stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שרה ברנאר
תולדות חייה > קריירה > שנים אחרונות ומותה

בשנים 1905–1906, יצאה למסע נוסף באמריקה הצפונית והדרומית. בעת שנסעה ברחבי ארצות הברית הרבתה להופיע בערי שדה כמו דנוור, דאלאס, צ'טנוגה, נוקסוויל, טמפה, סולט לייק סיטי, קנזס סיטי, אטלנטה ועוד. כן הופיעה בבית הסוהר סן קוונטין. כאשר הופיעה ב"לה טוסקה" בריו דה ז'ניירו, תפקיד שהצריך זינוק אל מותה של הדמות הראשית אותה גילמה, נחתה שלא כהלכה ונפגעה בברכה. שרה ברנאר עברה בספינה לניו יורק, שם נחה כשבועיים, בטרם חזרה לצרפת.
בחזרתה לצרפת, הוענק לה כהוקרה על פועלה תואר לגיון הכבוד. בשנת 1907 הוציאה לאור את האוטוביוגרפיה "חיי הכפולים" ("Ma Double Vie"). בשנים הבאות שוב הרבתה במסעות: בריטניה (1908), רוסיה ופולין (אז חלק מן האימפריה הרוסית, 1909-1908), ושוב אמריקה (1910). שרה ברנאר ערכה מסע נוסף ברחבי אמריקה ב-1913. כן שיחקה באותה תקופה במספר סרטי ראינוע. בשנים מאוחרות יותר של חייה, נעשו על שרה ברנאר שני סרטים דוקומנטריים.
הפציעה בבירכה הסתבכה והפכה בהדרגה לנמק, דבר שגרם לכריתת רגלה הימנית ב-1915. למרות זאת המשיכה בקריירה שלה, ואף שלא הייתה מסוגלת להתנועע על הבמה, קולה האפיל על נכותה. במהלך מלחמת העולם הראשונה, הופיעה לא פעם לפני חיילים, ושיחקה בשני סרטים פטריוטיים. בחלקה האחרון של המלחמה ערכה שוב מסע הופעות באמריקה, האחרון בדיעבד, ושבה לצרפת ממש ביום שביתת הנשק. לאחר המלחמה ערכה מסעי הופעות בבריטניה ובפרובינציה הצרפתית. בשנותיה האחרונות התדרדר מצב בריאותה. בכל זאת, המשיכה לשחק כמעט עד יומה האחרון, אם כי התפקידים שגילמה הוגבלו מבחינת משך הזמן ומבחינת התנועה הנדרשת.
שרה ברנאר נפטרה בפריז ב-1923 כתוצאה ממחלת כליות. לאחר מסע לווייה מפואר, גדוש פרחים כבקשתה, שבו נכחו כמיליון איש, נקברה בבית הקברות פר לשז שבעיר.
קשר לפלשתינה

בשנת 1910 ביקרה ברנאר במצרים. בהסכמתה יזמו התנגשות מלאכותית בין המרכבה שבה טיילה לבין העגלה שהובילה יינות "כרמל מזרחי" לחלוקתם בין הלקוחות בקהיר. איש לא נפצע, אך העיתונות במצרים ובעולם פרסמה את מקרה ההתנגשות עם "יינות כרמל מזרחי", וכך זכו היינות לפרסום חינם.
איש ביל"ו מראשון לציון דוד יודילוביץ חיבר יחד עם הסופר הצרפתי טיבו את הספר "תולדות שרה ברנאר". יודילביץ שימש סוכן "כרמל מזרחי" בקהיר ופגש את שרה ברנאר בביקורה בקהיר.
הנצחות

בשנת 1906 הוצגה לראשונה אדמונית מזן חדש, והפרח נקרא "שרה ברנאר" על שמה. כמו כן נקראת על שמה "עוגיית שרה ברנאר".
בשנת 2004 עלתה בישראל ההצגה "שרה ברנארד", בכיכובם של ליא קניג ושלמה בר-שביט.
בעיר העתיקה של פראג שוכנת מסעדת "שרה ברנאר" על שמה.
ברנאר נכללה בין מושאי הביוגרפיה של נורמן לברכט "גאונות וחרדה - כיצד שינו היהודים את העולם בין 1847-1947", שיצאה לאור ב-2019. לברכט הגדיר את ברנאר כמי ש"המציאה את הידוענות".
חיים אישיים

