stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גודלו ביירון
ביוגרפיה

ביירון נולד בעיירה ויליאמספורט. הוריו, ויליאם ביירון וקת'רין ביירון, ייצגו שניהם את מחוז הקונגרס השישי של מרילנד בבית הנבחרים של ארצות הברית – ויליאם בין השנים 1939–1941, וקת'רין בין 1941–1943. משפחת ביירון הייתה חלק מקהילת כנסיית סנט ג'ון בהייגרסטאון. הוא למד בבית הספר למשפטים של חיל הפרקליטות הצבאית (The JAG School) שבאוניברסיטת וירג'יניה, והצטרף לחיל הפרקליטות של צבא ארצות הברית (U.S. Army JAG Corps).
הוא שירת כפרקליט צבאי בין השנים 1953 ל-1957, והשתחרר בכבוד בדרגת קפטן. לאחר מכן השלים לימודי תואר שני במשפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. בהמשך נבחר לבית הנבחרים של מדינת מרילנד (1963–1967) ולסנאט של מרילנד (1967–1971).
ביירון התמודד לראשונה לקונגרס בשנת 1968, אך הפסיד לחבר הקונגרס הרפובליקני המכהן ג'ון גלן ביל הבן. ביל לא התמודד מחדש ב-1970, וביירון נבחר למלא את המושב שהתפנה. בראשית כהונתו נחשב לדמוקרט שמרני מאוד, במיוחד בנושאי סביבתנות. ארגון "Environmental Action" כלל אותו ברשימת "תריסר המלוכלכים" – חברי קונגרס שלדבריהם היו עוינים במיוחד למטרותיהם. בעקבות זאת, ביירון נתקל באופוזיציה משמעותית בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ב-1976 מצד דן רופלי, שכמעט וניצח אותו. לאחר מכן ריכך ביירון את עמדותיו הסביבתיות ותמך בחלק מיוזמות שימור הסביבה, אך עדיין נחשב לשמרן באופן כללי.
בכהונתו האחרונה בקונגרס, שירת כחבר בוועדת הכוחות המזוינים שלבית הנבחרים האמריקאי.
ב-11 באוקטובר 1978 לקה ביירון בהתקף לב קטלני בזמן שרץ עם עוזרו לאורך תעלת צ'ספיק ואוהיו (אנ') שבמערב מרילנד. על מותו הכריזו בבית החולים של מחוז וושינגטון בעיר הייגרסטאון, בגיל 49. ביירון נטמן בבית הקברות הלאומי אנטיאטם בשארפסברג שבמרילנד.
ביירון התעניין בטענה, שבהווה נחשבת למופרכת, של ד"ר תומאס ג'יי. באסלר, לפיה לא-מעשנים המסוגלים להשלים ריצת מרתון בפחות מארבע שעות יכולים לאכול ככל שירצו ולעולם לא יסבלו מהתקף לב קטלני. על פי התזונאי וחוקר אריכות החיים ניית'ן פריטיקין, ביירון רץ שש פעמים את מרתון בוסטון עם זמן שיא של 3:28:40, ולא עישן במשך 25 שנים. עם זאת, הוא התעלם מאזהרות רופאיו, שהזהירו אותו כי בדיקות הליכון שביצע בין 1974 ל-1978 הצביעו על סתימה הדרגתית בעורקיו הכליליים. הבדיקה האחרונה שביצע, בינואר 1978, הצביעה על חריגה חמורה והייתה חיובית למחלת לב. הרופא המליץ לביירון להפסיק לרוץ עד להשלמת בדיקות נוספות.
ד"ר מנואל חימנז, שביצע את הנתיחה שלאחר המוות, קבע כי לביירון היו "רק פתחים זעירים" בעורקים הכליליים שלו, שהיו חסומים כמעט לחלוטין בשל הצטברות כולסטרול. לדבריו, "העורקים הכליליים של חבר הקונגרס ביירון היו במצב גרוע יותר מאלה של מרבית האנשים שעליהם ביצעתי נתיחות".
הערות שוליים

↑  לורנס מייר, Byron's Death Raises Runner Alarm, באתר וושינגטון פוסט, 12 באוקטובר 1978 (באנגלית)
↑  קולמן מקארתי, Byron Warned by Doctors Of Severe Heart ProblemRep. Byron Warned by Doctors Of Severe Heart Abnormality, באתר וושינגטון פוסט, 16 באוקטובר 1978 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n79027271  NARA: 10581699  SNAC: w69f1nr6  US Congress: B001221  VIAF: 45572305   WorldCat (עם VIAF): 45572305
בית הקברות היהודי (יאקוב ואן רויסדאל)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  יאקוב ואן רויסדאל 
 תאריך יצירה:  שנות ה־50 של המאה ה־17 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  189.2 ס״מ 
 גובה:  142.2 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  26.3 (המכון לאמנויות של דטרויט) 
 מיקום:  המכון לאמנויות של דטרויט
 
