stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נטלי כהן וקסברג

| --- | --- |

 לידה:  1983 (בת 41 בערך) רמת גן, ישראל 
 לאום:  ישראלית
 תחום יצירה:  משחק, מחזאות, סרטונים
 יצירות ידועות:  "איך הייתם מסתדרים בלי השואה"  "קקי במקום דם"
 
נטלי כהן וקסברג (נולדה ב-1983) היא שחקנית, מחזאית ואמנית אנרכיסטית ישראלית.
ילדותה ונעוריה

נטלי כהן נולדה ברמת גן להורים אמנים. אביה, עמוס כהן, היה מפיק תיאטרון ולאחר מכן ניהל מסעדות וברים. אמה היא הזמרת והשחקנית תמי גל (וקסברג), שהייתה חברה בלהקת "האחים והאחיות", ושיחקה בכמה תפקידים בסרטים.
בגיל 7 החלה לכתוב שירה, ובגיל 17 עברה לכתיבת מערכונים, מחזות וסיפורים קצרים בעלי גוון סאטירי, פוליטי וחברתי. "אני חושבת שכיוון שעברתי חרמות, בידוד ויחס עוין בילדות, התפתח אצלי צד מאוד רגיש ל'אחר', לקורבן, לחלש. זה מוטיב שחוזר בכל המחזות שלי". בגיל 14 הצהירה כהן וקסברג שהיא אל-הורית.
כהן וקסברג לא התגייסה לצה"ל, ולדבריה צה"ל פטר אותה מגיוס עקב עודף בנות בצבא. בגיל 18 למדה משחק בסטודיו לאמנויות הבמה - תיאטרון חולון וב"בית הספר לכתיבת דרמה" בתל אביב. לאחר מכן שיחקה במספר הצגות ופרסמה מאמר בשם "מלכודת שחקנים" נגד הופעות תיאטרון בהתנחלויות.
עבודתה כמחזאית

משנת 2010 עלו לבמה מספר מחזות סאטיריים פרי עטה.
"משורה משחרר רק המוות" (2010) בבימויו של ג'ייסון דנינו-הולט. כהן וקסברג: "המחזה מספר על שני חיילים שמגיעים לגייס זקנה ניצולת שואה בדיוק ברגע שבו היא מתה בשירותים." ההצגה עלתה בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר, בעכו העתיקה ולאחר מכן גם בתיאטרון הסימטה.
"צפירמיהו" (הוצג בפסטיבל עכו בשנת 2011 וב"תיאטרון הפתוח"), הצגה שבסופה גיבור המחזה מוכנס לתנור ונאכל על ידי הוריו.
"איך הייתם מסתדרים בלי השואה" (2013), הופעה במסגרת אירועי "לילה לבן" בתל אביב - "פסטיבל ניסוי כלים".
"העץ של היטלר" (2015) - כתיבה, בימוי ומשחק של נטלי כהן וקסברג; הוצג במסגרת פסטיבל "לצאת מהקרון".
כמו כן השתתפה והופיעה בסימפוזיון "ממש" בפסטיבל עכו ב-2012, ובאירועי תרבות שונים.
כהן וקסברג הרצתה והופיעה בתיאטרון השחור בנורווגיה, והוזמנה להופיע בפסטיבל תרבות במינכן, אך הופעתה בוטלה ברגע האחרון מחשש לתגובתם של מבקרי הפסטיבל.[דרוש מקור]
סרטונים ביוטיוב

בשנת 2011 החלה לפרסם סרטוני וידאו פרובוקטיביים-אנרכיסטיים באתר הטלוויזיה החברתית באינטרנט וב-YouTube. הסרטונים עוררו תגובות חריפות, וחלקם הורדו מהאתר. סרטוניה הבולטים באותה שנה היו "איך הייתם מסתדרים בלי השואה" ו"פנטזיה על אחמדינז'אד".
שנת 2013 פרסמה את הסרטון "היציאה הסודנית של מאירה לפידות" שבו היא מוחה על יחסה של מדינת ישראל לפליטים מאפריקה.
ביולי 2013 השתתפה בתוכנית המציאות "האח הגדול" בה הופיעה במשימת "הבית המזויף" כאחת השחקניות שכביכול מתמודדות בעונה. בתוכנית קראה שלא להתגייס לצבא, וחשפה את העובדה שהיא לא מסירה את שערות בית השחי. פרט זה הובלט גם בתוכנית "שי בשישי" בהנחיית שי שטרן בערוץ 10, שהוקדשה לנשים שלא מורידות שערות מבית השחי. כהן-וקסברג פרסמה סרטון יוטיוב בנושא זה באותה השנה, בשם "נשים שלא מגלחות".
בתחילת 2014 פרסמה סרטון בשם "ביקור השואה ביד ושם" שצולם מתחת להעתק האנדרטה לזכר מרד גטו ורשה שב"יד ושם", בו טענה שמדינת ישראל מנצלת את השואה לצרכיה. הסרטון הועלה גם באתר של עומרי חיון בערב יום השואה, ועורר תגובות נזעמות.
נושא השואה חוזר במספר סרטונים של כהן וקסברג. כך למשל הופיע בסדרת הסרטונים "תוכנית החלוקה של אנה פרנק" שפרסמה ב-2019, בה היא מגלמת את דמותה של אנה פרנק ומחלקת יומנים לדמויות שונות, כמו פליטים אפריקאיים, מפגינים בבלעין, ילדים מוחרמים, פלסטינים במעבר ארז וכן לעהד תמימי, כדי שיתעדו בהם את חייהם ועוולות הנעשות כלפיהם, ויומניהם יהפכו אף הם למפורסמים יום אחד כיומנה של פרנק.
נושאי ההפלות והמיזנתרופיה חוזרים אף הם ברבים מסרטוניה של כהן וקסברג, ביניהם "יצורים מופלאים" שפרסמה בשנת 2015 ובו נראית האמנית שולפת אקדחי צעצוע מתוך כובע שוטר המדומה לרחם ומביעה תרעומת על רעיון ההמשכיות, ו"מתנה לטראמפי" שפרסמה ב-2017, בו מגלמת כהן וקסברג ילדה המציעה לנשיא ארצות הברית דאז דונלד טראמפ (המכונה על ידה "טראמפי" לאורך הסרטון) את רחמה במתנה וכביכול "מעודדת" אותו "לתפוס נשים מהפות", כתגובה להחלטתו לעצור את המימון הפדרלי לארגוני מלכ"ר המסייעים לנשים לעבור הפלות מחוצה לה.
סרטונים ביוטיוב > הסרטון "קקי במקום דם"