בנוסף לעיסוקיה בתיאטרון, בעיקר כשחקנית, שרה ברנאר שלחה ידה גם בציור ובעיקר בפיסול. אחדות מעבודותיה בתחום אחרון זה זכו להוקרה בדרכים שונות.
בנה, מוריס ברנאר, נולד ב-22 בדצמבר 1864. אביו היה אציל בלגי בשם שארל ז'וזף אז'ן אנרי ז'ורז' למורל דה לין (Ligne, 1914-1837).
תחילה, עם חזרתה לפריז מבריסל, גרה עם בנה באוטיי. ב-1869, כאשר יחד עם הצלחתה כשחקנית השתפר מצבה הכלכלי, עברה לגור במרכז פריז. כעשור אחר כך, הכנסותיה גדלו כך שיכולה הייתה לבנות לעצמה בית ליד פארק מונסו. עם זאת, כמעט תמיד הוצאותיה היו גדולות מהכנסותיה, דבר שגרם לה לחפש דרכים להשלמת הפער, והכתיב חלק מהחלטותיה באשר לקריירה.
במשך חייה, שרה ברנאר רקמה קשרים עם מספר גברים אשר הפכו למאהביה, חלקם כאלה אשר שיחקו לצידה על הבמה, או שהיו קשורים בדרך זו או אחרת לעולם התיאטרון.
שרה ברנאר נהגה באופן תיאטרלי גם בחייה הפרטיים. כך למשל, נהגה לעיתים לישון או לשכב בארון מתים שניצב בחדרה. כן החזיקה באוסף לא קטן של חיות בביתה, חלקן אקזוטיות.
ב-4 באפריל 1882, שרה ברנאר נישאה בלונדון לאריסטיד דאמאלה (Damalas, ביוונית: Δαμαλάς), איש צבא ודיפלומט יווני, אשר שלח ידו גם במשחק בתיאטרון, הצעיר ממנה ב-11 שנה. לפני ואחרי הנישואין, דאמאלה היה רודף נשים, פיזר כספים, התמכר לסמים, הרבה להסתבך, והשניים נפרדו מעשית לאחר זמן קצר. בכל זאת, ככל הנראה כיוון ששרה ברנאר החזיקה באמונתה הקתולית, עד מותו של דאמאלה ב-18 באוגוסט 1889, ממנת יתר של מורפין וקוקאין, הזוג נותר נשוי פורמלית.
מבנה נולדו נכדיה וניניה. שרה נפטרה בזרועות בנה. מוריס נפטר ב-21 בדצמבר 1928 ונקבר לצדה.
ספריה

Dans les nuages, Impressions d'une chaise (1878)
L'Aveu, drame en un acte en prose (1888)
Adrienne Lecouvreur, drame en six actes (1907)
Ma Double Vie (1907),
My Double Life: Memoirs of Sarah Bernhardt, (1907) William Heinemann
Un Coeur d'Homme, pièce en quatre actes (1911)
Petite Idole (1920; as The Idol of Paris, 1921)
L'Art du Théâtre: la voix, le geste, la prononciation, etc. (1923; as The Art of the Theatre, 1924)
התיאטרון על סף המאה העשרים, הוצאת מסדה - תל אביב, תשט"ז
לקריאה נוספת

Robert Gottlieb, Sarah: The Life of Sarah Bernhardt (Jewish Lives)
Arthur Gold, The Divine Sarah: A Life of Sarah Bernhardt
Carol Ockman, Sarah Bernhardt: The Art of High Drama
הערות שוליים

↑  על דוד יודילוביץ באתר אנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו
↑  על דוד יודילוביץ באתר אלבום המשפחות
↑  תמי לויאב, שרה "האלוהית": סיפור של עוגיה, באתר ynet, 8 ביולי 2008
↑  דף ההצגה "שרה ברנארד" באתר הבמה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307539005171  PLWABN: 9810597351405606  BIBSYS: 90157992  BNC: 000271982  BNE: XX972653  BnF: cb11891564d (data)  CANTIC: a11603276  CiNii: DA05294270  GND: 118509896  ICCU: TO0V074507  ISNI: 0000 0003 6863 4272  KulturNav: d95b8291-d12d-4bf6-8b04-b69b647aceab  LCCN: n80057050  LNB: 000153292  Léonore: 338052  MusicBrainz: 3db2adb7-5363-4b72-bc2f-e66c1e45e99a  NDL: 00620359  NKC: jn20000700162  NLA: 35017945  NLG: 247960  NTA: 070278458  RERO: 02-A005813646  RKD: 209830  SELIBR: 40493  SNAC: w6js9vh6  SUDOC: 026722801  TePapa: 37374  Trove: 792455  ULAN: 500167455  VcBA: 495/18087  VIAF: 68925417   WorldCat (עם VIAF): 68925417 
שרה ברנאר בתפקיד זאנטו, 1869
סומרסט מוהם

| --- | --- |

סומרסט מוהם בתמונה מ-1934. צילם: קארל ואן וכטן
 לידה:  25 בינואר 1874 הרובע השמיני של פריז, צרפת 
 פטירה:  16 בדצמבר 1965 (בגיל 91) ניס, צרפת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 לאום:  אנגליה אנגליה, בריטניה בריטניה
 שם עט:  W. Somerset Maugham
 מקום לימודים:  קינגס קולג' לונדון, אוניברסיטת היידלברג, בית הספר לרפואה של בית החולים סנט תומאס 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  בכבלי אנוש, חוד התער 
 תקופת הפעילות:  מ-1897 
 בן או בת זוג:  Syrie Maugham (מאי 1917–1929) 
 פרסים והוקרה:  honorary doctor of the University of Toulouse (1947)  עמית כבוד 
 חתימה:   
 
