stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Supernova
קליפ הווידאו

הקליפ לשיר בוים על ידי הא ג'ונגהון (האטריק), ויצא ב-13 במאי 2024, יחד עם השיר. באותו יום פורסם כי הקליפ הגיע ל-10 מיליון צפיות בתוך 10 שעות.
בקליפ ה"עתידני", חברות הלהקה מציגות את ״כוחות העל״ שלהן, כשלכל אחת כח אחר: כוח על לקרינה, שליטה באש לנינגינג, יכולת לעוף לווינטר, וצמצום הזמן לג'יזל. החלק הוויזואלי מתחיל כשקרינה שורדת נפילה מגובה רב על מכונית, ללא פגע. סצנות נוספות כוללות ״חברה שתולשת את מראות הצד ממכוניות חונות״, ״ניבים מהבהבים של ערפדים״, ו-״הרמת כלי רכב ביד אחת".
בנוסף, נעשה שימוש בטכנולוגיית AI כדי לסנכרן תמונות של חברות הלהקה בסינרגיה עם המילים של השיר. נינגנינג אמרה שהיא "כל כך צחקה כאשר [היא] ראתה את סצנת הבינה המלאכותית", ותיארה אותה כ"לא משהו שאתה מצפה לו". היא גם ״הבינה כי אפילו בעולם שבו בינה מלאכותית כל כך פופולרית ומכסה הרבה תחומים", הטכנולוגיה ״לא תוכל להחליף את הביטויים שלנו ואת האופי של בני האדם".
קידום

עם צאתו של השיר, אספה הופיעה בארבע תוכניות מוזיקה באותו שבוע לשם קידום: היא הופיעה בתוכנית M Countdown ב-16 במאי, בתוכנית Music Bank ברשת KBS ב-17 במאי, במופע Music Core של רשת MBC ב-18 במאי, ובתוכנית Inkigayo של רשת SBS ב-19 במאי.
מיקומי שיא > מצעדי סוף שנה

|   ‏‏‏  2024> מדינה |   ‏‏‏  2024> מצעד |   ‏‏‏  2024> מיקום שיא |   ‏‏‏  2024>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  עולמי | בילבורד גלובל 200 | 139 |  |
|  עולמי | בילבורד גלובל ללא ארצות הברית | 98 |  |
הפירמידה (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  אלדר סלוואטוב 
 הופק בידי:  סרגיי ליבנב 
 שחקנים ראשיים:  אלכסיי סרבריאקוב (סרגיי מברודי) דאניל ספיבאקובסקי Igor Yatsko (ויאצ'סלב איוואנקוב) אנה מיכאלקובה Vladimir Permyakov (Lyonya Golubkov) Bogdan Titomir (Bogdan Titomir) אלכסיי גורבונוב Sergey Koltakov פיודור בונדרצ'וק (בוריס ברזובסקי) יורי צורילו פיוטר פיודורוב יקטרינה וילקובה ארטיום מיכאלקוב 
 מוזיקה:  ולדימיר אוסינסקי פאבל יסנין
 מדינה:  רוסיה 
 חברת הפקה:  Leopolis
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2011 
 משך הקרנה:  105 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט בלשי, סרט פשע 
 תקציב:  $2,200,000
 סרטים בסדרה:  אלכסיי סרבריאקוב פיודור בונדרצ'וק פיוטר פיודורוב יקטרינה וילקובה
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
הפירמידה (ברוסית: ПираМММида) היא דרמת פשע רוסית משנת 2011 בבימויו של אלדר סלוואטוב. העלילה מבוססת על הסיפור הביוגרפי החלקי "פירמידה" שכתב סרגיי מברודי.
עלילה

