stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיליבסטר
בארצות הברית > הפיליבסטר כאלמנט מרכזי במאבק על זכויות האזרח

בשנת 1964 הובילו הסנאטורים מהדרום פיליבסטר כנגד חוק זכויות האזרח. פיליבסטר זה נמשך לא פחות מ-74 ימים, אלא שייחודו בתוספת של אלמנט חדש שלא היה מוכר קודם לכן - התקשורת. הפיליבסטר הגיע באמצעות הטלוויזיה לכל בית ובית בארצות הברית, וכאשר פעילותם של הסנאטורים הדרומיים נגד חוק זכויות האזרח הייתה ויזואלית, היא העצימה את זעמו של הציבור עליהם, וגרמה לו לעודד את תומכי החוק להחזיק מעמד. בסופו של דבר נכשל הפיליבסטר, החוק אושר, ובכך תם עידן של 35 שנים שבהן הדרום הצליח לבלום חקיקה בתחום זכויות האזרח, במה שכונה "המחסום הדרומי". בעשור שלאחר מכן המשיכו השמרנים בפיליבסטרים כנגד חקיקה בתחום זכויות האזרח. במקצת מהמקרים הצליחו ובמקצתם נכשלו, אבל הפיליבסטר בארצות הברית בתקופה זו זוהה בבירור עם מאבקי זכויות האזרח. השמרנים היו לתומכיו המובהקים של הפיליבסטר, ואילו הליברלים היו למתנגדיו. לא עמדה עקרונית עמדה בבסיס זה, אלא ההשלכות המעשיות.
בשנות ה-70, בימי שלטונו של ניקסון, חל שינוי במצב זה. לאחר שרובה הגדול של החקיקה בתחומי זכויות האזרח כבר הושלם, החלו גם פיליבסטרים ליברלים בתחומים כגון איכות הסביבה, המלחמה בווייטנאם והאינטגרציה בבתי הספר. כך היטשטשה ההבחנה שבין עמדות השמרנים לעמדות הליברלים באשר לפיליבסטר. כעת היו גם ליברלים שתמכו בשיטה ושמרנים שהתנגדו לה.
בבריטניה

בהשראת הסנאט, אימצו חברים אירים בפרלמנט הבריטי את הפיליבסטר בשלהי המאה ה-19. הם ביקשו לסכל תיקון בחוק הפלילי, והצליחו למשוך את הדיון על פני 35 ימים.
בבריטניה > סיכול הפיליבסטר

שלא כבארצות הברית, בבריטניה מיהרו למגר את התופעה, וב-1882 הותקנה הוראת קבע מספר 41 המקנה ליושב ראש ולראשי הוועדות את הסמכות להתערב בנאומים שאינם רלוונטיים או שנמשכים זמן מופרז מדי. יש הסבורים כי אם הפיליבסטר היה נפתח על ידי חברי פרלמנט אנגלים, ולא על ידי האירים, ייתכן שלא היו ננקטים צעדים נגדו. מכל מקום, בגלל המסורת והכבוד הנהוגים בפרלמנט הבריטי, הסמכות שניתנה לראשי הוועדות מנוצלת לעיתים רחוקות בלבד, ובין השנים 1945–1988 נמנו בסך הכול 17 מקרים שבהם השתמשו בה.
בבריטניה > פיליבסטר הסתייגויות

עם זאת, גם בפרלמנט הבריטי יש אמצעים לעיכוב חקיקה באמצעות הגשת הסתייגויות רבות בשם זכות הדיבור. שיטה זו לא מיושמת במליאת הפרלמנט, אלא ב-Standing Commitees, ועדות שברובן הגדול הן ועדות אד-הוק לצורכי חקיקה בנושא מסוים.
הכללים באשר למהות ההסתייגויות נוקשים: עליהן להיות רלוונטיות; אסור להן לשלול את החוק עצמו או לסתור אותו; אסור שיגרמו לחוק להיות בלתי מובן או לא ישים; אסור שיכללו נימה של לעג; במקרים מסוימים לא ניתן לשנות באמצעותן סכומי כסף שנקבעו בחוק; ואסור שהנמקותיהן תכלולנה ביקורת על משפחת המלוכה, על ראש בית הלורדים, על יושב ראש בית הנבחרים ועל שופטי בית המשפט העליון.
סמכות חשובה שיש ליושב ראש הוועדה, לאחר שהוא מקבל לידיו את ההסתייגויות, היא האפשרות להשמיט הסתייגויות קטנוניות והסתייגויות שלא נועדו אלא לקבלת זמן דיבור. סמכות זו משמעותה שליושב ראש יש אפשרות לחסוך מראש פיליבסטר הסתייגויות. עם זאת, השימוש בסמכות זו אינו אוטומטי, והוא משתנה בהתאם להלך הרוח בוועדה.
גם אם לא השתמש היושב ראש בסמכות זו, יש בכוחו למנוע התמשכות ארוכה מדי של הדיונים באמצעות נעילת הדיון (Closure). לבקשת אחד מחברי הבית, יכול היושב ראש להכריז על סיום הדיון בשאלה מסוימת, ועל הצבעה, ובלבד שראה כי הבקשה לא נבעה מתוך ניצול לרעה וכי אין בה פגיעה במיעוט. הכרזה כזו תובא להצבעה, ועליה לזכות ברוב של 100 חברים לפחות, על מנת שתקבל תוקף מעשי.
בבריטניה > שיטת הגיליוטינה

