stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארבעת המוסקטרים (סרט, 1974)

| --- | --- |

 מבוסס על:  שלושת המוסקטרים 
 בימוי:  ריצ'רד לסטר 
 הופק בידי:  אלכסנדר סלקיינד, פייר ספנגלר, איליה סלקיינד 
 תסריט:  ג'ורג' מקדונלד פרזר 
 עריכה:  ג'ון ויקטור סמית' 
 שחקנים ראשיים:  אוליבר ריד (אתוס) רוי קינאר (Planchet) ז'אן-פייר קאסל (לואי השלושה עשר, מלך צרפת) סיימון וורד (ג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם) ניקול קלפן (Ketty) סיביל דנינג ריצ'רד בריירס (לואי השלושה עשר, מלך צרפת) ג'וס אקלנד (D'Artagnan's father) Michael Gothard (ג'ון פלטון) צ'רלטון הסטון (Cardinal Richelieu) ג'רלדין צ'פלין (אן מאוסטריה) מייקל יורק (דאטרניאן) פיי דאנאוויי (מיליידי דה וינטר) ראקל ולש (קונסטנס בונסיו) פרנק פינלי (פורתוס) ריצ'רד צ'מברלין (ארמיס) כריסטופר לי (הרוזן דה רושפור) נורמן צ'אפל Gretchen Franklin ריצ'ארד אדאמס לוסי טילר טיירון קסידי לאון גרין Ángel del Pozo בוב טוד ריצ'רד אדמס טום ביוקאנן Gitty Darugar Eduardo Fajardo ג'ק ווטסון Oliver MacGreevy 
 מוזיקה:  לאלו שיפרין 
 צילום:  דייוויד ווטקין 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, פנמה, ספרד, ארצות הברית, אוסטרליה 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  31 באוקטובר 1974 
 משך הקרנה:  108 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט הרפתקאות, סרט קומדיה, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט פעולה, סרט סייפים נועזים, סרט רומנטי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ארבעת המוסקטרים (הידוע גם בשם ארבעת המוסקטרים: נקמתה של מיליידי; באנגלית: The Four Musketeers) הוא סרט משנת 1974 בבימויו של ריצ'רד לסטר ומהווה סרט המשך לסרטו משנת 1973, "שלושת המוסקטרים" ומהווה עיבוד לחלק השני של ספרו של דיומא משנת 1844 "שלושת המוסקטרים". 15 שנה לאחר השלמת ארבעת המוסקטרים, חלק גדול מהצוות חזר מחדש לצילומי "שובם של המוסקטרים" (1989), המבוסס באופן רופף על "אחרי עשרים שנה" (1845).
עלילה