רוסיה, תחילת שנות התשעים. סרגיי ממונטוב מחפש היכן ליישם את עצמו ולהטביע את חותמו. הוא מזמין מודל של נייר ערך עם כיתוב אימפריאלי, קישוט עשיר, סימני מים ודיוקן משלו במרכז. הוא מתחיל בקמפיין פרסום ובתוך מעט יותר משבועיים גורם לאנשים לעמוד בשורה לקבל את ניירות הערך הללו המכונים "ממונטובקי" ברוסית עם עריך גבוה מערכם האמיתי. בנקאים בעלי עוצמה וגופים ממשלתיים וממלכתיים נמצאים בבלבול - לאף אחד אין מושג איך לעצור את כדור השלג המתגלגל הזה ו-MMM, החברה שיצר ממונטוב, כבר צברה כבר יותר מעשרה מיליון משקיעים.
יתרה מזאת, ממונטוב חושש כי אין אנשים עשירים במדינה וכל התעשייה הסובייטית חשופה להפרטה. הוא צובר "חמדנות פרטיות" ומחליט לבצע הפרטה משלו. דרכו נחסמת על ידי סוכנו של האימפריאליזם המערבי - בליאבסקי (רמיזה לבוריס ברזובסקי) עם בנק ה-MegaVAZ שלו (רמז ל-LogoVAZ האמיתי). בליאבסקי מגיע מלמעלה - הוא בעל קשרים בקרמלין והאחראי על הטלוויזיה הממלכתית. בליאבסקי מציע לשתף יחד את רוסיה. ממונטוב מסרב: "אני לא סוחר ברוסיה!", מה שמושך אליו את רשויות המס, שמבלי לבדוק מסמכים, מציבות דרישות בלתי נתפסות לתשלום מיסים עליו, שממונטוב מבצע. עדיין יש מספיק כסף להרוס את בנק בליאבסקי. במדינה באותה תקופה כבר נמצאים 20 מיליון משקיעים ובכל שבוע מספרם עולה במיליון, ערך ניירות ה"ממונטוב" משתווה לרובל.
ממונטוב מאיים לתפוס את השלטון בעזרת משקיעים העומדים בפני אסון. ממונטוב נתפס כאפוטרופוס למדינה בתוך סביבה מושחתת ומבקש שינוי בחוק - לאפשר לזרים להיות מעורבים במערכת הפיננסית כדי להכפיף את האוליגרכיה המערבית ובכך להפוך את בוריס ילצין למנהיג אמיתי ברוסיה. אבל בליאבסקי מתחיל לאיים על חייה של בתו של ממונטוב והוא בסופו של דבר נופל בפח.
במגדל אוסטנקינו, ממונטוב המוכה שוב מסרב לשתף פעולה עם בליאבסקי, למרות ההזדמנות המוצעת להפוך ל"ראש המדינה". ממונטוב מקווה לשחרר את בתו ולהגן על עצמו על ידי הקלטת שיחה עם נציג שירות הביון המסכל (שהציע "הרשאות" דומות), מעוזרו ורה, אך היא בורחת מאנשי בליאבסקי ומפילה את ההקלטה בפארק. כך באשמת אי תשלום מיסים, ממונטוב מוכנס לכלא ויוצא רק אחרי 7 שנים.
שחקנים ודמויות

אלכסיי סרבריאקוב - סרגיי ממונטוב
פיודור בונדרצ'וק - בליאבסקי
פיוטר פיודורוב - אנטון
יקטרינה וילקובה - ורה
אנסטסיה ריצ'י - כפתור
ניקיטה סלופין - זוטיק
סרגיי קולקטאקוב - ראש הממשלה
יורי צורילו - גנרל
אלכסיי גורבונוב - קולונל
ארטיום מיכלקוב - מייג'ור
איגור יאצקו - רזו
דניאל ספיוואקובסקי - גוטוב
אנה מיכאלקובה - אשתו של ממונטוב
ולדימיר פרמיאקוב - ליוניה גולובקוב (הופעת קמע)
בוגדן טיטומיר - הופעת קמע
ראו גם

סרגיי מברודי
הערות שוליים

↑  "Создатели фильма "ПираМММида" превратили Мавроди в Наполеона". RIA Novosti.
↑  "Алексей Серебряков: «Мы не хотели делать Мавроди упырем»". Komsomolskaya Pravda.
↑  "МММ, кино". Lenta.ru.
הסולידית

| --- | --- |
 סוג:  אתר אינטרנט 
 תקופת הפעילות:  2013–הווה (כ־12 שנים) 
 www.hasolidit.com
 
הסולידית היא אושיית רשת ואתר אינטרנט העוסקת בהשקעות ובעצמאות כלכלית. בכתיבתה, המבוססת על כותבים כמו ג'ייקוב פיסקר (אנ') וויקי רובין, היא מקדמת אינדיבידואליזם, פשטות מרצון, הישענות עצמית, וקפיטליזם יישומי.
אתר הסולידית

עיקר התוכן באתר הוא פוסטים המחולקים לנושאים: לחסוך, להשקיע, לצאת לחופשי ושונות. בין הפוסטים הפופולריים ביותר היו "מקל בגלגל האוגר: למה שכירים חייבים להקים עסק עצמאי", "למה אסור לוותר על קרן השתלמות בניהול אישי (IRA)" ו" 3,873 ש"ח בחודש וחיה כמו מלכה – סיכום שנה".
האתר כולל גם פורום בו דיונים רבים ומאות אלפי תגובות וכן קישורי שיווק שותפים.
ברשתות החברתיות

לסולידית כ-120,000 עוקבים בפייסבוק, כ-100,000 עוקבים בטוויטר, כ-18,000 עוקבים באינסטגרם וכ-11,000 ב־LinkedIn. יש לה עמוד יוטיוב לא פעיל והיא אינה פעילה בטיקטוק.
לעיתים הסולידית מבקרת ברשתות החברתיות את המדיניות הכלכלית של מדינת ישראל.
דורין הרטמן

הסולידית מתראיינת תחת שם העט דורין הרטמן. היא מספרת שגדלה ברמת גן, לאם עצמאית ולאב שכיר, בני מעמד הביניים. לעומת זאת בחשבון הטוויטר שלה היא מספרת על ילדות בירושלים.היא בוגרת שני תארים מהאוניברסיטה העברית וכן תואר בכלכלה מאוניברסיטה בלונדון. לאחר מספר שנות עבודה במוסד פיננסי, החליטה לחסוך בקיצוניות אשר כללה מקלחות קרות וניתוק מכשירי חשמל בלילה, תוך השקעת חסכונותיה לצורך פרישה מוקדמת, אשר אפשר את התפטרותה בסביבות גיל 30.
ב-2013 הקימה את בלוג הסולידית על שם מודל השקעות שפיתח הכלכלן הארי בראון (אנ').
היא חיה בזוגיות ומתגוררת בפתח תקווה. במהלך השנים ציינה שהיא אל הורית, אך ב-2021 פרסמה שנולד לה ילד.
פרסים