שיטה נוספת היא שיטה של קציבת זמן, המכונה "גיליוטינה". שיטה זו, שהשימוש בה החל עוד ב-1887 כחלק מהתגובה לפיליבסטרים האירים, הייתה שנויה במחלוקת במשך שנים, ובדומה למחלוקת על הפיליבסטר בסנאט, העמדות לא נבעו מתוך אידאולוגיה, אלא נגזרו מהיותה של מפלגה מסוימת באופוזיציה או בקואליציה. השיטה מקנה לממשלה את האפשרות לכפות את סיום הדיון והבאת החוק להצבעה באמצעות קביעת דד-ליין להצבעה. גם השימוש בגיליוטינה טעון את אישור הבית או הוועדה, לפי העניין, ואולם המקרים בהם הפסידה הממשלה בהצבעה כזו ספורים. כך, חברי הפרלמנט מביעים רק את ההסתייגויות המהותיות באמת. מכל מקום, מקרים אלה נדירים, כיוון שבדרך כלל נציגי הממשלה מסכמים מראש עם נציגי האופוזיציה כמה זמן יימשך הדיון. בנוסף, לעיתים היושב ראש מגלה עצמאות, ובדיונים חשובים הוא מסרב לבקשת הממשלה להפעיל את הגיליוטינה.
בבריטניה > Programme Motion

ב-1997 פרסמה ועדת המודרניזציה של הפרלמנט דו"ח על הליך החקיקה, ובו המלצה על שיטה חדשה, ה-Programme Motion, שהוגדרה כ"נוקשה מהערוצים הרגילים, אך גמישה יותר מהגיליוטינה". השיטה נוסתה במספר הליכי חקיקה החל משנת 1997 בטרם אומצה על ידי הפרלמנט. היא קובעת כי בהצעות החוק שיונחו באמצעותה, יצוינו משך זמן הדיון בחוק המוצע, והתאריך שבו תסיים הוועדה את הכנתו. בשנת 2001, הוחלט, לאור הניסיונות שנעשו, לקבוע כי ועדות משנה יוכלו להמליץ ל-standing committee שדנה בחוק, על מועד אחר לסיום הליך החקיקה. השימוש ב-Programme Motion הוא עדיין הסדר זמני הנמצא בבחינה מעת לעת, ותוקפו הוארך באוקטובר 2002. השימוש ב-Programme Motion הביא לצמצום ניכר בשימוש בגיליוטינה. בשנים 1998–2000, שהיו שנות השיא של הגיליוטינה היו 29 גיליוטינות. בשנת 2000 החל השימוש ב-Programme Motion באופן סדיר, ועד 2002 היו רק 3 גיליוטינות. במקביל, התנהלו לא פחות מ-105 הליכים של Programme Motion בשנתיים אלו.
בישראל

הפיליבסטר בגרסתו האמריקאית אינו אסור במפורש על פי תקנון הכנסת. עם זאת, בפועל יישומו אינו מעשי, בשל הוראות התקנון הקובעות מראש את זמן הדיבור של כל נואם בדיונים האישיים, והמסמיכות את ועדת הכנסת להקצות את זמני הסיעות בדיונים הסיעתיים. במספר מקרים אין מגבילים מראש את זמנו של הנואם: שר יכול לעלות לדוכן הנאומים בכל עת ונאומו אינו מוגבל בזמן, וכך גם יושב ראש ועדה המציג חוק לפני הקריאה השנייה. על פי הנוהג, גם נאומיהם של ראש הממשלה וראש האופוזיציה אינם מוגבלים בזמן. בלקסיקון הכנסת מוגדר פיליבסטר כ"תכסיס פוליטי שנועד לעכב הצבעות והעברת חוקים באמצעות נאומים ארוכים."
בישראל > פיליבסטר הסתייגויות

