קהילת יהודי מוהילב
תולדות הקהילה > גורל יהודי הקהילה בשואה > השמדת הקהילה

אנשי האיינזצגרופן וגדוד 322 של המשטרה הגרמנית, בעזרתם של שוטרים מקומיים, רצחו בין ה-2–3 באוקטובר 1941, 2,270 יהודים מגטו מוהילב ליד הכפר קזימירובקה (Kazimirovka) הסמוך לעיר.
קצין האס-אס הבכיר אריך פון דם באך-צלבסקי, תיעד את הרצח ביומן המלחמה שלו:
ב-2 באוקטובר בשעה 15:30, צוות המטה של מרכז האס-אס העליון, המפקד המשטרתי ומשטרת העזר האוקראינית, ביצעו פעולה בגטו במוהילב. [במהלכה] 65 נורו [כי] ניסו להימלט. [ב]3 באוקטובר יחידות 7 ו-9 הוציאו להורג 2,208 יהודים ויהודיות ביער מחוץ למוהילב.
וולטר מטנר, שוטר שהשתתף ברצח היהודים במהלך פעולה זו, תיאר את הירי וסיפר על הרצח במכתב לאשתו:
[כשיריתי ביהודים שהובאו] היד שלי רעדה מעט במהלך הירי, אבל [התרגלתי] לזה. במשאית העשירית כבר כיוונתי בהתמדה ויריתי במדויק על הנשים, הילדים והתינוקות הרבים. חשבתי על שני התינוקות שיש לי בבית, שהחבורה [הנאצים] הזו תעשה להם בדיוק אותו דבר, אם לא פי עשרה יותר. המוות שהיינו לדבריהם היה קצר ויפה בהשוואה לסבלם הגיהנום של אלפים רבים בתאי העינויים של הסובייטים. בואו ניפטר מהיהודים שהביאו את כל אירופה למלחמה וכעת מסעירים [גם] את אמריקה גם עד שהיא נגררת למלחמה. אני כבר מצפה לזה, ורבים כאן אומרים שכשאנחנו נחזור הביתה, גורלינו יהיה כזה של היהודים.
באקציה נוספת, ב-17–19 באוקטובר 1941, רצחו אנשי גדוד 316 של המשטרה הגרמנית, בעזרת המשטרה המקומית, כ-3,700 יהודים ליד הכפר פוליחוביצ'י (Polykhovichi).
לפני הוצאתם להורג, רוכזו היהודים לראשונה ב"מפעל דימיטרוב" שהפך למחנה עבודה. מספר קטן של יהודים שרד. ליובוב ניימרק, אחד הניצולים, העיד:
בסתיו 1941, כשהיה כבר קר מאוד בחוץ, גרמנים נכנסו לגטו בכמה משאיות מכוסות ברזנטים. הם התחילו לגרש את היהודים מבתיהם ולהעמיס אותם על המשאיות. קולות הצרחות והבכי נשמעו בגטו. אלה שאינם מסוגלים ללכת נורו במקום. ראיתי את זה במו עיניי. הגרמנים לקחו את כל היהודים; באותה תקופה לא ידעתי לאיפה. רק אחר כך הבנתי שזה [בשביל] להרוג אותנו. אולם הקבוצה שהייתי בה נלקחה למחנה שנמצא בשטח המפעל דימיטרוב, שם נמצא כיום מפעל "סטרומשינה". במחנה התקרבתי לגרמני ואמרתי לו שאני רוסי אבל אשתי יהודיה. הוא שחרר אותי, יחד עם בתי. זה היה בערך למחרת בבוקר.
כמו כן, נרצחו 79 אסירים יהודים שהוחזקו בבית הסוהר של מוהילב ויהודים אחרים שהתגלו במקומות מסתור בעיר בזמן האקציות בגטו. לאחר מכן, בשנת 1943, חזרו הגרמנים למקום ושרפו את גופות היהודים שעוד נותרו. בסך הכל, נרצחו בגטו מוהילב כ-10,000 יהודים.
הניסיונות להסתיר את הרצח ההמוני ביערות או באזורים שונים היו מרושלים ולאזרחים הלא יהודים נודע במהרה מה מתרחש והשמועות החלו להסתובב. אנו יכולים ללמוד על מה שקרה במהלך הפעולה השנייה ועל האירועים סביבה מעדותה של אידה פישמן (שם נעורים ארמן, 2007-1927) שהייתה בת 14 בחיסול הגטו:
הם הכניסו את כולנו לחדר ריק של מפעל (כיום מפעל "סטרומשינה"). בילינו שם יום-יומיים. זה היה כל כך צפוף שלא היה מקום לשכב. היו שם אלפי אנשים. אחי ביקש כל הזמן לשתות. בבוקר ה-22 באוקטובר 1941, בסביבות 11, הגיעו כמה משאיות. ירד גשם והגשם היה מעורב בשלג. הם אילצו את האנשים, בעיקר הנשים, להתפשט. אנשי הגסטפו היכו את הנשים העירומות על גבם בשוטים וצחקו. הם חיפשו חפצי ערך המסתתרים בבגדינו. הם שלפו טבעת זהב מעל האצבע של אמי. בהתחלה שאלתי את אמא "לאן הם לוקחים אותנו?" ואז התחלתי לבכות: "אמא, הם יורים בנו! אמא, אני לא רוצה למות!". כשלקחו אותנו לבורות, ברור היה לאן הם לקחו אותנו ולמה. אמא לחשה לי באוזן: "תגידי להם שאת לא יהודיה, שאת רוסיה ונכנסת למשאית הזו במקרה. תגידי להם שקוראים לך נינה. תגידי להם שאתה בלארוסית וגרת בדירה שלנו." היא התקרבה לאנשי האס אס והחלה להסביר: "הילדה הזו עלתה בטנדר למשאית. היא גרה בדירתנו וסיימה במקרה בגטו. היא לא הבת שלי." המתרגם [של הגרמנים] אמר [לי]: "אמור את המילה" קוקורוזה. "אמרתי את זה. איש מבני משפחתנו לא דיברה בהגייה גרונית [לדבר ככה נחשב לתכונה יהודית טיפוסית], כולם דיברו בצורה ברורה. [הזיזו] אותי הצידה. אמא ניסתה להציל גם את אחי הקטן. אחותי נראתה יהודייה אבל אחי לא. המתרגם אמר לו: "תוריד מכנסיים." הם הורידו את מכנסיו והחלו לצחוק בקול. כמו כל הזכרים היהודים, אחי הקטן נימול. הם השליכו אותי על המשאית, החזירו אותי למוהילב ושמו אותי שם.
גטו מוהילב חוסל ב-23 באוקטובר 1941. עוד כ-239 יהודים נרצחו והתושבים היהודים האחרונים, כ-700 בני אדם ובהם בעלי מקצוע, הועברו למחנה בשטחו של בית חרושת סמוך. כמה מהם נרצחו שם ואחרים נרצחו בדצמבר 1941 כנראה במשאיות גז.