stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנכ"ל משרד ראש הממשלה
מנכ"לי משרד ראש הממשלה

| שם | תמונה | תחילת כהונה | סיום כהונה | תחת ראש הממשלה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אהוד אבריאל | ‏ | 1951 | 1952 | דוד בן-גוריון |
| טדי קולק | ‏ | 1952 | 1964 | משה שרת דוד בן-גוריון |
| יעקב הרצוג | ‏ | 1966 | 1972 | לוי אשכול גולדה מאיר |
| שמחה דיניץ | ‏ | 1972 | 1973 | גולדה מאיר |
| מרדכי גזית | ‏ | 1973 | 1975 | יצחק רבין |
| עמוס ערן | ‏ | 1975 | 1977 | יצחק רבין |
| אליהו בן-אלישר | ‏ | 1977 | 1980 | מנחם בגין |
| מתתיהו שמואלביץ' | ‏ | 1980 | 1984 | מנחם בגין |
| אברהם טמיר | ‏ | 1984 | 1986 | שמעון פרס יצחק שמיר |
| יוסי בן אהרון |  | 1986 | 1992 | שמעון פרס יצחק שמיר |
| שמעון שבס | ‏ | 1992 | 1995 | יצחק רבין |
| צבי אלדרוטי |  | 1995 | 1996 | יצחק רבין |
| אביגדור ליברמן | ‏ | 1996 | 1997 | בנימין נתניהו |
| משה ליאון | ‏ | 1997 | 1999 | בנימין נתניהו |
| יוסי קוצ'יק |  | 1999 | 2001 | אהוד ברק |
| רפי פלד | ‏ | 2001 | 2001 | אריאל שרון |
| אביגדור יצחקי |  | 2001 | 2004 | אריאל שרון |
| אילן כהן |  | 2004 | 2006 | אריאל שרון |
| רענן דינור |  | 2006 | 2009 | אהוד אולמרט |
| אייל גבאי | ‏ | 2009 | 2011 | בנימין נתניהו |
| הראל לוקר | ‏ | 2011 | 2015 | בנימין נתניהו |
| אלי גרונר | ‏ | 2015 | 2018 | בנימין נתניהו |
| יואב הורוביץ (מ"מ) | ‏ | 2018 | 2019 | בנימין נתניהו |
| רונן פרץ (מ"מ) |  | 2019 | 2020 | בנימין נתניהו |
| צחי ברוורמן (מ"מ) | ‏ | 2020 | 2021 | בנימין נתניהו |
| יאיר פינס | ‏ | 2021 | 2022 | נפתלי בנט |
| נעמה שולץ |  | 2022 | 2022 | יאיר לפיד |
| יוסי שלי |  | 2023 | 2025 | בנימין נתניהו |
| דרורית שטיינמץ (מ"מ) |  | 2025 | מכהנת | בנימין נתניהו |
אידריס שאה

| --- | --- |

 לידה:  16 ביוני 1924 שימלה, הודו
 פטירה:  23 בנובמבר 1996 (בגיל 72) לונדון, אנגליה
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 לאום:  אפגני, הודי, סקוטי
 מקום קבורה:  בית הקברות ברוקווד 
 שם עט:  Arkon Daraul 
 עיסוק:  סופר, מוציא לאור
 מקום לימודים:  בית הספר התיכון של העיר אוקספורד לנערים 
 שפות היצירה:  אנגלית
 תחום כתיבה:  פילוסופיה מזרחית, תרבות
 נושאי כתיבה:  סופיות, פסיכולוגיה
 יצירות בולטות:  The Sufis  The Commanding Self  The Subtleties of the Inimitable Mulla Nasrudin  The Exploits of the Incomparable Mulla Nasrudin  Thinkers of the East  Learning How to Learn  The Way of the Sufi  Reflections  Kara Kush
 צאצאים:  סאירה שאה, Safia Shah, Tahir Shah 
 פרסים והוקרה:  ספר הבולט של השנה ("BBC "The Critics), פעמיים; פרס ראשון שש פעמים בשנת הספר של אונסק"ו (1973)
 חתימה:   
 
