stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קומפוט נעליים
תקציר העלילה

כצל'ה (יהודה ברקן) ורפול (גבי עמרני) הם שותפים במגרש למכירת מכוניות משומשות. הם נוהגים "לעקוץ" את הלקוחות בעזרת שקרים ובעזרת העובד המסור שלהם, לנסקי (אריה מוסקונה).
כצל'ה הוא גרוש, ואב אוהב לבתו דניאלה (עטר בירמן) בת העשר. העסק שלהם בצרות אך חמיו (זאב ברלינסקי) מסרב לעזור לו ודורש את פינויו מהמקום.
כצל'ה משרת במילואים בחיל ההנדסה ביחידה לפינוי מוקשים. לאחר שג'יפ צבאי עלה על מוקש הוא מגויס בדחיפות ביחד עם חבריו ליחידה לפנות שדה מוקשים. מפקד היחידה הוא קקון (רמי ברוך) והוא מגייס גם את מושון (מושון אלבוחר), יוני (יוני נמרי) ולבסוף את איגור (איגור בוריסוב) שעובד כטבח במסעדה של אמו (ג'טה לוקה). לאיגור משקל עודף והוא סובל מנפיחות רבות וחזקות.
היחידה מתמקמת בבסיס טירוניות עם מפקד בסיס "מטורלל" (סימון רוזנפלד) ונוצרים מצבים משעשעים ביניהם לבין החיילות. הם מבקרים גם בשבט בדואי סמוך לשדה המוקשים כדי להתריע על השדה כאזור מסוכן, וצופים ברקדנית בטן (ברי סימון), בחפלה שאליה הזמינו אותם הבדואים.
הם מתחילים לפנות מוקשים ואיגור משחרר נפיחה ומפוצץ מוקש. עד מהרה הם עומדים על תכונה זו, ומבינים שביכולתם להשתמש בה לצורך פיצוצו של כל שדה המוקשים. בתוך זמן קצר הם מפוצצים את כל המוקשים בעזרת נפיחותיו של איגור, ותוך כדי עבודתם הם מגלים מכונית מפוארת גנובה קבורה בחול.
בינתיים מגיע למגרש המכוניות לקוח, מאפיונר עשיר (אברהם רונאי), שזקוק למכונית לאחר שמכוניתו נגנבה. בעזרת לנסקי מצליח רפול לשכנע אותו לקנות מכונית מיוחדת אקסקלוסיבית המכונה "הקומבינה" שאפשר לנהוג בה גם מלפנים וגם מאחור. הלקוח משתכנע ומשלם 15,000 דולר ורפול מרוצה מכך שניצל מפינוי על ידי ההוצאה לפועל.
לאחר שהלקוח בודק את המכונית במוסך מסתבר לו כי קנה למעשה גרוטאה שמורכבת מ"קומפוט" של כמה מכוניות. הוא מתקשר לרפול ומאיים עליו, אך רפול מתעשת וביחד עם לנסקי הם מסתלקים מהמקום באוטובוס שמשמש כמשרד שלהם לכיוון כצל'ה. הלקוח ושומריו רודפים אחריהם עם מכוניתו המוזרה. הם מגיעים לשדה המוקשים של כצל'ה ושם מגלה הלקוח את מכוניתו הגנובה ומתרצה, כאשר מתברר ששני גונבי הרכב שטמנו את הרכב בחול הם קרובי משפחתו העובדים בניהול גרר, והגיעו עם מנוף לקחת את המכונית, ונעצרו בידי כצל'ה וחבריו לאחר שנכנסו לשדה מוקשים ללא אישור.
כצל'ה וחבריו מסיימים את ניקיון השדה ואת משימתם במילואים וממהרים למסיבת סיום של דניאלה באוטובוס של תזמורת גמלאים. הם מגיעים בזמן, והסרט מסתיים בשירתה של דניאלה את השיר "התחלה חדשה" בליווי התזמורת ובניצוחו של יוני.
שחקנים

| שחקן | תפקיד | תיאור |
| --- | --- | --- |
| יהודה ברקן | כצל'ה | סוחר רכב |
| גבי עמרני | רפול | שותפו של כצל'ה |
| איגור בוריסוב | איגור | חבר ליחידת המילואים, ידוע בנפיחותיו הקיצוניות |
| יוני נמרי | יוני | חבר ליחידת המילואים, מוזיקאי |
| מושון אלבוחר | מושון | חבר ליחידת המילואים. |
| אריה מוסקונה | עובד בסוכנות הרכב / לנסקי |  |
| אביבה פז | מורה לחינוך גופני, מכינה את דניאלה לטקס סיום השנה |  |
| עטר בירמן | דניאלה | ביתו של כצל'ה |
| דורון שפר | גידי |  |
| רמי ברוך | קצין בבסיס/קקון |  |
| סימון רוזנפלד | מפקד הבסיס |  |
| זאב ברלינסקי | אביה של אשתו של כצל'ה |  |
| ג'טה לוקה | אמו של איגור |  |
| אברהם רונאי | קונה רכבים |  |
| ברי סימון | רקדנית בטן |  |
רמי הויברגר:
קוראים לי שמיל

