stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המאה ה-19
סכסוכים פנימיים ותמורות פוליטיות > אירופה > רסטורציה לעומת ליברליזם ולאומיות

לאורך המאה מצויה אירופה בין שני כוחות שמתחרים ביניהם. האחד, השפעות שבסיסן במהפכה הצרפתית של סוף המאה ה־18, שמעוררת בקבוצות שונות במדינות אירופה השראה לקרוא ללאומיות מחד ולליברליזם מאידך. השני, החתירה לרסטורציה, היא השבת הכוח אל המלך, שמנהיגות המעצמות הבולטות של אירופה, שמנצחות את צרפת הנפולאונית בשנת 1815, ומנסות לוודא שמהפכה דומה לא תתרחש גם בשטחן.
למרות הניסיונות והמאמצים לחזק את הרסטואציה ולשמור על סטטוס קוו פוליטי, לאורך המאה עוברת אירופה מהפכה פוליטית-דיפלומטית, כאשר במדינות החשובות ביבשת עובר הכוח בהדרגה ממלכים לפרלמנטים, וזכות הבחירה גדלה אט-אט במדינות השונות.
נקודות ציון בתהליך זה:
1796–1815: המלחמות הנפוליאוניות – מספר מאבקים בין צרפת לבין מספר קואליציות אנטי-צרפתיות משתנות, המסתיימות בקונגרס וינה שמגדיר מחדש את מאזן הכוחות באירופה.
1815 ואילך: הקונצרט של אירופה – כינוי לתקופה בה מעצמות אירופה יוצרות "מאזן עוצמה" בניסיון להבטיח רסטורציה. המעצמות מנסות לקבל בהסכמה משותפת את ההחלטות החשובות ביותר לגורל אירופה.
1848–1849: אביב העמים – מהפכות של תנועות רפובליקאיות לאומיות כנגד המונרכיות של אירופה. המהפכות היו בעיקרן בעלות מטרה לאומית מדינית, אך בחלקן נשאו אופי של מהפכה חברתית בעלת אופי ליברלי. רוב ניסיונות המהפכה דוכאו תוך מספר חודשים, אך המאבק העממי הנרחב שידל את המלכים לקבל על עצמם עקרונות של חירות ושוויון כדי לרצות את התושבים, והמהפכות האיצו באופן זה תהליכי לאומיות וליברליזציה באירופה.
1856: חוזה פריז – לאחר הפסדה של רוסיה במלחמת קרים, החוזה מעדכן את יחסי הכוחות באירופה לטובתן של המנצחות במלחמה, ומסדיר בין מעצמות אירופה כלים לקביעת מדיניות בנושאים בין-לאומיים.
סכסוכים פנימיים ותמורות פוליטיות > אירופה > נקודות ציון נוספות

מלחמת אוסטריה–פרוסיה (1866)
מלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871) והשלמתה המעשית של איחוד איטליה
איחוד גרמניה (1871)
סכסוכים פנימיים ותמורות פוליטיות > אמריקה > לאומיות באמריקה הלטינית

בתחילת המאה נשלטת רוב יבשות אמריקה על ידי אימפריות קולוניאליסטיות של ספרד ופורטוגל – "ספרד החדשה" וברזיל הקולוניאלית תחת פורטוגול שקיימות מזה כ-300 שנים אין בה כמעט מדינות עצמאיות מקומיות. מתחילת המאה ה-19 נקלעה הממלכה למשבר, שהוחמר בשל פלישת נפוליאון לאיבריה ב-1808 והוויתור הכפוי של המלך הבורבוני, קרלוס הרביעי. בזו אחר זו, במשך רבע מאה (1804–1825), מכריזות מדינות אמריקה הלטינית על עצמאותן מהאימפריה הספרדית והפורטוגזית: האיטי (1804 – בהמשך מתפצלת ממנה גם הרפובליקה הדומיניקנית), קולומביה (1810 – בהמשך המאה מתפצלות ממנה אקוודור וונצואלה), מקסיקו (1810), צ'ילה (1810), פרגוואי (1811), ארגנטינה (1816), פרו (1821), ברזיל (1822), הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה (1823 – בהמשך מתפצלת לגואטמלה, אל סלוודור, הונדורס, ניקרגואה וקוסטה ריקה), בוליביה (1825), אורוגוואי (1825). בולטת מנהיגותו של סימון בוליבר.
במחצית הראשונה של המאה התאפיינו המדינות הצעירות במלחמות וחוסר יציבות פוליטי ניכר. הדבר נובע בין היתר ממתחים אתניים משמעותיים בין עבדים שחורים, לבנים ומולטים שאבותיהם ספרדיים, ילידים ובני תערובת שונים שבמשך מאות שנים חיו במעמדות שונות. בהדרגה החליפו את נציגי השלטון הספרדים קבוצות אליטה מקומיות שהתגבשו בהכללה לשני מחנות, ליברליים ושמרנים. מאבקים מזוינים בין מוקדי הכוח השונים היו נפוצים בשנים אלו וכללו מעשי אכזריות רבים. לדוגמה בין השנים 1864–1870 פרצה מלחמת הברית המשולשת – בין פרגוואי לבין ברזיל, ארגנטינה ואורוגוואי, במהלכה נהרגו כ-90% מהגברים בפרגוואי. בכמה מהמדינות המאבקים הובילו למספר עשורים בהם התקשתו המדינות לתפקד.
סכסוכים פנימיים ותמורות פוליטיות > אמריקה > התרחבות ארצות הברית ומלחמת האזרחים

