stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דרום אוסטיה
הערות שוליים

↑  סוכנויות הידיעות, רוסיה הכירה בעצמאות דרום אוסטיה ואבחזיה, באתר nrg‏, 26 באוגוסט 2008
↑  דרום אוסטיה עורכת משאל חוזר "גאורגיה האזרחית" 11 בספטמבר 2006
↑  99% מהמצביעים באוסטיה תומכים בעצמאות "רגנום" 13 בנובמבר 2006
↑  שני משאלי עם, שני נשיאים בדרום אוסטיה אתר  "קווקז" 20 בנובמבר 2006
↑  ועדה תדון במעמד דרום אוסטיה "גאורגיה האזרחית" 13 ביולי 2007
↑  AP, עדות מדרום אוסטיה: הרחובות מלאים בגופות, באתר ynet, 9 באוגוסט 2008
↑  סוכנויות הידיעות, צ'אבס ברוסיה: מכיר בעצמאות הבדלנים בגאורגיה, באתר ynet, 10 בספטמבר 2009
| מדינות אירופה |
| --- | --- | --- |
| מדינות ריבוניות | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן 1 • איטליה • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה 2 • בולגריה • בלגיה • בלארוס • בוסניה והרצגובינה • גאורגיה 1 • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • הרפובליקה הצ'כית • ותיקן • טורקיה 1 • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונקו • מונטנגרו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סן מרינו • סלובניה • סלובקיה • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צרפת •  קזחסטן 1 • קפריסין 2 • קרואטיה • רומניה • רוסיה 1 • שוודיה • שווייץ |  |
| חבלי ארץ "לא מוכרים" | אבחזיה • דרום אוסטיה • טרנסניסטריה • קוסובו • צפון קפריסין 2 |  |
| שטחים תלויים | אולנד • אקרוטירי ודקליה 2 • איי פארו • גיברלטר • גגאוזיה • גרנזי • יאן מאיין • ג'רזי • האי מאן • סבאלברד |  |
| הערות | 1 חלק משטח המדינה נמצא באסיה. 2 מבחינה גאוגרפית נמצאת באסיה, אך נחשבת חלק מאירופה מסיבות היסטוריות. |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533144205171  BNE: XX5108984  BnF: cb16944776h (data)  LCCN: n92103997  NKC: ge489601  SUDOC: 114721823  VIAF: 140681384   WorldCat (עם VIAF): 140681384 
נשיא האוסטים, אדוארד קוקויטי, באירוע למען המלחמה בסמים בשנת 2005
צלף גאורגי מנסה לשפר עמדות בקרב האוסטים במהלך המשבר ב-2004
רפי בוקאי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בינואר 1957 תל אביב-יפו, ישראל 
 פטירה:  9 בדצמבר 2003 (בגיל 46)
 מקום קבורה:  גבעת השלושה 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
רפי בוקאי בימין התמונה, לשמאלו סלים דאו בתמונה שצולמה במהלך הכנת הסרט "אוונטי פופולו"
רפי בוקאי (5 בינואר 1957 - 9 בדצמבר 2003) היה במאי ומפיק קולנוע ישראלי, משויך לרוב לזרם הביקורתי של שנות השמונים.
ביוגרפיה

