stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרדיננד הראשון, מלך בולגריה
פרדיננד והקהילה היהודית

לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), היו גילויי אנטישמיות רבים בבולגריה, משתי סיבות עיקריות. האחת, העובדה שהאוכלוסייה היהודית, נתפשה כנאמנה לשלטון העות'מאני הישן והשנייה היא האנטישמיות הדתית המסורתית, שהביא עמו הכובש הרוסי. בשנת 1878 אושרה בעיר טרנובו "חוקת טרנובו", שקבעה בסיס להתנהלות הנסיכות הבולגרית החדשה והושתתה על יסודות אירופאים מודרניים לעת ההיא וזאת במטרה להדביק את שאר עמי אירופה בקצב ההתפתחות הפוליטית, ציבורית ותרבותית. ליהודים ניתן חופש פולחן והם ניצלו את הזכויות שניתנו להם בחוקת טרנובו והחלו להתאגד בקבוצות לצורך תפילה ולימוד ובכך חיזקו את קשרי הקהילות. בתקופת פרדיננד נבנו מבני ציבור רבים ובכלל זה בתי כנסת מפוארים, כמעט בכל עיר בה חיה קהילה יהודית ממוסדת.
ממשלו של פרדיננד הראשון, היה מסביר פנים לבני הקהילה היהודית. אמנם היו לא מעט אירועים אנטישמיים ובכלל זה פרסומים בעיתונות ומקרים של עלילות דם, אך אלו לא זכו לתמיכה מצד השלטונות וכשהגיעו לידיעתו של פרדיננד הוא הורה לפעול למיגורם. גם הנהגת הכנסייה האורתודוקסית בבולגריה, ( הסינוד ), פעלה למיגור תופעות אנטישמיות בלא מעט מקרים. תופעות אילו רווחו יותר בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. למשל, בשנת 1894 נתקיימו בחירות לאספה הלאומית ולראשונה נבחר יהודי בשם פטר גאבה לאספה. בשל מוצאו היהודי בוטלה בחירתו ב-15 בדצמבר של אותה השנה.
ככל שייצב פרדיננד את שלטונו מחד והיהודים הפגינו את נאמנותם למדינה החדשה מאידך, התמעטו התופעות האנטישמיות. אקדמאים יהודים רבים הוזמנו מרחבי אירופה לבולגריה על ידי ממשלו של המלך פרדיננד, כדי לסייע בהקמת המוסדות להשכלה גבוהה, בהם בוריס שץ שהקים את האקדמיה לאמנויות בסופיה. בשנת 1896 נפגש פרדיננד עם הרצל, בקרלסבד. הרצל הציג בפניו את תוכניותיו למדינה יהודית והנסיך עיין בהן תוך הפגנת אהדה בולטת. בשנת 1909 הגיע המלך אישית, לחנוכת בית הכנסת הגדול בסופיה. בתקופה זו החלה פעילות ציונית ממוסדת בבולגריה והקהילה שלחה נציגים לקונגרסים הציוניים.
בעת מלחמות הבלקן, רוב הצעירים היהודים בעלי השכלה תיכונית ומעלה, התקבלו לבית הספר לקצינים וקציני מילואים ושרתו בחזית. בעת מלחמת הבלקן השנייה, ביקר המלך פרדיננד בחזית בסמוך לסלוניקי וראה גופות של חיילים יהודים שנפלו בקרב. המלך העיר ואמר שמדובר בגיבורים, שהם צאצאים ראויים לאבותיהם המכבים.
גם בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייסו היהודים בהמוניהם לצבא ותוצאותיה היו הרות אסון לקהילה, כפי שהיו לבולגריה כולה. הוויתור של המלך פרדיננד על כסאו, עורר דאגה רבה בקרב בני הקהילה היהודית, שכן תקופתו הייתה תקופת שגשוג והתפתחות, למרות גילויי האנטישמיות שעדיין רווחו בבולגריה.
הערות שוליים

