stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אהרן ברק
קורות חייו > שופט אד-הוק בבית הדין הבין-לאומי בהאג

בתחילת 2024 מונה לשמש שופט אד הוק מטעמה של ישראל בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ), בדיון בו תבעה דרום אפריקה את ישראל, בטענה שבמלחמת חרבות ברזל ביצעה ישראל רצח עם באוכלוסייה הפלסטינית ברצועת עזה.
ב-26 בינואר 2024 נתן בית הדין הבין-לאומי את החלטתו בבקשה של דרום-אפריקה לצווים זמניים כנגד ישראל. בית הדין דחה את התביעה של דרום-אפריקה לצו זמני לעצירת הלחימה ברצועת עזה, אך העניק 6 צווים כללים נגד ישראל: לעשות את כל הנדרש במסגרת סמכותה כדי למנוע מעשים המנוגדים לאמנה למניעת השמדת עם; לוודא שכוחות צה"ל לא מבצעים פעולות בניגוד לאמנה; לנקוט בכל האמצעים למניעה והעמדה לדין בגין התבטאויות פומביות המעודדות ביצוע רצח עם של פלסטינים; לנקוט באמצעים אפקטיביים לאספקת סיוע הומניטרי לתושבי רצועת עזה; לשמור ולמנוע השמדה של ראיות הקשורות למעשי ישראל ברצועת עזה; להגיש לבית הדין דוח בדבר ביצוע הפעולות.
ברק סבר שאין בסיס לכאורי להאשמות של דרום אפריקה כאילו ישראל מבצעת מעשים של רצח עם כנגד הפלסטינים. בדעת מיעוט הבהיר ברק כי דרום אפריקה ״ביקשה לייחס להבל את פשעו של קין״. עוד ציין כי לא הובאה כל ראיה ממשית לכך שישראל פועלת בניגוד לאמנה למניעת השמדת עם. עוד ציין ברק כי "לגבי נתוני הרוגים, פצועים ונזק לתשתיות, משמיט בית המשפט את ציון העובדה כי נתונים אלה מגיעים ממשרד הבריאות של עזה, שבשליטת חמאס. הם לא נתונים של האו"ם. יתרה מכך, נתונים אלה אינם מבחינים בין אזרחים ללוחמים, או בין מטרות צבאיות למוסדות אזרחיים. קשה להסיק מהם מסקנות". בנוסף תיאר ברק בחוות דעתו את חוויותיו של כילד בשואה, וכתב כי "רצח עם הוא צל על ההיסטוריה של העם היהודי, והוא שזור בחוויה האישית שלי. הרעיון שישראל מואשמת כעת בביצוע רצח עם קשה לי מאוד באופן אישי. כניצול של השואה, אני מודע עמוקות למחויבותה של ישראל לשלטון החוק כמדינה יהודית ודמוקרטית. לאורך חיי, פעלתי ללא לאות כדי להבטיח שהמטרה והתכלית של אמנת רצח העם יתממשו בפועל; ונלחמתי כדי לוודא שרצח עם ייעלם מחיינו. אילו נענה בית המשפט לבקשת דרום אפריקה לשים קץ לאלתר של המבצע הצבאי בעזה, ישראל הייתה נותרת חסרת הגנה נוכח תקיפה אכזרית, ללא יכולת למלא את חובותיה הבסיסיות לאזרחיה" ובהמשך, "בינתיים, ידיו של חמאס היו חופשיות להמשיך ולפגוע בישראלים ובפלסטינים כאחד. היה לי לכבוד להצטרף לבית משפט זה כשופט אד-הוק. מוניתי על ידי ישראל; אני לא סוכן של ישראל. המצפן שלי הוא החיפוש אחר מוסר, אמת וצדק. כדי להגן על הערכים הללו בנותיה ובניה של ישראל שילמו ללא אנוכיות בחייהם ובחלומותיהם, במלחמה שישראל לא בחרה בה".
ברק הצטרף לדעת הרוב בשני סעיפים מבין הצווים נגד ישראל - הקוראים להעמדה לדין על הסתה לרצח עם, ולצעדים להעברת סיוע הומניטרי.
ב-5 ביוני 2024 התפטר ברק מתפקידו זה מסיבות אישיות-משפחתיות.
פסקי דין בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חסרים פסקי דין בולטים נוספים, ובהם: מזרחי, ביטון, פסיקות בנושא גיוס (התנועה לאיכות, רובינשטיין), חורב, ועקנין, אהרונוב, בית סוריק, דפי זהב, הנדלס, קסטנבאום, סילגדו, לאור, גנימאת, מיטראל, מועצה אזורית חוף עזה, קלפי המיקוח, סיכולים ממוקדים, העינויים, מנהלי ההשקעות, רבינאי, קל בנין ועוד.
פסקי דין בולטים > משפט חוקתי ומנהלי

