stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב נאווארינו
הערות שוליים

↑  Dakin, D., The Greek struggle for independence. London, 1973
↑  מייג'ור סר ריצ'רד צ'רץ' (מפקד ראשי) וקולונל ק' פבייה (בצבא); אדמירל לורד תומאס קוקרן (מפקד ראשי) וקפטן פ' א' הייסטינגז (בצי המלחמתי).
↑  ב-1827 מנו הכוחות היווניים הסדירים פחות מ-5,000 חיילים בהשוואה ל-25,000 החיילים העות'מאנים במרכז יוון ול-15,000 החיילים העות'מאנים והמצרים בפלופונסוס.
↑  הסרבים והבולגרים השתייכו גם לעמים דוברי השפות הסלאביות.
↑  ראו את הדיפלומטיה של דוכס וולינגטון בקונגרס ורונה, 1822.
↑  הסכם לונדון (1827), סעיף 1.
↑  הסכם לונדון (1827), סעיף 2.
↑  הסכם לונדון (1827), סעיף נוסף (1).
↑  הסכם לונדון (1827), סעיף נוסף (2).
↑  Letter to his senior officers from Codrington Sept 8 1827. האיגרת מובאת כלשונה בתוך W. James, Naval History of Great Britain. Vol. VI, 473. London, 1837.
↑  James, op.cit. VI 474
↑  האי היה אותה עת בשליטת בריטניה, לאחר שנלקח ב-1815 מידי צרפת. ב-הסכם לונדון (1864) הוחזר לידי יוון.
↑  James, op.cit. VI 476
↑  Report to Codrington from Capt Hamilton (HMS Cambrian), מצוטט אצל James, op.cit. VI 476
↑  Protocol of conference of Allied commanders 18 Oct 1827 מצוטט אצל James, op.cit. VI 489
↑  Codrington's report on battle to Admiralty 21 Oct 1827 מצוטט אצל James, op.cit. VI 486-8
↑  James, op.cit. VI 473-89
↑  Codrington's report מצוטט אצל James, op.cit. VI 486
↑  James, op.cit. VI 483
↑  James, op.cit. VI 480
↑  Codrington's report, מובא אצל James VI 486-8; D. Dakin op.cit. (London 1973).
1 2  Codrington's report מובא אצל James, op.cit. VI 486-8
↑  Codrington's report מובא אצל James, VI 486-8.
↑  קודרינגטון טען כי קרוב לוודאי שהמספרים הפוכים.
↑  אוניית קרב אחת, 2 פריגטות ו-5 קורבטות.
↑  D. Dakin op.cit.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562901205171  LCCN: sh85090411
אלי כהן (מאמן)

ערך זה עוסק בכדורגלן ישראלי. אם התכוונתם למאמן הידוע בכינוי ״השריף״, ראו .
אלי כהן (נולד ב-6 באפריל 1961) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם וכיום משמש כמאמנה של  הפועל אום אל-פחם מהליגה הלאומית.
תארים

מכבי חיפה
אליפות (2): 1983/1984, 1984/1985
הפועל רמת גן
גביע המדינה (2): 2002/2003, 2012/2013
גביע הטוטו (ליגה ארצית): 1999/2000
הערות שוליים