↑  בר-זוהר, מיכאל, הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, ירושלים, 1999, עמוד 25.
↑  Howarth, T.E.B, Citizen-King: The Life of Louis-Philippe, King of the French, Eyre & Spottiswoode, 1962.
↑  פרדיננד הראשון "צאצאי בית המלוכה סקסה-קובורג-גותה", באתר הרשמי של בית סקסה-קובורג-גותה (בגרמנית).
↑  Constant, Stephen, Foxy Ferdinand, 1861-1948, Tsar of Bulgaria, Sidgwick and Jackson, london, 1986, page 143.
↑  Aronson, Theo, Crowns In Conflict: The Triumph And The Tragedy Of European Monarchy, 1910-1918, J.Murray, London, 1986, page 85.
1 2  קשלס, חיים, עמוד 82.
↑  בר זוהר, מיכאל, עמוד 24.
↑  בבולגרית: כנסיית Свети Четиридесет мъченици
↑  Louda, Jiri, Michael, Maclagan, Lines of Succession, Orbis Publishing Ltd, London, 1981, page 297.
↑  בר זוהר, מיכאל, עמוד 25.
↑  Aronson, Theo, Crowns In Conflict: The Triumph And The Tragedy Of European Monarchy, 1910-1918, page 87.
↑  Schurman, Jacob Gould,. The Balkan Wars 1912 To 1913, Kessinger Publishing, 2004
↑  רומנו, אלברט. א, יהדות בולגריה, בתוך אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 358-359.
↑  US War Dept 1924 data listed in the Encyclopedia Britannica
↑  Palmer, Alan, The Kaiser: Warlord Of The Second Reich, Weidenfeld and Nicolson, london, 1978, page 206.
↑  בר זוהר, מיכאל, עמוד 26.
↑  Aronson, Theo, page 202.
↑  Louda, Jiri, Michael, Maclagan, Lines of Succession, Orbis Publishing Ltd, London, 1981, page 149.
↑  Bulgarian News Agency, Mortal Remains of Bulgarian King Ferdinand I Brought to Bulgaria from Germany, Bulgarian News Agency, ‏29.05.2024
↑  קשלס, חיים, דורות הראשונים, בתוך אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 64-65.
1 2  קשלס, חיים, עמוד 88.
↑  רומנו, אלברט. א, יהדות בולגריה, בתוך אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 314.
↑  רומנו, אלברט. א, עמוד 316.
↑  רומנו, אלברט. א, עמוד 284.
↑  רומנו, אלברט. א, עמוד 314.
↑  רומנו, אלברט. א, עמוד 285
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה | מלכי בולגריה  7 ביולי 1887 - 3 באוקטובר 1918 | הבא: בוריס השלישי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276040605171  PLWABN: 9810618484305606  BnF: cb14976090z (data)  GND: 118686720  ICCU: RMLV213645  ISNI: 0000 0000 6126 879X  KulturNav: 134c6baf-ea44-44b9-8939-929bc1a407f2  LCCN: n80107275  NKC: jn20031125005  NLG: 155577  NTA: 115082328  SELIBR: 186761  SUDOC: 076080595  VcBA: 495/20012  VIAF: 11150772   WorldCat (עם VIAF): 11150772
יוסף שטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1904
 פטירה:  1943 (בגיל 39 בערך) טרבלינקה
 פעילות בולטת:  מנהל בית החולים צ'יסטה בזמן מלחמת העולם השנייה
 ידוע בשל:  עבודתו הרפואית בגטו ורשה והשתתפותו כחוקר ראשי במחקר הרעב
 
יוסף שטיין (1904–1943) היה רופא יהודי מומר, מנהל בית החולים בית החולים צ'יסטה בגטו ורשה. הוכר בקרב הרופאים בזכות עבודתו בתחום הפתולוגיה והאנטומיה ובזכות השתתפותו במחקר הרעב. עבודתו המחקרית במיקרופתולוגיה, בתחום מחלת הטיפוס, הייתה ידועה במיוחד בקרב פתולוגים גרמנים. הוא נספה בטרבלינקה בשנת 1943 יחד עם אשתו.
ביוגרפיה > ראשית חייו

שטיין סיים את לימודיו בשנת 1927, וכיהן כעוזר הוראה ומרצה באוניברסיטת ורשה.
לפני מלחמת העולם השנייה שימש שטיין מומחה לאנטומיה פתולוגית ועמד בראש המחלקה לפתולוגיה של בית החולים "רוח הקודש". הוא היה מומחה בתחום ולמרות גילו הצעיר היה בעל תואר דוצנט. שטיין המיר את דתו לנצרות בשל הגזרות שהוטלו באותה תקופה על היהודים וכדי לקדם את הקריירה המדעית שלו. השלטון הפולני רחש לו אמון בשל התנצרותו, ועל כן קיבל תפקיד ניהולי במערכת הבריאות. בתחילת הכיבוש הגרמני הצהיר שטיין שהוא פולקסדויטשה.
ביוגרפיה > בזמן מלחמת העולם השנייה > רופא בגטו

