סטרומה
תולדותיה

ב-1940 רכש ארגון ההגנה את הספינה דאריאן 2 והיא שמשה לבסוף לעליית יהודים מאירופה לארץ ישראל. האוניה הגיעה ליעדה והצלחה זו הובילה את היוזמים לעשות את הניסיון עם סטרומה.
'סטרומה' (MV Struma) הייתה ספינה קטנה, שעברה מספר שינויי שימוש ושינויי שם רבים. היא נבנתה בשנת 1867 כיאכטת קיטור מפוארת של מרקיז בריטי והסתיימה 75 שנים מאוחר יותר כספינת דיזל. היא הושקתה בשם Xantha, אך לאחר מכן נשאה את השמות Sölyst, Sea Maid, Kafireus, Esperos, Makedoniya ולבסוף Struma.
בשנת 1871 נרשמה בשם Xantha, בקולצ'סטר. בשנת 1873 היא נרכשה על ידי תומאס צ'יוורס. בשנת 1875 היא נרכשה על ידי ויקונט מקדאף והוגבהה לגובה של 40.8 מטר. בשנת 1877 היא נרכשה על ידי ויליאם בארנבי. בשנת 1887 היא נרכשה על ידי הארי אדוארדס. ב-1888 שונה שמה ל-Sölyst והיא נרשמה בסאות' שילדס. באותה שנה הוחלף מנוע הקיטור המורכב המקורי שלה במנוע קיטור 49 NHP Ernest Scott & Co. בשנת 1892 היא נרכשה על ידי צ'ארמס מקייבר, ששינה את שמה ל"Sea Maid" ורשם אותה בליברפול. בשנת 1895 היא נרכשה על ידי ג'ון פיפס. בשנת 1901 היא נרכשה על ידי חאג'י קונסטנטי ואחים מסירוס, ששינו את שמה ל-Kafireus. הם האריכו אותה ל-45.2 מטר (148.4 רגל) והפכו אותה לספינת משא. מקור אחד טוען כי בשנת 1913, במהלך מלחמות הבלקן, ממלכת יוון החרימה אותה והשתמשה בה כאוניית חיילים כדי לקחת חיילים מחאלקידיקי לאמפיפוליס. בשנת 1916 רכשה אותה Thrakiki Atmoploia ("ספינות קיטור תראקיות") והשתמשה בה כספינת סחר חופית. בתאריך לא ידוע היא עברה לסוקראטיס גומאריס ולחברת סלוניקי, ששינתה את שמה ל-Esperos. בשנת 1930 היא נרכשה על ידי ג'ורג'יוס מילונאס, שרשם אותה בסלוניקי. בשנת 1933 היא נמכרה לבעלים בולגרי, דימיטר קנקוב, ששינה את שמה ל-Makedoniya, ביסס אותה בנמל ורנה והשתמש בה להובלת בקר על נהר הדנובה. פנקס הספנות של לויד אינו מציין אותה כמקדוניה, והיא מופיעה לאחרונה בשם אספרוס במהדורת 1934. מקור אחד טוען כי מקדוניה לא הייתה בשירות אחרי 1937. בשנת 1941 מכר אותה קנקוב לחברת Compañía Mediterránea de Vapores Limitada, שנשלטה על ידי סוכן ספנות יווני, ז'אן פנדליס. הוא שינה את שמה לסטרומה ורשם אותה תחת דגל הנוחות של פנמה.
בשנת 1941 ארגנו אנשי התנועה הרוויזיוניסטית ברומניה, את הפלגת האונייה כדי לברוח מרומניה הפשיסטית, לאיסטנבול מרחק 14 שעות הפלגה. ב־11 בדצמבר 1941 עלו על סיפון האונייה, שעגנה בנמל קונסטנצה שברומניה, 103 ילדים, 272 נשים ו-393 גברים מבין יהודי רומניה. באונייה היו עשרה אנשי צוות, חלקם יהודים. חלק ניכר מהספינה היה במצב תחזוקה ירוד ויועד לעד 400 נוסעים בלבד. ההפלגה של 'סטרומה' שיצאה לדרכה עם דגל פנמה, התארכה בשל תקלות במנוע המיושן, ורק לאחר ארבעה ימים, הספינה, שמנועה התקלקל בים השחור, נגררה לנמל איסטנבול. המארגנים קיוו לקבל בטורקיה סרטיפיקטים ולהגיע באמצעותם לארץ ישראל. בין הנוסעים היו שישה בעלי סרטיפיקטים שהורשו לעלות לחוף ולהמשיך בדרך היבשה לארץ ישראל.
סטרומה עגנה באיסטנבול במשך כעשרה שבועות. ממשלת טורקיה התנתה את שהות האונייה בחופיה בכך שמדינה אחרת תסכים לקלוט את הפליטים, אך מדינה כזו לא נמצאה, למרות השהות הארוכה של האונייה בנמל. הסוכנות היהודית ביקשה משלטונות המנדט הבריטי להכניס את הפליטים לארץ ישראל, ואף הציעה כי למעפילי האונייה יועברו סרטיפיקטים על חשבון מכסות העלייה הקבועות מדי שנה, אך הבקשות הושבו ריקם. הלורד מוין, השר הבריטי לענייני המזרח התיכון, התערב אישית כדי למנוע הקלה במדיניות הבריטית לטובת הפליטים שעל סטרומה.
הנוסעים הושארו בהסגר ונאסר עליהם לרדת מהאונייה, פרט לשמונה מעפילים. המעפילים שנותרו על הספינה חיו על אספקה שקיבלו מהקהילה היהודית באיסטנבול, עד שגם אספקה זו אזלה. בתוך האונייה הנתונה בתת-תנאים פרצה מחלת הדיזנטריה והנוסעים סבלו מקור, מצפיפות, מזוהמה ומרעב. הבריטים לחצו על הטורקים להחזיר את הנוסעים לארץ המוצא של ההפלגה, רומניה. ניסיונות של הג'וינט לפעול בדרכים אחרות מול השלטון הטורקי להתיר לנוסעים לרדת לחוף ולשהות בינתיים במחנה זמני, כשלו אף הם. השלטון הבריטי בארץ ישראל חשש מפריצת הסכר ומגל של פליטים יהודים שינהר בדרך האחורית לחופי ארץ ישראל וביקשו לחסום את דרך העלייה מארצות הבלקן דרך טורקיה. לאחר משא ומתן הסכימו הבריטים להתיר לילדים ונערים בספינה בגילאים 11–16 את הכניסה לארץ ישראל (ההנחה הייתה שילדים רכים יותר בשנים יתקשו להיפרד מהוריהם). אך חילוקי דעות על דרך מעברם לארץ ישראל עיכבו את ביצוע ההחלטה.
כדי למנוע את שילוחם חזרה לרומניה חבלו הנוסעים במכונות האונייה. לבסוף החליטו הטורקים להיפטר מהבעיה בכל מחיר. בליל 23 בפברואר 1942 עלו על סיפון 'סטרומה' חיילים טורקים, שחתכו את שרשרת העוגן. סטרומה עם מנוע מקולקל ובלי עוגן, נקשרה לספינת גרר טורקית שגררה אותה למרחק של חמישה מיילים ימיים, אל מחוץ למים הטריטוריאליים הטורקיים, והותירה אותה שם בלא מזון ומים, על מאות האנשים שהצטופפו על סיפונה.