stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רייצ'ל זגלר
מועמדויות ופרסים

| שנה | פרס | קטגוריה | פרויקט | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2021 | פרסי מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית | השחקנית הטובה ביותר | סיפור הפרברים | זכייה |
| 2021 | איגוד מבקרי הקולנוע של וושינגטון די. סי. | הופעת הנוער הטובה ביותר | סיפור הפרברים | מועמדות |
| 2021 | איגוד מבקרי הקולנוע של שיקגו | השחקן המבטיח ביותר | סיפור הפרברים | מועמדות |
| 2021 | חוג מבקרי הקולנוע של פלורידה | פרס השחקן הפורץ ע"ש פאולין קאאל | סיפור הפרברים | מקום שני |
| 2022 | איגוד עיתונאיות הקולנוע | ההופעה הפורצת הטובה ביותר | סיפור הפרברים | מועמדות |
| 2022 | פרסי גלובוס הזהב | השחקנית הטובה ביותר - קומדיה או מוזיקלי | סיפור הפרברים | זכייה |
| 2022 | איגוד מבקרי הקולנוע של ג'ורג'יה | השחקנית הטובה ביותר | סיפור הפרברים | מועמדות |
| 2022 | איגוד מבקרי הקולנוע של ג'ורג'יה | פריצת השנה | סיפור הפרברים | מועמדות |
| 2022 | פרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי | השחקן/ שחקנית הצעיר הטוב ביותר | סיפור הפרברים | מועמדות |
| 2022 | פרסי דוריאן | הכוכב העולה של השנה | סיפור הפרברים | מועמדות |
| 2024 | פרס בחירת הקהל | כוכבת הקולנוע של השנה | משחקי הרעב: בלדה לנחשים וציפורי שיר | מועמדות |
| 2024 | פרס בחירת הקהל | כוכב סרט האקשן של השנה | משחקי הרעב: בלדה לנחשים וציפורי שיר | זכייה |
| 2025 | פרס סאטורן  | השחקן/ית הצעיר/ה הטוב/ה ביותר בסרט | משחקי הרעב: בלדה לנחשים וציפורי שיר | מועמדות |
ב-14 בדצמבר 2021, AP News כינתה את זגלר כ"אחד מהבדרנים פורצי הדרך של 2021".
זגלר נכללה ברשימת פורבס 30Under30 לשנת 2022 של מגזין "Forbes" האמריקני.
זגלר הייתה חלק מקטע "לזכרם" בטקס פרסי גראמי ה-64 לכבוד מלחין הקולנוע שהלך לעולמו סטיבן סונדהיים, לצד בן פלאט, סינתיה אריבו ולסלי אודום ג'וניור.
מאיר עוזיאל

| --- | --- |

 לידה:  13 בינואר 1945 (בן 80) טריפולי, לוב 
 מדינה:  ישראל ישראל
 פרסים והוקרה:  פרס זאב לספרות ילדים ונוער (2000) 
 
מאיר עוזיאל (נולד ב-13 בינואר 1945) הוא עיתונאי, סאטיריקן, מתרגם, עורך, סופר, איש במה ואיש תקשורת וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

עוזיאל הוא בן למשפחה ישראלית ותיקה בת שמונה דורות בירושלים. סבו היה הראשון לציון והרב הראשי הספרדי הראשון של מדינת ישראל – הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, ועל שמו הוא נקרא.
נולד ב-13 בינואר 1945 בטריפולי שבלוב, בעת שאביו שירת כקצין ארץ ישראלי בצבא הבריטי. בהיותו בן כשנה וחצי חזרה המשפחה לארץ ישראל. אמו היא ילידת בנגאזי, ממשפחה בעלת נתינות בריטית מצד אביה (שהיה נשיא הקהילה היהודית בטריפולי) ושורשים מליבורנו באיטליה מצד אמה.
גדל בשיכון הקצינים בתל אביב.
בגיל 14 עבר עם משפחתו לקיבוץ נצר סרני. כשהשתחרר מצה"ל עסק בגרפיקה ופתח סטודיו לאמנות תפקודית בתל אביב. בשנת 1970, בגיל 25, מונה לעורך הגרפי והמאייר של עיתון מעריב. ב-1974 החל לכתוב את המדור הסאטירי-אישי "שיפודים" ב"מעריב". ב-1978 מונה לעורך מוסף חדש במעריב "קריאת ביניים".
ב-1997 הקים את העיתון מקור ראשון והיה עורכו הראשי הראשון במשך כשנה, עד 1998.
ביוגרפיה > עבודתו כעיתונאי והמדור "שיפודים"