בדומה לפרלמנט הבריטי, הפיליבסטר בכנסת מתבצע באמצעות הגשת הסתייגויות. בשונה ממנו, הפיליבסטר נערך במליאת הכנסת, ובמקרים חריגים אף בוועדות.
לפי סעיף 86 לתקנון הכנסת, רשאים חברי הכנסת להגיש הסתייגויות להצעת חוק המובאת לקריאה השנייה. הסעיף כולל מגבלות מסוימות, אך אינו מגביל את מספר ההסתייגויות שרשאי כל חבר כנסת להגיש. סעיף 90(ב)(1) לתקנון קובע כי למי שהגיש הסתייגות מוקצות 5 דקות לנמקה. אם הגיש 2 הסתייגויות, מוקצות לו 10 דקות, וכן הלאה. על כן, לעיתים מגישים חברי כנסת הסתייגויות שאין בהן כל שינוי מהותי בהצעת החוק, או אף הצעות מלעיגות (במהלך הדיונים על הצעות תיקון לחוק יסוד: הממשלה, הגישו סיעות האופוזיציה כ-8,000 הסתייגויות. אחת מהן כללה הצעה שלפיה במקום "ראש הממשלה החלופי", יבוא "מנפח צמיגים", על מנת שיוכלו לקבל את זמן הדיבור במליאה). במקרים רבים הם אף נושאים נאומים שאינם קשורים להצעת החוק. חברי כנסת שמגישים הסתייגויות לא מהותיות מסירים אותן, בדרך כלל, אלא אם כן בכוונתם לערוך גם פיליבסטר הצבעות שמיות.
אף שהפיליבסטר הראשון בישראל נערך בנוגע לתיקון בפקודת מס הכנסה (הדיון התקיים ב-27 במרץ 1957, ונמשך עד 5:00 בבוקר), השימוש בפיליבסטר נפוץ בעיקר בדיונים על חוק התקציב ועל חוק ההסדרים הנלווה לו. הדבר נובע ממספר סיבות. ראשית, חוקים אלה מכסים תחומים רבים, ויש להם משמעויות כלכליות, חברתיות ופוליטיות רחבות יותר מאשר חוקים אחרים. לכן, לאופוזיציה יש במקרים רבים סיבות אידאולוגיות כנות לסכל את העברת החוקים, או למצער להילחם בהם. סיבה שנייה נעוצה בטעמים פרקטיים. חוקים מסוג זה הם עתירי סעיפים ומשופעים במספרים, מה שמגדיל מאוד את מגוון האפשרויות להגשת הסתייגויות לשם דיבור.
חבר כנסת שנודע במיוחד בהקשר לפיליבסטרים בישראל, הוא מיכאל איתן, שנשא את הנאום הארוך בתולדות הכנסת, בעת שנימק את הסתייגויותיו לתקציב המדינה לשנת 1993. איתן נאם במשך 10 שעות ו-7 דקות, ובאורח נדיר עסק ברובו של הנאום בנושא הנדון – תקציב המדינה. פיליבסטר משמעותי במיוחד היה של חבר הכנסת יצחק פינדרוס שנתבקש למשוך את הזמן על מנת להשיג רוב להצעת חוק לדחיית תאריך הגשת התקציב ובעקבות כך נאם במשך שעה ו-50 דקות שבסופן ההצעה נפלה. ברגע האחרון של ההצבעה השמית נכנסו בהפתעה ארבעה חברי כנסת שהצביעו נגד ההצעה וגרמו לנפילתה. האירוע כונה "ליל החניונים" עקב שהייתו של חבר הכנסת רם שפע בחניון הכנסת ממש עד רגע ההצבעה עצמו. נפילת ההצעה הובילה לבחירות לכנסת ה-24.
בשונה מהפיליבסטר המקובל שנעשה במליאת הכנסת, חבר הכנסת יכול לעשות שימוש בסמכותו לעלות הסתייגויות או להעלות טענת "נושא חדש" (לפי סעיף 85 לתקנון הכנסת) בזמן הדיון בוועדה מוועדות הכנסת. בדיון שנערך לקראת אישורו של חוק התקציב הדו-שנתי לשנים 2017–2018, העלתה חברת הכנסת סתיו שפיר הסתייגויות במשך כ-13 שעות כאשר את חלקן אף תיעדה בשידור חי בפייסבוק. חברי הקואליציה בוועדה ביקרו את השימוש במהלך זה, אולם יושב ראש ועדת הכספים חבר הכנסת משה גפני הודיע כי לא יפריע לקיומו. לבסוף, נשא הפיליבסטר פרי כאשר הגיעו הצדדים להסכמות על נוסח מרוכך יותר לחוק.
בישראל > פיליבסטר הצבעות שמיות

