stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועדת וינוגרד
הדו"ח החלקי

ב-30 באפריל 2007 פרסמה הוועדה דין וחשבון חלקי, שעסק בתקופה שקדמה למערכה, בימיה הראשונים (12 עד 17 ביולי) ובכמה נושאים כלליים. הסיבה לפרסום הדו"ח החלקי הייתה הדחיפות שבתיקון הליקויים שעלו.
הדו"ח טען כי ההחלטה על היציאה למלחמה נעשתה באופן מהיר ולא אחראי. הדו"ח כלל מסקנות אישיות כנגד ראש הממשלה אהוד אולמרט, שר הביטחון עמיר פרץ והרמטכ"ל בזמן המלחמה דן חלוץ. הדו"ח ציין כי שלושת האישים כשלו בתפקידם בקבלת ההחלטות ובניהול מלחמת לבנון השנייה (עמ' 144).
על אולמרט נאמר כי החלטותיו הקשורות ליציאה למערכה ב-12 ביולי, התקבלו במהירות וללא בחינה עמוקה של זירת המערכה ושל טעמי מדיניות ההכלה, ללא תוכנית מעובדת היטב וללא מתווה אסטרטגי ברור. ולכך שמטרות המערכה לא נקבעו בבהירות ובזהירות, ולא נבחן האם יעדי המערכה המוצהרים יושגו בדרכים שננקטו להשגתם. כל אלו "מצטרפים יחד לכשל חמור הנוגע להפעלת שיקול דעת, אחריות וזהירות" (עמ' 135–136).
לגבי פרץ נאמר כי כשל בכך שלא ביקש דיון אסטרטגי של ממש, לפני היציאה למלחמה. כשל מרכזי היה שלא נתן תשומת לב מיוחדת להשלמת חוסר התמצאותו הברורה בנושאי משרדו, ולא נקט בצעדים שנועדו לפצותו על כך, הוועדה קבעה כי "כשל כזה של ציר כה מרכזי, ללא ספק החליש את יכולתה של המערכת בכללותה, לתפקד בצורה שקולה, אחראית ומקצועית" ולכן בכל אלה הוועדה מצאה כשלים וליקויים של ממש בהתנהלותו של שר הביטחון (עמ' 140–141).
לגבי חלוץ נאמר כי "הרמטכ"ל לא שטח בפני הדרג המדיני את מלוא המידע שהיה נדרש לצורך החלטות מסוג אלו שהתקבלו באותו יום", ושגה ב"אמונת-יתר בכוחו של חיל האוויר ואי הערכה נכונה של כוחו והיערכותו של היריב", חלוץ נמצא "אחראי אישית ופיקודית לעובדה כי ביום הפקודה לא היו באמתחתו תוכניות מוכנות ריאליות למצב הסלמה בזירת הלבנון, שיכלו לסייע לדרג המדיני לבחון בצורה טובה את האפשרויות שעמדו בפניו". כל אלה לדעת הוועדה "מצטרפים לכשלים חמורים של הצבא ושל הרמטכ"ל לשעבר בראשו" (עמ' 141–143).
בנוסף, הדו"ח ביקר את התנהלות הממשלה כולה, והעלה עדויות בהן נאמר כי "שרי הממשלה הצביעו על תוכנית שלא ידעו מה טיבה" ו"בכך הם לא מילאו את תפקידם - לשקול בצורה אחראית וזהירה מהלכים מסוג זה" (עמ' 125). על פי עדותו של שמעון פרס בפני הוועדה, הוא התנגד עקרונית ליציאה למלחמה, אך הצביע בעדה מפני שלא רצה להוריד מסמכותו של ראש הממשלה ולפגוע ביציבות הממשלה והקואליציה בזמן מלחמה. הוועדה ביקרה את תרבות הדיון המטכ"לית וקבעה כי "לא סייעה לסיעור מוחות יוצר, המשלב ניסיון ודעות של אנשים שונים" אף ש"השתתפו בדיונים הרבה אנשים מקצועיים ומנוסים, והיו להם תובנות מבוססות היטב" בשל "הנוכחות בולטת מאוד של הרמטכ"ל ושל העדפותיו", ובמיוחד "לאור ההנחיה של הרמטכ"ל בפורום הבכירים, כי על אנשי הצבא להימנע מלהשמיע דעות "עצמאיות" במקום שמתבקשת המלצת הצבא." (עמ' 127–128)
בפרק ההמלצות הוועדה המליצה על שורת המלצות ממסדיות ובהן: להילחם במכת ההדלפות ששיתקה את הפעילות הממשלתית, לקבוע כללים להצגת מסמכים בפני הממשלה, לקדם את בסיס הידע של שרי ממשלה בנושאי ליבה אסטרטגיים, לפעול לשילוב מלא של משרד החוץ בהחלטות ביטחוניות בעלות ממד מדיני, לחזק את המועצה לביטחון לאומי (מל"ל) בדרכים שונות ועיגון סמכויותיה בחוק, באופן שיהפכו אותה לגוף רלוונטי ובעל תפקודיות טובה, ולהקים מרכז לניהול משברים לאומיים במשרד ראש הממשלה, ובו חדר מצב מתוקשר לגופי הביטחון האחרים.
הדו"ח החלקי > תגובות במערכת הצבאית לדו"ח החלקי

