stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דנג"ץ סעיד צלאח ואחרים נגד שירות בתי הסוהר ומדינת ישראל
בעקבות פסק הדין

הקליניקה לזכויות אסירים באוניברסיטת חיפה, עדאלה והאגודה לזכויות האזרח, אשר סייעו לאסירים בהגשת העתירות, פרסמו תגובות חריפות לפסק הדין באתרי החדשות "מעריב" ו"הארץ" וטענו, כי בפסק דינו אישר בית המשפט העליון החלטת ממשלה נקמנית, שבבסיסה לא היה שיקול ביטחוני, אלא ניסיון להפעיל לחץ על החמאס בזמן שהוא החזיק בגלעד שליט וכי אין זיקה בין לימודי אסירים לבין ביטחון המדינה, בייחוד לאור העובדה, שממילא התקיימו במשך למעלה מעשרים שנים. עם זאת, התייחסותם הכללית לפסק הדין ובייחוד באתרי האינטרנט של האגודות הייתה מועטה יחסית ופסק הדין לא זכה לתהודה גדולה.
מאז חודש אפריל 2015, אוזכר פסק הדין פעמים מעטות מאוד בפסקי דין של בית המשפט לעניינים מנהליים בנצרת בעתירות של אסירים בהן נדונה בין היתר, שאלת סיווגם כאסירים ביטחוניים אולם, לא בהקשר ללימודים אקדמיים אלא לזכויות אחרות.
תרומתו של פסק הדין גם אם מועטה, היא בקביעת ההלכה כי אכן ניתן להתייחס לאסירים ביטחוניים כקבוצת שיויון נפרדת ובכך שהקנה לבתי המשפט כלים לבחינת השאלה, האם אסיר מסוים אכן שייך לקבוצת האסירים הביטחוניים או האם ניתן להסיר את סיווגו ככזה.
ראו גם

אסיר ביטחוני
סמיר קונטאר
גלעד שליט
זכות לשוויון
הזכות לחינוך
לקריאה נוספת

ר/כ אילת וירצר (עריכה: סג"ד אורית שטצלר), אסירים ביטחוניים הכלואים בשירות בתי הסוהר (2004), 2007, באתר שירות בתי הסוהר
Hedi Viterbo, "Ties of Separation: Analogy and Generational Segregation in North America, Australia, and Israel/Palestine" (2016) 42(2) Brooklyn Journal of International Law
הערות שוליים

↑  מכון המחקר של הכנסת, יניב רונן, אסירים ביטחוניים בבתי-כלא בישראל, באתר הכנסת, 18 במאי 2009
↑  ביצע את רצח בני משפ' הרן בפיגוע בנהריה, ביום 22 באפריל 1979
↑
עע"א 1076/95 "מדינת ישראל ואח' נ' סמיר קונטאר ואח', נבו המאגר המשפטי
↑  רועי נחמיאס, קונטאר על קבר מורניה: נמשיך בדרך הזאת, באתר ynet, 17 ביולי 2008
↑  שני לוחמי צה"ל במילואים, נחטפו על ידי ארגון "חזבאללה" ביום 12 ביולי 2006 באזור מוצב זרעית, ק"ד 105
↑  "אסירים ביטחוניים לא ילמדו באוניברסיטה הפתוחה" בעקבות פסיקת בג"ץ, nrg מעריב, 14 באפריל
דקסיה

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 בורסה:  Euronext - Euronext Brussels (DEXB) 
 תקופת הפעילות:  22 ביולי 1996 – הווה (28 שנים) 
 מיקום המטה:  בריסל 
 ענפי תעשייה:  activités des sociétés holding 
 מוצרים עיקריים:  מימון ציבורי 
 עובדים:  81 (נכון ל־31 בדצמבר 2014) 
  
 www.dexia.com
 
דקסיה (בלועזית: Dexia, מכונה לעיתים גם קבוצת דקסיה) הוא תאגיד בלגי-צרפתי, המתמחה במימון ציבורי ועוסק בעיקר בבנקאות ובביטוח. הקונצרן הבנקאי קם ב-1996 כמיזוג של החברות הבלגיות Crédit Communal de Belgique/Gemeentekrediet van België (נוסדה ב-1860) ו-Crédit Local de France הצרפתית (שנוסדה ב-1987). קבוצת דקסיה הוקמה כחברה עם רישום עסקי כפול אך ב-1999 השתלטה הישות הבלגית על זו הצרפתית, ונהפכה לחברה אחת. דקסיה נסחרת במדדים BEL20 (יורונקס בבורסה של בריסל), CAC 40 בבורסת פריז ו-LuxX בבורסה של לוקסמבורג. מטה החברה ממוקם בבריסל.
מאז אוקטובר 2008 50% מן הבעלות בבנק הוא בידי ממשלות בלגיה וצרפת, לאחר שאלו (יחד עם ממשלת לוקסמבורג) השקיעו כספים לסייע לבנק, שנקלע לקשיים שאיימו למוטטו, בשנת 2008 כחלק מן המשבר הכלכלי העולמי. דווח, כי ממשלות צרפת ובלגיה השקיעו כל אחת כ-3 מיליארד אירו בהצלת הבנק, וכי ממשלת לוקסמבורג השקיעה כ-367 מיליון אירו.
לקבוצת דקסיה הייתה חברת בת בישראל, בנק דקסיה ישראל, שבה החזיקה דקסיה 65% מהבעלות.
הפסדים

