stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי איחוד האמירויות הערביות – טורקמניסטן
היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין איחוד האמירויות הערביות לטורקמניסטן כוננו ב-10 באוקטובר 1995. שגרירות טורקמניסטן באיחוד האמירויות נפתחה ב-16 בינואר 2001 באבו דאבי. שגרירות איחוד האמירויות הערביות בטורקמניסטן נפתחה ב-20 באוגוסט 2002 באשגבאט.
ביקורים ממלכתיים ברמה גבוהה במהלך 10 השנים האחרונות בין נציגים משתי המדינות הניחו את הבסיס ליחסים מועילים והדדיים, ידידות והבנה הדדית. הנשיא הנוכחי של טורקמניסטן, גורבנגולי ברדימוחמדוב, ביקר באיחוד האמירויות שלוש פעמים: באוגוסט 2007, בפברואר 2010 ובדצמבר 2013.
נשיא איחוד האמירויות ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן מימן את בניית שדה התעופה בעיר מרי, וכן את ארמון היתומים באשגבאט ללא תשלום, כאות כבוד לעם הטורקמני.
ב-16 בפברואר 2013 נשיא איחוד האמירויות הערביות השייח' ח'ליפה בן זאיד אאל-נהיאן קיים ביקור באשגבאט.
שיתוף פעולה מסחרי וכלכלי

שתי המדינות משתפות פעולה בעיקר בתעשיית הדלק והאנרגיה, וכן בתחום התחבורה והתקשורת, תעשיית הבנייה, תעשיות הבריאות והרפואה, וחקלאות.
מחזור הסחר בין המדינות בשנת 2012 הסתכם בכ-423 מיליון דולר אמריקאי.
נכון ל-1 בינואר 2013, פעלו בטורקמניסטן למעלה מ-50 מפעלים בהשתתפות עסקים מאיחוד האמירויות הערביות.
שיתוף פעולה תרבותי

בשנת 2013, נערכו ימי התרבות של טורקמניסטן באיחוד האמירויות. בשנת 2014, התקיימו ימי התרבות של איחוד האמירויות בטורקמניסטן.
יחסי סין – סן מרינו

| יחסי הרפובליקה העממית של סין – סן מרינו |
| --- | --- |
הרפובליקה העממית של סין: סן מרינו


הרפובליקה העממית של סין: סן מרינו
שטח (בקילומטר רבוע)
9,596,967.75: 61
אוכלוסייה
1,418,507,662: 33,579
תמ"ג (במיליוני דולרים)
17,794,782: 1,855
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,545: 55,254
משטר
רפובליקה חד מפלגתית: רפובליקה

יחסי סין–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה העממית של סין לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
סקירה כללית

שתי המדינות כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים ב-8 במאי 1971 אך שיתופי פעולה לא היו בין שתי המדינות עד שנת 2011.
בין הרפובליקה העממית של סין לבין סן מרינו נחתם הסכם בנוגע לחילופי מידע בנוגע למיסים ומניעת כפל מס, ההסכם העניק דחיפה לשיתוף הפעולה בין שתי המדינות בתחום המיסוי. שתי המדינות מקיימות מדי פעם תיאום הצבעות בפורומים בינלאומיים, וסן מרינו תמכה במועמדים סינים למספר תפקידים בארגונים בינלאומיים.
מ-26 בספטמבר עד ל-28 בספטמבר 2013, נשיא אגודת העם הסיני לידידות עם מדינות זרות לי שיאוולין ביקר בסן מרינו ונפגש עם קפטני המחוז של סן מרינו אנטונלה מולרוני ודניס אמיצ'י. הנשיא לי שיאוולין ונשיא אגודת הידידות סן מרינו-סין, ג'יאנראנקו טרנזי, השתתפו במסיבת יום ההולדת ה-25 של אגודת הידידות סן מרינו-סין.
ב-27 באוקטובר באותה השנה ביקר שר החוץ הסיני וונג יי בסן מרינו. הוא נפגש עם קפטני המחוז וקיים שיחות עם שרת החוץ הסן מרינזית פסקואלה ולנטיני.
נציגויות

סן מרינו אינה מיוצגת בסין בדרג השגרירות. סן מרינו מיוצגת בסין בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה בהונג קונג.
סין אינה מיוצגת בסן מרינו בדרג השגרירות אלא באמצעות שגרירותה ברומא, בירת איטליה.
יחסי סין – קוסטה ריקה

| יחסי סין – קוסטה ריקה |
| --- | --- |
הרפובליקה העממית של סין: קוסטה ריקה


סין: קוסטה ריקה
שטח (בקילומטר רבוע)
9,596,967.75: 51,100
אוכלוסייה
1,418,507,662: 5,135,708
תמ"ג (במיליוני דולרים)
17,794,782: 86,498
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,545: 16,842
משטר
רפובליקה עממית: רפובליקה