בחודשים שלאחר המלחמה פרש אלוף פיקוד הצפון, אודי אדם מתפקידו, וכמו כן פרש גם גל הירש, מפקד עוצבת הגליל אשר שמו נקשר בליקויי המלחמה. הציבור דרש "למצות את הדין" עם דרג הפיקוד הבכיר ביותר- ראש הממשלה אהוד אולמרט, שר הביטחון עמיר פרץ והרמטכ"ל דן חלוץ.
הרמטכ"ל דן חלוץ התפטר כבר בינואר 2007, שלושה חודשים לפני הגשת הדו"ח.
בעיתונות פורסם כי בצה"ל נפתח קורס חדש לקצינים בכירים ששמו "אמנות המערכה", ללקחי מלחמת לבנון השנייה, בו מוקדש מקום גם ללקחי ועדת וניגורד. בכירים בצה"ל אמרו שברמה הטקטית צה"ל ניצח במלחמה, לכן הבעיה אינה בדרג הטקטי, ומהסיבה הזו מתקיים הקורס הזה.
הדו"ח החלקי > תגובות במערכת הפוליטית לדו"ח החלקי

בימים שלאחר פרסום הדו"ח הודיעו השר איתן כבל ממפלגת העבודה ויו"ר הקואליציה אביגדור יצחקי מקדימה, על התפטרותם, ואליהם הצטרפה בקריאה להתפטרות אולמרט גם שרת החוץ, ציפי לבני, הנחשבת כמועמדת להחליף את אולמרט כיו"ר קדימה. יצחקי הוחלף על ידי ח"כ אלי אפללו.
שר הביטחון עמיר פרץ, שערב הגשת הדו"ח היה בשיא המרוץ לראשות מפלגת העבודה, הודיע שאם ייבחר מחדש לתפקידו כיו"ר המפלגה ידרוש להחליף את תיק הביטחון בתיק האוצר. בבחירות עצמן, שנערכו ביוני 2007, כמעט חודשיים אחרי הגשת הדו"ח החלקי, הגיע פרץ למקום השלישי בלבד עם 20% מקולות המצביעים.
לאחר שפרץ וחלוץ עזבו את תפקידיהם, התמקדה הדרישה הציבורית בהתפטרות ראש הממשלה אהוד אולמרט. ב-3 במאי נערכה עצרת המונית, של כ-100–150 אלף איש בכיכר רבין תוך קריאה להתפטרות הממשלה. סקרים שונים שנערכו מיד לאחר פרסום הדו"ח החלקי הראו על אחוזי תמיכה נמוכים בראש הממשלה ובשריו, ובקריאה ברורה להתפטרותו. לאחר זמן עלתה התמיכה בממשלה במידת מה. בפועל לא התערער מעמד הממשלה כתוצאה מהדו"ח החלקי, והצטרפותו של אהוד ברק במקום עמיר פרץ הבטיחה לה יציבות לפחות זמנית.
למרות הביקורת הקשה מצד הציבור, המערכת הפוליטית והתקשורת על ראש הממשלה, האחרון לא התפטר וטען שהוא וממשלתו יתקנו הליקויים. מספר חודשים לאחר הצהרתו של ראש הממשלה, על יישום המסקנות, ותיקון הבעיות (בין היתר בהיבט שיפוץ המקלטים בצפון הארץ, הזרמת כספים לרשויות המקומיות בצפון וכו') התברר שמצב המקלטים והאזורים הממוגנים הוא רע כשהיה, והליקויים לא תוקנו.[דרוש מקור]
הדו"ח הסופי

ב-30 בינואר 2008 הוגש הדו"ח הסופי של הוועדה. הוא הוגש לראש הממשלה ולשר הביטחון ועיקריו הוקראו הדו"ח במסיבת עיתונאים שנערכה בבנייני האומה בירושלים, תחילה בעברית על ידי ד"ר אליהו וינוגרד ולאחר מכן באנגלית על ידי פרופ' רות גביזון.
הוועדה מצאה כשלים וליקויים רבים בהתנהלות הדרג המדיני והדרג הצבאי, אך נמנעה מלהטיל אחריות אישית על אדם מסוים, מסיבות המפורטות בדו"ח. הוועדה קובעת כי במלחמת לבנון השנייה הייתה החמצה גדולה וחמורה, לאור העדיפות הגדולה של צה"ל על חזבאללה, שאחראי לה הדרג הצבאי, במיוחד כוחות היבשה, עם שותפות מסוימת של הדרג המדיני (סעיף 11 בהודעה לעיתונות).
הוועדה ציינה לשבח את נכונותם של החיילים והקרבתם ופעילותו של חיל האוויר (סעיפים 21–22 בהודעה לעיתונות). הוועדה ציינה את העדרה של עבודת מטה מסודרת גם בתחום המדיני, במשא ומתן המדיני על הסדר הפסקת האש (סעיף 25 בהודעה לעיתונות). הוועדה הוסיפה וקבעה כי: "ההחלטה העקרונית של הקבינט המדיני-ביטחוני מיום 9 באוגוסט שאישרה, על פי המלצת צה"ל, את היציאה למהלך קרקעי (...) הייתה החלטה כמעט הכרחית. היא הקנתה לממשלת ישראל גמישות צבאית ומדינית נחוצה" (סעיף 31 בהודעה לעיתונות). נוכח הביקורת שהוטחה בראש הממשלה ובשר הביטחון באשר למניעיהם ביציאה למבצע, סבורה הוועדה כי "הן ראש הממשלה והן שר הביטחון פעלו מתוך הערכה ותפיסה חזקה וכנה, של מה שהיה נראה להם אותה שעה מתחייב מן האינטרס הישראלי" (סעיף 31 בהודעה לעיתונות).
הדו"ח הסופי > סקירת הדו"ח > המלצות בדיני מלחמה

