stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלכי יוון
החזרת השלטון לבית גליקסבורג

בשנת 1935 הפך ראש הממשלה גאורגיוס קונדיליס, קצין צבא פרו-וניזלוס לשעבר, לדמות הפוליטית החזקה ביותר ביוון. הוא אילץ את פנאגיס צלדריס להתפטר מתפקיד ראש הממשלה והשתלט על הקבינט, והשהה הוראות חוקתיות רבות בתהליך. קונדיליס, שהצטרף לשמרנים, החליט לקיים משאל עם על מנת לכונן מחדש את המלוכה, למרות העובדה שבעבר היה תומך באגף האנטי-מלוכני של הפוליטיקה היוונית.
| שם שלטון | משך השלטון | דיוקן | סמל | לידה תאריך, מיקום, הורים | נישואים | מוות | תואר סיבת ירושה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| גאורגיוס השני (Γεώργιος Βʹ) 25 בדצמבר 1935 – 1 באפריל 1947 | 11 שנים ו-149 ימים |  |  | 19 ביולי 1890 אתונה, ממלכת יוון בנם של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון וסופיה, נסיכת פרוסיה | אליסאבטה, מלכת רומניה 27 בפברואר 1921 התגרשו ב-6 ביולי 1935 ללא ילדים | 1 באפריל 1947 אתונה, ממלכת יוון בן 56 | מלך היוונים (Βασιλεὺς τῶν Ἑλλήνων) בנו של קונסטנטינוס הראשון |
| פבלוס (Παῦλος) 1 באפריל 1947 – 6 במרץ 1964 | 16 שנים ו-340 ימים |  |  | 14 בדצמבר 1901 אתונה, ממלכת יוון בנם של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון וסופיה, נסיכת פרוסיה | פרדריקה, נסיכת הנובר 9 בינואר 1938 3 ילדים | 6 במרץ 1964 אתונה, ממלכת יוון בן 62 | מלך היוונים (Βασιλεὺς τῶν Ἑλλήνων) בנו של קונסטנטינוס הראשון |
| קונסטנטינוס השני (Κωνσταντῖνος Βʹ) 6 במרץ 1964 – 1 ביוני 1973 | 9 שנים ו-87 ימים |  |  | 2 ביוני 1940 אתונה, ממלכת יוון בנם של פבלוס, מלך יוון ופרדריקה, נסיכת הנובר | אנה מריה, נסיכת דנמרק 18 בספטמבר 1964 5 ילדים | 10 בינואר 2023 אתונה, יוון בן 82 | מלך היוונים (Βασιλεὺς τῶν Ἑλλήνων) בנו של פבלוס |
המלוכה בוטלה שוב ב-1973 והוחלפה ברפובליקה ההלנית השלישית, שהיא יוון המודרנית.
ראו גם

ממלכת יוון
משפחת המלוכה היוונית
מתקפת הטרור במפגש הגבולות ישראל–מצרים–רצועת עזה

| חלק מהטרור בסיני |
| --- | --- |

הנגמ"ש לאחר השמדתו על ידי צה"ל
 תאריך:  5 באוגוסט 2012 
 מקום:  מפגש הגבולות ישראל-מצרים-רצועת עזה
 קואורדינטות:  31°13′00″N 34°17′00″E﻿ / ﻿31.216667°N 34.283333°E﻿ / 31.216667; 34.283333
 סוג:  פיגוע 
 הרוגים:  16 שוטרים מצריים 8 מחבלים
 פצועים:  7 
 מבצע:  צבא האסלאם
  (למפת מערב הנגב מוגדלת) מתקפת הטרור במפגש הגבולות ישראל–מצרים–רצועת עזה (למפת מערב הנגב רגילה) מתקפת הטרור במפגש הגבולות ישראל–מצרים–רצועת עזה (למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מתקפת הטרור במפגש הגבולות ישראל–מצרים–רצועת עזה (למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מתקפת הטרור במפגש הגבולות ישראל–מצרים–רצועת עזה 
 
מתקפת הטרור במפגש הגבולות ישראל–מצרים–רצועת עזה נערכה ב-5 באוגוסט 2012, במהלכה חדרו טרוריסטים מזוינים לתחנת משטרה מצרית בצפון חצי האי סיני, רצחו 16 שוטרים וחיילים מצרים ופצעו שבעה, גנבו נגמ"ש ומשאית שאותה מילכדו בחומרי נפץ, ופרצו את הגבול בין מצרים לישראל, בסמוך לכרם שלום. המשאית הממולכדת התפוצצה כשנתקעה בפילבוקס במעבר כרם שלום, והנגמ"ש הצליח לפרוץ את הגבול ולהמשיך לנסוע בתוך שטח ישראל עד שהושמד באמצעות טיל ששוגר על ידי מסוק קרב וירי טנקים של צה"ל. המחבלים שהשתתפו בתקיפה בישראל היו חמושים ברובי קלשניקוב וחגורים בחגורות נפץ, וכולם נהרגו בידי צה"ל.
האירועים

