stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון דלטון
ביוגרפיה

ג'ון דלטון נולד ב-6 בספטמבר 1766, למשפחה קווייקרית ענייה בעיירה קטנה במחוז קאמבריה, שבצפון-מערב אנגליה. בשנת 1793 עבר דלטון למנצ'סטר ושם החל ללמד מתמטיקה ופילוסופיה בקולג' החדש (כיום "האריס מנצ'סטר קולג'"). בשנת 1794 הציג את עבודתו החשובה בנושא עיוורון צבעים (בעיה שממנה סבל בעצמו), ובזכות עבודה חשובה זו, במקומות רבים נקרא עיוורון הצבעים בשם דלטוניזם.
בשנת 1800 מונה למזכיר של החברה לפילוסופיה וספרות של מנצ'סטר ובשנה שלאחריה, הוא הציג בעל פה סדרה של מאמרים חשובים על גזים מעורבים, על הלחץ של קיטור ושל אדים אחרים בטמפרטורות שונות (הן בריק והן באוויר), על אידוי, על התרחבות תרמית של גזים ועוד. דלטון פרסם כמה מאמרים על נושאים דומים הכוללים בתוכם את החוק שלו על לחצים חלקיים, הידוע כיום בשם: חוק דלטון.
החשובים במאמריו ומחקריו של ג'ון דלטון קשורים  לתאוריה האטומית בכימיה, שאי אפשר להזכירה ללא שמו של דלטון.
בשנת 1817 מונה דלטון לנשיא החברה לספרות ופילוסופיה של מנצ'סטר וכיהן בתפקיד זה עד למותו. במהלך חייו של ג'ון דלטון הוא לימד תלמידים רבים, והמפורסם שבהם הוא ג'יימס פרסקוט ג'ול.
ראו גם

יחידות מידה על שם אישים
חוק דלטון
ג'יימס פרסקוט ג'ול
התורה האטומית
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיית ynet באינטרנט, ג'ון דלטון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260046105171  PLWABN: 9810676217105606  BNE: XX1663735  BnF: cb13746608g (data)  Botanist: Jn.Dalton  CANTIC: a1142476x  CiNii: DA11641856  GND: 118678671  ICCU: RT1V029528  ISNI: 0000 0000 8384 8146  LCCN: n50045107  LNB: 000341217  NDL: 00437157  NKC: nlk20000083969  NLA: 35033140  NLK: KAC199633398  NTA: 070421064  RERO: 02-A003152637  SNAC: w6wd46cz  SUDOC: 050637711  Trove: 805742  VcBA: 495/362140  VIAF: 56739674   WorldCat (עם VIAF): 56739674
הלמה של שור

באלגברה, הלמה של שור היא טענה בסיסית הקובעת כי חוג האנדומורפיזמים של מודול פשוט הוא חוג עם חילוק, כלומר כל אנדומורפיזם לא אפס של מודול פשוט הוא אוטומורפיזם. לטענה שימושים רבים בקביעת המבנה של חוגים ארטיניים נוצרים סופית וכן בתורת ההצגות. הלמה נקראת על שמו של המתמטיקאי היהודי ישי שור, שעסק בתורת ההצגות של חבורות.
ניסוח

יהי  M מודול מעל חוג נתון  R. נסמן ב- \operatorname {End} (M) את חוג האנדומורפיזמים של  M, היינו
זהו חוג עם פעולות החיבור וההרכבה.
הלמה של שור קובעת כי אם  M מודול פשוט (כלומר, אין לו תתי מודולים פרט לטריוויאליים), אז  \operatorname {End} (M) הוא חוג עם חילוק - כל איבר בו הוא הפיך.
הכיוון ההפוך ללמה של שור אינו נכון. למשל, המודול  \ \mathbb {Q}  מעל  \ \mathbb {Z}  אינו מודול פשוט אבל חוג האנדומורפיזמים שלו איזומורפי לשדה  \ \mathbb {Q} .
הוכחה

יהי  0\neq \phi \in \operatorname {End} (M). אזי הגרעין  \ker \phi  הוא תת-מודול של  M, ומכך ש- \phi \neq 0 נקבל בהכרח  \ker \phi =0, כלומר  \phi  חד-חד-ערכית.
בדומה, התמונה  \operatorname {Im} (\phi ) היא תת-מודול של  M, ומכך ש- \phi \neq 0 נקבל בהכרח  \operatorname {Im} (M)=M, כלומר  \phi  גם על, ולכן הפיכה.
יישומים

