stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הוועדה הממלכתית למלחמה בסמים
הרכב > חברי הוועדה

עוזר לנשיא הפדרציה הרוסית - ראש מינהל הבקרה של נשיא הפדרציה הרוסית
סגן יו"ר מועצת הפדרציה של האספה הפדרלית של הפדרציה הרוסית
סגן יו"ר הדומה של האספה הפדרלית של הפדרציה הרוסית
שר הפנים של הפדרציה הרוסית
שר התקשורת של הפדרציה הרוסית
שרת התרבות של הפדרציה הרוסית
שר החינוך של הפדרציה הרוסית
שר התעשייה והמסחר של הפדרציה הרוסית
שר החקלאות של הפדרציה הרוסית
שר הספורט של הפדרציה הרוסית
שר התחבורה של הפדרציה הרוסית
שר העבודה והרווחה של הפדרציה הרוסית
השר לפיתוח כלכלי של הפדרציה הרוסית
סגן שר ההגנה של הפדרציה הרוסית
סגן שר האוצר של הפדרציה הרוסית
מנהל שירות ביון החוץ של רוסיה
מנהל שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה
ראש של שירות המכס הפדרלי של רוסיה
מנהלת המינהל הראשי לענייני הגירה
מנהל שירות בתי הסוהר הפדרלי של רוסיה
ראש סוכנות הגבולות
ראש השירות הפדרלי לפיקוח על הבריאות
ראש רוסקוסמוס
ראש רוסקולטורה
ראש סוכנות התקשורת הפדרלית
ראש סוכנות הדפוס
ראש השירות הפדרלי לפיקוח על התברואה
ראש סוכנות התעשייה
ראש שירות הסטטיסטיקה הממלכתית
ראש השירות הפדרלי לפיקוח פיננסי
סגן מזכיר מועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית
עוזר מזכיר מועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית
נציג משרד החוץ הרוסי
הערות שוליים

↑  "Владимир Колокольцев назначен председателем Государственного антинаркотического комитета" (ברוסית). xn--b1aew.xn--p1ai. נבדק ב-2017-02-15.
| רוסיה מוסדות ממשלתיים ברוסיה |
| --- | --- | --- |
| כלכלה | האוצר הפדרלי • שירות המיסים הפדרלי • שירות המכס הפדרלי • בנק רוסיה • קרן הייצוב • קרן הרווחה הלאומית • מערכת האיכות • השירות הפדרלי למלחמה במונופולים • הקרן לביטוח סוציאלי ופנסיוני • המכון הפדרלי לקניין תעשייתי • השירות הפדרלי לקניין רוחני • השירות הפדרלי לסטטיסטיקה ממלכתית • השירות הפדרלי לעבודה ותעסוקה • השירות הפדרלי לפיקוח בתחום הגנת זכויות הצרכן • הסוכנות הפדרלית לרזרבות מדינה • הסוכנות הפדרלית לניהול רכוש המדינה • סוכנות התיירות הפדרלית (בעבר) • השירות הפדרלי לשווקים פיננסיים (בעבר) • הסוכנות הפדרלית להסדרה טכנית ומדידה • הוועדה הפדרלית לניירות ערך (בעבר) |  |
| תחבורה | סוכנות הכבישים הפדרלית • השירות לביטחון התעופה • השירות הפדרלי לפיקוח על התחבורה • הסוכנות הפדרלית לתחבורה אווירית • הסוכנות הפדרלית לתחבורת ימים ונהרות (שירות החילוץ הימי) • הסוכנות הפדרלית לתחבורת רכבות |  |
| אנרגיה, מים וסביבה | השירות הפדרלי להידרומטאורולוגיה ופיקוח על הסביבה • השירות הפדרלי לפיקוח בתחום השימוש בטבע • הסוכנות הפדרלית למשאבי מים • הסוכנות הפדרלית לשימוש הטבע • השירות הפדרלי לפיקוח אטומי, טכנולוגי ואקולוגי • סוכנות האנרגיה הרוסית • סוכנות היערות הפדרלית • סוכנות האנרגיה הפדרלית (בעבר) |  |
| תקשורת וטכנולוגיה, בינוי ושיכון | רוסקומנדזור • השירות הפדרלי לשידורי רדיו וטלוויזיה (בעבר) • החברה הממלכתית לרדיו וטלוויזיה • דואר רוסיה • דואר קרים • שירות השילוח הממלכתי • המרכז הראשי לתקשורת מיוחדת • סוכנות הארכיונים הפדרלית • ארכיון המדינה • הסוכנות הפדרלית לדפוס ותקשורת המונים (בעבר) • סוכנות התקשורת הפדרלית (בעבר) • פיקוח השיכון הממלכתי • הסוכנות הפדרלית לטכנולוגיות מידע (בעבר) • הסוכנות הפדרלית לבינוי ושיכון (בעבר) • הקרן לביטוח סוציאלי (בעבר) • |  |
| חברה ותרבות | שירות ההגירה הפדרלי (בעבר) • השירות הפדרלי לשליטה באלכוהול • השירות הפדרלי לשליטה בסמים (בעבר) •  לשכת החשבון • הסוכנות הפדרלית לענייני לאום • הקרן הממלכתית לסרטי קולנוע • קרן הקולנוע הרוסי • רוסקינו • קרן הפנסיה (בעבר) |  |
| בריאות | השירות הפדרלי לפיקוח בתחום הבריאות • השירות הפדרלי לפיקוח וטרינרי ופיטוסניטרי • הקרן הפדרלית לביטוח בריאות חובה • הסוכנות הביו-רפואית הפדרלית |  |
| משפטים ואכיפת חוק | שירות הביטחון הפדרלי • שירות ההוצאה לפועל הפדרלי • שירות בתי הסוהר הפדרלי • השירות הפדרלי לפיקוח פיננסי • ועדת החקירות הפדרלית • השירות הפדרלי של המשמר הלאומי • שירות האבטחה הפדרלי • שירות משמר הגבול • משמר החופים • הוועדה הממלכתית למלחמה בסמים |  |
| חינוך ושיתוף פעולה בינלאומי | השירות הפדרלי לפיקוח על חינוך ומדע • הסוכנות הפדרלית לענייני נוער • הסוכנות הפדרלית לשיתוף פעולה הומניטרי בינלאומי |  |
| ענייני פנים | משטרת המס הרוסית (בעבר) • חקירות פנים • המינהל הראשי לענייני הגירה • איתור מבצעי • פיקוח כלי הרכב הממלכתי • המינהל הראשי לחקירות פליליות • המינהל הראשי למלחמה בקיצוניות |  |
| חירום, הגנה וצבא | הוועדה לתעשייה צבאית • המינהל הראשי של המשטרה הצבאית • השירות הפדרלי לשיתוף פעולה צבאי-טכני • השירות הפדרלי לבקרה טכנית וייצוא • השירות להגנת היערות • שירות הכיבוי הממלכתי • השירות לביטחון הטיסות • השירות הפדרלי לחוזי הגנה (בעבר)    ראו גם: משרדי הממשל של הפדרציה הרוסית |  |
הדיוויזיה ה-106 (ארצות הברית)

