stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נילוס

ערך זה עוסק בנהר באפריקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  6,695 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  2,830 מ"ק לשנייה 
 אגן ניקוז:  3,349,000 קמ"ר
 מוצא:  רואנדה יער ניוגווה
 גובה מוצא הנהר:  1,134 מטרים
 יובלים:  עטברה, ואדי חמאמת 
 שפך:  מצרים הדלתא של הנילוס
 מדינות באגן הניקוז:  אוגנדה אוגנדה אריתריאה אריתריאה אתיופיה אתיופיה בורונדי בורונדי דרום סודאן דרום סודאן הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו טנזניה טנזניה מצרים מצרים סודאן סודאן צ'אד צ'אד קניה קניה רואנדה רואנדה
 אגן הניקוז של הנילוס
 
הנילוס הכחול (מימין) והלבן (משמאל) מתמזגים בסמוך לאי תותי (קצהו הצפוני בתחתית התמונה) שבסודאן
נילוס (מיוונית עתיקה: Νεῖλος; בערבית: النيل, אַ-נִּיל; באנגלית וסוואהילי: Nile; בלוגנדה: Kiira, קִירַה; באמהרית: አባይ ወንዝ, אֶבַּיי וֶנְז; בנוביאנית: Áman Dawū; בקופטית: Ⲫⲓⲁⲣⲟ, פִיאַרוֹ) או היְאוֹר (באשורית: Yaruʾu) הוא נהר הזורם ביבשת אפריקה. יחד עם נהר האמזונאס, הנילוס נחשב לאחד משני הנהרות הארוכים בעולם. אורכו של הנילוס 6,655 קילומטר ושטח אגן הניקוז שלו הוא 3,490,000 קילומטר רבוע, כעשירית משטחה של אפריקה. לנילוס שני מקורות עיקריים: הנילוס הלבן המתחיל באפריקה המשוונית והנילוס הכחול המתחיל באתיופיה. הנהר מהווה עורק חיים למצרים, סודאן ודרום סודאן, וזהו מקור המים העיקרי במדינות צחיחות אלו.
שמות הנהר

במונח המקרא, הנהר נקרא "נהר מצרים", "היאור","השיחור" או "מי השיחור".
בספרו "וזה גבול הארץ" משער החוקר חיים בר-דרומא כי הכינוי שיחור נקרא על שם האל המצרי חוֹר (הידוע כיום בשם היווני הורוס), שגונן על הגבול המזרחי של מצרים העתיקה, ואילו "שי-חור" פירושו "מימיו של חור", שד״ל מייחס את שם זה למילה היוונית שהגייתה: מֱלַאנַה Μέλανα ומשמעותה 'שחרות'. מקורו של השם העברי הנוכחי הוא השם היווני  Νεῖλος, אשר ממנו התפתח גם השם הלועזי Nile, קיימת סברה כי השם "נילוס" הוא גלגול חוזר לעברית של המילה "נחל", שהשתבשה במעבר בין השפות.
בערבית הוא נקרא نهر النيل (נַהְר א-נִּיל ובתרגום נהר הנילוס).
הנילוס ומצרים העתיקה

הצפות הנילוס והצורך לחלק את המים לצורכי השקיית הגידולים החקלאיים יצרו מערכת אדמיניסטרטיבית מסודרת וכן תרמו לצורך במשטר מרכזי. בנוסף, יצר הצורך לחלוקת המים אמצעי מדידה שונים, כדוגמת הנילומטר. הביטוי "קנה מידה" הוא שריד לאחד מאמצעי מדידה אלו – קנה שעליו היו סימנים שעל פיהם פתחו וסגרו מגופים וניתבו את זרימת המים לתעלות שונות.
חלקי הנילוס

הנילוס עובר דרך אוגנדה, קניה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (לשעבר זאיר), אתיופיה, דרום סודאן, סודאן ומצרים בה הוא נשפך לים התיכון. כיוון זרימתו הוא מדרום לצפון.
את מקורות הנילוס הכחול גילה לעולם המערבי מגלה הארצות הסקוטי ג'יימס ברוס בשנת 1770. על מקורות הנילוס הלבן הייתה מחלוקת בין סר ריצ'רד פרנסיס ברטון, שטען שמקורו באגם טנגניקה, לבין ג'ון הנינג ספיק, שטען שמקורו באגם ויקטוריה. בשנת 1875 קבע סר הנרי מורטון סטנלי שמקור הנהר הוא אגם ויקטוריה מכיוון שמאגם טנגניקה לא יוצא נהר לכיוון צפון.
חלקי הנילוס > הנילוס הלבן