יישום נפוץ עבור הלמה של שור הוא בהוכחת משפט ודרברן-ארטין, הקובע כי חוג פרימיטיבי ארטיני איזומורפי לחוג מטריצות מעל חוג עם חילוק. לפי ההנחה, מעל החוג קיים מודול פשוט ונאמן, ולכן לפי הלמה של שור חוג האנדומורפיזמים מעליו הוא חוג עם חילוק. כדי להשלים את ההוכחה יש להשתמש במשפט הצפיפות של ג'ייקובסון.
בפיזיקה, מן הלמה של שור משתמע כי המצבים העצמיים של מערכת פיזיקלית בעלת סימטריה שייכים להצגות אי פריקות של חבורת הסימטריה, והערכים העצמיים מנוונים בהתאם לגודל ההצגות.
מזוזה

| --- | --- |

מזוזה קבועה בפתח הדלת בצידו הימני
 מקרא:  דברים, ו', ד'–ט'; י"א, י"ג–כ"א
 משנה:  מסכת מנחות, פרק ג', משנה ז'
 תלמוד בבלי:  מסכת מנחות, דף ל"א, עמוד ב' - לד עמוד א
 משנה תורה:  ספר אהבה, הלכות תפילין ומזוזה וספר תורה, פרק ד'
 שולחן ערוך:  יורה דעה, סימן רפ"ה - רצא
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה ט"ו ספר החינוך, מצווה תכ"ג
 מקורות נוספים:  מסכתות קטנות מסכת מזוזה.
מְזוּזָה היא תשמיש קדושה יהודי הנקבע בצדה הימני של הכניסה לבתי מגורים ומבנים אחרים ובכניסה לחדרים בתוך הבית. מזוזה היא יריעת קלף עליה כתובות בכתב סת"ם הפרשיות "שמע ישראל" ו"והיה אם שמוע", המוכנסת אל קופסה קשיחה מוארכת הנקראת "בית המזוזה".  המזוזה מותקנת על משקוף הדלת הימני, או על הקיר הימני הסמוך לה.
ישנה מצוות עשה לקבוע מזוזה על דופן פתח בית מגורים ובפתחי חדרים בבית מגורים, וכן בשערי יישובים וערים (כאשר קיים שער / משקוף).
מקור השם

בלשון המקרא מזוזה היא כל אחת משתי דפנות פתח (של בית או חדר), בין הסף (החלק התחתון של הפתח) והמשקוף (החלק העליון שלו). כך למשל בסיפור יציאת מצרים, מתואר כי בני ישראל נתנו על שתי המזוזות ומשקוף בתיהם את דמו של שה קורבן פסח, כסימון לבתי בני ישראל בעת מכת בכורות.
בספרות ההלכתית, השם "מזוזה" מכוון הן כלפי דפנות הפתח, והן כלפי תשמיש הקדושה.
מספר מפרשים מודרניים מזהים את המילה "מזוזה" לציון דפנות הפתח עם המילה האכדית "מנזז" שפירושה זהה; פירוש אחר גוזר אותה מהשורש "זיז" או "זוז".
מצוות המזוזה וטעמיה > מקור המצווה

מקור המצווה בשתי פרשיות בספר דברים:
וְהָיוּ הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוְּךָ הַיּוֹם עַל לְבָבֶךָ [...] וּכְתַבְתָּם עַל מְזוּזֹת בֵּיתֶךָ וּבִשְׁעָרֶיךָ.
וְשַׂמְתֶּם אֶת דְּבָרַי אֵלֶּה עַל לְבַבְכֶם וְעַל נַפְשְׁכֶם [...] וּכְתַבְתָּם עַל מְזוּזוֹת בֵּיתֶךָ וּבִשְׁעָרֶיךָ. לְמַעַן יִרְבּוּ יְמֵיכֶם וִימֵי בְנֵיכֶם עַל הָאֲדָמָה אֲשֶׁר נִשְׁבַּע ה' לַאֲבֹתֵיכֶם לָתֵת לָהֶם כִּימֵי הַשָּׁמַיִם עַל הָאָרֶץ.
.
מצוות הכתיבה מפורשת כמתייחסת 'לדברים האלה' ולפיכך שתי פרשיות אלו הן שנכתבות במזוזה.
מטרת המצווה לשמש תזכורת תמידית לישראל, ביציאתם ובכניסתם לבית, שעליהם להאמין בייחודו של האל אחד ולהאמין בגמול על מצוות ועבירות.
מצוות המזוזה וטעמיה > במדרש

חז"ל החשיבו מאוד את קיום מצוות מזוזה, ואמרו כי הלבוש בתפילין וציצית ומזוזה בפתחו - מוחזק שלא יחטא, היות שפרשיות המזוזה הן תזכורת תמידית לאדם לגבי ייחוד השם ויראת שמיים. חז"ל ראו במצווה זו אחד מסממני הזיהוי של היהודי, ביחד עם ציצית ותפילין.
מנגד, אמרו כי מי שאין לו מזוזה לפתחו, הרי הוא "מנודה לשמים".
במדרש נמשל בית שבפתחו מזוזה, לבית הנשמר על ידי הקב"ה בעצמו מבחוץ.
מצוות המזוזה וטעמיה > כמגן מפני צרה

