stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איב טורס
קריירת היאבקות מקצועית > WWE > מגוון פיודים (2008–2009)

ב-11 בינואר 2008 החלו להתפרסם פרומואים לקראת בואה של איב בתוכנית סמאקדאון. את הופעת הבכורה שלה בתוכנית ערכה שלושה שבועות לאחר מכן, כשהיא מראיינת את אלוף העולם במשקל כבד לשעבר, בטיסטה. בתחילת שנת 2008 איב השתתפה בתחרות שקבעה את הדיווה המובילה של התוכנית, התחרות כללה תחרות ביקיני, מסלול מכשולים והורדת ידיים. באירוע רסלמניה 24 היא הופיעה כ"חוטבת עצים" בקרב הזוגות בין מריה ואשלי נגד בת' פיניקס ומלינה. ב-26 באוקטובר היא לקחה חלק בתחרות ליל כל הקדושים באירוע סייבר סאנדיי, כשהתחפושת שלה הייתה של רפאל מהסדרה צבי הנינג'ה. ב-3 בנובמבר במסגרת הפרק של Raw ערכה איב את הופעת הבכורה הטלוויזיונית שלה בזירה בקרב שמונה על שמונה, שבה קבוצתה הפסידה.
בתחילת שנת 2009 טורס החלה במריבה נגד מישל מק'קול לאחר שאותה מקול תקפה אותה. ב-6 בפברואר בתוכנית סמאקדאון, התחרתה איב בקרב היחידות הראשון שלה בהפסדה למקול על ידי הכנעה. הפיוד שלהם המשיך בחודשים הבאים עד לאמצע השנה ששם איב התחרתה בתחרויות ריקוד והורדת ידיים נגד ליילה, כשב-29 במאי ניצחה את ליילה. לאחר מכן איב הפכה לחברה בקבוצת קריים טיים (שאד ו-JTG), כשהיא מלווה אותם לזירה ומשמשת בתור המנג'רית שלהם. שלושתם התחרו בקרב שלושה על שלושה נגד משפחת הארט (דייבי הארט סמית', טייסון קיד ונטליה). הקרב האחרון שלה בתוכנית סמאקדאון היה נגד מקול, שבו שוב הפסידה.
קריירת היאבקות מקצועית > WWE > התקופה כאלופת הדיוות (2009–2011)

ב-12 באוקטובר 2009 איב הועברה לתוכנית RAW. חודש לאחר מכן היא התחרתה בקרב באטל רויאל, אשר נוצח על ידי אלישה פוקס. בחודש דצמבר היא הייתה חלק מהעלילה הרומנטית בתוכנית ביחד עם כריס מאסטרס. בחודש ינואר 2010, נערך טורניר שקבע את אלופת הדיוות החדשה, בטורניר זה איב הגיעה לחצי הגמר, שם הודחה על ידי מאריס. ברסלמניה 26 איב הייתה בצד המפסיד של קרב החמש על חמש, אך לילה לאחר מכן בתוכנית RAW, היא הצמידה לניצחון את מאריס בקרב החוזר בין הקבוצות. ב-5 באפריל איב הפכה לטוענת לכתר ושבוע לאחר מכן ניצחה את האלופה מאריס וזכתה באליפות הדיוות בפעם הראשונה בקריירה שלה. באירוע "מעבר לקצה" שנערך בחודש מאי הגנה בהצלחה על האליפות בקרב החוזר נגד מאריס. חודש לאחר מכן באירוע Fatal 4-Way כשלה בניסיונה להגן על האליפות בקרב המרובע בינה לבין גייל קים, מאריס ואלישה פוקס, בקרב זה פוקס זכתה בתואר. ב-5 ביולי איב מימשה את הקרב החוזר שלה נגד פוקס, אך לא הצליחה לנצח אותה, זאת לאחר שהאחרונה זייפה פציעה בקרסול כדי לנצח. כתוצאה מכך, איב קיבלה קרב חוזר נוסף באירוע "כסף בבנק", אך שוב הפסידה.
באירוע רויאל ראמבל שנערך בסוף חודש ינואר 2011 איב התחרתה בקרב מרובע על אליפות הדיוות, שבו איב הצמידה את ליילה לניצחון, מה שהפך אותה לאלופה בפעם השנייה. היא הגנה בהצלחה על התואר נגד נטליה ב-14 בפברואר ונגד ניקי בלה ב-7 במרץ, אך הפסידה את התואר ב-11 באפריל לברי בלה, אחותה של ניקי. לאחר מכן איב יצרה ברית עם קלי קלי, ואחרי שקלי קלי זכתה באליפות הדיוות בחודש יוני, החלה איב ללוות אותה לזירה בקרבות שלה. איב וקלי פתחו בפיוד נגד בת' פיניקס ונטליה, ולאחר שפיניקס גברה על קלי קלי והפכה לאלופת הדיוות, איב ניצחה את נטליה כדי להיות המועמדת לתואר. הקרב בין האלופה פיניקס למועמדת מספר אחת לתואר, איב, נערך באירוע "נקמה", אך איב לא הצליחה לזכות בתואר בפעם השלישית. ב-31 באוקטובר איב ניצחה בקרב באטל רויאל שזיכה אותה שוב בהזדמנות על התואר. איב קיבלה את ההזדמנות שלה להתאבק נגד אותה פיניקס באירוע סדרת ההישרדות, אך גם במקרה זה כמו בקודמו פיניקס היא זאת שיצאה עם ידה על העליונה.
קריירת היאבקות מקצועית > WWE > המעבר לדמות הרעה והפרישה (2011–2013)

