מחנה הריכוז פצ'ורה
בזמן מלחמת העולם השנייה > התנאים והסבל במחנה

המחנה היה בפיקוח של מפקד רומני ונשמר על ידי שוטרים אוקראינים עם אלות ורובים. היהודים הובאו למחנה זה בכוונה להמית אותם בשטחיו הסגורים של המחנה. המוות לא התבצע באמצעות השמדה שיטתית בגז או בכדורים, אלא באמצעות רעב, קור והחשיפה למחלות כמו טיפוס. צרה צרורה אחרת שפקדה את המחנה הייתה – מכת הכפור, סופות – השלג והקור העז שהיו בחורף 1941–1942. כבר במחצית הראשונה של דצמבר 1941 הגיע הקור ל-40 מעלות מתחת לאפס, והוא נמשך כך, בתנודות קלות, עד לאפריל 1942. כמו כן, כל יהודי, גבר, אישה או ילד חויב לשאת מגן דוד כתום בצד שמאל של חזהו.
לפי תיעוד מתקופה זו, הותקן בשער הראשי של המחנה שלט "מחנה מוות".
בעקבות בריחה של חלק מהמגורשים שנתפשו במוגילב והוחזרו לפצ'ורה, ב-26 באוקטובר 1942 ביקש מפקד לגיון הז'נדרמים במוגילב, המאיור אוראשאנו ממפקד הז'נדרמריה של טרנסניסטריה לנקוט צעדים, כדי למנוע את בריחתם של מגורשים מפצ'ורה השמירה הוגברה על ידי משמר של אנשי מיליציה אוקראינים, שבראשם עמד האוקראיני סאמארנקו (Samarenco), מלבד המיליציה האוקראינית שכנה בפצ'ורה גם תחנת ז'נדרמים רומנים שמפקדה רב-סמל סטראטולאט (Stratulat), התעלם מן המתרחש בתוך המחנה, ששם שדדו השומרים האוקראינים, הציקו ורצחו כאוות נפשם.
שני הבניינים בעלי הקומות, שהיוו את המחנה, נמצאו על גדת נהר בוג. בבניין הראשון, בעל 3 קומות, שוכנו האנשים שהיו בריאים כביכול. בחדרים חסרי דלתות, שחלונותיהם היו ללא שמשות, אטומים סחבות או קש, שכבו האנשים, רועדים מקור, במשך חודשים, ולא יכלו להתרחץ מחוסר מים וסבון. הקברנים היהודיים, שהיו האנשים החשובים והפעילים ביותר במחנה, העמידו שומר בפרוזדור שבקומה הראשונה. מתפקידו של שומר זה היה לשמור על הגוססים מפני הכלבים, שרחרחו את הגוויות וניסו לחדור פנימה, וכן מפני השומרים, שחיכו לרגע המתאים להתגנב בחשאי למקום, כדי להוציא את שיניי הזהב מפי המתים. בקומה השנייה שכבו החולים, שלא ניתן להם טיפול כלשהו בהיעדר רופא במחנה או תרופות. בקומה השלישית דרו הנשים. בכל הקומות שררה אותה אווירה של עוני ועל צפיפות מבהילה. הבניין השני נועד לחולים במחלות מידבקות, במיוחד לחולי טיפוס הבהרות. כ-4,000 איש נספו בפצ'ורה ממחלה זו.
בפצ'ורה היו קוברים יום יום עשרות מתים. ליד שני הבניינים היה מוסך ששימש חדר מתים. בחדר זה נערמו יום יום 50–60 גופות, זו על גבי זו, שנועדו להיזרק לבורות שהיו מלאים מהכילן, מחמת הקשיים בחפירה באדמה הקפואה ניתן היה לחפור בורות קטנים בלבד. בורות אלה, שהוכנו מאחורי הבתים, שימשו קברי אחים.
לא היה ביכולתם של דיירי המחנה להשיג מזון, כי נאסר על האוכלוסייה המקומית להתקרב למחנה, ואילו על דרי המחנה נאסר לצאת לעבר השני של גדר התייל. משכילו לאכול את העשבים ואת קליפות העצים, שהקיפו את הבניינים, התנפחו האנשים מרב רעב. בפצ'ורה אירעו מקרים רבים של טירוף דעת והתאבדויות. ב-1942 הקים יו"ר הוועד הממונה בית תמחוי שחילק מעט חמיצה חמה לכ-1,600 יושבי המחנה באותו זמן המרק שופר לאחר קבלת עזרה בראשית 1943, מוועדת העזרה בבוקרשט.
