stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מטריקס רבולושנס
תקציר העלילה

בתחילת הסרט ניאו (מגולם על ידי קיאנו ריבס), אשר מחוסר הכרה בעולם האמיתי, כלוא בפועל בתחנת רכבת תחתית מסתורית שנמצאת בין עולם המכונות למטריקס. במקביל הסוכן סמית' (מגולם על ידי הוגו וויבינג) ממשיך לצאת מכלל שליטה ומאיים להרוס הן את המכונות והן את בני האנוש. כמו כן, נחיל עצום של זקיפים השייכים לצבא המכונות מתקרב לעבר "ציון", עירם הנסתרת של האנשים החופשיים, ותושבי העיר מתכוננים לקראת המתקפה הבלתי נמנעת מולם.
טריניטי (מגולמת על ידי קארי אן מוס) ומורפיאוס (מגולם על ידי לורנס פישבורן) מצליחים לשכנע את המרובינג'יאן (מגולם על ידי למברט וילסון) לשחרר את ניאו, אשר לאחר מפגש עם האורקל מחליט שהוא חייב לעזוב את "ציון" לעבר עיר המכונות כדי להציל את עיר בני האדם.
בהמשך ניאו מציע למנהיג המכונות, בינה מלאכותית ענקית בשם "דאוס אקס מאשינה", שהוא יעצור את הסוכן סמית' ובתמורה המכונות יניחו את נשקם ויחיו בשלום והרמוניה עם בני האנוש. בעקבות כך ניאו נלחם בסמית', אשר כוחותיו גדלו באופן משמעותי לאחר שהוא שכפל עצמו ל"אורקל". הקרב בין השניים מסתיים כאשר ניאו מחליט להקריב את עצמו על מנת להציל את המכונות ואת בני האנוש, כאשר הוא מאפשר לסמית' להעתיק את עצמו לתוכו. לאחר מכן המכונות ניתקו את ניאו מהמטריקס וכך גם הוא וגם סמית' מתו, מאחר שסמית' היה גם ניאו.
בעקבות כך, בעולם האמיתי, הזקיפים נסוגים מ"ציון". הסרט מסתיים בכך שהמטריקס מאתחל את עצמו, ובכך מתוקנים כל הנזקים העצומים שנגרמו במהלך הקרב בין ניאו לסוכן סמית'. בהמשך האדריכל של המטריקס והאורקל נפגשים ומסכימים על כך שכל בני האנוש שרוצים להשתחרר מהמטריקס ינותקו מהמכונות, וכי יהיה שלום והרמוניה בין המכונות לבני האנוש.
צוות השחקנים הראשי

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| קיאנו ריבס | ניאו | הגיבור הראשי, מכונה "האחד", מת בסוף הסרט |
| לורנס פישבורן | מורפיאוס |  |
| קארי-אן מוס | טריניטי |  |
| הוגו ויבינג | סמית' | הנבל הראשי, נהרג בקרב הסופי עם ניאו |
| נתנאל ליס | קפטן מיפיון |  |
| ג'אדה פינקט סמית' | ניאובי |  |
| הארי לניקס | לוק |  |
| הארולד פרינו ג'וניור | לינק |  |
| מארי אליס | הנביאה | מתה בתחילת הסרט כשהפכה לסמית', אך חזרה לחיים באתחול |
ביקורות ותגובות

הסרט קיבל ביקורות שליליות באופן כללי ולציון 36% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 204 ביקורות.
מועמדויות וזכיות בפרסים

| שנה | פרס | קטגוריה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2000 | BMI Film & TV Awards | דון דייוויס - BMI Film Music Award | זכייה |
ראו גם

מטריקס (סדרת סרטים)
אנימטריקס
הערות שוליים

↑  "The Matrix Revolutions‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007381987805171  GND: 4780844-5  LCCN: n2004024792  VIAF: 203746132   WorldCat (עם VIAF): 203746132
כנסיית הגואל (זאקרו)

כנסיית הגואל (בגרמנית: Heilandskirche, "היילנדסקירכה") שוכנת מדרום לכפר זאקרו (Sacrow), ששולב בשנת 1939 בפוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה. היא מפורסמת בזכות אדריכלות התחייה הרומנסקית (אנ') האיטלקית שלה עם מגדל פעמונים נפרד ובמיקומה בנוף. היא נבנתה בשנת 1844. העיצוב התבסס על רישומים של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה. הבניין תוכנן על ידי לודוויג פרזיוס, האדריכל החביב על המלך.
המבנה הוא חלק בקבוצה של אתרים היסטוריים אדריכליים, אמנותיים ותרבותיים מהמחצית הראשונה של המאה ה-19, המכונה "המכלול התרבותי של הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין". קבוצה ראשונה של אתרים מהמכלול הוכרזה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990, ובשנת 1992 נוספו לו שני אתרים בכפר זאקרו, כנסיית הגואל וארמון ופארק זאקרו.
החותם של הכנסייה
הארקדה לאורך ההאפל
מבט על הכנסייה ומגדל הפעמונים מהגדה הנגדית
פרט מציור הקיר באפסיס
העוגב
מגדל הפעמונים והחזית המערבית
היסטוריה > כנסיית קדומות בזאקרו