בית הקברות היהודי הוא ציור שמן על בד מאת צייר הנוף ההולנדי יאקוב ואן רויסדאל, הנמצא כיום במכון דטרויט לאמנויות (אנ').
תוך תיאור בית הקברות בית חיים, הממוקם בדרום אמסטרדם, בעיירה אודרקרק אן דה אמסטל. בית חיים שימש מקום מנוחה לדמויות בולטות מקרב הקהילה היהודית-פורטוגזית הגדולה של אמסטרדם במאה ה-17. מצבות הקברים מנציחות את מנהיגי הקהילה היהודית-פורטוגזית שזה עתה הגיעה. אלמנטים מרכזיים בציור שונים מהנוף המציאותי של אודרקרק, שכן רויסדאל ביצע התאמות לשם השגת מטרות קומפוזיציוניות ואלגוריות. הממדיו הפיזיים של הציור כפולים מאלו של ציורי נוף טיפוסיים מן המאה ה-17. לאחר שנרשם לראשונה באנגליה בשנת 1835, הציור נעלם מהצגה ציבורית במשך שנים רבות, בטרם הופיע מחדש במספר מכירות פומביות בלונדון ובברלין. בשנת 1926 רכש את הציור מכון דטרויט לאמנויות, לאחר שזה נתרם על ידי יוליוס ה' האאס לזכר אחיו.
יאקוב ואן רויסדאל יצר שתי גרסאות של בית הקברות היהודי, בשנים 1653 ו-1655, בהיותו באמצע שנות העשרים לחייו, על פי החוקר אריך סימון.
נושא וסמלים

בשתי הגרסאות מציג רויסדאל את בית הקברות כגרסה נופית של ציור ואניטאס. ציורי ואניטס עוסקים בדרך כלל בטבע דומם או בסצנות ז'אנר, שבהן מופיעים גולגולות, ספרים, פרחים ונרות כסמלים למעבר הזמן ולארעיות הקיום האנושי. באופן דומה, רויסדאל השתמש בקברים נטושים, בכנסיות חרבות, בעננים סוערים, בעצים מתים, בשמיים משתנים ובמים זורמים כדי לסמל מוות וחולשת הדברים הארציים. יעקב רוזנברג וסיימור סלייב תיארו את "בית הקברות היהודי" כ"נוף מחנך מוסרית... שנצבע מתוך תוכנית אלגורית מכוונת".
יסודות הבניין המרכזי נבלעים בעלווה הצומחת מתוך עצים רקובים בקדמת הציור. ברקע בולטים סמלים נוספים של מוות. פלג המים הזורם במרץ על פני אבנים גדולות תחת קשת שבורה עשוי לסמל את הזמן החולף במהירות של חיי האדם. קורות האור החודרות מבעד לעננים הסוערים עשויות להתכתב עם מושג התקווה. העמוד הזקוף אך השבור – כאן מופיע כחצי גליל – מסמל ככל הנראה מוות. מעבר להיותו תזכורת לאי-הנמנעות של המוות (ממנטו מורי), הציור עשוי להציע גם מוטיבים של תקווה והתחדשות: זרימת המים מסמלת את מחזוריות החיים, בעוד העץ המת הכורע מעליהם מדגיש את נוכחות המוות. טבע משתקם ומחדש אזורים נטושים, ככל שהם נבלעים בהדרגה ביער המתפשט. הקשת בענן בציור – שלרוב נתפסה כסמל לתקווה ולהבטחה אלוהית עשויה לרמז כאן על "גשר לשמיים". הועלתה גם סברה כי הקשת מסמלת חידוש החיים, ומתכתבת עם מסר תאולוגי: לפי המסורת היהודית, תחיית המתים תהיה הסימן הראשון לבוא המשיח. מסר זה היה עשוי להיות מוכר לקהילה הפורטוגזית-ספרדית, שהמתינה לאירוע זה מבין כותלי בית חיים. ייתכן שהמשמעות הזו נוספה לציור לפי בקשת מזמין כלשהו, אולם אין תיעוד המעיד על קיומו של פטרון שהזמין את העבודה.
נושא וסמלים > המרכז הקומפוזיציוני ומיקום הקברים

