stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולדימיר קארה-מורזה
הערות שוליים

↑  יגאל ליברנט, מורעלים על הקרמלין, באתר כלכליסט, 27 באוגוסט 2020
↑  גיא אלסטר, אחד ממנהיגי האופוזיציה ברוסיה נכלא ל-25 שנה בשל "בגידה", באתר עולמי, ‏17 באפריל 2023
↑  AP, Russian-Jewish dissident handed 25-year sentence for treason, denigrating army, www.timesofisrael.com (באנגלית אמריקאית)
↑  שנתיים אחרי שנטען שהורעל: פעיל אופוזיציה רוסי שוב בתרדמת, באתר וואלה, 3 בפברואר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 108031721X  ISNI: 0000 0001 4004 2748  LCCN: n2011073476  NKC: jo20211116917  SUDOC: 264298217  VIAF: 187459324   WorldCat (עם VIAF): 187459324
וילקבמבה

| --- | --- |

חורבות אספיריטו פמפה
 מידות
 גובה מעל פני הים:  1,458 מטרים
 היסטוריה
 תרבויות:  אינקה
 נבנה:  1539
 ננטש:  1572
 סוג:  יישוב
 אתר ארכאולוגי
 מצב:  הריסות
 גישה לציבור:  כן
 מיקום
 מדינה:  פרו פרו
 מיקום:  מחוז קוסקו, פרו
 קואורדינטות:  12°54′14″S 73°12′11″W﻿ / ﻿12.904°S 73.203°W﻿ / -12.904; -73.203
  (למפת פרו מוגדלת) לימה איקיטוס ארקיפה קוסקו צ'יקלאיו טרוחיו מאצ'ו פיצ'ו טאקנהאקוודור קולומביה ברזיל בוליביה צ'ילה האוקיינוס השקטוילקבמבה(למפת פרו רגילה) לימה איקיטוס ארקיפה קוסקו צ'יקלאיו טרוחיו מאצ'ו פיצ'ו טאקנהאקוודור קולומביה ברזיל בוליביה צ'ילה האוקיינוס השקטוילקבמבה
וילקבמבה (בספרדית: Vilcabamba, בקצ'ואה ובאיימרה: Willkapampa) היא אתר ארכאולוגי הקרוי לעיתים קרובות "העיר האבודה של האינקה". פירוש השם וילקבמבה בקצ'ואה הוא "מישור קדוש". השם המודרני של חורבות האינקה של וילקבמבה הוא "אספיריטו פמפה" (Espiritu Pampa) (בספרדית "מישור הרוחות"). וילקבמבה שוכנת בנפת אצ'אראטה (Echarate) של הפרובינציה לה קונבנסיון (אנ') במחוז קוסקו שבפרו.
וילקבמבה הייתה בירת מדינת נאו-אינקה בשנים 1539 עד 1572. מדינת נאו-אינקה הייתה המפלט האחרון של אימפריית האינקה עד שנפלה לידי הספרדים ובני בריתם הילידים ב-1572, מה שסימן את סופה של התנגדות האינקה לשלטון הספרדי. לאחר מכן, וילקבמבה ננטשה ומיקומה נשכח. בשנת 1911 פגש החוקר היירם בינגהאם השלישי פרואנים מקומיים שידעו היכן ההריסות, שאותן כינו אספיריטו פמפה. בשנת 1964 זיהה ג'ין סאבוי (אנ') את חורבותיה של אספיריטו פמפה כווילקבמבה האגדית, זיהוי המקובל כיום על הארכאולוגים וההיסטוריונים.
וילקבמבה, או אספיריטו פמפה, שוכנת ליד נהר צ'ונטבמבה (Chontabamba), יובל של הנהר אורובמבה. בירת האינקה כונתה לעיתים קרובות בשם "וילקבמבה העתיקה" כדי להבדיל בינה לבין העיירה "וילקבמבה החדשה", שנוסדה על ידי הספרדים ושוכנת במרחק של 35 קילומטרים בקו אווירי מדרום-מערב לווילקבמבה העתיקה.
בשנת 2010 נמצאו באספיריטו פמפה פריטים השייכים לתרבות וארי ושתוארכו בפחמן-14 לשנת 700 לערך. תגלית זו הצביעה על כך שהאתר יושב הרבה לפני שהפך לבירת האינקה בשנת 1539. נכון לשנת 2013, החקירות הארכאולוגיות של האתר לא הושלמו, וחורבות אספיריטו פמפה אינן נגישות לכלי רכב.
היסטוריה