לאורך המחצית הראשונה של המאה מתרחבת ארצות הברית והגדילה את שטחה פי שלושה. היא הפכה ממדינה שגבולה המערבי הוא נהר המיסיסיפי למדינה שגבולה המערבי הוא האוקיינוס השקט. תהליך זה מגובה באידאולוגיה המכונה הייעוד הגלוי לפיה "ייעודם האלוהי" של האמריקאים הלבנים הוא להתפשט מערבה על-מנת להפיץ את הקדמה ואת ערכיהם שכוללים דמוקרטיה, חופש, קפיטליזם, ואף פרוטסטנטיות על חשבון הקתוליות על חשבון העמים הילידים. הדבר מבוצע במספר דרכים כולל – מלחמות מול העמים ילידים בארצות הברית וטרנספר שלהם, רכישת לואיזיאנה מצרפת (1803), המהפכה הטקסנית (1835), מלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846).
מספר המדינות בארצות הברית גדל מ־16 מדינות ל־45, כאשר מצטרפות אליה בהדרגה המדינות אוהיו (1803), לואיזיאנה (1812), אינדיאנה (1816), מיסיסיפי (1817), אילינוי (1818), אלבמה (1819), מיין (1820), מיזורי (1821), ארקנסו (1836), מישיגן (1837), טקסס (1845), פלורידה (1845), איווה (1846), ויסקונסין (1848), קליפורניה (1850), מינסוטה (1858), אורגון (1859), קנזס (1861), וירג'יניה המערבית (1863), נבדה (1864), נברסקה (1867), קולורדו (1876), דקוטה הדרומית (1889), דקוטה הצפונית (1889), וושינגטון (1889), מונטנה (1889), איידהו (1890), ויומינג (1890) ויוטה (1896).
עם הזמן גדל המתח בין מדינות הצפון ותומכי התנועה לביטול העבדות בהן לבין מדינות הדרום סביב סוגיית העבדות שהייתה היבט מרכזי בכלכלת הדרום ובחיי החברה שלו. מדינות הדרום שניסו להוביל קבלה של עבדות בכל ארצות הברית הפסידו במאבק הפוליטי ולכן הכריזו שהן פורשות מהברית. על רקע זה פורצה ב-1861 מלחמת האזרחים האמריקנית שנמשכת עד 1865 – מלחמת אזרחים בין קונפדרציית המדינות של אמריקה בהנהגת אברהם לינקולן, לבין מדינות הדרום שכונו "האיחוד". המלחמה הסתיימה בניצחון מדינות "האיחוד". ולאחריה עבר התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית שאסר את העבדות במדינה. עם זאת המתחים החברתיים סביב המלחמה, מעמדם של השחורים בארצות הברית נמשכו עוד 100 שנים (ראו תקופת השיקום, קו קלוקס קלאן, התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח) וההבדלים הפוליטיים בין מדינות הדרום והצפון נמשך עד היום.
סכסוכים פנימיים ותמורות פוליטיות > המזרח התיכון

המזרח התיכון הושפע לאורך המאה ממגמות עולמיות ומערביות שהובילו לרפורמות מודרניות נרחבות במרחבים שונים דוגמת מערכות החינוך ובתי המשפט. הרפורמות נתקלו בהתנגדות מצד האליטות הוותיקות, אולם לאורך המאה התקדמו בהדרגה, ושיאן בתקופת רפורמות הטנזימאט. החל מהמחצית השנייה של המאה ה־19 חדירת רעיון הלאומיות צבר גם הוא תאוצה בשלוש חזיתות עיקריות – לאומיות טורקית, לאומיות ערבית ולאומיות מצרית (ובמידה מסוימת גם הלאומיות הארמנית). במקרים רבים ההגדרות סביב קבוצות זהות אלו נותרו במחלוקת רבה, אולם חרף זאת החלו להחליף את הזהויות הישנות שהיו מבוססות בעיקר על דת האסלאם.
דעיכתה של האימפריה העות'מאנית מגדולתה הגדילה את העצמאות של חלק מהטריטוריות ובראשן ח'דווית מצרים שזכתה לאוטונומיה רבה. לאורך המאה אף הפכה מצרים למרכז הדפוס והספרות של המזרח התיכון, והדפוס צבר תאוצה באזור לאחר כ־400 שנים של התנגדות שלטונית ותרבותית לתופעה.
סכסוכים פנימיים ותמורות פוליטיות > המזרח הרחוק ואוקיאניה

