stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרג ילדים על ידי הוריהם
סטטיסטיקות

לפי מחקר של מחלקת המשפטים של ארצות הברית משנת 1999 בין השנים 1976 ל-1997 האמהות היו אחראיות ברוב מקרי ההמתה של ילדים על ידי הוריהם בארצות הברית, כאשר מדובר בילדים בגיל הינקות, בעוד שהאבות היו אחראים ברוב מקרי ההמתה של ילדים על ידי הוריהם בארצות הברית כאשר מדובר בילדים בגילאים שמונה ומעלה. כמו כן, לפי הסטטיסטיקה הורים היו אחראים ל-61% ממקרי ההמתה של ילדים מתחת לגיל חמש. לעיתים ההמתה של הילד מבוצע בשילוב עם התאבדות של ההורה. בממוצע, על פי הנתונים הסטטיסטיים של הבולשת הפדרלית, בסביבות 450 ילדים הומתו מדי שנה על ידי הוריהם בארצות הברית.
מחקר מעמיק שבוצע בממלכה המאוחדת ל-297 מקרי ההמתה של ילדים על ידי הוריהם, ו-45 מקרי ההמתה של הילדים שמבוצע בשילוב עם ההתאבדות של ההורה, אשר התרחשו בין השנים 1997 ל-2006, הראה כי 37% מהרוצחים היו כבר מאובחנים כסובלים ממחלת נפש בעת ביצוע ההמתה. האבחנות השכיחות ביותר היו הפרעה אפקטיבית והפרעת אישיות, וכ-15% מהרוצחים אובחנו כסובלים מפסיכוזה. עם זאת - בדומה לממצאים במחקר גדול שנערך בדנמרק - רובם לא פנו אל שירותי בריאות הנפש לפני ביצוע ההמתה, ורק מעטים קיבלו טיפול אצל שירותי בריאות הנפש לפני ביצוע ההמתה. ישנה שכיחות גבוהה יותר לכך שנשים שרוצחות את ילדיהם לרוב ילדו את ילדיהם במהלך גיל ההתבגרות. ישנה גם שכיחות גבוהה יותר לכך שהאבות שהמיתו את ילדיהם הורשעו בעבירות אלימות והשתמשו בסמים, והמיתו קורבנות מרובים. ישנה שכיחות גבוהה יותר למקרי המתה של תינוקות על ידי אחד מההורים, מאשר ילדים בגילאים אחרים, ולכן לפי אחת התאוריות ייתכן שיש קשר בין ביצוע רציחות ילדים לבין מקרים של דיכאון לאחר לידה.
סוגים

ד"ר פיליפ רזניק פרסם ב-1969 מחקר על מקרי המתה של ילדים על ידי הוריהם וקבע כי ישנם חמישה גורמים עיקריים למקרים בהם ילדים הומתו על ידי אחד ההורים:
הרג אלטרואיסטי - מתרחשים כאשר ההורה מאמין שהריגת הילד תהיה לטובתו של הילד, לרוב משום שההורה סבור שהעולם הוא אכזרי מדי עבור הילד, או משום שהילד סבל במיוחד (בין אם אכן הילד סבל בפועל ובין אם לאו).
המתה לא במכוון - מקרים בהם הילד הומת באופן לא מכוון כתוצאה מהתעללות או הזנחה. מקרים של תסמונת מינכהאוזן באמצעות שליח נכללים גם בקטגוריה זו.
הרג של ילדים לא רצויים - במקרים הללו ההורה הרג את הילד משום שהוא/היא החשיבו את הילד לנטל, לרוב בגלל שהילד נולד באופן לא מתוכנן או שהוא הפריע לאורח החיים ו/או תוכניותיו של ההורה.
מקרים בהם ההורה לקה בפסיכוזה חריפה - מקרים בהם ההורה סבל ממחלת נפש קשה, כמו בין היתר סכיזופרניה, אשר גרמה להם להרוג את ילדם ללא כל מניע ברור או סיבה רציונלית.
מקרים של נקמה בבן/בת הזוג - במקרים הנדירים הללו ההורה הורג את הילד עם מנת לנקום בהורה השני, לעיתים רבות לאחר שמערכת היחסים בין בני הזוג מסתיימת או כתוצאה מסכסוך משמורת.
ילדים הנמצאים בסיכון

בשנת 2013 מקרי המתה היו מבין חמש הסיבות העיקריות למוות של ילדים בארצות הברית, ומבין שלוש הסיבות העיקריות למוות של ילדים בגילאים 1–4. כמו כן מחקרים מעידים שהילדים שהומתו על ידי הוריהם עברו גם התעללות פיזית מצד ההורה לפני מותם.
בדרום אסיה ובמזרח התיכון מקרים רבים בהם ילדים הומתו על ידי אחד ההורים נובעים מכך שההורה בחר לרצוח את הילד משום שהוא/היא האמין/ה שהקורבן פגע בכבוד המשפחה. במקרים של רצח על כבוד המשפחה לרוב הקורבנות הן בנות.
היסטוריה > הרג ילדים בעתות רעב