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  ג'ורג' עובדיה 
 הופק בידי:  יורם בן עמי, יוסף זבידה וג'ורג' עובדיה
 תסריט:  יגאל לב 
 עריכה:  ג'ולייט אנדרולוטי
 שחקנים ראשיים:  אורי זוהר פול סמית יונה אליאן רחל פורמן ג'ו ג'אפרי
 מוזיקה:  שייקה פייקוב
 צילום:  מאוריציו סאנטיני
 מדינה:  ישראל 
 חברת הפקה:  אולפני הרצליה
 הקרנת בכורה:  1973 
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית, יידיש
 סוגה:  סרט קומדיה 
 הכנסות:  388,000 צופים
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'ורג' עובדיה ומשתתפי הסרט "קוראים לי שמיל: ג'ורג' עובדיה, ג'ו ג'אפרי, אורי זוהר, פול ל. סמית'; יושבים מימין לשמאל: רחל פורמן, יונה אליאן ומשה סולו
קוראים לי שמיל הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1973, בבימויו של ג'ורג' עובדיה עם תסריט של יגאל לב, ובכיכובם של אורי זוהר ופול סמית.
הסרט נוצר בהשפעת מערבוני הספגטי של טריניטי (טרנס היל) ובמבינו (באד ספנסר). המערבונים האלה מתארים את הרפתקותיהם של טריניטי הרזה והחכם ובמבינו השמן והמגושם. הם נלחמים בפושעים ומצליחים לנצח אותם אף על פי שהם רק זוג.
הסרט הוא קומדית פשע מסוגת סרטי בורקס ומבקרי הסרטים קטלו אותו אך הקהל הצביע ברגלים. הסרט משופע בקרבות אגרוף ומכות של צמד נוודים נגד רבים מהם כשבסוף הקטטה הם יוצאים ללא פגע בעוד שיריביהם מוטלים חבולים על הקרקע.
בסרט מופיעים הזמרים ששי קשת ובועז שרעבי, שמבצעים את השירים ללחן של שייקה פייקוב, ולמילים של דודו ברק.
הסרט הופץ גם בחו"ל, בדיבוב השפה האנגלית.
תקציר העלילה

ג'ו (אורי זוהר) ושמיל (פול סמית) הם צמד נוודים המתנדבים בקיבוץ. ג'ו הוא בעל המוח ושמיל הוא שמן ומגושם ובעל הכוח. בחדר האוכל שמיל זולל כמויות עצומות של אוכל. הדבר מעורר את חמת החברים ומתפתח לקטטה המונית בה הורסים ג'ו ושמיל את חדר האוכל ופוצעים את רוב החברים. מזכיר הקיבוץ זורק אותם מהקיבוץ ורק רחל (רחל פורמן) שמחבבת את שמיל, מצטערת על כך. היא מצטרפת אליהם אחר כך לדירתם בתל אביב.
שני החברים מחליטים לנסוע לתל אביב. בדרך הם נתקלים בעגלה כבדה הפוכה שמתחתיה שוכב אדם. שמיל מרים אותה בכוחו העצום ומציל אותו.
ג'ו מקבל עבודה כנהג משאית. הם נוסעים ברחבי הארץ, ומובילים סחורה ובין לבין הם עורכים קרב מכות ואגרופים עם בעל מסעדה ואנשיו, שמנסים לפגוע בהם, ויוצאים כשידם על העליונה.
בתל אביב הם פוגשים בחורה יפהפייה בשם מירה (יונה אליאן), שמנסה לתקן את רכבה. הם מתקנים את הרכב והיא מזמינה אותם לנשף מסכות בביתה.
בנשף המסכות הם מכירים את דני (ג'ו ג'אפרי) וחבורתו. דני הוא מנכ"ל מפעל לטלוויזיות של אביה של מירה (זישא גולד). הוא גונב סחורה מהמפעל בעזרת חבריו וזומם להביא את המפעל לפשיטת רגל ואז לקנות אותו בפרוטות.
ג'ו ושמיל מתקבלים לעבודה במפעל. הם מגלים את הגנבות של דני, ומיידעים את מירה שמתעמתת עם דני.
דני וחבריו חוטפים את מירה ומביאים אותה לחווה נטושה (חוות חפציבה) והיא נכלאת בחדר. אחד מהשומרים הוא הומוסקסואל בשם דורה לולו (משה סולו). הוא מרחם עליה ונענה לבקשתה להעביר ידיעה על חטיפתה לג'ו ושמיל. הוא מתחמק מחבריו ומגיע לדירתם של השניים ומנהל שם דו-שיח ביידיש עם שתי שכנותיהם. בדירה הוא מוצא את רחל ומעביר לה את הידיעה.
ג'ו ושמיל מגיעים לחווה על וספה, פורצים עם השער ומפליאים מכותיהם בחבורת הפושעים. בחדר מנסה דני לכפות את עצמו על מירה אך היא הודפת אותו. כשהוא מבחין בקטטה הוא חוטף את מירה ועוזב את המקום במהירות כשג'ו ושמיל בעקבותיו.
המרדף מסתיים בחוף אפולוניה. דני בורח אל הצוק אך ג'ו רודף אחריו ומתכתש איתו עד שבאים השוטרים שהוזעקו ואוזקים את דני.
ג'ו, מירה, שמיל ורחל מתהלכים מחובקים לאורך החוף בסיום הסרט.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
אורי זוהר: ג'ו
פול סמית: שמיל
יונה אליאן: מירה
ג'ו ג'אפרי: דני
זישא גולד: זישא ליבוביץ
רחל פורמן: רחל
ששי קשת: זמר
בועז שרעבי: זמר
משה סולו: דורה לולו
לולה יעקובוביץ: שכנה
יהודית קרונפלד: שכנה
עז א-דין אל-קסאם