ע"א 6821/93 בנק המזרחי המאוחד בע"מ נ' מגדל כפר שיתופי: פסק הדין שבו תיאר ברק (יחד עם שופטים נוספים) את המהפכה החוקתית בראייתו, שהחלה עם חקיקתם של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק. בפסק דין זה נקבע כי לבית-המשפט העליון יש סמכות לפסול חקיקה של הכנסת שאינה מתיישבת עם חוקי יסוד אלו.
בג"ץ 6698/95 עאדל קעדאן נ' מינהל מקרקעי ישראל ואחרים: בפסק דין הרוב קבע ברק כי מדיניות החכרה של קרקעות ליהודים בלבד מהווה אפליה אסורה הפוגעת בעקרון השוויון. הנשיא ברק קבע שעקרון השוויון מבוסס על היות מדינת ישראל מדינה יהודית ומדינה דמוקרטית (ואין סתירה בין השניים). לכן, המדינה אינה רשאית להקצות משאבים באופן המבוסס על יחס מפלה בין יהודים לבין לא-יהודים.
בג"ץ 910/86 רסלר נ' שר הביטחון – צמצום של עילת השפיטות.
בג"ץ 1715/97 לשכת מנהלי ההשקעות בישראל נ' שר האוצר – המקרה הראשון שבו פסל בג"ץ חוק מאז תחילת המהפכה החוקתית. במסגרת פסק הדין ביטל בג"ץ את "חוק יועצי ההשקעות", עקב פגיעתו בחופש העיסוק, על פי סעיף 10 לחוק יסוד: חופש העיסוק, וביקש מהכנסת לתקן אותו. בשנת 1995 עבר החוק שעוסק בהסדרת העיסוק בייעוץ השקעות ובניהול תיקי השקעות, ונכנס לתוקף בשנת 1997.
פסקי דין בולטים > משפט אזרחי

ע"א 243/83 עיריית ירושלים נ' גורדון: בפסק דין תקדימי זה ניסח ברק מחדש חלקים מהותיים מדיני הנזיקין בישראל.
ע"א 4628/93 מדינת ישראל נ' אפרופים שיכון ויזום (1991) בע"מ: בפסק דין זה הציע ברק מהפכה בתורת פרשנות החוזה, כשקבע משקל רב בהרבה לנסיבות שהובילו לכריתת החוזה. פסק הדין הרחיב את השפעת ההתייחסות למצב הנוכחי הקיים בין שני הצדדים במשפט ועשה זאת על חשבון חשיבות לשון החוזים. רוח פסק דינו משקפת את התפיסה המקובלת בנוגע לפרשנות חוזה, אולם חלקים מדעתו של ברק בנושא זה עודם שנויים במחלוקת. ביקורת על פסק הדין היא פגיעתו בוודאות מסחרית ומשפטית בפרשנות חוזים. ייתכן שההלכה שונתה בפסק-הדין ביבי כבישים נ׳ רכבת ישראל.
ע"א 579/83 הרי זוננשטיין נ' אחים גבסו בע"מ: בפסק דין זה ברק סבר בדעת מיעוט כי "זעקת ההגינות" עשויה להתגבר על הצורך בחוזה כתוב בעסקאות מקרקעין ("דרישת הכתב"), במקרים בהם החוזה לא נכתב בשל חוסר תום לב של אחד הצדדים. כעבור שמונה שנים, בהיותו נשיא בית המשפט העליון, ישב ברק בהרכב שנתן את פסק דין קלמר נ׳ גיא, ועמדתו הפכה מדעת מיעוט להלכה מחייבת.
ע"א 165/82 קיבוץ חצור נ' פקיד שומה רחובות: פסק דין זה הוא נקודת מפנה בפרשנותם של דיני המיסים בישראל, בהעבירו את מרכז הכובד בפרשנות דיני המיסים מהיצמדות ללשון החוק ("פירוש דווקני") להגשמה של 'תכלית' החקיקה.
פסקי דין בולטים > משפט פלילי

ע"פ 347/88 איוון (ג'והן) דמיאניוק נ' מדינת ישראל: ב-29 ביולי 1993 פסק הרכב בן חמישה שופטים של בית המשפט העליון בראשותו של נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר, המשנה לנשיא מנחם אלון והשופטים אהרן ברק, יעקב מלץ ואליעזר גולדברג שזיהויו של ג'ון איוון דמיאניוק כ"איוואן האיום" מוטל בספק, ועל כן הוא זכאי מחמת הספק. היה זה פסק הדין היחיד שנגע למורשת השואה שבו היה ברק שותף.
פסקי דין בולטים > נושאים נוספים

בג"ץ 1000/92 חוה בבלי נ' בית הדין הגדול. בפס"ד זה קבע ברק לראשונה, בשבתו כמשנה לנשיא שמגר – כי הלכות שיתוף הנכסים שפותחו על ידי בית המשפט העליון אינן נגרמות מאקט הנישואים ואין הן בגדר ענייני נישואים. הן נגזרות מהסכם בין הצדדים והן חלק מחופש ההתקשרות המוכר בדין הכללי. לפיכך על בתי הדין הרבניים להחיל את הלכת השיתוף בנכסים בין בני זוג;
בג"ץ 2232/03 פלונית נ' ביה"ד האזורי ת"א-יפו ("הלכת בני נח"): פסק הדין קובע כי גירושין של בני זוג יהודים מנישואים אזרחיים יהיו נתונים לסמכותם של בתי הדין הרבניים. גם אם בני הזוג נישאו מחוץ לישראל בנישואים אזרחיים, רק בית הדין הרבני רשאי להתיר את נישואיהם.
ד"נ 40/80 קניג נ' כהן: בפסק דין זה שטח ברק, בדעת מיעוט, את תורת פרשנות החקיקה שלו. בהמשך הפכה תורתו זו לתורת פרשנות חקיקה מקובלת במשפט.
ע"א 817/79 קוסוי נ' בנק י.ל. פויכטונגר: ברק מחיל חובת הגינות על בעל שליטה בחברה, בקובעו שבעל שליטה אינו יכול למכור את מניותיו בחברה אם הוא יודע שכתוצאה מהמכירה החברה, ולכן שאר בעלי המניות שלה, ינזקו.
פרסים ותוארי כבוד