תיעודים מהעת החדשה באירופה מצביעים על תופעה בה בתקופות של משבר כלכלי, משפחות מרובות ילדים התקשו להאכיל את כל בני המשפחה, ובמקרים רבים גרמו למותם של התינוקות הצעירים. המשפחות היו טוענות שהם נחנקו בשנתם, אם כי במקרים רבים החשד היה שההרג היה מכוון. באזורים ובתקופות מסוימות היו לכך אלטרנטיבות, דוגמת מסירת ילדים שייגדלו במקום שידאג להם למזון, למשל, כמשרתים באחוזות של אצילים. חרף פתרונות אלו, הריגת הילדים בידי הוריהם הייתה נפוצה מספיק כדי לגרום להתערבות חלק מהשלטונות במערב אירופה בסוף המאה ה־18. השינוי קרה דווקא בתקופה זו, כתוצאה משינויים חברתיים שונים, בראשם עליית האינדיבידואליזם והשינוי בתפיסת הילד. ראשית, התפתחו יותר סוגי מוסדות שהציעו מזון לילדים, אולם בהדרגה הגיעו מוסדות אלו לתפוסה מלאה. בהמשך לכך, בשנת 1784 חוקקה אוסטריה חוק תקדימי שאסר על לינה משותפת עם ילדים מתחת לגיל 5, כדי למנוע חנק שלהם למוות "בטעות" בידי הוריהם. לצד זאת במערב אירופה הפך מקובל יותר להשתמש בשיטות שונות למניעת הריון, על מנת להגביל באופן זה את מספר הילדים.
היסטוריה > דוגמאות בולטות

