stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קארל סנדרס
מושל ג'ורג'יה > צעדים חקיקתיים

בעת שהושבע סנדרס לתפקידו, היה מקובל שלמושל הייתה השפעה רחבה על האספה הכללית של המדינה, כולל אפשרות להשפיע על זהותו של יושב ראש בית הנבחרים של ג'ורג'יה ועל זהותו של יושב ראש ועדת החקיקה. הוא היה אחד המושלים האחרונים שהיה מסוגל ליישם היקף כזה של סמכות כלפי בית המחוקקים. ב-1963 היה לירוי ג'ונסון השחור הראשון שנבחר כחבר הסנאט של ג'ורג'יה מזה עשורים. כאשר המאבטחים בקפיטול המדינתי הודיע לסנדרס שג'ונסון ואנשי צוותו התעלמו מהשלטים שהגדירו הפרדה ללבנים ולשחורים בחדרי השירותים בבניין, הורה סנדרס על הסרת השלטים. מאחר יותר, ניסה ג'ונסון לסעוד במועדון המסחרי, שהיה מקום מפגש באטלנטה למחוקקים ולאישים אחרים באליטה הפוליטית והכלכלית של המדינה. רב המלצרים סירב לתת לג'ונסון שירות, ואז הוא פנה לסנדרס. סנדרס התקשר למייסד המועדון, רוברט ו. וודרף, שבסופו של דבר הנחה את רב המלצרים לתת שירות לג'ונסון.
סנדרס היה שמרן בהיבט הכלכלי. מוקד פעולות התקצוב שלו כוון לחינוך הציבורי. המלצות ממשלו בנוגע לתקציב 1963 לאספה הכללית כללו הקצאה של 56 אחוזים מההוצאות לחינוך. לבקשתו, הקים בית המחוקקים את ועדת המושל לשיפור החינוך, ש-25 חבריה מונו על ידו. גוף זה כלל את השחורים הראשונים שמונו לוועדה מדינתית מאז תקופת השיקום. כשבידו המלצות הוועדה, נכללה בתקציב של השנה הבאה ההצהרה שמערכת החינוך של ג'ורג'יה נמצאה ב"משבר מודרני" והוא קרא להגדלה של 30 מיליון דולר במיסים לצורך שיפור בתי הספר. אלו כללו העלאה של 50 סנט בשיעור המס לגלון של משקאות חריפים, הגדלה של 12 סנט במס על ארגז בירה, העלאה של אחוז אחד בשיעור מס ההכנסה לתאגידים, וביטול העמלה ששולמה למוכרים על גביית מס המכירות הכללי. בהמשך הוא ביקש שלמועצת החינוך המדינתית תינתן הסמכות להגדיר תקנים מינימליים וש-100 מיליון דולר באיגרות חוב יגויסו כדי לממן את בנייתם של מוסדות חינוך חדשים. האספה הכללית אימצה את הצעותיו של סנדרס בשינויים קלים. במהלך תקופת כהונתו של סנדרס, הועלו משכורות המורים והמרצים באוניברסיטאות, התקבלו לעבודה 10,000 מורים נוספים, הושג מספר שיא חדש של בניית בתי ספר, הוקמו קולג'ים חדשים לצעירים ובתי ספר מקצועיים, ונוצרה תוכנית ההצטיינות של המושל.
סנדרס ביקש מבית המחוקקים להקצות כספים לבניית שדות תעופה כדי למשוך תעשיות לקהילות מרוחקות. כתוצאה מכך, בין השנים 1965–1966 נבנו 33 שדות תעופה קהילתיים בג'ורג'יה. כלכלת המדינה התנהלה היטב בתקופת כהונתו, ותקציב המדינה היה במצב של עודף כאשר סיים אותה.
בעת כהונתו כמושל תמך סנדרס בניסיון של האספה הכללית לנסח חוקה חדשה למדינה. בטיוטת החוקה המוצעת נמנע קיום משאל עם הדרוש לאשרורו על ידי בית משפט פדרלי מחוזי, שפסק שמאחר והמחוקקים שכוננו את החוקה היו ממחוזות בחירה בחלוקה לא נכונה, צעדיהם היו בלתי תקפים. סנדרס התאכזב קשות מפסיקה זו. מאוחר יותר נהפכה החלטה זו על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית, אך עד אז כבר לא היה רצון פוליטי לחדש את החוקה. ב-17 בפברואר 1964 פסק בית המשפט העליון בפסק הדין וסברי נגד סנדרס (Wesberry v. Sanders) שעל ג'ורג'יה לבצע חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה שלה לקונגרס כדי לעמוד בעקרון של קול אחד לכל אחד. לאספה הכללית נותרו רק ארבעה ימים כדי לקיים את ההוראה לפני פיזורה המתוכנן, אך סנדרס דחק במחוקקים לבצע את מהלך החלוקה מחדש של מחוזות הבחירה. המחוקקים קיימו מאבק במסגרת התהליך, ולאחר שמנהיג הסיעה התפטר, ביקר סנדרס במליאת הבית ב-21 בפברואר כדי לעודד את חברי הבית להמשיך ולעבוד. על אף חוסר השביעות הקולני מצד כמה מהמחוקקים, הועברה בסופו של דבר תוכנית לעדכון מחוזות ההצבעה.
מושל ג'ורג'יה > פעילות פוליטית

