stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה וינשטיין
ביוגרפיה > טיפול בבכירים, חברי כנסת וראש הממשלה > העמדת השר אביגדור ליברמן לדין סמוך לבחירות

ב-2007 נפתחה חקירת משטרה בעניינו של אביגדור ליברמן, בחשד לקבלת מיליוני שקלים כחבר הכנסת, החל מ-1999 ועד 2006 ממיכאל צ'רנוי וגורמים שונים בחו"ל, באמצעות חברות קש שלו ושל בתו. במרץ 2010 חקרה המשטרה את ליברמן בחשד שקידם את זאב בן אריה באופן לא תקין לתפקידים שונים במשרד החוץ ובסופם לשגריר ברוסיה הלבנה, בתמורה לנאמנותו, וזה גמל לו בפרטים אודות החקירה המתנהלת נגדו, שהגיעו לידיו במסגרת בקשה מהשגרירות.
בדצמבר 2012, לקראת הבחירות, הודיע וינשטיין על ההחלטה לסגור את התיק העיקרי נגד ליברמן בעניין החשדות הכספיים, על אף המלצת המשטרה להעמידו לדין, עקב היחלשות הראיות במהלך הזמן; אך הגיש כתב אישום נגד ליברמן בפרשת השגריר. העיתוי של החלטה זו, לקראת מועד הבחירות, ותוך כדי מסע הבחירות, היה שנוי במחלוקת, ונראה שגם השפיע בסופו של דבר על החלטות הבוחרים. מנגד מישאל חשין טען שהיה "סחר מכר" עם אביגדור ליברמן, במקום לנהל תביעה משפטית מלאה. אחרים האשימו את וינשטיין בכך שהוא "עייף" ואינו יוזם. לטענתם מדובר בקנוניה בינלאומית הכוללת את מרטין שלאף את משפחת שרון, חיים רמון ואריה דרעי ושכשלונו של היועץ לעקוב אחרי הפרשה ולהביאה לגמר, היא באחריותו. בעקבות הודעת היועץ המשפטי, (מיכאל) מיקי איתן חבר הכנסת לשעבר ואיש מפלגת הליכוד שהודח ממקומו, טען שליברמן אינו מועמד ראוי, ותבע מהיועץ לקבוע זאת באופן רשמי.
ביוני 2013 טען בבית המשפט שיש לדחות את העתירה נגד סגירת התיק של ליברמן, מפני שהעדה המרכזית, ישראלית לשעבר אזרחית קפריסין, מסרבת לשתף פעולה.
ביוגרפיה > טיפול בבכירים, חברי כנסת וראש הממשלה > שימוע לרב שמואל אליהו בחשד להסתה בגזענות

בעקבות התבטאויות של הרב שמואל אליהו, רבה של צפת, מסוף ינואר 2006, הורה היועץ המשפטי לממשלה דאז מני מזוז, לחקור אותו בחשד להסתה לגזענות. כשבוע לאחר מכן הוגש נגדו כתב אישום, שבוטל כעבור מספר חודשים לאחר שהרב אליהו קיבל על עצמו להבהיר את דבריו.
בעקבות הסכמה שנתן הרב אליהו לספר תורת המלך, בשנת 2011, נפתחה חקירה חדשה של פרקליטות המדינה בעניינו. כשנה לאחר מכן, בחשוון ה'תשע"ב (2012) נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש הקצתה חודשיים למדינה להגיש כתב אישום בחקירה חדשה של הפרקליטות בעניינו ונזפה בהם על התמהמהותם. כחודש לאחר מכן, בהוראת וינשטיין התיק נסגר מחוסר ראיות, לאחר שימוע בו הראה הרב אליהו שדבריו סולפו בתקשורת. בעקבות החלטה זו הוגשה ב-2013 הצעת חוק הקוראת להרחיב את הגדרת הגזענות (רדיפה על רקע צבע עור, גזע והשתייכות לאומית-אתנית) ולהוסיף בה רדיפה על רקע דתי ומגדרי, להוריד את הצורך בהוכחת רצון המפרסמים לפגוע באחרים, ולהוריד את ההגנה על פרסום ציטוט מתוך כתבי דת ותפילה, אם נעשתה מתוך מטרה להסית לגזענות.
בתחילת יולי 2013 בעקבות פנייה של חבר הכנסת איתן כבל, הודיע וינשטיין בתאום עם שרת המשפטים ציפי לבני כי אם הרב שמואל אליהו יעמיד עצמו לבחירה לרבנות הראשית, יהיה עליו לעבור שימוע בעניין התבטאויותיו הוראותיו, ופרסומים בשמו, שוב בחשד להסתה לגזענות.
ביוגרפיה > צה"ל