בפברואר 2009 הבנק הכריז על הפסדים בסך 3.3 מיליארד אירו נטו (בקירוב 4.2 מיליארד דולר) עבור שנת 2008. הדו"ח השנתי של דקסיה לשנת 2008 מציין, בין היתר, הפסדים בסך 1.6 מיליארד אירו ממכירת חברת הבת FSA, הפסדים בסך 600 מיליון אירו מניירות ערך והפסדים בסך 800 מיליון אירו משותפים לעסקאות (כגון ליהמן ברדרס, בנקים איסלנדים, ווושינגטון מיוטואל). לפי ספק הנתונים הפיננסיים בלומברג, הפסיד דקסיה 78 מיליון אירו בשל הונאות פונזי שביצע ברני מיידוף.
2011

דקסיה ולה בנק פוסטל (La Banque Postale), חברת הבת הבנקאית של שירות הדואר הצרפתי, הגיעו להסכם בינואר 2011 לגבי עסקת חילופי מזומנים המשלבת אג"ח מגובות בשווי 3 מיליארד אירו. עסקה שהוצגה כהשקעה בתנאי שוק עבור לה בנק פוסטל, וכמקור נזילות נוסף עבור דקסיה. באותה העת, החלו להישמע שמועות לגבי חילוקי דעות בצמרת דקסיה בין הדירקטוריון הבלגי והמנכ"ל הצרפתי, פייר מריאני, בנוגע להשקעות הגרעוניות שביצע הבנק, בעיקר על ידי החטיבה הצרפתית של דקסיה, ומאידך לגבי המשאבים הנזילים של הבנק שנמצאו בעיקר דווקא בחטיבה הבלגית של דקסיה. דקסיה דיווח על הפסדים בסך 4 מיליארד אירו עבור הרבעון השני, הגדולים ביותר בהיסטוריה של הבנק, לאחר שפרסם את היקף מעורבותו בחוב של יוון.
ב-4 באוקטובר מניות הבנק נפלו ב-22% עד לרמה של 1.01 אירו בבריסל, מה שחתך את שווי השוק הכולל של הבנק ל-1.96 מיליארד אירו. בשלב זה, החלו דיונים על פירוק אפשרי של הבנק, וב- 10 באוקטובר אותה השנה הוכרז אכן שהזרוע הבלגית של הבנק תירכש עבור 4 מיליארד אירו על ידי הממשלה הפדרלית הבלגית. כמו כן, מספר יחידות של הבנק כגון DenizBank והבנק הקמעונאי של לוקסמבורג יוצאו למכירה. חלק מהפעילות הצרפתית של הבנק סביר כי תירכש על ידי הבנקים הצרפתים Caisse des dépôts et consignations ולה בנק פוסטל. יתר הנכסים הבעייתיים יותר, לרבות תיק אג"ח בסך 95 מיליארד אירו, יישארו במבנה תאגידי שיקבל ערבויות מימון עד לשיעור של 90 מיליארד אירו בחסות ממשלות בלגיה (60.5%), צרפת (36.5%) ולוקסמבורג (3%).
הערות שוליים

↑  צרפת ובלגיה מנסות להציל את בנק דקסיה, באתר ynet, 30 בספטמבר 2008
↑  יהודה שרוני איך תשפיע הלאמת דקסיה על הבנק בישראל?, nrg כלכלה, 2 באוקטובר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 10139890-6  ISNI: 0000 0001 0941 3758  LCCN: nr2002002364  SUDOC: 052509117  VIAF: 129925272   WorldCat (עם VIAF): 129925272
הקרב בג'נין (2002)

חייל צה"ל בפעילות מבצעית בג'נין
הקרב בג'נין התרחש בעיצומו של מבצע חומת מגן (אפריל 2002) למיגור הטרור הפלסטיני, אחרי חודש מרץ השחור, ששיאו הפיגוע במלון פארק ב-27 במרץ 2002. הקרב במחנה הפליטים ג'נין היה אחד הקרבות הקשים במבצע ומשך אליו את תשומת הלב התקשורתית עקב ההרס הרב, נפילתם של 13 חיילי מילואים במארב ביום אחד, וההאשמות של הפלסטינים (שהופרכו בסופו של דבר) על טבח שהתרחש במחנה. בקרב נהרגו 23 חיילים ישראלים ובין 52 ל-56 פלסטינים, רובם מחבלים חמושים.
פעילות מבצעית של חיילי צה"ל בג'נין
הקרב