רפי בוקאי נולד בשנת 1957 לרחל ויצחק למשפחה בת שלושה ילדים במעוז אביב. אביו עבד בסולל בונה בהקמת העיר קריית גת והמשפחה עברה בילדותו לשם. מכיוון שהוריו נמנו על בעלי בית הקולנוע "היכל העשור" בעיר, נהג בוקאי לצפות בסרטים רבים כבר מגיל צעיר. בנעוריו כבר סייע למקרין ואף נסע לתל אביב כדי להביא משם סרטים.
כמו כן אהב לקרוא והיה פעיל בתנועת הנוער "השומר הצעיר".
בשלב מסוים אף החל לנהל את הקולנוע בעצמו.
לאחר סיום לימודיו בתיכון שירת בגרעין נח"ל ובגיל 19 חלה לראשונה בסרטן.
בעקבות מחלתו שוחרר מן השירות הצבאי ולאחר החלמתו החל בלימודי קולנוע באוניברסיטת תל אביב.
סרטו החשוב כבמאי, "אוונטי פופולו" שיצא בשנת 1986 אחרי מספר שנות עבודה, התחיל כפרויקט גמר באוניברסיטה והפך לסרט באורך מלא. הסרט, בכיכובם של סלים דאו וסוהיל חדאד, מציג את ימי סוף מלחמת ששת הימים מנקודת מבטם של שני חיילים מצרים הבורחים מסיני למצרים. הסרט מפרק את המיתוסים של החייל הישראלי הגיבור וההומני והאויב הערבי האכזר ובעצם מחליף בין התפקידים. הסרט זכה בפרס ברדלס הזהב בפסטיבל לוקרנו, ונחשב לאחד הסרטים החשובים בזרם הקולנוע הביקורתי של שנות השמונים.
בסוף שנות ה-80 שהה כשנה בניו יורק ובמהלכה כתב את התסריט לסרטו הבא על מרקו פולו.
העלילה שילבה את ביקורו הקצר של מרקו פולו בארץ ישראל, בדרכו לסין, עם סיפור שכתב בוקאי על שני צלבנים וארון מתים. בוקאי טרח במשך שלוש שנים להשיג את המימון להפקת הסרט.
לצורך ההפקה גויסו כ-3.3 מיליון דולר חלקם בבורסה. בוקאי שימש כבמאי ומפיק (יחד עם שרון שמיר). הייתה זו ההפקה היקרה ביותר בישראל עד אז והיחידה שעברה עריכה ממוחשבת. במקור נקרא הסרט "רצון האלוהים" וכלל 38 שחקנים וכ-2,000 ניצבים. הסרט היה בעיקר דובר אנגלית.
בשנת 1996 יצא הסרט בשם "מרקו פולו: הפרק האחרון" למסכים ונחל כישלון כלכלי וביקורתי גם יחד.
בוקאי הפיק את הסרטים "החיים על פי אגפא" ו"אדי קינג". בשנת 1992 ביים את דרמת הטלוויזיה בערוץ הראשון "כל עמי הארץ מתייהדים" לפי תסריט של שמואל הספרי ששיחקו בו חנה אזולאי-הספרי, רמי דנון, שלמה תרשיש וענת וקסמן.
בנוסף, הוא שימש גם כמרצה לקולנוע בבית ברל ובחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
ב-1998, לרגל חגיגות היובל למדינה, נתבקשו מבקרי הקולנוע בארץ לבחור את חמשת הסרטים הישראלים הטובים בכל הזמנים. שניים מהם, "החיים על פי אגפא" ו"אוונטי פופולו", הם סרטים של רפי בוקאי כמפיק ובמאי.
המיזם האחרון עליו עבד (ולא הושלם) היה כתיבת תסריט לספרה של עדנה מזי"א "התפרצות איקס". במהלך הפקת הסרט "צעד קטן", שאותו הפיק בוקאי ועוסק בנער חולה סרטן, התפרץ הסרטן שוב בגופו של בוקאי.
רפי בוקאי נפטר ממחלת הסרטן בשנת 2003 ונטמן בטקס קבורה חילוני בבית העלמין בקיבוץ גבעת השלושה. הוא הותיר אחריו בת זוג ובן משותף.
הסרט "האושפיזין", בבימויו של גידי דר, היה בעת פטירתו של בוקאי בשלבי עריכה. הוא הוצג בבתי הקולנוע בשנת 2004 והוקדש לבוקאי. הסרט "דמיונות" שיצא לאקרנים בשנת 2005, אף הוא הוקדש לבוקאי שהיה שותף להפקתו.
ב-2012 הוצג הסרט התיעודי "רפי בוקאי, אבא שלי", בבימויה של מיקה אדלר, הכולל סצנות דרמטיות בבימוים של הבמאים אסי דיין וגידי דר. את הסצנה האחרונה ביים בנו, גיא, בן ה-10.
הערות שוליים

↑  יואב גינאי, חייל מצרי בחול - ב״אוואנטי פופולו", סרטו הארוך הראשון, חוזר רפי בוקאי למלחמת ששת הימים. כדי לתאר את המלחמה מעדיף בוקאי להיכנס לנעליו של החייל המצרי, מאשר לשקוע בקטע האופוריה הישראלי, כל העיר, 20 ביוני 1986
↑  מאיר שניצר, סרט ישראלי זכה בפרס ראשון בפסטיבל לוקרנו, חדשות, 14 באוגוסט 1986
↑  מאיר שניצר, כל המלים הגדולות, חדשות, 21 בנובמבר 1986
רחל נאמן, קולנוע - שתי אצבעות מסואץ, כותרת ראשית, 5 בנובמבר 1986
נחום מוכיח, "אוונטי פופולו": הטירוף שבמלחמות ישראל, באתר nrg‏, 15 באפריל 2013
↑  אושרה שוורץ, אווירה של קולנוע ולא של מציאות, חדשות, 28 בדצמבר 1992
↑  גואל פינטו, רפי בוקאי, 2003-1957, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2003
↑  נירית אנדרמן, פרידה מצולמת, באתר הארץ, 24 ביוני 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007602174605171  VIAF: 8242165272058710690000   WorldCat (עם VIAF): 8242165272058710690000
כל נדרי

תפילת כל נדרי, שנות ה-50 של המאה ה-20, טורונטו
צילום נוסח תפילת כל נדרי, הפותחת את יום הכיפורים, מתוך מחזור בדפוס צבי הירש שפיץ סג"ל
כָּל נִדְרֵי (פירוש האתחלתה בארמית: "כל הנדרים") היא הכְרזה הנאמרת לפני תפילת ערבית של ליל יום הכיפורים ובה הודעה פומבית על ביטול נדרים ושבועות של ציבור המתפללים. מקורה וזמן חיבורה אינם ידועים, אך מעריכים שנתחברה בתקופת הגאונים, והיא נאמרת בארמית, שפת הדיבור של רבים מהיהודים בתקופה זו. עניין התרת נדרים בתחילת השנה מוזכר בתלמוד. בשל זמן אמירתה של ההכרזה, עם כניסת יום כיפור, ובשל המלודיה המרטיטה שלה המקובלת בקהילות האשכנזיות, נעשתה הכרזת "כל נדרי" לאחד מן הקטעים הידועים ומן הסמלים הבולטים של המועד.
חיבור התפילה והמחלוקת סביבה > מקור התפילה