החל משנת 1974, החל מאיר עוזיאל לפרסם את המדור "שיפודים" במוסף סופשבוע של מעריב. כתיבתו של מאיר עוזיאל במדור התאפיינה באופי סאטירי-הומוריסטי, והייתה ידועה גם בביקורת הפוליטית שלו, מנקודת מבט ישראלית מיוחדת לו. בטור פורסמה גם "פינת השלולית" בה הופיעו סיפורי אהבה ואכזבה בין "צפרדעים" לבין "נסיכות", רבים מסיפורים אלה נשלחו למאיר עוזיאל על ידי הקוראים. שיפודים פורסם במעריב עד שנת 2014, במשך כמעט 40 שנה. בהופעת המדור במעריב חלה הפסקה בשנת 2005, אבל הוא המשיך מיד באותה המתכונת בעיתון הצופה-מקור ראשון. בשנת 2012 חזר מאיר עוזיאל לכתוב את המדור "שיפודים" במעריב. ב-7 במרץ 2014, שוב הופסק פרסום המדור בעקבות חלופי מו"ל העיתון, ושיפודים חודש שוב במעריב ב-30 בנובמבר 2018, וממשיך להופיע ברציפות מדי שבוע עד היום. פירוש הדבר הוא ש"שיפודים" מופיע כ-49 שנים, בשתי הפסקות קצרות, ובכך הוא המדור האישי הוותיק ביותר הממשיך להופיע בעיתונות העברית. כיום מפרסם מאיר עוזיאל גם מאמר דעה אישי כל יום ראשון במעריב, וכן מאמרים וכתבות. בנוסף עסק מאיר עוזיאל כל השנים גם בעריכה עיתונאית, בכתיבת מאמרים, ראיונות וכתבות.
כאמור, בין יתר מפעליו העיתונאיים היה מאיר עוזיאל העורך הראשון של המוסף "קריאת ביניים", מוסף לאנשים צעירים, שהופיע בימי שני ב"מעריב" בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות השמונים (הגיליון הראשון הופיע ביום שני, 26 ביוני 1978). היה זה מוסף בעל שפה צעירה ונושאים צעירים אשר גם נתן במה ליוצרים ולכותבים צעירים ישראליים בולטים בגיל 20–35.
ביוגרפיה > עבודתו הספרותית והאמנותית

ספריו של עוזיאל מחולקים לשני סוגים – הסוג האחד הוא ספרי סאטירה ובהם סיפורים הומוריסטיים קצרים והסוג השני הוא רומנים.
הרומנים מיוחדים בסגנון שמאיר עוזיאל מגדיר כ"עבר אמיתי-דמיוני" והם: "עובדות על תשוקה מסוימת" (מודן), "מקום קטן עם דבי" (מודן) ו"איש הישר בעיניו" (טוטם). כמו כן כתב מאיר עוזיאל רומן ביוגרפי-ספרותי בשם "הראשון לארץ ציון" (עם עובד ויד בן צבי) על אודות סבו, הרב הראשי הראשון לציון בן-ציון מאיר חי עוזיאל. בשנת 2000 זכה ספר זה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
ב-1999 החל עוזיאל להפעיל בימה אמנותית בשם "בימת מופעי הספרות" המציגה על הבמה יצירות ספרותיות בבימויו, בעריכתו ובהנחייתו ובשיתוף מיטב אמני ישראל. "בימת מופעי הספרות" של מאיר עוזיאל עולה בעיקר באולמות תיאטרון "הקאמרי", "צוותא" ו"בית אבי חי", אבל גם באולמות גדולים אחרים ברחבי הארץ.
ביוגרפיה > רדיו וטלוויזיה

בשנות השבעים הנחה עוזיאל את תוכנית הטלוויזיה לתרבות ואמנות "שמונה וחצי", והשתתף בשעשועוני הטלוויזיה "תשע בריבוע" ו"שחק אותה". כמו כן השתתף בתוכניות סאטירה ברדיו, ובהן "לצון נופל על לצון" ו"יתוש בראש". עוזיאל יצר מספר תוכניות טלוויזיה דרמטיות והיסטוריות גדולות, בהן "חידון המחתרות", "החידון הבינלאומי בנושא הגבורה היהודית במלחמת העולם השנייה", ועוד. בין היתר הגה, יצר וכתב את הסדרה בת תשעת הפרקים "היינו שם איתם", על התנגדות היהודים לנאצים (את הסדרה הנחה ירון לונדון).
ביוגרפיה > פעילות דיפלומטית וציבורית

בשנים 1986–1989, נשלח מאיר עוזיאל לרומא על ידי המוסדות הלאומיים לכהן כמנהל הסוכנות היהודית באיטליה. בתפקיד זה הוא סייע לעלייה של יהודי ברית המועצות. בשנים 1994–1996 נשלח לתקופה נוספת, וכיהן כמנהל קרן היסוד באיטליה.
עוזיאל היה חבר בצוות ההקמה של "מצעד החיים", ואף טבע את השם "מצעד החיים". השם מהווה משקל נגד ל"צעדות המוות", כינוי לתהליך הפינוי של אסירי המחנות בשטח שליטתה של גרמניה הנאצית, ממזרח אירופה לכיוון גרמניה, בשלהי מלחמת העולם השנייה, תוך כדי רציחתם.
עוזיאל היה חבר בוועד אגודת הסופרים העבריים בישראל, במועצת הפיס לתרבות ואמנות ובוועד הנאמנים של הפרסים הספרותיים במשרד התרבות.
חייו האישיים