בסוף שנת 2011 איב חברה לזאק ריידר בקרב זוגות מעורב נגד נטליה וטייסון קיד, שבו השניים ניצחו. ב-9 בינואר 2012 איב החלה בעלילה רומנטית עם אותו ריידר על ידי הסכמה לצאת איתו לדייטים. איב במהרה החלה להטמע בעלילות של ריידר אשר כללו את חברו ג'ון סינה ואת קיין, שפצע את ריידר. ב-6 בפברואר איב ספגה פציעה באף, שהתברר לאחר מכן שאותו שברה, בקרב נגד בת' פיניקס. שבוע לאחר מכן סינה הציל את איב מחטיפתו של קיין, מה שהניע בסופו של דבר את איב לנשק את סינה. ב-20 בפברואר הפכה איב בפעם הראשונה בקריירה שלה לדמות הרעה כאשר היא מתוודה בפני האחיות בלה על כך שהיא אף פעם לא אהבה את ריידר ולמעשה ניצלה אותו כדי להגיע לסינה ולנצלו באותה דרך. סינה שמע את הגילוי שלה ולעג בה תוך כדי שהיא מתחננת לסליחה ממנו, לאחר מכן איב הצדיקה את מעשיה על ידי כך שאמרה שלא הייתה לא בעיה לנצל גברים כדי להשיג את מבוקשה והגדירה את עצמה כ"אישה בעולם של גברים". את הקרב הראשון שלה כדמות הרעה ערכה בתוכנית סמאקדאון, שבו ניצחה את נטליה. ב-5 במרץ ריידר חזר להופיע והתעמת עם איב כדי שתסביר את המעשים שלה, אך האחרונה הצליחה לפתות אותו שיסלח לה. באירוע רסלמניה 28 איב ובת' פיניקס הפסידו לקלי קלי ומריה מנונוס. מאוחר יותר באותו הערב, איב ליוותה את ריידר לזירה לקרב שלו כחלק מקבוצתו של טדי נגד קבוצתו של ג'וני, איב גרמה להפסדה של קבוצת טדי לאחר שהסיחה את דעתו של ריידר. כ"פרס" למעשיה של איב ברסלמניה, ג'ון לאורנייטיס מינה אותה למנהלת הביצועית של התוכניות Raw וסמאקדאון. המעשה הראשון שלה בתפקיד היה הפיטורים של האחיות בלה ב-30 באפריל. למרות התפקוד שלה כמנהלת הביצועית, איב המשיכה להתחרות בקרבות. ב-10 באוגוסט במסגרת פרק של סמאקדאון איב ביקשה מהמנהל של התוכנית, בוקר טי להיות העוזרת שלו, אך מי שקיבלה את המשרה במקומה הייתה קייטלין. כתוצאה מכך, איב איימה על בוקר טי שהיא תגיד למועצת המנהלים על התנהגותו המעודדת אינטרסים אישיים במינוי התפקיד לעוזרת שלו. שבוע לאחר מכן נקבע קרב בין איב לקייטלין, כשעל הכף עמדה משרת עוזרת המנהל, בקרב זה איב ניצחה.
בחודש אוגוסט החלה איב במעבר הדרגתי בחזרה לדמות הטובה ובאירוע לילה של אלופים קייטלין הותקפה מאחורי הקלעים על ידי דמות במסכה וכתוצאה מכך, קייטלין הוחלפה באיב בקרב שלה נגד אלופת הדיוות, לילה. בקרב זה איב ניצחה והפכה לאלופת הדיוות בפעם השלישית. לאחר שקייטלין אמרה שהתוקפת שלה הייתה בעלת שיער בלונדיני, איב האשימה את בת' פיניקס, בתגובה לאימרה זאת התנהלה חקירה שנועדה לשים את ידה על התוקפת. במסגרת תפקידה איב השעתה את פיניקס, אך החלטה זו השתנתה על ידי בוקר טי. לאחר מכן התגלה שהתוקפת הייתה אקסנה, אך מי שעמדה מאחורי הפקודות לתקיפה היא איב בעצמה. באירוע "גיהנום בכלוב" איב הגנה בהצלחה על האליפות בקרב משולש נגד ליילה וקייטלין. באירוע TLC: שולחנות, סולמות וכיסאות איב הגנה בהצלחה על האליפות נגד נעומי. ב-14 בינואר 2013 איב הפסידה את האליפות לקייטלין. לאחר ההפסד שלה איב ביקשה את שחרורה מהארגון.
קריירת היאבקות מקצועית > WWE > הופעות חד פעמיות (2013–היום)

