stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ה'תרנ"א
נולדו

ב' בתשרי - אביגדור המאירי, סופר ומשורר עברי (נפטר ה'תשל"א)
י"ט בתשרי - רחל בלובשטיין, משוררת עברית (נפטרה ה'תרצ"א)
י"ח בשבט - איליה ארנבורג, סופר יהודי-רוסי (נפטר ה'תשכ"ז)
ט' באדר א' - אברהם הלוי פרנקל, מתמטיקאי ישראלי (נפטר ה'תשכ"ו)
כ' באדר א' - הרב יעקב קמינצקי, ראש ישיבת "תורה ודעת" בארצות הברית (נפטר ה'תשמ"ו)
ט"ו בניסן - הרב צבי יהודה הכהן קוק, ראש ישיבת מרכז הרב
ט"ז באייר - ויליאם אולברייט, מחשובי הארכאולוגים חוקרי ארץ ישראל (נפטר ב-ה'תשל"א)
כ"ח באייר - אברהם הרצפלד, פעיל ציוני וחבר הכנסת מטעם מפא"י (נפטר ב-ה'תשל"ג)
ד' באב - שמואל דיין, חבר הכנסת (נפטר ב-ה'תשכ"ח)
י"ח באב - ז'אק ליפשיץ, פסל יהודי (נפטר ב-ה'תשל"ג)
נפטרו

ד' בטבת - רבי גרשון העניך לינער - האדמו"ר השלישי של חסידות ראדזין. נודע כ"בעל התכלת" על-שם יוזמתו החלוצית לחידוש השימוש ב"תכלת" ב"ציצית"
י"א בטבת – שמואל יוסף פין, סופר וחוקר בן תנועת ההשכלה, מראשי הקהילה היהודית בוילנא, ומראשי "חובבי ציון" בליטא. (נולד בט"ו בתשרי ה'תקע"ט)
כ"ג באדר ב' - רבי יעקב רקח, מגדולי חכמי לוב והתקופה בכלל. היה פעיל גם מעבר לקהילות יהדות לוב.
ד' באלול - צבי גרץ, מגדולי ההיסטוריונים של עם ישראל וחוקר מקרא, מפעל חייו "תולדות היהודים מן הזמנים הקדומים ביותר ועד ימינו"
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בחה, ובה 383 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
היסטוריה של עם ישראל
המפולות במחוז וויהאנד (2024)

| --- | --- |

 תאריך התרחשות:  30 ביולי 2024 
 הרוגים:  336 
 פצועים:  397 
 נעדרים:  78 
 קואורדינטות:  11°46′54″N 76°13′58″E﻿ / ﻿11.781777777778°N 76.232666666667°E﻿ / 11.781777777778; 76.232666666667
  (למפת קרלה מוגדלת) טריוונדרום קוצ'יהמפולות במחוז וויהאנד(למפת קרלה רגילה) טריוונדרום קוצ'יהמפולות במחוז וויהאנד
 
המפולות במחוז וויהאנד היו סדרה של מפולות שהתרחשו ליד הכפרים פונג'ירימטום, מונדאקאי, צ'ורלמלה וולרימאלה במחוז הוויאנד שבמדינת קרלה שבהודו בשעות המוקדמות של 30 ביולי 2024. מפולות קרקע אלו נגרמו על ידי גשם זלעפות, והביאו להתמוטטות הגבעות, מה ששלח זרמים של בוץ, מים וסלעים התרסקו אל האזורים המושפעים. האסון היה אחד הקטלניים בהיסטוריה של קרלה, עם דיווחים על יותר מ-420 הרוגים, 397 פצועים, ויותר מ-118 נעדרים. במבט לאחור, כריתת יערות, שינויים בשימושי קרקע, ניקוז לא תקין ומפולות בעבר הם גורמים תורמים יחד עם פעילויות אנושיות כמו חקלאות, בנייה וחציבה הפכו את הנוף של וויאנאד ליותר רגיש למפולות.
בסיוע הכוחות המזוינים ההודיים, כוח התגובה הלאומי לאסון (NDRF), שירותי הכבאות וההצלה, רשויות היער וחיות הבר, והמשטרה, יחד עם מאות מתנדבים ופקידי ממשל, פתחו הרשויות במשימת חילוץ ענקית באזור בעקבות האירוע לחפש ניצולים אפשריים.
הערות שוליים

↑  Arif, Ainnie (31 ביולי 2024). "אירועי מזג אוויר קיצוניים". The Indian Express. Reuters. נבדק ב-12 באוגוסט 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "איך שני כפרים נעלמו בן לילה". ההינדו (באנגלית). נבדק ב-16 באוגוסט 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
החברה למוזיקה עממית יהודית

