stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הווה אמינא
חשיבות

להווה אמינא חשיבות רבה, הן מצד העיסוק התאורטי בסברתם של חכמי התלמוד הבבלי, המלמד רבות על דרך חשיבתם, והן מצד היכולת להסיק ממנה, בדרך עקיפה, מסקנות הלכתיות. מסיבות אלו הקדישו מפרשי התלמוד הבבלי חשיבות רבה לפירוש וביאור ה"הווה אמינא", ולעיתים מוקדשים לשם כך מאמרים רבים המקשים על המבואר ב"הווה אמינא" או מתרצים אותו.
במסקנת הדברים, כאשר ה"הווה אמינא" נדחתה, הגמרא מסיימת את הדברים במילים קא משמע לן שתרגומה "משמיע לנו" בלשון רבים, ומכאן שגם את הביטוי "הווה אמינא" ניתן להבין כלשון רבים.
לקריאה נוספת

עדין שטיינזלץ, מדריך לתלמוד, כתר ספרים, ירושלים, 1984, עמ' 103.
מבצע לולב

מבצע לולב (משטרת חוסאן) הוא פעולת תגמול שנערכה בליל הושענא רבה תשי"ז - 25 בספטמבר 1956 בחוסאן, כפר ערבי סמוך לבית לחם ולגוש עציון. בפעולה זו הופעל לראשונה כוח חטיבתי יחדיו בפעולת תגמול. בפעולה פוצצה תחנת המשטרה בחוסאן. נהרגו בו עשרה מחייליי צה"ל וכחמישים ירדנים.
הרקע

ב-23 בספטמבר ירו חיילים ירדנים ממוצב סמוך למנזר מאר אליאס במשתתפי כינוס ארכאולוגי שהתקיים ברמת רחל. כתוצאה מהירי נרצחו חמישה ונפצעו עשרות. הממשלה הירדנית טענה כי מדובר ב"חייל משוגע", טענה שהועלתה באופן קבוע במקרים מסוג זה, ומשקיפי האו"ם אישרו את הטענה, אף זאת לא בפעם הראשונה.
למחרת, ב-24 בספטמבר, נרצחה זוהרה עומרי ואמה נפצעה ליד עין-אל באלאד שלמרגלות מושב עמינדב, ועל גופתה נמצאו סימני התעללות. היא נורתה ואחר כך הומתה בדקירות פגיון. לאחר מכן קטעו הרוצחים את ידה ולקחו אותה איתם לשטח ירדן. הרמטכ"ל משה דיין העריך כי התקיפה בוצעה בידי חיילי הלגיון הערבי. באותו היום נרצח אברהם האוזר, טרקטוריסט בן 17, בשדות קיבוץ מעוז חיים שליד בית שאן וחברו נפצע קשה. הרוצחים היו חיילים ירדנים או מסתננים פלסטינים, שנמלטו מזרחה לירדן. פעולות אלה הגדישו את הסאה מבחינת ישראל.
פעולת התגמול

ממשלת ישראל אישרה לצה"ל לערוך פעולת תגמול ולפוצץ תחנת משטרה ירדנית באחד מהכפרים צוריף או חוסאן. הרמטכ"ל משה דיין קבע שהפעולה תבוצע בתחנת המשטרה בחוסאן.
בפעולה השתתפו גדוד 890 של חטיבת הצנחנים, בפיקודו של רפאל איתן וגדוד נח"ל 88 של הנח"ל המוצנח, בפיקודו של מוטה גור, כוח ארטילרי ומטוס סיור. על הפעולה כולה פיקד סא"ל אריק שרון, מפקד חטיבת הצנחנים. מטרת הפעולה הייתה לכבוש את מבנה תחנת המשטרה בכפר חוסאן ולפוצץ אותו. גדוד 890 נשלח לפוצץ את המשטרה ואילו גדוד 88 נשלח לכבוש את כל מוצבי הגבול הירדנים הסמוכים לתחנת המשטרה (מוצב אום קלעה, מוצב חורבת חמסה ומוצב הכפר חוסאן) על מנת לאפשר נסיגה בטוחה. במקביל, נשלחו מספר כוחות משניים לחסום צירי גישה לתגבורות ירדניות.
הפעולה בוצעה על פי התוכנית, תוך גרימת אבדות קשות לצבא ירדן - למעלה מחמישים לגיונרים נהרגו, תחנת המשטרה ומוצבי הגבול נהרסו ונשק נלקח כשלל. לצה"ל היו עשרה הרוגים בקרב (3 בכיבוש תחנת המשטרה, 3 מפיצוץ מטען בכוח החסימה בין נחלין לחוסאן, ו-4 במוצב אום קלעה).
בפעולה זו קיבל רב"ט משה וייס את עיטור העוז, תיאור המעשה "לאחר שמפקדו נפל בקרב, הוא קיבל את הפיקוד על המחלקה והובילה קדימה עד להשגת המשימה. בפעולה זו נפצע והתעוור בשתי עיניו".
פעולת התגמול שלאחר משטרת חוסאן הייתה פעולת קלקיליה, ב-10 באוקטובר 1956, הגדולה והאחרונה בפעולות התגמול שקדמו למבצע סיני.
הנצחה

