stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרל כריסטופר ירוול האב
קריירה ספרותית

לאחר מספר שנים בלונד, הוא ערך (1750-51) משלחת מדעית להולנד ולצרפת, ולאחר מכן רצה בתחילה לצאת כמיסיונר לאנשי קויחוי בדרום אפריקה או לאינדיאנים הלנאפים של פנסילבניה. מאוחר יותר הוא שינה תוכניות ובשנת 1756 החל לשרת בספרייה הלאומית של שוודיה בסטוקהולם. משנת 1755 היה העורך של Den Svenska Mercurius, כתב העת השוודי המשמעותי הראשון לביקורת ספרות.
ירוול נשא לאישה את בריטה-נורה מילרן בשנת 1765, ונולדו להם בן ושתי בנות. הבן היה האדריכל קרל כריסטופר ירוול (1766–1837). הבת בריט-לואיז נישאה לקריגסקומיסאר (קולונל) קרל גוסטב אלמקוויסט והייתה אמו של קרל ג'ונאס לאב אלמקוויסט. הבת השנייה, גוסטבה, נישאה לג'ון לינדאל מנורקופינג.
בשנת 1772 נאלץ ירוול לוותר על השליטה בחנות הספרים שלו לנושיו בגלל חוב שלא שולם בסך 140,000 דאלאר. ככל הנראה היה זה מפעל ההוצאה לאור, שהיה קשור לעסקי מכירת הספרים שלו, שגרם לקטסטרופה של ירוול, אך הוא בכל זאת המשיך לעבוד כעורך כתבי עת וספרים. ירוול היה עסוק בעיקר בהיסטוריה ובהיסטוריה ספרותית, והתעסק במיוחד בספרות הגרמנית. למרות הטעם הציבורי המשתנה, תפניות שונות של הגורל וכל תפנית נודדת שחלה בחייו, הוא נשא את כל ההיפוכים בשלווה סטואית, מאושר במשפחתו, בהעסקתו ובחייו הדתיים באולמות התפילה של האחים המוראביים הרנהוט.
ירוול נפטר בשנת 1811 ונקבר בכנסיית סולנה.
שמואל אברהם פוזננסקי

שמואל אברהם פוזננסקי
שמואל אברהם פאזנאנסקי, "אנשי קירואן", 1909 ורשה. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 5
שמואל אברהם פוזננסקי (בפולנית: Samuel Abraham Poznański;‏ ב' באלול תרכ"ד/ 3 בספטמבר 1864, לוברנייץ –ה' במרחשוון תרפ"ב/ 4 בדצמבר 1921) היה מלומד הידוע בשל מחקריו על הקראות והלוח העברי. הוא היה ערביסט, ביבליוגרף עברי וכן רב בבית הכנסת הגדול בוורשה.
ביוגרפיה

פוזננסקי היה בן זקונים של יצחק יעקב פוזננסקי, תלמיד חכם וסוחר. עד גיל 15 הוא למד מאביו, וכך הוא מתאר את לימודו: "כל התורה שלמדתי במקרא ומשנה, תלמוד ופוסקים, עד השנה הט"ו לימי חיי ממנו הוא ומידו נתנה לי. הוא הנחני בדרך ישרה ויורני לבחור בפשט הפשוט ולמאוס בדרך מעקשים, הפלפול המוזר, לאהוב תורה עם חכמה ולמצא חן בעיני אלהים ואדם."
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה בוורשה בעלת מגמה של התבוללות, שנוסדה על ידי שמואל דיקשטיין עבור תלמידים ממשפחות אורתודוקסיות עניות שלא היה להם דרך אחרת להשלים לימודים תיכוניים. עם סיום לימודיו הוא החל לעבוד כעוזר ספרן בספריית בית הכנסת טלומצקה. בשנת 1890, הודות למלגה שהשיג עבורו אחד מבאי בית הכנסת, החל ללמוד באוניברסיטת ברלין ובבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין. באותה תקופה יצר קשרים קרובים עם מורו משה שטיינשניידר וערך לכבודו את ספר היובל עם מלאת לשטיינשניידר 80 ב-1896. בשנת 1894 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ברלין. את הדוקטורט שלו כתב על משה הכהן אבן ג'יקטילה. בשנת 1896 הוא הוסמך לרב על ידי ד"ר יחזקאל בנעט מורה הגמרא בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות.
משנת 1897 הוא התקבל לעוזר דרשן בבית הכנסת טלומצקה לצידו של ד"ר ישראל צילקוב. בשנת 1908 מונה לדרשן הראשי של בית הכנסת, תפקיד בו החזיק עד מותו. לצד בית הכנסת הוא קיים קורסים ללימודי יהדות.
בסוף 1906 היה בין מקימי חברת "הזמיר" לשימור ופיתוח הזמרה היהודית ומונה לבית דין הכבוד של החברה. בשנת 1909 היה בין המחדשים את הוצאת מקיצי נרדמים. ב-1911 נבחר לוועד אגודת חובבי שפת עבר בוורשה. במהלך מלחמת העולם הראשונה היה פעיל בחברה לעזרת היהודים נגועי המלחמה. בספטמבר 1916 נבחר לסגן יושב ראש ועד רבני המחוז. בשנת 1917 צורף כחבר לוועדה שאישרה היתרי הוראה לצורך הבחירות בקוריה הראשונה לוועד הקהילה. מינוי זה הרגיז את חברי אגודת ישראל, במיוחד לאחר שסירב לאשר כתבי הסמכה שניתנו בסיטונאות.
בשנת 1918 מונה לנציג היהודים במועצת בתי הספר בפולין ולמנהל הסמינריון למורים בוורשה שנוסדה על ידי הממשלה. ביוני 1921 צורף לסגל בית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין.
פוזננסקי נפטר בדצמבר 1921. במקומו נתמנה משה שור לרב של בית הכנסת טלומצקה ולרב ראשי של ורשה.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית. נינו, נכדה של בתו עדה הגרי-פוזננסקי, הוא דובר צה"ל דניאל הגרי.
אישיותו