הוועדה ציינה כי קיבלה פניות מאת פרטים ומאת ארגונים שונים בנושאי משפט בינלאומי ודיני המלחמה בסוגיות רבות ושונות. הוועדה בחנה התנהלות ישראל לאור המשפט הבינלאומי. ודנה בהטמעת המשפט הבינלאומי בצה"ל וייעוץ משפטי בעת הלחימה. לאור הממצאים החיוביים שגילתה בשטח ביחס לנורמות הצה"ליות לגבי המשפט הבינלאומי, החליטה לא להיכנס לעובי הקורה מטעמים שונים שהיא מפרטת אותם. עם זאת היא קבעה כי ראוי ונכון שמדינת ישראל תקיים בדיקה הולמת בכל מקרה שנשמעות טענות, שלכאורה יש בהן ממש, על חריגות מכללי המשפט הבינלאומי או כללי המשפט הישראלי. (עמ' 484)
בחלק הזה קבעה הוועדה חמש המלצות:
הטמעה שיטתית ומסודרת של דיני הלחימה בדרג המדיני, המקצועי ובכוחות הביטחון.
מדינת ישראל וצה"ל יקפידו על תחקור מיידי ואמין ככל האפשר של אירועים שבהם מתעורר חשש לסטייה מן החוק הצבאי, המשפט הישראלי, או דיני הלחימה של המשפט הבינלאומי.
כחלק מן ההיערכות לפעולה צבאית יש לדאוג להיערכות אפקטיבית ממוסדת ומתוכללת למתן מענה הומאניטארי בחירום ובמלחמה.
דרוש להמשיך לקדם היערכות של צה"ל ושל הייעוץ המשפטי לשיפור האפקטיביות של הלחימה במסגרת עקרונות המשפט הבינלאומי.
על סמך לקחי המלחמה תיבחן מחדש שאלת השימוש בחימוש מצרר על מנת, להבהיר את כללי השימוש בחימוש זה בעתיד, ולהבטיח את הטמעתם ואכיפתם.
ראו גם

רשות חירום לאומית
לב לבייב

| --- | --- |

לב לבייב
 לידה:  30 ביולי 1956 (בן 68) ברית המועצות טשקנט, אוזבקיסטן הסובייטית, ברית המועצות
 שם לידה:  לב אבנרוביץ' לבייב (אנ')
 מדינה:  ברית המועצות, ישראל, רוסיה 
 מקום מגורים:  לונדון, מוסקבה, סביון, פלורידה 
 ידוע בשל:  יו"ר דירקטוריון לשעבר של אפריקה ישראל להשקעות
 מקצוע:  איש עסקים
 בת זוג:  אולגה לבייב
 
לב לֶבַיֶיב (שמו המלא; לב אבנרוביץ' "לוי" לֶבַיֶיב, נולד בכ"ב באב תשט"ז, 30 ביולי 1956) הוא איש עסקים מיליארדר ופילנתרופ ישראלי, ממוצא בוכרי, המשתייך למגזר החרדי. עומד בראש פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה ובראשות הקונגרס העולמי של יהודי בוכרה. לשעבר גם יו"ר לשכת המסחר והתעשייה רוסיה-ישראל-חבר המדינות. היה יו"ר קבוצת אפריקה ישראל להשקעות בין השנים 1997-2018. לבייב התגורר בישראל 36 שנים, מ-1971 עד 2007, אז עבר להתגורר בלונדון. משנת 2017 עד ספטמבר 2022 התגורר ברוסיה, וכיום מתגורר בישראל. על פי המגזין "פורבס", נכון לשנת 2018, הונו מוערך בכמיליארד דולר.
ביוגרפיה

