stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גלולה
הערות שוליים

↑  רמי רחמימוב (2004). מהפכת המוח: תקשורת, מחלות נפש וסמים. רעננה: מכון ון ליר בירושלים הקיבוץ המאוחד.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph126407 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סן מרינו באירוויזיון

| --- | --- |

 מדינה:  סן מרינו סן מרינו
 רשת שידור:  SMRTV
 השתתפות ראשונה:  סרביה בלגרד, 2008
 זכיות:  0
 השתתפויות:  13
 היעדרויות:  2
 אירוח האירוויזיון:  לא אירחה
 השתתפות אחרונה:  שוודיה מאלמה, 2024
להקת "מיודיו" בבלגרד (2008)
ולנטינה מונטה במאלמה (2013)
ולנטינה מונטה בקופנהגן (2014)
מיקאל פרניולה ואניטה סימונצ'יני בווינה (2015)
סרהאט בסטוקהולם (2016)
ולנטינה מונטה וג'ימי וילסון בקייב (2017)
ג'סיקה וג'ניפר ברנינג בליסבון (2018)
סרהאט בתל אביב (2019)
סן מרינו נטלה חלק באירוויזיון 13 פעמים החל מהצטרפותה לתחרות ב-2008. סן מרינו היא המדינה החמישים שהצטרפה לתחרות ופרשה מהתחרות ב-2009 ו-2010. מיקומה הטוב ביותר של סן מרינו באירוויזיון הוא המקום ה-19 בגמר, שהגיעה אליו באירוויזיון 2019.
רקע

סן מרינו הצטרפה לאירוויזיון בשנת 2008. רשת השידור של סן מרינו, SMRTV, הודיעה בנובמבר 2007 שהיא שוקלת להצטרף לאירוויזיון לראשונה ב-2008, אך הדבר היה תלוי בבעלי המניות של רשת השידור של סן מרינו. נכון ל-2008, חצי מהמניות של SMRTV היו שייכות ל-RAI, רשת השידור האיטלקית שפרשה מהתחרות ב-1997. בנובמבר 2007 הודיעה רשת השידור של סן מרינו שהיא אכן תשתתף באירוויזיון 2008 שנערך בבלגרד, סרביה.
מאחר שרשת השידור של סן מרינו הודיעה על השתתפותה באירוויזיון, הוטל עליה לבחור את תהליך בחירת השיר לתחרות. לבסוף הודיעה רשת השידור שהשיר הראשון שיישלח לאירוויזיון מטעם סן מרינו ייבחר על ידי בחירה פנימית.
אירוויזיון 2008

צוות שופטים היה אחראי לבחירת השיר לאירוויזיון מתוך מאגר שירים שהוגשו על ידי כל מי שרצה להישלח לאירוויזיון. המועד האחרון להגשת מועמדות היה 25 בפברואר 2008. עד לסגירת ההרשמה הוגשו לרשת השידור של סן מרינו 50 שירים מכל רחבי אירופה. זמרים איטלקים רבים קיוו להשתתף באירוויזיון תחת ייצוגה של סן מרינו, כולל הצמד שייצג את איטליה באירוויזיון 1997, ז'ליס. שירים מקדם אירוויזיון של מדינות אחרות גם כן הוגשו ל-SMRTV והם כללו בין היתר את השיר "If You Never Back" ("אם לעולם לא תחזור") של הזמר האזרי אלנור חוסיינוב, ואת השיר "We Are One" ("אנחנו אחד") של הזמר המולדבי אלקה.
ב-11 במרץ 2008 הודיע צוות השופטים שהנציגות הראשונה של סן מרינו באירוויזיון תהיה הלהקה הסן מרינית-איטלקית "מיודיו" עם השיר "Complice" ("שותף") שבוצע בשפה האיטלקית. הלהקה מורכבת מניקולה דלה וולה (שירה), פאולו מצ'ינה (גיטרה), אנדראה מרקו 'פולי' פוליצ'ה (גיטרת בס), פרנצ'סקו סאנצ'יסי (קלידים) ואלסנדרו גובי (תופים). אל הלהקה הצטרפה אניקו פוסטאי, מעצבת ורקדנית בלה סקאלה שבמילאנו.
רשת השידור של סן מרינו אמרה שהיא מאמינה כי הכוריאוגרפיה היוותה חלק חשוב מההופעה של הלהקה, כמו השיר עצמו, והיא החליטה להשתמש ב"השפעה רגשית" להופעה.
אירוויזיון 2008 > באירוויזיון