החברה למוזיקה עממית יהודית (ברוסית: Общество еврейской народной музыки (תעתיק לטיני: Obshchestvo Evreiskoi Narodnoi Muzyki); ביידיש: געזעלשאֲפֿט פֿאַר אידישע פֿאַלקס-מוזיק אין פּעטערבורג) החלה בשלהי המאה ה-19 ברוסיה, בקבוצה של מלחיני מוזיקה יהודית אמנותית, ששמו להם למטרה לשמר מוזיקה עממית יהודית וליצור סוגה חדשה, יהודית אופיינית, של מוזיקה קלאסית. המוזיקה שיצרה הקבוצה עשתה שימוש ביסודות קלאסיים מערביים, שרבו בהם הרמוניות כרומטיות עשירות בסגנון הרומנטית הרוסית המאוחרת, אבל בשילוב תוכן מלודי, ריתמי וטקסטואלי הלקוח מן המוזיקה היהודית המסורתית – העממית והליטורגית. הקבוצה ייסדה את החברה של סנקט פטרבורג למוזיקה יהודית עממית, תנועה שהתפשטה למוסקבה, פולין, אוסטריה ובהמשך לארץ ישראל ולארצות הברית. אף כי החברה המקורית הייתה קיימת באופן רשמי רק 10 שנים (מ-1908 עד 1918), רישומה על מהלך המוזיקה היהודית היה רב ועמוק. החברה, ותנועת המוזיקה האמנותית שטיפחה, עוררו עניין חדש במוזיקה של יהדות מזרח אירופה ברחבי אירופה ואמריקה. היא הניחה את היסודות להתחדשות המוזיקה היהודית ומסורת הכליזמר בארצות הברית, והייתה לה השפעה מכרעת על התפתחות הזמר העברי והמוזיקה הקלאסית הישראלית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הקומוניסטית ברוסיה, נמלטו רוב אנשי התנועה למוזיקה יהודית אמנותית ממזרח אירופה ומצאו את דרכם לארץ ישראל או לאמריקה. שם היו למנהיגי הקהילות המוזיקליות היהודיות, וחיברו מוזיקה הן לבתי הכנסת והן לאולמות הקונצרטים.
מיכאיל גנסין
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
התחלות

העניין במוזיקה יהודית לאומית התעורר בד בבד עם המגמות הלאומיות במוזיקה בכל רחבי אירופה המזרחית. ברוסיה, מלחינים ובראשם רימסקי-קורסקוב חיברו יצירות חדשות, שהתבססו על נושאים רוסיים עממיים. בהונגריה זולטאן קודאי ואחריו בלה בארטוק החלו במיזם כביר של סיור בכפרים לשם הקלטה ורישום מנגינות עממיות, ושילובן ביצירותיהם. מלחינים אחרים, כדוגמת אנטונין דבוז'אק ולאיוש יאנאצ'ק עסקו בהתמדה בחיפוש צליל לאומי ייחודי ביצירתם. "אירופה פעלה בתוקף הנטייה הרומנטית לקבוע ביתר שאת גבולות לאומיים בסוגיות מוזיקליות," כתב אלפרד איינשטיין. "האיסוף והניפוי של אוצרות מלודיים מסורתיים נושנים ... יצר בסיס למוזיקה אמנותית יצירתית."
במקביל למגמה זו לקראת סגנונות מוזיקה לאומיים, חלה התעוררות של רגש לאומי בקרב יהדות רוסיה ומזרח אירופה. היהודים הרוסים, שהיו כפופים לאורך שנים להגבלות קשות על חייהם, להתפרצויות של פוגרומים אנטישמיים אלימים, ולהתרכזות כפויה בתחום המושב, פיתחו זהות לאומית איתנה מאז שנות ה-80' של המאה ה-19 ואילך. זהות זו הביאה להופעתן של מספר תנועות פוליטיות - הציונות, שעודדה הגירה מרוסיה לפלשתינה-א"י, והבונד, האיגוד הכללי של הפועלים היהודיים ברוסיה, ליטא ופולין, שחתר לשוויון תרבותי ולאוטונומיה בתוך רוסיה. ספרות היידיש עלתה כפורחת, עם סופרים כמו שלום עליכם, מנדלה מוכר ספרים ומשוררים כמו פרץ מרקיש ואחרים. תיאטרון יידיש החל את דרכו, ומספר רב של עיתונים וכתבי-עת ביידיש יצאו לאור.
על אף המגבלות שהטיל השלטון על תושבות והנומרוס קלאוזוס לסטודנטים היהודים באוניברסיטאות, נרשמו סטודנטים יהודים-רוסים רבים ללימודי מוזיקה בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג ובקונסרבטוריון של מוסקבה. בין אלה היו הכנר יוסף אחרון, המלחין מיכאל גנסין ועוד. רבים מגדולי הכנרים של המאה שעברה - יאשה חפץ, נתן מילשטיין, אפרם צימבליסט, מישה אלמן, אם לנקוב בשם מעטים מהם - היו תלמידים יהודים של לאופולד אאואר, שלימד בקונסרבטוריון.
אומנם רבים מן הסטודנטים הללו באו מרקע דתי-חרדי - אחרון, למשל, היה בו של חזן - לימודי המוזיקה שלהם בקונסרבטוריון דבקו בקפדנות במסורת הקלאסית המערבית. עם זאת, עליית הלאומיות במוזיקה הרוסית עוררה ניצני עניין גם במוזיקה יהודית. בשנת 1895 התחיל סופר היידיש איזאק לייב פרץ לקבץ מילים של שירי-עם ביידיש. אברהם גולדפדן, מייסד התיאטרון היידי ברוסיה, שילב הרבה שירי עם ומוזיקה בסגנון עממי בהפקותיו. בשנת 1898, יזמו שני היסטוריונים יהודים, שאול גינזבורג ופסח מארק ניסיון ראשון ליצור אתנולוגיה של מוזיקה יהודית עממית.
הממריץ העיקרי בתנועה למען מוזיקה יהודית לאומית היה, מכל מקום, יואל אנגל. אנגל, מלחין ומבקר מוזיקה, נולד מחוץ לתחום המושב היהודי, ונטמע כליל בתרבות הרוסית. פגישה עם המבקר הרוסי הלאומי
ולדימיר סטאסוב דחפה את אנגל לחיפוש אחר שורשיו היהודים. "דבריו (של סטאסוב) הכו בדמיונו של אנגל כברק, וניעור בו היהודי," כתב ידידו ועמיתו להלחנה של אנגל יעקב ויינברג, נחיעו רוסי-יהודי ופסנתרן קונצרטים (1956-1879), שהצטרף לסניף המוסקבאי של החברה למוזיקה עממית יהודית. ויינברג היגר לאחר מכן לארץ ישראל, שם כתב את האופרה העברית הראשונה, "החלוצים", ב-1924. אנגל יצא לחקור את מוזיקת העם של היהודים בעיירות היהודיות ועשה את קיץ 1897 במסע ברחבי תחום המושב, בהאזנה לשירי יידיש ותיעודם בתווים. ב-1900, הוציא אלבום של עשרה שירים יהודיים, והגיש קונצרט של מוזיקת עם יהודית, בלוויית הרצאה.
החברה למוזיקה עממית יהודית בסנקט פטרבורג