לבייב נולד בטשקנט, בירת אוזבקיסטן הסובייטית (אז חלק מברית המועצות) לאבנר וחנה לביוב. חסידי חב"ד, מהקהילה הבוכרית המקומית, אשר היוותה דומיננטיות בתוכה. לב הוא חרדי בעל זיקה חזקה לחסידות חב"ד. אביו היה סוחר טקסטיל מצליח ואספן של שטיחים פרסיים. לפני שעלתה המשפחה לישראל ב-1971, המירה את נכסיה ביהלומי גלם בשווי מיליון דולר, ששימשו בסיס ראשוני לעסקי היהלומים שלהם כשהגיעו לישראל. ב-1971, בגיל 15, לאחר שעלה לישראל עם משפחתו השתקעו בעיר נתניה, והוא החל ללמוד בישיבת תומכי תמימים בלוד. בגיל 16 החל לעבוד כשוליה בליטוש יהלומים בנתניה. לאחר שירותו בצה"ל ברבנות הצבאית. עבד כקבלן משנה של חברת סטאר דיאמונד. לאחר תקופה עבר לגור בעיר בני ברק.
לבייב מדגיש את יהדותו, והתייחס לכך בראיון:
אנחנו מתביישים במה שאנחנו, בגלל זה אנחנו מרגישים שאנחנו צריכים להיפטר מהערכים של ההיסטוריה המפוארת שלנו ורצים ללמוד ממדינות חדשות אחרות. אני לא נראה לך איש העולם הגדול? אני לא אחד שמדבר עם אנשי עסקים המובילים ביותר בעולם? ולא מפריע שאני יהודי ויהודי גאה וחובש כיפה בכל מקום, וזה הסמל והזהות שלי. היו יהודים שאמרו לאנשים פה, אל תלבשו טלית, אל תלכו כמו יהודים, תתנהגו בשקט. אבל זה מה שמביא את האנטישמיות, כשיהודי מנסה להידמות לגוי. כשיהודי מתנהג כמו שהוא, יהודי, גם גוי מתחיל לכבד אותו. כשהוא לא מתבייש, אז מכבדים אותו. אני מגיע לאכול עם אנשים מאוד חשובים בעולם ואני אומר 'רק כשר', ותמיד עם כיפה. אני לא זוכר אי פעם שסבלתי מזה בעסקים שלי.
בסוף דצמבר 2007 העתיק את מגוריו מבני ברק לשכונת המפסטד בלונדון שבאנגליה, והפך לתושב בריטניה.
בעקבות המשבר העולמי של שנת 2008, הירידה החדה במניות אפריקה-ישראל, והחובות הכבדים שצברו החברות שבבעלותו, הוערך כי הונו ירד ל-1.5 מיליארד דולר (על פי "פורבס").
בספטמבר 2018 עבר לבייב מאנגליה לרוסיה. לפי יואב יצחק הוא עשה זאת בשל חקירה סמויה נגדו מצד שלטונות המס באנגליה.
ביוגרפיה > פעילות עסקית > עסקי יהלומים

בשנת 1977, פתח לבייב מפעל קטן לליטוש יהלומים. בשנת 1980 רכש באמצעות משפחת חותנו אלישיוב 12 מפעלים מתחרים שסבלו ממצוקת אשראי בשל המיתון בענף. לבייב השתמש בטכנולוגיות לייזר ותוכנות חיתוך חדשות כדי לחלץ שווי רב ככל האפשר ממלאי יהלומי הגלם שלו.
בשנת 1987, הזמינה דה בירס את לבייב להפוך ל"סייט-הולדר" (sightholder), אחד מכמה קונים ישירים בלעדיים של יהלומי הגלם. בשנת 1989, ביקשה ממנו אלרוסה (חברת היהלומים הממשלתית הרוסית) לסייע לה להקים מפעלי ליטוש יהלומים עצמאיים משלה, במסגרת מיזם משותף בשם רוס (Ruis). בהמשך רכש לבייב את הבעלות המלאה על רוס, המחזיקה פעילויות ליטוש ברוסיה ובארמניה. באותה תקופה טיפח קשרים עם ואלרי רודאקוב, שניהל את אלרוסה שהעניקה לו נתח מאספקת יהלומי הגלם של רוסיה. וגרם לדה בירס להפסיק לספק לו יהלומים בשנת 1995. בשנות ה-90 של המאה ה-20, בזכות קשריו הפוליטיים, הבטיח לעצמו מלאי יהלומים גולמיים מגוקראן (Gokhran), גנזך האבנים, הזהב של רוסיה. בשנת 1997, השקיע לבייב 56 מיליון דולר במכרה היהלומים הגדול ביותר באנגולה תמורת 18% מהבעלות. בהמשך רכש עוד מכרה באנגולה. לבייב העיד כי בפגישותיו עם נשיא אנגולה שוחח עמו ברוסית וכך הפשיר הקרח ביניהם ויצר את הקשרים העסקיים שם. אך לטענת ארקדי גאידמק הוא שפתח לפניו את דלתות אנגולה מכיוון שהיה ידיד אישי של הנשיא (לתקופה מסוימת השקיע גאידמק בחברת אפריקה-ישראל של לבייב, אבל מכר את החזקותיו אחרי שנה). גאידמק הגיש תביעה נגד לבייב על חלקו בעסקי יהלומים באנגולה.
בסוף שנות ה-90 היה לבייב לקניין הישראלי הבלעדי של יהלומי גלם מרוסיה והחזיק גם זיכיון בלעדי ליצוא יהלומים מאנגולה. עד 1998, היה שותף עם גיסו, דוד אלישיוב, בחברת L.I.D ישראל בע"מ לסחר יהלומים. בשנה זו הקים את חברת LLD - Lev Leviev Diamonds שהייתה בין השנים 2001 ל-2010 יצואן היהלומים הגדול בישראל. בשנת 2005 איבד זיכיון הבלעדי יהלומי גלם מרוסיה ואנגולה. המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 ריסק את ענף היהלומים בישראל, והיצוא של חברת LLD נחתך בכ-60%, משיא של 611 מיליון דולר בשנת 2004 ל-241 מיליון דולר בלבד ב-2009.
ביוגרפיה > פעילות עסקית > אפריקה ישראל

