יחידת הפרטיזנים ע"ש מרדכי אנילביץ'
הערכת פעילותם של הפרטיזנים היהודים

ההיסטוריון ישראל גוטמן הסביר את העובדה שהלחימה הפרטיזנית היהודית בפולין הייתה בהיקף מוגבל על ידי הגורמים הבאים: ראשית, יערות דלילים במרכז פולין, יחסית למזרח. שנית, המחתרת הפולנית החזקה, ארמייה קריובה, שפעלה בחסות הממשלה הפולנית הגולה, העדיפה להתרכז בהכנות ללחימה נגד הכובש הנאצי בשלבים הסופיים של הלחימה. לכן היא לא עודדה יהודים לצאת ליערות וברוב המקרים מפקדיה לא היו מוכנים לקבל יהודים אל שורותיהם. אומנם היו חברי ארמייה קריובה שהגנו על יהודים ביערות, אבל האנטישמיות הייתה נפוצה בקרב חברי הארגון והיא התבטאה גם ברצח של יהודים שברחו ליערות. שלישית, התנועה הפרטיזנית בגנרלגוברנמן הייתה דלה בשנים 1943-1942 כאשר מסע הרצח של היהודים בגטאות היה בעיצומו. לכן כאשר גברה התנועה הפרטיזנית באזור לאחר מכן, כבר לא נותרו יהודים במרבית הגטאות.
לדבריו, הקומוניסטים הפולנים היו נוחים יותר ליהודים, שכן הם רצו לפתוח במאבק מיידי נגד הגרמנים, כדי להקל את הלחץ הצבאי הגרמני על "הצבא האדום", והם מצאו ביהודים שותפים טבעיים למהלך כזה. בנוסף, יהודים קיימו קשרים אמיצים עם קומוניסטים ואנשי שמאל פולנים עוד לפני המלחמה. הפעילות הפרטיזנית הקומוניסטית החלה באמצע 1942 והתרחבה באופן משמעותי במהלך 1943. הם היו מוכנים לקלוט אל שורותיהם יהודים, כפי שהיה ביחידה של חברי אי"ל ביערות וישקוב, אבל הקפידו ששיעור היהודים לא יהיה גבוה מדי, כדי שלא יטענו שהם ארגון יהודי. בפועל, ליהודים היה חלק חשוב בגיבוש הכוח הפרטיזני ביוזמת הקומוניסטים, הארמייה לודובה, ויהודים רבים מילאו תפקידי פיקוד במחתרת זו. מתוך כ-25 אלף פולנים שפעלו בשתי המחתרות באזור הגנרלגוברנמן, רק כ-2,000 יהודים זכו להילחם עם נשק ביד. עוד כ-3,000 איש שוטטו ביערות ובכפרים. מנגד, עשרות אלפי יהודים נתפסו, נרצחו או נספו ביערות.
יצחק צוקרמן, מפקד אי"ל החל ממאי 1943, לאחר שמרדכי אנילביץ' נהרג ב"מילא 18", כתב ש"בפולין לא היה מקום לפרטיזניקה יהודית גדולה. אין פרטיזניקה בלי עורף, בלי כפר, לא תיתכן פרטיזניקה שאיננה מקבלת בכבוד את הלחם מהאיכר, לא תיתכן פרטיזניקה שאיננה יכולה להישען על הילד בכפר, על העובר ביער. לא תיתכן פרטיזניקה שאינה מלווה באהבה, שאין לה שורשים בארץ, שהשמים לא של אנשיה הם והארץ לא שלהם... הפרטיזניקה בפולין הייתה חלשה, טרגית ונתחסלה כמעט כולה". לדבריו, "מבחינת ארמייה קריובה, היינו מיותרים בכל מקום על אדמת פולין,... היינו מיותרים בשבילם בגטו הלוחם, והיינו מיותרים גם כחוליות לוחמות בצד הארי של ורשה, היינו מיותרים גם בפרטיזניקה - כיהודים, בכל מקום היינו מיותרים. אומנם הם הציעו שנצא לפרטיזניקה, אבל אחר כך הם הרגו אותנו..... לא האמנתי באפשרות קיומה של פרטיזניקה יהודית על אדמת פולין. גם המקום לא היה מתאים, מבחינת נתוניו האובייקטיביים. זה היה הספר המזרחי על יערותיו וביצותיו. לא היה שם מקום לפרטיזניקה גדולה. הבוג איננו יותר מנהר בסדר גודל בינוני... ברי היה לי שבגלל היחס העוין של האוכלוסייה, אין סיכוי לפרטיזנים יהודים להישרד ללא שום עורף. ההפך מזה - הסביבה הייתה עוינת.... אנחנו שיתפנו פעולה עם הגורם החלש ביותר שבין הגורמים הפולנים - הקומוניסטים... כאשר השוויתי את הפעילות הפרטיזנית שלנו לעומת המרד - ברי היה לי שהפרטיזניקה אינה מהווה עלייה, כי אם ירידה טראגית.... ".
