stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שיטת שולצה
שקלול הקולות > ניסוח טכני

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מסמנים ב- d[v,w] את מספר הבוחרים שהעדיפו את מועמד v על פני מועמד w. בשלב הבא, מסמנים
 d'[v,w]={\begin{cases}d[v,w],&{\mbox{if }}d[v,w]>d[w,v]\\0,&{\mbox{otherwise }}\end{cases}}
כעת, בונים גרף מכוון ממושקל, שקודקודיו הם המועמדים ועל החץ ממועמד v למועמד w כתוב הערך  d'[v,w] (צעד זה הכרחי, משום שבלעדיו השיטה אינה מקיימת את תבחין קונדורסה).
העוצמה של מסלול בגרף היא הערך הקטן ביותר המופיע על החצים במסלול. אם מסמנים ב-[p[A,B את העוצמה הגדולה ביותר על המסלולים מ-A ל-B, מתברר שכאשר מובטח ש 



p
[
A
,
B
]
≠
p
[
B
,
A
]


{\textstyle p[A,B]\neq p[B,A]}

 לכל A, B, היחס
 \ A>B\iff p[A,B]>p[B,A]
הוא יחס סדר חזק, ומכיוון שמספר האפשרויות סופי, יש בו איבר מקסימלי. איבר (מועמד) כזה הוא הזוכה בהצבעה לפי שיטת שולצה. כנכתב לעיל ייתכן שיהיה יותר מאיבר מקסימלי אחד.
שקלול הקולות > מימוש

לשם מציאת המסלולים הכבדים ביותר ניתן להשתמש בתכנון דינמי, בפרט באלגוריתם פלויד-וורשאל למציאת המסלולים הקצרים ביותר בין כל שני זוגות צמתים, בגרף ממושקל ומכוון. סיבוכיות זמן הריצה של האלגוריתם היא מספר המועמדים בשלישית. כאמור, אם אין מעגלים בגרף העדיפויות אין צורך כלל להריץ את אלגוריתם מציאת המסלולים הכבדים.
דוגמה

נניח ש-45 מצביעים מדרגים חמישה מועמדים:
5  ACBED (כלומר חמישה מצביעים דרגו את העדפתם למועמדים בסדר  A>C>B>E>D)
5  ADECB
8  BEDAC
3  CABED
7  CAEBD
2  CBADE
7  DCEBA
8  EBADC
ראשית יש לחשב את העדפת הזוגות. למשל, כאשר משווים את הזוג  [A,B] קיימים  5+5+3+7=20 מצביעים אשר מעדיפים את  A על  B ו-  8+2+7+8=25 מצביעים אשר מעדיפים  B על  A. כלומר  d[A,B]=20 ו-  d[B,A]=25.
התיאור המלא של דירוג ההעדפות נתון בטבלה:
|  | d[*,A] | d[*,B] | d[*,C] | d[*,D] | d[*,E] |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| d[A,*] |  | 20 | 26 | 30 | 22 |
| d[B,*] | 25 |  | 16 | 33 | 18 |
| d[C,*] | 19 | 29 |  | 17 | 24 |
| d[D,*] | 15 | 12 | 28 |  | 14 |
| d[E,*] | 23 | 27 | 21 | 31 |  |
התאים  d[X,Y] בעלי רקע ירוק בהיר מייצגים העדפה של X על Y, ואלו בעלי רקע אדום בהיר מייצגים העדפה של Y על פני X. תאים בהם אין מועמד מועדף ללא צבע. מן המטריצה הזו בונים את
 d'[X,Y], הקובע את הגרף הממושקל המכוון (ראו באיור):
|  | d'[*,A] | d'[*,B] | d'[*,C] | d'[*,D] | d'[*,E] |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| d'[A,*] |  | 0 | 26 | 30 | 0 |
| d'[B,*] | 25 |  | 0 | 33 | 0 |
| d'[C,*] | 0 | 29 |  | 0 | 24 |
| d'[D,*] | 0 | 0 | 28 |  | 0 |
| d'[E,*] | 23 | 27 | 0 | 31 |  |
בשלב האחרון מחשבים את משקלי הנתיבים המועדפים, שאותם מסמנים ב- p[X,Y]. לדוגמה,  p[A,B]=28, משום שהמסלול החזק ביותר מ-A ל-B עובר מ-A ל-D (משקל 30), מ-D ל-C (משקל 28), ומ-C ל-B (משקל 29). עוצמת המסלול הזה היא 28 (המינימום של 30,28,29).
|  | p[*,A] | p[*,B] | p[*,C] | p[*,D] | p[*,E] |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| p[A,*] |  | 28 | 28 | 30 | 24 |
| p[B,*] | 25 |  | 28 | 33 | 24 |
| p[C,*] | 25 | 29 |  | 29 | 24 |
| p[D,*] | 25 | 28 | 28 |  | 24 |
| p[E,*] | 25 | 28 | 28 | 31 |  |
כעת ניתן למצוא את המועמדים המועדפים. למשל: כאשר משווים את A ל-B, מגלים ש-A עדיף על B מכיוון שמתקיים
אם ממשיכים בדרך זו, ומשווים את תוצאות כל הזוגות, מתקבל סדר ההעדפות הבא:  E>A>C>B>D כלומר E מנצח, או במילים אחרות  \ p[E,*]\geq p[*,E] נכון תמיד.
ראו גם