פוזננסקי היה יהודי דתי ולאומי ובמקביל היה מקובל בקרב חוגי המתבוללים. באנציקלופדיה של גלויות כתבו עליו: "איש מדע דגול, ציוני נלהב, ופאר היהדות הפולנית. שוב לא היו אז מתבוללים שיהיה בכוחם להתחרות עמו על כהונת המטיף בבית הכנסת המתקדם". על השפעתו בקרב המתבוללים כתבו בעיתון של המזרחי:
לא קשה הוא לשאת נאומים לאומיים וציוניים בקרב שומעים לאומיים וציוניים ... אולם כי יבוא איש וישא בתוך שומעים מתבוללים נאומים לאומיים, דתיים וציוניים, ולא פעם אחת ושתיים, כי אם במשך שנים רצופות, והמתבוללים האלה הם עוד נותני לחמו ... בעת שנלחם נגד ההתבוללות בלהט אש, התאמץ להשפיע על המתבוללים בנחת שפתיו ולקרבם אליו, ולבו לא הלך אחרי מלחמת המצווה, שחבריו הלאומיים והציוניים הכריזו כנגד המתבוללים בחמה שפוכה.
בדרשותיו הוא פעל לקרב את הנוער היהודי המתבולל אל היהדות והשפה העברית. כן נהג להזדהות עם כאבם של יהודים במקומות אחרים ולקרוא לסייע להם.
הוא היה ציוני נלהב והיה נציג בקונגרס הציוני העולמי הראשון. אמנם, במשך שנים רבות לא חפץ לשים על עצמו חותם של ציוני, והשתתף בקונגרסים הציוניים רק כאורח. בנוסף היה פעיל בתנועת המזרחי.
ניסיונו לגשר בין עולמות הביא עליו ביקורת משני הצדדים. בשנת 1913 הוא הורחק מחברת דעת בגלל דעותיו הלאומיות. החוגים החרדיים יצאו נגד מינויו לתפקידים ציבוריים. בשנת 1917 הם התרעמו על מינויו לוועד שאישר כתבי הסמכה לרבנות. בשנת 1918 יצאו נגד מינויו למועצת בתי הספר של פולין. 
במרץ 1921 הוא מונה על ידי ועד הקהילה כרב בורשה. האורתודוקסים מאגודת ישראל התנגדו למינויו והציעו כפשרה להגביל את המינוי שלו רק לבית הכנסת שלו ואף יצאו להפגנות רחוב נגד המינוי. מנגד אנשי בית הכנסת שלו התארגנו להגן על המינוי. בתחילת אפריל 1921 התקיימה הצבעה חוזרת על המינוי והיא אושרה ברוב של 12 נגד 6 חברי האגודה, כאשר בין מאשרי המינוי נמצאו שלושה נציגים אורתודוקסיים. בעקבות אישור המינוי, החרימו הנציגים החרדים לזמן מה את ישיבות ועד הקהילה ובמקביל בקשו למנוע מהממשלה להכיר במינוי. המינוי אושר על ידי הממשלה בנובמבר 1921.
הוא נחשב כותב ונואם מוכשר. הוא העביר דרשות על ההיסטוריה היהודית, שתכנם היה מדווח בהצפירה. עיתון הצפירה הציג את שמו כאחד הכותבים במטרה למשוך קוראים.
עבודתו המדעית ופרסומיו

פוזננסקי כתב מאמרים מדעיים רבים ב-MGWJ, ב-Revue des études juives וב-Jewish Quarterly Review. הוא גם כתב מאמרים פופולריים בהצפירה ובעיתון המזרחי. הוא גם תרם ערכים לאנציקלופדיה אוצר ישראל, ברובם על יהדות קראית, בהם ערכים על: כלב אפנדופולו, בן זוטא, בנימין אלנהאונדי, טוביה בן משה המעתיק, יהודה גבור בן אליהו בן יוסף, יודגאנים, יוסף בן בכתוי, יוסף שלמה בן משה לוצקי, ישעיהו בן עזיהו הכהן, ישראל המערבי, סלמון בן ירוחם, פירוז, משפחת, יעקב הקרקסאני, שמואל בן משה בן ישועה המערבי ושמחה יצחק לוצקי. ערכים נוספים שכתב הם על: יצחק יהודה גולדציהר, חיוי הבלכי, חפץ בן יצליח, מבורך בן נתן, עכברא, עכברה, שמואל בן עלי ושמריה בן אלחנן.
הוא כתב בעברית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, פולנית ורוסית.
עבודתו המדעית ופרסומיו > ספרים