ויליאם סומרסט מוהם CH (באנגלית: William Somerset Maugham;‏ 25 בינואר 1874 – 16 בדצמבר 1965) היה מחזאי אנגלי, סופר ומחברם של סיפורים קצרים, אחד הסופרים הפופולריים והמרוויחים ביותר בתקופתו.
ביוגרפיה

מוהם נולד בפריז, לאב דיפלומט בריטי, ודיבר צרפתית בלבד עד שהתייתם בגיל 8 מאימו ובגיל 11 מאביו ועבר אל שארית משפחתו בוויטסטייבל, קנט, אנגליה, שם גדל והיה לתלמיד בבית הספר האנגליקני דה קינג'ס סקול, קנטרברי.
טרם הצלחתו הספרותית, למד מוהם ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת היידלברג בגרמניה, ולמד רפואה בבית החולים סנט תומאס בלונדון, שבו אף עבד כרופא בסיום התמחותו. עם הצלחת ספרו "ליזה מלאמבת'", שיצא לאור ב-1897, החליט מוהם לנטוש את העיסוק ברפואה. בזמן מלחמת העולם הראשונה שירת מוהם כמרגל עבור ה-MI6, במסגרתה נשלח לרוסיה במשימה למניעת המהפכה הרוסית על ידי שמירת כוח המנשביקים. עלילות אלה היוו רקע לספר הסיפורים שלו "אשנדן, או הסוכן הבריטי", שלדעת רבים הוא מספרי הריגול הטובים ביותר שנכתבו אי-פעם. לאחר מכן בזמן עבודתו הקצרה כנהג אמבולנס בצלב האדום הבריטי פגש את ג'רלד הקסטון, צעיר מסן פרנסיסקו, אשר היה למאהבו של מוהם עד מותו של הקסטון ב-1944. לאחר מכן חי מוהם עם אלן סירל.
מוהם כתב קומדיות, רומנים פסיכולוגיים וסיפורי ריגול. הצלחתם המסחרית, הפקות מצליחות של מחזותיו ומספר עיבודים של כתביו לסרטים, אפשרה למוהם רווחה כלכלית וחיים נוחים. הוא נהנה מטיולים רבים, בייחוד למזרח אסיה, לאיי האוקיינוס השקט ולמקסיקו, לרוב מלווה בידי הקסטון (גם בזמן נישואיו). ב-1926 רכש וילה בריביירה הצרפתית אשר הייתה לביתו במשך רוב חייו.
ב-1917, בניו ג'רזי, נשא מוהם לאישה את סאיירי ברנרדו, אשתו לשעבר של איל ההון הנרי וולקם. הם התגרשו ב-1928 לאחר נישואים סוערים שהסתבכו בשל יחסיו של מוהם עם גברים ויחסיו עם הקסטון בפרט. לאחר מותו של הקסטון שקע מוהם בדיכאון, חלה ירידה ביצירתו ורק הופעתו של מזכירו-מאהבו (ולאחר מכן בנו המאומץ), אלאן סירל, הצילה אותו משקיעה כללית. למוהם הייתה בת אחת, אליזבת מארי מוהם (1915–1998), ובאחרית ימיו ניסה מוהם לנשלה מצוואתו וירושתו הענקית, בניסיון להעביר את רוב רכושו לאלן סירל - מזכירו ומאהבו - שאותו אף אימץ כבן. אף שמוהם היה נערץ בשל סגנונו ואישיותו המבריקה והמרשימה, רבים מבני דורו הסתייגו ממנו, בשל מה שנתפס כ"חייו השערורייתיים". אף שמוהם היה בעל נטייה ברורה לגברים, ועם מרכיב מיזוגיני באישיותו, הרי שבחייו היו לו מספר פרשיות אהבים רציניות עם נשים - הסופרת ויולט האנט, השחקנית סו ג'ונס והנסיכה סשה קרופוטקין.
לאחר מותו של בן זוגו ג'רלד הקסטון ב-1944, חזר מוהם לאנגליה. בחייו הפרטיים, מוהם תמך בתאוריות קונספירציה אנטישמיות לגבי פליטי המלחמה היהודים, וציין ש"ידוע שלגסטפו היו מרגלים בין הפליטים, והם לעיתים לא רחוקות היו יהודים".
ב-1947 ייסד את פרס סומרסט מוהם, הניתן עד ימינו לסופר או הסופרים הבריטיים הטובים ביותר תחת גיל שלושים וחמש על עבודת סיפורת שפורסמה בשנה החולפת.
סומרסט מוהם מת בניס שבצרפת, ב-16 בדצמבר 1965.
יצירתו

