stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לורין מאזל
קורות חיים > ראשית דרכו

מאזל נולד בשנת 1930 להורים יהודים אמריקאים בניי-סיר-סן, פרוור של פריז בירת צרפת, וגדל בארצות הברית, בעיקר בבית הוריו בשכונת אוקלנד (אנ') בפיטסבורג. אביו, לינקולן מאזל (1903–2009) (אנ'), היה זמר, מורה לפיתוח קול ולפסנתר ושחקן (כיכב בסרט האימה מ-1977 של ג'ורג' א' רומרו "מרטין"); אמו, מריון "מארי" שולמן מאזל (1894–1992), הייתה מנהלת תזמורת הנוער הסימפונית של פיטסבורג במשך 30 שנה. סבו, יצחק, היה כנר בתזמורת המטרופוליטן אופרה במשך 20 שנה.
מאזל היה ילד פלא; בגיל שבע קיבל את שיעור הניצוח הראשון שלו מוולדימיר בקלייניקוב, ובגיל שמונה ניצח לראשונה על תזמורת. בגיל שתים-עשרה יצא למסע קונצרטים באמריקה, ובו ניצח על תזמורות חשובות. את הופעתו הפומבית הראשונה ככנר נתן בגיל חמש-עשרה.
בהמשך למד באוניברסיטת פיטסבורג.
קורות חיים > קריירה

בשנת 1960 היה מאזל לאמריקאי הראשון שניצח בפסטיבל ביירוית. הוא היה מנצח הדויטשה אופר בברלין מ-1965 עד 1971 ומנצח התזמורת הסימפונית הגרמנית של ברלין מ-1965 עד 1975.
בשנת 1972 נבחר להחליף את גאורג סל כמנהל מוזיקלי של תזמורת קליבלנד. הוא נתקל בהתנגדות עזה מצד נגני התזמורת, שהרגישו שלא התחשבו בדעתם במשא ומתן; במשאל ניסיוני רק שניים מתוך מאה הנגנים הגדירו את מאזל כבחירה המוצלחת ביותר. פרשנותו הרגשית העשירה של מאזל הייתה שונה מאוד מגישתו של סל, שהתאפיינה בהקפדה על הדיוק ועל הגדרות חדות בביצוע. מאזל כיהן במשרה זו עד לעזיבתו בשנת 1982. המבצע המשמעותי ביותר שלו במהלך תקופה זו היה ההקלטה הראשונה המלאה של "פורגי ובס" מאת ג'ורג' גרשווין, שעשתה שימוש בצוות שכולו אפרו-אמריקאי.
לאחר קליבלנד היה מאזל מנצח האופרה של וינה משנת 1982 עד 1984, התזמורת הסימפונית של פיטסבורג משנת 1988 עד 1996, ותזמורת רדיו בוואריה במינכן משנת 1993 עד 1992. בשנת 2002 החליף את קורט מאזור כמנהל מוזיקלי בפילהרמונית של ניו יורק.
לאורך השנים, החל ב-1960, הרבה מאזל לבקר בישראל ולנצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית. משנת 2012 ועד שנת 2014 היה המנהל המוזיקלי של הפילהרמונית של מינכן.
קורות חיים > חיים אישיים

מאזל היה נשוי שלוש פעמים. ב-1952 נישא למרים סנדבנק, וממנה היה אב לשתי בנות.
לאחר גירושיהם, נישא ב-1969 לפסנתרנית ישראלה מרגלית (אנ'), ומנישואים אלה היה אב לבן ובת.
ולאחר גירושיו ממנה, נישא ב-1986 לשחקנית הגרמנייה דיטלינדה טוּרבַּן (אנ'), והשניים היו הורים לשני בנים ובת.
מאזל נפטר ביולי 2014 בביתו בווירג'יניה מסיבוך של דלקת ריאות.
במותו הותיר את אשתו, ילדיו ונכדיו.
לקריאה נוספת

נתן דונביץ, מאסטרו - גדולי המנצחים בכל הזמנים, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2006, הפרק "אמריקני מפריז: לורין מאזל - אנין, ציני ומתנשא", עמ' 527–544.
הערות שוליים