במהלך המלחמה האנגלו-צרפתית (1627–1629), שכללה דיכוי המורדים הפרוטסטנטים של לה רושל, ממשיך הקרדינל רישליה במזימותיו בכך שהורה לרוזן דה רושפור לחטוף את קונסטנס בונסיה, המלבישה של המלכה אן. מיליידי דה ווינטר הרעה, שרוצה לנקום במוסקטר הזוטר ד'ארטניאן, מפתה אותו כדי להעסיק אותו. עד מהרה הוא מגלה את טיבה האמיתי, וגם כי היא נשואה פעם לחברו המוסקטר אתוס, שלכאורה הרג אותה לאחר שגילה שהיא פושעת.
שלישיית המוסקטרים - אתוס, פורתוס ואראמיס - מצילים את קונסטנס ממאסר במעונו של רושפור בסנט קלוד ומביאים אותה לבטחה למנזר ארמנטיירס. דה וינטר שולחת לד'ארטניאן יין מורעל ופתק שנועד להונות אותו לחשוב שהשלישייה נכלאה בגלל שכרות. בדרכו לחלץ אותם, ד'ארטניאן מותקף על ידי רושפור ואנשיו. השלישייה מצטרפת לקרב ורושפור בורח. אחד מאנשיו נלכד ועונה לצורך קבלת מידע ומתגלה כי רישלייה הולך לפונדק דובקוט ליד לה רושל, אך אז שותה את היין המורעל ומת וחושף את המלכודת של דה ווינטר.
השלישייה ממשיכה לפונדק בו הם מרגלים אחר רישלייה. הקרדינל מורה לווינטר לאיים על הדוכס מבקינגהם בחשיפת הרומן שלו עם המלכה, כדי להרתיע אותו מלשלוח כוח סיוע שיסייע למורדים; היא תהרוג את הדוכס אם הוא לא מציית. בתמורה, דה ווינטר מבקשת צו, כדי שהיא תוכל להרוג את ד'ארטניאן וקונסטנס. רישלייה חותם על אחת כזו, בניסוח בצורה שאינה משאירה כל ראיות כנגד עצמו: "על פי פקודתי ולטובת המדינה, הנושא עשה את מה שנעשה."
לאחר שחשף את עצמו בפני דה ווינטר, אתוס לוקח ממנה את צו המוות ומאוחר יותר מספר לד'ארטניאן על המזימה. ד'ארטניאן שולח את משרתו פלאנשט להזהיר את הדוכס. באנגליה דה וינטר מבקשת מבקינגהם לא לעזור למורדים, אך הוא מסרב. דה ווינטר מנסה להתנקש בחייו, אך היא נלכדת. בקינגהאם ומשרתו ג'ון פלטון כולאים אותה במגדל לונדון, אך היא מפתה את פלטון ומשכנעת אותו שבקינגהם הוא האויב שלו. פלטון עוזר לה לברוח ולחזור לצרפת ואז רוצח את בקינגהאם לפני שפלאנשט מספיק להזהיר אותו. זמן קצר לאחר מכן לה רושל נכנעת.
רושפור ודה ווינטר עדיין מתכוננים להרוג את ד'ארטניאן וקונסטנס. הם כובשים את המנזר בארמנטיירס ונלחמים בכל ארבעת המוסקטרים כשהם מגיעים. בזמן שרושפור ואנשיו מחזיקים את המוסקטרים, דה וינטר חונקת את קונסטנס. אתוס לוכד את דה ווינטר; ד'ארטניאן מנהל קרב עם רושפור וככל הנראה הורג אותו (אם כי מתגלה בסרט ההמשך שהוא שרד). ארבעת המוסקטרים גוזרים את דה וינטר למוות בעריפת ראש, והם שוכרים תליין להוציא לפועל את העונש. לאחר מכן הם נעצרים על ידי שומרי הקרדינל.
רישלייה מאשים את ד'ארטניאן ברצח והריגת משרתת של המדינה, אך ד'ארטניאן מראה לו את צו המוות החתום, שנראה כי בשל הניסוח המעורפל שלו, מאשר את פעולותיו של ד'ארטניאן. הקרדינל מובס ומתרשם למדי מההישג של ד'ארטניאן, ומציע לו להפקיד עבורו או על אחד משלושת חבריו להיות קצין. אתוס, פורתוס ואראמיס כולם דוחים את ההצעה וד'ארטניאן מועבר לפקד על המוסקטרים.
שחקנים ודמויות

מייקל יורק בתפקיד ד'ארטניאן
אוליבר ריד בתפקיד אתוס
פרנק פינליי בתפקיד פורטוס
ריצ'רד צ'מברלין בתפקיד ארמיס
ז'אן-פייר קאסל בתפקיד לואי ה -13
ג'רלדין צ'פלין בתפקיד אן אוסטריה
צ'רלטון הסטון כקרדינל רישלייה
פיי דאנוויי בתפקיד מילאדי דה וינטר
כריסטופר לי בתפקיד הרוזן דה רושפור
ראקל וולש בתפקיד קונסטנס בונאסיו
רוי קינאר כפלאנשט
מייקל גות'ארד בתפקיד פלטון
סיביל דנינג בתפקיד יוג'ני
ניקול קלפן בתפקיד קיטי
הפקה

במהלך ההפקה על שלושת המוסקטרים הבינו המפיקים שהפרויקט היה כה ארוך, עד שהם לא יוכלו להשלים אותו כמתוכנן בתחילה - כאפוס דרכים - ועדיין להוציא את הסרט בתאריך השחרור שהוכרז. לכן התקבלה ההחלטה לפצל את הפרויקט לשני סרטים וכך יצאו שני החצאים בתור "שלושת המוסקטרים" ו"ארבעת המוסקטרים" בהפרש של חצי שנה.
מרבית השחקנים לא התלהבו מכך שעבודתם בצילומים הארוכים שימשה ליצירת סרט נפרד לחלוטין, בעוד ששילמו להם רק עבור עבודה על סרט אחד. תביעות הוגשו מטעם התורמים לסרט להשגת המשכורות וההטבות הקשורות לסרט שני שלא הוזכר בחוזים המקוריים. בכל חוזי העבודה של שחקני גילדת שחקני המסך יש כעת מה שמכונה "סעיף סלקינד", הקובע כמה סרטים נעשים, כדי להימנע ממצב כזה בעתיד.
הערות שוליים