באוגוסט 2014 פרסמה את הסרטון "קקי במקום דם", שבו היא מצולמת יחד עם חברתה יסמין וגנר, כשהן עושות את צרכיהן על כ-40 דגלים של מדינות שונות בעולם, בהם גם דגל ישראל והדגל הפלסטיני, על רקע צלילי יצירה מוזיקלית של פרדריק שופן. בנוסף לסרטון זה שהתפרסם במיוחד, כהן וקסברג ווגנר פרסמו סדרת סרטונים בהם הן עושות צרכיהן על דגלי מדינות שונות, לצלילי המנוניהן. באוקטובר 2014 פרסם "הצל" את הסרטון בפייסבוק וקרא לתומכיו להתלונן במשטרה. כהן וקסברג אמרה על הסרטון: "הוא התפרסם ביום הכניסה לעזה במבצע צוק איתן והתזמון הזה לא היה מקרי. זה נראה לי זמן טוב לפרסם סרטון מחאה נגד סמלים, נגד לאומנות ונגד לאומיות".
מפקד משטרת מחוז תל אביב, ניצב בנצי סאו, הגדיר את הסרטון כ"בוטה באופן קיצוני" וב-2 בנובמבר הורה לעצור את כהן וקסברג בחשד לביזוי סמלי דת ושלטון ופגיעה ברגשות הציבור. לאחר החקירה היא נשלחה למעצר בית בדירת אחותה בתל אביב, השופט אסר עליה לגלוש באינטרנט במשך 30 יום והוחרמו המחשב, הטאבלט והטלפון הנייד שלה. בחודשים שלאחר מכן נעצרה ונחקרה כהן וקסברג על ידי המשטרה כמה פעמים. בתגובה למעצרה פרסמה כהן וקסברג נגד המשטרה סרטון פרובוקטיבי בסגנון סרטוני עריפת הראשים של דאעש. בינואר 2016 הודיעה המשטרה כי היא צפויה להגיש כתב אישום נגד כהן וקסברג, בחשד לעבירה על חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה.[דרושה הבהרה]
תגובות

סרטוניה של כהן וקסברג צוינו בתוכניות מחוץ לישראל, בין השאר ב-BBC ובפוקס ניוז. אתר אמנות בחר בה כאחת מעשר האמניות החזקות בעולם, יחד עם ה"פוסי ריוט".
בשנת 2016 זכתה כהן וקסברג בפרס "יצירה במאבק" של כתב העת מעין יחד עם המשוררת דארין טאטור.
אוהדיה פתחו עמוד פייסבוק בשם "נטלי כהן וקסברג - עמוד מעריצים" המציג את יצירותיה, וחלקם גם הציעו לה תמיכה כלכלית ומימון הוצאות משפטיות. יצחק לאור הגדירה "אמנית אנרכיסטית מצוינת".
מאידך נפתח גם דף פייסבוק בשם "נטלי כהן וקסברג לדין" ובו מופיעות נאצות כלפיה, ביניהן ייחולים למותה ולכך שתיאנס.
הערות שוליים