האנדרטה לחללי מבצע לולב הוקמה ממזרח למושב מבוא ביתר, בצד הכביש המוביל לבית לחם, במקום שממנו ניתן להשקיף אל משטרת חוסאן שנהרסה במבצע זה. לימים התרחב המושב מבוא ביתר ושוליו נוגעים ברחבת האנדרטה.
האנדרטה מורכבת ממגן דוד המעוצב באבן, ועליו סמלי צה"ל והצנחנים. היא ניצבת על במה משושה, הבנויה מאבני גיר והמוצבת במקום ממנו יצאו הלוחמים לפעולה בליל 25–26 בספטמבר 1956. האנדרטה משקיפה אל המורדות המערביים של הר חברון, וחקוקים עליה שמותיהם של עשרת הנופלים והפסוק: "מנשרים קלו מאריות גברו", ומועד נפילתם: כ"א בתשרי תשי"ז.
המשפחות השכולות וחבריהם של הנופלים יזמו את הקמת האנדרטה, והיא תוכננה ועוצבה בידי א' משעלי. טקס גילוי האנדרטה התקיים ביום כ"ה באלול תשכ"ד (2 בספטמבר 1964).
במקום בו התמקמה חולית הפיקוד הקדמית החטיבתית בפיקודו של אריאל שרון ובנוכחות משה דיין, חודשה והוצבה האנדרטה מחדש, בסמוך לבריכת המים של היישוב. טקס חנוכת האנדרטה המחודשת נערך ביום רביעי כ"ז טבת תשע"ג, 9 בינואר 2013.
בשנים האחרונות עורך בית ספר שדה כפר עציון טקס אזכרה לחללי הפעולה יחד עם משפחות הנופלים וחבריהם לנשק באנדרטה בתאריך הקרב, הושענא רבה, ופועל לפריצת שביל שינציח את המבצע.
לקריאה נוספת

בני מוריס, "חוסאן", בתוך: מלחמות הגבול של ישראל, 1949–1956, עם עובד 1996, עמ' 422–424.
הערות שוליים

↑  אשה נרצחה באכזריות ליד משק עמינדב, הַבֹּקֶר, 25 בספטמבר 1956. לפי הכתבה, הנרצחת היתה אישה בת 26 והפצועה הייתה אמה.
↑  אשה בפרוזדור ירושלים וחבר מעוז חיים נרצחו בידי ירדנים, דבר, 25 בספטמבר 1956. לפי הכתבה, הנרצחת הייתה אישה בת 32 והפצועה הייתה חברתה.
↑  לפי בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, עמ' 422, הנרצחת הייתה ילדה והפצועה הייתה אמה.
↑  חוקרים ההתעללות בשרה עומרי, מעריב, 25 בספטמבר 1956⁩
1 2 3  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, עמ' 422.
↑  דף לזכר אברהם אברהמ'לה האוזר ז"ל, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
↑  על מקבלי העיטורים ביחידות הצנחנים
↑  דוד טברסקי,'"`UNIQ--nowiki-00000010-QINU`"'‏פורצים שביל לזיכרון, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 8 במאי 2019
אנדרטה לזכר חללי מבצע לולב 1956. האנדרטה חודשה בשנת 2012 בידי מועצה אזורית מטה יהודה ובית ספר שדה כפר עציון.
אלכסנדר גגלו

| --- | --- |

 לידה:  10 ביולי 1891 (יוליאני) יקטרינוסלב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  11 באוגוסט 1965 (בגיל 74) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סנקט פטרסבורג לארכיטקטורה ולהנדסה אזרחית  מכון סנקט פטרסבורג להנדסה אזרחית 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 זרם באמנות:  קונסטרוקטיביזם 
 יצירות ידועות:  ארמון האמנויות של מחוז לנינגרד 
 פרסים והוקרה:  עיטור הדגל האדום של העמל 
 
אלכסנדר איבנוביץ גגלו (ברוסית: Александр Иванович Гегелло‏; 23 ביולי 1891 – 11 באוגוסט 1965, מוסקבה) היה  אדריכל סובייטי שפעל בעיקר בלנינגרד. הוא תכנן בניינים בסגנון קונסטרוקטיבסתי.
ביוגרפיה