יחסי סין–קוסטה ריקה הם יחסי החוץ בין קוסטה ריקה לסין.
היסטוריה

בשנת 1855 הגיעה לקוסטה ריקה קבוצה של עבדים סינים ופועלים סיניים מגואנגג'ואו. חלקם נסחרו לעבוד בחוות מקומיות, בעוד שאחרים עבדו כקולים לבניית מסילות ברזל; חלקם התחתנו עם נשים מקומיות אשר הפכו לסיניות המוקדמות ביותר מעבר לים בקוסטה ריקה. במאות ה-19 וה-20 חיו בקוסטה ריקה כ-2,000 סינים. הם התפרנסו בעיקר מחקלאות, והיו גם סינים שהפעילו חנויות מכולת, בתי מלון, מסעדות ובתי מסחר מקומיים.
קוסטה ריקה והרפובליקה של סין כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1941, ושתי המדינות שמרו על יחסים דיפלומטיים לאחר 1949, כשהרפובליקה של סין הצטמצמה לשטח טאיוואן בעוד הרפובליקה העממית של סין שלטה ברוב סין. לאחר מכן, ממשלת הרפובליקה של סין סייעה לקוסטה ריקה בבניית תשתיות; דמויות פוליטיות כמו לי ז'אושינג ומאו רובאי נפגשו עם נשיא קוסטה ריקה.
הרפובליקה העממית של סין והרפובליקה של קוסטה ריקה כוננו יחסים דיפלומטיים ביוני 2007. נשיא קוסטה ריקה, אוסקר אריאס, הצהיר כי המדינה ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם טאיוואן כדי לחזק את קשריה עם סין ובכך למשוך השקעות זרות. באותה שנה פתחו שתי המדינות שגרירויות זו אצל זו.
באוקטובר 2007 ביקר אריאס ברפובליקה העממית של סין; באמצע נובמבר 2008 ערך נשיא הרפובליקה העממית של סין חו ג'ינטאו ביקור ממלכתי בקוסטה ריקה ונפגש עם נשיא המדינה ונשיא האספה המחוקקת. ב-1 ביוני 2012, נשיא סין חו ג'ינטאו ונשיאת קוסטה ריקה לאורה צ'ינצ'ייה החליפו מסרי ברכה כדי לחגוג את יום השנה החמישי לכינון היחסים הדיפלומטיים בין סין לקוסטה ריקה. אחר הצהריים של 16 באוגוסט 2012, נשיא סין חו ג'ינטאו קיים שיחות עם נשיאת קוסטה ריקה לאורה צ'ינצ'ייה באולם הגדול.
יחסי סחר

נכון ליוני 2014, הרפובליקה העממית של סין הייתה שותפת הסחר השנייה בגודלה של קוסטה ריקה בעולם, בעוד קוסטה ריקה הייתה שותפת הסחר התשיעית בגודלה של סין באמריקה הלטינית.
היקף הסחר הכולל בין סין לקוסטה ריקה אינו גבוה, אך הסחר בין שתי המדינות גדל בשנים האחרונות: 2.87 מיליארד, 2.89 מיליארד ו-3.18 מיליארד בשנים 2006–2008. המוצרים המיוצאים מקוסטה ריקה לסין הם בעיקר מעגלים משולבים, המהווים כ-90% משווי הייצוא הכולל; המוצרים המיוצאים מסין לקוסטה ריקה מגוונים יותר, כולל טקסטיל, מוצרים כימיים, מוצרי מתכת, הנעלה, מכשירי חשמל, צעצועים וכו'. נכון לשנת 2010, בסך הכל 93 חברות בקוסטה ריקה ייצאו סך של 160 סוגים של סחורות לסין. מינואר עד נובמבר 2014, יצוא בשר הבקר של קוסטה ריקה לסין הסתכם ב-9.3 מיליון דולר, גידול משמעותי של 707% לעומת התקופה המקבילה אשתקד; נכון לפברואר 2015, סין הייתה שוק הייצוא השלישי בגודלו עבור בשר הבקר של קוסטה ריקה.
נציגויות דיפלומטיות

קוסטה ריקה מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג.
סין מחזיקה בקוסטה ריקה שגרירות בסן חוסה.
יחסי סין – סנט קיטס ונוויס

| יחסי הרפובליקה העממית של סין – סנט קיטס ונוויס |
| --- | --- |
הרפובליקה העממית של סין: סנט קיטס ונוויס


הרפובליקה העממית של סין: סנט קיטס ונוויס
שטח (בקילומטר רבוע)
9,596,967.75: 261
אוכלוסייה
1,418,507,662: 46,863
תמ"ג (במיליוני דולרים)
17,794,782: 1,077
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,545: 22,983
משטר
דמוקרטיה עממית: פדרציה

