stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ערבית
היסטוריה > השפה הערבית כסמל סטטוס

עבד אל-ע'ני א-נאבולסי טוען כי הגדרת "ערבי" היא בעבר, בהווה ובעתיד מי שיכול לדבר ערבית באופן טבעי וללא קשיים, כשהניב אינו פוגע בהיותו ערבי, כשלערבים יש עליונות על יתר המוסלמים. "הטבע הערבי נוטה יותר מזולתו למתינות, סלחנות, סובלנות, נדיבות, אומץ, נאמנות ולתכונות אציליות נוספות... כשאין עדיפות לערבי על כל ערבי (או עַגַ'מִי, במובן של "לא-ערבי" ובפרט פרסים) אלא ביראת שמיים. אבל אם הם שווים ביראת שמיים, אז לערבי עדיפות על זולתו". קביעה זו נתמכת בחדית' שלערבים יש מעמד רם באסלאם. וכן בטענה כי אלו השונאים את הערבים שונאים את הנביא, שכן הנביא מוחמד עצמו היה ערבי. הח'ליף עומר קבע את חלוקת הקצבאות כשהראשונים לקבל מהם הם קרובי משפחתו של הנביא, אז הערבים ורק לאחר מכן הפרסים. שיטת חלוקת קצבאות זו המשיכה דרך הח'ליפות השונות עד שהטורקים שמו לכך קץ החל מהמאה ה-11. א-נאבולסי טוען כי היו מספר של לא-ערבים שהצליחו בהצטיינות באסלאם אך הדבר "לא הושג הודות לגזעם הזר, אלא למרות עובדה זאת". ומצהיר כי אם הזר קרוב לערבים בתכונותיו הנפשיות, דרך ידיעת השפה הערבית, "הוא חכם יותר וסגולתו תהיה ברורה יותר".
א-נאבולסי טוען כי ערבים פשוטי עם שהתערבבו עם זרים שאינם בקיאים בכללי הדקדוק ושמדברים לא נכון ערבית, לשונם שובשה בעקבות ההתערבבות עם זרים. כשלא-ערבים שבקיאים בכללי הדקדוק הערבי אך מתקשים בדיבור, כמו העג'מים, אינם נחשבים לערבים ולכן אינם ראויים לשאת אישה ערבייה, אפילו אם הוא חכם דת (עאלם) והיא חסרת השכלה. הוא ממשיך וטוען כי העג'מים (אלו שאינם דוברים ערבית מושלמת) הם מרושעים, בורים, יהירים, השונאים את הערבים כולם ולכן גם את הנביא.
הגיית השפה וכתיבתה

הערבית נכתבת באמצעות האלפבית הערבי הכולל 28 אותיות, וסימנים גרפיים נוספים המציינים תנועות, הכפלת עיצור (המקביל לדגש חזק בעברית), היעדר תנועה (שווא) ועוד. 28 האותיות מציינות עיצורים, אולם בשלוש מהן משתמשים גם לציון אמות קריאה.
הערבית נכתבת מצד ימין לשמאל, כמו שפות שמיות רבות, בכתב מחובר. משום כך, קיימות לאותיות מסוימות צורות שונות כאשר הן בתחילת המילה, אמצעה או סופה. אולם, קיימות בערבית שש אותיות שאינן מתחברות לאות העוקבת להן משמאל. שש האותיות האלו הן אליף, רא, זאי, דאל, ואו, ד'אל (או בראשי תיבות: ארז דוד'). אותיות מסוימות בערבית הן בעלות אותה צורה בסיסית, כשהמבדיל ביניהן הוא הניקוד המבחין (הניקוד הדיאקריטי).
השפה הערבית מפורסמת בריבוי הסגנונות לכתיבת האותיות, שהגיע לדרגת אומנות בפני עצמה: הקליגרפיה הערבית והערבסקות.
הניבים הערביים נחלקים לשתי קבוצות עיקריות: "אל-מַשְרִק" (المشرق – המזרח) ו"אל-מַעְ'רִב" (المغرب – המערב). קו הגבול ("איזוגלוסה") בין קבוצות הניבים האלה הוא העיר קהיר. הניבים של צפון-אפריקה, ממערב לקהיר, נחשבים כ"אל-מע'רב", וכל היתר נחשבים "אל-משרק". מטבע הדברים, הניבים השונים קרובים אחד לשני בהתאם לקרבה הגאוגרפית של המדינות; כך, הניב המרוקאי דומה מאוד לניב האלג'יראי והניב התוניסאי דומה לניב הלובי (אך מעט פחות). הניבים במדינות המפרץ הפרסי כדוגמת ערב הסעודית, קטר, בחריין וכווית דומים אחד לשני וכך גם הניב הפלסטיני והירדני. שלושה ניבים ערביים עיקריים מובחנים משאר הניבים וניתן לזהותם באופן חד-חד ערכי – הניב המצרי, הניב העיראקי והניב התימני.
בנוסף, קיימות הבחנות בין ניבים של דוברי ערבית ממוצא כפרי ("פלאחים"), ממוצא עירוני, וממוצא בדואי. אפשר לראות בניבים הללו סוציולקטים או אתנולקטים, מכיוון שהשימוש בהם אינו תלוי באזור הגאוגרפי, אלא במוצאו החברתי או האתני של הדובר.
הגיית השפה וכתיבתה > ניקוד