אזור הפרובינציה לה קונבנסיון בה שוכנת וילקבמבה מבותר ביותר, הוא משתרע על המורדות הצפון-מזרחיים של הרי האנדים ומשתפל עד לאגן האמזונאס. השטח כולל הרים מכוסי שלג, יערות, ג'ונגל של הרמות הנמוכות ונהרות השוצפים בקניונים עמוקים. הגישה והתעבורה בתוך האזור היו קשים ועתידים להקשות על מאמצי הספרדים להרוס את המאחזים האחרונים של אימפריית האינקה.
בני האינקה כבשו את אזור וילקבמבה בערך משנת 1450 לספירה, והקימו מרכזים מרכזיים במאצ'ו פיצ'ו, צ'וקקיראו, ויטקוס ווילקבמבה. לפיכך, בני האינקה הכירו את האזור כאשר קיסר האינקה, מאנקו אינקה יופאנקי, ניצח בקרב אויאנטאיטמבו את הספרדים ובני בריתם האינדיאנים בינואר 1537. למרות הניצחון היה מאנקו תחת איום צבאי ספרדי. הוא החליט שאויאנטאיטמבו קרובה מדי לקוסקו שבשליטת הספרדים, והוא נסוג מערבה למרכז האינקה בוויטקוס. דייגו דה אלמגרו שלח את הסגן שלו, רודריגו אורגונייס (אנ'), לרדוף אחריו עם 300 ספרדים ובני ברית אינדיאנים רבים. אורגונייס כבש את ויטקוס ביולי 1537, בזז אותה ולקח שבויים רבים, אך מאנקו נמלט.
בשנת 1539 שרד מאנקו אינקה פשיטה נוספת של הספרדים בפיקודו של גונסאלו פיסארו (אנ') שכללה חיל משלוח ובו 300 חיילים ספרדים ובני ברית אינדיאנים. הספרדים והאינקה נלחמו בקרב בוואיינה פוקארה (Huayna Pukara - מבצר ואיינה), ממערב לוויטקוס, וכ-22 קילומטרים מווילקבמבה. מספר ספרדים ואינדיאנים נהרגו, אך מאנקו שוב נמלט. פיסארו שהה באזור יותר מחודשיים בחיפוש אחר מאנקו ללא הצלחה, אך לכד את אשתו הראשית של מאנקו, קורה אוקיו (Cura Ocllo). הספרדים כתבו על האזור ש"דרושים משאבים גדולים כדי לחדור לחבל ארץ זה. זה יכול להיעשות רק עם הוצאה גדולה מאוד". הספרדים לא ניסו לשלוח עוד משלחת צבאית גדולה לווילקבמבה עד 1572. כפי שהראו שתי הפשיטות הספרדיות, ויטקוס הייתה נגישה לספרדים ומאנקו פיתח את וילקבמבה כמקלט מרוחק יותר.
בשנים שלאחר הפשיטות הספרדיות, שמרו בני האינקה והספרדים על יחסים דיפלומטיים מעורערים שכללו ביקורים הלוך ושוב בין וילקבמבה לקוסקו, הבירה הספרדית של פרו. רצח שליח ספרדי על ידי בני האינקה שכנע את המשנה למלך של פרו פרנסיסקו דה טולדו לכבוש את אזור וילקבמבה ולסיים את שלטון האינקה. ב-24 ביוני 1572, יצא צבא ספרדי, בראשות הקונקיסטאדור הוותיק מרטין אורטאדו דה ארבייטו (Martin Hurtado de Arbieto), לפשיטה האחרונה על בירת הג'ונגל הנידחת של האינקה. "בשעה 10", כתב אורטאדו בתיאור המערכה שלו, "הם צעדו לתוך העיר וילקבמבה, כולם ברגל, כי זו הארץ הפראית והמבותרת ביותר, בשום אופן לא מתאימה לסוסים". מה שהם גילו היא עיר שנבנתה "בעבור כאלף אינדיאנים לוחמים, מלבד נשים רבות אחרות, ילדים וזקנים" מלאה ב"ארבע מאות בתים".
לאחר נפילת וילקבמבה, הספרדים רדפו ולכדו את טופאק אמארו, קיסר האינקה האחרון, וערפו את ראשו בקוסקו ב-24 בספטמבר 1572.
היסטוריה > וילקבמבה הספרדית