מעט ידוע על הכנסייה הראשונה בזאקרו. הכנסייה הראשונה עמדה באמצע הכפר ונבנתה מסלעים. ככל הנראה היא קרסה במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648). התיאור הכתוב הראשון נמצא בכרוניקה משנת 1661, כאשר כומר מפרבר פאהרלנד (Fahrland) הסמוך הפך לאחראי על הקהילה.
בשנת 1694 הוקמה באותו מקום כנסיית מבולי עץ מעל קשתות הקריפטה של הבניין הקודם. יוהאן אנדרס מוריץ (Johann Andres Moritz), הכומר מפאהרלנד בשנים 1774–1794, כתב ביומנו תיאור מפורט של החיים בכפר ושל הבעלים המשתנים של בית האחוזה שנבנה בשנת 1774. הסופר תאודור פונטנה שילב חלקים מרישומים אלה בספר המסע שלו "טיולים דרך מארק ברנדנבורג" (Wanderungen durch die Mark Brandenburg). כפי שצוטט על ידי פונטנה, הביע האב מוריץ בשנת 1790 את סלידתו מהטיפול בקהילה הנידחת. לאחר שנפטר האב מוריץ בשנת 1794 הועברה קהילת זאקרו לאחריות כנסיית ניקולס הקדוש בפוטסדאם. לאחר 1808 היא הוחזרה לפאהרלנד.
הכנסייה הקטנה מבולי העץ לא הייתה שמישה לאחר 1813 והיה הכרח להרוס אותה בשנת 1822 משום שהייתה בסכנת התמוטטות. הקהילה קבעה להיפגש בחדר תפילה בבית ליד האחוזה של זאקרו. מצב עניינים זה נמשך עד שבניית כנסיית הגואל הסתיימה בשנת 1844.
היסטוריה > בניית הכנסייה הנוכחית

במשך מאות שנים החליפו הכפר זאקרו והאחוזה שלו ידיים פעמים רבות. באוקטובר 1840 רכש פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, את האחוזה תמורת 60,000 טאלרים והוסיף אותה לאדמותיו בפוטסדאם כעבור חודש. זמן רב לפני הרכישה שרטט המלך בניין כנסייה לזאקרו. הבניין החדש התאים למפרצון, נמל בו דייגים על נהר ההאפל יכלו לחפש מחסה עם סירותיהם בעת סערות. עבור המלך, המיקום היה סמלי למדי: הוא ראה את הספינה כמגן נגד סופות החיים. חותמת הכנסייה רומזת על כך עם הכיתוב הלטיני שלה: "S. Ecclesiae sanctissimi Salvatoris in portu sacro" (כנסיית הגואל הקדוש ביותר בנמל הקדוש).
לודוויג פרזיוס, אדריכל החצר, הפך את רישומי המלך לתוכנית בניין ומינה את עמיתו, פרדיננד פון ארנים, כמנהל הבנייה. הכנסייה משתרעת עד המים ומעניקה רושם של ספינה ממשית שעוגנת ליד שפת האגם. תכנון זה עלה שליש מעלות הבנייה הכוללת בפועל של 45,234 טאלרים ו-27 גרוש כסף. אחוזת זאקרו שימשה כבית המגורים של הכומר של הכנסייה. הבנייה החלה בשנת 1841, וההקדשה החגיגית של הכנסייה התקיימה שלוש שנים מאוחר יותר ב-21 ביולי 1844.
החל משנת 1842 תכנן אדריכל הנוף פטר יוזף לנה את השטחים מסביב לכנסייה, המפרצון, פארק אחוזת זאקרו ובית שכור בסגנון איטלקי (1843–44) מאת פרזיוס בשם "לדוקטור פאוסטוס" (Zum Doctor Faustus), שניצב רחוק יותר מזרחה. בסגנון האופייני שלו תכנן לנה שבילי הליכה רחבים ונוף רחב אל הפארקים של גליניקה ובבלסברג, של הגן החדש והעיר פוטסדאם עצמה.
לאחר ההקדשה ב-21 ביולי 1844 הייתה קהילת זאקרו קהילה עצמאית במשך ארבע שנים בלבד, ואז היא הפכה לחלק מהקהילה של כנסיית השלום בסנסוסי, ואחרי 1859 היא סופחה לקהילת בורנשדט. השינוי הסופי חל בשנת 1870, כאשר קהילת כנסיית הגואל מוזגה עם הקהילות קליין-גליניקה (לימים חלק מנאובבלסברג) ומחוז שטולפה (Stolpe, כיום ברלין-ואנזה) וכנסיית פטרוס ופאולוס בניקולסקוי (St. Peter und Paul auf Nikolskoe), והקימו ביחד את הקהילה האוונגלית של נאובבלסברג.
ב-22 בדצמבר 1941 קראה הכנסייה האוונגליסטית הגרמנית (אנ') הרשמית בעלת האידאולוגית האנטישמית לפעולה הולמת על ידי כל גופי הכנסייה הפרוטסטנטים (אנ') בגרמניה כדי להוציא את כל מי שאינו בן הגזע הארי שנטבלו לנצרות מכל תחומי חיי הכנסייה הפרוטסטנטיים. קהילות רבות שנשלטו על ידי נוצרים מתנועת נוצרים גרמנים (אנ') יישמו מדיניות זו. עם זאת, הקהילה האוונגלית של נאובבלסברג הגישה מחאה שנחתמה על ידי בני הקהילה במחאה נגד הרחקת הפרוטסטנטים ממוצא יהודי.
היסטוריה > ריקבון ושיקום מאז 1961