↑  אברהם בן יוסף, אלי כהן פוטר מהפועל רעננה, באתר nrg‏, 28 בפברואר 2010
↑  דורון בן דור, ‏אלי כהן יאמן את הפועל עכו בעונה הקרובה, באתר ONE‏, 28 במאי 2010
↑  משה בוקר, "הייתי ראוי ליחס אחר", באתר הארץ, 15 במאי 2012
↑  תומר רטמן, ציון ויצמן, יו"ר הפועל עכו על המאמן אלי כהן: "אתה מרוקאי עם אגו", באתר הארץ, 2 בינואר 2011
↑  רענן ברנובסקי‏, הפועל רמת גן: אלי כהן מונה למאמן הקבוצה, באתר וואלה, 28 בנובמבר 2012
↑  ספורט הארץ, מאמן חדש לבית"ר ירושלים: אלי כהן, באתר הארץ, 23 ביוני 2013
↑  אופיר סער‏, אלי כהן פוטר מבית"ר ירושלים: "שלם עם עצמי", באתר וואלה, 3 בדצמבר 2013
↑  שלמה וייס וגל כסיף‏, אלי כהן חתם עד סוף העונה כמאמן בני סכנין, באתר וואלה, 6 בדצמבר 2014
↑  שלמה וייס‏, אלי כהן פוטר מאימון בני סכנין, בלבול ואבוקסיס מועמדים להחליפו, באתר וואלה, 18 בדצמבר 2015
↑  מיקי שורץ, הבא בתור, באתר ynet, 24 בדצמבר 2015
↑  שלמה וייס‏, הפועל חיפה: אלי כהן מונה למאמן, ימשיך לעונה נוספת אם הקבוצה תישאר, באתר וואלה, 15 בפברואר 2016
↑  אורן יוסיפיביץ'‏, אלי כהן: "אושרי רואש השתין על המועדון והבעלים בקשת", באתר וואלה, 7 בדצמבר 2016
↑  יניב טוכמן‏, הפועל כפר סבא: אלי כהן מונה למאמן הקבוצה, באתר וואלה, 25 בינואר 2017
↑  יניב טוכמן‏, אלי כהן פוטר מהפועל כפר סבא: "צר לי שהוחלט על סיום עבודתי", באתר וואלה, 13 באפריל 2017
↑  מאור רחמני, ‏אלי כהן מנהל מקצועי ברמה"ש, נועם שוהם יאמן, באתר ONE‏, 20 במרץ 2018
↑  רואי יצחק, אלי כהן צפוי להתמנות למאמן רמת השרון, באתר דאבל פס, 17 באוקטובר 2018
↑  מיכאל וייסרמן, ‏‏משחק הכיסאות ברמה"ש: אלי כהן פוטר, נועם שוהם חזר, באתר ספורט1, 25 בפברואר 2019
↑  שמעון אלבז, אלי כהן מונה כמאמן הפועל עכו, באתר ynet, 10 ביוני 2019
↑  שלמה וייס‏, לאומית: אלי כהן עזב את הפועל עכו, אלירן חודדה התפטר מאיכסל, באתר וואלה, 5 באפריל 2021
↑  זולו סיים את דרכו ברעננה, אלי כהן מונה במקומו, באתר ONE‏, 24 באוקטובר 2021
↑  רעננה ירדה לליגה א', ראשון לציון במבחנים, באתר דאבל פס, 6 במאי 2022
↑  יונתן גינזבורג, ‏אלי כהן מונה למאמן מכבי עירוני אשדוד, באתר ONE‏, 14 ביוני 2023
↑  אביחי דלאל ומיכאל וייסרמן, אחרי פתיחת העונה במכבי עירוני אשדוד: אלי כהן סיכם בקבוצה חדשה, באתר דאבל פס, 10 בינואר 2024
↑  מיכאל וייסרמן, אלי כהן מונה למאמן שמשון תל אביב, באתר דאבל פס, 28 באוגוסט 2024
↑  מיכאל וייסרמן, אלי כהן סיים את דרכו בשמשון תל אביב, באתר דאבל פס, 5 בנובמבר 2024
הוועד היהודי-האמריקאי

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  ניו יורק 
 תקופת הפעילות:  1906–הווה (כ־119 שנים) 
 www.ajc.org
 
הוועד היהודי-האמריקאי (AJC‏, ראשי תיבות באנגלית של "The American Jewish Committee") הוא ארגון יהודי-אמריקאי שפועל לשמירה על האינטרסים של העם היהודי ברחבי העולם באמצעות קשרי ממשל ודיפלומטיה.
הארגון מורכב מכמה עשרות אלפי חברים, בעיקר מקרב יהודי ארצות הברית.
היסטוריה