ב-1996 רכש את גרעין השליטה בחברת ההחזקות אפריקה ישראל להשקעות. עיקר השקעותיה של החברה הם בתחומי נדל"ן, אנרגיה, תקשורת והיי טק. בראיון שהעניק בתחילת 2007 העריך לבייב שעד סוף 2007 יגיע שווי החברה ל-7 מיליארד דולר - כפול משוויה בעת מתן הראיון. בפועל הדברים התגלגלו אחרת, ובשנת 2008 הציגה החברה הפסד של 4.9 מיליארד ש"ח, שבעקבותיו ירד שוויה בצורה תלולה, והיא התקשתה לפרוע את איגרות החוב שלה. גרעין השליטה באפריקה ישראל הועבר לחברת לפידות קפיטל שבשליטת יעקב לוקסנבורג שהגישו את הצעת הקנייה לצד בית ההשקעות אלטשולר שחם ובכך הושלמה העברתה מידיו של לבייב
לבייב החזיק ב-1.6 אחוז ממניות פז אותן רכש בהנפקה מוסדית בהשקעה של כ-75 מיליון ש"ח. ומבעלי גוטקס, בבעלותו גם שני אחוז מחברת קמור, יבואנית BMW בישראל, והוא אף רכש באמצעות חברה פרטית מניות בשווי כ-50 מיליון שקל בהנפקת סלקום, שהתבצעה בניו יורק בשנת 2007.
לבייב ביחד עם אברהם קוזניצקי פנו לעסקי הכליאה, במיזם משותף להקמת בית סוהר פרטי ראשון ישראל, בדרום הארץ. לימים פסל בג"ץ את החוק שאיפשר הקמת בית סוהר פרטי בישראל ולמקימיו ניתן פיצוי כספי.
ביוגרפיה > פעילות חברתית ופילנתרופית

בשנת 1992, הקים לב לבייב את ארגון הצדקה 'אור אבנר', שעסק בסיוע לאוכלוסייה היהודית במדינות ברית המועצות לשעבר. בסיוע הקרן נפתחו למעלה מ-70 מוסדות חינוך בעלי אופי חילוני ודתי - גני ילדים, בתי ספר, קייטנות, אוניברסיטאות. המשימה של הקרן היא לסייע ליהודים החיים הרחק לשמור את זהותם היהודית ולשמר את המסורת היהודית. בסוף שנות ה-90, בסיועו של "אור אבנר", הקים את התאחדות הקהילות היהודיות של חבר העמים.
לבייב הוא תורם בולט של חסידות חב"ד. בין היתר סייע בהקמה מחדש של פעילות חב"ד בחבר המדינות: בתי ספר, בתי כנסת, בתי תמחוי, בתי חב"ד ועוד. הוא עומד בראשות קרן אור אבנר על שם אביו שעוסקת בפעילות פילנתרופית וחינוכית במדינות ברית המועצות לשעבר. לבייב גם עומד בראשות פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה, ארגון גג המאגד מספר ארגונים יהודיים ומספר רב של קהילות יהודיות. כמו כן הוא עומד בראשות הקונגרס העולמי של יהודי בוכרה, אותו הקים. באפריל 2024, ברקע הפולמוס הציבורי סביב גיוסם של בחורי הישיבות, התקיים אירוע הצדעה ללומדי התורה בבנייני האומה בירושלים ובה חילק לבייב מלגות לאברכים יוצאי העדה הבוכרית בבסך של למעלה משישה מיליון ש"ח. באוקטובר 2023 העניק תרומה לקהילה הבוכרית באריזונה, הקהילה הבוכרית השלישית בגודלה בעולם, שתחנוך מחדש את בית הכנסת שנסגר כשנתיים קודם לכן.
כמו כן, לבייב הוא יו"ר לשכת המסחר והתעשייה רוסיה-ישראל-חבר המדינות.
ביוגרפיה > חשד לפלילים

בנובמבר 2018 נעצרו בישראל כמה מקורבים ללבייב, בחשד להברחת יהלומים בשווי מאות מיליוני שקלים במשך שנים. לפי החשד, במסגרת הפרשה, שכונתה "יהלום שחור", בלדרים הבריחו בגופם יהלומים בשווי מוערך של 300 מיליון שקלים מבלי לדווח לרשויות המס. בשל מחסור בראיות הקושרות אותו להברחת היהלומים, המשטרה החליטה לסגור את התיק נגד לבייב, אך בהסדר טיעון עם חברת LLD שבבעלותו, שילמה החברה מס בסך 38 מיליון ש"ח, וחולטו לה 25 מיליון ש"ח.
ביוגרפיה > חיים אישיים