לעיתים נחשב אגם ויקטוריה למקור הנילוס, אך גם לאגם זה יש מספר נהרות הנשפכים לתוכו. היובל הארוך ביותר הוא נהר לובירונזה (Luvironza) בבורונדי שנשפך לנהר רורובו (Rurubu) ליד העיר קיינזה בבורונדי, שנשפך לנהר קאגרה (Kagera River) הנשפך לאגם ויקטוריה בטנזניה ליד העיר בוקובה (Bukoba). לכן, מבחינה הידרולוגית, נהר לובירונזה הוא מקור הנילוס האמיתי.
הנילוס הלבן יוצא מאגם ויקטוריה במפלי ריפון (Ripon Falls) ליד ג'ינג'ה (Jinja), אוגנדה בשם "נילוס ויקטוריה". הוא זורם כ-500 ק"מ לעבר אגם קיוגה, ומשם אל אגם אלברט. אחרי יציאתו מאגם אלברט מקבל הנהר את השם "נילוס אלברט". עם יציאתו מאגם אלברט זורם הנהר לסודאן. במדינה זו הוא מתאחד עם נהר גדול שאורכו כ-720 ק"מ ומקבל את השם "הנילוס הלבן". השם נובע מחומר לבן המומס במימיו. בסודאן הנהר ממשיך לזרום עד לח'רטום.
חלקי הנילוס > הנילוס הכחול

הנילוס הכחול מתחיל את זרימתו באתיופיה בגובה של כ-2,500 מטר מעל גובה פני הים בנהר "עבָאי הקטן", נופל לתוך אגם טאנה ויוצא ממנו כ"נהר עבאי". לאחר צאתו מגבולות אתיופיה הוא זורם צפונה עד לסביבות ח'רטום, בירת סודאן.
חלקי הנילוס > הנילוס המאוחד

הנילוס הכחול והלבן מתאחדים בח'רטום, בירת סודאן, ומשם זורם הנילוס המאוחד דרך מצרים עד הים התיכון. בדרך הוא מתחבר לנהר העטברה. צורתו של שפך הנילוס לים התיכון דומה לאות היוונית דלתא (Δ) ולכן קרוי אזור זה "הדלתא של הנילוס". בעבר זרם עם מי הנילוס גם סחף אדמה שהצטבר בדלתא בגלל היחלשות עוצמת זרם הנהר. הסחף יצר בדלתה שטח של אדמה יציבה, פורייה וטובה מבחינה חקלאית בניגוד לחולות המדבר הנודדים שסביבה. מי הנילוס מתחפרים באדמה זו בניסיון לחפש דרכים נוספות להגיע לשפכו בגלל כוח המשיכה ונוצרים עשרות זרמי מים קטנים. כל אלו יוצרים אדמה פורייה ואידיאלית לגידולים חקלאיים.
מקורם של 90% מהמים ו-96% מהסחף של הנילוס באתיופיה. רוב המים, כ-59%, מקורם בנילוס הכחול, והיתר ביובלים שונים שנשפכים לתוך הנילוס. בליה ושינוע המשקע מתרחש רק בתקופה הגשומה באתיופיה בקיץ כשהגשמים ברמת אתיופיה חזקים במיוחד. בשאר עונות השנה זרם היובלים שמתנקזים לנילוס חלש.
השפעתו הדמוגרפית של הנילוס

הנילוס חוצה את העיר ח'רטום ואת העיר קהיר. שתי המדינות של ערי הבירה האלו מתייחסות לנילוס כאל עורק חיים של ממש, שכן הוא מקור מים חשוב ויחיד בסביבה מדברית צחיחה, ואכן בבחינה של מפות פריסת התושבים במצרים וסודאן ניתן להבחין בעובדה שרובה הגדול של האוכלוסייה ומרבית הערים שוכנים לגדות הנילוס.
חלוקת מימי הנילוס

תשע מדינות שוכנות באגן ההיקוות של הנילוס ולאורכו: מצרים וסודאן במורד הנהר, אתיופיה, קניה, אוגנדה, רפובליקת קונגו הדמוקרטית, רואנדה, טנזניה ובורונדי במעלה הנהר. בהתאם להסכם שנחתם ב-1929 בין בריטניה לבין מצרים כאשר הבריטים שלטו באזור, נקבע כי מתוך 85 מיליארד המטרים המעוקבים הזורמים בנילוס מדי שנה, מכסתה של מצרים תהיה 48 מיליארד וזו של סודאן 4 מיליארד. בהתאם להסכם, ניתנה למצרים שליטה מלאה על הנהר לכל אורכו. נאסר על המדינות השוכנות על גדותיו לבצע כל עבודות בנילוס ובפלגים הזורמים אליו אשר יפגעו במכסתה של מצרים. למצרים ניתנה הזכות לקיים בדיקות שוטפות לכל אורכו של הנהר כדי להבטיח את ביצוע ההסכם ככתבו. בשנת 1959 חתמו מצרים וסודאן על תוספת להסכם 1929, המגדילה את מכסות שתי המדינות: מצרים קיבלה 55.5 מיליארד מטרים מעוקבים וסודאן 18.5 מיליארד, דהיינו 87% ממי הנהר.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20 החלו מדינות אפריקה, שיצאו לעצמאות למעט אתיופיה ב-1960, לדרוש את שינוי ההסכם של 1929 כדי להתאימו לצורכיהן שהלכו וגדלו. הן טענו כי ההסכמים שנחתמו בתקופה הקולוניאלית אינם הוגנים ולא נתנו ביטוי ריאלי לאינטרסים שלהן. זאת בנוסף לגידול האוכלוסייה שיוצר צורך מוגבר במי שתייה, ובמים לפיתוח החקלאות והתעשייה.
ב-14 במאי 2010 חתמו אתיופיה, טנזניה, אוגנדה, קניה, קונגו, רואנדה ובורונדי על הסכם חדש באוגנדה בעניין חלוקת מי נהר הנילוס, וזאת חרף התנגדותן של מצרים וסודאן, הצרכניות העיקריות של מימיו.
השקיה > במצרים