| --- | --- |

תג הכתף של הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:   צבא ארצות הברית
 סוג:  דיוויזיה
 בסיס האם:  פוארטו ריקו 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  15 במרץ 1943   1 במאי 1948 – 2 באוקטובר 1945   12 באוקטובר 1950
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 
הדיוויזיה ה-106 הייתה דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם השנייה, והתפרסמה בעקבות כניעת רוב חייליה לגרמנים בשְנֶה אייפל (אנ') במהלך הקרב על הבליטה, במה שהיה אחת הכניעות הגדולות בהיסטוריה האמריקנית. לאחר המלחמה הוקמה הדיוויזיה מחדש בשנת 1948, אולם פורקה כעבור זמן קצר בשנת 1950.
היסטוריה

ב-5 במאי 1942 הוחלט על הקמת הדיוויזיה, והחלה הקמת מטה הדיוויזיה, וב-15 במרץ 1943 הוקמה הדיוויזיה בפורט ג'קסון, דרום קרוליינה בפיקודו של אלן ג'ונס. ב-28 במרץ 1944 עברה הדיוויזיה לטנסי, שם השתתפה בתמרונים כחלק מהארמייה השנייה.
ב-11 בדצמבר 1944 הגיעה הדיוויזיה לחזית המערבית, ונפרסה בשנה אייפל בארדנים, כסיוע לדיוויזיה ה-2. על אף שלפי מדריך השירות של צבא ארצות הברית אמורה דיוויזיה לתפוס לא יותר מ-5 ק"מ של חזית, הייתה הדיוויזיה פרוסה על פני 42 ק"מ.
ב-16 בדצמבר פתחו הגרמנים במתקפת הארדנים, וכחלק מכך פתחו בהפגזה ארטילרית על עמדות הדיוויזיה ה-106. ההפגזה לא גרמה נזק רב, אך הצליחה לשבש את התקשורת בין מפקדת הדיוויזיה בסן וית, לכוחותיה הקדמיים בשנה אייפל. דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-18 נועדה ללכוד את הכוחות האמריקאים, שהחזיקו בבליטת שנה אייפל, באמצעות איגוף כפול, כאשר שתי הזרועות של תנועת המלקחיים נועדו לחבור באזור שנברג, על נהר אור. דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-62, חסרת הניסיון, נועדה לסייע לזרוע הדרומית של תנועת המלקחיים. ביום הראשון של המתקפה הצליחו הגרמנים להשיג התקדמות מועטה בלבד; בשעות הבוקר המוקדמות של ה-17 בדצמבר חידשו הגרמנים את המתקפה ועד לשעות החשיכה חברו שתי הזרועות של תנועת המלקחיים הגרמנית באזור שנברג והשלימו את כיתור שני הרגימנטים האמריקאים (ה-422 וה-423) מהדיוויזיה ה-106 שהחזיקו בשנה אייפל.
במהלך היומיים הבאים (18–19 בדצמבר), הידקו דיוויזיות הפולקסגרנדיר ה-18 וה-62 את טבעת הכיתור סביב הכוחות האמריקאים הלכודים בבליטת שנה אייפל. בשעות הבוקר של ה-19 בחודש עשו הכוחות המכותרים מאמץ אחרון לפרוץ את טבעת הכיתור, ולחצות את המרחק הקצר שנותר עד לשנברג, אך הגרמנים פתחו בהפגזה ארטילרית כבדה עליהם, והתקדמותם נבלמה באש מתותחים מתנייעים ותותחי נ"מ גרמניים. הם הותקפו מכל העברים על ידי כוחות חי"ר גרמניים, שלכדו את הארטילריה המסייעת שלהם, ועל ידי השריון של בריגדת "משמר הפיהרר" (שנשלחה לסייע להתקפת הקורפוס ה-66 על סן-וית), ומלאי התחמושת שלהם כמעט אזל. בשלב זה החליט קולונל דשנו, מפקד הרגימנט ה-422, שאין טעם להמשיך בהתנגדות, ובשעות אחר הצהריים נכנעו שרידי שני הרגימנטים, וכ-8,000-7,000 חיילים אמריקאים, נפלו בשבי הגרמני. קבוצות קטנות של חיילים אמריקאים, שכללו כ-500 איש, המשיכו בלחימה באזור שנה אייפל עד ה-21 בדצמבר.