אלכסנדר גגלו נולד בדניפרו (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחת רופא. אביו נפטר לפני הוא נולד. אחרי סיום גימנסיה הוא עבר עם משפחתו לסנקט פטרבורג. בשנת 1910 הוא התחיל ללמוד במכון הפוליטכני בעיר ולאחר סיום השנה הראשונה עבר למכון להנדסה אזרחית. גגלו סיים את הלימודים רק בשנת 1920 עקב אירועי מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים ברוסיה שגרמו להפסקות בלימודים. בשנת 1921 הוא התחיל ללמוד אדריכלות וסיים את הלימודים בשנת 1923.
בשנים 1926–1927 גגלו תכנן ביחד עם אדריכל נוסף בנייה מחדש במתחם בית החולים הקליני בוטקין למחלות זיהומיות. בשנת 1929 הוא התחיל ללמד במכון להנדסה אזרחית ועבד שם עד לשנת 1933.
בשנת 1932 הוא תכנן הבית הגדול בליטייני שבנייתו הסתיימה בשנת 1933.
בשנת 1934 גגלו מונה לראש משרד אדריכלות ממשלתי בלנינגרד וניהל אותו עד לשנת 1948. בתקופה זו המשרד תכנן בניינים רבים בלנינגרד ובערים נוספות של ברית המועצות דוגמת תיאטרון בטשקנט ובפולוצק. בשנת 1936 הוא נסע להשתלמות לאנגליה, צרפת ושוודיה.
בשנת 1950 גגלו עבר למוסקבה ומונה לסגן נשיא של אקדמיה לאדריכלות.
על פעילותו בתחום פעמיים הוענק לו עיטור הדגל האדום של העמל בשנת 1944 ו-1956. בסך הכול גגלו תכנן כ-300 בניינים, מהם 100 פרויקטים מומשו בפועל.
בשנת 1960 הוא כתב הקדמה לספר של אריאל גולן על פרנק לויד רייט.
פיב"א

| --- | --- |

 ענפי ספורט:  כדורסל
 תחום השיפוט:  בין־לאומי
 מיקום המטה:  מיס, שווייץ
 נשיא:  ארגנטינה הוריקו מוראטור
 תאריך ייסוד:  1932
 מקום ייסוד:  ז'נבה, שווייץ
 מספר חברות:  215
 www.FIBA.com
הפדרציה הבין־לאומית של כדורסל (בצרפתית: Fédération Internationale de Basketball; בראשי תיבות: FIBA) היא הגוף העליון המנהל את ענף הכדורסל בעולם, כולל הענף הנגזר ממנו, כדורסל 3x3. היא מאגדת כ-200 התאחדויות כדורסל לאומיות.
היסטוריה

פיב"א הוקמה בשנת 1932 על ידי התאחדויות מ-8 מדינות, ושמה המקורי היה "הפדרציה הבין־לאומית לכדורסל חובבים" (האות A בראשי תיבות FIBA ייצגה את המילה Amateur). המילה "חובבים" הושמטה בשנת 1989, לאחר שהוחלט לאפשר לשחקנים מקצועניים (שחקני ליגת ה-NBA) להשתתף בתחרויות שמאורגנות על ידי פיב"א אולם למרות זאת ראשי התיבות נשארו כבתחילה.
משרדי פיב"א הועברו ב-2002 ממינכן לז'נבה.
באוגוסט 2023 במסגרת אליפות העולם במנילה בפיליפינים, נבחר האיגוד הישראלי כאיגוד המצטיין באירופה.
תפקידי הפדרציה

תפקידיה העיקריים של הפדרציה הם קביעת חוקי משחק הכדורסל, פיקוח על העברות שחקנים בין־לאומיות, וארגון התחרויות הבין־לאומיות בענף.
פעילות הפדרציה

במסגרת פיב"א פועלות 5 ועדות אזוריות, המארגנות ומנהלות את התחרויות ביבשות:
פיב"א אוקיאניה (22)
פיב"א אירופה (50)
פיב"א אמריקה (42)
פיב"א אסיה (44)
פיב"א אפריקה (54)
התחרויות העיקריות המאורגנות בחסות פיב"א הן הטורניר האולימפי בכדורסל (לגברים מ-1936, לנשים מ-1976) ואליפות העולם (לגברים מ-1950, לנשים מ-1953).
החל משנת 2000, עורכת פיב"א גם את תחרות הדיאמונד בול, כהכנה לטורניר הכדורסל האולימפי.
ראו גם

דירוג פיב"א
כללי הזכאות של פיב"א
הערות שוליים

↑  פיב"א העניקה פרס הצטיינות לאיגוד הכדורסל הישראלי, באתר ynet, 23 באוגוסט 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007604145905171  BNE: XX139940  GND: 5063508-6  ISNI: 0000 0001 2196 0391  LCCN: no92005536  NKC: kn20111013004  SELIBR: 390228  SUDOC: 112133908  VIAF: 159560862   WorldCat (עם VIAF): 159560862 
פיב"א מחלקת את העולם ל-5 אזורים, שכל אחד מהם מבוסס בערך על יבשת.
חמצה שסועה

חִמְצָה שסועה (שם מדעי: Cicer pinnatifidum) הוא צמח חד-שנתי השייך לסוג חמצה.
הסוג חמצה ידוע בשמו העממי "חומוס" והוא גידול חקלאי מקובל. חמצה שסועה הוא מין החמצה היחיד הגדל בר בארץ ישראל.
תיאור המין