זמן קצר לאחר ניצחונו בבחירות, ערך סנדרס ביקור אצל נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי. באופן כללי הוא תמך בממשל קנדי ועשה שימוש ברטוריקת הסְפר החדש שלו.
ב-1964 מינה סנדס משלחת דו-גזעית שתייצג את ג'ורג'יה בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית, הפעם הראשונה בה היו במשלחת נציגים שחורים. סנדרס הסביר, "זהו לא מועדון חברתי. זהו אך ורק ארגון פוליטי, המתבסס על העיקרון שכל מצביע צריך להיות מיוצג".
על פי הגבלת הכהונה בחוקת ג'ורג'יה, היה סנדרס מנוע מלהתמודד בבחירות 1966. במערכת הבחירות הכלליות באותה שנה, הוא תמך במועמד הדמוקרטים לסטר מדוקס, תומך ההפרדה הגזעית, כיורשו בתפקיד אף על פי שהשניים היו חלוקים בדעותיהם בסוגיות רבות. בוועידה המדינתית של הדמוקרטים שהתכנסה במייקון ב-15 באוקטובר אותה שנה, פנה סנדרס לנציגים ואמר: "אדם צריך להיות נאמן לארצו, למשפחתו, לאלוהיו ולמפלגתו - ולעולם אל תשכחו זאת". בנאומו, השווה סנדרס את יריבו הרפובליקני של מדוקס, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בו קאלווי, ל"יהירות של ריצ'רד ניקסון, למיומנויות הזיקית של רונלד רייגן להחליף צדדים במקום להיאבק, ואת הדאגה העמוקה לצורכי האנשים שהייתה חזרה לאחור למקינלי, הרדינג וקולידג'". קאלווי מתח ביקורת על סנדרס על הניהול הכושל בעודף התקציבי של המדינה, טענה שהחלישה את הרפובליקנים בקרב המצביעים המתונים נגד מדוקס. קאלווי הוביל אחרי מדוקס בסך כל הקולות אך לא עלה בידו להשיג רוב, וכתוצאה מכך האספה הכללית של ג'ורג'יה, שנשלטה על ידי ההדמוקרטים, בחרה במדוקס כמושל. ב-10 בינואר 1967 הושבע מדוקס כמחליפו של סנדרס.
שנותיו האחרונות

ב-1967, יחד עם כמה עורכי דין נוספים, הקים סנדרס את משרד עורכי הדין "טרוטמן, סנדררס, לוקרמן ואשמור" באטלנטה. לאחר הפסדו בבחירות 1970 הוא חידש את התמקדותו במשרד עורכי הדין, שב-1992 שונה שמו ל"טרוטמן סנדרס", והוא גייס את חברות התשתיות Georgia Power ו-Southern Company כלקוחות המשרד. ב-1973 הוא היה ליושב הראש של הבנק הראשון של ג'ורג'יה. הוא שימש כיושב ראש שותף של משרד עורכי הדין שלו במשך שלושים שנה, וב-2006 היה ליושב ראש אמריטוס. בעת מותו הועסקו במשרד 600 עורכי דין.
קארל סנדרס נפטר באטלנטה ב-16 בנובמבר 2014 כתוצאה מנפילה בביתו. הוא נטמן בפארק הזיכרון ווסטאובר שבאוגוסטה.
לאות הכרה בחלקו בעידוד הבנייה והרחבת שדות התעופה בג'ורג'יה, הוכנס סנדרס ב-1997 להיכל התהילה של התעופה של ג'ורג'יה. ב-2000 נפתח בניין ימק"א על שם משפחת קארל א. סנדרס בבאקהד שבאטלנטה, על בסיס תרומה שניתנה לכבודו של סנדרס על ידי איש העסקים גאי מילנר.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 323-324
סנדרס נואם בטקס חנוכת שדה תעופה ב-1966.
סנדרס בפגישה עם הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, 1962.
לוחית לזכרו של סנדרס בהיכל התהילה של התעופה בג'ורג'יה.
יו דורסי

יו מנסון דורסי (באנגלית: Hugh Manson Dorsey;‏ 10 ביולי 1871 –  11 ביוני 1948) היה עורך דין, משפטן ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-62 בשנים 1917–1921. דורסי ידוע בשל היותו התובע במשפטו של ליאו פרנק ב-1913, שנרצח במסגרת מעשה לינץ' בעקבות המתקת עונש המוות שנגזר עליו למאסר עולם. בשנים 1935–1948 כיהן דורסי כשופט בבית המשפט הגבוה באטלנטה.
ראשית חייו