בשנת 1572, ייסד הכובש והמושל של וילקבמבה, מרטין אורטאדו דה ארבייטו, את סן פרנסיסקו דה לה ויקטוריה דה וילקבמבה (San Francisco de la Victoria de Vilcabamba), הידועה גם בשם "וילקבמבה לה נואבה" (Vilcabamba la Nueva – "וילקבמבה החדשה"), 5 קילומטרים מערבית לוויטקוס. היא שוכנת על הנהר פמפקונאס (Pampaconas), יובל של הנהר וילקבמבה, שהוא יובל של הנהר אורובמבה. אורטאדו שהיה מנהל אכזרי, הציע אנקומיינדות לחיילים הספרדים והפך את האינדיאנים המקומיים לעבדים בפועל. רבים מהם מתו, או נטשו את בתיהם ונמלטו למקום אחר. מרבצי כסף התגלו בקרבת מקום והעיירה נהנתה משגשוג קצר, אף על פי שהתפוקה של המכרות הייתה דלה. בתחילת המאה ה-17 וילקבמבה החדשה ואזור וילקבמה כבר לא עניינו יותר את הספרדים. היירם בינגהאם ביקר בעיירה בשנת 1911, וציין כי, "במקום חומות אינקה או חורבות, יש בווילקבמבה שלוש עשרות בתים ספרדיים בנויים בצורה מוצקה... בשל שגשוגם של כורי הזהב, שהגיעו לעבוד במכרות הקוורץ שנעשו נגישים לאחר מותו של טופאק אמארו". אנשי דת קתולים בנו בעיירה כנסייה ומנזר.
בתרבות הפופולרית

העיר האבודה וילקבמבה מופיעה בסדרת משחקי המחשב החינוכיים "נתיב האמזונאס" (The Amazon Trail), משחק הווידאו טומב ריידר והגרסה המחודשת שלו "Tomb Raider: Anniversary", ובספרים Evil Star ו-Necropolis בסדרת הספרים The Power of Five מאת סופר המתח הבריטי אנתוני הורוביץ. וילקבמבה הוא גם מקום שאפשר לשחק במשחק התפקידים "Shadow Hearts: From the New World" בפלטפורמה של פלייסטיישן 2.
הפרק השני בסדרה הדוקומנטרית של מייקל ווד משנת 2000 "Conquistadors" מבקר באתר וילקבמבה תוך שהוא מספר את סיפור נפילת האינקה ונסיגה של מנקו ותומכיו לאזור המרוחק כשריד האחרון של האימפריה.
העיר הייתה המיקום של הרומן של הסופר הבריטי קולין תוברון (אנ') משנת 2002, "לעיר האחרונה" (To the Last City), שנכלל ברשימה הקצרה לפרס מאן בוקר, ומספר את סיפורה של קבוצת אנשים שיצאה לחקור את הריסות עיר האינקה. במה שתואר כ"סיפור לב המאפליה" המסופר על רקע של "תפאורה מארקסית".
סיפור המדע הבדיוני "וילקבמבה" (2010) מאת הארי טורטלדב (אנ') הוא אלגוריה של וילקבמבה כרקע לפלישת חייזרים המתרחשת במאה ה-22.
פרק של סדרת הטלוויזיה "בחיפוש אחר..." (...In Search of) (1976–1982) שכותרתו "אוצרות אינקה", מזכיר את המשלחת של פרופסור אדמונדו גיין שחקרה את חורבות וילקבמבה.
גלריה

אדמונדו גיין ואלז'בייטה דז'יקובסקה בהריסות וילקבמבה, תמונה שצולמה על ידי טוני האליק ב-1976
עץ מעל מבנה
בית משוחזר בווילקבמבה
טרסה משוחזרת
לקריאה נוספת

Deyermenjian, Gregory. (1985). "Vilcabamba Revisited" in South American Explorer, No. 12.
Hemming, John (1970). The conquest of the Incas. New York: Harcourt Brace Jovanovich. ISBN 978-0-15-602826-4.
Lee, Vincent R. (2000). Forgotten Vilcabamba: final stronghold of the Incas. [Wilson, Wyo.]: Sixpac Manco Publications. ISBN 978-0-9677109-0-7.
Macquarrie, Kim (2007). The last days of the Incas. New York: Simon  Schuster. ISBN 978-0-7432-6049-7.
Santander Casselli, Antonio (no date) "Vilcabamba" in Andanzas de un Soñador.
Savoy, Gene. Antisuyo : the search for the lost cities of the Amazon / Glen Savoy. New York, Simon and Schuster [1970]. ISBN 978-0-671-20220-0.
Waisbard, Simone (1979). The Mysteries of Machu Picchu. New York: Avon Books. ISBN 0-380-43687-6.
Diego de Castro Yupangui (1992) [1570]. Instrucción al Licenciado Lope García de Castro. Colección Clásicos peruanos (בספרדית). Lima: Fondo Editorial.
Laurence Blair (2018). Peru’s last Incan city reveals its secrets: ‘It’s genuinely a marvel’. Espíritu Pampa: TheGuardian.com
הערות שוליים