פוזננסקי חיבר את הספרים הבאים:
Eine Hebräische Grammatik des Dreizehnten Jahr-hunderts. Berlin, 1894
Mose b. Samuel ha-Kohen ibn Chiquitilla Nebst den Fragmenten Seiner Schriften. Leipsic, 1895
Aboul Faradj Haroun ben al-Faradj le Grammairien de Jürusalem et Son Mouschtamil. Paris, 1896
Die Girgisani-Handschriften im British Museum. Berlin, 1896
Karaite Miscellanies. London, 1896
"Mesroi al Okbari, Chef d'une Secte Juive du Neuvième Siècle" (Paris, 1896);
"The Anti-Karaite Writings of Saadjah Gaon" (London, 1897);
Jacob ben Ephraim, ein Anti-Karäischer Polemiker des Zehnten Jahrhunderts. Breslau, 1900, in "Kaufmann Gedenkbuch")
Perush R. Sa'adya Gaon le-Dani'el. Berdychev, 1900
Tanhoum Yeruschalmi et Son Commentaire sur le Livre de Jonas. Paris, 1900;
Miscellen über Saadja III.: Die Beschreibung des Erlösungs-Jahres in Emunoth we-Deoth ch. 8 Breslau, 1901
Tehillah le-Dawid (Kaufmann) in Hebrew Warsaw, 1902
Le Commentaire sur le Livre d'Osée par Eliezer (ou Eléazar) de Beaugency. Berdychev, 1902
Anan et Ses Ecrits. Paris, 1902
Der Arabische Kommentar zum Buche Josua von Abû Zakarjâ Jahjâ Ibn Bal'am. Frankfurt am-Main, 1903)
Ephrajim ben Schemarja de Fostât et l'Académie Palestinienne. Paris, 1904
Schechters Saadyana. Frankfurt am-Main, 1904)
Fragments de l'Exegèse Biblique de Menahem bar Chelbo. Warsaw, 1904
Ibn Hazm über Jüdische Sekten. London, 1904.
עבודתו המדעית ופרסומיו > ממאמריו

תלמודא דבני מערבא - מאמר ראשון, הצפירה, 2 באפריל 1903; המשך; המשך; המשך
תלמודא דבני מערבא - מאמר שני, הצפירה, 17 בפברואר 1905
ע"ד הקראי ר' משה מצרודי, הצפירה, 21 בספטמבר 1900
מדרש שכל טוב, הצפירה, 23 באפריל 1901
המבארים הראשונים לכתבי- הקדש בארץ ספרד, המגיד, 13 בדצמבר 1894
כיצד עושים הקראים היסטוריה? פרק א', חלק א', הצפירה, 6 במרץ 1919; כיצד עושים הקראים היסטוריה? פרק ב', חלק א', הצפירה, 20 במרץ 1919; כיצד עושים הקראים היסטוריה? פרק ב', חלק ב', הצפירה, 27 במרץ 1919; כיצד עושים הקראים היסטוריה? פרק ג', הצפירה, 13 באפריל 1919; כיצד עושים הקראים היסטוריה? פרק ד', חלק א', הצפירה, 8 במאי 1919; כיצד עושים הקראים היסטוריה? פרק ד', חלק ב', הצפירה, 15 במאי 1919; כיצד עושים הקראים היסטוריה? פרק ה', חלק א', הצפירה, 3 ביוני 1919; כיצד עושים הקראים היסטוריה? פרק ה', חלק ב', הצפירה, 12 ביוני 1919
מחזור יניי - חלק א', המזרחי, 7 בינואר 1920; מחזור יניי - חלק ב', המזרחי, 15 בינואר 1920; המשך; מחזור יניי - חלק ג', המזרחי, 21 בינואר 1920
שמואל אברהם פוזננסקי, רב חפץ בן יצליח וספר המצות שלו - פרק א', המזרחי, 18 בדצמבר 1918; שמואל אברהם פוזננסקי, רב חפץ בן יצליח וספר המצות שלו - פרק ב', המזרחי, 25 בדצמבר 1918; שמואל אברהם פוזננסקי, רב חפץ בן יצליח וספר המצות שלו - פרק ג', המזרחי, 1 בינואר 1919; שמואל אברהם פוזננסקי, רב חפץ בן יצליח וספר המצות שלו - פרק ד', המזרחי, 15 בינואר 1919; שמואל אברהם פוזננסקי, רב חפץ בן יצליח וספר המצות שלו - פרק ה', המזרחי, 23 בינואר 1919
שמואל אברהם פוזננסקי, עובדיה הגר - חלק א', המזרחי, 19 בפברואר 1920; שמואל אברהם פוזננסקי, עובדיה הגר - חלק ב', המזרחי, 26 בפברואר 1920
חקירות חדשות על אדות הקרקסאני, המזרחי, 17 בדצמבר 1919
עבודתו המדעית ופרסומיו > על חבריו המשכילים