משפט ארו
תנאי קונדורסה
הצבעת אישור
שיטת הקול הנייד
הערות שוליים

1 2  Schulze, Markus (2010-07-11). "A new monotonic, clone-independent, reversal symmetric, and condorcet-consistent single-winner election method". Social Choice and Welfare. Springer Nature. 36 (2): 267–303. doi:10.1007/s00355-010-0475-4. ISSN 0176-1714.
קיימת גם גרסת טיוטה של המאמר, הזמינה ללא תשלום או התחברות.
↑  רשימה חלקית של הגופים המשתמשים בשיטה זו
| בחירות |
| --- | --- | --- |
| שיטות בחירה | בחירות ישירות • בחירות יחסיות • טופס כללי • בחירות אזוריות • בחירות ארציות • בחירות רובניות • הצבעה בשני סיבובים • הצבעת אישור • שיטת בורדה • שיטת ג'פרסון • שיטת הבונוס להשגת רוב קואליציוני • שיטת שולצה • שיטת הקול הנייד • חבר האלקטורים |  |
| הצבעה | אחוז הצבעה • הצבעה בדואר • הצבעה במעטפות כפולות • הצבעה חשאית • הצבעה מוקדמת • הצבעה ממוחשבת • הצבעה מרחוק • הצבעה באינטרנט • זכות בחירה • חובת הצבעה |  |
| אמצעי הצבעה | קלפי • מכונת הצבעה • פתק הצבעה • קלרוטריון |  |
| מונחים | כלכלת בחירות • דממת בחירות • רשימה • שריון • הסכם עודפים • עימות בחירות • בחירות מקדימות • חוג בית • בחירות ביניים • בחירות בזק |  |
| נוספים | פיקוח על בחירות • אחוז החסימה |  |
יצוג גרפי של טבלת העדפת הזוגות. עיגול מייצג מועמד, בריבוע מספר הבוחרים שהעדיפו מועמד מסוים (מיוצג על ידי מוצא החץ) על פני אחר (שאליו מכוון החץ)
סאבה הקדוש

| --- | --- |

הקטע העליון של האיקונין של סאבה הקדוש במנזר מילשבה בסרביה, המאה ה-13
 לידה:  1174? סטארי ראס, רשקה 
 פטירה:  14 בינואר 1236 (בגיל 62 בערך) וליקו טרנובו, האימפריה הבולגרית השנייה 
 קדוש עבור:  הכנסייה האורתודוקסית, הכנסייה הקתולית
 מקום פולחן עיקרי:  סרביה, הכנסייה האורתודוקסית הסרבית - כנסיית סאבה הקדוש בבלגרד
 חג:  27 בינואר 
 פטרון של:  סרביה   חינוך, מדע, העניים
 
סאבה הקדוש ,סאבה נמאניץ' או סאבה של סרביה, המכונה "המאיר" (בסרבית:Свети Сава - Sveti Sava, בסלאבית כנסייתית עתיקה:Свѧтъ Сава / ⰔⰂⰤⰕⰟ ⰔⰀⰂⰀ, ביוונית:Άγιος Σάββας, נולד ב-1169 או 1174 – 14 בינואר 1236) היה נסיך סרבי ונזיר אורתודוקסי, המיטרופוליט או הארכיבישוף הראשון של הכנסייה הסרבית האוטוקפלית, מחבר ספר החוקים הראשון של הסרבים וקדוש מגן של סרביה ושל העם הסרבי. שמו בלידה היה ראסטקו נמאניץ' (בסרבית:Растко Немањић) והוא היה הבן הצעיר של הנסיך הגדול סטפן נמאניה שהיה אבי השושלת נמאניץ'. בשנים 1190–1192 הוא שלט בנחלה זחלומיה.
בהמשך הוא עזב להר אתוס, שם התנזר ואימץ את השם "סאבה". בהר אתוס הוא הקים את מנזר חילנדר שהפך לאחד מחשובי המרכזים הרוחניים של העם הסרבי. בשנת 1219 הכירה בו הפטריארכיה הגולה בניקיאה כארכיבישוף ראשון של הסרבים, ובאותה שנה הוא חיבר את ספר החוקים (נומוקאנון) העתיק של סרביה - זאקונופראבילו. סאבה נחשב גם למייסד הספרות הסרבית של ימי הביניים. יום חגו בכנסייה האורתודוקסית המזרחית הוא 27 בינואר. כנסיית סאבה הקדוש בבלגרד, אחת הכנסיות הגדולות בעולם, מוקדשת לזכרו.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