↑  Russo, Tom (2004-04-09). "Franchise This". Entertainment Weekly. נבדק ב-2010-10-10.
↑  Salmans, Sandra (1983-07-17). "FILM VIEW; THE SALKIND HEROES WEAR RED AND FLY HIGH". The New York Times. נבדק ב-2010-10-10.
| שלושת המוסקטרים מאת אלכסנדר דיומא האב |
| --- | --- | --- |
| ספרים | שלושת המוסקטרים • אחרי עשרים שנה • הוויקונט דה בראז'לון |  |
| דמויות | ד'ארטניאן • הקרדינל רישלייה • לואי השלושה עשר, מלך צרפת • אן מאוסטריה • אראמיס • פורתוס • הרוזן דה רושפור • אתוס |  |
| סרטים | שלושת המוסקטרים (1921) • שלושת המוסקטרים (1935) • שלושת המוסקטרים (1939) • שלושת המוסקטרים (1948) • שלושת המוסקטרים (1973) • ארבעת המוסקטרים (1974) • שובם של המוסקטרים • שלושת המוסקטרים (1993) • נקמת המוסקטרים • מיקי, דונלד, גופי: שלושת המוסקטרים • ברבי ושלושת המוסקטרים • שלושת המוסקטרים (2011) • המוסקטרים: משימה מסתורית (2018) • כולם בשביל אחד, אחד בשביל כולם • דארטניאן ושלושת המוסקטרים • שלושת המוסקטרים: ד'ארטניאן • שלושת המוסקטרים: מיליידי |  |
| סדרות | ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים (1978) • שלושת המוסקטרים (אנימה) • המוסקטרים אחרי עשרים שנה • סודות המלכה אן, או המוסקטרים אחרי שלושים שנה • שיבת המוסקטרים, או אוצר הקרדינל מאזארן • ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים (2005) • שלושת המוסקטרים (2013) • המוסקטרים |  |
| שונות | האיש במסכת הברזל (עיבודים: 1977 • 1998) • מוסקטר |  |
בותינה אבו מלחם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1961 (בת 63 בערך) ערערה
 
בותינה אבו מלחם (בערבית: بثينة أبو ملحم; נולדה ב-1961) היא אמנית פלסטינית. חיה ויוצרת בכפר ערערה.
ביוגרפיה

אבו מלחם נולדה בשנת 1961 בכפר ערערה. עד שנות ה-90 עבדה כגננת. השתתפה בקורסים לציור שהעביר האמן פריד אבו שקרה לנשים מהכפר ומהסביבה. ב-1996 נרשמה ללימודי אמנות במרכז האמנות ערערה, שנפתח שנה קודם ביוזמת אבו שקרה ונעמ"ת. לאחר סיום הלימודים עבדה כמדריכה מוסמכת בכירה לאמנות במרכז האמנות ערערה בין השנים 1999–2000. במקביל עבדה בשנים 1996–2002 כמרכזת האמנות לגיל הרך בעמותת "אלטפל אלערבי" המכשירה גננות ומחנכות לגיל הרך.
תערוכות > תערוכות יחיד

2002 – עלה מעל עליי, הגלריה לאמנות אום אל-פחם
2005 – "המחט ניצחה את התופר", הגלריה לאמנות אום אל-פחם, אוצר: פריד אבו שקרה
תערוכות > תערוכות קבוצתיות

1996 – מרכז נעמ"ת ערערה
1996 "נשים יוצרות", הגלריה לאמנות אום אל-פחם
1997 – "האמנים הערביים, הגלריה לאמנות אום אל-פחם
1997 – "רקמה", מוזאון אלברג אלחסין, קלנסואה
1998 – "פסטיבל הציירים", נעמ"ת ערערה
1999 – "עבודה ערבית, עבודה עברית", בית אורי ורמי ונחושתן, אשדות יעקב מאוחד
1999 – "אות ועוד" הגלריה לאמנות אום אל-פחם; "בית הגפן", חיפה
2000 – "לרקום קשר: אמניות ערביות ויהודיות", היכל התרבות, נס ציונה;
2000 – הגלריה לאמנות, אום אל-פחם; הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת ת"א
2000 – "ככתבו וכלשונו", מכללת קיי, באר שבע
2001 – אמנות שוברת שתיקה, תיאטרון אלסירה, יפו
2002 – קול ישמעאל, היכל התרבות לאמנות, רחובות
2006 – פאסאטין, הגלריה לאמנות אום אל-פחם, אוצר: פרופ' חיים מאור
2007 – רקמות: רקמה וקליגרפיה באמנות העכשווית בישראל, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
2014 – זוגות, מוזיאון ינקו-דאדא, עין הוד, אוצרת: רינה גנוסוב
2015-2016 מלבושים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אוצר: פרופ' חיים מאור
פרסומים