אידריס שאה (באנגלית: Idries Shah;‏ 16 ביוני 1924 – 23 בנובמבר 1996), ידוע גם בשמות סייד אידריס אל-חשימי וגם ארקון דראול (כינוי ספרותי), היה סופר ומורה במסורת הסופית שכתב יותר משלושים ספרים בתחומים שונים מפסיכולוגיה ורוחניות ועד לספרי מסע ומחקר תרבות.
שאה, שהיה יליד הודו, צאצא למשפחת אצולה אפגנית, גדל בעיקר באנגליה. הספרים המוקדמים שלו עסקו בעיקר בקסם ובכישוף. בשנת 1960 הוא ייסד בית הוצאה לאור, אוקטגון (Octagon Press), שהוציא תרגומים של ספרים סופיים קלסיים בנוסף לספרים פרי עטו. ספרו רב-ההשפעה הסופים, יצא לאור ב-1964 והתקבל בהתלהבות בארצות רבות. ב-1965 שאה ייסד בלונדון את המכון לחקר תרבות (Institute for Cultural Research - ICR), עמותה חינוכית המוקדשת לחקר התנהגות ותרבות בני האדם. ארגון דומה, המכון לחקר ידע אנושי (Institute for the Study of Human Knowledge – ISHK), קיים בארצות הברית, בניהולו של רוברט אורנסטיין (אנ'), פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד, ששאה מנה כסגנו בארצות הברית.
בכתיבתו שאה הציג את הסופיות (באנגלית Sufism) כתבנית אוניברסלית של חכמה שהקדימה את האסלאם. הוא הדגיש את העובדה שסופיות איננה סטטית אלא תמיד התאימה את עצמה לזמן, מקום ואנשים, ועיצב את תורתו במושגים פסיכולוגיים מערביים. שאה השתמש באופן נרחב בסיפורי עם מסורתיים ובמשלים, טקסטים הכוללים שכבות רבות של משמעות, שכוונתם לעורר בקורא תובנה והתבוננות פנימית. קרוב לוודאי שהוא ידוע בעיקר בעקבות האוספים של סיפורי מולה נאסר א-דין שפרסם.
שאה ספג לעיתים ביקורת ממזרחנים שפקפקו במומחיותו וברקע שלו. חלקו במחלוקת סביב התרגום החדש של הספר הרבעיאת של עומר ח'יאם, שיצא לאור על ידי רוברט גרייבס ואחיו הבכור, עומר עלי-שאה, נחשף לביקורת קפדנית במיוחד. עם זאת היו לו הרבה תומכים מכובדים, שהבכירה ביניהם הייתה הסופרת דוריס לסינג. בסופו של דבר, שאה הוכר כדובר של הסופיות במערב והוזמן להרצות כפרופסור אורח בכמה אוניברסיטאות מערביות. לכתיבתו תפקיד משמעותי בהצגת הסופיות כצורה אינדיבידואליסטית של חכמה רוחנית שהיא לא בהכרח קשורה לדת כלשהי.
חיים > משפחתו וראשית חייו

אידריס שאה נולד בסימלה שבהודו, בנו של אבא אפגני-הודי, סירדר אקבל עלי-שאה, סופר ודיפלומט, ושל אמא סקוטית, סאירה אליזבט לואיזה שאה. משפחתו מצד האב היו מוסאווי סיידים. בית אבותיו היה קרוב לגני הפגמן של קאבול. סבו מצד אביו, סייד אמג'ד עלי שאה, היה ה'נוואב' של סרדהנה באוטר פראדש, מדינה בצפון הודו, תואר שעובר בירושה ושהתקבל הודות לשירות שאב משפחה קדום, יאן פישאן חאן, סיפק לבריטים.
שאה גדל בעיקר בסביבת לונדון. לפי ל.פ. רשברוק ויליאמס (L.F. Rushbrook Williams), בגיל צעיר מאוד התחיל ללוות את אביו בנסיעותיו, ואף על פי שנסעו הרבה ולמקומות רבים, תמיד חזרו לאנגליה, שם היה בית המשפחה במשך שנים רבות. מסעות אלו, בדרך כלל במסגרת העבודה הסופית של אביו, אפשרו לשאה להיפגש ולשהות עם מדינאים בולטים ואישים נכבדים מהמזרח ומהמערב. ויליאמס כותב:
חינוך מעין זה אפשר לנער עם אינטליגנציה בולטת ...הזדמנויות רבות לפתח תפיסת עולם בינלאומית אותנטית, ראייה רחבה, והכרות עם אנשים ומקומות שכל דיפלומט מקצועי ומנוסה היה מתקנא בה. אך קריירה כדיפלומט לא משכה את אידריס שאה...
שאה תיאר את החינוך הבלתי שגרתי שקיבל בריאיון עם פט ויליאמס ל-BBC ב-1971. הוא תיאר איך אביו, בני משפחתו המורחבת וידידיה ניסו לחשוף את הילדים להשפעות מגוונות, לטווח רחב של קשרים וחוויות במטרה לפתח אדם 'מעוגל'. שאה תיאר זאת כ"יחס הסופי" לחינוך.
לאחר שמשפחתו עברה מלונדון לאוקספורד ב-1940 כדי להימלט מהבליץ (הפצצות הגרמנים), הוא למד במשך שנתיים-שלוש בבית הספר לבנים של עיריית אוקספורד. ב-1945, הוא ליווה את אביו בנסיעתו לאורוגווי כמזכירו בשליחות הקשורה לבשר כשר למוסלמים. הוא חזר לאנגליה באוקטובר 1946 לאחר טענות על עסקים מפוקפקים.
חיים > חיים אישיים

שאה נשא לאשה את סינתיה (קשפי) קברג'י בשנת 1958; נולדה להם בת, סאירה ב-1964, ולאחר מכן תאומים – בן, טהיר ובת נוספת ספיה – בשנת 1966.
חיים > חברות עם ג'רלד גרדנר ורוברט גרייבס, והוצאה לאור של הסופים