לבייב נשוי לאולגה, ואב לחמישה בנים ולארבע בנות.
ב-15 באוקטובר 2024 נהרג נכדו, ד"ר יואל לבייב, בתאונת דרכים.
אחוזות לבייב > סביון

בסוף 2006, רכש לבייב מגרש ביישוב האמיד סביון ששטחו 23 דונם תמורת כ־61 מיליון שקל. עליו בנה אחוזה שהיא אחת מהגדולות בישראל, בשטח בנוי של 2,324 מ"ר על מגרש של 15 דונם (יתר השטח כולל מגרשים שלבייב מייעד לילדיו) וכוללת, בין היתר, 10 חדרי שינה, ספא ובריכת שחייה. עלות הבנייה הייתה כ־50 מיליון שקל. במרץ 2015 רכש לבייב גם את הווילה של נוני מוזס, ברחוב הגבעה שבסביון תמורת 10.5 מיליון שקל.
אחוזות לבייב > לונדון

ב-2008 רכש לבייב באזור היוקרתי המפסטד בלונדון שבאנגליה תמורת כ-70 מיליון דולר, בית, הכולל שבעה חדרי שינה, בריכה המעוטרת באריחי זהב ופסיפסים, מועדון לילה, חדר כושר עם סאונה, ספא ומספרה.
כחובב גולף, הוא מחזיק גם בית בריזורט החוף של פונטה ודרה, פלורידה שבארצות הברית.
מיכאל בן יאיר

מיכאל בן יאיר (נולד בירושלים ב-1 בספטמבר 1942) הוא משפטן ישראלי. כיהן כיועץ המשפטי לממשלה, כשופט בבית משפט השלום בעכו ובחיפה, בבית המשפט המחוזי בחיפה ולאחר מכן בתל אביב, וכן כשופט בפועל בבית המשפט העליון.
ביוגרפיה

בן יאיר נולד ב-1942 בשכונת נחלת שמעון בירושלים, בן לאב שעלה מאיראן ולאם שנולדה בארץ ישראל להורים ממוצא גאורגי. בינואר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נדרשה משפחתו על ידי "ההגנה" לפנות את ביתה, יחד עם כל המשפחות היהודיות בשכונה. במשך כחודש התגוררו במבנה בית־ספר במערב ירושלים. לאחר מכן קיבלה משפחתו שתי דירות בבתים בכפר הפלסטיני שייח' באדר וחנות תמורת שלוש הדירות ושתי החנויות שהותירו מאחור בשייח' ג'ראח. למד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה, במסגרת הפנימייה הצבאית לפיקוד. בשנים 1961–1963 שירת בצה"ל כקצין ביחידות שדה, ואת שירות המילואים עשה גם בבתי הדין הצבאיים. בוגר לימודי משפטים מאוניברסיטת תל אביב ב-1968. בשנים 1982-1978 כיהן כשופט בית משפט השלום בעכו ובחיפה, בשנים 1987-1982 כיהן בתפקיד שופט בית המשפט המחוזי בחיפה, בשנים 1990-1987 כיהן בתפקיד שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב, וב-1990 כיהן בתפקיד שופט בית המשפט העליון במשך שישה חודשים, וחזר לבית המשפט המחוזי עד שנת 1993.
ביוגרפיה > היועץ המשפטי לממשלה

בשנים 1997–1993 כיהן כיועץ המשפטי לממשלה בממשלת רבין השנייה ולאחריה. הוא התפטר מתפקידו זמן לא רב אחרי תחילת כהונתו של בנימין נתניהו.
בין חוות הדעת המשמעותיות שנדרש להן כיועץ המשפטי לממשלה היו:
הטלת הגבלות על השימוש בלחץ פיזי מתון על ידי השב"כ.
הסכם צנזורה בין צה"ל לבין עורכי העיתונות.
הכרזה על הארגונים הכהניסטיים כארגוני טרור.
הסכם לשחרור המרגל מרקוס קלינגברג למאסר בביתו תחת שמירה.
קביעת משפט שווה במעצרים מנהליים בשטחים ליהודים ולא יהודים.
קביעת תקציבים שוויוניים לבני כל העדות.
גיבוש הנהלים המיוחדים לשם אכיפת החוק על ישראלים ביש"ע והקמת צוות המעקב בפרקליטות לבקרה ותיאום של יישום הנהלים.
בעקבות החלטתו ב-1996 לפתוח בחקירה פלילית נגד השר יעקב נאמן בחשד להגשת תצהיר כוזב לבית המשפט העליון ומסירת עדות שקר, התפטר נאמן מתפקידו כשר המשפטים. ב-1997 זוכה נאמן מכל אשמה על ידי בית המשפט לאחר שנמצא כי פעל בתום לב.
ביוגרפיה > לאחר כהונתו כיועץ משפטי