ספר הפרטיזנים היהודים הציג את הקשיים הרבים בפעילותה של היחידה ביערות וישקוב: היער והסביבה היו בשליטה גרמנית מלאה, פעלו במקום צר ללא יערות גדולים, האוכלוסייה הכפרית לא אהדה פרטיזנים בכלל ופרטיזנים יהודים בפרט, הכוחות הפרטיזנים היהודים ביער היו דלים מכדי לפתח פעילות פרטיזנית נרחבת, רמת הפיקוד הנמוכה של הפלוגה הגבילה את פעילותה בכל התקופה, הרעת יחסים עם קבוצות מקומיות חזקות של ארמייה קריובה, שטענו שהפרטיזנים היהודים הם קומוניסטים עקב קשריהם עם ארמייה לודובה וגם בגלל שקיבלו נשק מברית המועצות שהוצנח ממטוסים. חלק מאנשי ארמייה קריובה היו אנטישמיים, במספר תקריות הם לקחו נשק מפרטיזנים יהודים ואף הרגו קבוצת פרטיזנים יהודים, בפיקודו של מרדכי גרובאס, לאחר שביצעו פעולה משותפת נגד הגרמנים. המצודים שהטילו עליהם הגרמנים. כך חיילים שהיו בדרך לחזית הלחימה עם ברית המועצות קיבלו משימה – לסרוק את היער ולטהר אותו מפרטיזנים. כאשר הפרטיזנים היהודים ביצעו מספר פעולות מוצלחות, גבר הלחץ הגרמני והם העבירו לאזור יחידות טובות יותר עם אנשי ס.ס. לפרטיזנים היהודים הייתה "תחושת בדידות רצופה יום-יומית.... ניתוק וחוסר אונים". הקשר עם ורשה שהיה מאוד חשוב, אבל קשר לא יכול להחליף כוח ויכולת ארגונית שחסרו לפרטיזנים. רגשי הבדידות נבעו מהעדר כוח פרטיזני נוסף ביער שעליו יוכלו להישען ולפעול ביחד ולכן הפרטיזניקה באזור לא הפכה לתנועה רחבה יותר, בניגוד לציפיותיהם. בנוסף, בעקבות התגברות הלחץ הגרמני עליהם והעוינות כלפיהם מצד אנשי ארמייה קריובה והכפריים, פרטיזנים יהודים לא האמינו ביכולתם להילחם. הייתה בקרבם אווירה של ייאוש. בשעה הקשה הזו הועמדו למבחן ערכי השותפות והאחווה שאפיינו את לוחמי אי"ל במהלך המרד בגטו ורשה, למרות שהגיעו ממפלגות שונות. בעת ההיא נוצר פיצול בקרב הפרטיזנים על פי השתייכות מפלגתית ותנועתית. ההתעלות של תקופת המרד הפכה לתחושת אכזבה מהאחווה, מהשותפות ומהיהודי הלוחם.
ההיסטוריון שמואל קרקובסקי, שחקר את פעילותה של יחידת הפרטיזנים ע"ש אנילביץ', כתב שהיא ביצעה "פעילות קרבית קצרת ימים ביערות וישקוב". לדבריו, העברת הלוחמים ליערות וישקוב הייתה "בחירה אומללה ביותר", שכן הם "הוצרכו לפעול בשטח בלתי מוכר להם לגמרי, בלי כל תמיכה מהאוכלוסייה המקומית ובלי אפשרות - ואפילו מצומצמת - לשיתוף פעולה עם כוחות פרטיזנים אחרים". כך, למרות שהם הגיעו ליער כ"יחידה לוחמת ומלוכדת" ולחבריה היה ניסיון קרבי עשיר, לא הצליחו לנהל מאבק ממושך נגד הנאצים ביערות. זאת בעיקר עקב "עמדתה השלילית של המחתרת הפולנית העיקרית", ארמייה קריובה, שהתנגדה "לפעילותו של כוח פרטיזני חדש שקשור לארמייה לודובה, ולא מן הנמנע שפעלו כאן בנוסף לכך נטיות אנטישמיות" של חברי המחתרת הפולנית. ביולי 1943 החלו חברי ארמייה קריובה להתגרות בפרטיזנים היהודים ולהסית נגדם את האוכלוסייה הכפרית, לא ייפלא, שחברי ארמייה קריובה הרגו קבוצת פרטיזנים יהודים באותו חודש, לאחר שביצעו ביחד פעולה נגד הגרמנים. חודשיים-שלושה לאחר מכן הסגירה פולניה כפרית לוחמים אחרים מהיחידה, שהתחבאו בביתה, לאחר חבלה ברכבת גרמנית. לאחר "התבוסה" בבית היערן - נהרגו 12 לוחמים מהיחידה - ו"נוכח ההתקפות המתמשכות מצד אנשי ארמייה קריובה, התפוררה לחלוטין שארית היחידה".