שמואל אברהם פוזננסקי, ר' אברהם אליהו הרכבי, הצפירה, 19 ביוני 1919
שמואל אברהם פוזננסקי, פרופיסור צבי גראץ, הצפירה, 8 בנובמבר 1917
שמואל אברהם פוזננסקי, עבודתו המדעית של פרופ' אברהם ברלינר ז"ל - פרק א', הצפירה, 23 ביוני 1915; שמואל אברהם פוזננסקי, עבודתו המדעית של פרופ' אברהם ברלינר ז"ל - פרק ב', הצפירה, 8 ביולי 1915; שמואל אברהם פוזננסקי, עבודתו המדעית של פרופ' אברהם ברלינר ז"ל - פרק ה', הצפירה, 2 בינואר 1916
ד"ר שמעון עפפנשטיין, הצפירה, 1 בדצמבר 1920
עבודתו המדעית ופרסומיו > על חבריו המשכילים > ביקורות ספרים

קריית ספר, הצפירה, 2 באוקטובר 1890
משפט ספר חדש, הצפירה, 12 בפברואר 1890
גרמניא היהודית, הצפירה, 27 בדצמבר 1917
מעשי התנאים - חלק א', הצפירה, 31 במאי 1917; מעשי התנאים - חלק ג', הצפירה, 21 ביוני 1917
תהלה לדוד - חלק א', על ספר זכרון לדוד קויפמאן, הצפירה, 18 בדצמבר 1901; תהלה לדוד - חלק ב', הצפירה, 22 בדצמבר 1901; תהלה לדוד - חלק ג', הצפירה, 24 בדצמבר 1901; תהלה לדוד - חלק ד', הצפירה, 25 בדצמבר 1901; תהלה לדוד - חלק ה', הצפירה, 26 בדצמבר 1901; תהלה לדוד - חלק ו', הצפירה, 31 בדצמבר 1901; תהילה לדוד - חלק ז', הצפירה, 1 בינואר 1902; תהילה לדוד - חלק ח', הצפירה, 15 בינואר 1902; תהילה לדוד - חלק ט', הצפירה, 16 בינואר 1902
לקריאה נוספת

גצל קרסל, לקסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים א-ב, הוצאת ספרית פועלים 1965-1967.
לאון נמוי (ל. נ.), "פּוֹזְנַנְסְקִי, שְׁמוּאֵל אַבְרָהָם", האנציקלופדיה העברית (כרך כז), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשל"ה, עמ' 342- 343
אלירן חודדה

אלירן חודדה (נולד ב-3 באוקטובר 1981) הוא כדורגלן עבר ישראלי וכיום משמש כמאמנה של עירוני טבריה מליגת העל.
קריירה כשחקן

החל את הקריירה בגיל 7 בקבוצות הנערים והנוער של מכבי חיפה ונווה יוסף. את הופעת הבכורה שלו בבוגרים, ערך ב־2002 בקריית אתא מליגה א'.
ב־2004 עבר לבית"ר ירושלים מליגת העל. בשנת 2005 עבר לבני סחנין, ב־2006 עבר להפועל חיפה, בשנת 2007 עבר למכבי אחי נצרת, ב־2009 עבר להפועל נצרת עלית.
ב-2016 עבר להפועל חדרה מליגה א' ובסיומה של אותה עונה, עלה עם הקבוצה לליגה לאומית. בשנת 2018 עבר למכבי קריית אתא מליגה א' ובשנת 2019 נאלץ לפרוש בגלל פציעה.
קריירה כמאמן

את קריירת האימון שלו החל ב־2019, בבקא אל גרביה, מליגה א'. משם עבר, באותה עונה, לאיכסל, ובסיומה של העונה עלה איתה מליגה א' לליגה הלאומית.
ב־2020 חתם לעונה נוספת בהפועל אכסאל והגיעה עימה לצמרת הליגה הלאומית.
ב־2021 חתם בהפועל רעננה מהליגה הלאומית, אך במהלך העונה עזב את הקבוצה כשהיא מתחת לקו האדום.משם עבר לעירוני טבריה מליגה א' בסיום העונה עלתה הקבוצה לליגה הלאומית.
ב־2022 ,המשיך כמאמן עירוני טבריה והגיע עימה למקום השלישי בליגה הלאומית.
ב-2023 חתם לעונה נוספת בעירוני טבריה. בסיום עונת 2023/2024 העפיל עם הקבוצה לליגת העל.
הערות שוליים