↑  על אביו ראו: Lynne Conner, The Double Life of Lincoln Maazel, Pittsburgh Post-Gazette, January 13, 2002; Sara Bauknecht, Obituary: Lincoln Maazel / Performer and father of symphony conductor, Pittsburgh Post-Gazette, September 23, 2009.
↑  Marion Maazel, Variety, December 17, 1992.
↑  שני הוריו של מאזל התראיינו לפרויקט ההיסטוריה שבעל-פה של סניף פיטסבורג של המועצה הלאומית של נשים יהודיות (NCJW). להאזנה: מריון (מארי) מאזל (1974), לינקולן מאזל (11 בנובמבר 1994).
↑  1960 (י. לפיד, מסך ומסכה | ילד-הפלא ינצח בישראל, מעריב, טור 2, 13 באפריל 1960; היחיד והציבור, חרות, 15 באפריל 1960; המנצח לורין מאזל הוזמן לנהל התזמורת הפילהרמונית, דבר, 17 באפריל 1960), 1962 (שיחות מעריב | השרביט הנודד, מעריב, טורים 1–2, 12 באפריל 1962), 2001 (מרב יודילוביץ', לורין מאזל ינצח על הפילהרמונית הישראלית, באתר ynet, 18 באפריל 2001; לורין מאזל וכריסטוף פון דוהנני ינצחו על התזמורת הפילהרמונית הישראלית, באתר הארץ, 16 באפריל 2001; הפילהרמונית יצאה לסיור באירופה עם לורין מאזל, באתר הארץ, 29 באפריל 2001) ובתווך (ראו ביקורות בקישורים החיצוניים, לעיל).
↑  Lorin Maazel, Boston Girl Married, Pittsburgh Post-Gazette, June 26, 1952, p. 10.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274935605171  PLWABN: 9810565845805606  BIBSYS: 67214  BNE: XX848767  BnF: cb138969013 (data)  CiNii: DA0397449X  GND: 118575635  ICCU: RAVV089528  ISNI: 0000 0001 1036 3356  LCCN: n81043282  LNB: 000101817  MusicBrainz: e38bb7a2-c3e5-4be2-894b-7078c40b9955  NKC: jn20000603846  NLA: 35677516  NLK: KAC201108437  NSK: 000063275  NTA: 070437130  RERO: 02-A003541843  SELIBR: 284078  SNAC: w6wq05vd  SUDOC: 029088720  Trove: 1038373  VIAF: 5118255   WorldCat (עם VIAF): 5118255
אפוסטולו זנו

| --- | --- |

 לידה:  11 בדצמבר 1668 ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 פטירה:  11 בנובמבר 1750 (בגיל 81) ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 מדינה:  הרפובליקה של ונציה 
 שם עט:  Emaro Simbolio 
 שפות היצירה:  איטלקית 
 
אפוסטולו זנו (באיטלקית: Apostolo Zeno;‏ 11 בדצמבר 1669‏ – 11 בנובמבר 1750) היה משורר, לבריתן, עיתונאי ואיש ספר ונציאני.
ביוגרפיה

אפוסטולו זנו נולד בוונציה להורים ממוצא יווני, ילידי כרתים
אביו, פייטרו זנו, היה רופא ומת כשאפוסטולו היה ילד.
כאציל ונציאני, נמנה זנו בשנת 1691 על מייסדי ה-Accademia degli Animosi.בשנת 1695 חיבר את הלברית הראשונה שלו, Gli inganni felici, שקצרה הצלחה רבה והציבה אותו במעמד של לבריתן אופנתי. משנת 1705 עבד עם פייטרו פאריאטי; הוא שמר את הסצנות התיאטרליות לעצמו והניח לפאריאטי את כתיבת הלבריות.
יצירות

זנו החל לעבוד כעיתונאי ספרותי ב"גלריה די מינרווה" ולקח עליו גם חובות ניהול, אך התנתק כשהבין, שלא הצליח להטביע על כתב העת את הרושם שהתכוון לו. בסופו של דבר תיאר אותו כ"אידיוטי".
בשנת 1710 ייסד, יחד עם סקיפיונה מאפאי, אנטוניו ואליסנרי ואחיו, פייר קטרינו זנו, את "כתב העת הספרותי של איטליה", בטענה שיש צורך בכך ש"איטלקים ייצרו בעצמם עיתון משלהם... מעשה שיגלה לעיני כל שכל ישר, בקיאות וכושר המצאה מעולם לא חסרו לנו, ועכשיו, יותר מתמיד, הם עולים כפורחים."
לרבעון תרמו כותבים בעלי יוקרה, כגון סקיפיונה מאפאי, אנטוניו ואליסנרי, אווסטקיו מנפרדי, לודוביקו אנטוניו מוראטורי, ג'ובאני באטיסטה מורגאני, ג'ובאני באטיסטה ויקו, ברנרדינו ראמאציני. הרבעון, שהמניע העיקרי לקיומו הייתה השאיפה לשפר את לימוד איטלקית, נהנה מהצלחה בלתי מבוטלת.
כאשר נקרא אפוסטולו זנו לדגל כמשורר החצר הקיסרית בווינה בשנת 1718, לקח עליו אחיו פייר קטרינו את ניהול כתב העת עד 1732 והוציא אותו לאור כשנתון. אפוסטולו נשאר בווינה עד 1729, אז תפס את מקומו פייטרו מטסטאזיו. הוא חזר לוונציה והקדיש את ימיו לעבודות מחקר מלומדות ולאיסוף מטבעות.
יצירותיו