בערבית הספרותית (הקלאסית – הכתובה) קיימות שלוש התנועות: u, a ו־i, וכל אחת מהן יכולה להיות קצרה או ארוכה (תנועה ארוכה מסומנת על ידי אם קריאה א', ו' או י' בהתאמה). קיים גם מצב של "אפס תנועה" (המקביל לשווא נח בעברית). בערבית הספרותית לא קיים שווא נע ולא תנועות "o" ו-"e", אם כי גם בהגיית הערבית הספרותית הכתובה קיימים צלילים שכאלו (לדוגמה, תנווין אלכסר [להלן] מקובל להגות "en" ולא "in").
בערבית המדוברת יש וריאנטים רבים (המשתנים מאזור לאזור), וזו הסיבה לקיומם של מילים ושמות רבים המוכרים לנו שקיימות בהם גם התנועות o (אבו ע'וש) ו־e (כפר קאסם).
בערבית אין דגש קל אלא רק דגש חזק, שנהגה כהארכה או הכפלה של העיצור. לעיתים הדגש החזק מתבטא גם בהגייה חזקה יותר. על מנת לציין דגש חזק מסמנים מעין w קטנה מעל האות, כך: _ّ. סימן זה מכונה שַׁדַّה (شَدَّة) או תַשְׁדִיד (تَشْدِيد = "חיזוק"), מאותו שורש כמו המילה שַׁדִיד شَدِيد = "חזק, עז".
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
התנועות בערבית
| שם התנועה בערבית | תעתוק שם התנועה | הסימון הגרפי | תעתיק מקובל בעברית | הערך הפונטי |
| فَتْحَة | פַתְחַה | ـَ  | ַ | נהגה כהגיית פתח |
| كَسْرَة | כַּסְרַה | ـِ  | ִ | נהגה כהגיית חיריק |
| ضَمَّة | דַ֗מַּה (בתעתיק מדויק: צַ'מַּה) | ـُ | ֻ | נהגה כהגיית שורוק |
| سُكُون | סֻכּוּן | ـْ | ְ | נהגה כהגיית שווא נח |
| تَنْوِين ٱلْفَتْح  (فَتْحَتَان) | תַנְװִין אל-פַתְח  (פַתְחַתַאן/תַיְן – שתי פַתְחות) | ـً ا | ַן | נהגה כסיומת אַן למילה |
| تَنْوِين ٱلْكَسْر  (كَسْرَتَان) | תַנְװִין אל-כַּסְר  (כַּסְרַתַאן/תַיְן – שתי כַּסְרות) | ـٍ | ִן | נהגה כסיומת אֶן למילה |
| تَنْوِين ٱلضَّمّ  (ضَمَّتَان) | תַנְװִין א-דַּ֗םּ  (דַ֗מַּתַאן/תַיְן – שתי דַ֗מּות) | ـٌ | ֻן | נהגה כסיומת אוּּן למילה |
דקדוק ערבי > השורשים

הערבית, כמרבית השפות השמיות, משתמשת בשורשים עיצוריים ליצירת פעלים ושמות עצם. השורשים הם בדרך כלל תלת-עיצוריים, אם כי קיימים גם שורשים ארבע-עיצוריים. חלק מהשורשים התלת-עיצוריים נוצרו משורשים דו-עיצוריים קדומים שהורחבו (והשווה לעברית, שגם בה ניתן למצוא תופעה דומה בגזרת הכפולים: חמם, פרר; ובגזרת ע"ו/י: שיר, טוס, שוב).
לרבים מהשורשים הערביים אפשר למצוא מקבילות זהות או קרובות סמנטית בעברית. כך למשל השורשים עמ"ל, כת"ב, לב"ש, קר"א, שכ"ן ושמ"ע מצויים בשתי השפות במשמעויות כמעט זהות (אבל במקבילה הערבית יש ס ולא ש). קיימות מילים דומות או זהות רבות בשתי השפות. ישנם גם שורשים שהשתנו אך מעט בין השפות. לדוגמה קט"ל בעברית וקת"ל בערבית.
ישנם בעברית ובערבית גם שורשים, שאין ביניהם קשר, לדוגמה, השורש ספ"ר: בעברית הוא קשור לסיפורים, למספרים ולתספורות; בערבית הוא קשור לנסיעות.
דקדוק ערבי > הפועל הערבי > הגופים