בניית חומת ברלין באוגוסט 1961 הובילה במהלך העשורים הבאים לנזקים כבדים לכנסיית הגואל. המחסום לאורך הגבול בין הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית לבין ברלין המערבית נבנה היישר בשטח נכסי הכנסייה ומגדל הפעמונים שימש כחלק מקיר המגן של הבטון. הכנסייה שכנה בין החומה לגבול. למרות הנסיבות הללו, עדיין התקיימו טקסי דת סדירים בכנסייה עד ערב חג המולד 1961. כעבור כמה ימים, טומא פנים הכנסייה, שעמד באזור שנשלט בקפדנות על ידי חיילי משמר הגבול של גרמניה המזרחית, כמעט בוודאות על ידי חיילים אלו. בדרך זו הפכה הכנסייה למקום שלא ניתן לערוך בו טקסי דת. רשות הגבולות יצרה אפוא סיבה לאטום לחלוטין את הכנסייה, על מנת למנוע כל בריחה בחלק זה של הגבול.
מחוץ להישג ידם של חברי הקהילה, הלכה הכנסייה התדרדרה משנה לשנה. בסוף שנות השבעים התברר מצד מערב ברלין של ההאפל כי הבניין נמצא בסכנה משמעותית. משטח הבדיל של הגג הפך מקוטע. על כמה מפינות הספינה גדלו צמחים. כמה אנשים במערב ברלין פתחו במסע לעצור את ריקבון הכנסייה.
חלק גדול מהקרדיט על ביצוע שימור הבניין מגיע לריכרד פון וייצזקר, באותה תקופה ראש עיריית ברלין. באמצעות משא ומתן ממושך עם גוף הכנסייה הפרוטסטנטי האחראי, הכנסייה האוונגליסטית בברלין-ברנדנבורג (Evangelische Kirche Berlin-Brandenburg) ועם רשויות גרמניה המזרחית, ובאמצעות ההבטחה לחלוק את העלויות, הוא קיבל את הסכמת המחלקה המזרח-גרמנית של הכנסייה הפרוטסטנטית של ברלין-ברנדנבורג לארגן את שיקום החלק החיצוני של הבניין. בתחילת העבודות בשנת 1984 נשמרו ואוחסנו פסליהם של שנים עשר השליחים. ריהוט עץ אחר, כמו שנים עשר הזיזים והגלריה, שהיו עדיין קיימים בתמונות שצולמו בשנת 1981, אבדו.
בנובמבר 1989 נפל מסך הברזל, ובערב חג המולד 1989 נערך שוב טקס דתי בכנסיית הגואל, לאחר כמעט שלושה עשורים. פנים הכנסייה היה עדיין חרב.
בשנת 1992, נוספו הכנסייה יחד עם הפארק ואחוזת זאקרו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו כחלק מהאתר "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין".
הבניין שוחזר בהרחבה בשנים 1993–1995. המחקר המקדים החל בשנת 1990. האדריכלים שהוקצו לנושא שיתפו פעולה עם ועדת המונומנטים ורשות בניין הכנסיות. הם השתמשו ברישומים ישנים ובתמונות בשחור-לבן כדי לשחזר חלקי מבנה אבודים. עם זאת, הבסיסים לפסלוני השליחים מעוצבים באופן חופשי על בסיס המקורות ההיסטוריים מחוץ לגרמניה. הפסלונים הוצבו ללא ידיעה היכן הוצבו במקור.
שמונים דונם משטח הגן שתכנן לנה נהרסו כליל במהלך ביצור הגבול ופארק אחוזת זאקרו ניזוק על ידי בניית מוסכים ומלונות לכלבים, כמו גם ממשק הגבול האופייני להכשרת כלבי מכס. הפארק שוקם לאחר 1994.
בית הכומר פורק בשנת 1977. מכאן שקהילת זאקרו כיום היא חלק מקהילת פפינגשטגמיינדה (Pfingstgemeinde) הפרוטסטנטית בפוטסדאם. מאז שיקום הכנסייה זאקרו בשנת 1995, זהו אתר התפילה הקבוע שוב. נערכים שם גם קונצרטים קבועים.
תיאור המבנה > החלק החיצוני