בשנת 2012 היועץ הביע התנגדות לחקיקת חוקים המעדיפים את המשרתים בצה"ל. במאי 2013 הכשיר את החלטת הממשלה בעניין הקצאת דיור ואישורי בנייה, שכללה הנחה למשרתים בצה"ל, והקצאה מיוחדת לתושבים ערבים וליהודים דתיים, למרות הערת בג"ץ לפיה תנאי השירות בצה"ל מהווה אפליה. אך חודש לאחר מכן הביע את התנגדותו לחקיקת חוקים המעדיפים את המשרתים בצה"ל, במסגרת דיון בישיבת ועדת השרים לענייני חקיקה על הצעת החוק של חבר הכנסת יריב לוין 'זכויות התורמים למדינה'. המלצת היועץ לא התקבלה, והצעת החוק עברה[דרושה הבהרה].
ב-26 ביוני 2008, שלוש שנים לפני כניסתו של וינשטיין לתפקיד היועץ, ניתן פסק הדין של בית המשפט המחוזי בעניין הסרט "ג'נין ג'נין". בהסכם מקדמי, שולמו פיצויים לחיילים התובעים על ידי שני בתי קולנוע סינמטק שהקרינו את הסרט. תביעת הדיבה של קבוצת החיילים נגד יוצר הסרט מוחמד בכרי נדחתה, בנימוק שבמקרה של תביעת לשון הרע על קבוצה של בני אדם נדרשת הסכמתו של היועץ המשפטי לממשלה, על מנת לשמור על חופש הביטוי. עם כניסתו לתפקיד, ובמשך השנים ביקשו החיילים מווינשטיין שיצטרף אליהם בתביעה נגד יוצר הסרט, אך הוא לא נענה לבקשתם. ב-2012 הוחל בגיבוש חוק, שיוציא מידיו של היועץ המשפטי את ההחלטה בעניין, במגמה ללחוץ על וינשטיין לאשר את התביעה. בשנת 2013 הוגשה הצעת חוק בעניין בוועדת חוקה חוק ומשפט, ובחוות דעת כתובה וינשטיין התנגד לה. ב-2014 פנו הלוחמים בשנית לווינשטיין שיתבע את בכרי על דיבה, אך הוא התמיד בסירובו.
ביוגרפיה > נושאים נוספים

ב-12 בפברואר 2013 העיתון "הארץ" פרסם פרטים בעניין פרשת בן זיגייר (האסיר X), למרות צו איסור פרסום ובמודע אליו. ב-21 בפברואר וינשטיין שלח מכתב לעורך "הארץ" ולעיתונו, ובו הודיע שמשיקולים שונים אינו מורה לפתוח בחקירה נגד העיתון, משיקולי הצורך בעיתונות חפשית, אך נוזף בעיתון בחומרה על פגיעתו בביטחון תושבי ישראל, ומודיע שבמקרים חוזרים של התנהגות כזו לא ימנע מלפתוח בחקירה.
בפברואר 2013, פורסם שווינשטיין מנע את חקירתו של שופט, אשר שנתיים קודם הודה בפני רשויות הרווחה שהוא מכה את ילדיו.
בהמשך לסיום עבודת הוועדה בעניין הדרת נשים פורסם שווינשטיין ממליץ על חקיקה שלפיה הדרת נשים תיחשב עבירה פלילית. שרת המשפטים ציפי לבני החליטה לפעול על פי המלצה זו. בעיתונות החרדית ההחלטה הוגדרה כ"מסע רדיפה".
בשנת 2014 הוגשה עתירה לבג"ץ נגד הרבנות הראשית, בדרישה שתפסיק להטיל קנסות על עסקים המציגים תעודות השגחה על דיני הכשרות שלא באישור הרבנות. לדעת הרבנות תעודות אלה הן בניגוד לחוק איסור הונאה בכשרות, ויש בהן להטעות את הציבור בענייני הכשרות, והיא פנתה לוינשטיין לייצגה, מתוקף היותה גוף ממשלתי. וינשטיין החליט שדרישת העותרים אכן צודקת וזאת העמדה שתוצג בבג"ץ. הרבנות ביקשה לרכוש ייצוג חיצוני, שייצג את עמדתה, אך גם לזה וינשטיין סירב, ולכן, הרבנות פנתה לבג"ץ בדרישה שיאושר לה ייצוג חיצוני. בג"ץ החליט לאשר לה את הבקשה ואף מתח ביקורת קשה על וינשטיין שגם סירב להציג את עמדתה, וגם לא אישר לה ייצוג חיצוני.
ביוגרפיה > נושאים נוספים > תמיכה בחזרה מרצון של זרים כלואים לארצות מוצאם ובמעצרם הממושך

ביוני 2013 אישר וינשטיין את פעולות המדינה לעידוד חזרתם של זרים כלואים מאריתראה ודרום סודאן. ביקורת של ארגוני הסיוע לפליטים טענה שבעבר נציבות האו"ם לפליטים קבעה שמדובר למעשה בגירוש, בניגוד לרצונם של הכלואים.
בתחילת יולי באותה שנה אישר גם מעצר ממושך של חשודים בגנבה, הטרדה ועבירות קלות, לאור ניצול מדיניות "הדלת המסתובבת" ופשיעה חוזרת בידי כנופיות.
ביוגרפיה > נושאים נוספים > הגדרת פעולות 'תג מחיר' של יהודים כפעילות בארגון חבלה