מאחר שרק 4 המממנות של התחרות (בריטניה, גרמניה, ספרד וצרפת) והזוכה משנה שעברה עולות אוטומטית לגמר התחרות (והחל משנת 2011 גם איטליה), נאלצה סן מרינו להשתתף בחצי הגמר של התחרות. ב-2008 החל תהליך בחירה חדש למדינות המשתתפות באחד מחצאי הגמר על-מנת לצמצם הצבעות ממדינות שכנות והצבעות מהגרים כפי שהתרחש עד אז. הגרלת המדינות לחצאי הגמר שהתרחשה ב-28 בינואר 2008, העלתה שסן מרינו תיקח חלק בחצי הגמר הראשון שנערך ב-20 במאי 2008. אף על פי שהיא נבחרה לקחת חלק בחצי הגמר הראשון, הודיעה רשת השידור הסן מרינית שהיא תשדר את שני חצאי הגמר, ובכך תאפשר לחלקים באיטליה לצפות באירוויזיון בפעם הראשונה זה שנים אחדות.
הלהקה הופיעה בחצי הגמר הראשון כשהיא חמישית בסדר ההשמעה מתוך 19 מדינות שהופיעו באותו ערב. בהופעה לבשו חברי הלהקה חליפה שחורה, כשהחליפה של כל חבר בלהקה מעוצבת באופן שונה.
ההופעה של הלהקה לא הצליחה להרשים את הקהל, וסן מרינו הצליחה לקבל 5 נקודות בסך-הכול – 2 נקודת מאנדורה, ו-3 נקודות מיוון – ובכך היא התמקמה במקום האחרון בחצי הגמר. בעקבות המקום האחרון שקיבלה סן מרינו, היא הפכה למדינה השמינית שמסיימת במקום האחרון בהשתתפות הראשונה שלה.
סן מרינו לא הצליחה להעפיל לגמר התחרות גם בשנת 2011, והיא סיימה רק במקום ה-16 בחצי הגמר עם 34 נקודות. בשנת 2012 שלחה סן מרינו לתחרות את הזמרת ולנטינה מונטה, ובאותה שנה סן מרינו שוב לא הצליחו להעפיל לגמר התחרות, והיא סיימה במקום ה-14 בחצי הגמר עם 31. בשנת 2013 שלחה לאירוויזיון סן מרינו שוב את הזמרת ולנטינה מונטה, וההערכה הייתה שסן מרינו אכן תעבור את שלב חצי הגמר באותה שנה ותעפיל לגמר, אך השיר הגיע רק למקום ה-11 בחצי הגמר עם 47 נקודות, רק מקום אחד לפני המקום ה-10 שממנו כן עולים לגמר. בשנת 2014 סן מרינו שוב שלחה לאירוויזיון את הזמרת ולנטינה מונטה, ובשנה זו הצליחה סן מרינו להעפיל מהמקום ה-10 בחצי הגמר עם 40 נקודות לגמר התחרות, בו סיימה במקום ה-24 עם 14 נקודות.
ב-2019 סן מרינו שלחה את סרהט לאירוויזיון בתל אביב, סרהט העפיל לגמר וסיים במקום ה19 עם 77 נקודות (ההישג הטוב ביותר של סן מרינו בתחרות עד היום).
הפרישה מהתחרות ב-2009

תחילה תכננה רשת השידור של סן מרינו להשתתף באירוויזיון 2009 שנערך במוסקבה, רוסיה. שר התרבות הסן מריני הודיע לאחר האירוויזיון הקודם שיש להם תקוות טובות לחזור לתחרות. אולם רשות השידור הודיעה שהיא תצפה בתחרות של 2008 ותחליט עד סוף השנה אם להשתתף גם בתחרות של 2009.
תחילה היו שמועות שרשות השידור של סן מרינו אכן תפרוש מהתחרות ב-2009 עקב המיקום הנמוך שקיבלו ב-2008. רשות השידור זעמה מהשמועות והיא אישרה את השתתפותה באירוויזיון 2009. בסופו של דבר רשות השידור פרשה מהתחרות לאחר שכבר תכננה להשתתף בה. הפרישה לא הייתה בגלל המיקום הנמוך של סן מרינו ב-2008, אלא עקב קשיים כלכליים של רשות השידור, SMRTV.
SMRTV אישרה שהיא לא תיקח חלק גם באירוויזיון 2010 בעיקר בגלל קשיים כלכליים, אך ציינה שיש לה כוונות לחזור בעתיד ואף לקחת חלק באירוויזיון הילדים.
החזרה לתחרות ב-2011

ב-10 בדצמבר 2010 הודיעה רשת השידור כי היא תחזור לאירוויזיון 2011 שנערך בדיסלדורף. סן מרינו השתתפה בחצי הגמר הראשון שנערך ב-10 במאי עם השיר "Stand by" שבוצע על ידי הזמרת סניט. השיר לא העפיל לשלב הגמר.
בשנים 2012, 2013 ו-2014, הזמרת הסמרינזית ולנטינה מונטה ייצגה את סן מרינו, ובכל אחת מהפעמים השיגה מחדש את התוצאה הטובה ביותר של סן מרינו בתחרות עד שלב זה. ב-2014, עם השיר "Maybe", סן מרינו עלתה לגמר לראשונה בהיסטוריה, ולא חזרה אליו עד 2019.
בשנת 2015, מיקלה פרניולה ואניטה סימונצ'יני ייצגו את המדינה בשירם "Chain of Lights", והגיעו במקום לפני-אחרון בחצי הגמר. סרהאט ייצג את המדינה ב-2016 עם שיר הדיסקו "I Didn't Know", וכמעט עלה לגמר.
ב-2017, ולנטינה מונטה שוב ייצגה את סן מרינו בליווי הזמר האמריקני ג'ימי וילסון. שירם הגיע במקום האחרון בחצי הגמר עם נקודה אחת בלבד, התוצאה הכי פחות טובה שאי פעם הושגה תחת שיטת התוצאות החדשה.
החזרה לתחרות ב-2011 > באירוויזיון 2018 ואחריו