ערך זה עוסק באיש דת מוסלמי. אם התכוונתם לזרוע הצבאית של חמאס שנקראת על שמו, ראו .
| --- | --- |
עז א-דין אל-קסאם
עז א-דין אל-קסאם
 לידה:  19 בדצמבר 1882 ג'בלה, וילאייט ביירות, האימפריה העות'מאנית
 נהרג:  20 בנובמבר 1935  (בגיל 52) יעבד, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית, הממלכה הערבית של סוריה, המדינה העלווית 
 מקום קבורה:  בית הקברות המוסלמי של חיפה בנשר 
 השכלה:  אל-אזהר 
 מעסיק:  אל-אזהר 
 השקפה דתית:  אסלאם סוני 
 
שייח' עִז א-דין עבד אל-קאדר מוסטפא יוסף אל-קסאם (בערבית: عزّ الدين القسّام; 1881 או 19 בדצמבר 1882 – 20 בנובמבר 1935) היה סורי מוסלמי שהנהיג מאבק מקומי נגד שלטון איטלקי, צרפתי ובריטי בלבנט והקים ארגוני התנגדות מיליטנטיים כנגד העלייה הציונית לפלשתינה (א"י). על שמו נקראים הפלג הצבאי של חמאס, גדודי עז א-דין אל-קסאם, וכן רקטות הקסאם הנורות לעבר יישובים ישראליים סביב רצועת עזה.
ביוגרפיה > מסוריה לחיפה

אל-קסאם נולד בכפר ג'בלה ליד לטקיה בחבל העלווים (סנג'ק לדיקיה) שבסוריה.
אביו היה מורה, שהשתייך אל אחד המסדרים של האסלאם הסופי. את השכלתו הדתית רכש אל-קסאם במרכז האסלאמי אל-אזהר שבקהיר, שם הפך לעאלם. כששב לכפר שלו, עבד כמורה ושימש גם כאימאם במסגד והטיף לחזרה בתשובה.
כבר בנעוריו נתנו בו הקיצוניות והמהפכנות את אותותיהן. בעקבות הפלישה האיטלקית ללוב העות'מאנית בספטמבר 1911, אסף אל-קסאם כספים מתושבי ג'בלה עבור המורדים באיטלקים, הכריז על ג'יהאד וחיבר ללובים המנון ניצחון. בשלהי 1912, ארגן משלחת מוג'אהדין שנבלמה על ידי השלטונות העות'מאנים בטרם הפליגה ללוב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם במסגרת הצבא העות'מאני. הוא קיבל אימון צבאי ולאחר מכן שירת ככוהן דת במחנה צבאי ליד דמשק. לקראת סוף המלחמה, שב לכפרו בסוריה והקים כוח מקומי. בסוף 1918 השתלטו הצרפתים על אזור החוף הסורי-לבנוני וכפרו של אל-קסאם נכלל בתחום שהוקצה לשלטון הצרפתי. אל-קסאם סלד ממוסדות השלטון הקולוניאלי הצרפתי והתארגן עם כמה מאנשיו בהרים לביצוע פעולות גרילה נגדו.
הוא השתתף בלחימה נגד הצרפתים בג'בל צהיון בהרי נוציריה.
בשלב מסוים נסוג לדמשק וחבר אל האמיר פייסל.
בשנת 1920 דנו אותו הצרפתים למוות, שלא בנוכחותו, באשמת פעולות גרילה.
כשצרו על דמשק, הוא נמלט עם כמה מאנשיו מסוריה ובעזרת דרכונים מזויפים הצליחו להגיע לביירות.
בשנת 1921 הגיע לחיפה.
ייתכן שבחר להתיישב דווקא בחיפה, משום שהעריך כי בירושלים וביפו, הממסד הוותיק שהיה בעל עוצמה פוליטית המבוססת על קשרי משפחה ומקורב לשלטון הבריטי, לא יאפשר לו לצבור השפעה ותומכים.
מאוחר יותר הגיעו גם אשתו ובנותיו. סמוך לבואו לימד בבית הספר האסלאמי בחיפה. ב-5 באפריל 1921 היה בין החותמים על העצומה ששלחו נכבדי המוסלמים בחיפה אל הנציב העליון, בבקשה למנות את חאג' אמין אל-חוסייני למופתי של ירושלים. בשנת 1922 הוא מונה על ידי המועצה המוסלמית העליונה לאימאם של "מסגד אל-אסתקלאל", הנמצא בשכונת ואדי סאליב, שם החל בפעילות גיוס והטפה אסלאמית, תוך שהוא שוטח את משנתו הדתית הפונדמנטליסטית האנטי-ציונית והאנטי-בריטית בפני ערביי חיפה והגליל התחתון.
הוא הטיף לצעירים לנהל אורח חיים צנוע ולהימנע מלבקר בבתי בושת, מועדוני משחקים ובתי מרזח, והטיף נגד מפגשים משותפים של גברים ונשים. הוא הטיף גם נגד עריכת טקסי ה"ד'יכר" הרעשניים ותקף את האנשים המתפרנסים מתפילות בבתי הקברות.
בשנת 1929 מינתה אותו המועצה המוסלמית העליונה לתפקיד רשם הנישואין (מאד'ון) של בית הדין השרעי בחיפה. בכך היה למעשה כפוף למופתי של ירושלים.
בתוקף תפקידו היה צריך לבקר בכפרים באזור חיפה והצפון וכך יכול היה להטיף לתורתו בקרב קהלים נוספים. הוא היה משמיע דרשות לאומיות ועודד אנשים להתארגן בכנופיות טרור נגד הבריטים והיהודים. הוא היה מטיף כשבידו חרב או רובה, ובין היתר קרא ל"מצחצח הנעליים להחליף את מברשתו באקדח ולירות באנגלים במקום לצחצח את נעליהם".
במאי 1928 הקים אל-קסאם יחד עם רשיד אל-חאג' אבראהים (אנ') ואנשים נוספים את הסניף החיפאי של "אגודת הצעירים המוסלמים". ביולי 1932 השתתף בוועידה הארצית של האגודה ונבחר לממלא מקום נשיא הוועידה. במרץ 1933 היה נציג הסניף החיפאי בכנס הארצי ביפו. ב-1934 נבחר במקום אבראהים לנשיא הסניף.
ביוגרפיה > כנופיות עז א-דין אל-קסאם