יחסי סין–סנט קיטס ונוויס הם היחסים שבין הרפובליקה העממית של סין ושל סנט קיטס ונוויס. בין שתי המדינות לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים נכון לשנת 2022.
סקירה כללית

סנט קיטס ונוויס כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של סין מאז 1983 ושמרה עליהם עד היום. על פי הנתונים הסטטיסטיים של המינהל הכללי של המכס של סין, בשנת 2017, נפח הסחר הדו-צדדי בין סין לסנט קיטס ונוויס היה 9.4 מיליון דולר, מתוכם הייצוא של סין היה 8.7 מיליון דולר והיבוא היה 0.7 מיליון דולר, צמיחה שנתית של 102.1%, 106.7% ו-58.2% בהתאמה לשנים שקדמו לה.
נציגויות דיפלומטיות

הרפובליקה העממית של סין אינה מיוצגת בסנט קיטס ונוויס, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. הרפובליקה העממית של סין מעניקה שירותים קונסולריים לאזרחי סנט קיטס ונוויס דרך השגרירות שהיא מחזיקה בסנט ג'ונס, אנטיגואה וברבודה.
סנט קיטס ונוויס אינה מיוצגת ברפובליקה העממית של סין, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי איחוד האמירויות הערביות – וייטנאם

| יחסי איחוד האמירויות הערביות – וייטנאם |
| --- | --- |
איחוד האמירויות הערביות: וייטנאם


איחוד האמירויות הערביות: וייטנאם
שטח (בקילומטר רבוע)
83,600: 331,210
אוכלוסייה
11,106,647: 101,141,305
תמ"ג (במיליוני דולרים)
504,173: 429,717
תמ"ג לנפש (בדולרים)
45,394: 4,249
משטר
מונרכיה חוקתית פדרלית נבחרת: רפובליקה סוציאליסטית חד מפלגתית

יחסי איחוד האמירויות הערביות–וייטנאם הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין איחוד האמירויות הערביות לבין הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם.
יחסים כלכליים

מאז הרפורמה הכלכלית החדשה של וייטנאם שחוקקה ב-1986, איחוד האמירויות הפכה למשקיעה הערבית הגדולה ביותר של וייטנאם. איחוד האמירויות מימנה את בנייתו של המסגד הגדול ביותר בווייטנאם שנפתח בינואר 2006. איחוד האמירויות מפעיל מספר בתי ספר איסלאמים בווייטנאם אשר משרתים את הקהילה המוסלמית של וייטנאם.
נציגויות דיפלומטיות

איחוד האמירויות מיוצגת בווייטנאם בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בהאנוי, בירת המדינה.
וייטנאם מיוצגת איחוד האמירויות בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה באבו דאבי, בירת המדינה.
יחסי הצלבנים והביזנטים במזרח התיכון

האימפריה הביזנטית לפני מסע הצלב הראשון
הגידול בשטחה של האימפריה הביזנטית אחרי מסע הצלב הראשון
ערך זה עוסק במדינות הצלבניות הראשונות במזרח התיכון (לפי סדר יסודן): רוזנות אדסה, נסיכות אנטיוכיה, ממלכת ירושלים ורוזנות טריפולי. ליחסים בין מדינות צלבניות אחרות לאימפריה הביזנטית ראו בערכים אחרים אודות המדינות הרלוונטיות.
יחסי החוץ בין המדינות הצלבניות במזרח התיכון לאימפריה הביזנטית החלו במהלך מסע הצלב הראשון (1096), עוד לפני הקמת המדינות האלה.
יחסים אלו ידעו עליות ומורדות ונעו בין בריתות אמיצות למעשי איבה גלויים שבמהלכם תקפו הצלבנים את שטחיה של האימפריה הביזנטית ואפילו כבשו את בירתה בשנת 1204 מהלך מסע הצלב הרביעי.
רקע