בותינה אבו מלחם, קטלוג: קול ישמעאל : ייצוגים של זהות מורכבת בעבודותיהם של אמנים ערבים בישראל (חיים מאור, בותינה אבו מלחם), הגלריה העירונית לאמנות רחובות. 2002
בותינה אבו מלחם, קטלוג: אלפאח'ור, תערוכה קבוצתית, הגלריה לאמנות אום אל פחם (אוצר: סעיד אבו שקרה) 2003
קטלוג תערוכת יחיד, בות'ינה אבו מלחם : המחט ניצחה את התופר, הגלריה אום אל פחם, 2005
בותינה אבו מלחם, קטלוג התערוכה: רקמות : רקמה וקליגרפיה באמנות העכשווית בישראל (אוצר: חיים מאור) באר שבע : אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. המחלקה לאמנויות, 2007
בותינה אבו מלחם, קטלוג: מלבושים, רות דורית יעקבי, בותינה אבו מלחם (אוצר: חיים מאור) גלריה אוניברסיטת בן-גוריון, 2015
הערות שוליים

1 2  מבשלות אמנות, באתר הארץ, 30 בינואר 2002
↑  פרופ' חיים מאור, מלבושים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2015
↑  רקמות-רקמה וקליגרפיה באמנות העכשווית בישראל, באתר הארץ, ‏30.4.2007
↑  פרופ' חיים מאור, רקמות : רקמה וקליגרפיה באמנות העכשווית בישראל (קטלוג התערוכה), באר שבע : אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2007
↑  אוצר: פריד אבו שקרה, התכתבות: אמנים ערבים בני זמננו (קטלוג תערוכה), המוזיאון לאמנות האסלאם, ירושלים, 2008
בורונגבודי

| בורונגבודי> תקופה |
| --- | --- |
פליסטוקן
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קנגורו
משפחה:: קנגוריים חולדתיים
סוג:: בורונגבודי
מין:: Borungaboodie hatcheri
שם מדעי
 Borungaboodie

בורונגבודי (שם מדעי: Borungaboodie), הוא סוג נכחד של יונק כיס קטן מהמשפחה קנגוריים חולדתיים, אשר חי במשך הפליסטוקן של אוסטרליה.
מאפיינים

סוג זה תואר ב-1999 בידי החוקר G. J. Prideaux, והוא נודע ממאובנים שהתגלו במערה מדברית בדרום-מערב אוסטרליה המערבית שבאוסטרליה, במהלך שנות ה-70. עם זאת רק בעת צאת המשלחת של החוקר האוסטרלי לינדזי האטצ'ר (Lindsay Hatcher), הידועה בשם: Western Australian Speleological" או "חברת WASG" ב-1991 התגלו גם ממצאי בעלי חיים מאובנים בה.
הסוג עצמו התגלה ב-1996, והוא ידוע ממספר בודד של שברי גולגולת, מפרקים וחוליות. משמעות שמו נגזרת מהשפה האבוריג'ינית המקומית: נונגר (Noongar)‏: "borunga" שפירושה: "גדול מאוד" והמילה: "boodie" שפירושה: "בטונג" או "קנגורו ירבועי". בסוג זה ידוע על מין בודד: Borungaboodie hatcheri, הקרוי לכבוד האטצ'ר.
יונק כיס זה היה דומה מעט לקנגורו ולקנגורו חולדתי אך היה גדול מקרוביו בהרבה, דומה יותר לממדי קואלה במשקל 10 ק"ג. הלסת התחתונה הייתה גדולה בכ-30% מקנגורו חולדתי אדמוני - המין הגדול ביותר כיום במשפחה. מבנה לסתותיו ושיניו היו חזקות מאוד עם עוצמת נשיכה חזקה בהרבה מקרוביו החיים ולפי מספר חוקרים הם מרמזים על תזונה אפשרית כאוכל כל.
הערות שוליים

↑  McNamara, Ken; Murrray, Peter (2010). Prehistoric Mammals of Western Australia. Western Australian Museum. pp. 86–87. ISBN 9781920843601.
↑  Prideaux, Gavin J. (1999). "Borungaboodie hatcheri gen. et sp. nov., a very large bettong (Marsupialia: Macropodoidea) from the Pleistocene of southwestern Australia". Records of the Western Australian Museum Supplement. 57: 317–329
בג"ץ בז'רנו נגד שר המשטרה

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון
 תאריך החלטה:  10.2.49
 החלטה
 קבלת העתירה - לממשלה אין יכולת למנוע מאדם תעסוקה מסוימת אלא אם קיים בחוק איסור שמונע עיסוק בעבודה כזו.
 חברי המותב
 חברי המותב:  שניאור זלמן חשין, שמחה אסף, משה זילברג
 
בג"ץ 1/49 סלומון שלמה בז'רנו נגד שר המשטרה, המוכר בשם בג"ץ בז'רנו, הוא פסק דין של בג"ץ משנת 1949 בו התקבלה בקשתו של סלומון בז'רנו לבטל את האיסור, שמנע מאנשי צד שלישי (מאכערים) לבוא למשרד הרישוי ולמלא טפסים בשם בעל מכונית. בג"ץ בז'רנו חשוב בשל היותו פסק הדין הראשון של בג"ץ בו הוכרה הזכות לחופש העיסוק כזכות יסוד, ופעם ראשונה בה נפסלה החלטה של גוף ממשלתי בשל היעדר סמכות.
רקע