במהלך מבצע חומת מגן נכנסו כוחות צה"ל לג'נין, שכם, רמאללה, בית לחם, קלקיליה וטולכרם וביצעו לחימה מבית לבית על מנת לעצור מבוקשים, לחשוף מצבורי נשק ואמצעי לחימה ולטהר את הערים ומחנות הפליטים מתשתיות הטרור שלהם. הקרב הקשה ביותר במבצע חומת מגן נערך במחנה הפליטים ג'נין הסמוך לעיר ג'נין.
הקרב > ההכנות הפלסטיניות לקרב

הפלסטינים, בראשות מחמוד טואלבה, מפקד הג'יהאד האסלאמי בצפון השומרון, התכוננו לקרב היטב. חלק ניכר מאוכלוסיית מחנה הפליטים, לרבות נשים וילדים, התגייסו להכנת מטעני נפץ והטמנתם ברחבי המחנה. הם מלכדו את המחנה במטענים ומלכודות נפץ והכינו מארבים בסמטאות הצרות של ג'נין. את המטענים הם סידרו בשלושה קווי הגנה היקפים, בנוסף למלכודים בתוך הבתים, בהתבסס על ההנחה שישראל תשלח חיילים להילחם מבית לבית ולסרוק אחר המבוקשים.
החמושים הפלסטינים מכל הארגונים, התארגנו היטב ותיאמו ביניהם את הפעולות. הכוח הפלסטיני במחנה היה מאומן ומאורגן היטב, ודאג לארגן תצפיות, מודיעין קרבי, קשר, מחסני תחמושת ומזון ותוכנית הגנה משותפת לכל הארגונים, שבוצעה בתיאום משותף ביניהם. החמושים הפלסטינים לא פעלו כעצמאיים אלא מילאו הוראות טקטיות שתוכננה על ידי ההנהגה בג'נין. ואכן, הפלסטינים הרבו להפעיל צלפים, מארבים ומלכודות נפץ נגד החיילים הישראלים.
חלק חשוב מהמערך הפלסטיני היה ניצול האוכלוסייה האזרחית כחלק ממערך הגנה, הן כמסייעים לחמושים, הן כעורף לוגיסטי ומודיעיני, והן כמגן אנושי. תושבי מחנה הפליטים, ששימשו מעין "עורף אסטרטגי" מקומי, העניקו למחבלים סיוע לוגיסטי חיוני (מזון, מחסה, אפשרות מעבר בטוח ממקום למקום), מידע על תנועת הכוחות הישראליים ומעל לכל את ההסוואה האזרחית שעליה הסתמכו הלוחמים, אשר השתמשו גם בנשים ובילדים לא רק כתומכי לחימה אלא גם כלוחמים.
ההסתמכות על האוכלוסייה האזרחית כמגן אנושי והשימוש בילדים לצורכי קרב הן פעולות אסורות לפי דיני המלחמה הבין-לאומיים (לרבות אמנת ז'נבה) ואף מהוות פשעי מלחמה. הפלסטינים היו מודעים לכך שכתוצאה מנוכחות אזרחים, צה"ל יימנע משימוש בנשק כבד והפגזה ארטילרית או הפצצה מהאוויר של המחנה, וזאת כדי להימנע מנפגעים אזרחים רבים, בהתאם לקוד האתי המקובל בקרב צבאות המערב והמדינות הדמוקרטיות.
הקרב > תחילת הקרב

כיבוש ג'נין הוטל על חטיבה 5 (חטיבת חי"ר במילואים), מתוגברת בגדוד 51 הסדיר של חטיבת גולני, יחידות טנקים במילואים (גדוד 398 ו-452) מחטיבה 656 (עוצבת בני רשף) ושייטת 13. עם התמשכות המשימה הצטרפו לחטיבה כוחות נוספים ביניהם יהל"ם ויחידת הצמ"ה של אוגדה 340 וכן גדוד 932 מחטיבת הנח"ל ויחידת דובדבן.
כוחות צה"ל נכנסו לג'נין ב-2 באפריל וביצעו לחימה מבית לבית, תוך סיוע של מסוקי קרב, טנקים ודחפורי D9 משוריינים שניקו מטענים ופתחו דלתות ממולכדות. שר הביטחון בנימין בן אליעזר בחר בשיטה זו, מאחר שלא רצה לגרום לאבדות פלסטיניות אזרחיות רבות כתוצאה מהפגזה והפצצה של המחנה.
ההתקדמות של כוחות צה"ל במחנה הייתה איטית ולוותה באבדות לא מעטות. אחת הסיבות להתקדמות האיטית הייתה הצורך לנטרל את מטעני החבלה שפיזרו הפלסטינים. חלק ניכר מהמטענים הופעלו על ידי תיל ממעיד, שהלוחמים נטרלו על ידי חיתוך. מטענים גדולים יותר פוצצו על ידי הדחפורים. עדות לכמות הרבה של המטענים אפשר למצוא בדו"ח של קצין הנדסה קרבית שרשם 124 פיצוצים שונים שספג דחפור D9 משוריין שנסע לאורך 3⁄4 מיל (1.2 קילומטרים) ברחוב הראשי של העיר (לפני הכניסה למחנה הפליטים) כדי לפוצץ מטענים.
בביתו של מחמוד טואלבה, למשל, הוכן מארב ללוחמי צה"ל. הבית מולכד, ונגד החיילים שנשלחו לסרוק את הבית הופעלו מטעני חבלה ונורתה אש כבדה מצד החמושים הפלסטינים, בין היתר מפתחים שנפרצו בקירות קודם לכן ובעת הקרב. ילדים פלסטינים השתתפו בקרב באופן פעיל.
הקרב > המארב הקטלני