1853: פתיחת יפן למערב – הצי של ארצות הברית כופה על יפן את פתיחתה להשפעה כלכלית זרה לאחר כ-200 שנים של בידוד מבחירה. לאחר שפותחת יפן את שעריה, מאמצת תוכנית מהירה של אימוץ רעיונות מודרניים, ונורמות מערביות של התנהגות פוליטית וכלכלית, כולל רעיונות אירופיים של ריבונות ופרקטיקה דיפלומטית. בשלושת העשורים האחרונים, התחילה ביפן תקופת מייג'י, במהלכה הצליחה יפן לצמצם את ההטיה הדרמטית לטובת המערב בהסכמים הבין-לאומיים ולחזק את מעמדה העולמי.
1869: רצח העם הטסמני – לאחר עשרות שנים של דילול אוכלוסיית הילידים בטסמניה בידי הבריטים, נקבע מותו של הגבר האחרון שהיה בעל מוצא טסמני ילידי משני הוריו, וכך למעשה נמנעה האפשרות להיוולדם של ילידים טסמנים.
הודו הבריטית – בריטניה מכרסמת בהדרגה ביציבותן של אימפריות ונסיכויות באזור הודו, ועד סוף המאה כובשת שטחים נרחבים בדרום אסיה, ובהם כל תת-היבשת ולראשונה מאחדת אותה תחת שלטון אחד.
מרידות בסין – לאורך המאה סובלת שושלת צ'ינג שבסין מחוסר יציבות מתמשך ומסדרת מרידות רחבות היקף ובהן מרד הלוטוס הלבן (אנ') (1796–1804), מרד טאיפינג (1851–1864), מרד ניאן (אנ') (1853–1868), מרד הבוקסרים (1899–1901), ומרידות חוזרות ונשנות מצד המיעוט החווי.
סכסוכים פנימיים ותמורות פוליטיות > אפריקה שמדרום לסהרה > סחר עבדים

סחר העבדים ביבשת שהתפתח במאות השנים הקודמות השפיע מהותית על החברה באפריקה. במספר אזורים באפריקה הפך נפוץ שנשים שבויות עובדות בשדות ומכלכלות גברים לוחמים. באזורים שונים התערערו המבנים החברתיים המסורתיים. לקראת סוף המאה ניסו הבריטים למנוע את סחר העבדים, ואומנם בסופו של דבר פסק ייצוא העבדים מהיבשת, אולם מגמה זו בתורה הגבירה את השימוש בעבדים שימוש מקומי בלב יבשת אפריקה.
סכסוכים פנימיים ותמורות פוליטיות > אפריקה שמדרום לסהרה > עליית סוקוטו וזולו

בתחילת המאה עלו ביבשת שני כוחות מקומיים משמעותיים.
במערב היבשת, נוצרה בשנת 1809 קונפדרציה של עמים מערב-אפריקאים תחת הנהגת ח'ליפות סוקוטו. האיחוד הפך את הקונפדרציה לגורם מסחרי חשוב ביבשת, ולכוח הדומיננטי במערב אפריקה. הצלחת מלחמת פולאני שהובילה להקמת האיחוד, הכניסה מספר אזורים ביבשת לתקופה של מלחמות ג'יהאד איסלאמיות המנסות לחקות את ההצלחה.
בדרום היבשת, כבר בתחילת המאה המעצמה המקומית זולו הייתה גורם משמעותי באזור. בשנת 1817 ירש אותה ראש השבט שאקה ואיחד תחתיו שבטים מקומיים רבים בדרום היבשת והפך למעצמה החשובה באזור. היריבות המרכזית של הזולו הייתה בני הסווזי, אולם שאקה הביס אותם בשנות ה־20. תבוסתם של הסווזי גרמה לרבים מהם לברוח צפונה, שם היו מעורבים בהקמת שורת ממלכות חדשות מקומיות..
סכסוכים פנימיים ותמורות פוליטיות > אפריקה שמדרום לסהרה > המרוץ לאפריקה

שמונת העשורים הראשונים של המאה המשיכו את המגמה מהמאות הקודמות, של התפתחות איטית של מאחזים קולוניאליים של מדינות אירופה לחופי היבשת. בשני העשורים האחרונים החלה תקופה המכונה "המרוץ לאפריקה", ובה השתלטו מעצמות אירופה על יותר ויותר שטחים ביבשת, כך שעד סוף המאה שלטו המעצמות – במיוחד בריטניה, צרפת, גרמניה ופורטוגל – על מרבית השטח מחוץ למדבר סהרה.
מדע וטכנולוגיה > שינוי תפיסה באוניברסיטאות

