stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
B2B

"מחוז הרכיבים האלקטרוניים" של גואנגג'ואו, שבו חנויות רבות מוכרות רכיבים אלקטרוניים לחברות אחרות שישתמשו בהם לייצור מוצרי צריכה
B2B או (Business-to-business) במדינות מסוימות נכתב גם BtoB ובעברית: עסק לעסקים הוא מצב שבו עסק מבצע עסקאות מסחריות או מייעד את עיקר פעילותו לטובת מסחר עם עסקים אחרים.
מודל זה זה קורה בדרך כלל כאשר:
עסק מייצר חומרים המשתמשים לתהליך ייצור של עסקים אחרים (למשל, מכירת חומרי גלם לחברות כמו מכירת מלח למייצרי מזון).
עסק שזקוק לשירותיו של אחר מסיבות תפעוליות (למשל, יצרן מזון המעסיק משרד רואי חשבון כדי לבקר את הניהול הכספי שלו).
עסק מוכר מחדש סחורות ושירותים המיוצרים על ידי אחרים (למשל, קמעונאי שקונה את המוצר הסופי מיצרן המזון).
B2B מנוגד לרוב למושג B2C (מעסק לצרכן). ובמסחר מסוג זה לשני הצדדים יש בדרך כלל כוח משא ומתן דומה, וגם כאשר אין להם, כל צד בדרך כלל מערב צוות מקצועי ויועצים משפטיים במשא ומתן על התנאים, בעוד B2C מעוצב בדרך כלל בצורה המכונה בתיאוריות כלכליות כמערכת יחסית אסימטרית.
השוואה עם B2C

ההבדל העיקרי בין B2B ל-B2C הוא שהראשון מתייחס לעסקת מסחר בין יצרן לקמעונאי, והשני הוא הקמעונאי המספק סחורה לצרכן.
ב-B2B יש אנשי עסקים משני הצדדים, ולעיתים גם מספר מקבלי החלטות או מאשרים ומשתמשים, בעוד שב-B2C יש בדרך כלל איש עסקים אחד וצרכן או משתמש אחד. במקרה הראשון, ההחלטה נמשכת על ידי צורך (כי העסק השני זקוק לה), ובמקרה השני, מדובר בציפיות ולא בצרכים. B2B מתרכז בבדרך כלל במכירה של מוצרים גולמיים עבור חברה אחרת, אבל B2C מתמקד בייצור מוצר מוגמר עבור צרכנים. עסקת B2B כרוכה בניהול חוזי מיקור ישיר, הכולל משא ומתן על תנאים הקובעים מחירים וגורמים שונים נוספים כגון תמחור מבוסס נפח, העדפות ספק ולוגיסטיקה וכו'. עסקת B2C ברורה יותר, יש לה ניהול חוזי מקורות נקודתיים שמציע תעריף קמעונאי אחיד עבור כל פריט שנמכר. הזמן גם שונה מכיוון של-B2B יש תהליך איטי יותר מ-B2C שמסתיים בפרקי זמן קצרים יותר (שיכולים להיות דקות או ימים). בB2B, מכיוון שבדרך כלל מדובר בסכומים גדולים יותר בפרקי זמן ארוכים יותר, בדרך כלל יש עלויות גבוהות יותר מאשר B2C, המורכב מעסקאות מהירות ויומיות. ב-B2B, המוניטין של המותג תלוי ביחסים האישיים בין העסקים. מצד שני, ב-B2C, המוניטין של העסק ניזון לרוב באמצעות פרסום ותקשורת. יחד עם זאת, חיוני להבין שעל אף השוני ואפשרויות האוטומציה המלאה בתהליכי המכירה והרכש, הרי שבסוף שני התהליכים מוגדרים בתהליכי בין אנשים (P2P).
על אף התפישה הרווחת, הרי שמסחר b2b גדול לאין שיעור ממסחר לפרטיים (b2c ואף c2c), ולמשל היקף האיקומרס העסקי, גדול פי 5 מהיקף האיקומרס הצרכני.
מודלי B2B > מודל B2B אנכי

B2B אנכי מכוון בדרך כלל לייצור או לעסקים. ניתן לחלק אותו לשני כיוונים: במעלה הזרם ובמורד הזרם. יצרנים או קמעונאים מסחריים יכולים לקיים יחסי אספקה עם ספקים במעלה הזרם, כולל יצרנים, וליצור קשרי מכירה. כדוגמה, Dell עובדת עם ספקים במעלה הזרם של שבבי מעגל משולבים ומעגלים מודפסים למחשבים (PCB).
אתר B2B אנכי יכול להיות דומה לחנות המקוונת של הארגון. באמצעות האתר, החברה יכולה לקדם את מוצריה בצורה נמרצת, יעילה ומקיפה יותר מה שמעשיר את העסקאות שכן הם עוזרים ללקוחותיהם להבין היטב את המוצרים שלהם. לחלופין, ניתן ליצור את האתר לעסקים, שבו המוכר מפרסם את מוצריו כדי לקדם ולהרחיב עסקאות.
מודלי B2B > מודל B2B אופקי