הארגון הוקם בניו יורק בפברואר 1906 על ידי 35 מבני האליטה היהודית-אמריקאית ממוצא גרמני. ברקע היווסדו עמדה מצוקת יהודי רומניה ורוסיה בשנים שקדמו להקמתו, וכן הפוגרומים בקישינב. מטרתו הייתה למנוע פגיעה בזכויות האזרחיות והדתיות של היהודים בעולם, לדאוג לשמירה על יכולתם הכלכלית והתרבותית ולארגן סיוע כמענה למצוקות. למעשה הוועד היה הארגון האתני-דתי הראשון בארצות הברית שנוסד למען הגנה על זכויותיו וזכויות בני עמו או דתו בחוץ לארץ.
בשנותיו הראשונות, הוועד היה הארגון החשוב ביותר של יהודי ארצות הברית, כאשר גם המהגרים חשו תלות במנהיגיו. הארגון שאב כוחו לא ממספרים, אלא מן האיכות ומן המעמד של חבריו שנבחרו בקפידה. בדרך כלל עמדו בראשו יהודים שהתערו היטב בחברה, מבוססים כלכלית ונטייתם הדתית רפורמית. למשל, אוסקר שטראוס (Strauss), שהיה שר העבודה וידיד התנועה הציונית, השופטים מאיר זולצברגר (Solzberger), שהיה הנשיא הראשון של הוועד, ולואי מרשל (Louis Marshall), שהחליפו ב-1912, ובעל ההון ג'ייקוב שיף (Schiff).
הוועד רשם הצלחה ראשונה כאשר במסע ציבורי נמרץ ומוצלח, בהנהגת מרשל ושיף ביטלה ארצות הברית חוזה עם רוסיה בתגובה ליחסה אל היהודים. האוריינטציה של הוועד הייתה כלפי אמריקניזציה רבה ככל האפשר, התנגדות ללאומיות יהודית בארצות הברית, כמו גם "התיישרות" ככל האפשר עם עמדת הממשל, ומכאן יחסו המסויג כלפי הציונות. הארגון לא שאף להיות ארגון המונים. בוועד היו מספר מצומצם של כמה עשרות חברים, רובם תומכים פיננסיים ומיעוטם בתפקידי ביצוע, וכוחו נבע ממשקלם הסגולי ומקשריהם עם הממשל. אפילו הרחבת בסיסו הייצוגי נעשתה בפיקוח קפדני של מייסדיו. בין מלחמות העולם הפך מארגון של יוצאי גרמניה לארגון מגוון יותר, אם כי הדומיננטיות בו הייתה עדיין של יוצאי גרמניה בני דור שני ושלישי. כן הפך מארגון אנטי-ציוני ללא-ציוני, למשל, נכון היה לסייע ליהודי א"י כפרטים, אך לא על בסיס מדיני, ועם זאת הוועד הביע תמיכה בהצהרת בלפור.
מרשל, שהוכר כמנהיגה של יהדות ארצות הברית, עמד בשנות ה-20 בראש הארגון עד מותו ב-1929. החליף אותו פליקס ורבורג (Warburg) שכיהן עד 1937. משנות הארבעים הראשונות עמד בראש הוועד ג'וזף מ. פרוסקאואר (Proskauer), שתחילה הפך חזרה את הכיוון המתקרב-לציונות. לאחר מלחמת העולם השנייה וושואת העם היהודי חזר ושינה הוועד את עמדתו לנוכח המציאות בה ארץ ישראל הייתה המקלט היחיד לפליטי השואה, ותמך לאחר התלבטות בתוכנית החלוקה, זאת אף לאחר שארצות הברית חזרה בה מתמיכתה בהחלטה.
בשנת 1950 הוביל נשיא הארגון, יעקב בלאושטיין (Blaustein), חתימה על מסמך הבנות בין יהדות ארצות הברית לבין מדינת ישראל, במסגרתו הוסכם שישראל תעמוד לצד התפוצות, אך לא תדחוק בהן לעלות למדינת ישראל. השיחות התקיימו מול ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, שאף חתם על המסמך והציג אותו לציבור, והמשיך ונתן לו תיקוף. מסמך זה, הידוע כהבנות בלאושטיין בן-גוריון, מהווה את הבסיס ליחסים בין ישראל ליהדות התפוצות, והוביל לשינוי בתפישת התפוצות את הציונות.
הוועד היהודי-האמריקאי פתח משרד בישראל בשנת 1961, אותו העביר לירושלים בשנת 1964. בזאת היה הארגון היהודי-האמריקאי הראשון לפתוח משרד קבוע בירושלים.
היסטוריה > מאמצע המאה ה-20 ואילך

הארגון מקפיד לשמור על עצמאותו, ופועל מול כלל מדינות העולם, תוך הקפדה על א-פוליטיות.
משנת 1982 הוועד מפעיל את תוכנית Project Interchange, המביאה מנהיגים מרחבי העולם לסמינרים חינוכיים בישראל. במסגרת זו, הביא הארגון לארץ בשנים האחרונות, מעל ל-6,000 דיפלומטים, עיתונאים ומובילי דעת-קהל, מ-90 מדינות, וכך קידם נושאים הקשורים ליהדות העולמית בכלל, ולישראל בפרט.
הוועד היהודי-האמריקאי היה הארגון היהודי הראשון שחידש את הקשרים עם גרמניה לאחר השואה. זמן קצר לאחר איחוד גרמניה מחדש, פתח הארגון משרד בברלין. בתחילת מאי 2006 הוזמנה אנגלה מרקל לנאום בכנס לציון מאה שנה לקיומו של הוועד. זו הייתה הפעם הראשונה שקנצלר גרמני הוזמן להופיע בפני העצרת השנתית של הארגון.
ביוני 2018 פרסם הוועד אסופת מאמרים מאת 25 הוגים ודעתנים מישראל ומארצות הברית בנושא היחסים בין יהודות ארצות הברית לישראל. אליוט אברמס, אליוט כהן, ג'ק ורטהיימר וקן סטיין קראו לקהילות המאורגנות להתמקד בחינוך יהודי וציוני תוך הגדלת ההשקעה בבתי הספר היהודיים ובמסגרות חינוך יהודיות (במקום להשקיע את אותם משאבים בפוליטיקה ובפרויקטים לא יעילים).
לארגון משרד פעיל בירושלים עד היום.
מנכ"ל הארגון הבינלאומי הוא טד דויטש, ומנכ"לית הארגון בישראל היא סא"ל (מיל') אביטל ליבוביץ.
לקריאה נוספת

צבי גנין, "בין זהות אמריקאית וזיקה יהודית", קתדרה 19 (1981), עמ' 227 - 229.
Marianne Rachel Sanua, Let Us Prove Strong: The American Jewish Committee, 1945-2006, Waltham: Brandeis University Press (2007).
עופר שיף, עדי שרצר וטליה גורודס, The Ben-Gurion—Blaustein Exchange: Ben-Gurion's Perspective Between an Ideological Capitulation and A Strategic Alliance, Israel Studies, 25.3 (2020), 15-32.
הערות שוליים

