stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוטשילד ושות'
היסטוריה

רוטשילד ושות' הוא תוצאה של מיזוג בין הבתים הצרפתיים לבריטים של רוטשילד, כל אחד עם היסטוריה פרטנית אך שזורה זו בזו.
היסטוריה > הענף הבריטי (נ. מ. רוטשילד ובניו) > סוף המאה ה-18 ותחילת המאה-19

בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, מאיר אנשל רוטשילד (1744–1812) היה לאחד הבנקאים החזקים באירופה מבסיסו שברוזנות הסן-קאסל באימפריה הרומית הקדושה. הוא מינה את בניו להתחיל בפעילות בנקאית בבירות אירופה השונות, כולל שליחת בנו השלישי, נתן מאיר רוטשילד (1777–1836), לאנגליה.
נתן מאייר רוטשילד התיישב תחילה בעיר מנצ'סטר, שם הקים עסק בתחום הפיננסים והטקסטיל. מאוחר יותר הוא עבר ללונדון, והקים את N M Rothschild & Sons בשנת 1810 במתחם New Court, שהוא עד היום המטה רוטשילד ושות'. באמצעות חברה זו עשה נתן מאייר רוטשילד הון עם מעורבותו בשוק האג"ח.
בשנת 1999 כתב ההיסטוריון ניל פרגוסון, "במשך מרבית המאה התשע עשרה, נ.מ. רוטשילד הייתה חלק מהבנק הגדול בעולם ששלט בשוק האג"ח הבינלאומי. למקבילה עכשווית, צריך לדמיין מיזוג בין מריל לינץ', מורגן סטנלי, ג'יי.פי מורגן צ'ייס וכנראה גם גולדמן סאקס - כמו גם קרן המטבע הבינלאומית, בהתחשב בתפקידו של רוטשילד במאה התשע עשרה בייצוב מערך הכספים של ממשלות רבות".
בתחילת המאה ה-19, בנק רוטשילד בלונדון לקח חלק מוביל בניהול ומימון הסובסידיות שהממשלה הבריטית העבירה לבעלות בריתה במהלך מלחמות נפוליאון. באמצעות הקמת רשת סוכנים, שליחים וספנים, הצליח הבנק לספק כספים לצבאות הדוכס ולינגטון בפורטוגל ובספרד. בשנת  1818 סיפק בנק רוטשילד הלוואה של 5 מיליון ליש"ט לממשלת פרוסיה והנפקת איגרות חוב להלוואות ממשלתיות. הענקת מימון חדשני ומורכב לפרויקטים ממשלתיים היוותה עמוד תווך עיקרי בעסקי הבנק במהלך מאה זו. כוחו הפיננסי של N M Rothschild & Sons בעיר לונדון הפך להיות כזה שבשנת 1825 הצליח הבנק לספק הון מספיק לבנק אנגליה כדי לאפשר לו למנוע משבר נזילות.
היסטוריה > הענף הבריטי (נ. מ. רוטשילד ובניו) > במאה ה-19

כמו רוב החברות שעסקו בפעילות גלובלית במאה ה-19, לרוטשילד היו קשרים לעבדות, אף שהבנק סייע בביטולו, על ידי מתן איגרות חוב מגובות זהב בסך 15 מיליון ליש"ט, שהיה דרוש להעברת חוק ביטול העבדות משנת 1833 ברחבי האימפריה הבריטית. הכסף שסופק על ידי רוטשילד שימש לתשלום פיצויים לבעלי העבדים עבור עבדיהם. איגרות חוב אלו נפדו במלואן רק בשנת 2015.
בנו הבכור של נתן מאייר, ליונל דה רוטשילד (1808–1879) ירש אותו בתפקיד ראש הסניף בלונדון. תחת ליונל מימן הבנק את הרכישה של השליטה בתעלת סואץ בידי ממשלת בריטניה בשנת 1875. ליונל החל להשקיע ברכבות כמו שעשה דודו ג'יימס בצרפת. בשנת 1869, בנו של ליונל, אלפרד דה רוטשילד (1842–1918), הפך למנהל בנק אנגליה, תפקיד אותו מילא במשך 20 שנה. אלפרד היה אחד מאלה שייצגו את ממשלת בריטניה בוועידת המוניטריה הבינלאומית בשנת 1892 בבריסל.
בנק רוטשילד מימן את ססיל רודס בפיתוח חברת דרום אפריקה הבריטית ולופולד דה רוטשילד (1845–1917) ניהל את עיזבונו של רודס לאחר מותו בשנת 1902 וסייע בהקמת תוכנית מלגות רודס באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1873 הצטרפו בנק "האחים רוטשילד" מפריז ו"נ. מ. רוטשילד ובניו" מלונדון עם משקיעים אחרים לרכישת חברת מכרות נחושת מפסידה של ממשלת ספרד - "קבוצת ריו טינטו". הבעלים החדשים ארגנו מחדש את החברה והפכו אותה לעסק רווחי. בשנת 1905 הסתכם חלקה של רוטשילד ב"ריו טינטו (אנ')" ביותר מ -30%. בשנת 1887, הבנקים הצרפתיים והאנגלים של רוטשילד הלוו כספים לחברת מכרות היהלומים דה בירס בדרום אפריקה, השקיעו בה, והפכו לבעלי המניות הגדולים ביותר שלה.
היסטוריה > הענף הבריטי (נ. מ. רוטשילד ובניו) > במאה ה-20