1 2  נטלי כהן: זכותי להשתמש בקקי כאמצעי אמנותי, יריב פלג, זיו רביב, mynet, ‏28 בנובמבר 2014
1 2  עינת פישביין, נטלי כהן וקסברג: "זו משטרה של מטומטמים שמתעסקים בחרא, תרתי משמע", באתר "המקום הכי חם בגיהנום", 9 בדצמבר 2015.
↑  מלכודת שחקנים, ‏6 בספטמבר 2010.
↑  פסטיבל עכו ה-31 לתיאטרון ישראלי אחר, ‏17 באוגוסט 2010.
↑  פסטיבל עכו 2010 – משחקי מוות, ‏27 בספטמבר 2010.
↑  משורה משחרר רק המוות; הצגה חדשה בתיאטרון הסימטה.
↑  צפירמיהו באתר תיאטרון הנגב
↑  פסטיבל "ניסוי כלים" סוגר עשור, באתר ynet, 19 ביוני 2013
↑   איך הייתם מסתדרים בלי השואה, סרטון  באתר יוטיוב.
↑   פנטזיה על אחמדינג'אד, סרטון  באתר יוטיוב.
↑   היציאה הסודנית של מאירה לפידות, סרטון  באתר יוטיוב
↑  מערכת, צפו: אישה שלא מורידה שערות מהגוף חושפת בית שחי, באתר nana10‏, 7 בדצמבר 2013(הקישור אינו פעיל, 17.11.2020).
↑   נשים שלא מגלחות Women who don't shave, סרטון  באתר יוטיוב
↑   ביקור השואה ביד ושם The Holocaust's visit to Yad Vashem, סרטון  באתר יוטיוב
↑  קקי במקום דם, באתר Vimeo
↑  המשטרה עצרה אמנית שעשתה קקי על דגל ישראל, באתר "הכל שקרים".
1 2   רועי צ'יקי ארד, זה לא רק קקי: המעצרים של נטלי כהן וקסברג הם רק ההתחלה, באתר הארץ, 30 בדצמבר 2015.
↑  אורי דישון‏, נטלי כהן וקסברג מגיבה על פרשת הדגל, באתר וואלה, 22 בדצמבר 2014
↑  יניב קובוביץ, האמנית שעשתה את צרכיה על דגל ישראל צפויה לעמוד לדין, באתר הארץ, 12 בינואר 2016.
↑  10 ‏ Powerful Women Artists Breaking Social Taboos—And Loving It, ‏6 במרץ 2015 (באנגלית).
↑  פרס מעין באתר "מעין, מערבון & החדש והרע"
↑   יצחק לאור, נטלי כהן וקסברג - אמנית אנרכיסטית מצוינת, באתר הארץ, 8 בינואר 2016.
סובלנות תקלות

סובלנות תקלות היא יכולתה של מערכת להמשיך לפעול כראוי במקרה של כשל או חוסר תפקוד משמעותי באחד או יותר ממרכיביה. אם איכות ההפעלה שלה יורדת בכל זאת, הירידה היא יחסית לחומרת התקלה, בהשוואה למערכת מעוצבת בפשטות, שבה אפילו תקלה קטנה יכולה להוביל להשבתה מוחלטת. סובלנות תקלות מבוקשת במיוחד במערכות עם זמינות גבוהה או משימה קריטית. היכולת לשמור על פונקציונליות כאשר חלקים של מערכת מתקלקלים מכונה דעיכה חיננית (graceful degradation).
עיצוב סובלני לתקלות מאפשר למערכת להמשיך את פעולתה המיועדת, אולי ברמה מופחתת, במקום להיכשל לחלוטין, כאשר חלק כלשהו של המערכת נכשל. המונח משמש לרוב לתיאור מערכות מחשב שנועדו להמשיך לפעול פחות או יותר באופן מלא עם, אולי, הפחתה בתפוקה או עלייה בזמן התגובה במקרה של כשל חלקי כלשהו. כלומר, המערכת בכללותה אינה נעצרת עקב בעיות בחומרה או בתוכנה. דוגמה בתחום אחר היא רכב מנועי שתוכנן כך שימשיך להיות ניתן לנהיגה אם אחד הצמיגים ינוקב, או מבנה המסוגל לשמור על שלמותו בנוכחות נזקים עקב גורמים כמו התעייפות, קורוזיה או פגם בייצור.
במסגרת מערכת אינדיבידואלית ניתן להשיג סובלנות לתקלות על ידי צפיית תנאים חריגים ובניית המערכת להתמודדות איתם, ובאופן כללי, שאיפה לייצוב עצמי (אנ') כך שהמערכת תתכנס למצב נטול תקלות. עם זאת, אם ההשלכות של כשל במערכת הן קטסטרופליות, או שהעלות של הפיכתה לאמינה מספיק גבוהה מאוד, פתרון טוב יותר עשוי להיות שימוש בסוג כלשהו של כפילות. בכל מקרה, אם התוצאה של כשל במערכת היא כה קטסטרופלית, המערכת חייבת להיות מסוגלת לחזור למצב בטוח.
מלחמת האזרחים האירית