שרידי הדיוויזיה המשיכו להילחם נגד הגרמנים, ואף השתתפו בקרב סן וית. לאחר מכן לחמו הכוחות בבלגיה, וב-16 במרץ הוקמה הדיוויזיה מחדש, על ידי צירוף הרגימנטים ה-3 וה-159 לרגימנט ה-424. הדיוויזיה עסקה בעיקר בשמירה על שבויים, ובסוף המלחמה פורקה וחייליה שבו לארצות הברית.
ב-15 באפריל הוקמו הרגימנטים ה-422 וה-423 מחדש בצרפת, וצורפו לדיוויזיה ה-66, שהייתה דיוויזיית אימונים, ולא הספיקה להשתתף בקרבות.
בשנת 1948 הוקמה הדיוויזיה מחדש בפוארטו ריקו, אולם בשנת 1950 בעקבות קיצוצים בצבא פורקה הדיוויזיה.
ביאורים

↑  נהגה שְנִי אייפל
↑  זו הכניעה השנייה הגדולה ביותר של חיילים של צבא ארצות הברית במלחמה, לאחר הכניעה בבטאן
| ארצות הברית דיוויזיות צבא ארצות הברית  |
| --- | --- | --- |
| דיוויזיות מוטסות | 11 • 13 • 17 • 80 • 82 • 101 • 108 |  |
| דיוויזיות שריון | 1 • 2 • 3 • 4 • 5 • 6 • 7 • 8 • 9 • 10 • 11 • 12 • 13 • 14 • 16 • 19 • 20 • 22 • 25 • 27 • 30 • 40 • 48 • 49 • 50 |  |
| דיוויזיות פרשים | 1 • 2 • 3 • 15 • 21 • 22 • 23 • 24 • 61 • 62 • 63 • 64 • 65 • 66 |  |
| דיוויזיות רגלים | 1 • 2 • 3 • 4 • 5 • 6 • 7 • 8 • 9 • 11 • 12 • 13 • 17 • 19 • 23 (אמריקל) • 24 • 25 • 26 • 27 • 28 • 29 • 30 • 31 • 32 • 33 • 34 • 35 • 36 • 37 • 38 • 39 • 40 • 41 • 42 • 43 • 44 • 45 • 46 • 47 • 48 • 49 • 51 • 63 • 65 • 66 • 69 • 70 • 71 • 75 • 76 • 77 • 78 • 79 • 80 • 81 • 83 • 84 • 85 • 86 • 87 • 88 • 89 • 90 • 91 • 92 • 93 • 94 • 95 • 96 • 97 • 98 • 99 • 100 • 102 • 103 • 104 • 106 • 108 • הוואי • תעלת פנמה • הפיליפינים |  |
| דיוויזיות הרריות | 10  |  |
כיתור הכוחות האמריקאים בבליטת שנה אייפל
הדיוויזיה ה-105 (האימפריה הגרמנית)

| --- | --- |

סמל מפקדת דיוויזיה בצבא הקיסרי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 שיוך:   צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  9 במאי 1915 – 4 בינואר 1919 (3 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 מפקדים
הדיוויזיה ה-105 (בגרמנית: 105. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-9 במאי 1915, ולמפקדה מונה גאורג קרל אוגוסט הילדברנדט. הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית, ולאחר מכן לחמה במהלך המערכה על סרביה. לאחר מכן הוחזרה הדיוויזיה לחזית המזרחית, ובאוקטובר 1917 הועברה הדיוויזיה לחזית המערבית. בשנת 1918 היא לחמה במתקפת האביב, ולאחר מכן לחמה במתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-23 בינואר 1919 פורקה הדיוויזיה.
מפקדים