ניתן למצוא מספר מקורות בדברי חז"ל לסגולת השמירה שבמזוזה. במסכת פאה בתלמוד הירושלמי מסופר על רבי יהודה הנשיא, שלאחר ששלח לו המלך הפרסי ארטבן מרגלית כמתנה החזיר לו מזוזה כמתנה באמרו "אתה שלחת לי דבר שאני שומר עליו, ואני שלחתי לך דבר שאתה ישן לך והוא שומר עליך". כמו כן מסופר במסכת עבודה זרה על אונקלוס הגר שאמר לשלוחיו של אדריאנוס הקיסר שבאו לאסרו ושאלוהו מדוע מנשק את המזוזה ענה: "מנהגו של עולם מלך בשר ודם יושב מבפנים ועבדיו משמרים אותו מבחוץ, ואילו הקב"ה - עבדיו מבפנים והוא משמרן מבחוץ". דברים דומים מובאים גם במסכת מנחות. בזוהר בפרשת ואתחנן נאמר על המזוזה שהיא שומרת על האדם מכל צדדיו, מבפנים ומחוץ. כלומר, שעל ידי המזוזה יש שמירה לנפש מיצר הרע ולגוף מכל צרה.
טור והשו"ע כתבו על עניין השמירה בהלכותיהם, אולם הדגישו שאין לקיים מצווה זו בגלל השמירה המובטחת, אלא משום שכך ציווה האל.
הרמב"ם ביקר בחריפות את אלו אשר כותבים בתוך המזוזה שמות של מלאכים לצורך שמירה. וכך הוא כותב בספרו היד החזקה:
אבל אלו שכותבין מבפנים שמות המלאכים, או שמות קדושים, או פסוק, או חותמות, הרי הן בכלל מי שאין להם חלק לעולם הבא. שאלו הטיפשים, לא די להן שביטלו המצווה. אלא שעושין מצווה גדולה, שהיא ייחוד שמו של הקדוש ברוך הוא ואהבתו ועבודתו, כאילו הוא קמיע להנית עצמן, כמו שעלה על לבם הסכל שזהו דבר המהנה בהבלי העולם".
מקובל בחוגים של שומרי מצוות שכאשר נופלת על האדם צרה גדולה כמו מחלה קשה או פשיטת רגל ואיבוד פרנסה, נוהגים לבדוק את המזוזות האם הן פסולות (פגם בכתב, רטיבות וכדומה פוסלים את המזוזה) ובמקרה שאכן התברר שהמזוזות פסולות מחליפים או מתקנים אותן מיד.
ייצור המזוזה > מבנה המזוזה

כאמור, המזוזה היא קלף עליו נכתבות בכתב סת"ם שתי פרשיות מהמקרא. מדובר בפרשיות שבתוכנן נזכר הציווי על מצות 'מזוזה':
שמע - בה נזכרים מצוות ייחוד השם ואהבת השם.
והיה אם שמֹע - בה נזכר עקרון הגמול בעקבות שמירת המצוות.
כיום מקובל לגלגל את יריעת הקלף שעליה כתובות הפרשיות, לעטוף אותה ביריעת ניילון להגנה, ולכסות אותה בבית המזוזה, הנעשה מחומרים שונים כדוגמת פלסטיק (לעיתים, פלסטיק שקוף), מתכת או עץ. אין הגבלה לגבי אורך המזוזה, והמקובל כיום הוא מזוזות באורך של בין 10 ל-12 ס"מ. עם זאת, מזוזה עם אורך קלף קטן מחייבת כתיבת סת"ם באותיות קטנות יותר, המועדות יותר להמחק ולהביא לפסילת המזוזה במשך הזמן, ועל כן יש המעדיפים מזוזה באורך גדול יותר.
ייצור המזוזה > כתיבת המזוזה