מלחמת האזרחים האירית (באנגלית: Irish Civil War, באירית: Cogadh Cathartha na hÉireann) הייתה מאבק מזוין שהתרחש מיד לאחר מלחמת העצמאות האירית. המלחמה התלוותה להקמתה של מדינת אירלנד החופשית, אשר הייתה ישות עצמאית מהממלכה המאוחדת, אך עדיין בתוך תחומי האימפריה הבריטית.
מלחמת האזרחים נערכה בין שני צדדים לוחמים - תומכי האמנה האנגלו-אירית ומדינת אירלנד החופשית בראשות הממשלה האירית הזמנית (שהפכה מאוחר יותר לממשלת מדינת אירלנד החופשית) ומתנגדי האמנה ותומכי הקמת רפובליקה אירית עצמאית לחלוטין בראשות ארגון ה-IRA, שראו באמנה מעשה בגידה ברפובליקה האירית שהוכרזה במהלך מרידת חג הפסחא. רבים מהלוחמים בשני הצדדים היו קודם לכן חברים יחד ב-IRA במהלך מלחמת העצמאות. כוחות מדינת אירלנד החופשית ניצחו לבסוף במלחמה, לאחר שזכו לתמיכה ולאספקת אמצעי לחימה מהממשלה הבריטית. במלחמה נהרגו יותר חיילים ואזרחים מאשר במלחמת האזרחים שקדמה לה והיא הותירה את החברה האירית שסועה ומפולגת למשך דורות רבים. כיום, שתי המפלגות העיקריות באירלנד, פיאנה פול ופינה גייל, מהוות המשך ישיר של שתי הקבוצות שלחמו במלחמה - מתנגדי ותומכי האמנה בהתאמה.
רקע > האמנה האנגלו-אירית

באמנה האנגלו-אירית הסכימו הצדדים הלוחמים במלחמת העצמאות האירית (הרפובליקה של אירלנד מחד והממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד מאידך) על הפסקת הלחימה. האמנה הביאה להקמתה של מדינה אירית עצמאית ולה צבא ומשטרה משלה. האמנה גם התירה בידי ששת המחוזות הצפון-מזרחיים של אירלנד (פרמנה, ארמה, דאון, לונדונדרי, טיירון ואנטרים), בהם היה ריכוז משמעותי של נוצרים פרוטסטנטיים, את הבחירה האם להישאר חלק מהמדינה האירית החדשה או האם לשוב לשלטון הבריטי. ששת המחוזות החליטו במשאל עם על חזרתם המיידית לממלכה המאוחדת. כמו כן, אירלנד לא הוקמה כרפובליקה, כפי ששאפו מנהיגיה ומובילי מורדיה, אלא כדומיניון אוטונומי בתחומי האימפריה הבריטית, כשהמלך הבריטי נותר ראש המדינה שלה, בדומה לקנדה או לאוסטרליה. המשא ומתן ליצירת מעמד הדומיניון האירי החל עוד לפני המגעים לחתימת האמנה, בשיאה של המלחמה, אך מנהיג השין פיין, איימון דה ואלירה, דחה את ההצעה על הסף. באמנה גם הוסכם שכל חבר באירכטס האירי יישבע אמונים למדינתו, אך גם למלך הבריטי, ליורשיו ולבריטניה עצמה.
אני, ..., נשבע בהן צדקי לשמור אמונה ואמונים לאמנת מדינת אירלנד החופשית שנוסדה כחוק, ולהיות נאמן להוד מעלתו המלך ג'ורג' החמישי, יורשיו וממשיכי דרכו כחוק, וזאת כסגולה לאזרחות המשותפת של אירלנד ובריטניה הגדולה ודבקותה וחברותה של זו לקבוצת האומות שמהווה את חבר העמים הבריטי.
המקור באנגלית
I... do solemnly swear true faith and allegiance to the Constitution of the Irish Free State as by law established, and that I will be faithful to His Majesty King George V, his heirs and successors by law in virtue of the common citizenship of Ireland with Great Britain and her adherence to and membership of the group of nations forming the British Commonwealth of nations.
שבועת אמונים זו היוותה מוקד מחלוקת חריף בקרב הרפובליקנים האירים. מעבר לזאת - השבועה, חלוקת אירלנד וסיפוח צפון אירלנד על ידי הממלכה מאוחדת, ביטולה של הרפובליקה האירית שהוכרזה ב-1919, נטישתו של הדאל הראשון, מעמד הדומיניון שניתן לאירלנד ומתן שלושה נמלי ים לשימוש בריטי בשטח מדינת אירלנד החופשית - היוו כולם את הסיבות המיידיות לפיצול בקרב ההנהגה האירית ובסופו של דבר, לפרוץ מלחמת האזרחים. מייקל קולינס, נציג אירלנד במשא ומתן לחתימת האמנה הצהיר כי: "האמנה לא סיפקה לנו חופש מוחלט, אותו מבקשים כל עמי העולם לסגל, אך היא החופש לחתור לחופש". מן הצד השני של המתרס, האמינו מתנגדי האמנה בשנת 1922 כי החתימה על האמנה לנצח תמנע מאירלנד עצמאות מוחלטת.
רקע > הבחירות הכלליות ביוני 1922