בשנת 2018, רשות השידור הסמרינזית החליטה לקיים קדם אירוויזיון במקום לבחור אמן שיממן את הוצאות ההשתתפות, כפי שנעשה מאז חזרת המדינה לתחרות ב-2011. האודישנים למציאת האמן נערכו באינטרנט, והשתתפו בה אמנים מכל רחבי העולם. בקדם השתתפו שני אמנים ישראלים, אורי אגם ויהודה גברה. גברה עלה לגמר החי בברטיסלאבה, בו השתתפו עשרה אמנים, והגיע במקום האחרון. השיר הנבחר היה "Who We Are" של ג'סיקה מוסקט וג'ניפר ברנינג, זמרות ממלטה וגרמניה. שירן הגיע במקום הלפני-אחרון בחצי הגמר, וקדם האירוויזיון בוטל.
בשנת 2019, סרהאט ייצג את המדינה בפעם השנייה באירוויזיון שהתקיים בתל אביב. שירו "Say Na Na Na" הגיע במקום ה-19, המקום הגבוה ביותר של סן מרינו בהיסטוריית התחרות. האייקוניות של סרהאט זיכתה אותו בחיקוי של אלי פיניש בתוכנית "ארץ נהדרת".
בשנת 2021 יצגה סנהיט את סן מרינו בפעם השנייה לאחר 2011, עם הראפר פלו ריידה, עם השיר Adrenalina.
למרות הציפיות והמיקום הגבוה שאליו הגיע סן מרינו לראשונה בהימורים, השיר סיים במקום ה-22 בגמר, עם 50 נקודות בלבד.
השירים שייצגו את סן מרינו באירוויזיון

שורה בצהוב מסמלת ניצחון של המתמודדת באותה תחרות

 שורה באפור מסמלת תחרות בה המתמודדת הגיעה למקום השני

 שורה בחום מסמלת תחרות בה המתמודדת הגיעה למקום השלישי

 שורה באדום מסמלת תחרות בה המתמודדת דורגה במקום האחרון

 שורה בירוק-זית מסמלת תחרות ממנה המתמודדת פרשה או שלא השתתפה לאחר שכבר נבחר שיר
| שנה | מבצע | שיר | תרגום לעברית | גמר | ניקוד | חצי גמר | ניקוד |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2008 | להקת "מיודיו" | "Complice" | "שותפה לפשע" | X | X | 19 | 5 |
לא נטלה חלק בין השנים 2009-2010
| 2011 | סנהיט | "Stand By" | "אעמוד בצד" | X | X | 16 | 34 |
| 2012 | ולנטינה מונטה | "The Social Network Song" | "שיר הרשת החברתית" | X | X | 14 | 31 |
| 2013 | ולנטינה מונטה | "Crisalide (Vola)" | "גולם (תעוף)" | X | X | 11 | 47 |
| 2014 | ולנטינה מונטה | "Maybe" | "אולי" | 24 | 14 | 10 | 40 |
| 2015 | מישל פרניולה ואניטה סימונצ'יני | "Chain of Light" | "שרשרת של אור" | X | X | 16 | 11 |
| 2016 | סרהאט | "I Didn't Know" | "לא ידעתי" | X | X | 12 | 68 |
| 2017 | ולנטינה מונטה וג'ימי וילסון | "Spirit Of The Night" | "רוח של הלילה" | X | X | 18 | 1 |
| 2018 | ג'סיקה מוסקט וג'ניפר ברנינג | "Who We Are" | "מי שאנחנו" | X | X | 17 | 28 |
| 2019 | סרהאט | "Say Na Na Na" | "תגיד נה נה נה" | 19 | 77 | 8 | 150 |
| 2020 | סנהיט | "Freaky!" | "מטורף!" | התחרות בוטלה בשנה זאת | התחרות בוטלה בשנה זאת | התחרות בוטלה בשנה זאת | התחרות בוטלה בשנה זאת |
| 2021 | סנהיט ופלו ריידה | "Adrenalina" | "אדרנלין" | 22 | 50 | 9 | 118 |
| 2022 | אקילה לאורו | "Stripper" | "חשפנית" | X | X | 14 | 50 |
| 2023 | פיקד ג'קס | "Like an Animal" | "כמו חיה" | X | X | 16 | 0 |
| 2024 | מגארה | "11:11" | "11:11" | X | X | 14 | 16 |
| 2025 | גברי פונטה | "Tutta l'Italia" | "כל איטליה" |  |  |  |  |
ראו גם

סן מרינו באירוויזיון למוזיקאים צעירים
הערות שוליים

↑  אירוויזיון 2019 פגישת מחזור - mako, נבדק ב-2020-08-08
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 1a35d21f-d908-44ab-b44a-539d57c62477
אורלנדו מג'יק