נשוי לרותי לבית שטקלמכר (ממשפחת מייסדי רמות השבים), אב לשלושה בנים. מתגורר בתל אביב.
ספריו

הבית ליד האגם באיטליה, טוטם ספרים, 2023
איש הישר בעיניו, (רומן) טוטם ספרים, ה'תשע"ד, 2014
על האש, מבחר שיפודים (הומור וסאטירה), הוצאת אורנית, ה'תש"ע, 2010
מעומק השלולית, (סיפורים הומוריסטיים קצרים על אהבה) מודן, ה'תש"ס 2000
הראשון לארץ ציון: סיפורו של הרב עוזיאל, (רומן ביוגרפי) הוצאת עם עובד ויד בן צבי, ה'תשנ"ט 1999. זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
מקום קטן עם דבי, (רומן) הוצאת מודן, ה'תשנ"ו 1996
ספר פסיכי, (הומור) הוצאת אורנית, עיצוב ואיורים – ליאורה גרוסמן, ה'תשנ"ג 1993
עובדות על תשוקה מסוימת, (רומן) הוצאת מודן, ה'תשנ"ב 1992
ההיףך: סאטירה לא חינוכית, הוצאת אורנית, ה'תשמ"ט 1989
עשיתי שלולית, (הוצאת רבמכר וספריית מעריב) הומור וסאטירה, ה'תשמ"א 1981
ספר נגד ג’וקים, ספר שיוציא לך את הג’וקים מהראש ויכניס לך אחרים, (הומור וסאטירה) הוצאת רבמכר, ה'תש"מ 1980
ספר רע: ידען לפושע המאורגן, (הוצאת רבמכר), הומור, ה'תשל"ח 1978
תרגומים

סיפורי ערש פוליטקלי קורקט, או, אגדות ילדים בלשון סגי נאור, מאת ג'יימס פין גארנר, תורגם מאנגלית על ידי מאיר עוזיאל ואוהד עוזיאל, הוצאת מודן, 1995
ספריו שתורגמו

מקום קטן עם דבי, תרגום לרוסית: אפרים באוך. הופיע בדפוס ואזל, ומופיע במהדורה אינטרנטית
Демоны Хазарии и девушка Деби
Узиэль Меир
לקריאה נוספת

מאיר עוזיאל, הבחורה שהתאהבה בסלולרי שלה, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 336, הוצאת כרמל, 2017
הערות שוליים

↑  מתוך עמוד הפייסבוק של מאיר עוזיאל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309649405171  BnF: cb17006112v (data)  GND: 173647758  ISNI: 0000 0000 7268 8212  LCCN: n80066500  SUDOC: 081553730  VIAF: 100647293   WorldCat (עם VIAF): 100647293
ג'יימס אספיר

ג'יימס אספיר (באנגלית: James Espir; נולד ב-17 באוקטובר 1958) הוא אתלט עבר יהודי-בריטי. אלוף המכביה (1981 ו-1985) ושיאן המכביה הנוכחי (2021) בריצות ל-1500 מטר ול-5000 מטר.
ביוגרפיה

אספיר נולד למשפחה יהודית, בנם של פטרישיה לבית סמוחה ומייקל לוסיין ארנסט אספיר (1926–2015), נוירולוג. סבא שלו מצד אימו, טדי סמוחה, זוכה מדליית ארד אולימפית בריצת שליחים 4x100 מטר באולימפיאדת אמסטרדם (1928). הוא התאמן בהדרכתו של הארי וילסון לצידו של סטיב אובט, אלוף אולימפי ושיאן העולם באותה העת.
ביוגרפיה > 1976

אספיר זכה באליפות בריטניה לנוער עד גיל 18 בשנת 1976 בריצת 3000 מטר.
ביוגרפיה > 1980

בשנת 1980 קבע אפסיר בריצת 1500 מטר שיא אישי חדש של 3:38.2 דקות בריצת 3000 מטר שיא אישי חדש נוסף של 7:51.92 דקות.
ביוגרפיה > 1981

בתחרות שנערכה בקמברן (אנ'), ויילס ב-17 במאי 1981 קבע בריצת 3000 מטר שיא לאומי חדש של 7:59.22 דקות ובכך היה לבריטי הראשון שרץ ריצה זו מתחת ל-8 דקות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה האחת עשרה שנערכו ביולי 1981 זכה אספיר בשתי מדליות זהב, בריצת 1500 מטר בשיא מכביה חדש של 3:43.16 דקות, לפני יאיר קרני מישראל (3:45.05 דקות) ופול מרווין מארצות הברית (3:45.54 דקות) ובריצת 5000 מטר בשיא מכיבה נוסף של 13:53.49 דקות, לפני אריה גמליאל מישראל (13:56.83 דקות) ויאיר קרני (14:30.27 דקות).
ביוגרפיה > 1983–1984