מלחמת העולם הראשונה סימנה עבור הרוטשילדים שינוי כיוון. לאחר המלחמה, בנקי רוטשילד החלו במעבר לעבר ייעוץ, מימון וגיוס הון עבור עסקאות מסחריות, כולל עבור חברת הרכבת התחתית של לונדון. בשנת 1938, הנכסים של הרוטשילדים האוסטרים הוחרמו על ידי הנאצים, מהלך שהביאה לסיומם מעורבות המשפחה של יותר ממאה שנים בלב הבנקאות במרכז אירופה. בצרפת ובאוסטריה המשפחה התפזרה לכל אורך תקופת מלחמת העולם השנייה למקומות שנים בעולם. לאחר המלחמה חזר הענף הצרפתי לפעילות. יחד עם הענף הבריטי הם התרכזו בפיתוח פעילות חדשה בארצות הברית, שבסופו של דבר עתידה להפוך לחלק מרוטשילד ושות'. בנוסף עברו להתמקד במיזוגים ורכישות, ניהול נכסים ובנקאות מסחרית.
במאה ה-20 התפתח רוטשילד לארגון גלובלי בולט, אשר שיפר את יכולתו להשיג תפקידי ייעוץ מרכזיים בכמה מיזוגים ורכישות חשובים, מורכבים ומוכרים בעולם העסקים הבינלאומי. בשנות ה-80 של המאה ה-20 רוטשילד לקח תפקיד מוביל בתופעה הבינלאומית של הפרטה. החברה הייתה מעורבת מההתחלה בטרנד ופיתחה תפקיד חלוצי בניהול הפרטות, שהתפשט ליותר משלושים מדינות ברחבי העולם. בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 ייעץ רוטשילד לכמעט אלף מיזוגים ורכישות שהושלמו בשווי מצטבר העולה על טריליון דולר.
בתחילת שנות ה-70 מונה ויקטור רוטשילד ליושב ראש הבנק, אף על פי שהיה מדען בהכשרתו, ולא היה מעורב בעסקי הפיננסים עד אז. ויקטור ביקש שבנו ג'ייקוב רוטשילד, שעבד בבנק מאז 1963 יקבל את השליטה והניהול של הבנק. אך לאחר סכסוך עם בן דודו אוולין דה רוטשילד, אוולין קיבל את תפקיד היושב ראש, ג'ייקוב רוטשילד פרש מהבנק, ויחד עם אביו הם מכרו את חלקם בבנק לשאר בני המשפחה. ג'ייקוב רוטשילד הקים חברת השקעות משלו שזכתה להצלחה רבה (הונו הוערך ב-5 מילארד יורו ב-2019), אך היא אינה פועלת תחת השם רוטשילד.
היסטוריה > הענף הצרפתי (פריז-אורליאן)

חברת Compagnie du chemin de fer de Paris à Orléans נוסדה בשנת 1838 כחברת רכבת; לאחר כמה מיזוגים ורכישות, היו לה מסילות באורך כולל של כ־11,000 ק"מ, והיא הייתה אחת מחברות הרכבת הגדולות בצרפת. בשנת 1938 היא הולאמה יחד עם חמש חברות רכבת אחרות ומוזגה לתוך חברת הרכבות הלאומית SNCF. אחת מהחברות הללו הייתה בבעלות המשפחה ונוהלה בידי הברון גי דה רוטשילד. שהיה קצין פרשים, גויס ב-1940 וקיבל עיטור כבוד על אומץ לבו, על שעמד בראש יחידה שנלחמה תחת אש גרמנית כבדה בימים לפני תבוסתה של צרפת. ב-1941 נמלט לניו יורק, לאחר שממשלת וישי החרימה את רכוש המשפחה ושללה את אזרחותם של קרובי משפחתו. לאחר מכן עבר ללונדון ושירת בצבא צרפת החופשית בפיקודו של גנרל שארל דה גול.
לאחר מלחמת העולם השנייה, השתלט הענף הצרפתי של משפחת רוטשילד על שרידי חברת פריז- אורליאן והפך אותו לחברת החזקות לפעילות הבנקאות וההשקעות שלהם. אלה כללו בעיקר את Banque Rothschild (בנק), SGIM (חברת נכסים), SIACI (ביטוח), פרנקארפ (חברת נפט) ו- SGDBR (יקבים), כיום Domaines Barons de Rothschild (DBR). הברון גי דה רוטשילד הוביל את שיקום עסקי המשפחה והיה מיודד מאוד עם ז'ורז' פומפידו, ששימש כאחד הדירקטורים של הבנק לפני שנבחר לנשיא צרפת.בשנת 1967 הפכה המשפחה את הבנק שלה, שפעל במשך שנים רבות כשותפות בשם "האחים רוטשילד", לחברה בע"מ. בפברואר 1977 מונה בנו של גי דה רוטשילד, דוד דה רוטשילד לנשיא הבנק.
בשנת 1980 העסיקה קבוצת פריז- אורליאן כ-2,000 עובדים והיה להם מחזור הכנסות שנתי של 26 מיליארד פרנק (5 מיליארד דולר בשערי המטבע של 1980).
ממשלת צרפת הסוציאליסטית של פרנסואה מיטראן הלאימה את Banque Rothschild ושמו שונה ל- Compagnie Européenne de Banque בשנת 1981. ההלאמה הייתה חלק ממהלך כולל שהנהיג מיטראן להלאמת חלק מהמגזר התעשייתי והפיננסי. מאחר שהמהלך כלל רק חברות בבעלות צרפתית הציע שר האוצר של מדינת ישראל יורם ארידור לבני משפחת רוטשילד להעביר את הבנק לישראל. בני המשפחה סירבו מאחר שחשבו שאין זה ראוי שישתמשו במדינת ישראל כמקום מקלט להון שלהם. עם זאת בנק לאומי רכש 4 סניפים של הבנק. ההלאמה לא כללה את עסקי המשפחה בארצות הברית.
בשנת 1984 בני הדודים דוד דה רוטשילד ואריק דה רוטשילד חידשו את עסקי הבנקאות שלהם בצרפת, תחת השם Rothschild & Cie Banque.
היסטוריה > במאה ה-21