סאבה הקדוש נולד בשנה 1169 או אולי 1174 בגראדינה, בהרי גוליה, נחלת הכתר זטה, ייתכן פודגוריצה של ימינו שבמונטנגרו, כבן למשפחת הנסיכים נמאניץ'. שמו בלידה היה ראסטקו נמאניץ', כשהשם ראסטקו הוא קיצור של השם רסטיסלב.
לפי מקורות אחרים הוא נולד בראס (סטארי ראס) בראשקה, בשטח סרביה של היום, על יד העיר נובי פאזאר.[דרוש מקור]
 הוא היה בנם הצעיר של הנסיך הגדול של סרביה, סטפן נמאניה, ושל אנה, הידועה גם כאנסטסיה של סרביה. לצד אחיו ווקאן וסטפאן ראסטקו השתייך לדור הראשון של שושלת נמאניץ'. הוא היה יקר במיוחד להוריו מכיוון שהיה בן זקונים שנולד אחרי תקופה שבה לא נולדו להם יותר ילדים. שלושת האחים זכו בחצר הסרבית לחינוך טוב, ברוח המסורת הביזנטית
הנסיך הוכיח מצעירותו רצינות ונטייה לסגפנות. הוא קיבל בילדותו את התואר נסיך של חבל חום, שנמצא בין הנהר נרטבה לדוברובניק. הייתה לו חצר משלו, שאירחה מגנאטים (בסרבית - velmože) פקידים בכירים ואצילים מובחרים מקומיים. השלטון בחום היווה עבור הנסיך גם בית ספר לניהול מדיני. תאודוסייה החילנדרי סיפר שראסטקו ניהל את ענייני האזור במתינות ועדינות, האיר פניו לכולם, אהב את העניים כמו את שאר הנתינים, וכיבד מאוד את חיי הנזירות. הוא לא הביע עניין בכבוד, עושר או בכתר המלכות. לפניו הנהיג את חבל חום דודו מירוסלב, ששמר לעצמו אחר כך רק את חבל לים עם ביילו פולייה.
כעבור שנתיים, בסתיו 1192 או אולי קצת יותר מאוחר, עזב ראסטקו את חום ופרש להר אתוס. אחרי עזיבתו, לקח מירוסלב בחזרה את השלטון בחום. ייתכן שההחלטה לפרוש בשלה אצל ראשטקו אחרי התוועדות לנזירים רבים מההר אתוס שפקדו את החצר הסרבית.
ביוגרפיה > הר אתוס

בהגיעו לאתוס, התקבל ראסטקו במנזר הרוסי פנטלימון הקדוש, בו הוענק לו השם הנזירי "סאבה" (סבאס)
המסורת מספרת שנזיר רוסי שביקר בעבר בחצר הסרבית היה מורהו הרוחני}סאבה עבר לאחר מכן למנזר היווני ואטופדי, בו נשאר בשבע השנים הבאות והשתלם בו בספרות התאולוגית והמנהלית-כנסייתית היוונית. אביו ניסה לשכנעו לשוב לסרביה, אך סאבה היה נחוש בדעתו והשיב לו: אתה הגשמת כל מה ששליט נוצרי חייב לעשות, בוא עכשיו והצטרף אלי בחיים נוצריים אמיתיים".} שנות צעירותו באתוס מילאו תפקיד משמעותי בעיצוב אישיותו של ראסטקו נמאניץ' ושם הוא מצא דגמים של חיי מנזר וכנסייה שרצה מאוד לכונן גם בסרביה.
סטפן נמאניה שמע לקול בנו,} כינס אספה במנזר סטודניצה וב-25 במרץ 1196 התפטר מתפקידו כשהוא מוסר את כתר סרביה לבנו האמצעי, סטפן המוכתר הראשון. למחרת נדרו נמאניה ואשתו אנה נדר נזירים. נמאניה אימץ את השם "סימאון" ושהה בסטודניצה עד יציאתו להר אתוס בסתיו 1197. סאבה וקהילת אתוס קיבלה אותו בשמחה, כמישהו שבעת שלטונו תרם תרומות רבות למקום. סטפן נמאניה ואנה, אשתו, תרמו למנזרים רבים, בייחוד קארייס, איווירון והלאוורה הגדולה. ברשות האיגומן תאוסטיריקטוס מוואטופדי, בסתיו 1197 ערך נמאניה-סימאון, בליווי סאבה סיור בכל הכנסיות והאתרים הקדושים בהר.
כאשר ביקר סאבה אצל הקיסר הביזנטי אלקסיוס השלישי אנגלוס בקונסטנטינופול, הוא הזכיר את המצב המוזנח שבו נמצא חילנדר וביקש מהקיסר רשות כדי שהוא ואביו ישפצו את המנזר הזה ויסנפו אותו לוואטופדי. הקיסר נתן את הסכמתו ושיגר אגרת מיוחדת וכמות ניכרת של זהב לידידו סטפן נמאניה, שנקרא אז הנזיר סימאון.
סאבה פנה למשרד הראשי (פרוטוס) של ההר אתוס עם בקשה שיתמוך במאמציו להפוך את הילנדר למנזר-בית של הנזירים הסרבים. כל מנזרי ההר, פרט לוואטופדי, קיבלו את הרעיון. ביולי 1198 הקיסר אלקסיוס השלישי הוציא צו שבו ביטל החלטה מבעבר והעניק לסימאון ולסאבה לא רק את חילנדר, אלא גם את המנזרים הנטושים במילאיס כדי שישמשו לבית לנזירים הסרבים בהר אתוס. שיפוצו של חילנדר התחיל במהרה והנסיך הגדול סטפן שלח כספים וציוד נוסף וב-1199 ציווה בכתב על הקמת המתחם הסרבי בחילנדר.
סאבה כתב "טיפיקון" (סידור של העבודה הליטורגית) מיוחד עבור חילנדר, לפי ה"טיפיקון" של המנזר "אם האל גומלת החסד" (תאוטוקוס אוורגטיס) בקונסטנטינופול. סאבה הצטיין לא רק כמייסד חילנדר אלא גם כ"קטיטור" - "בונה" מייסד ההרמיטאז' בקארייס שנועד לנזירים שהקדישו את עצמם לבידוד ולתפילה.
ב-1199 הוא כתב את ה"טיפיקון" של קארייס. יחד עם ההרמיטאז' הוא בנה קפלה על שם סבאס הקדוש שלפי שמו נבחר שם הנזירות שלו. אביו נפטר ב-13 בפברואר 1199.ב-1204, אחרי 13 באפריל, הוענקה לסאבה דרגה "ארכימנדריט".
כשב-1196 החליט המלך סטפן נמאניה להוריש את השלטון לסטפן ולא לבנו הבכור, ווקאן, האחרון התחיל לקשור מזימות נגד המלך. הוא מצא בן ברית במלך הונגריה, אימרה ויחד איתו גרש את סטפאן המוכתר הראשון לבולגריה, בעוד שווקאן לקח את השלטון בכוח. ב-1204 סטפאן חזר עם צבא והדף את ווקאן אל זטה, נחלתו.
אחרי סכסוכים באתוס עם הבישופים הלטינים ועם בוניפאס ממונפרא בעקבות מסע הצלב הרביעי, בחורף השנה 1206-1205 או 1207-1206 חזר סאבה לסרביה והביא איתו את גופת אביו אותה העביר למנזר סטודניצה. הוא הצליח לפייס בין אחיו היריבים. בזכות גישורו הושם קץ למאבק על הכתר, המדינה ניצלה ממשבר פוליטי מסוכן. סאבה השלים את תהליך הקנוניזציה של אביו נמאניה - סימאון כקדוש של הכנסייה.
ביוגרפיה > המשך פעילותו במנזר סטודניצה ובהר אתוס