בעדותו של בנימין גרייזלר שלאחר שהוריו נתפסו במוגילב וגורשו לפצ'ורה הגיע בעקבותיהם. הוא מכנה את פצ'ורה בשם מחנה מוות, מחנה השמדה ומספר כי במחנה לא היו עלים על העצים וגם לא קליפה על העץ כי הכול נאכל על ידי האנשים המורעבים. מתים נמצאו ללא חלקי גוף שאנשים אחרים אכלו. אוקראינים מקומיים היו מגיעים לגדר המחנה וחרף השמירה זורקים פנימה קליפות תפוחי אדמה ושאריות מזון אחרות.
תחת לחץ הרעב עברו אחדים מרצונם למחנה העבודה הגרמני בברסלב. הם ידעו מראש, כי הם צפויים שם למוות, אולם לפני כן יקבלו מנת אוכל זעומה תמורת עבודתם. פניות הוועד היהודי בפצ'ורה לשלטונות ולוועד היהודי במוגילב בהן שטח בפניהם את המצב הנורא במחנה, לא הביאו לשום תוצאות.
בעזרת האוקראינים המקומיים נעשו כמה ניסיונות בריחה. אסירים אחדים הצליחו לקפוץ מגגות הבניינים לתוך הנהר או לטפס על חומה, שגובהה היה 4 מטר לברוח.
בין השאר העידו על כך בעדותן ליד ושם הניצולות נטי שולץ וינטה אלתר. חנה רוזנצוויג בת 15 באותו זמן, העידה כי היא ואמה ועוד כמה אנשים הצליחו לטפס על החומה ולעבור אותה אך השומרים תפסו אותם בטרם הספיקו לברוח. בניסיון נוסף הצליחה לברוח עם אמה ולהגיע למוגילב בעזרת כפריים מקומיים שסייעו להן אך במצב גופני קשה ממנו הצליחו להחלים. גם בנימין גרייזלר מתאר ניסיונות בריחה כשבניסיון הראשון הוא והוריו נתפסו על ידי אנשי המשמר האוקראינים שהסתפקו במכות ובהחזרתם למחנה ובפעם השנייה הצליחו לברוח בקבוצה של אחד עשר איש בעזרת אוקראינים מקומיים. בעדותו של יצחק ילון על בריחתה של משפחת גולד: דודו, דודתו ובתם בת ה-40 מפצ'ורה, הוא מספר כי הצליחו לשחד את השומרים האוקראינים ולברוח מפצ'ורה אך בדרכם חזרה למוגילב התמוטטה הבת ונפטרה ביער והוריה הגיעו בשארית כוחותיהם למוגילב בשארית כוחותיהם, שברי כלי, עור ועצמות ונפטרו תוך זמן קצר. אחרים שנתפסו מאלו שניסו לברוח, נורו במקום.
עבור משפחות רבות שנכלאו במחנה פצ'ורה, הישרדות התאפשרה רק על ידי החלפת אחרוני בגדיהן ורכושן במזון עם כפריים שהיו מתאספים בשער המחנה. ישנם דיווחים על ניצולים ילדים שהצליחו להחליק דרך גדרות המחנה והתחננו למזון בכפר פצ'ורה ובקהילות שמסביב. רבים מניצולי מחנה פצ'ורה חבים את חייהם לנדיבותם של אוקראינים מקומיים, שלעיתים קרובות האכילו ושיכנו אותם. באופן כללי, המקומיים באזור הכיבוש הרומני של טרנסניסטריה התייחסו ליהודים בצורה הרבה יותר טובה מאשר תושבי אזורים סמוכים אחרים כמו מערב אוקראינה ובסרביה, שם היו פוגרומים נפוצים. תופעה זו בתוך טרנסניסטריה תוארה במחקר רב השפעה של החוקרים דיאנה דומיטרו וקרטר ג'ונסון.
בשלהי נובמבר 1941, היהודים קיבלו רישיונות זמניים לעבוד במנסרה, על האישורים שילמו כסף רב (סכום של כ-10,000 ליי לנפש) ובתמורה הם היו יכולים לעבוד במנסרה ללא כל תמורה חומרית אך הרוויחו את חייהם.