↑  In Vigilant Brotherhood
↑  אלדד בק, הקנצלרית: מרקל, ישראל והיהודים, עמ' 315-314.
↑  דוד וינברג, ‏"על התרחקותה של יהדות אמריקה", השילוח, 11, ספטמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257755405171  BnF: cb12004539t (data)  GND: 1001061-0  ISNI: 0000 0001 2292 1116  LCCN: n80013613  NKC: kn20080115009  SNAC: w6km38q5  SUDOC: 035451300  VIAF: 140281546   WorldCat (עם VIAF): 140281546
ברנרד וביאנקה במבצע אוסטרליה

| --- | --- |

 בימוי:  הנדל בוטוי, מייק גבריאל 
 הופק בידי:  תומאס שומאכר 
 תסריט:  ג'ים קוקס  קאריי קירקפטריק ביירון סימפסון ג'ו ראנפט
 עריכה:  מיכאל קלי 
 מדבבים:  בוב ניוהרט, אווה גייבור, ג'ון קנדי, אדם ריין, ג'ורג' סי. סקוט
 מוזיקה:  ברוס ברוטון
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  אולפני ההנפשה של וולט דיסני
 חברה מפיצה:  בואנה ויסטה
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית16 בנובמבר 1990 ישראל12 ביולי 1991
 משך הקרנה:  77 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פשע, סרט פנטזיה, דרמה קומית, סרט הרפתקאות 
 מקום התרחשות:  אוסטרליה, האאוטבק האוסטרלי, ניו יורק, סידני 
 תקופת התרחשות:  המאה ה־20 
 תקציב:  37,000,000 דולר
 הכנסות:  47.4 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   rescuersdownunder
 פרסים:  פרס ג'נסיס 
 סרט קודם:  הרפתקאות ברנרד וביאנקה
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
ברנרד וביאנקה במבצע אוסטרליה (באנגלית: The Rescuers Down Under) הוא סרט הנפשה קלאסית, שהופק על ידי חברת וולט דיסני, ויצא לאקרנים ב־16 בנובמבר 1990. זהו סרט המשך לסרטם הקודם של חברת דיסני "הרפתקאות ברנרד וביאנקה", שיצא בשנת 1977. העלילה עוסקת בצמד עכברים אשר יוצאים להציל ילד ועיט נדיר מידי צייד. לפני הקרנתו, הוקרן באולם הקולנוע הסרט הקצר המונפש "בן המלך והעני".
הסרט נחשב כחלק מסדרת סרטי ההנפשה הקלאסיים של האולפנים, וכן גם לסרט הראשון של חברת וולט דיסני, מאז שנות הארבעים, שאיננו מבוסס על סיפור קיים. זהו סרט ההמשך השני שהופק על ידי אולפני ההנפשה של וולט דיסני (אחרי "שלושת הקבלרוס"). זהו הסרט השני שנוצר בתקופת הרנסאנס של דיסני, שהייתה בין השנים 1989–1999, אף על פי כן, בשל הכנסותיו, הוא איננו נחשב כחלק מרשימת הסרטים הכלולים ברנסאנס. זהו היה הסרט השני של דיסני, אחרי "הקדירה השחורה" משנת 1985, שלא כלל בתוכו שירים, והיה הסרט הראשון שהשתמש באנימציית CAPS – אנימציית מחשב ידנית, כלומר, נצבעת באמצעות מחשב ולא באופן ידני עם דיו.
הסרט הופץ בבתי הקולנוע בארץ אך ורק בגרסה עברית, ולמעשה – עד השקתו של דיסני פלוס בישראל – הוא "סרט דיסני" היחיד שלא הופץ בתרגום, כיוון שגם בגרסת ה־DVD לא קיים תרגום עברי וגם לא בחנויות הדיגיטליות.
עלילה