ברק זכה בפרסים ותוארי כבוד רבים בישראל ובעולם. הוא קיבל דוקטור לשם כבוד בישראל ממכון ויצמן למדע, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת חיפה ואוניברסיטת בר-אילן. הוא זכה בפרס ישראל ב-1975 ובפרס א.מ.ת. ב-2007. הוא חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
הוא קיבל דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת בולוניה, אוניברסיטת יורק בקנדה, אוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת רומא טור ורגאטה, אוניברסיטת ברנדייס, אוניברסיטת הארטפורד, אוניברסיטת המדינה של ניו יורק באלבני והיברו יוניון קולג'. הוא חבר זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאקדמיה האיטלקית למדעים. זכה בפרס גרובר לצדק לשנת 2006.
משפחתו

אהרן ברק היה נשוי, עד לפטירתה ב-2024, לאלישבע ברק-אוסוסקין, אותה הכיר בעת לימודיהם בבית הספר התיכון. במשך 13 שנות כהונתו בבית המשפט העליון, קודמה רעייתו מתפקיד של רשמת בבית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע לתפקיד סגנית נשיא בית הדין הארצי לעבודה (נציגי בית המשפט העליון בוועדה לבחירת שופטים לא השתתפו בדיון על מינויה). לזוג ברק ארבעה ילדים, כולם למדו משפטים ושניים מהם התמחו אצל שופטים בבית המשפט העליון. אחת מילדיו היא אסתר ברק-לנדס. מתגורר בתל אביב.
ספריו ומאמריו

ספריו:
אחריות שילוחית בדיני נזיקין קריית ספר (1964).
גד טדסקי; יצחק אנגלרד; אהרן ברק; מישאל חשין, תורת הנזיקין הכללית הוצאת מגנס (1970).
מהותו של שטר הוצאת הדפוס האקדמי (1973).
חוק השליחות הוצאת הדפוס האקדמי (מהדורה ראשונה, 1975).
שיקול דעת שיפוטי הוצאת פפירוס (1987). תורגם לאנגלית: Judicial discretion.
פרשנות במשפט: תורת הפרשנות הכללית (1990).
פרשנות במשפט: פרשנות החקיקה (1993).
פרשנות במשפט: פרשנות חוקתית (1994);
חוק השליחות הוצאת נבו (מהדורה ראשונה, 1996).
חוק השליחות הוצאת נבו (מהדורה שנייה, 1996).
פרשנות תכליתית במשפט (2003). תורגם לאנגלית: Purposive Interpretation in Law
שופט בחברה דמוקרטית (2004). תורגם לאנגלית: The Judge in a Democracy.
מידתיות במשפט – הפגיעה בזכות החוקתית והגבלותיה (2010).
מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, סדרת אתגרי הדמוקרטיה, אוניברסיטת רייכמן, 2025.
ממאמריו:
אחריות המעביד לנזק הנגרם לטרמפיסט כתוצאה מנהיגה רשלנית של עובדו הפרקליט י"ח 227 (תשכ"ב).
לעניין האחריות השילוחית, הפרקליט י"ח 193 (תשכ"ב).
אחריות בנזיקין של בעלים שאינו מחזיק כלפי בן רשות של המחזיק, הפרקליט י"ט 213 (תשכ"ג).
אחריות המחזיק במקרקעין כלפי מוזמן היודע על קיום סכנה בלתי רגילה, הפרקליט י"ט 209 (תשכ"ג).
האחריות בנזיקין של מחזיק במקרקעין, מחקרי משפט לזכר ד"ר אברהם רוזנטל ז"ל 104 (תשכ"ד).
האם עשוי נזק ממון נומינלי לשמש קולר לתלות בו פיצויים לדוגמה, הפרקליט כ' 216 (תשכ"ד);
ראו גם

