סיטואציוניזם
ביקורת

הגישה הסיטואציוניסטית ספגה ביקורת רבה, מסיבות שונות.
ביקורת בשל הסתמכותה הרבה על ניסויים: הטענה היא, שהניסויים הללו בפסיכולוגיה חברתית לא בהכרח משקפים מציאות - כך למשל ניסוי החשמול של מילגרם, שהצביע על נטייתם של אנשים לציית להוראותיה של סמכות גם כאשר ההוראות מנוגדות לצו מצפונם. הניסיון להשתמש בניסוי על מנת להסביר את פשעי הנאציזם בוקר בחריפות רבה - הטענה הייתה שאין דמיון בין תנאי הניסוי בו למשתתף לא הייתה הזדמנות לעצור ולחשוב על מעשיו, ושבו הייתה לו סיבה להניח שעורכי הניסוי מנהלים אותו בדרך הומאנית, לבין התנאים ההיסטוריים ששררו באירופה בזמן השואה, שמטרתם הייתה רצח עם.
ביקורת על חלקיות ההסבר הסיטואציוניסטי: גם אם נניח שהניסויים אכן מספקים כדי להסביר את התנהגותם של פרטים בסיטואציה כזו או אחרת, הכלים של הגישה הסיטואציוניסטית לא מספקים הסבר מה איפשר מלכתחילה את התרחשותה של הסיטואציה הספציפית במקום, בחברה ובזמן בו התרחשה, כך שהגישה מספקת רק הסבר חלקי לתופעה חברתית ולהתנהגות פרטים.
ביקורת על הרדוקציה בהסבר: גם אם נוותר על הניסיון להסביר מדוע התרחשה סיטואציה מסוימת בחברה זו ולא באחרת ובזמן זה ולא באחר, עדיין נותרת פתוחה השאלה: מי בדיוק פעל באותה סיטואציה? האם הסוכנים בתוך הסיטואציה של השואה היו "גרמנים רגילים", או "אנשים רגילים"? האם ניתן להפשיט לחלוטין כל מאפיין ספציפי ולהיוותר עם הקטגוריה "אדם"? דיון מסוג זה התנהל בין החוקרים דניאל גולדהגן וכריסטופר בראונינג.
ביקורת הגישה האריסטוטלית: לטענת הגישה האריסטוטלית ואתיקת הסגולה הטובה, הניסויים בפסיכולוגיה החברתית שהוצגו אינם מערערים על התפיסה האריסטוטלית, מכיוון שהניסויים מראים כי ישנה ההסתברות גבוהה לכך שאנשים יפעלו בצורה מסוימת (מוסרית או בלתי מוסרית), בסיטואציה מסוימת; ולפיכך ממצאי הניסוים לא מפריכים את קיומו של אופי מוסרי. כל שיוכלו הניסויים לעשות הוא להוכיח שמספרם של אנשי המעלה הטובה הוא קטן ביותר (לדוגמה, שמונה אחוזים בלבד שעזרו לאישה על אף שלא מצאו מטבע בניסוי של איסן ולוין), וזהו ממצא המתאים גם לתפיסה האריסטוטלית, הגורסת כי חלקם של אנשי המעלה הטובה באוכלוסייה הוא קטן עד מאוד.
ביקורת ברוח תורת המשחקים: תורת המשחקים גורסת כי ישנם כמה מצבים אפשריים של שיווי משקל, בהם יכול האדם להימצא. מכיוון ששיווי משקל יציב תלוי גם בתגובתם של הפרטים זה לזה, הרי שמספיק פרט אחד שיצא משיווי המשקל כדי להביא למעבר לשיווי משקל אחר, ולמעשה - לא הסיטואציה הספציפית היא שתקבע את תגובותיהם של הפרטים אלא מערכת ההעדפות של הפרט, ומושגים כשיווי משקל נאש והתגובה הטובה ביותר. כך למשל, הסבר ברוח תורת המשחקים לניסוי הכלא של זימברדו יציג שני מצבים אפשריים של שיווי משקל: אלים ולא אלים, והתגובה הטובה ביותר לאלימות המופעלת מצדו של אחד השחקנים היא אלימות. מכיוון שכך, דרוש רק שחקן אלים אחד כדי להעביר את שאר השחקנים לשיווי משקל אלים, וכך היה - מהרגע שאדם אחד התנהג באלימות, תוצאות הניסוי כולו הוכרעו. תורת המשחקים נותנת הסבר אחר לניסויים ותוכל לתת הסבר מספק כאשר יהיו תוצאות אחרות לניסויים זהים - מה שהגישה הסיטואציוניסטית עלולה להתקשות להסביר.
ביקורת של הגישה הפרשנית (הרמנויטית) על עצם הגדרתה של "סיטואציה". הסיטואציוניזם מבקש להגדיר סיטואציה באופן אובייקטיבי, אך הפרשנים סבורים כי לא ניתן לעשות זאת בנפרד מאמונותיהם של אלו הנמצאים בסיטואציה מסוימת לגבי מהותה של הסיטואציה. דוגמה תבהיר את העניין: נניח ששני אנשים מצויים בקרחת יער, ונכנסים עמוק לתוך היער, נלחמים באריה בידיים חשופות, גוברים עליו, ויוצאים מהיער. על פי הסיטואציוניסט, השניים נמצאו באותה סיטואציה ופעלו באותו אופן, אולם קל להראות כי לא כך הדבר: נניח כי אחד מהם ידע לפני שנכנס ליער כי יש אריה במעבה היער, והשני לא ידע זאת. התיאור הנטורליסטי בו מחזיק הסיטואציוניסט לא יבחין בין שני המצבים, אך ברור כי הפרטים לא היו באותה סיטואציה, וכי בניתוח הסיטואציוניסטי חסר מרכיב משמעותי על מנת להבין לעומק מהי הסיטואציה בה נמצאים הפרטים. לדידם של הפרשנים, המרכיב החסר הוא האופן בו הפרט מבין את הסיטואציה בה הוא נמצא, והבנה זו של הפרט הופכת לחלק מהגדרת הסיטואציה עצמה. הגדרת הסיטואציה, לפיכך, מחייבת הכנסה של מושגים פרשניים כמו הבנה, כוונה, אמונות ואף מושגים אתיים, אותם מושגים שהסיטואציוניסט תופס כלא נחוצים.