קולמן ליווינגסטון בליז
ביוגרפיה > מושל קרוליינה הדרומית (1911 – 1915)

בליז נבחר למושל בשנת 1910 משום ש"ידע לנגן על דעות קדומות גזעיות, דתיות ומעמדיות כדי להשיג קולות." התוכנית החקיקתית שלו הייתה בלתי עקבית וללא אחידות. הוא תמך במתן סיוע נוסף לבתי ספר לבנים אך התנגד לחובת נוכחות. הוא ביטל את פעילות מפעל הטקסטיל שבבית הכלא המדינתי מטעמי בריאות, אך התנגד לפיקוח על מפעלים פרטיים לשם הבטחת תנאי עבודה בטוחים ובריאים. בליז הטיל וטו על חקיקה לבדיקת מפעלים מטעמי בטיחות ובריאות, בטענה ש"אדם צריך להיות מסוגל לעבוד בכל תנאים שיבחר." הוא גם התנגד לבדיקה רפואית של תלמידי בתי הספר, והצהיר כי יחון כל אדם שיהרוג רופא שיפגע בצניעות בתו.
לבליז יצא מוניטין כה גרוע עד שנאמר עליו שהוא מייצג את ההיבטים הגרועים ביותר של חוקי ג'ים קרואו ושל בנג'מין טילמן, שכינה את סגנונו של בליס "ג'ים טילמניזם" (ג'ים טילמן היה אחיינו של בנג'מין טילמן, שכיהן כסגן המושל, הרג עורך עיתון וזוכה במשפט). בליז תמך בעליונות מוחלטת של הגזע הלבן בכל התחומים. הוא עודד את נוהג הלינצ'ים, התנגד נחרצות להשכלת שחורים, ולעג ליריבו על כך ששימש נאמן בבית ספר לשחורים. הוא פיטר מנהלים ללא סמכות לעשות זאת, התעלם מבקשות פטרונות של מחוקקים במדינה, והתעמת עם בית המשפט העליון של המדינה.
כמושל, בליז נמנע מלאכוף חוקים והתנהל כאדם שמזלזל בהם. בשתי הזדמנויות, חנן את הנהג השחור שלו כאשר נרשם לו דו"ח על נהיגה במהירות מופרזת. בליז נהנה מהכוח לחון וטען שהוא מעוניין לחון לפחות 1,000 בני אדם לפני סיום כהונתו, כי רצה "לתת למסכנים הזדמנות". מעריכים כי בליז חנן בין 1,500 ל-1,700 אסירים, חלקם היו אשמים ברצח ובעבירות חמורות אחרות. אויביו הפוליטיים טענו כי בליז קיבל תשלומים כדי לחון פושעים. בין אלה שחנן היה חבר הקונגרס לשעבר ג'ורג' וו. מארי בשנת 1912. הרפובליקני השחור הפסיד בערעור על הרשעתו בזיוף בשנת 1905 על ידי חבר מושבעים לבן כולו ונידון לעבודות פרך. מארי, שסירב לרצות עונש על הרשעה שטען שנבעה מאפליה גזעית, עזב את המדינה לצמיתות ועבר לשיקגו.
ההפרדה הגזעית קיבלה עידוד נוסף תחת בליז. הצעה שהגיש בליז (ואושרה כחוק) קבעה הפרדה בין אסירים שחורים ולבנים בקבוצות העבודה הכפויה של המחוזות.
למרות מדיניותו הגזענית והגישה הסותרת שלו לרפורמות, במהלך כהונתו של בליס כמושל הועברו מספר צעדים חיוביים. שיפורים משמעותיים הוכנסו למערכת החינוך, יחד עם מס מיוחד על חברות הידרואלקטריות והקמת מוסד מדינתי לטיפול בשחפת. בשנת 1914 הוקמה מערכת מחסנים מדינתית, שבמסגרתה ניתנו תעריפי ביטוח נמוכים והתקבלו קבלות אחסון באחריות המדינה, מה שהפך אותן לבטוחות עבור הבנקים המקומיים. כתוצאה מכך, יכלו חקלאי כותנה להשיג מזומנים כדי להתקיים ולהמשיך לפעול. חוק משנת 1911 קבע שעות עבודה מקסימליות לנשים בעסקים מסחריים ואסר על העסקתן אחרי השעה 10 בלילה. חוק נוסף מפברואר 1912 דרש ממעסיקים לתת הודעה לעובדים על השעיית עבודה. חוק נוסף באותו חודש חייב רכבות להיות מצוידות בפנסים קדמיים. בשנת 1914, חוק נוסף דרש מחברות רכבת להקים מקלטים בנקודות תחזוקה שבהן מתבצעת עבודת תיקון באופן קבוע. שינוי חקיקה (מס' 262) אפשר ליישם את חוקי שעות העבודה של נשים גם באמצעות סוכנים מורשים של נציב העבודה ולא רק על ידי פקחים רשמיים. חוק אחר משנת 1914 איפשר לארגוני עבודה בעלי אמנה לאומית או בינלאומית להקים אגודות הדדיות לתמיכה בחבריהם או במוטביהם בזמני מחלה ומוות, תוך עמידה בתנאי החוק. חוק נוסף מאותה שנה דרש להקים שלטי אזהרה לרכבות.
חוק המפעל שונה בשנת 1912 כדי לאסור באופן מוחלט העסקת ילדים מתחת לגיל 12. צעד נוסף מ-20 בפברואר 1912 קבע שבערים שבהן אוכלוסייה של 5,000 תושבים ומעלה, "לא יועסק ילד מתחת לגיל 14 כשליח, ולא יועסק קטין מתחת לגיל 18 בשליחויות בין השעות 10 בלילה ל-5 בבוקר." נוסף לכך, הוכנסו חוקים הקשורים לבריאות הציבור וחוקים שנועדו להבטיח משמורת על ילדים נזקקים, נטושים ולא מוגנים. חוק מ-18 בפברואר 1911 העניק תשלום פנסיה שנתי אחד לטובת פנסיונרים שנפטרו, בין אם מדובר היה בחייל או באלמנתו. חוק מ-1 במרץ 1913 דרש שמכללת קלמסון תספק, במחיר עלות, נסיוב לאזרחים לטיפול בכולרה של חזירים, כאשר הנסיוב ניתן בחינם למי שאינם יכולים לשלם עבורו.
חוק נוסף אישר הענקת 51 מלגות על בסיס תחרותי. מלגות אלו, בערך של 100 דולר לשנה ובצירוף שכר לימוד חינם, הפכו לחוק ללא אישורו של בליז. חוסר התמיכה של בליז במידת החוק עשוי להיות נובע מתפיסתו כי בעוד שהוא תמך במלגות חינם, הוא חש ש"יש לחלק אותן בין האנשים ולא לרכזן בידי כמה משפחות בודדות."