stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנק בארט
ביוגרפיה

בארט נולד באומהה שבנברסקה, למשפחה בת שמונה נפשות. הוריו היו פטריק ג'יי בארט ואליזבת א' קורן בארט. אמו והוריה היגרו אל ארצות הברית מאירלנד. בארט למד משפטים באוניברסיטת קרייגטון ובמקביל ללימודיו הגבוהים עבד בדואר. במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס בארט לצבא ארצות הברית ושירת שם במשך שנתיים. ב-21 במאי 1919 נישא בארט לאליס קת'רין דונוגואה והזוג הצעיר עבר לעיירה לוסק שבמזרח ויומינג.
לאחר שהגיע ללוסק, החל בארט את הקריירה המקצועית שלו בתחום המשפטים, ושימש כתובע מחוז ניוברארה בשנים 1922–1934. הוא כיהן בסנאט של מדינת ויומינג משנת 1933 עד 1935, ולאחר מכן היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת ויומינג. הוא התמודד לראשונה למשרה פדרלית ב-1936, אך הפסיד לפול גריוור. הוא התמודד בשנית לקונגרס של ארצות הברית ב-1942 והפעם נבחר, וכיהן שם עד 1950. בינואר 1951 הושבע בארט למושל ויומינג. הוא התפטר מהתפקיד ב-1953 לאחר שנבחר לסנאט של ארצות הברית בבחירות 1952, כאשר הביס את הסנאטור הוותיק המכהן מהמפלגה הדמוקרטית, ג'וזף או'מהוני. בארט עצמו הפסיד בבחירות לאחר כהונה אחת בלבד בידי אחד מעוזריו לשעבר של או'מהוני, גייל מקגי.
ב-17 בפברואר 1956 נפטרה רעייתו אליס ממחלת הסרטן. נולדו להם ארבעה ילדים יחד, שאחד מהם נפטר בינקותו. ב-4 באפריל 1959 נישא בשנית, לאוגוסטה ק. הוגן. בארט השלים את כהונתו בסנאט ב-1958, והפסיד בפער קטן בבחירות. ב-1959 מונה ליועץ הראשי של מחלקת החקלאות של ארצות הברית וישב במועצת המנהלים של התאגיד "קומודיטי קרדיט". בנו, ג'יימס אמט בארט, היה שופט בכיר בבית המשפט הפדרלי העשירי לערעורים של ארצות הברית ושופט בית הדין לביקורת מודיעין חוץ בוושינגטון הבירה.
בארט אובחן כחולה לוקמיה ב-15 במאי 1962, ונפטר 15 יום לאחר מכן, בן 69 במותו. הוא נטמן בבית העלמין העירוני של לוסק. בארט היה קתולי אדוק, והיה חבר במסדר אבירי קולומבוס.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1779-1780.
הערות שוליים

↑  "Barrett, Frank Aloysius (1892-1962)". The Political Graveyard. Retrieved November 15, 2012.
↑  "Sen. Frank Barrett". Govtrack.us.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1185506470  ISNI: 0000 0000 3518 228X  LCCN: n97087918  SNAC: w6183w8c  US Congress: B000176  VIAF: 21427985   WorldCat (עם VIAF): 21427985
קתרין מק'קורמק

| --- | --- |

 לידה:  3 באפריל 1972 (בת 52) אפסום, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Catherine Jane McCormack 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1994 
 מקום לימודים:  בית הספר לדרמה באוקספורד 
 פרופיל ב-IMDb
 
קתרין מק'קורמק (באנגלית: Catherine McCormack; נולדה ב-3 באפריל 1972) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון אנגלייה. מק'קורמק התפרסמה בתור מרון אשתו של ויליאם וולאס בסרט "לב אמיץ", בתור אליזבת' הנלי בסרט " בסרט משחק ריגול" ובתור גרטה שורדר בסרט "צילו של הערפד".
ביוגרפיה