קודי, ילד אוהב טבע, שומע ביער מחבריו בעלי החיים שבראש הצוק לכודה מאראהוטה, נקבת עיט זהוב, עיט נדיר וגדול ממדים. קודי מטפס על הצוק ומגיע לפסגה, שם הוא חותך את החבלים עם האולר שלו ומשחרר את מאראהוטה שנבהלה מאוד מהאולר ובשחרורה הפילה את קודי מהצוק. כמה עשרות מטרים לפני פגיעה בקרקע, מאראהוטה תופסת את קודי והם מתיידדים ועפים אל הקן שלה, שם קודי מקבל במתנה את אחת מנוצות הזהב שלה. כשהוא חוזר למטה ליער, בעודו מתקרב לעכבר, הוא נלכד במלכודת חיות של הצייד הלא חוקי פרסיבל ק. מק'ליץ', אשר מבוקש ביותר על ידי הריינג'רים האוסטרלים. מקליץ' רואה את נוצת הזהב בתיק של קודי ומנסה לשכנע אותו לגלות לו את מיקום הנקבה והקן, בין השאר על ידי נוצת זהב משלו, הוכחה שהרג את הזכר זמן מה לפני כן. כאשר קודי מסרב לגלות את מיקום הקן, מקליץ' חוטף אותו ומשליך את תיקו לתנינים כדי להטעות את שומרי היערות המקומיים.
העכבר שהיה הפיתיון במלכודת, ממהר לשלוח מסר חירום ולהודיע על החטיפה ל"חברת הסיוע וההצלה". המסר מגיע למפקדה הראשית בניו יורק וברנרד והגברת ביאנקה, שני סוכני השטח הטובים ביותר של הארגון, נשלחים למשימה. הם מחפשים את אורוויל, האלבטרוס עליו עפו בסרט הקודם, אך במקומו מוצאים את אחיו ווילבור ומשכנעים אותו להטיס אותם לאוסטרליה. באוסטרליה, לאחר נחיתה די קשה בה ווילבור מעקם את הגב, הם פוגשים את ג'ייק, עכבר קנגורו אוסטרלי שפועל בתור סוכן מקומי של החברה לסיוע והצלה וגם בתור אחראי מגדל הפיקוח בשפלת מאד וומף. ג'ייק, למגינת ליבו וקנאתו של ברנרד, מתאהב בגברת ביאנקה.
ווילבור עובר סדרת טיפולים מהם הוא מנסה כל הזמן לברוח ולבסוף מחלים בעוד לרופא הראשי מתעקם הגב, והוא בורח משם. באותו זמן, מקליץ' כולא את קודי בניסיון להכריח אותו לגלות לו את מיקום הקן של מאראהוטה. כאשר זה לא עובד, מקליץ' מערים על קודי שכבר הרגו את מאראהוטה ועכשיו אין מי שידאג לביציה. העכברים מנסים להזהיר את קודי שמקליץ' עוקב אחריו ולהציל אותו. כשהם מגיעים למקום, מאראהוטה מנסה לתקוף על מנת להגן על ביציה ונלכדת על ידי מקליץ'. קודי מנסה לשחרר אותה ונתפס ביחד איתה. ברגע הבא, מקליץ' שולח את גואנת המחמד שלו, ג'ואנה, לטרוף את ביצי המאראהוטה. ג'ואנה מגיעה לקן ומנסה לטרוף את הביצים, אך היא מגלה כי אלה אבנים בצורת ביצה. מתוך פחד מכעסו של מקליץ', ג'ואנה זורקת את הביצים מהצוק והולכת משם. מעט אחרי זה, ברנרד יוצא ממחבואו הקרוב לקן עם הביצים האמיתיות ומשכנע את ווילבור לשבת ולדגור עליהן. מכאן העכברים מנהלים קרב עם מקליץ' וג'ואנה, במהלכו קודי ומקליץ' נופלים למים. מקליץ' מצליח ללחום בתנינים, אך הוא נסחף בזרם המפל השוצף ונופל אל מותו. למזל הגיבורים, מאראהוטה משתחררת ומצילה אותם בזמן והם עפים משם לכיוון ביתו של קודי. על מנת לא לבזבז עוד הזדמנות, ברנרד מציע לביאנקה נישואים, הצעה אשר נענית בחיוב וג'ייק רוכש כבוד חדש לברנרד. קצת לפני הקרדיטים, חוזרים אל ווילבור שדוגר על הביצים ולרוע מזלו ננשך על ידי הגוזלים שבקעו מן הביצים.
גאורגה אלקסיאנו

| --- | --- |

 לידה:  1 בינואר 1897 סטראואנה, על יד פאנצ'ו, מחוז וראנצ'ה, ממלכת רומניה 
 הוצאה להורג:  1 ביוני 1946 (בגיל 49) ז'ילבה, מחוז אילפוב, ממלכת רומניה 
 מדינה:  רומניה 
 השכלה:  אוניברסיטת בוקרשט 
 מפלגה:  חזית התחייה הלאומית, מפלגת האומה, פוליטיקאי עצמאי 
 
גאורגה אלקסיאנו, מושל טרנסניסטריה
גאורגה (ג'ורג'ה) אלקסיאנו (ברומנית: Gheorghe (George) Alexianu, ‏1897 סטראואנה, פאנצ'ו – 1 ביוני 1946 ז'ילאבה) היה משפטן, פרופסור באוניברסיטה ואיש מנהל רומני ממוצא ארמני, מושל טרנסניסטריה בין 19 באוגוסט 1941 - אוגוסט 1944. בשנת 1946 נשפט והורשע בגין פשעי מלחמה, פשעים נגד השלום ופשעים נגד האנושות בימי מלחמת העולם השנייה
נידון למוות על ידי "בית המשפט של העם" בבוקרשט (פסק דין שאושר מחדש בערעורי בני משפחתו בשנים 2006 ו-2008 שנידונו אחרי החזרת השלטון הדמוקרטי לרומניה ב-1989). הוא הוצא להורג ביריה ב-1 ביוני 1946.
כמושל טרנסניסטריה, שקיבל הוראות ישירות מהמנהיג (קונדוקטורול) של רומניה, המרשל יון אנטונסקו, אלקסיאנו היה בין האחראים הראשיים לרצח העם של יהודים שנמצאו בשטחים שבניהולו - מקומיים ומגורשים (שהגיעו בעיקר מבסרביה ובוקובינה).  כמו כן היה אחראי לרצח העם נגד המגורשים הצוענים מרומניה. בנוסף תחת הנהגתו התבצע גירוש של כ-56,000 אוקראינים לעבודות כפייה בגרמניה ורומניה.
רקע משפחתי ושנות צעירותו