בן יאיר לימד משפט מסחרי באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטת תל אביב, וכיום פועל כבורר וכמגשר.
כחמש שנים לאחר סיום כהונתו כיועץ המשפטי לממשלה, פרסם בן-יאיר מאמר בעיתון "הארץ" בו הצדיק את סרבנות מתנגדי השליטה הישראלית ביהודה שומרון ועזה עקב מה שלטענתו הם מעשים בלתי-מוסריים בשטחים שבעקבותיהם "סירובם (של סרבני השטחים) הוא סירוב מוצדק ומוכר בכל מדינת חוק דמוקרטית". בן-יאיר הוא חבר המועצות הציבורית של עמותות בצלם, יש דין והקרן החדשה לישראל.
בחודש מאי 2013 יצא לאור ספרו "שייח' ג'ראח", (הוצאת חרגול), המבוסס על הרצאה שנשא באוניברסיטה העברית. בספר מסביר בן-יאיר את ההשתלשלות ההיסטורית והמשפטית של פינוי שכונת שייח' ג'ראח מיהודיה במלחמת העצמאות ואת שובם של יהודים אחרים, תוך פינוי תושביה הערביים, בשנים האחרונות. בן-יאיר מצביע בספר על הפגמים המוסריים וההשלכות המעשיות של החוקים המאפשרים ליהודים לחזור לשכונה ולתפוס רכוש שכבר זכו עליו בעבר לפיצוי.
באפריל 2013 פרסם בן יאיר בעמוד הפייסבוק שלו כי "ההתנחלות היא המעשה המרושע והאווילי ביותר מאז מלחמת העולם השנייה", ולאחר שנשאל על ידי אחד מחבריו בפייסבוק "האם מעשים אלו יותר גרועים מהשלטון של פול פוט בקמבודיה, מהפשעים של סטלין בבני עמו או ממה שקורה בדרפור?" תשובתו הייתה: "אכן כן. מפעל ההתנחלות הוא מעשה מדיני של מדינה כלפי עם אחר, וככזה הוא המעשה המרושע והבלתי מוסרי ביותר מאז תום מלחמת העולם השנייה."
בעקבות קריסת הפסקת האש הארוכה של מבצע צוק איתן ב-19 באוגוסט 2014 פרסם בן יאיר למחרת פוסט בעמוד הפייסבוק ובו האשים את ישראל בבימוי הפרת הפסקת האש כדי לנסות לחסל את מוחמד דף.
בנובמבר 2014 פרסם מאמר בו הפציר במדינות אירופה ובפרלמנט האירופי להכיר במדינה פלסטינית.
בשנת 2021 תבע עמותות שטענו לבעלות על נכס של סבתו בשייח ג'ראח וגבו כסף מהדיירים במשך שנים בלי ידיעתו. הוא הצהיר "אני רוצה לקבל את הכסף ולהחזירו לדיירים". לאחר מאבק משפטי הוחזרה השליטה בנכס לבן יאיר ומשפחתו.
בפברואר 2022 פרסם מאמר בו הביע הסכמה עם דו"ח אמנסטי אינטרנשיונל בו נטען כי ישראל הפכה למדינת אפרטהייד. באותה עת גינה את הקמת המאחז הלא-חוקי אביתר, אותו כינה "דוגמה מובהקת להתפשטות קולוניאליסטית."
בשנת 2023 נמנה עם מייסדי התנועה הדמוקרטית האזרחית.
בנו, ארנון בן-יאיר, הוא עורך דין בהכשרתו ועבד ככתב לענייני משפט בעיתון הכלכלי TheMarker. בתו עו"ד דנה בר נר התמחתה בדיני משפחה.
לקריאה נוספת

דינה זילבר, בשם החוק: היועץ המשפטי לממשלה והפרשות שטלטלו את המדינה, פרק 12, הוצאת דביר, 2012
הערות שוליים