B2B אופקי הוא דפוס העסקאות לשוק מסחר הביניים. היא מרכזת עסקאות דומות של תעשיות שונות למקום אחד, שכן היא מספקת הזדמנות מסחר עבור הרוכש והספק, בדרך כלל מערבות חברות שאינן מחזיקות במוצרים ואינן מוכרות את המוצרים. זוהי רק פלטפורמה להפגיש בין מוכרים ורוכשים באינטרנט. הפלטפורמות הטובות יותר מסייעות לקונים למצוא בקלות מידע על המוכרים והמידע הרלוונטי על המוצרים דרך האתר.
B2B2C

B2B2C פירושו "עסק-לעסק-לצרכן" ולפי אתר TechTarget, מטרת המינוח היא "להרחיב את מודל הB2B כך שיכלול מסחר אלקטרוני ישיר לצרכנים" באופן מקביל (D2C). B2B2C שואפת "ליצור מערכת יחסים מועילה הדדית בין ספקי סחורות ושירותים וקמעונאים מקוונים".  לפי Lomate ו-Ramachandran, מודל זה מאפשר ליצרנים ויבואנים (ה-B הראשון ב-B2B2C) להפיץ, להתחבר, להבין ולשרת גם את לקוחות ומשתמשי הקצה שלהם ("C"), מבלי לערער את רשתות המכירות וההפצה הסיטונאיות שלהם, כולל מוכרים מקוונים (ה-B השני), או אי הכללתם מהמשך מעורבות הלקוחות.
B2B2C אינו מתקיים רק אונליין, וגם חנויות מותג או נקודות שירות של יצרן/יבואן/מפיץ, הפועלות לצד או במקביל לנקודות שירות ומכירה לעסקים, מוגדרות תחת המונח הליניארי הכפול.
כמו כן, לעיתים קרובות שהמונח מתאר יבואנים או יצרנים, המפיצים באופן סיטונאי (B), רק ללקוחות קמעונאים (B), אשר מוכרים לצרכנים ולמשתמשים הסופיים (C) את הסחורה, חלקי החילוף, חומרי הגלם או השירותים. ה-B השני משמעו שלב ביניים מתווך ולא שלב סופי, וה-C הוא היעד הסופי ולא ערוץ נוסף ומקביל. בהתאמה, גם פלטפורמות מרקט פלייס - אם דיגיטליות כגון אתרי חנויות אונליין ואם פיזיות כמו מרכזי מסחר - מוגדרות כמרחבי B2B2C.
הערות שוליים

↑  Kumar, Vinod; Raheja, Gagandeep. "Business to business and business to consumer management". CiteSeerX 10.1.1.299.8382. {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
↑  מיכל וינדזברג, B2B או B2C? תגידו B2P, באתר איגוד השיווק הישראלי, ‏2021-01-14
↑  B2B eCommerce - In-depth Market Insights & Data Analysis, Statista (באנגלית)
↑  E-commerce: Formulation of Strategy. Robert T. Plant. 2000. pp. 26-27. ISBN 0-13-019844-7.
↑  TechTarget, B2B2C (business-to-business-to-consumer), accessed 23 January 2021
↑  Lomate, O. S. and Ramachandran, S., B2B2C: The Future of Customer Engagement, Infosys, 2019, accessed 23 January 2021
חגי פלג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 במאי 1964 (בן 60)
 מדינה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל  משטרת ישראל
 דרגה:    אלוף-משנה   ניצב משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 12 (ברק)  מפקד יחידת אגוז  מפקד חטיבת עודד  סגן מפקד עוצבת נתיב האש
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון   מלחמת לבנון השנייה
 עיטורים
   צל"ש אלוף
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל המשרד לביטחון הפנים  מנכ"ל המשרד לנושאים אסטרטגיים  ניצב משנה במשטרת ישראל, מפקד הימ"מ
 
חגי פלג (נולד ב-5 במאי 1964) כיהן כמנכ"ל המשרד לביטחון הפנים בשנים 2009–2010, כמנכ"ל המשרד לנושאים אסטרטגיים וכמפקד הימ"מ.
ביוגרפיה