המצרים עושים שימוש במי הנילוס לטובת השקיה. השיפוע המצוי בין הנהר לאדמות לכל אורכו של הנהר הוא תופעה ייחודית אשר הופכת את השימוש במי הנילוס להשקיה לבר ביצוע.
המצרים היו הראשונים שהחלו בהשקיה כזו. השימוש הראשון בנילוס במצרים לצורכי השקיה החל כשזרעים נקלטו באדמה הבוצית שנותרה לאחר ההצפות העונתיות. שיטה זו שוכללה, ונוצרה השיטה המסורתית הידועה כ"אגן ההשקיה". במסגרת שיטה זו, האדמות במישורים שהוצפו במים מדי שנה, חולקו על ידי גדות למספר רב של אגנים בגדלים שונים. במהלך ההצפות, האגנים הוצפו במים למשך זמן של עד שישה שבועות, ולאחר מכן נוקזו. כשגובה פני המים ירד נותרה שכבה של סחופת נהר עשירה על האדמה. שיטה זו אפשרה לגדל יבול אחד בלבד מדי שנה, כך שהחקלאים היו נתונים לחסדי השינויים בהצפות השנתיות (ראו נילומטר).
לאורך גדות הנהר, באזורים הנמצאים מעל גובה השטחים המוצפים, נעשה שימוש בשיטות השקיה רב-שנתיות שמנתבות את המים במגוון שיטות מסורתיות כגון שימוש בבעלי חיים, שימוש במוטות ארוכים, ו"גלגל מים פרסי". בימינו החליפו משאבות מכניות את השיטות המסורתיות.
כתוצאה מהמגבלות של שיטת "השקיית האגן", לרוב מחליפות אותה שיטות ההשקיה הרב-שנתיות. שיטת ההשקיה הרב-עונתית נכנסה לשימוש במצרים לקראת סוף המאה ה-19; בשיטה זו נותבו מי הנילוס על ידי סכרים קטנים שנבנו על פני הנהר. במאה ה-20 הושלמה בנייתו של סכר אסואן וכך למעשה התבססה הדומיננטיות של שיטת ההשקיה הרב-שנתית.
השקיה > בסודאן

מדינה נוספת העושה שימוש במי הנילוס לצורכי השקיה היא סודאן, אם כי ההסתמכות שלה על הנהר אינה מוחלטת, מאחר שבאזור הדרומי של המדינה יורדת כמות גשם נאה. השימוש בהשקיית האגן בסודאן הוא מועט מאחר שפני השטח באזור זה אינם שווים, כמות הסחופת העשירה שנצברת אחרי ניקוז מי ההצפות היא פחותה בהשוואה לזו שבמצרים, וכמות המים המציפים את השטח משתנה בתנודות גדולות יחסית מדי שנה. החל משנת 1950 פינו השיטות המסורתיות של ההשקיה את מקומן ברוב האזורים בסודאן לטובת משאבות ממונעות הפועלות על גדות הנילוס לאורכה של המדינה. ההשקיה הרב-שנתית בסודאן החלה לאחר השלמת בנייתו של סכר סנאר על גדות הנילוס הכחול ב-1925. לאור הצלחת הסכר נבנו סכרים נוספים בהיקף גדול ברחבי המדינה.
תחבורה

נהר הנילוס משמש כנתיב ימי חשוב לתעבורת אנשים וסחורות. הדבר קורה בעיקר בעונת ההצפות אז התחבורה הממונעת אינה בת ביצוע. במצרים וסודאן, מרבית הערים ממוקמות על גדות הנהר כך שהמעבר ביניהן מתבצע לעיתים רבות באמצעות כלי שיט.
בסודאן, שירות התחבורה המסופק לאורך הנילוס מתפרס על פני כ-3,860 ק"מ. עד 1962 שירות זה היה היחיד שחיבר בין חלקיה הצפוניים לדרומיים של המדינה.
במצרים, הנקודה הדרומית ביותר אליה ניתן להגיע באמצעות שיט בנהר היא אסואן. אלפי סירות קטנות שטות בנתיבים הימיים של הנילוס ואזור הדלתא.
צמחייה ובעלי חיים בנילוס