ביום השביעי של הפעולה, ב-9 באפריל, מחלקת לוחמי חי"ר במילואים מגדוד נחשון בפיקוד מפקד הפלוגה המסייעת רב-סרן עודד גולומב, נתקלה במארב שכלל לוחמים פלסטינים ובתים ממולכדים. הכוח נכנס לתוך חצר של בניין, שבדיעבד, בשלב התחקירים, זכתה לכינוי "האמבטיה", ושם ניסה לפרוץ באמצעות לבנת חבלה דלת של מבנה. הכוח התעכב בעת הצבת והשמשת המטען שהוצב על ידי קשר המ"פ. אחרי מספר דקות, בשעה 5:45 לערך, הופעלו לעברו מספר מטענים ונפתחה אש צולבת של המחבלים מהקומות הגבוהות של הבניינים שסביב החצר. שתיים ממחלקות הפלוגה שהיו בקרב התקדמות בבתים שממזרח ומצפון לחצר נעו לעבר כוח המ"פ והמ"מ דרור בר, ולחמו במחבלים שבבתים סביב בעזרת אש מקלעים, נשק קל ורימוני יד. מחלקה נוספת סייעה במאמץ פינוי הפצועים. בעת ניסיונות החילוץ זוהו מספר מחבלים גוררים גופה ובוצע לעברם ירי שפגע בהם והרגם. במהלך הקרב וניסיונות החילוץ של הפצועים וההרוגים נפלו 13 חיילים מהגדוד. מספר חיילים, שחירפו את נפשם בניסיון לחלץ את הפצועים ואת גופות ההרוגים, זכו מאוחר יותר לצל"ש על הגבורה שהפגינו, ועל כך שמיאנו להפקיר את חבריהם, גם במחיר חייהם הם. שלוש מגופות החיילים נלקחו על ידי הפלסטינים והוסתרו בבית הסמוך ל"אמבטיה" מכיוון מערב. כוח משייטת 13 בפיקוד רם רוטברג, שהונחה על ידי הרמטכ"ל מופז, פרץ לבית וחילץ את גופות החטופים.
דבר המארב לא הותר לפרסום בהתחלה ובמהלך אותו יום נפוצו שמועות על אסון צבאי גדול שקרה, כולל שמועות על הפלת מסוק ובו הרמטכ"ל ושר הביטחון. רק מאוחר יותר הותר לפרסם דבר נפילתם של 13 חיילים בג'נין. היה זה יום הקרב הקטלני ביותר של צה"ל מאז מלחמת לבנון הראשונה ב-1982.
הקרב > אבדות

בקרב נהרגו 23 לוחמי צה"ל ונפצעו כ-57 חיילים (שניים באורח קשה, 12 באורח בינוני והשאר באורח קל). 13 מההרוגים נהרגו במארב הקטלני ב-9 באפריל.
על פי צה"ל היו בקרב הפלסטינים 52 הרוגים, מהם 34 חמושים שהשתתפו באופן פעיל בלחימה במחנה הפליטים, שלושה ילדים וארבע נשים. חלק מהגופות שמצא צה"ל היו ממולכדות במטען חבלה. לפי ארגון משמר זכויות האדם (HRW) נהרגו לפחות 52 פלסטינים, מהם לפחות 27 חמושים (המינוח המקורי: militants) ו-22 אזרחים.
במהלך הקרב נהרסו בתים רבים ונגרם נזק קשה לתשתיות, במיוחד במרכז מחנה הפליטים ג'נין במקום שבו התבצרו המחבלים. חלק גדול מהנזק נגרם על ידי הדחפורים המשוריינים שהרסו בתים, פתחו צירים וניקו מטעני חבלה, אך חלק לא מבוטל מהנזק נגרם עקב מלכודות הנפץ ומטעני החבלה הרבים ששתלו הפלסטינים ברחבי המחנה.
בעקבות הקרב > הטענות על הטבח בג'נין

בכירים ברשות הפלסטינית האשימו את ישראל בטבח עוד ב-6 באפריל, כאשר נביל שעת נשא נאום בוועידת הליגה הערבית והשווה את פעולות ישראל בג'נין ל"טבח של מאות פלסטינים ב-1982". למחרת, חזר סאיב עריקאת על האשמות אלה בוושינגטון פוסט וציין במפורש את המילה "טבח".
סגירתו המוחלטת של המחנה בפני התקשורת במהלך המבצע ואחריו גרמה להפצת שמועות על טבח בתושבי מחנה הפליטים. פלסטינים אף נקבו במספרים של כ־500 עד 3,000 הרוגים. שר ההסברה הפלסטיני, יאסר עבד רבו אף האשים שישראל חופרת קברי אחים ל-900 פלסטינים שרצחה בג'נין. נציגים פלסטינים הפיצו את האשמת הטבח ודרשו התערבות בין-לאומית. בתחילה, התקשורת העולמית דיווחה על הטבח בג'נין ללא פקפוק בהאשמות הפלסטיניות, דבר שגרם לעלייה חדה בהתקפות האנטישמיות נגד יהודים באירופה – בייחוד בצרפת, אנגליה ובלגיה. ממשלת ישראל טענה שלא היה טבח ושהסיפור הוא "עלילת דם" שנועדה להסית נגד ישראל.
בעקבות הקרב > ועדות חקירה של האו"ם ודו"חות ארגוני זכויות האדם