בשפה הערבית קיימים שנים עשר שמות לגופים (ראו בטבלה): מדבר, מדברים, נוכח, נוכחת, נוכחים, זוג-נוכחים, נוכחות, נסתר, נסתרת, נסתרים, זוג-נסתרים, נסתרות. בעת הטיית פועל, מוספת לפועל תחילית או סיומת, האופיינית לגוף אליו הוא מוטה. אולם, אף על פי שלגופים ישנם שנים עשר שמות לגופים, ניתן לטעון כי יש שלושה עשר (ואפילו ארבעה עשר) גופים. זאת משום, שלגוף השלישי הזוגי יש הטיות שונות לזכר ולנקבה, אף על פי ששם הגוף זהה.
|  | מדבר (גוף I) | נוכח (גוף II) | נסתר (גוף III) |
| --- | --- | --- | --- |
| יחיד | אני – أَنَا   אַנַא | אתה – أَنْتَ   אַנְתַ | הוא – هُوَ   הֻוַ |
| יחידה | אני – أَنَا   אַנַא | את – أَنْتِ   אַנְתִ | היא – هِيَ   הִיַ |
| זוג | אנחנו – نَحْنُ   נַחְנֻ | "שניכם" – أَنْتُمَا   אַנְתֻמַא | "שניהם" – هُمَا   הֻמַא |
| רבים | אנחנו – نَحْنُ   נַחְנֻ | אתם – أَنْتُمْ   אַנְתֻמְ | הם – هُمْ   הֻמְ |
| רבות | אנחנו – نَحْنُ   נַחְנֻ | אתן – أَنْتُنَّ   אַנְתֻנַّ | הן – هُنَّ   הֻנַّ |
לדוגמה, הפועל "לכתוב" בזמן עבר (שורש כ.ת.ב., בניין קל, במשמעות זהה לזו שבעברית).
|  | מדבר (גוף I) | נוכח (גוף II) | נסתר (גוף III) |
| --- | --- | --- | --- |
| יחיד | أَنَا كَتَبْتُ   אַנַא כַּתַבְּתֻ | أَنْتَ كَتَبْتَ   אַנְתַ כַּתַבְּתַ | هُوَ كَتَبَ   הֻוַ כַּתַבַּ |
| יחידה | أَنَا كَتَبْتُ   אַנַא כַּתַבְּתֻ | أَنْتِ كَتَبْتِ   אַנְתִ כַּתַבְּתִ | هِيَ كَتَبَتْ   הִיַ כַּתַבַּתְ |
| זוג | نَحْنُ كَتَبْنَا   נַחְנֻ כַּתַבְּנַא | أَنْتُمَا كَتَبْتُمَا   אַנְתֻמַא כַּתַבְּתֻמַא | هُمَا كَتَبَا / كَتَبَتَا   הֻמַא כַּתַבַּא (ז) כַּתַבַּתַא (נ) |
| רבים | نَحْنُ كَتَبْنَا   נַחְנֻ כַּתַבְּנַא | أَنْتُمْ كَتَبْتُمْ   אַנְתֻמְ כַּתַבְּתֻם | هُمْ كَتَبُوا   הֻמְ כַּתַבּוּא (הא' שותקת) |
| רבות | نَحْنُ كَتَبْنَا   נַחְנֻ כַּתַבְּנַא | أنْتُنَّ كَتَبْتُنَّ   אַנְתֻנַّ כַּתַבְּתֻנָّ | هُنَّ كَتَبْنَ   הֻנַّ כַּתַבְּנַ |
בערבית המדוברת צורות הזוגי נטמעו בצורות הרבים וצורות הנוכחות והנסתרות נטמעו בצורת הנוכחים והנסתרים (בהתאמה).
דקדוק ערבי > הפועל הערבי > הזמנים

בערבית יש שבעה זמנים: עבר (اَلْمَاضِي), עתיד (اَلْمُضَارِع اَلْمَرْفُوع), עתיד מנצוב (اَلْمُضَارِع اَلْمَنْصُوب), עתיד מג'זום (اَلْمُضَارِع اَلْمَجْزُوم), ציווי (اَلْأَمْر), בינוני פועל (إِسْم اَلْفَاعِل) ובינוני פעול (إِسْم اَلْمَفْعُول). צורות הבינוני משמשות בדרך כלל כשמות עצם, אך ניתן להשתמש בהן כדי לבטא את ההווה. צורה מקובלת יותר לביטוי ההווה הוא השימוש ב"זמן ביניים". כלומר: שימוש בלשון עתיד לתיאור פעולה בהווה (כמו שימוש בלשון עתיד בעברית לתיאור העבר וההווה (לדוגמה: וילך משה), או העבר לתיאור העתיד). על מנת להבחין בין צורת העתיד להווה, ניתן להוסיף את המילית سَوْفَ (סַוְףַ, sawfa) או את התחילית سَ (סַ) לפני הפועל המדגישות כי מדובר בעתיד.
צורת העבר הבסיסית היא צורתו של הנסתר. לצורך יצירת הגופים מוסיפים לצורה זו את הסיומת המתאימה לגוף. גם בעתיד הצורה הבסיסית היא צורת הנסתר, ויצירת הגופים מתבצעת על ידי החלפת התחילית והוספה, במקרה הצורך, של סיומת.
השימוש בעתיד המנצוב נעשה לאחר מיליות מסוימות כמו أَنْ (אַן), המופיעה לאחר פעלים שבהם יש רצון, בקשה, תקווה וכדומה, ו-لَنْ (לַן), השוללת פעלים באופן מוחלט. צורת העתיד המנצוב היא החלפת הדמה שעל למ"ד הפועל בפתחה (למשל: תַכְּתֻבֻּ => תַכְּתֻבַּ) או שימוש בסיומת מקוצרת בגופים בעלי סיומת ארוכה (למשל: תַכְּתֻבִּינַ => תַכְּתֻבִּי).
השימוש בעתיד המג'זום נעשה לאחר מיליות מסוימות כמו لَمْ (לַם), השוללת פעלים בצורת עתיד במשמעות עבר. צורת העתיד המג'זום היא החלפת הדמה של למ"ד הפועל בסכון (למשל: תַכְּתֻבֻּ => לַם תַכְּתֻבְּ) או שימוש בסיומת מקוצרת בגופים בעלי סיומת ארוכה (למשל: תַכְּתֻבִּינַ => לַם תַכְּתֻבִּי). בנוסף, בגופים חסרי סיומת, יש גם השמטה של אם קריאה בשורשים שבהם עי"ן או למ"ד הפועל היא ي או و (דוגמאות: תַקוּלֻ => לַם תַקֻלְ, תַמְשִׁי => לַם תַמְשִׁ).
צורת הציווי נוצרת על ידי השמטת התחילית מצורת העתיד המג'זום בגופים המתאימים. כאשר כתוצאה מההשמטה נוצר מצב שבו ישנו סכון על האות הראשונה, מתווספת אליף לפני הסכון.
מכיוון שצורות הבינוני הן למעשה שמות, נטייתם היא על דרך נטיית השמות.
דקדוק ערבי > השם הערבי