נולד במושב דבורה בשם חגי פדידה, למד בכפר הנוער בית ספר ויצו ניר העמק ועשה שנת שירות. באוגוסט 1983 התגייס לקורס טיס ולאחר מספר חודשים נשר ממנו והתנדב לסיירת מטכ"ל. פלג עבר ביחידה מסלול הכשרה כלוחם, וכן הכשרה כמפקד כיתה. עם תום המסלול יצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לסיירת מטכ"ל כמפקד צוות לוחמים. פלג לקח חלק בפעולות מבצעיות רבות במהלך שירותו ביחידה כלוחם ומפקד. על תפקידו בפעולת חיסול אבו ג'יהאד הוענק לו צל"ש אלוף. ב-1996 מונה למפקד גדוד 12 (ברק) של חטיבת גולני לאחר שהמפקד הקודם, חוסיין עאמר, נהרג בקרב בדרום לבנון. הוא שירת כמפקד יחידת אגוז, כסגן מפקד גולני וכמפקד חטיבת עודד, חטיבת חי"ר במילואים. סיים את שירותו בצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
לאחר מכן עבר למשטרת ישראל והיה מפקד הימ"מ, היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור של משמר הגבול, בדרגת ניצב משנה. בתחילת תפקידו ביחידה נדרש פלג להתמודד עם מרד ובעיות משמעת מצד לוחמים ותיקים ביחידה אשר התנגדו לרפורמות שהנהיג. פלג זכה לגיבוי מלא מצד המפכ"ל באותה עת, יהודה וילק. בסיום תפקידו פנה לתחום העסקי וקידם פיתוח מערכות ביטחוניות בתחומי מודיעין ואבטחה. במלחמת לבנון השנייה שירת במילואים כסגנו של מפקד עוצבת נתיב האש, תא"ל ארז צוקרמן. בשנים 2006–2008 שימש כמנכ"ל הראשון של המשרד לנושאים אסטרטגיים.
במאי 2009 מונה למנכ"ל המשרד לביטחון הפנים. בנובמבר 2010 הודיע על התפטרותו מהתפקיד, לאחר שנפתחה נגדו חקירה בנציבות שירות המדינה בחשד להטרדה מינית והתנכלות לד"ר אורלי אינס. ביוני 2011 הודיע היועץ המשפטי לממשלה כי התיק יישאר בנציבות שירות המדינה ולא יועבר למשטרה. באוקטובר 2011 נחתם הסדר טיעון לפיו פלג יינזף בחומרה, ולא יוכל לעבוד בשירות המדינה במשך חמש שנים. אורלי אינס התנגדה להסדר זה, והתלוננה במשטרה על עבירות מין שלטענתה ביצע פלג, תיק החקירה נסגר בשל העדר ראיות מספיקות.
במסגרת שירות המלואים ממלא תפקיד במפקדת העומק.
הערות שוליים

↑  משה (בוגי) יעלון, דרך ארוכה קצרה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2008. עמ' 61, "בין מפקדי הצוותים שנחשפו – ניצן אלון, חגי פדידה ודרור וינברג (שנהרג בקרב עם מחבלים בחברון בהיותו מפקד חטיבת יהודה)."
↑  אהוד ערן, "תמצית געגוע - סיפורו של ארז גרשטיין והמלחמה בלבנון", ידיעות ספרים, 2007, עמודים 171-172.
↑  חיים הר-זהב, "לבנון המלחמה האבודה", הוצאה עצמית, תל אביב, 2019, עמוד 188.
↑  אביחי בקר, "ח' ועונשם", הארץ, ‏ 15.10.1999.
↑  איציק וולף, הסדר הטיעון קובע: חשש לניגוד עניינים בהעסקת אורלי אינס, באתר News1 מחלקה ראשונה, 4 באוקטובר 2011
↑  איציק וולף, אורלי אינס התלוננה נגד חגי פלג על עבירות מין, באתר News1 מחלקה ראשונה, 1 בדצמבר 2011
חגית אפק

| --- | --- |
 לידה:  ארצות הברית
 ענף מדעי:  גאופיזיקה 
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  מכון ויצמן למדע 
 מנחה לדוקטורט:  דן יקיר 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1 ביולי 2015)  אוניברסיטת ייל (1 ביולי 2007–30 ביוני 2015)  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
חגית אפק (נולדה ב-23 באוקטובר 1971) היא פרופסור במחלקה למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

אפק נולדה בארצות הברית וגדלה בחיפה. בשנת 1994 סיימה תואר ראשון בכימיה בטכניון ולאחר מכן למדה לתואר שני (שאותו סיימה ב-1997) ודוקטורט במכון ויצמן למדע בהנחייתו של פרופסור דן יקיר. בתואר השני התמקדה בהידרולוגיה. את תואר הדוקטור סיימה בשנת 2003. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בפליטת איזופרן מצמחייה.
בשנים 2003–2007 ביצעה פוסט-דוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפורניה, וחקרה איזוטופים בהנחיית ג'ון איילר. לאחר הפוסט-דוקטורט כיהנה כחברת סגל באוניברסיטת ייל.
בשנת 2016 חזרה לישראל והצטרפה לסגל האוניברסיטה העברית. המחקר של אפק באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת ייל התמקד בסידן פחמתי וביצירתו. בנוסף על כך, עוסקת במחקר שינוי אקלים גלובלי.
הערות שוליים

