stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הזדקנות בקהילה הגאה
אתגרי ההזדקנות של להט"בים > דיכוי חברתי

תיאוריות פמיניסטיות וביקורתיות רואות בחברה מבנה היררכי המייצג ומוצג על ידי גורמים בעלי כוח בחברה לעומת שוליים מודרים ולא מיוצגים. קטגוריות זהות שונות (כגון גיל, גזע, לאום, דת, מין, מגדר, נטייה מינית, מוגבלות פיזית, הגירה, דעות פוליטיות ועוד) מעניקות או שוללות זכויות חברתיות לאותה קטגוריה. התיאוריה הפמיניסטית של הצטלבות מיקומי שוליים מניחה כי מנגנוני דיכוי אינם מתקיימים בנפרד אלא מצטלבים, והם יוצרים מצבי דיכוי ושוליות בעלי השפעה ייחודית שהיא יותר מסך מיקומי השוליות כעומדים בפני עצמם. קבוצות מסוימות בחברה סובלות מריבוי של מצבי מצוקה ושוליות. להט"בים מזדקנים הם דוגמה להצטלבות מקומי שוליים: הם סובלים הן מדיכוי בשל שייכותם לקבוצת גיל מבוגר והן מדיכוי בשל נטייתם המינית. כבר בסוף שנות השבעים של המאה העשרים הצביע קימל (1978), על קשייהם הייחודים של קשישים הומואים החווים אפליה משולשת: בשל גילם הם נדחים כקשישים (גילנות), בשל נטייתם המינית הם נדחים כהומואים (הומופוביה), ובתוך קהילתם עצמה הם נדחים בשל היותם קשישים והומואים (הומופוביה מופנמת).
אתגרי ההזדקנות של להט"בים > בריאות פיזית ונפשית

מחקרים בעולם ובישראל מצאו פערים בין מצבם הבריאותי והחברתי של להט"בים לזה של הטרוסקסואלים. להט"בים מזדקנים נמצאו כסובלים יותר מתחלואה נפשית ופיזית מאשר הטרוסקסואלים.
נמצא כי לסביות, הומואים וביסקסואלים זקנים בגיל 50 ומעלה היו בסיכון גבוה יותר לבריאות נפשית לקויה, לעישון ושתייה מופרזת בהשוואה להטרוסקסואלים. נשים לסביות וביסקסואליות נמצאו בסיכון גבוה יותר למחלות לב וכלי דם ולהשמנת יתר, וגברים הומואים וביסקסואלים נמצאו בסיכון גבוה יותר לבריאות פיזית ירודה בהשוואה למקביליהם ההטרוסקסואלים . נשים לסביות מצויות בסיכון גבוה יותר לחלות בסרטן השד ובסרטן רירית הרחם בשל מספר ביקורים נמוך יותר אצל רופא נשים לאורך חייהן ובשל מיעוט הבדיקות לגילוי מוקדם לסרטנים אלה מאשר נשים הטרוסקסואליות, וגברים הומואים הם בעלי שכיחות גבוהה יותר לחלות בסרטן פי הטבעת ובסיכון להידבקות בהפטיטיס B, הרפס ואיידס. חלק מהמחלות אלה אינן קשורות בהכרח ובמישרין לנטייה המינית אך הסיכון לחלות בהן נובע מהתנהגויות שנפוצות בקרב להט"בים יותר מאשר בקרב הטרוסקסואלים. בתחום בריאות הנפש, שיעור הגברים ההומואים הסובלים מדיכאון, מחרדה, הפרעות אכילה ואובדנות גבוה משמעותית מהשיעור אצל גברים באוכלוסייה הכללית.
טרנסג'נדרים זקנים נמצאו בסיכון גבוה יותר לבריאות פיזית ירודה ולמחלות נפשיות (כגון: דיכאון ולחץ), בהסתברות גבוהה יותר לשקול התאבדות ולשתיית אלכוהול מרובה מאשר זקנים סיסג'נדרים. הטרנסג'נדרים הבוחרים לעבור ניתוח להתאמה מגדרית, עוברים תהליך ארוך וכרוך בהערכה פסיכיאטרית ובטיפולים הורמונליים, אשר מעלים את הסיכון למחלות לב, לסרטן רירית הרחם, סרטן הערמונית ועוד. בנוסף, תהליכים רפואיים וניתוחיים הקשורים להתאמה מגדרית עלולים לגרום לבעיות בתפקוד המיני. רופאים צריכים להיות רגישים במיוחד למצבם הפסיכוסוציאלי והרפואי של המטופלים הטרנסג'נדרים שלהם.
אתגרי ההזדקנות של להט"בים > הקשר עם מערכות הבריאות והרווחה