לקראת סוף שנות החמישים, שאה יצר קשר עם קבוצות ה-"ויקה" (מכשפים) בלונדון ואז שימש לתקופת מה כמזכירו ועמיתו של ג'רלד גרדנר, מייסד ויקה המודרנית. באותה תקופה קיבל שאה את פני המתעניינים בסופים כשישב במסעדת קוסמו סוויס קוטג' (צפון לונדון) בכל יום שלישי בערב.
בשנת 1960 ייסד שאה את ההוצאה לאור אוקטגון (Octagon Press); אחד מספריו הראשונים היה הביוגרפיה של גרדנר – ג'רלד גרדנר, מכשף. כתיבת הספר יוחסה לאחד מהחסידים של גרדנר, ג'ק ברייסלין (Jack L. Bracelin), אבל נכתב למעשה על ידי שאה.
לפי פרדריק למונד מ-Wicca, שאה השתמש בשמו של ברייסלין מאחר "שלא רצה לבלבל את תלמידיו הסופים בראותם אותו מתעניין במסורת אזוטרית שונה". לדעת למונד חלה התפכחות אצל שאה שהתבטא:
לעיתים בראייני את ג'רלד, דמיינתי את עצמי כתב העיתון היומי חדשות העולם. איזה חומר נהדר לחשיפה! ובו-בזמן, אישיות בת-סמכא שהכרתי קבעה שקבוצה זו [Wicca] תהיה אבן היסוד של הדת בעידן הבא. אבל הגיונית, הגיונית איני יכול לקבל זאת!
בינואר 1961, בנסיעה למיורקה יחד עם גרדנר, הכיר שאה את המשורר האנגלי רוברט גרייבס. שאה כתב לגרייבס מהפנסיון שלו בפלמה, וביקש לבקר אותו בקרוב. הוא עדכן את גרייבס על חקירתו בנושא הדתות האקסטטיות, והיותו "נוכח ב... ניסיונות הנערכים על ידי המכשפים בבריטניה, האוכלים פטריות וכו' " – נושא שעניין את גרייבס זמן לא מועט.
שאה גם סיפר לגרייבס שהוא "חוקר באינטנסיביות איך מעבירים הלאה ידע אקסטטי ואינטואיטיבי." גרייבס ושאה הפכו עד מהרה לידידים קרובים, שותפי סוד. גרייבס התעניין ותמך בקריירת הכתיבה של שאה ועודד אותו להוציא לאור ספר המתבסס על מומחיותו בסופיות לקוראים מערביים, בשילוב עם גישות מעשיות ללימודה; זה הפך לספר הסופים. שאה הצליח לקבל מקדמה רצינית עבור הספר, דבר שפתר בעיות כלכליות שהיו לו באותה עת.
בשנת 1964, יצא לאור הסופים על ידי הוצאת Doubleday, עם מבוא מקיף פרי עטו של רוברט גרייבס. הספר המתעד את עוצמת ההשפעה של הסופיות על התרבות והמסורת המערבית מהמאה השביעית ואילך בעבודתם של דמויות כגון רוג'ר בייקון, ג'ון הקדוש(אנ'), רימונד ליול, צ'וסר ואחרים, הפך לספר קלאסי. בדומה לספרים אחרים של שאה בנושא זה, הסופים בלט בהימנעו ממושגים שהיו עשויים לזהות את פרשנותו הסופית של שאה עם מסורת אסלאמית.
הספר נכתב בכוונה בסגנון "מפוזר"; שאה כתב לגרייבס שכוונת הסגנון היא "לנטרל את ההתניה של אנשים ולמנוע התניה מחודשת"; אלמלא כן היה משתמש בצורה יותר סכמטית של כתיבה. בתחילה הייתה מכירת הספר כישלון חרוץ ושאה השקיע מכיסו בפרסום. גרייבס על אף ספקותיו - אישית נפגע מכיוון ששאה לא הסכים שיבצע הגהה לפני הוצאה לאור - הפציר בו לא לדאוג; חש "גאה שעזר בהוצאה של הספר לאור", והצהיר: "הספר נפלא ויוכר ככזה בקרוב, הנח אותו, הוא ימצא את קוראיו שומעי קולך, לא אותם הקוראים שדימינו במשרדי Doubleday."
חיים > השנים האחרונות

שאה פרסם מעל עשרים ספרים נוספים בעשורים הבאים, רבים בהם שאובים ממקורות סופיים קלאסיים. הספרים נהנו מתפוצה עולמית רחבה, ופנו בעיקר לקהל מערבי עם נטייה אינטלקטואלית. באמצעות תרגום של לימודים סופיים לשפה פסיכולוגית עכשוית, הוא הציג את הגישה הסופית במושגים מוכרים ולפיכך נגישים. סיפוריי העם שלו, שהדגימו את החוכמה הסופית דרך משל ודוגמה, היו אהודים ביותר. שאה נענה להזמנות הרצאה כפרופסור אורח במוסדות אקדמיים של אוניברסיטת קליפורניה, אוניברסיטת ז'נבה, האוניברסיטה הלאומית של לה פלטה, ארגנטינה ומגוון אוניברסיטאות באנגליה. בנוסף לעבודתו הספרותית והחינוכית, הוא תכנן מכשיר יינון אוויר (מיזם משותף עם Croppy Laws) וניהל חברות טקסטיל, קרמיקה ואלקטרוניקה. הוא גם ערך מספר נסיעות לארץ אבותיו אפגניסטן בה לקח חלק בהקמה של ארגוני הצלה; את kara kush, הרומן שכתב אודות המלחמה הסובייטית באפגניסטן, הוא ביסס על חוויותיו שם.
חיים > מחלה