מק'קורמק חצי אירית קתולית במוצאה נולדה בעיירה אלטון שבמחוז המפשייר. אמה נפטרה ממחלה קשה כאשר הייתה בת שש והיא גדלה לצד אביה ואחיה סטיבן.
למדה בבית ספר למשחק מהיוקרתיים ביותר בממלכה שבאוקספורד.
לאחר תפקיד בכורה לא מוצלח בסרט "טעון" התפרסמה מק'קורמק בתפקיד משני בדרמה התקופתית "לב אמיץ" בה היא גילמה את מרון אשתו של המושיע הסקוטי ויליאם וולאס (מל גיבסון) שנרצחת על ידי חייליו של מלך אנגליה אדוארד הראשון.
הרצח שלה בתחילתה של העלילה הוא הגורם המרכזי למרד הסקוטי בניצוחו של ויליאם וולאס בכיבוש האנגלי.
ב-1998 גילמה את המשוררת האיטלקייה החושנית ורוניקה פרנקו בדרמה הביוגרפית "יופי מסוכן".
כמו כן שיחקה בדרמה "רוקדים בלונאסה" בתור כריסטינה אחותה הרומנטיקאית והבודדה של קייט מונדי (מריל סטריפ).
תפקידה השני המפורסם ביותר של מק'קורמק היה בתור השחקנית הגרמנייה גרטה שורדר בדרמת האימה הקומית "צילו של ערפד" על עשיית סרט הערפדים המפורסם ביותר בכל הזמנים "נוספראטו".
שיחקה גם במותחן של קתרין ביגלו " גלים מן העבר" את העיתונאית ג'ין ג'ניס הנוסעת עם בעלה טומאס (שון פן) לאיי המים הרדודים כדי לחקור רצח של שתי נשים במאה ה-19.
שיחקה ב-2001 במותחני הריגול המצליחים "משחק ריגול" של טוני סקוט בתור אליזבת הנלי אישה אנגלייה הכלואה בכלא שמור בסין ו"החייט מפנמה" שם גילמה את פרנצ'סקה דין.
ב-2005 הופיעה לצידם של אדוארד ברנס ובן קינגסלי במותחן הפעולה העתידני "אפקט הרעם" בתור סוניה רד ממציאת טכנולוגיית המסע בזמן.
ב-2007 השתתפה בסרט האימה "28 שבועות אחרי", סרט ההמשך למותחן האימה המצליח של דני בויל מ-2002.
פילמוגרפיה נבחרת

לב אמיץ (1995)
נשים בעורף (1998)
יופי מסוכן (1998)
רוקדים בלונאסה (1998)
בעלי החוב (1999)
שנת האהבה הזו (1999)
צילו של הערפד (2000)
גלים מן העבר (2000)
החייט של פנמה (2001)
משחקי ריגול (2001)
A Rumor of Angels‏ (2002)
אפקט הרעם (2005)
ירח וכוכבים (2007)
28 שבועות אחרי (2007)
סיבות לא טבעיות (2008)
the journey ‏(2016)
הבטחה עם שחר (2017)
שיר השמות (2019)
פילמוגרפיה נבחרת > טלווויזיה

Temple‏ (2019-הווה)
סוסים איטיים (2022)
לוקרבי (אנ') (2025)
ג'ו פנטוליאנו

| --- | --- |

ג'ו פנטוליאנו, 2009
 לידה:  12 בספטמבר 1951 (בן 73) ניו ג'רזי ארצות הברית
 שם לידה:  Joseph Peter Pantoliano 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1974 
 מקום לימודים:  Cliffside Park High School  סטודיו אייץ' בי 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה (2003) 
 http://www.joeypants.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'וזף פטר "ג'ו" פנטוליאנו (באנגלית: Joseph Peter "Joe" Pantoliano, נולד ב-12 בספטמבר 1951) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. ידוע בעיקר על תפקידו כראלף סיפראטו בסדרת הטלוויזיה של HBO "הסופרנוס", סייפר ב"מטריקס", וטדי בסרט "ממנטו".גילם את קפטן קונרד הווארד בארבעת סרטי "בחורים רעים" בין השנים 1995- 2024.
ביוגרפיה

ג'ו פנטוליאנו נולד בהובוקן, ניו ג'רזי, דור ראשון להורים ממוצא איטלקי-אמריקאי. אמו, מארי, סוכנת הימורים ותופרת ואביו, דומיניק, נהג רכב קבורה.
הוא נקרא לעיתים ג'ואי פנטס, עקב הקושי בו נתקלים אנשים בביטוי שמו האיטלקי.
קריירה

בשנת 1996 שיחק בסדרת הפשע "רחובות ללא חוק", שביים פול האגיס לרשת CBS, אך בוטלה לאחר עונה אחת.
בשנת 2006 שיחק במותחן "בלתי ידוע" לצד גרג קיניר.
ב-2009 שיחק בסרט העצמאי "הג'וב", לצד רון פרלמן.
ב-2010 שיחק בסרט "פרסי ג'קסון וגנב הברק" בתפקיד גייב.
ב-2011 שיחק בסרט "ג'רמי פינק ומשמעות החיים" לצד מירה סורבינו.
בשנת 2015 החל לשחק בסדרת המדע הבדיוני "סנס8" בתור מייקל גורסקי, אביו של ויל.
בשנת 2016 שיחק הקומדיה הרומנטית "התאמה מושלמת" לצד פולה פטון.
בשנת 2017 שיחק בקומדיה "מתחילים מחדש" לצד מורגן פרימן.
בשנת 2018 השתתף בסרט "יום שנה שמח" לצד איזידורה גורשטר.
בשנת 2020 שיחק בסרט הפעולה הקומי "בחורים רעים לתמיד".
פילמוגרפיה (חלקית) > קולנוע