בשנת 1908 ייסדו אנגל וחבורה של מוזיקאים בדעתו מן הקונסרבטוריון של פטרבורג (בהם לאזאר סאמינסקי) את "החברה למויקה עממית יהודית של סנקט פטרבורג". מטרות החברה היו לפתח מוזיקה יהודית "באמצעות איסוף שירי עם ... ותמיכה במלחינים יהודים," ולפרסם יצירות ומחקר במוזיקה יהודית.
החברה הפיקה קונצרטים, בעיקר של עיבודים למנגינות עממיות להרכבים שונים, והוציאה לאור עיבודים ויצירות מקור מאת החברים בה. אלה כללו את המלחינים סולומון רוזובסקי, אלכסנדר קריין ומיכאיל גנסין ואת הכנר יוסף אחרון.
לאור התגברות הרגש הלאומי והציוני בקרב האוכלוסייה היהודית, התקבלו קונצרטים אלה בהתלהבות. לדוגמה, בקונצרט בעיר האוקראינית ויניצה "הקבילו את פני האמנים בתחנת הרכבת והעבירו אותם בסך ברובע היהודי של העיר ברוב טקס והתלהבות," סיפר בחזן המקומי. בין האמנים שהופיעו בקונצרטים אלה היו הכנרים יאשה חפץ ואפרם צימבליסט, הצ'לן יוסף פרס וזמר הבס פיודור שאליאפין.
ב-1912, מימנה החברה משלחת, שכללה את המוזיקאי והמחנך היידי זוסמן קיסלגוף, לצורך הקלטת מוזיקת-עם יהודית בעזרת הפונוגרף, המצאתו החדשה של אדיסון. הקבוצה הקליטה יותר מ-1000 גלילי שעווה. האוסף שמור בספריית פרנדסקי, הספרייה הלאומית של אוקראינה בקייב. האוסף הזה הוא בין המקורות האתנוגרפיים החשובים ביותר לחיים היהודיים באוקראינה מאותה תקופה. עוד יוזמה חשובה של החברה היה פרסום "קובץ שירים לבית הספר ולבית היהודי". ספר השירים הזה מקיף שישה כרכים מונומנטליים והוא כולל, נוסף לשירי עם שאספו קיסלגוף ואחרים, גם שירים אמנותיים מקוריים. יש בו גם חלק המוקדש למוזיקה שנכתבה לטקסטים דתיים.
מוזיקה יהודית אמנותית מחוץ לרוסיה