באזורים שבהם לא קיימת השקיה מסודרת, חיי הצמחייה הפראית הטבעית מתאפשרים במידה רבה, הודות לכמויות הגשמים היורדות לאורך השנה. צמחייה אופיינית בחלק מאזורי הנילוס, בשל השילוב בין הגשמים והחום, היא יערות גשם טרופיים, המשתרע לאורך הנהר באזור קונגו, במישורים שסובבים את האגמים ובדרום מערב אתיופיה. ביערות אלו גדל מגוון רחב של עצים וצמחייה טרופיים, כגון עצי הובנה, בננה, גומי, במבוק ושיחי קפה. עירוב של קרקע מיוערת ואדמה ערבתית בא לידי ביטוי בדלילות ופיזור רחב של עצים בגובה בינוני המעוטרים בעלים דקיקים, כאשר הקרקע סביבם מכוסה בדשא ועשב רב-עונתי. מראה זה אופייני לחלקים גדולים הסובבים את האגמים, חלקים מהרמה האתיופית, האזורים שבשולי הנילוס הכחול ליד א-רוסייריס ובדרום אזור נהר הגזאל.
במישור הסודני, הנוף מתאפיין בתערובת של שיחים דקים, עצים קוצניים ואדמה ערבתית. סביבה זו סובלת מהצפות במהלך עונת הגשמים, בייחוד באזור הסאד של דרום מרכז סודאן, המהווה שטח של כ–100,000 מיילים רבועים. אדמה זו, יחד עם הגשמים המציפים אותה בעונתם, מהווים כר גידול נוח לצמחייה כגון גומא פפירוס, חזרן, קנה מצוי, סוף מצוי, חסה, מינים של חבלבל ויקינטון המים.
באזור שמצפון לקו רוחב 10 מעלות, נוצרה חגורה של סוואנה קוצנית, המתאפיינת באוכלוסייה מעטה של עצים, שיחים קוצניים ועשבייה העולה על פני השטח לאחר הגשמים. צפונית משם, במקומות בהם כמות הגשמים דלה יותר, מידלדלת הצמחייה עוד יותר ואזור זה מנוקד בשיחים קוצניים קטנים בלבד. מאזור ח'רטום וצפונה מתפרס מדבר בו כמות המשקעים זעומה. במקום זה כמעט שלא קיימת צמחייה, ועשבים קטנים לאחר הגשמים מחזיקים מעמד שבועות ספורים בלבד.
צפונה משם, במצרים, הצמחייה שעל גדות הנילוס היא ברובה תוצר של טיפוח והשקיה מלאכותית.
במערכת המים של הנילוס גדלים מינים רבים של דגים. אחד הבולטים בהם, המצוי במימיו העמוקים של הנהר, הוא נסיכת הנילוס, שמשקלו עשוי להגיע לכ-80 קילוגרמים. מינים נוספים הם אמנון, בינית, מספר מינים של שפמנון, דג חוטם הפיל, דג הנמר ומינים של סרדינים. מרבית המינים נפוצים לכל אורכו של הנהר וחלקם גם באגם ויקטוריה. מינים נוספים שהצליחו להשתרש בנהר הם הצלופח המצוי, שנדד דרומה והגיע עד לאזור ח'רטום, והצלופח הקוצני, אשר חי באגם ויקטוריה. במהלך השנים מעורבות האדם בנעשה בנהר הנילוס הובילה לפגיעה במינים רבים של דגים שנהגו לשרוץ בו. להקות דגים שלמות שניזונו ממימי הנילוס של מצרים במהלך עונת ההצפה התמעטו ואף נעלמו כליל מאז בנייתו של סכר אסואן הגבוה; מרבית המינים של דגי הנילוס הם נודדים, והסכר מנע מרבים מהם לנדוד אל עבר אגם נאצר.
בין בעלי החיים הרבים השוכנים בנילוס ניתן למצוא את תנין היאור, אשר מצוי במרבית חלקיו של הנהר. בניגוד למינים אחרים, מין זה עדיין לא הגיע לאגמים המצויים באגן העליון של הנהר. מינים נוספים של זוחלים החיים באגן הנילוס כוללים את הצב רך השריון, שלושה מינים של לטאת כוח וביניהם כוח הנילוס, וכ-30 מיני נחשים, אשר יותר מחצי מהם נחשבים לארסיים. ההיפופוטם, שבעבר היה מצוי לכל אורכו של הנהר, גדל כיום רק באזור הסאד שבסודאן ומדרום לו.
זיהום נהר הנילוס על ידי האדם

זיהום המים וזיהום האוויר בנהר הנילוס על ידי האדם הוא סוגיה מרכזית בשמירה עליו. ככל שהחקלאות, התיעוש והעיור בקרבת הנהר הלכו והתפתחו, כך הוחמרו תופעות הלוואי והזיהום הנלוות אליהם. לאחרונה נעשים מאמצים להפחית את הזיהום בנהר, אך הצלחתם נמוכה עדיין. למרות כל זאת, מרבית מימיו של הנהר נחשבים נקיים יחסית מרעלנים, וחלקם אף נחשבים בריאים.
גורמים משמעותיים בזיהום הנהר הם כימיקלים המשמשים לחקלאות, מתכות כבדות ופסולת המושלכת לנהר על ידי בני אדם.
זיהום נהר הנילוס על ידי האדם > מזהמים עירוניים