סוג שני של פיליבסטר המקובל בכנסת הוא דרישה להצבעה שמית. אין מדובר בהמצאה ישראלית, ואפילו ישיבתו הראשונה החגיגית של הפרלמנט האירופי סבלה מדרישה של מיעוט מחברי הבית לערוך הצבעה שמית על כמה עניינים פרוצדורליים.
בניגוד לריבוי הסתייגויות, השימוש בהצבעה השמית ככלי לעיכוב הצבעות הוא כלי חדש יחסית. למעשה, בראשית ימיה של הכנסת הצבעה שמית הייתה דבר נדיר גם כשהתבקשה מטעמים עקרוניים, ועד 1965 נערכו רק 3 הצבעות בדרך זו, כולן בנושאים בעלי חשיבות לאומית: כינון הממשלה הראשונה, החלטת הררי והסכם השילומים.
השימוש בפיליבסטר הצבעות שמיות קל לביצוע. לפי סעיף 36(ב) לתקנון, די בדרישה של 20 חברי כנסת (או של הממשלה) כדי לקיים הצבעה שמית.
בישראל > התמודדות הכנסת עם הפיליבסטרים

סעיף 98 לתקנון הכנסת (לשעבר, היה זה סעיף 131, ולפני כן סעיף 148), מסמיך את ועדת הכנסת לקבוע סדרי דיון שונים מהקבועים מהתקנון. זאת כאשר מליאת הכנסת דנה בחוק התקציב או כאשר מדובר על "מקרים אחרים יוצאים מן הכלל". הפרשנות המקובלת שניתנה לאותם "מקרים יוצאים מן הכלל" היא כאשר מדובר על הצעות חוק שאם לא יעברו במועד קצוב – הן תסוכלנה (כך לדוגמה נעשה שימוש בסמכות זו ערב אישור הסכמי אוסלו ותוכנית ההתנתקות). בדרך כלל מנסות הקואליציה והאופוזיציה להגיע להסכמות על מסגרת הדיון, אך במקרים בהם הן מגיעות למבוי סתום, מנצלת הקואליציה את הרוב שיש לה בוועדת הכנסת, וכופה הסדר שמקצר את הפיליבסטר. בעבר נחשב השימוש בסעיף התנהלות קיצונית, וכמוצא אחרון, ואולם בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 גובר השימוש בו.
שימוש בסעיף 98 נעשה, למשל, בעת הדיון על התוכנית הכלכלית של בנימין נתניהו בשנת 2003, כאשר סיעות השמאל העלו למעלה מ-8,000 הסתייגויות. ועדת הכנסת החליטה על יישום שיטה שכונתה "שיטת האקורדיון", המאפשרת הצבעה אחת על הסתייגויות דומות. נוסח ההחלטה המלא היה:
על-פי סעיף 131 לתקנון הכנסת, החליטה ועדת הכנסת לעניין ההצבעות על ההסתייגויות להצעת חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב והמדיניות הכלכלית לשנות הכספים 2003 ו-2004), התשס"ג-2003, כדלקמן:
הוגשו לאותו סעיף הסתייגויות שונות על ידי חברי כנסת שונים כשההבדל בין ההסתייגויות הוא רק בתאריכים סמוכים או עוקבים, סכומים עוקבים או מידות או שיעורים עוקבים או דומים, יהיה רשאי יושב-ראש הישיבה להעמיד את ההסתייגויות להצבעה בשני שלבים:
הצבעה אחת על כל ההסתייגויות האמורות כמקשה אחת;
נתקבלה ההסתייגות האמורה, תתקיים הצבעה על כל הסתייגות והסתייגות בנפרד." (מצוטט מתוך דברי הכנסת)
בשנת 2011 תוקן תקנון הכנסת, ונקבע בו, בסעיף 90(ב)(3), כי לעניין זמן הדיבור, "דין הסתייגויות חלופיות כדין הסתייגות אחת". פירושו של דבר כי גם אם יוגשו הסתייגויות רבות לנושא אחד, אם הן חלופיות זו לזו, זמן הדיבור יישאר חמש דקות ולא יוכפל במספר ההסתייגויות. במהלך דיון בהארכת הוראות השעה המאפשרות שירות חובה במשטרה ושירות חובה לסוהרים בשנת 2012, הגישה סיעת האיחוד הלאומי אלפי הסתייגויות הנוגעות למספרי החיילים שיוצבו במשטרה ובשירות בתי הסוהר ולתאריך פקיעתן של הוראות השעה. אף שלפי הסעיף החדש אין פירושו של דבר זמן דיבור רב יותר, התכוונו חברי הסיעה לקיים את הפיליבסטר באמצעות עריכתן של אלפי הצבעות. יושב ראש הכנסת, ראובן ריבלין, שניהל את הדיון, החליט לא להצביע על כל אחת ואחת מההסתייגויות, אלא לקיים את ההצבעות לפי קבוצות, באופן דומה לשיטת האקורדיון שיושמה תשע שנים קודם לכן: תחילה תיערך הצבעה על הסתייגות לפיה יוצבו 100 חיילים, אחריה 200 חיילים וכן הלאה, ואם תתקבל אחת מהן, יקיים הצבעה גם על ההסתייגויות שבמספרים הנמוכים יותר. באופן דומה נערכו גם ההסתייגויות על התאריכים. חברי האיחוד הלאומי טענו כי הדבר מנוגד לתקנון והחרימו את ההצבעות, ובסופו של דבר כולן הוסרו. הנושא הועבר להכרעת ועדת הפירושים של הכנסת, אך טרם הוכרע.
בשנת 2014 קבעה ועדת הכנסת, לפי סעיף 98, מסגרת דיון לשלוש הצעות חוק שנדונו בשבוע אחד - חוק יסוד: משאל עם, תיקון לחוק שירות ביטחון בעניין גיוס בני ישיבות ותיקון לחוק יסוד: הממשלה שכונה "חוק המשילות". סיעות האופוזיציה, שדרשו לקבוע מסגרת דיון ממושכת יותר, החרימו בתגובה את דיוני המליאה בשלוש הצעות החוק.
הפיליבסטר ביפן

