stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הורודנקה
תולדות היישוב

הורודנקה נזכרת לראשונה במאה ה-12, ובמאה ה-17 הוענקו לה זכויות עיר, והיא עברה לבעלות משפחת פוטוצקי. בשנת 1739 נהרסה העיר מפלישת הרוסים.
בחלוקת פולין בשנת 1772 סופחה העיר לגליציה האוסטרית, ונעשתה למרכז פלך. במחצית השנייה של המאה ה-19 הוקמו בעיר מפעלים שונים, שהביאו להתפתחותה הכלכלית.
יהודי הורודנקה

יהודים ישבו בהורודנקה מהמאה ה-16, ובשנת 1743 הוענק ליהודי המקום כתב זכויות, שהתיר להם רשמית לשבת בעיר, ולעסוק במלאכה ובמסחר. בתקופה זו התגבשה בעיר קהילה עצמאית, שפרשה חסותה גם על יהודי 14 כפרים סמוכים.
במהלך המאה ה-18 פעלו בעיר חסידים של שבתאי צבי ויעקב פרנק. בתקופה זו פעל בעיר גם תלמיד הבעש"ט רבי נחמן מהורדנקא, סבו של רבי נחמן מברסלב, אשר עלה לארץ ישראל בשנת 1764.
במהלך שנות השלטון האוסטרי בעיר הוטלו על יהודי המקום מיסים כבדים, פי חמישה מאלו שהוטלו על התושבים האוקראינים.
בשנת תרכ"ו (1866) נתמנה הרב משה תאומים לרב המקום, וכיהן בתפקיד זה עד פטירתו בשנת תרמ"ח (1888). פעילות ציונית החלה בהורודנקה בסוף המאה ה-19, ובשנת 1907 הוקם בה בית ספר עברי. בראשית המאה ה-20 קבע את מקומו בעיר האדמו"ר יחיאל מיכל הגר משושלת ויז'ניץ.
במהלך הכיבושים הרוסיים במלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי העיר ממעשי שוד ואונס, רבים מבתיהם נשרפו, ו-9 מהם נתלו ברחוב הראשי בעיר. כתוצאה מכך, רוב יהודי העיר נמלטו ממנה. עם הגעת גדוד חיילים אוסטרו-הונגרים לעיר בנובמבר 1918, התעמרו ופגעו גם הם ביהודיה, וכך גם השלטון האוקראיני הזמני שבא אחריהם.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה וסיפוח האזור לרפובליקה הפולנית השנייה, השתקמה הקהילה בעיר בסיוע הג'וינט וארגוני עזרה הדדית, והתגברה בה הפעילות הציונית, תוך קיום תנועות נוער ואיגודי ספורט ציוניים. בין מלחמות העולם עלו ארצה מהורודנקה כ-250 איש. בשנים אלה נמנו בעיר 3,256 יהודים, כשליש מתושביה.
יהודי הורודנקה > בשואה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לעיר פליטים יהודים רבים ממערב פולין, והקהילה המקומית התגייסה לעזרתם. עם כניסת הצבא האדום לעיר, נסגרו המוסדות היהודיים בה, והולאמו בה מפעלים שונים בבעלות יהודית. בתקופה זו ניסו מספר מחברי תנועות הנוער הציוניות בעיר לעבור את הגבול לרומניה, כדי לעלות לארץ, אך רובם נתפסו, והוגלו לעומק ברית המועצות.
ב-2 ביולי 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכנסו לעיר כוחות הצבא ההונגרי, ומיד החלו תושבי המקום האוקראינים לפגוע ביהודי העיר. בהמשך, הטילה מועצת העיר האוקראינית גזירות שונות על יהודי העיר, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה וחובת עבודות כפייה. בתקופה זו הגיעו לעיר כמה מאות פליטים יהודים מבוקובינה, אך אלו גורשו בחזרה לגבול, ונורו ברובם על ידי משמר הגבול הרומני. כמו כן, הגיעו לעיירה פליטים יהודים מאזור הקרפטים שבהונגריה.
בספטמבר 1941 עברה העיר לידי הגרמנים, ומיד הוטלו על יהודיה תשלומי כופר, תוך חיוב במסירת דברי ערך ותכשיטים, והוצאה להורג של בני ערובה. כמו כן, יהודים מגיל 14 עד 60 חויבו בעבודות כפייה. תוך מספר שבועות הועברו יהודי העיר לגטו שהוקם ברובע עני בצדה המערבי, ואת הקשר מול הגרמנים ביצע היודנרט שהוקם בעיר.
ב-4–5 בדצמבר 1941 בוצעה בגטו שבעיר אקציה בפיקודו של השוטר הגרמני פטר ליידריץ, בה רוכזו למעלה מ-2,500 יהודים, ובהם כ-1,000 ילדים, בבית הכנסת המקומי, תוך סריקת בתי הגטו. בבית הכנסת הושארו היהודים כלואים בצפיפות יומיים ללא מזון ושתייה. למעט בעלי מלאכה בודדים ששוחררו, הועמסו כל היהודים על מכוניות משא, והוסעו לאזור הכפר סיימקובצה (Siemkowce), שם נרצחו בבורות ירי באמצעות מכונות ירייה.
בתחילת אפריל 1942 הועברו לגטו בעיר כ-1,400 יהודים מכפרי הסביבה דוגמת אוברטין, ובגטו פשטו רעב ומגפות. ב-13 באפריל 1942 בוצעה בגטו אקציה שנייה, בה ריכזו גרמנים ואוקראינים כ-1,400 יהודים, ושילחו אותם למחנה ההשמדה בלז'ץ. כ-60 יהודים שנתפסו מסתתרים בגטו, נרצחו בבית העלמין היהודי בעיר.
לאחר האקציה השנייה נותרו בגטו כ-1,800 יהודים, ומעת לעת נרצחו בו יהודים בידי הגרמנים, או שהועברו לגטאות אחרים. ב-6 בספטמבר 1942 החל חיסולו הסופי של הגטו. יהודי הגטו רוכזו במחסן תבואה סמוך לתחנת הרכבת, ושם נערכה בהם סלקציה. כ-1,500 יהודים שולחו לבלז'ץ, והכשירים לעבודה הועברו למחנה ינובסקה.
בזמן האקציות, הצליחו כמה עשרות מיהודי העיר להימלט ליערות הסביבה. שם רובם נרצחו בידי אוקראינים וגרמנים, ומיעוטם הצליחו לחבור לקבוצות פרטיזנים סובייטיות.
ב-27 במרץ 1944 שוחררה הורודנקה בידי הצבא האדום. מיהודיה שרדו במחבואים ובברית המועצות כ-40 איש, ואלו לא שבו להתגורר בה.
המרכז ללימודי יהדות בשאנגחאי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 פקולטה
 תקופת הפעילות:  1988–הווה (כ־36 שנים) 
 בעלי תפקידים
 מנהל:  פאן גואנג 
 מיקום
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 קואורדינטות:  31°13′14″N 121°28′00″E﻿ / ﻿31.220423°N 121.466539°E﻿ / 31.220423; 121.466539
  (למפת שאנגחאי מוגדלת) המרכז ללימודי יהדות בשאנגחאי(למפת שאנגחאי רגילה) המרכז ללימודי יהדות בשאנגחאי
 