אורלנדו מג'יק (אנגלית: Orlando Magic) היא קבוצת כדורסל מהעיר אורלנדו שבפלורידה, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NBA. הקבוצה משובצת בבית הדרום-מזרחי שבאזור המזרח, ומארחת את משחקיה הביתיים באולם אמוויי סנטר.
המועדון נוסד בשנת 1989 בעיר אורלנדו כקבוצת הרחבה, ובשורותיו בלטו בעבר, בין היתר, השחקנים שאקיל אוניל, פני הארדוויי, ניק אנדרסון, גרנט היל, טרייסי מקגריידי, סטיב פרנסיס, דווייט הווארד, הידו טורקוגלו ורשארד לואיס. הקבוצה זכתה באליפות המזרח בעונות 1995 ו-2009, אולם בשתי הפעמים הפסידה בסדרת גמר ה-NBA. החל משנת 2011 המועדון הוא היחיד המייצג את העיר אורלנדו בארבע ליגות הספורט הגדולות של ארצות הברית (NFL, MLB, NBA ו-NHL).
היסטוריה > 1989-1992: הקמת המועדון

אורלנדו מג'יק הצטרפה לליגת ה-NBA כקבוצת הרחבה בשנת 1989. תחרות שנערכה בחסות האורלנדו מג'יק והעיתון אורלנדו סנטיאל איפשר לקהילה להציע שמות למועדון החדש. לתחרות הוצעו כ-4,300 שמות שצומצמו ל"היט", "טרופיקס", ג'וייס" ו"מגיק". ב-27 ביולי 1986 הוכרז, כי הוועדה בחרה את השם "מג'יק" שישמש את המועדון החדש מאורלנדו בליגת ה-NBA‏. המג'יק היה אחד מארבעת המועדונים שזכו בזכות להצטרף לליגת ה-NBA יחד עם שארלוט הורנטס, המיאמי היט ומינסוטה טימברוולבס. תחילה, תכננה הנהלת הליגה להתרחב בשלוש קבוצות, כאשר אחד מהזיכיונות יגיע למדינת פלורידה, אך כאשר גם קבוצות הבעלים של מיאמי וגם זו של אורלנדו הוקמו, החליטה ועדת ההרחבה של הליגה כי ארבעה מועדונים יצטרפו לליגה במקום שלושה, ואישרה לשתי קבוצות המשקיעים להקים קבוצות לליגת ה-NBA‏. המג'יק הפכו למועדון הספורט הראשון מאזור העיר אורלנדו המשחק באחת מליגות הספורט הבכירות, וסכום הכניסה לליגה נקבע על 32.5 מיליון דולר.
המג'יק שכרו את מאט גאוקאס כמאמן הראשי הראשון של המועדון, והוא השתתף בבחירתם של שנים עשר השחקנים הראשונים לקבוצה בדראפט הרחבה מיוחד שהתקיים ב-15 ביוני 1989. ב-27 ביוני 1989 בחרו המג'יק את ניק אנדרסון בבחירה ה-11 בסיבוב הראשון של הדראפט, שהפכה לבחירת הדראפט הראשונה של המועדון.
ב-4 בנובמבר 1989 שיחקו המג'יק את משחק הליגה הראשון שלהם מול ניו ג'רזי נטס באורלנדו ארנה והפסידו 106–111. כמה ימים לאחר מכן הגיע ניצחונם הראשון של המג'יק, כאשר גברו על ניו יורק ניקס 118-110. בשנה הראשונה השיגו המג'יק מאזן של 18–64 בתום העונה הסדירה כשבשורותיהם משחקים רג'י ת'יאוס, סקוט סקיילס, טרי קאטלדג', סם וינסנט, אוטיס סמית' וג'רי ריינולדס. בדראפט של שנת 1990, בחרו המג'יק את דניס סקוט כבחירה הרביעית. ב-30 בדצמבר 1990 השיג סקוט סקיילס 30 אסיסטים בניצחון 116–155 על הדנוור נאגטס, ובכך שבר את שיאו של קווין פורטר למספר אסיסטים במשחק בודד (29)‏. סקיילס נבחר לשחקן המשתפר של העונה בסוף העונה, והמג'יק היו לקבוצה בעלת השיפור הגדול ביותר במאזנה באותה עונה. הפורוורד דניס סקוט קלע 125 סלים של שלוש נקודות באותה עונה, וקבע שיא NBA לסלי שלוש נקודות בידי שחקן העונה הראשונה. סקיילס נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה. למרות המאזן השלילי של 31–51 בסיומה של העונה הסדירה, 40 מתוך 41 משחקי הבית של המג'יק נמכרו מראש.
ב-19 בספטמבר 1991 רכשה משפחת דהווס את שארית הבעלות על המועדון תמורת 85 מיליון דולר וראש המשפחה ריצ'רד דהווס הפך לבעלים של המועדון. עונת 1991/1992 הייתה מאכזבת עבור המג'יק, כאשר כמה שחקנים החמיצו משחקים רבים עקב פציעות. דניס סקוט שיחק רק 18 משחקים, ניק אנדרסון החמיץ 22 משחקים, סטנלי רוברטס, ג'רי ריינולדס, בראיין ויליאמס, סם וינסנט ואוטיס סמית' החמיצו לפחות 27 משחקים כל אחד. עם המחסור בשחקנים בריאים, דשדשה הקבוצה והפסידה 17 משחקים ברציפות. היא סיימה את העונה הסדירה במאזן של 21–61. למרות זאת עדיין הצליחו המג'יק למלא את אולמם הביתי בכל משחק.
היסטוריה > 1992-1996: הגעתו של שאקיל אוניל

