בג"ץ עמית
ההליך בבית הדין הארצי לעבודה

ארגון עמית הוקם בשנת 1994 תחת השם 'הסתדרות עובדים מכבי' על ידי קופת חולים מכבי (וקרן מכבי מיסודה), ובמאי 1995, בין היתר על רקע חקיקת חוק ביטוח בריאות ממלכתי אשר ביטל את הזיקה בין ביטוחי הבריאות בקופות החולים לגביית דמי החבר ודמי הטיפול של ארגוני העובדים, שינה את שמו ל'עמית - הסתדרות עובדים מכבי'.
ארגון עמית עתר לבית הדין הארצי לעבודה כנגד רשימה של מעסיקים ציבוריים, בהם מדינת ישראל, השלטון המקומי, קופת חולים כללית (של ההסתדרות הכללית) ועוד בדרישה שיגבו עבורו באופן מרוכז דמי חבר בדומה להסדר הקיים ביחס להסתדרות הכללית. הסדר שכזה, מתאפשר בהתאם לסעיף 25(א)(3) לחוק הגנת השכר, רק עבור ארגון עובדים, ולכן לשם כך נדרשה הכרה בעמית כארגון עובדים לפי חוק הגנת השכר.
העתירה, כוונה גם כנגד ההסתדרות הכללית ומשום כך נדונה בבית הדין הארצי לעבודה, שכן בסכסוכים בינארגוניים מהווה בית הדין הארצי ערכאה ראשונה. עמית דרש כי בית הדין יורה שאין לנכות דמי טיפול מקצועי-ארגוני משכר העבודה של חבריו, לטובת ההסתדרות הכללית. דמי טיפול שכאלו, נגבים מעובדים הנהנים מהסכמים קיבוציים, אך אינם חברים ישירות בארגון עובדים. גם כאן, לצורך מימוש דרישה זו, צריך היה להכיר תחילה בעמית כארגון עובדים.
במהלך הדיון בבית הדין הארצי הודיעה המדינה כי היא מסכימה לגבות באופן מרוכז דמי חבר עבור ארגון עמית - בכפוף להרשאה מפורשת של כל חבר בארגון ובתנאי שקודם לכן ייקבע בית המשפט בפסק דין סופי כי עמית הוא אכן ארגון עובדים על פי חוק הגנת השכר.
בית הדין הארצי לעבודה קיבל ברוב של ארבעה שופטים נגד שלושה את טענות עמית והכיר בו כארגון עובדים, אולם ההסתדרות הכללית עתרה בעקבות זאת לבג"ץ, במטרה להפוך את ההחלטה (בג"ץ אינו מהווה ערכאת ערעור על החלטות בית הדין לעבודה, והעתירה הוגשה למעשה כנגד בית הדין הארצי).
דעת הרוב בבית הדין לעבודה קבעה כי התנאים להכרה בארגון עובדים הם: התארגנות לתקופה שאינה מוגדרת מראש או לכל הפחות לתקופה ארוכה דיו, קיומו של תקנון הכולל מטרות מוגדרות הכוללות קידום ענייניהם של החברים כעובדים, התארגנות המבוססת על חברות אישית ו-וולנטרית של עובדים. בית הדין ציין כי מדובר ברשימה שאינה סופית וסגורה של סימני היכר לארגון עובדים, וכי ייתכן שבעתיד ייקבעו סימני היכר נוספים.
בנוסף, קבע כי ארגון עובדים שיוכר לצורך חוק הסכמים קיבוציים (ככזה הרשאי לחתום על הסכמים קיבוציים) יוכר גם בהקשר של חוק הגנת השכר (לצורך גביה מרוכזת של דמי חבר על ידי המעסיק) ולצורך חוקי העבודה האחרים.
דעת המיעוט ביקשה לקבוע תנאי כי הארגון יהווה 'התארגנות עובדים' שהשליטה והניהול שלה היא על ידי עובדים באופן אותנטי ודמוקרטי, וכן שפעילותו תהיה לתקופה בילתי מוגבלת. עוד ביקשה לקבוע דעת המיעוט כי תקנון הארגון יפרט את מוסדות הארגון, שהמבנה הארגוני שלו יעניק לעובד את הזכות לבחור את נציגיו ושמטרות הארגון יהיו הגנה על העובדים וקידום השתתפותם בתהליכי קבלת החלטות במקום העבודה.
דעת המיעוט ביקשה לקבוע כי עמית אינו ארגון עובדים שכן הוא נשלט על ידי קבוצת מכבי, וכן לאור העובדה שמספר החברים בארגון (ומהותם - האם שכירים או עצמאים) אינו ברור. עוד ציינה דעת המיעוט כי דמי החבר בעמית נקבעו על שיעור מרבי של 38 שקלים לחודש, מהם 20 עבור רכישת ביטוח רפואי משלים בקופת החולים מכבי - סכום הנמוך מדמי הטיפול המרביים להסתדרות שעמדו על 55 שקלים. לפיכך התרשמו שופטי המיעוט שחברים רבים הצטרפו לעמית במטרה לזכות בפטור מתשלום דמי טיפול ולא במטרה לקדם את ענייניהם כעובדים. לבסוף, התייחסה דעת המיעוט לכך שחברי הוועד המנהל של עמית לא נבחרו על ידי העובדים.
דעת המיעוט טענה כי פסק הדין של הרוב נוטה לגישה אינדיבידואליסטית ביחסי העבודה - גישה המשרתת את רצונם של מעסיקים לעקוף את מערכת יחסי העבודה הקיבוציים על מנת להקטין את עלות העבודה. לדבריהם, ארגון עובדים הדוגל בגישה שכזו משרת דווקא את מטרות המעסיקים ופוגע ביכולתם של העובדים לקיים ארגונים שיפעלו לקידום האינטרסים שלהם כציבור. קיומם של ארגונים שכאלו נחוץ לדעת המיעוט על מנת לאזן את חוסר השוויון הטבוע ביחסים שבין העובד היחיד למעסיק.