ב-2 באוגוסט 2012 פרסם המטה ללוחמה בטרור אזהרת מסע חמורה על חצי האי סיני, בעקבות מידע מודיעיני שסיפקו השב"כ ואמ"ן על פיגוע שעתיד לצאת בקרוב.
ב-5 באוגוסט תקף חיל האוויר הישראלי שני מחבלים ברפיח במטרה להרוג מחבל מהג'יהאד הסלפי שתכנן להוציא פיגוע מסיני. המחבל נפצע, ומחבל מוועדות ההתנגדות העממית שהיה עמו נהרג. בערב החלו ארגוני הטרור הפלסטינים בהפגזה מסיבית של רקטות ופצצות מרגמה על יישובי חבל אשכול.
במקביל להפגזה, בסיני תקפו מחבלים תחנת משטרה מצרית בצפון חצי האי סיני, רצחו באמצעות סכינים ונשק חם 16 שוטרים וחיילים מצרים ופצעו 7 מהם, וגנבו נגמ"ש מדגם פהאד וכלי רכב נוסף. לפי מקורות מצריים, החיילים הותקפו בירי נשק קל ורקטות נגד טנקים בעת שסעדו את סעודת האפטאר המסורתית - ארוחת הערב השוברת את הצום היומי בחודש הרמדאן המוסלמי - במוצב על גבול מצרים-רפיח. המחבלים והנגמ"שים תקפו את מעבר כרם שלום, כאשר רכב אחד שימש כמכונית תופת והתפוצץ על גדר המערכת, והנגמ"ש חדר כקילומטר לתוך ישראל עד אשר הושמד על ידי מסוק קרב וירי טנקים של צה"ל. כוחות מחיל השריון וגדוד הסיור המדברי תקפו את המחבלים שברחו מהנגמ"ש הבוער והרגו את כולם. באירוע לא היו נפגעים לכוחות צה"ל.
תגובות

שום ארגון לא קיבל אחריות על המתקפה, אך בישראל ובמצרים העריכו שמדובר בחוליות טרור אסלאמי סלפיות של הג'יהאד העולמי שפעלו בשיתוף פעולה עם ארגוני טרור פלסטיני מרצועת עזה, חדרו דרך מנהרות ההברחה ברפיח (ציר ה-ח'), וביצעו את המתקפה יחד עם תשתיות טרור מקומיות.
לצד הבעת צער על מותם של החיילים המצריים, גורמים ישראלים הדגישו את הצורך של מצרים לקחת שליטה מחדש על סיני ולהילחם בטרור, שעד כה "העלימה עין" ממנו.
נשיא מצרים מוחמד מורסי הגיב לפיגוע ואמר ש"אלה שמאחורי ההתקפה ישלמו מחיר כבד, כמו אלה ששיתפו פעולה עם התוקפים, יהיו אלה בתוך או בכל מקום במצרים". הוא הורה לכוחות הביטחון המצריים לקחת מחדש את השליטה בסיני ולהילחם בקבוצות החמושות הפועלות שם. בעקבות המחדל שאיפשר את המתקפה הדיח מורסי את ראש המודיעין ואת מושל צפון סיני.
תנועת "האחים המוסלמים" במצרים האשימה באחריות לפיגוע את ישראל ואת המוסד, "המנסה למוטט את המהפכה המצרית". יחד עם זאת פורסם, כי במצרים התעורר זעם הציבור על "האחים המוסלמים" ומורסי, על שהעניק חנינות לפעילים אסלאמיים קיצוניים ואלה שוחררו מהכלא. מורסי נמנע מלהגיע להלוויית השוטרים שנרצחו במתקפת הטרור מפאת החשש להיתקל בזעם המפגינים אך ראש ממשלת מצרים, הישאם קנדיל, שנכנס לתפקידו כשבוע קודם לכן, הגיע להלווייה ובזמן יציאתו מהמסגד בקהיר, הותקף והושלכו עליו נעליים, שחלקן אף שברו את השמשות במכוניתו, לפני שהצליח להימלט מהמקום בעזרת שומרי ראשו.
אסמאעיל הנייה, ראש ממשלת חמאס ברצועת עזה יזם תפילה המונית מול שגרירות מצרים בעזה, כהזדהות עם ההרוגים המצרים במתקפת הטרור. הוא הצטרף להאשמות "האחים המוסלמים" ואמר: "תרחיש הפיגוע מאשר קשר ישראלי בצורה זו או אחרת כדי להשיג מטרות פוליטיות וביטחוניות, לגרום למתיחות על הגבול עם מצרים ולהרוס את המאמצים המשותפים להביא לסיום המצור על רצועת עזה".
המשך הלחימה בטרור בסיני