המרכז ללימודי יהדות בשאנגחאי הוא מחלקה באקדמיה ללימודי חברה בשאנגחאי, העוסק בחקר היהדות ומדינת ישראל.  המרכז הפך להיות למכון המחקר המשפיע ביותר בסין לחקר היהדות וישראל. הוא הוקם בשנת 1988, ומנוהל כיום על ידי פרופסור פאן גואנג.
המרכז מתמקד בחקר ההיסטוריה של יהודי שאנגחאי, שרידי הקהילה היהודית בסין ובחקר הפוליטיקה של המזרח הקרוב. מבין הפרסומים של המרכז ניתן למנות את: "הציוויליזציה היהודית", "התחדשות העם היהודי", "היהודים בסין" (שתורגם לאנגלית, צרפתית וגרמנית), "היהודים בשאנגחאי", "היהודים בשאנגחאי לאורך חצי מאה" ו-"החברה הישראלית ותרבותה".
בין האישים שביקרו במרכז נמנים יצחק רבין, אהוד אולמרט, אריאל שרון, גרהרד שרדר, הילרי קלינטון ותומאס קלסטיל.
למרכז קשרים ענפים עם עמיתים בתחום ברחבי העולם, והוא משתף פעולה עם מוסדות אקדמיים בישראל.
הארי רדנאפ

הנרי ג'יימס "הארי" רדנאפ (באנגלית: Henry James "Harry" Redknapp; נולד ב-2 במרץ 1947) הוא כדורגלן עבר אנגלי ומאמן בהווה.
קריירה

לאחר שפרש ממשחק, אימן רדנאפ את הקבוצות בורנמות', וסטהאם יונייטד, פורטסמות', סאות'המפטון וטוטנהאם הוטספר. בין הישגיו ניתן למנות זכייה בגביע ה-FA בשנת 2008 עם פורטסמות', והעפלה לרבע גמר ליגת האלופות עם טוטנהאם הוטספר בעונת 2011/2012.
ב-24 בנובמבר 2012 מונה רדנאפ למאמנה של קבוצת קווינס פארק ריינג'רס האנגלית. עזב את הקבוצה בפברואר 2015 לאחר שנאלץ לעבור ניתוח בברך. במרץ 2016 מונה למאמנה של נבחרת ירדן בכדורגל לשני משחקים. באפריל 2017 מונה למאמנה של ברמינגהאם סיטי. בספטמבר 2017 התפטר מתפקידו.
בנו של הארי, ג'יימי רדנאפ, שיחק תחת הדרכתו של אביו בקבוצות בורנמות' ובסאות'המפטון. רדנאפ הוא גם דודו של שחקן צ'לסי ונבחרת אנגליה פרנק לאמפרד.
תארים > קבוצתיים > בורנמות'

פרס הפוטבול ליג: 1984
תארים > קבוצתיים > וסטהאם יונייטד

גביע האינטרטוטו: 1999
תארים > קבוצתיים > פורטסמות'

