מטפחת ספרים
תוכן הספר > ספר הזוהר > מקור וחיבור ספר הזוהר

רבי יעקב עמדין האמין ב"תאוריית הרבדים" לגבי התפתחות ספר הזוהר לפיה ישנם חלקים בספר הזוהר שהגיעו במסורת קדומות ביותר, החל ב"תנאים ראשונים" עבור דרך ה"נביאים" וכלה ב"משה מסיני". את חלקים אלו הוא מכנה "גוף הזוהר", ולדעתו חלקים אלו הועלו על הכתב בסוף תקופת האמוראים או בזמן הגאונים על יסוד מסורות קדומות יותר. אם כי גם בנוגע לרובד זה הוא פקפק האם נכללו בו בכלל מסורות שיצאו מתחת ידו של רבי שמעון בר יוחאי ההיסטורי.
מלבד חלק זה, בעקבות השגותיו על ספר הזוהר, טען עמדין כי דברים רבים נוספים הוכנסו אליו בזמנים מאוחרים יותר ממקומות ספורים:
לטענתו של עמדין, ישנן הוספות מספר הכוזרי. דוגמה לכך ניתן לראות בספר הזוהר בפרשת לך לך שדבריו תואמים במדויק לכוזרי בטענה שעם ישראל בין שאר האומות דומים ללב בין איברי הגוף. מגיני ספר הזוהר טענו בתגובה לדבריו כי יסוד זה היה ידוע אצל הדרשנים, ובעקבות כך גם יהודה הלוי מחבר הכוזרי השתמש בו. נגד עמדה זו כתב ישעיה תשבי שכל הסימנים מעידים בבירור שהמקור האמיתי הוא הכוזרי, והזוהר כדרכו הפך את תורת הנגלה לתורת הנסתר.
בנוסף להוספות אלו מחבר ספר הזוהר הוסיף אמרות מחכמים נוספים. לפי עמדין, הוא הוסיף דברים שנכתבו ב"ספר אהבה" וספר "מורה הנבוכים" של הרמב"ם.
כמו כן, עמדין ייחס חלקים מספר הזוהר לטעות סופר, חלקים אחרים לתוספת מעתיקים בורים, חלקים אחרים להוספות מזויפות כוזבות וחלקים נוספים למקובלים מאוחרים שרצו לייחס את אמרותיהם לספר הזוהר ("להתלות באילן גדול" כהגדרתו). על הוספות אלו טען עמדין כי הן נראות לפעמים כ"תורה חדשה".
רבי יעקב עמדין טען כי אף על פי שספר הזוהר בכללותו, כולל גוף הזוהר, מיוחס לתנא רבי שמעון בר יוחאי, הרי שאף את גוף הזוהר עצמו לא הוא חיבר, אלא תלמידי תלמידי תלמידיו עשו זאת. כראיה הוא הביא את דברי ההיסטוריון רבי אברהם בן שמואל זַכּוּת שחי מעט אחרי פרסום ספר הזוהר, וכתב בספר "יוחסין השלם" כי ספר הזוהר חובר כשלוש מאות שנים לאחר מותו של רבי שמעון בר יוחאי. דברים אלו נמצאים בספר היוחסין במהדורת קושטאנדינא (איסטנבול) שנדפסה בשנת ה'שכ"ו (1566) על ידי רבי שמואל שולם (אנ') הרופא, אותה העיד רבי יעקב עמדין כי השיג במאמצים מרובים, וצונזרו בכוונה תחילה על ידי מאמיני ספר הזוהר ממהדורת קראקא שנדפסה בשנת ה'ש"ם.
ראיה נוספת היא עדותו של רבי יצחק דמן עכו המובאת גם היא בספר יוחסין. לפי דבריו, במסגרת נסיעתו לספרד במטרה לחקור את מוצא ספר הזוהר, אשתו של רבי משה די לאון, בתו וקרובו רבי דוד דפאן, העידו כי רבי משה די לאון הוא מחברו האמיתי של ספר הזוהר. מגיני ספר הזוהר טענו כי עדות זו פסולה, ואי אפשר לסמוך עליה. טענתם העיקרית היא שעדות זו מזויפת, והיא לא נכתבה על ידי רבי יצחק דמן עכו. טענה נוספת היא שבסוף העדות מובאת אמרתו של תלמידו של רבי משה די לאון, אדם בשם רבי יעקב, שאמר שאת ספר הזוהר חיבר רבי שמעון בר יוחאי "מעיד עליו שמים וארץ שספר הזוהר אשר חיבר רשב"י". אמנם ראיותיו אינם ידועות, אך יש להניח שהיו כאלה. ישעיה תשבי הסכים שיש מקום לפקפק באמינותה של עדות זו.
רבי יעקב עמדין הביא מספר ראיות מספר הזוהר עצמו כי הוא אינו קדום:
עמדין טען כי אמוראים מוזכרים בספר הזוהר, ולכן לא ייתכן שהחלקים בהם הם מוזכרים חוברו בידי תנא. חלק ממגיני הזוהר מודים כי ישנם גם הוספות מאוחרות, אך טוענים כי זה אינו שונה מהתלמוד בבלי לו הוסיפו הסבוראים.
ספר הזוהר קורא לבית כנסת "אשנוגה". מקור מילה זו הוא מהשפה הספרדית והיא אינה קיימת במקורות קדומים, בתנ"ך, בתלמוד בבלי, בתלמוד ירושלמי ובמדרשים. יצחק ש' פנקובר הסכים שמדובר במילה ספרדית, בעוד שישעיה תשבי טען שמדובר בשיבוש מפורטוגזית. לעומתם, ד"ר עמוס גולדרייך טען כי מילה כמעט זהה, "שנוגה", נפוצה באזור אלג'יריה ובכלל בצפון אפריקה, כך שלדעתו העניין אינו יכול להוות ראיה נגד קדמות הספר.