גאורגה אלקסיאנו נולד ב-1897 בכפר סטראואנה על יד פאנצ'ו במחוז וראנצ'ה (אז פוטנה) בדרום חבל מולדובה שברומניה. הוא היה הבן הבכור מבין 4 ילדיו של אובאנס אלסיאן או אלקסיאן, פליט ארמני מפרס, שלפי שמועות נידון שם לכלא בגלל פשעים. בנו של אלקסיאנו, שרבאן, מספר בביוגרפיה של אביו כי סבו, אובאנס אלקסיאן היה רועה צאן ממוצא ארומני מאזור הרי הפינדוס ביוון. אולם השם אובאנס אלקסיאן  מתאים יותר לשם ארמני. האב, שקיבל את האזרחות הרומנית ונפצע בקרבות על יד וידין במלחמת העצמאות של רומניה (1878-1877) התיישב באזור ורנצ'ה והקים שם כרמים ומשפחה. הוא שינה את שמו לשם רומני - יון אלקסיאנו.
אחרי שביקר בבית ספר היסודי בכפר סטראואנה, למד גאורגה אלקסיאנו בבית הספר התיכון "אוניריה" ("האיחוד") בעיר פוקשאן. בשנת 1915 נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת בוקרשט. אחרי כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה בדצמבר 1916 התנדב לצבא ולמד בבית הספר הצבאי בדורוחוי. באותה שנה אביו נורה למוות כשניסה להגן על הבית מפני שודדים (עריקים מן הצבא הרוסי). באפריל 1917 גויס לגדוד 2 "שומרי הגבול" ולקח חלק בקרבות להגנת רומניה בשנים 1917–1918, לרבות בקרבות במרששט שבהם נפצע וזכה לעיטור "וירטוטיה מיליטארה" דרגה 2. בשנת 1918 השתחרר מהשרות הצבאי וחידש את לימודיו באוניברסיטה. בסיומם לימד למשך שנה פילוסופיה והיסטוריה בבית ספר תיכון ברמניקו ולצ'ה.
פרופסור למשפטים

בהמשך השתלם באוניברסיטת בוקרשט וסיים את התואר דוקטור למדעי המשפט בשנת 1925.  עבודת הסיום עסקה ב"מוסד העדים בשבועה במשפט שלנו הישן". החל מאוקטובר 1926 התמנה למרצה ממלא מקום בקתדרה למשפט השוואתי באוניברסיטת צ'רנוביץ והחל משנת 1930 פרופסור בקתדרה הזאת. החל משנת 1940 - היה לפרופסור למשפט חוקתי באוניברסיטת בוקרשט.
יחד עם קונסטנטין המאנג'יו השתתף בעריכת החוקה של רומניה בשנת 1923 ובימי הדיקטטורה המלכותית של קרלו השני בעריכתם החוקה מפברואר 1938 ושל החוק החדש לחלוקה מנהלית של רומניה מ-14 באוגוסט 1938.
אלקסיאנו היה חבר מייסד של המכון הרומני למדעי מנהל, של כתב העת למשפט ציבורי Revista de drept public ושל הקובץ "חוקי רומניה".
אלקסיאנו השתתף גם בניסוח חוקי התרומות הישירות (1926), חוק ניהול החשבונות הציבורי (1929), חוקי החינוך (1929) וחוקי המנהל (1930).
ניהל את הפרסומים Codul general al României ("הקודס הכללי של רומניה") ו-Pandectele săptămânale מיסודם של פרופ' המאנג'יו. הקים וניהל את Colecţia legilor României ("אוסף החוקים של רומניה") עם הערות שוליים. נהג להגיד לתלמידיו:
בחיים ההגינות והתקינות מחייבות שידברו רק הצדק, הדת והאלהות. כל השאר יכול לשתוק!"
.
מושל ("רזידנט מלכותי") בצ'רנוביץ ובבוקרשט