כבר בשנת 1925 הקים אל-קסאם רשת של תאים חשאיים, אולם לאחר פרעות תרפ"ט, דרשו כמה מחברי הארגון להכריז מיד על מרד ואילו אל-קסאם חשב שצריך להמשיך בהכנות לכך ולאסוף כסף רק על ידי שכנוע ולא בכוח, והארגון התפצל.
בשנת 1930 הקים אל-קסאם גוף נוסף בשם "כנופיית כף היד השחורה" (בערבית: אל-כף אל-אסווד), הידועה גם בשם "כנופיית עז א-דין אל-קסאם", תוך שהוא דואג לקבל צידוק דתי לפעולותיו האלימות בדמות פתווה שחיברו שייח'ים סורים בכירים. המעבר לטרור נועד להגשים את תוכניתו של אל-קסאם לבטל את השלטון הבריטי בארץ ישראל ואגב כך את היישוב היהודי, להחליף את ההנהגה הערבית הלאומית בארץ, שהוכיחה חוסר יכולת להוביל את הערבים לקראת מאבק מזוין, להכין את הערבים למרד אלים, וליצור בריתות עם אויבותיה של בריטניה על מנת לחזק את ארגונו.
חסידיו של אל-קסאם היו ברובם פלאחים עניים, מובטלים וחסרי השכלה, חלקם היו אריסים על אדמות שנמכרו ליהודים ולפיכך איבדו את האדמה אותה עיבדו, וחלקם נדחקו משוק העבודה על ידי יהודים.
מלבד פגיעה בעצים שנטעו יהודים ובמסילות ברזל שהניחו הבריטים, ביצעה הכנופיה פעולות רצח וחבלה באזור חיפה והגליל. מדי כמה חודשים יצאו חבריה לפעולות.
בשנים 1931–1932 הם תקפו מדי פעם יישובים יהודיים וחקלאים יהודים. ב-5 באפריל 1931, בתקופת חגיגות נבי מוסא, הם רצחו שלושה חברי קיבוץ יגור, כשאלה היו בדרכם חזרה ליישוב מהשדה. ב-1932 רצחו מתיישב מבלפוריה ומתיישב מכפר חסידים. בלילה שבין ה-22 וה-23 בדצמבר 1932, חדרו לנהלל, הטילו רימון לתוך בית והרגו אב ובנו. לאחר חקירה מאומצת של רצח האב ובנו הצעיר (דוד ויוסף יעקבי), התגלו שניים מהרוצחים והוצאו להורג. אולם החוקרים לא הגיעו אל החוליה כולה.
בעקבות תפיסתם והודאותיהם של הרוצחים, נחשף הארגון של אל-קסאם לראשונה, אולם שמו לא היה ידוע. בעקבות זאת, הפסיק את פעילותו הטרוריסטית למשך שלוש שנים.
במהלך 1935 פעל להמרדת הבדואים באזור מפרץ חיפה ועודד אותם להתנגד למשטרה ולקוני הקרקע היהודים, כאשר ניסו לקחת את חזקתם עליה. הוא החל לגייס נוער לארגון ובפברואר אותה שנה, אמר לשומעיו במסגד אסתקלאל: .”אתם עם של ארנבות, הפוחדים ממוות ומגרדומים והשקועים עד צווארם בפטפטת. עליכם לדעת כי דבר לא יושיענו זולת כלי נשקנו.” 200 איש הצטרפו לארגון.
בתחילת נובמבר 1935 חזר אל-קסאם לפעילות, ככל הנראה בעקבות "פרשת חביות המלט" בנמל יפו, בה נתגלו 800 רובים ו-400,000 כדורים בחביות שנשלחו ליבואן יהודי.אל-קסאם ניסה לשכנע את המופתי אמין אל-חוסייני לצאת בקריאה משותפת לג'יהאד ומרד המוני נגד הבריטים. הוא הגיע לירושלים לשכנעו, אולם המופתי סירב משום שחשב שאין זה הזמן לכך ושיש לנקוט בדרך מדינית ולא צבאית. כעבור מספר ימים שלח אל-קסאם שני שליחים שהודיעו למופתי כי הוא עומד לפתוח במרד בצפון הארץ והציע שהמופתי יפיח מרד בדרומה. אולם הוא סירב.
בעקבות זאת, החליט אל-קסאם לעקור לאזור ג'נין, כדי לגייס אנשים, וב-6 בנובמבר יצאה חבורה בת 11 אנשים לצפון השומרון.
ביוגרפיה > כנופיות עז א-דין אל-קסאם > מותו

