מסע לארקטורוס
עלילה > סאנט (פרק י"ב: ספאדוויל)

ככל שהם מתקדמים דועכים רכסי ההרים העצומים לכדי גבעות תלולות ולבסוף למישורים ארוכים ושטוחים. השניים נתקלים בתופעת טבע משונה של להקה בת מאות נדי מים חופשיים הפולטים אור ירקרק ומתנשאים גבוה השמימה תוך כדי שהם נעים במערבולות אחד כנגד השני. טידומין מציינת כי הם אינם נדי מים כלל, אלא הלכה למעשה עמודי ברק משוחררים, המהווים סכנה מוחשית המאיימת על כל המתקרבים לעברם. בהמשך הדרך, עם זאת, הם חוזים באדם הצועד בשלווה בין המערבולות האימתניות מבלי להבחין בהן, ואף נותר ללא פגע לאחר שהוא נוגע בשגגה באחד מהם, דבר היוצר ניצוץ של הבזק חשמל בהיר. האור החזק מושך את תשומת לבו והוא פונה להרים את ידיו כנגד הברקים, אשר מתעוררים לחיים ומשחררים את מטענם החשמלי העצום נגדו בסדרה של פיצוצים רועשים, אולם הוא נותר זקוף במקומו ומסלק אותם מדרכו כדבר של מה בכך.
מסקול וטידומין מתקרבים לעברו ומבחינים בהופעתו הבולטת ויוצאת הדופן. קומתו הגבוהה והמוצקה, יחד עם זקנו העשיר ועורו בצבע הברזל, מעניקים לכל תנועותיו חדות על-טבעית שהופכת את סביבתו הקרובה למעומעמת ובלתי-ברורה, ויוצרת רושם כי גופו עשוי מיסוד כבד ודחוס כלשהו הבולט יותר מחומר רגיל. פרט נוסף המושך את תשומת לבם הוא מצחו, אשר אינו נושא עין שלישית בדומה לשאר תושבי איפדאון, אלא שני קרומים בהירים המזכירים במראהם עיניים לא מפותחות. הוא מזדהה בפניהם בשם ספאדוויל, תושב סאנט, וטוען להיות נושא החוק החדש.
שניהם, כך הוא מנבא, עתידים להיות מאמיניו הראשונים, ולאחר שהם מתקרבים אליו ביתר שאת, מסיר הלה את עיניהם הנוספות באמצעות הנחת כף ידו על מצחם, ומחליפן בקרומים הזהים לשלו, אותן הוא מכנה בשם פרובים, איברי פלא שלטענתו מגשימים שער לעולם חדש. מסקול מבחין כי הקרומים אינם מקנים לו יכולות שטרם הכיר, אלא רק מגבירים את עוצמתם של חמשת חושיו הקיימים, כך שהשיפוט אותו ייחס לכל מושא הנתפש על ידם השתנה. כלומר, אם קודם לכן כל הדברים בהם חזה התקיימו רק עבורו, כעת היה זה הוא אשר התקיים עבורם, ומושגים כגון עונג או כאב איבדו את משמעותם בעיניו.
השפעת הקרומים על מזגם של מסקול וטידומין ניכרת כמעט מיד, שכן הם נשבעים לציית באמונה עיוורת לכל פקודותיו של ספאדוויל, ולחוק החדש שהביא עמו. השלושה פותחים בצעדה לכיוונה של ארץ סאנט, המתוארת כמקום מלא באנשים קשי עורף אשר התכחשו לתענוגות העולם, וגמלו בלבם לבלות את זמנם בגידול וטיפוח של שנאה, כאב וצער. בנוסף נודעה ממלכתם בכך שאסרה על נשים להיכנס לגבולותיה כך שאין ביכולתם של תושביה המקומיים להתרבות, וקצב גידול אוכלוסייתם נשמר רק באמצעות הגירה של נפשות אבודות המזדהות עם דעותיהם. ספאדוויל, עם זאת, לועג לדוקטרינה המתוארת בבוז, בטענה כי בעצם התנזרותם מתחושת העונג הופכת שנאתם כלפיה לגאווה המגשימה עונג גדול בפני עצמו, כך שלדבריו שאר תושבי העולם הם עבדים לתשוקותיהם ביודעין, אולם תושביה של סאנט הם עבדים לתשוקותיהם שלא ביודעין. יש להחליף את העונג או את השנאה אליו, לדבריו, בציות מוחלט לחובה.