↑  "The Incas’ new capital took its name from the runasimi words huilca, which means “sacred,” and pampa, which means “plain” or “valley”; it thus meant “Sacred Plain” or “Sacred Valley.” MacQuarrie, Kim. The Last Days Of The Incas (p. 308). Little, Brown Book Group. Kindle Edition.
↑  17 VILCABAMBA REDISCOVERED MacQuarrie, Kim. The Last Days Of The Incas (p. 411). Little, Brown Book Group. Kindle Edition.
↑  Fonseca Santa Cruz, Javier and Bauer, Brian S. (2013) "Dating the Wari Remains at Espiritu Pampa (Vilcabamba, Cusco),", Andean Past: Vol. 11, Article 12, pp. 113-114
↑  Bauer, Brian S., Halac-Higashimori, Madeleine, and Cantarutti, Gabriel E. (2013), Voices from Vilcabamba: Accounts Chronicling the Fall of the Inca Empire,, Boulder: University Press of Colorado, p. 4
↑  Deyermenjian, Gregory. (1985). "Vilcabamba Revisited" in South American Explorer, No. 12.
↑  בספרו "הימים האחרונים של האינקה" מקדיש קים מקקווירי (Kim MacQuarrie) פרק שלם לג'ין סאבוי ולווינסנט לי, ובו הוא מתאר כיצד ניסה ג'ין סאבוי לנכס לעצמו את עבודת המחקר שביצע וינסנט לי באספיריטו פמפה, וכיצד הצליח לי להערים עליו בסופו של דבר.
↑  McCrum, Robert (28 ביולי 2002). "Back to the heart of darkness". The Guardian. London. ארכיון מ-12 באוקטובר 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
המפה של בינגהאם של וילקבמבה. מקומות חשובים מוקפים. אספיריטו פמפה היא וילקבמבה של האינקה.
היירם בינגהאם השלישי (מימין למעלה) עם מדריך מקומי על גשר הג'ונגל בווילקבמבה, שקף זכוכית צבוע ביד, 1911
זליג שטורך

זֶליג שְטוֹרְךְ (נולד ב-9 במאי 1946) הוא קלע ישראלי שהתחרה ברובה, באקדח וברובה אוויר, במסגרת נבחרת ישראל והפועל אשקלון. אלוף ישראל בתרגיל 60 כדור שכיבה (1967). מניצולי טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
ביוגרפיה

זליג שטורך נולד בשנת 1946 בקזחסטן שבברית המועצות. ב-1962 עלה לישראל עם משפחתו. למד עברית בקיבוץ בית קמה, ומשם עבר עם משפחתו לאשקלון ולמד חרטות בבית הספר "אורט" שבעיר. ב-1964 החל לעסוק בקליעה במסגרת הגדנ"ע. בשנת 1966 צורף לנבחרת ישראל בקליעה, ובדצמבר 1967 הוכתר לאלוף ישראל בתרגיל 60 כדור שכיבה, כשקלע 595 נקודות מתוך 600 אפשריות (תוצאה זהה לשיא הישראלי).
בשנת 1968 נמנה עם משלחת ישראל באולימפיאדת מקסיקו סיטי, שבה התחרה ברובה 3 מצבים 50 מטר והגיע למקום 51 עם 1,095 נקודות.
בשנת 1970 נמנה עם משלחת ישראל במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק, וזכה בשלוש מדליות קבוצתיות: מדליית זהב ברובה מצב שכיבה 50 מטר ושתי מדליות כסף ברובה 3 מצבים 50 מטר וברובה רגיל 3 מצבים 50 מטר.
בשנת 1972 נמנה עם משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן והספיק להשתתף בתחרות רובה קליבר זעיר מצב שכיבה מ-50 מטר, שבה הגיע למקום 57 עם 589 נקודות. הסייף דן אלון, שראה את תחילת האירוע של השתלטות מחבלים על ספורטאי המשלחת הישראלית, סיפר זאת לארבעת חבריו למשלחת ולחדר, הנרי הרשקוביץ, שאול לדני, יהודה וינשטיין, וזליג שטורך. הם הבינו שהם חייבים לברוח מיד. כדי לא לעורר רעש הלכו לאט אל מרפסת חדרם, וממנה קפצו למטה, וכך ניצלו. את זיכרונותיו מאירוע זה הציג בסרט הדוקומנטרי "היום ה-11: ניצולי מינכן 72'", ששודר בערוץ ההיסטוריה.
התחרה גם במשחקי אסיה 1974, שנערכו בטהראן.
ביולי 1979 נמנה עם רביעיית קלעים ששברה את השיא הישראלי בתרגיל 60 כדור שכיבה, עם הישג של 2,369 נקודות.
הערות שוליים