בשנת 2003, החל אוולין דה רוטשילד, שניהל את בנק נ.מ. רוטשילד ובניו בלונדון, במהלכים למזג את אותו עם הענף הצרפתי, לאחר שילדיו לא נכנסו לעסקי הבנקאות. אך הוא ביקש שהעסקים בבריטניה יישארו בידי המשפחה. הוקמה חברת החזקות חדשה בשם קונקורדיה, שהייתה לבעלת השליטה בקבוצת רוטשילד קונטיניואיישן הולדינגס שמושבה בשווייץ, דויד רנה דה רוטשילד מונה ליושב ראש הקבוצה המאוחדת. רוטשילד קונטיניואיישן רכשה את כל המניות בבנקים הקנדי והאמריקאי של המשפחה. במהלך 2007 מוזגה גם פעילות הבנק הבריטי תחת חברת ההחזקות המשותפת.
בשנת 2010, מונה לראשונה מנכ"ל לחברת ההחזקות המשפחתית, שלא מבני המשפחה.
ביוני 2018 פרש דויד דה רוטשילד מתפקיד היושב ראש ובמקומו מונה לתפקיד בנו, אלכסנדר דה רוטשילד, בן הדור השביעי של השושלת.
הסכסוך עם קבוצת אדמונד דה רוטשילד

במרץ 2015, ביקשה קבוצת אדמונד דה רוטשילד (שבבעלות בנז'אמן דה רוטשילד) מבית משפט בצרפת להוציא צו נגד השימוש בשם רוטשילד על ידי חברת "פריז-אורליאן", החברה האם בצרפת של "רוטשילד ושות'", בטענה כי זו מציגה את עצמה בתור "החברה האם של קבוצת רוטשילד", ויוצרת בכך רושם מוטעה לפיו ברשותה זכות בלעדית לשימוש בשם שושלת הבנקאים. קבוצת אדמונד דה רוטשילד טענה שהשם של הקבוצה המאוחדת "רוטשילד ושות'" נוגד את המסורת המשפחתית ששם בנק בבעלות המשפחה צריך לכלול גם שם פרטי. בשנת 2018 הסתיים הסכסוך בפשרה.
ראו גם