באביב 1987, בערך שנה לאחר נסיעתו האחרונה לאפגניסטן, לקה שאה בשני התקפי לב עוצמתיים עוקבים.
 נאמר לו שליבו נותר עם שמונה אחוזי תפקוד, ולא צפוי שישרוד. למרות מצבו הוא המשיך לעבוד ולפרסם ספרים נוספים במשך תשע השנים הבאות
חיים > פטירה

אידריס שאה נפטר בלונדון ב-23 בנובמבר 1996 ונקבר בבית העלמין ברוקווד (Brookwood). על פי מודעת הפטירה ב-Daily Telegraph, אידריס שאה שיתף פעולה עם המוג'הידין במלחמה נגד ברית המועצות באפגניסטן, היה מנהל המחקר במכון לחקר תרבות וחבר בהנהלה של האגודה המלכותית להצלה מטביעה (Royal Humane Society) ושל בית החולים המלכותי לשיקום נאורולוגי (Royal Hospital for Neuro-disability). הוא היה גם חבר במועדון אתנאום (Athenaeum Club). עד פטירתו נמכרו כחמש-עשרה מיליון עותקים מספריו בתריסר שפות בכל העולם, ספרים שנסקרו בכתבי עת ועיתונים בינלאומיים רבים.
תורתו > ספרים על כשוף וחכמת הנסתר

ספריו המוקדמים של שאה חקרו מה שהוא כינה "אמונות מינוריות". ספרו הראשון Oriental Magic, שיצא לאור ב-1956, היה אמור להיקרא Considerations in Eastern and African Minority Beliefs. ספר הההמשך ב-1957 בשם The Secret Lore of Magic: Book of the Sorcerers - היה אמור להיקרא Some Materials on European Minority-Belief Literature. שמות הספרים, לפי אחד הכותבים בספר היובל (1973,festschrift) לכבוד שאה, שונו לפני ההוצאה לאור בגלל "הנחתות מסחריות של המפרסמים."
לפני מותו ב-1969, אביו טען כי הסיבה שהוא ובנו הוציאו ספרים על כשוף ומסתורין הייתה "צפייה מראש ומניעת אפשרות החייאת האמונה של אנשים רבים בדברי הבל אלו. בני... השלים את המשימה, כשמאוחר יותר חקר במשך כמה שנים ופרסם שני ספרים חשובים בנושא."
בראיון איתו בכתב העת "פסיכולוגיה היום" ב-1975, שאה פרט:
המטרה העיקרית של הספרים שלי על כישוף הייתה להפוך את החומר הזה לנגיש לקורא המצוי. זמן רב מידי אנשים האמינו שיש ספרים סודיים, אתרים חבויים ודברים מפליאים. הם אחזו באינפורמציה זו כדי להפחיד את עצמם. לכן המטרה הראשונה הייתה מידע: הרי הכישוף של המזרח והמערב. זה מה שיש. אין יותר מכך. המטרה השנייה של הספרים הייתה להראות שנראה שקיימים כוחות, חלקם מוסברים על ידי כישוף או עשויים להתפתח בדרך זו, שאינם נכללים בפיזיקה המקובלת או בהתנסות של אנשים רגילים. לדעתי צריך לחקור את זה, עלינו לאסוף את הנתונים ולנתח את התופעות. דרוש שנפריד בין הכימיה של הכישוף ובין האלכימיה כביכול.
שאה המשיך ואמר שספריו לא נכתבו עבור הנוהים העכשוויים של כישוף ומעשי כשפים, ושלמעשה הוא בדיעבד נאלץ לחמוק מאנשים אלה, שרק היו מתאכזבים מהמסר שלו.
לאחר ספרים אלו פורסם ספר המסעות (1975) Destination Mecca שהוצג בתוכנית הטלוויזיה של סר דייוויד אטנבורו. ב-Destination Mecca כמו גם ב-Oriental Magic יש מקטעים בנושא סופיות.
תורתו > השקפתו על תרבות וחיים מעשיים