ב-7 בנובמבר 1935 עקב סמל משטרת המנדט הבריטי, משה רוזנפלד, אחר אנשי "היד השחורה" שגנבו פירות ובקר מעין-חרוד ומיישובי הסביבה. הגנבים, מכנופיית עז א-דין אל-קסאם, רצחו את הסמל ליד הר הגלבוע. בעקבות הרצח, פתחו הבריטים במצוד נרחב אחרי אל-קסאם ולוחמיו.
אל-קסאם ואנשיו ישבו בהרים, וכפריי הסביבה סיפקו להם מזון. במשך השבועיים שנרדפו בשומרון, הקפידו אנשי החבורה להתפלל חמש פעמים ביום, הם קראו בקוראן והקשיבו להטפות אל-קסאם על מעלות הג'יהאד וההקרבה העצמית.
ב-19 בנובמבר הם אותרו וכותרו, ככל הנראה בעזרת משתפי פעולה, סמוך לכפר יעבד. ב-20 בנובמבר 1935 החל כוח בריטי של 150 איש בקרב נגד הכנופיה. בכוח השתתף גם מטוס סיור. לכוח של אל-קסאם היו רובים ופצצות שזרקו על השוטרים. הקרב נמשך כשעתיים. אל-קסאם נהרג יחד עם ארבעה מאנשיו. במבצע נתפסו תשעה רובים, אקדח אוטומטי וכמות גדולה של כדורים. שמונה נוספים נלכדו ונדונו למאסר.
ביוגרפיה > הלווייתו

מכיוון שבית הקברות המוסלמי בחיפה היה מלא, הוחלט לקבור את עז א-דין אל-קסאם בבית הקברות המוסלמי החדש של חיפה בנשר. זה הוקם בשנת 1934 על ידי הווקף בלב היישוב נשר, אז מקום משכנם של צריפי הפועלים של בית חרושת נשר. הווקף המוסלמי הוציא הוראת פינוי בהתראה של שבוע לחוכרי השטח, דיירי הצריפים. כל הפניות לווקף לא לבנות בית קברות זה בלב יישוב יהודי ולהעבירו סמוך לחיפה לא נענו. בית הקברות קיים עד היום בתחום שיפוטה של העיר נשר הלווייתו של אל-קסאם החלה במסגד אל-ג'רינה, המשיכה לכיוון כיכר פייסל שבדרך העצמאות ומשם המשיכה לבית הקברות המוסלמי של חיפה בנשר. ההלוויה לוותה בהתקפות וזריקת אבנים על שוטרים שליוו את מסע ההלוויה. כמה מהם נפצעו, ואוטובוס עם נוסעים יהודים נפגע מזריקת אבנים.
ביוגרפיה > השגות על מיקום הקבר

קיימת עדות אחת, משנות ה-80 של איש שב"כ שהיה בבית הקברות בנשר ולדבריו הוא ראה "מקום מוזנח לחלוטין, צמחייה פראית של קוצים מילאה אותו... הקברים היו מנותצים, ללא מצבות כלשהן שיעידו מי האנשים שקבורים שם". הוא גייס לעזרתו "איש דת מוסלמי מחיפה ש”הוביל אותנו בביטחון רב לעבר קבר שנראה גבוה ומכובד יותר משאר הקברים, סביבו היו שאריות של גדר. לא הייתה במקום כל מצבה עם כיתוב שתעיד מי האדם שקבור שם”. מאוחר יותר הגיעו פעילים של "בני הכפר" וסימנו את הקבר הנוכחי.
מורשתו