ב-9 בדצמבר 2013 טורס חזרה ל-WWE כדי להעניק את תואר "דיוות השנה" לאחיות בלה במסגרת טקס פרסי הסלאמי. בחודש אפריל 2014 שימשה כשגרירה של הארגון. טורס השתתפה בפרק של "שולחן לשלושה" ביחד עם מאריס וקלי קלי בערוץ הנטוורק של ה-WWE.
קריירת היאבקות מקצועית > משחק

בשנת 2014 גילמה את העיתונאית ריינה פלורס בסדרת הדרמה "מטאדור" בכיכובו של גבריאל לונה. בשנת 2015 השתתפה בסרט "מלך העקרבים 4: המסע אחר הכוח". בשנת 2016 ביצעה הופעת אורח בסדרת הטלוויזיה "סופרגירל" בדמותה של גיבורת העל מקסימה, ושיחקה בסרט האקשן "השגחה צמודה" בדמותה של דשה, בכיכובם של ג'קי צ'אן וג'וני נוקסוויל.
חיים אישיים

טורס מיומנת בג'ו ג'יטסו ברזילאי ומחזיקה בחגורה סגולה מטעם אקדמיית הג'ו ג'יטסו של משפחת גרייסי. טורס היא הדוברת של תוכנית העצמת הנשים להגנה עצמית של גרייסי.
טורס נישאה לרנר גרייסי, ממשפחת גרייסי, בחודש אפריל 2014. ב-28 בספטמבר 2015 נולד לשניים ילד, שנקרא רייבן גרייסי.
אליפויות והישגים

הישגים במגזין ההיאבקות Pro Wrestling Illustrated - PWI
PWI דירג אותה במקום ה-5 מתוך 50 המתאבקות הטובות ביותר לשנת 2010
הישגים בארגון ההיאבקות World Wrestling Entertainment - WWE
אליפות הדיוות (3 פעמים)
זוכת תחרות חיפוש הדיווה (2007)
הערות שוליים

↑  רנר גרייסי ואיב טורס נישאים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2013034066  VIAF: 297107896   WorldCat (עם VIAF): 297107896 
טורס לאחר זכייתה באליפות הדיוות בפעם השנייה באירוע רויאל ראמבל 2011
שרלוט גסט

| --- | --- |

 לידה:  19 במאי 1812 אופינגטון, לינקולנשייר, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  15 בינואר 1895 (בגיל 82) דורסט, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Charlotte Bertie 
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  בריטניה
 בן או בת זוג:  John Josiah Guest (1833, 29 ביולי 1833–1852)  Charles Schreiber (10 באפריל 1855–ערך בלתי־ידוע) 
 צאצאים:  איבור ברטי גסט, הברון הראשון מווימבורן, בלאנש ורה גסט, קתרין גוליידיס גסט, מרי אניד אוולין גסט, שרלוט מריה גסט, קונסטאנס ריאנון גסט, ארתור גסט, תומאס מרתייר גסט, מונטגיו גסט, אוגוסטוס פרדריק גסט 
 תרומות עיקריות
 תרגום המיתוס הולשי "מבינוגיון"
 
ליידי שרלוט אליזבת גסט (באנגלית: Charlotte Elizabeth Guest‏ 19 במאי 1812 - 15 בינואר 1895) הייתה מלומדת פילולוגית-היסטורית הידועה במיוחד בתרגום המיתוס הולשי "מבינוגיון" (שהיא אף טבעה את שמו) לאנגלית מודרנית. דמות מרכזית בתחייה הגותית בספרות הבריטית בתקופה הוויקטוריאנית וב"רנסאנס הוולשי" של המאה ה-19. פילנתרופית ואשת חינוך. בעלה הראשון היה המהנדס, היזם והתעשיין הוולשי הברונט ג'ון ג'וסיה גסט (John Josiah Guest, נפטר ב-1852). בעלה השני היה הפוליטיקאי איש המפלגה השמרנית והאספן צ'ארלס שרייבר (Charles Schreiber). האוסף שאספו בני הזוג נמצא כיום במוזיאון ויקטוריה ואלברט.
נעורים

