stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אקוסואה אדומה אווסו
קולנוע רקס

ב-2013, אווסו השיקה פרויקט מימון ההמונים כדי להציל את קולנוע רקס. הקולנוע הוא אחד מבתי הקולנוע הוותיקים בגאנה. אי יציבות פוליטית במהלך שנות ה-60, ה-70 וה-80 הובילו להתדרדרות באמנויות, אשר השפיעה גם על בתי קולנוע. כולם נסגרו בעקבות הפיכות צבאיות ועוצרים. כתוצאה, באותה השנה היה רק מספר קטן של בתי קולנוע מודרניים באקרה, בירת גאנה. אווסו ביקשה לתרום לשינוי במצב זה על ידי החזרת עטרת הקולנוע ליושנה. הקמפיין הצליח להגיע למטרתו.
תחילה, העבודה לשיקום הקולנוע התנהלה בהצלחה. אך כעבור כשנתיים, בדיוק לפני הפתיחה מחדש, נערמו על אווסו מגוון אתגרים ביורוקרטיים מצד משרדים ממשלתיים. מכשלא הצליחה לנווט את המכשולים, והפרויקט הושעה, היא חזרה לארצות הברית כדי לייצר עבודות חדשות.
ב-2017, נכתב בעיתון "הגרדיאן" שאווסו עובדת על סרט עלילתי חצי-בדיוני על הקמפיין שלה לשיקום קולנוע רקס ההיסטורי.
פרסים והכרה

בשנת 2013, זכה סרטה Kwaku Ananse במועמדות לפרס דוב הזהב בברלינלה, וזכה בפרס האקדמיה האפריקאית לקולנוע לסרט הקצר הטוב ביותר. Kwaku Ananse השתתף בערב הסרטים הקצרים הטובים ביותר של האקדמיה Académie des Arts et Techniques du Cinéma.
ב-2013, היא זכתה בפרסטום ברמן לקולנוען המבטיח ביותר, עבור סרטה Split Ends, I Feel Wonderful בפסטיבל הסרטים באן ארבור.
הסרט הקצר של אווסו, Me Broni Ba הוקרן ביותר מ-100 פסטיבלי סרטים בינלאומיים ומוזיאונים ברחבי העולם, וזכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל שיקגו לסרטי אנדרגראונד, ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי באתונה בשנת 2009. Artforum מנה את Me Broni Ba כאחד מעשרת הסרטים הטובים של שנת 2010.
עבודתה הבאה של אווסו, הסרט הקצר Drexciya, שנוצר ב-2011 בהשראת להקה מיתולוגית מדטרויט בשם זה, זכה לשבחים מצד המבקרים בפסטיבל הסרטים האפריקאים "טאריפה" בשל "אופיו הרדיקלי" והתובנות הפואטיות" שבו, והוא זכה בפרס הסרט הניסיוני הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בגואנחנטו במקסיקו באותה השנה.
ב-2015, שני סרטים שבוימו והופקו על ידי אווסו היו בחירת המבקרים ב-Artforum מגזין.
ב-2016, Reluctantly Queer זכה בפרסים לסרט הקצר הטוב ביותר במגוון פסטיבלים בינלאומיים, ביניהם פסטיבל הסרטים השחורים בבולטימור. הסרט נמנה כאחד הסרטים הטובים ביותר של שנת 2016 על ידי המבקרים ב-Sight & Sound, המגזין של מכון הסרטים הבריטי (BFI).
ב-2016, אווסו מונתה כ"אשת השבוע" על ידי האגודה האפריקאית המלכותית בבריטניה, ועל ידי מגזין אל של דרום אפריקה בתור אחת מרשימתם של "50 נשים מדהימות".
ב-2017, היא נכללה על ידי המגזין Dazed ברשימת עשרה יוצרי קולנוע ניסיוני המתמודדים עם הנושאים המובילים בעולם.
בשנת 2018, הזמין מרכז קובו מאווסו מיצב וידאו שיותקן בפינת השדרות וושינגטון וג'פרסון, בעיר דטרויט, מישיגן, במהלך חודש ההיסטוריה השחורה.
בשנת 2018, היא נבחרה כאמנית הבית של מכון גתה בסלבדור-באהיה, יחד עם האמן והקולנוען הבריטי, אייזק ג'וליאן.
פילמוגרפיה

2018, Mahogany Too, ‏(3 דק')
2017, ביום שני בשבוע שעבר (On Monday of Last Week), ‏(14 דק')
2016, Reluctantly Queer, ‏(8 דק')
2015, Bus Nut, ‏(7 דק')
2013, Kwaku Ananse, ‏(25 דק')
2012, Split Ends, I Feel Wonderful, ‏(4 דק')
2010-11, Drexciya, ‏(12 דק')
2009, Me Broni Ba, (my white baby) ‏(22 דק')
2008, Boyant: A Michael Jordan in a Speedo is Far Beyond the Horizon, ‏(4 דק')
2008, Revealing Roots, ‏(9 דק')
2007, Intermittent Delight, ‏(5 דק')
2006, Tea 4 Two ‏(2 דק')
2005, Ajube Kete, ‏(6 דק')
לקריאה נוספת