קולינס הקים את "ועדת איחוד הצבא" על מנת לאחד מחדש את ה-IRA. הוא ביסס ברית-בחירות עם תומכיו מתנגדי ההסכם של דה ואלירה על מנת לרוץ יחד לבחירות הראשונות של מדינת אירלנד החופשית ולהקים יחדיו קואליציה לאחר מכן. כמו כן, הוא ניסה להגיע לפשרה עם מנהיגי ה-IRA שהתנגדו לאמנה בכך שהסכים שאחרי הבחירות יחוקקו חוקה רפובליקנית חדשה ללא זכר למלך הבריטי. מנהיגים ב-IRA כליאם לינץ' היו מוכנים לקבל את הפשרה הזו. אולם, הצעה זו הגיעה לאוזני הבריטים, שהטילו עליה וטו, מאחר שטענו כי היא נוגדת את תנאי האמנה האנגלו-אירית ואיימו בהתערבות צבאית אם לא יקוימו כל סעיפי האמנה. קולינס הסכים לדרישותיהם ונסוג מהבטחותיו למתנגדי האמנה וברית-הבחירות בוטלה. ב-18 ביוני 1922, מתנגדי ותומכי ההסכם רצו בבחירות כסיעות יריבות ושתיהן כינו את עצמן שין פיין.
מפלגת השין פיין תומכת האמנה ניצחה בבחירות עם 239,193 קולות לעומת 133,864 למפלגת השין פיין מתנגדת האמנה. 247,226 קולות נוספים ניתנו למפלגות אחרות, אשר רובן גם כן תמכו בהסכם. עמדת 132,570 בוחרי מפלגת הלייבור בנוגע לאמנה הייתה לא ברורה ומנהיגיה ניסו להצטייר יותר כמשכיני שלום מאשר כמובילי דעה. תוצאות הבחירות הוכיחו כי רוב העם האירי קיבל את האמנה ואת הקמתה של מדינת אירלנד החופשית, אך דה ואלירה, תומכיו ורוב שדרת הפיקוד והלוחמים של ה-IRA הוסיפו להתנגד לה. דה ואלירה צוטט באומרו: "לרוב אין זכות לטעות".
תחת הנהגתם של מייקל קולינס וארתור גריפית', החלה ממשלת אירלנד הזמנית תומכת האמנה בהקמתה של מדינת אירלנד החופשית והקימה את הצבא הלאומי על מנת להחליף את ה-IRA וכן, כוח משטרתי חדש. חייליו מתנגדי ההסכם של ה-IRA החלו פושטים על בסיסי הצבא הבריטיים הישנים והחלו ליטול את נשקיהם ועמדותיהם. על כן, בפועל, הממשלה האירית הזמנית שלטה בקיץ 1922 רק על דבלין ועל אזורים מצומצמים אחרים כמו מחוז לונגפורד, בהם יחידות ה-IRA תמכו באמנה. בסופו של דבר, הלחימה פרצה כשהממשלה הזמנית ניסתה להחיל את ריבונותה על יחידות חמושות היטב ובלתי מתפשרות של ה-IRA מתנגדי האמנה.
מהלך המלחמה > תחילת הלחימה בדבלין

ב-14 באפריל 1922, 200 לוחמי IRA מתנגדי האמנה בהובלתו של רורי או'קונור, השתלטו על ארבעת בתי המשפט בדבלין ועל מספר בניינים אחרים במרכזה והתבצרו בהם. הלוחמים קיוו שמעשיהם יובילו לעימות מחודש עם הבריטים, אשר יאחד את שני הפלגים האירים מחדש כנגד האויב הבריטי המשותף. אולם, בעיני אלו שהיו נחושים להפוך את מדינת אירלנד החופשית למדינה בעלת שלטון עצמאי ובר קיימא, מצב זה היה למעשה מרד, שהם אלו שיהיו חייבים לדכאו ולא הבריטים. ארתור גריפית' תמך בשימוש בכוח כנגד המורדים באופן מיידי, בעוד מייקל קולינס ביקש להימנע בכל מחיר ממלחמת אזרחים והותיר את הבניינים הכבושים בידי המורדים. באותה העת, הצליחה מפלגת השין פיין תומכת האמנה להבטיח לעצמה רוב ניכר בבית הנבחרים, יחד עם מפלגות אחרות שתמכו בה. כמו כן, קולינס היה נתון ללחץ כבד מצד הבריטים להחיל את ריבונות ממשלתו על המורדים בדבלין.
מהלך המלחמה > רצח הנרי יוז וילסון

מעורבותה של הממשלה הבריטית בנעשה בדבלין החלה להתגבר, בייחוד לאחר הירצחו של הנרי יוז וילסון, שהיה יועץ בכיר לענייני ביטחון של ג'יימס קרייג, ראש ממשלת צפון אירלנד. וילסון נרצח על ידי איש IRA בלונדון ב-22 ביוני 1922 והאחריות על הרצח לא נטענה על ידי אף אחת מרשויות ה-IRA. וינסטון צ'רצ'יל הניח כי האחריות לרצח הייתה של ה-IRA מתנגדי האמנה והזהיר את קולינס כי הוא יורה לצבא הבריטי לתקוף את ארבעת בתי המשפט אלא אם הממשלה האירית הזמנית תעשה זאת בעצמה. למעשה, הקבינט הבריטי כבר החליט על מתקפה על ארבעת בתי המשפט ב-25 ביוני, במבצע שהיה אמור לכלול טנקים, תותחי הוביצר ומטוסים. אולם, בעצתו של הגנרל נוויל מקרידי, שהיה מפקד חיל המצב הבריטי בדבלין, התוכנית בוטלה ברגע האחרון. טיעונו של מקרידי היה שמעורבות בריטית בסכסוך הפנים-אירי תאחד את הפלגים האירים כנגד האמנה ועל כך לקולינס ניתנה הזדמנות נוספת לפנות את ארבעת בתי המשפט מהמורדים.
מהלך המלחמה > המתקפה על ארבעת בתי המשפט