בימי הדיקטטורה המלכותית של המלך קרול השני התחיל את הקריירה המנהלית-פוליטית כאשר התמנה ב 29 באוגוסט 1938 ל"רזידנט מלכותי" - מושל - של האזור ("צינוט") סוצ'אבה, שמושבו היה בצ'רנוביץ. האזור תחת הנהגתו כלל פרט לבוקובינה גם את האזור דורוחוי שהיה תמיד בעבר חלק מה"רגאט" (הממלכה הרומנית הישנה).
את המינוי קיבל מידי משלחת ממשלתית שכללה את שר הפנים והחינוך, ארמנד קלינסקו, מיכאיל גלמג'אנו, שר הבינוי והתקשורת, וד"ר ניקולאיה מרינסקו, שר העבודה, הבריאות והרווחה.
נוכחות הנכבדים רמי הדרג ביקשה להדגיש את חשיבותה המיוחדת בעיני השלטון של הפרובינציה בוקובינה שהתאחדה עם רומניה 20 שנה קודם לכן.
ב-1 בדצמבר 1938 נכנס לתוקף הצו-חוק מס. 169, ירושה מידי הממשלה הימנית הקיצונית שבראשותם של אוקטביאן גוגה המנוח וא.ק. קוזה, לגבי ביטול אזרחותם הרומנית של עשרות אלפי יהודים. אלקסיאנו יישם בהתלהבות יתר את צו-החוק הנ"ל והוסיף לו מיוזמתו פקודות שרירותיות שלא נכללו בו. למשל הוא הורה ליהודים שנושלו מאזרחותם להירשם ו"רמז" להם שעדיף שימכרו את רכושם ועסקיהם תוך 14 יום.
אלקסיאנו היה גם יועץ של ארכיבישופות האורתודוקסית (המיטרופוליה) של בוקובינה.
ב-31 בינואר 1939 הודח אלקסיאנו מתפקידו כ"רזידנט מלכותי" בעילה שלא היה מסוגל לפתור את הבעיות הפוליטיות והחברתיות של בוקובינה ובגלל הסכסוך עם הסטודנטים המקומיים (שהיו אף קיצונים ממנו). בכל זאת קיבל מינוי בתפקיד דומה - רזידנט מלכותי באזור בוצ'ג' עם המושב בבוקרשט. בתפקיד זה נשאר עד אוקטובר 1940
ההתנקשות

אחרי הקמת המדינה הלאומית-לגיונרית סולק מתפקידיו, לרבות מהאוניברסיטה כאיש ממשלו של קרול השני.
קבוצה של לגיונרים חדרו לחוותו שבכפר פלומבואיטה ודרשו שיתלווה אליהם. משסרב הם ירו בו כדור שפצע אותו בריאה השמאלית. זה קרה באותו יום שבו נרצחו על ידי הלגיונרים הפרופסורים ניקולאיה יורגה ווירג'יל מג'ארו. קצינים שפיקדו על עמדת תותח נגד מטוסים, שנמצאה בחוותו, הבריחו את המתנקשים.
בעקבות הפציעה עבר ניתוח להוצאת הכדור ועבר כמה בתי חולים על מנת להסתתר מפני הלגיונרים. נמצא בטיפולים במשך חצי שנה.  אחרי דיכוי מרד הלגיונרים התמנה ליועץ במשרד הכלכלה הלאומית.
משפטו בשנת 1946

אלקסיאנו נעצר באוגוסט 1944 ונשלח למשמורת במוסקבה, יחד עם המרשל אנטונסקו, מיכאי אנטונסקו ומנהיגים אחרים של המשטר הצבאי-הפאשיסטי. מאוחר יותר, לפי מקורות אחדים הוא נשפט על ידי פורום משפטי של הסובייט המקומי באודסה שמצא אותו זכאי. בהמשך הוא נמסר לשלטונות הרומנים באפריל 1946, נשפט ונידון בגין פשעים והוצא להורג ב-1 ביוני 1946 בבית הסוהר ז'ילאבה. מילותיו האחרונות, היו, לפי עדויות אחדות:
"אני מאחל לאומה הרומנית שתגשים ותשיג את כל האידיאלים שלמענם אני נופל היום". יחד איתו הוצאו להורג יון אנטונסקו, סגנו, הפרופסור מיכאי אנטונסקו, והגנרל קונסטנטין (פיקי) וסיליו.
גופתו נשרפה.
סעיפי האישום ופסקי הדין היו כדלקמן:
פעל למען מתן מעבר לכוחות הגרמנים בשטח רומניה, על ידי השתתפותו בישיבת הממשלה, החל מ-7 ביולי 1941 ועד 26 בינואר 1944 - מאסר חיים בתנאים חמורים ו 10 שנים איבוד זכויות אזרחיות.
השתתפות בהכרזת המלחמה נגד ברית המועצות ותמיכה בהמשך המלחמה נגד ברית המועצות והאומות המאוחדות - עונש מוות ו-10 שנים איבוד זכויות אזרחיות
הוראה על תגובות תגמול נגד האוכלוסייה האזרחית באודסה בסתיו 1941 - עונש מוות ו-10 שנים איבוד זכויות אזרחיות
ארגון עבודות פרך, גרושים וטרנספורטים של בני אדם לצורך השמדתם - עונש מוות ו-10 שנים איבוד זכויות אזרחיות
ניכוס לעצמו של רכוש פרטי בטרנסניסטריה - עבודת פרך לכל החיים - 10 שנים איבוד זכויות אזרחיות
עשיית רווחים בדרכים בלתי חוקיות - עבודות פרך לכל החיים ו-10 שנות איבוד זכויות אזרחיות
ארגון גטאות, מחנות ריכוז וגרושים ממניעים של רדיפה פוליטית וגזעית - מאסר עולם בתנאים חמורים ו-10 שנות איבוד זכויות אזרחיות
הוראה על החלטות בלתי צודקות מתוך השקפה היטלריסטית וגזענית - מאסר עולם בתנאים חמורים ו-10 שנות איבוד זכויות אזרחיות
שעבוד החיים הכלכליים של המדינה לאינטרסים של גרמניה הנאצית למען תמיכה במלחמה נגד ברית המועצות - מאסר עולם בתנאים חמורים ו-10 שנות איבוד זכויות אזרחיות
אי כיבוד הכללים הבינלאומיים בנוגע לניהול המלחמה - זוכה
טיפול בלתי אנושי של שבויי המלחמה - זוכה
הפשע המצוין בסעיף 2 אות e של החוק 312/945 - זוכה.
גאורגה אלקסיאנו היה נשוי עד שנת 1942 לאמאריליס מלניה לבית שטפנסקו (1901 - 1988) והיו לו שלושה ילדים: אואנה (1986-1926), שרבאן (נולד ב-1927), עו"ד במקצועו, ודינו (נולד ב-1934).
בשנת 1940 כשעקב רעידת אדמה נהרס בית הספר שבו למד בכפר הולדתו אלקסיאנו תרם 25,000 ליי לצורך שיקומו. בשנת 1943 תרם לצורך שיקום הגדר של הכנסייה ע"ש ניקולאיה הקדוש ואחוזת הקבר של משפחתו בכפר.
מורשתו