משפחת רוטשילד
הערות שוליים

↑  סוכנויות הידיעות, משפחת רוטשילד תבצע ארגון מחדש מרחיק לכת בעסקי הבנקאות שלה, באתר TheMarker‏, 11 בפברואר 2003
↑  סוכנויות הידיעות, אחרי 190 שנה: הענף הבריטי והענף הצרפתי של משפחת רוטשילד מתאחדים, באתר TheMarker‏, 18 ביולי 2007
↑  סוכנויות הידיעות, איחוד במשפחת רוטשילד: תמזג בין הבנק הצרפתי לבנק הבריטי, באתר TheMarker‏, 5 באפריל 2012
↑  מייקל דה לה מרסדת הניו יורק טיימס, משפחת רוטשילד רוצה להשתלט על הבנק שנקרא על שמה, באתר TheMarker‏, 6 בפברואר 2023
1 2  אהרן חרמוני, הרוטשילדים, הארץ, 27 בפברואר 1935
↑  פייננשל טיימס, ‏הפייננשל טיימס: רוטשילד קיים קשרים עסקיים עם בעלי עבדים, באתר גלובס, 28 ביוני 2009
↑  התאבדויות באוסטריה - בנק רוטשילד עבר לרשות הממשלה, דבר, 13 באפריל 1938
↑  קלאודיה פארקר, בית רוטשילד הולך למדבר, מעריב, 9 באוגוסט 1957
↑  לינה סייגול ורוברט קלואו, ‏הבוטיקים חוזרים לאופנה, באתר גלובס, 10 בפברואר 2003
↑  י פינקלסטון, רוטשילד נגד רוטשילד, מעריב, 24 בספטמבר 1980
↑  ג'קי וולשלאגר, ‏משפחת רוטשילד "היתה בת-מזל מבחינה גנטית", באתר גלובס, 20 באפריל 2010
1 2 3 4  סוכנויות הידיעות, מת הבנקאי היהודי הברון גי דה רוטשילד בגיל 98, באתר TheMarker‏, 14 ביוני 2007
↑  הבנק של רוטשילד משנה את מיבנהו, למרחב, 27 באפריל 1967
↑  דור חדש של רוטשילדים, מעריב, 12 במאי 1978
↑  גדעון קוץ, עושים היסטוריה בצרפת, דבר, 28 ביולי 1981
↑  דרור שרביט, ארידור יפעל בפאריס להעברת עסקי רוטשילד המולאמים לישראל, דבר, 13 בדצמבר 1981
↑  סיכוי קלוש להעברת נכסי רוטשילד  לישראל, דבר, 17 בדצמבר 1981
↑  בנק לאומי רוכש סניפים מהרוטשילדים, מעריב, 19 באוקטובר 1981
 "בנק לאומי" הרחיב את רשת סניפיו בצרפת , מעריב, 5 באוקטובר 1981
↑  תמר גולן, פאריס: רוטשילד שוב פותח בנק, מעריב, 3 באוגוסט 1984
↑  ניו יורק טיימס, לא נמצאו יורשים מתאימים בלונדון: משפחת רוטשילד מעבירה את השרביט לפאריס, באתר TheMarker‏, 10 ביולי 2003
שירות בלומברג, ‏היסטוריה בבנק רוטשילד: השלוחות בצרפת ובבריטניה תחת הנהלה אחת, באתר גלובס, 8 ביולי 2003
↑  סוכנויות הידיעות, ‏אחרי 200 שנה: מנכ"ל רוטשילד אחזקות לא יהיה מבני המשפחה, באתר גלובס, 10 בפברואר 2010
↑  פייננשל טיימס, חילופי דורות בשושלת הבנקאים היהודית רוטשילד: בנו של היו"ר יחליף אותו, באתר TheMarker‏, 28 בפברואר 2018
↑  Kostov, Nick (2018-06-29). "Rothschilds End Family Feud Over Use of Name in Banking". Wall Street Journal (באנגלית אמריקאית). ISSN 0099-9660. נבדק ב-2019-05-20.
נתן מאיר רוטשילד מייסד הענף הבריטי
הברון גי דה רוטשילד שחידש את עסקי המשפחה בצרפת לאחר מלחמת העולם השנייה
דויד דה רוטשילד - יושב ראש הבנק לאחר המיזוג בין הענף הצרפתי והבריטי ב-2003 ועד 2018
The Ambassador

| --- | --- |

 בימוי:  מאדס בריגר 
 הופק בידי:  פטר אלבק ינסן
 תסריט:  מאדס בריגר, Maja Jul Larsen 
 עריכה:  Carsten Søsted, Leif Axel Kjeldsen 
 שחקנים ראשיים:  מאדס בריגר 
 צילום:  יוהאן סטאהל וינטרייק
 מדינה:  דנמרק 
 חברת הפקה:  זנטרופה 
 חברה מפיצה:  Drafthouse Films
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  5 באוקטובר 2011
 משך הקרנה:  93 דקות
 שפת הסרט:  דנית, אנגלית, צרפתית
 סוגה:  סרט תיעודי
 מקום התרחשות:  אפריקה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   ambassador
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
The Ambassador (השגריר) הוא סרט תיעודי דני משנת 2011, שיצר וביים הקולנוען והעיתונאי הדני מאדס בריגר. הסרט היה מועמד לפרס חבר המושבעים בפסטיבל הסרטים סאנדנס 2012.
תוכן

היוצר מאדס בריגר, שהוא עיתונאי חוקר במקצועו, פועל כסמוי ומתחזה לדיפלומט ואיש עסקים בשם קורטזן, כשמטרתו, לכאורה, היא להקים מפעל גפרורים ברפובליקה המרכז-אפריקאית ולספק עבודה לשבט פיגמים; במציאות, הוא חושף שחיתות המקושרת לתיווך במכירת תפקידים דיפלומטיים כשהוא מצליח לרכוש את תפקיד קונסול מיוחד מטעם ליבריה לרפובליקה המרכז-אפריקאית עבור סכום של 150,000 ליש"ט, וכן ליהלומי דמים, שהברחתם היא לכאורה המטרה האמיתית מאחורי היוזמה העסקית. במהלך ההתנהלויות שמצולמות בסרט, בריגר מצליח להערים על דיקטטורים ומקורביהם, ובה בעת גם על שבט הפיגמים החפים מפשע.
מחלוקת