במרכז הציור ניצבים שני קברים לבנים, כשלצידם מופיעות שלוש דמויות מתאבלים—משפחה יהודית הכוללת אב, אם וילד, הלבושים שחורים. השתקפותם נראית ברקע הרחוק של הציור על גבי מכסי שתי פירמידות מוארכות. הקברים זוהו בידי החוקר זוורטס, בהתבסס על הכתובות הפורטוגזיות, כשייכים לרפאל חזקיה אתיאס ולרעייתו רחל.
מיקום והקשר

בדרום אמסטרדם שוכן הכפר אודרקרק אן דה אמסטל, שם נמצא בית הקברות היהודי "בית החיים" על גדת נהר האמסטל, והוא משמש כנושא ציורו של יאקוב ואן רויסדאל. דוד אנריקה דה קסטרו היה הראשון לזהות את קבר השיש בציור דרזדן עם בית העלמין הפורטוגזי-יהודי באודרקרק. באתר ביקרו גם אמנים נוספים, כולל רמברנדט, שהתרשם מיופיו הייחודי של צריח הכנסייה באודרקרק, עם עיטוריו דמויי הכפתורים. פריץ לוגט זיהה את המבנה בציור דיו ועט של רמברנדט.
יאקוב ואן רויסדאל ביצע סקיצות באזור בשלב מוקדם של הקריירה שלו. בעת ביקורו באודרקרק, הוא עדיין התגורר עם אביו בעיר הולדתו הארלם. באותה תקופה, אודרקרק הייתה בעלת קהילה יהודית קטנה, אך הארלם הייתה העיר הראשונה בהולנד שאפשרה ליהודים לקיים את דתם בגלוי. לאחר נפילת גרנדה בשנת 1492, קיבלו המלכים פרדיננד ואיזבלה סמכות מלאה לאינקוויזיציה, מה שהוביל לגירוש יהודים מספרד ולהגעת פליטים פורטוגזים-יהודים לאמסטרדם בסביבות שנת 1590. רבים מהם חזרו ליהדותם לאחר שנאלצו לחיות כקתולים באיבריה במשך דורות. מאז הקמתו בשנת 1614, השנה בה ניתן ליהודים חופש דתי רשמי, שימש בית העלמין היהודי באודרקרק מקום קבורה לפליטים ספרדים ופורטוגזים שברחו מן האינקוויזיציה, וסימל את חירותם הדתית באמסטרדם.
מיקום והקשר > דיוק לעומת דמיון אומנותי

אלמנטים רבים בציור אינם משקפים את המראה האמיתי של אודרקרק, כולל חורבות הכנסייה: לא היה בשטח טירה או כנסייה, ולא מבנה עץ קטן, גבעות או נחלים שוצפים—את כל אלו רויסדאל המציא. החוקרת סבטלנה אלפרס מציינת "שינויים רדיקליים שחוללו באתר ... הקרובים, בהקשר זה, לייצוגו הדמיוני של ביצות". רק המצבות בבית החיים תואמות את הציור. חורבות טירת אגמונד אן דן חוף תועדו בגרסת דרזדן של הציור, ובגרסה מדטרויט מופיעים שרידיה הרומנסקיים של מנזר אגמונד בינן, סמוך לאלקמאר, אשר נהרס במהלך המרד ההולנדי נגד ספרד כ-80 שנה לפני ציורו של רויסדאל. אמנים הולנדיים השתמשו באתרים ייצוגיים, דוגמת חורבות, טחנות רוח ונופי ערים, להבעת פטריוטיות הולנדית. בסטודיו שלו בהארלם, שילב רויסדאל אלמנטים נופיים נוספים כדי להעניק לציור קומפוזיציה וסמליות מוגברת. מאפיינים אלה נמצאים בסקיצות שעשה יעקב ואן רויסדאל במקומות אחרים, אך אינן מופיעות בנוף אודרקרק.
מקוריות ותולדות הציור