במאי 2013, בעקבות ריבוי פעולות שהוגדרו כ'תג מחיר' כולל הצתת מסגדים ופגיעה בערבים, וכן תקיפת חיילי צה"ל, וינשטיין היה שותף עם שרת הפנים ציפי לבני ושר המשטרה יצחק אהרונוביץ' בהמלצה להגדיר את פעולות תג מחיר כפעולות בארגון חבלה, וכפעילות חבלנית עוינת. בעקבות ביקורת בימין, על כך שרבים מהאירועים זויפו, ושרוב התקיפות בשטח הם דווקא נגד המתנחלים, ראש הממשלה בנימין נתניהו קיבל החלטה בניסוח מרוכך יותר, והגדיר את הפעולות כהתאחדות בלתי מותרת. לאחר מכן פרסם שבין הסיבות להחלטה היה גם שיקול תדמיתי של מדינת ישראל בעולם, לאור השוואה אפשרית בין פעולות תג מחיר להתארגנות רצחנית נרחבת וכלל עולמית כמו הג'יהאד האיסלאמי או חמאס.
ביוגרפיה > לאחר פרישתו

ויינשטיין סיים את תפקידו ב-1 בפברואר 2016 והוחלף על ידי אביחי מנדלבליט, מזכיר הממשלה היוצא. לאחר תפקידו כיועץ מונה לנשיא כבוד של איגוד האגרוף. מאז הוא מעביר שיעורי אגרוף בהתנדבות לחולי פרקינסון.
בשדה המקצועי חזר וינשטיין לעבוד כעורך דין פלילי המייצג נאשמים – עיסוקו טרם מינויו. במסגרת זו ייצג את אנשי העסקים בני שטיינמץ ודן גרטלר. בשנים האחרונות הצטרף לצוות המשרד דרור, מנצ'ל, וינשטיין יחד עם בתו קארין, עורכת דין אף היא.
בשנת 2022 יצא לאור ספרו "היועץ", על תקופת כהונתו כיועץ המשפטי לממשלה.
בדצמבר 2024 קרא להתפטרותם של כל מי שבמשמרתם התרחש טבח שבעה באוקטובר: ראש הממשלה, הרמטכ"ל, ראש השב"כ ועוד.
ביוגרפיה > חיים אישיים

וינשטיין נשוי ואב לשלושה ילדים, מתגורר בהרצליה פיתוח. הוא מתאמן באגרוף מדי שבוע ומכהן כנשיא כבוד של איגוד האגרוף. חתנו הוא השופט עודד מאור, שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב.
לקריאה נוספת

דינה זילבר, בשם החוק: היועץ המשפטי לממשלה והפרשות שטלטלו את המדינה, אור יהודה: דביר, 2010
יהודה וינשטיין, היועץ, ידיעות ספרים, 2022
מרקוס יוניוס ברוטוס

ערך זה עוסק באחד מראשי הקשר לרציחת יוליוס קיסר. אם התכוונתם למשמעותיות אחרות, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  85 לפנה"ס
 התאבד:  23 באוקטובר 42 לפנה"ס (בגיל 43 בערך) פיליפי, מקדוניה (פרובינקיה רומית), הרפובליקה הרומית 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 מפלגה:  אופטימאטים 
 בן או בת זוג:  קלאודיה (ערך בלתי־ידוע–45 לפני הספירה) פורקיה קאטוניס (45 לפני הספירה–43 לפני הספירה)  וולומניה סית'ריס 
 
 
 
קווינטוס קאיפיו ברוטוס (לטינית: Q·CAEPIO·BRVTVS) או בשמו הידוע יותר מרקוס יוניוס ברוטוס (לטינית: M·IVNIVS·BRVTVS;‏ 85 לפנה"ס – 23 באוקטובר 42 לפנה"ס) היה מדינאי רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה. ברוטוס נולד למשפחה אצולה רומאית אשר ייחסה את מוצאה לברוטוס הקונסול הראשון שייסד את הרפובליקה הרומית. בהשפעת מורשת משפחתו הוא חבר לסיעה האופטימאטית והתנגד לדיקטטור יוליוס קיסר, והיה מראשי הקשר לרציחתו. ניסיונו להחזיר את המשטר הרפובליקאי נכשל, והוא התאבד לאחר שהובס בקרב פיליפי על ידי אוקטביוס ומרקוס אנטוניוס.
עד ימינו נחשב ברוטוס לאחת הדמויות השנויות במחלוקת בהיסטוריה של רומא העתיקה. יש הרואים בו אב טיפוס של הבוגד האולטימטיבי, הרוצח את חברו ומיטיבו, בעוד אחרים רואים בו מופת לפטריוטיות, לשנאת רודנות, וכאדם שהקריב את האינטרסים האישיים שלו לטובת מולדתו.
תולדות חייו > תחת שלטונו של קיסר