לאורך ההיסטוריה התרחשו מקרי המתה רבים של ילדים על ידי הוריהם בתרבויות ובחברות שונות. להלן מספר מקרים היסטוריים בולטים:
בספר שופטים מתואר כיצד השופט יפתח הגלעדי נדר להקריב לאלוהים את הראשון שיצא לקראתו מביתו אם ינצח בקרב נגד בני עמון. באופן טראגי, הייתה זו בתו היחידה שיצאה לברך אותו, ובשל כך נאלץ לקיים את הנדר ולהקריב אותה כקורבן לאלוהים.
לפי כתביו של ההיסטוריון הרומי סווטוניוס, קיסר רומא ויטליוס רצח את בנו במטרה לרשת את ההון של סבו וסבתו.
קיסר הקיסרות הרומית המערבית קונסטנטינוס הוציא להורג את בנו הבכור קריספוס מסיבות לא ברורות בשנת 326 לספירה.
הקיסרית הביזנטית אירנה האתונאית רצחה את בנה קונסטנטינוס השישי בסביבות שנת 797 לספירה על מנת להפוך לשליטה הבלעדית של האימפריה הביזנטית.
מוראט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית רצח את בנו בסביבות שנת 1373 בעקבות מרד שכשל.
ב-19 בנובמבר 1581 שליט רוסיה איוואן האיום הרג את בנו, יורש העצר איוואן איוואנוביץ', כאשר הוא הכה אותו בראשו עם שרביטו במהלך ויכוח.
ב-1 במאי 1945, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס ואשתו מגדה הרעילו באמצעות ציאניד את ששת ילדיהם ולאחר מכן התאבדו.
ב-1 באפריל 1984 הזמר האמריקאי מרווין גיי נרצח בירייה על ידי אביו לאחר שהתערב בוויכוח בין הוריו.
ב-24 ביוני 2007 המתאבק הקנדי כריס בנואה רצח את אשתו ננסי, ואת בנם בן השבע דניאל, ולאחר מכן התאבד.
קיסר הקיסרות הרומית המערבית קונסטנטינוס הוציא להורג את בנו מסיבות לא ידועות
סולטאן האימפריה העות'מאנית סולימאן הראשון הוציא להורג את בנו
הציור "איוואן האיום הורג את בנו" מאת איליה רפין
יוזף גבלס ואשתו מגדה גבלס עם ילדיהם. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה בני הזוג הרעילו למוות את ילדיהם והתאבדו.
הזמר האמריקאי מרווין גיי נרצח בירייה על ידי אביו ב-1 באפריל 1984, לאחר שהתערב בוויכוח בין הוריו
ב-24 ביוני 2007 המתאבק הקנדי כריס בנואה רצח את אשתו ננסי ואת בנו דניאל ולאחר מכן התאבד.
בארצות הברית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
להלן רשימה של כמה מהמקרים הבולטים ביותר של הרג ילדים על ידי הוריהם שהתרחשו בארצות הברית לאורך השנים:
ב-19 במאי 1983 אליזבת דיאן דאונס (אנ') ירתה בשלושת ילדיה, בני ה-3, 7, ו-8, והסיעה אותם במכוניתה, בעודם מדממים, לבית החולים בספרינגפילד שבאורגון. בתה בת ה-7 מתה כתוצאה מהירי. בתחילה ניסתה לטעון שגבר זר ניסה לחטוף אותה וירה בילדים. דאונס נידונה למאסר עולם עם אפשרות לשחרור על תנאי לאחר 25 שנה.
ב-25 ביולי 1988 השחקנית האמריקנית בת ה-10 ג'ודית בארסי נרצחה יחד עם אמה על ידי אביה. לאחר הרצח האב שם קץ לחייו.
בשנת 1994 סוזן סמית' (אנ') הרגה את שני בניה, מייקל בן השלוש ואלכסנדר אשר היה בן 14 חודשים, על ידי הטבעתם באגם בקרוליינה הדרומית. המקרה זכה לפרסום רב גם בגלל שהיא שיקרה בתחילה כאשר טענה שגבר שחור חטף את בניה ורצח אותם. סמית' נידונה למאסר עולם עם אפשרות לשחרור על תנאי לאחר 30 שנה.
ב-20 ביוני 2001 אנדריאה ייטס (אנ') הטביעה את חמשת ילדיה באמבטיה בבית המשפחה ביוסטון.
רצח משפחת הארט (אנ') - ב-26 במרץ 2018 ג'ניפר הארט (37) ושרה הארט (38), אשר היו נשואות, רצחו את עצמם ואת ששת ילדיהם המאומצים - סיירה (12), אביגיל (14), ג'רמיה (14), דבונטה (15), האנה (16) ומרקיס (19) - כאשר ג'ניפר הסיעה באופן מכוון את רכב ה-SUV של המשפחה מהכביש המהיר לחוף הים מצוק בגובה 30 מטרים.
ב-5 בפברואר 2012 ג'ושוע פאוול מיוטה, אשר היה חשוד מרכזי בפרשת היעלמותה של אשתו (אנ'), רצח את עצמו ואת שני בניו הצעירים, בני 5 ו-7, בעת שהם הגיעו לבקר אותו בפיקוח של עובדת סוציאלית. ג'ושוע הצליח לקחת את הילדים לתוך הבית ונעל את הדלת, לאחר מכן הרג את הילדים באמצעות גרזן, הצית את הבית, וגרם לפיצוץ שהרג את שלושתם.
בישראל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
להלן רשימה של כמה מהמקרים הבולטים ביותר של הרג ילדים על ידי הוריהם שהתרחשו בישראל לאורך השנים:
במרץ 1992 מרינה דווידוביץ' מכרמיאל הטביעה למוות את שתי בנותיה הקטנות, נעמה (7) וליטל (3).
במאי 2001 אם מקריית מוצקין השליכה את תינוקה שהיה בן ארבעה וחצי חודשים מחלון ביתם. היא נידונה על כך ל-12 שנות מאסר.
בדצמבר 2002 הטביע למוות אלי פימשטיין את בתו הודיה קדם בביתו בירושלים. הוא נידון על כך למאסר עולם.
במאי 2008 אירע רצח רוז פיזם בידי אמה וסבה, שהשליך את גופתה לירקון. שניהם נדונו למאסר עולם.
בשנת 2008 אולגה בוריסוב מראשון לציון הטביעה למוות את בנה בן ה-4 בחוף הים בבת ים. היא נידונה על כך ל-8 שנות מאסר.
בשנת 2008 רגינה קרוצ'קוב הטביעה את בנה בגיגית. היא נידונה על כך ל-12 שנות מאסר.
ביולי 2010 איתי בן דרור רצח בדקירות סכין את שלושת ילדיו, בני 10, 8 ו-5, בביתם שבנתניה. לאחר הרצח הוא ניסה להתאבד אך כשל בכך.
בינואר 2017 רצח נדב סלע במושבה מגדל בדקירות סכין את אשתו, שני ילדיו ואת בן השכנים. הוא נידון לארבעה מאסרי עולם.
ביולי 2024 רצחה סיגל יאנה איצקוביץ את בנה ליאם בן ה-6 בהרצליה באמצעות גרזן.
ראו גם

