מובארכ עווד
ביוגרפיה

עווד נולד למשפחה פלסטינית נוצרית-יוונית-אורתודוקסית, בירושלים בשנת 1943. אביו נהרג בשנת 1948 במהלך מלחמת העצמאות, מכדור תועה, בעת שישב במרפסת ביתו. ביתו של עווד בשכונת מוסררה שכן בשטח ההפקר והוא נאלץ לעזוב אותו בתום המלחמה; המשפחה עברה לגור בעיר העתיקה, ועווד גדל בבית היתומים דאר אל-אוולאד שייסדה אשת החברה הערבייה-נוצרייה, קטי אנטוניוס. ב--1967 לאחר מלחמת ששת הימים סיפחה מדינת ישראל המנצחת, את מזרח ירושלים ועווד נאלץ לקבל מעמד של תושב ישראל.
בשנת 1970 נסע לארצות הברית וסיים שם תואר ראשון בשנת 1973. בשנת 1978 סיים תואר שני, ובאותה שנה התאזרח בארצות הברית. בשנת 1982 סיים דוקטורט בפסיכולוגיה. בשנות שהותו בארצות הברית התקרב עווד לקהילת הנוצרים הקווייקרים והושפע מתורת ההתנגדות הבלתי אלימה, על פי תפיסתם של מהטמה גנדי, מרטין לותר קינג ופרופסור ג'ין שארפ מאוניברסיטת הרווארד. בשנת 1983 פרסם ספר בערבית ובאנגלית בשם "התנגדות בלתי אלימה – אסטרטגיה עבור השטחים הכבושים".
בשנת 1983 חזר לישראל ובשנת 1984 נישא בישראל לננסי, אזרחית ארצות הברית, שעבדה כמנהלת בית הספר (הנוצרי) של הקווייקרים ("הידידים") ברמאללה. ב-1985 הקים בירושלים את המכון הפלסטיני לחקר אי-האלימות, במטרה להפיץ את רעיון המאבק הלא אלים בקרב הפלסטינים תושבי השטחים. בין השאר עסק המכון בתרגום כתבי גנדי וג'ין שארפ לערבית. אחר כך ניסה לקדם פעילות לא אלימה נגד שליטתה של ישראל ביהודה, שומרון ורצועת עזה, בין היתר הפיץ כרוז שקרא להטיל חרם אחת לחודש על תוצרת ישראלית, כרוז שקרא לסירוב לשלם מיסים או למלא טפסים בעברית. אולם הוא לא הצליח לגייס תומכים רבים בקרב הציבור הפלסטיני. התקופה הארוכה שבילה בארצות־הברית, והרעיונות הזרים לתרבות הפוליטית המקומית הפלסטינית גרמו לכך שבעיני רבים הוא נתפס זר למחצה. עם זאת יצר בתקופה זו קשרים עם פעילי שלום ישראלים.
במאי 1987, ביקש עווד לחדש את תעודת התושב שלו. משרד הפנים דחה את בקשתו בטענה שמאחר שקיבל אזרחות אמריקאית, איבד את מעמד התושבות שלו. באותה עת ביקש אישור לשהייה בישראל כתייר בעל אזרחות אמריקאית, שניתנה לו לשלושה חודשים. במקביל החלו אליקים העצני ושלמה באום בקמפיין לגרוש עווד מישראל, בטענה שהוא מפיץ חומר הסתה ואף עתרו לבג"ץ. ב-17 בנובמבר 1987 הודיע לו משרד הפנים כי אשרת השהייה שלו לא תחודש, ויהיה עליו לעזוב את ישראל בתוך שלושה ימים. התערבות של שגרירות ארצות הברית בישראל והקונסוליה בירושלים הביאו לדחיית הגירוש. בנוסף הוקם ועד פעולה של פעילים ישראלים למענו, בהם הרב לוי ויימן-קלמן (מייסד "קהילת כל הנשמה" בירושלים), פרופסור אדי קאופמן וקבוצה של עולים חדשים מארצות הברית, שטענו שגם להם יש דרכונים אמריקאים, ולמרות זאת משרד הפנים הנפיק להם תעודות־זהות ישראליות.
במרץ 1988, פרקליטות המדינה הודיעה לבג״ץ, בתשובה לעתירתו של אליקים העצני, כי שר הפנים שקל והחליט שלא לגרש את עוואד (ראש הממשלה יצחק שמיר שימש באותה עת גם בתפקיד שר הפנים). אליקים העצני ואחרים המשיך בקמפיין תקשורתי ובעקבותיו החליט ראש הממשלה יצחק שמיר בכל זאת לגרש את עוואד. ב־5 במאי 1988 נעצר עוואד בשייח' ג'ראח ונלקח לבית המעצר במגרש הרוסים. בעקבות כך עתר עווד לבג"ץ נגד שלילת מעמד התושבות שלו, אך ב-5 ביוני 1988 אישר שופט בית המשפט העליון אהרון ברק למשרד הפנים הישראלי לגרש את עווד. על בסיס החלטה זו שלל משרד הפנים את התושבות למאות מתושבי מזרח ירושלים בעלי אזרחות נוספת או שעזבו את העיר לכמה שנים.
ב-1989 הקים בארצות הברית את הארגון Nonviolence International, העוסק בקידום "אי-אלימות" כדרך לפתרון עימותים ברחבי העולם. עווד מלמד כיום באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון. המכון הפלסטיני לחקר אי-האלימות בירושלים המשיך לפעול עוד כמה שנים לאחר שגורש.