Agyeman, Erica. "Akosua Adoma Owusu: Exploring 'Threeness", The International Review of African American Art 24.3 (2013), 11-13.
Owusu, Akosua Adoma, and Adwoa Adu-Gyamfi. 2009. Me broni ba. New York, NY: Cinema Guild.
Kendall, Nzingha, "Commentary: Haunting in Akosua Adoma Owusu's Short Experimental Films". 2013. Black Camera
שריע

שריע או שריני היה משיח שקר שנולד בסוריה ועלה לארץ ישראל בשנת ד'ת"פ (719-720).
שריע שעמד בראש כת משיחית שכפרה בדברי חז"ל, ביטל את התפילות והתיר לאכול טרפות ולשתות יין נסך. כמו כן הוא ביטל גם יום טוב שני של גלויות ושינה את דיני המשפחה בישראל. שריע הבטיח למאמיניו כי ימגר את השלטון המוסלמי בארץ ישראל וגרם למאמינים רבים להתקבץ תחתיו, ויש שהגיעו אף מספרד וממדינות המערב. בסופו של דבר תפס אותו הח'ליפה יזיד השני ושפט אותו. שריע ניסה להציל עצמו בטענה כי רק הוליך שולל את היהודים אך הח'ליפה הרג אותו.
מותו הוביל לגל של גזירות מצד הממשל האיסלאמי בארץ נגד הקהילות היהודיות. הוא גם השאיר קבוצה גדולה של יהודים שהפסיקו לשמור מצוות ורצו לחזור בתשובה. הבקשה עוררה מחלוקת בין הגאונים, אם יש לקבלם חזרה ללא תנאים, או שעליהם לעבור גיור (בשל התנהגותם כגויים בפרהסיה). רב נטרונאי בן נחמיה גאון החליט לקבל את אלה ששימרו את דיני הטהרה בתנאי שיחזרו בתשובה, אך לגבי אלו שילדיהם ממזרים, אין לקבלם חזרה מחשש לטומאה.
שמו ככל הנראה היה במקור סרנוס כפי שמופיע בכרוניקה הלטינית מהמאה השמינית בספרד.
לקריאה נוספת

גרשום הרפנס, עידן התלמוד (עמ' 233) הוצאת פלדהיים, ירושלים - ניו יורק, ה'תשס"ג
הערות שוליים

1 2  רפאל מהלר, הקראים: תנועת־גאולה יהודית בימי־הביניים, ספרית פועלים, 1949, עמ' 118-116
↑  עודד עיר-שי, מומר כיורש בתשובות הגאונים — יסודותיה של פסיקה ומקבילותיה במשפט הנכרי, שנתון המשפט העברי של המכון לחקר המשפט העברי יא/יב, 1984, עמ' 436
ערך זה הוא קצרמרבנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארצן

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  שרלוט פרקינס גילמן 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 הוצאה:  Forerunner, Pantheon Books 
 תאריך הוצאה:  1915 
 סדרה
 ספר קודם:  Moving the Mountain 
 הספר הבא:  With Her in Ourland 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002296937
 
"ארצן" הוא רומן אוטופי משנת 1915, מאת הסופרת והפעילה הפמיניסטית שרלוט פרקינס גילמן. הספר מתאר חברה מבודדת ובה נשים בלבד, אשר מתרבות באמצעות רבייה א-מינית. כתוצאה מהעדר יחסי מין ויחסי כוח מגדריים, נוצר סדר חברתי אידיאלי: נעדר מלחמה, סכסוכים, וכיבוש. הספר פורסם לראשונה בפרקים בכתב העת The Forerunner, מגזין שנערך ונכתב על ידי גילמן בין 1909 ל-1916. הספר הוא הכרך השני בטרילוגיה האוטופית של גילמן; קדם לו  Moving the Mountain ‏(1911), ואחריו בא, With Her in Ourland ‏ (1916). "ארצן" לא יצא לאור כספר עד 1979.
הדמויות