הספר הראשון של מוהם היה "ליזה מלאמבת'" (Liza of Lambeth), שהופיע בשנת 1897 ונכתב כשעבד כרופא בבית החולים סנט תומאס בלאמבת', שכונת העוני ליד בית החולים. בהמשך פנה מוהם לכתיבת מחזות, והמחזה "ליידי פרדריק", שהוצג בשנת 1907, הביא לו הצלחה רבה ופתח את שערי עולם הספרות לפניו. למרות הצלחותיו, הערכתו העצמית לגבי עבודתו הייתה נמוכה, והוא תיאר את עצמו בשנותיו האחרונות כמצוי "בשורה הראשונה של המדורגים השניים". עם השנים גברה הערכת המבקרים אליו והוא נתפס, גם עתה, כאחד מגדולי הסופרים הבריטיים.
לרוב מסכימים כי יצירת המופת של מוהם היא "בכבלי אנוש" (Of Human Bondage), רומן אוטוביוגרפי העוסק בחייו של פיליפ קארי, אשר כמו מוהם התייתם וגודל בידי דודו האדוק. גמגומו החריף של מוהם הוחלף ברגלו הקלוטה של פיליפ.  גם הרומנים "הפרוטה והירח", "קרן זווית" ו"על חוד התער", נחשבות כיצירות מופת מרשימות.
כמה מהבולטים שבסיפוריו הקצרים עוסקים בקולוניאליסטים מערביים במזרח הרחוק. הסיפורים עוסקים במטען הרגשי שנטבע בקולוניאליסטים בשל בידודם. הפרוזה המאופקת של מוהם אפשרה לו לבחון מתחים ותשוקות מבלי להידחק למלודרמטיות.
ממחזותיו

הלהבה הקדושה , תרגם לעברית מנחם גנסין, הוצג בתיאטרון הבימה בשנת 1931.
ליידי פרדריק (1907)
המעגל
אשה קבועה
המכתב
מבחר כתביו > רומנים

ליזה מלאמבת' (1897)
(1902) Mrs Craddoc
הסחרחרה, זמורה ביתן 1996(1905)
(1908) The Magician
בכבלי אנוש, זמורה ביתן 1986 (1915)
הפרוטה והירח (1919)
הצעיף הצבעוני (1925)
אשנדן הסוכן הבריטי (1928)
עוגיות ושיכר (1930) Cakes And Ale: or, the Skeleton in the Cupboard
קרן זווית, זמורה (או- בפינה נידחת, ספריה לעם) (1932)
שם בוילה (1941)
שעה בטרם שחר (1942)
חוד התער, ז"ב 1987 (1943)
כאז כן עתה, מסדה (1946)
תיאטרון (להיות ג'וליה), הוצאת רמון מסדה (1947)
קטלינה (1948)
מבחר כתביו > סיפורים קצרים

"The Magician" (1908)
"Lord Mountdrago" (1939)
"A Man from Glasgow" (1947)
"Before the Party"
"The End of the Flight"
"The Facts of Life"
"Footprints in the Jungle"
"Honolulu"
"An Official Position"
"The Outstation"
"Mr. Know All"
"The Taipan"
"The Treasure"
"Rain"
"The Verger"
מבחר כתביו > אוספי סיפורים קצרים

(1906) The Fortunate Painter and the Honest Jew
(1921) The Trembling of a Leaf
(1945) The Lotus Eater
גשם, סיפורים נבחרים, הוצאת זמורה-ביתן, 1991
מבחר כתביו > ספרים שהופיעו בעברית

כאז כן עתה; עברית: יצחק מן, ירושלים: מסדה, תשי"א.
אשנדן או הסוכן הבריטי (Ashenden or the British Agent), תרגום: שמואל גילאי, 1960, הוצאת מעריב. מהדורה נוספת: הסוכן הבריטי, תרגום: שמואל גילאי, 1980,  הוצאת כתר
סערת יצרים, תרגום: שאול קנצלר, הוצאת ש. פרידמן, הספרייה הקטנה
קזוארינה, תרגום: דן סואן, בהוצאת הספרייה הקטנה
תיאטרון, תרגום: מ. בן אליעזר, הוצאת מסדה
קוסמופוליטאן, הוצאת כרמי את שות בע"מ
מפה ומשם (קובץ סיפורים), הוצאת כרמי את שות בע"מ
אה קינג, תרגום: אליעזר כרמי, אריה חשביה, הוצאת כרמי את שות בע"מ
הפרוטה והירח, הוצאת זב"מ
בכבלי אנוש, תרגום: י’ בסרדליק, הוצאת זב"מ
שם בווילה, תרגום שמעון לוי, הוצאת זב"מ
הצעיף הצבעוני, תרגום לאה זגגי, הוצאת זב"מ
חוד התער, תרגום: ליאורה הרציג, הוצאת זב"מ
עוגיות ושיכר, תרגום אליעזרה איג-זקוב, הוצאת זב"מ
הסחרחרה, תרגום צילה אלעזר, הוצאת זמורה-ביתן
הערות שוליים

↑  Kushner, Tony. The Persistence of Prejudice: Antisemitism in British Society during the Second World War. Manchester: Manchester UP, 1989, p. 117.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282958705171  PLWABN: 9810561165105606  BIBSYS: 90057873  BNE: XX955693  BnF: cb11915212t (data)  CANTIC: a10121912  CiNii: DA00817586  GND: 104298324  ICCU: CFIV009392  ISNI: 0000 0001 2137 1781  LCCN: n79036830  LNB: 000017363  MusicBrainz: e16861d2-523d-401d-9819-a2237932a065  NARA: 10581505  NDL: 00449188  NKC: jn19990005484  NLA: 35335578  NLG: 61491  NLK: KAC199618039  NSK: 000012344  NTA: 068602243  RERO: 02-A000112072  RKD: 351427  SELIBR: 195403  SNAC: w65m63m5  SUDOC: 02701830X  Trove: 916055  VcBA: 495/74024  VIAF: 66470937   WorldCat (עם VIAF): 66470937 
סומרסט מוהם ברישום
הטרדה