בעקבות מתקפת הטרור סגרה מצרים את מעבר רפיח המחבר בין מצרים לרצועת עזה. מצרים החלה במצוד אחר מחבלים נוספים, ובמסגרתו הטילו כוחות מצריים מצור על רפיח המצרית. מסוק מצרי פגע במספר גדול של מנהרות הברחה שבין מצרים לרצועת עזה.
ב-7 באוגוסט 2012 יצא הצבא המצרי למבצע נגד המחבלים בצפון-מזרח סיני. לאזור הוזרמו כוחות שכללו שריוניות ומטוסים, ובקרבות בין כוחות אלה לבין מחבלים, נהרגו 60 מחבלים.
ב-8 בספטמבר 2012, דובר צבא מצרים, אחמד מוחמד עלי הצהיר שצבא מצרים הרג 32 מחבלים, עצר 38 אנשים והשמיד 31 מנהרות הברחה לאורך גבול מצרים-רצועת עזה כחלק מ"מבצע סיני" (אנ') אליו יצא הצבא המצרי במטרה למגר את הטרור בחצי האי, בעקבות מתקפת הטרור במפגש הגבולות ישראל–מצרים–רצועת עזה. בנוסף, אמר עלי כי מצרים מתייעצת עם ישראל בנוגע למצב הביטחוני בסיני.
הדחת ראשי הצבא המצרי בעקבות המתקפה

יומיים לאחר מתקפת הטרור הדיח נשיא מצרים מוחמד מורסי את בעלי התפקידים הבאים: ראש המודיעין המצרי, מוראד מוואפי (שהיה האחראי מטעם המצרים על המשא ומתן לשחרור גלעד שליט ובעל קשרים טובים עם ישראל); מושל צפון סיני; וראש המשמר הנשיאותי. ב-12 באוגוסט 2012, הדיח מורסי מתפקידם את האישים הבאים: ראש המועצה הצבאית העליונה ושר ההגנה, מוחמד חוסיין טנטאווי (שהיה איש הקשר בין ישראל למצרים לאחר קריסת מממשל מובארק); סגן ראש המועצה הצבאית העליונה וראש המטה הכללי סאמי ענאן; מפקד חיל האוויר, ריזא עבד אל-מגיד; מפקד ההגנה האווירית, עבד אל-עזיז סיף א-דין; ומפקד חיל הים, מהאב מוחמד נאמש. בנוסף, פרסם מורסי צו נשיאותי, לפיו יהיה בעל הסמכות הבלעדית בכל נושאי הביטחון, מדיניות הפנים, יחסי החוץ, אישור התקציב ויישומו, עד לכתיבת החוקה החדשה על ידי ועדה שחבריה ימונו על ידי מורסי. בתגובה, הודיעו בכירי האחים המוסלמים והמפלגות הסלפיות כי "טנטאווי וענאן, כמו בכירים אחרים במערכת הביטחון המצרית, היו גרורות של המשטר הישן שתמכו בשיתוף פעולה עם האויב הציוני". בעקבות קריאת האחים המוסלמים יצאו מאות להפגין תמיכה במורסי מול ארמון הנשיאות בקהיר, כאשר בד בבד, בכיכר "נאצר" הפגינו אחרים נגד מורסי וקראו להפיל את שלטון האחים המוסלמים.
ראו גם

המלחמה בטרור בסיני
הערות שוליים

↑  Yoav Zitun (6 באוגוסט 2012). "Watch: IAF strikes Sinai terror cell". Yedioth Ahronot. נבדק ב-6 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Egypt Israel border attack leaves 'five gunmen dead'". BBC News. 6 באוגוסט 2012. נבדק ב-6 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  גילי כהן, אבי יששכרוף, צה"ל תקף בדרום רצועת עזה והרג פלסטיני, באתר הארץ, 5 באוגוסט 2012
↑  אליאור לוי, המצרים במצוד אחר מחבלים: 'אם צריך נכה בעזה', באתר ynet, 6 באוגוסט 2012
↑  Israel PM regrets Egypt attack deaths, AFP,‏6.8.2012
↑  רועי קייס, מורסי הדיח את ראש המודיעין ואת מושל צפון סיני, באתר ynet, 8 באוגוסט 2012
↑  רועי קייס ויואב זיתון, האחים המוסלמים: המוסד אשם, לבחון ההסכם, באתר ynet, 6 באוגוסט 2012
↑  רימון מרג'ייה, מצרים: רה"מ הותקף בלוויית השוטרים, באתר nrg‏, 7 באוגוסט 2012
↑  אליאור לוי, אחותו של הנייה ליוותה את בעלה לטיפול בישראל, באתר ynet, 11 באוגוסט 2012
↑  רועי קייס וסוכנויות הידיעות, 20 הרוגים בסיני: צבא מצרים הפציץ מהאוויר, באתר ynet, 8 ביולי 2012
אבי יששכרוף, מצרים: 60 מחבלים נהרגו עד כה במבצע בסיני, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2012
↑  Shmulovich, Michal (8 בספטמבר 2012). "Egypt says it has killed 32 'criminals' and arrested 38 since Sinai terror attack". The Times of Israel. נבדק ב-8 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  דניאל סיריוטי, מהפכת מורסי, ישראל היום, 13 באוגוסט 2012
ראש המטה הכללי בני גנץ בזירת הפיגוע בבוקר שאחרי.
מריה גבריאלה, דוכסית בבוואריה