שאה היה מעוניין לחשוף את היסודות בבסיס כל התרבויות, והגורמים הנסתרים הקובעים את התנהגות הפרט. הוא שלל את המיקוד המערבי על מראה חיצוני ועל שטחיות, שלעיתים קרובות שיקפו רק אופנה והרגל, והפנה את תשומת הלב למקורות התרבות ולמניעים הבלתי מודעים והרב-פניים של אנשים ושל קבוצות. הוא הצביע על כך שברמת הפרט כך ברמת הקבוצה, אסונות טווח קצר הופכים לעיתים קרובות לברכות – ולהפך – ועם זאת ידע זה לא השפיע על הדרך בה אנשים מגיבים לאירועים במהלך התרחשותם.
שאה לא דגל בנטישה של החובות הגשמיים; להפך, הוא טען שהאוצר המבוקש על-ידי התלמיד חייב להיגזר ממאמציו בחיי היום יום. לדעתו עבודה מעשית היא האמצעי דרכו התלמיד עובד על עצמו, תפיסה העולה בקנה אחד עם האימוץ המסורתי של מקצועות רגילים על ידי סופים, דרכם הם הרוויחו את פרנסתם ו"עבדו" על עצמם.
מעמדו של שאה כמורה נשאר ללא הגדרה; בהכחישו את זהות הגורו וכל רצון לייסד כת, הוא גם דחה את הכובע של האקדמאי. מיכאל רובינשטיין, הכותב ב - עושי תרבות מודרנית, (Makers of Modern Culture), סיכם ש"ככל הנראה טוב ביותר לראות אותו [שאה] כהתגלמות של המסורת שבה יכולות ההרהור והאינטואיציה של המוח נחשבות הכי יצירתיות כשהן עובדות יחד."
תורתו > מורשת

אידריס שאה התייחס לספרים שלו כמורשתו; הם שימלאו את תפקידו כשלא יהיה. עבור תלמידיו, קידום והפצה של הפרסומים של מורם הפך לפעילות חשובה או "עבודה", גם לצורך גיוס כספים וגם לשינוי דעת הציבור. ה-ICR הפסיק את פעילותו ב-2013 בעקבות הקמת עמותה חדשה, קרן אידריס שאה(אנ'). ה-SSS (האגוד ללימודים סופיים) הפסיק את פעילותו קודם לכן. ה-ISHK (המכון ללימוד ידע אנושי), המנוהל על ידי אורנסטיין, ממשיך להיות פעיל בארצות הברית; לדוגמה, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, המכון הפיץ עלון פרסום של ספרים המתייחסים לאפגניסטן שחוברו על-ידי שאה וחוג עמיתיו לחברי האגודה הצפון אמריקאית ללימודי המזרח התיכון, כך יצר זיקה עם הפרסומים לצורך שיפור ההבנה הבין תרבותית.
כאשר אליזבת האל ראיינה את שאה לירחון פסיכולוגיה היום (אנ') ביולי 1975, היא שאלה אותו: "למען האנושות, מה היית רוצה שיקרה?" הוא ענה: "מה שאני באמת רוצה, במידה ומישהו מקשיב, הוא שתוצאות המחקר הפסיכולוגי של 50 השנים האחרונות יילמדו על ידי הציבור, על ידי כולם, כך שהממצאים ייעשו חלק מהדרך בה חושבים (...) יש להם את גוף הידע הפסיכולוגי העצום הזה והם מסרבים להשתמש בו."
אחיו של שאה, עומר עלי-שאה (Omar Ali-Shah, 1922-2005), היה גם הוא סופר ומורה לסופיות; האחים הדריכו יחד זמן מה בשנות השישים, אך ב-1977 "הסכימו שלא להסכים" והלכו לדרכים נפרדות. לאחר מותו של אידריס שאה ב-1996, רבים מתלמידיו הצטרפו לקבוצתו של עומר עלי-שאה.
אחת מבנותיו של שאה, שאירה שאה (Saira Shah), התפרסמה ב-2001 בדיווח שלה על זכויות נשים באפגניסטן בסרטה הדוקומנטרי במסתור הרעלה. בנו טהיר שאה (Tahir Shah), הוא כתב מסעות, עיתונאי והרפתקן מפורסם.
תורתו > תרגומים

היצירות של אידריס שאה שפורסמו במקור באנגלית, תורגמו לשפות רבות כגון צרפתית, גרמנית, לטוית, פרסית, פולנית, רוסית, צפרדית, שוודית, טורקית ואחרות. אין עדיין תרגום לעברית.
התקבלות