ב-2014 בחר בה מגזין Time Out תל אביב כבלוג הכי מעורר מחשבה.
הרטמן זכתה במקום ה-27 ברשימת הנשים החזקות של פורבס ל-2020.
הערות שוליים

↑  יהודה לוינגר, הזמר במסכה סטייל הסולידית: חיים לוינסון מתקשה עם הרמזים, באתר אייס, 14 בדצמבר 2020
↑  2020: האם הפכתי לצרכניסטית?
↑  הכי טובים בעיר: תרבות ולילה, באתר "Time Out ישראל", 15 בספטמבר 2014
↑  רשימת 2020 Power Women
בניטו מוסוליני

.
בֵּנִי֫טוֹ אָמִילְקַ֫רֵה אַנְדְרֶ֫אָה מוּסוֹלִי֫נִי (באיטלקית: Benito Amilcare Andrea Mussolini, ‏האזנהקובץ:It-Benito Mussolini.ogg‏Ⓘ‏, 29 ביולי 1883 – 28 באפריל 1945) היה מנהיג ומדינאי איטלקי, ששלט באיטליה בין השנים 1922–1943. הוא ביטל את השלטון הדמוקרטי באיטליה והחליף אותו בשלטון פשיסטי בעל אופי רודני. היה ידוע בכינוי הדוצ'ה, אותו בחר כדי להידמות לשליטי ונציה וג'נובה מן העבר. מוסוליני היה אחד ממגבשי האידאולוגיה הפשיסטית ובין הראשונים להוציאה לפועל.
בתחילת דרכו נודע מוסוליני כסוציאליסט, הטיף למהפכה סוציאליסטית־קומוניסטית באיטליה. באוקטובר 1914 הפך לתומך נלהב בכניסת איטליה למלחמה לצד מדינות ההסכמה, על רקע זה פרש מן המפלגה הסוציאליסטית והצטרף לקבוצה שהקימה במילאנו את המפלגה הפשיסטית הלאומית. בהמשך שונתה ההשקפה וב-1921 התמודדה הרשימה הפשיסטית במסגרת אחת עם רשימות ליברליות ולאומניות, כאשר המפלגה הפכה למפלגת ימין קיצוני. הפשיזם דגל בערכים של ציות, נאמנות והעלאת ערך המדינה אל מעל לכל ערך אחר. הפשיזם מקדש את המנהיג ורואה בציות למנהיג ערך עליון. הלאום נעלה על הפרט ולמנהיגי הלאום צריכה להיות זכות לא מעורערת לפעול בהתאם לשיפוטם לטובת הלאום. בני האדם לא נולדו שווים.
ב־1922 ארגן מוסוליני סדרה של הפגנות והתפרעויות ובשיאה צעדו אלפים מתומכיו אל רומא בדרישה למנותו לראש ממשלה. על פי המיתוס הפשיסטי, מצעד זה הביא את המלך האיטלקי, אמנואלה השלישי למנות את מוסוליני ב־31 באוקטובר לראש הממשלה; ואולם, היסטוריונים קובעים כי בפועל ההחלטה על כך נפלה עוד בטרם יצא המצעד לדרכו. מוסוליני סימן לעצמו כמטרה ראשונית במדיניות הפנים ייסוד משטר טוטליטרי, בו הוא עצמו יהיה המנהיג העליון.
בתחילה, היו שראו במוסוליני את האיש שישליט שלטון יציב וחזק על איטליה תוך מניעת השתלטות הקומוניזם על המדינה. זאת בזמן שאיטליה נקלעה למצב של משבר כלכלי, פוליטי וחברתי, לאחר מלחמת העולם הראשונה. עם זאת, שלטון זה פגע בזכויות האדם, נסמך בעיקר על ארגון צבאי למחצה בשם החולצות השחורות שהטיל אימה על מתנגדי המשטר, ניהל מדיניות אימפריאליסטית ותוקפנית והביא על איטליה כיבוש זר. על אף שלא היה אנטישמי, קיבל המשטר של מוסוליני חוקי גזע בשנת 1938 והגביל את זכויות היהודים, אולם רק לאחר שהיה תלוי לחלוטין בגרמנים, החלו להירדף בשטחי שלטונו, ואז אף פעל מוסוליני להסגרתם לידי הנאצים לשם השמדתם.
מוסוליני הודח על ידי המועצה הפשיסטית העליונה ב-25 ביולי 1943, לאחר כ-21 שנות שלטון. בחסות הגרמנים, שכבשו את צפון איטליה בעקבות כניעתה לבעלות הברית, הקים מוסוליני ממשלת בובות שכונתה הרפובליקה של סאלו. בשטחי ממשלה זו נוהלה מלחמת אזרחים, ולוחמה פרטיזנית כנגד הכובש הגרמני, מוסוליני ועושי דברו במפלגה הרפובליקנית הפשיסטית, אותה הקים עם הקמת הרפובליקה של סאלו.
באפריל 1945 ניסה מוסוליני להימלט לאוסטריה, נתפס על ידי הפרטיזנים, ונורה למוות ליד אגם קומו. גופתו הובלה לתחנת דלק בסמוך למילאנו, שם התעלל בה ההמון.
ראשית חייו > ילדות ונעורים