יו דורסי נולד בפאייטוויל שבג'ורג'יה כבנם של שרה מטילדה (לבית בנט) ורופוס ט' דורסי. ב-1879, בגיל שמונה, הוא עבר עם משפחתו לאטלנטה. אביו היה שופט, ולאחר המעבר לאטלנטה הקים את משרד עורכי הדין "רייט ודורסי" בשותפות עם השופט ויליאם רייט. דורסי התחנך בבתי ספר מקומיים באטלנטה. הוא למד גם במשך שנה בבית ספר בהארטוול, ג'ורג'יה, לפני ששב לאטלנטה.
ב-1893 סיים דורסי לימודי תואר בוגר אוניברסיטה באוניברסיטת ג'ורג'יה. לאחר שלמד משפטים באוניברסיטת וירג'יניה, התקבל ללשכת עורכי הדין בפאייטוויל.
קריירה משפטית

ב-1895 הצטרף דורסי למשרד עורכי הדין של אביו באטלנטה. יחד עם ארתור היימן היה לשותף במשרד, ששמו שונה ל"דורסי, ברוסטר, האוול והיימן". לאחר מות אביו ב-1909, היה דורסי לראש המשרד, תפקיד אותו הוא אייש עד לפרישתו מהמשרד באוגוסט 1916.
ב-1910 מונה דורסי על ידי מושל ג'ורג'יה ג'וזף מקי בראון כתובע הכללי של המחוז השיפוטי של אטלנטה, לאחר מותו של צ'ארלס ד' היל. ב-1913 היה דורסי התובע במשפטו של ליאו פרנק, שהואשם ברצח פועלת ייצור צעירה בשם מרי פייגן. לאחר שהשיג הרשעה על רקע סיקור תקשורתי אינטנסיבי, זכה דורסי לפרסום. פרנק, שהיה יהודי-אמריקאי מברוקלין, נרצח בסופו של דבר במעשה לינץ' חודשיים לאחר שהמושל ג'ון סלייטון המתיק את עונש המוות שנגזר עליו למאסר עולם.
מושל ג'ורג'יה

ניצחונו של דורסי במשפט פרנק תרם לפופולריות הפוליטיות שלו. ב-1 באוגוסט 1916 הוא התפטר מתפקידו כתובע ונבחר כמושל ג'ורג'יה, תפקיד בו הוא כיהן שתי תקופות כהונה רצופות בשנים 1917–1921.
הרגע שככל הנראה היה הראוי ביותר לציון בתקופת כהונתו של דורסי כמושל היה ב-22 באפריל 1921, כאשר הוא נשא נאום שכותרתו "הצהרה מהמושל יו מ' דורסי בנוגע לכושים בג'ורג'יה". הנאום נישא לקראת תום כהונתו כמושל, וזמן קצר קודם לכן הוא נוצח במרוץ הבחירות למושב בסנאט של ארצות הברית על ידי בעל בריתו לשעבר תומאס א' ווטסון, שבאותו זמן כבר היה תומך של העליונות הלבנה. בנאומו הזכיר דורסי שורה של מעשי התעללות של לבנים נגד אפרו-אמריקאים בג'ורג'יה, כולל מעשי לינץ', גירושים, יחסי עבודה דמויי עבדות, ואכזריות פיזית. "נראה לי שאנו כאנשים ניצבים כנאשמים בפני העולם", הוא אמר. "אם האשמות אלו צריכות להמשיך, הן האל והן האדם יגנו בצדק את ג'ורג'יה באופן חמור יותר מהאופן שהאדם והאל גינו את בלגיה ואת לאופולד על הזוועות בקונגו".
היו אלו הודאות מדהימות מפיו של כל מושל דמוקרטי לבן בדרום של חוקי ג'ים קרואו, לא כל שכן מפיו של מי ששמו עלה לתהילה בעקבות תיק התביעה של ליאו פרנק. יורשו בתפקיד שכבר נבחר, תומאס הארדוויק, כינה את הנאום "השמצה מתועבת כלפי המדינה". היסטוריונים חלוקים בדעותיהם בנוגע למניעיו של דורסי, החל מרצון כנה לרפורמות, דרך האטת השלבים המוקדמים של ההגירה הגדולה, ועד לשיפור תדמיתה של ג'ורג'יה בעיני הקפיטליסטים בצפון.
ב-1926 מונה דורסי כשופט בחטיבה האזרחית באטלנטה. בשנים 1935–1948 הוא כיהן כשופט בבית המשפט הגבוה במחוז השיפוטי של אטלנטה.
חיים אישיים

ב-1911 נשא דורסי לאישה את אדאיר וילקינסון מולדוסטה. לשניים נולדו שני בנים.
אחותו של דורסי, שרה, נישאה ללותר רוסר הבן, בנו של לותר רוסר שהיה ראש צוות ההגנה במשפטו של ליאו פרנק.
יו דורסי נפטר באטלנטה ב-11 ביוני 1948. הוא נטמן בבית הקברות וסטוויו שבעיר.
בתרבות הפופולרית