ההיסטוריה של המג'יק השתנתה ב-17 במאי 1992, כאשר המועדון זכה בבחירה הראשונה של הדראפט. המג'יק בחרו את הסנטר שאקיל אוניל מאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה, שנחשב ל"פרס" הגדול ביותר בדראפט מאז בחרו הניו יורק ניקס את פטריק יואינג. שאקיל, סנטר המתנשא לגובה של 216 סנטימטרים, השפיע מיידית על המג'יק, והוביל את המועדון למאזן של 41-41.המג'יק הפכו שוב למועדון המשתפר ביותר ב-NBA, כשהשתפרו ב-20 משחקים בעונת 1992/1993 יחסית לעונה שקדמה לה. אוניל היה לרוקי הראשון הנבחר לנבחרת האולסטאר מאז מייקל ג'ורדן בשנת 1985. אוניל גם נבחר לרוקי השנה לעונת 1992/1993. למרות נוכחותו של אוניל החמיצה הקבוצה את משחקי הפלייאוף כיוון שסיימה את העונה הסדירה בשוויון עם אינדיאנה פייסרס במקום השמיני בדירוג הבית המזרחי, כאשר הפייסרס מחזיקים בשובר שוויון בעקבות מאזן טוב יותר במפגשים בין שתי הקבוצות.
אף על פי שהחמיצו כחוט השערה את משחקי הפלייאוף ועקב כך זכו לבחור את הכדור האחרון בהגרלת מיקום הקבוצות בבחירת הדראפט הקרובה, הצליחו המג'יק לזכות שוב בבחירה הראשונה בדראפט של שנת 1993. קודם לדראפט, עזב גאוקאס את תפקיד המאמן הראשי, ובמקומו מונה בראיין היל לתפקיד מאמנה השני של המג'יק. בדראפט, בחרו המג'יק את כריס ובר, אך העבירו אותו לגולדן סטייט ווריורס תמורת הבחירה השלישית, הגארד פני הארדוויי ושלוש בחירות סיבוב ראשון עתידיות. עם השילוב של אוניל והארדוויי, הפכו המג'יק לקבוצה דומיננטית ב-NBA, כשהשיגו את עונת 50 הניצחונות הראשונה בתולדות המועדון, כשסיימו את העונה הסדירה במאזן של 32–50. המג'יק הצליחו להעפיל אל הפלייאוף בפעם הראשונה, כאשר הם מדורגים במקום הרביעי במזרח, אך הודחו כבר בסיבוב הראשון על ידי אינדיאנה פייסרס לאחר שהובסו 0–3, וסיימו בכך את העונה.
בעונת 1994/1995, עונתם השישית של המג'יק, נרכש שחקן האולסטאר הוראס גרנט כשחקן חופשי משיקגו בולס. המג'יק הצליחו להשיג מאזן של 25–57 בתום העונה הסדירה, הטוב ביותר במזרח, זכו בתואר האליפות של הבית האטלנטי והפכו למועדון השני המהיר ביותר המגיע לגמר ה-NBA בהיסטוריה של הליגה. בפלייאוף ניצחו המג'יק את בוסטון סלטיקס, שיקגו בולס ואת אינדיאנה פייסרס, והתקדמו אל גמר ה-NBA. עם זאת, הם הפסידו בגמרליוסטון רוקטס שהביסו אותם סוויפ, 0–4 בגמר.
בעונת 1995/1996, שוב היו המג'יק בפסגת המזרח והבית האטלנטי כאשר סיימו את העונה הסדירה במאזן 22–60, בהנהגתם של אוניל והארדווי, אך דורגו במקום השני אחרי השיקגו בולס שסיימו את העונה הסדירה במאזן 72-10 הטוב ביותר בליגת ה־NBA עד אז. בינתיים, הג'נרל מנג'ר פאט ויליאמס קודם לתפקיד סגן נשיא המועדון, והוחלף ב-29 באפריל 1996 בידי סגן נשיא פעולות הכדורסל במועדון, ג'ון גבריאל. בפלייאוף, לאחר שהמג'יק גברו על דטרויט פיסטונס ואטלנטה הוקס, הם פגשו את הבולס בגמר המזרח. מול שילוב של ג'ורדן, סקוטי פיפן, ודניס רודמן, נחלו המג'יק תבוסה של 0–4 בגמר המזרח.
היסטוריה > 1996-2000: עידן פני הארדוויי