כשפרצה בשנת 49 לפנה"ס מלחמת האזרחים בין קיסר לסנאט, בחר ברוטוס, בדומה לדודו, קאטו הצעיר, שהיה יריב מר של קיסר, לצדד בפומפיוס, למרות העובדה שהוא היה אחראי לרציחתו של אביו ואף על פי שגינה אותו בעבר. ברוטוס החליט שתמיכה בו היא לטובת השמירה על הרפובליקה. ברוטוס היה חשוב לצדדים הלוחמים פומפיוס כיבד אותו ואילו קיסר נתן פקודה לקציניו להימנע מלפגוע
בשנת 49 לפנה"ס פרצה ברומא מלחמת אזרחים.
ברוטוס השתתף בלחימה בכוחות של קיסר בקרב פארסלוס. אחרי התבוסה בקרב, ברח ברוטוס ללריסה ומשם יצר קשר עם קיסר והביע חרטה, קיסר סלח לו ואפשר את חזרתו לרומא.
עם חזרתו לרומא מינה אותו קיסר בשנת 46 לפנה"ס למושל גאליה קיסאלפינה, המינוי שלו למושל פרובינקיה, מינוי בעל חשיבות אסטרטגית שמראה את הביטחון שקיסר רחש לברוטוס. כמושל, ברוטוס הוכיח את עצמו בהתנהגותו המופתית והנדיבה והיווה הקלה על תושבי האזור לעומת המושלים החמסנים שקדמו לו.
ברוטוס התגרש מאשתו בסוף שנת 45 לפנה"ס וזמן קצר אחר כך התחתן עם דודניתו פורקיה קאטוניס. ככל הנראה, הנישואים לא נעשו ממניעים פוליטיים, מכיוון שמשפחתה של פורקיה הייתה אנטי-קיסרית ואילו ברוטוס באותה עת היה עדיין מקורב לקיסר, כך שהנישואים היו כנראה נישואי אהבה.
קשריו של ברוטוס עם קיסר המשיכו להתהדק. כשנפגש איתו בהיספניה בשנת 45 לפנה"ס לאחר הניצחון בקרב מונדה. הרושם שברוטוס קיבל, היה שקיסר מתכוון להחיות את המערכת הרפובליקאית הישנה. ברוטוס מונה למשרת הפראיטור אורבנוס בשנת 44 לפנה"ס יחד עם גאיוס קסיוס לונגינוס שמונה להיות הפראיטור פרגריני. העובדה שקיסר העדיף את ברוטוס על גבי קסיוס, שהיה מנוסה ממנו, מלמדת אף היא על האמון והביטחון הרב שרחש לו קיסר, שבאותה העת אף היה מאורס לאמו של ברוטוס [דרוש מקור: לאירוסים]. כמו כן קיסר הועיד את ברוטוס לשמש בתפקיד מושל מוקדון בתום כהונתו כפראיטור ולאחר מכן כקונסול של שנת 41 לפנה"ס
הקשר לרציחתו של קיסר, התגבש על רקע מינויו לדיקטטור לכל ימי חייו ועל רקע ההבנה שבכוונתו להפוך לאוטוקרט, כשהחל פוגע בסמכויות הסנאט ונוהג באופן מזלזל בסנאטורים. ייתכן שהקושרים שאבו עידוד מכך שיחסיו של קיסר עם חלק מן הפלבס והטריבונים עלו על שרטון. קסיוס, שהיה ראש הקושרים, הבין שהוא זקוק לשמו הטוב של ברוטוס כדי לתת לגיטימציה לרצח קיסר. בתחילה היסס ברוטוס להצטרף לקשר, אולם במהרה הצליח קסיוס לשכנעו בכך שקיסר מתכוון להמליך את עצמו למלך ושזו חובתו הפטריוטית, להתקומם כנגד הרודן.
הצטרפותו של ברוטוס לקשר שכנעה מספר נוסף של אנשים ליטול בו חלק. הקושרים הוציאו לפועל את תוכניתם לרצוח את קיסר באידו של מרץ 44 לפנה"ס כיוון שקיסר היה אמור להשתתף בישיבת הסנאט באותו היום. ייתכן שאחת הסיבות למועד שנקבע, הייתה שמועה שקיסר מתכוון להכריז מלחמה על האימפריה הפרתית ולהעביר החלטה שממנה אותו למלך, מכיוון שספרי הסיבילות חזו כביכול שהפרתים יוכלו להיכבש רק על ידי מלך. בזמן שקיסר ישב בסנאט הוא הותקף על ידי קבוצת הקושרים, סווטוניוס מסופר שבתחילה קיסר ניסה להתגונן, אולם כשראה שברוטוס בין תוקפיו כיסה את פניו בטוגה שלו ואמר "הגם אתה, בני?".
אישיותו