הכל למען פיט (1974) - שוטר במסווה
האיידולמייקר (1980) - ג'ינו פילאטו
הקדושה והחטא (1982) - ג'ו מוסו
The Final Terror‏ (1983) - איגר
שעשועים מסוכנים (1983) - גיידו
אדי והמשוטטים (1983) - דוק רובינס
עונה בוערת (1985) - אנדי פורטר
הגוניס (1985) - פרנסיס פראטלי
מבוהלים בשטח (1986) - סנייק
Scenes from the Goldmine ‏(1987) - מני ריצ'י
לה במבה (1987) - בוב קיין
The Squeeze‏ (1987) - נורמן
נשות האמזונס על הירח (1987) - סיי סוורדלאו
אימפריית השמש (1987) - פרנק דמרסט
The In Crowd‏ (1988) - פרי פארקר
מרדף חצות (1988) - אדי מוסקון
נוע לשטח אפס (1989, סרט טלוויזיה) - סמל ג'ק ראסל
מרכז העיר (1990) - ווייט
The Last of the Finest‏ (1990) - ויין גרוס
זמן קצר (1990) - סקאלס
backstreet dreams‏ (1990) - פול אנטנג'לי
זנדאלי (1991) - ג'רי
אנשים משומשים (1992) - פרנק
Three of Hearts‏ (1993) - מיקי
הנמלט (1993) - קוזמו רנפרו
נערת לוח השנה (1993) - הארווי דרפיניאן
Me and the Kid‏ (1993) - רוי
רובוט במשפחה (1994) - האבא
הקעקוע של טרזה (1994) - ברונו
חופשה בחיתולים (1994) - נורברט "נורבי"
בחורים רעים (1995) - קפטן קונרד הווארד
קונגו (1995) - אדי וונטרו
המילה האחרונה (1995) - דוק'
חוקר המס (1999) - אל בנג'מין
ממנטו (2000) - ג'ון אדוארד גאמל/טדי
בחורים רעים 2 (2003) - קפטן קונרד הווארד
Jeremy Fink and the Meaning of Life‏ (2011) - אוסוולד אוסוולד השלישי
בחורים רעים לתמיד (2020) - קפטן קונרד הווארד
חג שבעת הדגים (2018) - ג'יוק
Hide and Seek‏ (2021) - קולין קרמייקל
בחורים רעים: הכל או כלום (2024) - קפטן קונרד הווארד
Spring Break '83‏ (TBA) - סמל קולטריין
פילמוגרפיה (חלקית) > טלוויזיה

הרדקסל ומקורמיק (1983) - טדי הולינס, בפרק "ברווז הבדולח"
בני פנלי (1990-1991) - דומיניק פנלי
גודזילה: הסדרה (2000-1998) - דיבוב
The Handler‏ (2004-2003)
מורשת לייק פלאסיד (2018) - סרט טלוויזיה
Tacoma FD‏ (2021-2020) - אדי פניסי האב
צ'אקי (2022) - עצמו
דקסטר: ההתחלה (2024) - מאד דוג
אוראו

| --- | --- |


 
 מאכלים
 סוג:  עוגיית סנדביץ' 
 מוצא:  ארצות הברית ארצות הברית
 יצרן:  קדבורי, נביסקו, מונדלז אינטרנשיונל 
 תאריך יצירה:  1912 
 
"דונאט אוראו" בדוכן Sweet Box ברחוב לוינסקי, תל אביב
עוגיות אוראו דאבל
אוראו (באנגלית: Oreo) הוא השם המסחרי של עוגיות-סנדוויץ' פופולריות המיוצרות על ידי חטיבת נביסקו שבתאגיד המזון קראפט האמריקאי. העוגיות מכילות מילוי מתוק והוא נמצא בין זוג ביסקוויטים בטעם שוקולד.
אוראו היא ככל הנראה העוגייה הנמכרת ביותר במאה ה-20, וישנן הערכות כי מאות מיליארדים מהן נמכרו מאז השקתן. העוגיות משולבות במאפים מגוונים (דונאט אוראו, סופגניות אוראו, עוגות אוראו), גלידות אוראו ומאכלים נוספים.
מקור השם

על אף שמקור השם אינו ידוע, קיימות מספר השערות בנוגע לכך. יש הטוענים שמקורן במילה הצרפתית "Or" שפירושה "זהב", או במילה היוונית ωραίο (אוראו) שפירושה "טוב" או "אטרקטיבי". אחרים מאמינים שהעוגייה נקראה כך בגלל שזו מילה פשוטה וקלה להגייה.
תאוריה אחרת היא ששורשי המילה במילה היוונית "Oreodaphne", זן עץ במשפחת העריים. תאוריה זו נתמכת בעובדה שהעיצוב המקורי של האוראו כלל זר עריים, וכן בשל העובדה שהשמות של כמה מהעוגיות שיוצרו על ידי חטיבת נביסקו נבעו ממקורות בוטניים, ביניהן עוגיות הלוטוס.
היסטוריה