נולדה באחוזה בלינקולנשייר. אביה, שהיה רוזן (Earl of Lindsey) ונצר למשפחת ברטי (Bertie), ששורשיה נטועים במאה ה-16, נפטר בהיותה בת שש ובאותה עת גם נשרף ביתם. אמה נישאה בשנית אך עקב שקיעתה בדכדוך, נטלה שרלוט על עצמה אט-אט את ניהול עסקי המשפחה. מגיל צעיר ביטאה בביטחון את עמדותיה בנושאים פוליטיים וכן למדה בשקיקה שפות וספרות. בין היתר למדה בכוחות עצמה עברית, פרסית וערבית בנוסף ללימודים פורמליים של לטינית, יוונית עתיקה, צרפתית ואיטלקית עם מורהו הפרטי של אחיה-למחצה. מאידך, חיי החברה שלה כנערה היו מצומצמים ביותר. משבגרה היו לה מספר מחזרים, בהם בנג'מין דיזראלי, לימים ראש ממשלת בריטניה.
ב-1833 התחתנה עם המהנדס, היזם והתעשיין הוולשי הברונט ג'ון ג'וסיה גסט (John Josiah Guest), בעל חברת הברזל של דוולאיס ( Dowlais Iron Company) שבדרום ויילס, אדם עשיר ביותר וחבר הפרלמנט הבריטי, אך ממעמד נמוך יותר ממעמדה של שרלוט. הוא היה בן 49 והיא בת 21. לאחר החתונה עברו השניים להתגורר באחוזתו של גסט במרתיר טידפיל (Merthyr Tydfil) שבוויילס.
אשת חינוך, פילנתרופית ומנהלת

בעקבות הצהרת העקרונות של התנועה הצ'רטיסטית שפורסמו ב-1838, החלה ליידי שרלוט להקדיש עצמה לחינוך מעמד הפועלים. היא נטלה תחת חסותה את בית הספר הציבורי בדוולאיס, פיקחה על הרמה הלימודית והעניקה פרסים ומלגות לתלמידים מצטיינים. כך הפכה את בית הספר הנידח יחסית לטוב והמתקדם ביותר לא רק בוויילס אלא בבריטניה כולה.
בשנת 1852 נפטר גסט (בגיל 71) וליידי שרלוט נטלה על עצמה את תפקיד יו"ר חבר הנאמנים של מפעלי הברזל למשך כשלוש שנים. ב-1855 נישאה למורהו הפרטי לשעבר של בנה, צ'ארלס שרייבר, שנבחר כחבר פרלמנט והיה צעיר ממנה ב-14 שנים (היא הייתה בת 43 באותה עת). השניים הרבו לנסוע באירופה, לאסוף חפצי אמנות וספרים ולצרוך תרבות.
חקר ספרות וויילס הקדומה

החל משנות ה-30 של המאה ה-19 חקרה גסט את הספרות הוולשית של ימי הביניים ויצרה קשרים עם חוקרי ספרות ולשון ולשים ששקדו על החייאת הספרות והלשון של מולדתם. בפרט אספה גסט ותירגמה שירי-עלילה מוולשית לאנגלית מודרנית ועסקה בתרגום "הספר הלבן של ריידרך" (Llyfr Gwyn Rhydderch), שנכתב סביב שנת 1350 ו"הספר האדום של הרגסט" (Llyfr Coch Hergest) שנכתב בשנים 1382–1410. תרגומה, שהיה התרגום הראשון של יצירות אלה, ראה אור בשבעה כרכים בין 1838 ל-1845 תחת השם "מבינוגיון" (שם שהיא טבעה, כתוצאה מטעות בצורת הריבוי של מונח וולשי).
אחת מתרומותיה החשובות של גסט היה הצגתו הראשונה של החומר העממי המקורי שעמד בבסיס אגדות המלך ארתור. המבינוגיון סיפק חומרי גלם לכמה מהפואמות של אלפרד טניסון.
חייה האישיים

מנישואיה הראשונים היו לגסט עשרה ילדים:
שרלוט מריה גסט (1834-1903)
איבור ברטי גסט, הברון הראשון מווימבורן (1835-1914), תעשיין ולשי, נשא לאשה את ליידי קורנליה הנרייטה מריה ספנסר-צ'רצ'יל, בתו של ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השביעי ממרלבורו
קתרין גוליידיס גסט (1837-1926)
תומאס מרתייר גסט (1838-1904)
מונטגיו ג'ון גסט (1839-1909), פוליטיקאי ליברלי, לא נישא
אוגוסטוס פרדריק גסט (1840-1862), מת בגיל 21
ארתור אדוארד גסט (1841-1898), פוליטיקאי שמרני
מרי אניד אוולין גסט (1843-1912), רעייתו של אוסטן הנרי לייארד
קונסטאנס ריאנון גסט (1844-1916)
בלאנש ורה גסט (1847-1919), אמו של ויר פונסונבי שהיה המושל הכללי של קנדה בשנים 1931–1935
הערות שוליים

↑  מפעלי הברזל של דוולאיס
↑  Birch, Alan (1967), Economic HIstory of the British Iron and Steel Industry, Routledge, p. 294, ISBN 0-415-38248-3
↑  דף בפרלמנט הבריטי
↑  דף צאצאים באתר באצולה הבריטית
↑  דף בפרלמנט הבריטי
↑  דף בפרלמנט הבריטי
↑  רקע על ליידי לייארד, ספריית בראונינגס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279375505171  BnF: cb12203995h (data)  CiNii: DA03449172  GND: 118911724  ISNI: 0000 0000 8344 3069  LCCN: n84130716  NDL: 00467675  NKC: osd20231201282  NLA: 35247281  NTA: 071242953  RKD: 450972  SUDOC: 082565457  Trove: 880991  ULAN: 500325701  VcBA: 495/189738  VIAF: 66514684   WorldCat (עם VIAF): 66514684
המהומות הגזעיות בווילמינגטון