היסטוריית הבעלות הידועה על הציור מתחילה רק ב-1739, והבעלים המקורי אינו ידוע. אין מידע ברור אם הוזמן בהזמנה אישית, אך יש השערות כי צויר עבור בן משפחתו של מונטלטו, שכן קברו מוצג בו באופן בולט ומואר. ב-22 בספטמבר 1783 נמכר הציור במכירתו הפומבית של פיטר לוקט באמסטרדם, ולאחר מכן הופיע במכירות בפריז בשנים 1790 ו-1802. סביב 1815 נרכש מפריז על ידי בנקאי בשם הויבנס, שהעבירו לאנגליה. לאחר שלוש מכירות נוספות, הציור עבר לאוסף מקינטוש בשנת 1828 ונרשם בקטלוג ב-1835. לאחר מכן נעלם מהציבור, עד שהתגלו עקבותיו בלונדון בשנות ה-20 של המאה ה-20. בשנת 1925 הוצג בתערוכה של אמנים ישנים במוזיאון בודה בברלין. ב-1926 נתרם למכון האומנות של דטרויט על ידי מר יוליוס ה. האס לזכר אחיו, ד"ר ארנסט וו. האס.
גרסאות אחרות

קיימת גרסה נוספת של הציור בדרזדן, אשר לפי הערכות נוצרה לאחר ציור דטרויט. ציור דרזדן מציג מכחול קליל יותר, מבנה ברור ומוקפד יותר, ופרספקטיבה מודגשת. בהשוואה אליו, ציור דטרויט מציג דמויות טבעיות יותר, צבעים בהירים יותר, וקווים חדים. אין מידע אם הוזמן ומי היו בעליו הראשונים. עם זאת, קברו של מונטלאטו מואר ומודגש בשתי הגרסאות, מה שמוביל להשערה כי רויסדאל קיבל עליו הזמנה. לחלופין, ייתכן שהיה מעוניין בחקר היבטים דרמטיים בנוף. שני הציורים, כנראה מ-1653–1655, מייצגים את אותם שלושה קברים עיקריים, אך ההבדלים ניכרים בקומפוזיציה ובזרימת הנוף.
ציור נוסף, ככל הנראה גרסת פאנל, הוזכר במכירה פומבית ברוטרדם ב-1855, אך מקומו כיום אינו ידוע. במוזיאון טיילרס שבהארלם מצויים שני רישומים של בית הקברות, המתעדים נאמנה את המצבות ללא דמויות, והם נחתמו בידי רויסדאל. רישומים אלו הפכו מוכרים בשנות ה-1670, כשהם שוכפלו בידי החרט אברהם בלוטלינג והופיעו בהדפסי רומיין דה הוגה על בית הקברות באודרקרק.
הציור המכונה שכפול לעיל (נחשב לאמיתי על ידי מומחים מאוחרים יותר) מוזיאון הציירים הגדולים
מוזיאון פילדלפיה לאמנות
מכון האמנות של שיקגו
תערוכות

"טבעות: חמש תשוקות באמנות עולמית", המוזיאון הגבוה לאמנות, אטלנטה, ג'ורג'יה, 4 ביולי 1996–29 בספטמבר 1996.
"תהילת תור הזהב", רייקסמוזיאום, אמסטרדם, 15 באפריל 17–2000 בספטמבר 2000.
"רמברנדט ותור הזהב: נקודות עיקריות ממכון דטרויט לאמנויות", מכון דטרויט לאמנויות ומרכז פריסט לאמנויות חזותיות, נאשוויל, טנסי, 1 בפברואר 19–2013 במאי 2013.
ג'יין אוסטן

| --- | --- |

דיוקן של ג'יין אוסטן
 לידה:  16 בדצמבר 1775 סטיבנטון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  18 ביולי 1817 לוח שנה לא ידוע, גרגוריאני משוער וינצ'סטר, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 שם לידה:  Jane Austen 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, ממלכת בריטניה הגדולה 
 מקום קבורה:  קתדרלת וינצ'סטר 
 עיסוק:  סופרת
 מקום לימודים:  בית הספר לבנות רידינג אבי, אוניברסיטת בורנמות' 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  רומן רומנטי, ספרות גותית 
 זרם ספרותי:  ספרות ריאליסטית 
 יצירות בולטות:  גאווה ודעה קדומה, תבונה ורגישות, מנספילד פארק, הטיית לב, אמה, מנזר נורת'אנגר 
 תקופת הפעילות:  מ-1787 
 חתימה:   
 
ג'יין אוסטן (באנגלית: Jane Austen; נהגה: אוֹסְטִין, ב-IPA:‏ /ɒstɪn‏ˈ/; 16 בדצמבר 1775 – 18 ביולי 1817) הייתה סופרת אנגלייה, שהרומנים שכתבה התמקדו בדרכן אל הנישואים של עלמות צעירות ממעמד האצולה הזעירה באנגליה. למרות הטווח המצומצם של הנושאים שבהם עסקה, הגיוון הדל ברקע המעמדי של גיבוריה ומיעוט האירועים הדרמטיים, כבשה אוסטן מקום של כבוד בקאנון הספרותי המערבי, בין השאר בזכות כשרונה בטוויית עלילה, אבחנותיה החדות והמעמיקות, וכתיבתה השנונה, המלוטשת ומלאת ההומור.
עמוד הפתיחה של הרומן "אמה", 1816
יצירתה הספרותית