↑  יצחק סולומון, אלירן חודדה פורש מכדורגל, באתר בלינקר, ‏2019-01-09
↑  דוד נתן, על הגובה: אלירן חודדה ואיכסל מדהימים את הלאומית, באתר ynet, 5 בנובמבר 2020
↑  יגאל גולדשטיין, ‏אלירן חודדה סיים את דרכו ברעננה, באתר ערוץ הספורט, 14 באוקטובר 2021
↑  - גולר אלירן חודדה חתם בעירוני טבריה, באתר goler.co.il
אלכסנדר פן

| --- | --- |

 לידה:  14 בפברואר 1906 נז'ני-קולימסק, רפובליקת סאחה-יקוטיה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  19 באפריל 1972 (בגיל 66) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 שפות היצירה:  רוסית, עברית 
 תקופת הפעילות:  1920–1972 (כ־52 שנים)
 בן או בת זוג:  חנה רובינא 
 צאצאים:  זרובבלה ששונקין, אילנה רובינא 
 מספר צאצאים:  4 
 
אלכסנדר פן (שוכב משמאל) בביקור אנשי "טראסק" בשייך אברק. אלכסנדר וציפורה זייד במרכז התמונה
לוחית זיכרון לאלכסנדר פן ליד ביתו ברחוב דיזנגוף 211 בתל אביב
קברו של אלכסנדר פן בחלקת הסופרים, בית העלמין קריית שאול, תל אביב.
אלכסנדר פֶּן (נולד בשם אברהם פפליקר שטרן; 14 בפברואר 1906 – 19 באפריל 1972) היה משורר ישראלי, שנודע בחייו הסוערים בהם התערבבו מזגו החם ואהבה לחיי הבוהמה, משיכה לארץ ישראל ורעיונות קומוניסטיים. הוא כתב שירים רגשיים ויצריים וכן שירים אידאולוגיים-פוליטיים.
פן נחשב לאחד מראשוני הבוהמה התל אביבית. הוא היה נשוי פעמיים, ואב לשלוש בנות ובן משלוש בנות זוג.
משיריו - וידוי, סורו מני, נגד!, על גבעות שייח' אבריק, לא אני הוא האיש.
תולדות חייו > ילדותו ונעוריו

אברהם פפליקר שטרן נולד באקימובקה (כיום יקימיבקה (אנ') במחוז זפורוז'יה, אוקראינה), עיירה בתחום המושב. אביו יוסף היה מנהל חדר ומורה לעברית, ואמו סוניה זפרמן הייתה בת מלמד, שעל שם אביה נקרא. עם השנים בָּדָה המשורר לעצמו מוצא נעלה יותר: הוא סיפר שבא לעולם בניז'ני-קולימסק, לחוף ים הקרח הצפוני, לאב יהודי, מצאצאי הרבי שניאור זלמן מלאדי, ולסובוטניקית בת לרוזן שוודי בשם ינסן. פן נהג לספר שאמו נפטרה זמן מה לאחר לידתו והוא גדל אצל סבו, שהיה צייד דובים. בגרסתו הבדיונית, נהרג סבו במסע ציד כשהיה בן עשר והוא נאלץ לכאורה לנדוד במשך שנים בארץ בימי המהפכה הבולשביקית ומלחמת האזרחים הרוסית, עד שמצא את אביו בפיאטיגורסק שבקווקז. לאחר הגיעו לשם, אף טען שהיה צריך לעבור גיור.
בשנת 1920 התחיל לכתוב שירים ברוסית, והתפרסם שירו הראשון "בן ההפקר". הוא התיידד עם כמה ממשוררי "הדור החדש" ברוסיה, ולדימיר מאיקובסקי, בוריס פסטרנק וסרגיי יסנין (לימים תרגם משיריהם לעברית). בנוסף, למד ראינוע (אמנות הסרט האילם) במוסקבה.
פן התאמן באגרוף במועדון הספורט "מכבי" במוסקבה, וגם ערך את ירחון המועדון. המועדון פעל במחתרת מאז שהיבסקציה סגרה אותו בשנת 1920. הרדיפות חיזקו את נטייתו של פן אל הציונות ואל היהדות, והוא למד בעל פה קטעים מהתנ"ך ומשיריהם של ביאליק ושל זלמן שניאור. ב-1926 נאסר בגלל פעילות ציונית ונשלח לאסיה התיכונה. יקטרינה פשקובה, אשתו הראשונה של הסופר מקסים גורקי, הייתה פעילה בארגון "הצלב האדום הפוליטי", ופעלה לשחרורו של פן וב-1927 הוא יצא מברית המועצות.
תולדות חייו > עלייה לארץ ישראל

על פי רישומי לשכת העלייה ביפו, פן עלה לארץ ישראל ב-9 ביוני 1927 באונייה "נובורוסיסק" בגיל 19 כשבכיסו 10 דולרים. זאת לאחר שהשלטונות הרוסיים הסכימו לחלופין – שמשמעותו הייתה המרת הגירוש ביציאה לארץ ישראל באמצעות הצלב האדום.
אלכסנדר ביחד עם נתן אקסלרוד הקימו את בית הספר הראשון בארץ לאמנות הראינוע (בשם "מולדת"). הוא עבד גם עם ירושלים סגל וניסה את כוחו במשחק ובבימוי, אבל ניסיונתיו בתחום זה כשלו.
לאחר מכן היה שותף לניסיונה של קבוצת "השחר" מרחובות להתיישב על אדמת רוחמה ולייסד במקום התיישבות חקלאית. פן נחשב בלתי כשיר לעבודה גופנית והוצב בעיקר בתורנויות שמירה.
תולדות חייו > נישואיו עם בלה דון