האימפריה הביזנטית הייתה, במקור, החלק המזרחי של האימפריה הרומית. החלק המערבי נפל ונכבש על ידי הברברים ואילו החלק המזרחי הצליח להחזיק מעמד, אך איבד את מרבית נכסיו. צאצאי הברברים שכבשו את החלק המערבי של האימפריה קיבלו על עצמם את הנצרות, אך בשנת 1054, כמעט 45 שנה לפני מסע הצלב הראשון, התפלגה הכנסייה הנוצרית לשניים: הכנסייה הקתולית שהשתרשה במערב והכנסייה האורתודוקסית שהייתה מקובלת באימפריה הביזנטית.
למרות אמונתם הנוצרית המשותפת, מעשי איבה בין הנוצרים המערביים לביזנטים היו מחזה נפוץ. כך למשל היו מאבקים מרים בין הנורמנים לביזנטים בדרום איטליה במאה ה-11 שבסופם כבשו הנורמנים את השטחים שהיו בבעלות ביזנטית.
בשנת 1071 הובסה האימפריה הביזנטית על ידי הסלג'וקים בקרב מנזיקרט. כתוצאה מהתבוסה איבדה האימפריה כמעט את כל שטחיה באסיה הקטנה שהיוו כ-50% משטחה ועמדה לפני חורבן מוחלט. ההפסד היה כואב במיוחד כי אסיה הקטנה הייתה כור מחצבתה של האימפריה ומרבית נכסיה החשובים נמצאו בה. התבוסה הייתה קשה עד כדי כך שהקיסר הביזנטי, אלכסיוס קומנינוס, ביקש עזרה ממערב אירופה בהדיפת האיום המשותף. התוצאה, המפתיעה מבחינתו של אלכסיוס, של הבקשה הזאת הייתה מסע צלב בהשתתפות עשרות אלפי חיילים.
מסע הצלב הראשון > המעבר דרך הבוספורוס

מסע הצלב הראשון התחלק לשני חלקים עיקריים: מסע האיכרים ומסע האבירים. במסע הצלב של האיכרים השתתפה דלת העם. משתתפי מסע הצלב הזה היו המון מוסת חסר הנהגה והכשרה צבאית. כשהגיעו לקונסטינופול העבירו אותם הביזנטים לאסיה ושם נטבחו משתתפיו על ידי הסלג'וקים.
מסע הצלב של האבירים היה מאורגן הרבה יותר, משתתפיו עברו הכשרה צבאית מקיפה והייתה להם הנהגה יעילה. בגלל קשיים לוגיסטיים שמנעו מהצלבנים אפשרות להגיע ישירות לארץ הקודש דרך הים התיכון, בחרו מרבית משתתפיו לצאת לדרך יבשתית ולהגיע לקונסטנטינופול ושם לעבור לאסיה בעזרתם של הביזנטים.
אף על פי שאחת הסיבות ליציאת מסע הצלב הראשון הייתה בקשת עזרה מצדה של ביזנטיון, משתתפי המסע כיוונו את פעמיהם לעבר ארץ הקודש ושחרור ירושלים ולא למערכות צבאיות באסיה הקטנה. יתרה מכך, השטחים שנכבשו לא נמסרו לידי הביזנטים, אפילו אם היו שייכים להם אך לפני שנים אחדות, אלא שימשו להתיישבות צלבנית במזרח התיכון. יתרה מכך, בבקשת העזרה, התכוון הקיסר הביזנטי לכמה מאות שכירי חרב או לבעלי ברית שישתלבו בתוך הצבא הביזנטי ויהיו נתונים לפיקוד ביזנטי. הוא לא שיער בנפשו שתוצאת הבקשה תהיה צבא רב לאומי בן עשרות אלפי חיילים
המצב הסתבך עוד יותר בגלל התנהגות הצלבנים. הכוח הצלבני לא היה צבא אחד ויחיד שנהנה מפיקוד יחיד, אלא היה אוסף של צבאות שונים תחת פיקוד נפרד ששיתפו פעולה בינם לבין עצמם. חלק מהצלבנים התנהגו בצורה מחפירה לביזנטים והתייחסו לשטחיהם כאל טריטוריה עוינת. כך למשל, הכוחות, שעשו את דרכם לעבר קונסטנטינופול במטרה לעבור לאסיה הקטנה ומשם לארץ הקודש, עשו שמות בבלקן שהיה תחת שליטה ביזנטית. בגלל כל הסיבות האלה, יחסם של הביזנטים לצלבנים היה קריר ומנוכר.
הצלבנים מצידם חשו פגועים מהיחס הביזנטי, אף שהמטרה הראשית הייתה שחרור ארץ הקודש, הרי בכל זאת אחת הסיבות ליציאת מסע הצלב הייתה בקשת עזרה מצדה של ביזנטיון.
הצבא הצלבני הראשון שהגיע לשערי קונסטינופול הונהג על ידי איג דה ורמנדואה (Hugues de Vermandois), אחיו הצעיר של מלך צרפת, פיליפ הראשון. גדודו הקטן איבד את מרבית ציודו ואת ספינותיו בדרך הימית הקשה, אך הביזנטים התייחסו אליו יפה. אלכסיוס הסכים להעבירו לאסיה הקטנה רק אחרי שבועת הומאגיום (שבועת אמונים פיאודלית) של איג לקיסר. תופעה זו חזרה על עצמה עם יתר הצבאות הצלבניים שהגיעו לקונסטנטינופול.
לשבועה זו הייתה משמעות חוקית ומדינית רבה. אדם שנשבע הומאגיום לאדם אחר הפך לוואסל של אותו אדם וקיבל את מרותו. יתרה מכך, השבועה כללה אזכור מפורש להחזרת שטחים שהיו שייכים בעבר לביזנטים. שבועה זו עתידה לשמש את הביזנטים כאחת הטענות העיקריות לחזקה על השטחים שכבשו הצלבנים במזרח התיכון. לכן, חלק מנהיגי הצלבנים עשו כל שביכולתם כדי להימנע ממתן שבועה זו. לצערם, לא הייתה להם אפשרות אחרת לעבור לאסיה, זולת העזרה הביזנטית ולכן נאלצו להסכים לתנאי הקיסר. טאנקרד הוא היחיד שהצליח להתחמק משבועה בעת המעבר בבוספורוס.
היחס של מנהיגי הצלבנים כלפי דרישת הקיסר הייתה שונה. ככלל, אלה מביניהם שנשארו בסופו של דבר במזרח התיכון דוגמת רמון מסן ז'יל וגוטפריד מבויון התנגדו בתוקף לשבועה זו, אך מנהיגים אחרים, שלא הייתה להם כוונה לבנות לעצמם נחלה באזור, הסכימו לרוב ללא בעיות מיוחדות, כל אחד מסיבותיו הוא. הבדלים אלה בין מנהיגי מסע הצלב נמשכו גם בשלביו המאוחרים של מסע הצלב. כך גודפריד ורמון נקטו עמדה עוינת לביזנטים ואילו רוברט מנורמנדיה ואחרים היו ידידותיים יותר כלפי אלכסיוס.
מסע הצלב הראשון > אסיה הקטנה, סוריה ולבנון

