stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חנניה דהן
פרסומיו > ספרים

אוצר הפתגמים ליהודי מרוקו בצירוף השוואות ומקבילות ממקורות יהודים ואחרים, שני כרכים, הוצאת סתוית, תל אביב, 1983
לכסיקון עברית-מוגרבית : בשפת הדיבור של יהודי מרוקו. הוצאה עצמית, 1997.
עין רואה ואוזן שומעת : ספורים מחיי יהודי מרוקו אותם ראיתי ושמעתי. הוצאה עצמית 1998
מקורות השירה היהודית במרוקו. בת ים: הוצאה עצמית, 1971
הרב רפאל אנקווה, רבם הראשי הראשון של יהודי מרוקו : קורות משפחתו, תולדות חייו ומשנתו תוואריך פאס (יומן פאס). תל אביב: ברית יוצאי מרוקו, הוצאת קמים, 1976.
פרסומיו > מאמריו

עו"ד פרופסור כהן ז"ל, במערכה: ביטאון הצבור הספרדי ועדות המזרח, כ"ג (274): 28, 1983.
השירה והפיוט של יהודי מרוקו (סגנון שירתו של דוד בוזגלו ז"ל), במערכה: ביטאון הצבור הספרדי ועדות המזרח, כ"ו (307): 5, 27, 1986.
ראו גם

יהדות מרוקו
הרב רפאל אנקווה
העלייה ממרוקו
המחתרת היהודית במרוקו
לקריאה נוספת

ממן, אהרן, מפעלו הספרותי של חנניה דהן חלק א': אוצר הפתגמים של יהודי מרוקו, הפדרציה העולמית של יהדות מרוקו, יהדות מרוקו מורשת הגות ואמנות, תשרי-אדר תשע"ה ינואר-יוני 2015, עמ' 14–16.
ממן, אהרן, מפעלו הספרותי של חנניה דהן חלק ב': השירה היהודית במרוקו הפדרציה העולמית של יהדות מרוקו, יהדות מרוקו מורשת והגות, אב תשע"ו יולי דצמבר 2015, גיליון 2, עמ' 12–13
ממן, אהרן, מילה בשעתה זהב מעלתה" הפתגם הספרדי-יהודי בצפון מרוקו הפדרציה העולמית של יהדות מרוקו, יהדות מרוקו מורשת והגות, שבט- אייר ינואר- יוני, 2016 גיליון 3 עמ' 45.
בפאתי מערב: תשמישי קדושה מבתי-כנסת ממרוקו הספרדית, אוסף חנניה דהן (מאמר ביקורת) פעמים: פרקי עיון במורשת ישראל במזרח, 39: 158, 1989
הערות שוליים

↑  חנניה דהן, עין רואה אוזן שומעת: סיפורים מחיי יהודי מרוקו אותם ראיתי ושמעתי, ישראל, 1998, עמ' 85
↑  מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י), "א" מפלגת פועלי ארץ ישראל. עצרת עם בחצר המפלגה בירושלים., באתר ירושלים, ‏1955
↑  חנניה דהן, עין רואה אוזן שומעת : ספורים מחיי יהודי מרוקו אותם ראיתי ושמעתי, הפקות השנה, 1998, עמ' 96-95
↑  חנניה דהן, עין רואה ואוזן שומעת : ספורים מחיי יהודי מרוקו אותם ראיתי ושמעתי, ישראל, 1998, עמ' 102
↑  חנניה דהן, עין רואה ואוזן שומעת : ספורים מחיי יהודי מרוקו אותם ראיתי ושמעתי, ישראל, 1998, עמ' 117
↑  מעומדים לכנסת השלישית, באתר הספרייה הלאומית, ‏10.7.1955
↑  מחאה נגד שלטונות מארוקו בעצרת אזכרה לחללי "פרייס", הצופה, 20 בינואר 1961
↑  שיר השירים אשר לשלמה, באוסף המוזיקה הישראלית
↑  אילון - יו"ר מחוז דן דרום, דבר, 12 באפריל 1976
↑  מכון בן צבי – מקוטלג YBZL 0016 המכון לחקר קהילות מזרח.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301694205171  ISNI: 0000 0000 6697 5784  LCCN: n84160709  VIAF: 40783565   WorldCat (עם VIAF): 40783565
קרן החירום הבין-לאומית של האו"ם לילדים

| --- | --- |
סמליל יוניסףסמליל יוניסף
אוהל בו ניתנים שירותי סיוע של יוניסף בסודאן
אוהל בו ניתנים שירותי סיוע של יוניסף בסודאן
 