זנו כתב לבריות ל-36 אופרות שנושאיהן היסטוריים ומיתולוגיים, בהן Gli inganni felici (1695), Faramondo (1698), Lucio Vero (1700) Merope (1711), Alessandro Severo (1716) Griselda (1718), Teuzzone (1719), ו-Semiramide (1725) וכן 17 אורטוריות. בין יצירותיו הספרותיות, ה-Dissertazioni vossiane הם עריכות ותיקונים ל-De historicis latinis של פוס. ה-Annotazioni ל-Biblioteca della eloquenza italiana של ג'וזפה פונטאניני התפרסמו לאחר מותו. כן הותיר אחריו חילופי מכתבים ("אפיסטולריו") רבים.
הערכה ביקורתית

מגינוי היסודות האל-מציאותיים והמוגזמים של המלודרמה נולדה דרישה ליתר סבירות בעלילות ולכבוד ספרותי בטקסטים. זנו היה הראשון לנקוט בצעדי תיקון לעשיית המלודרמה למפוכחת יותר, בהתאם לעקרונות הארקדיים, שמטסטאזיו המשיך לפתחם. בהשראת הטרגיקונים הצרפתים כיבד, כמותם, את הכלל של אחדות הזמן והמרחב. הוא הפחית את מספר הנפשות הפועלות והסצנות וביטל את תפקידי הליצנים. את יצירותיו עיצב כך, שאפשר היה להציגן גם ללא מוזיקה.
פרנצ'סקו דה סנקטיס, בהתייחסו למטסטאזיו, כתב כי "אם נתבונן במבנה, הדרמה שלו בנויה על פי הדגם שהציג אפוסטולו זנו. אבל המבנה הוא רק שלד פשוט. מטסטאזיו הפיח בשלד את החן והרומנטיקה של חיי אושר והרמוניה. הוא היה משורר המלודרמה; זנו היה האדריכל."
הערות שוליים

↑  Phillimore, Catherine Mary (1891). Studies in Italian Literature, Classical and Modern. S. Low, Marston, Searle & Rivington. p. 162. OCLC 11170706. Apostolo Zeno was born in Venice in 1669, His father, Pietro Zeno, was a doctor of medicine ; his mother, Catarina, belonged to the family of the Sevasti.
↑  Wright, John Henry (1906). A history of all nations from the earliest times: being a vniversal historical library. Lea brothers & company. p. 203. OCLC 5790945. Apostolus Zeno, a Venetian of Greek descent (1669-1750)
↑  ACTON, HAROLD (1960). Art and ideas in eighteenth-century Italy. Ed. di Storia e Letteratura. p. 134. OCLC 163784005. Apostolo Zeno was a Cretan who lived in Venice until he was made Court Poet to Joseph I and Charles VI in Vienna
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270122105171  PLWABN: 9810628257305606  BIBSYS: 90844186  BNE: XX1094423  BnF: cb11999195p (data)  CANTIC: a19844098  CiNii: DA13604952  GND: 116980257  ICCU: CFIV061668  ISNI: 0000 0001 0871 791X  LCCN: n79089444  MusicBrainz: f1f28cd0-b32c-4887-9752-af14332135a1  NKC: mzk2007401303  NLA: 36274148  NLG: 156361  NSK: 000693544  NTA: 073063274  RERO: 02-A003997742  SELIBR: 264844  SNAC: w6542n1t  SUDOC: 028086961  Trove: 1240768  ULAN: 500043736  VcBA: 495/77174  VIAF: 14779941   WorldCat (עם VIAF): 14779941 
Drammi scelti
סימפונט רעננה

| --- | --- |

תזמורת סימפונט רעננה עם המנצח גיל שוחט בהופעה בפארק הרצליה, אוגוסט 2012
 תאריך ייסוד:  1991
 מייסד:  אורית פוגל-שפרן  עיריית רעננה  המרכז לקליטת אמנים עולים
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  רעננה, ישראל
 אולם קונצרטים:  המשכן למוזיקה ואמנויות רעננה
 מנצח:  עומר מאיר ולבר
 פרסים:  פרס אנגל
 www.symphonette.co.il
 