↑  הכירו את פרופ' חגית אפק, בוגרת המחלקה בקבוצתו של פרופ' דן יקיר | Department of Earth and Planetary Sciences - EPS, באתר www.weizmann.ac.il, ‏2023-02-07 (באנגלית)
↑  שרון מגנזי, מדענית עם מבט לעתיד, באתר News1 מחלקה ראשונה, 9 במאי 2019
↑  Hagit Affek, en.earth.huji.ac.il (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008638474005171  ORCID: 0000-0003-4256-9521  VIAF: 2537159337563013150005   WorldCat (עם VIAF): 2537159337563013150005
זאב סלעי

| --- | --- |

זאב סלעי
 לידה:  11 ביוני 1925 פרוחניק, רפובליקת פולין 
 פטירה:  19 בספטמבר 2014 (בגיל 89) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 צאצאים:  משה סלעי 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1948–1979 (כ־31 שנים) 
 דרגה:   אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד פלוגה חטיבת גולני רמ"ח הדרכה
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מבצע קדש   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים
 תפקידים אזרחיים
 מנהל הסוכנות היהודית אוסטריה  מנהל מחלקת ההדרכה של רשת מוסדות החינוך אורט ישראל  סגן מנהל הגימנסיה העברית "הרצליה"  שליח הג'וינט באוקראינה
 
זאב סלעי (פלזנר) (11 ביוני 1925 - 19 בספטמבר 2014) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, ושליח הסוכנות היהודית והג'וינט. בקרב תל מוטילה סלעי שימש כמפקד הפלוגה שנלחמה, נקטלה ולבסוף השתלטה ונאחזה במשלט המרכזי שכינויו "הדמות".
ביוגרפיה

נולד בשם זאב יעקב פלזנר למשה ומלכה בשנת 1925 בעיירה פרוחניק שבמזרח גליציה, למשפחה דתית בת תשעה ילדים. האב היה חזן מבוקש ושוחט, נצר לשושלת בת 12 דורות של שוחטים ובודקים (שו"ב) אחד מאחיו של זאב, אהרון פלזנר, קיבל סמיכה לרבנות בגיל 16 מישיבת חכמי לובלין ובארץ שימש כקצין בשירות בתי הסוהר. אמו של זאב עסקה בסיוע למשפחות נזקקות. את שנות לימודיו הראשונות עשה ב"חֵיידֶר" אך מהר מאוד הרגיש שאינו רוצה להשתייך לעולם הלימודים הזה והוא רוצה להרחיב את ידיעותיו והשכלתו. גזר את פאותיו ולמרות מחאת אביו התחיל ללמוד בבית הספר הטכני במגמת ימאות.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה (1939) היה בן 13. יחד עם חמישה מאחיו ברח לסיביר בעורף העמוק של ברית המועצות. במחנה בסיביר, למד זאב, בחור יחיד בכיתת בנות, בבית ספר לאחיות – עוזרות לרופאים. האב אשר היה חולה, ושלושה מאחיו של זאב, אשר נשארו לסעוד אותו במחלתו, נספו בשואה (האם נפטרה לפני המלחמה). בסיום המלחמה חזרו זאב ואחיו לפולין, אבל מפאת העוינות העמוקה שגילו השכנים, עזבו והגיעו לגרמניה, לאזור הכיבוש האמריקאי. בשנת 1946 התנדב לארגון "ההגנה", באמצעות שליחי הבריגדה שפעלו אז באירופה, ועסק באיתור פליטי השואה ובהבאתם למחנות העקורים בגרמניה, טרם העלאתם לישראל. שימש כסגן של מפקד הנפה, אריה ניב, בעיר רגנסבורג, בדרום גרמניה. ניב הורה לו להקים קיבוץ בכפר הגרמני דגנדורף. זאב מונה לראש הקבוצה ומנהלה. הוא פנה לנציג הפועל המזרחי וזה סייע לו באמצעים רבים להקים את הקיבוץ. אחר כך השתתף בקורסים סמי צבאיים בבית הספר המחתרתי של ההגנה ליד מינכן. במסווה של קורסי ספורט הכינו אנשי ההגנה את הצעירים לשימוש בנשק והעבירו להם ידע צבאי בסיסי.
ב-1948 היה זאב מפקד אחד משלושת הסיפונים באונייה שהעלתה אותם ארצה. זו הייתה הספינה הראשונה שהגיעה אחרי הכרזת העצמאות. לאחר מלחמת השחרור נישא זאב לרעייתו יונה לבית רוטר וביחד בנו את ביתם בחיפה ואחר כך בגבעתיים.
אב לבן ובת. בנו הוא פרופ' משה סלעי, אורתופד. בתו, מלי, עסקה בהוראה ובחינוך.
שירות צבאי