במשך השנים, הסיפור הדרמטי של משפטו של ליאו פרנק ומעשה הלינץ' שהתרחש בעקבותיו, תואר ביצירות רבות. סדרת הטלוויזיה מ-1964 "דיוקנאות באומץ" (שהתבססה על ספר פרי עטו של ג'ון פיצג'רלד קנדי) הקדישה לו פרק. במיני-סדרה מ-1988 הרצח של מרי פייגן גולמה דמותו של דורסי על ידי ריצ'רד ג'ורדן. במחזמר בברודוויי המצעד, הליהוק המקורי לדמותו של דורסי היה של הרנדון לאקי.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 314
הערות שוליים

1 2  Pitts, Timothy J. (2005). "Hugh M. Dorsey and "The Negro in Georgia"". The Georgia Historical Quarterly. 89 (2): 185–212.
↑  A statement from Governor Hugh M. Dorsey as to the Negro in Georgia. 1921.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1192773942  ISNI: 0000 0000 2968 6895  LCCN: n90643817  SNAC: w6gm9mt0  VIAF: 68087288   WorldCat (עם VIAF): 68087288
גרף מקרי

בתורת הגרפים, גרף מקרי הוא גרף הנוצר על ידי תהליך אקראי, או נבחר מתוך התפלגות על מרחב הגרפים. תורת הגרפים האקראיים עוסקת בתכונות של הגרף המתקיימות בהסתברות 1, ובהתפלגויות של תכונות של הגרף.
מודל מתמטי

ישנם מודלים רבים לתהליך היוצר גרף מקרי. את המודל הראשון הציעו ריי סולומונוף ואנאטול רפופורט ב-1951, אך זה לא זכה להתייחסות רחבה בספרות. את המודל השימושי והנפוץ ביותר הציגו פול ארדש ואלפרד רניי בסדרה של 8 מאמרים שפורסמו בשנים 1959-1968. לפי מודל ארדש-רניי, גרף  \ G(n,p) הוא גרף בן  n קודקודים, שבו בוחרים עבור כל קשת, בסיכוי  p ובאופן בלתי תלוי, האם הקשת קיימת בגרף. המודל בוחר, לפיכך, גרף אחד מבין  \ 2^{\tbinom {n}{2}} הגרפים האפשריים, וההסתברות של גרף מסוים בן  e קשתות היא   \ p^{e}(1-p)^{{\tbinom {n}{2}}-e}. כאשר  \ p=1/2, למרחב יש התפלגות אחידה בדידה.
המודל  \ G(n,M) מתאר מרחב הסתברות אחיד על כל הגרפים עם  n קדקודים ובדיוק  M קשתות. ישנם גם מספר מודלים לגרפים רגולריים מקריים (גרף רגולרי הוא גרף שבו מכל קדקוד יוצא אותו מספר של קשתות).
מודל נוסף שהציגו ארדש ורניי הוא של גרף על מספר בן מניה ולא סופי של קודקודים. במודל זה כל זוג קודקודים מחובר בהסתברות  1/2 (ולמעשה אפשר לבחור כל  0<p<1). מתברר כי תהליך זה מוביל בהסתברות  1 לטיפוס איזומורפיזם יחיד המכונה "גרף רדו". לגרף זה תכונות אוניברסליות חשובות, וכך למשל כל גרף בן מניה משתכן בו.
האבולוציה של גרף מקרי

יש תכונות של הגרף שאותן אפשר לחשב בקלות. לדוגמה, תוחלת מספר המשולשים בגרף  \ G(n,p) היא  \ {\tbinom {n}{3}}p^{3}, משום שיש  \ {\tbinom {n}{3}} שלשות של קדקודים, וכל אחת מהווה משולש בסיכוי של  \ p^{3}.
לעומת זאת, ניתוח של תכונות גלובליות כמו קשירות או מספר הצביעה עשוי להיות סבוך ביותר, והתאוריה עוסקת בעיקר בתכונות כאלה.
במאמריהם שהוזכרו לעיל פיתחו ארדש ורניי תיאור "אבולוציוני" של גרף מקרי, הסוקר את ההתפתחות של הגרף - בהסתברות 1 - כאשר n גדל לאינסוף, עבור ערכים משתנים של p. כאשר הדרגה הממוצעת  \,c=p(n-1) קבועה, מבנה הגרף תלוי ב-c: בעידן c<1 כל רכיבי הקשירות הם פשוטים וקטנים: כלומר עצים או עצים עם קשת עודפת אחת, וגודלם  \ O(\log n). יש הסתברות חיובית לכך שכל רכיבי הקשירות הם עצים. בעידן c>1 יש רכיב קשירות גדול, שמספר קודקודיו ליניארי ב-n, ושאר הרכיבים פשוטים וקטנים, באותו מובן. הזמן c=1 הוא "מעבר הפאזה", שבו גודל הרכיב הענק הוא (כתמיד, בהסתברות 1),  \ \Theta (n^{2/3}). הגרף נעשה קשיר כשהדרגה הממוצעת מגיעה ל- \ \log(n).
חוקי אפס אחד לגרפים מקריים