במאה ה־19 צברה תאוצה מגמה מן המאה הקודמת, ובה איבדה הדת בהדרגה את מקומה ככוח הדומיננטי בהשפעה על הלך הכוח של האוניברסיטאות, ואת מקומה תפסו רעיונות חדשניים של השכלה ומחקר אמפירי. מגמות אלה מזוהות במיוחד עם אוניברסיטת ברלין, שנוסדת בשנת 1809, ובה הניסויים במעבדות החליפו את ההשערות הפילוסופיות; תורות תאולוגיות, עקרונות פילוסופיים ודעות רווחות מימי קדם החלו נבדקות בקפדנות ובאובייקטיביות; סטנדרטים חלוציים של חופש אקדמי החלו להפוך לעקרונות מנחים. המודל הגרמני של האוניברסיטה כמכלול של בתי ספר לתארים מתקדמים, המבצעים מחקר מתקדם וניסויים אמפיריים, היה בעל השפעה עולמית ועיצב את דמותה של האוניברסיטה המודרנית.
השינוי התפיסתי הרחב של האוניברסיטאות שינה מהותית את תוכני הלימוד. מדעים כמו פיזיקה, כימיה, ביולוגיה והנדסה החליפו רעיונות פילוסופיים ותאולוגים בתוכנית הלימודים.
במשך המאה הקימו האימפריה הבריטית והצרפתית אוניברסיטאות בקולוניות שלהן באסיה ובאפריקה, וגם ביפן, סין ורוסיה התפתחו אוניברסיטאות בעקבות לחצים למודרניזציה.
תרבות פופולרית

התחזקותן הפוליטית והכלכלית של המעצמות האירופאיות, והתפשטות הקולוניאליזם האירופאי, הביאו איתם לאורך המאה גם השפעה רבה על תרבותם של אזורים רבים ברחבי העולם. מאפיינים של השפעות אלו ניכרו במגוון תחומי התרבות והאמנות וניכרו בין היתר באדריכלות, במוזיקה, בספרות ובציורים המקובלים. חלק מהאזורים קיבלו אימצו השפעות אלו בקלות יחסית ובאחרים רווחה גישה שמרנית יותר שבאה לידי ביטוי בניסיון לשמור על הבידול התרבותי והאומנותי.
תרבות פופולרית > אמנות > התפתחות האמנות המערבית

במהלך המאה התפתחו מספר זרמים שפעלו זה מול זה במקביל והתפתחו זה מזה:
עד תחילת המאה ה-19: נאו־קלאסיציזם – זרם ששורשיו בשנות ה-60 של המאה ה־18, והתאפיין בניסיון לחזור אל ערכי האמנות הקלאסית ולהשפעות יווניות ורומיות.
עד לאמצע המאה ה-19: רומנטיקה – תנועה שהתגבשה בסוף המאה ה-18 כתגובה לנאו־קלאסיציזם, למהפכה הצרפתית ותנועת הנאורות, בה לרגש תפקיד חשוב יותר מאשר לתבונה.
1840–1880: ריאליזם – זרם ששאף לייצג את המציאות כפי שהיא בפועל, כתגובה לנאו־קלאסיציזם ולרומנטיקה שהתייחסו למציאות כנקודת מוצא בלבד.
1874 ואילך: אימפרסיוניזם – התפתחות של תפיסת הריאליזם ששאפה לתפוס רגע קצר במציאות ולהציגו כפי שהוא, לעיתים תוך שימוש בתנועה. התנועה הושפעה מפיתוחים טכנולוגים של תקופתה ומהשפעות מין המזרח הרחוק.
1880 ואילך: פוסט אימפרסיוניזם – תופעה אמנותית שהגיעה כתגובה לאימפרסיונזם, ואיגדה בתוכה תת-זרמים שונים שאימצו חלק ממאפייני האימפרסיוניזם ודחו אחרים.
תרבות פופולרית > אמנות > זרמי אמנות באזורים נוספים

המזרח הרחוק – בסין לאורך מרבית המאה נחשבו כאמנות גבוהה יצירות ציור בנייר או במשי על אלמנטים מסורתיים דוגמת מגילות תלויות או מתגלגלות, מניפות ועוד. לקראת סוף המאה חדרו יותר ויותר השפעות מערביות לאמנות הסינית וגרמו לפיצול של שני זרמי ציור מרכזיים – ציור לאומי (Guohua) וציור בסגנון מערבי (Yanghua). בסוף המאה החלה בסין אסכולת בית ספר שאנגחאי (אנ'), ששילבה השפעות של מספר זרמים יחד. בהודו ובאזורים נוספים בדרום אסיה שהיו בשליטה והשפעה בריטית בחלק מהמאה – חדרו השפעות מערביות במהירות, והמצאות מערביות דוגמת צילום עשו את דרכן לאזור זה והשפיעו על האמנות המקומית.
תרבות פופולרית > התפתחות במוזיקה ובאמנות הבמה > העולם המערבי