עוגיות אוראו הוצאו לשוק על ידי חברת נביסקו בפברואר 1912. השוק הבריטי היה יעדה הראשון של החברה. בתחילה היו העוגיות בצורת "תלולית" ובשני טעמים: "קרם" ו"מקצפת לימון". הן נמכרו עבור 30 סנט לפאונד בתוך קופסאות שימורים עם מכסה זכוכית אשר איפשר להביט בעוגיות אשר בקופסה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, בשל הפופולריות הגדולה של טעם הקרם על פני הלימון, הפסיקה החברה לייצר את העוגיות בטעמו של האחרון. בשנת 1952 יצאה העוגיה בצורתה המוכרת כיום.
בשנת 2000 נרכשה חברת נביסקו, יצרנית העוגיות, על ידי חברת פיליפ מוריס, ומוזגה בתוך תאגיד המזון קראפט שבבעלותה.
העוגיות נמכרות בישראל. הן מיובאות ממפעל נביסקו בספרד.
סוגים שונים

פרט לעוגיה "הקלאסית", בעולם משווקים סוגים שונים רבים של עוגיות אוראו הנבדלות בטעמים ובצורות. ביניהן, "אוראו מוזהבות" בטעם וניל, "מיני אוראו", "אוראו ממולאות כפליים" המכילות כמות כפולה של קרם, "אוראו THIN"  עוגיות רזות השוות לחצי עוגיה  ועוד עוגיות בטעמים, גדלים או כמויות שונות.
בארצות הברית משווקים גם מעדני חלב תחת השם אוראו והגביעים ממולאים כך שיש בהם שתי שכבות. כמו כן, נמכרות בישראל ובשאר העולם גליליות אוראו, במארזים מותאמים למוצר. יש מעל ל-63 טעמים של אוראו בכל העולם.
הערות שוליים

↑  More-eo About Oreos
↑  David Feldman, Why do clocks run clockwise? and other Imponderables, ניו יורק, ארצות הברית: הרפר קולינס, 1998, עמ' 173–174, ISBN 978-0-06-091515-5
↑  Jennifer Rosenberg, A History of the Oreo Cookie, Thought Co, ‏13 בספטמבר 2019
↑  Stella Parks, How Oreos Got Their Name: The Rise of an American Icon, serious eats, ‏5 בפברואר 2019
הדליה

הדליה היא פעולה חקלאית שייעודה הוא מתן תמיכה לצמחים, בעיקר מטפסים, על ידי מתקן עזר ייעודי.
להדליה כמה מטרות:
לרוב, עיצוב הצמח במבנה מרחבי המאפשר גישה נוחה לעבודות חקלאיות כגון דילול, ריסוס, קטיף, בציר וכדומה.
יצירת צל תוך כדי שהצמח משתרג מסביב למתקן.
שיפור תנאי האקלים של הצמח - לשמור מפני רוח ולהגביר את החום.
הפחתה של כמות המזיקים היכולים להגיע מהקרקע, אילו הצמח היה שרוע.
ראשיתה של ההדליה בעת העתיקה, אז היו מגדלים סוכות גפנים. בתנ"ך מוזכרות הגפנים הדליות לעומת הרוגליות, כלומר המודלות מול אלו שאינן כאלה.
הדליה חקלאית מתבצעת על עמודי מתכת (ובחו"ל גם על חומרים אחרים) שאליהם מחוברת רשת חוטי ברזל. כיום יש מגוון רחב של שיטות הדליה בגפן, מהן המצמצמות את נוף הגפן (בדרך כלל) לענבי יין. ומהן בסגנון הוורנדה הכפולה (בצורת האות Y) לענבי מאכל. בשנים האחרונות מיובאות שיטות חדשות-ישנות בדמות סוכות צ'ילאניות.
בגידולים רבים נעשה שימוש בהדליה, בהם הפיטאיה, הקיווי והשעונית הנאכלת (פסיפלורה).
הדליית עץ פרי להגנה מפני רוח והגברת החום
הדליית ורדים מטפסים
הדליית גפנים בכרם, גרמניה
הדליית תפוחים
הדליה לנוי בפארק ארמון סנסוסי
הערות שוליים

↑  https://www.zeraim.com/blog/plantingtomatosummer
ערך זה הוא קצרמרבנושא חקלאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המובלעת הבריטית בחיפה

המובלעת הבריטית בחיפה הייתה מובלעת שנותרה בשליטה בריטית לאחר תום המנדט הבריטי בחצות שבין 14 ל־15 במאי 1948 ועד לתום פינויה ב־30 ביוני 1948.
רקע