בעשורים האחרונים, בחלק מהערים מודרניות בעולם, המים בהם נעשה שימוש עוברים דרך מערכת ניקוז, אשר הופכת אותם ידידותיים לסביבה ככל הניתן לפני חזרתם לטבע; תהליך זה מונע התפתחותן של תופעות לוואי העלולות לפגוע בסביבה. אך המציאות בערים רבות הממוקמות על גדות נהר הנילוס היא שונה, מכיוון שהן עניות ואין ביכולתן לשאת בעלויות הגבוהות של טיהור המים. מסיבה זו, המים שהתושבים משתמשים בהם חוזרים לנהר ללא כל טיפול. מי השפכים כוללים בתוכם פתוגנים (מיקרו-אורגניזמים מחוללי מחלות), שאריות מזון, תרכובות חמצן ועוד. אלו מכילים מגוון מחלות וזיהומים הפוגעים באורגניזמים החיים במימי הנילוס. קיימות מספר תוכניות במחוזות שונים לאורך הנילוס שתכליתן הוא טיפול במי השפכים, אך קצב הריבוי הטבעי המהיר באזור מקשה על הצלחתן.
זיהום נהר הנילוס על ידי האדם > זיהום חקלאי

המים המוזרמים על ידי הסקטור החקלאי מכילים חומרים מזהמים העלולים להשפיע על מערכת החיים בנהר לרעה. מדובר בחומרים מסוכנים כגון מלחים, זרחן, חנקן ושאריות חומרי הדברה. זרימת השפכים החקלאיים מגיעה ממספר רב של מוקדים, מה שמקשה על היכולת למזער את הפגיעה בנהר. סכנה נוספת טמונה ביכולתם של השפכים החקלאיים במקרים רבים לחלחל אל מי התהום. לאחרונה, בשל תקנים מחמירים בנוגע לשימוש בכימיקלים לצורכי חקלאות, חלה הפחתה מסוימת בכמות החומרים המזהמים המגיעה אל נהר הנילוס.
זיהום נהר הנילוס על ידי האדם > זיהום תעשייתי

על גדות הנילוס קיימות ערים מתועשות רבות. לאורך הנהר ישנם כ-700 מתקנים תעשייתיים. בשפכים של מתקנים אלו קיימת רמת זיהום גבוהה ורעילה ביותר. השפכים מכילים שאריות של מתכות כבדות, בוצה ומשקעים רעילים נוספים. מלבד זיהום המים, התעשייה גורמת גם לזיהום האוויר ואחראית לחלק ניכר מן הערפיח האופף את הערים הגדולות במצרים, במיוחד קהיר ואלכסנדריה.
היאור במקרא

השם "נילוס" אינו מופיע במקרא. האזכור הראשון במקרא שאפשר לייחס בביטחון לנילוס (בשם "יאור") הוא בסיפור חלום פרעה בסוף ספר בראשית, בפרשת מקץ: פרעה חולם והנה הוא עומד על היאור והנה מן היאור עולות שבע פרות יפות מראה, ולאחריהן שבע פרות רעות מראה ודקות בשר. החלום נפתר על ידי יוסף, כמסופר שם.
המפגש הבא עם הנילוס הוא כאשר פרעה נותן לבני ישראל להתיישב בארץ גושן שהיא ככל הנראה הדלתא של הנילוס.
הפעם הבאה שבה מופיע הנילוס היא בתחילת ספר שמות, כאשר יוכבד, אמו של משה, מחביאה אותו בתיבת גומא על הנילוס ומשאירה את אחותו מרים להסתתר בין קני הסוף ולהשגיח עליו.
לפי המשך הסיפור המקראי הוא נמשה לאחר מכן מן הנהר על ידי בת פרעה שבאה להתרחץ בנהר. עוד מסופר בספר שמות על כך שמלך מצרים היה נוהג להגיע לנילוס, ככל הנראה כדי לעשות את צרכיו ולהתרחץ. גם המכות שהנחית אלוהים על מצרים קשורות בנילוס (מכת דם, מכת צפרדע).
רש"י גורס שההופעה הראשונה של הנילוס במקרא היא עוד בתחילת ספר בראשית (ב, י"א-י"ב) שם מסופר על הנהר שסובב בעדן (דהיינו בגן עדן) ומשקה את הגן, על פי הסיפור המקראי הנהר נפרד לארבעה נהרות, אחד מהנהרות הוא הנילוס – "שם האחד פישון הוא הסבב את כל ארץ החוילה אשר שם הזהב, וזהב הארץ ההיא טוב שם הבדלח ואבן השהם". את השם "פישון" מפרש רש"י במקום – "פישון, הוא נילוס נהר מצרים ועל שם שמימיו מתרבין ועולין ומשקין את הארץ נקרא פישון כמו ופשו פרשיו. דבר אחר פישון שהוא מגדל פשתן שנאמר בישעיה אצל מצרים ובושו עובדי פשתים".
הערות שוליים

