stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פניציה
דרום

בראשית ימי פניציה, במהלך מלחמת העולם השנייה, נעשו ניסיונות להביא חומר גלם למפעל מהנגב, ולימים נטען שהדבר נעשה בגלל שמקורות האספקה נותקו במהלך המלחמה. בתחילת שנות ה-50 הועבר חול מהמכתש הגדול לחיפה, אולם עלויות ההובלה היו גבוהות מעלות ייבוא החול מחוץ לארץ, ולכן עלה הרעיון להקים מפעל זכוכית בבאר שבע ובינואר 1952 הונחה אבן פינה למפעל. ביוני 1952 פורסם בעיתונות שעם פתיחת המפעל בבאר שבע ייפסק ייבוא הזכוכית לישראל, אולם זמן קצר לאחר מכן הופסקו עבודות הבנייה של המפעל, בנימוק של פגמים בבנייה ואתר המפעל נותר שומם עם שתי שורות של עמודים ענקיים. ההחלטה שלא לבנות את המפעל נתקבל לאחר שהתברר שההערכות לגבי הביקוש לזכוכית היו מופרזות ואף המפעל בחיפה עבד רק בכמחצית כושר ייצורו. בשנת 1955 הוחלט להשתמש במבנה בבאר שבע להקמת מפעל ללבני שמוט.
בשנת 1958 עלתה תוכנית להקים מפעל זכוכית בירוחם, שנדחתה בהיעדר ביקוש מספיק לזכוכית בישראל. בראשית 1960 הוחלט שוב על ידי כור, לאור התעוררות בביקוש, להקים מפעל זכוכית בנגב.
באמצע שנות ה-60 הוקם מפעל של פניציה בירוחם לייצור בקבוקי זכוכית קטנים לתרופות ומוצרי קוסמטיקה. במקביל הקימה גם חברת המשקאות "טמפו" מפעל לייצור בקבוקי זכוכית חד פעמיים, שהחל לפעול בתחילת 1968. במהלך השנים התקיימו מגעים בין פניציה לטמפו על שיתוף פעולה, ובאוגוסט 1976 נחתם הסכם על הקמת חברה משותפת לשיווק משותף של בקבוקי הזכוכית. המפעל של פניציה נפגע בשריפה בתחילת 1978 והושבת למשך חודשים רבים. חלק מהעובדים הועברו לעבוד במפעל של טמפו. בשנים 1978–1979 רכשה פניציה את מפעל הזכוכית של טמפו. אולם באותה תקופה ירדה הצריכה של בקבוקי זכוכית בישראל והמפעל נדרש להתייעל על ידי פיטורי עובדים.
באוקטובר 1987 קרס התנור במפעל בירוחם והמפעל הושבת למספר חודשים. המפעל שוקם ובמאי 1989 חזר לייצר בקבוקים וצנצנות שכולם יועדו למשק הישראלי. למרות היותו מונופול בייצור בקבוקי זכוכית בישראל, לא הצליח המפעל למכור את כל תוצרתו וסבל מהפסדים כבדים. בתחילת ינואר 1990 ההנהלה השביתה את רוב הפעילות במפעל והוציאה את העובדים לחופשה ללא תשלום. בכור הוחלט לסוגרו אם לא יגיע לאיזון תפעולי עד אמצע 1991. בסוף 1990 הציבה החברה אולטימטום בפני העובדים שאם לא יחתמו על הסכם הבראה שכלל פיטורי 50 מתוך 240 עובדים, המפעל ייסגר.
בשנת 2012 מונה ערן חיימוביץ' למנכ"ל החברה, ועם כניסתו לתפקיד התמודד עם חובות בגובה 323 מיליון ש"ח והקפאת הליכים שנכפתה על החברה.
במסגרת הניסיונות להצלת המפעל, קרא חיימוביץ' לפגישה דחופה עם ראש הממשלה בנימין נתניהו ופעל להוזלת עלויות באמצעות חיבור המפעל לרשת הולכת הגז הטבעי. בשנת 2015 הפך המפעל לראשון בצפון שמתחבר לרשת החלוקה. חיימוביץ' היה מהתעשיינים הראשונים שביקרו את מחיר הגז הגבוה שנקבע במתווה הגז. במהלך כהונתו עברה החברה מהפסד תזרימי לפסים רווחיים. בשנת 2017, עם סיום כהונתו כמנכ"ל פניציה התמנה לתפקיד מנכ"ל תשתיות אנרגיה.
בשנת 2017 החלה חסידות גור בחרם על תוצרת המפעל, משום שהוא פועל גם בשבת, כחלק מאילוצי ייצור הזכוכית. חרם זה, יחד עם תחרות מצד יבוא זול, הביאו בשנת 2019 להודעה של הנהלת המפעל על כוונה לפטר את עובדיו. משרד הכלכלה הבטיח למפעל סיוע כספי, על מנת למנוע את הפיטורים.
בשנת 2022 דווח על התאוששות של המפעל שעברה גם לייצא מתוצרתה. להתאוששות נתנו מספר סיבות, בהן גידול בצריכה העולמית של בקבוקי זכוכית במקום בקבוקי פלסטיק בגלל הדאגה לאיכות הסביבה, המלחמה באוקראינה ועלייה במחירי ההובלה.
בשנת 2024 בוצעה השקעה של כ-100 מיליון שקלים בשדרוג וחידוש המפעל והקווים, והחלפת התנור. במסגרת השדרוג בוצע מעבר מלא של המפעל לגז.
שמירת שבת במפעל