בפרלמנט של יפן נאסר לחלוטין קיומו של פיליבסטר דוגמת הפיליבסטר האמריקאי. הסיבה לכך נעוצה בכך שכינונו מחדש של המשטר היפני לאחר מלחמת העולם השנייה נעשה תחת פיקוחה של ארצות הברית. היועצים האמריקאים רצו לכונן את הפרלמנט בדמותו של הקונגרס, ללא האלמנטים השליליים שהיו קיימים בו לדעתם. חוק הדיאט היפני קובע, לפיכך, כי בסמכות יושב ראש הישיבה להגביל את משך הדיון. חברי הפרלמנט רשאים אמנם לבקש את הארכת הדיון, אך ניתן להסיר בקשה כזו ברוב רגיל.
אף על פי כן, הצליחו חברי פרלמנט ליברלים לפתח סוג של פיליבסטר-זוטא, המכונה "הליכת פרה". חלק מההצבעות בפרלמנט הן חשאיות, באמצעות הטלת פתקי הצבעה לקלפיות. חברי פרלמנט שמעוניינים לעכב את הדיון מתגודדים ליד הקלפי, מתעכבים בדרכם להצביע, "שוכחים" להביא את פתק ההצבעה, מביאים את הפתק הלא נכון, וכיוצא בזה. לעיתים קורה שמההתגודדויות במסדרון הצר שמוביל לקלפי מתפתחות תגרות. סוג זה של פיליבסטר מוגבל ביעילותו, ואין הוא נמשך יותר מ-3 שעות.
הפיליבסטר במדינות אחרות

בפרו ובפינלנד נערכים פיליבסטרים בשיטה האמריקאית. בקנדה נערך פיליבסטר הסתייגויות.
גם באו"ם היו מקרים של פיליבסטרים שנועדו להשפיע על החלטות. גם החלטת החלוקה התקבלה בעקבות פיליבסטר. ההצבעה אמורה הייתה להתקיים ב-27 בנובמבר 1947, אך באותה העת לא היה רוב להצעה. את ישיבת העצרת הכללית ניהל שר החוץ של ברזיל, אוסוואלדו ארניה, שהיה בין תומכיה. הנציגים הדרום אפריקאים, שתמכו אף הם בהצעה, ביקשו את רשות הדיבור, ונאמו במשך שעות. נציגי מדינות ערב דרשו לסיים את הדיון ולהגיע להצבעה, אך ארניה סירב. לאחר חצות, הודיע ארניה שעקב התמשכות הדיון, ההצבעות יתקיימו רק יומיים לאחר מכן, ב-29 בנובמבר. בפרק זמן זה ניהלה הסוכנות היהודית מגעים עם נציגי מדינות קטנות שלא היו להן אינטרסים באזור, השיגה את תמיכתן, וכך הושג הרוב להצעה.
טיעונים בעד ונגד הפיליבסטר

מאז נערך הפיליבסטר הראשון ב-1790, הפיליבסטר הוא אמצעי שנוי במחלוקת. ברוב המקרים ההתנגדות לו או התמיכה בו אינה אידאולוגית, והיא נובעת מהיותו של מביע העמדה באופוזיציה או בקואליציה.
טיעונים בעד ונגד הפיליבסטר > טיעונים בעד הפיליבסטר