המהפכה החוקתית
הציבור הנאור
לקריאה נוספת

אריאל בנדור וזאב סגל, עושה הכובעים: דין ודברים עם אהרן ברק, הוצאת כנרת, 2009
נעמי לויצקי, כבודו: אהרון ברק, ביוגרפיה, כתר הוצאה לאור, 2001
נעמי לויצקי, העליונים, בתוככי בית-המשפט העליון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006
גד ברזילי, אפרים יוכטמן-יער, זאב סגל, בית המשפט העליון בעין החברה הישראלית, הוצאת פפירוס/דיונון, 1992
איתן ארז, פרקליט וג'נטלמן, הוצאת גלובס, 2013
Richard Posner, A review of "The Judge in a Democracy", The New Republic, April 23, 2007
הלל סומר, ריצ'רד פוזנר על אהרן ברק: "דברים שרואים משם – לא רואים מכאן"?, הפרקליט מט (2) 8.
דינה זילבר, בשם החוק: היועץ המשפטי לממשלה והפרשות שטלטלו את המדינה, הוצאת דביר, 2012
מאיר שמגר, תם ולא נשלם: פרקי חיים, הוצאת ידיעות ספרים, 2015 – אוטוביוגרפיה
מיכל שקד, הראשונה, דורית ביניש – פרקליטה, שופטת, נשיאה, ידיעות ספרים, 2021
ניר קידר, משפט כחול-לבן - זהות ומשפט בישראל:מאה שנים של פולמוס, תל אביב ובאר שבע, האוניברסיטה הפתוחה ומכון בן-גוריון, 2017.
ביאורים

↑  במקור, עם כניסתו ללימודים בבית הספר היסודי בירושלים, טעתה המחנכת של ברק בהנחה כי שמו העברי הוא אריה, עד אשר נודע הדבר לאמו, לאה, שתיקנה את המחנכת ששמו המעוברת של בנה הוא אהרן.
↑  ברק העיד שצירופו לצוות היה תנאי של משה דיין. ברק בחן את ההסכם, והתנגד לסעיף הבוררות שנכלל בו, מפני שהסעיף קבע שמחלוקות יתבררו בבית הדין הבין-לאומי לצדק. בעקבות דרישתו, הסעיף נמחק.
↑  מאוחר יותר, לאחר שהתייעץ עם ביניש, שינה ליבאי את עמדתו והפך למתנגד נחרץ לגירוש. לבסוף נמנע בהצבעה, לדבריו בשל תמיכת היועץ המשפטי לממשלה חריש.
↑  ב-1999 ניתן לברק פרס ארגון השופטים הבין-לאומי (אנ'), שהוא בפועל המקבילה המשפטית לפרס נובל.
פרנק לוטנברג

פרנק ראלי לוטנברג (בשם מלא באנגלית: Frank Raleigh Lautenberg; ‏23 בינואר 1924 – 3 ביוני 2013) היה איש עסקים ופוליטיקאי יהודי-אמריקאי. כיהן כסנאטור נציג מדינת ניו ג'רזי מטעם המפלגה הדמוקרטית, שלושים שנה, מ-1983 עד 2013, עם הפסקה קצרה של שנתיים באמצע (2001–2003).
קורות חייו

נולד ב-1924 בפטרסון שבניו ג'רזי, להורים יהודיים עניים, סם לוטנברג ומולי לבית ברגן, שהגיעו מפולין ומרוסיה לארצות הברית, עם משפחותיהם, עוד בילדותם. הייתה לו אחות אחת. המשפחה נדדה ממקום למקום ולא נשארה מעולם זמן רב מדי במקום מגורים אחד. האב עבד בעבודות שונות, בעיקר כפועל טקסטיל בטוויית משי, אך גם במכירת פחם, בחקלאות ובניהול פאב, ולוטנברג סייע לפרנסת המשפחה כבר בצעירותו. האב מת ממחלת הסרטן כשלוטנברג היה בן 19.
שירת במלחמת העולם השנייה החל מ-1942, בזירה האירופית, בחיל הקשר של צבא ארצות הברית, מיד לאחר סיום לימודיו בבית ספר תיכון ועד 1946. לאחר שחרורו למד בפקולטה למנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה, בעזרת מלגה לחיילים משוחררים וב-1949 קיבל תואר ראשון בכלכלה. מיד עם סיום לימודיו הצטרף לחברת איי.די.פי. (Automatic Data Processing), חברת אוטומציה שהוקמה אותה עת בפטרסון עיר הולדתו, על ידי הנרי טאוב, יזם יהודי ובהמשך פילנתרופ ידוע. לוטנברג הצליח מאוד בחברה וכיהן החל מ-1952 ועד 1982, עת נכנס לפוליטיקה, כיו"ר וכמנכ"ל שלה. הן הוא והן טאוב התעשרו מאוד כתוצאה מהצלחת החברה.
סנאטור