במפעל בירוחם תנור הההיתוך פעל במשך שבעה ימים בשבוע, מפני שעלות הכיבוי של התנור יקרה מאד. בשל כך ועדת הרבנים למען קדושת השבת ב-2017 הכריזה חרם על מוצרי פניציה (בעיקר על בקבוקי מיץ ענבים). הנהלת המפעל פרסמה בתגובה שסגירת המפעל בשבת אינה אפשרית, והיא תביא לפשיטת רגל של המפעל ולפיטורים של 250 עובדים, בעקבות כך הובעה ביקורת חריפה על הוועדה. יאיר לפיד ערך ביקור במפעל יחד עם פנינה תמנו-שטה ואמר שזהו צעד ראשון למדינת הלכה, אביגדור ליברמן הגיב לאירועים והבטיח לפרק את הוועדה. גולדקנופף אמר בתגובה שהפיטורים נובעים מניהול כושל של המפעל ולא מהחרם, עוד אמר שבידו אישור ממהנדס שניתן לכבות את התנור ללא עלות גבוהה. במאי 2019 שר הכלכלה אלי כהן הכריז על מתווה לפיו המדינה תעניק לפניציה 15 מיליון שקל בכדי להבטיח שלא יפוטרו העובדים, והמפעל יעבוד בשבת בשיטת גוי של שבת, אולם הוועדה לא קיבלה את הפתרון.
ז'אן דו בארי (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 בימוי:  מייוון 
 הופק בידי:  מייוון פסקל קושט גרגור סורלט
 תסריט:  מייוון, Teddy Lussi-Modeste 
 עריכה:  Laure Gardette 
 שחקנים ראשיים:  מייוון ג'וני דפ לואי גארל פייר רישאר נעמי לבובסקי
 מוזיקה:  סטפן ורבק 
 צילום:  לורן דיילנד 
 מדינה:  צרפת, הממלכה המאוחדת, בלגיה 
 חברת הפקה:  Why Not Productions
 חברה מפיצה:  נטפליקס, Le Pacte, שירותי ADS 
 הקרנת בכורה:  16 במאי 2023 
 משך הקרנה:  113 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית צרפתית
 סוגה:  סרט היסטורי, סרט ביוגרפי, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ז'אן דו בארי (בצרפתית: Jeanne du Barry) הוא סרט דרמה-ביוגרפי צרפתי-בלגי-בריטי משנת 2023, שבוים ונכתב על ידי הבמאית והתסריטאית מייוון (צר') שגם מככבת בו כדמותה הראשית של  מאדאם דו בארי, ולצדה מככבים ג'וני דפ, לואי גארל, פייר רישאר (צר') ונעמי לבובסקי.
תקציר העלילה

עלילת הסרט מגוללת את קורותיה של ז'אן, צעירה שנולדה למשפחה ממעמד נמוך הנחושה בדעתה לטפס בסולם החברתי –  ואינה חוששת להשתמש בקסמה האישי וביופייה על מנת לעשות כן. היא הופכת לפילגשו של הרוזן דו בארי, והוא, בתורו, מחליט להציג אותה למלך לואי ה-15, בניסיון להתקרב לארמון המלוכה ולכסף ולכוח שמתלווים אליו. דרכה, המלך הנרגן והעייף מגלה מחדש את טעם החיים, והיא במהרה הופכת להיות המועדפת עליו; למורת רוחם של אנשי החצר שלו.
צוות השחקנים

מייוון – ז'אן דו בארי
ג'וני דפ – לואי החמישה עשר, מלך צרפת
לואי גארל
פייר רישאר
נעמי לבובסקי
בנג'מין לאוורנה
מלוויל פופאוד
פסקל גרגורי
אינדיה הייר
הפקה

בינואר 2022, נמסר על ליהוקו של ג'וני דפ לדמותו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת בסרטה הביוגרפי של השחקנית-קולנוענית הצרפתייה-אלג'יראית מייוון (אנ'), שהתעתד לעסוק בדמותה של מאדאם דו בארי. במאי 2022, נמסר על ליהוקם של לואי גארל, פייר רישאר ונעמי לבובסקי לתפקידים שטרם פורסמו, בעוד שחברת "Wild Bunch" מכרה את זכויות הפצת הסרט במהלך פסטיבל הקולנוע בקאן 2022. ביולי 2022, נמסר על ליהוקם של בנג'מין לאוורנה, מלוויל פופאוד, פסקל גרגורי ואינדיה הייר.
הפקה > צילומים