לאחר מצור ניקאה (קיץ 1097) התקיימה אספה כללית של כל מנהיגי הצלבנים עם הקיסר הביזנטי. מנהיגי המחנות הצלבנים נשבעו פעם נוספת וגם טנקרד, שהצליח להתחמק מהשבוע בפעם הקודמת נעתר עתה לדרישה הביזנטית. תמורת שבועת הצלבנים, הבטיח הקיסר הביזנטי את עזרתו הלוגיסטית למחנה ואף הבטיח לצאת בראש צבאותיו אחריהם זמן מה לאחר מכן.
לשבועה זו היו השלחות משפטיות רבות. הוואסל נשבע לפעול למען אדונו ולא לפגוע ברכושו ואילו הסוזרן מצדו נשבע לקיים את הוואסל, לבוא לעזרתו בעתות מצוקה ואף לעזור לו בכח הנשק, אם הוואסל הותקף שלא באשמתו. אפשר, אפוא, לראות במתנות הרבות שחילק הקיסר חלק מדרישת הקיום שנדרש לה לפי התקנון. כמו כן, הבטחתו לצאת בעקבות הצלבנים בראש צבאותיו יש בה משום עמידה בהסכם. הצלבנים מצדם שירתו את הקיסר על ידי מלחמתם בסלג'וקים. לכן, בוהמון טען שאנטיוכיה שאנטיוכיה היא הפייף שלו כי הוא כבש אותה במהלך שירותו את הקיסר הביזנטי.
ניקאה נמסרה לידיו של אלכסיוס שיצא בראש צבאותיו לתוך אסיה הקטנה וכבש חלקים גדולים ממנה. הצלבנים המשיכו בדרכם מלווים בחיל ביזנטי קטן בראשותו של טקיטוס. הערים שנכבשו על הדרך נמסרו לחזקת הביזנטים ששיכנו בהם חילות מצב.
באוקטובר 1097 הגיעו המחנות הצלבניים לאנטיוכיה. טקיטוס הציע להמתין עם המצור בגלל עונת השנה המאוחרת ובגלל העדר כוחות - הצלבנים היו מעטים מכדי להטיל מצור יעיל ואנטיוכיה הייתה יכול לקבל אספקה דרך אגם שהיה צמוד אליה. כמו כן, טקיטוס חשב לעצמו שעם הגעת הקיסר הביזנטי לאזור, לא תתעורר שאלת הבעלות על העיר והיא תעבור לידי הביזנטים. הצרים נקלעו למשבר אסקפה וטקטיקוס עזב את הצבא המשותף לקבץ אספקה וסוסים חדשים לצלבנים. העזרה הביזנטית התמהה והצלבנים חשו אי שביעות רצון רבה נוכח ההתנהגות הביזנטית. בסופו של דבר, הצלבנים הצליחו לכבוש את העיר הודות לבגידה של אחד הקצינים בעיר (יוני 1098). העיר נפלה לידיו של בוהמון הודות לתחבולה שהצליח לרקום.
כמה ימים אחרי נפילת העיר, הגיע צבא סלג'וקי גדול והטיל מצור על הצלבנים. סטפן מבלואה חזר על עקבותיו ודיווח לקיסר, שהתקדם עם צבאו לעזרת המחנות הצלבניים שצרו על אנטיוכיה, שמצב הצבא הצלבני בכי רע, סוסיו מעטים ואסקפתו דלה; יתרה מכך, כח סלג'וקי גדול צר עליהם וסופם קרב. לכן, כוואסל טוב הציע לקיסר להפקיר את הצלבנים לנשם. הקיסר חשש לשלום כיבושיו, שמע לעצותיו של סטפן וחזר על עקבותיו.
דיווחיו של סטפן, שהיו אמנם נכונים, אך לא מעודכנים - כשנפגש עם הקיסר, הספיקו כבר הצלבנים להביס את הסלג'וקים בקרב גדול למרגלות העיר. המקורות הראשוניים חלוקים ביניהם לתוצאות מעשיו של הקיסר הביזנטי. יש הטוענים שהצלבנים הכריזו שבסירובו לבוא ביטל אלכסיוס את ההסכם ואילו אחרים טוענים שהצלבנים נתנו לו שהות להגיע עד נובמבר אותה שנה לעיר ואם לא יגיע רק אז יבוטל ההסכם. כך או כך לא הקיסר וגם לא צבאותיו לא הופיעו בעיר עד התאריך המבוקש. בהמשך הדרך, בעת מצור ערקה, טענו הצלבנים שמעשים אלה מבטלים למעשה את מחויבויותיהם כלפי הקיסר. השיחות למרגלות ערקה היו המגעים המסודרים האחרונים בין הצבא הצלבני המאוחד לקיסר הביזנטי.
בעת המצור על אנטיוכיה (1098), עזב כח קטן בראשותם של טנקרד ובולדוין ויצא לכיוון אדסה. אדסה נכבשה, אך לא הוחזרה לביזנטים בטענה שכח ביזנטי לא ליווה את הצלבנים לעיר ולא היה למי למסור אותה. בהמשך טען בוהמון שהוא הוזעק על ידי שתורוס, שליטה של העיר ואילו תורוס היה, לפי טענתו של בוהמון וסאל של הביזנטים. לכן, לטענתו של בוהמון אפשר לראות בקריאת העזרה של תורוס הזמנה ביזנטית לכבוש את העיר.
המשך המגעים בין אלכסיוס למדינות הצלבניות