אף על פי שהיה יהודי מומר, הוא נחשב לפי חוקי הגזע כיהודי, ולכן היה עליו לחיות בגטו. בתוך הגטו המשיך את עבודתו בתחום הרפואה ומונה לראש בית החולים צ'יסטה שבגטו ורשה. מאחר שהיה רופא, ענד בנוסף לטלאי הצהוב[דרושה הבהרה] גם סרט צבעוני, שציין את תפקידו. הסרט הנוסף הבדיל בינו לבין תושבי הגטו, וביטא את מעמדו המועדף ובעל זכויות היתר. הסרטים הכפולים הללו הגנו עליו באופן חלקי מפני הפורענויות שהתרחשו לעיתים קרובות ברחובות הגטו.
שטיין גם התבקש בשנת 1940 להעביר סדרת הרצאות בבית הספר לאחיות בגטו. וכך, באמצע חודש מאי 1941 נתן את הרצאת הפתיחה בקורסים בנושא ״החיים והמוות״, שעסקו בנושא התברואה.
ביוגרפיה > בזמן מלחמת העולם השנייה > ניהול בית החולים

ניהול בית החולים היה כרוך בקשיים רבים, הואיל ובית החולים לא קיבל את התקציב שנדרש מהיודנראט. לאחר תקופת מה של טיפול מוזנח בבית החולים ועלייה דרמטית בתמותה בשל תנאי התברואה הקשים, כתב שטיין את הדברים הבאים:
בית החולים בצ'יסטה בעצם הפסיק להיות בית חולים. הוא אפילו אינו בית מחסה, כיוון שאדם חולה המחוסר אמצעים של עזרה רפואית אינו מוצא פה בעצם כלום.
במכתבו כותב שטיין על דברים חיוניים לקיומו של כל בית חולים החסרים בצ'יסטה, בהם: ניקיון, מצעים, מזרנים ומיטות, אוכל ועובדים. הוא הוסיף לתאר: ”הזנת החולים בבית החולים היא פיקציה... הקצבות המזון המגיעות יחד ל-700 קלוריות ביום אינן מסוגלות אפילו לתחזק את הגוף... בבית החולים יש מעט מיטות, התוצאה: שני חולים שוכבים במיטה אחת ועוד במחלות מידבקות. הכל, שוב, בגלל מחסור במזומנים”. התקציב לא הספיק לתחזוקת בית החולים ולתשלום לעובדיו.
בתפקידו כמנהל בית החולים היה עליו להחליט על החלטות קשות וגורליות. לקראת חודש אוגוסט 1942, התקבלה הפקודה בבית החולים כי יש לצמצם את צוות העובדים. על שטיין הוטל להעביר באופן קבוע רשימת מפוטרים שיישלחו הם ומשפחותיהם למחנות עבודה והשמדה, ובכך בעצם לחרוץ את גורלם של עובדיו, עמיתיו ומשפחותיהם. שטיין לא רצה לקבל עליו את האחריות על כך והורה לרופאים שלא גרו בבית החולים לפני הפקודה, לעבור לגור ברחוב אחר ושם הובטח שלא יאונה להם כל רע. אולם, פעולה זו לא החזיקה מעמד זמן רב, ובסופו של דבר נאלץ להעביר את הרשימות באופן קבוע לאנשי האס אס.
לדברי העובדים במקום, שטיין פיטר רופאים לפי שני קריטריונים: ערכו המקצועי של הרופא והשתייכותו הדתית. הדבר גרם למהומות רבות בקרב המפוטרים והעובדים היהודים, שכן הם ידעו כי ליהודים מומרים הייתה עדיפות אצל שטיין. בעדותו של ד״ר ולר, אחד הרופאים, צוין: "ההמון ניסה לגזול את הכרטיסים מידיו של דוקטור שטיין". המפוטרים לא הסכימו לעזוב את מבנה בית החולים, שהיה המקום הבטוח האחרון שלהם, ולכן נאלץ שטיין לגרש אותם בכוח בעזרת סטודנטים שהעסיק.
בנוסף לכך, נאלץ שטיין לבצע גם סלקציה של החולים: "באותו היום היו החולים עצובים והפחד היה בעיניהם, מתאי הנשים נשמע בכי עמום. בערבו של אותו יום, היה אמור להינתן פסק דין מוות שיימסר על ידי רופאיהם״, כך כתב אחד הרופאים שעבד בבית החולים על אחת הסלקציות שהתקיימו בבית החולים. תפקידו של שטיין היה קשה מנשוא, מצד אחד, היה עליו להמשיך לדאוג לתפקוד בית החולים ומצד שני, הוטל עליו עול מוסרי - להכין רשימות מפוטרים, כאשר על יד כל שם של עובד מפוטר נאלץ לסמן אחד משני הסימנים: (+) סימן מוות, (-) נשאר בבית החולים.
ביוגרפיה > בזמן מלחמת העולם השנייה > השתתפותו במחקר הרעב