אופיו של ברוטוס היה מלא בסתירות; מצד אחד הוא היה עיקש ובעל כריזמה וכן בעל ביטחון עצמי ואמונה בצדקת דרכו, אולם באותה עת הוא היה נאיבי וחסר טאקט עד שאפשר להגיד שלעיתים היה גס רוח.
כישלונו של ברוטוס נבע מחוסר יכולתו להתגמש מבחינה פוליטית, הוא לא הבין שמלחמתו למען החופש - כלומר למען הרפובליקה המסורתית שבה לסנאט יש חופש דיבור, בעלי המשרות מתחלפים כל שנה ואף אדם לא יכול לצבור יותר מדי כוח, קסמה רק לשכבה דקה של הנוביליטאס. המוני העם העדיפו לחיות תחת אוטוקרטים נדיבים כקיסר ואוגוסטוס. אולם למרות כל חסרונותיו אפשר לשבח אותו על מלחמתו למען עקרונותיו.
מורשתו ותדמיתו

עד ימינו ברוטוס נשאר אחד הדמויות השנויות במחלוקת בהיסטוריה של רומא העתיקה. יש הרואים בו את האב טיפוס של הבוגד האולטימטיבי הרוצח את חברו ומיטיבו בעוד אחרים רואים בו מופת לפטריוטיות ולשנאת רודנות, אדם המקריב את האינטרסים האישיים שלו על מזבח אהבת המולדת.
בתקופתו הדעות לגביו נחלקו בהתאם להשקפה הפוליטית, חברו קיקרו הילל אותו ואת הקשר לרציחת קיסר כמעשה מופת, ואף משווה את הרוצחים לאלים בשעה שחברי הסיעה הקיסרית גינו את ברוטוס בכל תוקף.
דמותו של ברוטוס זכתה לעדנה מאוחרת, כאשר אוגוסטוס החל להתרחק ממורשתו של קיסר. ברוטוס אמנם לא זכה לשבחים רשמיים, אך גם לא גונה באופן חד משמעי. בימי טיבריוס ונירון, לעומת זאת אישי ציבור ששיבחו את ברוטוס מצאו עצמם מואשמים בבגידה. הקיסר-הפילוסוף מרקוס אורליוס החשיב את ברוטוס כאחד ממקורות ההשראה שלו לצורת ניהול שלטון ראויה.
גם רוב הסופרים הרומאים שפעלו בתקופת האימפריה הרומית גילו כלפיו יחס אמביוולנטי, מצד אחד שיבחו אותו על מעלותיו, אולם גינו אותו על רציחתו של קיסר בייחוד שלאחר שלטונם של קיסרים רודנים כגון קליגולה ודומיטיאנוס קיסר נתפס פחות כעריץ.
בימי הביניים ובתקופת הרנסאנס ברוטוס גונה בשל בגידתו בקיסר, הגינוי הבולט מכולם היה של דנטה אליגיירי שביצירתו הקומדיה האלוהית, מתואר ברוטוס המעונה בגיהנום כחוטא הגדול ביותר יחד עם יהודה איש קריות שבגד בישו. לעומת זאת במחזה יוליוס קיסר של ויליאם שייקספיר כחיובית ביותר, ברוטוס מוצג כאידיאליסט הנקרע בין חברותו ואהבתו לקיסר לנאמנותו לרפובליקה. באחד משיאי המחזה נואם ברוטוס לעם הרומאי מעל גופת קיסר, וסוחף אותם להכיר בצדקת הרצח. באיטליה ברוטוס נחשב כגיבור בעיני הרפובליקאים, ורציחתו של קיסר נחשבה מעשה מופת של חיסול עריץ ולחימה למען החירות.
בעת החדשה, ברוטוס נחשב כמודל לחירות ולהתנגדות לרודנות במיוחד בתקופת ההמהפכה הצרפתית ובמלחמת העצמאות של ארצות הברית. סדקים בתדמיתו החיובית של ברוטוס התחילו להופיע עם אימוץ גישה היסטוריוגרפית ביקורתית במאה השמונה עשרה, תדמיתו של ברוטוס הפכה לשלילית ביותר במאה התשע עשרה, עידן שבו רוב הכותבים הביעו הערצה בלתי מסויגת לקיסר. לעומת זאת במאה העשרים נוטים היסטוריונים לצייר תמונה יותר מאוזנת של ברוטוס.
לקריאה נוספת

Martin Lonther Clarke, The Noblest Roman: Marcus Brutus and His Reputation, Cornell University Press, Ithaca, New York 1981 (הספר בקטלוג ULI)
Edward Gibbon, Digression on the Character of Brutus
הערות שוליים