הספרים של שאה זכו לשבחים ניכרים. הוא היה במוקד סרט תעודי של ה-BBC ב-1969. ושניים מספריו (The Way of the Sufi ו-Reflections) נבחרו כ"ספר השנה" על ידי התוכנית "The Critics" של ה-BBC. בין שאר הכיבודים, שאה זכה בשש קתגוריות פרס ראשון ב"ספר השנה העולמי", אונסק"ו 1973, וחוקר האסלאם, James Kritzeck, שיבח את ספרו של שאה Tales of the Dervishes כ-"מתורגם להפליא".
קובץ הערכות על פועלו של שאה Sufi Studies: East and West פורסם ב-1973 וכלל, בין השאר, מסות של L.F. Rushbrook Williams, Rom Landau, Mohammad Hidayatullah, Gyula Germanus, סר ג'ון גלאב, Sir Razik Fareed, Ishtiaq Hussain Qureshi, Ahmet Emin Yalman, Mahmoud Youssef Shawarbi ו-Nasrolla S. Fatemi.
הסופר Colin Wilson אמר: "בסיועו של אידריס שאה, בין השאר, ניגלו לעיניי מספר השלכות חדשות ומעניינות [בנושא המיסטיות]" וכשסקר את ספרו של שאה The Magic Monastery ציין ששאה "לא עוסק בהפצת תורה מיסטית אלא בדרך העברת ידע זה... [הסופים] מעבירים ידע דרך אינטואיציה ישירה בדומה למורי זן, ואחד האמצעים העיקריים לבצע זאת הוא דרך סיפורים קצרים ומשלים שנקלטים בתת-המודע ומפעילים את כוחותיו הנסתרים."
באפגניסטן ה-Kabul Times אמר שהספר של שאה, Caravan of Dreams, היה "מומלץ ביותר" ו - "מעניין במיוחד לאפגנים" מפני שהוא "באופן בסיסי מבחר של סיפורים קצרים, מעשיות ומשלים, בדיחות וקטעים, מהספרות הכתובה וזו שבעל פה, הנפוצים בשיחות ערב בין אנשים גם באפגניסטן בת ימינו." ה-Afganistan News דיווח ש-The Sufis "מכיל מסרים אפגניים מרכזיים לפילוסופיה ומדע אוניברסליים" והיווה "ספר בר-סמכא ראשון בנושא סופיות ונתיב ההתפתחות האנושית של הדרווישים." באשר לספקות על רקע ומעמדו של שאה, Sardar Haji Faiz Muhammad Khan Zikeria, מלומד אפגני שבעבר שירת כשר החינוך, שגריר ושר החוץ של אפגניסטן, הפיץ ב-1970 הצהרה מאומתת נוטריון עבור חוקרים בינלאומיים אודות משפחת שאה: "המוסווי-סיידים של אפגניסטן והחאנים של Paghman מוכרים כצאצאים של הנביא – עליו השלום. הם מוכרים כבני אצולה של האסלאם ומוערכים כמורים סופים ומלומדים משכילים. הסייד אידריס שאה, בנו של הסייד אקבל עלי שאה המנוח, מוכר לי אישית כאדם יקר שמעמדו, תאריו ושושלתו ידועים כבעלי מוניטין."
ב־1980 פרופסור חלילולה חלילי (Khalilullah Khalili), המשורר עטור זרי הדפנה של אפגניסטן, שיבח את עבודתו של "בן ארצי וחברי ה'עריף' [סופי מואר] הסייד אידריס שאה", ואמר "במיוחד ניתן להעריך את גאוניות שירותיו החשובים בחשיפת ההשראה הנשגבת וההגות הפנימית של המורים הדגולים של האסלאם והסופים."
העיתון ההודי Hindustan Standard מצא ש - Caravan of Dreams הוא "אנתולוגיה מצוינת, שאפשר לצלול בה בכל עת להנאה, ריענון, נחמה והשראה... שנון, מרתק ומאוד אנושי."
ה-Institute for Cross-cultural Exchange, עמותה קנדית שהוקמה ב-2004, החליטה להשתמש בספרי הילדים של אידריס שאה בפרויקט הפצה לאלפי ילדים נזקקים בקנדה, מקסיקו ואפגניסטן, כחלק מתוכנית אוריינות ילדים וכדי לקדם הבנה בין-תרבותית. הסדרה הזאת של ספרי ילדים יצאה לאור על ידי Hoopoe Books, יוזמה ללא רווח של המכון לחקר ידע אנושי (ISHK). המכון מספק את הספרים הללו דרך ההתארגנות "Share Literacy".
התקבלות > כתבי "מדרשת שאה"