המהומות הגזעיות בווילמינגטון, המכונות גם "טבח וילמינגטון", היו סדרת מהומות של תושבים לבנים, שתקפו תושבים שחורים בווילמינגטון, בקרוליינה הצפונית שבארצות הברית, ב-10 בנובמבר 1898, וגירשו בכוח את ראש העירייה  ואת חברי מועצת העיר. העיתונות באותה תקופה תיארה את האירוע כהתפרעות של שחורים, אך בתוך זמן קצר התברר שמדובר בהפיכה אלימה של ארגוני עליונות לבנה נגד הממשל המקומי. במהומות בעיר נהרגו בין 60 ל-300 אפרו-אמריקאים. זהו המקרה היחיד בהיסטוריה של ארצות הברית של הפיכה אלימה שהצליחה לסלק נבחרי ציבור מתפקידם, ולשים במקומם אנשים שלא נבחרו.
הגורם העיקרי להפיכה היה מסע הסתה של דמוקרטים דרומיים, שתמכו בעליונות לבנה נגד המפלגה המעורבת, שנבחרה להרכיב את הממשל בווילמינגטון, מושב המחוז של ניו הנובר בקרוליינה הצפונית. במפלגה זו שיתפו פעולה שחורים מהמפלגה הרפובליקנית ולבנים מהמפלגה הפופוליסטית. בהשפעת הדמוקרטים הדרומיים החלה סדרה של מקרי תקיפות של שחורים, ואחריה הסתערות של אספסוף לבן בן 2,000 איש על מבני ממשל.
המהומות בווילמינגטון נחשבות לנקודת מפנה בפוליטיקה של קרוליינה הצפונית שלאחר תקופת השיקום. לאחריהן העמיקה ההפרדה הגזעית והתרבו החוקים הפוגעים בזכות הבחירה של השחורים בדרום ארצות הברית, תהליך שהחל במיסיסיפי בנובמבר 1890, כאשר נחקקה חוקה חדשה למדינה, ובה סעיפים רבים שנועדו למנוע מאזרחי המדינה השחורים להצביע.
מספר חוקרים הצביעו על המהומות הגזעיות בווילמינגטון והאפליה הגזעית שבאה בעקבותיהן כהפרות של התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
חבורת "העליונות הלבנה"

בסוף שנת 1897 התארגנה קבוצה של תשעה דמוקרטים תושבי וילמינגטון שלא היו מרוצים ממה שכינו "שלטון הכושים" ומירידת כוחם בפוליטיקה המקומית. הקבוצה כונתה "התשיעייה הסודית", והם חברו יחד והחלו לקשור קשר להשתלט מחדש על השלטון. תוכניתם הייתה לקדם "עליונות לבנה" ולעורר תסיסה בין שחורים ללבנים, שתגרום בסופו של דבר לקריסת המפלגה המעורבת. הם השתמשו בקשריהם ובכספם כדי לקדם את התוכנית, וגייסו אנשים המסוגלים "לכתוב, לדבר ולרכב": הכותבים פרסמו דברי תעמולה בכלי התקשורת, הדוברים נהגו לנאום בכיכרות, והרוכבים היו חמושים שרכבו על סוסים והפחידו את התושבים. הם גם העבירו מסר לתאגידים הגדולים במדינה, לפיו אם הדמוקרטים ינצחו בבחירות, הם לא יעלו את מיסי התאגידים.
תעמולת העליונות הלבנה זכתה לפרסום רב בעיתוני וילמינגטון, שגם כינו בציניות את מפלגת הפופוליסטים "מפלגת האדם הלבן" ולגלגו על שיתוף הפעולה שלה עם שחורים. בעיתונים תוארו השחורים כאנשים אלימים וחסרי נימוס, הם הואשמו בזלזול וחוסר כבוד כלפי לבנים, תויגו כמושחתים, נטען שגברים שחורים מתעניינים כביכול ללא הרף בנשים לבנות, וכינו את אנשי המפלגה המעורבת כ"תומכים בהשתלטות הכושים."
מנהיגי המפלגה הפיצו שנאה והסתה נגד השחורים במדינה. אחד ממנהיגי המפלגה הדמוקרטית פרסם את ההצהרה הבאה: "קרוליינה הצפונית היא מדינה של לבנים, ורק לבנים ישלטו בה. הם ימעכו את שליטת מפלגת הכושים תחת רוב כה מוחץ, שאף מפלגה אחרת לא תעיז לנסות לכונן כאן שוב שלטון כושי." מנהיג אחר הוסיף ואמר: "זה יהיה הקמפיין המרושע, המתועב והמלוכלך ביותר מאז 1876. סיסמת המפלגה הדמוקרטית מההר עד הים תהיה רק מילה אחת ... 'כושי'!"
כחלק מפעילות המפלגה במדינה הוקמו "מועדוני עליונות לבנה", והופעל לחץ על כל הגברים הלבנים בעיר להצטרף למועדונים אלה. מי שסירב, גורש מהעיר.
כמו כן הוקמה "תנועת העובדים הלבנים" שהתנגדו להעסקת שחורים במקומות עבודה. תנועה זו זכתה לגיבוי של לשכת המסחר בווילמינגטון ואיגוד הסוחרים העירוני.
עיתונים רבים פרסמו תמונות וסיפורים בהם נטען שגברים שחורים תוקפים מינית נשים לבנות ברחבי העיר. אישה בשם רבקה פלטון אמרה שנשים כפריות נתונות בסכנה וחשופות למקרי אונס של שחורים. כתגובה פרסם באוגוסט 1898 אלכסנדר מאנלי, עורך העיתון "דיילי רקורד", מאמר מערכת בו הפריך את הטענות, וציין כי בחלק ניכר מהמקרים הקשר בין נשים לבנות לגברים שחורים מבוסס על יחסי מין בהסכמה. דברים אלה עוררו מהומה. בתוך זמן קצר חלקים מהמאמר הודפסו בעיתונים נוספים, כשהם הוצאו מהקשרם, בליווי תמונות מיניות של גברים שחורים ורמזים על "תאווה בלתי נשלטת של גברים שחורים לנשים לבנות". נואמים מטעם המפלגה הדמוקרטית הפליגו בתיאורים גרפיים של "חיות שחורות" המאיימים לחלל את כבודן של נשים לבנות. באחד מנאומיה אמרה פלטון: "אם הכנסייה או בתי המשפט אינם מסוגלים להגן על נשים לבנות מפני המפלצות המשתוללות, אז צריך לבצע בשחורים לינץ', אפילו אלף פעמים בשבוע במידת הצורך."
תחילת המהומות