 תחום:  ממשל בינלאומי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  ניו יורק 
 מייסדים:  העצרת הכללית של האומות המאוחדות, לודוויק רייצ'מן 
 יושב ראש:  קתרין מ. ראסל 
 תקופת הפעילות:  11 בדצמבר 1946 – הווה (78 שנים) 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לשלום (1965)  פרסי נסיכת אסטוריאס להסכמה (2006)  פרס בטלר לשלום (1957)  פרס אינדירה גנדי (1989)  Children of the Earth (1993)  DZI Seal-of-Approval 
 www.unicef.org
 
קרן החירום הבין-לאומית של האומות המאוחדות לילדים או בקיצור: יוניסף, אוניסף או יוניצף (באנגלית: UNICEF, ראשי תיבות של United Nations International Children's Emergency Fund) היא ארגון של האומות המאוחדות שנוסד ב-1946 ב-11 בדצמבר בהחלטת העצרת הכללית, ומטרתו עזרה לילדים ברחבי העולם ויצירת מודעות למצוקתם. ב-1953 קוצר שמו ל"קרן האו"ם לילדים", אך הוא עדיין מוכר בראשי התיבות יוניסף.
הארגון מתרכז בסיוע למדינות מתפתחות, שם קיימות בעיות חמורות של תת תזונה והעדר חינוך וזכה ב-1965 בפרס נובל לשלום. הוא מנוהל על ידי נציגים הנבחרים בידי ועדת האו"ם לעניינים חברתיים וקובע בעצמו את תחומי פעילותו. המימון מגיע ברובו מממשלות ומיעוטו ממבצעי גיוס תרומות מהציבור הרחב.
חמש המטרות העיקריות שהציג לעצמו הארגון היו: רכישת השכלה לנשים, תוכנית חיסונים, הגנה על ילדים, פעילות נגד התפשטות האיידס, ותוכנית "ילדות מוקדמת" המבוססת על התובנה שהשנים הראשונות לחייהם הן המשפיעות ביותר על התפתחות הילדים ותפקודם כבוגרים.
במועדון הכדורגל של ברצלונה, התנוסס הסמל של UNICEF על חולצות השחקנים, במקום חסות. על זכות זו שילמה ברצלונה מיליון וחצי יורו מדי שנה, אם כי מדצמבר 2010 החלו השחקנים ללבוש חולצות שלצד הסמל של UNICEF, הופיעה גם חסות של קרן קטאר שהפכה לקטר איירווייז ולבסוף גם ראקוטן עד החלפתם בנציבות האו"ם לפליטים. החל מחודש מאי 2015, גם על חולצות השחקנים של מועדון הכדורגל מכבי תל אביב מתנוסס הסמל של UNICEF, מתוך מטרה שהפעילויות והכספים שיגויסו כתוצאה משיתוף הפעולה עם הסניף הישראלי של יוניסף יהיו למען ילדים בישראל, הסכם זה היה תקף לעונת 2015/16 ומאז סמליל UNICEF לא מופיע על חולצת המועדון.
יחסי יוניסף עם ישראל

בשנת 1950 סיפק הארגון לישראל סיוע לתוכנית לאומית להזנת הילדים, תוכנית שהקיפה 162,000 ילדים. משנת 1951 יחסי יוניסף וישראל הוסדרו בהסכם רשמי. יוניסף תמכה במפעל חיסונים נגד שחפת ומפעלים רפואיים נוספים ובשיתוף עם ארגון הבריאות העולמי סייע בבדיקתם של 365,000 ילדים ישראלים וחיסונם של 208,900 נגד שחפת. הקרן סיפקה גם עורות להכנת נעליים, מהם הוכנו 16,000 זוגות נעליים, כולל 260 זוגות נעליים אורתופדיות עבור חולי שיתוק ילדים. בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים כללו משלוחי יוניסף לישראל אבקת חלב מארצות הברית ומשוודיה, מרגרינה מארצות הברית, אוסטרליה ובריטניה, סוכר מארצות הברית, איטליה ובלגיה, חיטה מאתיופיה, אורז מארצות הברית, איטליה ותאילנד, תאנים מיובשות מיוגוסלביה, צימוקים מדרום אמריקה, סבון כביסה מבריטניה, די-די-טי מארצות הברית, בריטניה וקנדה, פירות מיובשים מיוון ושמן דגים מאיסלנד ומניופאונדלנד. במהלך השנים 1948, 1949 ו-1950 מאה משלוחי סיוע במשקל כולל של 5,000 טונות. יוניסף סיפק לישראל סיוע רפואי, שכלל 4 ריאות ברזל, רפואות סולפה, פניצילין, סטרפטומיצין, ציוד רנטגן, אינקובטורים וסכום של 29,000 דולר לרכישת ציוד רפואי נוסף. ב-1952 הושיט הארגון סיוע של 300,000 דולר לישראל, סיוע שנועד לאפשר מעבר לשיווק חלב בבקבוקים במקום השיווק בכדים, שלא הצליח לשמור על ההיגיינה של החלב. ב-1957, בעקבות היווצרות של משבר חלב בישראל, ביקשה ישראל מהארגון את הגדלת הסיוע. הסיוע נמשך ברציפות עד שנת 1966. בשנת 1957 סיפק יוניסף לישראל סיוע דחוף של 1,900,000 קפסולות שמן דגים ו-5,000 שפופרות אורימיצין. הסיוע נדרש בעיקר עבור ילדי העולים החדשים, האורימיצין עבור העולים ממצרים שסבלו מטרכומה חמורה.
יוניסף מתח ביקורת חמורה על ישראל בגין התנהגותה כלפי ילדים פלסטינים עצורים. לעומת זאת, גורמים שונים בישראל מתחו ביקורת חריפה על יוניסף, בטענה שבפעילות הארגון בקרב הפלסטינים נכרכו אלמנטים של הסתה נגד ישראל. בטבח שבעה באוקטובר נמצאו אצל מחבלי חמאס מספר גדול[דרוש מקור] של תיקי חובש בכיר, המכילים מנות דם וציוד רפואי שהנפיק UNICEF.
הקרן הישראלית למען יוניסף