אספיר סבל מפציעה קשה בברכו ולא התחרה במשך 18 חודשים.
ביוגרפיה > 1985

7 שבועות לפני תחרויות האתלטיקה של המכביה השתים עשרה שנערכו ביולי 1985 הוא חזר להתאמן וזכה במדליית זהב, בפעם השנייה ברציפות בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:44.66 דקות, לפני עוז כץ (3:46.13 דקות) ורוני מעוז (3:46.34 דקות), שניהם מישראל.
שיאים אישיים > אצטדיון

ריצת 1500 מטר: 3:38.2 דקות (1980)
ריצת מייל: 3:56.7 דקות (1981)
ריצת 3000 מטר: 7:51.92 דקות (1980)
ריצת 5000 מטר: 13:53.49 דקות (1981)
הערות שוליים

↑  יעקב פתאל, אלייקים הפתיע בריצת 400 מ' (48.64 שנ') וזכה במדלית זהב, דבר, 15 ביולי 1981
↑  יעקב פתאל, מדליית זהב שלישית למאירי. מונשיין - "מלך האתלטים", דבר, 16 ביולי 1981
↑  אלכס פרלסמן, "המלכה" עלתה על המסלול, מעריב, 23 ביולי 1985
| --- | --- |
בקרת זהויות :  World Athletics: 14350723
זכריה בראשי

| --- | --- |
חכם זכריה בראשי בביתו, פברואר 2016
חכם זכריה בראשי בביתו, פברואר 2016
 לידה:  אפריל 1900 הכפר בראשי שבכורדיסטן 
 פטירה:  6 במרץ 2017  (בגיל 116) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום מגורים:  שכונת בקעה, ירושלים
 ידוע בשל:  גילו המופלג
 פרסים והוקרה:  יקיר ירושלים (1980) 
 
חכם זכריה בראשי (נטען כי נולד בשנת ה'תר"ס, אפריל 1900, ללא סימוכין רשמיים – 6 במרץ 2017, ח' באדר ה'תשע"ז) היה דרשן ירושלמי, בעל אות "יקיר ירושלים" (1980). נודע בעיקר בשל גילו המבוגר.
ביוגרפיה

זכריה בראשי נולד לשמחה ולאליהו בכפר בראשי שבכורדיסטן. לידתו לא תועדה במסמכים רשמיים ונטען כי נולד בשנת 1900 (ה'תר"ס), ומכך נובע שהיה האדם המבוגר ביותר בישראל. אביו, אשר עסק בין היתר באריגת שטיחים, לימד אותו את המלאכה והוא התפרנס ממנה. בכורדיסטן למד בתלמוד תורה, שם נהג גם לדרוש בפני הציבור. בשנת 1934 (ה'תרצ"ד) ניסה להשיג אישור עלייה לארץ ישראל, ובשנת 1936 (ה'תרצ"ו) הצליח לעלות במסגרת העלייה החמישית. בישראל החל לעבוד בעבודות בניין והמשיך לשאת דרשות בבתי כנסת. היה בין מקימי הארגון הארצי של יהודי כורדיסטן בישראל, וגם היה חלק מהמוציאים לאור של כתב העת "התחדשות" – כתב עת של יהודי כורדיסטן שפורסם במספר כרכים.
משנת 1950 (ה'תש"י) עבד במחלקת החינוך של עיריית ירושלים. שנים מאוחר יותר הכשיר עולים לעבוד כפועלים מטעם העירייה[דרושה הבהרה]. בשנת ה'תש"ל (1970) היה בין חברי מועצת הפועלים בירושלים, חבר מרכז העובד הדתי ופעיל במסגרת ארגון הגמלאים.
אשתו ושלושה משמונת ילדיו נפטרו במהלך ימי חייו. הלך לעולמו ב-6 במרץ 2017 (ח' באדר ה'תשע"ז), ונקבר בהר המנוחות.
הוקרה

בשנת 1980 (ה'תש"ם) נבחר להיות כ"יקיר ירושלים" עקב פועלו למען העיר ולמען העדה הכורדית. הוא קיבל את האות מידי נשיא המדינה, יצחק נבון ומראש עיריית ירושלים, טדי קולק.
תעודת "אזרח ותיק של כבוד" ניתנה לו מטעם סגנית השר לאזרחים ותיקים, לאה נס בשנת 2012.
ספריו

ילקוט בראשי - סדרת ספרים הכוללים דרשות על פרשיות השבוע וספר הזוהר, 1992 (ה'תשנ״ב)
ראו גם