אליפות הצ'מפיונשיפ: 2002/2003
גביע ה-FA:‏ 2007/2008
תארים > אישיים

מאמן העונה בפרמייר ליג: 2009/2010
מאמן החודש בפרמייר ליג (8): נובמבר 1998, אפריל 2004, אוקטובר 2004, מרץ 2005, אפריל 2006, אוגוסט 2009, ספטמבר 2011, נובמבר 2011
הארי רייס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1886 
 פטירה:  1973 (בגיל 87 בערך) 
 דרגה:  קולונל
 תפקידים בשירות
 מפקד הבולשת הבריטית בתקופת המנדט הבריטי
 פעולות ומבצעים
 חקירת רצח ארלוזורוב
 עיטורים
 קצין במסדר האימפריה הבריטית
 
הארי פטריק רייס (באנגלית: Harry Patrick Rice;‏ 1886–1973) היה מפקד הבולשת הבריטית בארץ ישראל וסגן מפקד משטרת המנדט בשנות השלושים, בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל. בין היתר ניהל את חקירת רצח ארלוזורוב.
תולדות חייו

הארי רייס נולד בבריטניה בשנת 1886. בראשית דרכו שירת, החל משנת 1906, במשטרות הקולוניאליות הבריטיות באפריקה, ראשית בדרום אפריקה ולאחר מכן, החל מ-21 בנובמבר 1919, היה סגן מפקד המשטרה בקניה.
בשנת 1932 הגיע לארץ ישראל על פי הזמנתו של רוי ספייסר, מפקד משטרת המנדט, איתו שירת בקניה. ביולי אותה שנה מונה למפקד הבולשת הבריטית ה-"CID" בדרגת מאיור, ונחשב למפקד הבולשת המקצועי הראשון בארץ. בתקופתו עברה הבולשת ארגון–מחדש, שבמסגרתו הגדיר רייס מחדש את מטרות המחלקה ומשימותיה, תגבר את המטה בקצינים ובמפקדים שאינם קצינים והקים שלוחות ברמת המחוז בפיקוד קצינים וברמת הנפה בפיקוח סמלים. בהיכנסו לתפקיד הצטרף למאבק שניהלה הבולשת החל משנות העשרים נגד המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה, שהסיתה נגד מפעל ההתיישבות הציוני בארץ, אך גם נגד ממשלת המנדט.
בדצמבר 1932 הוא טיפל בהתנקשות בנהלל. רייס נחשב למפקד סמכותי ובעל יחס חיובי ליישוב היהודי וביוני 1933 חקר את רצח ארלוזורוב. לאחר רצח השוטר משה רוזנפלד הוא לקח על עצמו אישית את חקירת הרצח. במשך הזמן הועלה לדרגת קפטן.
בינואר 1936 נתמנה גם לסגן מפקד משטרת המנדט, במקום אלן סונדרס שעבר לניגריה. באפריל 1936 פרץ המרד הערבי הגדול שכונה בפי אנשי היישוב בשם מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט, שלדיכויו נקטו שלטונות המנדט אמצעים קשים שבהם נטלו חלק הצבא, המשטרה והבולשת שבראשותו של רייס. עם זאת, החלה תקופה של שיתוף פעולה בין שלטונות המנדט להנהגת היישוב וארגון "ההגנה". רייס נטל חלק בהקמתו של חיל הנוטרים - משטרת היישובים העבריים. עוד במהלך המרד סיים את תפקידו בארץ ישראל וב-21 במרץ 1938 עזב את הארץ בדרכו לבריטניה דרך מצרים. בטרם עזב את הארץ ערך משה שרתוק, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות, מסיבת פרידה בביתו לרייס. במסיבה נכחו מפקד משטרת המנדט אלן סונדרס ורבים ממכריו היהודים של רייס. שרתוק נשא דברי פרידה והעלה על נס את מסירותו של רייס לתפקידו, את אומץ לבו ואת מזגו הטוב. במיוחד ציין את תרומתו הרבה בהקמת חיל הנוטרים. מטעם חיל הנוטרים הוגש לרייס שי למזכרת, ספר תנ"ך באנגלית בכריכה אמנותית שעליה מפת ארץ ישראל בצבעים. בהקדשה על הספר נכתב:
לסגן מפקח המשטרה  ה. פ. רייס, לאות הוקרה ותודה מאת השוטרים המוספים היהודים בגליל העליון והתחתון, בעמקי הירדן, יזרעאל, זבולון וחפר, בשומרון, בשרון וביהודה
לאחר עוזבו את הארץ שב לשרת במשטרת קניה. בשנת 1949 והוא כבר בן 63 נתמנה להיות קצין רווחה ונופש של שוטרי קניה, בדרגת קולונל. על קרוב לשלושים שנות שירות הוענק לו תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE).
הארי רייס נפטר בשנת 1973. בן 87 שנים היה במותו.
רצח ארלוזורוב