שטיין היה אחד מכ-30 רופאים שלקחו חלק במחקר הרעב בגטו ורשה. הוא עמד בראש הקבוצה שבדקה את השינויים האנטומיים בעקבות מחלת הרעב, על פי ממצאים שנמצאו בנתיחות לאחר המוות. הוא נבחר לעמוד בראש הקבוצה בשל תאריו האקדמיים המכובדים בתחום הפתולוגיה האנטומית ובשל תפקידו כמנהל בית החולים צ'יסטה.
ביוגרפיה > מותו

שטיין לא הצליח להתחמק מגזר הדין, ובפברואר 1943 נשלח ברכבת למחנה ההשמדה טרבלינקה. על פי עדויות שונות, הוא ניסה לבנות מקום מחבוא לו ולאשתו, אולם כאשר ניסה להיכנס לאחד הבונקרים נתפס על ידי הגרמנים. ד"ר ישראל רוטבלזם מעיד כי ישב ליד שטיין בקרון הרכבת לטרבלינקה. שטיין נפצע מיריות המשמר האוקראיני ושתת דם ברכבת. הוא ואשתו נספו בתאי הגזים במאי 1943.
הערות שוליים

1 2 3  מרים עופר, דורית רוגובוי (ע), חלוק לבן בגטו: מבט על קורות הרפואה היהודית בפולין בתקופת השואה, ירושלים: יד ושם - המכון הבין-לאומי לחקר השואה - המרכז לחקר השואה בפולין, 2015. (בעברית)
↑  מאת מרים עופר, כיצד פעלו רופאים ומדענים יהודים בגטאות וכיצד הקריבו עצמם למען אחרים, באתר טיים אאוט, ‏24 אפריל 2014
↑  צחי כנען, מחקר הרעב- רופאים יהודים עושים את הבלתי ייאמן בגטו ורשה, באתר יוטיוב, ‏23 אפריל 2020
גאוגרפיה של הודו

| --- | --- |
 (למפת הודו מוגדלת) ניו דלהי מומבאי קולקטה היידראבאד בנגלור אחמדאבאד צ'נאי סוראט פונה ג'איפור לאקנאו קאנפור נאגפור פטנה לודהיאנה טריוונדרום פורט בלייר פקיסטן אפגנ. הרפובליקה העממית של סין  נפאל בהו. בנג. מיאנמר ת. ס"ל מפרץ בנגל  הים הערבי  האוקיינוס ההודי+(למפת הודו רגילה) ניו דלהי מומבאי קולקטה היידראבאד בנגלור אחמדאבאד צ'נאי סוראט פונה ג'איפור לאקנאו קאנפור נאגפור פטנה לודהיאנה טריוונדרום פורט בלייר פקיסטן אפגנ. הרפובליקה העממית של סין  נפאל בהו. בנג. מיאנמר ת. ס"ל מפרץ בנגל  הים הערבי  האוקיינוס ההודי+
 יבשת:  אסיה 
 קואורדינטות:  22°48′N 83°00′E﻿ / ﻿22.8°N 83°E﻿ / 22.8; 83
 שטח
 דירוג שטח:  8
 שטח:  3,287,263 קמ"ר
   אדמה:  2,973,193 קמ"ר (90.45%)
   מים:  314,070 קמ"ר (9.55%)
 גובה
 הנקודה הנמוכה:  0 מטר  (קוטנד)
 גובה ממוצע:  160 מטר
 הנקודה הגבוהה:  8,598 מטר (קנצ'נג'נגה)
 מידע נוסף
 אורך קו החוף:  7,000 ק"מ
 אורך הגבולות:  13,888 ק"מ
 מדינות גובלות:  נפאל, הרפובליקה העממית של סין, אינדונזיה, סרי לנקה, פקיסטן, בהוטן, מיאנמר, בנגלדש, אפגניסטן 
 