בניטו מוסוליני נולד בכפר פרדאפיו (אנ') במחוז אמיליה-רומאניה ליד העיר פורלי באיטליה ב-29 ביולי 1883. אימו, רוזה, הייתה מורה. אביו, אלסנדרו, היה נפח בעל נטיות סוציאליסטיות ואנרכיסטיות, בעטיין אף ישב בכלא. הוא קיבל את השם "בניטו" לזכרו של המהפכן המקסיקני בניטו חוארז. שמותיו הנוספים, "אנדריאה" ו"אמילקארה" היו לזכר שני סוציאליסטים איטלקים.
בנעוריו היה נער מריר ובלתי ממושמע, שסירב לקבל סמכות, ואף דקר חבר ללימודים בידו. עם זאת, קיבל ציונים טובים, הצליח לקבל תעודת הוראה בשנת 1901, ושימש זמן מה כמורה בבית ספר יסודי. בתקופה זו זכה מוסוליני לשם של נואף חסר עכבות, מיזנתרופי ואלים. בהמשך נטל חלק בפעילות סוציאליסטית, ובילה זמן מה בשווייץ וצרפת כדי לחמוק מהשירות הצבאי בארצו. בשל פעילותו הפוליטית נעצר וגורש בחזרה לאיטליה בינואר 1905, ואז התגייס לצבא. לאחר ששוחרר המשיך בעבודתו כמורה ובפעילות סוציאליסטית, בעיקר בהשראת רעיונותיו של קרל מרקס. הוא שב לשווייץ ומשם ניסו לגרשו שוב.
בשנת 1909 עבר אל העיר טרנטו שתושביה דוברי איטלקית, אבל חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, שם עבד במערכת עיתון סוציאליסטי מקומי בשם "L'Avvenire del Lavoratore" (עתיד הפועלים). בעבודתו זו יצר קשר עם העיתונאי והפוליטיקאי צ'זארה בטיסטי, עורך העיתון "Il Popolo" (העם), וזה קיבלו לעבודה בעיתון כעורך משנה, לאחר שהתרשם מתכונותיו. בתקופה זו פרסם בעיתון גם רומן בהמשכים בשם "קלאודיה פרטיצ'לה, פילגשו של הקרדינל," שתיאר את עלילותיו של קרדינל מושחת, לדעותיו האנטי-דתיות החריפות של מוסוליני. מוסוליני שסבר כי הרומן הוא "זבל", למרות שזכה להצלחה מסוימת, ואף תורגם לשפות אחדות.
תקופת עבודתו ב"איל פופולו" הייתה קצרה, אך תרמה רבות להבנתו את השימוש בכתיבה עיתונאית. מוסוליני, שהחזיק בדעות נחרצות בגנות סמכות המלך, המשטר הפרלמנטרי, סמכות הכנסייה, וההטפה למהפכה, כבש לו בהדרגה מקום, במיוחד אחרי מאסרו לתקופה קצרה, כפעיל בולט במפלגה הסוציאליסטית האיטלקית. כישוריו התועמלניים פילסו לו מקום לשורות הוועד המרכזי של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית, ובעקבות זאת למינויו ב-1912, לתפקיד עורכו של היומון הראשי של המפלגה הסוציאליסטית, "אוואנטי!", תפקיד שמוסוליני קיווה כי יסלול את דרכו להנהגת המפלגה הסוציאליסטית.
ראשית חייו > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, התנגד בתחילה מוסוליני לכניסת איטליה למלחמה. עמדת הסוציאליסטים האיטלקים הייתה כי המלחמה היא למעשה מאבק בין כוחות אימפריאליסטים וקפיטליסטים, שהצטרפות אליה מנוגדת לאינטרס של מעמד הפועלים. קבוצה של סינדיקליסטים בעלי רגשות לאומניים, הטיפו לכניסת איטליה אל המלחמה לצד מדינות ההסכמה ופרשו מן המפלגה. קבוצה זו התארגנה בשם "Fasci d'azione rivoluzionaria internazionalista". המונח "פשיסטים", שנלקח מן הפסקס, הוא אגד הזרדים ששימש כסמל שלטוני ברומא העתיקה, שימש באותם הימים בהקשרים שונים בפוליטיקה האיטלקית. באוקטובר 1914 שינה מוסוליני את טעמו והפך לתומך נלהב בכניסת איטליה למלחמה לצד מדינות ההסכמה. על רקע זה פרש מן המפלגה הסוציאליסטית, הצטרף אל הפשיסטים במילאנו, וייסד עיתון בשם "איל פופולו ד'איטליה", אותו ערך בעצמו. כעת טען בהתלהבות בעד הצטרפות איטליה למלחמה, כפי שטען בהתלהבות כנגדה.
הוא התגייס שוב לצבא האיטלקי עם הצטרפות איטליה למלחמה בשנת 1915, לצידן של מדינות ההסכמה. הוא שירת בחזית בין ספטמבר 1915 ופברואר 1917, ונפצע בשעת אימון, דבר שגרם לשחרורו בדרגת סמל בשנת 1917.
הדרך אל השלטון > ייסוד התנועה הפשיסטית