תזמורת סימפונט רעננה היא תזמורת ישראלית הפועלת בעיר רעננה.
היסטוריה

תזמורת סימפונט רעננה נוסדה בשנת 1991 על ידי המנכ"לית שלה אורית פוגל-שפרן ועל ידי עיריית רעננה והמרכז לקליטת אמנים עולים, מיסודם של משרד החינוך והתרבות, הפורום הישראלי, הסוכנות היהודית ומשרד הקליטה.
הסימפונט מונה 46 נגנים, מהם 36 עולים מברית המועצות לשעבר, ועשרה נגנים נוספים יוצאי יחידת הנגנים המצטיינים בצה"ל.
במאי 1991 התקיים קונצרט הבכורה של התזמורת. הקונצרט נערך אז בכפר סבא כשעוד לא היה לה אולם, בניצוחו של ירוחם שרובסקי ועם הסולן מקסים ונגרוב. הקונצרט היה במעמד נשיא המדינה המנוח חיים הרצוג.
לכבוד הקמתה חיבר המלחין חיים פרמונט יצירה שהוא כתב בשם "סימפונט". מלחיני הבית של הסימפונט היו יוסף ברדנשווילי, גילעד הוכמן, טל ירדני, אורית גוראל ואורן לוק.
אולם בית יד לבנים שברעננה שימש כאולם הבית של התזמורת משנת היווסדה וכיום אולם הבית הנוכחי של התזמורת הוא המשכן למוזיקה ואמנויות שבעיר.
רפרטואר הסימפונט כולל, פרט ליצירות המופת של מיטב המלחינים כמו מוצרט, בטהובן, מנדלסון, דבוז'אק וגם מוזיקה קלה, מוזיקה מודרנית, ומוזיקה קלאסית ישראלית.
במשך השנים התזמורת ארחה סולנים ומנצחים ידועי שם מהארץ ומהעולם, וביניהם המנצחים סלבדור ברוטונס, מקסים שוסטקוביץ’, קונסטנטין אורבליין, דן אטינגר, ג’יזל בן-דור, שואנג גואו ונעם שריף. זמרי האופרה פאטה בורצ’ולדזה, לובה קזרנובסקה, דמיטרי חבורוסטובסקי, סומי ג’ו, ג’סי נורמן וההרכב הידוע גרגוריאן מאיטליה. הפסנתרנים חואקין אצ’וקרו, פרחד בדלביילי, מוראד אדיגזלזאדה, אוקסנה יבלונסקיה, ירון קולברג ואריה ורדי. הכנרים מקסים ונגרוב, שלמה מינץ, חגי שחם, סשה רוז’דסטבנסקי, ונסה-מיי, מרים פריד וניקולאי זניידר. הצ’לנים ארטו נורס, דמיטרי יבלונסקי ומישה מייסקי. הכליזמר האחרון מגליציה- לאופולד קוזלובסקי ועוד רבים.
בשנת 2007 שחזרה הסימפונט לראשונה את סיפורה הטרגי של אלמה רוזה שעמדה בראש תזמורת הנשים של אושוויץ. קונצרט המחווה לאלמה רוזה הוא תיעוד מיוחד במינו על חיי האומנית והתקופה השזורים זה בזה באותה שנה, זכתה התזמורת בפרס “אנגל” היוקרתי על “תרומתה הייחודית בטיפוח מורשת המוזיקה היהודית לדורותיה”.
בעקבות הופעותיה של תזמורת סימפונט עם תוכנית זו בקנדה במסגרת שבוע החינוך לשואה, הוזמנה הסימפונט להופיע אתה גם בטקס שנערך בפרלמנט האירופי, בבריסל לציון יום השואה הבינלאומי. הגישה הבלתי אמצעית, הדינאמיות והליברליות האמנותית, הביאו את התזמורת לקהלים צעירים ומגוונים פעם אחר פעם. עם התזמורת הופיעו אמני מוזיקה קלה רבים סטיבי וונדר, ריי צ’ארלס, חוזה פליסיאנו, איאן אנדרסון, מנהטן טרנספר, אמה שפלן, אלסנדרו ספינה, דוד ד’אור, שלומי שבן, אסף אמדורסקי, מארינה מקסימיליאן, קובי אפללו ועוד. פעילותה המוזיקלית המגוונת של התזמורת כוללת אופרות, מחזות מוזיקליים לילדים, מופעים המשלבים מחול ומולטימדיה, הקלטות עבור חברת סוני אינטרנשיונל ועוד.
התזמורת שמקיימת כ־350 קונצרטים בשנה, משתתפת בפסטיבלים נחשבים כמו פסטיבל ישראל, פסטיבל אבו גוש, פסטיבל כפר בלום וצלילים במדבר. כמו כן, הוזמנה להופיע במדינות שונות בחו”ל, ובהן ארצות הברית, צרפת, פולין, גרמניה, דנמרק, אריתריאה, אזרבייג'ן, קנדה, בלגיה, שווייץ ואוקראינה.
מנהלים מוזיקליים

ירוחם שרובסקי (1991 - 1996)
יובל צליוק (1996 - 2001)
אלוורו קסוטו (2001 - 2002)
ניר קברטי (2002 - 2008)
עומר מאיר ולבר (2009 - ממשיך)
לילי וספרמי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 ביולי 1901 טטה, הונגריה 
 פטירה:  3 ביוני 1982 (בגיל 80) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Veszprémi Alice 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 השכלה:  Fodor Zeneiskola (1922)  האקדמיה למוזיקה פרנץ ליסט בבודפשט (1924) 
 בן או בת זוג:  ג'רג' אלמאר (21 ביולי 1928–16 בינואר 1974) 
 
לילי וספרמי (במקור אליס רוטהאוזר, בהונגרית: Veszprémi Lili; טטה, 21 ביולי 1901 – בודפשט, 3 ביוני 1982) הייתה מורה לפסנתר, מומחית למוזיקה, יהודייה-הונגרייה אשתו של האדריכל ג'רג' אלמאר, ואמו של האסטרונום וחוקר החלל איבאן אלמאר.
ביוגרפיה