כשמלאה שנה לתפקידו כמפקד הבולשת ניהל את חקירת רצח ארלוזורוב. שעות מספר לאחר הרצח הוא חקר את סימה ארלוזורוב ובהתאם לתיאור שהיא מסרה: האחד בריא גוף בעל גובה בינוני, שיערו חום-אדמדם ומתנועע בהליכתו כברווז והשני קטן קומה ושיערו כהה, ניסה לאתר את המתנקשים. ב-23 ביולי 1933 עצר את צבי רוזנבלט, בעקבות הודעה של רבקה פייגין, צעירה שנטשה את פלוגת בית"ר בכפר סבא. פייגין הובאה למשרדו של רייס והוא הכין אותה לקראת פגישתה עם רוזנבלט בכלא שבה אמורה הייתה לנסות לשכנעו להתוודות על הרצח, ניסיון שלא צלח. רייס החליט להאשים את רוזנבלט ברצח, אף על פי שמסדרי הזיהוי לא העלו מסקנה חד-משמעית, לאחר שסימה ארלוזורוב, אמרה במשרדו כי היא בטוחה לחלוטין שרוזנבלט הוא שירה בבעלה.
רייס דחה את טענת ההגנה שהועלתה ב-26 בינואר 1934, עוד לפני פתיחת המשפט, שהערבי עבדול מג'יד וחברו עיסא דרוויש ביצעו את הרצח תוך כדי ניסיון תקיפה מינית של סימה ארלוזורוב. רייס והקצין בכור-שלום שטרית מצאו שהשניים, שהיו חשודים במעשה רצח ביפו, נפגשו בכלא עם נאשמי רצח ארלוזורוב וסברו שלמדו מהם על הפרשה.
במהלך משפטם של סטבסקי ורוזנבלט, שהחל ב-23 באפריל 1934, זומן רייס להעיד במשפט כעד מטעם התביעה. עדותו נשמעה ב-14 במאי 1934. רייס העיד על הזיהויים שנכח בהם וכן על פרשת עבדול מג'יד. לאחר סיום עדותו מטעם התביעה נחקר חקירה נגדית על ידי הסנגור הוראס סמואל. חקירה זו הייתה נוקבת והסנגור התרכז במה שנראה לו כנקודות תורפה בעדותו של רייס, אך רייס, באופן עקבי, עמד על אמינות דבריו. הסנגור ניסה לחקור אותו על היחסים הפנימיים ביישוב ועל יחסם של הרוויזיוניסטים ומפא"י אל ממשלת המנדט. שאלותיו נועדו, ככל הנראה, כדי לבסס טענה ששלטונות המנדט העמידו לדין את סטבסקי ואת רוזנבלט מתוך התערבות לטובת צד אחד היישוב. השופטים לא התירו שאלות בכיוון זה ופסלו אותן כבלתי רלוונטיות.
לקריאה נוספת

שבתי טבת, רצח ארלוזורוב, הוצאת שוקן, תל אביב, 1982.
אב"א אחימאיר, המשפט, בהוצאת הוועד להנצחת כתביו, 1968.
הערות שוליים

↑  Kenya Gazette Jan 28, 1920
↑  קרבן ההתנקשות בנהלל, דבר, 25 בדצמבר 1932
↑  מה מסתתר מאחורי רצח רוזנפלד?, דבר, 11 בנובמבר 1935
↑  קיננסלי הית' מועמד לנהל את מחלקת החקירות הפליליות של המשטרה, דבר, 19 בינואר 1936, יצוין שבמקורות שונים הוא נזכר סגן מפקד משטרת המנדט עוד שנים קודם לכן, ראו למשל: לחופשה, דבר, 29 באוקטובר 1934
הלנה ציטרון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 באוגוסט 1922 הומנא, סלובקיה 
 פטירה:  4 ביוני 2007 (בגיל 84) ישראל 
 מדינה:  צ'כוסלובקיה, סלובקיה, ישראל 
 
הלנה ציטרון (בלועזית: Helena Citrónová;‏ 26 באוגוסט 1922 – 4 ביוני 2007, י"ח בסיוון ה'תשס"ז) הייתה יהודייה ניצולת השואה, שחייה ניצלו במחנה אושוויץ-בירקנאו על ידי מש"ק אס אס בשם פרנץ וונש שהתאהב בה. סיפורה הונצח בסרט התיעודי "היפה בנשים", שזכה בפרס לסרט הדוקומנטרי הזר בתחרות הסטודנטים של פרס אוסקר לשנת 2016.
ביוגרפיה