ועדת חקירה של האו"ם שהוקמה בעקבות החלטה 1405 של מועצת הביטחון קבעה שלא היה טבח ושמספר ההרוגים עומד על 56. ועדות חקירה של ארגוני זכויות אדם כגון אמנסטי וHuman Rights Watch קבעו גם כן כי לא התבצע טבח בג'נין והורידו את מספר ההרוגים ל־56, מתוכם 27 חמושים. צה"ל דיווח שמצא רק 46 גופות, מתוכן חמש היו ממולכדות. לטענת צה"ל – הרוב המוחלט של ההרוגים היו מחבלים חמושים. אף על פי שארגוני זכויות האדם ניקו את ישראל מאשמת הטבח, הם מתחו ביקורת קשה על "שימוש מופרז ולא מידתי בכוח", בייחוד על ההפעלה הנרחבת של הדחפורים והריסת כל שכונת חאוואשין. בנוסף, טענו כי "הופרו זכויות-אדם באורח יסודי", בין היתר על ידי "שימוש במגינים אנושיים", נמנע סיוע רפואי מנפגעי המחנה, בוצעו מעצרים המוניים, ונהרס רכוש אזרחי רב.
למעלה מעשרה מחיילי צה"ל, בסדיר ובמילואים, נהרגו בפריצה לאזור הממולכד, אף על פי שצה"ל ידע על המילכוד ועל כך שיש חמושים בבתים שיירו מעמדות עדיפות על החיילים, במטרה שלא לפגוע באזרחים, גם כאלו שסייעו ללוחמים. רק לאחר הקרב הקשה ב-9 באפריל ונפילתם של 13 לוחמי מילואים בו, הוחלט על שינוי טקטיקה ולעבור לעבודה עם הדחפורים המשוריינים.
כמו כן, טענו בצה"ל שחלק מההרס נגרם בגלל המטענים וחומרי הנפץ שהניחו הפלסטינים ברחבי המחנה. טענה זו זכתה לחיזוק מחמוש פלסטיני שהתראיין למגזין "טיים".
בעקבות הקרב > ביקורת על התנהלות המבצע

בישראל נמתחה ביקורת חריפה על ההתנהלות שהובילה למספר קורבנות רב בקרב לוחמי צה"ל (23 הרוגים ו-75 פצועים). חלק מהמשפחות השכולות קראו לשר הביטחון, בנימין בן אליעזר להתפטר והאשימו אותו בהפקרת בניהם, אחרי שאמר שסירב לאשר לצה"ל להפציץ את המחנה מהאוויר מחשש לחיי אזרחים פלסטינים.
ביקורת נמתחה גם על צה"ל עקב רמת המוכנות של יחידות המילואים שהשתתפו בלחימה – גם בציודם החסר והלא מתאים של החיילים וגם במיעוט אימוניהם.
גם על דובר צה"ל נמתחה ביקורת עקב החלטת הצבא לסגור את המחנה לכניסת עיתונאים למשך שבועיים, דבר שפגע קשות בהסברה הישראלית וסייע לפלסטינים להפיץ את ההאשמות השקריות על טבח.
בעקבות הקרב > הפרכת הטענות על טבח

בעקבות דו"חות החקירה של האו"ם וארגוני זכויות האדם – ששללו את הטענה שבג'נין התרחש טבח – פרסם השבועון "טיים" כתבת תחקיר שהפריכה את ההאשמה הפלסטינית על טבח וקבעה שלא היה טבח במחנה. "טיים" ציין זאת בצורה בהירה שלא משתמעת לשני פנים:
Time investigation concludes that there was no wanton massacre in Jenin, no deliberate slaughter of Palestinians by Israeli soldiers. But the 12 days of fighting took a severe toll on the camp.
דעה זו הפכה לשלטת בקהילה הבין-לאומית והטענה שבג'נין התרחש טבח נותרה נפוצה בעיקר בקרב פלסטינים, בעולם הערבי ובחוגי שמאל פרו-פלסטיניים.
אחרי הקרב בג'נין תיעד מזל"ט של צה"ל סצנה שבה נראו פלסטינים סוחבים על אלונקה אדם שאותו הפילו מהאלונקה והוא קם על רגליו וטיפס שוב על האלונקה.
לטענת צה"ל, צילומים אלה מתעדים הלוויה מבוימת ומוכיחים שהפלסטינים ניסו לבדות ראיות לשם עלילת הטבח שלהם.
בעקבות הקרב > ביטויים תרבותיים > הסרט "ג'נין ג'נין"