כמו הפעלים, גם מרבית השמות בערבית נגזרים מן השורשים תלת העיצוריים, המובאים למעלה.
דקדוק ערבי > השם הערבי > היחסות בערבית

בערבית קיימות שלוש יחסות, המסומנות באמצעות ניקוד סופי של שמות העצם: יחסת הנושא והנשוא השמני (בערבית: رَفْع, רַפְע), המסומנת באמצעות תנועת דמה; יחסת המושא הישיר והתיאורים (نَصْب, נַצְבּ), המסומנת באמצעות תנועת פתחה; ויחסת המושא העקיף והסומך בצירוף סמיכות (جَرّ, גַ'רّ), המסומנת באמצעות תנועת כסרה. שמות לא מיודעים, למעט מחוסרי תנווין, ינוקדו בתנועות תנווין בהתאמה לתנועה הרגילה של היחסה; למשל, נושא לא-מיודע ינוקד בתנווין דמה.
לדוגמה, שם העצם המיודע الملك /al-malik/, "המלך" יופיע כ:
الملكُ /al-maliku/ בבואו כנושא או כנשוא שמני, ("המלך אמר" – قال الملكُ, "שלמה הוא המלך" – سلمان هو الملكُ)
الملكَ /al-malika/ בבואו כמושא ישיר ("ראיתי את המלך" – رأيت الملكَ)
الملكِ /al-maliki/ בבואו כמושא עקיף ובכלל לאחר מילת יחס ("באתי אל המלך" – جئت إلى الملكِ), או כסומך ("בית המלך" – بيت الملكِ).
דקדוק ערבי > השם הערבי > המין הדקדוקי בערבית

שמות העצם בערבית מתפלגים לשני מינים דקדוקיים: זכר ונקבה, ועל שם התואר להתאים במינו לשם העצם המתואר. לרוב מין הנקבה מאופיין באמצעות סיומת תא או תא מרבוטה, אך לכלל זה עשויים להיות יוצאי דופן. בערבית צורת היחיד של הנקבה משמשת גם לציון הרבים של עצמים משני המינים שלא מציינים בני-אדם (ראו הסעיף הבא).
דקדוק ערבי > השם הערבי > הריבוי בערבית

שמות מסוימים בערבית, רבים מהם בצורות הבינוני, מקבלים ריבוי שלם הקבוע בצורתו. הריבוי השלם לזכר מתבטא בתוספת הסיומת ـُونَ (או ـِينَ ביחסות הנצב והג'ר), והריבוי השלם לנקבה מתבטא בתוספת הסיומת ـَات לשם (כאשר יש בצורת היחיד תא מרבוטה, היא נשמטת בצורת הריבוי). שמות לועזיים רבים מקבלים ריבוי שלם נקבה.
מאידך, ריבוים של שמות מסוימים הוא שבור, כלומר, צורת הרבים אינה מורכבת מצורת היחיד בתוספת סיומת. לדוגמה, הריבוי של המילה بَيْت הוא بُيُوت. קיימים משקלים רבים לריבוי השבור, אך ברוב המשקלים צורת הריבוי היא בעלת הברה אחת יותר מצורת היחיד.
כשמופיעה מילה בצורת ריבוי שאינה מתייחסת לבני אדם יותאם לה פועל, תואר, כינוי רמז או כינוי גוף בצורת נקבה יחידה. למשל: هَـٰذِهِ ٱلْبُيُوت كَبِيرَة ("הַאדִ'הִ אלְבֻּיוּת כַּבִּירַה"), תרגום מילולי: "זאת הבתים גדולה" (= הבתים האלה גדולים). לצורך העניין, גם צורות כגון شُعُوب ("שֻעוּבּ" = עמים), طَوَائِف ("טַוַואאִ'ף" = עדות) וכיוצא באלה, נחשבות כריבוי שאינו מציין בני אדם, כיוון שצורת היחיד שלהן אינה מציינת אדם אחד, אלא קבוצה. גם מילים כגון مَلَائِكَة ("מַלַאאִ'כַּה" = מלאכים) ייחשבו לריבוי שאינו מציין בני אדם, אף על פי שמייחסים להם תכונות אנושיות. בדקדוק הערבי מכונה התופעה "جَمْع غَيْر الْعَاقِل" ("גַ'מְע עַ'יְר אלְעַאקִל" ="ריבוי דברים שאינם בעלי שכל"). מורים לערבית נוהגים לכנות את התופעה בראשי התיבות: רשמב"א (ריבוי שאינו מציין בני אדם).
דקדוק ערבי > השם הערבי > הזוגי