אוסטן חיה כל ימיה בין בני משפחתה, שנמנו עם האצולה הזעירה של אנגליה. את השכלתה רכשה אוסטן מאביה, שהיה כומר כפרי, מאחיה הגדולים, ומקריאה מרובה. אוסטן עסקה בכתיבה מנעוריה, והתנסתה בכתיבה בסוגות ספרותיות שונות, כולל כתיבה בסגנון רומן המכתבים (רומן אפיסטולרי), אותה נטשה מאוחר יותר. רבים מהרומנים שלה נכתבו בגרסתם הראשונה עוד לפני מלאת לה עשרים וחמש, אך ראו אור בגרסתם הסופית רק שנים מאוחר יותר. משנת 1811 ועד 1816 יצאו לאור הרומנים "תבונה ורגישות", "גאווה ודעה קדומה", "מנספילד פארק" ו"אמה". שני רומנים נוספים שכתבה, "מנזר נורתאנגר" (המוקדם) ו"הטיית לב" (המאוחר יותר), פורסמו בשנת 1818, לאחר מותה. אוסטן החלה לכתוב רומן נוסף, "סנדיטון", אך מתה לפני שהספיקה להשלים אותו.
אוסטן חיה בתקופה של שינויים דרמטיים, בתחילתה של המהפכה התעשייתית ובימי מלחמות נפוליאון, כאשר שינויים חברתיים דרמטיים התחוללו באנגליה ומחוצה לה. כל אלו כמעט ולא מצאו ביטוי בספריה, המתמקדים כמעט באופן בלעדי בחייהם של בני מעמד 'הג'נטלמן הכפרי' - האצילים מן המעמד הגבוה, בעלי משרות ורנטות החיים בחסות האציל המקומי, ובעלי אדמות שאינם בני אצולה - ובמכלול הערכים המאפיינים בני מעמד זה, במיוחד אל מול בני האצולה.
ביצירתה של אוסטן משולבת ביקורת מלגלגת על הגישה הרומנטית שרווחה ברומנים שנכתבו בסוף המאה ה-18, והעיסוק בקשיי חייהן הממשיים של נשים התלויות מבחינה כלכלית בגברים ונדרשות להינשא כדי להבטיח את מעמדן. ברבים מהרומנים של אוסטן מוקדש מקום רב למצבים קומיים, אך ברומנים המאוחרים יותר שלה הולכת וגוברת נימה פסימית וקודרת יותר. התיאור הנטורליסטי, הדקדקני והמפורט של אורחות חיי מעמד האצולה הזעירה, כמו גם האפיון המדויק של אופן חשיבתם והמבנה החשיבתי והרגשי של גיבוריה, מבשרים את עלייתו של הרומן החברתי-ריאליסטי, שהתפתח במאה ה-19. עיסוקה בסוגיות מוסריות, בדומה לסמואל ג'ונסון, שהשפיע רבות על כתיבתה, ממשיך נטייה קיימת בספרות האנגלית.
במהלך חייה לא זכתה אוסטן להכרה ולהערכה רבה, בין השאר משום שספריה פורסמו בעילום שם. במאה ה-19, אף שספריה המשיכו להימכר, הייתה ההערכה לאוסטן נחלתה של אליטה ספרותית מצומצמת יחסית. לאחר פרסום "הממואר על ג'יין אוסטן", שכתב אחיינה ב-1869, גבר העניין ביצירתה, ומתחילת המאה ה-20 החל להתפתח מחקר ספרותי ענף שעסק ביצירתה. באמצע המאה העשרים נחשבה אוסטן סופרת גדולה בעיני רבים מחוקרי הספרות, ובמחצית השנייה של המאה התרבו המחקרים שבחנו את הרומנים שלה מזווית אמנותית, אידאולוגית, היסטורית ופמיניסטית. לפופולריות של אוסטן תרם העניין הגובר בהיסטוריה של המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, והעיבודים הרבים שהופקו ליצירותיה בקולנוע ובטלוויזיה.
חייה