הקש האחרון מבחינתה של ממשלת מדינת אירלנד החופשית הייתה חטיפתו של ג'יי ג'יי או'קונל ב-26 ביוני על ידי מתפרעי ארבעת בתי המשפט, בתגובה למעצרו של לאו הנדרסון, גנרל בצבא הלאומי החדש, שהיה מתנגד לאמנה. קולינס נתן למתבצרים בארבעת בתי המשפט הזדמנות אחרונה לפנות את המבנה עד ה-27 ביוני, ומשסורב, החליט כי עליו לסיים את העימות באמצעות הפצצתו של המבנה עד לכניעת המתבצרים. הממשלה הזמנית מינתה את קולינס לראש המטה הכללי של צבא מדינת אירלנד החופשית. מתקפה זו לא הייתה ליריית הפתיחה של המלחמה, שכן חילופי אש כבר התקיימו בין הפלגים ברחבי המדינה במהלך עזיבת הבריטים. אולם, נקודה זו היוותה את "נקודת האל-חזור", כשמלחמה כוללת הוכרזה בפועל בין הצדדים ומלחמת האזרחים החלה באופן רשמי.
קולינס הורה לריצ'רד מולקהי לקבל את הצעת הבריטים לשני תותחי 18 ליטראות לשימוש צבא מדינת אירלנד החופשית. כוחות מתנגדי האמנה שהתבצרו בארבעת בתי המשפט היו מעטים, והם נכנעו לצבא מדינת אירלנד החופשית לאחר שלושה ימים של הפצצות ופשיטות על המבנה. טרם כניעתם, פיצוץ עצום החריב את האגף המערבי של המבנה, כולל הארכיון הלאומי של אירלנד (PRO), פגע ברבים מכוחות מדינת אירלנד החופשית שהתחילו להשתלט על המבנה והשמיד עשרות אלפי תיעודים ומסמכים היסטוריים. כוחות הממשלה טענו כי האגף מוקש ופוצץ בכוונת תחילה. היסטוריונים חלוקים בשאלה האם האגף פוצץ בכוונה, תוך הנחת מוקשים ופיצוצם על ידי כוחות הרפובליקנים הנסוגים, או האם הייתה זו טעות, כאשר מאגר הנשק של המתבצרים התלקח בשל ההפצצות של מדינת אירלנד החופשית על המבנה. במקום נמצאו שרידים של ג'ליגנייט, ומסמכים יקרי ערך המשיכו להתעופף ברחבי העיר גם מספר ימים לאחר הפיצוץ.
קרבות ארעיים החלו לפרוץ ברחבי דבלין עד ה-5 ביולי, עת יחידות IRA מתנגדות אמנה מחטיבת דבלין, בראשותו של אוסקר טריינור, השתלטו על רחוב או'קונל והביאו לתחילתו של שבוע לחימה עז שעלה לצדדים בכ-65 הרוגים וכ-280 פצועים. בין ההרוגים היה גם המנהיג הרפובליקני קהל ברו. בנוסף, מדינת אירלנד החופשית לקחה כ-500 שבויים רפובליקנים וההערכות הן שיותר מ-250 אזרחים נהרגו במהלך הקרבות. כשהלוחמה בדבלין שככה, הממשלה האירית שלטה בדבלין בחוזקה וכוחות מתנגדי האמנה התפזרו ברחבי המדינה, בעיקר בדרום ובמערב.
מהלך המלחמה > כיבוש הערים הגדולות על ידי המדינה החופשית

דבלין נותרה בידי ממשלת מדינת אירלנד החופשית והמאבקים החלו לפרוץ במספר מוקדים ברחבי המדינה. בתחילת המלחמה, החזיקו כוחות מתנגדי ההסכם בקורק, לימריק וווטרפורד והקימו בפועל את "רפובליקת מנסטר" בדרום אירלנד, בה שלטו. אולם, מאחר שמתנגדי ההסכם לא היו חמושים כראוי למלחמת קונבנציונלית, ליאם לינץ', מפקד כוחות המתנגדים, לא היה יכול לנצל את יתרונו בכוח אדם ובשטחים. הוא קיווה בפשטות להמשיך להחזיק בשטחים שכבר היו בידיו מספיק זמן על מנת שהבריטים יהיו מוכנים לדון מחדש באמנה.
הערים הגדולות באירלנד נכבשו בקלות על ידי המדינה החופשית עד אוגוסט 1922. מייקל קולינס, ריצ'רד מולקהי ואואן או'דפי תכננו מתקפה כלל-ארצית כנגד מתנגדי ההסכם - הם שלחו בדרך היבשה כוחות מערבה לכיוון מחוז לימריק ודרומה לכיוון מחוז ווטרפורד וכוחות נוספים דרך הים על מנת לכבוש את מחוזות קורק וקרי בדרום ומאיו במערב. בדרום, הנחיתה התבצעה בעיר קורק במחוז קורק ובעיר טרלי במחוז קרי. לימריק ווטרפורד נפלו ב-20 ביולי וקורק נפלה ב-10 באוגוסט, לאחר שכוח מונחת נוסף פרץ דרך אל תוך העיר. המשלחת הימית לכיוון מאיו כמעט ולא נתקלה בהתנגדות והבטיחה של שלטון המדינה החופשית במערב המדינה. על אף שבמספר מוקדים הרפובליקנים הראו התנגדות חריפה לכוחות של המדינה החופשית, הם לא הצליחו להביס אותם אפילו בקרב אחד.
מהלך המלחמה > לוחמת גרילה