גאורג קרל אוגוסט הילדברנדט (9 במאי 1915 - 30 במאי 1915)
אדולף פון דר אש (1 ביוני 1915 - 18 בנובמבר 1915)
ריכרד פון קראוול (19 בנובמבר 1915 - 5 בספטמבר 1916)
קרל פון בהר (6 בספטמבר 1916 - 9 ביולי 1917)
גאורג שאר (10 ביולי 1917 - 20 בנובמבר 1918)
רודולף פון בוריס (21 בנובמבר 1918 - 4 בינואר 1919)
לקריאה נוספת

Ruhmeshalle unserer Alten Armee. Herausgegeben auf Grund amtlichen Materials des Reichsarchivs, Militär-Verlag, Berlin 1927, S. 66, 113–114.
האיגרת אל הפיליפים

| --- | --- |

 Philippians 1  Philippians 3  Philippians 2  Philippians 4 
 מידע כללי
 מאת:  פאולוס 
 סוגה:  איגרת 
 
פפירוס 16, המתוארך למאה השלישית או הרביעית, ובו קטעים מהפרקים השלישי והרביעי באיגרת.
האיגרת אל הפיליפים היא אחת מאיגרות פאולוס אשר נכתבו על ידי השליח פאולוס. איגרת זו נכתבה עבור הכנסייה הנוצרית בפיליפי. האיגרת מהווה אחד מספרי הברית החדשה הקדושים לנצרות.
האיגרת נכתבה אל הקהילה הנוצרית בפיליפי - אחת הקהילות הנוצריות הראשונות באירופה.
הביתה (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אסף ענברי 
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 הוצאה:  ידיעות אחרונות 
 תאריך הוצאה:  2009 
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  978-965-48-2593-1
 
"הַבַּיְתָה" הוא ספר מאת אסף ענברי, שכתב את סיפורו של קיבוץ אפיקים, החל מהיווסדות התנועה שהקימה אותו, בראשית המאה העשרים, השומר הצעיר ס.ס.ס.ר, ועד להפרטתו. בסגנון כתיבה שנע בין תיעוד דוקומנטרי יבש לבין ספרות, מתאר ענברי, יליד הקיבוץ, את סיפורו של הקיבוץ הישראלי.
הספר התפרסם בשנת 2009 על ידי הוצאת ידיעות אחרונות, ונכנס לרשימה הקצרה של פרס ספיר בשנת 2010.
עלילה

ענברי מתמקד בשבעה גיבורים, המבוססים על דמויות אמיתיות, שהם ממקימי קיבוץ אפיקים. לוניה גלר (אריה בהיר, חבר הכנסת הראשונה, השלישית והשישית), קלרה-כרמלה, ("האקונומית"), לסיה "גלילי" (אלעזר גלילי, ממניחי היסוד למחשבה הצבאית העברית, ה"ברל" של החבורה), מיטיה קריצ'מן, ("הגאון" מייסד ומנהל קלת אפיקים), מולה זהרהרי, (שמואל זהרהרי-פינקלברג), ה"תרבותניק", פזמונאי ובמאי הצגות החגים, ליאו רוט, (הצייר), וצבי ברנר ("הביטחוניסט", רעו ושומר ראשו של אורד וינגייט).
באמצעותם ובהתחקותו אחר מערכות היחסים ביניהם מתאר ענברי את תולדות הקמתו, עקרונותיו, מנהגיו, שגשוגו ושקיעתו של הקיבוץ. כתיבתו דחוסה ואינה חודרת לנפשם של הגיבורים, ספק מדווחת בקצרה, ספק באירוניה מנוכרת על מעלליהם ומעללי הקיבוץ.
וכך אמר בראיון: "אצלי העלילה היא כרוניקה של שמונים שנה ומבנה העלילה הקווי מבטא את תפיסת החיים כתהליך [...] אני נגד כתיבה פטפטנית [...] מה שעשיתי זו כתיבה יהודית דחוסה. המעשה הספרותי המקובל בתיאור דרמה הוא של השתהות, הרבה מילים על מעט זמן. אצלי זה ההפך, מקסימום זמן במינימום מילים. החסכנות זה טוב-טעם בעיני".
על הספר