חופש הביטוי. חבר הפרלמנט מייצג את ציבור בוחריו. כאשר הוא משמיע את קולו הוא משמיע את קולו של ציבור זה. קיצוץ בזכותו של חבר פרלמנט, במיוחד מהאופוזיציה, לשאת את דבריו בבימה שנועדה לכך, מהווה למעשה פגיעה בחופש הביטוי שלו ושל ציבור הבוחרים שלו. בעידן תקשורת ההמונים, טיעון זה חלש יחסית, מאחר שחבר הפרלמנט יכול להביע את עמדותיו בזירות אחרות.
מדובר בכלי פרלמנטרי יעיל. לעיתים משתמשת האופוזיציה בפיליבסטר כדי להגיע להישגים נקודתיים. ב-2002 הודיעה האופוזיציה כי תוותר על דרישתה להצבעה שמית אם ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, ייפגש עם ראשי ארגוני הנכים. ב-2003 כמעט שהושג הסכם על משיכת כל ההסתייגויות בתמורה לביטול המס על עקרות הבית. בסופו של דבר הפעילה ועדת הכנסת את סעיף 148, וההסכם לא מומש. גם כשהאופוזיציה לא מגיעה להישגים, בהתנהלות המתישה של ההצבעות על התקציב, קורה, לעיתים, שהסתייגות מסוימת, הגם שאינה מהותית, מצליחה לעבור. עבור אופוזיציה חלשה, עצם המבוכה הנגרמת בכך לקואליציה יכולה להיחשב הישג.
שקיפות. רוב הדיונים המהותיים על הצעות חוק נערכים בישראל בוועדות הכנסת. עם זאת, הדיונים שמשודרים דרך קבע ובמלואם, הם דיוני המליאה. הציבור חשוף יותר לנעשה במליאה מאשר לנעשה בוועדות, והדיון הממושך מאפשר לחברי הכנסת להביע את עמדותיהם באופן חופשי. כפי שציין באחד הדיונים חבר הכנסת סילבן שלום: "...לאחר שגיבשנו את כל ההסתייגויות ולא הצלחנו להעביר שום הסתייגות בוועדת הכספים. אבל יש לנו האפשרות כרגע לומר לציבור את דעתנו על תקציב המדינה ל-1995". עם זאת, טענה זו נחלשת בהדרגה, שכן מאז ראשית העשור השני של המאה ה-21, משודרים גם דיוני הוועדות באתר האינטרנט של הכנסת.
שימוש מוגבל. הפיליבסטר לא מנטרל לחלוטין את פעילות הפרלמנט, והשימוש בו הוא במקרים בודדים בלבד. טיעון זה תקף פחות לגבי הסנאט, שבו מתקיימים פיליבסטרים גם על נושאים שוליים, אך בכנסת, כאמור, רוב הפיליבסטרים נערכים בהצבעות על חוק התקציב וחוק ההסדרים, כלומר פעם או פעמיים בשנה.
חוסר ברירה. המצב בפרלמנט היפני מוכיח שאי אפשר למנוע פיליבסטרים לחלוטין, וחברי הפרלמנט תמיד ימצאו את הפרצות בתקנון שיאפשרו את עיכוב ההצבעה. הדבר בא לידי ביטוי גם בדיון שנערך בוועדת הכנסת ב-2003. חבר הכנסת אברהם בורג מהאופוזיציה אמר: "לא אכפת לי בכלל איזה כלל תקבעו. אני אומר לכם: תקבעו כלל שמותר לי להגיד מילה על כל סעיף, אות על כל סעיף – אני אמשוך לכם את הדיון מאה שעות, אם אני רוצה. חבל בכלל על הניסיון לחשוב שיש אפשרות להגביל". יושב ראש הקואליציה, גדעון סער, ציין אף הוא כי "יש לי חשד... שאם אתה תשים סוג מסוים של מכשול, יבואו חבריי באופוזיציה וינסו למרר את חיינו בדרכים אחרות".
טיעונים בעד ונגד הפיליבסטר > טיעונים נגד הפיליבסטר

פגיעה בעקרון הכרעת הרוב. הפיליבסטר עשוי לאפשר למיעוט לסכל את רצון הרוב.
דיוני סרק. ככל שמתמשך הדיון, כך חורגים חברי הפרלמנט מהנושא, ומבזבזים את זמנו של הפרלמנט בדיוני סרק. אחת הדוגמאות לדיון סרק שנערך בסנאט היא נאומו של הסנאטור יואי לונג על מדיניות הניו דיל בשנת 1935, שכלל דיון נוקב בשאלת גורלה של חרבו של ג'ורג' וושינגטון, תובנות בנוגע ליופי שבשינה, ותחקיר מעמיק שהניב מספר מתכונים לצדפות.
חוסר ריכוז ועייפות. הדיונים הממושכים והמתישים עלולים להביא לטעויות. הדוגמה הבולטת לכך היא פרשת ההצבעות הכפולות בשנת 2003.
פגיעה במעמד הפרלמנט בעיני הציבור. זוהי תוצאה ישירה מהמראות המגוחכים שנגלים לעיתים בזמן פיליבסטר, מהנאומים הלא רלוונטיים, ומהשלכותיהם של חוסר הריכוז והעייפות.
עלות כספית. פעילותו המתמשכת של הפרלמנט נושאת עמה עלויות, ללא תוצר של ממש.
בתרבות