הצלחת החברה התפשטה ברחבי רוסיה וממנה אל אירופה המזרחית והמרכזית. ב-1913 נוסד סניף בחרקוב, ולאחר מכן במוסקבה ובאודסה. פרוץ מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית שמו קץ לקיום הרשמי של החברה, אבל חבריה המשיכו בפעילויותיהם ובהשפעתם ברוסיה ומחוצה לה. מוזיקאים יהודים-פולנים כדוגמת יאנוט רוטקין יצאו, בהשראת החברה, במיזמים משלהם לאיסוף, עריכה והלחנה של מוזיקה יהודית. ב-1928 נוסדה החברה לקידום מוזיקה יהודית בווינה.
בראשית המהפכה הרוסית, עזבו רוב החברים המובילים של החברה בסנקט פטרבורג את רוסיה. יואל אנגל היגר לברלין בשנת 1922, שם הקים את הוצאת המוזיקה "יובל", שם הוציא מחדש רבות מיצירות החברה. כעבור שנתיים עלה לארץ ישראל והקים את הוצאת יבנה, שהמשיכה את עבודת ההוצאה לאור של "יובל". אנגל מת בארץ ישראל ב-1927. רחוב בתל אביב קרוי על שמו ופרס אנגל, החשוב בפרסי המוזיקה בישראל, מנציח את שמו. לאזאר סאמינסקי היגר לארצות הברית בשנת 1920, והיה שם לדמות ראשונה בחשיבותה בקידום המוזיקה היהודית. הוא היה למנהל מוזיקלי של טמפל עמנואל של הקהילה הרפורמית בניו יורק. במשרה זו התמיד עד מותו בשנת 1959.
בשנת 1932 ייסדה מרים צונזר, יחד עם סאמינסקי, יוסף יאסר ואחרים את MAILAM, מכון לחקר וקידום מוזיקה יהודית בארץ ישראל ובארצות הברית.
סולומון רוזובסקי עלה לארץ ישראל, ומשם עבר לארצות הברית, שם המשיך להלחין, ללמד ולחקור מוזיקה יהודית.
יעקב ויינברג עלה לארץ בשנת 1922, אחרי שהיה קורבן לרדיפות הבולשביקים באודסה. ב-1927 זכתה האופרה העברית שלו "החלוצים" בפרס ראשון בתחרות ההלחנה ליובל המאה-חמישים לעצמאות ארצות הברית. בכספי הפרסיכול היה להגר לניו יורק. יצירותיו הדתיות בוצעו בניו יורק בטמפל עמנואל (שם היה למלחין הבית), כמו גם בבית הכנסת של פארק אבניו וימקא ברח' 92. הוא הצטרף לסגל מורי המוזיקה של מכללת האנטר ולקולג' למוזיקה של ניו יורק (שנסגר מאז). הוא המשיך להלחין, לנגן וללמד. האופרה הקומית שלו, "החלוצים" (1924) בוצעה בקונצרטים בקרנגי הול בפברואר 1941 ושוב בפברואר 1947, ובשנות ה-30' בסיטי סנטר (שנקרא אז "מכה טמפל", בשל האדריכלות המורית שלו). האופרה בוצעה גם בברלין בשנות ה-30' על ידי ה"קולטורבונד", בהשתתפות זמרת הסופרן מאשה בניה. האריה שלה "השיר של שלמה" בוצעה במועד מאוחר יותר, בשנת 1998, על ידי הסופרן קרולין בלקוול באולם אוורי פישר של לינקולן סנטר בקונצרט גאלה "הצדעה ליום הולדת 50 של ישראל" בניצוח לאון בוטשטיין עם התזמורת הסימפונית האמריקאית. הפקה של "החלוצים" תוכננה לברוקלין קולג' בסתיו 2015 לחגוג את פתיחת מרכז אמנויות הבמה החדש שלהם. נכדת המלחין, אלן ל. ויינברג, הפיקה גרסה קונצרטית של האופרה בניו יורק ואפשר לשמוע אותה ביוטיוב.
מפרסומי החברה

ז. קיסעלגאָף (עורך), א.[לכסנדר] זשיטאָמירסקי ופּ. לוואָוו (מעבדים), ליעדער-זאַמעלבוך: פֿאַר דער אידישער שול און פֿאַמיליע, ‏געזעלשאֲפֿט פֿאַר אידישע פֿאַלקס-מוזיק אין פּעטערבורג; אַרויסגעגעבען מיט מיטווירקונג פֿון דער געזעלשאַפֿט "מפיצי-השכלה" אין פּעטערבורג; ברלין: ליאו וינץ, 1912 nybc204977, בארכיון האינטרנט
לקריאה נוספת

Galina Kopytova, “Die ‘Gesellschaft für jüdische Volksmusik’ in St. Petersburg/Petrograd,” in: Jascha Nemtsov and Ernst Kuhn (eds.), Jüdische Musik in Sowjetrussland: die “Jüdische Nationale Schule” der zwanziger Jahre, Berlin: Verlag Ernst Kuhn, 2002, pp. 59–102.
Lyudmila Sholokhova, “Zinoviy Kiselhof as a Founder of Jewish Music Folklore Studies in the Russian Empire at the beginning of the 20th Century,” in: Karl E. Grözinger (ed.), Klesmer, Klassik, jiddisches Lied: jüdische Musikkultur in Osteuropa, Wiesbaden: Harrassowitz Verlag, 2004, pp. 63–72.
הערות שוליים