האח'ואן אל-קסאם היו פלאחים. חלקם חיו בכפרים וחלקם היו בתהליכי מעבר והשתקעות בעיר, בה עבדו כשכירי-יום. אלה היו הרבדים הנמוכים של החברה בחיפה. ארגונו של אל-קסאם היה הניסיון המשמעותי הראשון של הפלסטינים לנקוט באלימות מאורגנת, וזו העדות הראשונה לכך שעקרונות הלאומיות הערבית הפלסטינית לגבי המאבק בבריטים וביהודים חדרו גם לתודעת פשוטי העם, אלא שחדירה זו התרחשה כאשר הצורך במאבק הובן כעניין דתי ולא לאומי-חילוני.
מורשתו > שנות ה-30

מותו והלווייתו של אל-קסאם היו לאירועים מכוננים ומעצבים בהלך-הרוח של ערביי האזור, ותרמו להקצנה הגוברת בקרב ציבור זה.
מותם של אל-קסאם וחבריו ליכד את "קואליציית המפלגות" שהוקמה כחודש לפני כן. העיתונות היללה אותו כגיבור לאומי והמפלגות התחרו זו בזו בשבח למעשיו ובאיסוף כספים למשפחות ההרוגים, מה שהכניס את הציבור הערבי לאווירה של מתח לקראת הבאות.
מותו לא הביא לסופו של ארגונו. מיד לאחר מכן יצא שיח' פרחאן אל-סעדי אל הרי שכם בראש 15 חברי "אח'ואן אל-קסאם" ואלה חידשו את המאבק האלים. מאוחר יותר ארגן ח'ליל מוחמד עיסא (אבו אבראהים אל-כביר) את אנשי החבורה בחיפה ובציפורי בקבוצה בשם "הדרוישים".
חברי הכנופיה שהתמקמו בהרי שכם הם אלה שככל הנראה הציתו את המאורעות האלימים בתחילת המרד הערבי הגדול. ב-15 באפריל 1936 תקפה קבוצה מאנשיו של סעדי מכונית של יהודים בכביש טולכרם-שכם ושני נוסעים נהרגו.
גם רוב אנשיו של מפקד הכנופיה יוסוף אבו דורה התחנכו על תורתו של עז א-דין אל-קסאם.
ב-4 במאי 1936, העריך ברל כצנלסון בוועדה הפוליטית שהריגת אל-קסאם היא "עניין רע" ומוטב היה להשאירו בחיים, והמעיט בנזק שהיה נגרם על ידו במקרה כזה: "מה היה עושה? (לכל היותר) היה הורג עשרה יהודים". ב-29 בספטמבר 1936, אמר דוד בן-גוריון במרכז מפא"י על הקרב בו נהרג אל-קסאם שזו הייתה תל־חי ערבית ותיאר את האיש כלוחם קנאי המוכן למסור את נפשו על "קידוש השם". ב-6 ביולי 1938 אמר במרכז מפא"י על הלוחמים ממשיכי דרכו של אל-קסאם כי "מאחוריהם עומד העם הערבי".
בספר בהוצאת דבר מ-1937, מופיע רוזנפלד בראש רשימת הקורבנות של מאורעות תרצ"ו.
למעשיו ומותו של אל-קסאם הייתה השפעה רבה, והם סייעו לפריצת המרד הערבי הגדול כעבור שישה חודשים.
מורשתו > שנות ה-70 עד העשור השני של המאה ה-21

סביב דמותו של אל-קסאם נוצר מיתוס רב-משמעות, והוא משמש מופת והשראה לפלסטינים הלוחמים בישראל. בשנת 1973 כתבה בספרה חוטפת המטוסים לילה חאלד כי מאבקה הוא המשך מאבקו של אל-קסאם: "דורו החל במהפכה, דורי מתכוון לסיים אותה". ביטוי לאהדה שרוחשים הפלגים הקיצוניים בחברה הפלסטינית לאל-קסאם ניתן כבר בזמן האינתיפדה הראשונה, אז נטל הפלג הצבאי של תנועת חמאס את שמו (גדודי עז א-דין אל-קסאם). רקטות "קסאם", בהן נעשה שימוש נרחב במהלך האינתיפאדה השנייה, קרויות אף הן על שמו.
קברו של אל-קאסם הפך בתקופה מאוחרת לסמל בסכסוך הישראלי-פלסטיני: ב־1995 הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי קורבנות טרור להרוס או לשנות את כיתוב המצבה שעל קברו של אל-קאסם, בטענה שהיא מעודדת טרור, אך העתירה נדחתה. הקבר הושחת מספר פעמים במהלך השנים. במקביל, הקבר מרכז סביבו אירועים בעלי גוון לאומי של ערביי ישראל, כדוגמת הנחת זרים על ידי חברי הכנסת של הרשימה המשותפת במהלך אירועי יום הנכבה ב־2016, ואירועים נוספים.
ראו גם