הלנה ציטרון נולדה לרבקה ומיכאל בצ'כוסלובקיה (כיום בסלובקיה).
ביוגרפיה > באושוויץ

ציטרון הגיעה למחנה ההשמדה אושוויץ ב-26 במרץ 1942 במשלוח של נשים יהודיות שגורשו מסלובקיה. כפי ששם הסרט אודותיה מעיד עליה, היא אכן הייתה יפת תואר.
במחנה המוות התפתחה אהבה בינה לבין חייל אס אס אוסטרי בן גילה בשם פרנץ וונש (Wunsch). וונש הגיע לאושוויץ בתחילת שנת 1942 ובספטמבר של אותה שנה הועלה לדרגת אונטרשארפיהרר (מקבילה לדרגת סמל). הוא שימש בתפקיד מפקד מחלקה ביחידת האס אס ששמרה על מחנה ההשמדה, וכן היה אחראי על מחסן במתחם שקיבל בפי האסירים את הכינוי "קנדה" שבו רוכזו כספים וחפצי ערך שנמצאו במזוודות ובמטעני היד שהשאירו הנרצחים. אחד מתפקידיו היה השתתפות בתהליך הסלקציה שבוצע על רציף הרכבת, בו מוינו היהודים שהגיעו למחנה, על ידי רופא אס אס, מי למוות ומי לעבודת פרך.
הלנה משכה את תשומת ליבו של פרנץ וונש לאחר שהתבקשה לשיר ביום הולדתו. מערכת היחסים ביניהם התחילה כאשר וונש נכנס לצריף בו עבדה, והשליך לה פתק, "התאהבתי בך". בתחילה הרגישה רגשות שנאה כלפיו, אך אלה שככו כאשר הגיעה לאושוויץ אחותה רוזה, הגדולה ממנה ב-11 שנים, עם שני ילדיה, והוא הביע נכונות להציל אותה. הוא ביקש מהלנה לומר לו את שמה של אחותה. היא השיבה ואמרה כי הוא לא יוכל להצילה מאחר שבאה עם שני ילדים קטנים, והוא ענה לה כי אכן ילדים לא יכולים לגור במחנה. ואז רץ לכיוון הקרמטוריום והפריד את האם מהילדים, שגורלם נחרץ. וונש הצליח להציל את האחות באומרו כי היא עובדת עבורו במתחם "קנדה".
בהמשך סיפק וונש להלנה ולאחותה מזון, ביגוד והגנה. מערכת היחסים האסורה הזאת בין אסירות יהודיות לבין חייל אס אס סיכנה את חיי שלושתם ונמשכה שנתיים. הלנה הרגישה רגשי אהבה לוונש. מערכת היחסים הזאת עם חייל אס אס באושוויץ השאירה לה לימים טעם מר, אך העובדה שהציל את חייה ואת חיי אחותה הפיג אותו.
לאחר שחרור אושוויץ על ידי הצבא האדום, הלנה ואחותה נשארו במחנה. וונש לא לקח אותן עימו במהלך הנסיגה מאושוויץ לכיוון גרמניה, אך הן לא הצטרפו לאסירים שפונו מאושוויץ בצעדת המוות ובזמן הפינוי הסתתרו בתוך המחנה.
הן הובלו לצעדת המוות, ברדך באחת ההפצצות הן ברחו והתחבאו במחסן עד סוף המלחמה
ביוגרפיה > משפטו של וונש

פרנץ וונש לא נעצר עם סיום המלחמה והצליח לברוח לאוסטריה. בשנת 1971 הוא נעצר באוסטריה, בגין הפשעים שהשתתף בביצועם באושוויץ. משפטו נמשך עד אמצע שנת 1972.
לפני הגעתה להעיד במשפטו של וונש התלבטה הלנה קשות ובסופו של דבר החליטה בכל זאת לנסוע לווינה ולהעיד לטובתו, דבר שהיה כרוך עבורה בלבטי נפש עזים. במהלך המשפט היא תיארה לראשונה בפומבי את פרשת האהבה שהייתה לה עם הנאשם ואת הצלת חייהן שלה ושל אחותה במחנה המוות. פרנץ וונש שוחרר ללא עונש בהסתמך על דיני ההתיישנות בחוק האוסטרי. בעדותה נתנה הלנה את הצד המוסרי לשחרורו מעבר לצד המשפטי גרידא.
ביוגרפיה > בישראל

בשנת 1945 עלו הלנה ואחותה לארץ ישראל. הלנה התחתנה עם דוד טהורי, שנולד ברוסיה בשנת 1913, עלה לארץ בשנת 1938 והיה מלוחמי האצ"ל ויקיר העיר תל אביב-יפו לשנת 1988. בעקבות נישואיה שינתה את שמה לציפורה טהורי. אחותה רוזה גם היא שיקמה את חייה בישראל ונקראה שושנה אורנשטיין. ציפורה גרה בתל אביב ובשנת 1954 נולדה לה בת.
ציפורה טהורי נפטרה בשנת 2007, בגיל 85, ונקברה בבית העלמין ירקון.
באמנות

סיפורה של הלנה הועלה במחזה של השחקנית והמורה למשחק מיקי מרין, בתה של שושנה אורנשטיין, שהוצג במסגרת פסטיבל עכו בשנת 1988.
הסיפור הונצח בסרט התעודה "היפה בנשים", סרט הגמר של הבמאית מיה צרפתי בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה של אוניברסיטת תל אביב. עלילת הסרט, שאורכו 32 דקות, נסובה סביב סיפורן של שתי האחיות, הלנה ורוזה ופרשת חייל האס אס שהצילן מהשמדה. הסרט זכה בשנת 2015 בתחרות ליצירה דוקומנטרית ע"ש דוד פרלוב, ובשנת 2016 זכה בפרס לסרט הדוקומנטרי הזר בתחרות סרטי הסטודנטים של פרס אוסקר. הרחבה של סרט זה, בשם "אהבה זאת לא היתה" באורך 86 דקות, התחרתה בפסטיבל "דוקאביב" בשנת 2020.
הסופר הבריטי פול ריצ׳רד סאלי כתב ב-2014 את הרומן הדמיוני Whispering Birches: A Tale of Love and Courage in Auschwitz, המתבסס על סיפור האהבה בין הלנה לפרנץ.
בשנת 2020 הועלתה ב"אופרה סיאם" בבנגקוק אופרה מאת המלחין התאילנדי-אמריקאי S.P. Somtow (אנ') המבוססת על סיפור הצלתה של הלנה ציטרון.
הערות שוליים