אחרי 14 שנות שהות בהר אתוס, צבר סאבה ידע תאולוגי וכוח רוחני רב. הוא נדרש להקנות לאנשי החצר ולעם הפשוט את חוקי הנצרות ומסורותיה ו"לחנכם ולהשכילם ברוח זו". סאבה פעל למען חיזוק החינוך והמוסר בקרב העם, בשם ערכי האהבה והרחמים ובו זמנית דאג להתארגנות הכנסייה.מאז שובו לסרביה ב-1206 הוא פעל כאגומן - ראש המנזר סטודניצה וקבע את כללי פעילותו העצמאית של המנזר באמצעות סידור התפילות הידוע כ"טיפיקון של סטודניצה". הוא ניצל לטובת הכנסייה הסרבית את הכאוס הכללי שבו הייתה שרויה אז האימפריה הביזנטית אחרי כיבוש קונסטנטינופול ב-1204 על ידי הצלבנים הקתולים וכן את המתחים בין דספוטיית אפירוס (שבה שכנה הארכיבישופות אוחריד האחראית על נוצרי סרביה) לפטריארכיה היוונית בניקיאה. הטיפיקון של סטודניצה הפך לסוג של "חוק מיוחד" (lex specialis) שאיפשר את מעמדו העצמאי של מנזר סטודניצה ביחס לבישופות ראשקה ולארכיבישופות אוחריד ("כאן, לפיכך, לאיש - לא בישוף ולאף אחד אחר - אין סמכות").
הקנוניזציה של נמאניה והטיפיקון של סטודניצה היו הצעדים הראשונים לקראת האוטוקפליה העתידית של הכנסייה הסרבית ולקראת משיחת המלך הסרבי הראשון כעבור עשר שנים.