הקרן הישראלית למען יוניסף היא עמותה ישראלית שתומכת ב"יוניסף". הקרן הוקמה ב-1969 בתור עמותת מתנדבים לחינוך וגיוס תרומות מייסודה של זינה הרמן. הרמן כבר הייתה ידידה טובה של יוניסף. כנציגת ממשלת ישראל בוועד המנהל של יוניסף, היא שימשה כיו"ר הוועד בשנים 1963–1965, תקופה שבמהלכה היא קיבלה פרס נובל לשלום בשם הארגון. עם שובה לישראל, היא נבחרה ליו"ר הראשונה של הקרן הישראלית למען יוניסף.
הקרן הישראלית היא אחת מ-36 ועדות וקרנות שתומכות ביוניסף דרך הסברה, קידום, וגיוס תרומות. הקרן הישראלית למען יוניסף שואפת לקדם את זכויות הילד בארץ ולעודד את החברה הישראלית להיות שותפה פעילה במאמצים של יוניסף בכל העולם. יושב ראש הקרן הישראלית הוא עו"ד מוריאל מטלון.
ראו גם

רשימת שגרירי רצון טוב של קרן החירום הבין-לאומית של האומות המאוחדות לילדים
תעלול או ממתק עבור UNICEF
לאון ברנשטיין

.
| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  27 בדצמבר 1914 שקוד, ליטא 
 פטירה:  1984 (בגיל 69 בערך) 
 מנחה לדוקטורט:  Vaslovas Birzhishka 
 תלמידי דוקטורט:  Claude Lévesque, Charlotte Goryn Denenberg, Nambury Sitarama Raju 
 
מסע ההלוויה של יחיאל שיינבוים (1944), שנהרג בקרב ב-1 בספטמבר 1943. שיינבוים היה ראש 'קבוצת הלוחמים של יחיאל', שבמסגרתה פעל גם ברנשטיין.
דוקטור לאון ברנשטיין (בגרמנית: Leon Bernstein;‏ 27 בדצמבר 1914 – 1984) היה מתמטיקאי, פעיל ציבור ונציג ציבור, פעיל עלייה, משורר בגרמנית, מחזאי באנגלית סופר ומחבר ספרי לימוד יהודי יליד ליטא.
ברנשטיין נולד בעיר שקוד, בליטא, בקרבת הגבול הגרמני, במשפחה יהודית מסורתית וציונית דוברת גרמנית. הוריו היו טוביה וגניה ברנשטיין. הוא השלים לימודים בבית ספר תיכון עברי ובאוניברסיטאות קובנה ווילנה, שירת בצבא ליטא כקצין וב-1940 השלים דוקטורט במתמטיקה. ברנשטיין לימד מתמטיקה באוניברסיטה הפתוחה של וילנה עד יוני 1941, כשגרמניה הנאצית פלשה לליטא. בשנים 1941 עד 1943 היה בגטו וילנה, שם ייסד וניהל את ה"יוגנט-קלאב", מועדון צעירים אליו כינס יתומים כתוצאה מלקיחת הוריהם באקציות. הוא חינך את הנוער לציונות ולהתנגדות והיה ממנהיגי קבוצת הלוחמים של יחיאל והאידאולוג של הקבוצה. כממונה על התרבות ביודנראט קידם את לימודי העברית בבתי ספר ובמועדונים.
ברנשטיין הטיף ליציאה מהגטו ולחימה ביערות והוא עשה זאת בעצמו ולחם ביערות במסגרת הפרטיזנים. ברנשטיין ידע היטב שבע שפות, לכן בחרו בו הפרטיזנים להיות מתורגמן לאנגלית, רוסית, גרמנית וליטאית. הוא תרגם בחקירת שבויים גרמנים ותרגם מסמכים.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה נשיא ארגוני הפליטים באיטליה. ב-1947 נשא לאישה את פסיה בת פנחס זלוטניק, אלמנתו של חברו, יחיאל שיינבוים, שנפל בקרב עם הגרמנים. ב-1949 הם עלו לישראל, שם לימד מתמטיקה באוניברסיטת תל אביב והיה מנהל הקונגרס היהודי העולמי בישראל.
מיצירותיו