בתקופה זו חיזר פן אחרי בלה (איזבלה) דון, שהייתה אהובת חברו מימי מכבי במוסקבה, בעת שחברו נסע לברלין לטיפול רפואי. דון דחתה את חיזוריו של פן והוא איים כי אם לא תיענה לו הוא יתאבד בירייה. במהלך שמירה, ירה בעצמו ונפצע.
בלה דון הוקסמה מן המעשה, ועברה לגור איתו בתל אביב. כעבור מספר חודשים, בשנת 1928 נישאה דון בת ה-18 לפן, שכתב באותה שנה את שירו "לא אני הוא האיש". באותה שנה נולדה בתו זרובבלה (לימים זרובבלה ששונקין-פיין), והזוג עבר לרחובות. פן היה מראשוני המאמנים באגרוף במועדון הספורט הפועל תל אביב, והוא בקושי הצליח לפרנס את משפחתו משיעורי אגרוף שהעביר. בלה הרתה שנית זמן קצר לאחר הולדת זרובבלה. בשנת 1931 נולד בן, אדם שמו, אך הוא נפטר כעבור שנה וחצי. לאחר מספר שנים התגרשו פן ובלה דון.
תולדות חייו > כתיבה בעברית

בעת עלייתו לארץ ישראל, לא ידע פן עברית, אך השקיע מאמצים רבים להשתלט על השפה, ביניהם, קיבל מדי יום שישי שיעור בן שש שעות בשפה העברית מחיים נחמן ביאליק. תוך שנים מעטות החל לכתוב בעברית.
ב-1929 הכיר פן את אברהם שלונסקי, שעודד אותו לפרסם שירים בעברית. כעבור זמן קצר הכיר גם את נתן אלתרמן ואת ביאליק. שיריו התפרסמו בעיתונים "דבר", "במפנה" ובכתבי העת "כתובים", "עתים", "טורים", "אורלוגין" ו"מאזניים".
בשנת 1932 פרסם ב"דבר" טור מחורז פוליטי-אקטואלי בשם העט "תנו רבנן". טור זה קדם לטורו הנודע של נתן אלתרמן, "הטור השביעי" (בראיון ששודר בקול ישראל ב-2013, אמרה בתו של פן, סינילגה, כי פן הוא שהציע לאלתרמן להחליף אותו ככותב של הטור). בשנת 1935 כתב אלכסנדר פן את השירים לסרט הראשון דובר העברית, "זאת היא הארץ" של הבמאי ברוך אגדתי, שתיאר את המפעל הציוני. עוד באותה שנה התפרסמה הפואמה הפציפיסטית הארוכה "נגד!", שהייתה פופולרית מאוד בחוגי השמאל ביישוב. בעקבות מלחמת האזרחים בספרד כתב פן את הפואמה "ספרד על המוקד".
בעיתון הקומוניסטי "קול העם" פרסם פן טורים פוליטיים עוקצניים (1947–1967) וחתם עליהם בשם העט "יוד-חת" – ראשי תיבות של "יישר חוח" (קוץ), על משקל "יישר כוח".
תולדות חייו > חנה רובינא ורחל לופטגלס

בשנות ה-30 היה פן חבר בוועדת הרפרטואר של תיאטרון "הבימה". הוא פגש בשחקנית התיאטרון המפורסמת חנה רובינא וניהל איתה רומן. ב-1934 נולדה בתם, הזמרת אילנה רובינא.
אשתו השנייה, רחל לוּפטגלַס (בת אחיו של מעצב הבמה עמנואל לופטגלס), הייתה אחות. הוא פגש בה כשטיפלה ברובינא שהחלימה מהלידה הקשה. פן נותר נשוי לרחל עד יום מותו. רחל הרתה לפן את בתו השלישית, סינילגה, לימים סינילגה אייזנשרייבר-פן. (פרוש שמה – בת שלגים באחת השפות הסיביריות, שפת הטונגוסים – כשם קמע על צווארם של ציידים סיביריים; התפרסם בזכות ספרו של הסופר הרוסי ויאצ'סלב שישקוב שאחת הדמויות בו היא בחורה שמאנית אשר גרה ביער ומפתה גברים, ושמה סינילגה). סינילגה ילדה את בתה הבכורה, אלכסנדרה, בשנת 1968.
תולדות חייו > מחלתו ומותו

