל עבריו, וכל משב רוח שחודר ביניהם - נלכד בשטח האגם. הרוחות הלכודות נעות בסיבוביות מעל המים ויוצרות גלים בגובה של עשרות סנטימטרים. לאורך שפת האגם הותקנו פנסים, שבעת שהאגם הופך לסוער, הם מהבהבים ומתריעים בפני בעלי סירות השוחרים לדוג באגם. התופעה מתרחשת לרוב בשעת הבוקר שבין 10 ל-11. בנוסף לתופעה זו, הטמפרטורה הנמוכה של המים, שבמקומות עמוקים עשויה להגיע גם לטמפרטורה של 10 מעלות צלזיוס, מקררת את האדם שנופל לתוכה עד כדי קבלת הלם, התכווצויות הגורמות לבליעת מים, ואף היפותרמיה. דובר משטרת ניו ג'רזי טוען כי הדבר יכול לקחת 30 שניות בלבד מעת הנפילה למים. לדברי הרשויות, טמפרטורת האגם גורמת גם לגופים שבו להישאר מתחת לפני המים, משום שבטמפרטורה זו הגופים לא מתפרקים ולא משחררים גזים שמסוגלים להרים אותם לפני המים. רונדה קווין, פרופסורית מאוניברסיטת סיטון היל (אנ'), שמבקרת את המקום באופן קבוע, רואה גורם נוסף לטביעה הקטלנית הגבוהה במקום; צורתו העגולה, המקשה על השוהה בתוכו למצוא את כיוונו ולאמוד את המרחק הנכון אל שפת האגם. לדבריה, אף שחיינים מיומנים יתקשו לשחות באגם בתנאים קשים אלו.
למרות הסכנה והתעלומה שבאגם, דייגים חובבים ממשיכים לבוא אל האגם ולדוג ממגוון דגיו.
הערות שוליים

↑  N.J.'s 'Bermuda Triangle': Mystery surrounds Clinton fishing hole's deep, dark past, יוני 2012.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 315531293   WorldCat (עם VIAF): 315531293 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מאגר העמק העגול".
מכון הסרטים האמריקאי

| --- | --- |

 תחום:  תעשיית הסרטים, השכלה גבוהה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  לוס אנג'לס 
 עובדים:  507 (נכון ל־אוגוסט 2020) 
 תקופת הפעילות:  1967–הווה (כ־58 שנים) 
 www.afi.com
 
מכון הסרטים האמריקאי (באנגלית: American Film Institute; בראשי תיבות: AFI) הוא מוסד ללא כוונת רווח אמריקאי אשר הוקם על ידי סוכנות "התרומה לאומית לאומנות" של הממשל הפדרלי של ארצות הברית. המכון הוקם בשנת 1967 כאשר הנשיא לינדון ג'ונסון חתם על חוק הקרן הלאומית לאמנויות ולמדעי הרוח. מנכ"ל הארגון הראשון היה ג'ורג' סטיבנס, ומאז 2007 מכהן בתפקיד בוב גאזל.
הארגון מתאר עצמו כ"מוסד לאומי המספק הנהגה והכרה בחינוך קולנועי, ומעלה על נס מצוינות באומנות הקולנוע, טלוויזיה ומדיה דיגיטלית". מכון הסרטים האמריקאי עוסק בשימור סרטים ומורשת קולנועית אמריקאית באמצעות מרכז מיוחד שהוקם לצורך מטרה זו, ומפיק סרטי לימוד בתחום הקולנוע והטלוויזיה לחטיבות ביניים ותיכונים בארצות הברית.
בשנת 1973 ייסד הארגון את "פרס מכון הסרטים האמריקאי למפעל חיים", ובשנת 1987 השיק פסטיבל קולנוע עצמאי. בשנת 1998 השיק הארגון מיזם מיוחד לרגל 100 שנים של קולנוע אמריקאי, במסגרתו הוא עורך בכל שנה רשימה של 100 הסרטים האמריקאיים הטובים ביותר בכל הזמנים ("AFI 100 Years… series") בחלוקה לקטגוריות שונות.
"מאה שנים..."

בשנת 1998, פרסם המכון את רשימת מאה הסרטים האמריקאיים הטובים בכל הזמנים כאשר שמה של הרשימה הוא "מאה שנים... מאה סרטים". הרשימה נקבעה על ידי 1,500 אנשים שהצביעו למאה סרטים שיכנסו לרשימה מתוך 400 סרטים שהיו כאופציה. בשנת 2007 הרשימה השתנתה אך במקום הראשון נשאר הסרט "האזרח קיין". המכון פרסם גם את הרשימות "מאה שנים... 10 הגדולים", "מאה שנים... מאה כוכבים", "מאה שנים... מאה ציטוטים" ו-"מאה שנים... מאה גיבורים ונבלים".
ראו גם

מכון הסרטים הבריטי - המקבילה הבריטית ל־AFI