↑  אלפרד איינשטיין, Music in the Romantic Era" (1947)"' עמ' 332
↑  The Phonoarchive of Jewish Folklore at the Vernadsky National Library of Ukraine ארכיב פונוגרפי של פולקלור יהודי בספרייה הלאומית של אוקראינה. שירותי הארכיב הממלכתי של אוקראינה, תרגום איליה לבונקה
↑  מוזיקה יודאיקה
↑  Saminsky, Lazare ניקולאס סלונימסקי (2007), אנציקלופדיה יודאיקה, הוצאה שנייה, דטרויט: מקמילן ספרי עיון ארצות הברית, כרך 17, עמ' 747-746.
↑  About Us החברה האמריקאית למוזיקה יהודית.
↑  Zunser, Miriam Shomer אריק גולדשטיין, "נשים יהודיות באמריקה: אנציקלופדיה היסטורית" באמצעות ארכיב נשים יהודיות" 1 במרץ 2009, גרסת דפוס: רוטלדג', 1997, כרך 2, עמ' 1550-1549
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266009405171 
הכנר יוסף אחרון
יצירה מאת ה. קופיט, שפרסמה החברה. עמוד השער מציג את הסמליל של פרסומי החברה: מגן דוד מקיף נבל, ומצדדיו אריה מכונף וצבי, אזכור לפסוק תנכ"י, "הווה גיבור כארי, רץ כצבי"
הלנה ברגסטרום

| --- | --- |

 לידה:  5 בפברואר 1964 (בת 60) גטבורג, שוודיה 
 שם לידה:  Helena Kristina Bergström 
 מדינה:  שוודיה שוודיה
 תקופת הפעילות:  מ-1982 
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית למשחק של שוודיה (1988) 
 בן או בת זוג:  קולין נוטלי 
 צאצאים:  מולי נוטלי 
 פרסים והוקרה:  מלגת קורט לינדרס (1990)  ליטריס אט ארטיבוס (2010) 
 פרופיל ב-IMDb
 
הלנה קריסטינה ברגסטרום (בשוודית: Helena Kristina Bergström; נולדה ב-5 בפברואר 1964) היא שחקנית ובמאית קולנוע שוודית.
ביוגרפיה

ברגסטרום נולדה בגטנבורג שבשוודיה לשחקנית קרסטין וויגדרן ולבמאי הקולנוע הנס ברגסטרום, סבה מצד אמה אף הוא היה שחקן.
בנעוריה למדה שנה במיסיסיפי שבארצות הברית במסגרת תוכנית לחילופי תלמידים שוודית-אמריקאית.
ב-2012 הייתה אחת המנחות של המלודיפסטיבלן.
ברגסטרום ביימה מספר סרטים.
פילמוגרפיה

1982 - שיחקה בסדרה "Time Out" של ערוץ SVT1.
1989 - שיחקה בסרט "1939" העוסק במלחמת העולם השנייה מנקודת מבטה של מלצרית בסטוקהולם.
1992 - שיחקה בסרט "Änglagård" שהוקרן בפסטיבל קאן, היא הופיעה גם בשני סרטי ההמשך שלו.
1993 - שיחקה בסרט "הריקוד האחרון" שנשלח להתמודד עבור שוודיה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, בנוסף זכתה עבור תפקיד זה בפרס הקולנוע השוודי בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
2000 - שיחקה בסרטה של סוסנה ביר "פעם בחיים"; בדמותה של מונה, אמא לארבעה ילדים.
2001 - גילמה עיתונאית החוקרת אירוע טרור בסטוקהולם בסרט המתח "Sprängaren".
2004 - שיחקה בדרמה שוודית-בריטית "הפנינים של מלכת שבא" לצד לינדזי דאנקן.
2008 - גילמה את סלמה לגרלף בסדרה הביוגרפית "סלמה".
חיים אישיים

ברגסטרום נשואה לבמאי האנגלי קולין נוטלי ולהם שני ילדים.
הערות שוליים

↑  Hon fick jobbet – i ”Wordfeud”, Aftonbladet (בשוודית)
↑  Aftonbladet nyheter: Liza Marklund: Det blir Helena Bergström, wwwb.aftonbladet.se (ארכיון)
↑  Helena Bergström Is Selma Lagerlöf For SVT, Nordisk Film & TV Fond (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810649046105606  BnF: cb16615845m (data)  GND: 139223967  ISNI: 0000 0000 7103 4989  LCCN: no2003103686  NKC: xx0151405  NTA: 308157524  SELIBR: 375896  VIAF: 61242509   WorldCat (עם VIAF): 61242509 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המועצה (מאפיה אמריקאית)