הסרט "מר סמית הולך לוושינגטון" של פרנק קפרה (1939) מציג פיליבסטר שבשיאו מוקראת החוקה האמריקאית.
לקריאה נוספת

Catherine Fisk & Erwin Chemerinsky, “The Filibuster”, 49 Stanford Law Review 181, 1997
J.A.G. Griffith & Michael Ryle, Parliament: Functions, Practice and Procedures, 1989.
Hans H. Baerwald, Japan’s Parliament: An Introduction, 1974
בית הסוהר לנשים בבית לחם

בית הסוהר לנשים בבית לחם הוקם והופעל על ידי ממשלת המנדט, ושימש לכליאתן של נשים יהודיות וערביות, ובכלל זה אסירות של המחתרות העבריות, שפעלו נגד שלטונות המנדט ונשים שניסו להיכנס לארץ במה שנקרא אז "עלייה בלתי ליגאלית".
בית הסוהר נוסד בשנת 1930, במבנה שנשכר למטרה זו על ידי שלטונות המנדט. בתחילה שהו בו כ-30–40 אסירות ועצירות, חלק מהן עם ילדיהן, ובהמשך גדל מספרן ל-60–90 אסירות ועצירות. המפקח הראשון של בית הסוהר היה ג'ק גרהאם, ולצדו פעלה אשתו (הייתה האישה האנגלייה היחידה ששירתה במשטרת המנדט). מרבית הסוהרות היו ערביות. בחופשת הקיץ שימש בית הספר בבית ג'אלה כמתקן כליאה נוסף, להקלת הצפיפות בבית לחם.
בשנותיו הראשונות שהו בבית הסוהר רק אסירות ערביות. ב-26 ביולי 1934 נכלאה בבית הסוהר קבוצה של 32 נשים יהודיות, שנתפסו בעת ניסיון לעלות לישראל בעלייה בלתי ליגאלית. אלה היו הנשים היהודיות הראשונות שנכלאו בבית הכלא, בו שהו עד אז רק אסירות ערביות. הקבוצה עברה את הגבול בלבנון, ונתפסה בכפר נחום על ידי הבריטים. הנשים הגיעו ככל הנראה מפולין. בין הנשים הייתה פרידה לויפר (שם לאחר נישואין: גורסקי), אשר הייתה מאורסת למרדכי גורסקי שכבר היה בארץ באותו הזמן. הנשים נשפטו למאסר של שלושה חודשים בבית המשפט בחיפה. השופט היה אוון קורי. בסיום המאסר נקבע שהן יישלחו בחזרה ליוון. האירוע עורר סערה גדולה וסוקר בהרחבה בעיתונות התקופה, מכיוון שזו הייתה הפעם הראשונה שקבוצה גדולה הגיעה והושמה במאסר בבית כלא. האסירות שוחררו בספטמבר 1934 ונשלחו בחזרה לאירופה.
ב-13 בנובמבר 1934 הועבר בית הסוהר למבנה מרווח יותר, בשכונת ג'בל דאוד, קרוב לרחובה הראשי של העיר. ארבע חברות בית"ר הגיעו לבית הסוהר במרץ 1935.
בשנת 1939 פונה בית הסוהר למשך עשרה חודשים, והאסירות הועברו למבנה בית החולים ליולדות. בשנת 1944 הועברו העצירות ל"וילה סאלם" הסמוכה לבית הסוהר, ובבית הסוהר נותרו רק האסירות. בין שני הבניינים קישר שביל פנימי. בשנים הראשונות לא היו ב"וילה סאלם" מים זורמים.
עם לוחמות אצ"ל ולח"י שנכלאו בבית סוהר זה נמנו גאולה כהן (שהצליחה להימלט ממנו), אסתר רזיאל-נאור (שנכלאה כשהיא בהריון), שרה לבני, שולמית שמיר וצלה עמידרור. האסירות היהודיות זכו לביקוריהם של הרבנים אריה לוין ויעקב גולדמן וכן של ראש אגודת "לאסירינו", שמחה אבן-זהר.
פעולת בית הסוהר הסתיימה בחודש מאי 1948, עם סיום שלטון המנדט. לאחר מכן הפך המבנה לבית יתומים.
לקריאה נוספת

צלה עמידרור (הלר), במעצר בבית-לחם, מכון ז'בוטינסקי, תשכ"א.
גאולה כהן, סיפורה של לוחמת, הוצאת קרני, 1961.
הערות שוליים