ישראל קרישטל
יחסי ארצות הברית – ספרד

| יחסי ארצות הברית – ספרד |
| --- | --- |
ארצות הברית: ספרד


ארצות הברית: ספרד
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 505,370
אוכלוסייה
346,656,608: 47,896,832
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 1,580,695
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,928: 33,002
משטר
רפובליקה נשיאותית פדרלית: מונרכיה חוקתית

יחסי ארצות הברית – ספרד הם היחסים הבילטרליים בין ספרד וארצות הברית ברמה הרשמית. הבסיס ליחסים בין מדינות הונח עוד בימי הקולוניזציה של האימפריה הספרדית באמריקה. הספרדים היו הראשונים ליישב את פלורידה ולאחריה גם את ניו מקסיקו, קליפורניה, אריזונה, נבדה, טקסס, לואיזיאנה. ההתנחלויות הספרדיות הראשונות מצפון למקסיקו, אשר נודעו אז כ"ספרד החדשה" היו של אותם הכוחות אשר הובילו בהמשך את הבריטים לאזור זה. היסטוריית היחסים של ספרד וארצות הברית הוגדרה לא פעם כ"יחסי אהבה-שנאה".
על פי דוח המנהיגות העולמי של ארצות הברית משנת 2012, 34% מהספרדים מאשרים את הנהגת ארצות הברית, כ-33% מסתייגים ו-34% לא בטוחים. על פי סקר ה-BBC העולמי לשנת 2013, 43% מהספרדים רואים את השפעת ארצות הברית באופן חיובי, כאשר רק 25% מביעים דעה שלילית. עם זאת, סקר שנערך ב-2017 על ידי מכון המחקר פיו הראה ש-60% מהספרדים היו בעלי השקפה שלילית על ארצות הברית, ורק 31% היו בעלי דעה חיובית. מחקר זה הראה גם כי רק ל-7% מהספרדים בוטחים בנשיא ארצות הברית הנוכחי, דונלד טראמפ, בעוד ש-70% לא בוטחים בו.
ספרד במהפכה האמריקאית

במהלך המהפכה האמריקאית ספרד הכריזה מלחמה על בריטניה כבעלת ברית של צרפת, וסיפקה אספקה ותחמושת לכוחות האמריקאים. ככזו, ספרד בחרה לסייע לשלוש עשרה המושבות במלחמת העצמאות של ארצות הברית ולהילחם לצידם נגד בריטניה. עם זאת ספרד לא הייתה בת ברית של הפטריוטים. היא לא רצתה להכיר בעצמאותה של ארצות-הברית, משום שלא האמינה במהפכנים. ההיסטוריון תומאס ביילי כותב על ספרד: "אף כי היא הוקסמה מהסיכוי למלחמה [נגד אנגליה] ולהשבת נקמה, אך היא נחרדה מצל הבלהות של רפובליקה אמריקנית חזקה ורבת עוצמה. מדינה חדשה כזו עשויה להגיע אל האלגייני ועמק המיסיסיפי ולתפוס טריטוריה שספרד רצתה לעצמה. גרוע מכך, היא עלולה בסופו של דבר לתפוס את המושבות של ספרד בעולם החדש".
בין הספרדים הבולטים ביותר במהפכה האמריקנית היה ברנרדו דה גאלבס ממדריד, רוזן גאלבס, שהביס בשנת 1779 את המעילים האדומים במנצ'אק, בבאטון רוז' ובנאצ'ז. הוא שחרר את עמק המיסיסיפי התחתון מהכוחות הבריטיים והפיג את האיום על בירת לואיזיאנה, ניו אורלינס. בשנת 1780, הוא כבש מחדש את מוביל ובשנת 1781 הוא תפס את ימת פנסקולה וחופיה, מה שהותיר את האימפריה הבריטית ללא בסיסים במפרץ מקסיקו. כהוקרה על מעשיו למען האינטרס האמריקאי, לקח אותו ג'ורג' וושינגטון לימינו בתהלוכת ה-4 ביולי, יום העצמאות האמריקאי, והקונגרס של ארצות הברית ציין את עזרתו של גאלבס במהפכה.
תורם בולט נוסף היה דון דייגו דה גרדוקי, אשר מונה לשגריר הראשון של ספרד בארצות הברית בשנת 1784. גרדוקי הכיר היטב את ג'ורג' וושינגטון, וצעד איתו במצעד הבכורה לאחר שנבחר לראשונה. קרלוס השלישי, מלך ספרד המשיך את הקשר עם וושינגטון, ושלח לו מתנות כמו חיות משק מספרד אותם וושינגטון ביקש בשביל החווה שלו במאונט ורנון.
ספרד וארצות הברית בסוף המאה ה-18