טבלת ה-FBI של ראשי המאפיה האמריקאית ברחבי המדינה ב-1963
המועצה (באנגלית: The Commission) הוא הגוף המנהל של המאפיה האמריקאית, שהוקם בשנת 1931 על ידי צ'ארלס "לאקי" לוצ'יאנו בעקבות מלחמת הקסטלמארזים.
המועצה החליפה את התואר קאפו די טוטי אי קאפי ("הבוס של כל הבוסים"), שהחזיק סלבטורה מרנזאנו (אנ') לפני הירצחו. במועצה שמורכבת מהבוסים של חמש המשפחות של העיר ניו יורק, כמו גם הבוסים של שיקגו אאוטפיט (אנ') ומשפחת הפשע באפלו (אנ'). מטרת המועצה הייתה לפקח על כל פעילויות המאפיה בארצות הברית ולתווך סכסוכים בין משפחות.
המועצה לדורותיה > יושבי ראש המועצה

1931–1946 – צ'ארלס "לאקי" לוצ'יאנו – נעצר ב-1936 ולאחר מכן גורש ב-1946.
1946–1951 – וינסנט "התליין" מנגנו (אנ') – נעלם באפריל 1951.
1951–1957 – פרנק "ראש הממשלה" קוסטלו (אנ') (הפלג הליברלי), ג'וזף בוננו (הפלג השמרני)
1957–1959 – ויטו "דון ויטונה" ג'נובזה (אנ') – (הפלג הליברלי יחד עם טומי לוצ'זה (אנ') וקרלו גמבינו (אנ')); נכלא ב-1959 ומת ב-14 בפברואר 1969.
1959–1963 - ג'וזף בוננו (סיעה שמרנית יחד עם ג'ו פרופאצ'י (אנ') וסטפנו מגדינו (אנ')).
1963–1976 – קרלו "דון קרלו" גמבינו (אנ') – התחבר עם טומי לוצ'זה ופרנק קוסטלו בדימוס; נפטר ב-15 באוקטובר 1976
1976–1985 – פול "ביג פול" קסטלנו (אנ') – נרצח ב-16 בדצמבר 1985.
1985 – לאחר פרשת הנציבות, הוחלט כי הוועדה לא תתכנס עוד כקבוצה; במקום זאת, חברי הוועדה מצביעים ושולחים שליחים לבוסים אחרים במשפחה הקשורים לנושאי המועצה.
לא רשמי 1986–1992 - ג'ון ""דון הטפלון" גוטי - נכלא ב-1992 ומת ב-10 ביוני 2002.
רשמי 1985–1997 – וינסנט "סנטר" ג'יגנטה (אנ') – נכלא ב-1997 ומת ב-19 בדצמבר 2005
לא רשמי 2000–2003 - ג'וזף "ביג ג'ואי" מסינו (אנ') - נכלא ב-2003, ואז ב-2004 הפך לעד מדינה.
המועצה לדורותיה > משפחות פשע בעלות מושבים במועצה

משפחת הפשע ג׳נובזה (לוצ'יאנו) (1931-הווה)
משפחת הפשע גמבינו (1931-הווה)
משפחת הפשע לוצ'זה (1931-הווה)
האאוטפיט - המאפיה בשיקגו (1931-הווה)
משפחת הפשע בוננו (1931-1980; 1990-היום)
משפחת הפשע קולומבו (1931-1990; 2000-היום)
הערות שוליים

↑  The Commission (באנגלית אמריקאית)
המוזיאון המלכותי של אונטריו

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון אמנות
 כתובת:  טורונטו, אונטריו, קנדהקנדה
 מיקום:  טורונטו 
 מדינה:  קנדה 
 מבקרים בשנה:  1,350,097 (נכון ל־2016)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1914
 תאריך פתיחה רשמי:  14 במרץ 1914 
 קואורדינטות:  43°40′03″N 79°23′41″W﻿ / ﻿43.66757222°N 79.39468333°W﻿ / 43.66757222; -79.39468333
 www.rom.on.ca
  (למפת טורונטו מוגדלת) המוזיאון המלכותי של אונטריו (למפת טורונטו רגילה) המוזיאון המלכותי של אונטריו 
 
המוזיאון המלכותי של אונטריו (באנגלית: The Royal Ontario Museum; בראשי תיבות: ROM) הוא מוזיאון בעל שם עולמי אשר ממוקם בשכונת אנקס שבטורונטו אשר במדינת אונטריו, קנדה. זהו המוזיאון הגדול ביותר בקנדה והחמישי בגודלו בצפון אמריקה. המוזיאון נפתח לקהל ב-19 במרץ 1914.
המוזיאון נמצא על רחוב בלור ליד בית המחוקקים של אונטריו ובסמוך לאוניברסיטת טורונטו. האגף החדש במוזיאון נחנך ביוני 2007.
האוסף