עם עלייתו לישראל בשנת 1948 הצטרף זאב לצה"ל ושירת בחטיבת גבעתי, גדוד 54. מהאוניה הוסע זאב עם עולים נוספים ישירות למחנה בית ליד, גויס לגבעתי והועבר לקסטינה, המחנה העורפי של החטיבה. אף על פי שמעולם לא עבר קורס קצינים, מונה זאב לאחר זמן קצר למפקד מחלקה ועבר עימה את מסלול הקרבות של גבעתי בדרום. לאחר המלחמה, עם נישואיו, ביקש לעבור מהנגב צפונה והצטרף לחטיבת גולני. במאי 1951 השתתף כמ"פ במבצע כיבוש המוצב הסורי בתל מוטילה (היום אלמגור) ונפצע בקרב.
לאחר ההחלמה מהפציעה בתל-מוטילה חזר זאב לגולני ובתפקידו האחרון בחטיבה היה סמג"ד בגדוד 51.
מגולני עבר זאב לבה"ד 1 להדרכה בקורס קצינים. בית הספר לקצינים שכן בתחילה במחנה 80 בפרדס חנה ובאוגוסט 1955 עבר למחנה סירקין בפתח תקווה.
במבצע סיני, 1956 שימש כמפקד של כוח בה"ד 1 שלחם בגזרה הצפונית בעזה, ובתום המבצע חזר לבה"ד 1.
בתחילת 1960 עבר זאב לשרת בה"ד 3 (בית הספר לחי"ר -ביסל"ח) אשר שכן במחנה דורה, בדרום נתניה. בבה"ד 3 פיתח זאב תורות הדרכה, אימון ומניעת תאונות אימונים ומילא תפקידים של מדריך ואחר כך מדריך ראשי (תחת פיקודו של אריק שרון) ראש ענף חי"ר. כמו כן, יזם ופיקד על קורסי קצינים לרס"רים (בתקופת תא"ל אהרון אבנון כמפקד הבסיס).
זאב סיים את המכללה לפיקוד ומטה (פו"מ) בשנת 1965. כאשר בטקס הסיום קיבל את תעודת החניך המצטיין מידיו של בן-גוריון, הלה שאלו לשם משפחתו (פלזנר). זאב ענה כי מקור השם הוא בעיר פלזן אשר בצ'כיה. על פי הצעתו של בן-גוריון, שינה זאב את שם המשפחה לסלעי (פירוש המילה פלץ בצ'כית הוא סלע).
במלחמת ששת הימים, שימש במינוי משנה כסמג"ד בחטיבת בית ספר למ"כים. חטיבה זו, תחת פיקודו של אריק שרון כמפקד האוגדה, וקותי אדם כמח"ט, כבשה בקרב לילה מופתי את מתחם אום כתף. מתחם זה, היה ערוך בשלוש שורות של מוצבים, כאשר הגדוד בו שירת זאב כסמג"ד תחת תא"ל יוסף קסטל כבש את קו המוצבים העמוק ביותר לאחר מסע לילי מפרך.
לאחר מלחמת ששת הימים, הועבר בה"ד 3 לכפר חווארה מדרום לשכם בצמוד למחנה הפליטים בלאטה וזאב המשיך לשרת כסגן מפקד בה"ד 3, תחת פיקודו של אל"ם אורי בידץ. בתקופה זו שלאחר מלחמת ששת הימים החלה גם מלחמת ההתשה בבקעת הירדן, אזור הבקעה כונה "ארץ המרדפים" בשל המרדפים שנערכו בו אחר מחבלים שחדרו מירדן לישראל דרך אזורים אלו. תפקידם של החיילים והקצינים בבה"ד 3 לא הסתכם בהדרכה והם עסקו גם בביטחון שוטף ובמרדפים.
מבה"ד 3 עבר זאב לשרת בקריה בתל אביב במחלקת הדרכה (מה"ד) בתפקיד רע"נ בטיחות באימונים ואחר כך רמ"ח אימונים/הדרכה ומחקר (הדו"מ) במה"ד. בתפקידיו אלו התמקד זאב במיגור מכת התאונות באימונים בצה"ל, ובין השאר היה אחראי לפיתוח קלט"ז (קולט נתזים) מגומי, וכן פיתוחי בטיחות באימונים נוספים אותם פיתח והטמיע בצה"ל.
במהלך מבצע ליטני, בשנת 1978 בהיותו רמ"ח הדרכה, יצא לערוך ביקורת בטיחות בלחימה באזור הכפר ע'נדוריה ופגש במפתיע את בנו משה סלעי, אשר השתתף בלחימה במסגרת תפקידו כרופא גדודי של בה"ד 1.
קריירה אזרחית

בשנת 1979 סיים זאב את שירותו הצבאי בדרגת אל"ם, הצטרף לסוכנות היהודית ומטעמה נשלח לאוסטריה, שם שימש כמנהל תחנת המעבר לעולים ממדינות חבר העמים. באותה עת, טרם נפילת מסך הברזל, הגיעו יהודי ברית המועצות לווינה ברכבות ומשם עלו לישראל, או המשיכו לארץ יעד אחרת בהתאם לבחירתם.
לאחר סיום תפקידו בווינה הצטרף זאב להנהלת בתי הספר של רשת "אורט" כמנהל מחלקת ההדרכה ומשם עבר לתפקיד סגן מנהל הגימנסיה העברית הרצליה.
לאחר נפילת מסך הברזל, בשנת 1991, נשלח לקייב אוקראינה כשליח מטעם הג'וינט. זאב מילא תפקיד זה במשך שש שנים, במהלכן נסע ברחבי אוקראינה ורוסיה, בכפרים קטנים ונידחים שם פגש את היהודים שהיו זקוקים לסיוע אשר אותו הגיש ארגון הג'וינט.
הערות שוליים