כתוצאה מהתוכן השנוי במחלוקת שבסרט, ממשלת ליבריה איימה לנקוט בצעדים משפטיים נגד בריגר. איש העסקים ההולנדי וילם טיסן, אשר על פי הסרט תיווך את מכירת התואר הדיפלומטי, ניסה ללא הצלחה להשיג צו למניעת הקרנת הסרט בפסטיבל אידפא, הפסטיבל הבינלאומי לסרטים תיעודיים באמסטרדם. לדברי התקשורת הדנית, טיסן ממשיך לבקש סעד משפטי בדנמרק על כך שצולם במצלמה נסתרת.
ביקורת

הסרט התקבל באופן חיובי על ידי המבקרים, ויש לו דירג של 76% באתר Rotten Tomatoes. קייל סמית, מבקר הניו יורק פוסט, קרא לסרט "פיסת קולנוע גרילה מדהימה, מצחיקה, וחיונית."
קרסטן קסטלן, מבקר ההוליווד ריפורטר, "כתב: "הסרט מאוד קל לצפייה, הוא בבירור (וללא בושה) נצלני, לעיתים קרובות פוגעני – אבל הוא ללא ספק חושף אמיתות לא נעימות על מרכז אפריקה באופן כללי, שחיתות בפרט ותאוות בצע אישית בנוסף. ולמרות הכחשת הבמאי – הסרט אולי מומן בחלקו ממכירת יהלומי דמים."
הערות שוליים

↑  IMDb - The Ambassador - Awards.
↑  Danish-Produced Documentary ‘The Ambassador’ vs. The Liberian Government, Tambay A. Obenson, IndieWire, Aug 2, 2012
↑  Olsen, Mark (29 באוגוסט 2012). "Acting as African envoy all in day's work for director". Los Angeles Times. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Dutch businessman tries to stop screening of festival film". Radio Netherlands Worldwide. 11 בנובמבר 2011. אורכב מ-המקור ב-2014-07-12. נבדק ב-2018-11-12. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Erlendsson, Kirsten (5 בינואר 2012). "Mads Brügger-film ender i retten". BT. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Smith, Kyle (30 באוגוסט 2012). "Doc does diamonds & diplomats decidedly well". New York Post. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Ambassador: Film Review". The Hollywood Reporter.
סאמו

התמונה המשוערת של סאמו, "מלך הסלאבים" ברוטונדת קתרינה הקדושה בזנוימו במורביה
דיוקן דמיוני של סאמו, יצירה של האמן ב. יזובניק
סאמו (בצ'כית: Samo, בפרנקית: Samo או Samon,‏ נולד בסביבות 600 - מת בסביבות 659/658) היה השליט הידוע הראשון של ממלכה סאלבית כלשהי, במקרה זה במרכז אירופה.  לפי הכרוניקה של פרדגריוס, המקור היחיד בן זמנו, היה סאמו סוחר פרנקי שאיחד מספר שבטים סלאבים במאבק נגד הפשיטות של שודדים ובאיום 
האווארים השכנים. בזכות גבורתו וכישורי הפיקוד שהפגין בקרב, נבחר סאמו ל"מלך הסלאבים" (בלטינית: rex Sclavorum). הישות המדינית "ממלכת סאמו" (אנ') (בלטינית: Regnum Samoni), שהקים בערך בשנים 624-623, השתרעה בגבול המזרחי של מרכז אירופה, באזור הדרומי של הנהר מוראבה, שכלל את מוראביה, אוסטריה תחתית ודרום מערב סלובקיה ועד לצפון סלובניה של ימינו. גודלה המדויק של הממלכה שנוי במחלוקת. יש סבורים כי הישות המדינית של סאמו הייתה יותר מעין ברית שבטים או דרגה גבוהה יותר של קונפדרציה של שבטים או קונפדרציה של מספר נסיכויות (ducates) פחות או יותר אוטונומיות.
בשנת 631 הגן סאמו בהצלחה על ממלכתו מול מתקפת המלך הפרנקי דגוברט הראשון בקרב וגסטיסבורג (אנ'), שנמשך שלושה ימים.
גורל ממלכתו של סאמו אחרי מותו בסביבות השנים 658–659 לוטה בערפל.
מוצאו

בכרוניקה של פרדגריוס (4,48) מוזכר "אדם בשם סאמו, בן הלאום הפרנקי, מן החבל "סנונאגו" (homo nomen Samo, natione Francos, de pago Senonago). משפט טעון תרגומים ופירושים שונים.
בימינו ההנחה הרווחת היא שסנונאגו, מקור משפחתו של סאמו, היא העיירה סנס במחוז יון, דרומית-מזרחית מפריז.
השם "סאמו" יכול להיות בעל שורשים קלטים, וייתכן כי האיש היה תושב גאלו-רומאי של הפרובינקיה גאליה, שהיוותה במאה ה-7 את גרעין הממלכה הפרנקית.
לפי השערות אחרות, פחות סבירות, היישוב סנונאגו הוא סואני או זאלגאו. לפי כמה מקורות, הביטוי "בן הלאום הפרנקי" עשוי להתפרש במאה ה-7 כתושב של הממלכה הפרנקית הרב-אתנית.
יש גם סברות, אמנם מנוגדות לעדות הכרוניקה של פרדגאר, לפיהן היה סאמו האיש או שמו סלבי והמסתמכות על פרטים גאוגרפיים מתוך Conversio Bagoariorum et Carantonorum. המובן של "סאמו" בשפות סלביות יכול להיות של "אדון" או "שליט יחיד",
מן השורש סאם – "עצמו". עוד תאוריה קישרה את השם סאמו לשם ממוצא עברי "שמואל", "סמואל". עדיין התאוריה הקלטית נחשבת הסבירה ביותר.
האירועים ההיסטוריים > לפני הגעתו של סאמו