1990 "הדרך האחרונה. התנגדות להתפרעות הנאצים בווילנה". (Letzte Begräbnis : der Wiederstand gegen die Nazis wühlt in Wilna). תורגם מכתב יד על ידי רנטה בקל.
הערות שוליים

↑  Leon Bernstein (באנגלית)
↑  Ghetto Fighters House Archive (באנגלית)
↑  לזכר חברים, להלן 'קישורים חיצוניים'.
| גרשם שלום |
| --- | --- | --- |
| הגותו של גרשם שלום | ביבליוגרפיה של גרשם שלום • זרמים ראשיים במיסטיקה היהודית • משנתו של גרשם שלום |  |
| שונות | בית גרשם שלום • פרס גרשם שלום • ספריית גרשם שלום • הנצחתו של גרשם שלום |  |
| מתלמידיו | רבקה ש"ץ אופנהיימר • ישעיה תשבי  • מתי מגד • יהודה ליבס • יוסף דן • אפרים גוטליב • יוסף בן שלמה • מאיר בניהו • מלאכי בית-אריה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MGP: 66352
איילת השחר (קיבוץ)

| --- | --- |
חזית חדר האוכל של הקיבוץ
שם בערבית: נַגְ'מַת אֶ-צֻבְּח (نَجْمَة الصُّبْح)
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: הגליל העליון
גובה ממוצע: ‎173 מטר
תאריך ייסוד: 1915
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,110 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 1,071 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת אצבע הגליל מוגדלת) איילת השחר(למפת אצבע הגליל רגילה) איילת השחר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום איילת השחר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום איילת השחר33°01′22″N 35°34′36″E﻿ / ﻿33.0227261641091°N 35.5768048224248°E﻿ / 33.0227261641091; 35.5768048224248  heמפת היישובים של מועצה אזורית הגליל העליון באדום - איילת השחר בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10
אתר הקיבוץ
פסל איילת השחר בקיבוץ
שרידי המטוס הסורי בקיבוץ
אַיֶּלֶת הַשַּׁחַר היא קיבוץ בעמק החולה, בסמוך לחצור הגלילית וליסוד המעלה, השייך למועצה אזורית הגליל העליון.
לצד הקיבוץ נחשף היישוב הקדום חצור, ובכניסה לקיבוץ הוקם בתכנון האדריכל דוד רזניק מוזיאון עתיקות חצור, מבנה ייחודי לאצירת העתיקות שנחשפו במקום. בזכות מיקומו של היישוב ליד גבול הצפון הוא שימש כנקודת מעבר חשובה למעפילים מסוריה ולבנון לארץ ישראל. כמו כן, קלט הקיבוץ, לאורך השנים, עולים רבים מרחבי אירופה וצפון אפריקה. כן שימש כנקודה מרכזית לביטחון הגליל העליון המזרחי וכבלם לכוחות הסורים הפולשים במלחמת השחרור.
היסטוריה