בשפה הערבית קיימת צורת זוגי (اَلْمُثَنَّى, אלמֻתַ'נַّא) הבאה לתאר שני פרטים. לעומת העברית, ששימרה חלקית את צורת הזוגי בשמות עצם מסוימים (למשל, "שעתיים" או זוגי מופשט: "שמַיִם"), אך לא בפעלים, הערבית הספרותית שימרה לחלוטין את צורת הזוגי בשם ובפועל. צורת הזוגי בשם נוצרת על ידי הוספת הסיומת ـَانِ (ـَيْنِ ביחסות הנצב והג'ר) לצורת היחיד של השם. הצורה הזוגית בערבית גזורה מצורת היחיד, והיא איננה נחשבת לסוג של רבים אלא לצורה נפרדת בפני עצמה. השימוש בצורת זוגי גורר הטיה של כל המילים במשפט, שמתייחסות לעצם הזוגי, בצורת זוגי (שווה ערך למשפט כגון: "יַלְדָּתַיִם הָלְכָָתַיִם" או "ילדתיים הלכתינה", במובן של "שתי ילדות הלכו"). צורת הזוגי מאפשרת קצרנות רבה בכתב. כך למשל "שני הילדים של שניהם": وَلَدَاهُمَا (וַלַדַאהֻמַא).
דקדוק ערבי > תחביר

עקב קיומן של היחסות בערבית, התחביר הערבי עשוי להיות חופשי יחסית, אך בערבית הספרותית הדפוס הנפוץ ביותר בתחביר המשפט הפועלי הוא נשוא-נושא-מושא, ואילו בערבית המדוברת הדפוס הנפוץ ביותר בתחביר המשפט הפועלי הוא נושא-נשוא-מושא. כאשר הפועל בא לפני מבצע הפעולה הוא בא בצורת יחיד או יחידה (בהתאם למין מבצע הפעולה), גם כאשר מבצעי הפעולה הם רבים או רבות. הפועל מותאם למבצע הפעולה במספר רק כאשר הוא בא אחרי מבצע הפעולה, דבר שקורה כאשר מבצע הפעולה מבצע יותר מפעולה אחת או בפסוקיות. המשפט השמני, לרבות השימוש באוגד, קיים אף הוא בערבית.
בערבית כמו בעברית שם התואר (להוציא שמות מספר מעל 1) עוקב אחר העצם שהוא מתאר ומתאים לו במין ובמספר. בצורת הסמיכות הנסמך קודם לסומך, בדומה לעברית.
ראו גם

ספרות ערבית
דיגלוסיה בשפה הערבית
עיתונות ערבית
מוזיקה ערבית
ערביזציה
אלפבית ערבי
כתיבת ערבית בצ'אט
ניבים בערבית בישראל
ערבית דרוזית
ערבית יהודית
ערבית פלסטינית
האקדמיה ללשון הערבית בקהיר
האקדמיה ללשון הערבית בישראל
לקריאה נוספת

ניר צורף, חידושי מילים ולשון בעיתוני ארצות ערב – מגמות וחידושים, הוצאת צבעונים, 2021
ביאורים

1 2  בערבית התהפכה הגייתן של הפונמות המיוצגות בעברית ב-ש ימנית ושמאלית
↑  כעיצור
↑  כתנועה
↑  תא קשורה
↑  כאשר פתחה ושַׁדַّה מופיעות שתיהן באותה אות, הפתחה מופיעה תמיד מעל השַׁדַّה.
↑  כאשר כסרה ושַׁדַّה מופיעות שתיהן באותה אות, הכסרה יכולה להופיע מתחת לאות, או מתחת לשַׁדַّה.
הערות שוליים

