ויקטור מאוורון
חינוך ואימון

איטאר השאיר אחריו שני דוחות מפורטים על תהלך העבודה עם ויקטור ועל התקדמותו, אחד מ-1801, לאחר חצי שנה של עבודה, שבה היה קצב ההתקדמות של ויקטור מהיר, ואחד מ-1806, לאחר חמש שנות ניסיון, שבהם ההישגים היו מזעריים. בתום חמש השנים הללו ויתר איטאר על המשך העבודה עם ויקטור.
חמש מטרות סימן איטאר במאמץ לקדם את ויקטור: לשפר את מודעותו לגירויים סביבתיים, לעניין אותו בחיים חברתיים, להרחיב את טווח החשיבה שלו (באמצעות היכרות עם משחקים), ללמד אותו לדבר, ללמד אותו לתקשר באמצעות מערכת סמלים, דוגמת תמונות ומילים כתובות.
גירויים: איטאר היה מחסידיו של הפילוסוף האנגלי ג'ון לוק, שהאמין שכל הידע מועבר אלינו באמצעות החושים. לכן נשענה השיטה החינוכית של איטאר על גירויים ואימון חושי. בתחילת הדרך, הוא רק התלווה לעשיות של ויקטור. אם ויקטור הגיב חיובית לשלג – איטאר ליווה אותו בשלג. אם ויקטור הראה עניין באור הירח – איטאר צפה איתו בירח. כתוצאה מן העשייה המשותפת סביב הדברים האהובים עליו, נגמל ויקטור לאט לאט מהרגליו – ישיבה בפינת החדר כשהוא מצונף ותנועות חזרתיות נטולות פשר.
מקלחות חמות יותר ויותר, גרמו לו בסופו של דבר רגישות לקור, וגם רצון להתלבש (קודם העדיף עירום), ובהמשך – הביאו אותו גם לשלוט בצרכיו, כי מיטה רטובה וקרה בחורף התחילה להרתיע אותו. לכך, הוסיף המטפל ליטופים ודגדוגים, כדי לעדן את החוויה הגופנית.
חיים חברתיים: הסביבה החברתית של ויקטור כללה בעיקר את איטאר - המחנך, ואת מאדאם גוארי - האם האומנת. עם הזמן, ניסיונות הבריחה של ויקטור התמעטו, משום שהתרגל למאדאם גוארי כל כך, שכאשר ברח ממנה הגיב בתגובות גופניות עזות (אי שקט, רעד). כאשר היה רואה אותה שוב - היה פורץ בבכי עז, לא מרוסן. התגובות הרגשיות שלו כלפי איטאר היו מתונות יותר, אבל הוא נהנה מנשיקותיו וחיכה להן, וניסה, בדרכו המגושמת, ללטף ולנשק אותו בחזרה. בשלב מאוחר יותר של החינוך, כאשר נפטר בעלה של מאדאם גוארי, הביע ויקטור לראשונה אמפתיה כלפי אדם אחר: מאדאם גוארי ערכה את השולחן כשהיא דומעת, וויקטור ניסה לנחם אותה.
משחקים: הניסיון לחשוף את ויקטור למשחקים נחל כישלון חרוץ. חסר לו חוש המשחק שכל ילד שחי בחברה גדל איתו. הוא קיבל משחקים בחוסר הבנה מוחלט, וכאשר הצליח - היה מעלים או משמיד אותם.
דיבור: ויקטור מעולם לא הצליח לדבר. אחרי חמש שנות אימונים הוא הצליח להגות שתי מילים: חלב (lait), ו"או, אלהים" (Oh, Dieu) - חיקוי של קריאת ההתפעלות של מאדאם גוארי. היו לו, מדווח איטאר, שלושה עיצורים ושתי תנועות. איטאר הסביר את חוסר יכולתו לרכוש את הדיבור בכך ש"איבר הדיבור" לא התפתח אצלו בגיל הנכון. כוח החיקוי שדרוש ללימוד הדיבור, הסיק איטאר, פעיל מאוד בשנות החיים הראשונות, ונחלש במהירות עם התקדמות הגיל.
על "שפת הפעולה", לעומת זאת, השתלט ויקטור בקלות יחסית, והיה מביע את עצמו בתנועות ובמחוות. "כשמגיעה שעת הליכתו, הוא מופיע מספר פעמים בחלון ובדלת חדרו. אם הוא מבחין אז שהאומנת שלו לא מוכנה, הוא מניח לפניה את כל החפצים הדרושים לה, ובחוסר סבלנותו הוא אף מרחיק לכת ועוזר לה להתלבש". כאשר עייף מביקורי "סקרנים" שבאו לפגוש אותו, היה "מציג בפני כל אחד מהם... את המקל, הכפפות והכובע שלו ודוחף אותם בעדינות. לכיוון הדלת, שהוא מיד סוגר מאחוריהם בחוזקה".
בספרו The forbidden experiment ("הניסוי האסור") תוהה המחבר בן ימינו, רוג'ר שאטק, למה איטאר לא ניסה ללמד את ויקטור את שפת הסימנים, שבה השתמשו במוסד הלאומי לחרשים-אילמים החל ממחצית המאה ה-18.
התקשרות באמצעות סמלים: ויקטור הצליח לזהות צורות גאומטריות ולהבדיל ביניהן, גם כשהן מוצגות בצבעים שונים, וגם בצבע אחיד, אבל הפעילות הזאת גרמה לו לתסכול רב ולהתקפי זעם.
את תהליך הקריאה החלו כאשר איטאר היה מצייר ציור ליניארי של אובייקט (מסמר, מספריים, מברג) וויקטור מתבקש להביא אותו. לא מיד הבין ויקטור שהציור הוא ייצוג של האובייקט, אבל כאשר זה קרה, כתב איטאר את שם האובייקט למטה. לאט - לאט מחק את הציור, ונשאר רק שם האובייקט בכתב. את החלק הזה לא הצליח ויקטור להבין או לזהות.
במקביל, יצר איטאר אותיות גדולות מעץ, ויחד בנו מילים. שוב הצליח ויקטור לקרוא את המילה האהובה עליו – חלב, ומאותו רגע דאג שארבע האותיות תהיינה תמיד בכיסו, כך שתמיד יוכל לבקש חלב כשירצה.