בראיון איתו מספר ענברי שאסף את אגדות המקום ויצק לעלילה בעלת משמעות אוניברסלית-אנושית, כי כך נכתבת ספרות. הוא תיאר את ניסיונו של הקיבוץ לשנות את טבע האדם, את אי הצלחתו עקב הנטייה הטבעית לרכושנות, להורות ולקינון. ענברי מתייחס לסיפור הקיבוצי כאל אירוע טרגי-הרואי. לאנשים הייתה גדולה טרגית, הוא מסביר, הנדרשת כדי להגשים חזון מרחיק לכת כל כך, שקרא תגר על טבעו של האדם. הם קראו תגר על משפחה, על רכוש, על פרטיות ועל אגו.
הספר מספר על שלושה דורות: דור המייסדים, דור הבנים ודור העוזבים. ענברי מעריץ את דור המייסדים וחומל על דור הבנים שהמשימה שלו הייתה הקשה ביותר: ראשית, הם היו חייבים להמשיך את מה שהחלו הוריהם ושנית הם היו לוחמים ונהרגו בהמוניהם. בניגוד להוריהם הם לא היו מהפכנים, ולכן התקשו להמשיך מהפכה. ילדיהם עזבו את הקיבוץ והם נאלצו להמשיך ולמשוך בעול. מצד אחד, מסביר ענברי, מגיע להם כבוד, ואילו מהצד השני, זהו דור שלקה בקוצר ראות. דור העוזבים לא מגיע להישגיהם של הוריהם וסבם/סבתם וההישגים המקסימליים של חלקם הם קריירה מפותחת או תארים אקדמיים. הישגים שאינם משתווים לאלו של הדורות הקודמים.
על הספר > מינימליזם

הסגנון החסכני איפשר למחבר לדחוס 80 שנים לתוך 276 עמודים. ניתן לראות דוגמה לכתיבה המינימליסטית כבר במשפט הפתיחה של הספר.
”כשרוסיה הפכה לברית המועצות אכלו תושבי אודסה את החלבה שייצר אביו של לוניה.”
במשפט קצר אחד יש מידע על הזמן, על המקום, על הנסיבות ועל הייחוס, המקצוע והמעמד של לוניה. זמן קצר לאחר מכן הפך בנו של הבורגני הקפיטליסט לסוציאליסט ואחד ממייסדיה של תנועת השומר הצעיר ברוסיה הסובייטית.
על הסיבה שבגללה הפך לסיה - גם הוא בנו של בורגני עשיר ומייסד התנועה - לסוציאליסט, כותב המספר:
”כשלסיה היה בן ארבע עשרה [...] התיידד אביו עם סוחר גדול, והסוחר לקח את לסיה לסיבוב במרכבתו. נער מקומי קפץ על הכרכרה, נאחז בה מאחור ועשה איתה כברת דרך עד שהרכב גילה אותו והצליף בו בשוט ארוך. הנער נזרק על השביל, ולסיה נעשה סוציאליסט”
על טרגדיה של שכול:
”מיטיה וברטה קריצ'מן השקו את הקבר של נירה שמתה להם בגיל עשר”.
על הספר > הומור

ההומור, שהוא ספק אירוני, ספק ציני, מאפשר לענברי ליצור ריחוק וניכור של המספר מהעלילה, ובעת ובעונה אחת לקרב את הקורא אל המסופר.
”שלוש בחורות נכנסו להריון משלושה עד חמישה בחורים” (עמ' 68)
”הערבים מתקרבים לכנרת כדי לחסוך למיטיה קריצ'מן את מחצית חייו השנייה” (עמ' 70)
”רק כשנדון עניין אישי באו כולם, כי שום דיון לגופו של עניין אינו מרתק כדיון לגופו של אדם” (עמ' 84)
”הרומנים [שהיו היחידים שענדו טבעות נישואים] לא נקלטו, אבל נקלטו עשרה אוסטרים ויקים כגון חיים ארד ופרץ הררי, אם לציין שני אקסמפלרים.  חיים ארד היה חשמלאי מוסמך ואספן אקדחים ונשים.  הקיבוץ נזקק לחשמלאי ולאקדחן ונשות הקיבוץ, רווקות יותר ורווקות פחות נזקקו לחיים ארד”. (עמ' 111)
הביקורת