השינויים החברתיים, הכלכליים והטכנולוגיים הדרמטיים שהתחוללו במערב לאורך המאה, השפיעו רבות על תחום המוזיקה. עד למאות הקודמות מוזיקאים היו בדרך כלל נגנים או מלחינים מטעם חצר או מטעם הכנסייה, והמוזיקה נוצרה עבור גורמים אלו. עליית מעמד הביניים במאה ה־19 גרמה לקהל רחב יותר לרצות גישה למופעי מוזיקה ולחינוך למוזיקה. תופעה זו גרמה מצד אחד לצמיחתה של תרבות מופעי-סלון באירועים והגדלת הזדמנויות כלכליות של מוזיקאים, ומצד שני הגדילה את מעמדם של "כוכבים" עולים בתחום המוזיקה הקלאסית, גם בקרב מלחינים וגם בקרב נגנים, כאשר הדוגמאות המפורסמות ביותר ל"כוכבים" הראשונים היו הכנר ניקולו פאגאניני והפסנתרן פרנץ ליסט. עלייתם של נגנים וירטואוזים ופופולרים גרמה להתפתחותם של כלי נגינה חדשים שמתאימים לנגינה וירטואוזית או רמה יותר, וטכנולוגיות חדשות אפשרו פיתוחם, למשל, של כלי קשת ופסנתרים גדולים יותר שנשמעים למרחוק. כאשר גדלו הביקוש והחשיפה, הדבר עודד מלחינים לנסות ולהרחיב את הרף המקובל, וכך קמו תזמורות גדולות יותר, ואותגרו מוסכמות רבות שהיו נהוגות במשך שנים רבות.
בשנים 1815–1910 בלטה התקופה הרומנטית במוזיקה הקלאסית – התקופה מתאפיינת במלחינים ששואפים לפרוץ את כבלי המוסכמות והאידיאלים הישנים, כפי הנראה עקב השפעה רבה של המהפכה הצרפתית, ובשאיפה להגמיש את המבנה האחיד של היצירה לטובת הרגש.
השפעתה של המוזיקה המערבית ניכרה באזורים נרחבים גם מחוץ לאירופה, וגרמה להתפתחותם של זרמי ביניים שונים.
תרבות פופולרית > התפתחות במוזיקה ובאמנות הבמה > המזרח הרחוק

אופרת בייג'ינג (אנ'), סוגת האופרה שנותרה הפופולרית ביותר בסין גם אל תוך המאה ה־21, התגבשה וקיבלה את צורה הנוכחית באמצע המאה ה־19.
תרבות פופולרית > התפתחות במוזיקה ובאמנות הבמה > המזרח התיכון

לאחר שנים של בידול יחסי באמנויות אלו, במאה זו חדרו למדינות המוסלמיות סוגות הדרמה והאופרה ששגשגו באירופה. בעקבות פתיחות וסובלנות יחסית באזור מצרים, הפכה בהדרגה מצרים לבירה התרבותית של ארצות הערב במחצית השנייה של המאה, בנוגע לאמנויות הבמה ותחומים נוספים.
תרבות פופולרית > ספרות

סוגות חדשות – לאורך המאה עלו במעמדם סוגות חדשות של יצירות ספרותיות, ביניהם רומנים מקומיים ושירה במשלב דיבורי שהתחילו לקבל מקום במרכז הבמה היצירתית בעיקר בבריטניה.
ערכים – זרמים שונים של תפיסת עולם, שעלו בעיקר במערב – ביניהם הרומנטיקה, הלאומיות והליברליזם – השפיעו באופן עמוק על היצירות ועל המקובל בהן.
אוריינות – במהלך המאה עלה באופן משמעותי שיעור האוריינות במדינות המתועשות, וגרם לתפוצה רחבה יותר של ספרים.
ספרות אמריקאית – התגבשה בהדרגה בעשורים הראשונים של המאה, בסגנון נפרד מזו הבריטית.
השפעות אירופאיות – לאורך המאה התחזקה ההשפעה הספרותית של המעצמות האירופאיות על אזורים נרחבים בעולם.
תרבות פופולרית > ספורט

תהליכי התיעוש והעיור שהחלו בבריטניה הוויקטוריאנית והתפשטו למדינות רבות נוספות במחצית השנייה של המאה הביאו איתם שינויים חברתיים שהשפיעו גם על תחום הפנאי. בעיירות תעשייה ובערים נוצרה בהדרגה שכבה של אנשי מעמד הפועלים שרבים מהם סיימו לעבוד בשבת בשעה מוקדמת, ואלו חיפשו אחר צורות חדשות של פנאי קולקטיבי. אל משבצת פנאי זו נכנס בהדרגה ראשיתו של הספורט הממוסד, ובראשו הכדורגל.
עלייה בשיעור האוריינות בתקופה זו במקביל לעלייה בתפוצת הרכבות, אפשרו בפועל לכמות הולכת וגדלה של אנשים לעקוב בעיתונים אחר תוצאות ספורט ולהגיע בפועל למשחקי ספורט מרכזיים או מקומיים. בשני העשורים האחרונים של המאה זינקה הפופולריות של משחק הכדורגל, ואלפי צופים פקדו כל משחק ממוצע.
תרבות פופולרית > אדריכלות