אחמד יאסין
לקריאה נוספת

יובל ירדני, "עז א-דין אל-קסאם: הדמות והמיתוס", עבודת גמר י"ב, 2001, באתר קרן ענבר
אבי כפירי, כך הפך עז א-דין אל קסאם לגיבור של חמאס, באתר nrg‏, 28 בנובמבר 2014
יגאל גרייבר, "שיח' עז א-דין אל קאסם וראשית הטרור הפלסטיני" אריאל, 187
יהודה תגר, המרד הערבי בשנת 1936 בפרספקטיבה של העימות היהודי - ערבי בארץ-ישראל, הספרייה הווירטואלית של מטח
אריאל 187 (2009), עמ' 51–63
בני מוריס, קורבנות, תל אביב: 2003
שאול משעל ואברהם סלע, זמן חמאס, תל אביב: 1999 (מהדורה שנייה הוצאה ב-2006)
יובל ארנון אוחנה, חרב מבית, הוצאת הדר, 1981, עמודים 265 עד 274.
Mark Sanagan,  Teacher, Preacher, Soldier, Martyr: Rethinking ʿIzz al-Dīn al-Qassām, Die Welt des Islams 53, no. 3–4 (2013), pp. 315–352
Shai Lachman, "Arab Rebellion and Terrorism in Palestine 1929-1939 The Case of Sheikh Izz al-Din al-Qassam and his Movement", in: Elie Kedourie & Sylvie G. Haim, Zionism and Arabism in Palestine and Israel, London: 1982
הערות שוליים

↑  המזרח התיכון בימינו, האוניברסיטה הפתוחה, ספר 6: "הפלסטינים – עם בפזורתו" (כתב: מצטפא כבהא), עמ' 19.
↑  יהושע פורת מציין בספרו ממהומות למרידה (עמ' 163) שני מקורות שמציינים שנות לידה שונות: 1871 על פי צבחי יאסין, אל-ת'ורה אל-ערביה אל-כברא פי פלסטין, 1939-1936 (קהיר, 1959); 1880 על פי א' ח' כהן, "מאורעות נובמבר בצפון הארץ", 1 בדצמבר 1935.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13  תום שגב, ימי הכלניות – ארץ ישראל בתקופת המנדט, 1999, פרק 17, עמ' 294–296; הערות 5, 7–8, עמ' 497
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  יהושע פורת, ממהומות למרידה: התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1939-1929, עמ' 163–168
1 2 3 4 5 6  בני מוריס, קורבנות, עמ' 125–126
↑  ברוך קימרלינג ויואל שמואל מגדל, פלסטינים: עם בהיווצרותו, עמ' 63, הערה 14
↑  ברוך קימרלינג ויואל שמואל מגדל, פלסטינים: עם בהיווצרותו, עמ' 64
↑  מרדכי נאור (עורך), עמק יזרעאל, 1900-1967, סדרת עידן, הוצאת יד יצחק בן-צבי, עמ' 117–119
↑  נחמן טל, עבודת מוסמך מאוניברסיטת חיפה, שנת 1995 עמ' 37
↑  פסק דין במשפט רצח יעקבי ובנו, דבר, 6 באוקטובר 1933
↑  אילן פפה, אצולת הארץ: משפחת אל-חוסייני, עמ' 295–296
↑  איך נתפסה כנופית הטרוריסטים, דבר, 21 בנובמבר 1935 
 קרב דמים בין המשטרה וחבורת הטרוריסטים, דבר, 21 בנובמבר 1935
↑  משפט חבורת אל קסאם, דבר, 20 באוקטובר 1936
↑  מדברי יגאל גרייבר, העמותה לתולדות חיפה, בהרצאה שנשא ב-18/3/2010 בנושא: שייח' עז א-דין אל-קסאם וראשית הטרור הפלסטיני המאורגן.
↑  לוית הרוצחים-הטרוריסטים, דבר, 22 בנובמבר 1935
↑  הייבנה בית קברות מוסלמי בתוך יישוב עברי, דבר, 21 בנובמבר 1934
↑  Arab Terrorists Buried, פלסטיין פוסט, 22 בנובמבר 1935
1 2  חיים מינא-מנור, ‏איפה קבור שייח' עז א-דין אל-קסאם, מבט מל"מ 97, מאי 2024, עמ' 26
↑  אהרון קמינקר, השכונה בצל ארובות העשן, 1978, עמ' 105
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 174–175
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 195
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 219
↑  ברכה חבס (עורכת), ספר מאורעות תרצ"ו, דבר, 1937, עמ' 635. בתוך: תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 299, 498, הערה 20
↑  בג"ץ דחה עתירה למחיקת כיתוב על קבר עז א-דין אל-קאסם, באתר גלובס, 26 בדצמבר 2000
↑  בינואר 2000 הושחת קברו בידי אלמונים, (עתי"ם), ‏קבר עז א-דין אל-קסאם הושחת ע"י "החברים של ברוך גולדשטיין", באתר גלובס, 4 בינואר 2000, ושוב ב־2014, אלי אשכנזי, פשע שנאה בצפון: חולל קברו של עז א-דין אל-קסאם, באתר הארץ, 2 במאי 2014
↑  דיווח על האירוע באתר Panet
↑  אבי כפירי, כך הפך עז א-דין אל קסאם לגיבור של חמאס, באתר nrg‏, 28 בנובמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007409641605171  BnF: cb17938077t (data)  GND: 13295818X  ISNI: 0000 0005 0396 8102  LCCN: n78049736  NTA: 278617972  SUDOC: 263507734  TDVİA: kassam-izzeddin  VIAF: 43095619   WorldCat (עם VIAF): 43095619 
קברו של עז א-דין אל-קסאם בבית הקברות המוסלמי של חיפה בנשר, שהוקם על ידי הווקף ב-1934 בלב שכונת הפועלים של נשר.
רק היום