↑  שושנה אורנשטיין ציטרון ז"ל, באתר "מורשת נתניה"
↑  צפורה טהורי (ציטרון), באתר BillionGraves
↑  מוזכר בסוף הראיון של שתי האחיות עם טומי לפיד ודן מרגלית בתוכנית "ערב חדש" משנת 1988.
↑  "היפה בנשים", במאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי "אידיבי"
 "היפה בנשים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑  מיה צרפתי היא הזוכה בתחרות ליצירה דוקומנטרית ע"ש דוד פרלוב 2015, באתר וואלה, 18 בפברואר 2015
↑  איתי שטרן, הסרט הישראלי "היפה בנשים" זכה בתחרות הסטודנטים של האוסקר האמריקאי, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2016
"היפה בנשים", סרט הגמר של מיה צרפתי מאוניברסיטת תל אביב, זכה באוסקר הסטודנטים לסרט הדוקומנטרי הזר, דוברות אוניברסיטת תל אביב, נובמבר 2016
↑   "אהבה זאת לא היתה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑   נירית אנדרמן, "אהבה זאת לא היתה": היהודייה שכבשה את לבו של הקצין הנאצי, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2020
↑  Love It Was Not, Jewish Film Festivals
↑  Sheldon Teitelbaum, In risqué Thai opera piece, an SS guard and Auschwitz inmate fall in love, The Times of Israel, 5 February 2020
Helena Citrónová - Full Opera - World Premiere, Opera Siam on Youtube
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011253332205171  GND: 1223868222  ISNI: 0000 0003 7094 1642  NKC: hka2012700517  VIAF: 250362033   WorldCat (עם VIAF): 250362033
היה שם ארמון

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  אריאלה קלוריה-פרידמן
 איורים:  מריה גיבנר
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  ספרות ילדים
 הוצאה
 הוצאה:  גוונים
 תאריך הוצאה:  2011
 מספר עמודים:  23
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003145867
היה שם ארמון הוא ספר ילדים ישראלי שנכתב על ידי אריאלה קלוריה-פרידמן, ויצא לאור בשנת תשע"א (2011) על ידי הוצאה לאור "גוונים", בסיוע המכון הפולני בישראל, ואויר על ידי מריה גיבנר.
הספר משמש ככלי עזר לאנשי הוראה והורים ומותאם לחשיפה ראשונה של ילדים ונוער לנושא השואה.
המחברת ואמה חנה, אשר קורותיה מפורטים בספר, עורכות מפגשי "סופר-עדות" בבתי ספר ברחבי הארץ ומספרות על שנותיה של חנה בתקופת השואה.
המפגש מותאם לתלמידי תיכון העומדים לפני המסע לפולין.
"היה שם ארמון" משמש סטודנטים במוסדות להוראת השואה המבקשים להנגיש את נושא "הנידוי וההשפלה" או "אז איך להסביר לילד?".
ראו גם

תערוכת "לאסוף את השברים" ביד-ושם אודות משפחתה של גיבורת הספר, חנה.
המחדש

| --- | --- |

 סוג:  אתר חדשות
 סלוגן:  המחדש - אתר החדשות של המגזר החרדי
 תקופת הפעילות:  אפריל 2018 – הווה (כ־6 שנים)
 מייסדים:  ישראל בוקשפן
 בעלות:  שבתי מרקוביץ (51%)   ישראל בוקשפן (49%)
 שירותים עיקריים:  עיתונות חרדית באינטרנט
 https://hm-news.co.il
 
המחדש הוא אתר חדשות ומדיה חרדי.
היסטוריה

האתר עלה לאוויר באפריל 2018 בשם "פינטל נט" על ידי ישראל בוקשפן וחבריו.
בפברואר 2020 הוא עבר שינוי חזותי ושמו שונה ל"המחדש".
באתר פעלה במשך מספר שבועות תוכנית "המתראיין" אותה הגיש העיתונאי אבי גרינצייג. בתוכנית הובאו ראיונות עם חברי כנסת ואישי ציבור. לאחר מספר שבועות ברשת האתר ירד מהאוויר לצורך חידוש, ועלה שוב באפריל 2020.
במאי 2020 הושג הסכם עם חברת "הדרן" לפתיחת האתר במכשירים הכשרים של החברה.
באתר משודר מדי יום שיעור חברותא בדף היומי מפי הרב יונתן שטנצל, פינת הלכה מאת הרב בנימין חותה, משדר חיזוק יומי מאת הרב חיים רבי. פינת הסגולות מפי רבי יואל משה פינטו, בנו ממשיך דרכו של מרן האדמו"ר רבי יאשיהו פינטו שליט״א רבה הראשי של מרוקו ושיעור פרשת שבוע מפי הרב ישראל דרעי.
באתר מדור למוזיקה חסידית ומצעד מוזיקה שבועי 'חמישייה מנצחת׳ בשיתוף רדיו קול ברמה בתוכניתו של יואלי דיקמן 'לילה מנצח', אותה מגיש ישראל רוזן.
בינואר 2021 נרשמו 1,000,000 כניסות לאתר.
במאי 2021 הושקה אפליקציית מובייל לאתר.
צוות האתר