סלומון שלמה בז'רנו ושני העותרים האחרים היו מאכערים, כותבי בקשות מוסמכים, שמטפלים בהליכים ביורוקרטיים של לקוחות בעבור תשלום. בז'רנו ושאר העותרים עסקו במקצוע זה משך שנים רבות, במהלכן כתבו בקשות, מילאו טפסים, פנו לרשויות המוסמכות והביאו מכוניות לביקורת ובדיקה בשם לקוחותיהם. בתחילת מאי 1948, נאסר על העותרים להיכנס למשרדי התנועה בתל אביב ובכך נאסרה המשכת עבודתם. בז'רנו וחבריו פנו לשר המשטרה, המפקח הראשי של המשטרה ומפקח משטרת תל אביב בבקשה לבטל את האיסור, אך הם סירבו, בטענה שהעבודה שאותה הם ביצעו אינה נחוצה. לאור זאת פנו העותרים לבג"ץ.
דיון > טענות העותרים

העתירה עסקה בהחלטה של משרד הרישוי שלא לאפשר ל"אנשי ביניים", או מאכערים, להיכנס למשרדיה ולייצג את בעלי כלי הרכב במבחן הרישוי השנתי. טענת העותרים הייתה שעבודתם מביאה תועלת ללקוחותיהם, בעלי המכוניות, שצריכים להגיע ממרחק רב ואין להם את הזמן לעמוד בתור העמוס במשרד הרישוי ולבצע פעולות ביורוקרטיות כגון תשלום מיסים ובדיקת רכב שנתית. הם הוסיפו כי הפסקת עבודתם תביא לפגיעה קשה באותם בעלי המכוניות.
דיון > טענות המשיבים

טענת רשות הרישוי היא שאין שום חוק אשר מקנה לעותרים את הזכות לעסוק במשרדי הרשות כ"שליחים מקצועיים". בנוסף, אין שום חובה כתובה בחוק אשר מחייבת את רשות הרישוי לעזור לעותרים בעת מילוי תפקידם במשרדי הרשות ולכן אין לבית המשפט הצדקה לקבל את טענת העותרים.
דיון > פסק הדין

בית המשפט קבע כי העותרים לא צריכים לחפש בחוק זכות המאפשרת להם לעסוק במקצוע, אלא על המשיבים לחפש בחוק הצדקה לאיסור שלהם לעסוק במקצוע. בהיעדר הסמכה בחוק, רשות הרישוי אינה רשאית לאסור על העיסוק במקצוע ואף מוטלת עליה חובה לאפשר למתווכים להיכנס למשרדי הרישוי ולספק להם שירותי רישוי של כלי הרכב. בית המשפט לא נשען על טענת העותרים שקיימת זכות לבעלי המכוניות להיעזר בשליחים לשם הסדרת הרישוי, אלא על הזכות של השליחים לעבוד לפרנסתם, שאינה יכולה להישלל ללא סמכות בחוק.
כלל גדול הוא, כי לכל אדם קנויה זכות טבעית לעסוק בעבודה או במשלח־יד, אשר יבחר לעצמו, כל זמן שההתעסקות בעבודה או במשלח-יד אינה אסורה מטעם החוק.
כלומר, מחופש העיסוק נובע שזכותו הבסיסית של אדם לחפש אחר מקורות פרנסה ומחיה, וזו ההצדקה לניצחון של העותרים בתיק.
השלכות פסק הדין

פסק הדין הזה הוא פסק הדין הראשון בתולדות מדינת ישראל שעסק בחופש העיסוק, ומכיל את הקביעה הראשונה של בית המשפט העליון שבה הוכר מעמדו של חופש העיסוק כזכות יסוד.
פסק הדין מהווה בסיס למשפט בישראל ולהכרה בזכויות יסוד של האדם. נקבעה בו זכותו של האדם שתישמע טענתו לפני פגיעה בזכויותיו ועל חובת הבירור של הרשות לפני קבלת החלטה לפגוע בזכותו. פסק הדין קבע גבולות ברורים בכל מה שקשור לזכויות האדם ביחס לשלטון ועקרון שלטון החוק שלפיו אין הצדקה לקיפוח אחת מזכויות היסוד של האזרח, כל עוד אין לשלטון סמכות מפורשת מתוך החוק לעשות כך. פסק דין זה היווה אבן דרך מרכזית בעשרות פסקי דין של בית המשפט העליון. פסק הדין מייצג מערכת משפט ערכית שמכבדת ונותנת ערך משפטי גדול ומשמעותי לזכויות האדם גם כשאינן כתובות בחוק.
בשנת 1981 הועלתה בבג"ץ בעיה דומה לבעיה שבתיק בז'רנו בבג"ץ 337/81, שלמה מיטרני נגד שר התחבורה, שהתחיל על רקע איסור נוסף על מאכערים לבצע את מלאכתם. פסק הדין של בג"ץ היה זהה לפסק הדין במקרה בז'רנו, וחופש העיסוק גבר על האיסור של משרד התחבורה פעם נוספת בשל אותן הטענות שהועלו בבג"ץ בז'רנו. בבג"ץ מיטרני חודדה הדרישה להסמכה מפורשת בחוק על מנת שגוף ממשלתי יוכל לפגוע בזכויות. בנוסף, בשנת 1992 נחקק חוק יסוד שמטרתו להגן על חופש העיסוק ועל אותם הערכים שהועלו במקרה בז'רנו.
ראו גם

