המאבק הפלסטיני במכירת קרקעות ליהודים
בתקופת המנדט הבריטי > שנות ה-30 > 1931–1932

מאז 1930, עשו שלטונות המנדט מאמצים לצמצם העברת קרקעות ליהודים ואף למנוע אותה. בסוף מאי 1931 פרסם הנציב העליון ג'ון צ'נסלור תיקון ל"פקודה להגנת המעבדים" מ-1929, שנבדל מהתיקון הקודם בעיקר בשתי נקודות: הורחבה ההגדרה של הזכאים להגנה, כך שתעניק זכויות חזקה ואריסות גם לבדואים שחנו ורעו בקרקע מסוימת ברציפות – אנשים אשר "במשך חמש שנים רצופות נהגו לרעות, להשקות את בהמותיהם, לחטוב עצים, לאסוף ירק או עסקו באיזה עיסוק מועיל אחר בעל אופי דומה על הקרקע"; והוגבלה זכותו של בעל הקרקע להעלות שרירותית את דמי החכירה – במטרה לאלץ את האריסים להתפנות – אלא אם קיבל לכך את אישורה של ועדה מיוחדת, המוסמכת לקבוע את גובה התוספת. פקודה זו הייתה זמנית לשנה אחת וב-1932 האריך אותה הנציב העליון החדש ארתור ווקופ לשנה נוספת.
באפריל 1932 מונה לואיס פרנץ' כמנהל הפיתוח, כדי לבדוק מה ניתן לעשות למען התושבים הערבים שנפגעו מקניית הקרקע על ידי יהודים. פרנץ' לא מצא רבים שנפגעו ולא מצא גם התנגדות של ממש לעסקאות המכירה בקרב בעלי הקרקעות הערבים. פרנץ' התייחס בדו"ח שפרסם לתביעה הערבית לאסור מכירות קרקע ליהודים בחקיקה: "העיתונות הערבית מזכירה מדי פעם את חלקם של חברים אחדים במועצה המוסלמית העליונה או בוועד הפועל הערבי במכירות קרקע מערבים ליהודים. ממקרים אלה לא יהיה זה בלתי-הוגן להסיק שחוגים ערביים בעלי מעמד ומנהיגות אינם רואים מכירות כאלה של קרקע עודפת בחוסר אהדה". פרנץ' ניסה כך להסב את תשומת לבה של המנהיגות הפלסטינית למציאות שהתכחשה לה, אולם זו לא מיהרה לפעול להפסקת המכירות וכינסה את הוועד הפועל הערבי רק באוקטובר 1933.
פרנץ' קיבל 3,271 בקשות להיכלל ברשימת הערבים המנושלים, אולם עד סוף 1935, אז נפסקה החקירה, אושרו 664 בקשות בלבד. אלא שנתונים אלה אינם משקפים את התמונה כולה. על פי ההנחיות של משרד המושבות, נוסחה ההגדרה לערבים חסרי קרקע הזכאים ליישוב מחדש, כך: "אלה שהוכח לגביהם שנעקרו מקרקע שהחזיקו בה בעקבות העברתה לידיים יהודיות, ושלא השיגו קנין אחר שיכלו להתבסס עליו, או תעסוקה אחרת משביעת-רצון באותה מידה". על פי הגדרה זו, נותרו ערבים לא מעטים שנעקרו מאדמה שנמכרה ליהודים, ולא יכלו להיכלל ברשימת המנושלים: אנשים שמצאו תעסוקה אחרת; אנשים שמכרו בעצמם את האדמה שבבעלותם מרצונם החופשי; בעלי קרקע במקום אחר; אנשים שהצליחו לחכור קרקע אחרת כאריסים ומעבדים אותה; אנשים שהשיגו קרקע אחרת, אך הפסיקו לעבד אותה (בשל עוני, למשל) או מכרו אותה כדי לפרוע חובות; ואנשים שהיו חוכרי משנה (חראת'ון) של הקרקע שנמכרה או פועלים שכירים. נראה כי המספר האמיתי של המנושלים הערבים היה גדול יותר מזה שהופיע ברשימה של פרנץ', אולם גם הוא לא עלה על אלפים בודדים (לא כולל משפחותיהם), וזאת בשל דלילות האוכלוסייה הערבית באזורי ההתיישבות היהודית. ובכל זאת, כאשר הוצע למחוסרי הקרקע ברשימה להתיישב במסגרת תוכניות פיתוח בנפות בית שאן וג'נין, רק מעטים נענו להצעה. הרוב הגדול העדיף לדבוק במקורות הפרנסה שמצאו בערים ובפרדסים שבמרכז הארץ. כמו כן, במקרים בהם פונו אריסים ערבים, בדרך כלל דאגו הקונים היהודים לפצות אותם.