שנים רבות כתבו על הקיבוץ כאילו הוא גן עדן, אומר נסים קלדרון. לאחרונה מרבים להשמיץ אותו כאילו הוא גיהנום שהתעלל בנשמות הרכות של הפעוטות, בחיים הפרטיים של החברים, בגזל קרקעות של מזרחים וכדומה. אלו ואלו הלכו לקיצוניות. ענברי, טוען קלדרון, איננו מתבונן וולגרי קיצוני. הוא מצא דרך ספרותית להימנע "מהקיטש הוורוד וגם מהקיטש השחור". אין הוא כותב כדי לסגור חשבונות עם הקיבוץ, או לשחוט פרות קדושות. הוא כותב על אנשים שערכו קרב מרשים כנגד הטבע האנושי כדי להיות נאמנים לאידאולוגיות שלהם, גם אם במהלכו הם גרמו נזקים גדולים לעצמם ולסביבתם. האירוניה של המספר תורמת רבות לייחודו של הספר, גם אם לעיתים מתרשם קלדרון שהיא מוגזמת.
גדי טאוב רואה בקולו המיוחד של המספר את הישגו הגדול של ענברי. הספר כתוב כאילו מרחוק, כאשר הוא מעניק יחס שוויוני לתיאור של אירועים שמחים ואירועים טרגיים כאחד. מעין עבודה של קריקטוריסט, שתופס את הקווים המעטים והמאפיינים, במקום לצייר בפרוטרוט. הפרוזה הקריקטוריסטית הזו משלבת בין הדיווחים הדוקומנטריים, האנקדוטות והאבחנות הכלליות למקשה אחת. לעיתים קרובות מעניק השילוב האמנותי הזה משמעות לא צפויה לאירוע. ההומור הקל שבו כותב ענברי מתגלה מדי פעם כמבט אירוני על הטראגי, שמעניק לאירועים משקל יתר. הרצינות התהומית של מקימי הקיבוץ משתקפת בספר ביותר משמץ של קומיות וההפך. השילוב בין הקומי והטרגי, ההומור והרצינות התהומית, נעשה אפשרי בזכות גודלו של המעשה. "הביתה" מספר על אידיאל נשגב, אומר טאוב, החל מלידתו, דרך מימושו ועד דעיכתו.
"הביתה" הוא מעין ביוגרפיה של קיבוץ ולא של גיבור זה או אחר, אומר מנחם ברינקר. הוא מעורר את שאלת ההבדל בין היסטוריה לבין כתיבה אמנותית; פעמים רבות מעמידים זו לעומת זו את שתי הסוגות, ולדעתו, הדבר נובע מטעות קונספטואלית. יש הרבה פרוזה אמנותית שהיא היסטורית ולא ספרות יפה. לעומתה יש הרבה טקסטים היסטוריים שיש בהם הרבה תחבולות והישגים אמנותיים, ועם כל זאת הם עדיין היסטוריים. בספרו של ענברי יש מפגש בן שתי הרשויות הללו: מצד אחד הוא מספר דברים כהוויתם עם מחויבות לאמת, על אף שהוא מפליג לעיתים למחוזות הדמיון. מצד שני אין ספק שזהו טקסט שמהותו היא כתיבה אמנותית. גם הסגנון תואם את הכתיבה העובדתית היבשה כביכול של ענברי. עמודים שלמים חסרי שמות תואר, הן של אנשים והן של אירועים. זהו סוג של הצמדות לעובדות עצמן, לכרוניקה של האירועים, וגם ניסיון ברור לא להעריך את המסופר, לשמור על אובייקטיביות. עם כל זאת, הערכת המחבר מובלעת בתיאור האירועים עצמם ולעיתים במשפטים תמציתיים.
היחס אל הקיבוץ הוא דו-משמעי בשתי התקופות; בתקופה של השגשוג ובתקופת השפל. התקופה הראשונה מוצגת כתקופה הרואית, גם אם בהקטנה מכוונת היא מהולה בהומור. אך ההירואיות הזו מכילה בקרבה התאכזרות ונוקשות, הן עצמית, והן כלפי אחרים. התקופה השנייה לעומתה, תקופת השפל, אמנם איננה אכזרית, אך היא חסרה גם את ההירואיות. זוהי תקופת ההתברגנות וההסתבכות הכלכלית.
ברינקר מציין לשבח את הספר בכך, שאין הוא כתוב על פי סכמה אידאולוגית, לא של מקטרגיו ולא של מצדדיו.
ראו גם

היינו העתיד / יעל נאמן
נצ"ח
לקריאה נוספת

על "הביתה": הערות שוליים לאפלטון - של ברמן
נורית גרץ, "עבר של מלחמות ועתיד של אסונות", הארץ, 6 בספטמבר 2012
אריק גלסנר, "ההתיישבות האובדת: על הספר "הביתה", מעריב, 3 במאי 2009
אברהם בלבן, ליצנים בחדר האוכל, באתר הארץ, 13 במאי 2009
הערות שוליים

↑  דב אלבוים, מתוך הטקסט שעל גב הספר
1 2 3 4  אבנר אברהמי, אסף ענברי מפרק את חברי קיבוץ אפיקים בספר חדש, באתר הארץ, 3 באפריל 2009
↑  ניסים קלדרון, אם תרצו גם זו אגדה, באתר ynet, 11 במאי 2009
↑  גדי טאוב, "הבייתה" של אסף ענברי (בלוג)
↑  מכון ון ליר, "ייצוגים חדשים של הקיבוץ הישן" (מפגש ראשון)
קיבוץ אפיקים בשנות ה-40
עבודה בבית הקירור באפיקים
חברי קיבוץ אפיקים מכונסים באספת חברים (1937)
דניאל-הנרי כהנוויילר

| --- | --- |

 לידה:  25 ביוני 1884 מנהיים, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  11 בינואר 1979 (בגיל 94) הרובע השישי של פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת, גרמניה 
 בן או בת זוג:  Lucie Kahnweiler 
 פרסים והוקרה:  honorary doctor of the University of Kaiserslautern (1974)  Ring of Honour of the city of Mannheim 
 