במהלך הפגרה עזב שאקיל אוניל את הקבוצה כשחקן חופשי ועבר ללוס אנג'לס לייקרס, מותיר אחריו חור עצום בקבוצה. במהלך אמצע העונה, ובעידודם של השחקנים שהפכו לבלתי מרוצים, פיטרה הנהלת המג'יק את המאמן בראיין היל ומינתה במקומו את ריצ'י אדובאטו כמאמן לתקופת ביניים לשארית העונה. תחת שרביט האימון שלו הצליחו במג'יק להשיג מאזן של 12–21 ולסיים את העונה במאזן של 37–45. את הקבוצה הנהיגו באותה עונה פני הארדוויי, דארל ארמסטרונג, המנהיג האמוציונאלי ורוני סייקלי שנרכש מגולדן סטייט ווריורס. בפלייאוף המג'יק כמעט והצליחו להפתיע את מיאמי החזקה בסיבוב הראשון, כשהצליחו למשוך את הסדרה למשחק חמישי ומכריע, וזאת לאחר שהפסידו בשני המשחקים הראשונים.
לקראת עונת 1997/1998 שכרו המג'יק את צ'אק דיילי לתפקיד המאמן הראשי. בנוסף, חבר היכל התהילה, ג'וליוס ארווינג, הצטרף להנהלת המועדון. פעולות אלה נתו למג'יק תקוות גדולות לעונה שבפתח, אך העונה הייתה מלווה בפציעות, כאשר הארדוויי נאלץ לצפות מהספסל ברוב משחקי העונה. אנדרסון, יחד עם הרכש החדש שהיה שחקן חופשי בו אאוטלו, הובילו את הקבוצה למאזן המכובד של 41-41, והחמיצו במעט את הפלייאוף. בנוסף, רוני סייקלי הועבר במהלך העונה לניו ג'רזי נטס תמורת שלושה שחקנים ובחירת דראפט אחת.
בעונת 1998/1999, עם בחירתם של מייקל דוליאק ומאט הארפרינג כבחירות ה-12 וה-15 בדראפט של שנת 1998 (בהתאמה), עם הארדוויי הבריא ואנדרסון, השתוו המג'יק למיאמי היט במאזן הטוב ביותר באזור המזרח בעונה המקוצרת עקב שביתת השחקנים  - 17–33. ארמסטרונג הוביל שוב את הקבוצה עם יכולותיו האמוציונאליות, כשהוא זוכה בפרסי השחקן השישי של העונה והשחקן המשתפר של העונה. בנוסף, רכשו המג'יק את אחד השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA, דומיניק וילקינס, יחד עם אחיו ג'רלד וילקינס. שניהם היו מעבר לשיאם, אך עדיין נחשבו לשחקנים טובים. בעונה הסדירה דורגו המג'יק במקום השלישי לאחר שוויון עם ההיט ופגשו את הפילדלפיה 76'. פילדלפיה, בהובלתו של אלן אייברסון, הפתיעה את המג'יק וגברה עליהם 1–3 בסיבוב הראשון. המג'יק החליטו לשנות את צבעי המועדון לראשונה בתולדותיו, והחליפו את צבעי הפסים בכוכבים.
בשנת 1999 המג'יק, תחת ניהולו הג'נרל מנג'ר ג'ון גבריאל, שמאוחר יותר נבחר למנהל השנה, שכרו את המאמן הצעיר דוק ריברס. גבריאל פירק את שארית הקבוצה הקודמת של המג'יק ושלח את הארדוויי בטרייד לפיניקס סאנס תמורת דני מאנינג (שמעולם לא לבש את מדי המג'יק), ופאט גאריטי ושתי בחירות דראפט עתידיות. המג'יק הפכו לקבוצה בעלת סגל שחקנים לא מוכר ובלתי מנוסה, כאשר את סרט הקפטן ענד בו אאוטלו ובן וולאס הצעיר. יחד עם המאמן ריברס הם הובילו את המג'יק למאזן של 41-41, והחמיצו במעט את הפלייאוף. בסופה של העונה נבחר ריברס למאמן השנה. בעונה זו דבק הסלוגן "לב ודחיפה" בקבוצה, כאשר הקבוצה נודעה בסגנון משחק המאופיין בעבודה קשה.
היסטוריה > 2000-2004: עידן טרייסי מקגריידי