1 2  36 Jailed; Entered Palestine Illegally, Jewish Telegraphic Agency, ‏1934-07-26 (באנגלית)
↑  דיווח ב-Jewish Telegraphic Agency
↑  Holy Land Deports 32 Jewish Girls, Jewish Telegraphic Agency, ‏1934-09-17 (באנגלית)
↑  ⁨סבל אסירות יהודיות בבית־לחם על "חטא שחטאו" בכניסה למולדת ⁩ | ⁨דבר⁩ | 17 יולי 1934 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  Ady Barill, m.facebook.com
↑  תצלום אויר של בית לחם עם אינדקס וכיתובים מאת חיל ההנדסה המלכותי של צבא בריטניה, 1945 (באנגלית) גליון Bethlehem and Beit Jala עם סימון בית הסוהר (מס' 7 במקרא - מופיע על הגליון מימין למס' 6), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  גאולה כהן, התחפשתי כערביה וברחתי מהכלא, מעריב, 24 בספטמבר 1961
גאולה כהן, סיפורה של לוחמת, הוצאת קרני, 1961, פרק 33.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011554857905171  VIAF: 20166475737607401906   WorldCat (עם VIAF): 20166475737607401906
לדוד משה הייתה חווה

| --- | --- |
 שיר
 יצא לאור:  1706 
 סוגה:  שיר ילדים
 שפה:  אנגלית 
 כתיבה:  עממי 
 לחן:  עממי 
 
לדוד משה הייתה חווה (נקרא לעיתים בטעות: לדוד משה הייתה פרה) הוא שיר ילדים ישראלי שביצעה חוה אלברשטיין באלבומה "טיקיליטון" משנת 1977. הפזמון צבר פופולריות ונחשב לקלאסיקה של שירי הילדות בישראל, השיר בוצע גם על ידי ציפי שביט ונתן דטנר, עוזי חיטמן, דליה פרידלנד, ג'קי מקייטן, דודו זר, מתן אריאל, משתתפי "שלוש, ארבע חמש וחצי", משתתפי "בלי סודות", דנה עדיני ודרור קרן ואחרים.
מקור השיר

במקור נכתב השיר בשפה האנגלית בשם "Old MacDonald Had a Farm", ("למקדונלד הזקן הייתה חווה") בשנת 1706 ותורגם לשפות שונות. השיר תורגם לעברית על ידי אברהם ברושי.
תוכן הפזמון עוסק בחקלאי המגדל בעלי חיים, ובקולות שמשמיעות החיות השונות.
גרסאות בשפות שונות

השיר תורגם מאנגלית לשפות אחרות ומילותיו שונו מעט כדי שיתאימו לדרישות המקצב ולתרבות של כל שפה:
| השפה | שם השיר במקור | משמעות שם השיר |
| --- | --- | --- |
| אוקראינה אוקראינית | Дід Іван корівку має | לדוד איוון יש פרה |
| פקיסטן אורדו | عبد اللہ کا تھا ایک گاؤں | לעבדאללה היה כפר |
| איטליה איטלקית | Nella vecchia fattoria | בחווה הישנה |
| דרום אפריקה אפריקאנס | Ou Oom Klasie het 'n plaas | לדוד הזקן קלאוס יש חווה |
| גרמניה גרמנית | Onkel Jörg hat einen Bauernhof | לדוד יורג יש חווה |
| דנמרק דנית | Jens Hansen havde en bondegård | לג'נס הנסן הייתה חוה |
| יפן יפנית | ゆかいな牧場 | חווה מאושרת |
| הרפובליקה העממית של סין סינית | 王老先生有块地 | למר וואנג הזקן הייתה אדמה |
| סלובניה סלובנית | Na kmetiji je lepo | בחווה זה יפה |
| ספרד ספרדית | En la granja de Pepito | בחווה של פפיטו |
| סרביה סרבית | Na salašu dede mog | בחווה של סבא שלי |
| מצרים ערבית מצרית | جدو على | סבא עלי |
| פולין פולנית | Stary Donald farmę miał | לדונלד הזקן הייתה חווה |
| פורטוגל פורטוגזית | Na quinta do tio Manel | בחווה של הדוד מנל |
| פינלנד פינית | Piippolan vaarilla oli talo | לסבא פיפולן היה בית |
| איראן פרסית | پیرمرد مهربون | זקן חביב |
| צ'כיה צ'כית | Strýček Donald farmu měl | לדוד דונלד הייתה חווה |
| צרפת צרפתית | Dans la ferme de Mathurin | בחווה של מאטורין |
| דרום קוריאה קוריאנית | 그래 그래서 | כן, כך |
| רוסיה רוסית | Дед МакДональд напевал И-ай,и-ай,О! | סבא מקדונלד שר הי-היי והי-הו |
| שוודיה שוודית | Per Olsson hade en bonnagård | לפר אולסון הייתה חווה |
ראו גם

אצא לי השוקה