ב-1217 עזב הארכימנדריט סאבה את סטודניצה וחזר להר אתוס. לדעתם של כמה היסטוריונים הייתה בכך תגובת מחאה כלפי פניית אחיו ספטאן לאפיפיור הונוריוס השלישי. סטפאן ביצע באותה תקופה תפנית במדיניותו, כשנשא לאישה אצילה ונציאנית וביקש מהאפיפיור כתר מלכות ותמיכה פוליטית. אחרי הקמת ה"אימפריה הלטינית" ב-1204 השפעת האפיפיור גדלה באזור הבלקן. סטפאן הוכתר על ידי נציג האפיפיור - הלגאט - יכול היה להשתוות לשאר המלכים האירופים ונקרא "המלך המוכתר הראשון " של סרביה. עם זאת אחרי הכתרת סטפאן שיפר סאבה את הקשר איתו. על אף אי הסכמתו לההתקרבות סרביה לרומא, ייתכן שלנסיעתו של סאבה להר אתוס הייתה סיבה נוספת: הוא ביקש להכין את השגת האוטוקפליות של הארכיבישופות הסרבית. הביוגרפים שלו, דומנטיאן ותאודוסיה מספרים שלפני יציאתו לדרך, דאג סאבה למנות איגומן חדש למנזר סטודניצה ולהבטיח המשך חיי המנזר בהתאם לכללים שקבע.
ביוגרפיה > העליית לרגל הראשונה שלו

אחרי הכתרת אחיינו רדוסלב, בנו של סטפן, כמלך סרביה, הפליג סאבה ב-1229 בדרך הים אל ארץ ישראל. הוא ביקר שם בכל המקומות הקדושים הנוצריים וחילק להם תרומות גדולות. הפטריארך האותודורסי של ירושלים, אתנסיוס השני, יחד עם שאר הכמרים ובמיוחד הנזירים, קיבלו את סאבה בחום ובירכו אותו. לבקשתו של סאבה אישרו לו אתנסיוס ואחוות הלאוורה הגדולה בראשות האיגומן ניקולס, לרכוש שני מנזרים הארץ הקודש:מנזר יוחנן הקדוש התאולוג על הר ציון והמנזר גאורגיוס הקדוש בעכו, שנזיריהם היו סרבים.
בדרך חזרה ביקר סאבה ביקור בן כמה ימים בניקיאה אצל הקיסר הביזנטי יוחנן וטאצס (1254-1221). משם המשיך להר אתוס, לחילנדר, ומשם דרך תסלוניקי לסרביה.
המנזר מר סבא בארץ הקודש הביא סאבה לחילנדר את האיקונין של מרים אם האל "בעלת שלוש הידיים" (טרוירוצ'יצה), איקונין של מרים מיניקה, ומטה של סבא הקדוש. אחרי /שהות קצרה בסטודניצה, יצא סאבה למסע בן ארבע שנים ברחבי סרביה כדי ללמד ולחזק את החוקים והמנהגים של חיי הנזירות כפי למד עליהם בהר אתוס, ובארץ הקודש
ביוגרפיה > העלייה לרגל השנייה ומותו

אחרי שב-1234 במקום רדוסלב עלה לכס המלכות אחיו ולדיסלב
יצא סאבה לעלייה לרגל שנייה לארץ הקודש. לפני כן דאג למנות את תלמידו ארסניה סרמאץ כיורשו בראש הארכיבישופות הסרבית
דומנטיאן מספר שבחירתו של סאבה בארסניה נעשתה מתוך "ראייה על חושית". תואודוסיה סבר שסאבה העריך את ארסניה כ"חסר-רוע וצדיק יותר מאחרים, ירא שמיים ומקפיד על מצוות האל"
סאבה יצא מבודווה דרך ברינדיזי אל עכו. בדרך היו לו הרפקתאות כמו מתקפת פיראטים באמצע הים שממנה יצא בשלום.
בעכו הוא שהה במנזר דאורגיוס הקדוש שאותו קנה קודם מה"לטינים" ומשם שם פעמיו לירושלים למנזר יוחנן השליח שאותו קנה תמורת כופר מהמוסלמים.
שהותו בירושלים הייתה ארוכה והוא התקבל בה שוב בחום על ידי הפטריארך אנתנסיוס. יירושלים נסע לאלכסנדריה בה ביקר אצל הפטריארך ניקולס תוך חילופי מתנות הדדיות.
אחרי ביקור במקומות קדושים במצרים שב סאבה לירושלים אחר כך בימי התענית שלפני חג הפסחא שהה חצי האי סיני
אחרי שהות נוספת קצרה בירושלים נסה לאנטיוכיה ומשם ביקר באנטוליה ובארמניה.
בדרך חזרה עלה על ספינה באנטיוכיה אולם הרגיש רע ולא היה מסוגל לאכול. אחרי מסע ארוך הגיע לקונסטנטינופול ונשאר זמן קצר בעיר. רצה לחזור למולדת דרך ההר אתוס, אולם לבסוף ביקר באימפריה הבולגרית בעיר הבירה טרנובו והתקבל בכבוד וידידות על ידי הצאר איוואן אסן השני (שהיה גם למיו של המלך סרביה ולדיסלב) ועל ידי הפטריארך הבולגרי יואכים.
כפי שהעיד תאודוסיה, בכל כנסיות ומנזרים שביקר חילק סאבה מתנות ותרומות ירקות. הוא העניק גם לפטריארכיה הבולגרית תלבושות מהודרות וספרים עטופים בזהב, ומנורות מקושטות באבנים טובות ופנינים וכלים המשמשים בכנסיות.