1 2  מיכאל וינטר, כתב פולמוס מאת עבד אל-ע'ני א-נאבולסי נגד מלומד טורקי על מעמדם הדתי של 'אהל אלד'מה'. בתוך: חוה לצרוס-יפה. 1996. סופרים מוסלמים על יהודים ויהדות; היהודים בקרב שכניהם המוסלמים. מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל: ירושלים. עמ' 183–194.
1 2 3  מיכאל וינטר, עמ' 187.
↑  Reflexes of Proto-Semitic sounds in daughter languages
↑  ראו Arabic: A Linguistic Introduction By Karin C. Ryding, עמוד 73
| שפות בישראל |
| --- | --- | --- |
| רשמית | עברית |  |
| מעמד מיוחד | ערבית (פלסטינית, בדווית) |  |
| ללא מעמד רשמי | רוסית • יידיש (יידיש מזרחית, יידיש מערבית) • אמהרית • תיגרינית • ארמית חדשה צפון-מזרחית • ארמית סורית • דומרית • אנגלית • צרפתית • גרמנית • לאדינו • רומנית • ספרדית • וכן: מדוברות אחרות |  |
| שפות סימנים | ישראלית (שס"י) • א-סייד • רוסית • כפר קאסם • אלג'יראית יהודית (ע'רדאית) • וכן שפות שמתועדות בימים אלה:מקור ערב א-נעים • אבו כף • אל-אטרש • עין מאהל |  |
| שפות שנכחדו | ניבי ארמית חדשה צפון-מזרחית • ברברית יהודית • כיילה (שפה) • קימנת |  |
ראו גם: מדיניות לשונית בישראל • שפות יהודיות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294709605171  BNE: XX528287  BnF: cb11930928b (data)  GND: 4241223-7  LCCN: sh85006306  NDL: 00560295  NKC: ph118564  SUDOC: 027219623  TDVİA: arapca 
הדיאלקטים של השפה הערבית
התפוצה הגאוגרפית של הדיאלקטים של השפה הערבית
המערב הישן של אמריקה

ארכיטיפ אופייני, הקאובוי, במערב הפרוע. 1887
המערב הישן של אמריקה (באנגלית: American frontier, מילולית: "הסְפר האמריקאי") הוא מונח תרבותי־היסטורי המתייחס לאזור הממוקם במערב אמריקה הצפונית, על פי רוב במערב ארצות הברית. האזור יושב בתקופת הזמן מאמצע המאה ה־19, בייחוד מהתקופה שקדמה למלחמת האזרחים ועד לסופה. הביטויים המערב הישן והמערב הפרוע מתייחסים לחיים מעבר לרצועת הספר, שלא הייתה מיושבת על ידי מתיישבים אירופאים. טרמינולוגיה זו עשויה למקם את הרקע הרבה לאחור, עד לתקופה הקולוניאלית האמריקאית, אך בדרך כלל כוונתה לציין את השנים המאוחרות של המאה ה־19 ואת האזורים שמערבית לרצועה שבין דקוטה הצפונית לטקסס, ועד לאוקיינוס השקט.
סקירה

היבטים רבים של חיי המערב הישן תוארו ברומנטיות יתרה. במערבון אופייני, המערב הישן הוא נוף צחיח מיושב בידי ארכיטיפים רבים, ובהם:
בוקרים ואינדיאנים.
אנשי חוק (השריף וסגניו) ומגוון טיפוסים של פורעי חוק.
כורי זהב (לרוב במכרות הזהב שלהם).
ציידים ולוכדי פרוות.
מגוון סיירים אחרים.
עימותים נוצרו בדרך כלל ועדיין מתרחשים, על מקורות מים, כיוון שאדמה ללא מים ערכה מועט במדינות המערב הצחיחות. תקופת הבהלה לזהב במערב הישן הובילה לנדידה קדחתנית של עובדים לאזורי הספר בעקבות גילויים של זהב בכמויות מסחריות. בהיסטוריה של ארצות הברית וקנדה, התרחשו מספר גלים של בהלה לזהב בשלהי המאה ה־19, כמו בסיירה נבדה ובפרייזר קניון.
היסטוריה – המערב הישן במציאות

דמויות, אירועים ואתרים מסוימים שהתקיימו, הם חלק ממארג ההיסטוריה האמריקאית והפולקלור שלה.
היסטוריה – המערב הישן במציאות > אירועים ואנשים > אזור הספר לפני תחילת המאה ה־19 ורכישת לואיזיאנה

לפני תחילת המאה ה־19, היו האזורים שממערב למיסיסיפי מיושבים בעיקר על ידי אינדיאנים. מגוון השבטים הילידים בצפון אמריקה התפרשו החל מהמערב התיכון ועד לחוף המערבי. התקיימו רשתות סחר שהתמשכו מערבה עד להרי הרוקי, צפונה עד לימות הגדולות ודרומה עד למפרץ מקסיקו. הקיאווה (Kiowa) ושאר שבטי המישורים, יורשי התרבות האמריקאית העתיקה, אכלסו את המישורים הגדולים. הם חיו, נדדו וצדו בין נהר המיסיסיפי להרי הרוקי ומגבולה הצפוני של מקסיקו עד לתוך מחציתה של אלברטה שבקנדה. שבטי המישורים העיקריים היו הדקוטה (Dakota), הבלקפוט, השאיין, הלקוטה והקומאנצ'י. חיות בר היו מצויות בשפע וכללו עדרי באפלו עצומים. בדרום־מערב ארצות הברית אכלסו האפאצ'י והנאוואחו את האדמות הפוריות היבשות.
בשנת 1541 חצה פרנסיסקו וסקס דה קורונדו את הנהר ארקנסו וסייר במרכז שטחה של ארצות הברית לעתיד.
בשנים 1769–1770 יצאה משלחת פורטולה מבאחה קליפורניה, חקרה את שטח צפון קליפורניה עד מפרץ סן פרנסיסקו וייסדה את היישובים הספרדיים הראשונים באזור (סן דייגו ומונטריי), אשר הובילו להקמת פרובינציית אלטה קליפורניה ("קליפורניה עילית)" כחלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה.
ב־1776 שימש שביל חואן באוטיסטה דה אנסה (Juan Bautista de Anza Trail) את אנסה המפקד וקבוצה של כמעט 300 מתיישבים, חיילים ובני משפחותיהם כדי לחצות את מדבריות סונורה וקולורדו בחיפוש אחר חיים טובים יותר לאורך גבולה של האימפריה הספרדית.
רכישת לואיזיאנה ב־1803 הרחיבה את הגבול המערבי של ארצות הברית.
היסטוריה – המערב הישן במציאות > חקר המערב > ראשית המאה ה־19