את פרשיות המזוזה יש לכתוב על גבי קלף. לדעת הרמב"ם לכתחילה יש לכתוב את המזוזה על ה'דוכסוסטוס', (לאחר חציית ה'גוויל', חציו האחד נקרא 'קלף' ואילו חציו השני נקרא 'דוכסוסטוס').
המזוזה צריכה להיעשות מיריעת קלף אחת (מעור בהמה טהורה), סדר הכתיבה הוא תחילה פרשת 'שמע ישראל', ולאחריה פרשת 'והיה אם שמוע'. מזוזה העשויה משתי יריעות קלף או שסדר הפרשות בה הפוך - פסולה. באופן כללי דרך כתיבת המזוזה היא כדרך כתיבת ספר תורה על הלכותיה השונות, הן לגבי הכנת העור ועיבודו, והן לגבי הכתיבה (בכתב סת"ם (אשורית) ובדיו). עם זאת, בניגוד לעיבוד עור לספר תורה, אין צורך שעיבוד העור לקלף המזוזה יעשה לשם כתיבת מזוזה. מנגד, קלף מזוזה חייב להיות משורטט ואיכות הקלף צריכה להיות גבוהה יותר מקלף לספר תורה, לצורך עמידות המזוזה לאורך זמן.
דרישה נוספת מכתיבת מזוזה היא "כסדרן", כלומר כתיבה על פי הסדר מתחילת פרשת 'שמע ישראל' ועד סוף פרשת 'והיה אם שמוע', ללא חזרות לאחור לצורך תיקונים. בעקבות כך, מזוזה שבה הייתה טעות באות או מילה שהובחנה רק לאחר המשך הכתיבה - נפסלת, היות שלא ניתן לתקן לאחור לאחר המשך הכתיבה. דרישה זו משותפת גם לכתיבת פרשיות תפילין, אך לא בכתיבת ספר תורה.
אף שאין הגדרה מחייבת לגבי מספר שורות המזוזה ואורכן, מנהג הסופרים הוא לכתוב מזוזה ב־22 שורות, כאשר המילים הפותחות את השורות הן מילים קבועות. מנהג נוסף הוא להשאיר דווקא פרשה סתומה (ולא פרשה פתוחה) בין שתי פרשיות המזוזה.
מנהג נוסף הוא כתיבת המילה שדי (אחד משמותיו של ה', וגם ראשי התיבות של "שומר דלתות ישראל"), מצידו האחורי של הקלף, כמו גם כתיבת המשפט "כוזו במוכסז כוזו", משפט המורכב מהאותיות העוקבות (צופן א"ב ג"ד) שלאחר אותיות המשפט "יהוה אלהינו יהוה". כתיבת תוספות בצידו העיקרי של הקלף אסורה, והרמב"ם אף מונה העושה כך בין אלו שאין להם חלק לעולם הבא.
קדושת המזוזה קלה יותר מקדושת תפילין וספר תורה.
קביעת המזוזה > ברכה על קביעת מזוזה

המצווה חלה על גברים ונשים כאחד. ישנה ברכה מיוחדת לקביעת מזוזה: "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וציוונו לקבוע מזוזה". מאחר שהחיוב על קביעת מזוזה חל בעת כניסה לבית מגורים, יש המשלבים אותה במסיבת חנוכת בית. יש המוסיפים ברכת "שהחיינו".
קביעת המזוזה > הפתחים המחויבים במזוזה

על פי ההלכה, ישנו חיוב לקביעת מזוזה בכל פתח בית מגורים וכן בפתחי חדרים בבית המשמש למגורים בדרך קבע, (לרבות חדרי שינה וחדרים המשמשים כמחסנים וכמגורי בעלי חיים) וכן בשערי חצרות (חדר מדרגות), עיירות ומדינות (כאשר ישנו שער כניסה מוסדר למקומות אלו). מבנים שאינם משמשים למגורים (כדוגמת בתי כנסת, בתי מדרש ומבני ציבור) - פטורים ממזוזה, ומנגד אין לקבוע מזוזה בפתח חדרים המשמשים בדרך קבע לחדרי שירותים וחדרי רחצה, דבר הנחשב לתשמיש מגונה. במקומות בהם ישנו שימוש כעין זה בדרך ארעי, יש לקבוע מזוזה, אך הומלץ לכסותה (בית המזוזה נחשב לכיסוי למזוזה).
על פי הרמב"ם ישנם עשרה תנאים שצריכים להתקיים כדי שפתח יהיה מחויב במזוזה:
"עשרה תנאין יש בבית, ואחר כך יתחייב הדר בו לעשות לו מזוזה, ואם חסר תנאי אחד מהן, פטור מן המזוזה; ואלו הן:

שיהיה בו ארבע אמות על ארבע אמות או יתר,

ושיהיה לו שתי מזוזות,

ויהיה לו משקוף,

ותהיה לו תקרה,

ויהיו לו דלתות.

ויהיה גובה השער עשרה טפחים או יתר,

ויהיה בית חול,

ויהיה עשוי לדירת אדם,

ועשוי לדירת כבוד,

ועשוי לדירת קבע.
למרות שאין חיוב לקבוע מזוזה בפתחי מבנים שאינם משמשים למגורים (משרדים, מקומות עבודה ובתי ספר), נהוג לקבוע מזוזות גם בהם. קביעת מזוזה בבית מדרש מוזכרת כבר בתלמוד הירושלמי.
מצוות מזוזה היא מצווה החלה על בית מגורים בו גרים יהודים, ללא הבדל בין גברים לנשים, ואף בית המיועד לקטנים חייב במזוזה.
בעקבות התנאי הדורש משקוף ותקרה לפתח החייב במזוזה, כמעט ואין כיום פתחי יישובים וערים החייבים במזוזה, מלבד מקומות יישוב עתיקים המוקפים חומה עם שערים. אוהלים פטורים ממזוזה היות שאינם משמשים לדירת קבע (ובאופן דומה גם סוכה שהועמדה רק לצורך חג הסוכות), וכן אין בהם פתח עם משקוף ודפנות.
מרפסת שאחת ממחיצותיה פרוצה לגמרי - פטורה ממזוזה.
קביעת המזוזה > מקום קביעת המזוזה