עלימה: אחת משלוש הנשים הצעירות שפוגשות את החוקרים בהגיעם לארצן. עלימה נישאת לטרי, עמו יש לה יחסים סוערים, שנגמרים כאשר הוא מנסה לאנוס אותה.
סליס: אחת משלוש הצעירות שפוגשות את החוקרים ביער. היא נישאת לג'ף, זה שאוהד ביותר את ארצן מבין הגברים. היא מבולבלת מהתעקשותו של ג'ף להתייחס אליה כאילו היא חלשה ממה שהיא. היא האישה הראשונה להרות בעזרת גבר מאז נעלמו הגברים מארצן.
אלדור: הצעירה השלישית שפגשה את הגברים ביער. היא מתאהבת בוואן, המספר, ולהם גם היחסים המוצלחים ביותר מבין הזוגות. היא מסכימה לעזוב את ארצן כשוואן מרגיש מחויב ללוות את טרי, שהוגלה, ומבטיחה לנשות ארצן לדווח על העלום בחוץ.
ונדיק "ואן" ג'נינגס: אחד משלושת החוקרים שמוצאים את ארצן, שהוא גם המספר. ואן הוא סוציולוג, וגם הפילוסוף של הקבוצה, המגלה את ההבנה הגדולה ביותר מבין הגברים לגבי אופייה וטיבה של ארצן. למרות קשיי ההסתגלות שלו לחברה בה נשים הן לא "נקבות" או "המין החלש", אלא בנות אדם עצמאיות ומצליחות, הוא משוכנע שיש לעולם ממנו בא הרבה מה ללמוד מחברת הנשים.
ג'ף מרגרייב: חברו של ואן ושותפו למסע, ג'ף הוא רופא ובוטנאי, וכן ג'נטלמן דרומי מהדור הישן, הרואה בנשים אובייקטים לסגידה והגנה. רעיונות אלו מאותגרים על ידי הנשים של ארצן, וכשהוא מתאהב בסליס, הוא מתקשה להתייחס אליה כאל שווה. עם זאת, ג'ף הופך לאוהד נלהב של ארץ הנשים, ובוחר להישאר בה, במיוחד לאחר שהוא מגלה שסליס הרה.
טרי ניקולסון: טרי הוא הכוח המניע של מסע גילוי הארצות אליו יצאו השלושה, ובעל האופי הדומיננטי ביותר. הוא רואה בעצמו כובש לבבות, ומתגאה בהתמחותו בהבנת "המוח הנשי". טרי הוא שוביניסט קלאסי, הסבור כי נשים נועדו להיות כפופות לגברים, ושבסתר ליבה כל אישה מחפשת להישלט על ידי גבר. המפגש עם נשות ארצן, שכלל אינן זקוקות לגברים, מוציא אותו משיווי משקל, והוא מגיב בצורה אלימה, ומנסה לאנוס את עלימה, בת זוגו.
מואדין, סומל, וזאבה: נשים מבוגרות וחכמות, שממונות ללמד את הגברים את שפתן ואורח חייהן. מואדין אחראית על טרי, ונוהגת בו בסבלנות גדולה. טרי סבור שהוא מצליח להערים על מואדין, אך מגלה שכל הזמן היא הייתה מודעת לכל תחבולותיו, ושהיא מתייחסת אליו בסובלנות כמו לילד, ושהיא משועשעת מההתנשאות שלו עליה. סומל אחראית ללמד את ואן, ואף על פי שהוא מנסה להסתיר ממנה עובדות רבות לגבי העולם שלו, היא מצליחה לראות מבעד לעשן ומקבלת תמונה מדויקת של העולם המודרני. זאבה מלמדת את ג'ף, אשר כהרגלו מנסה לשבץ אותה בתפקיד מוכר לו, ואומר שהיא מזכירה לו את דודתו.
ניתוח פמיניסטי

"ארצן" הוא ספר משמעותי לפמיניזם במספר רבדים. אחד מהם הוא התוויית פילוסופיה כלכלית—שהורחבה בספר העיון שפרסמה גילמן מאוחר יותר, "נשים וכלכלה"—שדוחה את התלות "הבלתי טבעית" של נשים על מפרנסים גברים. רובד נוסף הוא הארת זרקור על כך שהנשים חוות לא רק חופש כלכלי אלא פריחה תרבותית וקוגניטיבית עם הסרתם של גברים מחייהן. גילמן עצמה תיארה חברה נטולת גברים כהדגמה של תמות אלו, אך הרעיון של פמיניזם בדלני, שצמח החל משנות ה-60 בגל השני של הפמיניזם, נשען על רעיונות דומים לאלו של גילמן.
כמו העולם האוטופי שדמיינה גילמן, גם זרמים רבים של פמיניזם נשענים על רעיונות של שיתופיות ואי-אלימות, אף על פי שהיעדר גזע בעולמה של גילמן אינו עולה בקנה עם אותם זרמים. בעולם זה היא מדגישה כיצד הבדלים מגדריים הם בעיקר עניין של חיברות, ומבקרת במיוחד את נושא תפקידי המגדר בחברה, ובנישואים בפרט.
בביקורת פמיניסטית מודרנית, חוקרות מציינות שבעולמה, גילמן החליפה סוג אחד של דיכוי בסוג אחר, כאשר היא מאדירה אמהות ברמה שמכפיפה נשים אליה, ואף מתנגדת בתוקף להפלות. גישות אלה, וכן מרכוז חיי החברה סביב ילדים, עדיין קושרת נשים לתפקידים ביולוגיים ללא זכות החלטה מצידן.
הוצאה לאור