היחסים המתוקנים שאפיינו את ראשית היחסים בין הצלבנים לביזנטים התדרדרו במהרה לאיבה גלויה. בוהמון שלא השיב בניגוד לשבועתו המפורשת את אנטיוכיה לביזנטים חמד את עיר הנמל לאודקיה. בניגוד לאנטיוכיה, לאודקיה הוחזקה על ידי חיל מצב ביזנטי ותקיפתה הייתה מעשה איבה גלוי נגד האימפריה. בשיתוף עם צי פיזני חזק שמנה יותר מ-100 ספינות קרב, תקף בוהמון את הנמל. משלחת ביזנטית שהגיעה לבוהמון חזרה בידיים ריקות. רק התערבותו של רמון מסן ז'יל הצילה את העיר ובתיווכו נסוג בוהמון מחומותיה.
פרק זמן קצר לאחר התקיפה עלה בוהמון לרגל לירושלים וקיבל שם את אנטיוכיה כפייף מידיו של דיימברט, הפטריארך הלטיני החדש של העיר. כך בנה לעצמו בסיס משפטי יותר איתן ואת תמיכת האפיפיור במקרה של תקיפה ביזנטית. אולם בוהמון נפל בשבי הסלג'וקים ונותר שבוי במשך שלוש שנים ובזמן הזה קרוב משפחתו טנקרד שלט באנטיוכיה.
בינתיים רמון מסן ז'יל שלא זכה בשטחים משלו ביקש לכבוש את טריפולי. בגלל מחויבותו לביזנטים להחזיר להם את כל מה שהיה שייך לביזנטים בעבר, הגיע לקונסטנטינופול בקיץ 1100 כדי לנהל משא ומתן על כיבוש העיר. משא ומתן בין רמון לביזנטים נמשך שנתיים.
רמון הצטרף למשתתפי מסע הצלב של 1101. משתתפיו, בדומה למשתתפי מסע הצלב הראשון נשבעו לאלכסיוס. בניגוד למסע הצלב הראשון, מסע צלב זה נחל תבוסה קשה. משתתפיו האשימו את הביזנטים בבגידה על כך שלא עזרו להם די הצורך נגד הסלג'וקים וזאת אף על פי שהם מסרו לביזנטים את אנקרה שכבשו מידי הסלג'וקים.
בשלב זה הביזנטים כבר לא ביקשו מהצלבנים את החזרת השטחים, אלא הכרה בברכותם. בסופו של דבר קיבל רמון את הסכמת הביזנטים להקים לעצמו פייף עצמאי בטריפולי. בתמורה, היה רמון אמור להיות וסאל של הקיסר הביזנטי.
עם הסתלקותו של רמון מלאודקיה לטריפולי הטיל טנקרד מצור נוסף על לאודקיה וכבש אותה בתחילת שנת 1103. מעמדו של אלכסיוס בעיני הצלבנים ואירופה המערבית הגיע לשפל המדרגה. הוא ניסה לתקן את הרושם, אך ניסיונו העלה חרס בידיו. במאי 1102 נחל צבא ממלכת ירושלים תבוסה קשה מידי המצרים בקרב רמלה ואלכסיוס פעל רבות לשחרור השבויים ואף שילם חלק ניכר מהכופר תמורתם.
ב-1105 ניסה בוהמון לתקוף את האימפריה הביזנטית כשנחת עם צבאו באזור דלמאטיה (כיום בקרואטיה) ובסוף 1107 הטיל מצור על דורס - עיר הנמל הביזנטית. אך ב-1108 ניצחו הביזנטים את צבאו בעזרת ונציה והוא נאלץ לחתום על חוזה דבול עם אלכסיוס הראשון שלפיו תשוב אנטיוכיה לשליטת האימפריה הביזנטית אחרי מותו, והוא עצמו הפך לואסל של הקיסר.
הסכם זה לא היה מקובל על טנקרד, שב-26 במרץ 1111, עשרים ושלושה ימים בלבד אחרי מותו של בוהמון, דאג להכריז על ביטולו, והמשיך לשמש כעוצר נסיכות אנטיוכיה בשם בנו של בוהמון שכונה בשם בוהמון השני.
לאחר מותו של אלכסיוס