זהו עשב חד-שנתי, לא גבוה (גובהו עד 30 ס"מ). עליו מנוצים פעם אחת, וניכרים בשינון האופייני להם. קיימים עלי לוואי. 
כל הצמח מכוסה שערות בלוטיות המכילות חומצה ומקנות לו טעם חמוץ, ומכאן שמו. 
לחמצה השסועה פרח יחיד, ופריחתה מתרחשת בחודשי האביב.
פרי הצמח מזכיר את פרי החמצה התרבותית. להבדיל ממנו, לרוב הזרע יחיד (לעומת זוג בחמצה התרבותית), וקטן יותר.
תפוצה בארץ

צמח זה מופיע בעיקר בבתות, וגדל לרוב סמוך לאבנים. הוא מצוי בחבל הים-תיכוני בארץ ישראל.
הערות שוליים

↑  חמצה שסועה באתר הרשימה האדומה של IUCN
יוסף זכריה שטרן

| --- | --- |

רבי יוסף זכריה שטרן משאוול תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1831 ה'תקצ"א ניישטוט-שאקי שבפלך סובאלק, פולין 
 פטירה:  1903 (בגיל 72 בערך) י"א בתשרי ה'תרס"ד שאולאי 
 מקום פעילות:  ליטא
 תקופת הפעילות:  ?–1903 
 השתייכות:  יהדות חרדית
 חיבוריו:  שו"ת זכר יהוסף, מאמר תהלוכות האגדות
 
הרב יוסף זכריה שטרן (מכונה הרב הזוכר והגאון מווילנא השאוולאי, ה'תקצ"א – י"א בתשרי ה'תרס"ד, 1831 – 1903) רב בשאוולי שבליטא ומחבר פורה (המכונה בדרך כלל על שם ספרו הידוע 'זכר יהוסף'). מחשובי הרבנים והפובליציסטים הדתיים בתקופתו.
תולדותיו

נולד בניישטוט-שאקי שבפלך סובאלק לרבי נתן שהיה רב המקום. בהיותו בן 13 התייתם מאביו. לפני מלאות לו 18 שנים נשא לאשה את רבקה, בתו של הרב מרדכי גימפל יפה. בגיל 20 מונה לרב ביאשינובקה, ולאחר 10 שנים התמנה לרב בשאולאי ובתפקיד זה החזיק במשך 43 שנה עד מותו. כל ימיו היה חולני וכמעט שלא ירד ממיטת חוליו.
זכה להערכה רבה מגדולי דורו בחייו ולאחר מותו. גדולי ישראל מכל החוגים הפנו אליו מכתבי שאלות, ביניהם הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב חיים חזקיהו מדיני, הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים ועוד. ספרו על הש"ס נדפס בהסכמותיהם של רבנים חשובים, בהם הרב יעקב גזונדהייט הכותב לו: "ועמדתי מרעיד ומשתומם על חריפותו ובקיאותו בים התלמוד בבלי וירושלמי תוספתא עם כל הפוסקים ותשובות מפרשים קדמאי ובתראי". הרב יצחק יעקב רבינוביץ אמר על קברו: "בקבר זה גנוזים עכשיו ש"ס בבלי וירושלמי, ספרא ספרי תוספתא מכילתא, ראשונים ואחרונים". הרב חיים מבריסק כותב במכתב תנחומים לחתנו אחר פטירתו: "על גודל צערם שאינו צריך ביאור ושהוא נרגש בכל בית ישראל, כי הורם העטרה מר חמיו הגאון הגדול הצדיק פאר הדור..."
היה מבין המתנגדים החריפים להיתר מכירה החל מהשמיטה בשנת ה'תרמ"ט. ובלשונו: "לא היה ולא יהיה שום צד היתר לבטל מצות השמיטה".
הצטיין בבקיאות עצומה ומעמיקה בכל ספרות התלמוד וההלכה, הראשונים והאחרונים. בקיאותו לא הצטמצמה לתחומי הספרות הרבנית הרגילה, אלא גם היה חוקר בתנ"ך בדקדוק ובהיסטוריה של עם ישראל, ובעל ידיעות רחבות בתחומי מדע שונים. עובדה זו סייעה בידו להתווכח עם התנועת ההשכלה שהתנגד להם כשוה בין שוים, ופעמים להפריך את טענותיהם מהיסוד.
בספריו תוקף פעמים רבות את הנטייה שהשתרשה להחמיר בכל מקרה של ספק, ומתריע שמתוך חומרה יבואו להקל.
תמך בעקרונות התנועה הציונית וצידד בעד שפת העברית כלשון המדוברת של הלאום[דרוש מקור]. המליץ לקנות אתרוגים מארץ ישראל, בין השאר מפני שהם מסמלים את העצמאות הלאומית[דרוש מקור].
נלחם בתוקף מעל גבי הלבנון בעשרות מאמרים כנגד ההשכלה וכנגד משה לייב ליליינבלום. כן התנצח עם יהודה לייב גורדון רבות, ובעקבות כך מסרו תומכיו של שטרן את יל"ג לשלטונות באשמת מרידה. על אף כל זאת, היה פתוח לדעות שונות, ואנו מוצאים אותו מזכיר בספריו מדברי נפתלי הרץ וייזל, וכן היה בקשרי מכתבים ומחקר עם הרב יעקב רייפמן ועוד. אחד העם וש"י עגנון מזכירים לשבח את מעלותיו אלו. פסק בספרו, כנגד דעתם של רבים, שאפשר לצרף רפורמים למנין.
התפרסם מאוד בשל זכרונו הפנומנלי, ועל כך התכנה הרב הזוכר. זכרונו ניכר בכתביו בציינו בקצרה מראי-מקום רבים, על כך כתב אלתר דרויאנוב בספר הבדיחה והחידוד: רבי יוסף-זכריה שטרן, רבה של שאוול, אדם קשה היה, ועל-פי-רוב זרק מרה במי שבא לידו. ספרו "זכר יהוסף" מלא בקיאות מופלגת בנוסח הערות קצרות: "עיין פה, עיין שם", ואמרו עליו (על כך): "מלא עיניים כמלאך המוות".
משפחתו