צילומי הסרט החלו ב-26 ביולי 2022, בוורסאי וברחבי פריז.
הערות שוליים

↑  Roxborough, Scott (January 21, 2022). "Johnny Depp to Star as Disgraced King Louis XV in New Movie From French Director Maiwenn". The Hollywood Reporter. Archived from the original on January 22, 2022. Retrieved Juli 1, 2022.
↑  Grater, Tom (January 21, 2022). "Johnny Depp To Star As French King Louis XV In Historical Film". Deadline Hollywood. Retrieved Juli 1, 2022.
↑  Wiseman, Andreas (May 3, 2022). "Johnny Depp's New Movie Will Be On Sale At The Cannes Market, Actor Will Play French King Louis XV". Deadline Hollywood. Retrieved Juli 1, 2022.
1 2  Long, Lacy (August 11, 2022). "Jeanne Du Barry Image Shows Johnny Depp as King Louis XV in Upcoming Drama". Collider. Retrieved August 13, 2022.
↑  Walsh, Savannah (May 3, 2022). "Johnny Depp's Big-Screen Return Is Coming". Vanity Fair. Retrieved Juli 1, 2022.
↑  Johnny Depp Stuns Fans With New Clean-Shaven Look As He Begins Working On Next Film, NDTV.com
המדיניות הקולוניאלית האוסטרית

הקולניות של האימפריה האוסטרית
האימפריה האוסטרית בגלגוליה השונים, ניסתה במהלך המאות ה-17 עד ל-19 להקים קולוניות ולפתח מסחר קולוניאלי, אולם ניסיונות אלו כשלו.
חברת אוסטנדה

חברת אוסטנדה הייתה חברת סוחרים שהוקמה כדי לסחור עם הודו. החברה אושרה ב-1722 בארצות השפלה האוסטריות. אולם עקב לחץ פוליטי בינלאומי הפסיקה את פעולתה אחרי מספר שנים.
איי ניקובר

ההתיישבות באיי ניקובר הייתה ניסיון להקים קולוניה על שרשרת איי ניקובר שבמזרחו של האוקיינוס ההודי, לאחר עזיבת האימפריה הדנית את המקום. הקולוניה הוקמה ב-1778 אולם, בעיקר מפאת חוסר באספקה, אחרוני המתיישבים האוסטרים עזבו את האיים ב-1783.
טיאנצין

במהלך מרד הבוקסרים ולאחריו ב-1899–1901, אוסטרו-הונגריה לקחה חלק שולי בברית שמונה האומות ועזרה לדכא את המרד. אוסטריה שלחה את מספר החיילים הקטן ביותר מבין שמונה האומות. היא שלחה רק ספינת קרב אחת ושבעים וחמישה נחתים. בתמורה לעזרתה, אוסטריה קיבלה ב-7 בספטמבר 1901, אזור זיכיון בטיאנצין. אזור הזיכיון האוסטרי היה כ-607 דונם, גדול במקצת מזה של האיטלקים, אך קטן מזה של הבלגים. לאזור הזיכיון היו בתי-ספר, בתי סוהר, בסיסי צבא, ובתי חולים משל עצמו. באזור הזיכיון הייתה קונסוליה אוסטרו-הונגרית ואזרחיו היו תחת שלטון אוסטרי, ולא סיני. אם ביצעו פשע על אדמת סין הם יכלו להישפט בבתי המשפט שלהם.
במלחמת העולם הראשונה. אזור הזיכיון נכבש בידי סין לאחר הכרזת המלחמה על מעצמות המרכז ב-4 באוגוסט 1917, ביחד עם אזור הזיכיון הגרמני הגדול יותר. לבסוף אוסטריה ויתרה על כל דרישה על האזור ב-10 בספטמבר 1919, והונגריה לאחריה ב-1920.
השריד היחיד לשהות האוסטרית במקום הם מבנים שנבנו על פי הארכיטקטורה המרכז-אירופאית של אותה תקופה, ונשארו בעיר.
ניסיונות אחרים