איילת השחר נוסדה בסיוע קפא"י בשנת 1915 על ידי קבוצה של חמישה גברים ואישה אחת מאנשי העלייה השנייה שהתגבשה לצורך התיישבות. הקבוצה, בתמיכתו של חיים מרגליות קלווריסקי, קיבלה בחכירה 700 דונם מאדמת נג'מת א-צובח (שעד לאותו זמן הוחכרה לאיכרי ראש פינה, שהחכירו בתורם את האדמה לערבים), לשנת ניסיון בתנאֵי "החרתים" הערבים.
באמצע שנת 1918 קיבלו 20 המתיישבים שהתאספו בינתיים חזקה על הקרקע, ובהמשך קנתה הקבוצה אדמות נוספות. היא קיבלה בחכירה 800 דונם נוספים בשנת 1921, ובשנת 1924 קיבלה מיק"א אדמות שנקנו בשנת 1892. בתחילת שנת 1923 עברה הקבוצה מהגבעה הדרומית-מזרחית לנקודה סמוכה, בגדה הצפונית של נחל "ווגז", הוא נחל חצור. חיזוק לפעילות המשקית ניתן למתיישבים על ידי קפא"י, שנוסדה זמן קצר קודם לכך.
בשנת 1920 שימשה איילת השחר כמרכז לכוחות שנחלצו להגנת תל-חי וכן בסיס לחוזרים מהקרב.
ב-4 במאי 1923 הוזמנו לקיבוץ אנשי הוועד המרכזי של ההסתדרות החקלאית לכבוד חנוכת הבתים הראשונים של איילת השחר: חמישה מבני מגורים, רפת דו-קומתית ומגדל מים. נכח באירוע גם חיים קלווריסקי, שתמך בקבוצה בתחילת דרכה. עשרת בתי המגורים הראשונים, שבנייתם הושלמה ב-1929, סודרו בתבנית של פרסה. סידור זה היה ייחודי בתנועה הקיבוצית והוא תוכנן כך שהמתיישבים יוכלו לעבור ממודל של קיבוץ למודל של מושב, לחלק את השטח המשותף לנחלות ולגדל תוצרת חקלאית בקרבת הבית.
מיום הקמת היישוב היה החוסר במים, לצד החוסר בקרקעות, הבעיה המרכזית של המתיישבים, שכן היו צריכים להסתפק במי ואדי ווגז (חצור), ששימשו גם את היישובים הערביים הסמוכים. המים הללו הספיקו בקושי למשק ולאוכלוסייה הקטנה. במרץ 1926, בעקבות סכסוך מתמשך על מים עם ערביי הסביבה, נדרשו כל הגברים באיילת השחר להגיע למשטרת צפת ושמונה מהם נאסרו. בראשית שנות ה-30 נבנתה תעלת מים, שהובילה בגרביטציה את מי הוואדי לבריכת אגירה להשקיית גידולים חקלאיים. אחרי חיפושים וקידוחים עקרים נמצאו ב-1936 מים בקידוח באדמות הקיבוץ. ב-1951 התחיל הקיבוץ לקבל מים דרך חברת מקורות, שהגיעו ממעיינות עינן. אז חלה גם תנופת פיתוח של המשק החקלאי. נכון לשנת 2023 מקבל המשק מים משלושה מקורות שונים, ובהם ממפעל שאיבה עצמי.
בניגוד ליישובים אחרים בגליל, לא הצטרפה איילת השחר לאחר מאורעות תל חי לגדוד העבודה, ולכן נשארה ללא תמיכה כלכלית מספקת מיק"א, פיק"א והמוסדות ההסתדרותיים. בהיעדר כספים מספיקים ומחסור בכוח אדם הגיעה איילת השחר לידי משבר ופנתה בשנת 1925 לקיבוץ עין חרוד בבקשת הצטרפות שנענתה בחיוב. באוקטובר 1925 הצטרף הקיבוץ לעין חרוד, שפרש מגדוד העבודה ב-1923 והיה מעוניין בדריסת רגל בגליל העליון. ההצטרפות לארגון קיבוצי עין חרוד הביאה לשיפור במצבה של איילת השחר, אשר עלתה על דרך המלך.
בשנת 1930 הוקם בקיבוץ בית ספר ובינואר 1936 הונחה אבן פינה למבנה קבע לבית הספר בקיבוץ. באותו זמן מנה הקיבוץ כ-250 נפש.
לאחר הקמתו של ארגון ההגנה הוא החל לבנות סליקים גדולים ברחבי הארץ. בשלב ראשון הוביל שאול אביגור הקמת ארבעה סליקים מרכזיים, כשאחד מהם נועד להיבנות באיילת השחר. המקום שנבחר היה מחסן תבואות, שנבנה ב-1924 ושימש לאחסון תבואה ולהכנת תערובות עבור הרפת והאורווה. חפירת הסליק נעשתה במהלך המרד הערבי הגדול בשנים 1939-1936. לאחר קום המדינה הועברה תכולת הסליק לרשויות והוא נסגר.
היסטוריה > במלחמת העצמאות