↑  אש על כוחותינו - סיפור גבורה ומנהיגות של אל"ם זאב סלעי, חודש בחודשו - מידעון קהילתי בית הכנסת גבורת מרדכי, כסלו תשע"ב, עמ' 1–2
↑  אמיר אורן, המורשת המפוקפקת של רחבעם זאבי, באתר הארץ, 24 ביולי 2009.
↑  אייל לוי, הלוחם שפתח את הפה ונעלם מדפי ההיסטוריה, nrg, 1 ביוני 2013
↑  זאב סלעי, אש על מוצבינו, הוצאה פרטית, עמ' 43
↑  אריה יצחקי, שלדים בארון - תעלומות ומיתוסי כזב בתולדות היישוב ומדינת ישראל, 1941-1951, אילניה: הוצאת ספרים א"י, 2009, עמ' 153
↑   זאב שטרנהל, האמת על המפקד גנדי, באתר הארץ, 21 באפריל 2016
1 2 3  אמיר אורן, המורשת המפוקפקת של רחבעם זאבי, באתר הארץ, 24 ביולי 2009
↑  איציק סיבוש, תרבות הגנרל המקסיקני קסטנייטס, באתר News1 מחלקה ראשונה, 15 במאי 2016
↑  אורי מילשטיין, רבין נושא באחריות לכשלונות צהל בתחילת שנות החמישים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 6 בדצמבר 2013
↑  זאב סלעי, אש על מוצבינו, הוצאה פרטית, עמ' 6
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397288005171  VIAF: 48156675054633581834   WorldCat (עם VIAF): 48156675054633581834 
הענקת דרגת אל"ם לזאב סלעי על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור וראש מה"ד אלוף אברהם רותם, ברקע אלוף יקותיאל אדם
זאב ובנו משה בפגישה במהלך מבצע ליטני, 1978
מרשם קרב מוצב "הדמות"
זכריה ארטשטיין

| --- | --- |

זכריה ארטשטיין (עומד), אימו זיסל ואחיו אברהם בשנת 1938
 לידה:  27 במרץ 1923 פרושקוב, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  יולי 1943 (בגיל 20) גטו ורשה, פולין (גנרלגוברנמן נאצי) 
 פרסים והוקרה:  צלב הגבורה 
 
זכריה ארטשטיין (27 במרץ 1923 – יולי 1943), מלוחמי מרד גטו ורשה, היה חבר בתנועת דרור, מפקד פלוגה בארגון היהודי הלוחם, ואחד הלוחמים האחרונים בגטו. נפל בקרב בעת שניסה לפרוץ לצד הארי של הגטו. בשנת 1945 זכה בעיטור צלב הגבורה מאת הפיקוד העליון של הצבא הפולני.
קורות חיים

זכריה ("זכריה'ש") ארטשטיין נולד בשנת 1923 בפרושקוב בפולין, בן זקונים וילדם השישי של וולף, בעל מלאכה בתחום הצורפות, וזיסל. גדל בבית ציוני. כל אחיו ואחותו עלו לישראל בשנות ה-20' וה-30'. מגיל צעיר היה פעיל בתנועת הנוער "דרור פרייהייט". בתום לימודיו בפרושקוב למד בסמינר העברי למורים בוורשה. ב-1940 עבר עם הוריו לגטו בפרושקוב ונלקח לעבודות בכפייה, תחילה יומיות, ובשלב מסוים למחנה עבודה, ממנו הצליח לברוח עם חברים אחדים. יחד עם יתר המדריכים מתנועת הנוער העביר שיעורי לימוד לילדי הגטו שנותרו מחוסרי מסגרת מפני שכל בתי הספר היהודיים נסגרו בצו הגרמנים.
ב-1 בפברואר 1941 גורש עם הוריו ויתר יהודי העיר לגטו ורשה. תחילה שוכן עם הוריו באחד מבתי הפליטים, אך במהרה עבר לקומונה של הנהגת "דרור" בוורשה, ברחוב דְזֶ'לנָה 34 וגר בשכנות למנהיגי התנועה צביה לובטקין, יצחק צוקרמן ואחרים. הקומונה, שפעלה כקיבוץ, השתרעה על פני ארבעה בניינים בני שלוש קומות שבמרכזם חצר סגורה. ב-1941 הוחלט על ייסוד קיבוץ חדש בעיר אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי וארטשטיין נבחר להיות בין קומץ המייסדים. המטרה הייתה לארגן את הצעירים בגטו העיר להקים מחתרת, אך הצוות היה קטן מדי, ובמאי 1942 הוחלט לסגור את הקבוצה, וארטשטיין שב לוורשה. בקיץ 1942 עבד ארטשטיין בחוות ההכשרה בצ'רניאקוב.
בארגון היהודי הלוחם