השלטון האוסטרו-הונגרי לא היה מעוניין בהקמת קולוניות אולם ב-1873, משלחת חקר אוסטרית שנשלחה לקוטב הצפוני, גילתה את ארץ פרנץ יוזף. האוסטרים לא תבעו עליה בעלות וברית המועצות סיפחה אותה ב-1926.
בסיס סוחרים בהונג קונג מכר את זכויותיו על צפון בורנאו, לקונסול האוסטרו-הונגרי בהונג-קונג, בארון פון אופרבק. הוא הצליח להשיג הסכם חכירה מהטמנגונג של ברוניי, ועם הסולטאן של סולו ב-22 בפברואר 1878. כדי לממן את תוכניותיו בצפון בורנאו, קיבל פון אוברבק עזרה כלכלית מהאחים דנט (אלפרד ואדוארד). אך הוא לא הצליח להשיג תמיכה מהממשלה להקמת הקולוניה. לאחר מאמצים למכור את האזור לאיטליה לשימוש כמושבת עונשין, וון אוברבק חזר בו מן ההצעה ב-1880, והפקיד את אלפרד דנט על השליטה באזור.
ב-1885, למרות העובדה שאוסטרו-הונגריה לא הייתה כוח קולוניאלי, אולם מאחר שאומות אירופה עדיין החשיבו אותה ככזו, היא הוזמנה לוועידת ברלין.
הערות שוליים

↑  Jon Santangelo, A 5 Minute History of the 10 Concessions of Tianjin, Culture Trip
האחוזה של יואן שה-קאי באזור הזיכיון האוסטרי, שה-קאי מעולם לא התגורר בה
יד האלוהים (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  פאולו סורנטינו 
 תסריט:  פאולו סורנטינו 
 שחקנים ראשיים:  טוני סרווילו Luisa Ranieri Lino Musella 
 צילום:  Daria D'Antonio 
 מדינה:  איטליה 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2021 
 משך הקרנה:  130 דק' 
 שפת הסרט:  איטלקית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 פרסים:  פרס חבר השופטים של פסטיבל ונציה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
יד האלוהים (באיטלקית: È stata la mano di Dio) הוא סרט דרמה איטלקי משנת 2021 שכתב, ביים והפיק פאולו סורנטינו. מככבים בו פיליפו סקוטי, טוני סרבילו, תרזה ספונאנג'לו, מרלון ז'וברט, לואיסה ראניירי, רנאטו קרפנטירי, מסימיליאנו גאלו, בטי פדרצי, ביאג'ו מאנה וצ'ירו קאפאנו.
הסרט התחרה על פרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-78 של ונציה, שם זכה בפרס הגדול של חבר השופטים ושם קיבל פיליפו סקוטי את פרס מרצ'לו מסטרויאני. הסרט הופץ במהדורה מוגבלת ב-24 בנובמבר 2021, ולאחר מכן עלה לצפייה דיגיטלית בנטפליקס ב-15 בדצמבר 2021. הוא נבחר כנציג איטליה לפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-94.
עלילה

נאפולי, שנות ה-80. פבייטו סקיזה הוא נער בגיל ההתבגרות חסר דאגות החי עם הוריו סבריו ומריה והאחים מרקינו ודניאלה בדירת שני חדרים. המשפחה, מוקפת בשפע של קרובים וחברים, קרובים מאוד זה לזה ומטפחים חיבה הדדית גדולה, אבל שלוותם נפגעת עם פרוץ כמה אירועים: פטריציה היפה וחסרת המצפון, אחותה של מריה, מוכית על ידי בעלה פרנקו לאחר שסיפרה לו על מפגש מופלא עם סן ג'נארו והנזיר הקטן (דמות אגדתית), שמאחוריו מסתתרת נטייתה לזנות; אחיו מרקינו, שחקן שאפתן, נדחה באודישן עם הבמאי פדריקו פליני ומאבד אמון ביכולותיו; לבסוף מריה מגלה שסבריו בגד בה עם עמיתה לעבודה, וזורקת אותו מהבית בעקבות ריב זועם. במקביל מתרחש אירוע היסטורי: הכדורגלן דייגו ארמנדו מראדונה נרכש על ידי נאפולי; השמחה והציפייה לחדשות האלה מערבות אותם, את חבריהם ואת נאפולי כולה. עבור פבייטו, מחונן ברגישות קיצונית, אירוע זה הופך למעוז הרגשי להיאחז בו כדי להתגבר על כל עצב.
סבריו ומריה מתפייסים וקונים בקתה ברוקארזו שבה הם יכולים לבלות את החגים עם המשפחה. יום אחד הם מציעים לפבייטו להצטרף לשם לסוף שבוע בהרים, אך הנער מסרב כי באותו יום ראשון ייערך המשחק בין נאפולי לאמפולי, בו ישתתף האליל שלו מראדונה משחק. באותו יום, סבריו ומריה מתים מדליפת פחמן חד-חמצני. האירוע מכניס את האחים ליאוש ולכאב; פבייטו במיוחד יעמוד בסימן העובדה שהרופאים מונעים ממנו לראות את גופות הוריו. במקביל, הנער מתוודע לכך שאם לא היה נשאר למשחק, כנראה גם הוא היה מת: לכן היה זה מראדונה שהציל אותו.
חסר התמצאות וללא נקודות התייחסות, פבייטו מנסה להתגבר על האבל ולמצוא את דרכו. הוא מקיים יחסים מיניים בפעם הראשונה שלו עם שכנתם הברונית המזדקנת פוקאלה שמשכה אותו בעורמה למיטתה, מתיידד עם המבריח ארמנדו שיוביל אותו לגלות את הסבך של הפשע הנפוליטני; בינתיים הוא חולם ללמוד קולנוע, מוקסם מסרט סוריאליסטי של אנטוניו קפואנו ושל השחקנית הדרום אמריקאית יוליה. בינתיים, הדודה פטריציה מאושפזת בבית חולים פסיכיאטרי: כשהוא הולך לראות אותה, האישה מגלה לו שלאחר הפגישה עם סן ג'נארו והנזיר הקטן היא נכנסה בנס להריון, אך בעקבות מכותיו של בעלה היא הפילה, וביקשה להכלא כדי להימלט מהחיים שדיכאו אותה; כתוצאה מכך, הרעיון לעבור לרומא מתחיל להתפתח גם אצל הילד. בינתיים פבייטו גם רואה את ההידרדרות ביחסיו עם מרקיינו, המגיב לכאב בהימנעות מדאגה לעתיד, ועם דניאלה, שחושפת בפניו את קיומו של אח למחצה לא חוקי שהיה לו מאביו עם אהובתו.
במהלך הצגה של שחקנית מזרח־אירופאית יוליה, פבייטו רואה את אנטוניו קפואנו עצמו מתערב ומרסק את השחקנית, ומדגיש את כל הפגמים שלה. הוא מנהל שיחה ארוכה עם הבמאי, שבה הוא מביע את רצונו לנסוע לרומא ללמוד קולנוע; קפואנו, לעומת זאת, מבין שזה יהיה רק ניסיון שלו להימלט מכאב, ומגלה לו שלקולנוע לעולם לא יהיה הכוח לרפא אותו מהאבל; לכן הוא מזמין אותו "לא להתפרק", כלומר לא לברוח מנאפולי ומעברה, ומציע לו לעשות איתו סרטים כדי לספר את הסיפורים הרבים שהעיר מציעה.
בעקבות הפגישה עם הבמאי פבייטו מבין שהוא כבר לא יכול לעמוד בכאב, ולכן מחליט לשמור אמונים מתוך כוונה לנסוע לרומא. לאורך הדרך ברכבת, בתחנה שוממה, פבייטו רואה את הנזיר הקטן מופיע, מסיר את כובע הגלימה ומחייך אליו.
שחקנים ודמויות