היה מותש וחולה ואחרי הליטורגיה בחג הבשורה ב-12 בינואר 1235 הוא נפל למשכב. כשראה שסופו מתקרב, שהוא שילח חלק ממלוויו לשוב לסרביה עם המתנות וכל רכישותיו ועם ברכות אל "ילדיו"
דומנטיאן סיפר שהוא נפטר בין שבת ליום ראשון, ב-27 בינואר 1235 לפי לוח השנה היוליאני.
הוא הובא בכבוד רב לקבורה בכנסיית ארבעים הקדושים המעונים שבטרנובו. גופתו הוחזרה לסרביה אחרי פניות חוזרות של המלך ולדיסלב שנאלץ לבקר אצל חמיו במטרה זו. סאבה נקבר לבסוף במאי 1237 במנזר החדש מילשבה שנבנה על ידי ולדיסלב ב-1234. הוא הוכרז לקדוש ושרידיו נחשבו לעושי נפלאות ונסים.
ביוגרפיה > מורשתו

סאבה הקדוש נחשב לקדוש המגן של הסרבים. מוקירים אותו כמגן הכנסיות, המשפחות, בתי הספר ובעלי המלאכה.
חגו נחגג גם על ידי יוונים, בולגרים, רומנים ורוסים. ברוסיה הוזכר כבר ב-1438 בטיפיקון של טבר.
טופונימים ועדויות נוספות הנשמרות עד ימינו וסיפרו באופן משכנע על הפצת פולחנו
.
סאבה הקדוש נחשב לאבי הספרות והחינוך הסרביים. הוא יצר את הספר על אביו "חיי סימאון הקדוש", ההגיוגרפיה הסרבית הראשונה. הוא כונה "האב" או "המאיר".
ההמנון לסאבה הקדוש" (Svetosavska himna) מושר בחגו בבתי הספר היסודיים של סרביה. מחבר השיר אינו ידוע. התווים הישנים ביותר של ההמנון נכתבו על ידי קורנֶלֶיה סטנקוביץ' ב-1858. -->
הסרבים הקדישו שירים, סיפורים ואגדות רבות לחייו ומפעלו של סאבה. שרידיו הפכו לנושא של פולחן לאומי.
ב-1840 לפי הצעתו של אתנסיה ניקוליץ', מנהל הליצאום בבלגרד, החג של סאבה נבחר כחג בתי הספר והחינוך בסרביה עד לביטולו על ידי השלטון הקומוניסטי. הוא הוחזר כחג של בית הספר הכנסייה האורתודוקסית הסרבית חוגגת את סאבה ב-27 בינואר (לפי הלוח הישן 14 בינואר).
הנצחה

כנסיית סאבה הקדוש בבלגרד נבנתה במקום שבו בשנת 1594 נשרפו שרידי גופתו של סאבה בפקודת הווזיר הטורקי סינאן פאשה אחרי שבמרד סרבי נגד הכובש העות'מאני השתמשו המורדים באיקונות של סאבה בתור דגלים.
לקריאה נוספת