עניין התרת נדרים בתחילת השנה, ללא תפילה מיוחדת, מופיע כבר בתלמוד בבלי (בעקבות המשנה): "הרוצה שלא יתקיימו נדריו יעמוד בראש השנה ויאמר: כל נדר שאני עתיד לידור יהא בטל" בהמשך הסוגיה בתלמוד ישנה מחלוקת באילו תנאים תקפה הודעת ביטול נדרים זו, ומהדיון עולה שחלק מאמוראי בבל התנגדו בחריפות לרעיון של ביטול נדרים באופן זה כלאחר יד.
לא ידוע בוודאות מתי חוברה התפילה או הוכנסה לסדר התפילה, ומדוע הועתק נושא התרת הנדרים מראש השנה ליום כיפור (קיימת סברה שהכוונה ב"יעמוד בראש השנה" פירושה פשוט "בתחילת השנה", ולא הייתה מראש כוונה שהיום יהיה דווקא ביום הראשון של השנה). היא מוזכרת לראשונה בסדר רב עמרם גאון, ומקובל לשער שחוברה בתחילת תקופת הגאונים, אך ככל הנראה לא על ידי גאוני בבל עצמם, משום שחלקם התנגדו לה בתוקף. יש הסוברים, ובהם ר' יצחק אייזיק מטירנא בעל ספר ה"מנהגים", שהתפילה אכן חוברה בבבל, וזאת בהסתמך על כך שהיא נכתבה בלשון ארמית שהייתה השפה הנפוצה בבבל, ועל כך שהנוסחאות הקדומות של התפילה מובאות לראשונה במקורות בבליים, כמו סדר רב עמרם גאון ואצל רב האי גאון - אמנם בצירוף הסתייגויות חריפות מאמירתה. בכמה כתבי יד מגניזת קהיר הנוסח בעברית ובחלקם מיועד לראש השנה.
בספר הזוהר וגם ב"שיטה מקובצת" מובא שאת המנהג תיקנו אנשי כנסת הגדולה. ישנם חוקרים המשערים שהתפילה צמחה מהציבור העממי, שלא על דעת חכמים, בשל דמיון שנמצא בין מבנה ולשון התפילה (כגון חזרה עליה ג' פעמים) לבין טקסטים בבליים בעלי משמעות מאגית שנועדו לגירוש שדים.
חיבור התפילה והמחלוקת סביבה > המחלוקת בעניינה

החל מימיה הראשונים של התפילה נחלקו הגאונים והראשונים האם יש להתרת נדר זו ערך הלכתי-משפטי, ולכן עצם אמירתה הייתה שנויה במחלוקת. רב עמרם גאון כותב שהיה נהוג לומר עליה "שמנהג שטות הוא זה ואסור לעשות כן", אף על פי שכלל אותה בסידורו. כך גם כותב רב נטרונאי גאון ש"אין נוהגין לא בשתי ישיבות ולא בכל ארץ בבל להתיר נדרים לא בראש השנה ולא ביום הכיפורים, אלא שמענו שבשאר ארצות אומרים כל נדרי. אבל אנו לא ראינו ולא שמענו מרבותינו". רב סעדיה גאון כתב באופן עדין יותר שתפילה זו מועילה רק לנדרים שנדרו הציבור בשגגה. באופן דומה כותב רש"י: אומרים "כל נדרי" כדי להתיר את נדריהן שאין זוכרים, אבל אם זוכרים צריך לקיימם.
אחד החששות של המתנגדים גאוני בבל, ומאוחר יותר גם חכמי קטלוניה וספרד, היה שבעקבות התפילה הציבור הרחב עשוי להקל ראש ולזלזל בנדריו. כך הטעים במאה ה-13 רבי מנחם המאירי: "ואחרי שגאוני עולם נסתפקו בעניינות האלו, מה אנו מה חיינו להכניס עצמנו במחלוקת, ואנו אין לנו אלא להניח מקום לשלום ולברוח מן הספקות. ומפני זה נהגנו שלא לומר נוסח כל נדרי כלל, שלא לזלזל בנדרים". בדומה לכך ציין הריב"ש שמטעם זה "בכל קטלוניא אין אומרים אותו", והרדב"ז הוסיף כי "ראיתי מנהג המוסתערבים במצרים שאין אומרים אותו". גם הרמב"ם ורבי יצחק אלפסי, מגדולי הפוסקים בספרד, אינם מזכירים את המנהג.
עם זאת, למרות ההתנגדות, התפשט המנהג בין קהילות ישראל, בהתחלה בעיקר בקרב יהודי אשכנז, שסמכו על פוסקים רבים שתמכו באמירת הנוסח, ביניהם הרב נתן בן ה"ר יהודה וכן הרא"ש שהתווכח עם המקשים על המנהג הקדום וקבע - "מיהו נראה כמנהג הקדמונים".
אמירת הנוסח נפסקה לבסוף בספרי ההלכה, גם בשולחן ערוך וגם על ידי הרמ"א וכיום היא נהוגה כמעט בכל קהילות ישראל. הרמ"א מציין שאין לסמוך על התפילה כדי להתיר נדרים: "לא סמכינן על זה להתיר בלא שאלה לחכם, כי אם לצורך גדול". רבי שמואל אליעזר הלוי איידלס (המהרש"א) מציין בשם ר' יוסף מטראני (המהרי"ט) שהתפילה מועילה רק למי שעבר על נדרו בשגגה שלא יענש. גם לאלו הסוברים שתפילה זו מתירה את נדרי העבר היא אינה מיועדת אלא לנדרים שהאדם לא זוכר שנדר אותם או במקרים של צורך גדול, שכן נדרים שהאדם זוכר, חייב הוא לפרטם בפני בית דין כדי להתירם ולא לומר בצורה כוללת "כל נדרי".
אחד המקומות הבודדים שנותרו במנהגם שלא לומר כל נדרי עד לתקופה מאוחרת הוא בית הכנסת הגדול בעיר אלג'יר, כפי שמעיד ר' יהודה עייאש.
חיבור התפילה והמחלוקת סביבה > בפולמוס היהודי-נוצרי