מריה גבריאלה מבוואריה (בגרמנית" Marie Gabriele Herzogin in Bayern‏; 9 באוקטובר 1878 – 24 באוקטובר 1912) הייתה נכדתו של מיגל הראשון, מלך פורטוגל ואשתו של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה.
ביוגרפיה

מריה גבריאלה נולדה ב-9 באוקטובר 1878 בטגרנזי, לקרל תאודור, דוכס בבוואריה ולמריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל בתם של מיגל הראשון, מלך פורטוגל ואדליידה מלוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג. מריה גבריאלה גדלה בטירת פוסנהופן, והיה לה ילדות מאושרת, אותה חלקה עם אחותה אליזבת, והיא גילתה נטייה לציור.
ב-10 ביולי 1900 התחתנה מריה גבריאלה במינכן עם דודנה רופרכט, נסיך בוואריה, והשתתף בה יואכים, נסיך פרוסיה בשם אביו וילהלם השני, קיסר גרמניה. לאחר חתונתם התגוררו בני הזוג בבמברג, שם שכנה יחידתו של רופרכט.
בני הזוג טיילו הרבה, ובשנת 1903 ערכו טיול ביפן, ושבו לגרמניה דרך ארצות הברית. הנסיעה הייתה לצורך מדעי, וליווה אותם פרופסור מאוניברסיטת מינכן. מריה שהייתה חובבת מדע וטבע, כמו גם שירה ומוזיקה, כתבה בהתלהבות על המסע. בעת שהותם ביפן חלתה מריה גבריאלה, ובעת שובם לבוואריה היא נותחה עקב דלקת התוספתן, אולם החלימה מכך במהירות.
ב-24 באוקטובר 1912 מתה מריה גבריאלה בסורנטו באיטליה, כתוצאה מאי-ספיקת כליות. בשנת 1913 הוכתר חמיה כלודוויג השלישי, מלך בוואריה, אולם בעלה לא עלה אחריו לשלטון, עקב ביטול המונרכיה בתום מלחמת העולם הראשונה בעקבות המהפכה הגרמנית. בשנת 1918 התחתן בעלה שנית, עם בת דודתה אנטוניה, נסיכת לוקסמבורג.
משפחתה

ב-10 ביולי 1900 התחתנה מריה גבריאלה עם רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
לואיטפולד, נסיך בוואריה (1901–1914)
אירמינגארד, נסיכת בוואריה (1902–1903)
אלברכט, דוכס בוואריה (1905–1996)
בת מתה (1906)
רודולף, נסיך בוואריה (1909–1912)
הערות שוליים

↑  Prince Ruprecht Married, The New York Times, ‏11 ביולי 1900
↑  Bavarian Royalties Coming to America, The New York Times, ‏9 במאי 1903
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296178905171  GND: 13008512X  VIAF: 13406204   WorldCat (עם VIAF): 13406204 
דוכסית בוואריה עם שלושת בניה, לואיטפולד, אלברכט ורודולף, קליפורניה, 1912.
בטו (חלוץ)

נורברטו ברסיקה גומש בטונקאל (בפורטוגזית: Norberto Bercique Gomes Betuncal; נולד ב-31 בינואר 1998), הידוע בכינוי בטו, הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת החלוץ באברטון.
קריירה