↑  בעיתונות הישראלית משנות ה-60 וה-70 נכתב שמו שטרוך.
↑  עזרא ינוב, לאלוף הקליעה אין רובה..., מעריב, 7 בדצמבר 1967
↑  הפינה האולימפית, מינכן 1972, חלק א', באתר של המכללה האקדמית בוינגייט
↑  מערכת וואלה! ספורט‏, הסייף דן אלון, מניצולי טבח הי"א במינכן, הלך לעולמו בגיל 72, באתר וואלה, 31 בינואר 2018
↑  "אם הייתי יורה - זה היה נגמר אחרת", באתר nana10‏, 15 בדצמבר 2015
 "ראיתי אותו עושה לי סימנים - תלך תסתלק תברח", באתר nana10‏, 16 בדצמבר 2015
אריאנה מלמד, "היום ה-11": להמיס את האימה של מינכן, באתר ynet, 31 במאי 2012
↑  2 שיאים ישראליים בקליעה הושגו בתחרות בגרמניה, מעריב, 24 ביולי 1979
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968)  |
| --- | --- | --- |
|  אתלטיקה | שאול לדני • חנה שזיפי |  |
|  כדורגל | נבחרת ישראל בכדורגל (יצחק אנגלנדר, ג'ורג' בורבה, מנחם בלו, שרגא בר, ציון דגמי, יצחק דרוקר, רחמים טלבי, ראובן יאנג, חיים לוין, שמואל מליקה, שייע פייגנבוים, נחמן קסטרו, דוד קרקו, צבי רוזן, שמואל רוזנטל, ישעיהו שווגר, יצחק שום, גיורא שפיגל, מרדכי שפיגלר) |  |
|  קליעה | הנרי הרשקוביץ • מיכאל מרטון • נחמיה סירקיס • זליג שטרוך |  |
|  שחייה | איבונה טוביס • אברהם מלמד • שלומית ניר • יואל קנדה • אמנון קראוס • גרשון שפע |  |
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת מינכן (1972)  |
| --- | --- | --- |
|  אתלטיקה | אסתר רוט-שחמורוב • שאול לדני |  |
|  היאבקות | אליעזר חלפין • מרק סלבין • גד צברי |  |
|  הרמת משקולות | דוד ברגר • זאב פרידמן • יוסף רומנו |  |
|  סיף | דן אלון • יהודה וינשטיין |  |
|  קליעה | הנרי הרשקוביץ • זליג שטרוך |  |
|  שחייה | שלומית ניר |  |
|  שיט | יאיר מיכאלי • יצחק ניר |  |
ולטון פליפה

ולטון פליפה פרגואה דה מלו (בפורטוגזית: Welton Felipe Paraguá de Melo; נולד ב-6 באוגוסט 1997) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקיצוני השמאלי בלבסקי סופיה.
קריירה

ולטון נולד בפרנבאי, ברזיל, והחל את קריירת המשחק שלו בקבוצות מליגות הכדורגל הנמוכות בברזיל. ב-4 בינואר 2022 חתם על חוזה לשלוש עונות בלבסקי סופיה מליגת העל הבולגרית. ב-19 בפברואר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 2–1 על לוקומוטיב פלובדיב. ב-26 בפברואר כבש שער בכורה, בניצחון קבוצתו 2–0 על צסק"א 1948. בסך הכל, בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 3 שערים ובישל 3 נוספים ב-14 משחקים בכל המסגרות. בעונת 2022/2023 כבש 8 שערים ובישל 4 ב-42 משחקים בכל המסגרות.
הערות שוליים

↑  Botafogo-PB acerta a venda do atacante Welton para o futebol búlgaro, ge, ‏2021-12-21 (ב־Brazilian Portuguese)
↑  Levski Sofia - Lokomotiv Plovdiv, Feb 19, 2022 - efbet Liga - Match sheet, www.transfermarkt.com (באנגלית)
↑  CSKA 1948 - Levski Sofia, Feb 26, 2022 - efbet Liga - Match sheet, www.transfermarkt.com (באנגלית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ולטון פליפה".
חיים ראובני

אין תמונה חופשית
חיים ראובני הוא מנהל יחידת עור ילדים בבית החולים סורוקה שבבאר שבע. ניהל את בית החולים בין השנים 1995-1989.
ביוגרפיה

