התקופה העות'מאנית בארץ ישראל
המאה ה-19 והמאה ה-20

גם במאה ה-19 המשיך השלטון העות'מאני לסבול מבעיות ביורוקרטיה ושחיתות. מיעוט האוכלוסייה והמצב הכלכלי הירוד הביא לירידה בהכנסות ממסים והשלטון לא ראה הצדקה בהשקעות לטובת האוכלוסייה. מושלי הסנג'קים וראשי הערים גבו מיסים מופקעים והיו שמרדו והכריזו על עצמאותם. כמה משפחות נכבדות מוסלמיות – משפחות טוקאן, ג'ראר ועבד אל אדר[דרושה הבהרה] – ניצלו את חולשת השלטון העות'מאני והשתלטו על סנג'ק שכם. הם ניהלו מאבק מוצלח נגד נפוליאון בפלישתו לארץ והפכו את הר השומרון לאזור עצמאי. השלטון העות'מאני נאבק לחיסול העצמאות המקומית, אך ללא הצלחה. במשך שנים רבות בין 1799 ל-1840, המשפחות ניהלו בינן מאבקים על השליטה בשומרון. בהרי יהודה השתלטה משפחת אבו ע'וש על הדרך הראשית לירושלים וגבתה "דמי מעבר" גבוהים מצליינים נוצרים, עולי רגל יהודים ושיירות סוחרים.
בשנת 1831 פלש לארץ הצבא המצרי בפיקודו של אבראהים פאשא, בנו של מוחמד עלי, ששלט מטעם הסולטאן במצרים, וכבש אותה. הכיבוש המצרי נמשך מ-1831 עד לראשית 1841. בתחילה ניהל איברהים פשה מדיניות מתונה כדי לרכוש את אהדת האוכלוסייה והמנהיגות המקומית. הוא ביטל את החלוקה למחוזות והשליט שלטון ריכוזי ודפוסי שלטון מודרניים. הוא השליט בארץ סדר וביטחון על ידי בלימת פשיטות הבדואים, והחזרת הביטחון לערים ולדרכים וחיסול ההתנכלויות לפלאחים. הכיבוש המצרי גרם לשינוי דמוגרפי מהותי. עשרות אלפי מצרים התיישבו בכפרים ובערים, בייחוד בשפלת החוף שהייתה למעשה ריקה. לדוגמה ביישוב ערב-אוּפּי בוואדי חוורה (עמק חפר) והיישוב ערב-דמארה באזור חדרה; שכונות מצריות אחדות ביפו וכפרים בסביבתה, כגון פג'ה, סומייל, ג'לג'וליה, אמלבס (פתח תקווה), קוּבֵּיבּה (כפר גבירול); תושבי קטרה (גדרה) באו בתקופה זו מלוב; בוואדי עארה ודרומית לו, התיישבו מאות משפחות של מהגרים מצריים בכפרים עארה, ערערה, כפר קרע, כפר קאסם, טייבה, קלנסווה, אום אל-פחם ואחרים. כדי לממן את פעולות השלטון הכביד איברהים פשה את עול המיסים, והם נגבו באכזריות ועוררו התנגדות. השלטון המצרי נתקל בהתנגדות לא רק בשל מדיניות המיסוי, אלא גם בשל הגיוס הכפוי לצבא, ובמאי 1834 פרץ "מרד הפלאחים", שהפך למרד כללי נגד השלטון המצרי. המרד דוכא באכזריות אבל השלטון העות'מאני לא היה מסוגל לסלק את המצרים. איברהים פשה שלט בארץ ישראל עד פברואר 1841 ורק בהתערבות המעצמות נסוג בחזרה למצרים. בתמורה לסיוע המעצמות האירופאיות חתמו העות'מאנים על הסכמי קפיטולציות אשר פגעו בריבונותם ובסמכותם האימפריאלית, והיו ביטוי לחולשתה ההולכת והגוברת של האימפריה מול מעצמות אירופה.
לאחר נסיגת הצבא המצרי החל השלטון העות'מאני להתאושש בהדרגה ולהנהיג רפורמות על פי המודל האירופאי. תפקידי המושלים הוגבלו ושיטת המינהל הפאודלי בוטלה. בשנת 1864 החליט "השער הנשגב" – השלטון המרכזי בקושטא, לארגן מחדש את המנהל והמשטרה וחילק את הארץ לשתי יחידות מנהליות שונות: וילאייט ביירות ווילאייט דמשק. וילאייט בירות כללה את סנג'קים (מחוזות) שכם, עכו וביירות, ווילאייט דמשק כללה את סנג'קים חורן, אל כרך, דמשק וירושלים. ארבעה מהסנג'קים העות'מאנים חופפים כמעט לגבולות המנדט הבריטי: סנג'ק עכו וסנג'ק שכם – שניהם כפופים לווילאייט ביירות, והסנג'קים של ירושלים ועזה אוחדו למתצרפליק (בירת מחוז קטן) ירושלים, שהוכפף ישירות לשלטון המרכזי באיסטנבול.