רק מעט ידוע בוודאות על חייה של אוסטן. רק מקצת מהמכתבים האישיים והמשפחתיים שכתבה שרדו. רבים מהמכתבים מוענו לאחותה, קסנדרה, ששרפה רבים מהם והשמיטה מאחרים פרטים שעסקו באירועים אישיים או במצבה הבריאותי של אוסטן. מכתבים אחרים של אוסטן הושמדו על ידי יורשי אחיה, אדמירל פרנסיס אוסטן. עיקר המידע המצוי כיום ברשותנו מתבסס על זיכרונות שכתב אחיינה, יותר מ-50 שנה אחרי מותה, ובו הציג אותה כ"דודה ג'יין הטובה והשקטה" - אישה אפרורית, שלווה ונעימת מזג, שכישרונה הספרותי לא נולד מתכנון וממחשבה מרובים כי אם מאינטואיציה ותחושות-לב.
חייה > משפחתה

הוריה של ג'יין אוסטן, ויליאם ג'ורג' אוסטן (1731–1805) ואשתו קסנדרה (1739–1827), היו שייכים לאצולה הזעירה (gentry) האנגלית. ג'ורג' אוסטן בא ממשפחה של יצרני אריגי-צמר שטיפסו במעלה הסולם החברתי; קסנדרה הייתה בת למשפחת לי, שנמנתה עם האצולה הזעירה. השניים נישאו בשנת 1764 בעיר באת' ובשנים 1765–1801 שימש האב ג'ורג' כומר הקהילה בכפר סטיבנטון שבמחוז המפשייר. הכנסה נוספת באה למשפחה מעיבוד אדמה ומהוראה של תלמידים שחיו בביתו. ג'ורג' וקסנדרה ניהלו פנימיית בנים בביתם וג'יין ספגה את האווירה הלמדנית ואת הערכת המשפחה לקריאה ולכתיבה כבר מילדותה.
אוסטן הייתה בתם השנייה של הזוג, והשביעית מבין שמונת ילדיהם. כל הבנים, ג'יימס, ג'ורג', אדוארד, הנרי תומאס, פרנסיס ויליאם (פרנק), וצ'ארלס ג'ון, האריכו ימים אחרי אוסטן. ג'יין ואחותה, קסנדרה אליזבת אוסטן (1773–1845), לא נישאו מעולם. קסנדרה הייתה מאורסת לבחור צעיר שנפטר ממחלה בעת שנסע לעבוד ככומר בקהילות מרוחקות על מנת לחסוך כסף לקראת חתונתם. לאחר שהידיעות על מותו התקבלו באנגליה, היא נשבעה כי תישאר רווקה עד סוף ימיה. ג'יין וקסנדרה היו חברות טובות וקרובות, וקסנדרה הייתה אשת סודה של ג'יין כל ימי חייה. מבין אחיה הייתה ג'יין קרובה במיוחד להנרי תומאס (1771–1850), שהיה לבנקאי ואחר־כך לכומר קהילה. הנרי היה גם זה שטיפל בהוצאתם לאור של ספריה של אוסטן, ובזכות חוג חבריו ומכריו הלונדוניים התוודעה אוסטן לחוג חברתי שונה מזה שהכירה בקהילה הכפרית שבבית אביה.
ג'ורג', אחיה של אוסטן, היה לקוי בשכלו ונשלח בילדותו לחיות אצל משפחה בכפר. צ'ארלס ופרנק התגייסו לצי בו הגיעו, ברבות הימים, לדרגת אדמירל. אדוארד אומץ על ידי תומאס נייט, קרוב משפחה חשוך בנים, ומאוחר יותר הפך ליורשו.
חייה > ילדות