ערך זה עוסק במגוון רחב של התנהגויות בעלות אופי פוגעני. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
Shimei curses David (שמעי מקלל את דוד), חיתוך עץ מ-1860 מאת יוליוס שנור פון קרולספלד
הטרדה (באנגלית: Harassment) מכסה מגוון רחב של התנהגויות בעלות אופי פוגעני. בדרך כלל, הטרדה מובנת כהתנהגות שמביאה את האדם, לביזוי או ביוש אדם אחר, והיא מזוהה באופן אופייני על ידי אי-הסבירות שלו מבחינת הסבירות החברתית והמוסרית. במובן המשפטי, מדובר בהתנהגויות שנראות מטרידות, מרגיזות או מאיימות. זאת מאחר שאנשים מפתחים מטעמים מפלים, והם משפיעים על ביטול זכויותיו של אדם מסוים או פגיעה באדם מסוים כדי שלא יהנה מזכויותיו. כאשר התנהגויות אלו חוזרות על עצמן, ניתן להגדיר אותן גם כבריונות. ההמשכיות או החזרתיות וההיבט של מצוקה, דאגה או איום עשויים להבדיל את ההטרדה מעלבון.
סוגים אחדים של הטרדה נחשבים לחמורים במיוחד, וזכו להתייחסות מיוחדת:
הטרדה מאיימת: פעולות שתכליתן לרדת לחייו של הקורבן, לערער את ביטחונו העצמי, לשבש את שגרת חייו ולהעניק לו תחושת "ניצוד". בישראל עוסק בכך חוק מניעת הטרדה מאיימת.
הטרדה מינית: התנהגות של כפייה בהקשר מיני, ובכלל זה מגע כפוי באיבר גוף הנחשב למיני (איברי המין והרבייה החיצוניים, הישבן והחזה), הטרדות מילוליות או פיזיות בהקשר הגוף והזהות המגדרית. בישראל עוסק בכך חוק למניעת הטרדה מינית.
הטרדת עד: פעולה של הטרדה המופנית כלפי אדם בנוגע להודעה שמסר, או עומד למסור, בחקירה על פי דין, או בנוגע לעדות שמסר האדם, או עומד למסור, בהליך שיפוטי. בישראל עוסק בכך סעיף 249 לחוק העונשין.
ראו גם

מטרד ליחיד
מטרד לציבור
פגיעה בפרטיות בבדיקות רקע
קלאב מד

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 בורסה:  Euronext 
 מייסדים:  ז'ראר בליץ 
 תקופת הפעילות:  1950–הווה (כ־75 שנים) 
 חברת אם:  קבוצת פוסון 
 מיקום המטה:  פריז, צרפת
 ענפי תעשייה:  תיירות, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מוצרים עיקריים:  כפר נופש 
 הכנסות:  1,527,000,000 אירו (נכון ל־2017) 
 עובדים:  20,333
  
 www.clubmed.com
 
קלאב מד (מצרפתית: Club Med, קיצור של Club Méditerranée - "מועדון הים התיכון") הוא תאגיד צרפתי בתחום התיירות, המפעיל אתרי נופש ("כפרי נופש" או "מועדנים") הפרושים ברחבי העולם. בנוסף מפעילה הרשת את הקלאב-מד 2, ספינת מפרשים גדולה בעלת 5 תרנים שיכולה לשאת כ-400 נוסעים, המשייטת בקיץ בין ערי נמל שונות בים התיכון ובחורף מהקריביים עד לדרום אמריקה.
קלאב מד הייתה בין הרשתות הראשונות שהפעילו נופש בשיטת "הכול כלול", שלפיה זכאים הנופשים באתר למגוון הטבות ושירותים, ללא תשלום נוסף. כמו כן צוות האתר דואג לאורחים לפעילויות פנאי, ובמיוחד במגוון ענפי ספורט.
בישראל