בטו גדל במחלקת הנוער של אוניאו טירס החובבנית, ושיחק גם בקבוצת הבוגרים שלה. בשנת 2018 הצטרף לאולימפיקו מונטיחו מהליגה הפורטוגלית השלישית, כבש 21 שערים וסיים את העונה במקום השני בטבלת מלך השערים.
ב-3 ביוני 2019 חתם על חוזה לארבע עונות בפורטימוננסה מליגת העל הפורטוגלית. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה ב-9 באוגוסט 2019, כשנכנס כמחליף בדקה ה-87 בתיקו 1–1 עם בלננסש סאד. ב-8 בנובמבר 2020 כבש את שערו הראשון בליגה, בהפסד 1–3 לפורטו בחוץ. עד לתום העונה כבש עוד עשרה שערים, והיה מלך השערים של הקבוצה.
ביום האחרון של חלון ההעברות של קיץ 2021, הושאל לאודינזה מהסרייה א' לעונה אחת, עם אופציה למכירה. הוא כבש את שער הבכורה שלו בליגה ב-3 באוקטובר 2021, בתיקו 3–3 עם סמפדוריה. ב-3 באפריל 2022 כבש שלושער בניצחון קבוצתו 5–1 על קליארי.
ב-29 באוגוסט 2023 חתם באברטון מהפרמייר ליג תמורת 30 מיליון אירו. ב-2 בספטמבר ערך הופעת בכורה בקבוצה בתיקו 2-2 עם שפילד יונייטד.
הערות שוליים

↑  Beto tem proposta para quatro épocas, www.record.pt (ב־European Portuguese)
↑  Gervásio Lopes, BETO GOLEADOR DO CAMPEONATO DE PORTUGAL É REFORÇO DO PORTIMONENSE, SOU DJURTU
↑  Portimonense ganha corrida a Sporting, Alavés e Lille e Beto assina por quatro épocas, www.record.pt (ב־European Portuguese)
↑  Portimonense e Belenenses SAD empatam a zero no arranque da I Liga, www.avozdoalgarve.pt
↑  F. C. Porto vence Portimonense no Dragão. Veja os golos e os casos, www.jn.pt (ב־European Portuguese)
↑  Portimonense revela interesse do Sporting em contratar Beto; leões negam, Maisfutebol (בפורטוגזית)
↑  Susy Campanale, Ufficiale: l'Udinese ingaggia l'attaccante portoghese Beto, Football Italia, ‏2021-08-31 (באיטלקית)
↑  UC Sampdoria - Udinese Calcio, Oct 3, 2021 - Serie A - Match sheet, www.transfermarkt.com (באנגלית)
↑  Udinese Calcio - Cagliari Calcio, Apr 3, 2022 - Serie A - Match sheet, www.transfermarkt.com (באנגלית)
נשיאי גינאה המשוונית

| --- | --- |

 איוש נוכחי:  תאודורו אוביאנג נגמה מבאסוגו
 תאריך כניסה לתפקיד:  12 באוקטובר 1982
 תחום שיפוט:  גינאה המשוונית
 ייסוד המשרה:  12 באוקטובר 1968
 איוש ראשון:  פרנסיסקו מסיאס נגוומה
 
להלן רשימת נשיאי רפובליקת גינאה המשוונית, מאז הקמת המשרד של הנשיא ב-1968. כיום, נשיא גינאה המשוונית המכהן הוא תאודורו אוביאנג נגמה מבאסוגו.
נשיאי גינאה המשוונית (1968–היום)

| # |  | שם | כהונה | מפלגה | מערכת בחירות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | פרנסיסקו מסיאס נגוומה (1924–1979) | 12 באוקטובר 1968 – 3 באוגוסט 1979 10 שנים ו-295 ימים | מפלגת העובדים הלאומית מאוחדת | 1968 1973 |
|  |  | המועצה הצבאית העליונה יו"ר: לוטננט גנרל תאודורו אוביאנג נגמה מבאסוגו  (נולד ב-1942) | 3 באוגוסט 1979 – 12 באוקטובר 1982 3 שנים ו-70 ימים | הכוחות המזוינים של גינאה המשוונית | — |
| 2 |  | תאודורו אוביאנג נגמה מבאסוגו (נולד ב-1942) | 12 באוקטובר 1982 – מכהן | המפלגה הדמוקרטית | 1982 1989 1996 2002 2009 2016 |
הבחירות האחרונות (2016)

| מועמד | מפלגה | קולות | % |
| --- | --- | --- | --- |
| תאודורו אוביאנג נגמה מבאסוגו | המפלגה הדמוקרטית | 278,362 | 93.7 |
| אבלינו מוסצ'ה בנגה | איחוד המרכז-ימין | 4,598 | 1.5 |
|  בואנאוונטורה מונסוי אסומו |  מפלגת הקואליציה הסוציאל-דמוקרטית. | 4,436 | 1.5 |
| בנדיקטו אוביאן מנגו | עצמאי | 2,812 | 0.9 |
| כרמלו מבא בקאלה | הפעולה העממית | 2,438 | 0.8 |
| אגוסטין מסוקו אבגו | עצמאי | 2,434 | 0.8 |
| תומאס מבה מונבאנג | עצמאי | 2,162 | 0.7 |
שיגורי רקטות מסיני לעבר אילת ועקבה