| --- | --- |

 בימוי:  זאב רווח
 הופק בידי:  יוסף זבידה ושמעון ארמה
 תסריט:  זאב רווח
 שחקנים ראשיים:  זאב רווח   אפרת לביא   ז'אק כהן  ספי ריבלין   אילן דר
 מוזיקה:  יאיר רוזנבלום
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  1976
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט קומדיה 
 סרט הבא:  רק השבוע
 דף הסרט ב־IMDb
 
רק היום הוא סרט קומדיה ישראלי שעלה לאקרנים בשנת 1976, השייך לסוגת סרטי הבורקס. זהו סרטו הראשון של זאב רווח כבמאי ותסריטאי בז'אנר סרטי הבורקס.
עלילה

ששון (שש) הוא בעל בסטה בשוק מחנה יהודה בירושלים. ששון מנהל יחסים עם סטלה לפיד (מרי סוריאנו) אישה נשואה, אשתו של הדוקטור ארתור לפיד (גדעון זינגר), והוא דואג בעזרתה לקבוע תור לבדיקה לפני ניתוח לחברו החולה בקליניקה הפרטית של בעלה.
כאשר ששון ואדון כהן חוזרים לאחר הבדיקה מתאהב ששון בדליה (אפרת לביא), בתו של חברו הקרוב אדון כהן (ז'אק כהן) וזאת בלי לדעת שהיא בתו, אך דליה נגררת אחרי החבר שלה אלכסנדר (אילן דר) שאינו מתייחס אליה בכבוד ולא מעוניין בקשר ביניהם.
ששון המאוהב יוצא במסווה של עבריין ("ששון המחסל") ומכריח את אלכסנדר באיומים להתנהג אליה כראוי, אך זאת כדי לזכות בליבה.
את הסרט מלווה השיר "ימים טובים" בביצועו של אורי רווח. השיר הולחן על ידי יאיר רוזנבלום למילים של יורם טהרלב.
שחקנים

| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
זאב רווח: ששון
תקווה עזיז: גב' חיון
יעקב בנאי: אדון דבאח
יענקל'ה בן סירא: פקח שמריהו
ז'אק כהן: אדון כהן
אילן דר: אלכסנדר
רפי גינאי: לקוח של אדון חיון
רפאל קלצ'קין: ד"ר הרשקוביץ'
אפרת לביא: דליה
אברהם מור: אדון חיון
ספי ריבלין: עובד בשוק
גדעון זינגר: דר' ארתור לפיד
מרי סוריאנו: גב' סטלה לפיד
רותי הולצמן: 
מנשה קדישמן: 
בטי סגל:
נדב שנרב

| --- | --- |

 לידה:  1965 (בן 60 בערך) 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן  אוניברסיטת הרווארד  ישיבת ההסדר שעלבים 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן (1 באוקטובר 2001)  אוניברסיטת אריאל בשומרון 
 צאצאים:  ישי שנרב 
 woland.ph.biu.ac.il
 תרומות עיקריות
 מחקרים במדע המורכבות
 
נדב שְנֶרְבְּ (נולד ב-1965) הוא פיזיקאי ישראלי, פרופסור במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן, בעל הסמכה לרבנות ופובליציסט דתי לאומי.
ביוגרפיה

למד בישיבת ההסדר בשעלבים, שם כתב את פרסומיו ההלכתיים הראשונים, ביניהם הספרון "לעזרת השם בגיבורים", העוסק בשאלת חיוב תלמידי חכמים במלחמת מצווה.
בשנת 1995 קיבל תואר דוקטור מהמחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן, על עבודתו "Off-mass-shell covariant quantum and classical field theory". לאחר מכן היה במשך שלוש שנים בפוסט דוקטורט באוניברסיטת הרווארד. בשנים 1997–2001 לימד במחלקה לפיזיקה במכללת יהודה ושומרון באריאל (לימים, אוניברסיטת אריאל בשומרון), ולאחר מכן עבר למחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2013 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת בר-אילן, שם הוא עומד בראש קבוצת מחקר העוסקת בהיבטים שונים של מדע המורכבות, למשל היווצרות תבניות מרחביות באופן ספונטני או מערכות לא ליניאריות, כמו דינמיקה של אוכלוסיות.
כתב ביחד עם מרסלו שיפר ספר בשם "שדות אלקטרומגנטיים" - ספר לימוד מתקדם בנושא חשמל ומגנטיות.