בפולמוס היהודי-נוצרי הואשמו היהודים תכופות על ידי הנוצרים כי לנדריהם אין ערך בשל הצהרת "כל נדרי". לטענה זו הייתה השפעה חזקה באירופה, והיא אחת מהסיבות לקביעת שבועת היהודים בארצות רבות באירופה – שבועה מיוחדת ומשפילה שנאלצו יהודים להישבע כאשר התברר עניין משפטי בינם לבין לא-יהודים. התשובה הרגילה שניתנה מצד יהודים על האשמות אלו, שעלו בין היתר גם במשפט פריז, הייתה שמדובר על נדרים ושבועות שנודר אדם כלפי אלוהים ולא על נדרים שנודר האדם כלפי אדם אחר; נדרים והתחייבויות שבין אדם לחברו אינם מותרים על ידי תפילה זו. הסבר נוסף שניתן היה שהתפילה נועדה להתיר נדרים ושבועות וחרמות שנועדו להרחיק מתוך הקהל את העבריינים וכדי למנוע פירוד בעם.
חיבור התפילה והמחלוקת סביבה > בפולמוס היהודי-נוצרי > השמטת התפילה

טענות אלה מצד הנוצרים הביאו לכך שאחד התיקונים הראשונים של מבשרי היהדות הרפורמית במאה ה-19 היה ויתור על אמירת תפילה זו: היא הושמטה לראשונה על ידם בסידור שהוציאו ישראל קליי וקרל גינסבורג בברלין ב-1817. גם אהרן חורין מחק אותה בקהילתו באראד. ב-1844 הייתה החלטתה הראשונה של ועידת הרפורמים בבראונשווייג לבטל את "כל נדרי" באופן גורף. לא רק הם עשו זאת: רש"ר הירש הביע מדי פעם התנגדות עקרונית לתפילה, וביום הכיפורים ת"ר (1839) הורה שלא לאמרה בבית-הכנסת שעמד בראשו באולדנבורג מ"טעמים שבהלכה", אף כי החליט שלא לחזור על כך בנימוק שעדיף שלא יעשה הדבר על ידי רב בודד. הרפורמים עצמם ייחסו חשיבות להיות התפילה ומנגינתה מוכרים מאוד וקבועים בתודעת הקהל, ורבניהם הוציאו מספר גרסאות חליפיות בלחן המסורתי. לעיתים קרובות נקראו פרק פ"ד מתהלים, פרק ק"ג ובעיקר פרק ק"ל. ב-1854 הכליל אברהם גייגר נוסח דומה בסידור החדש שחיבר: "כל פְּשָעַי ופִּשְעֵי הקהל הזה... מחם והעבירם מנגד עיניך." התחליף הנפוץ והמקובל ביותר בגרמניה התפרסם ב-1899, ונפתח גם הוא ב'כל נדרי', אך תיאר את ההתחייבויות באורח חיובי ולא כיוון לבטלן: "כל נדרי בני ישראל אשר הם נודרים לך... כולם יעלו ויבואו ויגיעו ויראו לפניך.". הסידור האחיד של התנועה בארצות הברית הכניס מחדש את הנוסח המסורתי ב-1978, ומאז הושב בהדרגה גם אצל רוב הרפורמים באירופה.
נוסח התפילה