לאורך השנים שיגרו ארגוני טרור אסלאמי לרבות טרור פלסטיני שונים (ובהם חמאס וארגונים הקשורים לאל-קאעדה) רקטות מסיני (שבריבונות מצרים) לעבר הערים השכנות אילת שבישראל ועקבה שבירדן. רוב השיגורים הללו מכוונים לאילת. השיגור האחרון לעקבה היה ב-2010 והאחרון לאילת היה ב-2017. בנוסף על האוכלוסייה האזרחית באילת, מטרה משמעותית נוספת באזור היא נמל אילת והאוניות העוגנות בו.
שיגורים בולטים > 2005

בשנת 2005 נורו מספר רקטות קטיושות מתוך ירדן. חלקן פגעו בסמוך לשדה התעופה באילת ושתיים פגעו קרוב מאוד לשתי ספינות של הצי האמריקני שעגנו בעקבה. גדודי עבדאללה עזאם לקחו אחריות על השיגורים. אחת הרקטות פגעה בבית חולים צבאי ירדני והרגה חייל ירדני.
שיגורים בולטים > 2010

בשנה זו המודיעין האמריקאי הזהיר מפני גל חדש של התקפות רקטות מתוכננות על עקבה.
2 באפריל – נורו שלוש רקטות גראד בקוטר 122 מ"מ מסיני לעבר אילת. רקטה אחת התפוצצה בעקבה והרסה מחסן ריק. שתי הרקטות האחרות נפלו בים סוף. לא דווח על נפגעים. אף ארגון לא לקח אחריות, אך מאוחר יותר נקבע כי חמאס עומד מאחורי המתקפה.
2 באוגוסט – שוגרו מספר רקטות גראד איראניות, כל אחת במשקל של 6 ק"ג ולטווח של כ-20 ק"מ.
שיגורים בולטים > 2012

4 באפריל – שיגרו מחבלים בסיני שלושה טילי גראד לעבר אילת. התושבים שמעו פיצוצים גדולים, ולמחרת חבלני משטרת ישראל מצאו שרידים של הטיל באתר בנייה. רקטה שנייה נמצאה מחוץ לעיר כמה ימים לאחר מכן. לא דווח על פגיעות גופניות או נזק, אך חלק מהתושבים סבלו מהלם. אף ארגון טרור לא לקח אחריות. לאחר מכן פרסמה ישראל הצהרה לפיה כל התקפת רקטות מחצי האי סיני תיחשב באחריות חמאס. כמו כן, ישראל אפשרה לכוחות הצבא המצרי להיכנס לסיני, על אף הסכמות מנוגדות לכך בהסכם השלום בין המדינות.
16 ביוני – שני פגזי רקטות נמצאו בדרום ישראל, בעקבות דיווחים על פיצוץ באזור בלילה קודם לכן. לא דווח על נפגעים או נזקים באירוע. צה"ל קבע כי נראה שהממצאים הם רקטות מסוג גראד 122 מילימטרים (4.8 אינץ'). התגלה כי חמאס ביקש מבדואים מצרים לירות את הרקטות
15 באוגוסט – שני פיצוצים חזקים הרעידו את אזור אילת. לא דווח על נפגעים או נזקים. יומיים לאחר מכן משטרת ישראל מצאה שרידים של רקטת גראד.
שיגורים בולטים > 2013

17 באפריל – ב-9 בבוקר נורו שלוש רקטות לעבר אילת. אחת הרקטות התפוצצה בחצר בית. לא דווח על פציעות פיזיות או נזק, אך מספר תושבים סבלו מהפרעת לחץ חריפה. כתוצאה מההתקפה נסגר זמנית נמל התעופה אילת. שתי רקטות נחתו גם בעקבה.
4 ביולי – נורתה ככל הנראה רקטה מסיני לעבר אילת. ישראלים דיווחו ששמעו מספר פיצוצים באזור, ושרידי רקטה נמצאו כחמישה ימים לאחר מכן.
12 באוגוסט – ארגון הטרור אנצאר בית אל-מקדס, ארגון סלפי המקושר לאל-קאעדה, ירה רקטה לעבר אילת. הרקטה יורטה על ידי סוללת כיפת ברזל שנפרסה קודם לכן באזור. שלושה תושבים לקו בהפרעת לחץ חריפה. לא דווח על פציעות פיזיות או נזק.
שיגורים בולטים > 2014