ב-1982 נבחר לוטנברג לראשונה לסנאט ולמישרה פוליטית בכלל, כנציגה של מדינת ניו ג'רזי מטעם המפלגה הדמוקרטית. הוא גבר תחילה על שמונה יריבים בבחירות המקדימות בתוך המפלגה הדמוקרטית ולאחר מכן ניצח את חברת הקונגרס הרפובליקנית מילסנט פנוויק, ברוב של 52% - 48%, במסע בחירות יקר, שמומן ברובו מכספו האישי. בבחירות 1988, למרות גירושיו הטריים שיכלו לכאורה לפגוע בסיכוייו, הוא ניצח את הרפובליקני פיט דוקינס, מנהל בוול סטריט ושחקן פוטבול לשעבר, ברוב של 54% - 46%, לאחר מסע תעמולה אגרסיבי. לוטנברג שב ונבחר גם ב-1994, בפעם השלישית, למרות שבשנה זו הרפובליקנים הצליחו להשיג רוב בשני בתי הקונגרס לראשונה מזה ארבעים שנה. הוא ניצח את יו"ר בית הנבחרים של מדינת ניו ג'רזי, הרפובליקני צ'אק הייטיאן ברוב של 51% - 47%.
לקראת הבחירות של שנת 2000, הודיע לוטנברג במפתיע שלא ירוץ לתקופת כהונה רביעית, ועמיתו הדמוקרטי וחברו לעסקים, ג'ון קורזין, נבחר להחליפו, אולם שנתיים בלבד אחר כך, הוא שב והפתיע כשחזר לפוליטיקה. הסנאטור השני מטעם ניו ג'רזי, הדמוקרט רוברט טוריסלי, הסיר באותה שנה את מועמדותו מהמרוץ לבחירה מחדש, בשל אישומים בשחיתות, ולאחר שביל בראדלי דחה הצעה לשמש כמועמד הדמוקרטי לתפקיד, נבחר במקומו לוטנברג. הסנאטור הוותיק ניצח את יריבו הרפובליקני, איש העסקים דאג פורסטר, במרוץ 2002, בתוצאה של 54% - 44% והפך בכך לאחד המעטים שחזרו לסנאט אחרי שעזבו אותו.
לוטנברג שב ונבחר ב-2008 והיה לסנאטור המבוגר ביותר המכהן בסנאט האמריקאי. גילו המתקדם היה אכן נושא רב חשיבות במסעי התעמולה שניהלו נגדו יריביו ב-2008, הן במסגרת הבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית והן למול דיק זימר המועמד הרפובליקני, יהודי אף הוא, אולם לוטנברג הביס את יריביו בשתי המערכות הללו, ברוב גדול. ב-2010 נודע כי לוטנברג חלה בסרטן הדם וכי הבריא לכאורה ממחלתו זו, לאחר טיפול מתאים. בפברואר 2013 הוא הודיע כי לא ירוץ שוב בנובמבר 2014, וכי תקופת כהונתו הנוכחית היא האחרונה עבורו.
ב-3 ביוני 2013 הלך לוטנברג לעולמו בעודו מכהן. מושל ניו ג'רזי מינה סנאטור זמני עד שהתקיימו בבחירות באוקטובר באותה שנה, בהן זכה לרשת את מקומו ראש עיריית ניוארק דאז, הדמוקרט קורי בוקר.
סנאטור > תפקידים

לוטנברג כיהן בשעתו כחבר ב"ועדת הנשיא לענייני ביטחון תעופה וטרור" (PCAST), שהוקמה בשנת 1989 בעקבות אסון לוקרבי ב-21 בדצמבר 1988. הוא היה חבר בשלוש ועדות בסנאט: ועדת ההקצבות, הוועדה לענייני מסחר, מדע ותחבורה, והוועדה לענייני הסביבה והעבודות הציבוריות.
עמדותיו > נושאי פנים

לוטנברג נחשב לאחד מחברי הסנאט הליברליים או השמאליים ביותר. הוא תמך בחוקיות ההפלות, התנגד להסכמי סחר חופשי, ותמך בפיקוח על נשק אזרחי, לרבות איסור על נשיאת נשק על ידי עברייני אלימות במשפחה. החוק בעניין אחרון זה אף ידוע בשם "תקנת לוטנברג". בשנת 2005 היה לוטנברג בין המובילים בסנאט בקריאה לחקירת ממשל בוש בנושא תשלום לבעלי טורים עיתונאיים. לוטנברג היה מעורב בחקיקות נגד עישון, ונגד אלכוהול. הוא גם פעיל בנושאי ביטחון תעופה וידוע במיוחד בשל מעורבותו בנושא החקיקה לאיסור על העישון בטיסות מסחריות. הוא היה היזם של "חוק ריאן וויט לטיפול", המספק שירותים לחולי איידס. הוא היה תומך תקיף ועקבי בהפרדת הדת מהמדינה ויצא נגד מספר ניסיונות להנהגת תפילות במוסדות הממומנים מתקציבים פדרליים.
עמדותיו > נושאי חוץ

לוטנברג הירבה לבקר את ממשל הנשיא בוש בנושאים של ביטחון לאומי והתנגד למלחמת עיראק. בשנת 2007 הוא העלה הצעת חוק ל"מניעת נשק וחומרי נפץ לטרוריסטים מסוכנים", במטרה לסגור פרצות בחוק, שהתירו רכישת נשק על ידי אנשים שהרשות המבצעת סיווגה כ"טרוריסטים מסוכנים". הצביע נגד הגבלת המימון לסוכנויות בינלאומיות שאינן פועלות על פי האינטרס האמריקאי ותמך במימון אמריקאי נדיב לקרן המטבע הבינלאומית.
עמדותיו > היחס לישראל