מאכער
משפט חוקתי בישראל
חופש העיסוק
חוק יסוד: חופש העיסוק
הערות שוליים

1 2 3 4  בג"ץ 1/49 סלומון שלמה בז'רנו, ו-2 אח' נגד שר המשטרה ו-4 אח'
1 2  טל לוי, בג"ץ: להיות מאכער זה חוקי, באתר TheMarker‏, 14 בינואר 2007
↑  פרופ' ברק מדינה, דיני זכויות האדם בישראל (2000), סעיף 6.6
1 2  תופעת ה"מאכערים" בשירות הציבורי - דו"ח מבקר המדינה 57ב', עמוד 103
↑  פרופ' אהרן ברק, חמישים שנות שיפוט בישראל, עמוד 11
↑  בג"ץ 1/49 סלומון שלמה בז'רנו, ו-2 אח' נ' שר המשטרה ו-4 אח', ניתן ב־26 בפברואר 2006 - בקשה לעיון בתיק
↑  זאב סגל, בג"ץ במרקם החברה הישראלית - לאחר חמישים שנה, משפט וממשל ה/1, עמודים 241-242.
↑  בג"ץ 337/81 שלמה מיטרני ו-8 אח' נגד שר התחבורה, ניתן ב-10 ביולי 1983
בית הכנסת טורנלס

| --- | --- |
חזית בית הכנסת דה טורנלס (2021)
חזית בית הכנסת דה טורנלס (2021)
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 על שם:  רחוב Tournelles
 כתובת:  21 bis de la rue des Tournelles, au cœur du quartier du Marais à Paris.
 מיקום:  פריז
 מדינה:  צרפת צרפת
 בעלים:  עיריית פריז 
 רב בית הכנסת:  משנת 2005 מכהן הרב איב-אנרי מרציאנו
 נוסח תפילה:  בעבר: נוסח אשכנז כיום: נוסח הספרדים
 נשיא:  משנת 1993 פרופסור מארק זרביב
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1872–1876 (כ־4 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  15 בספטמבר 1876
 חומרי בנייה:  אבן וברזל
 אדריכל:  מרסלין-עמנואל וארקולייה
 סגנון אדריכלי:  רומי-בזנטי
 מידות
 רוחב:  21 מטר
 קומות:  2
 קואורדינטות:  48°51′19″N 2°22′02″E﻿ / ﻿48.855237071337584°N 2.3671942297197623°E﻿ / 48.855237071337584; 2.3671942297197623
 synatournelles.fr
  (למפת פריז מוגדלת) בית הכנסת טורנלס(למפת פריז רגילה) בית הכנסת טורנלס he
 
בית הכנסת דה טורנלס (בצרפתית: Synagogue de la rue des Tournelles) הוא בית כנסת יהודי אורתודוקסי אשכנזי וספרדי ברובע מארה בפריז. בית הכנסת נחנך ב-15 בספטמבר 1876 (כ"ו אלול ה'תרל"ו), תוך כדי מועדי אלול ותשרי.
פנים בית הכנסת (2006)
היסטוריה