5 ביולי – שלוש רקטות נורו לעבר אילת. אחת מתוכן פגעה במכונית חונה סמוך לשדה התעופה באילת, וארבעה ישראלים נפצעו.
24 ביולי – מספר רקטות נורו לעבר אילת. רקטה אחת יורטה על ידי כיפת ברזל ואחת נחתה בשטח פתוח בתוך העיר. לא דווח על נפגעים פיזית, אך כמה ישראלים לקו בהתקפי חרדה.
31 ביולי – מספר רקטות גראד שוגרו מסיני לעבר אילת. רקטה אחת יורטה על ידי מערכת כיפת ברזל. אזעקה נשמעה ולא דווח על נפגעים או הרוגים. הארגון הסלפי "אנצאר בית אל-מקדס" לקח אחריות.
שיגורים בולטים > 2017

8 בפברואר – מספר רקטות נורו מסיני לעבר אילת, שלושה מהן יורטו על ידי כיפת ברזל. לא דווח על נפגעים. מחוז סיני של המדינה האסלאמית לקח אחריות לפיגוע.
20 בפברואר – שתי רקטות שנורו על ידי חמושים מצפון סיני נפלו בדרום ישראל. התקיפה התרחשה יממה לאחר ששלוחה של דאעש טענה שכמה מחבריה נהרגו על ידי מזל"ט ישראלי. לא דווח על נזק או נפגעים.
מדבר כבסיס שיגור לפיגועי רקטות טרור

לפי הדיווחים, חמאס תיקשר בעבר עם בדואים בסיני ואף כנראה סיפק להם רקטות. לפי טענות אחרות, השליטה הלא-מלאה של מצרים על הבדואים בסיני מאפשרת את גיוס זה. לפי ה"אקונומיסט", חמאס שלח בעבר קבוצה מעזה לסיני על מנת לשגר רקטות. לדברי העיתונאי רונן ברגמן, "ככל שמתרחקים מקהיר, השלטון המרכזי חלש יותר. יש לשלטון זה קשיים גדולים עם הבדואים."
באפריל 2010, 26 חברי חוליית ריגול לכאורה של חזבאללה הורשעו על ידי בית משפט מצרי באשמת תכנון פיגועים באתרי תיירות והברחת נשק מסיני לחמאס שבעזה. התקפות טרור מוקדמות יותר באתרי נופש מצריים בסיני (ובהם שארם א-שייח' ודרום טאבה) מיוחסות לארגוני טרור בינלאומיים (אל-קאעדה לדוגמה), בשיתוף פעולה עם הבדואים בסיני.
לוראן גבאגבו

לוראן גבאגבו (בצרפתית: Laurent Gbagbo; נולד ב-31 במאי 1945, כפר מאמא (Mama), מערב אפריקה הצרפתית) הוא פוליטיקאי שכיהן כנשיא חוף השנהב משנת 2000 עד מעצרו באפריל 2011.
גבאגבו היה היסטוריון במקצועו. הוא נכלא בתחילת שנות ה-70, שוב בשנות ה-90 המוקדמות, וחי בגלות בצרפת במהלך רוב שנות ה-80 כתוצאה מפעולותיו נגד המשטר הנשיאותי בחוף השנהב. גבאגבו הקים את החזית העממית של חוף השנהב (FPI) (אנ') בשנת 1982, ורץ לנשיאות מול פליקס הופואה-בואני, ולא זכה. על אף כישלון זה, זכה גבאגבו במושב באספה הלאומית של חוף השנהב באותה שנה.
גבאגבו ניצח את רובר גֵאִי (אנ'), ראש החונטה הצבאית בבחירות לנשיאות שנערכו באוקטובר 2000, במהלכם נמנעה השתתפותם של פוליטיקאים מובילים נוספים. גאי סירב לוותר על השלטון ובתגובה יצאו אזרחי חוף השנהב להפגנות רחוב. גאי הודח וגבאגבו נכנס לתפקידו כנשיא.
בבחירות לנשיאות שנערכו בשנת 2010, ערער גבאגבו על תהליך ספירת הקולות, בטענה להונאה. הוא קרא לביטול תוצאות ההצבעה בתשעה ממחוזות המדינה. אלאסן ואטארה הוכרז כמנצח על ידי ועדת הבחירות והוכר ככזה על ידי משקיפי בחירות, הקהילה הבינלאומית, האיחוד האפריקאי והקהילייה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה. עם זאת, המועצה החוקתית, שלה הסמכות היחידה להכשיר את התוצאות, הכריזה על גבאגבו כמנצח. לאחר תקופת משבר פוליטי ופריצתה של מלחמת האזרחים השנייה נעצר גבאגבו על ידי תומכיו של אלאסן ואטארה, שנתמך על ידי הכוחות הצרפתיים של "מבצע חד קרן". בנובמבר 2011 הוסגר גבאגבו לבית הדין הפלילי הבינלאומי, והפך לראש המדינה המכהן הראשון שהובא למעצר. בינואר 2019 נסתיים משפטו בזיכוי. לאחר ערעור שהגישו מתנגדיו, נשפט גבאגבו בבית הדין הבינלאומי שם זוכה במרץ 2021 מכל אשמה, והותר לו לחזור לארצו ביחד עם אשתו. גבאגבו הכריז על כוונתו להתמודד בבחירות בחוף השנהב באוקטובר 2025.
ביוגרפיה