פרנק לוטנברג לא נחשב בשעתו לאוהד ישראל במיוחד. הוא היה אמנם בראשית שנות השבעים, עוד לפני שנכנס לפוליטיקה האמריקאית הכללית, יו"ר המגבית היהודית המאוחדת בארצות הברית, אבל לא היסס בתחילת דרכו הפוליטית להצטרף ללחצים אמריקאיים שונים שהופעלו על ישראל. בתקופת ממשלת יצחק שמיר למשל, הצטרף ללחצי ג'ורג' הרברט ווקר בוש, על שמיר, להסכים לוועידה הבינלאומית שכונסה לבסוף במדריד.
עם זאת, עם השנים הפך לאוהד ישראל מושבע. בשנת 2006 הוא אף צעד במצעד תמיכה בישראל. הוא תמך למשל, החל מ-1995, בהצעות החוק השונות שהוגשו לסנאט להעברת שגרירות ארצות הברית בישראל, מתל אביב לירושלים, למרות התנגדות הממשל, גם כשהנשיא היה ממפלגתו.
ב-2003, הוא תמך ב"חוק נשיאת האחריות הסורית", אשר מטיל סנקציות על סוריה, אם דמשק לא תשים קץ לתוכניותיה לפיתוח נשק להשמדה המונית, אם לא תחדל לסייע לחזבאללה ואם לא תוציא את חייליה מלבנון. באותה שנה, הוא נאם בסנאט על הצביעות שבמדיניות החוץ של ממשל ג'ורג' בוש (הבן) כלפי ישראל, בסוגיית החיסולים הממוקדים, כאשר ארצות הברית עצמה מנסה לחסל מנהיגי טרור כמו סדאם חוסיין ואוסמה בין לאדן, בעודה מגנה את ישראל על פעולות דומות כנגד טרוריסטים פלסטינים. בעקבות פיגוע התאבדות בשנת 2003, לוטנברג קרא להכריח את יאסר ערפאת לעזוב את האזור אם לא יגנה את הטרור וטען שערפאת היה האחראי לכישלון תהליך השלום, בשל הטקטיקות הטרוריסטיות שלו.
ב-2004 נאם לוטנברג במליאת הסנאט נגד היחס המפלה של האו"ם כלפי ישראל. בין השאר הוא טען, ש"האו"ם מקדיש מזמנו ללא שום פרופורציה, לדיונים שמטרתם לגנות את ישראל. יותר מרבע מההחלטות שאומצו על ידי ועדת זכויות האדם של האו"ם במהלך 40 השנים האחרונות, היו נגד ישראל. לא הייתה החלטה אחת המגנה את הגזענות הנוראה בזימבבואה למשל". "מזכ"ל האו"ם מגנה פומבית את הטקטיקות שהישראלים נאלצים להשתמש בהן כדי להגן על עצמם, אבל לעולם אין הוא מציין את ההתקפות הטרוריסטיות שקדמו לתגובה הישראלית". "בגלל הדעות הקדומות הבוטות האלה, ... בית הדין הבינלאומי לצדק ובית הדין של האו"ם במקביל הכריעו שגדר ההפרדה שהישראלים בונים כדי להגן על עצמם מפרה חוקים בינלאומיים".
ב-28 באוקטובר 2005 אושר בסנאט חוק שיזם לוטנברג, המגנה את נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, על ההצהרה שצריך "למחוק את ישראל מהמפה".
לוטנברג יזם ב-2006, יחד עם הסנאטורית דאז הילרי קלינטון מכתב שנחתם על ידי 15 סנאטורים, משתי המפלגות, ואשר הפציר בנשיא בוש למחות על ועידה של אישים מערב הסעודית מאיחוד האמירויות הערביות, אשר ניסתה לקדם את החרם הערבי כנגד ישראל. במקביל, הוא הצטרף גם למאמץ בהנהגת הסנאטור היהודי צ'אק שומר לעצור עסקה שאושרה על ידי ממשל בוש להעביר שליטה על שישה נמלים בארצות הברית, לתאגיד בבעלות ממשלת איחוד האמירויות הערביות, "דובאי פורט וורלד", כיוון שחברת האם של אותו תאגיד מכבדת את החרם על ישראל
ב-2007 הוא תמך בהגדרת משמרות המהפכה של איראן, כארגון טרור.
בינואר 2008 נכנס לתוקף חוק שיזמו לוטנברג והסנאטור היהודי ארלן ספקטר, המאפשר הגשת תביעה במערכת המשפט האמריקאית, כנגד מדינות וארגונים נותני חסות וסיוע לטרור. חוק זה איפשר לאחר מכן לארגון שורת הדין בראשות עו"ד ניצנה דרשן-לייטנר להגיש סדרת תביעות בארצות הברית כנגד מדינות וארגונים תומכי טרור ואף לזכות בפיצויים נכבדים.
ב-2024 העניק לו נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן את מדליית החירות הנשיאותית.
חייו האישיים

לוטנברג נישא לראשונה ב-1956 ללויס לבית לוונסון, ונולדו להם ארבעה ילדים: אלן, נאן, ליסה וג'ושוע. השניים נפרדו ב-1987 והתגרשו פורמלית ב-1989. ב-2004 נישא לוטנברג בשנית, לבת זוגו מזה 16 שנה, בוני ס. אנגלברדט.
הערות שוליים