אליס רוטהאוזר נולדה במשפחה יהודית של סוחר המעדנים ארנולד וספרמי (רוטהאוזר) ושל פאני גראי. בין 1916 לבין 1922 למדה בבית הספר למוזיקה פודור בבודפשט (פסנתר) בהנחיה של ארפאד טוט ושאנדור ואש, ובין 1922 לבין 1924 באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט (הכשרת מורים) בהדרכת אירן שן. היא למדה תורת המוזיקה אצל אלברט שיקלוש. בשנים 1949–1951 הייתה המנהלת של בית הספר למוזיקה של עובדי הדואר, בין השנים 1951–1956 הייתה ראש מחלקת הלימודים והמחקר של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, ובשנים 1956–1961 הייתה המפקחת המקצועית של ארגון בתי הספר למוזיקה בבודפשט. היא פרשה לגמלאות ב-1961. וספרמי פרסמה רבות בכתבי עת למוזיקה והייתה מומחית ברמה הלאומית בתחום המוזיקה בכלל והפסנתר בפרט.
בעלה היה גירג' אלמאר (פרנקל), איתו התחתנה בבודפשט ב-21 ביולי 1928. אין תיעוד על כך, רק נטען בקורות חייה, ששניהם הוטבלו לדת הרומית-קתולית בשנת 1938.
עבודותיה

ניתוח ופרשנות (קטעי פסנתר הונגרי של תוכנית הלימודים החדשה, בודפשט, 1948)
שלושים ושישה שירי עם צרפתיים (בודפשט, 1949)
מדריך להוראת סולפג' (עם קלמן הלאס, בודפשט, 1950)
"ארבע ידיים" סובייטי (מחברת שותפה, בודפשט, 1950)
"ארבע ידיים" הונגרי ישן (מחברת שותפה, בודפשט, 1958-1959)
בואו ננגן מוזיקה ביחד ("ארבע ידיים", מחברת שותפה, בודפשט, 1960)
חינוך מוזיקלי בהונגריה (בודפשט, 1964, מהדורות נוספות במספר שפות)
ההיסטוריה של לימודי הפסנתר שלנו (בודפשט, 1976)
Das Kind am Klavier: Das Notenlesen (לייפציג, 1981)
ערכה את:
בלה ברטוק: קורות חיים. כתבים על מוזיקה (1946)
מרגיט וארו: מחקרים, הרצאות, זכרונות (1980)
פרסים והוקרה

עיטור מסדר העבודה דרג כסף (1976)
לקריאה נוספת

Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניה במאגר מוזיאון הספרותי פטפי)
Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X (לקסיקון ביוגרפי הונגרי עורכת ראשית אגנש קניירש)
אישטואן ראייץ': המתים הגדולים של לימודי הפסנטר שלנו: לילי וספרמי (1982. szeptember 1.) Muzsika, 25. évfolyam, 9. szám
יוליאנה וירטמן: לילי וספרמי – דיוקן (1 ביולי 1976) Muzsika, 19. évfolyam, 7. szám
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a tatai polgári születési akv. 136/1901. folyószáma alatt".
↑  "Elhunyt Almár Györgyné Veszprémi Lili". Magyar Nemzet. 1982-06-22. p. 6.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári házassági akv. 477/1928. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420770105171  PLWABN: 9810549083305606  BNE: XX5778501  BnF: cb16439446w (data)  ISNI: 0000 0000 8017 7893  LCCN: no2001025803  NKC: xx0028124  NLA: 35873819  NTA: 075082810  VIAF: 7037995   WorldCat (עם VIAF): 7037995
לוקרציה בורג'ה (אופרה)

| --- | --- |

פרדריק למאטר בלוקרציה בורג'ה
 מידע כללי
 מלחין:  גאטנו דוניצטי
 לבריתן:  פליצ'ה רומאני 
 מבוסס על:  Lucrèce Borgia 
 סוגה:  מלודרמה 
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  2
 זמן התרחשות העלילה:  המאה ה-16
 מקום התרחשות העלילה:  איטליה
 תפקידים
 Maffio Orsini  בפסקה זו 3 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 
לוקרציה בורג'יה (באיטלקית: Lucrezia Borgia) היא אופרה בשתי מערכות מאת גאטנו דוניצטי, עם פרולוג. הלברית נכתבה על ידי פליצ'ה רומאני על פי הרומן של ויקטור הוגו. הביצוע הראשון (בכורה) של האופרה התקיים ב-26 בדצמבר 1833 בלה סקאלה במילאנו.
הדמויות