Sima Ćirković, Vojislav Korać, Gordana Babić, Studenica Monastery. Belgrade: Jugoslovenska revija, 1986
Sima Ćirković - The Serbs. Malden: Blackwell Publishing.2004 ISBN 9781405142915
John Van Antwerp Fine Jr. The Late Medieval Balkans: A Critical Survey from the Late Twelfth Century to the Ottoman Conquest. Ann Arbor, Michigan: University of Michigan Press 1994 [1987]. ISBN 0472082604.
Živojin Jakovljević. "A Royal Family: The Significance of Saint Sava and his Parents for the Establishment of Serbian Monasticism and the Serbian Church". Orthodox Monasticism: Past and Present. Piscataway, NJ: Gorgias Press. 2015 pp. 423–432. I*SBN 9781463205300.
Jovanka Kalić - "The First Coronation Churches of Medieval Serbia" (PDF). Balcanica (48): 7–18. 2007 doi:10.2298/BALC1748007K
Slobodan Mileusnić Sveti Srbi. Novi Sad: Prometej. ISBN 86-7639-478-4. 2000 OCLC 44601641
((בסרבית) (קדושים סרבים)
Dimitri Obolensky, The Byzantine Commonwealth: Eastern Europe, 500-1453. London: Cardinal.1974 ISBN 9780351176449
Dimitri Obolensky, Six Byzantine Portraits. Oxford: Clarendon Press. 1988 ISBN 978-0-19-821951-4.
, Graham Speake. A History of the Athonite Commonwealth: The Spiritual and Cultural Diaspora of Mount Athos. Cambridge: Cambridge University Press 2018. ISBN 9781108425865.
Filip Van Tricht, The Latin Renovatio of Byzantium: The Empire of Constantinople (1204-1228). Leiden: Brill. 2011 ISBN 978-9004203235
Alex P. Vlasto The Entry of the Slavs into Christendom: An Introduction to the Medieval History of the Slavs Cambridge University Press ISBN 9780521074599
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Vlasto עמ' 218
↑  Jakovljević 2015 עמ' 423-432
1 2 3 4  Mileusnić 2000 עמ' 38
↑  Obolensky 1974 עמ' 291
↑  Obolensky 1988 עמ' 115
1 2  Mileusnić 2000 עמ' 30
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Mileusnić 2000 עמ' 39
1 2  Speake 2018 עמ' 83
↑  Fine 1994 עמ' 48-41
↑  Fine 1994 עמ' 79
1 2 3 4 5 6 7 8 9  2000 Mileusnić עמ' 40
↑  Ćirković, Korać, Babić 1986 עמ' 19-16
↑  Ćirković, 2004 עמ' 38
↑  Fine 1994 עמ' 107
↑  Fine 1994 עמ' 119-116
↑  Ostrogorski 1956 עמ' 383
↑  Blagojević1993 עמ' 28-27
↑  2004 Ćirković עמ' 28, 43-42
↑  Ferjančić, Maksimović 2014 עמ' 54-37
↑  Marjanović 2018 עמ' 50-41
↑  2013 Van Tricht
1 2 3 4  מילואסניץ' 2000 עמ' 41
↑  Popović 2002 עמ' 184-171
↑  Fine 1994 עמ' 118
↑  Dragojlović 1993 עמ' 36
↑  Curta 2006 עמ' 393
↑  Dragojlović 1993 עמ' 40-32
↑  Carter 1969 עמ' 56-39
↑  2000 Mileusnić עמ' 42
↑  Marković 2009 עמ' 271-267
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Mileusnić 2000 עמ' 43
↑  Mileusnić 2000 עמ' 44-43
1 2 3  Mileusnić 2000 עמ' 44
↑  36 עמ' 36
1 2 3 4 5  Mileusnić 2000
↑  Simić, Jovanka; Kostić, Smiljka (2012-01-22). Непознат аутор Светосавске химне. Večernje novosti (בסרבית). נבדק ב-2014-09-19.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297639205171  BnF: cb120924497 (data)  GND: 118804839  ISNI: 0000 0001 1635 9489  LCCN: n50057112  NKC: js20020925120  NLG: 44591  SNAC: w61n80jw  VIAF: 97135037   WorldCat (עם VIAF): 97135037 
ציור מאת אנסטס יובאנוביץ' שבו מוצג טקס הכתרת המלך סטפאן על ידי אחיו, סאבה הקדוש
סאבה ואביו, סטפן נמאניה (סימאון), ציור מ-1796 מאסכולת הציור במפרץ קוטור
פרס החזון של סטלייט

| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפרס:  2005–הווה (כ־20 שנה)
 
פרס החזון של סטלייט מוענק על ידי האקדמיה הבינלאומית לעיתונות (אנ') ליוצרי קולנוע בעלי חזון ייחודי ושליטה אמנותית על מרכיבי ההפקה, המעניקים לסרטיהם סגנון אישי וחתימה ייחודית. הפרס הוא חלק מפרסי סטלייט ומסווג כפרס הישג מיוחד. שמו של הזוכה ושנת הזכייה מוטבעים על בסיס גביע הפרס. הפרס הוצג לראשונה בשנת 2005 והוענק לג'ורג' קלוני.
הערות שוליים

↑  Awards | International Press Academy (באנגלית אמריקאית)
1 2 3 4 5 6  Auteur Award | International Press Academy (באנגלית אמריקאית)
↑  I. P. A. Admin, Peter Bogdanovich is the IPA’s 2011 Auteur Award Winner | International Press Academy (באנגלית אמריקאית)
↑  Mirjana Van Blaricom, The International Press Academy presents Prestigious Auteur Award to Martyn Burke | International Press Academy (באנגלית אמריקאית)
↑  Mirjana Van Blaricom, INTERNATIONAL PRESS ACADEMY HONORS TOM FORD WITH THE PRESTIGIOUS AUTEUR AWARD | International Press Academy (באנגלית אמריקאית)
↑  Mirjana Van Blaricom, The International Press Academy Announces Nominations for the 23rd Annual Satellite™ Awards | International Press Academy (באנגלית אמריקאית)
↑  I. P. A. Admin, The International Press Academy Announces Winners for the 28th Annual SATELLITE™ Awards | International Press Academy (באנגלית אמריקאית)
↑  I. P. A. Admin, IPA Reveals Winners for the 29th Satellite Awards | International Press Academy (באנגלית אמריקאית)
| פרס החזון של סטלייט |
| --- | --- | --- |
| פרס הישג מיוחד (1999–2004) | דייל אולסון (1999) ‏•‏‏ מאיר פניגשטיין (2001) ‏•‏‏ פיטר דינקלג' (2003) |  |
| פרס החזון (2005–הווה) | ג'ורג' קלוני (2005) ‏•‏‏ רוברט אלטמן (2006) ‏•‏‏ ג'וליאן שנאבל (2007) ‏•‏‏ באז לורמן (2008) ‏•‏‏ רוג'ר קורמן (2009) ‏•‏‏ אלכס גיבני (2010) ‏•‏‏ פיטר בוגדנוביץ' (2011) ‏•‏‏ פול וויליאמס (2012) ‏•‏‏ גיירמו דל טורו (2013) ‏•‏‏ מרטין בורק (2014) ‏•‏‏ רוברט אם. יאנג (2015) ‏•‏‏ טום פורד (2016) ‏•‏‏ גרטה גרוויג (2017) ‏•‏‏ ראיין קוגלר (2018) ‏•‏‏ אדוארד נורטון (2019) ‏•‏‏ אמרלד פנל (2020) ‏•‏‏ לין-מנואל מירנדה (2021) ‏•‏‏ מרטין מקדונה (2022) ‏•‏‏ יורגוס לנתימוס (2023) ‏•‏‏ פרנסיסקו חוויאר גוטיירס (2024) |  |
מוקי צור