סרט של מוחמד בכרי, בשם "ג'נין ג'נין", שהציג את הנרטיב הפלסטיני בעניין זה עורר סערה רבה בישראל. בסרט מואשמים (תוך עריכה מגמתית של הדוברים) החיילים הישראלים בביצוע זוועות במחנה (כגון ירי על בית החולים, דריסת פצועים עם נגמ"שים והריגת תינוק במכוון) בנוסף לטבח. החיילים שלחמו בג'נין האשימו את הבמאי בהסתה ובשקרים, ורופא החטיבה, ד"ר דוד צנגן, אף כתב מאמר ובו מנה שבעה שקרים שהופיעו בסרט. בהתחלה, החליטה המועצה לביקורת סרטים לאסור על הקרנת הסרט, אך בעקבות עתירה שהגישו בכרי ופעילי שמאל, ביטל בג"ץ את החלטת המועצה לביקורת סרטים לאסור על הקרנת הסרט. קבוצת חיילי מילואים שנלחמה בג'נין והורים ששכלו את בניהם בקרב, הגישה תביעת דיבה נגד יוצר הסרט. בית המשפט פסק כי הסרט אומנם שקרי ומהווה דיבה על החיילים, אך מאחר שהוא מוציא את לשון הרע על ציבור ולא על אדם פרטי, התביעה לא נתקבלה. בינואר 2021 אסר בית המשפט המחוזי מרכז את הקרנת הסרט המכפיש את חיילי צה"ל וחייב את יוצרו מוחמד בכרי בתשלום פיצויים בסך 175,000 ש"ח לסא"ל במיל' ניסים מגנאג'יו ועוד 50,000 ש"ח הוצאות משפט.
כתגובה לסרט זה הפיק הבמאי הצרפתי פייר רחוב את הסרט "הדרך לג'נין". הסרט מראיין פלסטינים בנושא הקרב בג'נין ומביך אותם כשהוא מפריך את השקרים שלהם. הוא מתעד אותם מביימים ובודים סיפורים על פצועים ופשעי מלחמה תוך שהוא מתחזה לכתב חדשות צרפתי אוהד, המוכן לכאורה לקחת חלק בתרמית שלהם.
בעקבות הקרב > ביטויים תרבותיים > הסרט "הילדים של ארנה"

סרטו של ג'וליאנו מר, מתאר תיאטרון לילדים שהפעילו אימו, ארנה מר חמיס, בשנות ה-90 במחנה הפליטים בג'נין, וגורלם של הילדים במהלך האינתיפאדה השנייה. ג'וליאנו מר חוזר למחנה הפליטים בשנת 2002 לאחר פלישת צה"ל למחנה, ושומע עדויות מילדי התיאטרון על הלחימה כנגד החיילים בתוך המחנה. בנוסף, במהלך שהותו במחנה באותה התקופה, ניתן לראות את לחימת הפלסטינים נגד כוחות צה"ל שנמצאים בעיר, כולל ירי על נגמשים וטנקים. בסרט עלא מתייחס לטענות בדבר הטבח שבוצע במחנה, אך הוא שולל אותן וגאה לספר על הלחימה העיקשת נגד חיילי צה"ל. מר נרצח בג'נין שבשטח הרשות הפלסטינית ב-4 באפריל 2011. רעול פנים חמוש ירה בו חמש פעמים בעת שישב ברכבו בשכונת מגוריו.
בעקבות הקרב > ביטויים תרבותיים > מלחמה - אופרת רוק

בשנת 2007 עלתה על במת תיאטרון צוותא אופרת הרוק "מלחמה – אופרת רוק" מאת קובי ויטמן, אחד מלוחמי המילואים שהשתתפו בקרב, המספרת את חוויית החיילים הפשוטים המגויסים בצו 8 לקרב.
בעקבות הקרב > צל"שים שהוענקו לחיילי צה"ל ויחידותיו

בין החיילים שקיבלו צל"ש בג'נין היו:
סא"ל אופק בוכריס, מפקד גדוד 51 של חטיבת גולני (צל"ש רמטכ"ל)
סרן קובי אזולאי, גדוד נחשון (צל"ש אלוף)
רס"ל מנשה חבה, גדוד נחשון (צל"ש אלוף)
סמל (מיל.) שניאור אלפסי, גדוד נחשון (צל"ש אלוף)
סמל רון מרגלית, מסייעת גדוד גרניט חטיבת הנח"ל (צל"ש אלוף)
סרן רן ורדי, מסייעת גדוד גרניט חטיבת הנח"ל (צל"ש אלוף)
סמל שמואל וייס, גדוד 51 (צל"ש מפקד אוגדה)
בין היחידות שקיבלו צל"ש אלוף מאלוף הפיקוד יצחק איתן:
הפלוגה המסייעת של גדוד נחשון
יחידה הצמ"ה של גדוד ההנדסה של אוגדה 340
סיירת צנחנים
סיירת נח"ל
גדוד 932 מחטיבת הנח"ל (צל"ש הרמטכ"ל)
(רשימה מפורטת יותר, מעריב)
הנצחה