ב-2 במאי, לקראת פלישת צבאות ערב במלחמת העצמאות, הופסקו כל העבודות במשק וחברי הקיבוץ הפנו את כל מרצם לביצורים, כולל בשבת. למחרת הופסקו הלימודים והנוער העולה בקיבוץ גויס לאימונים. ב-7 במאי 1948 נפצעו שניים מחברי הקיבוץ שנכנסו לשדה מוקשים.
מ-5 ביוני עד 14 ביוני, הקיבוץ סבל מהפגזות והפצצות אוויריות של הצבא הסורי. אנשי הקיבוץ מנו 170 פגזי תותחים ו-70 פצצות מהאוויר שנפלו בשטח המשק. ב-5 ביוני 1948 הופצץ הקיבוץ מהאוויר. שש פצצות נפלו בשטח הקיבוץ וחבר אחד נהרג. ב-10 ביוני 1948 הופגז המשק מהאוויר במהלך שעות רבות. אחת העמדות נהרסה וחמישה מיושביה נהרגו. בעקבות נפילת משמר הירדן בידי הסורים פונו הילדים עד גיל תשע מהקיבוץ. הילדים מעל גיל תשע גויסו לעבודת החפירות.
בקרבות עשרת הימים, במבצע ברוש, הופצץ הקיבוץ רבות על ידי הסורים ונשלחו לעברו התקפות שסוכלו. ב-16 ביולי 1948 הצליחו מגיני הקיבוץ להפיל מטוס סורי מסוג הרווארד. שרידיו מונחים עד היום ליד גני הילדים של הקיבוץ.
היסטוריה > במדינת ישראל

בשנת 1950, כאשר נבנה במרכז קיבוץ איילת השחר חדר אוכל חדש, נתגלו בו עתיקות. במקום נערכה חפירה ארכאולוגית בידי הארכאולוגים פיליפ לנגסטף אורד גיא ומשה דותן מטעם מחלקת העתיקות, ונתגלו יסודותיו של בניין גדול, בנוי לבני טיט. הבניין תוארך על ידי חופריו לתקופה הפרסית.
בשנת 2009 הושלם סרטו של חבר הקיבוץ ישי אורן "חפָּשׂים", שצולם במהלך ארבע עשרה שנים. הסרט מתאר את התמורות שחלו בקיבוץ איילת השחר מבעד לעיני צעירי הקיבוץ, והוא נועד להקרנה במסגרת פסטיבל דוקאביב בשנת 2010, אך לאחר שהבמאי, שבינתיים חזר בתשובה, הוציא צו מניעה – הקרנתו בוטלה. מאוחר יותר, בפברואר 2011, הוקרן הסרט בערוץ יס-דוקו, בערב נושא מיוחד שהוקדש לציון 100 שנה לתנועה הקיבוצית.
בשנת 2008 אישרה הוועדה לנושאים תכנוניים עקרוניים (הולנת"ע), את שינוי מעמדו של קיבוץ איילת השחר למושב לבקשת הקיבוץ, אך בסופו של דבר ההחלטה בוטלה באספת הקיבוץ בשנת 2010, ושינוי המעמד לא בוצע בפועל.
מקור השם

מקור שמו של היישוב הוא מן הפסוק בתהילים פרק כ"ב פסוק א': "לַמְנַצֵּחַ, עַל-אַיֶּלֶת הַשַּׁחַר", כלומר קרני אור הבוקר הראשונות המפציעות כקרני האיילה, ומזכיר את השם הערבי של חלקת הקרקע, נַגְ'מַת אֶ-צֻבְּח (نَجْمَة الصُّبْح) כלומר כוכב הבוקר. השם הערבי נַגְ'מַת אֶ-צֻבְּח מקורו, לפי אגדה מקומית שנשמרה אצל זקני ראש פינה, בשם משפחתו של האיכר העברי שהיה אמון על חלקה זו, חקלאי בשם "מורגנשטרן". הפועלים הערביים התקשו בהגיית השם, וכדי להקל עליהם תרגם מורגנשטרן בעבורם את שם משפחתו לערבית. כך הפך "כוכב בוקר" בגרמנית וביידיש לנַגְ'מַת אֶ-צֻבְּח בערבית.
בכור ילדי היישוב זכה לשם "כוכב" והוריו, רוחמה ואריה וישניבסקי, עברתו את שם משפחתם ל"שחר".
כלכלה וחברה