פיליפו סקוטי - פביאטו סקיזה
טוני סרווילו - סאבריו סקיזה
תרזה ספונאנג'לו - מריה סקיזה
לואיזה ראניירי - פטריציה
מסימיליאנו גאלו - פרנקו
רנאטו קרפנטירי - אלפרדו
מרלון ז'וברט - מרקינו סקיזה
בטי פדרצי - הברונית פוקאלה
ביאג'ו מאנה - ארמנדו
צ'ירו קאפנו - קפואנו
אנצו דקארו - סן ג'נארו
סופיה גרשביץ' - יוליה
רוברטו אוליברי - מאוריציו
לינו מוסלה - מרייטילו
כריסטיאנה דל'אנה - אחותו של ארמנדו
מוניקה נאפו - סילבנה
כרמן פומלה - אנארלה
אדריאנו סלרי - עוזרו של פליני
הפקה

ביולי 2020 הוכרז שפאולו סורנטינו יכתוב, יביים ויפיק את הסרט, עם נטפליקס שתמשמש כמפיצה רשמית. בספטמבר 2020, טוני סרווילו הצטרף לצוות השחקנים של הסרט, כאשר הצילומים החלו באותו חודש, בנאפולי, איטליה.
איום בתביעה משפטית

ביולי 2020, עורך דינו של דייגו מראדונה הצהיר שהוא בוחן הליכים משפטיים נגד הסרט על שמו, שכן מדובר בהתייחסות לשער של מראדונה במונדיאל 1986 נגד אנגליה והשימוש בתמונה של מראדונה נעשה ללא רשות. מנטפליקס נמסר בתגובה כי הסרט אינו סרט ספורט או על מראדונה ובמקום זאת סיפור אישי בהשראת נעוריו של סורנטינו.
הפצה

הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-78 של ונציה ב-2 בספטמבר 2021. הופץ ישודר ברחבי העולם לצפייה בשרתי נטפליקס ב-15 בדצמבר 2021.
הערות שוליים