שגריר ארצות הברית הראשון בספרד היה ג'ון ג'יי, אשר מונה ב-27 בספטמבר 1779. משימתו הייתה להשיג סיוע כספי, אמנות מסחריות והכרה בעצמאות האמריקאית. בית המשפט המלכותי של ספרד סירב לקבל את ג'יי באופן רשמי כשגריר ארצות הברית, שכן הוא סירב להכיר בעצמאות האמריקנית עד 1783, מחשש כי הכרה כזו עלולה לעורר מהפכה במושבות שלהם. עם זאת, ג'יי, שכנע את ספרד להלוות 170 אלף דולר לממשלת ארצות הברית. הוא עזב את ספרד ב-20 במאי 1782. יורשו של ג'יי, ויליאם קרמייקל, התחתן עם אישה ספרדייה ונקבר בבית הקברות הקתולי במדריד. כמו כן נרקמו כמה קשרים ידידותיים: ג'ורג' וושינגטון הקים את תעשיית גידול הפרדות של ארצות הברית באמצעות חמורים גדולים באיכות גבוהה שנשלחו אליו ממלך ספרד (כמו גם מהמרקיז דה לה פאייט).
אמנת פינקני, הידועה גם בשם "חוזה סן לורנצו" או "חוזה מדריד", נחתמה בסן לורנצו דה אל אסקוריאל ב-27 באוקטובר 1795 והוציאה מן הכוח אל הפועל את כוונות הידידות בין ארצות הברית לספרד. היא גם הגדירה את הגבולות בין ארצות הברית למושבות הספרדיות והבטיחה את זכויות השייט של ארצות הברית בנהר המיסיסיפי.
ראשית המאה ה-19

היחסים בין ספרד לארצות הברית הדרדרו במהלך המאה ה-19 שכן שתי המדינות התחרו על טריטוריה ועל משאבים בעולם החדש. סכסוכים פוליטיים והבדלי תרבות השפיעו על היחסים בין שני העמים ויצרו מסורת של קונפליקט בעל אופי לא ידידותי. מורשת של בעיות, דימויים עוינים וחשדות הדדיות השפיעו עמוקות על היחסים בין הצדדים.
במלחמת חצי-האי שני מלכים יריבים נאבקו על השליטה בספרד. הראשון פרננדו השביעי מבית בורבון ומנגד אחיו של נפוליאון, ז'וזף בונפרטה, שזכה לחסותו של ז'וזה הראשון. לאורך כל המלחמה דאגה ארצות הברית לשמור על עמדה נייטרלית.
השגריר לואיס דה אוניס שהגיע לניו יורק ב-1809, שייצג את ממשלתו של פרננדו השביעי, סירב לקהל להציג את אמנתו לנשיא ג'יימס מדיסון. הוא הוכר רשמית על ידי ממשלת ארצות הברית רק בשנת 1815, לאחר תבוסתו של נפוליאון - אם כי בינתיים הוא התבסס בפילדלפיה וניהל באופן לא רשמי פעילות דיפלומטית ענפה.
שתי המדינות מצאו את עצמן בצדדים מנוגדים במהלך מלחמת 1812. עד 1812 המשך קיומן של מושבות ספרדיות ממזרח לנהר המיסיסיפי גרם לטינה בארצות הברית. עבדים נמלטים הלכו לשם והתחמשו. ספרד הפסיקה להחזיר עבדים נמלטים בשנת 1794. עם תמיכה חשאית מוושינגטון, המתיישבים האמריקאים בפלורידה מרדו נגד השלטון הספרדי וספרד איבדה את מערב פלורידה. בין 1806 ל-1821, האזור המכונה "מדינת סבין החופשית" היה אזור בין טקסס הספרדית לטריטוריית לואיזיאנה של ארצות הברית ששני הצדדים הסכימו לשמור על נייטרליות עקב מחלוקות על האזור.
הסכם אדמס-אוניס בין שתי המדינות נחתם בשנת 1819. האמנה הייתה תוצאה של מתיחות גוברת בין ארצות הברית וספרד בנוגע לזכויות טריטוריאליות בתקופה של כוח ספרדי מוחלש בעולם החדש. בנוסף להענקת פלורידה לארצות הברית, האמנה יישבה סכסוך גבול לאורך נהר סאבין בטקסס וקבע היטב את הגבול של שטח ארצות הברית ותביעות דרך הרי הרוקי ומערבה לאוקיינוס השקט בתמורה לכך שארצות הברית תשלם לתושבים תביעות נגד ממשלת ספרד עד סכום כולל של 5,000,000 דולר וויתור על תביעות משלה על חלקים מטקסס ממערב לנהר סאבין ואזורים ספרדיים אחרים.
עד אמצע שנות ה-20 של המאה ה-19 האמינו הספרדים שארצות הברית רוצה לשלוט בעולם החדש כולו על חשבון ספרד, בהתחשב בתנועות העצמאות באמריקה הלטינית כהוכחה לכך. ב-1821 כתב ספרדי שהאמריקאים "רואים את עצמם עדיפים על כל אומות אירופה". בארצות הברית, ספרד נתפסה כמדינה נחשלת, גסה ורודנית שהתנגדה לדוקטרינת מונרו ולגורל המובהק. עם זאת, ספרות מסע על ספרד נמכרה היטב בארצות הברית, וכתביו של וושינגטון אירווינג, ששימש כשגריר ארצות הברית בספרד, יצר איזו רוח ידידותית בארצות הברית כלפי ספרד.
אמצע המאה התשע עשרה

