האיגוד הבינלאומי של עובדי תעשיית בגדי הנשים
צמיחה ומתחים

ה-ILGWU הצליח למנף את הניצחונות שלו בתחילת העשור השני של המאה ה-20 ולארגן כ-90% מעובדי תעשיית הביגוד בניו-יורק. כשהוא מביא לחתימת הסכמים נוספים המשפרים את תנאי העבודה, ומקים קופת ביטוח אבטלה לחבריו ב-1919.
במקביל החלו להתגבר המתחים הפנימיים באיגוד. ב-1919 התפצלה המפלגה הסוציאליסטית האמריקנית כשהאגף השמאלי שלה עזב כדי להקים מפלגות קומוניסטיות שונות שבסופו של דבר התאחדו למפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית. גם גורמים אנרכיסטיים הקשורים ל-IWW קראו תיגר על מבנה קבלת ההחלטות הדמוקרטי של ה-ILGWU, שהעניק לכל סניף קול שווה בבחירת ההנהגה, ללא קשר למספר העובדים שהסניף ייצג וכן על ההסכמות שהשיגה הנהגת האיגוד עם ארגוני המעסיקים. פעילי השמאל הרדיקלי, הקומוניסטים והאנרכיסטים, החלו לבנות את כוחם בקרב ציבור העובדים חברי האיגוד על רצפת הייצור. המפלגה הקומוניסטית לא התערבה בפוליטיקה של ILGWU באופן מאורגן בשנים הראשונות לקיומה, אך בסביבות שנת 1921 זכו חבריה בבחירות בכמה מסניפים החשובים ביותר ב-ILGWU, במיוחד בניו יורק, וקיוו להרחיב את השפעתם. לאורך שנות ה-20 התמודד האיגוד עם מתחים בין הגורמים השונים הפועלים בו - סוציאליסטים, קומוניסטים ואנרכיסטים.
בסוף שנות ה-20, החל ה-ILGWU להתמקד בגיוס נשים אפרו-אמריקאיות. פלוריה פינקני, תופרת מקונטיקט שהתגוררה בברוקלין, הייתה בין מובילות המהלך. פינקני דיברה בשנת 1929 לצד פיליפ רנדולף, נשיא ה-Brotherhood of Sleeping Car Porters, האיגוד המקצועי השחור הראשון בארצות הברית, בכינוס ה-ILGWU בהארלם, כשהיא מתמקדת בחשיבות של גיוס נשים שחורות לשורות האיגוד המקצועי.
בין השנים 1932 עד 1966 הנהיג את האיגוד דייוויד דובינסקי. עלייתו הייתה לאחר כישלון שביתה שהוכרזה בלחץ גורמי השמאל הקומוניסטים והאנרכיסטים באיגוד ביולי 1926, אשר החלישה את הכוחות השמאליים הרדיקליים בהנהגת האיגוד. כהונתו התאפיינה בריכוזיות - ועל אף שלמעלה משני שלישים מחברי הארגון היו נשים, מספרן בהנהלת האיגוד היה זניח.
השפל הגדול בארצות הברית השפיע מאוד על האיגוד ומספר חבריו ירד לכ-25 אלף בשנת 1932, כשחברות טקסטיל מאורגנות רבות נסגרו, חברות אחרות הפרו את ההסכמים הקיבוציים וארגון העובדים הפך למורכב בתנאי שוק העבודה הקשים. האיגוד החל להתאושש לאחר בחירתו של פרנקלין רוזוולט לנשיאות ארצות הברית ולאחר העברת החוק הלאומי להתאוששות תעשייתית של 1933 (אנ'). ב-1935 מנה האיגוד כ-150 אלף חברים - רובם בערים תעשייתיות גדולות כמו ניו-יורק, שיקגו, ופילדלפיה. ב-1947 מנה האיגוד כבר-337 אלף חברים ב-209 ערים ועיירות ברחבי ארצות הברית, כשהוא מרחיב את השליטה שלו בחוף המזרחי ובמערב התיכון. גם הדמוגרפיה של האיגוד השתנתה בשנות ה-40 כשגייס לשורותיו עובדות ממוצא מקסיקני בלוס אנג'לס וטקסס, עובדות סיניות אמריקניות בסן פרנסיסקו, ועובדות אפרו אמריקניות ופורטוריקניות בניו-יורק.
כאיגוד תעשייתי מרכזי שהיה בין מקימי פדרציית האיגודים AFL, ושל מועצת האיגודים התעשייתיים (CIO) בתוכו, היה האיגוד מעורב בקידום תהליכי התארגנות גם בענף הפלדה בתקופת השפל הגדול ולאחריה, ענף שאיגוד מיליוני עובדים, רבים מהם מהגרים, בשכר נמוך.
החל משנות ה-30 נעשה האיגוד מעורב יותר גם בפוליטיקה המפלגתית. אנשי האיגוד היו מזוהים על פי רוב עם המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות, כך למשל תמך האיגוד בפרנקלין רוזוולט. ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון התארחו אף הם באירועים של האיגוד. לצד זאת היה האיגוד מעורב גם במפלגות כגון המפלגה הסוציאליסטית ולאחר מכן המפלגה הליברלית בניו-יורק ופעל מול הקונגרס לקידום חקיקה של חוקי עבודה.
בזירה הבינלאומית פעל האיגוד עם ועדת העבודה היהודית ומועצת העבודה האיטלקית אמריקאית כדי להתנגד לעליית הפאשיזם והנאציזם באירופה, סייע למהגרים.