↑  ציוני דרך בחיי פרנק לוטנברג, באתר NJ.com
↑  פרנק לוטנברג, ביוגרפיה, אודות פרנק-ביוגרפיה
↑  מתוך אתר American United התומך בהפרדת דת ממדינה
↑  שמואל כץ, "ערכי גלות במדיניות החוץ", נתיב, מאי 1989
↑  טל שניידר, הילארי שולחת חיבוק חם, באתר nrg‏, 17 ביולי 2006
↑  חוק האחריות הסורית, פרנק לוטנברג - נאומים והצהרות מרכזיות, אתר votesmart.org, נאום מליאה, 11 בנובמבר 2003
↑  מדיניות ארצות הברית כלפי ישראל, פרנק לוטנברג - נאומים והצהרות מרכזיות, אתר votesmart.org, נאום מליאה, 23 ביוני 2003
↑  פרנק לוטנברג, הסנאטור לוטנברג קורא למנהיגי העולם ללחוץ על ערפאת לגנות את התקפות הטרור, או לכפות את עזיבתו את האזור, הודעה לעיתונות, 21 באוגוסט 2003
↑  פרנק לוטנברג, הצהרה מטע לוטנברג בנושא מותו של ערפאת, הודעה לעיתונות, 12 בנובמבר 2004
↑  תקיפות כנגד ישראל באומות המאוחדות, פרנק לוטנברג - נאומים והצהרות מרכזיות, אתר votesmart.org, נאום מליאה, 14 ביולי 2004
↑  פרנק לוטנברג, הסנאט מעביר את הצעת החוק של לוטנברג המגנה את הנשיא האיראני על ההצהרה כי ישראל צריכה "להמחק מהמפה", הודעה לעיתונות, 28 באוקטובר 2005
↑  הילרי קלינטון, הסנאטורית קלינטון מצטרפת לקבוצה דו מפלגתית של סנאטורים בקריאה לבוש לעצור את הוועידה הסעודית בנושא החרם על ישראל, הצהרות והודעות לעיתונות, 13 במרץ 2006
↑  פרנק לוטנברג, לוטנברג: הנשיא בוש חייב לשבור את השתיקה בנושא הוועידה הסעודית לקידום החרם על ישראל, הודעה לעיתונות, 13 במרץ 2006
↑  קרל יולס, הסנאטורים מפקפקים בעמדת חברת דובאי כלפי החרם על ישראל, סן פרנסיסקו קרוניקל, 1 במרץ 2006
↑  צ'אק שומר, קבוצה דו מפלגתית איתנה מפצירה במנהיגי הסנאט לסייע ביישום המטרות של הצעת החוק של עסקת דובאי פורט וורלדס ולהבטיח כי תהיה חקירת המשך שתענה לחששות ביטחוניות, הודעה לעיתונות, 3 במרץ 2006
↑  פרנק לוטנברג בנושא של מלחמה ושלום, ontheissues.org, מאגר מידע - עמדותיהם של המנהיגים פוליטיים
↑  הצעת החוק של לוטנברג/ספקטר שתעניק צדק לקורבנות של מדינות חוסות טרור נחתמה לחוק, פרנק לוטנברג - נאומים והצהרות מרכזיות, אתר votesmart.org, הודעה לעיתונות, 29 בינואר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281396705171  GND: 129863963  ISNI: 0000 0000 3032 6600  LCCN: n96108041  SNAC: w62r4jgf  US Congress: L000123  VIAF: 11579704   WorldCat (עם VIAF): 11579704 
לוטנברג - עם תחילת כהונתו בסנאט ב-1983
לוטנברג (מימין) וסמואל אליטו, ב-2005, לפני השימוע בסנאט על מינויו של אליטו השמרן, לשופט ביהמ"ש העליון. לוטנברג הצביע לבסוף ללא הצלחה, עם המיעוט, נגד המינוי
לוטנברג צועד עם המושל לשעבר של מדינת ניו יורק אליוט ספיצר ב"מצעד ההצדעה לישראל" (6 ביוני 2006)
יצחק הרצוג

ערך זה עוסק בנשיא מדינת ישראל. אם התכוונתם לסבו, הרב הראשי לישראל, ראו .
יחד עם הרבנים הראשיים לישראל הרב יצחק יוסף והרב דוד לאו, באירוע לזכר סבו רבי יצחק אייזיק הלוי הרצוג
יִצְחָק (בּוּזִ'י) הֶרְצוֹג (נולד ב-22 בספטמבר 1960, א' בתשרי ה'תשכ"א) הוא נשיא מדינת ישראל.
הרצוג שימש בעבר כיושב ראש הסוכנות היהודית, ראש האופוזיציה, שר, חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה בשנים 2003–2018 ומזכיר הממשלה. בתקופת פעילותו הפוליטית היה שר בממשלות ישראל ה-31 וה-32 וכיהן כחבר הקבינט המדיני-ביטחוני. בכהונתו כראש האופוזיציה הנהיג, יחד עם ציפי לבני, את המחנה הציוני, שהשיגה 24 מושבים בבחירות לכנסת העשרים ובכך הייתה למפלגה השנייה בגודלה בכנסת. הרצוג הוא עורך דין בהכשרתו.
ביוגרפיה