ראובני סיים בשנת 1973 את לימודיו בפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט בטכניון בחיפה. ראובני התמחה ברפואת ילדים בבית החולים סורוקה ועשה התמחות-על ברפואת עור באוניברסיטת ייל שבארצות הברית.
חברת הנשק סטרלינג

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 ענפי תעשייה:  תעשיית הנשק 
 מוצרים עיקריים:  כלי ירייה 
  
 www.sterlingacl.com
 
חברת הנשק סטרלינג או כפי שנקראה בהקמתה החברה להנדסה סטרלינג, הייתה יצרנית נשק בדאגנהאם, אנגליה. התפרסמה בייצור L2A3 (תת מקלע סטרלינג), ArmaLite AR-18 וSAR-87, רובי סער וחלקים ממכוניות יגואר. הוקמה ב-1940, פשטה רגל ב-1988 והוקמה מחדש ב-2016.
היסטוריה

במהלך מלחמת העולם השנייה, המהנדסים ג'ורג' לנצ'סטר וג'ורג' וויליאם פאצ'ט פיקחו על ייצור תת-מקלע לנצ'סטר. לאחר מכן המשיך פאצ'ט לתכנן תת-מקלע - המכונה של פאצ'ט, אשר, לאחר ניסוי תחרותי ב-1947, אומץ על ידי הצבא הבריטי ב-1953 כתת-מקלע L2A1 סטרלינג, שהחליף את רובה הסטן. שודרג מאוחר יותר ל-L2A3, ה-Sterling Mk IV.
היסטוריה > הקמה מחדש

המותג סטרלינג חודש באפריל 2016 בניהולו של ג'יימס אדמיסטון, מנהל לשעבר של החברה המקורית. בתחילה חשפה החברה החדשה הזו קו של אב-טיפוס של רובי אוויר לשימוש ספורטיבי אזרחי, אולם ב-2019, החלה לשווק מוצרים ממותגים מחדש של Saber Defense Industries המיועדים ללקוחות צבא ואכיפת חוק.
הערות שוליים

↑  STERLING ARMAMENT COMPANY LTD., Sterling Armament Company (באנגלית אמריקאית)
וירג'יל גריסום

| --- | --- |

 לידה:  3 באפריל 1926 מיטשל, אינדיאנה
 נהרג:  27 בינואר 1967 (בגיל 40) קייפ קנוורל, פלורידה
 מידע כללי
 בשירות:  אסטרונאוט בשירות נאס"א
 לאום:  ארצות הברית אמריקאי
 השכלה:  בית הספר לטייסי ניסוי של חיל האוויר האמריקני  אוניברסיטת פרדו  Mitchell High School 
 עיסוק בעבר:  טייס קרב, טייס ניסוי
 תקופת השירות:  1959 – 27 בינואר 1967 (כ־8 שנים)
 דרגה:  לוטננט קולונל, חיל האוויר האמריקאי
 זמן שהייה בחלל:  5 שעות ו-7 דקות
 ביוגרפיה בנאס"א:  וירג'יל גריסום באתר נאס"א (באנגלית)
 משימות
 מרקורי 4, ג'מיני 3, אפולו 1
 
 עיטורים
  מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל 
 
וירג'יל איוון "גאס" גריסום (באנגלית: Virgil Ivan Grissom‏; 3 באפריל 1926 – 27 בינואר 1967) היה אסטרונאוט בתוכנית מרקורי, תוכנית ג'מיני ותוכנית אפולו. נולד במיטשל, אינדיאנה. נספה בשרפה שפרצה בעת בדיקת מערכות של אפולו 1, במרכז החלל ע"ש קנדי, פלורידה.
השכלה

גריסום בוגר במדעים בהנדסת מכונות מאוניברסיטת פרדו.
שירות צבאי

גריסום קיבל כנפי טיסה בשנת 1951. טס 100 גיחות קרב במלחמת קוריאה במטוסי F-86 בטייסת היירוט ה־334. לאחר שחזר היה למדריך טיסה במטוסי סילון בטקסס.
באוגוסט 1955 גריסום החל ללמוד הנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של חיל האוויר בבסיס רייט-פטרסון באוהיו. למד בבית הספר לטייסי ניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה, באוקטובר 1956, ובמאי 1957 חזר לבסיס רייט-פטרסון כטייס ניסוי בענף קרב.
שירות בנאס"א