כמו כנסיית השלום המאוחרת יותר בפארק סנסוסי, גם כנסיית הגואל השתמשה במבנים נוצריים קדומים, כמו גם בשווקים ובפורומים הרומיים, כהשראה לעיצוב הסופי. הבניין בסגנון הקדום-נוצרי היה עבור פרידריך ויליאם הרביעי זיכרון אדריכלי מהנצרות הקדומה, שקהילת המאמינים המאוחדת עוררה בו השראה. חלק מהסגנון הים תיכוני הזה היה הגג בעל השיפוע המתון, בניגוד לגגות התלולים הרבה יותר של כנסיות הכפר הגרמניות הרגילות.
בניין הכנסייה שגובהו מעל 9 מטר, אורכו 18 מטר ורוחבו 8 מטר, כולל האפסיס המזרחי שלו, מוקף בארקדה מקורה. מבחוץ הכנסייה יוצרת את הרושם החזותי של בזיליקה בת שלוש ספינות. מכיוון שהארקדה בולטת על רציף חצי מעגלי בנהר ההאפל, נראית הכנסייה לצופים מהנהר או בגדה הנגדית בוואנזה-ברלין כמו ספינה ישנה העוגנת ליד הגדה. כשמגדל הפעמונים נראה מרחוק כמו ארובה של אוניית קיטור מנהר המיסיסיפי, רושם המתחזק מההשתקפות של המבנה במים.
בעמודים המחורצים יש טבעת תימורה (אנ') (עיטור בצורת עלה תמר מסוגנן) של אבץ יצוק במקום כותרות. בכניסה הקדמית יש חריגה משורת העמודים האחידים בדמות שני עמודים רחבים של אבן חול. עליהם חקוקים פסוקים מהברית החדשה: הבשורה על פי יוחנן פסוקים 1–16 והאיגרת הראשונה אל הקורינתים פרק 13. האור נכנס אל פנים הכנסייה דרך החלון המקושת והעגול שבקומת התאורה וחלון רוזטה על הגמלון המערבי. הקירות החיצוניים, עם הלבנים הוורודות-צהובות, היו מפוספסים בלכה כחולה. הכנסייה דומה למקדש יווני מהתקופות הקדם נוצריות עם הגג משופע בכל הכיוונים.
תיאור המבנה > פנים הכנסייה

אולם הכנסייה הפשוט נשלט על ידי ציורי קיר בסגנון ביזנטי באפסיס. בכיפה המצופה זהב מזוגג יושב ישו על כס המלכות אוחז בספר החיים, מוקף בארבעת השליחים, מתי, מרקוס המבשר, לוקאס ויוחנן כותב הבשורה עם סמליהם: האריה, העיט, האדם והשור. מלאכים צפים בחצי עיגול מעל ראשם. בשיא חצי המעגל נמצאת היונה המייצגת את רוח הקודש. אדולף אייבל (Adolph Eybel) הכין את הציור בשנת 1845, וביסס את עבודתו על סקיצה של הצייר הרומנטי הגרמני קרל יוזף בגאס (Carl Joseph Begas). בחצי המעגל של הבימה חוזר רצף הצבעים של אולם הכנסייה, כוכבי זהב על רקע כחול.
שולחן המזבח המקורי מעץ ארז, נהרס בכוונה בשנת 1961. מכיוון שלא ניתן היה לשחזר אותו בגלל חוסר תיעוד, עומד כעת במקומו מזבח בסגנון דומה. לספינה יש תקרה מחולקת לפנלים תוך שימוש במסגרת עץ מאובטחת. הפנלים הייחודיים מכוסים בבד כחול וכוכבים צבועים בתכלת. בין חלונות המסדרון ניצבים פסלים של שנים עשר השליחים העשויים מעץ טיליה. הם גולפו בין השנים 1840 עד 1844 על ידי יאקוב אלברטי (Jakob Alberty). הוא השתמש בפסלי השליחים שהכין פטר וישר (Peter Vischer) לקבר סבאלדוס בכנסיית זנקט סבאלדוס (אנ') בנירנברג (סביב שנת 1500) ובמודלים הגמורים של כריסטיאן דניאל ראוך לקתדרלת ברלין.
במקור הוצבו הספסלים במקביל לקירות הארוכים, אך הם מסודרים כעת בבלוקים של ארבעה לכיוון האפסיס. הגב הגבוה מאוד של הספסלים והדלתות הגבוהות באותה מידה בין שורות ספסלים מונעים הסחת דעת ושומרים על מבטם של בני הקהילה לשלושת החלקים של הפולחן: המזבח, המקום המקודש והסטנדר.
הכניסה היחידה לכנסייה היא בצד המערבי. מעליה גלריית העוגב. בעוגב המקורי של שנת 1844 היו רק חמישה רגיסטרים עם דוושה צמודה. הוא הורחב בשנת 1907 עם צינורות נוספים, שהוסיפו לו שישה רגיסטרים ידניים ואחד המופעל על ידי דוושות. הוא הושמד על ידי ונדלים בשנת 1961. בזמן השיקום הכללי של הפנים בשנת 1990, הקהילה לא יכלה להרשות לעצמה עוגב חדש. המכשיר החדש הותקן ביוני 2009. הוא מצויד בשתי מערכות קלידים, דוושה ו-14 רגיסטרים.
תיאור המבנה > מגדל הפעמונים