יחסי החוץ של ממלכת ירושלים והמדינות הצלבניות האחרות עם האימפריה הביזנטית היו מורכבים ומבוססים על שיתופי פעולה וחשדנות לסירוגין. היחס של הביזנטים כלפי הצלבנים השתנה והוכתב לרוב בהתאם לזהותו של הקיסר השולט.
השליטים הביזנטיים תבעו להכיר בהם כשליטים האמיתיים של ארץ ישראל ודרשו מממלכת ירושלים וגם ממדינות צלבניות אחרות להיכנע לדרישותיהם. גם הצלבנים לא ראו בעין יפה את הפעילות הביזנטית, ולא תמיד שאפו לבסס את יחסיהם על אינטרסים משותפים. מרבית הזמן הביזנטים היו עסוקים בענייניהם הפנימיים ולא עשו הרבה כדי לממש את טענותיהם על ארץ ישראל. בגלל המרחק הרב בין הממלכה לביזנטים והנתק הגאוגרפי, לא ניסו האחרונים לממש את טענותיהם לגבי ממלכת ירושלים.
יוחנן השני קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית, ניסה ליצור ריבונות ביזנטית בנסיכות אנטיוכיה וברוזנות אדסה. בנוסף שיתף פעולה עם הצלבנים בניסיון פלישה לחלב.
באמצע המאה ה-13, נסיכות אנטיוכיה הפכה לחלק מהאימפריה הביזנטית. על אף שכתוצאה מכך נגזרו על שליטיה גזרות רבות, ביניהן שליחת כוחות צבא לעזרת הצבא הביזנטי, היא זכתה להגנה מפני צבאות המוסלמים של נור א-דין שאיים להחריב את העיר. חסותה של האימפריה הביזנטית על נסיכות אנטיוכיה הגיעה לקיצה עם מותו של מנואל קומננוס בשנת 1180.
הקיסר מנואל קומננוס תמך במסע הצלב השני יחד עם שליטים אחרים. מסע הצלב החל בעקבות חורבן רוזנות אודסה. היו האשמות על חלקו של הקיסר בכישלון המסע.
מנואל גם כרת ברית עם אמלריך הראשון, מלך ירושלים. המגעים בנוגע להסכם השלום נערכו כשנתיים, בעיקר בגלל דרישתו הבלתי מתפשרת של אמלריך להעברת הריבונות על אנטיוכיה לידיו. לאחר שוויתר לבסוף על דרישה זו, התאפשרה כריתת הברית, שנחוגה באופן רשמי ביום חתונתו של אמלריך עם מריה קומננה, קרובת משפחה של הקיסר. שניהם תכננו לפלוש למצרים. אירועים דומים קרו במהלך ההיסטוריה של ממלכת ירושלים.
מסע הצלב השלישי נערך כתגובה לקרב קרני חיטין, כיבוש ממלכת ירושלים וכיבוש ירושלים בידי צבאות צלאח א-דין. איסאקוס אנגלוס, קיסר האימפריה הביזנטית (אנ'), התנגד למסע הצלב ולמערב וגם כרת ברית עם צלאח א-דין. לבסוף, הצליחו הצלבנים לעבור את שטח האימפריה בדרך לארץ ישראל. במקביל, קפריסין הפכה למדינה צלבנית בשם ממלכת קפריסין לאחר מאבק בין ריצ'רד לב ארי לשליט ביזנטי מקומי שהכריז על עצמו כקיסר וטען לכתר האימפריה הביזנטית.
ראו גם