דניאל-הנרי כהנווילר (25 ביוני 1884 – 11 בינואר 1979) היה אספן אמנות יהודי יליד גרמניה, ואחד מאוצרי האמנות הצרפתיים הבולטים במאה ה-20. החזיק בגלריית אמנות בולטת בפריז משנת 1907, והיה בין התומכים הראשונים של פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק והתנועה הקוביסטית באמנות.
ביוגרפיה > חייו המוקדמים

כהנווילר נולד בשנת 1884 במנהיים, באדן למשפחה יהודית משגשגת של אנשי עסקים. הוא גדל בשטוטגרט ולמד לימודי הכנה להשכלה בתחומי הכלכלה והפילוסופיה. חינוכו והשכלתו בגימנסיום גרמני הכינו תשתית ראויה לקראת עיסוקו כמומחה לאמנות וכאיש עסקים.
למשפחתו היה עסק לסחר בניירות ערך בגרמניה ובפריז. בתחילת שנות העשרים לחייו עבד בעסק זה, אך בהמשך פנה לאיסוף אמנות. ב-1907 בעודו רק בן 23, כהנווילר פתח גלריית אומנות קטנה בפריז, ברחוב ויניון 28, אשר גודלה היה 4 על 4 מטרים. כהנווילר לא היה היחיד ממשפחתו אשר פנה לעסקי האומנות. דודו ניהל בית תיווך מפורסם בלונדון, היה אספן אמנות ורהיטים אנגליים מסורתיים.
ביוגרפיה > פעילותו כסוחר אומנות

קאהנוויילר נחשב לאחד מתומכיה הגדולים של תנועת האמנות הקוביסטית. תמיכה זו התבטאה באמצעות פעילות מסחר וקידום יחסי ציבור של אומנים. הוא היה בין האנשים הראשונים שזיהו את החשיבות והיופי של יצירתו של פיקאסו העלמות מאביניון, כמו גם שאר יצירותיו. פיקאסו כתב על קאהנוויילר, "איפה היינו, אילולי היה קהנוויילר בעל חוש עסקי?" הערכתו של קאהנוויילר לכישרונותיו של פיקאסו הייתה חשובה במיוחד לשגשוגו, מאחר שפיקאסו היה חסר אמצעים ולא מוכר במיוחד, בתקופה שבה נוצרו רבות מיצירותיו המפורסמות ביותר.
קאהנוויילר תמך ברבים מהאמנים הגדולים של זמנו, אשר לא הוכרו דיו על ידי אוצרים ואספני אומנות אחרים. רכישותיו הראשונות כללו יצירות של קייס ואן דונגן, אנדרה מסון, אנדרה דרן, פרנאן לז'ה, ז'ורז' בראק, מוריס ולאמנק, חואן גריס ועוד. קאהנוויילר העיד על עצמו כי רצה "להגן" על אמנים שהיה משוכנע בכשרונותיהם, ושלא היו להם סוחרי אומנות גדולים או אוצרים אשר זיהו את כישרונם, זאת במקום להציג יצירות מושכות של אמנים מבוססים מהעבר וההווה. בכך, קאהנוויילר תמך בעיקר באמנים מתפתחים, שהגיעו באותה תקופה לעבוד במונפרנאס ובמונמארטר.
יחד עם אחרים כמו אלפרד פלכטהיים, פאול קסירר, דניאל וילדנשטיין, לאונס רוזנברג ופול רוזנברג, נהיה קהאנווילר לאחד ממומחי האמנות המשפיעים של המאה ה-20. כאיש עסקים, קאהנוויילר פיתח שיטות התקשרות חדשות לעבודה עם אמנים ולעיסוק באמנות, שיטות אשר עם הזמן הפכו לשיטות מבוססות היטב בתעשייה.
בשנת 1907, כשבפריז היו רק חצי תריסר גלריות, הוא חתם עם אומנים חוזה לרכישת כל עבודותיהם, ובכך הם שוחררו מדאגה כלכלית והתרכזו ביצירה. הוא נפגש איתם מדי יום כדי לדון בעבודותיהם, צילם כל יצירה שלהם, ערך תערוכות וקידם את עבודתם בעולם. הוא ראה בעצמו מעבר למעסיק של האומנים גם חבר שלהם.
כחלק מפעילותו בקידום אמנים בתחילת דרכם, קהנוויילר נתן חסות לתערוכה הראשונה של עבודתו של ז'ורז' בראק. הוא עודד את הוצאת Beaux Livres (ספרים יפים), שבהם אמן עכשווי היה מאייר יצירה של סופר בן זמננו. בתצוגותיו הוא כינס ביחד אמנים, סופרים ומשוררים על מנת לעודד הפקת יצירות משותפות. פרויקט אשר הוביל ליצירת יותר מ-40 ספרים. פיקאסו, למשל, אייר את יצירותיו של מקס ז'אקוב.
כמוציא לאור של אמנות עם יצירות ספרותיות, לא היה לו אח ורע, והיה הראשון שנתן חסות לפרסומים של מקס ג'ייקוב, גיום אפולינר, אנדרה מסון, גרטרוד שטיין, פבלו פיקאסו ורבים אחרים. בכך הוא הניע גם קריירות ספרותיות רבות.
פעילותו העסקית הייתה מוצלחת. בשנות החמישים של המאה ה-20 הייתה גלריית האמנות שלו בין 100 החברות הצרפתיות המובילות במונחים של נתוני ייצוא.
ביוגרפיה > היסטוריה של האמנות