מקום המזוזה הוא בצד ימין של הפתח (ימין האדם הנכנס לבית או לחדר), בטפח החיצוני של הפתח, ובשליש העליון בגובה הפתח (עדיף בתחילת השליש העליון ובכל מקרה לא בתוך הטפח העליון של הפתח). המזוזה יכולה להיות גם בתוך עומק דופן הפתח, עד לעומק של טפח. המזוזה חייבת להיות בחלל הפתח, כלומר תחת המשקוף (ולא מחוץ לבית או בתוכו). על המזוזה להיות קבועה, ולא תלויה ומתנדנדת.
בקהילות עדות המזרח נוהגים לקבוע את המזוזה כשהיא אנכית, ואילו האשכנזים ויוצאי מרוקו נוהגים לקבוע אותה באלכסון.
ההבדל בין המנהגים מקורו בתקופות קדומות, כאשר בבבל נהגו לקבוע את המזוזה כשהיא אופקית, ואילו בארץ ישראל נהגו לקבעה כשהיא אנכית. המנהג הארץ ישראלי השתמר בקהילות עדות-המזרח, ואילו המנהג שהתקבע אצל בני אשכנז נובע, ככל הנראה, מכוונה לשלב בין שני המנהגים הקדומים.
בישראל כיום ניתן לראות הצבת מזוזות אופקיות (באלכסון), ואנכיות בבתים מכלל העדות, אופן הצבת המזוזה בשני המצבים הוא תקין וכשר, וזאת לאחר שקביעת המזוזה תהיה בשליש העליון מצד ימין של הנכנס לבית או לחדר.
הרמ"א כותב להניח את היד על המזוזה בעת כניסה ויציאה מן הבית. בשם האר"י הובא עניין לנשק את המזוזה, או את היד שנגעה במזוזה.
קביעת המזוזה > הדר בשכירות

השוכר בית או דירה בחו"ל מתחייב במזוזה אם שוכר במשך שלושים יום, אך בארץ ישראל חייב במזוזה מיד. טעמו של דין זה הוא משום יישוב ארץ ישראל. האחריות על התקנת מזוזות היא על השוכר, אך מאידך גיסא, בעת עזיבתו אין לו ליטול את המזוזות בחזרה. במידה והבית מושכר מגוי, השוכר נוטל את המזוזות כדי למנוע מהן בזיון.
קביעת המזוזה > מגורים בבית ללא מזוזה

על אף שישנה חובה דתית לקבוע מזוזה בבית מגורים, העדר מזוזה מסיבות שונות אינו אוסר את הבית למגורים ולכניסה. יש חולקים על כך.
בדיקת מזוזה

לפני קביעת המזוזה בפתח הבית, על בעל הבית למסור אותה למגיה מומחה, שיבדוק שהיא נכתבה בצורה כשרה. לאחר שנבדקה ונמצאה כשרה, היא מוחזקת ככשרה כל זמן שלא אירע לה דבר העלול לפגוע בכשרותה כמו סערת גשמים או שמש קופחת. אמנם בשל מיקומה של המזוזה בחלק החיצון של הפתח, פעמים רבות המזוזה חשופה לפגעי מזג האוויר (בנוסף לבלאי טבעי), העשויים לגרום למחיקת או לדהיית חלקי אותיות ולפסילת המזוזה.
בדיקה זו אינה צריכה להיעשות על ידי אדם מומחה, אלא כל אדם יכול להוריד אותה ממזוזת הבית, להתבונן ולבדוק אם ניזוקה בדרך כלשהי, ובמידה ולא נפגעה - להשיבה למקומה.
על פי התלמוד הבבלי יש לבדוק מזוזה של אדם פרטי פעמיים ב־7 שנים, ומזוזה של ציבור פעמיים ב־50 שנה. לדעת הרב שלמה זלמן אוירבך מזוזות שהן אטומות לגמרי ואין סיבה לחשוש שניזוקו, אינן צריכות בדיקה.
ביהדות הקראית

בעבר לא קיימו הקראים כלל מצוות מזוזה, בטענה שאין דברי הפסוק אלא אלגוריה המביעה את ההוראה לזכור היטב את דברי ה'.
אמנם בדורות האחרונים החלו הקראים להעמיד בפתח הבית דף כלשהו (בדרך כלל קלף), לרוב ממוסגר, עליו כתובים עשרת הדיברות. לפי פרשנותם למצווה, לא הגדירה התורה מהם הפסוקים שיש לכתוב (וגם לא מציינת שיש לכתוב על קלף) אלא רק מצווה באופן כללי שיש לכתוב משהו: "וּכְתַבְתָּם עַל מְזוּזוֹת בֵּיתֶךָ וּבִשְׁעָרֶיךָ".
מזוזה והיגיינה