הגרסה העתיקה ביותר של התפילה שנמצאת בידנו היא בסדר רב עמרם גאון. גרסה זו היא בעברית:
כל נדרים ואיסורים ושבועות קיומין וחרמין, שנדרנו ושאסרנו ושחרמנו ושנשבענו ושקיימנו על נפשנו בשבועה, מיום הכפורים שעבר עד יום הכפורים הזה הבא עלינו, בכולם חזרנו ובאנו לפני אבינו שבשמים, אם נדר נדרנו אין כאן נדר, ואם שבועה נשבענו אין כאן שבועה, אם קיום קימנו אין כאן קיום, בטל הנדר
מעיקרו, בטלה השבועה מעיקרה, בטל הקיום מעיקרו, אין כאן לא נדר, ולא איסר ולא חרם ולא שבועה ולא קיום. יש כאן מחילה וסליחה וכפרה, ככתוב בתורתך ונסלח לכל עדת בני ישראל ולגר הגר בתוכם כי לכל העם בשגגה.
גרסה זו, בתוספת המשפט על התרת תפילה עם העבריינים, ובשינויים קלים, נאמרת עד היום בנוסח איטליה ונוסח רומניא. לעומת זאת, רוב העדות מתפללות בנוסח ארמי.
הטקסט של כל נדרי על פי המנהג הספרדי הקדום המקובל בחלק מקהילות הספרדים, בעיקר באירופה ובחלק מקהילות מזרח גאורגיה (בעיקר טביליסי). נוסח כמעט זהה התקבל גם בתכלאל (הבלדי):
בישיבה של מעלה ובישיבה של מטה, על דעת המקום ברוך הוא ועל דעת הקהל הקדוש הזה אנו מתירין להתפלל את (נוסח אחר: עם) העבריינין.
כל נדרי ואסרי ושבועי ונדויי וחרמי וקונמי וקונחי וקונסי, די נדרנא ודי אשתבענא ודי נדינא ודי חרמנא ודי אסרנא על נפשתנא. מיום הכיפורים שעבר עד יום הכיפורים הזה שבא עלינו לשלום. (יש מוסיפים, בעיקר בקהילות הבלקן, טורקיה וגאורגיה, ופחות במערב אירופה: ומיום הכיפורים הזה עד יום הכיפורים שיבוא עלינו לשלום.) נדרנא לא נדרי, ושבוענא לא שבועי, ונידויינא לא נדויי, וחרמנא לא חרמי, ואסרנא לא אסרי. כלהון אתחרטנא בהון. יהא רעוא די יהון שביתין ושביקין, לא שרירין ולא קיימין.
ונסלח לכל עדת בני ישראל ולגר הגר בתוכם כי לכל העם בשגגה.
נוסח ספרדי אחר, המכיל גם עבר וגם עתיד, המקובל יותר בקהילות הספרדיות של המזרח ובקהילות מערב גאורגיה:
בישיבה של מעלה ובישיבה של מטה, על דעת המקום ברוך הוא ועל דעת הקהל הקדוש הזה אנו מתירין להתפלל את העבריינין.
כל נדרי ואסרי ושבועי ונדויי וחרמי וקונמי וקונחי וקונסי, די נדרנא ודי ננדר, ודי אשתבענא ודי נשתבע, ודי נדינא ודי ננדי, ודי חרמנא ודי נחרים (נוסח אחר:נחרם), ודי אסרנא על נפשתנא ודי נאסר. מיום הכיפורים שעבר עד יום הכיפורים הזה שבא עלינו לשלום, ומיום הכיפורים הזה עד יום הכיפורים שיבוא עלינו לשלום. נדרנא לא נדרי, ושבוענא לא שבועי, ונידויינא לא נדויי, וחרמנא לא חרמי, ואסרנא לא אסרי. כלהון אתחרטנא בהון. יהא רעוא די יהון שביתין ושביקין, לא שרירין ולא קיימין.
ונסלח לכל עדת בני ישראל ולגר הגר בתוכם כי לכל העם בשגגה.
יש להעיר כי בחלק מקהילות הספרדים מקפידים להגות את הכף במילה "כל נדרי" כקמץ רחב ולא כקמץ קטן (כאילו כתוב "כַּל נדרי"), הגייה זו מתועדת בסידורים בכתבי יד מספרד עצמה.
הטקסט של כל נדרי על פי האשכנזים:
על דעת המקום ועל דעת הקהל, בישיבה של מעלה ובישיבה של מטה,  אנו מתירין להתפלל עם העבריינים.
כל נדרי ואסרי ושבועי וחרמי וקונמי וקונסי וכנויי, דנדרנא ודאשתבענא ודאחרימנא ודאסרנא על נפשתנא [מיום כיפורים שעבר עד יום כיפורים זה, ו]מיום כיפורים זה עד יום כיפורים הבא עלינו לטובה. בכלהון איחרטנא בהון. כלהון יהון שרן. שביקין, שביתין, בטלין ומבוטלין, לא שרירן ולא קימין. נדרנא לא נדרי, ואסרנא לא אסרי, ושבועתנא לא שבועות.
נוסח התפילה > עבר או עתיד