פן היה חולה סוכרת, ובשנים האחרונות לחייו החריפה מחלתו והרופאים נאלצו לקטוע את רגלו, ולאחר מכן קטעו גם את רגלו השנייה. במוצאי יום העצמאות של שנת 1972 נפטר, ונקבר בבית הקברות קריית שאול. על קברו נכתבו המילים "אדמה, אדמתי, רחומה עד מותי", השורה הראשונה מתוך שירו "על גבעות שייח' אבריק", שנכתב בעקבות רציחתו של השומר אלכסנדר זייד, והולחן על ידי מרדכי זעירא.
בשנת 1975 העבירה בתו סינילגה את ארכיונו הספרותי למכון כ"ץ לחקר הספרות העברית (כיום מרכז קיפ) באוניברסיטת תל אביב.
הרומן "נשף חברים" שהתפרסם בשנת 1993, נכתב בידי הסופר והאמן עמוס אריכא והתבסס על הרומן שנקשר בין פן לחנה רובינא. אביו של אריכא, הסופר יוסף אריכא שהיה בן גילו של פן ומכר וותיק שלו, היה גם שותף לגורלו של פן; שניהם סבלו מסכרת קשה ונפטרו בהבדל של חודשיים. שניהם קבורים ב"שורת היוצרים" בבית העלמין בקריית שאול.
מסכת חייו הדרמטית הונצחה גם בשנת 2003 בסרט "היה או לא היה", בהצגה נושאת אותו שם שכתבה עדנה מזי"א בשנת 2007, ובהצגה הייתי והנני המבוססת על מחזה מאת דני הורוביץ בשנת 2024.
בשנת 2008 עיריית תל אביב ביקשה לתלות שלט לזכרו בחזית הבניין שבו התגורר, ברחוב דיזנגוף 211. עקב התנגדות דיירי הבית לכך, העירייה הציבה במקום עמוד לזכרו.
דעותיו הפוליטיות

פן נקרע בין דעותיו הקומוניסטיות, בין אופיו הניהלסטי, הבוהמייני, המרדני והסוער, שמתואר לפעמים כאנרכיסטי, ובין חיבתו לארץ ישראל.
פן היה קומוניסט אדוק ולוחמני. בשנת 1947 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה והיה למשורר הבולט והחשוב ביותר של המפלגה ושל ממשיכתה לאחר הקמת המדינה, מק"י. פן ניהל את המדור הספרותי בעיתון הקומוניסטי הישראלי "קול העם", ובעקבות כך התיידד עם מזכ"ל המפלגה שמואל מיקוניס. בעקבות דעותיו הפוליטיות, הוחרם פן על ידי הממסד ושירתו לא פורסמה במשך כ-20 שנים, כמו כן לא היה חבר באגודת הסופרים העבריים.
במלאת לפן חמישים שנה אמר עליו אלתרמן:
לולא היה משתייך משורר זה למחנה בו הוא עומד, הרי, ללא ספק, היה חגו מקיף את כל החוגים הציבוריים והיה הופך לחגה של השירה העברית החדשה. שירתו היא זרם בפני עצמו בספרות העברית, והביקורת הישראלית עוד תצטרך לתת דעתה ולחקור ביתר עמקות ופירוט את הזרם הזה שיסודו - מרד.
מרדנותו של פן באה לידי ביטוי לא רק כלפי החברה הישראלית, אלא גם כלפי מפלגתו. פן נמנע מלתרום לגיליון החגיגי לציון יום הולדתו השבעים של סטלין בשנת 1948. כמו כן, נאלץ פן להתמודד עם צנזורה פנימית: ראשי המפלגה סירבו להדפיס שירים בעלי אופי לאומי-ציוני בספרו, וב-1965 סירב "קול העם" לפרסם שיר שכתב פן בגנות הצהרתם האנטי-ישראלית של אולבריכט ונאצר (השיר הופץ בסופו של דבר בהעתקים פרטיזניים).
עם הפילוג במק"י בשנת 1965 נשאר פן במפלגה שרוב רובה היה עתה יהודי. בשנת 1967, לאור עמדות המפלגה ולאחר נישואי בתו סינילגה לארתור אייזנשרייבר, אשר ציין בפניהם ובפני רבים אחרים כי מדובר גם במתנת נישואין, עזב את המפלגה. זאת, על אף שלאור הפצרותיו של חברו מיקוניס המשיך לפרסם ב"קול העם" וקיבל תמיכה מן המפלגה. בעקבות הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה בקיץ 1968 התנתק לחלוטין מהמפלגה הקומוניסטית. בארבע השנים האחרונות לחייו העביר שוב את מרכז הכובד של כתיבתו לשירה הלירית, והעובדה שניתק עצמו מהמפלגה ולא מילא בה עוד כל תפקיד הפכה אותו למוכר מעט יותר בציבור הרחב.
שירתו