עורך ראשי: יוחאי דנינו.
עורכי משנה: מנחם קולדצקי, משה נוי.
כתב כנסת: ארי כהן.
כתב חרדים: חיים גפן.
כתב מוזיקה: ישראל רוזן.
מבזקים: שמחה חסיד.
מנהל שיווק: אברימי קליגר.
מנהל טכני: יאיר ברויער.
מפקח תכנים רוחני: ישראל בוקשפן.
מנכ"ל: דב מילר
הערות שוליים

↑  משה וולף, אתר 'המחדש' הטרי מציג: מיליון כניסות בחודש, באתר פשקוויל, ‏2021-01-31
↑  המחדש - אפליקציות ב-Google Play, באתר play.google.com
↑  אתר 'המחדש' מתחדש: יוחאי דנינו מונה לעורך הראשי, באתר אקטואליק, ‏2023-07-06
| דגל ישראל אתרי חדשות בישראל |
| --- | --- | --- |
| אקטואליה | דבר העובדים בארץ ישראל • דיגיטל 14 • כאן דיגיטל • הארץ • המקום הכי חם בגיהנום • וואלה • זמן ישראל • חדשות 0404 • חדשות 13 • ישראל היום • ynet • כאן חדשות • מאקו • מגפון ניוז • מידה • מעריב אונליין • News1 מחלקה ראשונה • N12 • עכשיו 14 • רוטר.נט • שיחה מקומית •  שקוף • i24 News |  |
| המגזר הדתי והחרדי | בחדרי חרדים • המחדש • הקול היהודי • חרדים10 • כיכר השבת • כיפה • סרוגים • ערוץ 7 • JDN |  |
| המגזר הערבי | א-סנארה • אל-ערב • פאנט • בוקרא תקשורת |  |
| בידור ופנאי | חורים ברשת • ישראל בידור • פנאי פלוס • Xnet |  |
| מדע וטכנולוגיה וגיימינג | הידען • מזבלה • Geektime • HWzone • GamePro • Vgames |  |
| שונות | ביזפורטל • תיק דבקה • WDG • ONE • GoGay |  |
לוגו של 'פינטל נט' (2018–2019)
הארי רקנאטי

| --- | --- |

 לידה:  1919 סלוניקי, יוון 
 פטירה:  18 בדצמבר 2011 (בגיל 92 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 
הארי רקנאטי (1918 – 18 בדצמבר 2011) היה בנקאי, איש עסקים, אספן אמנות ובעל רשת מוזיאונים. מייסד מוזיאון ראלי.
ביוגרפיה

הארי רקנאטי נולד בסלוניקי. באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב.
ביוגרפיה > בנקאות

ב-1935 הקים אביו ליאון את בנק דיסקונט. בגיל צעיר מאוד הצטרף לעבודה בבנק, לצדו של אביו, וכאשר מת האב בפתאומיות ב-1945, התמנה הארי הבכור למנהל הבנק. כעבור שבע שנים הודח על ידי שלושת אחיו מניהול הבנק על רקע סכסוכים משפחתיים. הסכסוך הביא לקרע משפחתי שניתק את הארי מהמשפחה, הוא עבר להתגורר בז'נבה וניהל שם את הסניף האירופי הראשון של הבנק, שנקרא "דיסקונט אוברסיז" ובמקביל החל להקים במסגרת המשפחתית רשת של בנקים פרטיים באירופה ובדרום אמריקה. ב-1960 רכש את "בנק ראלי" הבריטי, ועבר להתגורר בלונדון עם אשתו פאולינה גולדברג, ממנה התגרש לאחר מכן, ובתם היחידה.
ב-1970 רכש מאחיו את השליטה בשני בנקים באירופה וניתק כליל את קשריו העסקיים עם המשפחה. לדבריו "החליט לפרוש מהקבוצה לאור התעקשותם של אחיו להפוך את בנק דיסקונט לישראל לחברה ציבורית עם מניות נסחרות בבורסת תל אביב". כמו כן הוא חשש מאוד מהיקף הפעולות הפיננסיות ובמקרקעין שהתרחשו בניו יורק ושחמקו מעיניו. הפרידה מאחיו הוגשמה בשנת 1970.
כאשר פרצה השערורייה של משבר מניות הבנקים בה היה מעורב גם בנק דיסקונט, הביע הארי רקנאטי בפומבי את סלידתו מהדרך בה ניהלו אחיו את הבנק, ובמיוחד התבטא בחריפות נגד אחיו רפאל רקנאטי, מנהל הקבוצה. ב-1995 אף תבע באמצעות בג"ץ לחייב את האח להתפטר מניהול עסקי הבנק לאחר שערוריית ויסות המניות.
ביוגרפיה > עסקי אמנות