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה – המערב הישן במציאות > חקר המערב > הסיירים והציידים המוקדמים

בין חלוצי המגיעים למערב היו לואיס וקלארק. משלחת לואיס וקלארק (1804–1806) הייתה המסע המסודר הראשון של מתיישבים אירופאים מעבר לגבול המערבי, אל חוף האוקיינוס השקט ובחזרה. אחרים היו ציידים הרפתקנים. פיתוח האזור נעשה במקביל להתפתחות צירים אשר הובילו את המהגרים אליו. במקביל, ארצות הברית הגבילה את שטחי ההתיישבות של שבטי האינדיאנים.
היסטוריה – המערב הישן במציאות > חקר המערב > צירים, דרכים ונתיבים

לפתיחת ציר סנטה פה ב־1821, הייתה חשיבות מכרעת בפיתוח הסחר וההגירה לאזור. הציר שימש למסחר בין קנזס סיטי, מיזורי וסנטה־פה שבניו מקסיקו עד 1880. מסנטה פה ועד לפואבלו דה לוס אנחלס (כיום: לוס אנג'לס) עבר "הציר הספרדי העתיק", שבו השתמשו אלה שהמשיכו מערבה. ציר נוסף הוביל את החלוצים המורמונים מאילינוי לאזור ביוטה שבו הקימו ב־1846 את סולט לייק סיטי. בצפון עברו המתיישבים דרך "ציר אורגון", שיישבו את אזור צפון־מערב ארצות הברית של ימינו בין 1841 ו־1869.
ב־1840 נעשה שימוש בציר אורגון גם כדי לפתח מסלול דרומי יותר, לכיוון קליפורניה. באותן שנים החלה הגירה המונית לקליפורניה: כ־250,000 איש ניסו את מזלם במציאת זהב באזור, או הקימו בו חוות. הבהלה לזהב בקליפורניה (1848–1858) החלה לאחר גילוי של זהב ליד סקרמנטו, קליפורניה. זמן לא מועט לאחר מכן, מהגרים החלו לזרום בהמוניהם לצפון קליפורניה, כששיאה של התופעה ב־1849. הבהלה לזהב בקליפורניה ופיתוח האזור שלחוף האוקיינוס השקט פיתחה ציר נוסף, "הפוני אקספרס" שנסע מסיינט־ג'וזף שבמיזורי לסקרמנטו, דרך יוטה, נברסקה, וקנזס. הציר היה פעיל בין אפריל 1860 ואוקטובר 1861.
היסטוריה – המערב הישן במציאות > חקר המערב > טריטוריה אינדיאנית

טריטוריה אינדיאנית הייתה השטח שנקבע לצדה של ארצות הברית לשימושם של האינדיאנים. הגבולות הכלליים נקבעו בשנת 1834 באמצעות חוקי המגע עם האינדיאנים, שהועברו בקונגרס האמריקאי והסדירו את היחסים בין האינדיאנים לשאינם אינדיאנים. אלו היו טריטוריות בלתי מאורגנות שהוקמו עבור הילידים האמריקאים, בניגוד לטריטוריות המאורגנות שיושבו בידי הלבנים, אנשי מזרח אמריקה ואשר הקונגרס האמריקאי החיל עליהן את חוקי היסוד.
היסטוריה – המערב הישן במציאות > חקר המערב > חלוצים ומתיישבים אחרים

דייבי קרוקט היה חבר קונגרס מטנסי שתמך בזכויותיהם של הפולשים לקרקעות המערב. ב־1835, לאחר שהובס בבחירות אמר, "אתם יכולים כולכם ללכת לעזאזל ואני אלך לטקסס". הוא הצטרף למהפכה הטקסנית. בנובמבר 1835 עזב את טנסי ועבר לטקסס. ב־14 בינואר 1836 קרוקט ו־65 גברים אחרים הושבעו לממשלה הזמנית של טקסס. כתמורה הובטחו לכל אחד מהם בערך 19 קמ"ר (4,605 אקרים) אדמה. ב־6 בפברואר 1836 קרוקט ובערך 12 גברים שנותרו, הגיעו לסן אנטוניו דה בקסר.
קרוקט השתתף בקרב אלמו (23 בפברואר – 6 במרץ 1836) והיה אחראי על הגנת הגדר המערבית בחזית הקפלה. הכוחות הטקסנים שמנו 180 עד 250 לוחמים, הוכרעו בידי 1,300 עד 1,600 חיילים מקסיקנים. ישנה מסורת שקרוקט נהרג במהלך הקרב עצמו. אך מיומנו השנוי במחלוקת של José Enrique de la Peña שנחשף ב־1955, נראה שייתכן שהיו כששה טקסנים ששרדו את הקרב וביניהם כנראה קרוקט. הם נלקחו כשבויים בידי הגנרל המקסיקני מנואל פרננדז קסטרילון והוצאו להורג בפקודתו של נשיא מקסיקו הגנרל אנטוניו לופס דה סנטה אנה. שתי הדעות נהנות מתמיכה בין היסטוריונים.
קייל מקג'י התפרסם בתור "הפתי הזקן והמטורף" של המערב הפרוע. הוא היה מראשוני המתיישבים בקליפורניה ונאהב כדמות אב על ידי כל מי שפגש בו. מקג'י בילה חלק גדול מחייו בחיפוש הזהב של קורטז האגדי, בלי להיות מודע לכך שקורטז שהה בעיקר באזורי אריזונה ומקסיקו. מקג'י מצא באקראי מרבץ זהב שהצית פרץ של מתיישבים למה שנעשה האזור הגדול של סן פרנסיסקו.
היסטוריה – המערב הישן במציאות > חקר המערב > הבהלה לזהב ותקופת מלחמת האזרחים > 1849–1865

