הטורקמנים בארץ ישראל
גלי ההגירה של הטורקמנים

גל הגירה ראשון היה בסוף המאה ה-11. הצבא הסלג'וקי של הסולטאנים אלפ ארסלאן ובנו מיאליק שאה, כבש את מזרח אסיה הקטנה, סוריה וארץ ישראל. שבטי הטורקמנים נלוו לצבא הסלג'וקי ומצאו בארץ ישראל שטחי מרעה עבור צאנם ומקניהם. בעקבות הכיבוש מחדש של האזור בידי הפאטימים ואחר כך בידי הצלבנים בסוף המאה ה-11 ובמאה ה-12, נסוגו הטורקמנים מזרחה וצפונה. בעקבות כיבושי צלאח א-דין וביברס, חזרו הטורקמנים לארץ ישראל. הם היו חלק מצבאות המוסלמים והשתתפו בפשיטות שוד על יישובי הצלבנים. שבטי הטורקמנים חדרו לאזור בניאס, לעמק החולה וכן פעלו בחלקו הצפוני של עבר הירדן, בהרי החורן ובקעת דמשק. במחצית המאה ה-13, עם כיבוש אזור השרון בידי הממלוכים, פשטו הטורקמנים לאזור זה והשתתפו גם בפשיטות על האזורים הסמוכים של הצלבנים.
גל הגירה שני הגיע במאה ה-16, עם הצבא העות'מאני שכבש את הארץ בשנת 1516. חיילים טורקמנים משוחררי צבא, שהיו פטורים ממס, יושבו בעזה (שכונת א-תורכמאן) וברמלה בשכונות מיוחדות. הם הובאו במגמה להיות כוח מגן מול התקפות מן המערב. הטורקמנים הנודדים וגם אלה שעברו להתיישבות קבע, קיבלו את מרות הסולטאן והיו נאמנים לו. הם בלטו בנקיונם, עסקו במסחר ואירוח עוברי אורח. השבטים הנודדים, נדדו במרחב שבין בקעת בית שאן וקיסריה.
גל הגירה שלישי הגיע במאה ה-18 ביוזמת השלטון העות'מאני. הם הקימו מאחזי קבע בשטחי מרעה בצפון הארץ: מאחז אחד היה במערב עמק יזרעאל במרחב שבין תל יקנעם ותל מגידו, מאחז שני היה בשרון הצפוני - בשטח שבין תל אסור (בכניסה לוואדי עארה) לבין היישוב קניר (על אדמתו הוקם קיבוץ רגבים), וכן במרחב שבו הוקמו חדרה וכרכור עד לנחל תנינים בסביבות מעגן מיכאל. מאחז שלישי הוקם במבואות המזרחיים של עכו ועמק זבולון. הטורקמנים נדדו בין נקודות הריכוז שלהם לפי עונות המרעה ובמהלך השנים הם סיגלו לעצמם מסורות ואורחות חיים של הבדואים המקומיים, ואף קיימו איתם קשרי נישואים. תושבי הארץ החלו להתייחס אליהם כאל בדואים שנקראים "ערב טורקמאן". בשלב זה הם שמרו עדיין על שפתם הטורקמנית  במקביל לשפה הערבית. משלחת של קרן המחקר הבריטית, נפגשת עם טורקמנים בשנת 1873, ומספרת:" מישור השרון והמורדות הנמוכים במזרחו מכוסים בחורף ובאביב בעדרים של הטורקמנים, אשר בקיץ ובסתיו מתגוררים בעמק יזרעאל. הם מעבדים את האדמה ומשלמים עשירית מיבולם לממשלה הטורקית. הם מחולקים לשבעה שבטים: טואטחה, בני גואה (בניאה), עואדין, שגייזאת, בני סעידאן, עלאקינה ונע'נע'יה. הטורקמנים הם בני גזע בולט במראה האישי ומתקרבים לכורדים".
גל הגירה רביעי הגיע בסוף המאה ה-19, אף הוא ביוזמת השלטון העות'מאני, שביקש לחזק את שליטתו באזורי הגבול בעזרת קבוצות אתניות נאמנות לשלטון כמו: המוגרבים, הצ'רקסים והבוסניאקים. קבוצות אלה נועדו לבלום חדירות עוינות של שבטי בדואים פורעי חוק. גל הגירה זה התיישב ברובו ברמת הגולן, ורק חלק קטן ממנו הגיע לעמקים בארץ ישראל. לורנס אוליפנט נפגש עם מהגרים אלה ומספר: "אלה הם שבטים שמקור מחצבתם הוא סלג'וקי, ובערש צמיחתו של שבט זה, נולדו גם מושליה של האימפריה הטורקית של היום. הם מתגוררים במחוז זה כשלוש מאות שנה, והלשון הטורקי נשתכחה מפיהם כליל. אך לפני חודשים אחדים הגיעה אליהם קבוצת מהגרים חדשה מהרי ארם נהריים. נוודים אלה אינם יודעים כל שפה חוץ מטורקמנית, והם קיוו כי בני השבט הקדום שלהם, היושבים בשפלת השרון, יקבלו את פניהם בשמחה רבה. ציפתה להם אכזבה גדולה, שכן לא כך היה הדבר, והיום הם הולכים ומקימים את אוהליהם על שלוחותיו של הכרמל". מרבית המהגרים הטורקמנים החדשים התיישבו בכפרי קבע במרכז הגולן, בעיקר בשטח שבין כפר נפח וגשר בנות יעקב. רוב המתיישבים היו משבט אסקי טורכמן, ומאוחר יותר הגיעו בני השבט יורוק (טורקמן תלג'י), שהתיישבו בתחום הכפרים הצ'רקסיים שממערב לרכס חזקה. בשנת 1884 היו בגולן ארבעה כפרי קבע טורקמנים. בשנת 1889 היו שם תשעה כפרים ובשנת 1913 היו 14 כפרים. בשני כפרים לפחות (ג'וייזה ומומסיה), התגוררו הטורקמנים יחד עם הצ'רקסים.