ב־20 בספטמבר 1947, לאחר שוועדת אוסנקו"פ הודיעה כי רוב המדינות החברות תומכות בחלוקה, החליטה ממשלת הממלכה המאוחדת על יציאתה מארץ ישראל. ב־29 בנובמבר 1947 אישרה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את תוכנית החלוקה, וב־4 בדצמבר הודיעה בריטניה כי המנדט יתום ב־15 במאי 1948 וכי צבא בריטניה יצא מארץ ישראל עד 1 באוגוסט 1948.
עם ההחלטה על הפינוי הוצבה בחיפה, שהייתה למוקד חשוב בתוכניות הפינוי הבריטי דרך נמל חיפה, הדיוויזיה המוטסת השישית, היחידה המובחרת ביותר שעמדה לראשות הממשל הבריטי. בראשית אפריל יצאה מפקדת הדיוויזיה את הארץ.
בפברואר 1948 הורה הנציב העליון אלן גורדון קנינגהם להעביר את משפחות אנשי המנהל הבריטי שהמתינו בחיפה לבתי מלון בשפרעם או בג'נין, מחשש שאנשי האצ"ל ינסו לפגוע בהם. במקביל עברה מפקדת הצבא הבריטי מירושלים לסטלה מאריס שבחיפה.
במרץ הוציא מפקד הצבא חוק האוסר על עליית נוסעים בנמל חיפה.
ב־19 באפריל החלו הבריטים בהערכות מחודשת בחיפה, שנמשכה עד בוקר 21 בו. מפקד הכוח הבריטי חיפה, גנרל יו צ'ארלס סטוקוול, הודיע קודם לכן לשני הצדדים על כוונת הצבא הבריטי להיערך מחדש, אך הניח כי כוחות ההגנה המאורגנים יותר ישתלטו על העיר. הערכות מחדש זו הייתה למעשה ויתור על השליטה בעיר פרט למובלעות החשובות לבריטים. הקרב על חיפה נמשך עד 22 באפריל, ובסיומו שלטו כוחות ההגנה בעיר.
גם לאחר סיומו הרשמי של המנדט המשיכו הבריטים להחזיק במובלעת צבאית דרומית לחיפה במחנות באזור טירה (טירת כרמל), בשדה תעופה רמת דוד, בשדה התעופה בחיפה ובנמל חיפה.
על פי הערכה של ה־CIA מ־5 במאי 1948, עד לפקיעתו הרשמית של המנדט לא יוותרו בשטח המנדט מעל 20,000 חיילים בריטים ומספרם קרוב ל־15,000.
הערות שוליים

1 2 3 4  מוטי גולני, בריטניה והכרעת 'מלחמת האזרחים' בארץ ישראל: 'מפנה חיפה', אפריל 1948, ציון סד, ד, 1999, עמ' 455–94‏, JSTOR 23563946
1 2  מחנה עתלית מתפרק, דבר, 27 במאי 1948
↑  secret - the palestine situation
↑  הוכרז שלטון צבאי בריטי במרבית שפלת החוף, הַבֹּקֶר, 13 במאי 1948; שלטון צבאי בשפלה, הַבֹּקֶר, 13 במאי 1948 (המשך הכתבה)
↑  גנרל מק־מילאן מודיע, כי לו סמכות עליונה ב"מובלעת" חיפה, על המשמר, 18 במאי 1948
↑  מפקד הצבא מבטיח להדוף התקפות צבאיות על חיפה, הארץ, 18 במאי 1948
↑  הסבר מצרי להרעשת רמת דוד, הצופה, 24 במאי 1948
↑  22 יהודים עצורים עתה בכלא הבריטי בבת גלים, מעריב, 22 ביוני 1948
↑  עם סגירת הגיליון, הצופה, 28 במאי 1948
↑  מפעל מים של הצבא לרשות עירית חיפה, יום יום (עיתון ערב), 8 ביוני 1948
↑  צומצמה "מובלעת חיפה", המשקיף, 11 ביוני 1948
↑  מחנות טירה לפיקוח או"מ עם גמר הפינוי יופקד בהם משמר יהודי, דבר, 17 ביוני 1948
↑  המפקדה הבריטית בחיפה וויתרה על מסירת מחנה-טירה לערבים, על המשמר, 17 ביוני 1948
↑  פינו מחנות בריטיים בסביבת חיפה, דבר, 15 ביוני 1948
↑  השוטרים הבריטיים האחרונים עוזבים היום את חיפה, המשקיף, 21 ביוני 1948
↑  מחנות טירה ליד צבא-ישראל, המשקיף, 28 ביוני 1948
↑  היום יוצא החייל הבריטי האחרון מחיפה, המשקיף, 30 ביוני 1948
↑  המדינה קמה, נמל חיפה נשאר בידי הבריטים, באתר ynet, 29 ביוני 2007
↑  צי ישראל נכנס לנמל חיפה גנרל מק־מילן- החייל הבריטי האחרון שעזב היום את הארץ, יום יום (עיתון ערב), 30 ביוני 1948
1 2  יאיר ספרן, תמיר גורן, "מובלעת חיפה" - התחנה האחרונה בפלשתינה בעת סיום השלטון הבריטי, חיפה: ביטאון העמותה לתולדות חיפה 18, 2020, עמ' 30-36
↑  עם צאתו של החייל הבריטי האחרון, יום יום (עיתון ערב), 30 ביוני 1948
↑  מק־מילן מודיע רשמית על ביטול שלשון הכיבוש, מעריב, 30 ביוני 1948
↑  איזה עתיד צפוי ל„עיר העתיד“?, מעריב, 1 ביולי 1948
↑  Morris, Benny (1988). "Haifa's Arabs: Displacement and Concentration, July 1948". Middle East Journal. 42 (2): 241–59. JSTOR 4327736.
המפה הראשונה שנחתמה בידי מקמילן ב־12 במאי
המפה שעודכנה ב־15 במאי
המפה מ־5 ביוני
הפיגוע בסניף הליכוד בבית שאן

| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |
 תאריך:  28 בנובמבר 2002
 מקום:  בית שאן
 קואורדינטות:  32°29′49″N 35°30′12″E﻿ / ﻿32.4969°N 35.5033°E﻿ / 32.4969; 35.5033
 סוג:  פיגוע ירי
 הרוגים:  6
 פצועים:  30
 מבצע:   גדודי חללי אל-אקצא
 he
 
מקום הפיגוע בסניף הליכוד
הפיגוע בסניף הליכוד בבית שאן הוא פיגוע שבוצע בעיר בית שאן ב-28 בנובמבר 2002 על ידי שני מחבלים החברים בגדודי חללי אל-אקצא, שפתחו בירי והשליכו רימוני יד לעבר אזרחים, בעת הבחירות לראשות מפלגת הליכוד שנערכו בסניף הליכוד בעיר. בפיגוע נרצחו 6 אזרחים וכ-30 נפצעו.
הפיגוע

הפיגוע בוצע בשעת צהריים, בעת שנערכו בסניף הליכוד שבעיר בית שאן כמו גם בסניפי ליכוד אחרים בישראל, הבחירות לראשות מפלגת הליכוד. בבחירות התמודדו ראש הממשלה אריאל שרון ובנימין נתניהו. שני מחבלים תושבי הכפר ג'לבון שממזרח לג'נין, הגיעו למקום במכונית מאזדה גנובה. המחבלים היו חמושים ברובי קלצ'ניקוב, וברימוני יד. אחד המחבלים החל לירות בתחנה המרכזית של העיר, והשני הגיע לרחבת הכניסה של סניף הליכוד והחל לירות באנשים ששהו במקום, ולידות עליהם רימוני יד. מן הירי נהרגו חמישה מתושבי העיר ששהו בסניף הליכוד והמאבטח במקום. בין הפצועים שלושה מבניו של חבר הכנסת דוד לוי, בהם ז'קי לוי שכיהן לאחר מכן כראש העיר, וכחבר הכנסת מטעם הליכוד.
ערן דוד, לוחם מג"ב ששהה בחופשה בביתו, שמע את היריות שנשמעו מכיוון סניף הליכוד, ורץ לביתו על מנת לקחת את נשקו האישי. הוא ירה בראשו של אחד המחבלים והרגו. לאחר מכן זיהה מחבל נוסף והרג גם אותו. על מעשה זה קיבל את עיטור האומץ של משטרת ישראל.
בשל הפיגוע נרשמו אחוזי הצבעה נמוכים בבחירות המקדימות של הליכוד. בעקבות כך כינס ראש הממשלה שרון מסיבת עיתונאים כמה שעות לאחר הפיגוע. שרון שחשש מאחוזי הצבעה נמוכים שיקשו על בחירתו מחדש, קרא למתפקדים "אל תתנו לטרור להשפיע, לכו להצביע".
זכריא זביידי נחשד כאחראי לתכנון הפיגוע, אך הוא לא נתפס והועמד לדין עד להסכם חנינה ב-2005. ב-2019 נעצר לאחר שהפר את תנאי ההסכם, פורסם שהוא יועמד לדין גם על אחריותו בפיגוע בבית שאן.
חמישה מהנרצחים בפיגוע שהיו תושבי בית שאן, נקברו בהלוויה משותפת.
בשנת 2016 החליטה עיריית בית שאן לקרוא רחוב לזכר נרצחי הפיגוע בשם "דרך השישה" הסמוך לרחוב החלמיש בעיר, ובסמיכות למרכז הליכוד שבו התרחש הפיגוע, כמו כן מבנה מרכז הליכוד שבנוי כמבנה רומי עתיק הוכרז כמבנה שימור, ולצידו הוקמה אנדרטה לזכר ששת הנרצחים.
הערות שוליים

↑  רס"ל ערן דוד, באתר הגבורה
↑  אמנון ברזילי, שרון למתפקדי הליכוד: אל תתנו לטרור להשפיע, לכו להצביע, באתר וואלה, 28 בנובמבר 2002
↑  יצחק סולומון, בית שאן: חלמיש יהפוך לרחוב 'השישה' לזכרם של ששת הנרצחים בפיגוע, באתר בלינקר, 19 בדצמבר 2016
| פיגועי טרור נגד ישראלים בעשור הראשון של המאה ה-21 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | < • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | הפיגוע בדלפק אל על בנמל התעופה של לוס אנג'לס (4 ביולי 2002) • הפיגועים במומבסה (28 בנובמבר 2002) • הפיגוע בשגרירות ישראל בטשקנט (30 ביולי 2004) • מתקפת הטרור בסיני (7 באוקטובר 2004) • הפיגוע בשגרירות ישראל במאוריטניה (1 בפברואר 2008) • מתקפת הטרור במומבאי (26 בנובמבר 2008) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
התרנגולים