התעללות בילדים
רצח על חילול כבוד המשפחה
הערות שוליים

↑  Greenfeld, Lawrence A.; Snell, Tracy L. (2000-03-10). "Women Offenders" (PDF). NCJ 175688. U.S. Department of Justice, Bureau of Justice Statistics. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2010-06-03. נבדק ב-2018-05-29.
↑  Friedman, S. H.; Horwitz, S. M.; Resnick, P. J. (2005). "Child murder by mothers: A critical analysis of the current state of knowledge and a research agenda". Am J Psychiatry. 162 (9): 1578–1587. doi:10.1176/appi.ajp.162.9.1578. PMID 16135615.
↑  Hoyer, Marisol Bello, and Meghan. "Parents who do the unthinkable -- kill their children". USA TODAY. ארכיון מ-15 בפברואר 2020. נבדק ב-1 במאי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Findings from most in-depth study into UK parents who kill their children". University of Manchester. 5 באפריל 2013. ארכיון מ-16 במאי 2020. נבדק ב-26 בפברואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Spousal revenge rare motive for killing kids, experts say". CTV News. 2010-11-16. ארכיון מ-2021-08-21. נבדק ב-2017-01-25.
↑  Jiaquan Xu;  et al. (16 בפברואר 2016). "Deaths: Final Data for 2013" (PDF). cdc.gov. ארכיון (PDF) מ-31 במאי 2016. נבדק ב-1 במאי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Holmes, Ronald M.; Holmes, Stephen T. (2001). Murder in America. Thousand Oaks, California: Sage Publications, Inc. p. 116.
↑  "Why do families kill their daughters?". BBC News (באנגלית). 2014-05-29. נבדק ב-2024-07-04.
↑  The Eighteenth Century: European States, International Wars, and Social Chang (עמ' 538-532), מתוך הספר AP European History
↑  Stone, Lawson (2016). Joshua, Judges, Ruth. Tyndale House. p. 358. ISBN 9781414398792. ארכיון מ-1 ביוני 2024. נבדק ב-29 ביולי 2018. But did Jephthah actually offer his daughter as a burnt offering? The majority view for centuries has been that he did. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  A. B. C. News, Video Diane Downs laughs while reenacting shooting of 3 children: Part 2, ABC News (באנגלית)
↑  L. A. Times Archives, Local News in Brief : Bodies Identified as Child Actress, Mother, Los Angeles Times, ‏1988-07-29 (באנגלית)
↑  Susan Smith, Mother Who Killed Kids: 'Something Went Very Wrong That Night', NBC News, ‏2015-07-23 (באנגלית)
↑  Andrea Yates case: Expert: Mom believed she was battling Satan - CNN.com, edition.cnn.com
↑  בנות הזוג נפלו מהצוק עם ששת הילדים, באתר ynet, 6 באפריל 2019
↑  A. B. C. News, Josh Powell Tried to Kill Sons With Hatchet Before Fatal Explosion, ABC News (באנגלית)
1 2  זעזעו את המדינה: היסטוריה של אמהות רוצחות, באתר ynet, 10 בנובמבר 2010
↑  שרון רופא, 12 שנות מאסר לאם שרצחה את תינוקה, באתר ynet, 7 במאי 2001
↑  אבי כהן, חשד: אם הטביעה למוות את בנה בחוף בת-ים, באתר ynet, 28 באוגוסט 2008
↑  ורד לוביץ', 12 שנות מאסר לאם שהטביעה את בנה בגיגית, באתר ynet, 20 בדצמבר 2009
↑  רענן בן-צור, אב רצח את שלושת ילדיו בשנתם וניסה להתאבד, באתר ynet, 24 ביולי 2010
↑  רענן בן צור, חשד: אם רצחה את בנה בן ה-6 בדקירות בהרצליה, באתר ynet, 16 ביולי 2024
שידורי המהפכה

| --- | --- |

לוגו "שידורי המהפכה"
 סוגה:  מערכונים ופארודיה
 יוצרים:  אסי כהן, גורי אלפי
 כותבים:  אסי כהן, גורי אלפי, ארז טל, אילן קובץ', עמית בחובר
 בימוי:  שחר ברלוביץ'
 שחקנים:  אסי כהן וגורי אלפי
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  8
 הפקה
 עורכים:  שחר ברלוביץ', אסי כהן, גורי אלפי
 אורך פרק:  30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 2 (רשת)   בשידורים חוזרים: רשת - ערוץ 13 (2018)
 תקופת שידור מקורית:  5 ביולי 2002 – 30 באוגוסט 2002
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
שידורי המהפכה הייתה תוכנית מערכונים ישראלית, פארודית-סאטירית, בכיכובם של אסי כהן וגורי אלפי (המוכרים בשם הבמה "אסי וגורי"), ששודרה בקיץ 2002 במסגרת זכיינית השידור רשת בערוץ 2.
התוכנית, שנוצרה ונכתבה על ידי אסי וגורי עצמם, נבנתה כלוח שידורים אלטרנטיבי של זכיינית שידור פיקטיבית בשם "שידורי המהפכה", שנבנה, ברובו, על פי זכיינית השידור האמיתית של התוכנית - רשת, מבחינת מבנהו, עיצובו ופרסומו. במהלך התוכנית שודרו זו לאחר זו "תוכניות" מקוריות, באופן הומוריסטי כמובן, וכן פרסומות, קדימונים, תשדירים ומבזקי חדשות מקוריים, ממש כפי שלוח שידורים טלוויזיוני עובד במציאות.
בין התוכניות, ניתן למצוא פארודיות בולטות המבוססות על תוכניות אמיתיות של אותן השנים. "שידורי המהפכה" זכתה להצלחה רבה ולנתוני רייטינג מרשימים, ורוב משפטי המחץ ומערכוניה המובילים הפכו במהרה לקטעי קאלט בקרב צופי הטלוויזיה. למרות הצלחתה הרבה, יצרו צמד הקומיקאים עונה יחידה, הכוללת שמונה פרקים ולקט סיכום אחד בלבד.
לוח השידורים של "שידורי המהפכה" > תכנים מובילים