זקנים להט"בים, כמו שאר הזקנים, מתמודדים בזקנתם עם פגיעה במצבם הבריאות. אתגרי הזקנה מועצמים בקרב חברי הקהילה והם מתקשים לפנות לקבלת עזרה פורמלית. נמצא כי להט"בים זקנים נתקלים במחסומים לקבלת שירותי רווחה ובריאות שהטרוסקסואלים אינם נתקלים בהם.
על אף שנוכחותם של להט"בים שכיחה יותר ויותר בחברה, זקנים החיים בזוגיות עם בני מינם עדיין נוטים לא לחשוף את נטייתם המינית. כתוצאה מכך, הם נמנעים לעיתים קרובות לקבל טיפול ותמיכה ראויה. בנוסף, חוסר מודעות ורגישות של נותני השירותים כלפי להט"בים, תגרום להם להסתיר את נטייתם המינית, או כלל לא לפנות לקבלת שירותים אלה מחשש שיופלו לרעה או שלא יקבלו טיפול ראוי.
עד היום ברירת המחדל של אנשי המקצועות הטיפוליים מניחה שהאדם שמולם הוא הטרוסקסואל, והם מניחים, כמובן מאליו, שאנשים יהיו בעלי משפחות, ושהטיפול באדם זקן ייעשה על ידי בן/בת הזוג ההטרוסקסואל או ילדיו. ייתכן ואחד מבני הזוג ימצא את עצמו כמטפל עיקרי של חברו או חברתו לחיים, בשל מחלה או זקנה. בשל היותם בני זוג שפעמים רבות אין להם מעמד חוקי או חברתי, הם לא נתפסים באופן טבעי כמטפלים עיקריים של האדם החולה, גם כאשר מדובר בקשר זוגי ממושך. התפיסה ההטרו-נורמטיבית עשויה להוביל לדחיקת בן או בת הזוג על ידי הצוותים הרפואיים.
למרבית המחלות, כולל HIV, יש מאפיינים כרוניים, כך שמשימת הטיפול בבן או בת הזוג היא בדרך כלל ממושכת ואינטנסיבית, בדומה לטיפול באדם הזקן. להט"בים המשמשים מטפלים עיקרים בבן או בת זוג זקנים או חולים צריכים להתמודד עם משימות מורכבות הנובעות מהשילוב של זקנה, חולי ויחס עוין ממערכות הבריאות. ישנן השלכות הנובעות מההימנעות מחשיפה: זוגות מאותו מין שלא נחשפים עלולים שלא לזכות במידע, בתמיכה, בהפניה לגורמים המטפלים בצורכיהם, ועלולים לשלול מהם את האפשרות לקבל סיוע רגשי וזוגי על ידי מטפלים הידועים כ"ידידותיים לקהילה" (gay friendly). לאי- החשיפה יש השלכות גם על עצם נוכחותם של בן או בת הזוג בזירה הטיפולית, קרי שאלו לא רשומים בגיליון הרפואי כבני זוג ולכן לא יהיו שותפים באינטראקציה עם הצוות ובקבלת החלטות.
טרנסג'נדרים נעזרים במערכות הבריאות הן לשם קבלת טיפול הקשור לתהליך ההתאמה המגדרית, והן לשם קבלת טיפולים אחרים שאינם קשורים להיותם טרנסג'נדרים, כגון: טיפול בדיכאון, פגיעה עצמית ועוד. למרות הצורך בקבלת טיפול רפואי, טרנסג'נדרים רבים נוטים להימנע מבדיקות ומעקבים רפואיים, בשל חוויות עבר שליליות במפגש עם מערכת הבריאות. בנוסף, הם נחשפים לחוסר רגישות מצד צוותים רפואיים אשר לא פונים אליהם בלשון פניה על פי המגדר שהם מבקשים להשתייך אליו.
אתגרי ההזדקנות של להט"בים > הקשר עם מוסדות מדיניים

מוסדות חברתיים כגון מערכות הדת ומערכת המשפט תומכות פחות בלהט"בים מאשר באנשים הטרוסקסואלים. לדוגמה, רבים מבני הזוג מאותו המין נאלצים לצאת למאבק על זכויותיהם הלגיטימיות כגון: הזכות לקצבת שאירים, ירושה או פנסיה של בן הזוג, הזכות לימי מחלה או לימי אבל. בנוסף, להט"בים זקנים חווים לעיתים קרובות אפליה בשירותים סוציאליים, בדיור ובמסגרות לזקנים. הם חוששים מן הצורך להיכנס למסגרת מוסדית, מכך שיצטרכו לחזור לארון או שלא יוכלו להשתלב במסגרת.
בישראל