עוד בסוף המאה ה-19 הקונים היהודים העדיפו לרכוש כברות-קרקע גדולות, אולם לאחר שנקנו כמעט כל הקרקעות השוממות בשפלת החוף, בעמק יזרעאל ובעמק הירדן, אלו כבר לא היו ניתנות להשגה. בשנות ה-30 כבר לא היו אפשרויות לרכישת גושי קרקע גדולים, שהיו נוחות מאוד לקונים היהודים, משום שכבר לא היו שטחים גדולים, לא-מעובדים או מעובדים חלקית, בבעלות של לא-פלסטינים. בתקופה זו חל גידול ברכישות קרקע מידי בעלים מקומיים-פלסטינים, שבבעלותם היו נחלאות קטנות יותר ולרוב גם עיבדו אותן. רובם מכרו אז קרקעות מפני שעברו לערים בשפלה, ובעיקר בשל הגידול בענף ההדרים, שאדמת מישור החוף התאימה לו מאוד. הכסף שהתקבל מהמכירה הושקע בנטיעת הפרדס ובהתקנת מתקני ההשקיה.
משנת 1930 ואילך, הקדישה העיתונות הפלסטינית מקום נרחב להסברת הסכנה שבמכירת קרקעות ליהודים. לציבור הוסבר כי "המולדת שייכת לרוב המכריע של העם...ולא לאלה מביניהם, אשר הודות למשטר הפיאודלי הנפשע והישן הצליחו להשתלט על רוב המולדת". בשנות ה-30, כאשר הפכו המכירות על ידי בעלים מקומיים לנפוצות, נשלחו שליחים לכפרים, כדי להסביר אישית לפלאחים ולבעלי הקרקעות את החטא שבמכירת קרקע ליהודים. בתקופה זו החלה ההנהגה הפלסטינית לנקוט באמצעי לחץ כבדים יותר. שליחי הוועד הפועל, האגודות הלאומיות ונכבדי הערים עודדו את המחזיקים בקרקעות למעשה שלא לפנותן לאחר שנמכרו על ידי בעליהן ועודדו אנשים שונים, בעיקר בדוים, לתפוס קרקעות שנמכרו ולטעון בדבר זכותם לחזקה מפאת היותם אריסים שנים רבות. שיטה זו גרמה לקשיים עבור המוסדות המיישבים היהודים והסכסוכים שנוצרו הוצגו כהוכחה לכך שההתיישבות היהודית מנשלת ערבים מאדמתם. במקרים שונים סירבו האריסים לפנות את האדמה, גם תמורת פיצויים; אריסים לשעבר תפסו את הקרקע מחדש למרות שכבר פינו אותה וקיבלו על כך פיצויים; ושבטי בדוים תפסו קרקעות שנמכרו וטענו לחזקה עליהן למרות שמעולם לא עבדו אותן. הוועד הפועל מימן את הוצאות עורכי הדין שהופיעו במשפטים הארוכים שנגרמו עקב הסכסוכים הללו, שגרמו גם לדחיה בהתיישבות יהודית על קרקעות מריבה. סכסוכים אלה העניקו ביסוס לאמונה המתפשטת שמכירת הקרקעות ליהודים גורמת לנישול רחב-היקף של אריסים ערבים.
ב-11 במרץ 1931 פרסם משרד הוועד הפועל הערבי "הצהרה אל האומה הערבית האצילה", הקוראת לערבים "למכור ליהודים כל דבר, למעט קרקע, ולא לקנות מהם דבר, למעט קרקע".
בדצמבר 1931 כינס חג' אמין אל-חוסייני ועידה כל-איסלאמית עולמית בירושלים, בה השתתפו צירים מ-22 מדינות. אחת ההחלטות שהתקבלו בה הייתה להוקיע את הציונות ואת מכירות הקרקע ליהודים, ולייסד חברה להצלת אדמות פלסטין מידי היהודים.