ג'יימס מור היה חסיד גורדייף ומבקר עוין ששלל את טענת שאה שתורתו של גורדייף סופית במהותה והסתייג מפרסום, שנקשר לשאה בשם עט, של ספר לא אפשרי כרונולוגית (The Teachers of Gurdjieff מאת Rafael Lefort). במאמר ב-1986 בכתב העת Religion Today (ששמו היום Journal of Contemporary Religion), מור סקר את מחלוקות בנט וגרייבס וציין ששאה היה מוקף "ענן של חנופה מופרזת, שהוא עצמו דרבן." הוא תיאר דמות שנתמכת על ידי "קליקה של עיתונאים, עורכים, מבקרים, אנימטורים, שדרנים וכותבי מסות שבדבקות של מקהלה משבחים את שאה". מור פיקפק בחינוך ומורשת הסופיים כביכול של שאה וגינה את ספרי "בית מדרש שאה" שנכתבו בשמות עט כגון: "Omar Michael Burke Ph.D" ו - "Hadrat B.M. Dervish" בשנות ה-60 – מוצגים כצד חסר פניות, מרעיפים עליו שבחים מופרזים ומתייחסים אליו בשמות מכובדים כגון "השייח גדול אידריס שאה סהיב", "הנסיך אידריס שאה", "המלך Enoch", "הנוכחות", "המלך השקדן", ה"התגלמות של עלי" ואפילו ה"קוטב" – כל זאת על מנת לתמוך במאמציו הראשוניים של שאה בשווקו סופיות לקהל מערבי.
פיטר וילסון, בדומה, העיר באשר ל - "איכות הירודה ביותר" של חומר רב שנכתב כתמיכה בשאה, בציינו "סגנון מופרז", הצהרות שלשאה יכולות על טבעיות, "נימה של עליונות; גישה - לעיתים זחוחה, מתנשאת, או רחמנית כלפי אלה 'שבחוץ'. כתיבה לא מבוססת ולא מוצדקת." לדעתו היה הבדל ניכר בין איכות הכתיבה של שאה לזו המשנית. מור ווילסון בכל זאת זיהו דמיון בסגנון, ושקלו אפשרות שחלק נכבד מעבודת הכתיבה בשם עט שיצאה לאור על ידי אוקטגון, מו"ל משויך לשאה, נכתבה על ידו.
חוקר הדתות Andrew Rawlinson חשב על פירוש חלופי לספרות זו, והציע במקום "הולכת שולל שקופה.. המהווה האדרה עצמית", תמרון "הצגה – משהו שעל פי הגדרה ניתן לראות דרכו". בקובעו שמעצם טבעה "ביקורת של עמדות מושרשות לא יכולה להיות קבועה ודוקטרינרית", ובציינו כוונה תמידית של שאה לחתור תחת ודאויות בדויות, הוא טוען שייתכן ש"מיתוס שאה" שנוצר על ידי כתיבה זו שימש כלי למידה, ולא כלי הסתרה; משהו ש"נועד להיעלם – שאמור להתפוגג בנגיעה". Rawlinson מסכם ש"לא ניתן לקחת [את שאה] כפשוטו. האקסיומות שלו שוללות אפשרות זו."
התקבלות > הערכה > קבלת הסופים

קבלת גוף העבודה של שאה התאפיינה גם במחלוקות. חוקרי מזרח אחדים היו עוינים מפני ששאה הציג כתבים סופיים קלאסיים ככלים להתפתחות עצמית עבור בני זמננו, ולא כאובייקט למטרת מחקר היסטורי. לעניות דעתה של המזרחנית הידועה אנמארי שימל הסופים, וכן ספריו האחרים של שאה, "אינם ראויים לעיון הסטודנט הרציני".
רוברט גרייבס במבוא של הסופים, שנכתב בסיועו של שאה, תיאר אותו כחוליה אותנטית בשושלת הנביא מוחמד וכן יורש "הסודות הסמויים של הח'ליפים, אבותיו הקדומים, למעשה השייח הבכיר של ה- Tariqa הסופית..." באופן פרטי אמנם, גרייבס מודה במכתב לחבר: "זו הטעייה: שאה הוא אחד מאתנו ולא אישיות מהאסלאם." המבוא לא כלול במהדורות אוקטגון לאחר 1983, אבל תמיד נכלל באלו של Anchor/Doubleday.
המבקר החריף ביותר של שאה חוקר אוניברסיטת אדינבורו L.P. Elwell-Sutton,  פרסם מאמר ב-1975 הקוטל מה שהוא מכנה "סופים מדומים" כמו שאה וגורדייף. לדעתו גרייבס ניסה "לשדרג" את היחוס של שאה, ושהציון של אילן היוחסין הגברי של מוחמד היה "טעות אומללה" מפני שכל בניו של מוחמד לא שרדו את ילדותם. Elwell-Sutton אישר את המשפחה כסיידים צאצאי האימאם השביעי מוסא אל-כאט'ם, המשוייך ליוחסין חוסיין בן עלי, בנם הצעיר של פאטמה בת מוחמד ועלי בן אבי טאלב. אין בכך חשיבות בעיניו, ולא קדושה, מאחר שאנו רואים "סיידים בכל עולם האסלאם, בכל תחומי החיים בשני צידי המתרס, בפוליטיקה או בדת." הוא תיאר את ספרי שאה כ"קלי ערך", גדושים בטעויות של נתונים, בתרגומים מרושלים חסרי דיוק ואף איות שגוי של שמות ומילים מזרחיות – "בליל של אמירות מובנות מאליהן, הקשרים לא רלוונטיים ודיבור ריק", והטעים כי שאה ממש "החשיב את עצמו". הוא פיקפק ב-festschrift (אוסף מאמרים מכבד) שקיבץ Rushbrook Williams על שאה, ואמר שלדעתו רבים מההצהרות בספר ביחס לשאה ואביו כנציגי המסורת הסופית, הם האדרה עצמית הנעשית באמצעות "חוסר יחס לעובדות". תוך ביטוי שעשוע והשתאות על ה"התנהגות החנפנית" של מראייני שאה בריאיון לרדיו BBC, מסיק Elwell-Sutton שאינטלקטואלים מערביים אחדים "כה נואשים למצוא תשובות לשאלות המבלבלות אותם, שבפגשם חוכמה מ'המזרח המסתורי', הם נוטשים את היכולות הביקורתיות שלהם ומתמסרים לשטיפת מוח מהסוג הגס ביותר". לפי Elwell-Sutton, הסופיות של שאה שייכת לתחום ה-"סופיות לכאורה", "לא ממוקדת אלוהים, ממוקדת אדם."
התקבלות > הערכה > מחלוקת עומר ח'יאם