אדריכלות מערבית הפכה משמעותית בתרבות העולמית, והשפיעה על אזורים נוספים מחוץ לאירופה. בארצות האסלאם סייעו מומחים אירופים להתאים לתרבות המקומית את החידושים האירופים.
תרבות פופולרית > אדריכלות > זרמים בולטים באדריכלות המערבית

תחילת המאה: אדריכלות נאו-קלאסית – סגנון אדריכלי המבוסס על שאיפה למסורת האדריכלית ההיסטורית או לגישות אסתטיקה המבוטאות באמנות יוון ורומא בעת העתיקה.
עד 1880: התחייה הגותית – זרם אדריכלי שהיה פופולרי בעיקר באימפריה הבריטית ובארצות הברית, וניסה לשחזר את האדריכלות הגותית של ימי הביניים באירופה באמצעים ובהקשרים מודרניים יותר.
סוף המאה: אדריכלות מודרנית – ניצניו של זרם זה מתחילים בסוף המאה. הגישה המודרנית שמה דגש על פונקציונליות, והשתמשה בטכנולוגיות חדשות ובהתאמה לצרכים החדשים של העולם המודרני.
תרבות פופולרית > אדריכלות > מגמות נוספות

באמצע המאה מתחילה מגמה, שמתחזקת עם התגבשותו של מעמד הפועלים בתחילה באנגליה ובהמשך במקומות נוספים, להקמת פארקים ציבוריים לרווחת הציבור כחלק מהתכנון העירוני.
תרבות פופולרית > נקודות ציון נוספות

1896: המשחקים האולימפיים – חוזרים להתקיים באתונה לראשונה מאז העת העתיקה.
אסונות ואיכות סביבה

במחצית המאה מגפת דבר שהכתה באירופה ואמריקה במאות שלפניה הגיעה למזרח הרחוק, ובמשך עשרות שנים גבתה המוני קורבנות. בסוף המאה המגפה תחילה להבלם בזכות התקדמות מדעית.
לאורך המאה החלו ניסיונות מסודרים לתיעוד התפרצויות של מגפות כולרה, ותועדו 6 התפרצויות, כולן מאזור הודו, שהתפשטו באופן נרחב בעולם, בדרך כלל במסלול דומה למדי שמתחיל מאסיה ועובר לאירופה ולאמריקה. בשיאן גבו מגפות אלו שיעורי תמותה שהגיעו למספר אחוזים מהאוכלוסייה.
שני העשורים הראשונים של המאה היו עשורים של סדרת בצורות קשות באפריקה (1800–1803, 1812, 1816–1818).
1815: התפרצות הר הגעש טמבורה גרמה ל"שנה ללא קיץ".
ערים חדשות

ח'רטום (1821)
קראצ'י (1853)
דאר א-סלאם (1862)
פתח תקווה (1878)
קינשאסה (1881)
אדיס אבבה (1886)
יוהנסבורג (1886)
אביג'אן (1898)
חרבין (1898)
ניירובי (1899)
אישים בולטים > מדענים

לואי פסטר, צ'ארלס דרווין, תומאס אלווה אדיסון, גוטלוב פרגה, קרל פרידריך גאוס, אוגוסטן לואי קושי, ג'יימס קלרק מקסוול, לודוויג בולצמן, מקס פלאנק, חיים ויצמן, פרנסיס גלטון, אלפרד נובל, אלכסנדר גרהם בל, מארי קירי, ניקולה טסלה.
אישים בולטים > ממציאים

לואי ז'אק מנדה דאגר, ניספור נייפס, אדוארד מויברידג', תומאס אלווה אדיסון.
אישים בולטים > מדינאים

מנהיגי מדינות: נפוליאון הראשון, אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, אברהם לינקולן, המלכה ויקטוריה, אוטו פון ביסמרק, ונפוליאון השלישי.
מהפכנים: קרל מרקס, פרידריך אנגלס, בנימין זאב הרצל, חיים ויצמן, אליזבת קיידי סטנטון, סוזן ב. אנתוני. ג'וזפה מציני, וג'וזפה גריבלדי.
אישים בולטים > אמנים