December 1915, The Forerunner (magazine)
April 1979, United States, Pantheon Books, ISBN 0-394-73665-6 (trade paperback)
March 1986, Great Britain, The Women's Press, ISBN 0-7043-3840-8 (paperback)
May 1992, Great Britain, The Women's Press, ISBN 0-7043-3840-8 (trade paperback)
July 1992, United States, Signet Books, ISBN 0-451-52562-0 (paperback) collection: Herland and Selected Stories
September 1998, United States, Dover Publications, ISBN 0-486-40429-3 (trade paperback)
November 2001, Great Britain, The Women's Press, ISBN 0-7043-4700-8 (trade paperback)
June 2008, Canada, LibriVox, audio (MP3)
June 2008, United States, Project Gutenberg, #32, (ebook)
November 2012, Canada, Broadview Press, ISBN 9781551119878
הוצאה לאור בעברית: הוצאת אסטרולוג, שנת 2002. תרגום: הדס וייס
הערות שוליים

↑  Herland: the forgotten feminist classic about a civilisation without men, Lindy West, The Guardian, March 30 1015
↑  Egan, Kristen R. (2011). "Conservation and Cleanliness: Racial and Environmental Purity in Ellen Richards and Charlotte Perkins Gilman". Women's Studies Quarterly. 39 (3): 77–92. נבדק ב-2017-07-01.
↑  Weinbaum, Alys (2001). "Writing Feminist Genealogy: Charlotte Perkins Gilman, Racial Nationalism, and the Reproduction of Maternalist Feminism". Feminist Studies. 27: 271–302.
↑  Gilman, Charlotte Perkins (1998). Women and Economics: A Study of the Economic Relation between Men and Women as a Factor in Social Evolution. Boston, MA.
↑  FUSCO, KATHERINE (2009). "SYSTEMS, NOT MEN: PRODUCING PEOPLE IN CHARLOTTE PERKINS GILMAN'S "HERLAND"". Studies in the Novel. 41 (4): 418–434.
↑  Gender Equality in Gilman’s Herland, AMERICAN FUTURES, February 14' 2013
↑  Evans, Lynne (2014).
↑  Evans, Lynne (2014). ""You See, Children Were the—the Raison D'être": The Reproductive Futurism of Charlotte Perkins Gilman's Herland". Project Muse.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012281996605171  GND: 4446114-8  VIAF: 188294065   WorldCat (עם VIAF): 188294065
פאול קלה

ערך זה עוסק בצייר פאול קלה. אם התכוונתם לבלשן וחוקר המקרא, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  18 בדצמבר 1879 מינכנבוכזיי, שווייץ 
 פטירה:  29 ביוני 1940 (בגיל 60) מורלטו, שווייץ 
 מקום קבורה:  Schosshalden cemetery 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה למוזיקה ולאמנות הבמה בשטוטגרט  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן 
 תקופת הפעילות:  1899–1940 (כ־41 שנים) 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם, באוהאוס, פוינטיליזם, סוריאליזם, שדות הצבע 
 הושפע על ידי:  ג'יימס אנסור, פבלו פיקאסו, Artistry of the Mentally Ill 
 יצירות ידועות:  אגדת הביצה, Twittering Machine, אנגלוס נובוס 
 בן או בת זוג:  Lily Klee 
 חתימה:   
 
אנגלוס נובוס, רישום מאת קלה
פּאוּל קְלֶה (בגרמנית: Paul Klee‏; 18 בדצמבר 1879 – 29 ביוני 1940) היה צייר שווייצרי.
קלה השתמש בסגנונות רבים בעבודותיו, בדרך כלל בסוריאליזם והיה מאחרוני הציירים בז'אנר הקוביזם. מקובל לומר שבאמנותו המופשטת של קלה, כמו גם ביצירותיהם של הציירים קנדינסקי ופיקאסו, הוא פיתח לעצמו שפה ואוצר מילים משל עצמו, שפה של צורות, סמלים וצבעים, שאפשרו לבטא את חזונו הפנימי.
ביוגרפיה