משנות ה-70 החל השלטון העות'מאני שהתאושש להחזיר את שליטתו באזור ולרסן את הבדואים אבל לא תמיד בהצלחה. מעשי השוד והביזה שלהם נמשכו עד לסיומו של השלטון העות'מאני. ארבע משלחות צבאיות נשלחו לנגב בין 1870 ל-1891. ב-1900 הוקמו מרכזים מנהליים בצפון ובדרום, בהם באר שבע, כדי לפקח על התנהגות הבדואים, והבעלות על אדמות בחלק מהאזורים שהבדואים השתלטו עליהם הועברה לסולטאן והן עובדו באמצעות אריסים.
רק לקראת שלהי המאה ה-19 החל השלטון לפעול למען הפיתוח הכלכלי על ידי תמיכה בהשקעות: הקמת בנק לחקלאות ב-1888, מתן הקלות במיסים למשקיעים, הקמת משרד ממשלתי ליערות, מחצבים וחקלאות ב-1893, שיפור הסניטציה, תשתיות הדואר, טלגרף, שיפור התחבורה על ידי הכנסת השימוש ברכבות, שיפור מערכת הדרכים, הקמת מערכת להדברת מזיקים ועוד. פעולות אלה הביאו לשינויים רבים בתחום הכלכלי. התוצר הגולמי לנפש עלה, רמת החיים עלתה ותמותת התינוקות פחתה. כן הייתה עלייה בתוחלת החיים ובריבוי הטבעי.
להאצה בצמיחה הכלכלית היו מספר גורמים:
התפתחות השוק העולמי והתחרות בין המעצמות שהתנהלה גם בארץ ישראל העות'מאנית.
העלייה היהודית שלוותה בהזרמת הון להשקעות בארץ על ידי הברון רוטשילד, היישוב היהודי המתפתח וגורמים ממשלתיים ועסקיים מאירופה. יבוא ההון תרם להיווצרות מאזן כלכלי חיובי בראשית המאה ה-20.
הקמת קווי תחבורה סדירים בין הארץ לאירופה והפעילות של מסיונים, קונסוליות אירופאיות ומוסדות דת שונים שעודדו עולי רגל ותיירים לבקר בארץ, וכן יצוא ויבוא של סחורות. גם להשלמת חפירת תעלת סואץ היה חלק נכבד בהתפתחות הסחר.
שיפור המנהל, הביטחון והשיפוט, שיצר תנאים להתפתחות כלכלית ופיתוח התחבורה היבשתית בארץ על ידי סלילת כבישים, הנחת מסילות ברזל ושירות רכבות שתרמו לפיתוח הסחר הפנים ארצי ועם ארצות חוץ.
המעבר מדגש על יצוא לפיתוח היבוא וקשירת הארץ לשווקים בין-לאומיים. היבוא נבע מגידול הביקוש בארץ למוצרי יבוא על ידי ההתיישבות היהודית ומוסדות אזרחים אירופאים שהתמקמו בארץ. יזמים בעלי גישה כלכלית מודרנית – יהודים וגרמנים – פעלו לפיתוח התעשייה.
התפתחות המערכת הבנקאית לקראת סוף המאה ה-19 ופתיחת סניפים של בנקים מאירופה בארץ.
התפתחות הכלכלה העירונית מהמחצית השנייה של המאה ה-19 על ידי יזמים שהשקיעו ברכישת קרקעות, בניית בתים להשכרה, פיתוח ענף השירותים: אכסניות, בתי מלון, שירותי תיירות, תעשייה ועוד. הערים בארץ גדלו במהירות: בין 1880 ל-1914, גדלה האוכלוסייה של הערים הראשיות בארץ בשיעור שנתי ממוצע של 3%.
מראשית המאה ה-19 ועד קץ השלטון העות'מאני בראשית המאה ה-20 גדל מספר התושבים בארץ ישראל בכ-400,000 נפש. מכ-250,000 נפש ב-1800 לכ-650,000 ב-1914.
במהלך המאה ה-19, תפסה ארץ ישראל עניין הולך וגובר בקרב המעצמות. תרמו לכך החלשות האימפריה העות'מאנית והתחרות בין מעצמות אירופה הקולוניאליות, הניסיון הצרפתי לכבוש את הארץ במסע נפוליאון, הכיבוש המצרי, כריית תעלת סואץ, פעילות התנועה הציונית והשתכללות אמצעי התעבורה. בתקופה שבה המעצמות הגבירו את התערבותם בארץ ישראל הגיעו אלה מבקרים ממלכתיים:
1869 – פרנץ יוזף הראשון, ביקר בארץ לכבוד פתיחת תעלת סואץ וחנך את האכסניה האוסטרית בירושלים.
1872 – ניקולאי השני, הנסיך הגדול ובנו של הצאר אלכסנדר השלישי, חנך את כנסיית השילוש הקדוש בירושלים.
1884 – הרוזן דה פיילא (Comte Marie Paul Amedee de Piellat) יזם את הקמת המתחם הצרפתי בירושלים.
1898 – וילהלם השני, קיסר גרמניה חנך את כנסיית הגואל בירושלים העתיקה ובחסותו הוקמו לאחר מכן כנסיית הדורמיציון וכנסיית אוגוסטה ויקטוריה – על שם אשתו.
סופה של התקופה העות'מאנית בארץ ישראל הגיע בשנת 1917 עם תבוסת צבא האימפריה העות'מאנית במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, וכיבוש הארץ בידי הגנרל אדמונד אלנבי וכוחות האימפריה הבריטית.