בשל המגע של ידי אנשים רבים במזוזות הקבועות במקומות ציבוריים, עלולים להצטבר עליהן חיידקים מחוללי מחלות ולעבור לפה בנשיקת היד. במחקר שנערך בבית חולים אסף הרופא נדגמו שבעים מזוזות ונמצא שכולן מזוהמות בחיידקים שונים. זאת לעומת שלושים ידיות דלתות שנדגמו באותו בית חולים, ורק מקצתן נמצאו מזוהמות. בירור העלה שהמנקים אינם נוהגים לנקות את המזוזות ועורך המחקר המליץ ששגרת הניקיון תכלול גם אותן.
במרץ 2020, עקב התפרצות נגיף הקורונה בישראל, קבע הרב הראשי דוד לאו כי "אין לנשק ולגעת במזוזות מחשש לקורונה".
גלריית תמונות

מזוזת הקראים
ראו גם

דיו סת"ם
אלברט פרסונס

| --- | --- |

 לידה:  20 ביוני 1848 מונטגומרי, ארצות הברית 
 הוצאה להורג:  11 בנובמבר 1887 (בגיל 39) שיקגו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות וולדהיים 
 מפלגה:  המפלגה הרפובליקנית 
 בן או בת זוג:  לוסי פרסונס 
 
אלברט ריצ'רד פרסונס (באנגלית: Albert Richard Parsons; ‏20 ביוני 1848 - 11 בנובמבר 1887) היה עיתונאי, נואם ואנרכיסט אמריקאי.
כנער שירת בצבא הקונפדרציה בטקסס במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית. אחרי המלחמה הפך לפעיל למען זכויותיהם של העבדים המשוחררים, ולאחר מכן שימש כפקיד רפובליקני במהלך "תקופת השיקום". ב-1873 עבר עם אשתו, לוסי פרסונס, לשיקגו ועבד במספר עיתונים. שם החל להתעניין בזכויות עובדים. פרסונס היה אחד מארבעת הפעילים הרדיקלים שהורשעו, בצורה מעוררת מחלוקת, ונתלו, בעקבות חלקם ב"מהומות היימרקט".
ביוגרפיה > חייו המוקדמים

אלברט פרסונס נולד ב-20 ביוני 1848 במונטגומרי, אלבמה, כאחד מתוך עשרה ילדים לבעל בית חרושת לנעליים ועור שמוצאו ממיין.
פרסונס טען שהוא נצר למשפחה חלוצית של מהגרים אנגלים, שראשוניה, מצד אביו, הגיעו למפרץ נרגנסט (היום ברוד איילנד) ב-1632. אחד מבני משפחת אמו (משפחת טומפקינס) היה מקורב של ג'ורג' וושינגטון בזמן המהפכה האמריקאית, ונלחם לצידו בקרב ברנדיוויין במסגרת מלחמת העצמאות של ארצות הברית. שני אבות קדמונים נוספים שלו היו סמואל הולדן פרסונס, מייג'ור גנרל בצבא הקונטיננטלי במסגרת מלחמת העצמאות האמריקאית, וקפטן פרסונס שנפצע בקרב גבעת בנקר.
שני הוריו של פרסונס נפטרו כשהיה ילד צעיר, והוא גדל אצל אחיו הגדול, וויליאם הנרי פרסונס, שהיה כבר אדם נשוי ובעלים של עיתון קטן בטיילר, טקסס, ה"טיילר טלגרף". באמצע שנות ה-50 של המאה ה-19, עברה המשפחה להתגורר במחוז ג'ונסון שבטקסס, אז אזור ספר של ארצות הברית, וחיו בו כשלוש שנים. לאחר מכן, שבו להתגורר במרכזה של טקסס, והקימו חווה בעמק של נהר הבראזוס.
ב-1859, בגיל 11, עזב פרסונס את בית אחיו ועבר להתגורר עם אחותו בוייקו, טקסס. פרסונס למד בבית הספר היסודי במשך כשנה לפני שעזב כדי להיות שוליה למדפיס בעיתון ה"גלווסטון דיילי ניוז", מערכת יחסים שפרסונס אפיין כמשעבדת.
ביוגרפיה > מלחמת האזרחים ותקופת השיקום