ניצחונותיה של הממשלה הזמנית בערים הגדולות הציתו תקופה של לוחמת גרילה בשטחים הפתוחים הנרחבים במדינה. לאחר נפילתה של קורק, ליאם לינץ' הורה ליחידות ה-IRA מתנגדות ההסכם להתפזר בשטחי אירלנד וליצור יחידות תגובה מהירה, כמו אלו ששימשו במלחמת העצמאות כנגד הבריטים. הם התבססו באזורים נוחים ולא מיושבים בצפיפות - בעיקר במחוזות קורק, קרי, וקספורד, סליגו ומאיו. קרבות מקוטעים החלו לפרוץ באזור דאנדוק, שם פיקד על הכוחות פרנק אייקן ובאזור דבלין, שם בוצעו מתקפות חוזרות ונשנות, אם כי קטנות, על הכוחות של מדינת אירלנד החופשית.
באוגוסט ובספטמבר 1922, כוחות מתנגדי האמנה ניהלו מתקפות גרילה נרחבות כנגד כוחות מדינת אירלנד החופשית, וגרמו להם לאבדות כבדות בכל השטחים שכבשו עד לאותו שלב. ראש הממשלה ומפקד הצבא, מייקל קולינס, נהרג במארב של כוחות מתנגדי האמנה סמוך לביתו במחוז קורק. מותו של קולינס תרם למרמור ששרר בקרב הנהגת מדינת אירלנד החופשית ולכעסם על מתנגדי האמנה וככל הנראה תרם להתדרדרות הלחימה למעגל זוועות ופעולות תגמול. גם ארתור גריפית', נשיא מדינת אירלנד החופשית, נפטר כתוצאה מגידול במוחו עשרה ימים לפני מותו של קולינס ובכך הותירו שניהם את הנהגת המדינה לויליאם תומאס קוסגרייב ואת הנהגת הצבא לריצ'רד מולקהי. לתקופה קצרה, עם העלייה בכמות הנפגעים ועם מותן של שתי הדמויות החשובות ביותר בהנהגה שלה, היה נראה שמדינת אירלנד החופשית עומדת לקרוס.
אולם, עם הגיע החורף, קשייהם של הרפובליקנים הפכו חמורים יותר והאבדות שהם הצליחו להסב לכוחות הממשלה הצטמצמו. לדוגמה, במחוז סלייגו 54 חיילי הצבא הלאומי נהרגו במהלך המלחמה, אך רק שמונה לאחר חודש ספטמבר. כתוצאה מכך, כוחות המדינה החופשית החלו להתקיף ולהשמיד את יחידות הגרילה של הרפובליקנים - במחוזות סלייגו ומית' ובקונמארה שבמחוז גולוויי וכן, בבירה דבלין. בשאר חלקי המדינה, החיילים הרפובליקנים התפצלו לקבוצות קטנות יותר על מנת להסתתר מכוחות הממשלה, בדרך כלל תשעה או עשרה אנשים בכל יחידה.
באוקטובר 1922 הקימו איימון דה ואלירה וחברי הפרלמנט מתנגדי האמנה ממשלה רפובליקנית משלהם, כאופוזיציה לממשלה הזמנית של מדינת אירלנד החופשית. אולם, באותו שלב לכוחות מתנגדי ההסכם לא היו כמעט שטחים למשול עליהם ולממשלה כמעט ולא היו שום סמכויות על האוכלוסייה - המהלך היה סמלי בעיקרו. עד תחילת שנת 1923, פעולות הגרילה של מתנגדי האמנה הצטמצמו לפעולות חבלה והשמדה של תשתיות ציבוריות כמו כבישים או מסילות רכבת. כמו כן, החלו החיילים הרפובליקנים לשרוף את בתיהם של חברי הפרלמנט ושל חברי מעמד בחברה האירית שנקרא אנגלו-אירים.
מהלך המלחמה > זוועות והוצאות להורג