הרצוג נולד בתל אביב, בנם השלישי של חיים הרצוג, אז ראש אגף המודיעין בצה"ל ולימים נשיא מדינת ישראל, ואורה הרצוג לבית אמב"ש, מייסדת המועצה לישראל יפה וגיסתו של השר אבא אבן. הוא נקרא על שם סבו, הרב הראשי לישראל יצחק אייזיק הלוי הרצוג (שנפטר כשנה טרם לידתו), ובילדותו דבק בו הכינוי שהוענק לו על ידי אימו, "בוז'י".
הרצוג גדל בשכונת צהלה, ולמד בבית הספר היסודי הממלכתי בצהלה (בין היתר אצל המחנכת גאולה בן אליעזר, בתו של דוד בן-גוריון), ובחטיבת הביניים בבית הספר הממלכתי-דתי צייטלין. מגיל 15 המשיך ללמוד כשלוש שנים בבית הספר התיכון היהודי ישיבת רמז שבמנהטן, ניו יורק, כשאביו היה שגריר ישראל באומות המאוחדות.
שירת כקצין ביחידה 8200 של חיל המודיעין. בשירותו הסדיר שירת בסיני. במילואים הגיע לדרגת רב-סרן.
הוא בעל תואר ראשון במשפטים מטעם אוניברסיטת תל אביב עם לימודים אקדמיים נוספים באוניברסיטת קורנל ובאוניברסיטת ניו יורק.
במקצועו הוא עורך דין, והיה שותף בכיר במשרד עורכי הדין הרצוג, פוקס, נאמן ושות', שאביו נמנה עם מייסדיו. מחלקת הטלקומוניקציה והתקשורת אותה ייסד ובראשה עמד הייתה המובילה בישראל, וייצגה חברות תקשורת והיי-טק בינלאומיות, דוגמת AT&T, נורטל, כייבל אנד ויירלס ודויטשה טלקום. פרש מהמשרד בשנת 2003, עם בחירתו לכנסת ה-16.
בשנים 1988–1990 היה מזכיר "המועצה הכלכלית החברתית", שבה חברים נציגי הממשלה, ההסתדרות והמעסיקים. בשנים 2000–2003 שימש יושב ראש הרשות הלאומית למלחמה בסמים ופעל נגד יוזמות ללגליזציה של סמים קלים.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

הרצוג היה פעיל במפלגת העבודה. החל את הקריירה הפוליטית שלו כיועצם של ראשי המפלגה יצחק רבין ושמעון פרס ונמנה עם יוזמי הפריימריז במפלגת העבודה עם ח"כ אפרים סנה ויו"ר ועדת הבחירות שלה. בשנת 1991 שקל להתמודד על מקום ברשימת מפלגת העבודה לכנסת השלוש עשרה, אך מאחר שאביו עדיין כיהן כנשיא המדינה, החליט לא להתמודד כדי למנוע מצבים של ניגוד עניינים.
ב-1999, עם כינון הממשלה ה-28 בראשות אהוד ברק, מונה למזכיר הממשלה, וכיהן בתפקיד עד 2001. היה חבר בוועדת טל.
בעקבות הבחירות לכנסת ה-15 בשנת 1999 נחקר בחשד למעורבות בפרשת עמותות ברק, שעניינה עבירות על חוק מימון מפלגות ורישום כוזב במסמכי תאגיד. בדו"ח מבקר המדינה, שהביא לפתיחת חקירת משטרה, נכתב כי הרצוג ניתב חלק מכספי קרן פילנתרופית, שהקים אוקטב בוטנר לזכר בתו, אל עמותות התומכות בברק. בחקירה השתמש הרצוג בזכות השתיקה, וב-2003 הודיע היועץ המשפטי לממשלה על סגירת התיק נגדו מחוסר ראיות. בינואר 2015, לאחר שגינה את החלטת חברת הכנסת פאינה קירשנבאום לשתוק בחקירתה, הגיב הרצוג על שתיקתו בחקירה: "היום הייתי נוהג אחרת".
בבחירות לכנסת ה-16 שנת 2003, נבחר למקום ה-11 ברשימת מפלגת העבודה ונכנס מטעמה לכנסת ה-16. בכהונה זו ריכז את עבודת האופוזיציה בוועדת הכספים של הכנסת.
כחבר הכנסת יזם בין היתר את חוק אנשי צבא דרום לבנון ומשפחותיהם ואת תיקון חוק למניעת העסקה של עברייני מין במוסד המכוון למתן שירות לקטינים, האוסר על העסקתם של עברייני מין במוסדות המכוונים למתן שירות לבעלי מוגבלות שכלית התפתחותית, בעלי לקויות קוגניטיביות-נוירופסיכולוגיות ובעלי הפרעה נוירו-התפתחותית. בנוסף היה חבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה ובוועדה למאבק בנגעי הסמים והאלכוהול, חבר בוועדת העלייה והקליטה ושימש יו"ר האגודה הפרלמנטרית ישראל-אוסטרליה.
בשנת 2005 זכה במקום השני בהצבעה שנערכה במרכז מפלגת העבודה לקביעת שרי המפלגה שיכהנו בקואליציה עם הליכוד, והתמנה לפי בקשתו לשר הבינוי והשיכון.