הסלבים התיישבו בסלובקיה הדרומית של היום לכל המאוחר בסביבות שנת 500, במהלך המאה השישית התיישבו גם במורסיה, בצפונה של אוסטריה התחתית, בצפון-מערב בוהמיה, בקרינתיה, במזרח טירול, באזור זלצבורגר לונגאו, בשטיריה, בצפון סלובניה ובצפון קרואטיה. הם התפזרו גם ברחבי הונגריה של היום. אזורי הדנובה האמצעית היו אז בשליטת הלונגוברדים והגפידים. מדרום גבלו אזורים אלה עם האימפריה הביזנטית, ממזרח ומצפון להם חיו ללא יוצא דופן אוכלוסיות סלביות, וממערבם נמצאה האימפריה הפרנקית.
בשנת 567 הגיעו לאזור השבטים הנוודים של האווארים ופלשו למזרח הונגריה של היום. בברית עם הלונגוברדים הם הכו בגפידים וחיסלו את ישותם המדינית העצמאית. בשנת 568 הם דחפו גם את הלונגוברדים דרומה אל צפון-איטליה, התיישבו במערב הונגריה של היום והקימו שם "קגנות" (ח'אנות). הממלכה האוורית שעבדה בשלהי המאה השישית את התושבים הסלבים בפנים הארץ ובאזורי הספר.
האירועים ההיסטוריים > ממלכתו של סאמו > ההתקוממות

הטקסט של הכרוניקה של פרדגאר מתייחס, בין השאר, לשנת 623/624, השנה ה-40 לשלטונו של המלך הפרנקי כלותאר השני.
באותה שנה יצא הסוחר (negucians) סאמו למסע אל "הסלבים המכונים ונדים". למרות האיסור של השלטון הפרנקי, בדומה לסוחרים אחרים מגאליה, שיירתו נשאה, ככל הנראה, בעיקר כלי נשק המיועדים לסלבים. השיירה הייתה מוגנת ומלווה בלוחמים.
ההשערה שסאמו היה סוחר עבדים ושמטרת מסעו הייתה קניית עבדים סלבים אינה מאוששת במקורות.
באותה תקופה מרדו הסלבים בשליטים האווארים. מורת רוחם נבעה מכך שנכפה עליהם להשתתף במלחמות של האווארים תמיד בשורות הראשונות החשופות ביותר, האווארים גבו מהם מיסים כבדים ובימי החורף נהגו מדי שנה ושנה לשהות בקרבתם ולהתעסק עם נשותיהם ולעבר אותן.
רבים בקרב המורדים היו בנים לאבות אווארים ולאמהות סלביות. המרד פרץ בדיוק כשהאווארים היו עסוקים בניסיון לכבוש את קונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית, בברית עם הפרסים הסאסאנים ועם הסלבים הדרומיים. בסופו של דבר בשנת 626 נחלו האווארים תבוסה ליד קונסטנטינופול.
סאמו ואנשיו הצטרפו למרד הסלבים נגד האווארים. לפי הכרוניקה של פרדגאר, הוכיח סאמו יכולות צבאיות והוביל את הסלבים לניצחון. נשאלה השאלה אם תרומתו להצלחה הצבאית של הסלבים הייתה אישית בתור מפקד או לוחם מוכשר או באמצעות הלוחמים שליוו אותו וכלי הנשק שהביא וקשריו עם המלך הפרנקי. לפי הכרוניקה של פרדגאר, מתוך התלהבות על חלקו בקרב, בחרו הסלבים בסאמו כמלכם (rex), כלומר תואר זהה לזה של שליט הממלכה הפרנקית. לא מן נמנע גם שסאמו נשלח לשליחות זו על ידי דגוברט הראשון, בנו של כלותאר, שמילא אז את התפקיד של מלך משנה באוסטרזיה.
ייתכן גם כי סאמו היה "מועמד פשרה" שמסביבו התאחדו רוב מנהיגי הסלאבים. על ידי בחירת מנהיג זר אפשר היה להרגיע את היריבויות בין המנהיגים הילידים.
שלטונו