על חצר קדמית מלבנית עם אכסדרה בצד הצר, ניצבת הקמפנילה הגבוהה מעל ל-20 מטר (מלטינית campana = פעמון). במגדל אותה תערובת של לבנים ואריחים כמו שאר הכנסייה. בקומות יש חלונות מקושתים שבקומה האחרונה יש בלוודרה פתוחה. המגדל מקורה בגג ששיפועו מתון עם כדור ועליו צלב.
מגדל הפעמונים של כנסיית הגואל מכיל פעמון ברונזה בן 600 שנה. תאריך היציקה המסורתי שלו הוא 1406, אם כי אי אפשר להוכיח זאת. הוא הוזכר לראשונה בשנת 1661. ככל הנראה הפעמון מגיע מכנסיית האבן העתיקה. פעמון שני הוחרם לייצור כלי נשק בשנת 1917 ומחליפו זכה לאותו גורל בשנת 1944.
בקיץ 1897 שימש מגדל הפעמונים את הפיזיקאים אדולף סלאבי (Adolf Slaby) וגאורג פון ארקו (Georg Graf von Arco) כדי לנסות לשכלל את טכנולוגיית הרדיו של גוליילמו מרקוני. זה היה האתר של האנטנה הגרמנית הראשונה לטלגרף אלחוטי. ב-27 באוגוסט, הגיעה תשדורת האותות שלהם לתחנת חיל הים הקיסרי קונגסנאס (Kongsnaes) בצד הנגדי של יונגפרנזה בסמטת הברבורים בפוטסדאם, 1.6 קילומטרים משם. לוח זיכרון שהוצב בשנת 1928 על ידי הרמן הוזאוס (Hermann Hosaeus) מעל דלת הכניסה לקמפנילה מרמז לאירוע זה. באמצע הלוח, שעשוי דולומיט ירוק, נמצא אטלס התומך בכדור הארץ, מוקף ברק וכתובת הנצחה: "במקום זה בשנת 1897 הקימו פרופ. אדולף סלבי וגראף פון ארקו את האנטנה הגרמנית הראשונה לתקשורת אלחוטית."
לקריאה נוספת

Theodor Fontane: Wanderungen durch die Mark Brandenburg. Band 3: Havelland., Potsdam und Umgebung“ – Sacrow. Nymphenburger Verlagshandlung, München 1971, ISBN 3-485-00293-3, S. 223–234
Angelika Kaltenbach (Hrsg.): Die Heilandskirche am Port zu Sacrow. Strauss Edition, Potsdam 2017, ISBN 978-3-943713-27-5
Andreas Kitschke: Potsdam-Sacrow. Heilandskirche (= Peda-Kunstführer. Nr. 128). Hrsg. von der Ev. Kirchengemeinde Potsdam-Sacrow. Kunstverlag Peda, Passau 1998, ISBN 3-930102-33-1
Anke Reiss: Rezeption frühchristlicher Kunst im 19. und frühen 20. Jahrhundert: ein Beitrag zur Geschichte der Christlichen Archäologie und zum Historismus. J. H. Röll Verlag, Dettelbach 2008, ISBN 978-3-89754-274-7, S. 123 ff.
Frank Schirrmacher: Interview. Haben Sie George gesehen, Herr von Weizsäcker? Was nicht in seinen Memoiren steht: Ein Gespräch mit Richard von Weizsäcker über seine Berliner Kindheit, die literarischen Idole seiner Jugend und die Rettung eines architektonischen Juwels – der Heilandskirche in Sacrow. In: Frankfurter Allgemeine Zeitung. 30. Juni 2007 (faz.net).
Heinrich Theodor Wagener (auch Wagner geschrieben): Sacrow. In: Mittheilungen des Vereins für die Geschichte Potsdams. Band 4. Potsdam 1867, S. 1–27, das Siegel S. 22 (Scan – Internet Archive).
אנטיקוסטי