"חדשות שידורי המהפכה": מבזקי חדשות אשר שודרו בפתיחת ובסיום התוכנית. באמצע התוכנית שודרה "המהדורה המרכזית" שהייתה מהדורה מעט ארוכה יותר מהאחרות.  את החדשות הנחו צמד המנחים שניר ושניר, בגילומם של אסי וגורי. במהלך המהדורה דיווחו השניים ידיעות מפוברקות, מנותקות מכל היגיון והומוריסטיות בכללותן. לעיתים גלשו החדשות לנתיבים אישיים או לקצוות אבסורדיים לחלוטין, כמו הגרלות משונות (כהתבדחות על "הכספת"), חטיפות מסתוריות (בסגנון "בשידור חוקר") וכתבי חוץ מגוחכים. כל מהדורה הסתיימה בתחזית מזג האוויר, שהונחתה על ידי מרגלית, סבתו במציאות של אסי כהן, אשר נוהגת להזכיר, במשפט קבוע, כי: "מחר יהיה חם ומגניב". בין המנחים בלטה מערכת יחסים קרובה במיוחד, על גבול הרומנטית, המבוססת על משברי זוגיות והווי נישואים הומוריסטי, בעיקר כהתבדחות על חשבון מיקי חיימוביץ' ויעקב אילון, שהגישו את חדשות ערוץ 2 תוך יצירת מתח רומנטי. שיא בדיחה זו בא לידי ביטוי בנשיקה הומוסקסואלית בין צמד המנחים, המבוססת על נשיקת ליל-הסילבסטר המפורסמת של חיימוביץ' ואילון.
"אהבות ושקרים": במהלך הפרקים שודרה אופרת הסבון הפיקטיבית "אהבות ושקרים". ב"אהבות ושקרים" שוחקו מגוון של דמויות, הן על ידי אסי וגורי, והן על ידי שחקני אופרות-סבון אמיתיות, כשהקשר ביניהן אינו ברור ונוטה להשתנות בחוסר היגיון וביתר מלודרמה מודגשים. רוב עלילת ה"סדרה" התרחשה באזורים נדושים, כמו בית חולים או משרד חברה. ניתן לראות ב"אהבות ושקרים" פרודיה בולטת על אופרת הסבון המפורסמת "רמת אביב גימל".
"דוד ותקווה": דוד ותקווה הן צמד של דמויות מוכרות שאסי וגורי החלו לגלם עוד בתוכנית המערכונים "דומינו" וב"רק בישראל". ב"שידורי המהפכה" שיחקו הדמויות במתכונת של קומדיית מצבים: כאשר במהלך פרקי ה"סדרה" עברו הזוג הלא-יוצלח מספר חוויות קומיות ומגוחכות, בעוד שברקע מתואר סיפור האהבה שלהם מהתחלתו ועד סופו, דרך קשייהם היומיומיים המוכרים מסדרות מהז'אנר, כמו אימוץ כלב. הסדרה לוותה, כיאה לז'אנר, בצחוקים מוקלטים ובמחיאות כפיים מזויפות, כאשר הזוג מנהל שיחות סאטיריות.
"תשדירי הפרסומות של קוקו": בין התכנים, הופיעו מספר רב של פרסומות לאלבומיו של הזמר המזרחי הפארודי - קוקו, אותו גילם אסי כהן, בליווי הקלידן שלו - סטיב, בגילומו של גורי אלפי. בין התשדירים הופיעו שיריו ההומוריסטיים של קוקו: "פקח אני פורק סחורה", "את מסננת אותי", "משה, אתה לא קיפוד" ו"מי נתן לך רישיון ילדה?", כאשר קוקו והקלידן שלו מופיעים על רקע קליפים באיכות רעה ובטעם זול, כיאה לפרסומות מקוונות אלו. לקראת סיום העונה, ועקב האהדה הרבה לדמות זו, שודרו קטעים מיוחדים של קוקו, כמו סיפור התמכרותו הנורא לטופי (פארודיה על התמכרות לסמים), הפרסומת שלו ל"שוקו-קוקו" (פרודיה על השתתפותו של סאבלימינל בפרסומת "שוקו קרלו") וספיישל "חברים שרים קוקו" באירוח הזמרים המפורסמים: ערן צור, דני סנדרסון, דוד ד'אור ועברי לידר. באוקטובר 2002 יצא אלבום ובו שנים-עשר משירי התוכנית. השיר "פקח אני פורק סחורה" יצא כסינגל לתחנות הרדיו, ואף הגיע למצעד הפזמונים העברי השנתי. דמותו של קוקו  לאחר ירידת התכנית המשיכה בתוכנית "איפה אתה חי?!" בזכיינית  קשת.
לוח השידורים של "שידורי המהפכה" > תכנים ודמויות נוספים