הודו היא המדינה השביעית בגודלה בעולם, המשתרעת על פני למעלה מ-3,200,000 ק"מ מהרי ההימליה בצפון ועד האוקיינוס ההודי בדרום, במערב ובמזרח. המדינה נמצאת בדרום אסיה, שוכנת על הלוח ההודי, שהוא חלק מהלוח הטקטוני ההודי-אוסטרלי, ותופסת את רוב תת-היבשת ההודית. היא גובלת עם פקיסטן, סין, בנגלדש, מיאנמר, נפאל, ובהוטן, כאשר באוקיינוס ההודי נמצאות בסמוך להודו סרי לנקה והאיים המלדיביים.
מפת הודו
מבחינה טופוגרפית היא גובלת עם הים הערבי בדרום מערב, האוקיינוס ההודי בדרום-מזרח ובדרום ועם הרי ההימלאיה בצפון.
הודו משתרעת בין קו רוחב 8º לבין 37º.
המדינה מחולקת לשבעה חלקים עיקריים:
שרשרת הרי ההימלאיה וההרים הגבוהים שבצפון
שפלת נהר הגנגס וה"דואב"
מדבר תר
רמת דקאן
החוף המערבי
החוף המזרחי
איי הודו
חלוקה אחרת היא על פי מיקום גאוגרפי, צפון-מזרח הודו, צפון מערב המדינה נקרא לרוב צפון הודו, מרכז היבשת הוא גם מרכז הודו והדרום מתחלק לצד המזרחי והצד המערבי.
ההימלאיה

בצפון מזרח נמצאות בתחום הרפובליקה של הודו רק המורדות הנמוכים של הרי ההימלאיה, אולם בצפון מערב הודו נמצאים הרים מהגבוהים בעולם, כהר הקנצ'נג'ונגה בגבול נפאל (שלישי בגובהו בעולם).
למרגלות הרי ההימלאיה שוכנים עמקי הנהרות הגדולים היורדים מהרים אלה, כ-20 נהרות הזורמים מההרים מתלכדים לנהרות גדולים ובראשם: הגנגס, האינדוס ובראהמאפוטרה. נהרות אלה יוצרים גאיות ענק בצפון הודו, אשר נמשכים גם מעבר לגבולות הודו- במערב לפקיסטן ובמזרח לבנגלדש. נהרות אלו מהווים יחידה גאוגרפית רצופה מהאוקיינוס ההודי אל הים הערבי. באזורים אלו נמצאת צפיפות האוכלוסין הגדולה ביותר בהודו.
בין הרי ההימלאיה נמצאים עמקים פוריים כמו עמק קולו, קשמיר עמק פרוואטי.
מדבר תר

דרומית מערבית לנהרות, בשטחי רג'סטאן וגוג'ארט בעיקר, משתרע מדבר תר. שטחו למעלה מ-200,000 קמ"ר והוא המדבר השביעי בגודלו בעולם. המדבר ממשיך אל תוך שטח פקיסטן, שם הוא נקרא מדבר חוליסטן. כ-10% מהמדבר הם דיונות חוליות, והיתר הוא בתרונות סלעיים, מלחות ומישורים חוליים. הטמפרטורות במדבר נעות מ-C°‏ 0 בלילות החורף ועד קרוב ל-C°‏ 50 בצהרי הקיץ. משקעים של 100–500 מ"מ יורדים במדבר רק בחודשים יולי-ספטמבר, במהלך המונסון הדרום מערבי.
רמת דקאן

החלק הדרומי של הודו הוא חצי אי דמוי משולש. זוהי רמת דקאן שגובהה הממוצע הוא 800–1,000 מ' והיא סגורה בין הרים: בצפון - הרי וינהייה, במערב - הגהאטים המערביים, ובמזרח הרי הגהאטים המזרחיים.
איי הודו

בהודו יש שלוש שרשראות איים עקריות - לקשאדוויפ, איי אנדמן וניקובר וסנדרבנס - שרשרת האיים שנוצרו בדלתה של שפך הגנגס.
נהרות

בנוסף לגנגס, האינדוס והבראהמאפוטרה זורמים בהודו הנהרות: יאמונה, גודבארי, קאברי, נרמנדה וקרישנה.
הבראהמאפוטרה והאינדוס מתחילים שניהם באזור אגם מנסרובר (Manasarovar) בטיבט למרגלות הר קאליש (Kailash). מאותו מקום מתחיל גם נהר הגגהרה (Ghaghara), נקרא גם נהר הקרנלי (Karnali) שהוא אחד הנהרות המזינים את הגנגס.
מדינות וטריטוריות הודו על פי שטחן