ב-2004 נחנכה בכפר סבא אנדרטה בשם "דמעות גבורה", לזכר רס"ל מנשה חבה ו-12 חבריו שנפלו במארב המחבלים בג'נין במבצע "חומת מגן".
ב-2013 הוכנס ספר תורה לבית הכנסת העתיק בסוסיא לזכר 13 חיילי גדוד המילואים 7020 שנפלו בקרב.
לקריאה נוספת

משה יעלון, דרך ארוכה קצרה פרק י'
Ramzy Baroud (ed.), Searching Jenin: Eyewitness accounts of the Israeli Invasion 2002, Cune Press, Seattle, 2003
עופר סגל-עז-כאריאל, "חומת מגן" שלי, משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
עמוס הראל, אבי יששכרוף, "המלחמה השביעית", תל אביב: ידיעות ספרים, 2004.
ד"ר אהד לסלוי, ‏הקרב על מחנה הפליטים ג'נין במבצע "חומת מגן", יסודות ‏4, 2022
הקרב על מחנה הפליטים ג'נין במבצע "חומת מגן", באתר צה"ל, 14 באפריל 2022
הקרב במחנה ג'נין: מהפסד למיתוס; לידתו מחדש של מחנה ג'נין - אורי זינגר \ אתר מחלקת היסטוריה
דורון שמואלי

דורן שמואלי בטקס סיום לימודי תואר ראשון במשפטים, ספטמבר 2007
דורון שמואלי (נולד ב-5 באוקטובר 1954) הוא איש ציבור ומשפטן ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת הארבע עשרה.
ביוגרפיה

שמואלי בעל משק חקלאי במושב עין ורד, נולד בישראל והתחנך בבית הספר החקלאי בנהלל על שם חנה מייזל ובבית ספר מאיר שפיה. הוא בן דודה של ציפי לבני.
פעילותו הציבורית החלה כשהקים יחד עם חבריו בגרעין הנח"ל את מושב "אלי-עד" ברמת הגולן והיה הגזבר ומזכיר החוץ הצעיר ביותר בהתיישבות העובדת. שמואלי היה חבר בוועד ישובי הגולן. בשנת 1992 בהיותו חבר מפלגת צומת, מינה אותו רפאל איתן למנכ"ל המפלגה. בעת כהונתו של רפאל איתן כשר החקלאות, מונה שמואלי כיועץ בכיר לשר החקלאות וליו"ר המועצה לשיווק פרי הדר. באותה עת שמואלי גם היה פעיל במאבק למען הסדר חובות המושבים.
בבחירות לכנסת ה-14 התמודד שמואלי מטעם המפלגה ושובץ ברשימה המאוחדת ליכוד-גשר-צומת, אך לא נבחר מטעמה. בשנת 1998 הוא מונה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו כמנכ"ל העמותה לחגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל. בדצמבר אותה שנה הוא הושבע כחבר הכנסת, במקומו של פיני בדש שהתפטר, וכיהן בחודשי כהונתה האחרונים של הכנסת כחבר ועדת הכנסת, ועדת הכלכלה והוועדה לענייני ביקורת המדינה.
בשנת 2001 מונה שמואלי ליועץ לענייני חקלאות לראש הממשלה אריאל שרון.
אחרי תקופת כהונתו בכנסת, הקים במאי 2000 יחד עם בני גאון את חברה "גאון רשויות". חברה שעסקה בהפרטת שירותים ברשויות מקומיות, בתחומי המים, ביוב, אנרגיה, תעבורה ומחשוב, זאת לאור יישום המודל הכלכלי הנאו-ליברלי בישראל באותה עת, הכולל הפרטה והסחרה של השירותים הציבוריים. החברה עסקה לבסוף בעיקר בהפעלת חניונים. יחד עם גאון השקיע שמואלי בחברת "שעשועים וספורט", שהקימה מפעל העוסק בייצור מתקני משחק לגנים ציבוריים. בשנת 2004 רכש את חלקו של בני גאון בשותפות, ומאז ועד שנת 2011 שימש שמואלי כיו"ר פעיל של החברה. החל משנת 2011 משמש שמואלי כמנכ"ל החברה וכמנכ"ל חברת האחות "בית תשתיות ערים" לתחזוקת מתקני משחקים בגני ילדים ובגנים ציבוריים, וכן בחברת אלעד גינון בע"מ.
ביוני 2004 נחקר שמואלי תחת אזהרה ביחידה הארצית לחקירות הונאה, בקשר לפרשת שוחד החניונים בתל אביב, בה הרשעו מספר אנשים בשוחד למנהל חברת אחוזות החוף בתמורה לקבלת זיכיונות להפעלת חניונים. התיק נגדו נסגר היות שלא היה קשור לנושא ולא נמצאו ראיות נגדו.
במאי 2008, חשף דו"ח של מבקר המדינה כי במסגרת פרויקט שקיבל מענק של המועצה להסדר ההימורים בספורט לבניית מגרשי כדורגל, קיבל שמואלי, דרך חברה שבבעלותו, כ-70 אלף שקל לחודש, על פני שנה וחצי, תמורת שיווק הפרויקט לרשויות המקומיות. זאת אף על פי שהפרויקט נוהל בידי החברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי, ותפקידה של החברה של שמואלי בפרויקט לא הוגדר ולא היה ברור מה עשתה בפועל תמורת התשלום.דורון הגיש תביעת דיבה נגד עיתון הארץ ונגד הכתב והעיתון התנצל על פרסום הודעה כוזבת זו שלדורון לא היה כל קשר לנושא.
בנוסף לניהול שלוש החברות שבקבוצת "בית רשויות" שבבעלותו, עוסק שמואלי, בוגר תואר במשפטים, גם בעריכת דין.
שמואלי משמש חבר דירקטוריון מכון התקנים הישראלי, יו"ר עמותת ידידי "כפר איזון" וחבר עמותת "בית צבי".
בנובמבר 2019 הכריז שמואלי שהוא יוזם הקמת מפלגת ימין חדשה, מאחר שלדבריו "אין אלטרנטיבה שתציל את המדינה מהקטסטרופה שהליכוד הוביל אליה".
ב-31 במרץ 2022 מונה שמואלי על ידי ממשלת ישראל לחבר הנהלת מועצת רשות המים של מדינת ישראל.
הערות שוליים