↑  Oscar 94^ Edizione: "È stata la mano di Dio" È il film Italiano designato per la categoria "International Feature Film Award", ANICA
↑  קדימון הסרט (בעברית)
↑  Paolo Sorrentino to Direct 'The Hand of God' for Netflix, Variety
↑  Toni Servillo Joins Paolo Sorrentino's 'The Hand of God' as Shooting Starts, Variety
↑  Diego Maradona Exploring Legal Action Over Paolo Sorrentino Netflix Film 'The Hand Of God', Deadline Hollywood
↑  Tartaglione, Nancy (19 באוגוסט 2021). "'The Hand Of God': Teaser For Paolo Sorrentino's Venice-Bound Story Of Fate, Family, Sports, Cinema, Love & Loss". Deadline Hollywood. נבדק ב-19 באוגוסט 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
צוות השחקנים יחד עם במאי הסרט פאולו סורנטינו במהלך הבכורה בפסטיבל ונציה 2021
ויוו (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  קירק דמיקו
 הופק בידי:  ליסה סטיוארט ריץ' מור מישל ל.מ. וונג
 תסריט:  קיארה אלגריה הודס קירק דמיקו
 מדבבים:  לין-מנואל מירנדה אינראלי סימו זואי סלדנה חואן דה מרקוס גונזלס מייקל רוקר ברוס טירי הנרי ניקול ביאר גלוריה אסטפן
 מוזיקה:  אלכס לקמורה 
 צילום:  יונג דיוק ג'ון 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי קולומביה סרטי סוני הנפשה
 חברה מפיצה:  נטפליקס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 6 באוגוסט 2021
 משך הקרנה:  99 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט לכל המשפחה, סרט הרפתקאות, סרט מוזיקלי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ויוו (באנגלית: Vivo) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי בהנפשה ממוחשבת, אשר הופק על ידי סרטי קולומביה וסרטי סוני הנפשה. הסרט בוים על ידי קירק דמיקו שכתב גם את התסריט עם קיארה אלגריה הודס, והופק על ידי ליסה סטיוארט, ריץ' מור ומישל ל.מ. וונג. סיפור הסרט מבוסס על רעיון מקורי מאת פיטר ברסוצ'יני. לין-מנואל מירנדה, שדיבב את הדמות הראשית, כתב את שירי הסרט, כמו כן מדבבים בו אינראלי סימו, זואי סלדנה, חואן דה מרקוס גונזלס, מייקל רוקר, ברוס טירי הנרי, ניקול ביאר וגלוריה אסטפן.
הסרט שווק לראשונה באולפני דרימוורקס הנפשה בידי מירנדה בשנת 2010, אולם הסרט נדחה לאחר ארגון מחדש של האולפן בשנת 2015. מאוחר יותר הסרט שווק מחדש על ידי אולפני ההנפשה של סוני.
במקור הסרט היה אמור לצאת לאקרנים בידי סרטי סוני, אולם הסרט בסוף עלה לכל הפלטפורמות של נטפליקס ב-6 באוגוסט 2021.
תקציר העלילה

ויוו הוא קינקז'ו יחיד במינו (לין-מנואל מירנדה) אשר בילה את ימיו בניגון מוזיקה לקהל בהוואנה יחד עם בעליו האוהב אנדרס הרננדז (חואן דה לה מרקוס). אף על פי שהם לא מדברים באותה שפה, ויוו ואנדרס הם צמד מושלם בנוגע לאהבה שלהם למוזיקה. אולם טרגדיה מתרחשת כאשר אנדרס מקבל מכתב ממרתה סנדובאל המפורסמת (גלוריה אסטפן), שבו הזמינה את בן זוגה הוותיק לסיבוב הופעות אחרון במיאמי, פלורידה, עם תקוות לחידוש הקשר. אנדרס מת לילה לפני הנסיעה וזה תלוי בויוו להעביר המכתב והשיר שאנדרס לא היה יכול לשלוח: מכתב אהבה למרתה, שנכתב לפני שנים רבות, בצורת שיר. כדי להגיע לחופים של מיאמי, ויוו נאלץ לקבל עזרה מגבי (אינראלי סימו) ילדה מתופפת ונון-קונפורמיסטית.
מדבבים

לין-מנואל מירנדה / לירון לב – ויוו, קינקז'ו זמר ומוזיקאי.
אינראלי סימו / אוריה שצברג – גבי, בתו של אחיינו של אנדרס. ילדה נון-קונפורמיסטית שאוהבת מוזיקה אך לא מוצלחת בכך בתחילה.
זואי סלדנה / עדי ארד – רוזה, אמה של גבי ואשתו של אחיינו של אנדרס.
חואן דה מרקוס גונזלס / עמי מנדלמן – אנדרס, בעליו של ויוו. מוזיקאי קובני שמאוהב במרתה אך לא סיפר לה על רגשותיו כדי לא למנוע ממנה להגשים את חלומה.
מייקל רוקר / דן שצברג – לוטאדור, נחש פיתון נבל
ברוס טירי הנרי וניקול ביאר / דדי זהר ושירלי לילו – דנקרינו וולנטינה, צמד כפנים.
גלוריה אסטפן / איילת רובינסון – מרתה סנדובאל, מוזיקאית קובנית מצליחה ואהובתו של אנדרס.
לסלי דווייד ברוקר / סער בדישי – נהג אוטובוס מפלורידה.
קייטי לואס, אוליביה טרוג'ילו ולידיה ג'ווט / מיה אלון, אודם שצברג ואליענה מגון - בקי, אווה ושרה, צופות.
הפקה