רונלד פייגין הראה ב-1976 כי לתכונות מסדר ראשון (בשפה שבה היחס היחיד הוא יחס השכנות בגרף) יש יכולת הפרדה חלשה מאד: הסיכוי של כל תכונה כזו, כאשר n שואף לאינסוף והגרפים מוגרלים על-פי המודל  G(n,p), הוא או אפס או אחד, באופן שאינו תלוי בקבוע p (כל עוד  \ 0<p<1).
שהרן שלח וג'ואל ספנסר הוכיחו ב-1988 שתכונות מסדר ראשון מקיימות את "חוק ה-0-1" (שלפיו ההסתברות של התכונה שואפת לאפס או לאחד כאשר n שואף לאינסוף) עבור  \ p=n^{-\alpha } אם  \alpha  אינו רציונלי, ולעומת זאת אם  \alpha  רציונלי אז יש תכונות שההסתברות שלהן (התלויה ב-n) אינה שואפת לאף גבול. בהוכחה מסתכלים על התורה המתקבלת מכל הפסוקים המתארים תכונה בהסתברות 1. מראים שלתורה זו יש מודל אחד בן מנייה (זהו הגרף המקרי האינסופי שהתכונה המרכזית שלו היא שלכל שתי קבוצות סופיות זרות של קודקודים, קיים קודקוד המחובר לכל הקודקודים בקבוצה הראשונה, ולאף אחד מאלו שבקבוצה השנייה). כמסקנה ממשפט לוונהיים-סקולם מקבלים שהתורה שלמה, ולכן כל תכונה מסדר ראשון או שהיא נובעת מהתורה והסתברותה 1, או ששלילתה נובעת, והסתברותה 0.
לקריאה נוספת

8 המאמרים של ארדש ורניי:
On Random Graphs I, 1959
On The Evolution of Random Graphs, 1960
On The Evolution of Random Graphs, 1961
On The Strength Of Connectedness Of A Random Graph, 1961
Asymmetric Graphs, 1963
On Random Matrices, 1964
On The Existence Of A Factor Of Degree One Of A Connected Random Graph, 1966
On Random Matrices II, 1968
הערות שוליים

↑  Erdős, P.; Rényi, A. (1963), "Asymmetric graphs", Acta Mathematica Academiae Scientiarum Hungaricae, 14: 295–315
↑  Cameron, Peter J. (1997), "The random graph", The mathematics of Paul Erdős, II, Algorithms Combin., 14, Berlin: Springer, pp. 333–351
↑  Probabilities on finite models  R. Fagin, J. Symbolic Logic, 41 (1976), pp. 50–58
| נושאים בתורת הגרפים |
| --- | --- | --- |
| הגדרות | צומת • קשת • דרגה • מסלול • מרחק |  |
| מבנים | גרף • גרף ממושקל • מעגל • גרף מקרי • היפרגרף • מולטיגרף • עץ • קומפלקס |  |
| בניות וטיפוסים | גרף משלים • גרף קיילי • גרף שלם • גרף תחרות • עץ פורש • רשת זרימה • שידוך |  |
| תכונות | גרף n-צביע • גרף דו-צדדי • גרף מישורי • גרף מרחיב • גרף רגולרי • גרף קשיר • עץ בינומי • עץ פורש מינימלי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563131005171  BnF: cb12288320t (data)  LCCN: sh85111348  NKC: ph664004
יצחק יהושע העשיל פרידמן

רבי יצחק יהושע העשיל פרידמן (נולד בכ"ד באייר תשנ"ו, 13 במאי 1996) הוא האדמו"ר מסדיגורה.
באופן חריג הוכתר לאדמו"ר על אף גילו הצעיר ולמרות היות אחיו גדולים ממנו.
ביוגרפיה

נולד בסטמפורד היל, לונדון, בן חמישי לרבי ישראל משה פרידמן ולשרה בתו של חיים משה פלדמן, חסיד ויז'ניץ אמיד מלונדון, דודו של אביו. הוא נקרא על שם זקנו רבי אברהם יהושע השיל מאפטא ובנו רבי יצחק מאיר מז'ינקוב.
למד בתלמוד תורה ובישיבה קטנה של בעלז בשכונת סטמפורד היל בלונדון, ובישיבת גייטסהד. בשנת ה'תשע"ו, עבר ללמוד בישיבת מיר בירושלים, שם למד בשיעור של הרב אשר אריאלי.
בז' בשבט תשע"ח נישא למלכה, בת הרב אשר חיים שטרנבוך, רב בית הכנסת "אהל יעקב" ודיין בקהילת "מחזיקי הדת" באנטוורפן, ובנו של הרב אליהו שטרנבוך וחתן הרב דוד שפיגל מניו יורק.
לאחר נישואיו התגורר באנטוורפן ולמד בכולל אברכים בעיר.
לו שתי בנות ושני בנים.
ביוגרפיה > מינויו לאדמו"ר