החברה החלה לפעול בישראל בשנת 1959, בשם "מועדון הים התיכון", המייסד ז'ראר בליץ הגיעה לביקור בישראל במטרה לחפש מיקום להקמת כפר נופש של החברה. בקיץ 1960 נחתם הסכם עם חברת "אל על" להטסת חברי המועדון לטיולים מאורגנים בישראל, וז'ילבר טריגאנו הודיע על פתיחת כפר נופש החל מקיץ 1961. כפר הנופש הוקם באכזיב, ופעל רק בעונת הקיץ בין מאי לאוקטובר, בבקתות קש שהוקמו במקום עם קיבולת של כ-500 נופשים. הנופשים בכפר היו מגיעים ברובם מצרפת לכשבועיים, כאשר בכל מחזור נופש רק 20 מקומות הוקצו לישראלים. חלק כגדול מהצוות גם הגיע מצרפת. בקיץ 1961 התארחו נופשים של המועדון גם בקיבוץ מעגן שעל שפת הכנרת.
בקיץ 1967 קיבלה הרשת את ניהול מלון "קיסריה", שהוקם על ידי הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד. מלון "קיסריה" פעל בניהול הרשת כל השנה כולל עבור תירות חורף. בינואר 1968 הכריז המועדון כי במשך שבע שנות פעילות הביא לישראל 25,000 נופשים. בקיץ 1970 הרשת לא הפעילה את כפר הנופש באכזיב, עקב המתיחות הביטחונית במהלך מלחמת ההתשה. בנוסף מלון "קיסריה" נמכר לרשת "מלונות דן". בינואר 1971 חתמה הרשת על הסכם חדש, לחכירת שטח כפר הנופש באכזיב (לאחר שההסכם הקודם פג לאחר עשר שנים). במשך שתי עונות ניהלה רשת "קלאב מד" גם את "כפר הנופש הצרפתי" באשקלון. כפר נופש שהוקם ב-1963 על ידי "היסתור", חברת התיירות והנסיעות של ההסתדרות, בשיתוף חברת התיירות של איגוד העובדים הצרפתי. חברת התיירות הצרפתית נרכשה על ידי "קלאב מד" ב-1969, ושנתיים אחר כך מכרה את חלקה בכפר ל"היסתור".
בקיץ 1974 החלה הרשת לנהל את מלון "סן טרופה" באילת בשיתוף חברת "ארקיע", אחרי עשר שנים פג הסכם ההפעלה עם המלון, והרשת קיבלה את ניהול מלון "לרום", שהיה אז המלון הגדול ביותר באילת, עם 310 חדרים. בעקבות האינתיפאדה השנייה סבל המלון ממיעוט מבקרים, והוא נסגר באוקטובר 2001 לאחר פיגועי 11 בספטמבר. אחר כך פרץ סכסוך כספי עם בעלת המלון "חברת חוף האלמוג", והרשת חיפשה אתר אחר למועדון באילת. בנובמבר 2003, נחתם הסכם חדש בין "חברת חוף האלמוג" (שהייתה אז בבעלות קבוצת האחים עופר), "קלאב מד" ורשת פתאל לניהול המלון שוב תחת המותג "קלאב מד". בשנת 2012 הסתיים החוזה בין קלאב מד לבין רשת פתאל, המלון שופץ ונפתח מחדש כאשר שמו הוחלף והוסר השם "קלאב מד" משמו. הרשת הייתה במשא ומתן על ניהול מלון הנסיכה אילת במקום המלון של פתאל, אך למלון מונה כונס נכסים, לאחר שבעליו נקלע לחובות.
ב-1997 חתמה החברה על הסכם להקמת כפר נופש בן 400 חדרים בפרויקט מרינה אשקלון, אך ההסכם בוטל לאחר שהשותף הראשי בפרויקט, מוטי זיסר, הודיע שיקים אותו בעצמו.
אתר קלאב מד באכזיב נסגר לאחר שביוני 1995 נפלה באתר קטיושה, עובד החברה נהרג ושמונה נופשים נפצעו. האתר המשיך לפעול עד שנת 2000, אז נסגר בעקבות פריצת האינתיפאדה השנייה. בשנת 2004 שכרה קבוצת יזמים את האתר במטרה להפעיל אותו מחדש, ללא השימוש במותג "קלאב מד". ב-2005 הודיעה הרשת שתחזור לפעול בתחילת 2007 אחרי שיפוץ, אך בעקבות מלחמת לבנון השנייה ביטלה התוכנית. בקיץ 2008 נשכר המקום על ידי חברה מסחרית גדולה להפעלת כפר נוער, והפעילות במקום הופסקה סופית כאשר השטח הועבר לידי רשות הטבע והגנים בשנת 2012. מאז הפך לחלק מגן לאומי אכזיב.
ביולי 2013 הודיעה הרשת כי תפתח מועדון חדש בישראל. בדצמבר 2014 הודיע נשיא החברה כי המועדון החדש יפתח בחוף דור, אך הוא לא נפתח לבסוף. עם זאת החברה ממשיכה להיות פעילה בישראל, בעיקר בשיווק חבילות נופש לתיירים ישראלים לאתרי הסקי שלה, ולמועדונים הפופולרים באיים המלדיביים, ברפובליקה הדומיניקנית ובקנקון שבמקסיקו.
אפרים ריינר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 בינואר 1924 
 פטירה:  8 בנובמבר 2009 (בגיל 85) 
 מדינה:  ישראל 
 
אפריים ריינר (16 בינואר 1924 – 8 בנובמבר 2009) היה ממנהיגי הדור השני בשומר הצעיר ובמפ"ם, מנכ"ל ויושב ראש בנק הפועלים בין השנים 1977 ל-1985, כלכלן ופובליציסט שבמשך שנים רבות היה בעל טור דעה בעיתון הארץ.
ביוגרפיה