גריסום היה אחד משבעת האסטרונאוטים שנבחרו לתוכנית מרקורי ב־1959. הוא הטיס את מרקורי 4, שכונתה "ליברטי בל 7" ("פעמון החירות 7"), הטיסה התת-מסלולית המאוישת והשנייה והאחרונה בתוכנית מרקורי, ב־21 ביולי 1961.
"ליברטי בל 7" שוגרה על גבי משגר מרקורי-רדסטון מכן השיגור LC-5 שבנמל החלל קייפ קנוורל, פלורידה, והגיעה לגובה 190.39 קילומטר לפני שהחלה לצלול חזרה במסלול בליסטי. במהלך הטיסה גריסום דיווח כי המראה בחוץ הרבה יותר מרהיב מהחיישנים, והתצפיות גרמו לו לעיכוב בביצוע תמרוני ההכוון שהיה צריך לבדוק ולבצע. הוא חש שהמערכת הגיבה באיטיות והעדיף את המערכת השנייה.
הליברטי בל נחתה במרחק 468.15 קילומטר מכן השיגור, סמוך לאיי הבהאמה. הטיסה עברה ללא תקלות עד לנחיתה באוקיינוס, שבמהלכה הועף בפיצוץ פתח החירום, החללית הוצפה וגריסם היה בסכנת טביעה. גריסום חולץ בזמן והחללית שקעה לתוך האוקיינוס. החללית חולצה מהמים רק בשנת 1999.
למרות הצהרותיו של גריסום כי הוא לא שחרר את הדלת ופוצץ אותה לפני הזמן, היו שחשבו כי הוא היה אחראי לכך. ועדת חקירה לא הייתה יכולה לקבוע בוודאות אם הוא לחץ בטעות. גריסום עצמו ניסה מגוון רחב של תרחישים על דגם החללית כדי לבחון אם הוא היה יכול להפעיל בטעות, ללא הצלחה. טיסות מאוחרות יותר הראו כי וולטר שירה ואסטרונאוטים נוספים נפגעו בידיהם מהרתע כאשר הם הפעילו את המתג והפיצוץ, וגריסום לא נפגע במהלך טיסתו.
שירות בנאס"א > ג'מיני 3

ב־23 במרץ 1965 שוגר כמפקד ג'מיני 3, החללית המאוישת הראשונה בתוכנית ג'מיני.
במהלך ההכנה לטיסות של תוכנית מרקורי, ניתנה לכל טייס הזכות להעניק כינוי לחללית שבה הוא יטוס, וכך גם ניתנה זכות דומה לגריסום ויאנג, הטייסים של משימה זו. גריסום, שהחללית בה הוא טס במשימתו הקודמת בתוכנית מרקורי שקעה בים לאחר שנחתה, אחרי שקצר גרם לשחרור פתח החללית לפני שזו נאספה, החליט להעניק לחללית הג'מיני 3 את הכינוי "מולי בראון", על שם גיבורת מחזה הברודוויי המוזיקלי מ־1960: "מולי בראון הבלתי ניתנת לשקיעה" (מחזה שמבוסס על חייה של מרגרט בראון, אישה ששרדה את טביעתה של הטיטניק). "טיטניק", הייתה האפשרות השנייה שגריסום חשב עליה, שזכתה לסירוב גורף מנאס"א. לאחר משימה זו, החליטו בנאס"א לוותר על הענקת שם לחלליות.
מאוחר יותר היה מפקד גיבוי של ג'מיני 6.
שירות בנאס"א > אפולו 1