| הדמות | מנעד קול | צוות השחקנים בבכורה |
| --- | --- | --- |
| אלפונסו ד'אסטה, דוכס פרארה | בס | לוצ'אנו מריאני |
| לוקרציה בורג'ה | סופּרן | הנרייט מריק-לאלנד |
| מאפיו אורסיני | קונטרה אלט | מריאטה בראמבילה |
| ג'נארו, אציל ונציאני צעיר | טנור | פרנצ'סקו פדרצי |
| ג'פו ליברוטו, אציל ונציאני צעיר | טנור | נפוליאונה מרקוני |
| דון אפוסטו גאזלה, אציל ונציאני צעיר | בס | ג'וזפה ויזנטי |
| אסקניו פטרוצ'י, אציל ונציאני צעיר | ברִיטון | איסמאלה גואיטה |
| אולופרנו ויטלוצו, אציל ונציאני צעיר | טנור | ג'וזפה ואקטי |
| רוסטיגלו, משרתו של דון אלפונסו | טנור | ראניירי פוצ'יני |
| גובטה, משרתה של לוקרציה | בס | דומניקו ספיאג'י |
| אסטולפו, משרתה של לוקרציה | טנור | פרנצ'סקו פטראצולי |
חיילים, אצילים, נזירים.
עלילה

מיקום: ונציה ופרארה
זמן: תחילת המאה ה-16
עלילה > פרולוג

קבוצה של צעירים מכובדים מתכוננת ללכת לעיר פרארה, לחצר הדוכס, כנציגים מוונציה. ביניהם ג'נארו, שאיש לא יודע מה מוצאו. לפי הסיפור, הוא גודל על ידי דייג נפוליטני עני, אך מעולם לא היה חסר לו דבר. באחת הפעמים הגיע אליו לוחם אלמוני והביא לו חרב, שריון, סוס יפה ומכתב שכתבה אמו. בו, היא הזהירה אותו לעולם לא יתעניין במוצאו כי זה יעמיד אותה בסכנה. לפני עזיבתם, הצעירים מארגנים מסיבה שבה הם מדברים על הבורג'אס, אותם הם שונאים, כולל לוקרציה, אשתו הנוכחית, הרביעית בתור, של הדוכס מפרארה. בזמן שג'נארו נח, אורסיני מספרת לאחרים כיצד הצעיר הציל אותה פעם מהתוקפים, וכי נבואה מסתורית ניבאה את מותם המשותף. כשהחושך יורד, גונדולה גולשת אל השער של הארמון בצד הלגונה וגברת רעולת פנים יוצאת ממנה. היא הולכת ישר אל ג'נארו, שנמנם במרפסת, ומלטפת אותו בעדינות. המסכה מסתירה את לוקרציה בורג'יה, ג'נארו הוא בנה מנישואים קודמים, אך איש מלבדה לא יודע את סודה. האישה נצפית על ידי כמה צללים מסתוריים: בעלה, סוכנו רוסטיגלו ומרגליה של לוקרציה. הנסיך מחשיב את ג'נארו ליריבו הצעיר ויודע היטב שהילד הוא גם חבר במשלחת הוונציאנית. כשהילד מתעורר מחלומו ורואה מולו את האישה היפה להפליא, הוא מתחיל להחמיא לה, אבל, כדבריו, המקום הראשון בלבו שייך לאמו, שאותה לא ראה מעולם. חבריה החוזרים, ביניהם מאפיו אורסיני, מזהים את לוקרציה, מגינים על ג'נארו מפניה, ואפילו אורסיני מכנה אותה בפומבי רוצחת אחיו וחבריו, מרעילה. לוקרציה שמה את המסכה, חוזרת במהירות ונכנסת לגונדולה שלה, בחוזרה היא מבקשת מג'נארו לא להאמין להאשמות האלה ולשמור על חייו.
עלילה > מערכה 1

ג'נארו שוכר בית אלגנטי בפרארה. אנשי הדוכס מתצפתים עליו, הוא נמצא תחת מעקב מתמיד והם מדווחים לדוכס, הדוכס יודע אם כן, שלוקרציה ביקרה את הצעיר מספר פעמים. הדוכס הקנאי אוסר את ג'נארו ומחליט שלוקרציה יכולה לבחור בין שיטת ההוצאה להורג: תלייה או רעל. האישה בוחרת באחרון, אך לאחר שהעלם שותה את היין המורעל בפני הדוכס, האישה נותנת לו בחשאי סם נגד והוא ניצל. בעזרתה הוא מצליח להימלט מהארמון של הדוכס.
עלילה > מערכה 2