הקיבוץ הוא משק חקלאי בעיקרו, המבוסס על שדות בחקלאות שלחין ובעל, מטעים נשירים וענפי בעלי חיים: רפת, לול וכוורות. לאורך השנים נעשו ניסיונות שונים להקמת תעשיות, שכולן לא זכו להצלחה מרובה. בין אלה בלט מפעל "איתן", שייצר תבניות לצמיגים, והיה המפעל היחידי מסוגו באזור המזרח התיכון.
ענפי התיירות הקיימים: בית הארחה ובו 63 חדרים, מגרש פיינטבול, מטווח ספורטיבי וכן הפעלת טיולי ג'יפים.
במשך עשרות רבות של שנים, משנת 1936 ועד שנת 2018, קלט הקיבוץ עלייה מארצות שונות, ממערב וממזרח, ומראשית שנות ה-90 גם מרוסיה ומאתיופיה. חלק גדול מהעולים הגיע דרך עליית הנוער. עם תחילת העלייה הגדולה של יהודים מאתיופה בתחילת שנות ה-90 הוקם בקיבוץ מרכז קליטה גדול לעולים החדשים, במקום בית ההארחה, שנסגר מעט לפני כן. באפריל 2018 נסגר מרכז הקליטה. בשנת 2019 החל הקיבוץ בשיפוץ מרכז הקליטה, כדי להופכו שוב למלון. בשנת 2023 נפתח המלון, ששמו "איילה ריזורט". זמן קצר לאחר פתיחתו הרשמית קלט המלון כמה מאות מחברי קיבוץ שניר, שפונו בעקבות הלחימה בצפון.
במהלך השנים הופרט הקיבוץ בהדרגה וחלק מענפי השירות הפכו לעסקים קטנים, בהם נגריה, מוסך וחשמליה.
בקיבוץ פועלת גם "הסנדלריה", סנדלריה הממוקמת באחד ממבני הפרסה הראשונים בקיבוץ, אשר הוקמו בשנים 1929-1923 והוגדרו כאתרי מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל. בשנת 2010 החלה המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל בפרויקט שימור ושחזור של המבנה ותכולתו. בשנת 2012 הסתיימו עבודות השימור, ומאז שוב פועלת הסנדלריה במתכונת מלאה ומשמשת גם כמרכז מבקרים וסדנאות.
ההרחבה הקהילתית

בתחילת שנות האלפיים החל הקיבוץ בתכנון השכונה הראשונה בהרחבה, בצמוד לגדר הקיבוץ הצפונית, שנקראה "כפר היין". בדצמבר 2005 החל הפיתוח של 51 המגרשים ונפתח שלב הקבלה של המשתכנים. בשנת 2007 החל תהליך בחירת המגרשים, ובתחילת 2009 נכנסו לביתן המשפחות הראשונות.
באוקטובר 2013 החל תכנון ופיתוח שלב ב' בהרחבה, "שכונת הפקאן" הכוללת 87 יחידות דיור, שנועדה עבור חברי קיבוץ או חברים חדשים בלבד, ובשנת 2015 החל אכלוס קבוצת המשפחות הראשונה. 

שלב ג', שנכון לשנת 2024 עדיין בתכנון, יחזיק 58 מגרשים נוספים.
ראו גם

מבני הפרסה (איילת השחר)
הסנדלריה (איילת השחר)
סליק המחסן באיילת השחר
איילת השחר (אתר ארכאולוגי)
גלריית תמונות

בניין הרפת ההיסטורי מ-1924
בית הארחה איילת השחר, 1964
אולם המופעים "בית העם"
קיר זיכרון לזכר הנספים בשואה מבני משפחות חברי הקיבוץ
מוזיאון עתיקות תל חצור בכניסה לקיבוץ
דרך הפרסה, שלאורכה המבנים הראשונים בקיבוץ. צילום אוויר, 1939
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
1 2  יעקב גולדשטיין, 'השומר' באצבע הגליל, מתוך אצבע הגליל, 1900 - 1967 : מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר בעריכת מרדכי נאור, ירושלים: יד בן צבי
↑  מ. בן יצחק, משוט בגליל העליון, דבר, 21 בספטמבר 1949
↑  אילת השחר, דבר, 15 ביוני 1925
1 2  אבן פינה לבית הספר באילת השחר, דבר, 29 בינואר 1936
↑  אילת השחר (מאת סופרנו), הארץ, 3 בפברואר 1923
↑  דוד בלוך-בלומנפלד, ידיעות עיריית תל אביב, 16 בנובמבר 1947
↑  ! חגיגת חנכת הבתים באילת השחר, הארץ, 27 במאי 1923
↑  חגיגת חנכת הבתים, הפועל הצעיר, 4 במאי 1923
↑  איילת השחר, דבר, 9 במרץ 1926
↑  א.צ., עניין איילת השחר, דבר, 17 במרץ 1926
↑  מתביעות השעה, דבר, 25 בנובמבר 1935
↑  א. צפרוני - דרישותינו מפיק"א, דבר, 17 בדצמבר 1929
↑  נ.ב., מועצת קיבוץ עין חרוד, דבר, 24 בנובמבר 1925
↑  ז.י. לי, איילת השחר, דבר, 22 באוקטובר 1926
↑  קרני עם־עד, סליק של רימונים: ה"אוצר" המסוכן שהתגלה באיילת השחר, באתר mynet‏ קיבוץ, 24 באוקטובר 2019
1 2 3 4 5  נחום זקימוביץ, משלט בלא מספר, על המשמר, 3 באוגוסט 1948; המשך
↑  חזית עמק הירדן מתלקחת שוב, דבר, 7 ביוני 1948
↑  קורות החיים של זאב (וילי) קניפל, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  קורות החיים של ראובן הירשברג, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
קורות החיים של יעקב בוקשטלסקי, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
קורות החיים של אסתר (אסתר'קה) סנדישב, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
קורות החיים של אילן (יוסף) קליפשטיין, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
קורות החיים של מנחם (מוניה) קוטלצ'וק, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  קיבוצי עמק החולה בימי ההפוגה, דבר, 4 ביולי 1948
↑  מטוס סורי הופל באיילת השחר ביריות רובה, מעריב, 18 ביולי 1948
↑  אלי אשכנזי, כשטייסים סורים הפציצו בישראל, באתר הארץ, 2 באוגוסט 2006
↑  דותן לוי, קיבוץ איילת השחר יהפוך למושב, באתר כלכליסט, 25 בנובמבר 2008
↑  על דעת המקום: מה עושות הָאַיָּלוֹת, והיכן? באתר "עונג שבת", 12 בספטמבר 2014
↑  שמחה סיאני, שי"ח אוהבים ממבט שני, הוצאת שי"ח ירושלים, 2015, עמוד 20 דברי יהודה זיו
↑  אירוח כפרי בקיבוץ איילת השחר
↑  יומן הקיבוץ 1802/10, 18 באפריל 2018
↑  תיעוד הסנדלרייה ומבני הראשונים באיילת השחר, מתוך "אתרים - המגזין", גיליון מס' 2, ספטמבר 2012, אתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל
1 2  על אודות הקיבוץ, באתר איילת השחר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565124705171  LCCN: n90665848  VIAF: 142026779   WorldCat (עם VIAF): 142026779 
תמונה פנורמית של קיבוץ איילת השחר, צופה מזרחה
איילת השחר – שדה חיטה ממערב לקיבוץ, למרגלות תל חצור
ח'ליל שקאקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1953 (בן 72 בערך) רפיח, מדינה פלסטינית 
 ענף מדעי:  סטטיסטיקה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה האמריקנית בביירות 
 מוסדות:  המרכז הפלסטיני לחקר מדיניות וסקרים 
 www.pcpsr.org/en/node/192
 