האי אנטיקוסטי (בצרפתית: Île d'Anticosti, באנגלית: Anticosti Island, באינו (אנ'): Notiskuan, במיקמק (אנ'): Natigostec) הוא אי בנפת מיניאני (אנ'), במחוז קוט-נור (אנ'), פרובינציית קוויבק בקנדה.
אי זה ממוקם במוצא נהר סנט לורנס אל מפרץ סנט לורנס, בין קווי הרוחב 49° ל-50° צפון ובין קווי האורך '40 61° ו-'30 64° מערב. שטח האי 7,953.20 קילומטרים רבועים, האי ה-90 בגודלו בעולם והאי ה-20 בגודלו בקנדה. האי אנטיקוסטי מופרד בצפון ממחוז קוט-נור של קוויבק (חצי האי לברדור) על ידי מצר ז'אק קרטייה (אנ'), ובדרום מחצי האי גאספה (אנ') על ידי מצר אונגדו (אנ').
האי אנטיקוסטי גדול יותר מאי הנסיך אדוארד, אך מאוכלס בדלילות (218 נפשות ב-2016), כאשר רוב האוכלוסייה הקבועה מתגוררת בכפר פור-מנייה (אנ') בקצה המערבי של האי; אוכלוסייה זו הייתה פעם מורכבת בעיקר משומרי המגדלורים שהוקמו על ידי ממשלת קנדה. האי כולו מהווה רשות מקומית (Municipalité) אחת הידועה בשם ל'איל ד'אנטיקוסטי (אנ').
בשל יותר מ-400 ספינות טרופות מול חופיו, האי אנטיקוסטי נקרא לפעמים "בית הקברות של המפרץ".
בספטמבר 2023 הוגדרו חופי האי וקניונים של שני נהרות במרכזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. בהסבר להחלטה נאמר:
גאוגרפיה

האי אנטיקוסטי הוא חלק מהשפלה המזרחית של סנט לורנס. אורכו 222 קילומטרים ורוחבו המרבי 56 קילומטרים - גדול פי 1.5 מפרובינציית אי הנסיך אדוארד. אורך קו החוף שלו הוא 550 קילומטרים, והוא סלעי ומסוכן, ומציע מעט מחסה לספינות למעט במפרצים של גמאש (Gamache), אליס (Ellis) ופוקס (Fox). יש שרטונים גדולים בדרום.
האגם הגדול ביותר באי הוא אגם ויקנדן (אנ'), המזין את הנהר ז'ופיטר (אנ'). ישנם נהרות רבים באנטיקוסטי, שרבים מהם זורמים דרך נקיקים וקניונים עמוקים לחופים הצפוניים והדרומיים.
מבחינה טופוגרפית, ניתן לחלק את האי אנטיקוסטי לשלושה אזורים נפרדים: שני אזורי שפלה, שגובהם עולה רק לעיתים רחוקות על 150 מטרים, בשליש המזרחי והמערבי של האי המחוברים לאורך החוף; ורמה מרכזית שמתנשאת לגובה של קצת יותר מ-300 מטרים. רמה זו היא מבנה חד-כיווני המוטה מעט דרומה, ומאופיינת בשורת רבדות (אנ'). הסלעים שנחשפו באי יוצרים שכבת סלעי משקע רציפה בעובי של יותר מ-2,000 מטרים. אלו הן השכבות השלמות ביותר במזרח אמריקה הצפונית של התורים הגאולוגיים של האורדוביק והסילור.
גאוגרפיה > אקלים

לאי אנטיקוסטי יש אקלים תת-ארקטי (סיווג Dfc בשיטת קפן), הממותן על ידי ההשפעה הימית של מפרץ סנט לורנס אשר מפחיתה את הפרשי הטמפרטורות. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא C°‏ 1.9. חודש יולי הוא החם ביותר עם טמפרטורה ממוצעת של C°‏ 14.79. לעומת זאת, פברואר הוא החודש הקר ביותר, בממוצע C°‏ 11.2-. שלג יורד בשפע, בדרך כלל מצטבר מעל 300 סנטימטרים בחלקים המערביים והמרכזיים.
| אקלים בפור-מנייה (1980–1951)> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בפור-מנייה (1980–1951)> ינואר.-6.2.-15.79.5 | אקלים בפור-מנייה (1980–1951)> פברואר.-5.7.-16.1.65.6 | אקלים בפור-מנייה (1980–1951)> מרץ.-1.8.-10.7.53.6 | אקלים בפור-מנייה (1980–1951)> אפריל.3.5.-4.4.54.3 | אקלים בפור-מנייה (1980–1951)> מאי.9.3.1.4.75.1 | אקלים בפור-מנייה (1980–1951)> יוני.15.8.6.6.79.6 | אקלים בפור-מנייה (1980–1951)> יולי.19.0.11.5.85.0 | אקלים בפור-מנייה (1980–1951)> אוגוסט.18.0.9.7.80.8 | אקלים בפור-מנייה (1980–1951)> ספטמבר.13.6.5.8.86.8 | אקלים בפור-מנייה (1980–1951)> אוקטובר.8.1.0.6.92.5 | אקלים בפור-מנייה (1980–1951)> נובמבר.2.7.-4.0.81.0 | אקלים בפור-מנייה (1980–1951)> דצמבר.-3.5.-10.9.74.1 | אקלים בפור-מנייה (1980–1951)> שנה.6.1.-2.1.907.9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: Environment Canada
היסטוריה > היסטוריה ילידית