פרוץ "מלחמת האזרחים האמריקאית" - או "מרד בעלי העבדים", כפי שכינה זאת פרסונס מאוחר יותר - הוביל אותו לעזוב את העבודה השנואה עליו כשוליה. מיד עם תחילתה של המלחמה, כשהיה בן 13, התנדב להילחם בצבא הקונפדרציה במסגרת יחידה לא סדירה שנודעה בשם "Lone Star Greys".
הפעולה הצבאית הראשונה של פרסונס הייתה על סיפונה של ספינת נוסעים בשם "מורגן" שעשתה את דרכה למפרץ מקסיקו כדי ליירט וללכוד את הכוחות של הגנרל דייוויד אי. טוויגס, שהתפנו מטקסס בדרכם לוושינגטון הבירה.
בשובו, ביקש פרסונס להתגייס ליחידה סדירה של צבא הקונפדרציה, רעיון שזכה ללעג מצד מעסיקו והאפוטרופוס שלו באותה עת, המוציא לאור של ה"גלווסטון דיילי ניוז", ווילארד ריצ'רדסון. פרסונס עזב את עבודתו בעיתון, והצטרף לפלוגת ארטילריה במבצר שנבנה בחיפזון בסביין פאס, טקסס, שם אחד מאחיו הגדולים שימש כקפטן של פלוגת חיל רגלים.
במשך כשנה השתתף פרסונס באימונים הצבאיים שם, כשתפקידו העיקרי היה לספק אבק שרפה לתותחנים.
עם תום תקופת הגיוס הראשונה שלו, עזב פרסונס את מבצר סביין כדי להצטרף ליחידת הפרשים עליה פיקד אחיו הגדול אצלו גדל, וויליאם הנרי, הרגימנט ה-12 של חייל הפרשים של טקסס, שנודע גם בכינויו "מתנדביו הרכובים של פרסונס". אלברט שימש כסייר, וראה קרבות במסגרת שלוש מערכות צבאיות נפרדות במלחמה.
לאחר המלחמה, שב פרסונס לווייקו, טקסס, ומכר את הפרד שלו בעבור 40 אקרים (כ-160 אלף מטר רבוע) של שדה תירס. הוא העסיק עבדים משוחררים כדי שיעזרו לו בקציר, וממכירת היבול הצליח להשיג סכום נאה שהצליח להספיק לו לשכר לימוד של חצי שנה באוניברסיטת וייקו (היום מכללה בפטיסטית פרטית בשם ביילור).
לאחר תקופתו באוניברסיטה, החל לעבוד בדפוס, תחילה במשרד הדפסה, ואחר כך בעיתון משלו שהוציא לאור ב-1868 תחת השם ה"וייקו ספקטייטור".
בעיתונו הציג את העמדה הבלתי פופולרית בדרום בשעתו כשקרא לקבל את תנאי הכניעה שהציבו אנשי האיחוד לאנשי הקונפדרציה, ולקבל את האמצעים שהאיחוד כפה על הקונפדרציה ב"תקופת השיקום" להבטחת זכויותיהם הפוליטיות של העבדים המשוחררים.
זה התברר להיות רגע מכריע בחייו של בן ה-20, כפי שכתב לימים בזיכרונותיו:
הפכתי לרפובליקני, ובעקבות זאת, כמובן, הייתי חייב להיכנס לפוליטיקה. בשל כך חשפתי את עצמי לשנאה מצד רבים מחבריי לנשק לשעבר, משכניי, ומהקו קלוקס קלאן. הקריירה הפוליטית שלי הייתה מלאת התרגשות וסכנה...העבדים המשוחררים הטריים מרחבי הארץ החלו להכיר אותי ולהעריץ אותי כחבר וכמגן שלהם, ומצד שני התחלתי להיחשב לכופר פוליטי ולבוגד על ידי מרבית משותפיי לשעבר.
באווירה פוליטית טעונה זו, עיתונו של פרסונס לא יכול היה לשרוד עוד זמן רב, ופרסומו הופסק זמן קצר לאחר מכן.
ב-1869 התקבל פרסונס לעבודה ככתב נסיעות וסוכן עסקים ב"דיילי טלגרף של יוסטון". אז הכיר את מי שלימים תהיה אשתו, לוסי פרסונס, שפחה משוחררת ממוצא מקסיקני, אפריקאי וילידי-אמריקאי, לה נישא ב-1871.
ב-1870 נהנה פרסונס מחסותה הפוליטית של המפלגה הרפובליקנית כשהתמנה לעוזר שמאי מס ההכנסה של ארצות הברית, תחת ממשלו של הנשיא יוליסס ס. גרנט. בנוסף, עבד כמזכיר הסנאט של מדינת טקסס, בטרם מונה לסגן ראש נציב מס ההכנסה של ארצות הברית באוסטין, טקסס, תפקיד בו החזיק עד 1873.
בקיץ 1873 טייל פרסונס באופן נרחב במערב התיכון של ארצות הברית, כנציג של המחלקה החקלאית של טקסס. במסעו קיבל פרסונס זווית ראייה רחבה יותר של ארצות הברית, והחליט לעבור עם אשתו לשיקגו, אילינוי.
ביוגרפיה > החיים בשיקגו > התקופה המרקסיסטית