בסוף שנות השישים ותחילת השבעים, התפתחה מחלוקת סביב תרגום חדש לרובעיאת של עומר ח'יאם (1967), מאת רוברט גרייבס ו- Omar Ali-Shah(אנ'), אחיו הבכור של אידריס שאה. התרגום שהציג את הרובעיאת כשירה סופית לכאורה בוסס על מסמך כתב יד רכוש משפחת שאה במשך 800 שנה. L.P. Elwell-Sutton, חוקר המזרח מאוניברסיטת אדינבורו, ואחרים שסקרו את הספר, היו משוכנעים שסיפור כתב-היד העתיק היה מעשה רמייה.
גרייבס ציפה שאביו של שאה, אקבל עלי-שאה, יציג את כתב היד המקורי כדי להבהיר את הסוגיה, אבל הוא מת בתאונת דרכים בטנג'יר בנובמבר 1969. שנה לאחר מכן, גרייבס ביקש מאידריס שאה להציג את כתב היד. שאה ענה במכתב שכתב היד אינו ברשותו, אבל אפילו אם היה, הצגתו לא הייתה מוכיחה כלום, לא היה אפשר לתארך אותו באופן מדויק ולכן עדיין היו קוראים תגר על האותנטיות שלו. הגיע הזמן, כתב שאה, "שנקלוט שהצבועיים העושים רעש כה רב מרוכזים אך ורק בהתנגדות, הרס וקידום קמפיין כאשר, בוא נודה בכך, אף לא אחד באמת מקשיב." הוא הוסיף שאביו רתח מזעם על מטילי הדופי עד כדי סירוב לעסוק בהם, והצדיק את תגובת אביו. גרייבס, בציינו שרבים ראו בו כמי שנפל קורבן לרמאות גסה של האחים שאה,עם השפעה על הכנסותיו מכתיבה היסטורית אחרת שלו, התעקש שהצגת כתב היד הפכה ל"עניין של כבוד המשפחה". הוא לחץ שוב על שאה, בהזכירו הבטחות קודמות להצגת כתב היד אם יהיה צורך.
אף לא אחד מהאחים הציג אי פעם את כתב היד, מה שהוביל את האחיין והביוגרף של גרייבס להרהר בדבר שקשה להאמין בו – אם ניקח בחשבון את עומק המחויבות של האחים שאה לגרייבס – שהם מנעו את כתב היד ממנו למרות שהיה קיים. על-פי אלמנתו שכתבה שנים רבות אחר-כך, לגרייבס "היה אמון מלא" באותנטיות של כתב היד בגלל חברותו עם שאה, למרות שמעולם לא חזה בו. יש קונצנזוס בין החוקרים היום שההעתק לכאורה של "Jan-Fishan Khan" היה תעלול, ושהתרגום של גרייבס/עלי-שאה בוסס למעשה על ניתוח של מלומד ויקטוריאני חובב של המקורות ששמשו את המתרגם הקודם של הרובעיאת, Edward FitzGerald.
יצירות > קסם

Oriental Magic ISBN 9781784790424 (2015)
The Secret Lore of Magic ISBN 9781784790660 (2016)
יצירות > סופיות

The Sufis ISBN 9781784790004 (1964-2014)
Tales of the Dervishes ISBN 9781784790691 (1967-2016)
Caravan of Dreams ISBN 9781784790127 (1968-2015)
Reflections ISBN 9781784790189 (1968-2015)
The Way of the Sufi ISBN 9781784790240 (1968-2015)
The Book of the Book ISBN 9781784790783 (1969-2016)
Wisdom of the Idiots ISBN 0-86304-046-2 (1969)
The Dermis Probe ISBN 0-86304-045-4 (1970)
Thinkers of the East – Studies in Experientialism ISBN 0-900860-46-4 (1971)
The Magic Monastery ISBN 0-86304-058-6 (1972)
The Elephant in the Dark – Christianity, Islam and the Sufis ISBN 0-900860-36-7 (1974)
A Veiled Gazelle – Seeing How to See ISBN 0-900860-58-8 (1977)
Neglected Aspects of Sufi Study ISBN 0-900860-56-1 (1977)
Special Illumination: The Sufi Use of Humour ISBN 0-900860-57-X (1977)
A Perfumed Scorpion ISBN 0-900860-62-6 (1978)
Learning How to Learn: Psychology and Spirituality in the Sufi Way ISBN 0-900860-59-6 (1978)
The Hundred Tales of Wisdom ISBN 0-86304-049-7 (1978)
Evenings with Idries Shah ISBN 0-86304-008-X (1981)
Letters and Lectures of Idries Shah ISBN 0-86304-010-1 (1981)
Observations ISBN 0-86304-013-6 (1982)
Seeker After Truth ISBN 0-900860-91-X (1982)
Sufi Thought and Action ISBN 0-86304-051-9 (1990)
The Commanding Self ISBN 0-86304-066-7 (1994)
Knowing How to Know ISBN 0-86304-072-1 (1998)