במקור, בשנת 2010, הסרט שווק באולפני דרימוורקס הנפשה שם מירנדה הגה על רעיון הסרט לאחר הצלחת המחזמר "ניו יורק על הגובה" בבמות. לאחר הארגון מחדש של האולפן בשנת 2015 דרימווקס דחו את הפרויקט. ב-14 בדצמבר 2016, אולפני ההנפשה של סוני רכשו את הפרויקט מדרימוורקס וקראו לסרט "ויוו", אשר מבוסס על רעיון של ברסוצ'יני, עם דמיקו בתור הבמאי, סטיוארט בתור המפיקה, לורנס מארק בתור עוזר ההפקה והודס ככותב בתסריט על פי סיפורו של ברסוצ'יני. ב-12 ביוני 2019, קריסטין בלסון הכריזה שריץ' מור יצטרף לסרט בתור מפיק נוסף ורוג'ר דיקינס בתור היועץ הוויזואלי. ב-26 באפריל 2021, הוכרזו המדבבים של הסרט.
הפקה > מוזיקה

ב-14 בדצמבר 2016, הוכרז כי מירנדה יכתוב 11 שירים לסרט.
הפצה

במקור הסרט היה אמור לצאת לאקרנים בידי סרטי סוני ב-18 בדצמבר 2020. אולם ב-2018 הסרט נדחה ל-6 בנובמבר 2020. ב-1 נובמבר 2019, יציאת הסרט לאקרנים נדחתה ל-16 באפריל 2021. ב-24 באפריל 2020, עקב מגפת הקורונה, יציאת הסרט נדחתה ל-4 ביוני 2021. ב-4 באפריל 2021, הכריזה סוני כי הסרט יעלה לכל הפלטפורמות של נטפליקס. בהמשך נודע כי הסרט יעלה בנטפליקס ב-6 באוגוסט 2021.
הערות שוליים

↑  Romano, Nick (11 בנובמבר 2020). "His Dark Materials gave Lin-Manuel Miranda 'new perspective' on adapting Kingkiller Chronicle". Entertainment Weekly. נבדק ב-11 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  D'Alessandro, Anthony (26 באפריל 2021). "Sony Animation Lin-Manuel Miranda Musical Pic 'Vivo' Headed To Netflix". Deadline Hollywood. ארכיון מ-26 באפריל 2021. נבדק ב-26 באפריל 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Fleming Jr., Mike (14 בדצמבר 2016). "Sony Animation Sets Lin-Manuel Miranda's 'Vivo' For 2020 Bow". Deadline Hollywood. נבדק ב-15 ביולי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Han, Angie (14 בדצמבר 2016). "Lin-Manuel Miranda's Vivo Coming From Sony in 2020". SlashFilm. נבדק ב-8 באוקטובר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Hopewell, John (12 ביוני 2019). "Sony Pictures Animation Links To Tencent, Sets 'Boondocks,' Tartakovsky Duo". Variety. נבדק ב-15 ביולי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hipes, Patrick (26 בינואר 2018). "'Vivo', Lin-Manuel Miranda's Animated Movie, Shifts Release Date". Deadline. נבדק ב-15 ביולי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gonzalez, Umberto (1 בנובמבר 2019). "'Spider-Man: Into the Spider-Verse' Sequel Lands Spring 2022 Release Date". TheWrap. נבדק ב-1 בנובמבר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  D'Alessandro, Anthony (24 באפריל 2020). "'Spider-Man: Homecoming' Sequel Pushes 'Doctor Strange 2' To 2022: Disney & Sony Release Date Change Team-Up". Deadline Hollywood. ארכיון מ-24 באפריל 2020. נבדק ב-16 במרץ 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Netflix [@NetflixFilm]. "Vivo and Gabi sing their way through the Florida Everglades—without a map or a plan—to deliver a song that will change everything. ♫ VIVO arrives August 6 on Netflix! #VivoMovie ♫" (Tweet). נבדק ב-21 ביולי 2021 – via Twitter. {{cite web}}:  (עזרה)
לוגו הסרט
רונלד ספירס

| --- | --- |

קפטן רונלד ספירס
 לידה:  20 באפריל 1920 אדינבורו, סקוטלנד, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 פטירה:  11 באפריל 2007 (בגיל 86) מסה, אריזונה, ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 כינוי:  ספארקי
 השתייכות:  הצבא האמריקני צבא ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1941 
 דרגה:   לוטננט קולונל
 תפקידים בשירות
 מפקד פלוגה ה' ברגימנט ה-506 של הדיוויזיה המוטסת ה-101  
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה, הפלישה לנורמנדי, מבצע מרקט גארדן, הקרב על הבליטה מלחמת קוריאה.
 עיטורים
   כוכב הכסף    כוכב הארד (3)   לב הארגמן (4) 
 