המתיחות נמשכה לאורך המאה ה-19. המלכה איזבלה השנייה, אשר שלטה בין 1833 ל-1868, הפכה לדמות דומיננטית ביחסי ספרד–ארצות הברית. ב-1839 היא התערבה בפרשת אמיסטד, על רקע גורלה של הסקונר לה אמיסטאד ו-53 העבדים שנשאה. איזבלה הייתה אחת מכמה טוענים לבעלותם, וגם לאחר החלטתה ב-1841, בעקבות החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית, המשיכה ממשלת ספרד ללחוץ על פיצוי. היא עירבה את ארצה במלחמת איי צ'ינצ'ה (1864–1866), שהעמידה את ספרד מול נחלותיה לשעבר של פרו וצ'ילה. השגריר האמריקני לצ'ילה, יו ג'דסון קילפטריק, היה מעורב בניסיון לבוררות בין הצדדים במלחמת איי צ'ינצ'ה. הניסיון נכשל, וקילפטריק ביקש ממפקד הצי האמריקני קומנדר רוג'רס להגן על הנמל ולתקוף את הצי הספרדי. האדמירל קאסטו מנדז נונייז הגיב באופן מפורסם: "אאלץ להטביע את [הספינות של ארצות הברית], כי גם אם תישאר לי ספינה אחת אמשיך בהפגזה. ספרד, המלכה ואני מעדיפים כבוד ללא ספינות מאשר ספינות ללא כבוד." (" España prefiere honra sin barcos a barcos sin honra".) במהלך מלחמת איי צ'ינצ'ה, האדמירל הספרדי פארחה הטיל מצור על הנמלים הראשיים של צ'ילה. אולם, החסימה של נמל ולפראיסו, גרם נזק כלכלי כה גדול לאינטרסים של צ'ילה ולאינטרסים זרים, עד שהממשלות הבריטיות והאמריקניות הגישו מחאה רשמית.
במהלך אמצע המאה ה-19, דיפלומט אמריקאי אחד הכריז:
אתה חייב להתייחס לספרד כמו שאתה מתייחס לאישה יפה עם מזג רע. איתנה וקבועה ובלתי מתפשרת במטרה שלך, אבל גמישה ותמיד מחמיאה בצורתה - התבוננות במצבי הרוח שלה - מנצלת את הדעות הקדומות והתשוקות שלה כדי לשנות את התנהלותה כלפיך... היגיון ומדיניות נכונה לא ינהלו אותה אלא אם תטפל היטב של אזור רגשותיה תחילה.
ההיסטוריון הרומנטי וושינגטון אירווינג (1783–1859) מונה לשגריר על ידי הנשיא ג'ון טיילר בשנים 1842–1846. ההיסטוריה, המנהגים והתחרות של ספרד פיתו את אירווינג. הוא העריץ את ראש המדינה בפועל, יורש העצר באלדומרו אספרטרו, ואז הסתבך במאבק כוחות עם הקורטס חנרלס הספרדי. הדיווחים הרשמיים של אירווינג על מלחמת האזרחים והמהפכה שלאחר מכן הביעו את הקסם הרומנטי שלו עם יורש העצר כמגן האבירים של המלכה הצעירה איזבלה, הוא כתב בהטיה אנטי-רפובליקנית, לא דיפלומטית. למרות שאספרטרו, שהודח ביולי 1843, נותר גיבור שנפל בעיניו, אירווינג החל להסתכל על ענייני ספרד בצורה מציאותית יותר.
אמצע המאה התשע עשרה > קובה