המוזיאון משלב בין מוצגים של תרבות האדם לבין מוצגים מעולם הטבע. האוסף מכיל כשישה מיליון פריטים. במוזיאון 4 עמודי טוטם משנת 1880 אשר הגבוה מביניהם הוא בגובה של כ-25 מטר.
האוסף > קומה ראשונה

חלק נכבד מקומה זו מוקדש לתרבות מזרח-אסיה וכולל מבחר רחב של חפצים ארכאולוגים ויצירות אמנות מהמזרח הרחוק, ובייחוד, מסין. בקומה זו גם אולם המוקדש לתולדותיה של קנדה וכולל פריטים היסטוריים מימי ראשיתה וכן מבחר של ציורים מאזורים שונים במדינה.
האוסף > קומה שנייה

מוקדשת למדעי הטבע. כוללת אוסף נרחב של שרידי דינוזאורים ביניהם כמה מהדינוזאורים הגדולים ביותר בעולם, פוחלצים של חיות ושל ציפורים, מערת עטלפים, אולם למינרלים ומחצבים שונים.
האוסף > קומה שלישית

מוקדשת לתרבויות העולם. מכילה מומיות חנוטות ממצרים העתיקה ופסלים מתקופת יוון הקלאסית, אולמות לתקופות שונות בתולדות אירופה, תרבויות דרום-אסיה והמזרח-התיכון ועוד.
תולדות בניין המוזיאון

בניין המוזיאון ממוקם בפינת רחוב בלור ו-Avenue Road. המקום נבחר בגלל קרבתו לאוניברסיטת טורונטו, אף שבזמן הקמת המוזיאון היה מרוחק ממרכז העיר. האוניברסיטה והמוזיאון ממשיכים לשמור על יחסים קרובים ביניהם, ולעיתים קרובות משתפים זה את זה בסיוע במומחים ובמקורות.
המוזיאון נוסד על ידי הפרובינציה של  אונטריו. הבנייה החלה ב-15 באפריל 1912, היום בו טיטאניק טבעה. החלק הראשון שנבנה, היה האגף המערבי, אשר משמש כיום לאחסון וכמרחב משרדי. חלק זה הורחב מאוד בשנות ה-30 על ידי הממשלה כחלק מניסיונותיה ליצור מקומות עבודה בעקבות המשבר הגדול. בשנת 1964 נוסף הפלנטריום לחלק הדרומי, ובשנת 1975 נוסף אטריום רב-מפלסי, אשר הכפיל את הנפח האפקטיבי של הקומה. הפלנטריום נסגר בשנת 1995 ואז נפתח מחדש באופן זמני בשנת 1998 כ Children's Own Museum אך נסגר שוב לאחר מספר שנים.
המוזיאון עבר שיפוץ נרחב שכלל תוספת אגף חדש בשם "הקריסטל", בתכנונו של האדריכל דניאל ליבסקינד, שנפתח ביוני 2007. שיפוצים אלו החליפו התוספות של שנת 1975 במבנה דמוי גביש ענק בסגנון פוסט-מודרניסטי. הבניין בצורתו הנוכחית משלב בין ישן לבין חדש.
מבחר תמונות

אולם מדעי הטבע
תקרת המוזאיקה בסגנון  ביזנטי
חלון במוזיאון
קנקן מתקופת אדו ביפן
פסל של בודהא מטיבט
אחד מארבעת עמודי הטוטם שבמוזיאון
פסלון של חזיר
קערית ועליה ציור של קופים ממחוז ססטומה שביפן (כיום קגושימה)
משקולת נייר ועליה ציור של דביבון
(לצפייה הזיזו עם העכבר את סרגל הגלילה בתחתית התמונה)
פרוטומה  מגרניט כנראה של המלכה קלאופטרה, מאוסף המוזיאון
המפלגה הסוציאליסטית הסרבית

| --- | --- |

 מדינה:  סרביה 
 מייסד:  סלובודן מילושביץ' 
 מנהיגים:  איוויצה דאצ'יץ' 
 תקופת הפעילות:  17 ביולי 1990 – הווה (34 שנים) 
 אידאולוגיות:  סוציאל-דמוקרטיה, פופוליזם 
 מטה:  בלגרד 
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-שמאל עד שמאל
 www.sps.org.rs
 
המפלגה הסוציאליסטית הסרבית (בסרבית: Социјалистичка Партија Србије או Socijalistička Partija Srbije) היא מפלגה בסרביה.
שנות ה-90

