לוי ויימן-קלמן
הקמת קהילת כל הנשמה

מפעל החיים של ויימן-קלמן הוא הקמת 'קהילת כל הנשמה' שמשקפת, במידה רבה, את דמותו:
באביב 1984 לאחר שעזב את קיבוץ גזר שאף ויימן-קלמן להקים קהילה רוחנית שוויונית, השמה דגש על צדק חברתי. הוא התחיל, יחד עם חברים וחברות, לקיים מניין שבועי בסלון של דירתו הפרטית. השמועה פשטה בקרב תושבי בקעה יוצאי הארצות דוברות האנגלית והמניין הלך וגדל. מאחר שרצה שיוך ארגוני פנה הרב לוי תחילה לתנועה הקונסרבטיבית, אך בהמשך העדיף את התנועה הרפורמית, משום שהקונסרבטיבים היו מסורתיים מדי לטעמו.
לקראת הימים הנוראים חיפש וייימן-קלמן מקום גדול יותר להתפלל בו וכך הגיע למועדון מפלגת העבודה ששכן אז ברחוב מרדכי היהודי. מעל למאה מתפללים הגיעו לתפילת כל נדרי. הרבנים השכונתיים של שכונת בקעה (הרב אברהם דב אוירבך, הרב האשכנזי, והרב אליהו אברז'ל הרב הספרדי) לחצו על פעילי המפלגה לסלק אותם מהמועדון. ועד השכונה של בקעה (שכונה שהייתה אז חלוצת ההתארגנויות השכונתיות), הזמין את חברי הקהילה לעבור להתפלל במתנ"ס ברחוב יששכר בשכונה.
הקהילה המשיכה להתפתח ולגדול וכאשר הגיעו הימים הנוראים לאחר שנה, הם היו צריכים לעבור לאולם הספורט של המתנ"ס. למעלה ממאתיים מתפללים מילאו את האולם והמניין שהחל בסלון ביתו של ויימן-קלמן היה לבית הכנסת הגדול ביותר בשכונת בקעה.
בשמחת תורה התפללו שוב חברי הקהילה באולם הספורט של המתנ"ס. לקראת סוף ההקפות הגיע רב השכונה הספרדי, הרב אברז'ל, מבית הכנסת "קול שדי" ברחוב שמשון ביחד עם כשלושים איש למתנ"ס, מאחר שנמסר לו שנשים רוקדות שם עם ספרי תורה. המפגש בין שתי הקבוצות התפתח לתקרית אלימה מצד אנשיו של אברז'ל, בזמן שחברי הקהילה מצדם המשיכו בשירה ובריקודים. בסופו של דבר הגיעה המשטרה. התקרית המשיכה בשרשרת של אירועים שפרסמו את הקהילה בארץ ואף הפכו לסיפור בין-לאומי: בין האישים שהתבטאו בנושא היו הרב מרדכי אליהו, הרב הראשי הספרדי דאז, שתמך בעמדת הרב אברז'ל, הסופר דויד גרוסמן והעיתונאי תומאס פרידמן, שאף כתב על הפרשה בספרו מביירות לירושלים. קהילת "כל הנשמה" הפכה, בעקבות האירוע, לסמל למאבק על חופש הפולחן בישראל.
זמן קצר לאחר התקרית התערב בפרשה ראש העירייה, טדי קולק, והבטיח למצוא לקהילה שטח שכונתי שבו יוכלו לבנות בניין משלהם. הקהילה קיבלה לבסוף בניין בפינת הרחובות אשר והרכבת, ושם התמקמה בשנת 1992. במשך הזמן נבנה מבנה חדש נוסף באותו מתחם וכיום משמש המבנה הישן את גני הילדים של הקהילה.
"כל הנשמה" היא קהילה ששותפים בה אנשים רבים, אך אין ספק שהרב לוי הוא הדמות המובילה בקהילה וכי עברו, חוויותיו ותפיסת עולמו הם שעיצבו את תהליך התפתחותה של הקהילה ואת הפולחן הדתי שהיא מקיימת. הרב לוי הוא מנהיג דתי כריזמטי, המושך אחריו אנשים. הוא מנהיגה הרוחני של הקהילה ובלעדיו לא הייתה "קהילת כל הנשמה" מה שהיא. סגנון התפילה ב"כל הנשמה" הוא רוחני מאוד, בסגנון העידן החדש. את התפילות נהג הרב לוי להתחיל ולסיים בבקשה מהמתפללים לנשום עמוק, והוא שילב בתפילות גם קטעי מדיטציה.
בסוף כל תפילה שרים את השיר "כל הנשמה תהלל יה, הללויה". הניגון, השונה מהמוכר, הוא ניגון נוצרי (Jubilate Deum Hallelujah) שהרב לוי התוודע אליו בצעירותו, בדצמבר 1977, כששהה שהות קצרה בקרב חברי הקהילה הדתית של טייזיי (אנ') בצרפת. ויימן-קלמן התאים לניגון הנוצרי מילים בעברית שהן הפסוק האחרון בספר תהילים. ניגון זה התחיל ב"כל הנשמה" אך הפך לניגון מוכר בכל הקהילות הרפורמיות בעולם, מה שמעיד ללא ספק על מרכזיותה של הקהילה הירושלמית בעולם הרפורמי.
במתחם "כל הנשמה" מתקיימות גם פעילויות נוספות מלבד תפילה. מתקיימים בה אירועי תרבות והרצאות, חוג יוגה, פעילות חינוכית של בתי מדרש ולימוד, פעילות הנוער ופעילות גני ילדים. גם חלק מפעילות הצדקה של הקהילה מתקיימת במבנה עצמו, ובמיוחד תוכנית ללימוד אנגלית באופן חוויתי לילדים ונוער מהסביבה המגיעים מרקע של מצוקה. למרות ש"כל הנשמה" רואה עצמה כקהילה המשרתת את החברים בה, התפיסה האידאולוגית והערכית היא שיש לקהילה תפקיד במתן שירותים חברתיים לאוכלוסיית האזור. כאמור, זוהי תפיסה דתית-חברתית שאינה ייחודית לישראל או ליהודים. יחד עם זאת, הדבר המרכזי הוא שירותי הדת שהקהילה מציעה, ואכן, בחגי תשרי ובפורים מגיעים ל"כל הנשמה" אנשים רבים מהסביבה, רובם חילונים, שאינם חברי קהילה. שירותי הדת של "כל הנשמה" נצרכים על ידי הסביבה גם בנקודות ציון בחיים – בעיקר בר מצווה ובת מצווה אך גם במקרה של מוות במשפחה. כיום גם הגנים של "כל הנשמה" משמשים יותר כשירות לציבור מאשר כמענה לצורך פנים-קהילתי, מפני שכבר אין הרבה ילדים קטנים בתוך הקהילה. הגנים מושכים משפחות דתיות אורתודוקסיות, שאינן רואות ב"כל הנשמה" אלטרנטיבה דתית מתאימה ומשפחות חילוניות, שאינן מעוניינות בהכרח להצטרף לקהילה דתית. גני הילדים אף אינם מקור הכנסה משמעותי בעבור הקהילה, והסיבה להמשך פעילותם נובעת מאידאולוגיה. מבחינת הקהילה גם אם משפחות הגנים לא תישארנה בקהילה, יש ערך בעצם חשיפתן למה שהיהדות המתקדמת מציעה.