ב-20 באוקטובר 1898 ערכו הדמוקרטים עצרת גדולה בפאייטוויל, בשיתוף ארגון העליונות הלבנה "החולצות האדומות". בעצרת השתתפו 22 "נשים חסודות". אורח הכבוד היה מושל דרום קרוליינה, בנג'מין טילמן, שלעג לגברים הלבנים בקרוליינה הצפונית על כך ש"עדיין לא הרגו את הכושי הארור מאנלי", והתרברב בכך שאם מאמר המערכת שלו היה מתפרסם בדרום קרוליינה אז הוא היה כבר מת, וכשמדובר בשחורים, הוא דוגל ב"מדיניות רובה הציד."
ארבעה ימים לאחר מכן נערך כנס של 50 גברים לבנים, ממנהיגי המפלגה הדמוקרטית בעיר. הנואמים הדגישו את חשיבותה של העליונות הלבנה, ובמיוחד זכה לפופולריות אלפרד מור ואדל, שאמר: "הפשע הגדול ביותר שנעשה אי פעם נגד הציוויליזציה המודרנית היה מתן זכות בחירה לשחורים." הוא דגל בענישה של "בוגדים בגזע הלבן" שאפשרו זאת, וקרא להרוג את מתנגדיו הפוליטיים, לבנים ושחורים כאחד. עיקרי נאומו של ואדל הודפסו ופורסמו בעיתונים רבים במדינה, וכן צוטטו על ידי נואמים נוספים.
מיד לאחר נאומו של ואדל יצאו אנשי "החולצות האדומות" והחלו להטיל אימה על אזרחים שחורים ובעלי בריתם הלבנים בחלק המזרחי של המדינה, במטרה להרתיע מצביעים. הם השחיתו רכוש, ירו באזרחים, חטפו אנשים מבתיהם בלילה והצליפו בהם בשוט. בימים שלאחר מכן איימו ראשי המפלגה הדמוקרטית במפורש כי אם הם יפסידו בבחירות תהיה "מלחמה בין הגזעים השחורים והלבנים, שתגבה את חייהם של מאות או אלפי אנשים, ויהיה הרס חלקי או מלא של העיר. אנו מצהירים בפניכם כי אנו עומדים על סף מהפכה אשר ניתן למנוע רק על ידי דיכוי ההצבעה לרפובליקנים."
ב-1 בנובמבר 1898 ערכו "החולצות האדומות" מצעד שבו השתתפו 1,000 איש רכובים על סוסים לאורך השכונות בעלות רוב שחור בעיר. למחרת ערכו מצעד דומה, שבמהלכו ירו על בתי מגורים ובתי ספר. בעצרת בסיום המצעד אמר אחד הדוברים: "אם שוטר כושי יבוא לאדם לבן עם צו בידו, עליו לעזוב עם כדור במוח."
לקראת הבחירות נערכו מצעדים דומים כמעט בכל יום, ולעיתים גם בלילות. העיתונים הלבנים הודיעו מראש על זמן ומקום האירועים. תושבים לבנים סיפקו מזון ומשקאות בחינם למשתתפים. משמרות של לבנים חמושים סיירו בעיר, הטילו אימה והפריעו לתפילות בכנסיות של שחורים.
תגובת התושבים השחורים