רעייתו הייתה רבקה, בתו של הרב מרדכי גימפל יפה.
בתם חיה קיילא נישאה לרב יעקב דוב רפפורט רבן של זיימל וכפר סבא
חתנם הרב אברהם ריניק שימש אף הוא כרבה של כפר סבא לאחר פטירת חמיו
בתם יוכבד נישאה לרב אשר ניסן לויטן, רב וראש ישיבה בשאוול, ולאחר מכן רב ואב בית הדין בברונקס, מראשי "אגודת הרבנים" בארצות הברית
בתם רחל נישאה לרב מרדכי זק"ש
ספריו

חיבר ספרים בכל חלקי התורה, ונדפסו מביניהם: חיבור על הש"ס, ספר שו"ת רב כמות, פירוש על הגדה של פסח, פירושים חדשים על חמש מגילות וחיבור מקיף על אגדות חז"ל. כמו כן חיבור עוד עשרות חיבורים, בהם חיבור על כל התלמוד בבלי והירושלמי, משניות, תוספתא, ספרא, ספרי, חידושים על המשנה תורה ועל ספר המצוות לרמב"ם, חידושים על הבה"ג, חידושים על השולחן ערוך, ביאורים על כל מדרשי חז"ל, על המורה נבוכים וחובות הלבבות, ועוד רבים כפי שכתב בספרו שו"ת זכר יהוסף חלק שלישי. חלק מחיבוריו נשרפו בט' באב ה'תר"ל בשרפה שהייתה בביתו, ורוב השאר אבדו.
בשנת ה'תשע"ה (2015) יצאו לאור שני כרכי שו"ת זכר יהוסף, במהדורה חדשה עם מבואות, ציטוטים והערות, על ידי מכון ירושלים, בעריכת הרב אריה בוקסבוים, הרב שמואל ברוך גנוט והרב ישראל בירנבוים.
הערות שוליים

↑  נפטר כ"ט באדר ה'תר"ד, עליו ראו, פסח ואחיו גרשון לוונזון, בהוספות לצמח דוד, עמ' 228, באתר אוצר החכמה'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'(צפייה מוגבלת למנויים)
↑  זאב אריה רבינר, הרב יוסף זכריה שטרן, ירושלים: ההסתדרות הציונית, התש"ג, עמ' 6
↑  ראו למשל כאן, וכאן תשובותיו של מל"ל.
↑  ראו למשל בסיני לג עמ' ו.
↑  יל"ג כתב את "קוצו של יוד" וכיוון את חיציו כנגד הרב שטרן ברמזו את שמו באנגראמה "ופסי הכזרי" (ראו מאמרו של חיים חמיאל).
↑  כאן, ספר הבדיחה והחידוד באתר ויקיטקסט.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465433205171  BnF: cb177765029 (data)  ISNI: 0000 0000 5465 1299  LCCN: nr94043413  VIAF: 49113948   WorldCat (עם VIAF): 49113948
זארלואי