קלה נולד בעיר מינכן-בוכזי שבשוויץ. החל את דרכו האמנותית בלימודים באקדמיה לאמנות במינכן, שם נחשף להשפעות מהתנועה האימפרסיוניסטית והפוביסטית ובהמשך הצטרף לתנועת "הפרש הכחול" ושימש כמרצה בבית הספר לאמנות ולעיצוב באוהאוס בגרמניה, שם השפיע רבות על תלמידיו ועמיתיו. קלה סבל ממחלת עור קשה בשנותיו האחרונות, אך המשיך ליצור עד יום מותו.
ראו גם

קוביזם
אגדת הביצה ציור מעשה ידי קלה
לקריאה נוספת

פאול קלה - 1940-1879, מאת: סוזנה פרטש, הוצאת ספרי טאשן
גבירתי הנאווה (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  גבירתי הנאווה 
 בימוי:  ג׳ורג׳ קיוקור 
 הופק בידי:  ג'ק וורנר 
 תסריט:  פרדריק לאו   אלן ג'יי לרנר
 עריכה:  ויליאם זיגלר 
 שחקנים ראשיים:  רקס הריסון   אודרי הפבורן   סטנלי הולוויי   וילפריד הייד-וייט   גלדיס קופר
 מוזיקה:  פרדריק לאו 
 צילום:  הארי סטרדלינג 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר, Warner Bros. Pictures 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  21 באוקטובר 1964 ישראל19 בדצמבר 1964
 משך הקרנה:  171 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מוזיקלי, סרט דרמה, סרט רומנטי, קומדיה רומנטית 
 מקום התרחשות:  לונדון 
 תקופת התרחשות:  המאה ה־20, התקופה האדוארדית 
 תקציב:  17 מיליון דולר
 הכנסות:  $72,000,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   myfairlady
 פרסים:  8 פרסי אוסקר   3 פרסי גלובוס הזהב   פרס באפט"א
 תרגום לעברית:  ירושלים סגל (הפצה מקורית)
 דף הסרט ב־IMDb
 
גבירתי הנאווה (באנגלית: My Fair Lady) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1964 בבימויו של ג'ורג' קיוקור. הסרט הוא עיבוד קולנועי המבוסס על מחזם של פרדריק לאו ואלן ג'יי לרנר בעל אותו שם, המחזה "פיגמליון" של ג'ורג' ברנרד שו וסרט בעל אותו שם משנת 1938. הסרט מגולל את סיפורו של פרופסור הנרי היגינס (רקס הריסון) המנסה ללמד את אלייזה דוליטל (אודרי הפבורן) לדבר אנגלית במשלב גבוה.
הסרט זכה בשמונה פרסי אוסקר כולל הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והשחקן הטוב ביותר.
התפקיד הראשי של אלייזה דוליטל יועד במקור לג'ולי אנדרוז, אלייזה דוליטל הבימתית, אך מפיקי הסרט חיפשו כוכבת, שם "נוצץ" יותר לתפקיד אלייזה. אנדרוז, שנעלבה עקב הוצאתה מההפקה, השתתפה בסרט מצליח אחר באותה שנה - סרטו של וולט דיסני, "מרי פופינס". הנקמה המתוקה של אנדרוז באה כשזכתה באותה שנה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, בעוד ש"גבירתי הנאווה" כלל לא היה מועמד בקטגוריה זו. בסופו של דבר ניתן התפקיד לשחקנית אודרי הפבורן. עקב העובדה שלא ידעה לשיר החליטו המפיקים במבצע סודי ביותר כי השירים יוקלטו על ידי הזמרת מארני ניקסון. פלייבק לא היה מקובל בזמנו והסוד נשמר שנים רבות.[דרוש מקור]
עלילה

העלילה מתרחשת בלונדון בשנת 1912. הנרי היגינס הוא פרופסור מבריק, מתבודד ושקוע בעולמו, בלשן בעל שם ומומחה לפונטיקה. ערב אחד, בפתח בית האופרה המלכותי, בשעת גשם שוטף, נתקל היגינס במוכרת פרחים בשם אלייזה דוליטל, שדיברה במבטא קוקני כבד. מבטא קוקני הוא אנגלית עממית המדוברת בדרום לונדון, ונחשב קשה מאוד להבנה. היגינס מתערב עם עמיתו קולונל פיקרינג, גם הוא בלשן, שתוך זמן קצר יצליח לשנות את שפתה העממית של הנערה ולהפוך אותה ל"ליידי אנגלית" בעלת מבטא והיגוי מושלמים. אלייזה, ששמעה את היגינס נותן לקולונל את שמו וכתובתו, מגיעה למחרת לביתו ומבקשת ללמוד הגייה אנגלית תקינה כדי שתוכל לעבוד בחנות פרחים ולא למכור פרחים ברחוב.
לאחר חודשים של אימונים מפרכים, רוכשת אלייזה את המבטא הנכון, ומשתלבת היטב במפגש חברתי של חוג מכריה רמי-המעלה של אימו של היגינס, ובהמשך בנשף של החברה הגבוהה. בסופו של דבר, במקביל להתפתחות הבלשנית, מתפתחים רגשות שונים בין אלייזה לפרופ' היגינס.
צוות שחקנים