בפגרה שלאחר מכן, גבריאל, שלרשותו עמד מרווח גדול מתקרת השכר של הליגה, ניסה לפתות שלושה שחקנים שהפכו לחופשיים עם סיומה של העונה: טים דאנקן, גרנט היל, וטרייסי מקגריידי. דאנקן העדיף להישאר בסן אנטוניו ספרס, והמגיק רכשו את היל, שהיה שחקן אול סטאר קבוע, ואת מקגריידי. עם מקגריידי והיל יחדיו, הייתה הציפייה כי המג'יק יהפכו לכוח דומיננטי במזרח, אך היל, שסבל מבעיית קרסול, החמיץ את רובה של העונה ושיחק רק ארבעה משחקים. במהלך עונת  2000/2001 פרח מקגריידי והפך לכוכב, כשהפך לקלע המוביל של הליגה. עם התוספת של מייק מילר שהגיע מהדראפט, הצליחו המג'יק להגיע למאזן של 39–43, שכלל ריצה של תשעה ניצחונות רצופים, והגיעו שוב אל משחקי הפלייאוף. מקגריידי נבחר למשחק האול סטאר ונבחר לחמישייה השנייה של העונה. מילר זכה בפרס רוקי השנה באותה העונה. בפלייאוף, פגשו המג'יק בסיבוב הראשון את מילווקי באקס שהיו לכוח עולה באותה עונה. הבאקס ניצחו בסדרה 1–3.
בעונת 2001/2002 הוביל מקגריידי את המג'יק למאזן של 38–44, אך היל עדיין היה מוגבל מאוד עקב פציעת הקרסול ממנה המשיך לסבול, ולא שיחק במשך רובה המכריע של העונה. מקגריידי, יחד עם ארמסטרונג, מילר, וקלעי שלוש הנקודות המצטיין פאט גאריטי, יצרו את בסיס הקבוצה לאותה עונה. מקגריידי נבחר לחמישיית העונה לראשונה בקריירה ונבחר בפעם השנייה ברציפות למשחק האול סטאר. המג'יק נוצחו שוב בסיבוב הראשון של הפלייאוף בידי שארלוט הורנטס, בהנהגתו של בארון דייוויס בתוצאה 1–3.
בעונת 2002/2003, עם רכישתו של גורדן גיריצ'ק ודרו גודן מהממפיס גריזליס בתמורה למייק מילר, הוביל מקגריידי שוב את המג'יק למאזן של 40–42. מקגריידי הוביל את הליגה בנקודות כשהשיג 32.1 נקודות למשחק בממוצע, נבחר בפעם השנייה לחמישיית העונה, והופיע בפעם השלישית במשחק האול סטאר. על אף שעדיין סבלו מהיעדרותו של היל עקב פציעת הקרסול הטורדנית ממנה סבל, הצליחו המג'יק להגיע אל משחקי הפלייאוף עונה שלישית ברציפות, אך לאחר שהוביל 1–3 בסדרה של הטוב מ-7 משחקים, גמגמו המג'יק ונוצחו 3–4 בסיומה של הסדרה  על ידי הדטרויט פיסטונס. בסיומה של הסדרה צוטט מקגריידי שאמר: "זה יכול להיות נחמד להגיע פעם לסיבוב השני".
עונת 2003/2004 הייתה עונתם ה-15 של המג'יק והתבררה כאחת העונות הקשות ביותר בתולדות המועדון. גם לאחר רכישתם של השחקנים החופשיים הוותיקים טיירון לו, וג'וואן הווארד, השתרכו המג'יק בשלב מוקדם של העונה. לאחר שניצחו במשחק הראשון, הפסידו המג'יק ב-19 משחקים ברציפות, ובכך קבעו שיא מועדון שלילי. המג'יק סיימו את העונה במאזן 21–61 מאכזב, הגרוע בליגת ה-NBA. למרות זאת, סיים מקגריידי את העונה כקלעי המוביל של הליגה, כשהוא משיג 28.0 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר לחמישיית השנייה של העונה ולמשחק האול סטאר בפעם הרביעית ברציפות. באמצע רצף 19 ההפסדים של המג'יק במהלך העונה, פוטר המאמן דוק ריברס, ועוזר המאמן ג'וני דייוויס החליף אותו. בנוסף הוחלף הג'נרל מנג'ר גבריאל בידי ג'ון וייסברוד.
היסטוריה > 2010-הווה: אולם חדש, מראה חדש

בציפייה למעברה של הקבוצה לאולם החדש, אמוויי ארנה, עדכנו המג'יק את סמל הקבוצה. הם השאירו את הכדור אך שינו את צורת הכתב כך שיתאים לצורת הכיתוב על המדים. המג'יק אמורים לארח את סוף שבוע האול סטאר של שנת 2012. בנוסף שינה המועדון את המדים החלופיים של המועדון לשחור.
בקיץ שנת 2010 החתימו המג'יק את כריס דוהון, שחקנה לשעבר של הניו יורק ניקס, וקוונטין ריצ'רדסון, שחקנה לשעבר של המיאמי היט.
ב-18 בדצמבר 2010, לאחר שהפסידו בחמישה מששת המשחקים האחרונים שלהם, ביצעו המג'יק טרייד ענק שכלל את הפיניקס סאנס והוושינגטון ויזארדס. המג'יק העבירו את וינס קרטר, מרצ'ין גורטאט, ומיקאל פיאטרוס לפיניקס ססאנס תמורת הידו טורקוגלו (שהוביל את המג'יק לגמר ה-NBA בשנת 2009, בו הפסידו ללוס אנג'לס לייקרס 1–4), ג'ייסון ריצ'רדסון, וארל קלארק. רשארד לואיס הועבר לוושינגטון ויזארדס תמורת גילברט ארינאס.
המג'יק סיימו את העונה הסדירה עם 52 ניצחונות, שהציבו אותם במקום השני בבית הדרום-מזרחי. אך הופתעו ונוצחו בידי האטלנטה הוקס בשישה משחקים, בסיבוב הראשון של פלייאוף 2011, הייתה זו הפעם הראשונה בה המאמן סטן ואן גנדי הודח בסיבוב הראשון של הפלייאוף.
בעונת 12–2011 אורלנדו סיימה במקום השישי במזרח והפסידה לאינדיאנה בסיבוב הראשון בחמישה משחקים בלי הווארד הפצוע שחתם על חוזה לעוד עונה.
אולמות ביתיים > אמווי ארנה (אולם לשעבר)