↑  Jamie Novotny, Joshua Jeffers, The Royal Inscriptions of Ashurbanipal (668–631 BC), Aššur-etel-ilāni (630–627 BC), and Sîn-šarra-iškun (626–612 BC), Kings of Assyria, Part 2, Eisenbrauns, 2023, עמ' 281, 381
↑  תדהמה בליגת הנהרות: האמזונס הוא הארוך בעולם, באתר הארץ, 30 במאי 2008
↑  וזה גבול הארץ, חיים בר-דרומא, מוסד הרב קוק, תל אביב, ה'תשי״א, דף צא
↑  ספר ישעיהו, כג ג, וכן ספר ירמיהו, ב יח
↑  שד"ל, שד"ל בפירוש הפטרת מסעי, ירמיהו ב', באתר Shadal
↑  צבי מזאל המשבר לאורך הנילוס, 22 באפריל 2010
↑  שבע מדינות יחתמו מחר על הסכם חדש בעניין חלוקת מי נהר הנילוס, אתר המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, 13 במאי 2010
↑  על פי מדרש פרקי דרבי אליעזר ארץ גושן ניתנה במתנה לשרה אימנו מאת פרעה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531410805171  BNE: XX452158  BnF: cb153014074 (data)  GND: 4042339-6  LCCN: sh85091951  NARA: 10038761  NDL: 00628842  NKC: ge171389  NSK: 000677397  SUDOC: 027641805  TDVİA: nil  VIAF: 316429432   WorldCat (עם VIAF): 316429432 
הנילוס ומצרים העתיקה
סירה בנילוס
נהר הנילוס משמש כנתיב ימי חשוב לתעבורת אנשים וסחורות
סוס יאור (היפופוטם) ותנין היאור הם שני בעלי חיים שהפכו לסמל של הנילוס ונקראו על שמו.
"משה נמשה מן היאור בידי בת פרעה" – פרסקו מבית הכנסת בדורה אירופוס. בית הכנסת בדורה אירופוס התגלה בשנת 1928 במסגרת חפירות ארכאולוגיות שנערכו בדורה אירופוס שבסוריה על ידי משלחת מאוניברסיטת ייל.
אילדיקו רייטה

אילדיקו רייטה (בהונגרית: Rejtő Ildikó‏; נולדה ב-11 במאי 1937) היא סייפת יהודייה-הונגרייה חירשת מלידה, שהתמחתה ברומח. אלופה אולימפית ביחידות (טוקיו 1964) בעלת 7 מדליות אולימפיות, מהן 2 זהב מ-5 אולימפיאדות ואלופת עולם ביחידות (גדנסק 1963) בעלת 15 מדליות עולמיות מהן 5 זהב, מ-10 אליפויות עולם.
בעקבות נישואיה, היא אחת משתי ספורטאיות שזכו במדליות אולימפיות תחת שלושה שמות שונים – אילדיקו רייטה בשנת 1960, אילדיקו אוילקי-רייטה בשנים 1964 ו-1968, ואילדיקו שאגי-אוילקי-רייטה בשנים 1972 ו-1976.
ביוגרפיה

אילדיקו רייטה נולדה וגדלה בבודפשט, והיא חירשת מלידה. בגיל 15 החלה להתאמן בסייף. בשנים 1956 ו-1957 היא זכתה בתואר אלופת העולם לנערות ברומח.
באליפות העולם שנערכה בפילדלפיה בשנת 1958 היא זכתה במדליית ארד בתחרות רומח אישי, המדליה העולמית הראשונה בקריירה הארוכה שלה.
ביוגרפיה > אלופת עולם קבוצתית

באליפות העולם שנערכה בבודפשט בשנת 1959 היא זכתה במדליית זהב בתחרות רומח קבוצתית.
באולימפיאדת רומא (1960) היא זכתה במדליית כסף בתחרות הרומח הקבוצתית וסיימה במקום 11 בתחרות האישית.
באליפות העולם שנערכה בבואנוס איירס בשנת 1962 היא זכתה במדליית זהב בתחרות רומח קבוצתי בפעם השנייה.
ביוגרפיה > אלופת עולם אישי

באליפות העולם שנערכה בגדנסק בשנת 1963 היא זכתה בשתי מדליות זהב וכסף. מדליית זהב בתחרות רומח אישי ומדליית כסף בתחרות הרומח הקבוצתית.
ביוגרפיה > אלופה אולימפית

באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה רייטה בשתי מדליות זהב, בתחרות הרומח האישית לפני הלגה מיס מגרמניה ואנטונלה ראניו מאיטליה, בקרב ההכרעה על המדליות היא ניצחה 4–0 את הלגה מיס ו-4–1 את אנטונלה ראניו ובתחרות הקבוצתית, הישג השיא בקריירה שלה.
באליפות העולם שנערכה במונטריאול בשנת 1967 היא זכתה בפעם שלישית במדליית זהב בתחרות רומח קבוצתי
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) היא זכתה בשתי מדליות כסף וארד. מדליית כסף בתחרות רומח קבוצתי ומדליית ארד בתחרות רומח אישי ואל הצליחה להגן על תואריה.
באליפות העולם שנערכה בווינה בשנת 1971 היא זכתה במדליית כסף בתחרות רומח אישי.
באולימפיאדת מינכן (1972) היא זכתה במדליית כסף בתחרות רומח קבוצתי וסיימה במקום 21 בתחרות האישית
באליפות העולם שנערכה בגטבורג בשנת 1973 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בתחרות רומח קבוצתי בפעם רביעית ומדליית ארד בתחרות רומח אישי
באולימפיאדת מונטריאול (1976) היא זכתה במדליית ארד בתחרות רומח קבוצתי וסיימה במקום 31 בתחרות האישית.
כגמלאית, זכתה בתחרות הסיוף בתחרות הסיוף העולמית לוותיקים בשנת 1999.
רייטה צורפה כחברה ביד לאיש הספורט היהודי.
תארים והישגים

בשנים 1963 ו-1964 זכתה בתואר ספורטאית השנה בהונגריה.
בטקס שנערך ברומא בשנת 2001 נבחרה אוילקי רייטה לספורטאית החירשת הטובה ביותר במאה ה-20.
ראו גם

יהודים וספורט
לקריאה נוספת

פאול טיילור, יהודים באולימפיאדות, 2004 (באנגלית).
ביוגרפיות של יהודים בספורט (באנגלית)
הערות שוליים

↑  Taylor, P. (2004). Jews and the Olympic Games: The Clash Between Sport and Politics : with a Complete Review of Jewish Olympic Medallists. Sussex Academic Press. p. 240. ISBN 9781903900888. נבדק ב-20 ביוני 2015. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Biography – Ildiko REJTO-UJLAKI, הוועד האולימפי הבין-לאומי (באנגלית)
↑  Griffin, Stan. "A Look Back at Olympic Fencing: Ildiko Uslaky-Rejto". נבדק ב-18 באפריל 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Deaf Sports People, www.deafsports.org.uk
האנו לינטו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 באוקטובר 1967 (בן 57) ראומה, פינלנד 
 שם לידה:  האנו פטרי לינטו
 מוקד פעילות:  פינלנד 
 מקום לימודים:  אקדמיית סיבליוס 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 כלי נגינה:  פסנתר, צ'לו
 בן או בת זוג:  Pekka Mattila (ערך בלתי־ידוע–2023) 
 פרסים והוקרה:  מדליית פרו פינלנדיה (2015) 
 www.hannulintu.fi
 פרופיל ב-IMDb
 
האנו פטרי לינטו (בפינית: Hannu Lintu; נולד ב-13 באוקטובר 1967) הוא מנצח פיני.
ביוגרפיה

לינטו נולד בראומה. הוא למד נגינה בפסנתר ובצ'לו בקונסרבטוריון של טורקו ובאקדמיית סיבליוס. הוא גם למד ניצוח אצל אטסו אלמילה, ואחר כך אצל יורמה פאנולה וארי קלאס. הוא השתתף בהנחיית כיתות אמן עם איליה מוסין. האנו זכה בתחרות הניצוח הנורדי ב-1994 בברגן. הוא סיים את לימודיו באקדמיית סיבליוס ב-1996 בהצטיינות. לינטו קיבל מינוי במשרה חלקית של פרופסור לניצוח באקדמיית סיבליוס בספטמבר 2014.
בין השנים 1998 - 2001, לינטו היה המנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של טורקו. בשנת 2005, הוא שימש כמנהל האמנותי של פסטיבל צלילי הקיץ של הרכב המוזיקה הפינית העכשווית Avanti!. לינטו היה המנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של טמפרה מ-2009 עד 2013. בדצמבר 2010 הודיעה תזמורת רדיו פינלנד על מינויו של לינטו למנצח הראשי השמיני שלה, החל מ-1 באוגוסט 2013, עם חוזה ראשוני של שלוש עונות. הוא החזיק בתואר מנצח אורח ראשי בתזמורת לעונת 2012–2013. באפריל 2016, התזמורת הודיעה על הארכת החוזה של האנו כמנצח ראשי עד 2021. לינטו התפטר כמנצח ראשי של התזמורת בתום עונת 2020–2021. במאי 2019, האופרה והבלט הלאומית של פינלנד הודיעה על מינויו של האנו לינטו למנצח הראשי הבא שלה, עם חוזה בתוקף מ-1 בינואר 2022 עד 30 ביוני 2026. המנצח הראשי שלו על האופרה והבלט הלאומית הפינית החלה רשמית באוגוסט 2021.
מחוץ לפינלנד, לינטו היה המנצח הראשי והמנהל האמנותי של התזמורת הסימפונית של הלסינגבורג משנת 2002 עד 2005. לינטו ניצח לראשונה על התזמורת הסימפונית הלאומית RTÉ בינואר 2009. על בסיס קונצרט זה, הוא מונה למנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית הלאומית RTÉ, החל מהעונה 2010–2011. הוא החזיק בתפקיד זה עד מאי 2013. בנובמבר 2022, תזמורת גולבנקיאן הודיעה על מינויו של לינטו למנצח הראשי הבא שלה, החל בעונת 2023–2024. בשנת 2026 הוא יהיה המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של סינגפור.
האנו לינטו מתגורר בהלסינקי. הוא ניצח הקלטות מסחריות עבור חברות כמו נקסוס, Claves ,Dacapo ,Danacord ,Hyperion ו-Ondine.
אצטדיון אולימפי