רקס הריסון - פרופסור הנרי היגינס
אודרי הפבורן (מארני ניקסון שרה) - אלייזה דוליטל
סטנלי הולוויי - אלפרד דוליטל
וילפריד הייד-וייט - קולונל יו פיקרינג
גלדיס קופר - גברת היגינס
ג'רמי ברט (ביל שירלי שר) - פרדי ווינסטופד-הייל
תיאודור ביקל - זולטן קרפטי
מונה וואשבורן - גברת פיירס
איסובל אלסום - גברת ווינסופד-הייל
ג'ון הולנד - משרת
קוויני לאונרד - עובר אורח קוקני
פסקול

המנצח על כל הרצועות בפסקול הוא אנדרה פרווין.
"Overture"
"Why Can't the English? / למה זה האנגלים אינם לומדים אנגלית" - היגינס
"Wouldn't It Be Loverly? / יופי לי" - אלייזה והפועלים
"An Ordinary Man / אני אדם רגיל מאוד" - היגינס
"With a Little Bit of Luck / עם טיפ-טיפת מזל" - אלפרד, הארי וג'יימי
"Just You Wait / עוד תראה" - אלייזה
"Servants Chorus / מקהלת המשרתים" - גברת פיירס והמשרתים
"The Rain in Spain / ברד ירד בדרום ספרד" - היגינס, אלייזה ופיקרינג
"I Could Have Danced All Night / הלילה טוב לרקוד" - אלייזה וגברת פיירס
"Ascot Gavotte / המירוץ באסקוט"
"Ascot Gavotte (Reprise) / המירוץ באסקוט (חזרה)"
"On the Street Where You Live / ברחוב בו את גרה" - פרדי
"Intermission"
"Transylvanian March"
"Embassy Waltz"
"You Did It / ניצחת" - היגינס, פיקרינג גברת פיירס והמשרתים
"Just You Wait (Reprise) / עוד תראה (חזרה)" - אלייזה
"On the Street Where You Live" (Reprise) / ברחוב בו את גרה (חזרה) - פרדי
"Show Me / בוא כבר" - פרדי ואלייזה
"Wouldn't It Be Loverly" (reprise) / יופי לי (חזרה) - אלייזה והפועלים
"Get Me to the Church on Time / שרק נבוא לכנסייה בזמן" - אלפרד, הארי וג'יימי
"A Hymn to Him (Why Can't A Woman Be More Like a Man?) / המנון לגבר" - היגינס ופיקרינג
"Without You / בלעדיך"- היגינס ואלייזה
"I've Grown Accustomed to Her Face / כבר התרגלתי לדמותה" - היגינס
"Finale"
בשנת 2000, המכון הסרטים האמריקאי דירג את השיר "I Could Have Danced All Night" ‏ שבוצע על ידי מארני ניקסון במקום ה-17 ברשימת ברשימת השירים הטובים ביותר בסרטים. בנוסף השירים "I've Grown Accustomed to Her Face" שבוצע על ידי רקס הריסון ו-"The Rain in Spain" שבוצע על ידי רקס הריסון, מארני ניקסון ווילפריד הייד-וייט היו מועמדים לרשימה.
פרסים ומועמדויות

הסרט זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב; הסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי, הבמאי הטוב ביותר והשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי. ובשתי מועמדויות; השחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי ושחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע. בנוסף הסרט זכה בפרס באפט"א לסרט הטוב ביותר ובמועמדות לפרס בקטגורית השחקן הטוב ביותר.
בשנת 1998, מכון הסרטים האמריקאי דירג את הסרט במקום ה-91 ברשימת הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים. אולם, במהדורה של שנת 2007 הסרט נותר רק מועמד לרשימה.
פרסים ומועמדויות > פרס אוסקר

הסרט זכה בשמונה פרסי אוסקר:
פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר
פרס אוסקר לקול הטוב ביותר
פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר
פרס אוסקר לעיצוב התפאורה הטוב ביותר
פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר
בנוסף, הסרט היה מועמד לארבעה פרסים:
פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר
פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר
רימייק