לאחר פטירת אביו, שלא כמקובל בהלוויות של אדמו"רים חסידיים, הצוואה לא הוקראה במהלך ההלוויה, ולא הוכתר אדמו"ר חדש. בצוואה שפורסמה בתום השבעה, נכתב שרק רבי יצחק יהושע העשיל יוכתר כאדמו"ר מסדיגורה, וחלק מאחיו הגדולים יכהנו כרבני קהילות בחסידות, הכפופים למרותו.
חרף הצוואה המפורשת, למחרת, פרסמה אמו (רעייתו של הנפטר) מכתב שיש למנות גם שניים מאחיו הגדולים לאדמו"רים; האח הגדול רבי מרדכי שלום יוסף פרידמן לאדמו"ר מסאדיגורה-ירושלים, והאח השלישי רבי אהרן דב בער פרידמן לאדמו"ר מסאדיגורה-לונדון. בנוסף פורסם מכתב נוסף עליו חתומים דיינים המסכימים למתווה פשרה זה.
בתמוז תשפ"ב הוציא בד"צ בני ברק צו מניעה זמני, לפיו אסור לאחי האדמו"ר להשתמש בשם "סאדיגורה" או "רוז'ין".
רוב מוחלט של החסידים בישראל ובעולם קיבלו את מרותו של רבי יצחק יהושע העשיל; החסידים בירושלים פרשו מבית הכנסת הוותיק בו מכהן רבי מרדכי שלום יוסף באדמו"רות ופתחו בית כנסת חדש. על שלושת בנייני המוסדות בירושלים נערך מאבק משפטי, לאחר שניסיון הידברות ופשרה לא צלח.
פעילותו כאדמו"ר

בכסלו תשפ"ב חנך את בית הכנסת 'עטרת ישראל' בלייקווד שבארצות הברית, שהחל להבנות עוד בחיי אביו האדמו"ר הקודם. באותה שנה נפתח בית כנסת לחסידיו בחיפה.
בשנת תשפ"ד נרכש הבניין הסמוך למרכז החסידות בבני ברק, על שטחו מתוכנן להיבנות בית כנסת גדול ומרכזי לחסידי סדיגורה.
דברי תורתו מודפסים מדי שבוע בחוברות "ילקוט אמרי קודש" וכן יוצא לאור מדי שבוע גיליון 'פונע'ם רעבינ'ס הויף' ובו מתוארים חיי החצר וכן שיחות של האדמו"ר עם אדמו"רים ורבנים.
הערות שוליים

↑  יהודה פרקוביץ', ‏בר מצווה לנכד האדמו"ר מסדיגורא, באתר כיכר השבת, כ"ו באייר תשס"ט 20.05.09
↑  צפו: בחסידות סאדיגורה נערכים לימי השמחה ההיסטוריים
↑  אלי ביתאן, פניו הזוהרות של "הנסיך לבית רוז'ין", באתר אקטואליק, ‏18 באוגוסט 2020
↑  שאול כהנא, הרבי מסדיגורה כתב: זה 'בני ממלא מקומי בתוקף ההנהגה', באתר כיכר השבת, ‏18 באוגוסט 2020
↑  שאול כהנא, הדרמה בסאדיגורה: הצוואה, ההסכם לפשרה - והמפריעים, באתר כיכר השבת, ‏17 באוגוסט 2020
↑  תפנית בצוואה בסאדיגורה: הרבנית והדיינים הפכו את הקערה, באתר בחדרי חרדים
↑  שימי שפר, בית הדין אסר על בני הרבי להשתמש בשם סאדיגורה, באתר כיכר השבת, ‏20.07.2022
↑  שטורמישע געפילן ביי חסידי סאדיגורה צום גמר המקח פון גיגאנטישער שטח לעבן ביהמ"ד הגדול באתר בחצרות הקודש
הרב יצחק יהושע העשיל, עם אחיו הרב אהרן דב בער האדמו"ר מסדיגורה-לונדון
אשר בן נתן

אשר בן נתן
אשר (ארתור) בן נתן (15 בפברואר 1921 – 17 ביוני 2014) היה איש קהילת המודיעין והביטחון ודיפלומט בשירות מדינת ישראל, אשר כיהן כשגריר הישראלי הראשון בגרמניה המערבית.
ספריו

Briefe an den Botschafter; herausgegeben und eingeleitet von Asher Ben-Natan; mit einem Nachwort von Carlo Schmid, Frankfurt/Main: Ullstein, 1972. (הופיע בתרגום לעברית ("מכתבים אל השגריר", תשל"ד) ולצרפתית (Dialogue avec les Allemands, פריז 1974))
מכתבים אל השגריר; תרגום מגרמנית: שמואל גילאי, תל אביב: עם הספר, תשל"ד.
אשר בן-נתן, דוד שיף, אלבום הבריחה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998. (עברית ואנגלית)
החוצפה לחיות: פרקי חיים, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ב 2002. (הופיע בתרגום לגרמנית (Die Chuzpe zu leben. Stationen meines Lebens,‏ דיסלדורף 2003) ולאנגלית (The Audacity To Live,‏ ירושלים 2007))
Asher Ben Natan und Niels Hansen (Hrsg.), Israel und Deutschland. dorniger Weg zur Partnerschaft. die Botschafter berichten über vier Jahrzehnte diplomatische Beziehungen (1965-2005), Köln: Böhlau Verlag, 2005.
Brücken bauen – aber nicht vergessen. als erster Botschafter Israels in der Bundesrepublik (1965-1969), Düsseldorf: Droste Verlag, 2005. (מבוסס בחלקו על קטעים ערוכים מתוך האוטוביוגרפיה של בן-נתן, שהתפרסמה באותה הוצאה ב-2003)
Asher Ben-Natan, Susanne Urban, Die Bricha. aus dem Terror nach Eretz Israel. ein Fluchthelfer erinnert sich, Düsseldorf: Droste, 2005.
הערות שוליים