ב־22 ביולי 1942 התחילה בגטו האקציה הגדולה. ב-28 ביולי 1942 נפגשו ראשי ארגוני החלוץ ותנועות הנוער הציוניות והוחלט על הקמת אי"ל – "הארגון היהודי הלוחם". ארטשטיין הצטרף לארגון ועסק בצבירת נשק. לדברי צביה לובטקין, ארטשטיין הביא לאי"ל את הרובה הראשון של הארגון.
ב-18 בינואר 1943 חודשו במפתיע האקציות בגטו ותפסו את הארגון לא מוכן לחלוטין. תוכניות הקרב שהוכנו מבעוד מועד לא היו ישימות משום שהיחידות השונות היו מנותקות זו מזו, וללא יכולת תיאום או הנהגה מרכזית. ארטשטיין היה עם פלוגת חברים מתנועתו, בפיקודו של יצחק צוקרמן, כשהם חמושים באקדחים, רימונים, מוטות ברזל וחומצת גופרית, וממתינים לגרמנים שערכו חיפושים מבית לבית. הם הצליחו להפתיע את הגרמנים שנכנסו לדירה: "זכריה ישב אותה שעה בחדר הראשון שקוע, כביכול, בקריאת ספר וע“י כך הסיח ממנו דעתם של הבאים. אנחנו כולנו היינו מרוכזים בארבע פינות החדר השני. הגרמנים עברו בצעדים מאוששים את החדר הראשון ונכנסו אלינו. בין רגע זינק זכריה ממקומו, ירה בגבם והפיל שנים מהם". המשורר יצחק קצנלסון, שהיה עד לקרב זה, הנציח אותו בשיר "עם חלוצים": "...'הַּיְהּודִים יורִים!' – קָרָא תָמֵהַ, מִי מֵהֶם, אָכֵן, יורים, אֵפֹוא! אַּתָה. זְכַרְיָה, וְגּוטְמַן, אֱלִיעֶזֶר – חֲלּוצִים-ּפֹה, וְ'ׁשֹומְרִים' בְנִיזְקָה. כֵן, יְהּודִים יורִים! ולֹא יָדַע זֹאת הַּצֹורֵר..." במשך ארבעה ימים התקיימו עוד מספר קרבות קטנים, שכונו "המרד הקטן". את אחד מהקרבות, בבסיס של האי"ל ברחוב מילא 34, תיארה לובטקין כך: "והנה הם עולים במדרגות ונכנסים לדירתנו. לא השגיחו בנו. רק זכריה ארטשטיין עמד, יחידי, הרים ידיו כנכנע ויצא למסדרון. אז הגחנו מפינותינו והתקפנו את אלה שהיו בפנים הדירה. כדורים ניתכו על ראשי הגרמנים, הם נדהמו, ומיד חזרו על עקבם ונסו מנוסת בהלה. אולם בהגיעם למטה קידמם צרור יריות, כי זכריה הפך פניו והתקיפם מבחוץ". לאחר "המרד הקטן" רוח ההתנגדות גברה, יהודים רבים מצאו לעצמם מקומות מסתור וסירבו לפקודה לעזוב את הבתים, והשילוחים מהגטו נעצרו.
בדו"ח שנשלח מהגטו ללונדון כתב צוקרמן על מרד ינואר: "בעיקר הצטיינו בגבורתם ובקור רוח זכריה ארטשטיין, בנימין ולד וחנוך גוטמן".. ארטשטיין מונה למפקד פלוגת אי"ל בגטו המרכזי, הצליח לגייס קרוב לשלושים לוחמים ולוחמות, רובם חברי "דרור" ותיקים מהקומונה בדז'לנה ומחוות צ'רניאקוב, ופלוגתו הייתה אחת הגדולות באי"ל אם לא הגדולה מכולן. הוא פיקד על "קבוצת העונשין" של אי"ל שניסתה להשליט חוק וסדר בכאוס של הגטו (למשל להעניש שודדים ולהשיב את הכסף לנשדדים), וגם הוציאה להורג יהודים ששיתפו פעולה עם הנאצים, ביניהם אלפרד נוסיג.
במרד גטו ורשה