הנוסח הקדום של תפילת כל נדרי, המופיע בדברי רב עמרם גאון, מתייחס לביטול נדרים ושבועות מהעבר. כדי להתמודד עם הקושי ההלכתי שבהתרה גורפת, לכאורה, של נדרי העבר ביקש רבינו מאיר אביו של רבנו תם (אברהם פרנקל משער שהיה זה בעקבות רבי מאיר ש"ץ) לשנות את נוסח האמירה, מבלי לבטל אותה לחלוטין: הוא תיקן את הנוסח ל"מסירת מודעה", שכל שינדור אדם בטעות במהלך השנה הבאה - מבוטל; במקום לומר "מיום כיפורים שעבר עד יום כיפורים זה", תיקן ל"מיום כיפורים זה עד יום כיפורים הבא". לעומתו סבר הרא"ש שהתפילה נועדה להתיר את הנדרים והשבועות של השנה שעברה, ולכן על הנוסח להיות "מיום כיפורים שעבר עד יום כיפורים זה".
כך, בימינו, יש שלושה נוסחים. נוסח המתייחס רק לעבר, נוסח המתייחס רק לעתיד ונוסח הכולל גם את העבר וגם את העתיד. הנוסח הרווח כיום ברוב הקהילות הוא צירוף של שתי הגרסאות יחד, הן בלשון עבר והן בלשון עתיד, אולי כדי לכוון לשתי הדעות: "מיום כיפורים שעבר עד יום כיפורים זה ומיום כיפורים זה עד יום כיפורים הבא עלינו לטובה".
הרב יוסף דב סולובייצ'יק הסביר את המשמעות הרעיונית מאחורי מחלוקת זו:
מטרת התשובה היא למנוע בעד הישנות החטא. שיטתו של רב עמרם גאון מדגישה את הבראת הנפש; החוטא זוכה לכך על ידי דחיית העבר המתבטאת בחרטה ובושה. התרת הנדרים בליל יום כיפור מעידה על הלך-רוח זה באדם. לפי רבינו תם חיסון החוטא בפני חטאים בעתיד הוא חשוב יותר מדחיית העבר. זכות קדימה לרפואה מונעת. התרת נדרים מכאן ולהבא, המסמלת את הרצון בהתבדלות ובהתרחקות מן החטא, זקוקה על כן יותר לחיזוקו של יום הכיפורים.
נוסח התפילה > המשפט הפותח

לפני אמירת כל נדרי יש הכרזה: ”על דעת המקום ועל דעת הקהל ... אנו מתירין להתפלל עם העבריינים”. הכרזה זו הונהגה על ידי המהר"ם מרוטנבורג. לפי רבי מרדכי בן הלל, תלמידו של האחרון, הסיבה להיתר להתפלל עם העבריינים בתחילת כל נדרי היא שביום כיפור זכאים להשתתף בתפילה גם אלו שעברו על תקנות הקהילה ולכן הוטל עליהם חרם. ליום זה הוסר החרם והתאפשר להם לבוא בקהל. מסורת עממית ידועה תולה את הכרזת ההיתר, יחד עם התרת הנדרים כולה, כמכוונת לאנוסים שהיו זקוקים להיתר מיוחד להתפלל לאחר שנראו כל השנה כ"עבריינים", אך מסורת זו אינה מדויקת היסטורית שכן ההכרזה הונהגה ביהדות אשכנז טרם גירוש ספרד.
המשפט הפותח משמש כהרמז בשירה העברית, בין היתר בשיר ברית דמים של המשורר עמנואל צבר ובשיר "לכל מאן דבעי" של המשורר עמיחי חסון הפותח את הספר בלי מה.
נוסח התפילה > הפסוק "ונסלח"

לאחר אמירת התפילה נוהגים לומר את הפסוק 'ונסלח לכל עדת בני ישראל ולגר הגר בתוכם כי לכל העם בשגגה', ויש שמוסיפים לפניו את המילים 'ככתוב בתורת משה'. ישנן דעות שונות לטעם סמיכת פסוק זה לתפילת "כל נדרי". לפי השיטות הסוברות שתפילה זו מתייחסת לביטול של כל נדרי העבר שאותם המתפלל לא זוכר, הפסוק בא כבקשת סליחה מה' על אי קיום נדרים אלו. טעם זה נכון עוד יותר לשיטת אלו הסוברים שלתפילת כל נדרי אין כלל תוקף הלכתי-משפטי הפוטר את האדם מנדריו ואינה אלא בקשת כפרה מאלהים. ואילו לפי הדעות הסוברות שהתפילה נאמרת כהתנאה שנדרי העתיד לא יחולו, הפסוק נאמר בכל זאת כבקשת כפרה על העתיד אם האדם יידור ויעבור עליו. ישנם גם הסוברים שאמירת הפסוק היא בקשת סליחה על עצם נדירת הנדר, שכן פעמים רבות יחסה של היהדות לנדר אינו חיובי בשל החשש שיפרו אותו: "כל הנודר כאילו בנה במה", ויש שסוברים שאמירת הפסוק אינה חלק מנוסח תפילת כל נדרי אלא קטע בפני עצמו הנאמר על עצם יום הכיפורים, המיועד לסליחה וכפרה על כל עוונותיו של האדם. לשיטה זו העירו הראשונים שוודאי שאין לומר את המילים 'ככתוב בתורת משה'.
מהלך התפילה