מסע הצלב הרביעי
לקריאה נוספת

Ralph-Johannes Lilie, Byzantium and the crusader states, 1096 - 1204, Oxford university press, 1981; revised 1988
Jonathan Harris, Byzantium and the Crusades, Hambeldon and London, 2003
ספרים המפרטים את השתלשלות אירועי מסע הצלב הראשון נמצאים בערך מסע הצלב הראשון
הערות שוליים

↑  לסיבות יציאת מסע הצלב הראשון ראו בערך מסע הצלב הראשון
↑  טענה זו נתמכת על ידי מקורות רבים, למשל על ידיByzantium and the crusader states, p. 2-3.
↑  שם, עמ' 32
↑  לסקירה ולדיון: שם, עמ' 39-40
ינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור

| --- | --- |

כריכת התרגום העברי השני
 מידע כללי
 מאת:  מארק טוויין
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן
 נושא:  מסע בזמן 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1889
 מספר עמודים:  תרגום ראשון: 341 תרגום שני: 282 תרגום שלישי: 367
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  תרגום ראשון: תבל  תרגום שני: הוצאת כתר תרגום שלישי: הוצאת גרף
 תאריך:  תרגום ראשון: 1952  תרגום שני: 1983  תרגום שלישי: 2008
 תרגום:  תרגום ראשון: ישעיהו לויט  תרגום שני: גדעון טורי  תרגום שלישי: יעל אכמון
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002652172, 000990014
 
איור על חזית הספר ממהדורת 1889
ינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור (אנגלית: A Connecticut Yankee in King Arthur's Court) הוא רומן שנכתב על ידי הסופר האמריקני מארק טוויין והתפרסם ב-10 בדצמבר 1889. זהו אחד הספרים הראשונים בהם מופיע המוטיב של מסע בזמן.
דמותו השתתפה גם בסדרת הטלוויזיה "עד עצם היום הזה" של רשת ABC בתור אביה של ויולט בעונה החמישית.
עלילה

האנק מורגן הוא מנהל במפעל בקונטיקט בסוף המאה ה-19. יום אחד הוא מסתבך בקטטה עם אחד מעובדיו ונחבט בראשו. כשהוא מתעורר הוא מגלה כי הוא חזר בזמן לאנגליה של המאה ה-6 לתקופת המלך ארתור. לאחר שהוא מתגבר על קשיי התאקלמות ראשוניים, הוא הופך ליד-ימינו של המלך ומשתמש בידע הטכנולוגי של העתיד כדי להפוך את החברה הנבערת של אנגליה הקדומה לחברה מתקדמת דוגמת ארצות הברית של תקופתו, למשל, על ידי החדרת הדפוס ועיתונים כאמצעי לתקשורת. אולם, לבסוף מסתבר לו שאנגליה של המאה ה-6 אינה מוכנה באמת ובתמים לשינויים שהוא תכנן עבורה וסופה של המהפכה הטכנולוגית שלו להיכשל במחיר דמים נורא.
כתיבת הספר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.  פרק.
בשנת 1884, במהלך מסע הרצאות בנושא הספר "הרפתקאותיו של האקלברי פין", סופת גשמים אילצה את טוויין וחבריו למצוא מחסה בחנות ספרים ברוצ'סטר, ניו יורק בה רכש את הספר "מות ארתור" מאת סר תומאס מלורי. הספר עשה רושם ניכר על טוויין וחבריו ובאחד הימים באותו המסע כתב ביומנו "חולם שאני אביר חנוט בשריון בימי הביניים... אין כיסים בשריון. אין דרך למלא אחר דרישות מסוימות של הטבע. ללא יכול להתגרד. יש לי נזלת- לא יכול לקנח. לא יכול להשיג מטפחת. לא יכול להשתמש בשרוול ברזל. ברזל מאדים מחום שמש- דולף בגשם, מלבין מכפור ומקפיא אותי... כל הזמן פוגעים בי ברקים. נופל. לא יכול לקום. ראה:'מות ארתור'". ברישום חלום זה מוצגים מצבים שנכללו בספר כחוויותיו של האנק מורגן.