בשיקגו מצא פרסונס עבודה ככתב ב"שיקגו טיימס".
ב-1874 החל להתעניין בפוליטיקה מעמדית בעקבות מאמציה של תנועה שורשית מקרב מעמד הפועלים לדרוש הסברים מ"האגודה לסעד ולסיוע של שיקגו" לגבי מיקומם של מיליוני דולרים שהחברה גייסה עבור נפגעי השרפה הגדולה של שיקגו של אוקטובר 1871.
העיתונות המסחרית נחלצה לעזרתה של האגודה, הוקיעה את מבקריה של האגודה, ותייגה אותם בין השאר כ"קומוניסטים", מה שהוביל את פרסונס להתחיל לחקור אודות מהותו של האישום הזה.
החקירה הזו שכנעה אותו בדבר צדקתה של התנועה השורשית נגד האגודה, והובילה אותו למצוא הקבלה בין הטיפול באנשים העניים בצפון העירוני של אילינוי ובדרום המשוקם של טקסס, ולהבין שישנה עוולה בסיסית ביחסי העבודה בחברה ובהסדרים החברתיים והתעשייתיים הקיימים.
ב-1875 עזב פרסונס את המפלגה הרפובליקנית, והצטרף ל"מפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אמריקה" שהייתה בחיתוליה. פרסונס נכח בכנס השני של המפלגה, שנערך בפילדלפיה בין ה-4 ל-6 ביולי 1875, והיה לאחד מהחברים המובילים שלה בשיקגו.
ב-1876 התאחדה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שהיה חבר בה עם "מפלגת הפועלים של אמריקה" ליצירת "מפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה". באותה שנה הצטרף פרסונס גם לאבירי העבודה (Knights of Labor) - איגוד עובדים בעל אידאולוגיה רפובליקנית שהחל לפעול באותה תקופה, בעיקר לקידום יום עבודה בן 8 שעות, בו נשאר חבר עד למותו כעשור מאוחר יותר.
זמן לא רב לאחר שהצטרף לאבירי העבודה, ייסדו פרסונס וחברו ג'ורג' שילינג את המסדר הראשון של האבירים בשיקגו.
בסתיו של אותה שנה היה מועמד מפלגתו למועצת העיר של שיקגו, וזכה לשישית מהקולות.
באביב 1877 רץ פרסונס לתפקיד פקיד מחוז קוק, אילינוי, הפסיד בדוחק, אך זכה ל-8,000 קולות.
במהלך חייו, רץ פרסונס פעמיים עבור תפקיד פקיד מחוז קוק, ופעם אחת עבור מקום בקונגרס האמריקאי מטעם אילינוי.
פרסונס היה לאחד מהדוברים הראשיים בשפה האנגלית למען המטרה הסוציאליסטית בשיקגו של שנות ה-70 של המאה ה-19.
ב-1877 פרצה שביתת עובדי רכבת גדולה בכמה מדינות בארצות הברית, ביניהן אילינוי. ב-21 ביולי, כשבוע לאחר פרוץ השביתה, נקרא פרסונס לשאת דברים בפני קהל של כ-30,000 עובדים שקיימו עצרת ברחוב השוק בשיקגו. 
פרסונס נשא נאום רב עוצמה בפני השובתים וחבריהם מטעם מפלגתו, מה שעלה לו באיבוד עבודתו ככתב ב"שיקגו טיימס" ביום למחרת.
לאחר פיטוריו, עשה את דרכו למערכת העיתון הסוציאליסטי המוביל באמריקה בשפה הגרמנית, ה"ארבייטר צייטונג של שיקגו" (עיתון הפועלים של שיקגו). שם נמצא על ידי שוטרים שליוו אותו לעיריית שיקגו, בה הוכנס לפגישה עם מפכ"ל המשטרה העירונית ועוד כ-30 מ"נכבדי" העיר. בפגישה ננזף פרסונס במשך כשעתיים, כשמפכ"ל המשטרה חוקר אותו בדבר הגעתו מטקסס וניסיונותיו להתסיס את העובדים המקומיים של שיקגו להתקוממות. פרסונס הכחיש את הטענה שהוא התסיס אותם, וטען שהוא דווקא דרבן את העובדים שלא לשבות אלא ללכת לקלפיות כדי לבחור נציגים חדשים שישנו את המצב.
נכבדי העיר הנרגזים ששהו בחדר מלמלו בכעס שיש לתלות את פרסונס ולהוציאו להורג, ומפכ"ל המשטרה הבהיר לו שחייו בסכנה ודחק בו לעזוב את העיר. פרסונס הורשה לעזוב, אך הוא החליט להישאר בעיר, למרות האיומים המרומזים על חייו.
השביתה של 1877 בשיקגו דוכאה לבסוף באלימות על ידי המשטרה וכוחות מיליציה, והסדר הישן הוחזר על כנו.