גריסום מונה למפקד משימת AS-204, ששמה שונה מאוחר יותר לאפולו 1. החללית הייתה אמורה להיות המשימה המאוישת הראשונה בתוכנית אפולו. אך ב־27 בינואר 1967, אירע אסון. בעת בדיקה לפני טיסה, שרפה שפרצה בתא הפיקוד של החללית, שאמורה הייתה להיות משוגרת ב־21 בפברואר, ושלושת האסטרונאוטים שהיו בה נהרגו: גריסום, אדוארד וייט ורוג'ר צ'אפי.
ההכרזה על צוות המשימה הייתה ב-21 במרץ 1966. מטרת משימת אפולו 1, אשר הייתה אמורה להמשך שבועיים, הייתה לבדוק את מערכות החללית ואת המערך הקרקעי.
ב-27 בינואר 1967, גריסום, וייט, וצ'אפי השתתפו בתרגיל הכנה לקראת שיגור בנמל החלל קייפ קנוורל לקראת השיגור שתוכנן להתבצע ב-21 בפברואר. האסטרונאוטים נכנסו אל החללית בשעה אחת בצהריים באותו יום. הבעיות צצו מיד. הראשונה הייתה ריח מוזר בו הבחין גאס גריסום לאחר שחיבר את חליפת הלחץ שלו לאספקת החמצן. הצוות דגם את החמצן במערכת, אך הוחלט להמשיך בבדיקה.
הבעיה הבאה הייתה זרם חמצן גבוה מדי, שהפעיל את האזעקה מדי פעם. הצוות העלה את הנושא בפני אנשי בקרת הסביבה, אך אלה שיערו שהסיבה היא תנועות של חברי הצוות. בעיה שלישית צצה בתחום התקשורת. תחילה היו בעיות בתקשורת בין גריסום לחדר הבקרה. הצוות ביצע התאמות נדרשות. מאוחר יותר, הבעיה התרחבה והפכה לבעיה בתקשורת בין בניין הפעולות והבדיקות והמבנה בקומפלקס 34 (כן השיגור). בעיה זו חייבה את עצירת הספירה לאחור בשעה 17:40 (זמן מקומי). בשעה 18:30:55 (23:30:55 GMT) זוהתה עליית מתח, ככל הנראה קצר חשמלי בצד השמאלי התחתון של התא. בשעה 18:31:04 ( 23:31:04 GMT), אחד האסטרונאוטים, ככל הנראה צ'אפי, אמר "אש, אני מריח אש". שתי שניות מאוחר יותר, קולו של וייט היה החלטי יותר: "אש בקוקפיט!".
טכנאי החללית מיהרו אל תא הצוות, אך לפני שהגיעו, התא נפרץ ותמרות עשן סמיך ולהבות עלו ממנו. רבים חששו שהאש תצית את מערכת המילוט שבראש הרקטה, וזאת תצית את כל מודול השירות. חלק מן המחלצים נמלטו כדי לא להילכד באש, אך אחרים נשארו כדי לנסות להציל את האסטרונאוטים. פתח התא היה מורכב משלוש דלתות. החיצונית בהן לא הייתה סגורה לחלוטין, עקב כבלים שחוברו דרכה לצורך הבדיקה. למרות זאת, היה צורך בכלי מיוחד כדי לפתוח אותה. העשן הכבד הפריע לפעולות החילוץ ועל פתיחת דלת זו. לפי נוהל החירום, גריסום, שישב בצד ימין של תא הפיקוד, היה צריך לשחרר את הלחץ כדי לפתוח את הדלת הפנימית שנפתחה כלפי פנים, אולם הלחץ והחום הרב בחללית הקשו על האסטרונאוטים לפתוח ולהיחלץ. לאחר 30 שניות של אש בסביבת חמצן טהור, אחד מקירות תא הפיקוד נפרץ בצד ימין בשעה 18:31:19 (23:31:19, 15 שניות מקריאת האש הראשונה), והאוויר המעורב עם חנקן גרם לייצור כמויות גדולות של עשן, אשר גרמו למות האסטרונאוטים.
בניסיונם להגיע אל האסטרונאוטים, הטכנאים נהדפו מפני האש בזה אחר זה, אך עד שהצליחו להגיע אליהם, היה מאוחר מדי. כוחות הכיבוי הגיעו תוך שלוש דקות לאחר פתיחת הצוהר, ורופאים הגיעו זמן קצר לאחריהם. הבדיקות הרפואיות קבעו שהאסטרונאוטים מתו מהרעלת פחמן חד-חמצני, וכוויות כגורם תורם. האש כילתה 70% מחליפת החלל של גריסום, 20% מחליפת החלל של וייט ו־15% מחליפתו של צ'אפי, כיוון שישב הכי רחוק ממקום תחילת השרפה.
גריסום נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
היה חבר במסדר הבונים החופשיים, ואח בלשכת מיטשל מספר 228, מיטשל אינדיאנה.[דרוש מקור]
אותות ועיטורים

צלב התעופה המצוינת ומדליית האוויר, על שירותו במלחמת קוריאה.
שלוש מדליות הצטיינות של נאס"א
כנפי אסטרונאוט של מפקדת חיל האוויר.
בשנת 1978, הוענקה לו לאחר מותו, מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל.
צוות אפולו 1 הונצח במגוון דרכים:
בנמל החלל קייפ קנוורל, בכן שיגור L-34, שנטוש נכון ל-2018, נמצאים שני לוחות זיכרון לזכר צוות אפולו 1.
באנדרטת מראת החלל (Space Mirror Memorial) שבמרכז המבקרים במרכז החלל קנדי, מונצחים שמות אנשי צוות אפולו 1.
מספר גבעות על מאדים נקראו על שמות הצוות, מרחק 14.3 בכיוון דרום-דרום מערב מאתר הנחיתה של ספיריט, אזור הנקרא "גבעות אפולו 1".