ריינר, יליד ירושלים, בנו של פרופסור מרכוס ריינר, חתן פרס ישראל. היה בוגר המוסד החינוכי של השומר הצעיר במשמר העמק, בעל תואר ראשון בכלכלה ובסוציולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. במלחמת העצמאות שירת בחטיבת גולני. במשך שנים רבות שירת במילואים, הגיע לדרגת סא"ל, כסגן מפקד חטיבה. חקר את פעילות פיקוד הצפון במהלך מלחמת ששת הימים, במסגרת שירות קבע מיוחד בענף היסטוריה בצה"ל, לאחר המלחמה.
ריינר, שהיה חבר קיבוץ משמר העמק (ובהמשך עבר לגן שמואל, לאחר שנישא לבת הקיבוץ), היה פעיל במפ"ם, היה חבר מזכירות המפלגה, חבר מרכז המפלגה ויושב ראש החטיבה הצעירה. בין השאר היה פעיל במאבק לביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל.
ריינר מונה ביוני 1968 למנהל "תיעוש אזורי פיתוח" - קונצרן בבעלות "חברת העובדים", שכלל מפעלים אחדים באזורי פיתוח. תחת ניהלו הגיע "תיעוש" לרווחיות לאחר שנים שפעלה בהפסדים. בעקבות התפקיד עזב את הקיבוץ, בהמשך מונה לתפקיד מזכ"ל "חברת העובדים". במקביל מילה תפקידים ציבוריים, בין היתר, יושב ראש ועדת־הבחירות המרכזית של ההסתדרות בקיץ 1973, וב-1974 עמד בראש ועדה ציבורית, שמינה שר-התחכורה אהרון יריב, שכמטרתה הייתה לבחון את תעריפי התחבורה ובדיקת המצב הכספי של הקואופרטיבים לתחבורה ציבורית.
בשנת 1977 מונה למנכ"ל וממלא מקום יושב ראש בנק הפועלים. אחר־כך היה ליו"ר הדירקטוריון של הבנק, שמש גם כיו"ר מועצת המנהלים של "אמפל - אמריקן ישראל קורפוריישן" (שהייתה חברת־בת של בנק־הפועלים) והיה יושב ראש משותף של קונצרן "כלל" יחד עם ישראל פולק. ריינר נאלץ לפרוש מתפקידו בסוף 1985, בעקבות דו"ח ועדת בייסקי על משבר מניות הבנקים. שנה אחר כך נאלץ לפרוש גם מתפקידו כיושב ראש "אמפל", ומתפקיד יו"ר משותף של "כלל", אך נשאר בתפקיד דירקטור.
לאחר 1985, ובמקביל לכהונה במועצות המנהלים של חברות עסקיות שונות, הגביר את פעילותו הציבורית, ובין היתר היה חבר בהנהלת האגודה לזכויות האזרח ונמנה עם חבר הנאמנים של המרכז הבינתחומי. במקביל, ובמשך למעלה מעשור, היה בעל טור כלכלי-חברתי בעיתון "הארץ". ב-1992 הוצב במקום ה-106 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השלוש עשרה.
בשנת 2005 התפרסם ספרו "המניפסט הדמוקרטי", הכולל אסופה ממאמריו, שברבים מהם עשה ריינר ניסיון להציע חלופה לתאוריה הכלכלית הדומיננטית. לפי הצעתו של ריינר, תוחלף האמונה ביד הנעלמה בדמוקרטיזציה של החברה, שתאפשר לכלל האזרחים להשפיע על מבנה הכלכלה. מעין מיזוג, או דרך ביניים, בין עקרונות הסוציאליזם לבין הליברליזם כלכלי.
נפטר ב-8 בנובמבר 2009 בגיל 85.
הערות שוליים

↑  אורי מילשטיין, ההטעיה הישראלית, דבר, 30 באפריל 1976
1 2  טדי פרויס, לתת לבעלי־המניות זכות־דעה בניהול הבנקים, כותרת ראשית, 4 בינואר 1984
↑  אפרים ריינר מוצע לתפקיד מנכ"ל תיעוש, על המשמר, 4 ביולי 1968
↑  י. חזן מנע בחירת אהרן כהן למרכז החדש של מפ"ם, קול העם, 17 במאי 1963
↑  מנהיג החטיבה הצעירה של מפ"ם קורא לחזית פועלים בשיתוף מק"י, קול העם, 22 במרץ 1964
↑  עצרת בת"א למען ביטול הממשל הצבאי, קול העם, 14 בינואר 1962
↑  אפרים ריינר -  מנהל "תיעוש', למרחב, 4 ביולי 1968
↑  "תיעוש" הגיע לרווחיות, על המשמר, 2 במרץ 1971
↑  להציל את חברת העובדים, "העולם הזה", גיליון 2052 מ-29 בדצמבר 1976, עמוד 19
↑  הבחירות להסתדרות בהילוך גבוה, על המשמר, 17 באוגוסט 1973
↑  ועדה ציבורית לבדיקת מצב הקואופרטיבים לתחבורה, על המשמר, 26 במאי 1974
↑  אפרים ריינר ~ מ"מ יו"ר הנהלת בנק הפועלים, דבר, 7 ביוני 1977
↑  דאגה חדשה בבנק הפועלים, "העולם הזה", גיליון 2511 מ-16 באוקטובר 1985, עמוד 10
↑  אמנון אטד, מניות הבנקים- ועדת חקירה - "התנהגות האוצר היתה בלתי־אחראית ובלתי־שפויה", חדשות, 4 באפריל 1985
↑  אלעזר לוין, מננ״ל אמפל, אפריים ריינר יתפטר כנראה היום, חדשות, 15 במאי 1986
↑  אלעזר לוין, ריינר: דירקטור בכלל, כבר לא יו״ר, חדשות, 7 ביולי 1986
↑  מוסף ספרים, ספרים חדשים - עיון - מקור, באתר הארץ, 15 ביוני 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309315605171  BnF: cb15064987f (data)  ISNI: 0000 0000 6662 7712  LCCN: nr95021108  VIAF: 51978152   WorldCat (עם VIAF): 51978152
אגרא דפרקא