↑  יוסף קלארמן, א. בן נתן השתחרר מתפקידו באינקודה בשנת 1956, מעריב, 2 באוגוסט 1978
↑  להט: מקווה להבחר בסיבוב הראשון, מעריב, 6 בנובמבר 1978
↑  אשר בן נתן פורש, מעריב, 30 ביוני 1980
↑  אשר בן-נתן באתר "זיכרונט".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258572905171  BnF: cb127682309 (data)  GND: 124249485  ISNI: 0000 0001 1833 2714  LCCN: n91092799  NTA: 300904266  SUDOC: 080798594  VIAF: 49350532   WorldCat (עם VIAF): 49350532
ליגת העל הקירגיזית

| --- | --- |

 כינוי:  הפרמייר-ליג הקירגיזי
 תחום:  כדורגל
 ארגון:  התאחדות הכדורגל של הרפובליקה הקירגיזית 
 מדינות:  קירגיזסטן קירגיזסטן
 קונפדרציה:  AFC (אסיה)
 קבוצות:  10
 מירב הזכיות:  דורדוי בישקק (13 זכיות)
 תקופת הפעילות:  1992–הווה (כ־32 שנים)
 אלופה נוכחית:  אבדיש-אטא קנט (2023)
 מפעל גבוה:  ליגת האלופות האסייתית
 מפעל מקביל:  הגביע הקירגיזי   הסופר קאפ הקירגיזי
 מפעל נמוך:  Kyrgyzstan League Second Level 
 https://kpl.kg
 
ליגת העל הקירגיזית (בקירגיזית: Кыргыз премьер лигасы) היא ליגת הכדורגל הבכירה ברפובליקה של קירגיזסטן. הליגה הוקמה בשנת 1992, לאחר היפרדות הקירגיזים מברית המועצות.
עד 2019 כונתה בשם הליגה הבכירה. החל מעונת 2019 מותגה מחדש בשם הפרמייר ליג הקירגיזי.
היסטוריה > התקופה הסובייטית (1937 - 1991)

לפני הקמת ליגת העל הקירגיזית, מ-1934 ועד 1991 התקיימה הליגה של רפובליקת קירגיזסטן תחת מערכת הליגות של ברית המועצות. כיוון שהקבוצות הקירגיזיות, שהיו חלשות יחסית, לא הרבו להשתתף בליגת העל הסובייטית החזקה, אליפות הליגה האזורית הייתה יותר משמעותית במדינה (אך לא הייתה רשמית ולא הוכרה בדיעבד על ידי התאחדות הכדורגל הקירגיזית).
היסטוריה > התקופה הסובייטית (1937 - 1991) > זוכות בליגת העל הקירגיזית האזורית בתקופה הסובייטית

קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה בגביע הקירגיזי הסובייטי באותה העונה והשלימה דאבל מקומי.
היסטוריה > התקופה הסובייטית (1937 - 1991) > טבלת אליפויות הליגה הסובייטית האזורית בקירגיזסטן לפי קבוצה

אלו הקבוצות שזכו באליפויות המקומיות בקירגיסטן הסובייטית בין השנים 1934 - 1991.
| קבוצה | זכיות | שנות זכייה |
| --- | --- | --- |
| סלמשבץ פרונזה | 14 | 1964, 1966, 1968, 1970, 1972, 1973, 1977, 1979, 1986, 1987, 1988, 1989, 1990, 1991 |
| אינסטרומנטלשיק פרונזה | 8 | 1969, 1975, 1978, 1980, 1981, 1982, 1983, 1984 |
| פרונזה סיטי טים | 6 | 1934, 1945, 1951, 1954, 1955, 1956 |
| דינמו פרונזה (בישקק) | 6 | 1935, 1938 (קיץ), 1938 (חורף), 1946, 1947, 1952 |
| אלגה קלינינסקויה | 4 | 1962, 1963, 1965, 1967 |
| בורבנשטיק פרונזה | 3 | 1936, 1937 (חורף), 1949 |
| ספרטק פרונזה | 3 | 1937 (קיץ), 1948, 1950 |
| טורפדו פרונזה | 2 | 1958, 1959 |
| אוש ריג'ן טים | 1 | 1953 |
| פרונזה ריג'ן טים | 1 | 1957 |
| SKIF פרונזה | 1 | 1960 |
| מיאלי-סיי סיטי | 1 | 1961 |
| טקסטילשיק אוש | 1 | 1974 |
| סטרויטל ג'לאל-עבאד | 1 | 1976 |
היסטוריה > לאחר התפרקות ברית המועצות (1992 ואילך)