| --- | --- |

מראה אווירי של העיר
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מדינה:  חבל הסאר חבל הסאר
 מחוז:  זארלואי
 ראש העיר:  רולנד הנץ
 שפה רשמית:  גרמנית
 תאריך ייסוד:  1680
 שטח:  43.27 קמ"ר
 גובה:  181 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ צפיפות:  790 נפש לקמ"ר (2011)
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.saarlouis.de/
  (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניזארלואי(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניזארלואי(למפת חבל הסאר רגילה) זארבריקן נוינקירכן הומבורג פלקלינגן זנקט אינגברט סארלואי מרציג זנקט ונדל דילינגן ריינלנד-פפאלץ צרפת לוקס.זארלואי(למפת חבל הסאר מוגדלת) זארבריקן נוינקירכן הומבורג פלקלינגן זנקט אינגברט סארלואי מרציג זנקט ונדל דילינגן ריינלנד-פפאלץ צרפת לוקס.זארלואי
זארלואי (בגרמנית: Saarlouis, בצרפתית: Sarrelouis, שם העיר נכתב לעיתים "סארלואי") היא בירת מחוז זארלואי שבמדינת חבל הסאר שבגרמניה. כפי שנגזר משם העיר, היא שוכנת על הנהר סאר והיא נבנתה כמבצר בשנת 1680 ונקראה על שמו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
היסטוריה

על פי הסכמי ניימכן שנחתמו ב-1678–1679, עברה דוכסות לורן לידיה של צרפת. ב-1680 הורה לואי הארבעה עשר לבנות מבצר להגנת הגבול המזרחי החדש על גדות הנהר סאר. מבצר זה נקרא זארלואי (Sarre-Louis). המהנדס הצבאי המפורסם סבסטיאן דה וובאן בנה את העיר, שתוכננה על ידי המושל הראשון שלה, תומא דה שואזי (Thomas de Choisy). ב-1683 ביקר לואי הארבעה עשר במבצר והעניק לו את סמלו. על הסמל מופיעים השמש העולה ושלושה פלר דה ליס. המוטו שעל הסמל הוא "Dissipat Atque Fovet" (היא (השמש) מפזרת (את העננים) ומחממת (את הארץ)).
ב-1697, על פי הסכם רייסווייק, רוב חלקיה של דוכסות לורן השיגו שוב את עצמאותם, אך זארלואי וסביבתה נותרו כמובלעת צרפתית. במהלך המהפכה הצרפתית שונה שמה של העיר לסאר ליבר (Sarre-Libre), אך שמה המקורי הושב לה ב-1810. על פי חוזה פריז (1815) עברו זארלואי וכל השטח שנודע מאוחר יותר כחבל הסאר, לשליטתה של פרוסיה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה כבשו כוחות צרפתים את זארלואי. חבל הסאר הפך להיות מדינת חסות של חבר הלאומים למשך 15 שנים. ב-1933 הציפו רבים מחברי המפלגה הנאצית את חבל הסאר, מאחר שהיה זה החלק היחידי של גרמניה שנותר מחוץ לשליטת הרייך השלישי. כתוצאה מכך, קבוצות אנטי-נאציות הובילו מערכה לדרישה שהחבל יישאר תחת שליטת חבר הלאומים כל עוד אדולף היטלר שולט בגרמניה. יחד עם זאת, רגשות אנטי-צרפתיים היו מושרשים בסאר זה מכבר, ומעטים היו בגלוי בעד צרפת. ב-13 בינואר 1935, עם חלוף 15 השנים, נערך משאל עם בחבל ו-90% מהמצביעים הביעו את רצונם להסתפח לגרמניה.
בין השנים 1936–1946 זארלואי נקראה זארלאוטרן (Saarlautern, לאוטרן היא סיומת מקובלת למקומות יישוב בגרמניה), מתוך ניסיון של הנאצים לתת לשם העיר צליל גרמני.
לאחר מלחמת העולם השנייה נכבש החבל שוב על ידי צרפת. במשאל עם שנערך ב-1955 הצביעו רוב התושבים בעד איחוד עם גרמניה המערבית וב-1 בינואר 1957 נעשה החבל למדינה העשירית שלה.
ב-1980 חגגה זארלואי 300 שנים לייסודה.
הביצורים

גם כיום, שולט המבצר על המבנה המשושה של העיר. בנוסף למבנים שנבנו על ידי וובאן, נותרו כמה חלקים של הבנייה שנעשתה במאה ה-19, כאשר הפרוסים קיבלו את השליטה על העיר. לאחר 1887 כמה חלקים של המבצר נפגעו, אך כמה מהם, כמו עמדות הירי, הקסרקטינים, הביצורים בצורת משולש והאנדרטה לזכרו של מישל נה שהיה מרשל צרפת, נותרו בשלמותם.
כלכלה ותשתיות

זארלואי ידועה במפעלי הפלדה והברזל שלידה ובמכרות שלה. כיום, חברת פורד היא המעסיק הגדול בעיר, והמפעל של החברה מייצר את המכוניות פורד פוקוס ופורד קוגה.
הנמל של זארלואי הוא השמיני בגודלו מבין הנמלים הפנימיים של גרמניה. העיר שוכנת במרחק של 20 דקות נסיעה מהגבול עם צרפת ו-45 דקות נסיעה מלוקסמבורג, בירת לוקסמבורג.
ערים תאומות