האווירה בעיר גרמה לסבל, חרדה ומתח בקרב התושבים השחורים בעיר. חלקם ניסו להשיג כלי נשק ותחמושת, אך סוחרי הנשק, שהיו לבנים בלבד, סירבו למכור להם. על פי הרישומים, בתחילת חודש נובמבר 1898 ונמכרו מעל 400 כלי נשק לתושבים לבנים, ואף לא כלי נשק אחד לאדם שחור.
עיתוני וילמינגטון ליבו את האש וגרמו לאנשים להאמין שעימות בין לבנים לשחורים הוא בלתי נמנע. החלו להתפשט שמועות חסרות-בסיס לפיהן התושבים השחורים רוכשים כלי נשק ותחמושת, ומתכוננים לעימות. לבנים החלו לחשוד במנהיגי הכנסיות השחורות שהם זוממים לפגוע בלבנים.
זמן קצר לפני הבחירות הצהירו מנהיגי ארגון "החולצות האדומות": "הדמוקרטים חייבים לנצח בבחירות בכל מחיר ובכל אמצעי הדרוש לכך, גם אם יצטרכו לירות בכל כושי בעיר."
יום לפני הבחירות, ואדל נאם לפני קהל רב באולם מרכזי בעיר, ואמר להם: "אתם אנגלו-סקסים. אתם חמושים ומוכנים למלא את חובתכם. לכו מחר לקלפי, ואם תראו כושי שמצביע, אמרו לו לצאת מהקלפי, ואם הוא יסרב, תהרגו אותו במקום. ננצח מחר, גם אם נצטרך לעשות זאת בעזרת אקדחים."
יום הבחירות, 8 בנובמבר 1898

ביום הבחירות בווילמינגטון, ב-8 בנובמבר 1898, רוב השחורים ותומכי המפלגה הרפובליקנית נמנעו מלהצביע בגלל איומי האלימות. חברי "החולצות האדומות", חמושים באקדחים, חסמו את הדרכים המרכזיות ומנעו מהשחורים גישה לקלפי.
על פי התוצאות הרשמיות של הבחירות ניצחה המפלגה הדמוקרטית, אך היה ברור לכולם שתוצאה זו הושגה בזכות הרתעת מצביעים שחורים וזיופים נרחבים של התוצאות. כתב של הוושינגטון פוסט שנכח בעיר דיווח על פעולות של "החולצות האדומות" שבהן הושמדו פתקים רבים של המפלגה הרפובליקנית, ועל הימנעות המונית מהצבעה בקרב התושבים השחורים.
הכרזת העצמאות הלבנה

למחרת הבחירות נאספו כ-600 תושבים לבנים במרכז העיר, שם אלפרד מור ואדל הקריא את "הכרזת העצמאות הלבנה." ההכרזה הדגישה את עליונות האדם הלבן וקראה לאסור על פעילות פוליטית של שחורים, או של לבנים התומכים בזכות הבחירה לשחורים במחוז. כמו כן קראה לסגור את העיתון "דיילי רקורד" ולגרש את עורכיו מהעיר.
הקהל הריע לאלפרד מור ואדל ו-457 איש חתמו על ההכרזה. שמות החותמים פורסמו למחרת בעיתוני העיר.
האחים מאנלי, עורכי ה"דיילי רקורד", ברחו למחרת מן העיר.
הטבח וההפיכה

ואדל כינס 25 ממנהיגי השחורים בעיר, הקריא בפניהם את "הצהרת העצמאות הלבנה" וביקש שינסו לשכנע את תושביה השחורים של העיר להיכנע לדרישותיו, אחרת הם ייאלצו לפעול נגדם באלימות. מנהיגי השחורים ניסחו מכתב לפיו הם לא אחראים לתגובות הציבור, ושליח מטעמם הניח אותו בתיבת הדואר של ואדל.
לא ברור אם ואדל בדק את תיבת הדואר שלו, אך לדבריו לא התקבלה כל תגובה ממנהיגי השחורים, ולכן ראה את עצמו רשאי לממש את איומיו. בבוקר 10 בנובמבר הוא פרץ יחד עם 500 לבנים חמושים למשרדי מערכת עיתון ה"דיילי רקורד". הם השחיתו את המקום ושרפו את המבנה. מעשים דומים התרחשו בכל הערים המרכזיות בקרוליינה הצפונית: מערכות העיתונים השחורים ברחבי המדינה הושחתו והוצתו, וקבוצות חמושות של דמוקרטים לבנים מנעו משחורים ומרפובליקנים לבנים כניסה למרכזי הערים.
בעקבות השריפה נפוצו שמועות על אלימות של שחורים נגד לבנים. בתגובה, אספסוף של כ-2,000 לבנים חמושים נכנסו לשכונות וילמינגטון בעלות רוב שחור, הרסו בתי עסק של שחורים ובתי מגורים, ותקפו תושבים שחורים. האלימות נמשכה גם עם רדת הלילה. מאות שחורים ברחו מהעיר והתחבאו בביצות שמסביבה.
ב-10 בנובמבר 1898, בשעות הצהריים, ואדל פשט עם קבוצה של חמושים על בניין העירייה, ובאיומי אקדח אילץ את ראש העיר להתפטר. ראש העיר, סילאס פ' רייט, איש המפלגה הרפובליקנית, עזב באותו יום את העיר, יחד עם חברי המועצה ופעילים נוספים במפלגה. ואדל הוכתר על ידי ההמון לתפקיד ראש העיר החדש.
למחרת הובאו שישה פעילים פוליטיים שחורים לתחנת הרכבת בעיר, שם עברו סדרת השפלות ועינויים, ולאחר מכן הועלו בכוח על רכבת וגורשו מהמדינה.
לאחר ההפיכה