הליגה הקירגיזית בכדורגל הוקמה בשנת 1992 אחרי התפרקות ברית המועצות, ופירוקה של ליגת העל הסובייטית. הליגה הצטרפה לפיפ"א תחת קונפדרציית הכדורגל של אסיה. בעונת הבכורה של הליגה השתתפו 12 מועדונים, והאלופה הראשונה הייתה אלגה בישקק. לאחר מכן הוגדלה הליגה ל-17 קבוצות. ב-1994 צומצמה הליגה ל-14 קבוצות, ועונה לאחר מכן פוצלה לליגות אזוריות ושלב פלייאוף. בשנת 1996 הוקטנה חזרה ל-12 משתתפות, ובשנת 1997 הוקטנה ל-10 קבוצות בלבד.
הפורמט המשיך להשתנות מידי עונה, ומספר המשתתפות נע בין 6 ל-18, לפעמים כלל שלב פלייאוף אליפות, ולפעמים שני בתים של ליגות אזוריות. החל מ-2019 הליגה מותגה מחדש כ"ליגת העל הקירגיזית" (הפרמייר ליג הקירגיזי).
אליפויות לפי עונה

קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה בגביע הקירגיזי באותה העונה והשלימה דאבל מקומי.
אליפויות לפי קבוצות

| מועדון | זכיות | סגנויות | שנות זכייה |
| --- | --- | --- | --- |
| דורדוי בישקק | 13 | 4 | 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2011, 2012, 2014, 2018, 2019, 2020 |
| אלגה בישקק | 5 | 9 | 1992, 1993, 2000, 2001, 2002 |
| אלאי אוש | 4 | 2 | 2013, 2015, 2016, 2017 |
| דינמו בישקק | 3 | 1 | 1997, 1998, 1999 |
| קאנט אויל | 2 | - | 1994, 1995 |
| אבדיש-אטא קנט | 2 | 7 | 2022, 2023 |
| ג'שטיק אק-אלטין | 1 | 2 | 2003 |
| נפטצ'י קוצ'קור אטא | 1 | 1 | 2010 |
| מטאלורג קדמג'אי | 1 | - | 1996 |
הערות שוליים

↑  Кыргызская Премьер-лига: новый сезон – новый формат
↑  עקב מלחמת העולם השנייה
שיאוליאי

הכנסייה והעיר במאה ה-19
נזקי מלחמת העולם הראשונה. העיר ב-1914
כנסיית גאורגיוס הקדוש
מבנה בית הספר היהודי לשעבר, משמש כיום את האוניברסיטה
הוילה של חיים פרנקל
שְיַאוּלְיַאי (בליטאית: Šiauliai, ‏האזנהקובץ:Siauliai.ogg‏Ⓘ‏; בפי היהודים: שאבְלי; רוסית: Шяуля́й, מיושן – Шавли, פולנית: Szawle שאבלה, יידיש: שאַװל) היא העיר הרביעית בגודלה בליטא ובירתו של מחוז שיאוליאי והעיר הגדולה ביותר בחבל זאמוט. שוכנת בצפון ליטא, במרחק של 214 קילומטרים מעיר הבירה וילנה ו-142 קילומטרים מקובנה. בעברית נקראה העיר בעבר שאוולי.
היסטוריה

העיר מוזכרת לראשונה כ-Soule בכתבי המסדר הליבוני במסגרת תיאור קרב השמש (סאולה) שנערך בקרבת מקום ב-22 בספטמבר 1236.
בקרב ניצחו פאגאנים סמוגיטים את האבירים הליבונים. העיר הוקמה בתור עמדת הגנה אסטרטגית כנגד פשיטות המסדר הליבוני והמסדר הטבטוני. לאחר תבוסת הטבטונים בקרב גרונוולד, ב-1410 נפסקו פשיטותיהם והעיר החלה להתפתח כיישוב חקלאי. ב-1445 הוקם מבנה כנסייה מעץ שהוחלפה במבנה עשוי לבנים ב-1634. הכנסייה עומדת על תילה במרכז העיר גם כיום.
במאה ה-16 הפכה למרכז מנהלי של האזור ואת הזכויות העירוניות זכויות מגדבורג קיבלה העיר ב-1589.
ב-1665 נפתחה מבשלת הבירה 'גובֵּרנייה' (Gubernija) בעיר.
העיר נפגעה וחשיבותה ירדה בעקבות פלישות השוודים לאיחוד הפולני ליטאי בשנים 1660–1655 ומגפת דבר במאה ה-18.
בחלוקה השלישית של פולין ב-1795 עברה שיאוליאי לשליטת האימפריה הרוסית.