ב-27 בספטמבר 1922, שלושה חודשים לאחר פרוץ המלחמה, הניחה הממשלה הזמנית של מדינת אירלנד החופשית בפני הדאל אירן הצעת חוק לחיזוק כוחו של הצבא - הרחבת סמכויותיהם של בתי המשפט הצבאיים והעברת חלק מהסמכות השיפוטית של מערכת המשפט האזרחית אל זו הצבאית, לפחות בכל אשר הנוגע במתנגדי הממשל. הצעת החוק, שנודעה בציבור כ"הצעת החוק להגנת הציבור", אכן העצימה את כוחה של מערכת המשפט הצבאית, והסמיכה אותה לגזור עונשי מאסר עולם וגזרי דין מוות על אישומים כמו "סיוע או עידוד פגיעה בכוחות המדינה", "החזקת נשק, תחמושת או חומרי נפץ ללא אישור הממשל" או "זריעת הרס או הצתה מכוונות".
השלב האחרון במלחמת האזרחים התאפיין בהתדרדרות מתמדת אל רצף של מעשי זוועות שהותיר מורשת מרירה בפוליטיקה האירית ובעם האירי כולו. ממשלת מדינת אירלנד החופשית החלה מוציאה להורג אסירים רפובליקנים ב-17 בנובמבר 1922 - הראשונים היו חמישה חברי IRA שהוצאו להורג בכיתת יורים. ב-24 בנובמבר הוצא להורג הסופר והגנרל ארסקין צ'ילדרס, שהואשם בהברחת נשק לטובת הכוחות הרפובליקנים. בסך הכל, מתוך 12,000 אסירים רפובליקנים, 81 הוצאו להורג במהלך המלחמה בסמכות מערכת המשפט האירית.
כפעולת תגמול, ה-IRA מתנגדי האמנה התנקשו בחבר הפרלמנט שון היילס, שהיה נאמן לממשלת מדינת אירלנד החופשית. בתגובה, הוציאה הממשלה להורג ארבעה ממנהיגי הרפובליקנים, מנהיג אחד מכל פרובינציה אירית - רורי או'קונור, ליאם מלואוס, ריצ'רד בארט וג'ו מקלבי. בנוסף, כוחות מדינת אירלנד החופשית פתחו בתי דין שדה, בעיקר במחוז קרי, בו לוחמת הגרילה הייתה הקשה ביותר, והחלו להוציא להורג לוחמים רפובליקנים במשפטי שדה. המקרה הנודע ביותר התרחש בעיירה באליסיד, בה נקשרו תשעה לוחמים רפובליקנים למוקש - המוקש התפוצץ, שמונה מהלוחמים נהרגו ולוחם אחד, סטיבן פולר, שרד עם כוויות ופציעות קשות את האירוע והחיילים הניחו לו לברוח מהמקום.
מספר האסירים הרפובליקנים שהוצאו להורג באופן לא חוקי במהלך המלחמה מוערך בכ-153. בין פעולות התגמול הנודעות של הרפובליקנים ניתן לציין את אביו של קווין או'היגינס ודודו של ויליאם תומאס קוסגרייב, שנרצח על ידם בפברואר 1923. ה-IRA מתנגדי האמנה לא הצליחו להמשיך במלחמת הגרילה שהחלו בה, בעיקר בעקבות המעצרים המרובים של הממשלה והיעדר האספקה המתאימה. הכנסייה הקתולית הודיעה על תמיכתה בממשלת מדינת אירלנד החופשית, הכריזה עליה כממשלה החוקית של המדינה, הוקיעה את מתנגדי האמנה וסירבה לנהל סקרמנט בהלוויותיהם.
מהלך המלחמה > סוף המלחמה

בתחילת 1923, היכולת ההתקפית של הרפובליקנים נשחקה לחלוטין, ובפברואר 1923, כשהמנהיג הרפובליקני ליאם דיסי נשבה בידי כוחות מדינת אירלנד החופשית, הוא קרא לנאמניו ולרפובליקנים כולם לסיים את המלחמה ולהגיע לפיוס עם מדינת אירלנד החופשית. גם ההוצאות הרבות להורג, 34 מהן בחודש פברואר 1923 בלבד, השפיעו לרעה על רוח הקרב הרפובליקנית. בנוסף, מבצעיו של הצבא הלאומי בשטח שברו ופירקו לאט ובדיוק רב את כל הריכוזים האחרונים של הכוחות הרפובליקנים.
ההתקדמות של הצבא הלאומי וההתפוררות של הכוחות הרפובליקנים המשיכו במרץ ובאפריל 1923. כשניצחונה של מדינת אירלנד החופשית החל להיות מורגש בשטח, דה ואלירה ביקש מהנהגת ה-IRA לבקש ממדינת אירלנד החופשית הפסקת אש, אך ה-IRA סירב. ראשי ה-IRA נפגשו ב-23 במרץ במחוז טיפררי על מנת לדון בעתיד המלחמה. הם הותירו לאיימון דה ואלירה להשתתף בוועידה, לאחר ויכוח קצר, אך לא ניתנה לו כל זכות הצבעה. טום בארי הציע לסיים את המלחמה, אך הצעתו נדחתה ברוב של שישה מול חמישה. ליאם לינץ', המנהיג הרפובליקני, נהרג בהתנגשות עם כוחות מדינת אירלנד החופשית בהרי נוקמילדאון במחוז טיפררי כחודש לאחר מכן. באותה ההתנגשות נשבו ארבעה מנהיגים נוספים של ה-IRA - דן ברין, טוד אנדרוס, שון גיינור ופרנק בארט.
ייתכן כי מותו של לינץ' התיר למנהיגים רפובליקניים פרגמטיים יותר כפרנק אייקן לתפוס את הפיקוד על הכוחות מתנגדי האמנה. ואכן, אייקן מונה לראש מטה ה-IRA וקרא לסיום מה שקרא לו "המאבק העקר הזה". 30 ימים לאחר שירש אייקן את ראשות ה-IRA הוא הכריז על הפסקת אש מצידם של מתנגדי האמנה. ב-24 במאי 1923 אייקן הורה לחייליו לרדת למסתור על מנת שלא יכנעו או יתפתו להמשיך בלחימה.