ציירים: אדואר מאנה, אנרי רוסו, פרנסיסקו דה גויה, אדגר דגה, אודילון רדון וינסנט ואן גוך, פייר-אוגוסט רנואר, ויליאם בלייק.
פסלים: אוגוסט רודן.
מלחינים (התקופה הרומנטית): לודוויג ואן בטהובן, פרדריק שופן, פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, רוברט שומאן, קאמי סן-סנס, פרנץ שוברט, אדוארד גריג ורבים אחרים.
סופרים: צ'ארלס דיקנס, אדגר אלן פו, ויקטור הוגו, אמיל זולא, מארק טוויין, היינריך הופמן, לוסי מוד מונטגומרי, פיודור דוסטויבסקי, לואיס קרול ולב טולסטוי, ז'ול ורן, הנס כריסטיאן אנדרסן, ג'יין אוסטן.
אדריכלים ומתכננים עירוניים: ז'ורז'-אז'ן אוסמן, אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק.
נפוליאון הראשון, אשר הפך לשליט צרפת ב-1799, הוביל במהלך העשור הראשון של המאה ה־19 את צרפת לכיבוש רוב מערב ומרכז אירופה
מייקל פאראדיי
תומאס אדיסון
לב טולסטוי
וינסנט ואן גוך
לודוויג ואן בטהובן
אברהם לינקולן
פרידריך ניטשה
צ'ארלס דרווין
מארק טוויין
אישים בולטים > אישים בולטים ביהדות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מהפכנים: בנימין זאב הרצל, קרל מרקס.
אברהם יצחק הכהן קוק.
בלשנים: אליעזר בן־יהודה מחיה השפה העברית ואליעזר לודוויג זמנהוף ממציא האספרנטו.
חיים ויצמן.
אברהם שטרן (ממציא).
משוררים ואמנים: אד"ם הכהן, נפתלי הרץ אימבר, שאול טשרניחובסקי, אורי ניסן גנסין, יהודה לייב גורדון, חיים נחמן ביאליק.
ממציאים: משה וילבושביץ ממציא המרגרינה, הדי לאמאר, אוטו ליליינטל מחלוצי התעופה.
ז'ורז' מוסטקי

| --- | --- |

 לידה:  3 במאי 1934 אלכסנדריה, מצרים 
 פטירה:  23 במאי 2013 (בגיל 79) ניס, צרפת 
 שם לידה:  Giuseppe Mustacchi 
 שם במה:  Georges Moustaki 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מוקד פעילות:  יוון, צרפת 
 תקופת הפעילות:  1958–2005 (כ־47 שנים) 
 סוגה:  שאנסון 
 שפה מועדפת:  יוונית מודרנית, צרפתית, איטלקית, ערבית מצרית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 חברת תקליטים:  פולידור רקורדס 
 בן או בת זוג:  יאניק קוזנק  אדית פיאף 
 צאצאים:  פיה מוסטקי 
 פרסים והוקרה:  מפקד מסדר האמנויות והספרות (30 במאי 1996)  אביר בלגיון הכבוד 
 www.creatweb.com/moustaki/
 פרופיל ב-IMDb
 
מוסטקי בהופעה בשנת 1974
ז'ורז' מוּסְטָקי (בצרפתית: Georges Moustaki;‏ 3 במאי 1934 – 23 במאי 2013) היה משורר, מלחין וזמר יהודי-צרפתי, אחד המשוררים והזמרים הבולטים בתחום השאנסון.
מוסטקי היה בין הראשונים שכתב והלחין בעצמו את מילות שיריו. הוא ידוע בשיריו הרומנטיים והפואטיים, וכתב שירים רבים עבור ותיקי הזמר הצרפתי במאה העשרים, בהם אדית פיאף, איב מונטאן, דלידה, ברברה ואחרים. מוסטקי כתב ושר בצרפתית, באיטלקית, באנגלית, ביוונית ובספרדית.
קורות חיים