בשנת 1995, מנהלי פוקס המאה ה-20 התלבטו לעשות רימייק מצויר לסרט "אנסטסיה" משנת 1956 או לסרט "גבירתי הנאווה". לבסוף, הם הכריעו לטובת הראשון שיצא ב-1997 והפך להיות אחד הסרטים הרווחים ביותר לשנה זו.
ביוני 2008, דווח שהשחקנים קולין פירת' וקירה נייטלי יגלמו את היגינס ואלייזה בהתאמה בסרט מאותחל שהיה אמור לצאת ב-2010 על ידי סרטי קולומביה. בנוסף, דווח כי אמה תומפסון תכתוב את התסריט. בדצמבר 2009, נבחר ג'ון מאדן לביים את הסרט.
ג'ורג' קלוני ובראד פיט ניסו לקבל את התפקיד של היגינס, אך לבסוף ויתרו על התפקיד לטובת פירת'. במרץ 2010, דווח שקארי מאליגן תחליף את נייטלי בתפקיד אלייזה.
במאי 2014 דווח כי הרימייק לא ייצא לפועל.
ארמה בומבק

| --- | --- |

 לידה:  21 בפברואר 1927 בלברוק, ארצות הברית 
 פטירה:  22 באפריל 1996 (בגיל 69) סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות וודלנד 
 השכלה:  אוניברסיטת דייטון 
 תקופת הפעילות:  1964 – אפריל 1996 (כ־32 שנים) 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של נשות אוהיו (1980) 
 
ארמה לואיז בומבק (באנגלית: Erma Louise Bombeck; 21 בפברואר 1927 - 22 באפריל 1996) הייתה פובליציסטית הומוריסטית וסופרת אמריקאית. היא התפרסמה בעיקר בזכות הטור ההומריסטי שכתבה, "At Wit's End", אשר מתאר את חייה של עקרת בית בפרברים. מאמצע שנות השישים עד אמצע שנות התשעים כתבה בומבק כ-4,000 טורים לעיתון, אשר התפרסמו בכ-900 עיתונים וכתבי עת ברחבי ארצות הברית וקנדה. נוסף על כך, היא פרסמה 15 ספרים, רובם הפכו לרבי מכר, והשתתפה במשך 11 שנים בתוכנית "בוקר טוב אמריקה".
קורות חיים > שנים מוקדמות

נולדה בשם ארמה לואיז פיסטה בעיירה בלברוק (אנ'), אוהיו, למשפחה ממעמד עובדים, וגדלה בעיר דייטון. משפחתה כללה את אמה ארמה היינס, אביה קאסיוס אדווין פיסטה, אשר עבד כמפעיל מנוף, והאחות למחצה תלמה. בגיל 9, נפטר אביה מהתקף לב.
בומבק החלה לעסוק בכתיבה בבית הספר היסודי, בו כתבה טור הומוריסטי לעיתון בית הספר. בהמשך, למדה בתיכון המקצועי פארקר (כיום פטרסון).
בשנת 1942, במקביל ללימודיה, החלה בומבק את הקריירה שלה בעיתון החדשות היומי של דייטון, דייטון הראלד (אנ'), כקצרנית, וביצעה משימות עיתונאיות קטנות. במהלך עבודתה בעיתון ראיינה את שירלי טמפל, שביקרה בדייטון לצורך הפקת סרט. הראיון התפרסם וזיכה את בומבק בעשרה דולר ובפרס מצוות העיתון על כתבת השבוע.
לאחר מכן, החלה בומבק את לימודיה באוניברסיטה של דייטון, אצל פרופסור טום פרייס. הוא היה הראשון שהאמין בה וביכולת הכתיבה שלה ואמר לה "You can write". בהשראתו, היא החלה לכתוב למגזין הסטודנטים באוניברסיטה The Exponent, וכן לעיתון הסטודנטים UD News. במקביל לכך עבדה בחנות הכלבו של רייק (אנ') בכתיבת טקסטים הומוריסטיים לעלון החברה, ובכסף שהרוויחה מימנה את לימודיה. ב-1949 סיימה עם תואר באנגלית.
בשנת 1981 קיבלה מהאוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד, ולאחר מכן אף כיהנה במועצת הנאמנים שלה.
קורות חיים > משפחה

בשנת 1949 התחתנה עם ויליאם לורנס "ביל" בומבק, שעבד כמורה בתיכון ומאוחר יותר גם כמנהל. נאמר לבומבק שלא תוכל להביא ילדים, לכן ב-1953 אימצו הזוג את בטסי. בחמש השנים שלאחר מכן עברה בומבק ארבעה הריונות. שניים מתוכם הצליחו ונולדו להם שני בנים, אנדרו ב-1955 ומת'יו ב-1958.
בשנת 1959 עברה משפחת בומבק לסנטרוויל, אוהיו. המשפחה גרה שם עד 1968. כיום הבית הוא חלק מהמרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. משנת 1971 ועד מותה גרה בומבק בעמק גן עדן (אנ'), פניקס, אריזונה.
קורות חיים > מוות