במשך אלפי שנים, האי אנטיקוסטי היה שטחם של העמים הילידים שחיו ביבשת והשתמשו בה כשטח ציד. האינו (אנ') קראו לו Notiskuan, בתרגום "המקום בו צדים דובים", והמיקמק (אנ') קראו Natigôsteg, כלומר "ארץ קדימה".
גישה ותחבורה

הגישה לאי היא באמצעות ספינות או מטוסים. מאפריל עד אמצע ינואר, חברת הספנות המסחרית Relais Nordik משרתת את פור-מנייה פעמיים בשבוע באמצעות ספינת נוסעים ומטען.
את נמל התעופה פור-מנייה משרתת חברת Air Liaison עם טיסות סדירות לסט-איל (אנ') ואבר-סן-פייר (אנ'). ישנם שני נמלי תעופה נוספים באי, שניהם לכיוון הקצה המזרחי. Rivière-aux-Saumons (CTH7) ממוקם בצד הצפוני של האי ונסלל ביולי 2010; Rivière Bell (CRB5) הוא מסלול חצץ וממוקם בצד הדרומי. אלה משמשים חברות ציוד וחברות צ'ארטר המספקות שירותי אוויר פרטיים בעונת התיירות.
כביש אנרי-מנייה או דרך טרנסאנטיקוסטיין (Transanticostienne), הדרך הראשית הבלתי סלולה של האי, משתרעת מפור-מנייה ועד לקצה המזרחי, כשכבישי יער רבים מסתעפים כדי לספק גישה למקומות תיירות שונים וזיכיונות כריתת עצים. השכרת רכב זמינה בפור-מנייה.
צמחייה

היערות של האי אנטיקוסטי הם יער טייגה טיפוסי, עם מינים נפוצים כמו אשוחית לבנה, אשוח ריחני ואשוחית שחורה. הוא מאופין על ידי כמה חורשות קטנות של שדר הנייר (אנ') וצפצפה רעדנית. אשוח ריחני מוחלף אט אט באשוחית לבנה בגלל רעייה אינטנסיבית שנעשתה על ידי איילים ועל ידי התפרצויות תקופתיות של מיני העשים Lambdina fiscellaria (אנ') ו-Choristoneura (אנ') כרבע מהאי מכוסה באדמות כבול.
האי אנטיקוסטי הוא משכנם של כמה מינים של סוג הסחלב Cypripedium (אנ') בעוד האוכלוסיות הולכות ומצטמצמות במקומות אחרים במזרח אמריקה הצפונית, הסחלב פורח כאן בשפע, מה שהופך את אנטיקוסטי למקלט עבור הצמח הזה.
בעלי חיים

חיות הבר אופייניות לסביבה ימית מבודדת. מתוך 24 מיני היונקים, 14 מהם הם יונקים ימיים הכוללים כלב ים אפור ופוקת המפרץ. גם לווייתנים גדולים מסתובבים במים הקרים הסמוכים של המפרץ.
במקור, היו כנראה רק שבעה מינים ילידיים של יונקי יבשה, שועל מצוי, לוטרה צפון-אמריקנית, אוגר יערוני (אנ'), דלק אמריקאי, דוב שחור אמריקני ושני מיני עטלפים (נשפון חום ואפלול צפוני (אנ')); הדלק והדוב נכחדו. שועלים מלניסטיים נראו על האי.
על מנת להפוך את האי אנטיקוסטי ל"גן עדן" לציידים, הוכנסו לאי כמה מיני בעלי חיים; החל משנת 1896, האי הפך לניסוי ביולוגי חסר תקדים. בסך הכל, נעשו ניסיונות להכניס לאי שישה עשר מינים, כאשר שישה הוכחו כלא מוצלחים: ביזון, אייל הצפון, אייל קנדי, חורפן ודלק דייג. עם זאת, עבור עשרה מינים, זה היה ניסיון מועיל; שישה מינים של יונקים יבשתיים (אייל פרדי לבן-זנב, אייל קורא, בונה, ארנבת השלג ואונדטרה), שני מיני צפרדעים ושני מינים של ציפורים לא נודדות (שכווי הצווארון ושכווי האשוח). מכל המינים הללו שהוכנסו, ההצלחה של אייל פרדי לבן-זנב ראויה לציון במיוחד. מקבוצה ראשונית של כ-200 פרטים (הוכנסה בשנים 1896 ו-1897), גדל מספרם המוערך כיום לכ-160,000, המייצגים צפיפות של 20 איילים/קמ"ר. בלא טורפים, היו לאוכלוסיית האיילים שהובאו על ידי האדם השפעה ניכרת על המערכת האקולוגית של האי. עצי אשוח ריחני כיסו כ-40% מהאי לפני הכנסת האיילים. האיילים אוכלים נבטים רכים מהאדמה, ומונעים את התחדשות אשוח; עקב כך האשוחים מוחלפים באשוחית לבנה.
טרוטת ברוק (אנ'), אלתית אטלנטית וצלופח אמריקאי (אנ') מבקרים בחופי האי ושוחים במעלה מספר נהרות של האי.
כ-221 מיני עופות, ב-21 משפחות נצפו באי אנטיקוסטי. זה ביתם של כמעט 60% מאתרי הרבייה הידועים של עיטם לבן-ראש בפרובינציית קוויבק.
תיירות