סאמו הסתגל מהר למדי לסביבה התרבותית החדשה. לפי הכרוניקה של פרדגאר, נשא 12 נשים סלביות והוליד מהן 22 בנים ו-15 בנות.
ייתכן כי דרך "נישואים פוליטיים" דאג להבטיח קשרים טובים עם מנהיגי שבטים שונים. תחת הנהגתו נחלו הסלאבים עוד ניצחונות במאבקם נגד האוורים.
הכרוניקה של פרדגאר מזכירה כאמור את הממלכה של סאמו רק בהקשר תולדות הפרנקים.
כך למשל, היא מציינת שאחרי שחרור פנוניה משלטון האוורים, הגיעו לאזור סוחרים פרנקים נוספים. בשנת 632/631 קבוצה של סוחרים פרנקים נשדדה ונרצחה על ידי סלאבים. המלך דגוברט ניצל את ההזדמנות על מנת ליזום מדיניות פעילה במזרח-מרכז אירופה.
הוא שיגר שליחים אל ממלכתו של סאמו עם דרישה לפיצויים על הגנבה ועל הרציחות. אולם המשא ומתן שניהל בשמו השגריר סיכאריוס לא עלה יפה:
סאמו, שלא רצה לקבל את פני סיכאריוס, אסר עליו להיכנס אליו. אז סיכאריוס, לבוש בתלבושת סלאבית, הגיע עם אנשיו בפניו והציג לסאמו את כל מעשיהם (של הסלאבים). אך, באופן אופייני לפגאנים וליהירות הטיפשים, סאמו לא עשה מאומה כדי לתקן את מה שעשו אנשיו, והסתפק פשוט בקביעת עקרונות של צדק הדדי, בנוגע להאשמה זו ואחרות שבין שני הצדדים.
סיכאריוס, מצידו, שגריר חסר תחכום, הביע נגד סאמו... לא ראויים ואיומים, לפיהם סאמו והעם של ממלכתו היו חייבים לשרת (servitium) את דגוברט. אז סאמו, נעלב, השיב: "אדמתנו שייכת לדגוברט, כפי שגם אנחנו בעצמנו שייכים לו, בתנאי שמתכוון לשמור על ידידות איתנו". סיכאריוס אמר: לא ייתכן שעובדי האלהים הנוצרי יהיו בידידות עם הכלבים". מצידו, סאמו אמר:
"אם אתם עובדי האלהים, ואנחנו כלבי האלהים, כאשר אתם פועלים ללא הרף נגדו, רשאים אנחנו לגזור אתכם לחתיכות בנשיכותינו". ואז הוצא סיכאריוס מן המקום.
באותה שנה יצא דגוברט למסע צבאי נגד הממלכה של סאמו, בראש ברית של שלושה או ארבעה צבאות. הכרוניקה של פרדגאר אינה מתייחסת מאוחר יותר לצבא הרביעי. אלמאנים, ובראשם הדוכס כרודוברט, תקפו את פאתי הממלכה. הלונגוברדים הפריולאנים תקפו, קרוב לוודאי, מדרום, וכבשו את "האזור זליה" (regio Zellia), כנראה עמק גייל (גיילטאל) בקרינתיה. החיל הראשי, של אוסטרזיה, ייתכן בפיקודו של דגוברט עצמו, חדר אל לב לבה של הממלכה. עם זאת כל הצבאות הללו לא הצליחו להתאחד. בעוד שהצבאות השוליים יותר הצליחו בהתחלה להשיג ניצחונות ולתפוס שבויים רבים, הצבא האוסטראזי נוצח אחרי שלושה ימים של מצור על ישוב בשם ווגאסטיסבורג, שמיקומו אינו ידוע בימינו. לוחמיו של דגוברט הצטרכו להימלט והשאיר מאחוריהם את כל נשקם ואוהליהם.
תחת הנהגתו של סאמו ביצעו הסלאבים כמה פשיטות בתורינגיה ובמזרח ממלכת הפרנקים. דרוואן (אנ'), מנהיג הסורבים שבאזור אלבה-זאלה, שהיה בן חסות של הפרנקים, נטש אותם לבסוף והצטרף לסאמו. אזכורו זה של דורבן הוא למעשה המקור הראשון המעיד על קיומם של סלאבים מצפון להרי הבצר. ייתכן שגם מערב בוהמיה ואזור "בוואריה סלאביקה" בצפון-מזרח בוואריה היו חלק מממלכתו של סאמו.
בגלל הפשיטות הסלאביות לממלכתו, נאלץ דגוברט לנקוט באמצעים להגנת גבולה המזרחי. בשנת 633 הוא מינה את בנו סיגיברט השלישי (אנ') למלך אוסטראזיה. נוכח העדר מידע בהמשך על ממלכתו של סאמו, לא ידוע שוב על עימותים בינה ובין הפרנקים לפני מותו של סאמו. שלטונו ארך כ-35 שנים ולכן משערים כי הוא מת בשנת 658.
אחרי מותו