עם שחרורו מהצבא היה מוסוליני בעל דעות שונות לחלוטין מאלו בהן החזיק בתחילת 1914. על אף שזמן מה הוסיף עיתונו לשאת את הכותרת "עיתון סוציאליסטי", בפברואר 1918 פורסמו בעיתון מאמרי מערכת בהם קרא מוסוליני לעליית מנהיג חסר רחמים ואנרגטי שיבצע "ניקוי אורוות". במאי 1918 רמז בנאום שנשא בבולוניה כי ייתכן שהוא המנהיג בו מדובר.
ב-23 בפברואר 1919 ביצע מוסוליני רפורמה בשורות ה"פאשיו" של מילאנו. הגוף החדש שיצר נקרא "Fasci Italiani di Combattimento" (ברית הלוחמים האיטלקית), ובו היו 200 חברים. המניפסט הפשיסטי שפרסם הבטיח רפורמות נרחבות. כחודש לאחר מכן הפכה ה"ברית" לתנועה פוליטית מאורגנת. תנועה זו דגלה בערכים לאומניים קיצוניים, אך שלא כלאומנים האירופים בני הדור הישן, הייתה בעלת מוטיב מהפכני בולט, והתיימרה לשאוב את כוחה מן הקשר הישיר בין המנהיג להמון, וברפורמה חברתית ואגררית רדיקלית. כן דגל הפשיזם בערכים של ציות, נאמנות, והעלאת ערך המדינה אל מעל לכל ערך אחר. הפשיזם מקדש את "המנהיג", ורואה בציות למנהיג ערך עליון.
ידידו הקרוב של מוסוליני, דינו גראנדי, יצר קבוצות מזוינות של ותיקי מלחמה שכונו "החולצות השחורות", ונועדו להטיל אימה על יריבי התנועה החדשה, האנרכיסטים, הסוציאליסטים והקומוניסטים. בתמורה לתמיכת תעשיינים עשירים, שימשו הכנופיות הפשיסטיות כשוברי שביתות. הממשלה לא התערבה בנעשה. התנועה גדלה במהירות רבה, ולאחר כשנתיים הפכה ל"מפלגה הפשיסטית הלאומית", בקונגרס ברומא. ב-1921 נבחר מוסוליני לראשונה לבית הנבחרים האיטלקי.
הדרך אל השלטון > המצעד על רומא

איטליה שלאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה מלוכה חוקתית בה משלו ראשי ממשלה כושלים במשך תקופות קצרות. בתקופה קצרה, בין סוף מלחמת העולם הראשונה ובין עליית הפאשיזם, כיהנו באיטליה 5 ראשי ממשלה. ראשי הממשלה ג'ובאני ג'וליטי ואיוונואה בונומי נכשלו בניסיונם להשיג יציבות כלכלית וחברתית. על אף שהמדינה נכנסה למלחמת העולם הראשונה לצד המנצחים, בריטניה וצרפת, הפגין צבא איטליה ביצועים כושלים, ואף נחל תבוסה בקרב קפורטו. כתוצאה מכך, לאחר המלחמה לא זכתה איטליה בהסכם ורסאי שנערך עם תום המלחמה לנתחים אותם דרשה בזכות ברית לונדון (1915) בעטיה נכנסה למלחמה. עקב הפער בין מחיר הדמים ששילמה לבין הישגי המלחמה נכנסה איטליה למשבר כלכלי וחברתי חמור. אלמנטים מהפכניים קיצוניים בחברה הפכו למובילים. משמאל, קבוצות של פועלים מהפכנים שתפסו בספטמבר 1920 את בתי החרושת במדינה, במעין התקוממות, שכשלה לבסוף, ומימין, בריוני החולצות השחורות של מוסוליני, שפעלו לעיתים כבעלי אגרוף בשמם של בעלי ההון, שראו כיצד מתייחס השלטון באוזלת יד להתפרעויות משמאל. השמרנים והליברלים חששו שקיצונים מן השמאל ינצלו את המצב להפיכה בנוסח המהפכה הרוסית. בשנת 1922 ניסה ראש הממשלה לואיג'י פאקטה להקים קואליציה ליברלית, אך לא הצליח להשיג תמיכה של ממש בפרלמנט וממשלתו הייתה רעועה.
על אף שכוחו בפרלמנט היה דל, תמיכתם של גורמים בתעשייה ובצבא הביאה לכך שברחוב האיטלקי נראתה תנועתו של מוסוליני ככוח מוביל שאין לעמוד בפניו. לקראת סוף שנת 1922 החליט מוסוליני כי בידיו האפשרות לקבל את השלטון. לשם כך ארגן סדרה של הפגנות והתפרעויות, שבשיאה צעדו אלפים מתומכיו אל רומא בדרישה למנותו לראש ממשלה, על אף שבפרלמנט כיהנו רק 35 צירים פשיסטים מתוך 535. "המצעד על רומא" (Marcia su Roma) שנערך ב-28 באוקטובר 1922, הביא את המלך ויטוריו אמנואלה השלישי למנות את מוסוליני לראש ממשלה. ב-31 באוקטובר 1922 הפך מוסוליני לראש ממשלת איטליה והוא בן 39, האדם הצעיר ביותר שכיהן בתפקיד זה באיטליה עד אז. בניגוד לתפיסה הרווחת, לא תפס מוסוליני את השלטון בכוח. ויטוריו אמנואלה השלישי חשש כי אם לא יעניק לפשיסטים את השלטון, תפרוץ מלחמת אזרחים, והעדיף את מוסוליני בתפקיד ראש הממשלה על פני יריביו מהשמאל.
הממשלות באיטליה זכו רק לעיתים נדירות לרוב בבית המחוקקים. ההנחה הייתה כי אם ייכשל מוסוליני בתפקידו, יודח, כקודמיו. שמרנים רבים ראו במינויו משום ברכה, בשל הסיכוי לעצור את המהפכה הקומוניסטית ממנה חששו. ראשי הממשלה לשעבר ויטוריו אמנואלה אורלנדו ופרנצ'סקו סאווריו ניטי ראו בברכה שיתוף פעולה עם הפשיזם, כמו גם כמה שרים בממשלתו של פאקטה.
בעת שזרמו אנשי "החולצות השחורות" לרומא, כבר היה מינויו של מוסוליני עניין מוגמר. "תפיסת השלטון בכוח" לא הייתה אלא מפגן ניצחון. המיתוס הפשיסטי ניצל לצרכיו את האגדה כי מוסוליני תפס את השלטון בכוח הזרוע, שכן זו התאימה לתדמית שהחל מוסוליני ליצור לעצמו.
הדרך אל השלטון > ההתבססות בשלטון