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| מיקום | מדינה/טריטוריה | שטח בקמ"ר |
| 1 | ראג'סטאן | 342,236 |
| 2 | מאדהיה פרדש | 308,144 |
| 3 | מהאראשטרה | 307,713 |
| 4 | אנדרה פרדש | 275,068 |
| 5 | אוטר פרדש | 238,566 |
| 6 | גוג'ראט | 196,024 |
| 7 | קרנאטקה | 191,791 |
| 8 | אודישה | 155,707 |
| 9 | צ'האטיסגאר | 135,194 |
| 10 | טאמיל נאדו | 130,058 |
| 11 | ביהר | 94,164 |
| 12 | מערב בנגל | 88,752 |
| 13 | ארונאצ'ל פרדש | 83,743 |
| 14 | ג'הרקאנד | 79,700 |
| 15 | אסאם | 78,483 |
| -- | טריטוריית איחוד לדאק | 59,196 |
| 16 | הימאצ'ל פרדש | 55,673 |
| 17 | אוטראקהאנד | 53,566 |
| 18 | פונג'ב | 50,362 |
| 19 | הריאנה | 44,212 |
| -- | טריטוריית איחוד ג'אמו וקשמיר | 42,241 |
| 20 | קרלה | 38,863 |
| 21 | מגהלאיה | 22,429 |
| 22 | מניפור | 22,327 |
| 23 | מיזוראם | 21,081 |
| 24 | נאגאלנד | 16,579 |
| 25 | טריפורא | 10,492 |
| -- | טריטוריית איחוד איי אנדמן וניקובר | 8,249 |
| 26 | סיקים | 7,096 |
| 27 | גואה | 3,702 |
| -- | טריטוריית הבירה הלאומית דלהי | 1,483 |
| -- | טריטוריית איחוד דאדרה ונאגר האוולי ודאמאן ודיו | 713 |
| -- | טריטוריית איחוד פודוצ'רי | 492 |
| -- | טריטוריית איחוד צ'אנדיגאר | 144 |
| -- | טריטוריית איחוד לקשאדוויפ | 32 |
| -- | סך הכול שטח בקמ"ר | 3,284,974 |
החי בהודו

הודו עשירה בחיות בר ויש בה מאות מינים של בעלי חיים הנמצאים בעיקר ב-3 אזורים: הרי גהט המערביים, הרי ההימלאיה ואזור הודו-בורמה.
אוכלוסיית יונקי הודו מגיעה ל-8.42% מהיונקים וכוללת 390 מינים והעופות (1,232) מהווים 13% מכלל העופות. אוכלוסיית הזוחלים (456) מהווים כ-7.84% והדוחיים (209) מהווים 4.06% והחרקים מהווים 6.83% ויש בה 53,400 מינים.
אריה אסייתי
פילים הודיים
טיגריס
נמר
דב שפתני
אנטילופה הודית
דול מצוי
אייל נקוד
צבוע מפוספס
קרנף הודי
חזיר בר
טווס הודי
דררה מצויה
עגורים אדומי-ראש
דיית ברהמיני
קוברה הודית
פיתון הודי
תנין מגר
רב פתן מלכותי
כוח המים
בני שבטים מדבריים במדבר תר, ליד ג'איסלמר
נהרות הודו
איזניק

| --- | --- |

כד מאיזניק (מחצית שנייה של המאה ה-16)
 מדינה:  טורקיה טורקיה
 מחוז:  מרמרה
 נפה:  בורסה
 ראש העיר:  קאאן מהמט אוסטה (מפלגת הצדק והפיתוח)
 שטח:  712.2 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  44,988 (2023)
  ‑ צפיפות:  63.17 נפש לקמ"ר (2023)
 קואורדינטות:  40°25′N 29°43′E﻿ / ﻿40.417°N 29.717°E﻿ / 40.417; 29.717
 אזור זמן:  UTC +3
 http://www.iznik.bel.tr/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת טורקיה מוגדלת) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחוראיזניק(למפת טורקיה רגילה) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחוראיזניק(למפת מרמרה (מחוז) רגילה) איסטנבול בורסה איזמיט אדירנה טקירדא צ'נקלה בולגריה יוון הים האגאי מרכז אנטוליה  י. ש. הים השחור ים מרמרה הים האגאי איזניק(למפת מרמרה (מחוז) מוגדלת) איסטנבול בורסה איזמיט אדירנה טקירדא צ'נקלה בולגריה יוון הים האגאי מרכז אנטוליה  י. ש. הים השחור ים מרמרה הים האגאי איזניק  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
המסגד הירוק באיזניק
כנסיית איה סופיה באיזניק, בה התקיימה ועידת ניקיאה השנייה
איזניק (בטורקית: İznik) היא עיר היסטורית בנפת בורסה במחוז מרמרה שבצפון-מערב טורקיה. שמה הקודם היה ניקאיה (ביוונית: Νίκαια). העיר התפרסמה כמקום כינוסן של הוועידה האקומנית הראשונה בשנת 325 והשביעית בשנת 787 וכבירתה של האימפריה של ניקאה במאה ה-13. עוד נודעה העיר בקרמיקה ובאריחים שיוצרו בה, ושמהם מצויים גם בקבר דוד המלך בהר ציון. לפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 44,988 בני אדם.
גאוגרפיה

