אשר גרוניס
פסיקה עיקרית וגישה משפטית > משפט חוקתי ומינהלי

חלק ניכר מפועלו השיפוטי של השופט גרוניס הוקדש למשפט החוקתי והמינהלי, תחום בו עסק עוד מימיו כשופט בבית המשפט המחוזי.
אחד הדגשים החשובים בפסיקתו בנושאים אלה הוא חובתה של המדינה לקיים את התחייבויותיה בפני בית המשפט והצורך לציית לפסקי דין ולשמור על עיקרון סופיות הדיון. באחת הפרשות הוא הדגיש כי "במקרים בהם המדינה מקבלת על עצמה התחייבות לבצע פעולה כלשהי או להימנע מפעולה, נמנע בית המשפט, לעיתים, מהוצאת צו אופרטיבי מתוך כיבוד הדדי בין הרשויות. אולם, מרגע שההתחייבות כלולה בפסק דין, מדובר בחובה לקיים את פסק הדין לכל דבר ועניין".
בכל הנוגע לבחינה חוקתית של חוקי הכנסת, מתאפיינת גישתו של השופט גרוניס בריסון שיפוטי, והוא נחשב למתנגד בולט לאקטיביזם שיפוטי. גרוניס הדגיש לא פעם כי יש לנהוג איפוק, מתוך כבוד למרחב התמרון הנתון למחוקק והערכה לעיקרון הפרדת הרשויות, כמו גם מתוך מודעות למגבלות כוחו של בית המשפט. לדוגמה, גרוניס התנגד לפסילת חוק טל בנמקו שהצידוק העיקרי לביקורת שיפוטית על חקיקה ראשית הוא הצורך להגן על מיעוט ועל יחידים מפני עריצות הרוב, וכן, לפקח על התקיימות כללי המשחק הדמוקרטיים, כך שתישמר האפשרות העומדת למיעוט להפוך לרוב. לדבריו, כשהרוב פועל באופן דמוקרטי ומקבל חוק הנותן עדיפות למיעוט על בסיס פשרה חברתית ודיון ציבורי מקיף, אין מקום שבית המשפט יהפוך לפטרונו של הרוב. בפרשה אחרת, הוא הדגיש את "מרחב התמרון החקיקתי" וציין כי כמעט תמיד ניתן יהיה לחשוב על אמצעים שונים מאלה שבהם בחר המחוקק, שיהיה בהם כדי לפגוע פחות בזכות היסוד הנדונה. אולם, בית המשפט לא יתערב באמצעי שנבחר על ידי המחוקק כל עוד אין הוא חורג מהמתחם הנתון לו ואינו בלתי מידתי. במקרה אחר, הזהיר השופט גרוניס כי מקום שמחירה של הטעות השיפוטית בהחלטה לבטל חוק הוא פגיעה בלתי הפיכה בחיי אדם ובשלמות הגוף, חובה להותיר את החוק על כנו.
לא אחת נותר השופט גרוניס בדעת מיעוט בעניינים אלה. דוגמה בולטת היא פסק הדין בעניין חוקתיות תיקון מס' 4 לחוק למניעת הסתננות, שם הוא נותר במיעוט בדעה כי אין לבטל את התיקון לחוק שמכוחו הוקם מתקן חולות והתאפשר להחזיק מסתננים במשמורת לתקופה של עד שנה. עמדתו באותו עניין הייתה כי על בית המשפט לנהוג זהירות כפולה ומכופלת בעת בחינת חוקתיות החוק, בהתחשב בכך שאך שנה קודם לכן הוא ביטל את ה"גלגול" הקודם של החוק ולאור השינויים שנערכו בחוק לאחר מכן.
לעומת זאת, מקום שמדובר בפגיעה בזכויות יסוד, בזכויות המיעוט ובעקרונות היסוד של המשטר הדמוקרטי, סבור השופט גרוניס כי קיימת הצדקה מיוחדת להתערבות של בית המשפט. בהתאם, הוא נמנה עם דעת הרוב במספר לא מבוטל של פסקי דין בהם הורה בית המשפט על ביטול חקיקה ראשית, ובהם: פסק הדין בו בוטלו סעיפי חוק מחוק יישום תוכנית ההתנתקות, שהגבילו את זכות המפונים לקבל פיצוי; פסק הדין שביטל את החוק המאפשר את הפרטת בתי הסוהר; פסק הדין המבטל סעיפי חוק שמנעו מתושבי האזור לתבוע את המדינה אם נפגעו על ידי כוחות הביטחון אף במסגרת פעולה שאינה מלחמתית; פסק הדין המבטל הוראות בפקודת מס הכנסה שהעניקו הטבות מס ליישובים ללא קריטריונים שוויוניים; פסק הדין בעניין תיקון מספר 3 לחוק למניעת הסתננות; ופסק הדין המבטל הוראה שאיפשרה לדון בהארכת מעצר של חשוד בעבירת ביטחון שלא בנוכחותו.
דגש בולט נוסף בפסיקת השופט גרוניס הוא הצורך להקפיד, במסגרת הבחינה החוקתית, על כל שלבי הביקורת השיפוטית, בדגש על השלב הראשון, שעניינו בחינת עצם קיומה של פגיעה בזכות חוקתית, שהוא השלב הקודם לבדיקת השאלה האם הפגיעה עומדת בתנאי פיסקת ההגבלה. גישתו הזהירה בעניין זה, באה לידי ביטוי גם בעמדתו לפיה יש להישמר מפני הרחבת יתר של היקף הזכויות החוקתיות בדרך של פרשנות, מתוך חשש שהדבר יוביל לזילות הזכויות החוקתיות ולרידוד השיח החוקתי.
בפסקי דינו של השופט גרוניס בכל התחומים מודגשת חשיבותה של הוודאות המשפטית. עמדה זו באה לידי ביטוי, בין השאר, בעמדתו הביקורתית כלפי עילת הסבירות במשפט המינהלי. במספר פסקי דין עמד השופט גרוניס על הבעייתיות הכרוכה בעילה זו, המתאפיינת ברמת הפשטה גבוהה אשר מעצימה את שיקול הדעת השיפוטי, מה שמוביל להגדלת חוסר הוודאות המשפטי. באחת הפרשות הוא ציין כי עילת הסבירות בלעה לתוכה, "כאדם שאינו יודע שובע", עילות פרטיקולריות שהוכרו בעבר בפסיקה, ולדעתו, יש להעדיף שימוש בעילות קונקרטיות יותר, כגון שיקולים זרים, מטרה זרה, או הפליה בעת הפעלה של ביקורת שיפוטית על החלטות מינהליות.
היבט מרכזי נוסף בתפישתו של השופט גרוניס הוא ההכרח לנצל ביעילות את משאביה המוגבלים של מערכת בתי המשפט. אמצעי אחד להגשמת מטרה זו הוא ההקפדה על עילות הסף הנהוגות בבג"ץ. כך, למשל, הוא קבע כי יש מקום לבחון האם עתירות לבג"ץ "בשלות" להכרעה וציין כי ראוי לחשוב מחדש על השינויים שחלו בהלכה לגבי זכות עמידה, שהובילו להסרתו, למעשה, של תנאי סף זה.