הוא מוסיף כי הסיפורים העתיקים מלמדים אודות דמות מוכרת וידועה שהקימה את סאנט במו ידיה, אדם אגדי בשם האטור אשר העז להתכחש לתורתו של קריסטלמן בשעה שהשניים נתקלו זה בזה, ”חוכמתי אינה מגיעה ממך או מעולמך, אלא מהעולם האחר, שאתה, קריסטלמן, ניסית לחקות. עצם נוכחותי כאן שקרית, ולכן אני קורבן לתענוגותייך השקריים. אך אני עוטף את עצמי בכאב, לא משום שהוא דבר טוב, אלא מפני שאני רוצה להתרחק ממך כמה שיותר. מאחר והכאב אינו שייך לך, וגם לא לעולם האחר, אלא הוא למעשה הצל שתענוגותייך השקריים מטילים. אתה שקרן, קריסטלמן, כולם יודעים זאת. אתה, והצעצועים היפים שלך, מסתירים את האמת הזו מעינינו. אתה הוא החולם של החלומות הבלתי אפשריים”; האטור חי עד גיל שיבה בטרם הבין כי אינו יכול עוד לברוח מהמוות, אז כינס את חבריו ומאמיניו סביבו, והתאבד על ידי כך שהפסיק לנשום.
לשאלתו של מסקול, משיב ספאדוויל כי העולם האחר אליו התייחס האטור בדבריו הוא מקום בו שולט הפאר, ולא העונג. הוא מזהיר אותו מפני גאוותו, פן ינסה להחיל את רעיונותיו על כל שאר העולם ויושביו, במקום על עצמו ועל חייו הקטנים בלבד.
מסעם תם בגבעה תלולה ואדירת ממדים עליה ניצב גרם מדרגות מלאכותי בעל אלפי מדרגות בגדלים שונים המתנשאות מעלה לכיוונה של סאנט, ועם עלייתם הם מבחינים בענן קטן בצורת יד אנושית המצביעה לכיוונם. הארץ החדשה מתגלה כמדבר עקר מלא בחול לבן וצוקים סלעיים שחורים.
ספאדוויל מבקש ראשית למצוא את יורשו של האטור ומנהיגה של סאנט, הידוע בשם מולגר, והשלושה יוצאים לחפש אחריו. הם פוגשים במקומו את קאתיס, אדם זקן וערום למחצה הנושא למצחו קרום בודד ולא שניים בדומה לספאדוויל, הטוען שמולגר מת זה מכבר וכי הוא ירש את תפקידו. ספאדוויל מצהיר באחת את טבעו של החוק החדש שהביא עמו, ”שנאת עונג מביאה עמה גאווה, וגאווה היא עונג בפני עצמה. כדי לחסל את העונג אנו מוכרחים להיצמד לחובתנו. בזמן שהמחשבה מתכננת את הפעולה הנכונה אין לה זמן לחשוב על עונג”; הוא מבקש להכפיל את הקרום שעל מצחו של קאתיס כך שיוכל לראות את דרכו, אולם הלה פונה למסקול ומציע לרסק את אחד מקרומיו באמצעות אבן, כך שעם קרום בודד על מצחו יוכל להבין את דרך מחשבתם של אנשי סאנט ובה בעת להיזכר בדרך המחשבה שלמד מפיו של ספאדוויל, ולקבוע מי מביניהן היא הנכונה. החלטתו, מצהירים הן ספאדוויל הן קאתיס, תכריע את גורלם של כל ארבעתם.
קאתיס מרים את ידיו באחת ומטיח אבן במצחו של מסקול. הלה מתאושש כעבור מספר דקות ולאחר מכן, עם קרום בודד למצחו, מצהיר כי כעת הוא רואה את האמת, ומתכחש לתורתו של ספאדוויל. החובה עליה דרש, לטענתו, אינה יותר מגלימה שהמסתתרים תחתיה חולקים את תענוגותיהם של אנשים אחרים. הוא מסרב להמשיך לשרת את העונג הקיים בתוכו ותוהה בקול רם, ”מדוע אנשים ממשיכים לחיות בעולם המביש הזה כשהם יכולים פשוט להתאבד?”; ספאדוויל מקבל על עצמו את שיפוטו, ודורש ממנו להרוג אותו ואת טידומין. הלה משליך עליהם שני סלעים אדירים המטיחים אותם כנגד הקרקע ומרסקים את עצמותיהם.
כאשר פרצופיהם של המתים מתעוותים ומקבלים על עצמם את ארשת פניו של קריסטלמן מציין קאתיס כי כך נראית דמותו האמיתית של קריסטלמן, יוצר העונג, לאחר שהופשטו ממנה כל אשליותיה. מסקול תוהה מדוע עונג נראה לו כעת כדבר כה מביש, והלה משיב לו שבעת חוויית העונג הוא שוכח את ביתו האמיתי, הקרוי מוספל, ומבלי להסביר מעבר לכך עוזב אותו לנפשו ונעלם לתוך החשכה.