מוסטקי נקרא בשם יוּסף מוסטקי בלידתו. הוא נולד באלכסנדריה שבמצרים, בן לנסים ולשרה, יהודים-יוונים רומניוטים שהיגרו מהאי קורפו וניהלו באלכסנדריה חנות ספרים. בביתו דיברו יוונית ואיטלקית, וברחוב ספג את הערבית המצרית. הוריו היו קשורים לתרבות הצרפתית, ומוסטקי ואחיותיו נשלחו ללמוד בבית ספר צרפתי. המלחין והזמר הישראלי יוסף מוסטקי הוא קרוב משפחתו.
בשנת 1951, בגיל 17, עבר מוסטקי יחד עם משפחתו לפריז. הוא הושפע מהזמר ומשורר השאנסון ז'ורז' ברסנס, ולכבודו הוא שינה את שמו הפרטי לז'ורז'. בהשראתו הוא החל לכתוב שירה ולהשתלב בחיי הבוהמה של העיר. בתקופה זו הוא כתב מספר שירים לזמר אנרי סלבדור (Henri Salvador).
בשנת 1958 פגש מוסטקי לראשונה את זמרת השנסון הנודעת אדית פיאף. בין פיאף, שהייתה אז בת 43, ובין מוסטקי בן ה-24 התפתח רומן. מוסטקי כתב לה את השיר "מילורד" (Milord), אותו שרה בשנה לאחר מכן, ושהפך לאחד משיריה הנודעים ביותר. השניים נפצעו בתאונת דרכים, דבר שהחמיר מאוד את מצבה הבריאותי של פיאף, שנפטרה חמש שנים מאוחר יותר.
מוסטקי הפך לזמר בשנת 1966, עם הוצאתו לאור של אלבומו הראשון, "Le Metèque", שזכה להצלחה מיידית. בשנים לאחר מכן פרסם מוסטקי עשרות אלבומים שרבים מהם זכו להצלחה. הוא גם כתב ספרים ומוזיקה למספר סרטים.
קריירת ההלחנה וכתיבת השירים של מוסטקי הגיעה לשיא בשנות ה-60 וה-70 עם שירים כמו "שרה", בביצועו של סרז' רג'יאני, ו-"La Longue Dame brune", שנכתב עבור הזמרת ברברה.
בשנת 1969 הלחין מוסטקי את השיר "Le Métèque" - "מטק" היא מילה למהגר בעל מראה משתנה ממוצא ים תיכוני, בשיר תיאר את עצמו כ"יהודי נודד" ו"רועה צאן יווני". רג'יאני דחה את השיר וחברות התקליטים סירבו להפיק אותו. מוסטקי שר אותו בעצמו, הוא יצא לאור כסינגל והפך ללהיט ענק בצרפת שם ניצב שישה שבועות לא רצופים במקום הראשון במצעדים, שלאחריהם יצא מוסטקי לסיבוב הופעות.
בשנת 1971 עיבד מוסטקי את השיר "Here's to You" של אניו מוריקונה וג'ואן באאז תחת הכותרת החדשה "Marche de Sacco et Vanzetti" עבור אלבומו "Il y avait un jardin" ("היה גן").
בשנת 1972 פרסם מוסטקי תרגום של שני שירים מאת מיקיס תאודוראקיס, "l'Homme au cœur blessé" ו-"Nous sommes deux". באותה שנה כיכב בסרט "קבצנים ושמחים" (Mendiants et Orgueilleux) שצולם ברובו בתוניס. הפילוסופיה של מוסטקי באה לידי ביטוי בשירו "הצהרה" משנת 1973, בו כתב: "אני מכריז על מצב קבוע של אושר וזכותם של כולם לכל פריבילגיה. אני אומר שהסבל הוא חילול קודש כשיש ורדים ולחם לבן לכולם".
מוסטאקי הפך לאזרח צרפתי רק ב-1985.
בשנת 2008, לאחר קריירה של 50 שנה במהלכה הופיע בכל יבשת, הקליט מוסטקי את אלבומו האחרון, Solitaire. עליו הקליט שני שירים עם צ'יינה פורבס.
בשנת 2009, באולם קונצרטים עמוס בברצלונה, הוא הצהיר לקהל שזוהי ההופעה הפומבית האחרונה שלו, מכיוון שהוא לא יהיה מסוגל יותר לשיר בגלל מחלת ריאות בלתי הפיכה.
חיים אישיים

מוסטאקי התחתן עם אנניק "יאניק" קוזנק כשהיה בן עשרים והיא בת עשרים וחמש. בתם, פיה, נולדה בשנה שלאחר מכן. הם התגוררו בדירה בפריז במשך שנים רבות, לפני שמחלת הריאות שלו אילצה אותו לעזוב את פריז, כדי לחפש אוויר חם ונקי יותר בריביירה הצרפתית.
שיריו בעברית וביקורים בישראל

חלק משיריו של מוסטקי תורגמו לעברית וזכו לפרסום. בין שירים אלה: "אַת חירותי" שתרגם יורם טהרלב ושרה חוה אלברשטיין ואף דקלון, "הגבירה בחוּם" שתרגם יעקב שבתאי ושרו אילנה רובינא ויוסי בנאי ו"פרצוף של צועני" שתרגם נסים אלוני ושר יוסי בנאי.
מוסטקי ביקר בישראל לראשונה ב-1963, הופיע בה פעמים רבות וגם הושפע מתרבותה. לדוגמה, המשורר היווני מנוס חאג'ידאקיס כתב והלחין את השיר ביוונית, שעל בסיסו כתבה נעמי שמר את השיר איילת אהבים עבור שלישיית גשר הירקון - מוסטקי תרגם את הנוסח של שמר לצרפתית, והקליט אותו.
באוגוסט 1993, השתתף מוסטקי בפסטיבל "לילות יפו" שיזמה עיריית תל אביב.
במאי 2006 ערך את ביקורו האחרון בישראל, כאורח הכבוד של "פסטיבל תרבות של שלום", פסטיבל שמטרתו הייתה לשלב בין המסורות השונות באזור הים התיכון, במסגרתו ערך שלוש הופעות.