↑  פלוטרכוס, "חיי ברוטוס", סעיף 2.
↑  ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, עמ' 515-517
↑  פסאודו אורליוס ויקטור, על אנשי המופת של העיר רומא, 82
↑  אפיאנוס, מלחמת האזרחים, 3.2
↑  פלוטרכוס, חיי קיסר, 62.4
↑  צבי יעבץ, יוליוס קיסר - תהפוכותיה של כריזמה, עמ' 154-166
↑  קסיוס דיו, היסטוריה רומאית, 47.25.3
↑  ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, עמ' 569-570
↑  Hugh Last, Imperivm Maivs: A Note, The Journal of Roman Studies, Vol. 37, Parts 1 and 2. (1947), pp. 157-164
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259104305171  BIBSYS: 90282539  BNE: XX1237329  BnF: cb125362018 (data)  GND: 118516361  ICCU: CNCV002092  ISNI: 0000 0001 2136 2762  LCCN: n80056883  NKC: jn20000700250  NLA: 35855724  NLG: 284146  NTA: 070089140  RERO: 02-A003051911  SELIBR: 179992  SUDOC: 067069037  Trove: 1117637  VcBA: 495/11567   WorldCat (עם LCCN): n80-056883 
מטבע המציג את אלת החירות ליברטס, על צידו האחורי מופיע הקונסול הראשון ברוטוס בחברת הליקטורים
"ברוטוס טבע על המטבעות שיוצרו את דיוקנו, קסדה ושני פגיונות. דבר זה והכתובת על המטבע הצביעו על העובדה שהוא וקסיוס הובילו את המולדת לחירות"
מטבע המציין את ניצחונותיו הצבאיים של ברוטוס
"נפגש בפיליפי" - סצנה מתוך יוליוס קיסר
מבנה מוזיאון התנ"ך בצפת

| --- | --- |
מבנה המוזיאון בתמונה משנת 2016
מבנה המוזיאון בתמונה משנת 2016
 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים, מוזיאון לשעבר 
 מיקום:  צפת
 מדינה:  ישראל
 בעלים:  צפת 
 הקמה ובנייה
 אדריכל:  גוטליב שומאכר 
 
 קואורדינטות:  32°58′13″N 35°29′41″E﻿ / ﻿32.970346132067°N 35.494814130211°E﻿ / 32.970346132067; 35.494814130211
  (למפת צפת מוגדלת) מבנה מוזיאון התנ"ך בצפת(למפת צפת רגילה) מבנה מוזיאון התנ"ך בצפת(למפת הגליל העליון רגילה) מבנה מוזיאון התנ"ך בצפת(למפת הגליל העליון מוגדלת) מבנה מוזיאון התנ"ך בצפת
 
מבנה "מוזיאון התנ"ך" בצפת, הידוע גם בשם "המוזיאון על שם גליצנשטיין", נחשב לאחד הבניינים ההיסטוריים המרשימים בצפת. הבית ממוקם על המורד הצפוני של מצודת צפת העתיקה באזור גבוה, ושולט על אגן נופי רחב שכולל את הר כנען, הר מירון ומורדותיו, הרובע היהודי ומורדות ואדי עמוד, והוא גם אחד המבנים הבולטים בעיר ההיסטורית שהתפתחה לרגלי המצודה בחלק הצפוני של העיר בסוף המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים.
המקום נבנה כבית מגורים למשפחה ערבית נוצרית מצפת, ובמהלך השנים שימש כמלון ובית קפה Citadel, מעונו של המושל הבריטי, מועדון קצינים בריטים ומוזיאון. בשנים האחרונות המבנה נטוש ומצבו ההנדסי גרוע. המבנה נמצא ברשימת אתרי מורשת של המועצה לשימור אתרים, על פי פרסומי המועצה לשימור אתרי מורשת נעשה במבנה סקר הנדסי נעשה בסוף שנת 2019 על מנת לקדם את שימורו,
המבנה בראשית המאה ה-20