"ערב שלום עם פרוספר": פארודיה ישירה על תוכנית הבידור "ערב טוב עם גיא פינס". במהלך התוכנית מראיין פרוספר מגוון ידוענים, ובייחוד אמריקאים, בלשון אנגלית דלה, במטרה להציגם כאווילים כאשר הם מדברים עברית. כמו כן, ישנו רצף של קטעים בהם מפורסמים שונים אומרים "היי פרוספר" כפרודיה על "היי גיא", האמרה המפורסמת מ"ערב טוב עם גיא פינס". בכתוביות הסיום ניתן לראות שאת כל תפקידי הבמה מגלם פרוספר. הפינה המשיכה בתוכנית "ערב אדיר", לאחר ירידת התכנית "שידורי המהפכה".
"נשית": התבדחות על תוכנית האירוח של עינת ארליך, ובייחוד על רצף האורחים הרב ביניהם מפזזת נופר שמרליך, אותה מגלמת רותם אבוהב, בניסיון למלא את זמן השידור. עוד עניין בולט עליו צחקו בתוכנית הוא הריונה של ארליך, המוצג באופן ברור במהלך התוכנית.
"כוכבים ומזלות": פרודיה על תוכניתה של ג'ודי שלום ניר מוזס "ג'וד לאק", על האופן בו מתייחסת מוזס למרואיינה בחיבת יתר ועל איוולתה הבולטת, בעיקר ביחסה לבעלה, סילבן שלום. במהלך התוכנית היא מראיינת דמויות רוחניות בצורה מגוחכת.
"פגישה לילית": פרודיה על תוכנית האירוח הלילית של קובי מידן. בגרסתם של אסי וגורי מאופיינים המראיין והמרואיין בעייפות עד שינה, וברוגע מופרז המוביל למצבים מגוחכים. המרואיינים השונים מאופיינים בחוסר עניין מוחלט (למשל, נכדו של ש"י עגנון או מומחה לחקלאות מצרית עתיקה) והמראיין כרציני יתר על המידה וסתמי.
"משפחת בתחת": קומדיית מצבים משפחתית, המשלבת: אב, אם, סבתא וילד, על משפחה מטופשת הנוהגת להכניס בכל מצביה השונים התבדחות מוגזמת בתיאור המילה "בתחת" המלווה בהתפרצות צחוק סוערת ומגוחכת, והיוותה למעשה גרסה פארודית לסיטקום "נשואים פלוס".
"הימרי פלדמן": הילר בעל מבטא אמריקאי בולט, הנוהג להשלות מטופליו בטריקים קסומים מטופשים, ולחשוף את נטיותיהם המיניות כהומוסקסואלים, באמירת המשפט "עצור! אתה הומו!". במהלך הפרקים התראיין הימרי במספר תוכניות אירוח מפוברקות, כאשר סיפור חייו מתאפיין בחוסר היגיון מוחלט. דמותו לאחר ירידת התכנית המשיכה בתוכנית "איפה אתה חי?!" בזכיינית  קשת.
"בין הקורות": תוכנית ספורט פיקטיבית, בהנחיית מוטי בר-אור, שהוא פרודיה על שדר הספורט הידוע, מודי בר-און. הוא מאופיין בדיבור מוארך וחסר עניין על נושאים טפלים. בתוכנית הספורט מאופיין כמנחה שאינו יודע דבר בספורט, ובתוכניתו ההיסטורית מאופיין בצורה בה נחשף מעבר לאובייקטים שונים ומסביר בקול רם את עובדותיו חסרות הבסיס. נוהג לסיים כל משפט במילה "תבלו".
"תשדירים וקדימונים": במהלך הפרקים הופיעו מספר רב של תשדירים בין התכנים. אחד התשדירים הבולטים היה ערב זיכרון מיוחד לציון שנה לפירוק להקת היי פייב, בנוסח יום הזיכרון ליצחק רבין. עוד תשדיר מיוחד היה להצגת קשיי האנשים שעשו תואר אקדמי כללי. בין הקדימונים היה ערב מיוחד לאיחוד האצ"ל בהנחיית אוליק הליצן, התוכנית "איש עם מצית בעין" ותוכנית העוקבת אחר משתמטים מזויפים מהצבא ובחירת ראש הממשלה בסגנון טקס מלכת היופי.
משתתפים נוספים > משתתפים קבועים

רותם אבוהב
שלישיית מה קשור
שרון טייכר (קריין)
יובל סמו
דוד קיגלר
אורי אומנותי
שרי אלפי
מרגלית קלדס
אודי ואביעד
עמית בחובר
לירון לב
אדיר מילר
שירלי שוורצברג
לירון זייד
רועי ארז
משתתפים נוספים > אורחים מיוחדים