בערב יום כיפור מתכנס הציבור (בקרבו על פי רוב אנשים רבים שלא פוקדים את בית הכנסת באורח קבע) לבית הכנסת. הגברים מתעטפים בטליתות (בשונה מכל תפילת ערבית אחרת בשנה). יש המקפידים להתחיל את התפילה מעט לפני השקיעה, מפני שלפי ההלכה לא מתירים נדרים בשבתות ובימים טובים, ויום הכיפורים הוא יום טוב. ברם, ברוב הקהילות הספרדיות ממתינים בכוונה עד הלילה כדי שיתאספו כמה שיותר אנשים לבית הכנסת, ומסתמכים על הדעה המתירה להתיר נדרים בשבת ובחג לצורך השבת או החג.
לאחר אמירת הפיוטים "לך אלי תשוקתי" ו"שמע קולי אשר ישמע בקולות" (אצל הספרדים; הספרדים במערב אירופה לא אומרים "לך אלי") או "תפילה זכה" (אצל חלק מהאשכנזים, בעיקר במזרח אירופה), פותחים את הארון ומוציאים את ספרי התורה ומניחים אותם על בימת שליח הציבור. יש מן הספרדים שלא נוהגים להוליך את ספרי התורה לבימה, אלא מוציאים אותם מן ההיכל ועומדים אִתם לידו עד לסיום התפילה.
יש אומרים כי בעבר היו נוהגים לומר את קטע התפילה פעם אחת בלבד, מאוחר יותר התקינו לומר אותו פעמיים עבור המתפללים שאיחרו לבוא, ולבסוף התקבע המנהג לומר אותו שלוש פעמים, כנהוג גם בטקסי התרת נדרים ושבועות, שבהם המתיר אומר שלוש פעמים "מותר לך". בעבר אף היו קהילות שבהן נהגו לומר ארבע פעמים את הקטע.
לאחר "כל נדרי" מתחילה תפילת ערבית של יום כיפור.
הלחן

בקרב יהדות ארצות האסלאם, כל עדה שרה לפי טעמה, על פי לחן התפילה או הסליחות. יוצאי עיראק ואיראן אומרים את התפילה בלחן הסליחות, בעוד שיהודי תימן אינם רואים חשיבות רבה לתפילה זו ואומרים אותה בנעימה פשוטה. לעומתם יוצאי מרוקו, חלב ואיטליה, אומרים את הנוסח בלחן הזהה ללחן התפילה הרגיל. ביהדות לוב מקובל ניגון מעט חגיגי, הקרוב למדי לניגון האיטלקי. גם לחנם של שאר יהודי ארצות המערב (מרוקו, תוניסיה ואלג'יר), מבוסס על לחן זה. אמנם לחנם מסתלסל יותר, באופן הדומה יותר לדרך התפילה הרגילה של ארצות אלו. בקרב קהילות גאורגיה מקובלים שני ניגונים ייחודיים לתפילת "כל נדרי". ניגון אחד מקובל בקרב קהילות מערב גאורגיה וניגון שני מקובל בקרב קהילות מזרח גאורגיה.
לקריאה נוספת

יצחק אליהו שטסמן, ספר כל נדרי: בדיני נדרים ושבועות, קבלתם, התרתם והפרתם, מנהגי מצווה, 2007
נפתלי וידר, "עבר ועתיד בנוסח כל נדרי", בתוך: התגבשות נוסח התפילה במזרח ובמערב, ירושלים תשנ"ח, כרך ראשון, עמ' 368–390
שלמה דשן, "חידת כל נדרי: בירור אנתרופולוגי והיסטורי", בתוך: פרקים בתולדות החברה היהודית בימי הביניים ובעת החדשה – מוקדשים לפרופ' יעקב כ"ץ במלאת לו שבעים וחמש שנה על ידי תלמידיו וחבריו, ירושלים תש"ם, עמ' קמה-קמו.
חן-מלך רחביה, "כל נדרי – בין בעיה לחידה", בתוך: ספר יובל לכבוד מורנו הגאון רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, ירושלים וניו-יורק תשמ"ד.
מידע על כל נדרי בקטלוג "מרחב" של הספרייה הלאומית
מצודת זאב

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין משרדים 
 על שם:  זאב ז'בוטינסקי 
 כתובת:  המלך ג'ורג' 38 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1966
 תאריך פתיחה רשמי:  1966 
 אדריכל:  משה בן-חורין, מרדכי בן-חורין 
 סגנון אדריכלי:  ברוטליזם 
 מידות
 גובה:  60 מ' 
 קומות:  16 
 
 קואורדינטות:  32°04′23″N 34°46′30″E﻿ / ﻿32.07293333°N 34.77495833°E﻿ / 32.07293333; 34.77495833
 תבנית:לשוניות2
 
מצודת זאב, או "בית ז'בוטינסקי", המכונה בקצרה "המצודה", הוא מגדל משרדים בסגנון ברוטליסטי השוכן ברחוב המלך ג'ורג' 38 בתל אביב. המבנה בן 16 קומות וגובהו 60 מטר. הוא קרוי על שמו של זאב ז'בוטינסקי, מכונן הציונות הרוויזיוניסטית.
היסטוריה