לוראן גבאגבו נולד ב-31 במאי 1945 בכפר מאמא ליד גנגניואה (Gagnoa) במערב אפריקה הצרפתית. כמתנגד למשטרו של הנשיא פליקס הופואה-בואני, גבאגבו נכלא ב-31 במרץ 1971 ועד ינואר 1973 על חתרנות כנגד השלטון.
בשנת 1979 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת דידרו שבפריז (Diderot University). בשנת 1980 הפך למנהל המכון להיסטוריה, אמנות וארכאולוגיה אפריקאית באוניברסיטת אביג'אן (University of Abidjan) והשתתף בשביתת מורים בשנת 1982 כחבר באיגוד המקצועי הלאומי למחקר ולהשכלה גבוהה. במהלך שביתת המורים בשנת 1982, הקים גבאגבו את מה שהפך לתנועת "חזית העממית של חוף השנהב" (FPI) ה-FPI הבטיחו להחזיר את המודרניזציה במדינה, על ידי בניית תשתיות תחבורה, תקשורת, מים ואנרגיה נקייה. לאחר ששהה תקופה בצרפת, חזר גבאגבו לחוף השנהב ב-13 בספטמבר 1988, ובקונגרס של FPI, שהתקיים בנובמבר של אותה שנב, נבחר כמזכ"ל המפלגה.
בעקבות שינוי שיטת הממשל לרב מפלגתית בחוף השנהב ב-1990, התמודד גבאגבו נגד הופואה-בואני בבחירות לנשיאות שנערכו באוקטובר של אותה שנה. בבחירות גבאגבו קיבל באופן רשמי 18.3% מקולות הבוחרים כנגד הופואה-בואני. עם זאת, גבאגבו ושמונה מאנשיו זכו במושבים באספה הלאומית וה-FPI הייתה למפלגת האופוזיציה הראשונה אשר הגיעה להישג זה.
ב-1992 הוא נידון לשנתיים בכלא והואשם בהסתה לאלימות. ב-1993 נפטר הופואה-בואני, ותפס את מקומו שר האוצר בממשלתו, הנרי קונאן בדייה (Henri Konan Bédié). ה-FPI החרימו את הבחירות הנשיאותיות שנערכו ב-1995. ב-1996 גבאגבו נבחר מחדש באספה הלאומית ובאותה שנה נבחר לנשיא ה-FPI.
בקונגרס השלישי של FPI, שהתקיים ביולי 1999, גבאגבו נבחר למועמד מטעם FPI לבחירות לנשיאות באוקטובר 2000. הבחירות נערכו לאחר ההפיכה בדצמבר 1999 שבה הגנרל בדימוס רובר גאי (Robert Guéï) תפס את כיסא השלטון מידי הנשיא המכהן הנרי קונאן בדייה. גאי סירב לאפשר לנשיא הקודם, הנרי קונאן בדייה, או לראש הממשלה לשעבר, אלאסן ואטארה, לרוץ בבחירות, והשאיר את גבאגבו כמתמודד האופוזיציה היחיד. גאי טען לניצחון בבחירות, שנערכו ב-22 באוקטובר 2000. עם זאת, מבקרים טענו כי הייתה הונאה והתוצאות זויפו, במהלך מחאות רחוב שהגיעו לאחר מכן נרצחו גאי ואשתו על ידי מפגינים. גבאגבו הכריז על עצמו כנשיא.
ביוגרפיה > מלחמת אזרחים

כמעט מיד עם כניסתו לתפקיד, כוחות מורדים תושבי צפון המדינה החלו במהומות נגד ממשלתו של גבאגבו, דבר שהתפתח מהר מאוד למלחמת אזרחים בספטמבר 2002. המורדים, קראו לעצמם "הכוחות החדשים", ניסו להשתלט על הערים אביג'אן (Abidjan), בואקה (Bouaké) וקורוגו (Korhogo). הם מחו על כך שאלאסן ואטארה, שנאסר עליו לרוץ בבחירות לנשיאות שנערכו ב-2000 והוכרז על ידי בית המשפט העליון, על בסיס חוקי המדינה שאינו אזרח מלא של חוף השנהב.