ג'יין אוסטן נולדה ב-16 בדצמבר 1775 בבית הכומר בסטיבנטון. היא הוטבלה לנצרות ב-5 באפריל 1776. לאחר חודשים אחדים הופקדה אוסטן בידי אליזבת ליטלוורת', אישה מקומית ששימשה, אם אומנת, ואוסטן גדלה בבית משפחת ליטלוורת' במשך שנה עד שנה וחצי. נוהג זה היה מקובל במשפחת אוסטן, כמו בקרב משפחות אמידות יותר אחרות. ב-1783 נשלחה קסנדרה להתחיל את לימודיה להתחנך אצל אן קאולי באוקספורד, וג'יין, שלא רצתה להיפרד מאחותה, נשלחה אף היא, אף שהייתה צעירה מאחותה במספר שנים. זמן קצר לאחר מכן הידרדר מצבה הבריאותי של ג'יין והביא לכך שחלתה וכמעט מתה, עד שנלקחה הביתה על ידי הוריה. לאחר מכן נשלחו קסנדרה וג'יין לתקופה קצרה ללמוד בסאות'המפטון, ובפנימייה לבנות, מוסד שג'יין וקסנדרה לא אהבו, עד ששבו לביתן ב-1786, משהתברר כי אין ביכולתה של המשפחה לממן את חינוכן מחוץ לבית.
אוסטן שמחה לשוב הביתה ומול עיניה ראתה את הספרייה הענפה בבית משפחה כמקור עניין. היא השלימה את השכלתה בקריאת ספרים בהדרכת אביה ואחיה ג'יימס והנרי. ג'ורג' אוסטן, שהיה אדם אוהב ויודע ספר, איפשר לבנותיו גישה בלתי מוגבלת לספרייה הגדולה והמגוונת שהייתה לו, וגילה פתיחות לניסיונות הכתיבה של בתו. הוא אף סיפק לבנותיו נייר לכתיבה ולציור (עבור קסנדרה), אף שמוצר זה היה יקר המציאות באותה עת. תמיכתו של אביה בכתיבתה של ג'יין באה לידי ביטוי גם בכך שרכש עבורה שולחן כתיבה, איפשר לה להקדיש זמן רב למלאכה זו ועודד אותה להשמיע לו מיצירותיה. ברוח אופיו האינטלקטואלי של אביהן ולשונה החדה והשנונה של אימן, הרבו ילדי המשפחה בעיסוק בכתיבה, בחריזה ובמשחק תאטרלי, במיוחד במחזות קומיים.
חייה > יצירות נעורים

היצירות המוקדמות ביותר של אוסטן הן מ-1787, בטרם מלאו לה 12. בשנים 1787–1793 כתבה אוסטן יצירות רבות, ששרדו ולוקטו בשלושה כרכי מחברות כתבי-יד. היצירות, המכונות במקובץ "יצירות נעורים" (Juvenilia), כוללות מחזות, שירים מחורזים, רומנים קצרים וסוגים נוספים של פרוזה. ברבות מיצירותיה המוקדמות הפגינה אוסטן את חיבתה לפרודיה על פני סוגות ספרותיות נפוצות, ובמיוחד הספרות הסנטימנטלית של תקופתה, אך בין כתבי הנעורים גם מבצבצים שורשי יצירתה המאוחרת והבשלה יותר.
אחת הבולטות ביצירות הנעורים הוא רומן מכתבים סאטירי בשם "אהבה וידידות" (Love and Friendship), השם ללעג כתבים רומנטיים בני התקופה. יצירה בולטת אחרת היא "ההיסטוריה של אנגליה", כתב יד בן 34 עמודים, מעוטר במיניאטורות הצבועות בצבעי מים שציירה אחותה קסנדרה, בו בולטת הנימה הסרקסטית, האירונית ולעיתים הפרועה של אוסטן הצעירה. היצירה החשובה ביותר של התקופה היא רומן המכתבים הקצר "ליידי סוזן" (1793–1794), שהוא דיוקנה של אישה צעירה, פיקחית ובעלת אופי חזק, המשתמשת בכישורים אלו, שנחשבו גבריים בעיני בני התקופה, כדי להמיט חורבן על מעמדם החברתי של הסובבים אותה.
חייה > בגרות

בבגרותה המשיכה אוסטן לגור בבית הוריה, כשהיא מבצעת את המטלות המקובלות לנשים בתקופתה ובמעמדה החברתי. היא התאמנה בנגינה בפיאנו-פורטה, סייעה לאמה ולאחותה בפיקוח על המשרתים, וטיפלה בנשים ממשפחתה שכרעו ללדת ובקרובי משפחתה הנוטים למות. אוסטן כתבה יצירות קצרות עבור האחייניות שנולדו לה, פאני קתרין (בתו של אדוארד) וג'יין אנה אליזבת (בתו של ג'יימס). היא ביקרה בקביעות בכנסייה, התרועעה עם שכנים וידידים, נהגה להקריא לבני משפחתה רומנים שחלקם היו פרי עטה, והשתתפה בערבי ריקודים, חלקם מאולתרים — בבית אחד מבני הכפר בו התארחו לארוחה — וחלקם נשפי ריקודים של ממש, שנערכו באולם שיועד לכך. אחיה הנרי אמר עליה שהיא אהבה לרקוד והצטיינה בכך.
חייה > הרומנים הראשונים