גם בישראל קיים ידע דל למדי לגבי אוכלוסיית הלהט"בית המזדקנת. שני המחקרים הראשונים שעסקו במשמעות ההזדקנות עבור אוכלוסייה זו התפרסמו ב-2011. ממצאי מחקרים אלה עולים בקנה אחד עם הספרות המקצועית בתחום, אשר הוצגה לעיל .
במחקר אחד, נמצא כי חוויית ההזדקנות של גברים הומואים ונשים לסביות בישראל מורכבת, ומשמעה לחיות תחת מעטפת של ניגודים, בין שני קצוות: בין דיכוי לבין שחרור. מחד, הם חווים דיכוי משולש (גילנות, הומופוביה והומופוביה מופנמת) כפי שמתואר לעיל. מאידך, חווים שחרור מהמאבקים בכל הנוגע לביטוי הנטייה המינית ושחרור מדפוסי הבדידות והדיכאון המתקיימים אצל אלה שלא צברו את ניסיון החיים ההומוסקסואלי בגיל צעיר יותר. דווקא אלה שנאלצו כל החיים להתמודד עם דיכוי ועם המסע הארוך אל קבלה עצמית, פיתחו כישורי התמודדות טובה והעידו על ההזדקנות כתקופת חיים טובה של השלמה עם הזהות המינית וקבלה עצמית מלאה.
במחקר אחר על גברים הומואים ישראלים בני 72–80, נמצא כי מערכת זוגית חד-מינית מהווה מקור מרכזי להפגת תחושת הבדידות, להקניית תחושת ביטחון ושייכות. בנוסף, נמצא כי מערכת היחסים עם "קבוצת השווים", קרי בעלי שני המאפיינים גם יחד- זקנה והומוסקסואליות, מתוארת כיחסים קרובים המספקים חוויה של אכפתיות ודאגה, רשת תמיכה חברתית ותחושת שייכות, ומהווה תחליף ליחסים משפחתיים.
במחקר עדכני, נמצא כי להט"בים זקנים חווים קושי חברתי רב יותר מאשר בני גילם בכלל האוכלוסייה. נמצא כי הם חוששים לפנות לשירותי בריאות ורווחה בשל יחס עוין, חוסר מודעות וידע בקרב נותני השירותים לצרכים הייחודים להם ולקשיהם, והעדר בשירותים מותאמים. לכן, ניכר הצורך בפיתוח או בהתאמה של שירותים חברתיים לזקנים להט"בים, והצורך במסגרות מגורים ייעודיות בגלל התפיסה הטרו-נורמטיביות של מסגרות רגילות לזקנים. כמו כן, ניכר הצורך בהכשרתם של אנשי מקצוע בשירותי הבריאות והרווחה.
ריריות

ערך זה עוסק בקבוצת פרוטיסטים דמויי אמבה. אם התכוונתם למשמעויות אחרות, ראו .
| ריריות |
| --- | --- |

מיון מדעי
על־ממלכה:: איקריוטיים
ממלכה:: פרוטיסטים
מערכה:: Amoebozoa
תת־מערכה:: ריריות
שם מדעי
 Mycetozoa
ריריות (שם מדעי: Mycetozoa, הלחם של המילים ביוונית מיקו – פטריה, וזואה – חיה) הן יצורים דמויי-אמבה המשתייכים לממלכת הפרוטיסטים. הקבוצה נחלקת לריריות תאיות (Acrasiomycota) וריריות פלסמודיות (Myxomycota).
סיווג

היות שבקבוצה יש מאפיינים של פטריות (נבגים) כמו גם של בעלי חיים (תנועה), היה קושי לסווג אותה והיא זכתה למספר סיווגים עד שנקבע הסיווג המקובל היום. בעבר השתייכה קבוצה זו לחד-תאיים וכונתה "בעלי חיים דמויי צמחים" או פרוטוזואה. חוקרים אחרים ראו בה קרובת משפחה של הפטריה, ואי לכך כונתה "פטריריות" שם שהציע ניסן בנימיני שחקר את הקבוצה רבות. כיום מקובל לסווג אותה כקבוצה ייחודית – slime molds – 'עובש רירי' או 'מיקטוזואה.
מחזור החיים

תאי הריריות זוחלים על חלקי צמחים נרקבים, כגון קליפות עץ או עלים שנשרו. בדומה לאמבות אמיתיות, הם טורפים פגוציטיים; הם בולעים חיידקים, שמרים, נבגים ואורגניזמים שונים.
כשחומרי ההזנה נדירים והתאים רעבים, רבים מהם מתקבצים יחד ויוצרים גוש רירי. סך התכווצויותיהם של התאים הבודדים מניע את הגוש כולו, וכך הוא נודד למקום חדש, שהתנאים השוררים בו נוחים יותר לגדילה. בתהליך, מתמיינים חלק מהתאים לתפקידים שונים: חלק הופכים לתאי זקיף השומרים על האורגניזם ובולעים חיידקים ומזיקים, אחרים יתמיינו בסוף התהליך לגבעול שעליו ניצב גוף הפרי או המנבג, העשוי מיתר התאים שלא התמיינו קודם. נבג שהשתחרר והתיישב על משטח חמים ולח, נובט והופך לתא דמוי-אמבה.
בקרב הריריות נפוצה רבייה זוויגית באמצעות גמטות.
תפוצה