העיר שוכנת בעמק מוקף גבעות, לחופו המזרחי של אגם איזניק (İznik gölü). מרכז העיר מוקף מכל עבריו בחומה באורך של 5 ק"מ, ובצידו המערבי נושקת החומה לאגם. גובהה של החומה שנבנתה לראשונה בתקופה הרומית, מגיע ל-10 מטר ומצידה היבשתי עוברת לאורכה תעלה כפולה. לאורך החומה ניצבים 114 מגדלי שמירה, ובעבר היו קבועים בה ארבעה שערים בלבד, אחד בכל אחת מרוחות השמיים. כיום יש בחומה פתחים נוספים דרכם זורמת תנועה אל רחובות העיר העתיקה, שעשויים בתבנית שתי וערב.
היסטוריה > העת העתיקה

אף על פי שהמקום היה מיושב לפני התקופה ההלניסטית, רק בסמוך לשנת 316 לפנה"ס הקים אנטיגונוס מונופתלמוס, מיורשי אלכסנדר הגדול, את בירתו במקום וקרא לה "אנטיגוניה" (Αντιγόνεια) על שמו. בשנת 301 לפנה"ס הובס אנטיגונוס בקרב איפסוס בידי קואליציה של סלאוקוס הראשון וליסימאכוס, והאחרון השתלט על העיר ושינה את שמה ל"ניקיאה" לכבוד אשתו. לפי גרסה אחרת, נבנתה העיר על ידי יוצאי העיר ניקאה ביוון, אשר הגיעו לאזור עם צבאותיו של אלכסנדר הגדול. בשנת 297 לפנה"ס לקח לעצמו זיפיטיס (Zιπoιτης) או זיביטיס (Zιβoιτης) את התואר מלך ביתיניה, והעיר הפכה לשנייה בחשיבותה רק לבירה ניקומדיה (כיום איזמיט). לאחר סכסוכים ומלחמות על השליטה בביתיניה בין מיתרידטס השישי, מלך פונטוס לבין הרפובליקה הרומית, השתלטה רומא על ביתיניה כולה לקראת אמצע המאה ה-1 לפנה"ס.
בשנת 325 התכנסה בעיר ועידת ניקיאה הראשונה שהייתה הוועידה האקומנית הראשונה בתולדות הנצרות. בסופה של ועידה זו הוכרז כי האריאנים שהתנגדו לשילוש הקדוש, הם כופרים, ופורסם ה"אני מאמין" או בשמו האחר ה"קרדו של ניקיאה". גם הוועידה האקומנית הרביעית הייתה אמורה להתכנס בניקאה, אך לבסוף התקיימה בכלקדון הסמוכה לקונסטנטינופול. העיר היושבת בסמוך ל"קו השבר של צפון אנטוליה" סבלה מרעידות אדמה בשנים 358, 362 ו-368.
היסטוריה > ימי הביניים

בשנת 787 שוב התקיימה ועידה אקומנית בניקיאה וזו נודעה כועידת ניקיאה השנייה. 300 שנה מאוחר יותר ושש שנים לאחר קרב מנזיקרט ב-1071, החלו הסלג'וקים מתפשטים מערבה לרוחבה של אסיה הקטנה. מנהיג סלג'וקי מקומי, סולימאן בן קוטלמיש (Kutalmışoğlu Süleyman Şah), כבש ב-1075 את העיר ואת ניקומדיה הסמוכה. שנתיים לאחר מכן התמרד סולימאן כנגד מליק שח (Melikşah), סולטאן האימפריה הסלג'וקית. הוא הקים את סולטנות רום, הכריז על עצמו סולטאן וקבע את בירתו בניקאה, ממש מתחת לאפם של הביזנטים. עם זאת, מסע הצלב הראשון דחק את רום ממערב אסיה הקטנה ב-1097, והצלבנים השתלטו על ניקאה בדרכם לירושלים. בהסכם שהושג בין הצלבנים לאימפריה הביזנטית, נמסרה העיר לאחרונה. כאשר קונסטנטינופול נכבשה במסע הצלב הרביעי ב-1204, והאימפריה הביזנטית התנפצה לרסיסים, הייתה העיר לבירתה של האימפריה של ניקאה שהשתרעה בחלקה המערבי של אסיה הקטנה. כאשר האימפריה של ניקאה שחררה את קונסטנטינופול מידי הלטינים, הועברה בירת המדינה מניקאה.
היסטוריה > מהכיבוש העות'מאני ועד ימינו