צרפת סן-נאזר, פיי דה לה לואר, צרפת (מ־1969)
גרמניה אייזנהיטנשטאדט (אנ'), גרמניה (מ־1986)
ניקרגואה מטיגואס (אנ'), ניקרגואה
פולין בוכניה, פולין
בית המכס (תל אביב)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מכס 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 
 קואורדינטות:  32°03′49″N 34°46′37″E﻿ / ﻿32.063603°N 34.776856°E﻿ / 32.063603; 34.776856
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) בית המכס(למפת תל אביב רגילה) בית המכס(למפת גוש דן רגילה) בית המכס(למפת גוש דן מוגדלת) בית המכס  he בית המכסhe בית המכסמפת  מרכז __ תל אביב [‌למפה דינמית של גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק, __ רמת גן, __ גבעתיים ממערב: הים התיכון tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
המבנה מכיוון מערב. בחזית הדרומית נראה הכיתוב "בית המכס" בשלוש שפות
בית המכס הוא מבנה מנדטורי, השוכן בין שני מסלוליו של רחוב הרכבת בתל אביב, בין רחוב החשמל ממזרח ורחוב לבונטין ממערב. המבנה שימש כבית המכס של תחנת הרכבת "תל אביב", שפעלה לצד מסילת הרכבת יפו–ירושלים בין השנים 1920–1970. המבנה מוכרז כמבנה לשימור, והחל מנובמבר 2016 משמש כמחסן עבור משטרת ישראל.
רקע - מסילת הרכבת לירושלים

בשנת 1920 החלה הרכבת המנדטורית בהפעלת שירותי רכבות נוסעים בארץ ישראל. כחלק מהשירות שוקמה מסילת הרכבת לירושלים שנהרסה במהלך מלחמת העולם הראשונה והורחבה לרוחב התקני, וכן הוקמה תחנת הנוסעים "תל אביב" במרחק של כ-2.5 קילומטר מתחנת הרכבת יפו.
בשנים 1936-1937 שודרגה התחנה ממבנה עץ ארעי למבנה קבע מאורך ומעט מקומר, בהתאם לתוואי המסילה שהשיקה לו. בצמוד לתחנה הוקם גם בית המכס, באגפה הדרומי. הקמת בית המכס נועדה לפתור את בעיית הניתוק מבית המכס הוותיק ביפו, שהיה בשליטה ערבית בעת מאורעות המרד הערבי הגדול והקשה על סוחרים ועולים בשחרור מטענם.
ב-7 באוגוסט 1949, לאחר קום המדינה והסכמי שביתת הנשק עם ירדן, חודשה פעילות הרכבות בקו לירושלים ותחנת תל אביב הפכה לתחנת הקצה של קו זה. בשל סגירת הגבולות עם המדינות השכנות לא התקיימו עוד ייבוא, יצוא ותנועה בינלאומית של נוסעים בדרך היבשה, ולפיכך התייתרה פעילותו של בית המכס והוא הפך למחסן.
מעבר הרכבת דרך רחובות תל אביב גרם להפרעות קשות לתנועה, במיוחד בדרך פתח תקווה אותו חצתה המסילה. מסיבה זו הוחלט לבנות תחנה חדשה בנקודה בה יוצאת המסילה מהעיר, כשני ק"מ מהתחנה הישנה. תחנת תל אביב דרום החדשה נחנכה ב-26 בנובמבר 1970 ועם הקמתה נהרסו מבני התחנה הישנה למעט בית המכס, ופורקה המסילה שהובילה מיפו אליה.
המבנה

בית המכס נבנה על הרציף לצד מסילת הרכבת שחלפה מצפון לו. המבנה באורך של כ-50 מטרים נבנה לצד עיקול מתון במסילה, והוא הותאם לו. הבניין בן הקומה הבודדת נושא גג רעפים המסתיים בקרניז, ובצידו הצפוני צמוד לו סוכך הנשען על מוטות ברזל מקומרים. חלונות ודלתות המבנה רבועים, ובחזיתו הדרומית מתנוסס הכיתוב "בית המכס" בעברית, אנגלית ובערבית. נכון לתחילת המאה ה-21, המבנה נטוש, נעול ומוזנח, ועל קירותיו מתנוססות כתובות גרפיטי.
התקפת האצ"ל

לקראת סוף ימי המנדט הבריטי בארץ ישראל, התכנסו הבריטים באזורי ביטחון במרכזי הערים, ותחנת הרכבת כמו גם בית המכס נכללו באזור הביטחון של בית הדר הסמוך, אשר שימש כבנין המפקדה הצבאית של מחוז לוד וכבית דין צבאי. בעת התקפת האצ"ל על משטרת רמת גן ב-23 באפריל 1946, הותקפו בית המכס ותחנת הרכבת במסגרת פעולת הסחה שנועדה לרתק כוחות בריטים ולמנוע החשת תגבורת מאזור הביטחון אל משטרת רמת גן המותקפת.
ראו גם