מפני שב-150 השנים הבאות (633/658-791) לא קיימים מקורות כתובים בצ'כיה וסלובקיה של היום, גורל הממלכה של סאמו אחרי מות המנהיג לוטה בערפל. על סמך ממצאים ארכאולוגיים ידוע כי בסביבות שנת 650 שבו האווארים לדרום סלובקיה של היום ובמאה ה-8 גם לדרום מוראביה שם חיו לצידם של הסלאבים. לעומת זאת הסלאבים באזורים הצפוניים והמערביים היו עצמאיים ביחס לאווארים. אחרי מות דגוברט בשנת 639 ממלכת הפרנקים הייתה שרויה במשבר, כך שהפרנקים הפסיקו אז להוות איום על שכניהם הסלאבים. ייתכן גם שמבנים פוליטיים אחדים של ממלכתו של סאמו נשארו שרירים וקיימים.
המקורות הכתובים הראשונים הופיעו בשלהי המאה ה-8 בקשר למאבקם של הפרנקים בהנהגתו של קארל הגדול נגד האווארים (788/791-796/803) שהסתיים בשנים 799 או 802–803 בתבוסת האחרונים.
במלחמה זו קיבל קארל הגדול סיוע ישיר מהסלאבים (למשל בשנים 791 ו-795). מצד שני הסלאבים ניהלו גם מאבק עצמאי משלהם (למשל ב-infestationes Sclavorum“ 802–805")
בתקופה זו התקיימו במרחב הדנובה האמצעית שתי נסיכויות סלאביות, של מוראביה ושל ניטרה - מוראביה הגדולה. הקשר - המשכיות ההתיישבות והתרבות - ביניהן ובין הממלכה של סאמו נותר עדיין עלום והוא מהווה אתגר חשוב לארכאולוגים
המשכיות זו יכלה אולי ליצור את התנאים הכלכליים והחברתיים להקמת שתי הנסיכויות, ולייסודה של מוראביה הגדולה.
תומכת בהשערה זו העובדה שהסלאבים במוראביה וסלובקיה - להבדיל מהסלאבים בבוהמיה ובפולין, לא נשאו בימי הקמת מוראביה הגדולה שמות של שבטים אלא נודעו אך ורק כמורבים או סלאבים מורבים או "סלובנים " (slověn). כך לדוגמה, המינוח אצל "הגאוגרף הבווארי" (Geographus Bavarus) מן המאה ה-9, המעיד כי היו קיימים באזור מבני שלטון מספיק איתנים כדי שיוכלו להיות יורשים לממלכה של סאמו.
מצד שני, בעיני החוקרים הגרמנים, הישות המדינית של סאמו התפוררה אחרי מותו ולא השאירה מסורת פעילה ארוכת ימים. לפיהם לא היו המבנים הכלכליים והחברתיים באזור מספיק מתקדמים כדי לאפשר השרדותה של ישות פוליטית מסוג הממלכה של סאמו.
האזור הגאוגרפי

המיקום המדויק של ממלכת סאמו אינו ברור דיו. זאת מפני המחסור במקורות כתובים ואי אחידות בתיארוך של הממצאים הארכאולוגיים.
האזור הגאוגרפי > המחקרים הצ'כיים

פרסומיהם של מיכל לוטובסקי ונדיה פרופנטובה, המבוססים בעיקר על המחקרים שנערכו על ידי יאן דקאן ואחרים בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20.
מרכז הממלכה נמצאה במוראביה של ימינו ובשטחים הסמוכים מאוסטריה התחתית ובמערב סלובקיה (ראו מפה).
הממלכה של סאמו כללה גם את אזור הסורבים שבהנהגת דרבאנוס, בוודאות גם מערב בוהמיה ואולי גם דרום-מערב סלובקיה.
היא לא כללה את אזור לאוזיץ הנמצא בימינו בגרמניה ובפולין.
חוקרים רבים סבורים שהשתייכו לממלכה גם אזורים מבוואריה ומאוסטריה העילית, הסמוכים לצ'כיה. אין ודאות לגבי חבל קרנטניה.
ההשתייכות של בוהמיה מסתמכת קודם כל על הצטרפותם לסאמו של הסורבים מחבל אלב-זאלה, החל משנות ה-630. חוקרים אחרים חושבים כי אין הדבר סביר לגבי מערב בוהמיה, בגלל הריחוק הרב מהאווארים והנושא שנוי במחלוקת.
האזור הגאוגרפי > מיקומה של התקוממות הסלאבים

התקוממות הסלאבים נגד האווארים שהביאה להקמת ממלכת סאמו, התרחשה לפי רוב החוקרים הצ'כים והסלובקים בקצה הצפון-מערבי של האימפריה האוורית, כנראה בסביבות ברטיסלאבה של ימינו. זאת מפני שהכרוניקה של פרדגאר מציינת כי בין ילדי המורדים היו בנים לאבות אווארים ולאמהות סלביות. הנחה זו מתבססת על כך שהיה זה מקום שבו שכנו האווארים לפחות מזה דור אחד, ושדובר באזור סלאבי שאליו היו מגיעים האוורים כדי להעביר בו באופן סדיר את החורף. לכן משערים כי היה זה אזור סלאבי בשולי האימפריה האוורית. ערבוב של יסודות תרבותיים סלאבים ואוורים נמצאו רק בחפירות הארכולוגיות שבאזור ברטיסלאבה, במיוחד במערב ברטיסלאבה - ברטיסלאבה–דבינסקה נובה ווס, ברטיסלאבה–זהורסקה ביסטריצה, כלומר בסביבה של ברטיסלאבה–דבין (Bratislava-Devín). זה אזור שבו הנוכחות הסלאבית הייתה הקדומה ביותר במרכז אירופה (מסביבות 500) והייתה לו חשיבות רבה במסחר על הדנובה. מחקרים קודמים הצביעו על קרנטניה כאזור שבו פרצה ההתקוממות.