פן כתב שירים ליריים וגם שירים אידאולוגיים פוליטיים. במהלך חייו פרסם רק שלושה ספרי שירה, ששניים מהם מכילים פואמות ארוכות.
רק בשנת 1956, 26 שנה לאחר שפרסם את שירו הראשון בעברית, יצא לאור מבחר ראשון משיריו, בשם לאורך הדרך, בהוצאת הספרים של המפלגה הקומוניסטית הישראלית ובליווי תחריטים מאת האמן גרשון קניספל. בהקדמה לספר זה כתב פן:
במבחר יצירותי זה אינני פוסח אף על סוג אחד מכלל סוגי השירה שטיפחתים בשירה העברית. בצורה רטרוספקטיבית הריני מפגין לעין הקורא סדרת שירים למן הליריקה האישית ביותר עד להתגלמותה בליריקה סוציאלית-חברתית.
בשנת 1965 יצא לאור בברית המועצות, ברוסית, קובץ שיריו הלב בדרך. אחדים מהשירים תורגמו על ידי פן עצמו.
היה או לא היה, שנערך בידי יוסי גמזו, יצא לאור בהוצאת צ'ריקובר בשנת 1972, יומיים לאחר מותו של פן. בנוסף לשירים, כולל הספר גם שני פרקים מהרומן האוטוביוגרפי סאנ'קה ז'יד, שבו מתאר פן את המסע הרגלי שערך בנעוריו, מבית סבו לבית אביו. בהקדמה לקובץ זה כתב גמזו:
אפשר שלא מקרי - אף כי, ודאי, פטאלי - היה הפסדנו אנו, אוהבי־השיר, שאינם נמנים עם קוראי הבמות בהן נדפסה שירתו של פן, ושלא זכינו לקראו באותן במות, שלהן הורגלנו. עוול זה - יותר משהוא עוול שחטאוּ למשורר ממונים־מטעם, נעדרי־טעם, במימסדנו הספרותי - הריהו עוול לשוחר השירה העברית, הרשאי לשאול עתה, כלמראה מכּר ותיק: היה או לא היה? והיכן הסתתר כל העת?
בשנת 1977 יצא לאור, בהוצאת "הקיבוץ המאוחד", מבחר שירים נוסף, בשם רחוב העצב החד-סטרי.
מבחר משיריו, בשם לילות בלי גג, שנערך בידי עוזי שביט, יצא בשנת 1985, אף הוא בהוצאת "הקיבוץ המאוחד". כל כתביו המקובצים יצאו בשנת 2005 לאור, בשם השירים, בשני כרכים, בהוצאת הקיבוץ המאוחד ומרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, ובעריכת חגית הלפרין ועוזי שביט.
בשנת 2018 יצאו לאור טורי "יוד חת" ו"תנו רבנן" בספר הטור האדום, שירי העת והעיתון, מחקר ועריכה: חגית הלפרין, בהוצאת הקיבוץ המאוחד ומרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, 2018.
רבים משיריו של פן הולחנו, ובהם "וידוי" (שהלחין סשה ארגוב, ביצעה לראשונה מיכל טל בשנת 1971, ומאוחר יותר גם אילנה רובינא, צילה דגן, אורה זיטנר, מתי כספי ויהודית רביץ), "היה או לא היה" (שהלחין מרדכי זעירא) ובוצע על ידי אריק לביא ו"לא אני הוא האיש", שזכה לכמה לחנים, בין היתר מצד צביקה פיק, רוני וייס ומשה וילנסקי. שיר מוכר נוסף שכתב הוא סורו מני ללחן עממי, שבוצע במקור על ידי "צלילי העוד" ומאוחר יותר על ידי גידי גוב. "שיר לעצמי" אשר בוצע על ידי רבע לאפריקה כחלק מפרויקט "גורע וזורח" ויצא לאור בשנת 2021.
התיאטרון הקאמרי ערך הפיק וביצע מחווה לפן בשנת 2006.
דיסקוגרפיה

אלכסנדר פן, אוסף שירים. נוסטלגיה עברית, 2001.
גיא לוי, פֶּן – מוזיקה חדשה לשירי אלכסנדר פן. נענע דיסק, 2015.
לקריאה נוספת

חגית הלפרין, יסודות סטאטיים ודינאמיים ביצירות אלכסנדר פן וגלגוליהם, דיסרטציה, 1986
חגית הלפרין,  שלכת כוכבים: אלכסנדר פן – חייו ויצירתו עד 1940, פפירוס, 1989
יעקב אגמון, שאלות אישיות – מבחר ראיונות – ריאיון עם אלכסנדר פן בתאריך 30 באוקטובר 1969, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1994, עמ' 275 – 282
חגית הלפרין, צבע החיים: חייו ויצירתו של אלכסנדר פן, הוצאת הקיבוץ המאוחד ומרכז קיפ באוניברסיטת תל אביב, 2007
יעקב בסר (עורך), אלכסנדר פן: 100 שנים להולדתו, עתון 77, גיליון 305, נובמבר 2005
אילת נגב, אלכסנדר פן: כל חייו היו אגדה, בתוך שיחות אינטימיות, תל אביב: משכל, 1995. גרסה דיגיטלית בפרויקט בן־יהודה
יעקב אגמון, כשאני שותה לבדי, אז אני לא שותה לבדי, ריאיון עם אלכסנדר פן, מעמול – מגזין תרבות, גיליון 6, 2015.
לקריאה נוספת > סרטים

אלכסנדר פן – סרט דוקומנטרי משנת 1974 המספר את סיפורו של המשורר אלכסנדר פן, (1:00:56), יו-טיוב
ערב אלכסנדר פן – תוכנית לזכרו של המשורר אלכסנדר פן צוותא 1976, (1:13:14), יו-טיוב
לקריאה נוספת > סרטונים

אלכסנדר פן- כתבתה של מירי קרימולובסקי (8:28 דקות), יו-טיוב