בית המכס בנמל יפו
הערות שוליים

↑  שולה וידריך, תחנת הרכבת ובית המכס, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
↑  ההחרמות בתל אביב, הצופה, 8 באוגוסט 1946
↑  דני רכט, ד"ר ניר מן,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'בית הדר, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
"מחזירים אותם הביתה עכשיו" על בית המכס הישן
אמת או חובה

ערך זה עוסק במשחק חברה, בעיקר של ילדים ומתבגרים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
"אמת זו חובה", פרפרזה על המשחק "אמת או חובה", פסל של דן חמיצר בעין הוד
אמת או חובה הוא משחק חברה האופייני לילדים ולמתבגרים. המשחק מתאים במיוחד לקבוצות מעורבות מינית, שבהן המשתתפים מכירים אלו את אלו ולעיתים מכיל מטלות ושאלות בעלות אופי מביך, מיני או מקורי.
המשתתפים יושבים במעגל. במהלך המשחק מסובבים בקבוק, המשמש לקביעת המשתתפים בסיבוב הבא. המשתתף שאליו מצביעה פיית הבקבוק נשאל את השאלה: "אמת או חובה?". אם בחר "אמת", ישאל אותו האדם שעליו מצביעה תחתיתו של הבקבוק שאלה, שעליה הוא חייב לענות בכנות בפני כל הנוכחים. השאלה היא שאלת כן/לא, הפותחת במילים: "האם אמת ש...". אם בחר "חובה", יטיל עליו האדם שעליו מצביעה תחתיתו של הבקבוק מטלה, הפותחת במילים "חובה עליך...".
בגרסה אחרת, מטיל המטלה הוא זה שנאלץ למלא אחר המטלה (או לענות על שאלה) בסיבוב הקודם. כאשר משחקים את המשחק במשך זמן רב ביחס למספר המשתתפים, מורגש ההבדל בין הגרסאות: בגרסה הראשונה, הזוגות של השואל והנשאל קבועים. בגרסה השנייה, העניין רב יותר. בגרסאות אחרות נתווספו האפשרויות "חובתיים" ו"סולם אהבה". האפשרות חובתיים מוטל על המשתתף לבצע משימה אחת מתוך שתי משימות. באפשרות סולם אהבה צריך המשתתף לדרג את היושבים בדרגות חיבה ואהבה. ניתן לבצע שינויים בין הגרסות כאשר אפשרות אחת מושמטת ואחרת מתווספת.
במשחק יש סיכוי גבוה יותר להשתתף בסיבובים רבים יותר למשתתף שהגזרה הזוויתית שהוא תופס במעגל גדולה יותר. במשחק יש את האפשרות להטיל וטו, מה שאומר שאפשר לבטל את המשימה או לא לענות על השאלה. בתחילת המשחק אפשר לקבוע כמה הטלות וטו כל אחד יכול לעשות.
אנני בייקר

| --- | --- |

 לידה:  אפריל 1981 (בת 43) קיימברידג', ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות על שם טיש, ברוקלין קולג', התיכון האזורי אמהרסט 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  Body Awareness, The Flick 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (2014)  עמיתי מקארתור (2017)  פרס פוליצר לדרמה (2014) 
 אתר רשמי
 
אנני בייקר (באנגלית: Annie Baker; נולדה באפריל 1981) היא מחזאית ובמאית קולנוע אמריקאית שזכתה ב-2014 בפרס פוליצר על המחזה The Flick".
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

בייקר נולדה בבקיימברידג' מסצ'וסטס אך רוב ילדותה גדלה באמהרסט. אביה, קון נוג'נט היה מנהל בקונסורציום חמש המכללות, ואמה, לינדה בייקר, הייתה דוקטורנטית לפסיכולוגיה. לאחר שהוריה התגרשו, מצא אביה עבודה בניו יורק ועבר לשם.
ביוגרפיה > השכלה גבוהה

בייקר למדה בבית הספר טיש לאומנויות של אוניברסיטת ניו יורק וסיימה את לימודיה ב-2003 עם תואר ראשון באומנויות (B.F.A), ובשנת 2009 סיימה תואר שני בברוקלין קולג'.
ביוגרפיה > חייה הבוגרים

על מנת שתוכל להמשיך לעסוק בתשוקתה למחזאות עבדה בייקר בעבודות מזדמנות. בין עבודותיה הראשונות עבדה כמפקחת שמטרתה לדאוג למשתתפי תוכנית הריאליטי האמריקאית "הרווק". בייקר נישאה לניקו באומבך, כותב ואקדמאי, ולזוג ילד אחד.
בשנת 2023 ביימה וכתבה את סרט הביכורים שלה "עולמה של ג'נט" (אנ'), דרמת ההתבגרות המתרחשת במערב מסצ'וסטס הכפרית, לייסי בת ה-11 מבלה את קיץ 1991 בבית, מרותקת מהדמיון שלה ומתשומת הלב של אמה, ג'נט.