המצודה היא אחד המגדלים הוותיקים בתל אביב. המגדל הוקם במקום שבו עמד בשנות ה-30 צריף אשר שימש את אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, נוער תנועת בית"ר, ובסתר גם מקום מפגשם של לוחמי מחתרת האצ"ל. באותן שנים התארגן "הוועד להקמת מצודת זאב" ותכנון הבניין החל בשנת 1936. הבניין הראשון שהוקם במקום בתכנונו של האדריכל הארי לוריא היה בן שלוש קומות והושלם ב-1948. בשנים בהן היה הבניין בן שלוש קומות, היו צעירי בית"ר מקיימים את פגישותיהם בחצר הפנימית היכן שהייתה כתובת גדולה על הקיר "קשת בית"ר לא נסוג אחור וחרב ראש בית"ר לא תשוב ריקם, אמן!".[דרוש מקור]
בשנת 1963 החליטה תנועת החרות להרחיב את הבניין ונערכה תחרות אדריכלים סגורה לבחירת האדריכל, בתחרות זכו משה בן-חורין ובנו מרדכי. בשנת 1966 נסתיימה בנייתו של המגדל שנבנה מאחורי הבניין הקיים. מאז היה הבניין מוקד הפעילות של תנועת החרות וגופים נוספים הקשורים אליה, ובכללם מכון ז'בוטינסקי בישראל.
במהלך הבחירות לכנסת העשירית בעצרת המסכמת של המערך, התייחס הבדרן דודו טופז בנאומו למצודת זאב כמקומם של "הצ'חצ'חים", במה שנודע כנאום הצ'חצ'חים. בליל המהפך ב-1977 הגיע מנחם בגין לאולם השמחות "עצמאות" בקומה 2, שפעל עד שסופח ב-2015 למכון ז'בוטינסקי, ונשא נאום ניצחון דרמטי בפני פעילי המפלגה.
כיום מאכלסים את הבניין מנגנוני תנועת הליכוד ושוכרים שונים, ביניהם משרדי עורכי דין ובעלי מקצועות חופשיים.[דרוש מקור]
דיירים

בקומות הבניין השונות פועלים גופים המשויכים רעיונית או היסטורית לתנועת הליכוד, בהם:
תנועת הנוער בית"ר (ההנהגה הארצית)
נשות חרות בישראל
משקי תנועת חרות
מכון ז'בוטינסקי ומוזיאון ז'בוטינסקי
מוזיאון האצ"ל
עמותת ברית חיילי האצ"ל
מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים.
חלק מהבניין מושכר לשוכרים מסחריים.
מצודת זאב במתכונתה הראשונה
סורג ברזל בחזית מפלס הקרקע בעיצובו של הפסל משה שטרנשוס
דיוקן זאב ז'בוטינסקי מעשה ידי הפסל יצחק דנציגר המצוי בבניין
בית ז'בוטינסקי במצודת זאב
הבניין לאחר שהושחת בידי אלמונים בעקבות אירועי 7 באוקטובר 2023
עינב צנגאוקר, שבנה נחטף לעזה בהפגנה בפתח מצודת זאב, באפריל 2024
לקריאה נוספת

יוסי קליין-עברי, רוויזיוניזם, ארכיטקטורה ועירוניות מגויסת בתל אביב, 1940-1925, הוצאת כרמל, 2022
מיכאל יעקובסון, שתי מצודות - סיפורה של מצודת זאב, עת-מול 270, ינואר 2021, עמ' 33–36
הערות שוליים

↑  לקראת הקמת "מצודת־זאב",  הירדן, 30 באוקטובר 1936
↑  יציקת גג קומה ג' של "מצודת זאב", המשקיף, 13 במאי 1948
↑  מרידוד קורא לאוהדי התנועה לסייע בהשלמת בנין מצודת זאב, חרות, 24 בינואר 1963
| זאב ז'בוטינסקי |
| --- | --- | --- |
| פעילות פוליטית וחברתית | גדוד נהגי הפרדות • הגדודים העבריים • ברית החייל  • ציונות רוויזיוניסטית • ברית הציונים הרוויזיוניסטים • בית"ר • ארגון צבאי לאומי • הסתדרות ציונית חדשה • הסכמי בן-גוריון–ז'בוטינסקי • הסתדרות העובדים הלאומית • תוכנית האווקואציה |  |
| משפחתו | יוענה ז'בוטינסקי (אשתו) • ערי ז'בוטינסקי (בנו) • זאב ז'בוטינסקי (נכדו) |  |
| כתביו | מגילת הגדוד • שמשון (ספר) • חמשתם • כן, לשבור! • על קיר הברזל • האתיקה של קיר הברזל • מתוך קרירות ואיתנות |  |
| שיריו | שיר אסירי עכו • שיר הדגל • שיר תל-חי • שמאל הירדן • שיר בית"ר • הנדר • שיר אל-על • כולה שלי • תרגום: העורב (פואמה) |  |
| הנצחה | יום זאב ז'בוטינסקי • פארק ז'בוטינסקי • מצודת זאב • גבעת זאב • פסגת זאב • כפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי • מכון ז'בוטינסקי • ארכיון מכון ז'בוטינסקי • כביש 481 • כביש 441 • נחלת ז'בוטינסקי • תחנת ז'בוטינסקי • הילכו שניים יחדיו |  |
| שונות | קבורה בישראל • חלקת משפחת ז'בוטינסקי • מסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי • פרס ז'בוטינסקי לספרות ומחקר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513673205171