| --- | --- |

משמאל לימין: ליאור ייני, ישראל פוליאקוב, עליזה רוזן, גברי בנאי, דבורה (דקובסקי) דותן
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1960–1970 (כ־10 שנים)
 סוגה:  זמר עברי 
 חברים
 יהורם גאון חנן גולדבלט ישראל פוליאקוב עמירם ספקטור תובל פטר צביקה גרטל יוסי צמח שייקה לוי עליזה רוזן דבורה (דקובסקי) דותן ליאור ייני גברי בנאי יגאל קלאוס
 
התרנגולים הייתה להקת זמר ישראלית מצליחה שפעלה בתחילת שנות השישים של המאה ה-20.
תולדות הלהקה ותוכניותיה

להקת "התרנגולים" החלה לפעול בשנת 1960 בבימויה ובהדרכתה המוזיקלית של נעמי פולני, והורכבה מיוצאי להקות צבאיות. היוזמה להקמת הלהקה באה מצד זמרים משוחררי הלהקות הצבאיות שעבדו עם פולני במהלך שירותם הצבאי, ורצו להמשיך את העבודה המשותפת.
תולדות הלהקה ותוכניותיה > התוכנית הראשונה

הופעת הבכורה של התוכנית הראשונה נערכה במאי 1961 במסגרתה השתתפו יהורם גאון, חנן גולדבלט, ישראל פוליאקוב, עמירם ספקטור, תובל פטר, צביקה גרטל, יוסי צמח ושייקה לוי. היא הורכבה מפזמונים מוכרים של הלהקות הצבאיות, ושל הרכבים כגון "בצל ירוק" ו"רביעיית מועדון התיאטרון". בנוסף, הלהקה ביצעה שירים חדשים שנכתבו עבורם על ידי סשה ארגוב וחיים חפר. את השם "התרנגולים" הגה דן בן אמוץ. על העיבודים המוזיקליים הופקד משה וילנסקי בעוד כל שאר העבודה היוצרת, מלבד כתיבת השירים עצמם, הונחה על כתפי נעמי פולני.
העורך המוזיקלי מנשה סעד טען כי "צורת העבודה היא המשך ופיתוח של הלהקות הצבאיות עד אז בנוסף להשפעות הצרפתיות". השפעות פרנקופיליות (הערצת התרבות הצרפתית) ניכרו במספר שירים בתוכנית זו: "חולשה של בת" התבסס על שירו של הצוות הצרפתי ה"פרר ז'אק" וכך גם "הסיירים". "אין כמו יפו בלילות" הוא שיר של פ. לוריס, "כבוד עצמי" הולחן על ידי ג. לאפארג' ו"אוהבי הטבע" הולחן על ידי פ. פיליפ. פולני הושפעה בתוכנית זו מלהקת ה"פרר ז'אק" בעלת המאפיינים הבימתיים שעסקו באנשים פשוטים בקטעים תיאטרלים. שאר השירים בתוכנית הראשונה היו: "שיר התרנגול", "שיר השוק" (במקור בוצע על ידי להקת השעות הקטנות: שייקה לוי, גבי אקשטיין, מרים גבריאלי ויעל שרז), "זמר אהבה לים" (נכתב במקור להצגה "ים ובית", שהועלה ב-1953 בתיאטרון הקאמרי), "הגנרל המקסיקני קסטנייטס" (מתוכנית הצ'יזבטרון 1950), "כבוד עצמי" ו"זאת מרחוב פנורמה" (שני שירים אלה בוצעו בתוכנית "פצצת זמן" של רביעיית מועדון התיאטרון 1963), "בראשית", "האם אמרו לך פעם", "ערב במסחה", "שיר החמור" ו"אליפלט".
פולני לא קיימה בחינות כניסה פתוחות לקהל. בהיותה במאית מנוסה מן הלהקות הצבאיות, היא שאבה כישרונות מאותן הלהקות, וכך קל יותר היה לה להשליט את הלך רוחה האומנותי והייחודי על החיילים המשוחררים. תקופת החזרות ארכה כשנה וחברי הלהקה מעידים שהייתה מתישה, ללא מקום קבוע וללא הכנסה. הצוות הראשון החזיק מעמד בשלמותו רק לאלבום אחד.
תולדות הלהקה ותוכניותיה > התוכנית השנייה