בשנותיו הראשונות כראש ממשלה, נתמך שלטונו של מוסוליני על ידי קואליציית ימין שכללה פשיסטים, לאומנים, ליברלים ואפילו שני שרים קתולים. למעשה הפשיסטים היוו מיעוט קטן בממשלותיו הראשונות. עם זאת, מלכתחילה סימן לעצמו מוסוליני כמטרה ראשונית במדיניות הפנים את ייסודו של משטר טוטליטרי, בו יהיה הוא עצמו המנהיג העליון (באיטלקית - "דוצ'ה", Il Duce). בתחילה שלט על פי צווי חירום של הפרלמנט, שהעניקו לו סמכויות דיקטטוריות למשך שנה, וקידם אט אט את הזיהוי של המדינה עם המפלגה, כאשר הוביל לשילוב "החולצות השחורות" בצבא איטליה.
ביוני 1923 קיבל הפרלמנט האיטלקי חוק, לפיו אוחדה איטליה למחוז בחירה יחיד, והמפלגה שתקבל בבחירות רבע מן הקולות, תקבל שני שלישים מהמושבים בפרלמנט. חוק זה נכנס לתוקף בבחירות של 6 באפריל 1924. "הברית הלאומית" המורכבת מן הפשיסטים, השמרנים, ואחרים, זכתה ב-64% מן הקולות, לאחר שהפעילה אמצעי טרור והפחדה. בכך הובטח שלטון הפשיזם לשנים ארוכות.
לאחר בחירות אלו, קם למוסוליני יריב בשם ג'אקומו מאטיאוטי. מאטיאוטי, סוציאליסט, העז לדרוש את ביטול תוצאות הבחירות בשל אי הסדרים והאלימות שליוו אותן. דרישה זו הביאה לתסיסה ואי יציבות בממשלתו של מוסוליני. ב-30 במאי 1924 נשא מאטיאוטי נאום נלהב ברומא נגד השלטון הפשיסטי, וטען כי הבחירות של 1924 היו מעשה הונאה וכי הפשיסטים זכו בהן באמצעות שימוש באלימות ושחיתות. ב-10 ביוני נעלם מטיאוטי. מכונית ובה כתמי דם השייכים לו אותרה כעבור מספר ימים, וב-18 באוגוסט נמצאה גופתו בקבר רדוד מחוץ לרומא. הרוצח שהיה איש החולצות השחורות בשם דומיני, טען כי דיווח למוסוליני על ביצוע הרצח. דומיני נאסר למשך שנתיים, ולאחר מכן המשיך לקבל קצבה ממוסוליני, בתמורה לשתיקתו. מוסוליני הורה על טיוח, אך עדים רבים קשרו את דומיני אל הרצח. רצח מטיאוטי הכה גלים, ושלטונו של מוסוליני עמד בסכנה ממשית. במשך מספר ימים הייתה הממשלה משותקת, ומוסוליני הודה לאחר מכן כי לו קם אדם נחוש דיו להחליפו, היה בכך כדי למוטט את משטרו.
תגובת האופוזיציה הייתה חלשה. רבים מהסוציאליסטים, הליברלים והמתונים החרימו את מושב הפרלמנט, וקיוו כי בכך יהיה כדי להכריח את המלך לפטר את מוסוליני. אך על אף הנהגתם של אנשי השמאל בידי אישים כאנטוניו גראמשי ופייטרו נני, והליברלים בידי פייטרו גובטי וג'ובאני אמנדולה, לא הצליח השמאל לנצל את המצב ליצירת מחאה המונית שתערער את יסודות המשטר. המלך, שחשש מאלימות, השאיר את מוסוליני בתפקידו. בהתנגדות רצינית יותר נתקל מוסוליני במפלגתו. הקיצונים והאלימים סברו שמוסוליני היה מתון מדי בתגובתו, אחרים זממו להצטרף אל אנשי השמאל ולהפילו.
ב-3 בינואר 1925 נשא מוסוליני נאום בפני הפרלמנט בו לקח אחריות למעשי האלימות של אנשיו (אם כי לא הזכיר במפורש את מאטיאוטי), והבטיח לדכא את המתנגדים לו. הוא הסיר כל מראית עין של פרלמנטריזם וייסד דיקטטורה מוחלטת. לפני שנשא את נאומו הכו אנשי החולצות השחורות את אנשי האופוזיציה, ומנעו את הופעת עיתוני האופוזיציה. מוסוליני ניבא שברגע בו יראה ההמון כי הוא מחזיק בידו בביטחון בהגה השלטון, יתמוך בו הרוב הדומם שטרם גיבש את דעתו. מ-1925 דוכאה בכוח כל התנגדות לשלטונו, ופעילות אופוזיציונית נאסרה. משבר מטיאוטי הביא להפיכת שלטונו של מוסוליני מרפובליקה פשיסטית לדיקטטורה טוטליטרית.
הדיקטטורה הפשיסטית > מדינת משטרה