| --- | --- |

מוקי צור
 לידה:  10 במרץ 1938 (בן 86) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  עין גב 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 
מוקי (שמואל) צור (נולד ב-ז' באדר ב' תרצ"ח, 10 במרץ 1938) הוא היסטוריון, סופר, עורך ומורה ישראלי.
ביוגרפיה

מוקי צור נולד בירושלים בשם שמואל טשרנוביץ' בשנת 1938. בנערותו שהה עם משפחתו בארגנטינה, שם היה אביו, יעקב צור, שגריר ישראל. לאחר שירותו במסגרת גרעין נח"ל הצטרף עם הגרעין של התנועה המאוחדת לקיבוץ עין גב, שם הוא מתגורר עד היום. כשהיה בגיל 20, עם סיום שירותו הצבאי, נבחר לתפקיד מזכיר הקיבוץ וכיהן בתפקיד שלוש קדנציות. בשנת 1962 עמד בראש מחלקת ההדרכה של הנוער העובד והלומד. בשנת 1969, נסע לארצות הברית ושהה בה כשלוש שנים בשליחות איחוד הקבוצות והקיבוצים; בתקופת השליחות הזו ביקר ונפגש עם סטודנטים ומרצים ב-64 קמפוסים אוניברסיטאיים. בשנת 1989 נבחר לכהן כמזכיר התק"ם (התנועה הקיבוצית המאוחדת). הוא למד פילוסופיה יהודית וקבלה באוניברסיטה העברית ובמקביל החל בחקירת תחילת ההתיישבות הציונית בארץ ישראל.
צור הוא היסטוריון של תנועת העבודה, התנועה הקיבוצית, ושל ההתיישבות היהודית בעמק הירדן. בעשרות הספרים שכתב, ערך והקדים להם מבואות, הוא מביא את סיפורה של הציונות המעשית, כפי שבאה לידי ביטוי במפעל ההתיישבות הקיבוצי. בסיפוריו שבעל פה, פרש מוקי צור ביוגרפיות וסיפורי חיים של ראשי התנועה הקיבוצית, וכן של דמויות הנחשבות ייחודיות בתוכה. בין הביוגרפיות שכתב וערך: יהודה שרת - גיבור תרבות; אביב מוקדם - צבי שץ והקבוצה האינטימית; התשמע קולי, על רחל המשוררת, ועוד.
כהיסטוריון עוסק צור בתולדותיה של קבוצת דגניה א, בהיסטוריה של חצר כנרת ובהתיישבות הכושלת של תימני כנרת בראשית המאה. צור הוא מעורכי ספר העדויות והמקורות "כאן על פני אדמה", שנדפס בכמה מהדורות, ומשמש מקור נרחב לתולדות התנועה הקיבוצית.
צור התמודד עם משנתו של המשורר הפרטיזן אבא קובנר בספרו "לעכב את הקריעה", וכן היה בין יוזמי ועורכי קובצי העדויות "שיח לוחמים" לאחר מלחמת ששת הימים, ו"שיח צעירים" בתנועה הקיבוצית (1969). צור שימש בתפקידים ציבוריים אחדים, ובהם מזכיר התק"ם, חבר בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית בוועדת החינוך וההתיישבות, בחבר הנאמנים של האוניברסיטה הפתוחה ובחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה, וכן היה יושב ראש של הוצאת הספרים הוצאת הקיבוץ המאוחד. בשנים 1991-1994 היה חבר בוועדת שנהר.
מלבד עבודתו ההיסטוריונית צור קשור לחניכי ובוגרי תנועות הנוער ותנועות הבוגרים, ומלווה את התחדשותם השתפנית. הוא מורה בכיר קבוע בבינה, בישיבה החילונית שלה, במדרשת השילוב נטור ובמכינה הקדם צבאית בינה ע"ש לובה אליאב (עמו היה מיודד שנים רבות), ובמכינת "בית ישראל".
בשנת 2008 הוענק לו פרס ליבהבר לסובלנות דתית. בשנת 2013 נבחר צור להדליק משואה בטקס המרכזי של יום העצמאות ה-65. בשנת 2025 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה.
מוקי צור הוא "מוקי השובב", גיבור כמה מסיפוריה של דודתו ימימה אבידר-טשרנוביץ. שמואל טשרנוביץ ("הספוג") היה סבו וחיים טשרנוביץ (רב צעיר), היה דודו של אביו, יעקב צור.
צור אלמן ואב לארבעה.