↑  עמרי אסנהיים, המלבינה של שרון, באתר nrg מעריב, 16 בדצמבר 2005
↑  גדעון סער, תסיסה בצומת: הצעת החוקה מקנה לרפול שלטון מוחלט, חדשות, 6 באוגוסט 1993
↑  אלעזר לוין, שרון שדה, יגאל לביב, הבנקים, רשמית: לא ניתן אשראי עד שהחוק יתוקן, חדשות, 3 באפריל 1992
↑  צבי לביא, ‏"לבדוק אם מינוי שמואלי למנכ"ל עמותת ה-50 מחייב התפטרותו מהרשימה לכנסת", באתר גלובס, 8 בפברואר 1998
↑  צבי לביא, ‏לבנת: "זיקה פוליטית אינה עילה למינוי או לפסילה", באתר גלובס, 3 בדצמבר 1998
↑  מתי גולן, ‏הדורון של שרון, באתר גלובס, 21 באוגוסט 2001
↑  קרן צוריאל, ‏דורון שמואלי הקים חברה לשירותי תשתית עם בני גאון, באתר גלובס, 30 במאי 2000
↑  משה ליכטמן, ‏בני גאון ודורון שמואלי מבקשים לבטל זכייה במכרז מינהל למגרש חניה בחיפה, באתר גלובס, 21 בינואר 2002
אלעזר לוין, ‏גאון אחזקות ודורון שמואלי שכרו את חניון מגדלי חוף הכרמל ב-14 דולר למ"ר, באתר גלובס, 29 בינואר 2001
↑  גאון מוכר את חלקו מהרשויות המקומיות לדורון שמואלי, 14 באוקטובר 2004
↑  רוני זינגר, חשד: דורון שמואלי מעורב בפרשת החניונים, באתר הארץ, 11 ביוני 2004
↑  עידו באום, פרשת החניונים נסגרת - ראשי הערים צריכים לחשוש, באתר TheMarker‏, 17 באפריל 2011
↑  גיא לשם, דו"ח מבקר המדינה חושף: מענק של 3.5 מ' ש' לבניית מגרשי כדורגל שימש לפרויקט שמימן עסקנים פוליטיים, באתר הארץ, 20 במאי 2008
↑  אטילה שומפלבי ואלכסנדרה לוקש, יועצו של שרון יוזם מפלגת ימין חדשה: "דיברנו עם אשכנזי", באתר ynet, 10 בנובמבר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411409605171  VIAF: 2076156223648505400004   WorldCat (עם VIAF): 2076156223648505400004
קריניאן

בקבוק יין קריניאן זני מתוצרת ישראל מבציר 2006
קריניאן (באנגלית: Carignan ובספרדית: Cariñena) הוא זן ענבים אדומים המשמש לייצור יין. מקורו של הזן באזור אראגון בספרד, ונחשב בתור מרכיב היסטורי בממסך (בלנד) של היינות האדומים מאזור ריוחה (Rioja) המפורסם בספרד.
כיום הזן נטוע בעיקר בצרפת (באזור לנגדוק), בספרד (באזור פריורט), באיטליה (באזורים סרדיניה ולאציו). אזורי יין נוספים בהם נעשה שימוש בענב, המשויכים לאמריקה כוללים את קליפורניה (שם הזן משמש בעיקר לממסך), מקסיקו, אורוגוואי, צ'ילה, ארגנטינה, אוסטרליה ודרום אפריקה.
אחד ממאפייני זן הקריניאן הוא יכולת לתנובה גבוהה יחסית של יבול, המגיעה אף לארבע טונות לדונם. ביבולים גדולים היינות המתקבלים מן הזן הם נחותים, אולם משטר גידול נכון ודילול יבולים יכולים להביא ליינות איכותיים.