במהלך השנתיים שלאחר סיום משבר מטיאוטי, פירק מוסוליני בהתמדה את כל הסייגים החוקתיים על כוחותיו, ובנה מדינת משטרה. חוק שהתקבל בדצמבר 1925, שינה את תוארו הרשמי של מוסוליני מ"נשיא מועצת השרים" ל"ראש הממשלה". הוא לא היה עוד אחראי כלפי הפרלמנט, ורק המלך יכול להסירו מתפקידו.
משטרו של מוסוליני היה ריכוזי, ומעת לעת לקח לידיו באופן אישי את משרדי הממשלה השונים. לעיתים החזיק בשבעה תיקים בעת ובעונה אחת. כן היה ראשה של המפלגה הפשיסטית רבת העוצמה, ומפקדם של החולצות השחורות, שהטילו אימה על מתנגדיו בערים ובכפרים. בשלב מאוחר יותר הקים משטרה חשאית מוסדית - OVRA. מתנגדי המשטר שלא נמלטו מאיטליה כגון אנטוניו גראמשי הועמדו למשפט, ונשלחו אל הכלא, ולעיתים לגלות באי נידח.
האופוזיציה שעמדה מול מוסוליני הייתה מעטה וחלשה, ובתחילה נהנה משטרו מאהדה עממית של ממש. עם זאת ב-7 באפריל 1926 נפגע בניסיון התנקשות שבוצע על ידי האירית ויולט גיבסון (אנ'). באותה שנה שרד ניסיון התנקשות נוסף שביצע בו, ברומא, אנרכיסט איטלקי בשם ג'ינו לוצטי, וכן ניסיון התנקשות נוסף מידי אנרכיסט אמריקני בשם מייקל שירו (Michael Schirru), שנתפס והוצא להורג בטרם השלים את תוכניותיו. גם ניסיון התנקשות שבוצע על ידי הנער אנטאו זמבוני לא צלח.
בשנת 1928 הוצאו כל המפלגות האחרות אל מחוץ לחוק, על אף שבפועל הייתה איטליה מדינה חד מפלגתית משנת 1925. באותה שנה בוטלו הבחירות לפרלמנט, ובמקומן נבחרו חברי הפרלמנט על ידי המועצה הפשיסטית העליונה, ואושרו במשאל עם. המועצה העליונה נוצרה בשנת 1923 כאורגן של המפלגה, אך בשנת 1928 הפכה לגוף החוקתי העליון במדינה.
הדיקטטורה הפשיסטית > הכלכלה הפשיסטית

מוסוליני כונן את "הכלכלה הקורפורטיבית" - המשק אורגן לפי מגזרים, ובכל מגזר שלטו "קורפורציות" - גופים שאיגדו את כל המעסיקים והעובדים בגוף אחד בניגוד לאיגודים מקצועיים בחברה חופשית. הם קבעו מכסות ייצור, שכר עבודה ומחירים. הקורפורציות קיבלו הוראות מהמועצה העליונה, מבנה ביורוקרטי מסורבל שאפשר למדינה לשלוט בכלכלה ולכוון אותה. הוא חיסל את השוק החופשי והיה אמור לשים קץ למאבק בין עובדים ומעסיקים.
הדיקטטורה הפשיסטית > הכלכלה הפשיסטית > התקופה הראשונית