ב-5 בדצמבר 2006, על סמך ההליכים למשפט חוזר שהתחילו לבקשת בנו של אלקסיאנו, עו"ד סורין שרבאן אלקסיאנו, בית המשפט לערעורים בבוקרשט זיכה את גאורגה אלקסיאנו חלקית מהאשמה בנוגע להשתתפות רומניה במלחמה נגד ברית המועצות ("פשעים נגד השלום"), והשאירה על כנן את כל שאר האשמות, כולל את גזר דין המוות.
בעקבות ערעור הפרקליטות נגד זיכוי חלקי זה, התנהל משפט חוזר וב-6 במאי 2008 שופטי בית המשפט העליון של רומניה דחו סופית את הבקשה לשינוי גזר הדין משנת 1946.
הבן של אלקסיאנו, בשנות ה-80 לחייו, נשאר בעמדתו המכחישה את השואה בטרנסניסטריה ובכלל. הוא פרסם ספרי ביוגרפיה על אביו תחת הכותרות "דפים מחיי אבי" (2007, קישינב) ו"גאורגה אלקסיאנו - מונוגרפיה. טרנסניסטריה - פרק בהיסטוריה של האנושיות הרומנית".(הוצאת ורמיה, בוקרשט).
לזכות אביו השתמש הבן של אלקסיאנו במילות הוקרה שנויות במחלוקת שהביעו הרבנים אלכסנדר שפרן ומשה כרמלי-וינברגר כשבערוב ימיהם ביקרו ברומניה.
אולם בספר זכרונותיו "אוד מוצל מאש", הרב אלכסנדרו שפרן מזכיר שאלקסיאנו, "המפורסם באכזריותו", "התנגד לכל ניסיון ...לעזור למגורשים".
פרסים ואותות כבוד

עיטור הצלב הלטרני מטעם האפיפיור פיוס ה-12
ספרים

1925 Instituţia jurătorilor in dreptul nostru vechi (עבודת הדוקטור)
1925 - מחקר על חייו וספריו של ש. ז'יד
1926 Dreptul constituţional (המשפט החוקתי), בסדרה "הספרייה האוניברסיטאית למשפטים". (ברומנית)
1938-1930 קורס למשפט חוקתי -3 כרכים
1930 - Studii de drept public עיונים במשפט הציבורי (למשל - מעמד הפקידים הציבוריים, אחראיות השלטון הציבורי, הערעור בבית הספר בערעורים, מחלוקת מנהלית)
1935 La Suprématie de la Constitution, assurée par les juges en Roumanie (עליונות החוקה, המובטחת על ידי השופטים ברומניה) (בצרפתית)
1938 - השתתפות בכרך Statul (המדינה) בעריכתו של דימיטריה גוסטי ב - Enciclopedia României (אנציקלופדיה של רומניה)
תרגומים

תרגם מצרפתית ספרו של ש. ז'יד - "כלכלה פוליטית" ב-2 כרכים (1925-1924), "ההיסטוריה של הדוקטרינות הכלכליות" מאת ש. ז'יד וש. ריסט (1926)
ראו גם

טרנסניסטריה (אזור הכיבוש הרומני)
שואת יהדות רומניה