הבהלה לזהב של קליפורניה הייתה הבהלה לזהב של 1848–1858, סוג של היסטריה המונית, שהוצתה בעקבות גילוי זהב סמוך לסקרמנטו שבקליפורניה. התקופה מאופיינת בהגירה המונית דרך המערב הישן לעבר צפון קליפורניה. זו הייתה בין תקופות ההגירה החשובות ביותר בהיסטוריה האמריקאית והיא הובילה להפיכתה של קליפורניה למדינה. שיא הבהלה היה בשנת 1849 והמהגרים של אותה תקופה נודעו כאנשי 49 (49ers).
בין אנשי 49 היה ג'ושוע אברהם נורטון (Joshua Abraham Norton), שב־1849 היגר מדרום אפריקה לסן פרנסיסקו, לאחר שקיבל במתנה מאביו 40,000 דולר, כנראה בירושה. במהלך השנים הבאות הוא הספיק לצבור כסף רב ולהפסיד את כספו וב־1859 לאחר שאיבד את יכולתו הכלכלית, הכריז על עצמו כעל "קיסר ארצות הברית ומגינה של מקסיקו" ונודע כהוד מלכותו הקיסר נורטון הראשון. לא היה לו כוח פוליטי והשפעתו התקיימה רק ככל שהסובבים אותו החליטו לרצותו. הוא טופל בסן פרנסיסקו בצורה מכובדת ומטבע שהונפק בשמו כובד על ידי המוסדות שבהם היה רגיל לבקר.
בתקופה זו חיו כמה מגיבורי המערב הפרוע אשר הפכו מאוחר יותר לדמויות היסטוריות, כמו ביל היקוק הפראי. ב־1855 הוא היה נהג כרכרות בצירי סנטה פה ואורגון. כישוריו בקרבות ירי הובילו לכינויו. הוא חי תקופה בחבל ג'ונסון שבקנזס ומאוחר יותר היה שוטר עירוני בנברסקה. הוא התפרסם כאשר לכד לבדו את אנשי כנופיית מק'קנלס תוך שימוש בתחבולה. בכמה אירועים אחרים, היקוק התעמת עם כמה גברים והרג אותם אף על פי שנלחם לבדו.
באותה תקופה השתמשו גם בנתיב הפוני אקספרס מסנט ג'וזף במיזורי לסקרמנטו שבקליפורניה. אורכו של הנתיב היה 1,840 מילים והוא חצה את המדינות מיזורי וקליפורניה ואת אדמות טריטוריית יוטה, טריטוריית נברסקה וטריטוריית קנזס (כיום שוכנות שם המדינות: מיזורי, קנזס, נברסקה, ויומינג, קולורדו, יוטה, נבדה וקליפורניה). ציר זה היה פעיל אך ורק 18 חודשים, בין אפריל 1860 ואוקטובר 1861.
היסטוריה – המערב הישן במציאות > חקר המערב > הבהלה לזהב ותקופת מלחמת האזרחים > דודג' סיטי

מצודת דודג', קנזס, נוסדה בשנת 1864 ונפתחה בשנת 1865 כסנטה פה טרל קרוב לאתר הנוכחי של דודג' סיטי, קנזס (שנוסדה ביוני 1872). המצודה הציעה הגנה לקרונות רכבת ולשירות הדואר של ארצות הברית, ושירתה כבסיס אספקה לכוחות מזוינים שהועסקו במלחמות האינדיאנים.
היסטוריה – המערב הישן במציאות > חקר המערב > הבהלה לזהב ותקופת מלחמת האזרחים > ביל היקוק הפראי וקלמיטי ג'יין

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה – המערב הישן במציאות > חקר המערב > הבהלה לזהב ותקופת מלחמת האזרחים > מלחמת מחוז לינקולן

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה – המערב הישן במציאות > חקר המערב > הבהלה לזהב ותקופת מלחמת האזרחים > כנופיית ג'יימס–יונגר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה – המערב הישן במציאות > חקר המערב > הבהלה לזהב ותקופת מלחמת האזרחים > מלחמות האינדיאנים המערביים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.