מניין ההרוגים במהומות מוערך ב-60 עד 300 שחורים, חלקם נשים וטף. כ-2,000 שחורים גורשו או ברחו מהעיר. מספר תושבים לבנים נפצעו קל, ואיש מהם לא נהרג.
בעיתוני התקופה הואשמו השחורים במאורעות.
מספר תושבים פנו לנשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי בבקשה לעזרה ולהתאוששות מההרס הנרחב, אך לא זכו לתגובה. דובר הבית הלבן אמר כי אינו יכול לסייע ללא בקשת המושל, וזו לא התקבלה.
בשנת 1899, שנה לאחר ההפיכה, נערכו בחירות בעיר, ולתפקיד ראש העיר נבחר אלפרד מור ואדל, שתפס בכוח את תפקיד ראש העיר בהפיכה. הוא נשאר בתפקידו עד 1905. ואדל ואנשיו קבעו סדרת חוקים המכונים "חוקי ג'ים קרואו" שנועדו להרתעת מצביעים שחורים, בהם דרישה להוכחת תשלום כל המיסים כתנאי להצבעה, קביעת מבחני איות ומבחני אופי כתנאי להצבעה, ותנאים מגבילים נוספים, שגרמו בעקיפין לשלילה אפקטיבית של זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים.
הדמוקרטים העבירו גם סדרת חוקים להפרדה גזעית. נאסר על שחורים ולבנים לשבת יחד ברכבות, בסירות ובאולמות משפט, ובדיונים משפטיים נדרשו שני ספרי תנ"ך נפרדים, אחד ללבנים ואחד לשחורים. כמעט לכל היבט בחיים הציבוריים תוקן חוק המאפשר הפרדה בין לבנים לשחורים.
כתוצאה מחוקים אלה, גם תושביה הלבנים העניים של וילמינגטון החלו לתמוך ב"עליונות לבנה" ובהפרדה הגזעית בעיר. לפני שנת 1898, השחורים והלבנים חיו בשכנות טובה, אך לאחר מכן נוצרו שכונות נפרדות. התמיכה בעליונות הלבנה גברה גם במדינות נוספות בדרום ארצות הברית, והן אימצו את חוקי ג'ים קרואו וחוקי ההפרדה הגזעית.
באותה עת אושרו חוקים אלה גם על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית. רק בשנת 1915 קבע בית המשפט העליון שחוקי ג'ים קרואו אינם חוקתיים. תקנות ההפרדה הגזעית בוטלו רק בשנות ה-60 של המאה ה-20.
ועדת החקירה לאירועי המהומות

לאחר ההפיכה של 1898 פרסמו חלק מתושבי העיר את גרסתם לאירועים, ונוצרו נרטיבים סותרים בנוגע לגורמי המהומות ולתוצאותיהן. חלק ממשתתפי הדיון הציבורי קראו לאירועים "טבח" וחלק גרסו שאלה היו "מהומות".
בשנת 2000 החליט בית המחוקקים של דרום קרוליינה להקים ועדת חקירה, תוך הכרה בכך שהקהילה השחורה סבלה קשות מההפיכה, מבחינה פוליטית וכלכלית, ובמיוחד מחוקי ג'ים קרואו שנחקקו בעקבות ההפיכה. הוועדה, בת 13 איש, בחנה מקורות היסטוריים במשך כשש שנים, והפיקה דו"ח מיוחד אודות המאורעות, בו נכתב כי האלימות הייתה "חלק ממאמץ מדיני רחב של הדמוקרטים ואנשי עליונות לבנה להשתלט על משרות המפתח במדינה ולבלום את ההתקדמות הפוליטית של האזרחים השחורים." אחד מחברי הוועדה אמר: "בעיקרו של דבר, האירועים פגעו קשות בפלח מהאוכלוסייה שלא התאושש במשך 107 שנים. לכן ראוי לקרוא לאירועים 'טבח' במקום 'מהומות'. זו מילה גדולה וקשה, אבל זה מה שקרה."
הוועדה המליצה לבית המחוקקים לשלם פיצויים לצאצאי השחורים שנהרגו בטבח, וגם לכלל הקהילה השחורה במחוז. המלצות אלה לא התקבלו.