מוסוליני הגיע לעמדת כוח על רקע משבר כלכלי וחברתי. כאשר עמד לבחירות בשנת 1919 היה מצעו שמאלי, וקרוב לסוציאליזם. עם עלייתו לשלטון, עמד, למעשה, בראש מפלגה שכללה אלמנטים סינדיקליסטים, אלמנטים קורפורטיסטים שהיו למדיניות המוצהרת של מפלגתו, ואלמנטים בריוניים, שכל רצונם היה להמשיך באלימות כנגד הסדר החברתי הקיים. לכל זאת יש להוסיף את העובדה כי את שלטונו החל מוסוליני ברפובליקה פרלמנטרית בראש מפלגה אחת מני רבות בקואליציה.
בתחילה ניהל את כלכלתה של איטליה שר האוצר הליברלי אלברטו די-סטפני. מדיניותו הייתה מדיניות קפיטליסטית מתונה, וכללה רפורמות במערכת המס, שעיקרן הפחתת המיסים הישירים והעלאת המיסים העקיפים. די-סטפני ביטל את תקנות שעת החירום שנותרו מתקופת המלחמה, עודד את החיסכון והפחית את המכסים, וכן ניסה למשוך משקיעים זרים באמצעות הסכמי סחר. נעשה ניסיון לייצב את התקציב, ולהוריד את הסובסידיות. חלק חשוב מתוכניתו של די-סטפני היה ייעול המגזר הציבורי, וכלל גם פיטורים של עובדי מדינה. עד לסיומו של משבר מטיאוטי, בשנת 1925, הצליח די-סטפני לאזן את התקציב ולהשיג הישגים בתחום הצמיחה; זו האחרונה הגיעה בתקופתו ל-5.3% לשנה.
אך לאחר סיומו של משבר מטיאוטי, חש מוסוליני חזק מספיק על מנת לקחת לידיו שליטה רבה יותר בתהליכים הכלכליים. לטענתו, לא עלה לשלטון רק על מנת "לעסוק במינהל של יום יום". נטייה זו, בצירוף לחץ חזק של בעלי קרקעות בדרום ומספר תעשיינים מהצפון כנגד ביטול הסובסידיות והסרת מגבלות הסחר, הביא להחלפתו של די-סטפני ברוזן ג'וזפה וולפי, ובלקיחת חלק משמעותי יותר בהחלטות הכלכליות על ידי מוסוליני באופן אישי.
הדיקטטורה הפשיסטית > הכלכלה הפשיסטית > הקורפורציות

על אף שלא הצליח ליצור מצע כלכלי עקבי, התפתח הפשיזם לשיטה כלכלית ופוליטית ששילבה טוטליטריות, לאומנות, אנטי קומוניזם ואנטי ליברליזם. המדינה שעוצבה על מנת לשלב את כל מעמדות החברה תחת שיטה קורפורטיסטית שכונתה "הדרך השלישית". השיטה הקורפורטיסטית, רעיון פשיסטי שהושפע ממסמך כנסייתי של האפיפיור לאו השלושה עשר, ושורשיו בגילדות של בימי הביניים, התיימרה להיות שיפור של רעיונות סינדיקליסטיים וסוציאליסטים מסורתיים.
השיטה העניקה את הכוח לגופים שאמורים היו לייצג את כלל האינטרסים של המגזר אותו ייצגו. לכל מקצוע או ענף במשק הוכר ארגון אחד יציג, וקיומו של כל ארגון אחר נאסר. כך, ציפו, תשרת כל קורפורציה את המגזר הכלכלי כולו, במקום לדאוג לאינטרסים של מעמד צר. בפועל, הייתה זו אך דרך לבטל את זכות האיגוד המקצועי. הגופים, שאמורים היו לאגד את כל האיטלקים באגודות מקצועיות, היו בשליטתה המלאה של הממשלה. צעדים אלו הושלמו עד שנת 1926, בחקיקה שמנעה את השביתה וחייבה בוררות כדרך לפתרון סכסוכי עבודה.
עם זאת, המדיניות בפועל הייתה מנוגדת אף למדיניות הקורפורטיסטית המוצהרת, שכן עדיין התקיימו קורפורציות נפרדות ורבות כוח של המעסיקים. המעסיקים היו מיוצגים על ידי ארגוניהם הישנים ועל ידי מנהיגות מנוסה, והרפורמות אך חיזקו את ארגוניהם הקיימים. ארגוני העובדים, כך נראה, שימשו להשתקת העובדים ולשמירת השקט.
הממשלה שלטה במבנה הקורפורציות הן בצורה ישירה והן עקיפה. כך, למשל, היה חלק משמעותי מהמנגנון מעין בוררות חובה, בה היו נציגים לכל המעמדות. על פי "חוק פיטורי עובדי המדינה" שהתקבל בינואר 1926 יכלה הממשלה לפטר כל שופט "המעמיד עצמו במצב שאינו תואם את הנטייה הכללית של הממשלה". חקיקה זו הפכה את מוסד בוררות החובה, שהוא אבן יסוד בשיטה הקורפורטיסטית, לחותמת גומי של הממשלה. אחת התוצאות הניכרות של מדיניות זו הייתה ירידה ניכרת בשכר העבודה באיטליה.