האמווי ארנה נפתח בשנת 1989 ושימש כאולם הביתי של המג'יק מתחילת דרכם בליגת ה-NBA ועד לסוף עונת 10–2009. במקור הוא נודע בשם האורלנדו ארנה, במהלך העשר שנים הראשונות. בשנת 1999, TD ווטרהאוס רכשו את הזכויות על שם האולם ושינו את השם ל-TD ווטרהאוס סנטר. בדצמבר 2006, נרכשו הזכויות לשם בידי חברת אמוויי לארבע שנים. האולם גם שימש כאולם הביתי של האורלנדו פרדטורס והאורלנדו שארקס מליגת כדורגל האולמות, כמו כן לכמה אירועי ספורט ובידור.
אולמות ביתיים > אמווי סנטר

אולמם החדיש של האורלנדו מג'יק, האמווי סנטר נפתח רשמית ב-1 באוקטובר 2010. המג'יק ארחו את משחק הקדם עונה הראשון באמווי סנטר ב-10 באוקטובר נגד הניו אורלינס הורנטס. משחק הפתיחה של עונת 11–2010 נערך ב-28 באוקטובר נגד הוושינגטון ויזארדס. המג'יק נצחו את שני משחקים אלה. באמווי סנטר נמצא מסך הטלוויזיה הגדול ב-NBA. אולם זה משמש גם כאולמם הביתי של קבוצת הליגת הפוטבול האמריקאית באולמות סגורים, האורלנדו פרדטורס וקבוצת ההוקי מהמיינור ליג, אורלנדו סולאר ברס.
ב-4 במאי 2010, הודיע קומישינר ה-NBA, דייוויד סטרן כי העיר אורלנדו נבחרה לארח את סוף שבוע האול סטאר של שיערך בשנת 2012 באמווי סנטר.
לוגואים

סמל הקבוצה בין השנים 1989–2000
סמל הקבוצה בין השנים 2000–2010
סמל הקבוצה מאז שנת 2010
מאמני הקבוצה

מעודכן לסוף עונת 2023/2024:
| מאמן | שנים | עונה סדירה> משחקים | עונה סדירה> ניצחונות | עונה סדירה> הפסדים | עונה סדירה>  % הצלחה | פלייאוף> משחקים | פלייאוף> ניצחונות | פלייאוף> הפסדים | פלייאוף>  % הצלחה | הישגים | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מאט גוקאס | 1989–1993 | 328 | 111 | 217 | 338. | — | — | — | — | — |  |
| בראיין היל | 1993–1997 | 295 | 191 | 104 | 647. | 36 | 18 | 18 | 500. | — |  |
| ריצ'י אדובאטו | 1997 | 33 | 21 | 12 | 636. | 5 | 2 | 3 | 400. | — |  |
| צ'אק דיילי | 1997–1999 | 132 | 74 | 58 | 561. | 4 | 1 | 3 | 250. | — |  |
| דוק ריברס | 1999–2003 | 339 | 171 | 168 | 504. | 15 | 5 | 10 | 333. | זוכה פרס מאמן העונה (2000) |  |
| ג'וני דייוויס | 2003–2005 | 135 | 51 | 84 | 378. | — | — | — | — | — |  |
| כריס ג'נט | 2005 | 18 | 5 | 13 | 278. | — | — | — | — | — |  |
| בראיין היל (2) | 2005–2007 | 164 | 76 | 88 | 463. | 4 | 0 | 4 | 000. | — |  |
| סטן ואן גנדי | 2007–2012 | 394 | 259 | 135 | 657. | 59 | 31 | 28 | 525. | — |  |
| ז'אק ווהן | 2012–2015 | 216 | 58 | 158 | 269. | — | — | — | — | — |  |
| ג'יימס בורגו | 2015 | 30 | 10 | 20 | 333. | — | — | — | — | — |  |
| סקוט סקיילס | 2015–2016 | 82 | 35 | 47 | 427. | — | — | — | — | — |  |
| פרנק ווגל | 2016–2018 | 164 | 54 | 110 | 329. | — | — | — | — | — |  |
| סטיב קליפורד | 2018–2021 | 227 | 96 | 131 | 423. | 10 | 2 | 8 | 200. | — |  |
| ג'מאל מוזלי | 2021–הווה | 246 | 103 | 143 | 419. | 7 | 3 | 4 | 429. | — |  |
מנהלי הקבוצה (ג'נרל מנג'רים)

| ג'נרל מנג'ר | תקופה | הישגים |
| --- | --- | --- |
| פאט ויליאמס | 1987–1996 | – |
| ג'ון גבריאל | 1996–2004 | זכייה בפרס מנהל העונה (2000) |
| ג'ון וייסברוד | 2004–2005 | – |
| דייב טוורדזיק ואוטיס סמית' | 2005–2006 | – |
| אוטיס סמית' | 2006–2012 | – |
| רוב האניגן | 2012–2017 | – |
| ג'ף ולטמן | 2017–הווה | – |