ד"ר ח'ליל שקאקי (בערבית: خليل الشقاقي; נולד ב-1953 ברפיח, עזה למשפחה שמקורה בזרנוגה) הוא ראש המרכז הפלסטיני לחקר סקרים ומדיניות (הידוע גם בראשי התיבות: PCPSR או PSR) הממוקם ברמאללה וסוקר את דעת הקהל הפלסטינית.
ביוגרפיה

שקאקי למד מדעי המדינה באוניברסיטה האמריקנית בביירות, וקיבל תואר ראשון בתחום ב-1975 ותואר שני ב-1977. ב-1985 קיבל דוקטורט במדעי המדינה מאוניברסיטת קולומביה.
שקאקי לימד באוניברסיטת א-נג'אח בשכם מאז 1986. כמנהל וחוקר, ניהל את המרכז הפלסטיני לחקר סקרים ומדיניות בשכם מעת הקמתו במרץ 1993. הוא העורך הראשי של "כתב העת של מדיניות פלסטין".
שקאקי כיהן גם כחבר בוועדת הבחירות הפלסטינית העצמאית שהוקמה כדי להכין את הבחירות לרשות הפלסטינית בינואר 1996.
אחיו של שקאקי, פתחי, גורש מהשטחים בשנת 1988 ועמד בראש ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, עד חיסולו במלטה באוקטובר 1995.
הערות שוליים

↑  חזקי עזרא, אחיו של שקאקי הוזמן לכנסת, באתר ערוץ 7, 7 ביולי 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb165002999 (data)  GND: 140298320  ISNI: 0000 0001 1886 4390  VIAF: 60822276   WorldCat (עם VIAF): 60822276
תאוריית החלונות השבורים

חלונות שבורים במרכז שיטור קהילתי בשכונת עמישב בפתח תקווה. על פי התאוריה, הזנחת חלונות שבורים תגרור את השכונה להידרדר לפשיעה.
תאוריית החלונות השבורים הוצגה על ידי ג'יימס וילסון (James Q. Wilson) וג'ורג' קלינג (George L. Kelling) במאמר שפרסמו במרץ 1982 בכתב העת "The Atlantic Monthly". המאמר, שכותרתו היא "חלונות שבורים - המשטרה וביטחון השכונה", טוען כי מה שמתחיל בהזנחת התיקון של חלון שבור יחיד, יגרור, במהלך הזמן, גאות בפשיעה ובאלימות, ולהפך: הקפדה על שמירת האיסורים החברתיים ותיקון החלונות השבורים תפחית פשיעה ואלימות.