ב-1331 כבשו העות'מאנים את ניקאה, שנודעה מאז בשם "איזניק". העיר איבדה את חשיבותה ב-1453 כאשר העות'מאנים כבשו את קונסטנטינופול, והעבירו לשם את בירתם. במאה ה-15 ובמאה ה-16 הפך היישוב למרכז של תעשיית קרמיקה ואריחים, אך גם תעשייה זו דעכה במאה ה-17, והיא הפכה שוב לעיירת מחוז נידחת. כעת מנסים לחדש את תעשיית הקרמיקה המפוארת באמצעות "מכון איזניק"
בניגוד לנזקים שנגרמו ברעידות האדמה במאה ה-4 לספירה, בשנת 1999 העיר נפגעה באורח קל יחסית, בעת רעידת האדמה הקשה שפקדה את האזור.
תיירים מגיעים לאיזניק לבקר מספר מונומנטים שהוקמו על ידי שליטי האימפריה העות'מאנית וכן את שרידי החומות שנבנו בתקופה רומית (אנ') ובתקופה הביזנטית.
ערים תאומות

גרמניה נויקלן, ברלין, גרמניה
יוון לריסה, יוון
הערות שוליים

↑  Turkey: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
↑  Mark Wilson, Biblical Turkey, London: Zero Produksion.Ltd, 2010. (באנגלית)
↑  Yulia Denisyuk, Not Just a Souvenir: The Untold Story of Turkey’s Iznik Tiles, Afar.com
↑  Ferrell's Travel Blog, Visiting Iznik-The Walls and Gates of Iznik/ Nicea, Ferrell's Travel Blog, ‏ספטמבר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534113605171  BnF: cb11961918w (data)  GND: 4027895-5  LCCN: n82075687  LNB: 000348108  NKC: ge406271  VIAF: 144877764   WorldCat (עם VIAF): 144877764
הפלנגות הנוצריות

.
| --- | --- |

 מדינה:  לבנון 
 מייסד:  פייר ג'ומאייל 
 מנהיגים:  סאמי ג'ומאייל 
 תקופת הפעילות:  1 באוגוסט 1936 – הווה (88 שנים) 
 אידאולוגיות:  לאומיות לבנונית, דמוקרטיה נוצרית, שמרנות חברתית, ביזור, פיניקיזם בעבר: פלנגיזם, אנטי-קומוניזם, התנגדות לפאן-ערביות
 מטה:  ביירות 
 מיקום במפה הפוליטית:  ימין-מרכז בעבר: ימין עד ימין רדיקלי
 ארגונים בינלאומיים:  איחוד הדמוקרטיה הבין-לאומי 
 נציגויות בפרלמנטים
 הפרלמנט הלבנוני:  3 / 128
 
 kataeb.org
 
מפלגת הכּתאאֶבּ הלבנונית (בערבית: حزب الكتائب اللبنانية, בצרפתית: Les Phalanges libanaises), הידועה יותר בשם הפָלַנְגוֹת, היא מפלגה נוצרית־מרונית וארגון גרילה לשעבר בלבנון.
ראשית המפלגה בארגון נוער שהוקם בידי פייר ג'ומאייל ב־1936 בהשראת מפלגת הפלנחות הספרדית הפשיסטית ומפלגות אחרות שהוקמו לפי אותו דגם באירופה של שנות ה־30 של המאה ה־20. השם "כּתאיבּ" עצמו הוא תרגום לערבית של שמה של המפלגה הספרדית. למפלגה נודעה השפעה רבה במהלך מלחמת האזרחים בלבנון (1975–1990) בזכות הכוח הצבאי המשמעותי שלה – הפַלֵנְגות, שהיו הלוחמים העיקריים ב"פלג השמרני".
עם הפלישה הישראלית ללבנון שיתפו הפלנגות פעולה עם ישראל, וכך הפכו למפלגה החזקה ביותר בלבנון. לאחר המלחמה, נוכח תדמית של "משתפי הפעולה עם ישראל" שדבקה באנשי הפלנגות, ומספר אירועי טבח שביצעו בפלסטינים בלבנון ירד כוחה של המפלגה. המפלגה חברה בקואליציית 14 במרץ החל מייסודה בשנת 2005. מאז 2015 עומד בראשה סאמי ג'ומאייל ובבחירות שנערכו בשנת 2022 היא התחזקה וזכתה ל־5 נציגים בפרלמנט.