למרות שהתמיכה הכספית באמנים הייתה תרומה חשובה לתולדות האמנות, הוא גם היה דמות משמעותית בעבודתו כהיסטוריון אמנות בשעת הופעתו של הקוביזם בין השנים 1907–1914. כשעבד בפריז, זמנו הפנוי הוקדש לקריאה וללימוד של ההיסטוריה של האמנות ושל האסתטיקה. זאת לצד ביקורים במוזיאונים ובגלריות של העיר. הגלריה שלו נשאה ערך אומנותי בפני עצמה כאשר האופן שבו הוא עיצב ופיתח אותה, הפך אותה לקוביסטית, לצד הציורים של פיקאסו ושאר הציירים הקוביסטים. במהלך השנים 1907–1914 הגלריה שלו הייתה מקום מרכזי לפיתוח הקוביזם, לא רק להצגת העבודות, אלא גם מקום למפגש אמנים.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה

פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 לא רק קרע את התפתחות הקוביסזם באמנות, אלא גם אילץ את קאהנוויילר לחיות בגלות בשווייץ; בשל אזרחותו הגרמנית, הוא נחשב זר לפי החוק הצרפתי. באותה תקופה רכושם של אזרחים גרמנים רבים שחיו בצרפת הוחרם על ידי המדינה הצרפתית. באופן דומה, גם האוסף של קאהנוויילר הוחרם על ידי רשויות צרפת בשנת 1914, ובהמשך נמכר על ידי הממשלה בסדרה של מכירות פומביות במלון דרואו בין 1921 ל-1923.
במהלך גלותו בשווייץ, אשר נמשכה עד שנת 1920, קהנוויילר למד וכתב יצירות כמו "Der Weg zum Kubismus" ו-"Confessions esthétiques". הכתיבה הפכה עבורו לתשוקה, כך שבמהלך חייו הוא חיבר מאות ספרים ומאמרים. התקופה השנייה של כתיבה כפויה הגיעה במלחמת העולם השנייה. בתקופה זו, כדי לברוח מהצורר הנאצי הוא היגר לפריז. הוא נשאר בצרפת, במחבוא. "מתחת לענני תאי הגזים", כפי שניסח זאת בעבודתו על חואן גריס.
ביוגרפיה > שלהי חייו

קאהנוויילר היה פורה מאוד כסופר, אך מעולם לא הפיק אוטוביוגרפיה מלאה. עם זאת, סדרת ראיונות על חייו שודרה בטלוויזיה הצרפתית, ולאחר מכן פורסמה ותורגמה כספר תחת הכותרת "Mes galleries et mes peintres" ("הגלריות שלי והציירים שלי"). לרגל יום הולדתו ה-80, פורסם ספר יובל עם תרומות של פילוסופים, היסטוריוני אמנות ואמנים מהמובילים בעולם, כולם הדגישו את החשיבות של תרומתו הייחודית לתולדות האמנות – חשיבות שעדיין לא מוערכת במלואה, כנראה בשל העובדה שהוא נתפס בעיקר כסוחר אמנות ולא כהיסטוריון אמנות. תפיסה שגויה זו הוחמרה בשל חוסר נגישות של כתיביו. כמה מיצירותיו העיקריות בנושא אסתטיקה מעולם לא תורגמו לאנגלית, או תורגמו בצורה לא מדויקת.
בשנת 1988 פרסם פייר אסולין ביוגרפיה על חייו.
קהאנווילר נפטר בשנת 1979 בפריז, בן 94.
לקריאה נוספת

John Richardson, A Life of Picasso: The Prodigy, 1881–1906, Publ. Alfred A. Knopf, 1991, ISBN 978-0-307-26666-8
John Richardson, A Life of Picasso: The Cubist Rebel, 1907-1916, Publ. Alfred A. Knopf, 1991, ISBN 978-0-307-26665-1
Malcolm Gee, Dealers, critics, and collectors of modern painting: aspects of the Parisian art market between 1910 and 1930, London, Garland, 1981.