↑  מיכאל בן יאיר, שייח' ג'ראח, תל אביב: חרגול הוצאה לאור, 2013
1 2   ניר חסון, מתנחלים השתלטו על בית במזרח ירושלים. הפעם הם נפלו על הקורבן הלא נכון, באתר הארץ, 20 בפברואר 2025
↑  ניר חסון, לאחר שנת הפסקה: מחר תחודש המחאה בשיח ג'ראח, באתר הארץ, 16 במאי 2013
↑  מיכאל בן יאיר, באתר "בהשקט ובבטחה".
↑  ברוך קרא, יש שלטון, אין חוק, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2003
חגי הוברמן, פרקליטה הורסת, באתר ערוץ 7
↑  אכיפת החוק ביהודה ושומרון - דו"ח ארגון זכויות האדם ביש"ע (2008)
↑  יצחק דנון, ‏כתב אישום נגד השר לשעבר, יעקב נאמן, על שיבוש הליכים ועדות ושבועה שקריים, באתר גלובס, 18 בדצמבר 1996
↑  חדשות 2, ‏כותרות העבר: בית המשפט זיכה את השר המיועד נאמן מכל אשמה, באתר ‏מאקו‏, 15 במאי 2013
↑  אודות בצלם - המועצה הציבורית
↑  המועצה הציבורית
↑  אתר הקרן החדשה לישראל.
↑  עמוד הספר "שייח' ג'ראח" באתר הוצאת חרגול
↑  שמעון כהן, למה שינה איש השמאל מיכאל בן יאיר סטטוס?, באתר ערוץ 7, 6 במאי 2015
↑  היועמ"ש לשעבר: "ישראל ביימה את הפסקת האש", באתר nrg‏, 22 באוגוסט 2014.
↑  Former Israeli law chief urges EU parliament to back Palestine recognition, באתר "EUobserver", ‏21 בנובמבר 2014 (באנגלית)
↑  בנצי רובין, אוריאל בארי, ‏היועמ"ש לשעבר: ישראל היא מדינת אפרטהייד, באתר "סרוגים", 10 בפברואר 2022
↑  תני גולדשטיין, עמותות השתלטו על נכס בשייח' ג'ראח השייך ליועמ"ש לשעבר. עכשיו הוא תובע אותן, באתר זמן ישראל, 2 ביוני 2021
↑  Former AG of Israel: With great sadness I conclude that my country is now an apartheid regime, באתר "TheJournal", ‏10 בפברואר 2022 (באנגלית)
↑   ציוץ של מיכאל בן יאיר ברשת החברתית אקס (טוויטר), 5 בפברואר 2022
↑  התנועה הדמוקרטית האזרחית, באתר "גיידסטאר"
| שופטים לשעבר בבית המשפט העליון |
| --- | --- | --- |
| נשיאים | זמורה • אולשן • אגרנט • זוסמן • לנדוי • כַהן • שמגר • ברק • ביניש • גרוניס • נאור • חיות |  |
| שופטים | דונקלבלום • חשין • אסף • זילברג • ברנזון • גויטיין • ויתקון • כהן • מני • הלוי • קיסטר • עציוני • שרשבסקי • בן-פורת • אשר • אלון • בכור • בייסקי • לוין • כהן • כהן • לוין • בך • נתניהו • חלימה • גולדברג • מלץ • אור • מצא • חשין • זמיר • דורנר • טל • שטרסברג-כהן • קדמי • טירקל • אנגלרד • ריבלין • פרוקצ'יה • לוי • ארבל • זילברטל • רובינשטיין • ג'ובראן • דנציגר • שהם • מלצר • מזוז • הנדל • קרא • ברון • פוגלמן |  |
| שופטים במינוי זמני | בקר • זהר • לוין • צלטנר • כהן • בן-עתו • שילה • שינבוים • אבנור • וייס • בן דרור • וינוגרד • ולנשטיין • אריאל • אלוני • בן יאיר • גולדברג • אלון • אילן • זועבי • ברלינר • עדיאל • חשין • שוחט |  |
ראו גם: שופטים מכהנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007479568505171  VIAF: 308260641   WorldCat (עם VIAF): 308260641
גלות בבל

ז'אק טיסו – "בריחת האסירים". תיאור מסע הגלות.
מפת ארץ ישראל לאחר גלות בבל, מפה משנת 1784 של הצרפתי, ז'ולי ז'וזף רומיין
גלות בבל היא תקופה בהיסטוריה של העם היהודי המתחילה בהגליית תושבי ממלכת יהודה לממלכת בבל וחורבן ממלכת יהודה במאה השישית לפנה"ס עד תקופת שיבת ציון, שבה התהוותה הנהגה לאומית ודתית בפַּחְוָות יהודה.
הגליית תושבי יהודה לבבל התרחשה לפחות בשלושה גלים בעקבות מרידות נגד האימפריה הנאו-בבלית במזרח הקרוב הקדום: ממרד יהויקים בשנת 601 לפנה"ס, דרך מרד צדקיהו בשנת 589 לפנה"ס וניסיון ההפיכה של ישמעאל בן נתניה נגד גדליהו בן אחיקם, שמונה למושל/נציב בבלי ביהודה בשנות ה-80 של המאה השישית לפנה"ס. מסעות ההגליה התנהלו בקבוצות הומוגניות של תושבי יהודה, לאורכו של הסהר הפורה, למרחק של כ-1,500 ק"מ, ובסיומן שוכנו הגולים באזורים שונים בממלכה – העיר בבל, סביב העיר סיפר, העיר אורוכ ומרחב העיר ניפור. מעבר לצמרת המלוכה, האצולה והכהונה ששוכנה בתנאי מאסר בעיר בבל, שאר הגולים נחשבו לבני מעמד שושנו במסגרתו, תמורת שירות של מספר שנים למען הממלכה, קיבלו אדמות חכירה לפרנסתם. מסגרת זו אפשרה להם חופש תנועה, ניוד חברתי ושמירה על לכידות אתנית.
בעקבות השתלטות הפרסים על האימפריה הנאו-בבלית והכרזת כורש, החלו מספר גלי שיבת גולים לציון. קיימת מחלוקת לגבי גודל שיבת ציון, אולם ברור כי בסוף המאה השישית לפנה"ס ותחילת המאה החמישית לפנה"ס, חודש ביהודה פולחן אלוהי ישראל, הוקם בית המקדש השני (516 לפנה"ס) ונוצר מוקד תרבותי והנהגתי מחדש בפחוות יהודה הפרסית.