בשל הטבע הבראשיתי וחיות הבר המצויות בו בשפע, האי אנטיקוסטי ידוע באפשרויות הציד, הדיג והטיולים בטבע שלו, והוא מושך אליו כ-3,000 עד 4,000 ציידים בשנה.
רוב האי אנטיקוסטי (4,213 קילומטרים רבועים) מנוהל על ידי Sépaq Anticosti, חטיבה של סוכנות הפארקים הפרובינציאליים ושמורות חיות הבר של קוויבק Sépaq. הוא מקדם באופן פעיל את התיירות באי, במיוחד סיורי ציד ודיג. עוד 572 קילומטרים רבועים מוגנים בפארק הלאומי אנטיקוסטי (אנ') (Parc National d'Anticosti). בנוסף לציד ודיג, פעילויות פנאי רבות אחרות מוצעות בפארק זה, כגון טיולים רגליים, רכיבה על סוסים, צפייה בטבע ושייט קיאקים בים.
ישנם גם חמש חברות מסחריות המשכירות ציוד והמחזיקות בזכויות ציד ודיג בלעדיות על 7,263 קילומטרים רבועים מהאי.
פצלי אוטיקה וחיפושי הנפט באנטיקוסטי

פצלי אוטיקה (Utica Shale), יחידה סטרטיגרפית מתור האורדוביק התיכון, שעשויה להיות עשירה במאגרי גז, שוכנת בבסיס האי אנטיקוסטי ומשתרעת לאזורים שמסביב בקוויבק, אונטריו וחלק גדול מצפון-מזרח ארצות הברית. ב-8 בפברואר 2011, קבוצת האזרחים "Non au Pétrole et au Gaz au Québec" (לא לנפט וגז בקוויבק) פרסמה את אחת העצומות הגדולות ביותר בהיסטוריה של קוויבק נגד סדיקה הידראולית בפרובינציה עם 128,000 חתימות מתוך מחשבה שהיא תמנע את חיפושי הנפט והגז באנטיקוסטי. ביוני 2011 טענה חברת פטרוליה (Pétrolia) בקוויבק כי גילתה עתודות של כ-30 מיליארד חביות נפט באי אנטיקוסטי, וזו הפעם הראשונה שבה נמצאו עתודות משמעותיות בפרובינציה.
בפברואר 2014 הודיעה ראש ממשלת קוויבק פולין מרואה (אנ') כי ממשלת הפרובינציה תסייע במימון שתי פעולות חיפושי פצלי גז כהקדמה לסדיקה הידראולית באי, כאשר הפרובינציה התחייבה ל-115 מיליון דולר למימון קידוחים עבור שני מיזמים משותפים נפרדים בתמורה לזכויות ל-50% מהרישיונות ול-60% מכל רווח מסחרי. זו הייתה עסקת הנפט והגז הראשונה בכל גודל עבור הפרובינציה. עם השינוי בממשלת קוויבק שהתרחש באפריל 2014, הליברלים של פיליפ קויאר (אנ') היו יכולים לשנות את ההחלטה הזו.
ב-4 ביוני 2013, קבוצת האזרחים "Non au Pétrole et au Gaz au Québec", שהבינה שסדיקה הידראולית ממשיכה להיות שיטה אפשרית להפקת נפט באנטיקוסטי, פרסמה עצומה נוספת שגרפה 26,000 חתימות נגד סדיקה הידראולית, חיפוש וניצול של נפט וגז באי אנטיקוסטי, וביקשה מורטוריום והערכה סביבתית. המהנדס הגאולוגי מארק דוראן הציג מצגת בכנס והסביר שמינימום של 12,000 בארות יהיו הכרחיות לניצול זה ויכניס את קוויבק לחובות, בהתחשב בעלות של 12 מיליון דולר של אחת מהבארות הללו. שנה לאחר מכן, כשמרואה הכריזה על השקעה של 115 מיליון דולר לפטרוליה להמשך החיפושים, אותה עצומה גדלה עד ל-36,000 חתימות. הממשלה החלה ב-BAPE (הערכה סביבתית) ספציפית לאנטיקוסטי והדו"ח, שפורסם ב-3 באוקטובר, היה בעד יצירת אזור מוגן על האי.
כחלק מההכנות לקראת הכרזת האי כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו יזמה ממשלת קוויבק תשלום פיצויים תמורת הפסקת הקידוחים לכל חברות חיפושי הנפט והגז באי. החברות Junex‏, Corridor ו-Maurel & Prom קיבלו 41.4 מיליון דולרים וחברת פטרוליה קיבלה ביולי 2017 20.5 מיליון דולר.