אצטדיון אולימפי הוא תואר הניתן לאצטדיון הראשי של המשחקים האולימפיים. האצטדיון האולימפי הוא האתר של טקס הפתיחה וטקס הסיום של המשחקים האולימפיים.
מרבית האצטדיונים, אם כי לא כולם, נקראים בשם "האצטדיון האולימפי" כחלק משמם.
במשחקי הקיץ האולימפיים, נערכות תחרויות האתלטיקה, ומשחק הגמר בכדורגל באצטדיון האולימפי. חריגים לכך אירוע באולימפיאדת פריז (1900), אולימפיאדת אטלנטה (1996), ואולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
במשחקי החורף האולימפיים האולם בו נערכות תחרויות ההחלקה על הקרח נחשב כאצטדיון האולימפי, ובו נערכו טקסי הפתיחה של האולימפיאדה וטקסי הסיום אם כי בהמשך עברו הטקסים להתקיים גם באצטדיונים או אמפי-תיאטרונים זמניים שנבנו עבור הטקסים כדי להכיל עשרות אלפי צופים.
בשני אצטדיונים נערכו טקסים ביותר מאולימפיאדה אחת - בערים אשר ארחו את המשחקים יותר מפעם אחת: קולוסיאום הזיכרון של לוס אנג'לס (אשר אירח שני משחקי קיץ, ויארח שוב את המשחקים בשנת 2028) ואצטדיון פאנאתינאיקו. האצטדיון הלאומי בייג'ינג היה בשנת 2022 האצטדיון היחיד שאירח את משחקי הקיץ (אולימפיאדת בייג'ינג (2008)) ומשחקי החורף (אולימפיאדת בייג'ינג (2022)).
מספר אצטדיונים אירחו אירועי ספורט ותחרויות בכמה אולימפיאדות.
אירועים מרכזיים נוספים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
| אצטדיון | עיר | אירוע |
| --- | --- | --- |
| האצטדיון האולימפי | הולנד אמסטרדם, הולנד | גמר גביע אירופה לאלופות 1962, גמר גביע אירופה לאלופות 1977, אליפות הליגה האירופית 1981, אליפות הליגה האירופית 1992, אליפות אירופה באתלטיקה 2016 |
| אצטדיון פאנאתינאיקו | יוון אתונה, יוון | עונת 1967/1968 בגביע אירופה למחזיקות גביע בכדורסל |
| האצטדיון האולימפי | יוון אתונה, יוון | גמר גביע אירופה לאלופות 1983, 1994, ו-2007; אליפות העולם באתלטיקה 1997, 2005, ו-2006; ראלי אקרופוליס 2006 ו-אליפות העולם בראלי |
| האצטדיון האולימפי סנטניאל | ארצות הברית אטלנטה, ארצות הברית | משחק אולסטאר של MLB 2000 |
| האצטדיון הלאומי בייג'ינג | הרפובליקה העממית של סין בייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין | אליפות העולם באתלטיקה 2015 |
הערות שוליים

↑  האצטדיונים האולימפיים
בית דרקולשט

| --- | --- |

 
 מדינה:  ולאכיה, מולדובה
 בית האב:  בית בסאראב
 תארים:  נסיך\שליט (וויווד)
 מייסד:  ולאד דראקול
 השליט האחרון:  מיכניה השלישי בוולאכיה ואלכסנדרו העלם במולדובה
ולאד דראקול בציור בן זמנו
ולאד צפש - "המשפד" או "דראקוליה"
מיכניה הרע ובנו, תמונה ממנזר איווירון ביוון
מיכאי האמיץ (פטראשקו), 1600
ראדו מיכניה בקברו שבמנזר ראדו וודה בבוקרשט
בית דרקולשט (ברומנית: Drăculeşti) היה אחד משני הענפים היריבים של שושלת בסאראב שבניו היו שליטי נסיכות ולאכיה ולפעמים גם של נסיכות מולדובה. הענף השני היה בית דנשט (Dăneşti). שני ענפי משפחה אלה נמצאו בתחרות מתמדת על כתר ולאכיה, החל משלהי המאה ה-14 ועד סוף המאה ה-15, כשמשפחת 'דנשט' נותרה ללא צאצאים ישירים ממין זכר. מקומם של ה'דנשט' נתפס על ידי משפחה אחרת מאולטניה - ה'קראיובשט'.