בומבק סבלה מסרטן השד וכריתת שד ב-1992, ולאחר מכן גם ממחלת כליות תורשתית. היא סירבה להשתמש בפרסום שלה על מנת לזכות בקדימות בתור להשתלת כליה. בומבק נפטרה ב-22 באפריל 1996 במרכז הרפואי סן פרנסיסקו, עקב סיבוכים בניתוח השתלת כליה. היא קבורה בבית העלמין Woodland Cemetery and Arboretum, דייטון, אוהיו.
קריירה > טור "At Wit's End"

בשנת 1964 החלה בומבק לכתוב טור שבועי לעיתון המקומי קטרינג-אוקווד טיימס (אנ') עבור 3 דולר. שנה לאחר מכן, החלה לכתוב לכתב העת היומי של דייטון, דייטון הראלד (אנ') שני טורים שבועיים עבור 50 דולר. כעבור שלושה שבועות הטור צורף לסוכנות ידיעות ארצית והופץ ל-36 עיתונים בארצות הברית, במתכונת תלת-שבועית.
הטור, אשר נקרא "At Wit's End" ותיאר רגעים מחייה של עקרת בית בפרברים, זכה ל-30 מיליון קוראים ב-900 עיתונים ברחבי ארצות הברית וקנדה. בין השאר הופיע בניו יורק טיימס.
קריירה > טלוויזיה

בין השנים 1975–1986 השתתפה בומבק פעמיים בשבוע בתוכנית הבוקר "בוקר טוב אמריקה" של רשת הטלוויזיה האמריקאית ABC. נוסף על כך, היא כיכבה בסדרת טלוויזיה קצרה שהיא עצמה יצרה וביימה ומבוססת על חיי המשפחה שלה, בשם "Maggie".
פעילות קהילתית

בשנת 1978 מונתה בומבק לוועדה המייעצת לנשיא בענייני נשים, שעסקה בתיקון החוקתי לשוויון זכויות. התיקון הוגש לאשרור בקונגרס האמריקאי ב-1972 ותאריך האישור הסופי שלו נקבע ל-1979. בומבק ייצגה את קולן של עקרות הבית, באמונה כי נשים זכאיות לקבל יחס שווה לזה של גברים על עבודתן ותרומתן לחברה. היא קיבלה ביקורות חלוקות על פעילותה, וכמה חנויות ספרים אף הפסיקו למכור את ספריה. התיקון החוקתי לא אושר בסופו של דבר, וזו הייתה אחת האכזבות הגדולות ביותר בחייה של בומבק.
בשנת 1989 פרסמה בומבק את ספרה "I Want to Grow Hair, I Want to Grow Up, I Want to Go to Boise", אשר מבוסס על ראיונות שערכה עם ילדים חולי סרטן שהבריאו. היא תרמה את כל ההכנסות מהספר, וכן 1.5 מיליון דולר נוספים למחקר הסרטן. ב-1990, זכתה במדליית כבוד של האגודה האמריקאית לסרטן.
מורשת

פעמיים בשנה מתקיימת באוניברסיטת דייטון סדנת כתיבה בת מספר ימים לזכרה של בומבק. הסדנה הוקמה לראשונה בשנת 2000, בעזרתו של ביל בומבק. משתתפים בה מדי שנה קרוב ל-350 כותבים, אשר מגיעים מרחבי ארצות הברית, קנדה ומדינות נוספות. הסדנה כוללת הרצאות וסדנאות בנושא הומור, כתיבה, פרסום ושיווק ועוד, ומארחת הומוריסטנים וסופרים מפורסמים.
ספרים

כמו טוריה, גם ספריה של בומבק מאופיינים בהומור רב ובשנינות, ומעניקים לקוראים נקודת מבט הומוריסטית על נושאים יומיומיים כגון חיי נישואין, חיים בפרברים, גידול ילדים ועוד. ספריה זכו להצלחה רבה, ועשרה מהם אף הופיעו ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
(At Wit's End, Doubleday (1967
(Just Wait Until You Have Children of Your Own, Doubleday (1971
(I Lost Everything in the Post-Natal Depression, Doubleday (1974
(The Grass Is Always Greener Over the Septic Tank, McGraw-Hill (1976
(If Life Is a Bowl of Cherries, What Am I Doing in the Pits?, McGraw-Hill (1978
(Aunt Erma's Cope Book, McGraw-Hill (1979
(Motherhood: The Second Oldest Profession (1983
(Family — The Ties That Bind ... and Gag! (1987
(I Want to Grow Hair, I Want to Grow Up, I Want to Go to Boise (1989
(When You Look Like Your Passport Photo, It's Time to Go Home (1991
(A Marriage Made in Heaven ... or Too Tired for an Affair (1993
(All I Know about Animal Behavior I learned in Loehmann's Dressing Room, ISBN 0060177888 HarperCollins (1995
(Forever, Erma: Best-Loved Writing from America's Favorite Humorist, Andrew McMeel Publishing (1996