בערב פסח, 19 באפריל 1943 החל השלב הסופי בחיסולו של הגטו. כוחות רבים – כ-850 אנשי ואפן אס-אס מתוגברים במאות שוטרים גרמנים, פולנים ואוקראינים – נכנסו אל הגטו במטרה להשלים את תהליך השילוח שנקטע בינואר, אך נתקלו בהתנגדות כבדה מצד הלוחמים אשר ירו בהם מחלונות הקומות העליונות של בתי המגורים שהתרוקנו מיושביהם. פלוגת הלוחמים תחת פיקודו של ארטשטיין פעלה בקרן הרחובות נאלבקי-גנשה והייתה מהראשונות לתקוף. על פי ספרו של משה ארנס מ-2009, "היריות הראשונות נורו מעמדתו של ארטשטיין ברחוב נלבקי 33 כאשר הגרמנים עברו ליד בניין זה. היו אלה היריות הראשונות של המרד. בעקבותיהן נורו יריות של רובים ואקדחים, ורימוני יד ובקבוקי מולוטוב הושלכו מכל עבר". הכוחות הגרמניים ספגו אבדות והתקדמותם בגטו נעצרה. מפקד האס-אס והמשטרה של ורשה, פון סמרן-פרנקנג, פוטר על ידי גרופנפיהרר יירגן שטרופ שלקח פיקוד על דיכוי המרד. כוחותיו של שטרופ החלו לשרוף באופן שיטתי את בתי הגטו. ארטשטיין נאלץ לעבור מעמדה לעמדה תוך פגיעה של פלוגתו במחסני הגרמנים. כתוצאה מהשריפות המסיביות ובהיעדר בתים להתבצר בהם וגגות לסגת דרכם שינו המורדים טקטיקה ונחלקו לחוליות קטנות המבצעות התקפות 'קטנות' מרשת הבונקרים התת-קרקעיים נגד החוליות של החיילים הגרמנים. לדברי לובטקין, "זכריה ארטשטיין הצטיין כאחד הלוחמים האמיצים ביותר בארגון הלוחם".
ב-8 במאי 1943, הותקף הבונקר ברחוב מילא 18, שהיה המפקדה הראשית של אי"ל ורבים ממנהיגי המרד נהרגו, ביניהם גם מפקד אי"ל מרדכי אנילביץ'. סגנו, מארק אדלמן, ועוד כמה עשרות לוחמים, כולל צביה לובטקין, הצליחו להימלט אל הצד הארי בעזרת לוחם האי"ל שמחה רותם (קאז'יק), אך הקשר עם ארטשטיין אבד והוא נותר בגטו והמשיך להילחם. הוא הסתתר בבונקר ברחוב נאלבקי 37 שנחשף בעקבות הלשנה של אחד מדייריו. הגרמנים איתרו את פתח הבונקר והזרימו לתוכו גז. ארטשטיין יחד עם עשרה מאנשיו נמצאו בסוף מאי באזור, "מעולפים מגז", על ידי יורק פלונסקי מאצ"י, ונשארו עם קבוצתו עד ל-20–25 ביוני, כשבין שתי הקבוצות נקשרו "קשרי אמון הדוקים". לדברי פלונסקי, "באחד הלילות יצא ארטשטיין עם לוחם אחר מקבוצת ואלבסקי לפעולה קרבית ולא חזר. הוא נהרג, כנראה, בהתנגשות עם הגרמנים". קבוצתו של ארטשטיין הייתה קבוצת אי"ל האחרונה שנלחמה, עד 3 או 4 ביולי, וככל הנראה נהרגו בעת שניסו לצאת מהגטו. היה זה אחד העימותים המזוינים האחרונים עם כוחות גרמניים בגטו.
לאחר מותו

ב־19 באפריל 1945, יום השנה השני למרד גטו ורשה, הוענק לארטשטיין עיטור צלב הגבורה מאת הפיקוד העליון של הצבא הפולני.
רחל אוירבך, ממפעילי ארכיון "עונג שבת", שהתגוררה ברחוב נאלבקי 37, משם תיעדה את תנועת ההתנגדות, עד שהצליחה לברוח לצד הארי של העיר ב-9 במרץ 1943, ציינה את ארטשטיין בספרה "מרד גטו ורשה": "אֵלֶּה הַיּוֹצְאִים עַתָּה בַּלַּיְלָה לְחַפֵּשׂ מָזוֹן, קָשָׁה עֲלֵיהֶם מִשְׁאוֹל הָאֵימָה. אֵין רוֹאִים אִישׁ. אֵי־שָׁם פַּח שֶׁל גַּג מְהַלֵּךְ אֵימִים בְּקִרְקוּשׁוֹ. כָּנָף שֶׁל חַלּוֹן נֶאֱנָח - מְנֻעְנָע בִּידֵי הָרוּחַ. בְּלַיְלָה אֲשֶׁר כָּזֶה יוֹצֵא זְכַרְיָה'ש בְּתַפְקִיד. הוּא הוֹלֵך לְחַפֵּשׂ דֶּרֶך בִּשְׁבִיל הַבַּחוּרִים שֶׁלּוֹ - יְצִיאָה מִן הַגֶטוֹ. הוּא פּוֹנֶה אֶל רְחוֹב רָחוֹק בְּשֶׁטַח הַהֶפְקֵר. הוּא הוֹלֵך וְנֶעְלָם. נֶעְלָם בֵּין הַחוּרְבוֹת - מְפַקֵּד הַגֶטוֹ הָאַחֲרוֹן".
ההיסטוריונית חוי דרייפוס שחקרה את גטו ורשה בחודשיו האחרונים כתבה כי ארטשטיין "התבלט בעשייה וביכולות ההנהגה שלו, כבר בשלבים המוקדמים של הפעילות המזוינת נגד הגרמנים, והפך במהרה לאחת הדמויות האהובות והמוערכות בהובלת הארגון", וכי "הוא וקבוצתו נותרו בגטו כשארית לוחמת אחרונה".
ב-2011 הוענק לבני משפחתו של ארטשטיין אות הוקרה על מעורבותו במרד גטו ורשה מטעם מדינת ישראל. אחיינו הוא העיתונאי עמוס רגב.