דני סנדרסון
עברי לידר
דוד ד'אור
ערן צור
דני רופ
שי אביבי
צביקה הדר
טל מוסרי
יגאל בשן
יוסף משה ולירו

| --- | --- |

 לידה:  14 בנובמבר 1882 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  6 ביולי 1945 (בגיל 62) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 
יוסף משה וָלֵירוֹ (14 בנובמבר 1882 – 6 ביולי 1945) היה שופט יהודי בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל. היה אחד משופטי ההרכב במשפט נאשמי רצח ארלוזורוב ופסק בדעת מיעוט כי יש לזכות את הנאשם אברהם סטבסקי.
ביוגרפיה > ראשית דרכו

יוסף משה ולירו נולד בירושלים בשנת 1882 למשפחת ולירו, משפחת הבנקאים הספרדית הידועה בתולדות היישוב. סבו יעקב ולירו היה מייסד השושלת, שפתח בשנת 1848, יחד עם שותפים נוספים, את הבנק הראשון בארץ ישראל בעת החדשה – בנק ולירו ושות'. אביו היה חיים אהרן ולירו, איש עסקים ואיש ציבור בירושלים בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. השירותים הפיננסיים שסיפק בנק ולירו שבבעלותו קידמו את הקהילה היהודית בירושלים ובארץ ישראל, וההון שהוזרם באמצעות הבנק הושקע ברכישת קרקעות ובבנייה, בפיתוח תשתיות ובדחיפת ירושלים הנחשלת של המאה ה-19 אל המתווה של ערים מודרניות.
בצעירותו למד ולירו משפטים באוניברסיטת לוזאן שבשווייץ, ובשנת 1912 קיבל תואר דוקטור למשפטים.
סיפור אהבתו ללאה אבושדיד, שנחשבה לאחת הצעירות היפות בירושלים באותה עת, היה נושא לשיחה בפי בני היישוב. היא הייתה בת למשפחה נכבדה מהקהילה המוגרבית, והזוג עמד להינשא, אך קם לה מחזר אחר, העיתונאי איתמר בן-אב"י, ששבה את לבה ונישא לה. ב-1912 נסע ולירו לרוסיה, ושם נשא לאשה את לאה בתיה שייקביץ', שהייתה דוקטור לרפואה. בשנת 1914 התיישבו בני הזוג בקהיר, שבה עבד כעורך דין. בשנת 1916 שבו לירושלים. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים,  שני בנים ובת.
ביוגרפיה > במלחמת העולם הראשונה ולאחריה

במהלך מלחמת העולם הראשונה התנדב ולירו לצאת את הארץ לדמשק במקום אביו הזקן והחולה, במסגרת הגירוש של מנהיגי היישוב בידי ג'מאל פחה.
לאחר המלחמה היה לשופט במסגרת הממשל הצבאי הבריטי (OETA – Occupied Enemy Territory Administration), שקדם למנדט. בשנת 1920 נתמנה לשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים.
ביוגרפיה > משפט רצח ארלוזורוב