לאחר שסיימה לכתוב את "ליידי סוזן", החלה אוסטן לכתוב רומן באורך מלא בשם "אלינור ומריאן". אחותה קסנדרה זכרה מאוחר יותר שג'יין הייתה נוהגת לקרוא בפני המשפחה את הרומן, שהיה כתוב כסדרה של מכתבים, עוד לפני 1796. כיוון שכתב היד המקורי שלו לא שרד, אין לדעת מה מתוך רומן זה נותר ברומן "תבונה ורגישות" שהתפתח ממנו ופורסם ב-1811.
כאשר הייתה בת עשרים ביקר בסטיבנטון טום לפרוי, אחיין של משפחת לפרוי שחיה בסמוך אליהם. הוא סיים את התואר באוניברסיטה ועבר ללונדון כדי להשלים את הכשרתו כפרקליט. ג'יין אוסטן וטום לפרוי הוצגו זה בפני זו בנשף ריקודים או במפגש חברתי אחר. במכתב לקסנדרה היא כותבת שהם בילו זמן רב יחדיו. "אני מעט חוששת לספר לך איך ידידי האירי ואני התנהגנו. תארי לעצמך דברים מופקרים ומזעזעים ביותר, אם בריקודים או בישיבה ביחד." משפחת לפרוי התערבה ביחסים ההולכים ונרקמים ביניהם, ושילחה אותו לדרכו. האפשרות לנישואים ביניהם לא הייתה מעשית, כפי שכנראה היה ידוע גם לאוסטן וגם ללפרוי. לאיש משניהם לא היה רכוש משלו, ולפרוי היה תלוי לפרנסתו ובקידום הקריירה שלו בדודו שבאירלנד. כשלפרוי ביקר שוב בהמפשייר הוא נמנע מלבקר אצל משפחת אוסטן, וג'יין לא ראתה אותו יותר. בערוב ימיו נשאל לפרוי על מערכת היחסים שלו עם ג'יין אוסטין, והוא הודה שאכן היו מאוהבים. בתו הבכורה אף נקראה "ג'יין", ואף שמכתביה של ג'יין לקסנדרה העוסקים בהיכרותה עם לפרוי לא שרדו, נחשב לפרוי לאהבתה היחידה. ג'יין לא הייתה מעוניינת בניסיונות חיזור נוספים והחליטה להקדיש את עצמה לכתיבה. היא צוטטה כאומרת שהדמויות שעליהן תכתוב יזכו לקבל את אשר ליבן חפץ.
ב-1796 החלה אוסטן לעבוד על רומן נוסף בשם "רשמים ראשונים", שמאוחר יותר הפך לרומן "אהבה וגאווה" או "גאווה ודעה קדומה". היא סיימה את הטיוטה הראשונה באוגוסט 1797, כשהייתה בת 21 בלבד. היא הקריאה את הרומן לבני המשפחה, כפי שנהגה בכל יצירותיה, והוא הפך למועדף מכולם. אביה ניסה לעניין את תומאס קאדל, שהיה מו"ל ידוע בלונדון, בהוצאה לאור של הספר בשלושה כרכים, בדומה לספרה של פרנסס ברני, "אוולינה", אך קאדל סירב. ייתכן שג'יין אוסטן לא ידעה אז על מאמציו של אביה להביא לפרסום הספר.
כשהשלימה אוסטן את עבודתה על "רשמים ראשונים", חזרה לרומן "אלינור ומריאן", ושכתבה אותו. היא שינתה את מבנה הספר מ"רומן מכתבים" ל"סיפור בגוף שלישי", ויצרה בכך רומן דומה יותר ל"תבונה ורגישות" המוכר לנו כיום.
בשנת 1798 החלה אוסטן לכתוב רומן שלישי, "סוזן", שהפך מאוחר יותר לרומן "מנזר נורת'אנגר". הרומן הוא סאטירה על הז'אנר הפופולרי של הספרות הגותית שהיה נפוץ בתקופה זו ולאחריה, בעל מוסר השכל על הנטייה לקרוא ולדמיין אירועים גותיים מפחידים המתקיימים בטירות אפלות, ובו בזמן מכיל בתוכו כתב הגנה אישי של ג'יין אוסטן על נטייתה לקרוא רומנים שלא זכו להערכה רבה בתקופה זו. היא סיימה את הכתיבה כשנה אחר כך, ובתחילת 1803 מסר הנרי אוסטן את הרומן למו"ל בנג'מין קרוסבי, ששילם עבורו 10 ליש"ט. קרוסבי הבטיח להוציא לאור את הספר במהרה, ואף פרסם מודעה שהספר בהדפסה, אך לא עשה זאת. כתב היד נשאר אצל קרוסבי, והספר לא יצא לאור עד שג'יין רכשה חזרה את זכויות היוצרים עליו ב-1816.