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  צבי אלימלך שפירא
 
אגרא דפרקא הוא ספר תורני חסידי שנכתב על ידי רבי צבי אלימלך שפירא, רבה של דינוב המכונה על שם ספרו המפורסם "בני יששכר".
מבנה הספר

בספר אגרא דפרקא כתב המחבר שלוש מאות חמישים ושניים דברי תורה ורעיונות חסידיים שונים, אותם חידש. בספר מובאים גם ציטוטים מראשוני תנועת החסידות, ומה ששמע - או שמע נאמרו - מפי רבותיו.
פרסומים

למברג ה'תרי"ח, 68 עמודים. מהדורה ראשונה מאת רבי משה שיינפלד מזילבריץ, חתן המחבר, בהקדמת הספר הוא כותב כי מצא את כתב היד בין כתבי חותנו.
זלקובה ה'תרכ"א, 70 עמודים.
למברג ה'תר"ם, 1880- 75 עמודים.
מונקאטש ה'תרנ"ד, 95 עמודים
למברג ה'תר"ע, 58 עמודים
מונקאטש ה'תש"ב, 68 עמודים
ברוקלין ה'תשמ"ה, ה'תש"ן. הוצאת רבי צבי הירש מייזליש מוויצן - שיקגו, בשני חלקים עם פירוש "אגרא דצבי"
בנוסף לפרסומים אלו, יצא לאור מספר פעמים הספר אגרא דפרקא, במהדורת צילום.
קישוים חיצוניים

אגרא דפרקא, דפוס ירושלים, באתר היברובוקס
האישה מן הים

| --- | --- |

 כתיבה:  הנריק איבסן 
 הצגת בכורה:  12 בפברואר 1889 
 שפה:  נורווגית 
 
האישה מן הים (בנורווגית: Fruen fra havet) הוא מחזה משנת 1888 פרי עטו של המחזאי הנורווגי הנריק איבסן.
תקציר העלילה

"האישה מן הים" הוא מחזה סמלי שסובב סביב דמותה של אישה בשם אלידה. היא בתו של שומר מגדלור, וגדלה במקום בו הפיורד נפגש עם הים. היא נשואה לדוקטור ואנגל, רופא בעיר קטנה במערב נורווגיה (בהרים). הוא אב לשתי בנות (בולטה והילדה) מאשתו המנוחה. הוא ואלידה שכלו את בנם בהיותו תינוק, מאורע שהכניס לנישואיהם מתח רב. ואנגל, החושש לבריאותה הנפשית של אלידה, הזמין את ארנהולם, מורה לשעבר של בולטה וכעת מנהל בית ספר, מתוך תקוה שיהיה בידו לסייע לאלידה. ברם, ארנהולם סבור שבולטה מחכה לו והוא מבקש את ידה. היא נאותה להתחתן עם מורה לשעבר, מכיוון שהיא רואה בכך את ההזדמנות היחידה עבורה לצאת לעולם.
שנים ספורות קודם לכן אלידה הייתה מאוהבת במלח עמו התארסה, אולם מכיוון שהוא רצח את רב-החובל, היה עליו להימלט על נפשו. ברם, הוא מבקש ממנה לחכות לו עד שהוא יבוא לקחת אותה. היא מנסה לשבור את ההסכם ביניהם, אולם יש לו השפעה חזקה עליה. כעבור שנים המלח שב ודורש שתבוא עמו. כעת עליה לבחור בין אהבתה משכבר הימים לבין בעלה. דוקטור ואנגל מכיר לבסוף בכך שעליו להעניק לה את חופש הבחירה מכיוון שהוא נוכח לדעת שאין לו כל אפשרות אחרת. הדבר נזקף לזכותו כשהיא צריכה להחליט והיא בוחרת לבסוף בבעלה. המחזה מסתיים כשהמלח עוזב ואילו אלידה וואנגל חוזרים זה לזרועות לזו כשהקשר ביניהם חם וחזק מאי-פעם.
רשימת הדמויות

דוקטור ואנגל, רופא מחוזי
אלידה ואנגל, אשתו השנייה
בולטה, בתו מנישואיו הראשונים
הילדה, בתו מנישואיו הראשונים
ארנהולם, מורה ותיק
לינגסטרנד, פסל
באלסטד, צייר
גבר זר
צעירים מן העיר
תיירים
קייטני קיץ