ב-16 ביוני 1933 אירע בתל אביב אירוע שנודעה לו השפעה עצומה על תולדות היישוב והדיו לא נמוגו במשך עשרות השנים שחלפו מאז – הרצח של ד"ר חיים ארלוזורוב, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, משרד החוץ של המדינה שבדרך. בליל שבת, בשעת ערב, כאשר יצאו חיים ארלוזורוב ואשתו סימה לטיול רגלי לאורך חוף הים הם הותקפו על ידי שני אנשים. אחד מהם האיר על בני הזוג בפנס והשני ירה בד"ר חיים ארלוזורוב והרגו. לאחר מכן הסתלקו שני המתנקשים בריצה ונעלמו. כחשודים ברצח נעצרו כעבור זמן שני אנשים, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, חברי התנועה הרוויזיוניסטית. הם הועמדו לדין בבית המשפט לפשעים חמורים בירושלים. משפטם החל ב-23 באפריל 1934. אב בית הדין היה השופט הבריטי אוון קורי, המשנה לזקן השופטים, ולצדו ישבו בדין השופט הבריטי אוליבר פלאנקט, ממלא מקום נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים והשופט הערבי עלי חסנה מבית המשפט המחוזי בירושלים. השופט היהודי בהרכב היה ד"ר יוסף משה ולירו. התביעה ייחסה לנאשמים רצח ממניע פוליטי, בשל היריבות העזה שהייתה באותו זמן בין תנועתם לבין תנועת העבודה ומפא"י שעמדו אז בראש הנהגת היישוב, ובעיקר בשל מסע הסתה חריף שניהלו הקיצוניים מבין הרוויזיוניסטים, אנשי "ברית הביריונים", נגד חיים ארלוזורוב באופן אישי.
ב-8 ביוני 1934 ניתן פסק הדין, שהיה קצר ולקוני לאמור:
"בית המשפט מצא ברוב דעות, כי בתל אביב, בליל 16–17 ביוני 1933, בכוונה תחילה, הנאשם אברהם סטבסקי נטל חלק ברציחתו במזיד של ד"ר חיים ארלוזורוב כשעקב אחריו, המתין לו, עצר אותו וכיוון עליו אור מפנס חשמלי ובהתקרבו אליו ביצע עבירה בניגוד לסעיף 170 של קוד הענישה וחלק 3 פסקאות b ו-e של הפקודה לתיקון החוק הפלילי 1927.
ביחס לנאשם צבי רוזנבלט, לא מצא בית המשפט ראיה מהותית נוספת, כנדרש בחלק 5 של הפקודה לתיקון חוק הראיות 1924, כעדות מסייעת לזיהויו על ידי הגב' ארלוזורוב. הנאשם צבי רוזנבלט לפיכך מזוכה מהעבירה שבה הואשם."
בהמשך קרא השופט קורי את גזר הדין:
פסק הדין ניתן ברוב דעות של שני השופטים הבריטים והשופט הערבי. השופט ולירו מאידך, בדעת מיעוט, פסק שיש לזכות את הנאשמים, שכן הרצח אירע אגב ניסיון לתקיפה מינית.
בפסק דינו החולק כתב השופט ולירו:
"לאחר שיקול זהיר של משפט זה אני קובע את העובדות הבאות:
בנסיבות אלה ולאחר עיון בעניין זה בכללו, הריני בא למסקנות הבאות:
לפיכך אני מזכה את הנאשמים."
לאחר סיום המשפט המשיך השופט ולירו לכהן כשופט בית המשפט המחוזי בירושלים. בשנת 1935 נתמנה להיות שופט בבית המשפט העליון המנדטורי. הוא פרש מהשיפוט בשנת 1938.
יוסף משה ולירו נפטר בשנת 1945.
לקריאה נוספת

'ולרו, יוסף משה', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 206. (הספר בקטלוג ULI)
שבתי טבת, רצח ארלוזורוב, תל אביב: שוקן, 1982.
אב"א אחימאיר, המשפט, בהוצאת הוועד להנצחת כתביו, 1968.
רות קרק, משפחת ולירו: שבעה דורות בירושלים 1800–1948, הוצאת גפן, 2005.
הערות שוליים

1 2  אריה דיין, ולירו — בנקים צדקה, גלות וכס־המשפט., כל העיר, 21 בנובמבר 1980
↑  אילן היוחסין של משפחת ולירו, כל העיר, 21 בנובמבר 1980
↑  פסק דינו המלא של השופט ולירו,  הירדן, 19 ביוני 1934
↑  ד"ר י.צ. ולירו ז"ל, הארץ, 8 ביולי 1945
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012371377105171  VIAF: 18168590503518222273   WorldCat (עם VIAF): 18168590503518222273
טבח איוואשבקה

| --- | --- |
 תאריך:  24 באפריל 2016 
 סוג:  ניסיון לרצח, רצח 
 נשק:  מקלות
 הרוגים:  6 
 פצועים:  1 
 
טבח איוושבקה הוא כינוי לרצח של שישה מבני משפחה ופציעה אנושה של שביעית בליל 24 באפריל 2016 בכפר איוושבקה, מחוז המשנה סזרנסקי, במחוז סמרה, רוסיה.
הקורבנות כללו את קולונל אנדריי גושט, סגן ראש מפקדת המשטרה במחוז סמרה ולשעבר ראש משטרת סיזראן בשנים 2013–2015, אשתו, אמו ואביו, גיסתו ובתה. אחיינית נוספת, בת 7, שרדה למרות פציעות נרחבות ותרדמת ארוכה.
הערכה ראשונית

אחיו של אנדריי גושט, יבגני, חזר הביתה בסביבות השעה 7:30 בבוקר לאחר שעבד במשמרת לילה, מצא את הגופות והתקשר לשירותי החירום. הקורבנות הוכו קשה במקלות ובגופתו של אנדריי גושט היו כמה סימני עינויים כאילו נחקר על ידי הרוצחים. השוטרים גילו עד מהרה כי שרת הקלטת הווידאו למצלמות טלוויזיה במעגל סגור סביב הבית נגנב על ידי הרוצחים אולם לשלוש מצלמות מתחת לגג היו מכשירי הקלטה נפרדים (פנימיים). מספר עובדות מוזרות הפכו את המקרה לחשוד בהרבה: אנדריי גושט שכר אבטחה לשמירה על הבית ומשפחתו בזמן שעבד בעיר סמרה אך שחרר את המשמר בכל פעם שהיה בבית בעצמו (כפי שהיה באותו יום ראשון); יתר על כן, למשפחה היה כלב שמירה שהורעל רק שבוע לפני כן.