המפלגה הוקמה ב-27 ביולי 1990 על ידי סלובודן מילושביץ' כמיזוג של חלק מהליגה הקומוניסטית בסרביה (למעשה, החלק הסרבי של המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה) ושל המפלגה הסוציאליסטית העובדת של העם בסרביה שהונהגה על ידי רדמילה אנג'לקוביץ'.
מ-1992 שלטה המפלגה בקואליציה יחד עם שותפותיה, בתחילה עם המפלגה הדמוקרטית החדשה ומ-1993 עם המפלגה הרדיקלית הסרבית שאיתה היו חילוקי דעות וזו פרשה ב-1994 מהממשלה ועברה לאופוזיציה.
המפלגה ניסתה להצטרף לאינטרנציונל הסוציאליסטי, אך משם נדחתה כמעט פה אחד.
לאחר עידן מילושביץ'

אחרי הסגרת מילושביץ' ב-2001 להאג הפכה המפלגה לחלק מהאופוזיציה והיא איננה שותפה עוד בשלטון. בבחירות שהתקיימו ב-2002 המפלגה זכתה ב-22 מתוך 250 מושבים באספה הלאומית של סרביה, זאת לעומת 194 מושבים בהם החזיקה בשיא כוחה.
המפלגה למען בוסניה והרצגובינה

| --- | --- |

 מדינה:  בוסניה והרצגובינה 
 מייסד:  חאריס סילייג'יץ' 
 מנהיגים:  חאריס סילייג'יץ' 
 תקופת הפעילות:  13 באפריל 1996 – הווה (28 שנים) 
 אידאולוגיות:  ליברליזם שמרני 
 נוצרה מתוך:  מפלגת הפעולה הדמוקרטית
 מטה:  סרייבו 
 מיקום במפה הפוליטית:  ימין
 www.zabih.ba
 
מפלגת בוסניה והרצגובינה (בבוסנית: Stranka za Bosnu i Hercegovinu) היא מפלגה בבוסניה והרצגובינה.  נוסדה על ידי  חאריס סילייג'יץ' ובראשה החל מאפריל 2021 עומד סמיר אפנדיץ'.
המפלגה מתוארת כמפלגה רב אתנית בעלת השקפה ליברלית בפוליטיקה של בוסניה והרצגובינה ושואפת לבוסניה והצרגובינה אחידה, ולביטול שתי הישויות המרכיבות את בוסניה והרצגובינה כיום. בזמנו בבחירות לבתי הנבחרים שנערכו ב-5 באוקטובר 2002 המפלגה זכתה ב-10.5% שהם 6 מושבים מתוך 42 המושבים. בנוסף המפלגה זכתה ב-15 מושבים מתוך 140 המושבים של בית הנבחרים של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה ואף זכתה ב-4 מושבים מתוך 83 המושבים באספה הלאומית של רפובליקה סרפסקה. נכון להיום, בשנת 2022, המפלגה אינה מיוצגת יותר בפרלמנט של בוסניה והרצגובינה. 
יריבתה בקרב הבוחרים ה"בוסניאקים" (ה"מוסלמים" לשעבר) היא מפלגת הפעולה הדמוקרטית מיסודו של אלייה איזטבגוביץ'
המכונאי (2011)

| --- | --- |

 בימוי:  סיימון וסט 
 הופק בידי:  אירוין וינקלר, רוברט צ׳רטוף 
 תסריט:  לואיס ג'ון קרלינו, ריצ'רד ונק 
 שחקנים ראשיים:  בן פוסטר כריסטה קמפבל ג'ון מקונל Katarzyna Wolejnio James Logan מיני אנדן טוני גולדווין דונלד סאת'רלנד ג'ייסון סטיית'האם דייוויד לייץ' 
 מוזיקה:  מרק אישם 
 צילום:  אריק שמידט 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Nu Image 
 חברה מפיצה:  פורום הונגריה, נטפליקס, Dong-A Export 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  7 באפריל 2011 
 משך הקרנה:  100 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט מתח 
 הכנסות באתר מוג'ו:   mechanic
 סרט הבא:  המכונאי 2: התחיה 
 www.themechanicmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
המכונאי (באנגלית: The Mechanic) הוא סרט פעולה אמריקאי שיצא לאקרנים ב-2011 בהשתתפות ג'ייסון סטיית'האם, בן פוסטר ודונלד סאת'רלנד, ובבימויו של סימון וסט. הסרט גרף בקופות $51,070,807. הסרט הוא עיבוד מחודש לסרט בעל אותו השם משנת 1972 בכיכובם של צ'ארלס ברונסון בתור ארתור בישופ וז'אן מייקל-וינסנט בתור בנו של המנטור שארתור רצח.
עלילה

ארתור בישופ (ג'ייסון סטיית'האם), הוא "מכונאי", מתנקש בעל קודים קפדניים ביותר. לבישופ יכולת יוצאת דופן לחיסול "מטרות" שניתנו לו מראש, כאשר ל"קורבנותיו" אין יכולת התנגדות של ממש. לאחר שחברו הטוב, המנטור הארי (דונלד סאת'רלנד) נרצח, עומדת מולו מטרה אחת בלבד, לנקום את מות חברו הטוב, כאשר גם בנו של המנטור (בן פוסטר) מבקש להצטרף אל בישופ במסע הנקמה.