הבית נבנה בין השנים 1904 לשנת 1912. בגלויה היסטורית משנת 1904 של צפון צפת, המבנה עדין לא נראה, ובצילום מאוסף לואי קאן משנת 1912, הבניין והחומה נראים בתמונה בבירור.
הבניין תוכנן כנראה על ידי גוטליב שומאכר, אדריכל בן עדת הטמפלרים בחיפה. הנחה זו מבוססת על דמיון למאפייני בנייה במבנה בית החולים של המיסיון האנגלי בצפת, המוכר בשם בית בוסל, שתוכנן על ידו ונחנך בשנת 1904, והדמיון למבנים שבנה במושבה הגרמנית בחיפה.
הבעלים הראשונים של המבנה היו בני משפחת חדאד, אחת מהמשפחות הנוצריות הקתוליות המכובדות של צפת הבית נבנה כבית מגורים והיה מרוחק מרובע המגורים הנוצרי שהיה בדרום העיר, אך קרוב למוסדות המיסיון האנגליקני והסקוטי שנבנו באזור זה באותה תקופה. משפחת חדאד עזבה את צפת כבר בשנות ה-20 של המאה העשרים והשכירה את המבנה. אחד מבני המשפחה, לוטפי בולוס חדאד, שחי במקסיקו הגיש בשנת 1956 תביעה לבית המשפט בחיפה ודרש מעיריית צפת להשיב לו את הבית ששייך למשפחתו ולפנות באופן מיידי את המוזיאון שפעל שם בשנים אלה. העובדה כי המבנה שייך היום לעיריית צפת, מעידה כי התביעה נדחתה. בפולקלור הצפתי נקרא המבנה "בית המושל"בשל מיקומו ופארו, אך אין לכך סימוכין בכתב, . ייתכן כי הכינוי "בית המושל" דבק בו כי בתקופת המנדט, ולזמן קצר, שימש כביתו של המושל הבריטי בצפת המנדטורית.
חזית המבנה והגן שלפניו פונים לצפון ומהם נשקפים העיר העתיקה והר מירון. מהגן הובילו מדרגות היישר לרחובה הראשי של העיר שנסלל על גבי החפיר הצלבני העתיק והקיף את חלקה העליון של העיר כטבעת. מדרגות האבן המקוריות מכוסות היום בבטון ומסתיימות בצמוד לסופרמרקט ברחוב ירושלים, מול בית ברש"ד, אחד הבתים הפרטיים הראשונים שנבנו על ידי יהודים מחוץ לרובע היהודי בראשית המאה ה-20.
מנחם כהן בספרו סיפורי צפת מתאר את מדרגות הבטון:
לצד בית החולים, לאורך החורשה, הובילה שורת מדרגות מיוחדת אל מסעדת ריזק (כיום מוזיאון התנ"ך) ולמצודה. שורת המדרגות עמדה בכל פגעי הטבע במשך עשרות שנים, שיני הזמן לא יכלו לה והיא הצליחה לשרוד בתקופת התורכים, הערבים והאנגלים. עד שבאה עירייה יהודית והצליחה להכניעה. יהיו הסיבות והתרוצים אשר יהיו, עובדה היא כי המדרגות נהרסו ואינן...
המבנה בתקופת המנדט

את המבנה שכר בתקופת המנדט ערבי לבנוני מרוני בשם ריזק שהקים שם מלון ובית קפה בשם "סיטדל" ("Citadel"). בעונת הקיץ נערכו הופעות ומסיבות בחצר הנמצאת בחזית המבנה ובסוף תקופת המנדט הבריטי שימש כמועדון הקצינים הבריטים בצפת וסביבתה.
במלחמת השחרור, בקרב על צפת נחשב המקום לנקודה אסטרטגית שהשקיפה על הכניסה לעיר ועל בית החולים היהודי והיה נקודת המוצא ללוחמים לקראת יציאתם לכיבוש "המצודה". הקרב גבה נפגעים רבים בין הלוחמים שהונצחו ב"גן המצודה "בשתי אנדרטאות לזכרם.
"המוזיאון ע"ש גליצנשטיין" – משנות החמישים עד שנות השבעים של המאה ה-20

עם קום המדינה נבחר לראש העיר משה פדהצור (פודהורצר) שכבר בשנת 1950 ייעד את המקום למוזיאון עירוני. את המקום העמיד האפוטרופוס הכללי לעמנואל רומנו גליצנשטיין, שיסד אגודה והקים בו מוזיאון ע"ש אביו האמן חנוך הנריק גליצנשטיין, אמן ואספן שחי בארצות הברית ורבות מיצירותיו עסקו בנושאי התנ"ך. האגודה שבראשה עמד עמנואל גליצנשטיין העבירה את אוסף המשפחה מארצות הברית לצפת, והתחייבה לתחזק את המבנה.
ב-22 במאי 1953 נחנך מוזיאון גליצנשטיין בקול תרועה ואשת נשיא המדינה הגב' ורה ויצמן גזרה את הסרט. המאורע צולם והונצח ביומני כרמל.
בכניסה למוזיאון הוצב פסלו המפורסם "שמשון", ובחדריו, בנוסף ליצירות מעשה ידי האמן היה אוסף ציורים של מאנה כ"ץ שיצר גם בצפת. ויצירות נוספות של אמנים אחרים. המוזיאון היה מוקד ביקורים פופולרי בשנות החמישים והשישים, ופתח שעריו לנוער בצפת שרבים מהם זוכרים את הציורים והפסלים המרשימים שהיו בו.
בשנות השבעים ירד המוזיאון מגדולתו, בחודשי החורף נסגר בשל חוסר מבקרים. האגודה והמשפחה התקשו לעמוד בהוצאות האחזקה והוצאות התיקונים המבניים של הבניין שסובל מסידוק קיצוני. במוזיאון התגורר זוג אמנים מבוגרים שפתחו את המוזיאון לסירוגין, הם הביאו איתם את " אוסף שפירא" אוסף של ציורים של אמנים מפורסמים ביניהם דלקרואה, אדוארד מאנה, ועוד, שהתבררו כציורים מזויפים. יורם קניוק פרסם סיפור בעיתון דבר המתאר את חוויותיו מביקור במוזיאון גליצנשטיין בשנת 1972, ואת אוסף שפירא שראה במו עיניו.
המבנה הוחזר לעיריית צפת. חלק מהיצירות הוחזרו למשפחת גליצנשטיין, חלק מהיצירות והפסל המפורסם של "בר כוכבא" הועבר למוזיאון עין חרוד שם הוא מוצג עד היום.
בשנת 2016 הוצגה תערוכה בשם " בר כוכבא" במוזיאון ארץ ישראל ובה הוצג הפסל . חלק מהתמונות אוחסנו במחסני עיריית צפת בתנאים לא נאותים.
לא ברור היכן נמצאים הציורים המזויפים של "אוסף שפירא".
בשנת 2008 הועמד סגן ראש העיר לדין על גנבת ציורים בניהם ציור של מאנה כץ שהיו במחסני העירייה.
"מוזיאון התנ"ך" - שנות ה-80 ועד סוף המאה ה-20