לדוכס נודע על בריחתו של ג'נארו, נודה לו שהעלם יבלה את הלילה עם נסיכה, ומחליט לתקוף ולהוציא אותו להורג. גם לוקרציה מתכוננת לקראת הנסיכה. היא רוצה לנקום באצילים הוונציאנים שלעגו והשפילו אותה באותה תקופה. בעבר היא שלחה מכתב אנונימי לבנה, בו כתבה כי הורעל, אך מיטיב מסתורי הציל אותו ושנשקפת סכנה לחייו, ולכן עליו לברוח. עם זאת, ג'נארו לא מאמין למכתב ונשאר. התכשירים של לוקרציה הם היעילים ביותר. הצעירים של ונציה שותים ללא חשד את היין המורעל. לוקרציה, שתוקפת אותם עם אנשיה, נדהמת לגלות שגם בנה ביניהם. היא דוחקת בו לקחת את התרופה, אך העלם מסרב אם חבריו יצטרכו למות. לאחר מכן לוקרציה מגלה שהיא אמו ושג'נארו הוא גם בורג'יה. העלם סוף סוף לוקח את התרופה, אבל זה מאוחר מדי, הוא מת בזרועות אמו. בהגיעו עם אנשיו החמושים, אלפונסו מוצא רק את ג'נארו המת. לוקרציה נופלת על גופתו של ילדה, כמעט מחוסרת הכרה, לוקרציה מודיעה לו שהיא הרגה את הילד שלה.
אריות מפורסמות, יצירות מקהלה

Nella fatal di Rimini - סיפורו של אורסיני, ואחריו השיר הלועג המושר על הבורג'אס (פרולוג)
Com’ e bello! Quale incanto - הקווטינה של לוקרציה (פרולוג)
Di pescatore ignobile - האריה של ג'נארו (פרולוג)
Ama tua madre e tenero - דואט של לוקרציה וג'נארו (פרולוג)
Maffio Orsini, signora, son io - סקסטט (פרולוג)
Vieni, la mia vendetta - האריה והקבלטה של אלפונסו (מערכה ראשונה)
II segreto per esser felici - שיר היין של אורסיני (מערכה שנייה)
לקריאה נוספת

Ashbrook, William. Donizetti and His Operas. Cambridge University Press (1982). ISBN 0-521-27663-2
הקלע החופשי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מלחין:  קרל מריה פון ובר
 לבריתן:  פרידריך קינד 
 תאריך יצירה:  1817 
 מבוסס על:  אוסף סיפורי רפאים גרמניים
 סוגה:  זינגשפיל
 שפה:  גרמנית
 מספר מערכות:  3
 זמן התרחשות העלילה:  אחרי מלחמת שלושים השנים
 מקום התרחשות העלילה:  בוהמיה
 תפקידים
 Ottokar  Four bridesmaids  Kilian  Samiel  Kuno  Hermit  Caspar  Cuno  Max  Agathe  Ännchen  בפסקה זו 3 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 
הקלע החופשי (בגרמנית: Der Freischütz; באנגלית: The Marksman או The Freeshooter) היא אופרה גרמנית עם דיאלוגים, בשלוש מערכות מאת קרל מריה פון ובר. הלברית שנכתבה על ידי פרידריך קינד, מבוססת על סיפור מאת יוהאן אוגוסט אפל. ופרידריך לאון מאוסף סיפורי רפאים גרמניים (Gespensterbuch) משנת 1811. האופרה הועלתה בבכורה ב-18 ביוני 1821 במה שנקרא היום "היכל הקונצרטים של ברלין" ובשמו אז: Schauspielhaus Berlin. היא נחשבת ל"אופרה הרומנטית הגרמנית" הראשונה (ז'אנר אופרה גרמנית של תחילת המאה התשע עשרה, שלא התפתח מה"זינגשפיל" הגרמני של המאה השמונה עשרה אלא מהאופרה הקומית של המהפכה הצרפתית).
כתב היד של היצירה שמור בספריית המדינה בברלין. בסיום הפרטיטורה רשם המלחין: "סוף האופרה. לאלוהים לבדו תהילה. ק.מ.ו. ובר".
היסטוריה

קבלת הפנים של "הקלע החופשי" עלתה על תקוותיו של ובר, והיא הפכה במהרה להצלחה בינלאומית, עם הפקות בווינה באותה השנה ואחריה בדרזדן, בלייפציג, בהמבורג, במינכן, בקרלסרוהה, בקניגסברג, בפראג ובמרכזים גרמניים אחרים, וכן בריגה ובקופנהגן. בשנת 1824 התקיימו הפקות בארבעה תיאטראות בלונדון בארבעה עיבודים שונים, וכן עיבוד לא מספק של פרנסואה קסטיל-בלייז בצרפתית, בשם רובין דה בויס בתיאטרון אודיאון.
גרסה בצרפתית עם רצ'יטטיב הוכנה בשנת 1841 על ידי הקטור ברליוז - שהעריץ מאוד את האופרה. העיבוד של ברליוז עמד שוב בבסיס ההפקה באופרה-קומיק בפריז בשנת 2011. הפתיחה של ובר ו"מקהלת הציידים" ממערכה 3 ("עם הנאה נסיכותית ועיסוק גברי") מבוצעים לרוב גם בנפרד כקטעי קונצרט.
תפקידים

| דמות | קול | הצגת בכורה והצוות, 18 ביוני 1821      מנצח: קרל מריה פון ובר |
| --- | --- | --- |
| אוטוקר, נסיך ריבוני | בריטון | גוטליב רבנשטיין |
| קונו, יערן בירושה | בַּס | קרל וואואר |
| אגאתה, בתו | סופרן | קרוליין סידלר |
| אנשן, קרובת משפחה צעירה | סופרן | יוהאנה אאוניקה |
| קספר, עוזר יערן ראשון | בַּס | היינריך בלום |
| מקס, עוזר יערן שני | טֶנוֹר | היינריך שטימר |
| סמיאל, "הצייד השחור" | מדבר | יוזף הילברנד |
| נזִיר | בַס | יוהאן גיאורג גרן |
| קיליאן, איכר אמיד | בריטון | אאוגוסט וידמן |
| ארבע שושבינות | סופרן | הנרייט ריינוולד ועוד. |
ציידים, איכרים, רוחות, מלווים
תקציר > מערכה 1