לוטננט קולונל רונלד צ'ארלס ספירס (אנגלית: Ronald Charles Speirs; ‏20 באפריל 1920 - 11 באפריל 2007), היה קצין בפלוגה ה', גדוד 2, הרגימנט ה-506 של הדיוויזיה המוטסת ה-101 בצבא ארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה. זכה בעיטור כוכב הארד על שלקח חלק בפשיטה שהשמידה סוללת ארטילריה גרמנית בעת הפלישה לנורמנדי, פעולה שעדיין נלמדת בווסט פוינט, ובכוכב הכסף על סיור שהוביל במהלך מבצע מרקט גארדן.
דמותו של ספירס גולמה במיני-סדרה האמריקאית "אחים לנשק" על ידי השחקן מת'יו סטל.
חייו

ספירס נולד וגדל באדינבורו שבסקוטלנד. ב-1924 היגרה משפחתו לארצות הברית, והתיישבה בבוסטון, מסצ'וסטס. במהלך לימודיו בתיכון השתתף ספירס באימונים צבאיים ולבסוף התגייס לצבא ארצות הברית, עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני חיל הרגלים. לאחר מכן התנדב לכוחות המוטסים ושובץ כמפקד מחלקה בפלוגה ד' (המכונה באנגלית "Dog Company") ברגימנט 506 המוצנח שבהמשך הוכפפה לדיוויזיה המוטסת ה-101. ב-6 ביוני 1944, בפלישה לנורמנדי, צנח בראש מחלקתו בחצי האי קוטנטן.
ספירס וחמישה מאנשיו הצטרפו לכוח מפלוגה ה' שהוביל המ"פ בפועל, ריצ'רד וינטרס, שתקף סוללת ארטילריה גרמנית שהמטירה אש על חוף יוטה שעה שהפלישה לנורמנדי החלה. על הסוללה הגנה מחלקה בת כ-60 חיילים גרמנים. לווינטרס היו רק 12 לוחמים תחת פיקודו ועוד 10 לוחמים מפלוגה ד'. ספירס כבש את עמדת התותחים האחרונה. על פועלו עוטר בכוכב הארד. במהלך מבצע מרקט גארדן בהולנד הוביל ספירס סיור מעבר לקווי הגרמנים ועוטר על אומץ ליבו בכוכב הכסף.
במהלך הקרב על הבליטה, ב-10 בינואר הוטל על הגדוד ה-2 לכבוש את הכפר פואה. בעיצומו של קרב זה העביר מפקד הגדוד, וינטרס, את מפקד פלוגה ה', סגן נורמן דייק, מתפקידו ומינה במקומו את ספירס. ספירס תפס פיקוד על הפלוגה והוביל אותה לכיבוש הכפר. ספירס היה למפקד הפלוגה עד לפירוקה בסיום המלחמה.
לאחר המלחמה

ספירס החליט להישאר בצבא, לחם כמפקד פלוגה במלחמת קוריאה, ובין היתר לקח חלק בצניחה של צוות הקרב החטיבה ה-187 במבצע "טומהוק". לאחר המלחמה שירת כקצין קישור לצבא האדום בפוטסדם, שבמזרח גרמניה. בשנת 1958 מונה למפקד האמריקני של כלא שפנדאו בברלין, שבו נכלאו נאצים בכירים ובהם רודולף הס ואלברט שפר. בהמשך שירת כקצין קישור לצבא לאוס ולאחר מכן הוצב בפנטגון כקצין תכנון. בשנת 1964 השתחרר מן השירות בדרגת לוטננט קולונל.
חיים אישיים

ב-1944 נשא ספירס לאישה את מרגרט גריפית'ס, אותה פגש בזמן שהוצב באנגליה. הם נפרדו בהמשך. נולד להם בן אחד, רוברט, שהתגייס לצבא הבריטי ועשה קריירה בשורות רגימנט הרובאים והגיע לדרגת לוטננט קולונל.
לקריאה נוספת

סטיבן אמברוז, "אחים בקרב", תל אביב: כנרת, זמורה ביתן, דביר, 2005.
הערות שוליים

↑  גל פרל פינקל, האדומה הגדולה הראשונה, מקור ראשון, ‏ 11.04.2018.
↑  גל פרל פינקל, "יחידה שתוכל להתגנב אל האויב ולהמם אותו בהלם ובהפתעה", מערכות, 25 באוגוסט 2021.
↑  גל פרל, "המצב נורמלי – אנחנו מכותרים", הבלוג על הכוונת, ‏ 6 ביוני 2024.
↑  גל פרל פינקל, מלחמות שקורות בחורף, מקור ראשון, ‏ 28.07.2017.
↑  סטיבן אמברוז, "אחים בקרב", תל אביב: כנרת, זמורה ביתן, דביר, 2005, עמוד 355.