התוכנית השנייה של התרנגולים עלתה ביולי 1963. צוות א' עבר שינויים והציג פנים חצי חדשות לקראת הבכורה והתקליט השני. הצוות השני כלל לראשונה שתי נשים - עליזה רוזן ודבורה (דקובסקי) דותן - וכן את ליאור ייני, גברי בנאי, שייקה לוי, ישראל פוליאקוב, עמירם ספקטור, תובל פטר ויגאל קלאוס.
כל השירים בתוכנית נכתבו במיוחד ללהקה על ידי חיים חפר, דן אלמגור וע. הלל והולחנו על ידי סשה ארגוב. השירים בתוכנית השנייה שהתווספו לרפרטואר הקודם היו: "הכל זהב", פנס בודד, "אם תרצי" "הורה אהבה", "משעמם" ו"שיר אהבה חיילי" של חפר, "שיר החתולים", "ככה סתם", "יוסי ילד שלי מוצלח" של ע. הלל ו"כשאת אומרת לא" של אלמגור.
פולני חילקה את המופע לנושאים שונים, וביקשה מהיוצרים לכתוב על אותם נושאים. כך, בנושא "שכונה", שילבה הלהקה בין השירים מערכונים שהציגו תמונות מחיי השכונה, בין היתר את שיר-המערכון "שיר השכונה". בנושא "צבעים" בוצעו השירים "השמלה הסגולה" ו"הכל זהב".
התרנגולים הופיעו ברחבי הארץ ללא הגברה, היות שהתנאים המקצועיים לא אפשרו סאונד לשבעה אנשים וכן לא היו בנמצא מיקרופונים ניידים, כך שהשירה הייתה עלולה להיעלם בשל התנועה המתמדת על הבמה.
ב-1963 זכתה הלהקה בפרס כינור דוד.
הלהקה הופיעה מספר פעמים בחו"ל: בבלגיה, שם הוקלטה לטלוויזיה הפלמית, וזו התוכנית הטלוויזיונית היחידה בנמצא בארכיון הטלוויזיה הישראלית. הלהקה הופיעה במרסיי, בפריז, במילאנו וברומא ולאו דווקא בפני קהל יהודי.
תולדות הלהקה ותוכניותיה > פירוק והמשך

לאחר סיום התוכנית השנייה התפרקה הלהקה. ליאור ייני, עליזה רוזן, חנן גולדבלט ויהורם גאון התקדמו כזמרים ושחקנים בממסד התרבות הישראלי. האמרגן אברהם דשא (פשנל) הרכיב משלושת חברי הלהקה פולי, גברי ושייקה את הרכב הבידור המצליח ביותר בישראל, "הגשש החיוור".
בשנת 1966 הקימה נעמי פולני יחד עם ארבעה מיוצאי התרנגולים – ליאור ייני, עליזה רוזן, דבורה דותן וצביקה גרטל – את להקת "החמציצים". במובנים רבים היו החמציצים ממשיכי דרכם של התרנגולים, אך הם לא הצליחו מבחינה מסחרית וההרכב התפרק כעבור שנה בלבד.
בשנת 1998 יצרה פולני את המופע "התרנגולים חוזרים" עם הרכב של זמרים צעירים, שביצעו את שירי הלהקה המקורית. ביניהם היו יותם ייני, בנה של פולני וירון אלדמע, בנו של גיל אלדמע, שעיבד את השירים לתוכנית השנייה.
בשנת 2010 התקיים מופע מחווה מיוחד לנעמי פולני לרגל קבלת פרס מפעל חיים. במופע השתתפו הראל סקעת, קרן פלס, אלון אולארצ'יק, רועי בר נתן, שני כהן ואמנים נוספים. בהופעה מיוחדת שרו הבנים של חברי התרנגולים המקוריים אריאל פוליאקוב ובועז בנאי את "פנס בודד". בריאיון לקראת המופע הם סיפרו על החששות מהכניסה לנעלי ההורים.
בסוף שנת 2019 העלתה תזמורת המהפכה מופע בשם "התרנגולים - הרמיקס". במופע בוצעו שירי התרנגולים תוך שילוב קטעי וידאו ארט המבוססים על הקטע היחיד המצולם של הטלוויזיה הפלמית עם פרשנות מוזיקלית של המלחין והמעבד אמיר לקנר ובהשתתפות מקהלת העפרוני ו-7 זמרים וזמרות. ההופעות נקטעו בגלל מגפת הקורונה בישראל וחודשו ביוני 2021.
הערכה וחשיבות

"התרנגולים" שיקפו במידה רבה את ההווי הצברי והיא מהווה סמל לתמימות של החברה הישראלית בראשיתה. כפי שהדבר התבטא במילות השירים של חיים חפר וע. הלל אשר נחשבים כמודל לצבריות, כך גם דרך הלחנים של סשה ארגוב והבימוי של פולני. הזמרים הצעירים, מזרחים ואשכנזים, בוגרי הלהקות הצבאיות, מטופחים וחייכנים היוו סמל חיוניות עבור המבוגרים וסמל שובבות וזוהר עבור הצעירים. המורשת של הלהקות הצבאיות השפיעה רבות על אופי הצוות. הן הסוגה הבידורית והן השילוב העממי של מוזיקה, שירה וריקוד בישראל צמחו ממורשת הלהקות הצבאיות של תחילת חיי המדינה.