הקהילה היהודית המקורית של בית הכנסת, הייתה ברובה יהודים צרפתים מאזור אלזס ולוריין שמצפון מזרח צרפת. מאוחר יותר הצטרפו אליהם מהגרים מפולין, רוסיה הצארית ומדינות אחרות ממרכז אירופה.
בית הכנסת נבנה בשנת 1861, כעבור עשר שנים לאחר שהוא נבנה הוא נשרף ונבנה במקומו בית כנסת חדש. ב-15 בספטמבר 1876 לרגל מועדי תשרי וראש השנה נחנך בית הכנסת הנוכחי במקומו ונוסח התפילה בו הייתה בנוסח יהודי אשכנז כנוסח יהודי אלזס לוריין.
בלילה שבין ה-2 ל-3 באוקטובר 1941, במלחמת העולם השנייה, אורגנה התקפה על ידי הנאצים ועוזריהם מתנועת "המהפכה החברתית (MSR)", מפלגת ימין קיצוני שהוקמה על ידי אז'ן דלונקל (צר').
לאחר ניסיונות רבים לאסוף את מניין אשכנזי, בשנת 1958 שונה נוסח התפילה בבית הכנסת לנוסח ספרדי, ביוזמתו של אדמונד כהן-טנודג'י (שהיה סגן נשיא הרבנות הראשית של פריז).
בשנים 1948 עד 1960 הרב ד"ר דוד פיירוורקר (1980-1912), היה הרב האשכנזי האחרון של בית הכנסת מטעם של יהודי אלזס ולורן. אחריו כהנו הרבנים הספרדים הבאים הבאים: מאיר אברהם הלוי (משנת 1963 עד 1972), סימון מוראלי, סולומון אטיאח, רוג'ר טואיטו (מ-1984 עד 2004). משנת 2005 מכהן הרב איב-אנרי מרציאנו.
הנשיאי הקהילה שפעלו במשך השנים היו: גסטון כהן-טנודג'י, רוברט כהן-טנוד'י. משנת 1993 נשיא הקהילה ונשיא בית הכנסת הוא פרופסור מארק זרביב.
תיאור המבנה

ב-1872 מונה מרסלין-עמנואל וארקולייה Marcellin-Emmanuel Varcollier, תלמידו של לואי-פייר באלטרד (צר'), שהיה גם האדריכל שתכנן את הרובע ה-18 בפריז, לבניית בית הכנסת דה טורנלס. בנייתו הסתיימה ב-1876.
בית הכנסת בנוי בסגנון רומי-ביזנטי. הוא היווה דוגמה אדריכלית לשימוש במתכת בבנייה. המסגרת המתכתית הפנימית נראית לעין. המסגרת היא פרי תכנונו של מתכנן מגדל אייפל, האדריכל והמהנדס גוסטב אייפל. חזית הבניין ב"רחוב טורנלס", מעוטרת בחלון בצורת רוזטה גדולה ומעל לחלון הרוזטה קשת גדולה עם כיתוב בעברית שחקוק עליה הציטוט מתהילים קי"ח, פסוק יט: "פִּתְחוּ-לִי שַׁעֲרֵי-צֶדֶק; אָבֹא-בָם, אוֹדֶה יָהּ". מעל הקשת בולטים לוחות הברית עם עשרת הדברות, בכיתוב בעברית. מעל דלתות הברזל הצבועות ירוק במרכז החזית, חצובים שני מגנים שעליהם סמל העיר פריז, המעידים שבית הכנסת מהווה חלק מרשות הרבים העירונית, בשל התרומה הכספית שהעניקה העירייה בעת בנייתו.
בפנים נפתח ההיכל לרוחב 21 מטר ומסתיים בגומחה (אפסיס) חצי עגולה שבה נמצא ארון הקודש, המוגן בדלת כפולה מברזל יצוק, בתוכו ספרי תורה רבים המסודרים זה לצד זה בחצי עיגול. לבית הכנסת שתי קומות שבהן 1,500 מקומות ישיבה. בית הכנסת הזה הוא השני בגודלו בפריז, על פי נפחו. בית הכנסת ויקטואר הגדול יותר בפריז נמצא ב"רחוב ויקטואר".
בתאריך 29 בדצמבר 1987 בית הכנסת סווג כאנדרטה היסטורית של העיר פריז.
הערות שוליים

↑  The Synagogue des Tournelles in Paris, www.sortiraparis.com (באנגלית)
1 2 3 4 5  Synagogue des Tournelles - History and Architecture, synatournelles.fr
1 2 3 4 5  צוות האתר, בית כנסת דה טורנל - מידע על בית הכנסת המיוחד בפריז! בוקיט, באתר בוקיט, ‏2021-09-08
↑  "Synagogue des Tournelles". Synatournelles. 19 באוגוסט 2020. נבדק ב-18 באוגוסט 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Cécile Desprairies. Paris in the Collaboration. Preface by Serge Klarsfeld pp. 95-96. Éditions du Seuil: Paris, 2009 (ISBN 978-2-02-097646-6)
↑  New illustrated Larousse - Universal Encyclopedic Dictionary, volume 1, p. 701.
↑  Manon C. (12 באפריל 2021). "The Synagogue des Tournelles in Paris". Sortir A Paris. נבדק ב-18 באוגוסט 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "WATCH: A Walk in the Marais, the Jewish Heart of Paris". Haaretz. Tel Aviv: Schocken. 10 באפריל 2018. נבדק ב-18 באוגוסט 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Synagogue, www.pop.culture.gouv.fr
מגן העיר פריז. שני מגנים שכאלה חקוקים על חזית בית הכנסת
בית הלל (מושב)