הארי רקנאטי היה אספן אמנות נלהב, שהחל לעסוק בכך כתחביב כבר ב-1943. במשך שנים אסף יצירות אמנות רבות, ביניהן אוסף אמנות אירופאית ענק ואוסף עצום של אמנות לטינו אמריקנית (לטענתו האוסף הגדול ביותר בעולם של אמנים חיים). את היצירות אחסן במחסניו באירופה ולאחר שפרש מעסקי הבנקאות עבר לעסוק באמנות. מ-1987 ועד 2000 הקים את רשת המוזיאונים ראלי, באורוגוואי, צ'ילה, ספרד ואף בקיסריה יש שני מוזיאונים: מוזיאון ראלי 1 הוותיק ומוזיאון ראלי 2, מוזיאון לזיכרון ספרד שנפתח ב-2007. כל המוזיאונים שהקים רקנאטי הם ללא מטרות רווח ולא מתאפשרת בהם פעילות מסחרית.
הסיפור המשפחתי של הקרע במשפחת רקנאטי מוצג לציבור המבקרים במוזיאון ראלי בקיסריה בדפי הסבר המחולקים לכל מבקר, וכן בשלטים גדולים הניצבים בכניסה למוזיאון. באחד השלטים נכתב: "ישנם אלה המזהים בטעות מצערת את מוסדנו עם החבורה אשר העיתונות ושאר אמצעי התקשורת מכנים משפחת רקנאטי. אין לי כל קשר לאנשים אלה או למפעליהם מאז שנת 1970. הסיבה לכך מפורטת בשני השלטים הסמוכים".
רקנאטי נפטר ב-18 בדצמבר 2011 בישראל. הוא אחיהם הבכור של דניאל, רפאל ויעקב.
ספר שכתב

רקנאטי, אב ובנו – הוצאת כנה. 1983. אוטוביוגרפיה.
הערות שוליים

↑  אודות הארי רקנאטי באתר מוזואוני ראלי
↑  על פי דף הסבר המחולק במוזיאון ראלי בקיסריה
↑  דיאנה בחור ניר, הארי רקנאטי נפטר בגיל 92, באתר כלכליסט, 23 בדצמבר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297035705171  GND: 119253100  ISNI: 0000 0000 4966 5354  LCCN: nr93033344  VIAF: 61419692   WorldCat (עם VIAF): 61419692
המנון ארמניה

| --- | --- |

 מדינה:  ארמניה ארמניה
 שפה:  ארמנית
 מילים:  מיכאל נלבאנדיאן
 לחן:  ברסג קאנאצ'יאן
 תאריך מעמד רשמי:  1991
 ‏האזנהקובץ:Mer Hayrenik instrumental.ogg‏Ⓘ‏
 
מולדתנו (בארמנית: Մեր Հայրենիք) הוא ההמנון הלאומי של ארמניה. ההמנון אומץ בשנת 1991 ומבוסס על ההמנון של הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה בשינוי המילים.
המילים נכתבו כפואמה על ידי המשורר מיכאל נלבאנדיאן ולאחר מכן צורפה מנגינה שהולחנה על ידי ברסג קאנאחיאן.
מילות השיר

| תרגום לעברית | ארמנית |
| --- | --- |
מולדתנו, חופשייה ועצמאית  שהייתה קיימת מאות רבות  בניה קוראים כעת,  שחררו את ארמניה החופשית.    הנה אחי, דגל עבורך  שהכנתיו במו ידי  בלילות בהם לא עצמתי עין,  רחצתי אותו בדמעות.    הבט בו, שלושה צבעים  זהו הסמל המקודש שלנו.  מי יתן ויזרח כנגד האויב.  מי יתן וארמניה תמיד תהיה עטורת תהילה.    בכל מקום המוות זהה  אדם מת רק פעם אחת  אך בר מזל הוא זה  אשר מת למען החופש של אומתו.: Մեր Հայրենիք, ազատ, անկախ  Որ ապրէլ է դարէ դար  Իւր որդիքը արդ կանչում է  Ազատ, անկախ Հայաստան    Ահա՝ եղբայր, քեզ մի դրօշ,  Որ իմ ձեռքով գործեցի  Գիշերները ես քուն չեղայ,  Արտասուքով լուացի    Նայիր նրան երեք գոյնով,  Նուիրական մէր նշան,  Թող փողփողի թշնամու դէմ,  Թող միշտ պանծայ Հայաստան    Ամենայն տեղ մահը մի է  Մարդ մի անգամ պիտ՚ մեռնի,  Բայց երանի՚ որ իւր ազգի  Ազատութեան կը զոհուի
מדיה

| --- | --- |
: מנגינת המנון ארמניה 
: לעזרה בהפעלת הקובץ
ראו גם

דגל ארמניה
סמל ארמניה