אבל סוגיית קובה היא ששלטה ביחסים בין ספרד לארצות הברית בתקופה זו. במקביל לכך שארצות רצתה להרחיב את הסחר וההשקעות שלה בקובה בתקופה זו, פקידים ספרדים אכפו שורה של תקנות מסחריות שנועדו להרתיע את יחסי הסחר בין קובה לארצות הברית. ספרד האמינה שהפלישה הכלכלית האמריקאית תביא לסיפוח פיזי. של האי; הממלכה עיצבה את מדיניותה הקולוניאלית בהתאם.
במכתב ליו נלסון, שגריר ארצות הברית לספרד, תיאר שר החוץ ג'ון קווינסי אדמס את הסבירות של "סיפוח קובה" לארצות הברית בתוך חצי מאה למרות המכשולים: "אבל יש חוקים של כבידה פוליטית כמו גם של כבידה פיזית; אם תפוח מנותק על ידי הסערה מהעץ, הוא אינו יכול לבחור אלא ליפול ארצה. קובה, מנותקת בכוח מהקשר הבלתי טבעי שלה עם ספרד, ואינה מסוגלת לתמיכה בעצמה, יכולה להימשך רק לכיוון האיחוד הצפון אמריקאי, אשר באותו אופן חוק הטבע אינו יכול לגרש אותה מחיקו."
בשנת 1850, ג'ון א. קוויטמן, מושל מיסיסיפי, פנה אל הפיליבסטר נרסיסו לופז כדי להוביל את משלחת הפיליבסטר שלו לשנת 1850 לקובה. קוויטמן דחה את ההצעה בגלל רצונו לכהן בתקופת כהונתו כמושל, אך כן הציע סיוע ללופז בהשגת אנשים וחומר למשלחת.
בשנת 1854 הוכנה הצעה סודית המכונה מניפסט אוסטנד על ידי דיפלומטים אמריקאים לרכוש את קובה מספרד תמורת 130 מיליון דולר, ובכך להקים מדינת עבדים חדשה. המניפסט נדחה עקב התנגדויות חריפות של פעילי ביטול העבדות כאשר התוכניות התפרסמו. כאשר הנשיא ג'יימס ביוקנן נאם בקונגרס ב-6 בדצמבר 1858, הוא מנה כמה תלונות נגד ספרד, שכללו את היחס לאמריקאים בקובה, היעדר תקשורת דיפלומטית ישירה עם הקפטן הכללי של קובה, תקריות ימיות וחסמים מסחריים לשוק הקובני. "האמת היא שקובה", קבע ביוקנן, "במצבה הקולוניאלי הקיים, היא מקור מתמיד לפגיעה ולעצבנות לעם האמריקאי". ביוקנן המשיך לרמז כי ייתכן שארצות הברית תיאלץ לרכוש את קובה והצהיר כי הערך של קובה לספרד "חסר חשיבות יחסית". הנאום זעזע את פקידי ספרד.
אמצע המאה התשע עשרה > סנטו דומינגו

מקור נוסף של סכסוך ויריבות היה הקפטן הכללי של סנטו דומינגו, שנוצר מחדש כשספרד סיפחה את הרפובליקה הדומיניקנית העצמאית לבקשת הנשיא פדרו סנטנה ב-1861. ארצות הברית וספרד התחרו ביניהן על השפעה בהיספניולה במהלך שנות ה-1850 וה-1860; ארצות הברית הייתה מודאגת מהתרחבות צבאית אפשרית של ספרד באיים הקריביים ובמפרץ מקסיקו (שתקשה על רכישת קובה).
ספרד ומלחמת האזרחים האמריקאית ולאחריה

עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, האיחוד היה מודאג מסיוע אירופי אפשרי לקונפדרציה וכן מהכרה דיפלומטית רשמית ברפובליקה המתפרקת. בתגובה להתערבות אפשרית של ספרד, הנשיא אברהם לינקולן שלח את קרל שורץ, שלדעתו היה מסוגל ונמרץ, כשגריר לספרד. תפקידו העיקרי של שורץ היה לחסום את ההכרה הספרדית בקונפדרציה וסיוע לה. חלק מאסטרטגיית האיחוד בספרד היה להזכיר לבית המלוכה הספרדי שהיו אלה תושבי הדרום, כיום הקונפדרציה, שלחצו לסיפוח קובה. שורץ הצליח במאמציו; ספרד הכריזה רשמית על נייטרליות ב-17 ביוני 1861. עם זאת, מאחר שהאיחוד והקונפדרציה לא חתמו על הסכם רשמי המבטיח שקובה לעולם לא תאוים, מדריד נשארה משוכנעת שהאימפריאליזם האמריקני יתחדש ברגע שמלחמת האזרחים תסתיים.
הורציו פרי היה מזכיר הנציגות האמריקאית במדריד. אשתו הספרדייה, קרולינה קורונדו (1820–1911), אחת המשוררות הידועות ביותר שכתבו בספרד באמצע המאה ה-19, מילאה תפקיד. היא גם ניהלה משא ומתן עם משפחת המלוכה הספרדית בפרטיות ובאמצעות סדרה של שירים שפורסמו בהרחבה, קידמה את מטרותיו של ממשל לינקולן, במיוחד את ביטול העבדות. בתקופה שבה נשים לא הוזמנו לשיחות פוליטיות פומביות, קורונדו הצליחה לטעון באופן משכנע נגד המורשת האימפריאלית של ספרד ולעודד תמיכה לתקן את הטעויות הקולוניאליות בעבר של מדינתה, במיוחד את הכנסת העבדות ביבשת אמריקה.
מרד גדול פרץ בקובה, מלחמת עשר השנים (1868–1878). הנשיא יוליסס גרנט גילה עניין רב; וברור שהוא העדיף שקובה תקבל עצמאות מספרד. הוא הציע מדיטציה אמריקאית, אך ספרד סירבה והמרד התפוגג אט אט. למזכיר המדינה של גרנט, המילטון פיש, הייתה גישה מאוזנת יותר. פיש גם פתר את פרשת וירג'יניוס בשנים 1873–1875.