בשנת 1984 מסרה העירייה את המבנה לאמן פיליפ רטנר פסל וצייר שיצירותיו עוסקות בסיפורי התנ"ך וגיבוריו.
שמו של מוזיאון גליצנשטיין שונה ל"מוזיאון התנ"ך". גם "מוזיאון התנ"ך" סבל מבעיות תחזוקה. (גלובס) ומיעוט מבקרים ונסגר לאחר כעשור המוזיאון נסגר, והמבנה הוחזר לידי העירייה.
המוזיאון בשנות ה-2000

מאז שמוזיאון התנ"ך נסגר הוא עומד נטוש. שנים רבות היה משכנם של חסרי בית ונרקומנים והיום נמצא בתהליכי הרס מתקדמים.
תוכניות לעתיד

כיום המבנה נמצא בבעלותה של עיריית צפת.
המועצה לשימור אתרים ערכה לאחרונה סקר הנדסי במקום. בשל מצבו ההנדסי הקשה של הבניין ידרשו משאבים רבים לשימורו.
בתוכנית תב"ע ג/ 12617 יש המלצות לשימור מבנים בעיר ההיסטורית של צפת, המבנה נמצא בתחום העיר ההיסטורית.
לקריאה נוספת

תיק תיעוד, בית המושל צפת, איריס קנאפו טייבלום, עבודת גמר בחוג ללימודי שימור, המכללה האקדמית גליל מערבי, 2016
הערות שוליים

1 2  ריקה יצחקי הראל, המיסיון הסקוטי בצפת עד מלחמת העולם הראשונה ותגובת היהודים על פעילות מיסיונרית, קתדרה 123, ניסן תשס"ז עמ' 67–92
1 2  המועצה לשימור אתרים, דו"ח מנכ"ל שנתי עמ' 33
↑  גלויה היסטורית משנת 1904 של צפון צפת, JMI ספטמבר 1904 עמ' 13,
↑  הארכיון הציוני, אוסף לואי קאן, פלשתינה בתצלומים 1613662\PHAL ,101
↑  מוסטפא עבאסי, צפת בתקופת המנדט, 1919-1948, יד בן צבי, ירושלים, עמ' 63.
↑  "חרות" 2 בפברואר 1956 ע' 4
↑  הצפה, יום שני, מאי 31, 1965; עמוד 4
↑  מתוך זכרונותיה של מרים סברדלוב לבית הלר שנאספו על ידי ד"ר רבקה אמבון חוקרת צפת
1 2 3  עורך אייל מירון, צפת וכל נתיבותיה, לסייר עם יד יצחק בן צבי, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, 2006, עמ' 270
↑  משכן לאמנות בצפת ע"ש ח. גליצנשטיין, הארץ, יום חמישי, ינואר 15, 1953; עמוד 3
↑  דבר, יום שישי, מאי 08, 1953
↑  יומני כרמל 22 במאי 1953, ארכיון המדינה. חנוכת מוזיאון גליצנשטיין בצפת (החל מהדקה השלישית עד הרביעית)
↑  כאשר מאנה כץ היה בצפת, ח. גליקסברג, מעריב 25 באוקטובר 1963
↑  זמנים, יום ראשון, מרץ 07, 1954; עמוד 2, מוזיאון לנוער צפת
↑  טינטרטו בצפת תובב"א, יורם קניוק, דבר, יום שישי, אוקטובר 20, 1972
↑  תערוכת בר כוכבא במוזיאון ארץ ישראל 2016
↑  אלי אשכנזי, המשפט הסתיים, תעלומת הציורים לא, באתר הארץ, 15 ביוני 2012
↑  המוזיאונים של פיליפ רטנר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007375585205171 
בר כוכבא בתערוכה ב"מוזיאון הארץ" 2016
אנטונין נובוטני

אנטונין יוזף נובוטניד (בצ'כית: Antonín Josef Novotný;‏) (10 בדצמבר 1904 - 28 בינואר 1975) היה מנהיג המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה ונשיא צ'כוסלובקיה בשנים 1957 - 1968.