ערך זה עוסק בקיבוץ באצבע הגליל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: מבואות החרמון
גובה ממוצע: ‎87 מטר
תאריך ייסוד: 1940
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 807 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎1.3% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת אצבע הגליל מוגדלת) בית הלל(למפת אצבע הגליל רגילה) בית הלל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הלל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הלל33°12′30″N 35°36′21″E﻿ / ﻿33.2084646088919°N 35.6057975620907°E﻿ / 33.2084646088919; 35.6057975620907  heמפת היישובים של מועצה אזורית מבואות החרמון (in English: Mevo'ot HaHermon Regional Council) באדום - בית הלל בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 8 מתוך 10

בֵּית הִלֵּל הוא מושב  ואגודת עובדים באצבע הגליל, על הגדה המערבית של נחל שניר (חצבני), כ-5 ק"מ מקריית שמונה. המושב נקרא על-שם ד"ר הלל יפה, רופא מאנשי העלייה הראשונה. שייך למועצה אזורית מבואות החרמון.
היסטוריה

ראשיתו של מושב בית הלל בארגון "משק משותף" שהוקם על ידי ותיקים בארץ ישראל, עולים ממדינות שונות באירופה "מברדיצ'ב עד ברלין". הארגון הוקם ביזמת יהודה סנדלר שראה אנשים רבים עוזבים את הקיבוץ בגלל רצונם לשמור על עצמאותם בחייהם האישיים והחליט להקים יישוב שיתופי באמצעי הייצור, אך עצמאי בניהול משק הבית, מודל שנודע לימים כמושב שיתופי. לאחר פרוץ המרד הערבי הגדול הקימו חברי הארגון קבוצה בחיפה להתמודדות על עבודת הסבלות בנמל חיפה. הם התיישבו ליד קריית בנימין והמתינו להקצאת נקודת קבע.
ב-4 במאי 1939 עלו עם מקימי דן ודפנה להתיישב באצבע הגליל, במסגרת תוכנית מצודות אוסישקין, אשר נועדה להקמת שישה יישובים מכל זרמי התנועה הציונית. במאי 1939 הוקצה להסתדרות הקמת שני יישובים והם העלו למקום שלושה גרעינים מתוך הסכמה שהגרעין השלישי יעבור למקום הבא שיוקצה להסתדרות באזור.
ב-3 בינואר 1940 (כ"א בטבת ה'ת"ש) עבר גרעין "משק משותף" לשטח של 1,200 דונם בסמוך לכפר לזאזה. על אנשי משק משותף עברו זעזועים רבים והם החליטו להפוך למושב לא שיתופי.
בפברואר 1941 מנו אנשי המקום 75 נפש והתוכנית הייתה לגדול עד ל-60 משפחות. ב-24 בינואר 1941 נהרג יהודה סנדלר בעת שמירה ונקבר במושב, במקום בו נפל. לימים נסלל במקום הכביש המרכזי (כביש 9888) וסביב קברו של סנדלר נקבעה כיכר.
באפריל 1941 הסכימו אנשי משק משותף לקרוא את יישובם על שם הלל יפה, לאחר ששני יישובים קודמים שנתבקשו לשאת את השם, לא הסכימו לכך.
במאי 1942 התגוררו במקום 24 משפחות בצריפים עלובים, ללא בתים וללא כביש גישה סלול. אחד מענפי המשק העיקריים היה גידול בוטנים.
התנאים השתפרו עם הזמן ובספטמבר 1944 כבר נבנו 24 בתי קבע וניתן אישור לסלילת הכביש.
בספטמבר 1945 נחתם חוזה להתקנת טלפונים ביישובי האזור.
באוקטובר 1947 הוקמה במקום מחלבה של תנובה.
במהלך מלחמת העצמאות, 1948, סבל היישוב מהפגזות והיה מחופר כולו.
בשנת 1949 תואר כ"עזוב למחצה ושומם" והמוסדות העבירו אותו תהליך שיקום. נוספו לו אדמות מהכפרים הערביים הנטושים, ויעד המשפחות בו הוכפל ל-120. לקראת סוף 1949 הגיעו למקום 30 משפחות חדשות ונבנו עבורן בתים. שטח המושב הוגדל ל-3,500 דונם.
הווה

כיום מתפרנסים תושבי המושב, בין השאר, מחקלאות, רפתנות ומתיירות. המושב נחשב אטרקטיבי במיוחד עבור תיירים הנופשים בצפון הארץ, בעיקר בשל מיקומו האטרקטיבי במרכז הגליל העליון (בין קיבוץ כפר בלום ובין קיבוץ הגושרים) ועל שפת נחל החצבני.
ליד היישוב יושב מחנה הקבע של צמ"ה בית הלל, יחידת ציוד מכני הנדסי של חיל ההנדסה הקרבית האחראית על אזור הצפון, אצבע הגליל, רמת הגולן והחרמון.