בתחרות קליעה, בחצר בית המרזח עוזר היערן השני, מקס, מפסיד לאיכר, קיליאן, שמוכרז כ"מלך הקלעים" (מקהלה: ויקטוריה! Der Meister soll leben - "ניצחון! יחי האדון"). קיליאן לועג לו בטוב לב (Schaut der Herr mich an als König - "תן לו להסתכל עלי כמלך").
מקס רוצה להתחתן עם אגתה, בתו של היערן הראשי קונו. על מנת להתחתן איתה ולהחליף את אביה כיערן ראשי, עליו להוכיח למחרת את קליעתו ואת ציונו במבחן הירי בפני אוטוקר, הנסיך הריבון, מכיוון שלמקס יש מזל רע במשך כמה ימים, הוא מהרהר בסיכויים שלו לאבד את אגתה אם ייכשל במבחן הירי (טריו קונו, קספר ומקס; מקהלה: O diese Sonne - "O this sun"). מקס נותר לבד, במלנכוליה עמוקה והוא נזכר בימים מאושרים (אריה: "דרך היערות, דרך כרי הדשא").
קספר, עוזר היערן הראשון, מנסה בעורמה לשכר את מקס ביין (Hier im ird'schen Jammerthal - "כאן בעמק הדמעות הזה"). הוא קיווה להתחתן עם אגתה בעצמו, אבל היא דחתה אותו ובחרה במקס, אך יותר מכל רצה קספר את המשרה של קונו. הנישואין יהפכו את מקס ליורש של קונו שיראה במקס בן. קספר מבקש לנקום בשלושתם - יריבו, אהובתו לשעבר ואביה. הוא מגיש למקס את הרובה שלו ומקס, לתדהמתו, מצליח לפגוע בעיט שטס בגובה רב. קספר מסביר שהרובה הוטען בכדור הקסם האחרון שלו.
הוא משכנע את מקס לפגוש אותו בחצות בתעלת הזאב הנורא ומטיל האימה לירות עוד שבעה מכדורי הקסם. (שש פוגע, אך השביעי שייך לרשע שיכול להנחות אותו בכל אשר ירצה) הוא מזהיר את מקס שלא לספר לאף אחד על מטרתם כדי לא לסכן אותם. כשנשאר לבד, קספר חוגג ומתגאה בערמומיותו (אריה: "שתיקה, איש לא הזהיר אותו").
תקציר > מערכה 2 > החדר של אגתה

ברגע שמקס יורה בכדור הקסם בטעות, תמונת אבותיה של אגתה התלויה על הקיר נופלת על הרצפה ופוצעת אותה קלות. בת דודתה ובת לווייתה של אגתה, אנשן מהדקת את הלולאה (דואט: שלם, עצור פסט! - "נוכלים, תחזיקו מעמד!"). היא משתדלת לעודד את אגאתה ברציחות (Ännchen: Kommt ein schlanker Bursch gegangen - "בא ילד יפה בדרך זו"). אגתה, עדיין מוטרדת, מספרת על פגישתה עם הנזיר. הוא הצביע על סכנה שממנה הוורדים המקודשים הלבנים שלו יגנו עליה.
אגתה נותרת לבד ומחכה למקס עם הידיעה על הצלחתו. מקס מגיע, מודה שאמנם הוא לא היה המנצח, אבל הוא הרג נשר. כיוון שהלילה ירד, הוא צריך לעזוב שוב בכדי להביא אייל שהוא ירה בו בתעלת הזאב (טריו: מי ? מה? פחד! -"אֵיך? מה? אוי, אימה!").
תקציר > מערכה 2 > תעלת הזאב בלילה

כשהפעמון מצלצל חצות קספר קורא לסמיאל, הצייד השחור, לקבל סיוע ביריית כדורי הקסם. לאחר שכבר מכר את נשמתו, שתילקח ביום המחרת, קספר מציע את נשמתו של מקס בתמורה להארכת לקיחת נשמתו שלו בשלוש שנים. אגתה אמורה ליהרג על ידי כדור הקסם של מקס, הייאוש יהפוך אותו אז לשטן. סמיאל מסכים להצעתו של קספר באופן לא ברור: "אז שיהיה - בשערי הגיהנום! מחר הוא או אתה!"