ריריות הן קוסמופוליטיות בתפוצתן. מרביתן שוכנות באזורים טרופיים, ופוחתות ככל שמתרחקים מהם, אך ניתן למוצאן אפילו באזור הארקטי והאנטארקטי, ואף במדבר אטקמה היבש במיוחד בצ'ילה. בישראל מוכרים כ-80 מינים.
במחקר

ריריות נחקרו לשם ייצור של תרכובות אורגניות יוצאות דופן, כולל פיגמנטים, אנטיביוטיקה ותרופות אנטי-סרטניות. עד 2022, יותר מ-100 פיגמנטים בודדו מריריות. הוצע כי הפיגמנטים הרבים הצהובים-אדומים עשויים להיות שימושיים בקוסמטיקה. כ-42% מהחולים עם נזלת אלרגית עונתית הגיבו לנבגי מיקסוגסטריים, כך שהנבגים עשויים לתרום באופן משמעותי כאלרגנים הנישאים באוויר.
ריריות חולקות קווי דמיון עם מערכות עצביות בבעלי חיים. הממברנות של ריריות וגם של תאים עצביים מכילים אתרי קולטנים, שמשנים את התכונות החשמליות של הממברנה כשהיא נקשרת. לכן, כמה מחקרים על האבולוציה המוקדמת של מערכות עצביות של בעלי חיים נוצרו בהשראת ריריות. מחקרים אף הראו שלאורגניזם יש יכולת ללמוד ולחזות תנאים לא נוחים תקופתיים בניסויי מעבדה. במחקר אפשרו לריריות להגיע למזון רק כאשר נעו על פני משטח שהכיל קפאין או כינין, חומרים שהרירית נרתעת מהם אך הם אינם רעילים לה. לאחר כמה פעמים הרירית למדה לנוע לעבר המזון ללא רתיעה.
ביומימטיקה: אלגוריתם ריריות הוא אלגוריתם היוריסטי לפתרון בעיות המבוסס על ההתנהגות של ריריות בזמן שהן זורמות בחיפוש אחר מזון. זוהי דרך פשוטה, יעילה וגמישה לפתרון בעיות אופטימיזציה, כגון מציאת הנתיב הקצר ביותר בין צמתים ברשת.
חקר החלל: המבנה החוטי של P. polycephalum היוצר רשת למקורות מזון, דומה למבנה חוטי גלקסיות בקנה מידה גדול של היקום. תצפית זו הובילה אסטרונומים להשתמש בסימולציות המבוססות על תנועת פטריריות לשם לחיפוש אחר חומר אפל.
הערות שוליים

↑  ההבדל בין פטריות לפטריריות, באתר מן השדה, ‏2013-11-21
↑  ריריות אלטרואיסטיות, חקלאיות ורמאיות, באתר מכון דוידסון לחינוך מדעי, ‏2023-12-31
↑  Facebook, www.facebook.com
↑  ללמוד בלי מערכת עצבים, באתר מכון דוידסון לחינוך מדעי, ‏2016-05-17
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558135105171  GND: 4179723-1  LCCN: sh85089454  NKC: ph114674 
ריריות תוקפות פטריות (ככל הנראה אורגניזם אחד או לכל היותר שניים).
סיפורי כתם שמש

| --- | --- |
 סוגה:  ילדים
 יוצרים:  David Kirk 
 מדבבים:  קרולי לרסון, סקוט בודן, רוברט נורמן סמית, מישטל אייזנר, רבקה ברנר ואוסטין די יוליו
 מדבבים בעברית:  חגית דסברג, ינון כהן, דור צויגנבום, תובל שפיר, שירה נאור ומאי יעקובסון
 ארץ מקור:  קנדה קנדה בריטניה בריטניה ארצות הברית ארצות הברית
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  3
 מספר פרקים:  44
 הפקה
 חברת הפקה:  Nelvana, AbsoluteDigital Pictures ו-Callaway Arts & Entertainment
 אורך פרק:  23 דקות (מורכב משני פרקים משניים)
 שידור
 רשת שידור:  CBS (קנדה) ניק ג'וניור (ארצות הברית)
 רשת שידור בישראל:  ערוץ הופ!
 תקופת שידור מקורית:  7 בספטמבר 2004 – 9 באוגוסט 2009
 תקופת שידור בישראל:  2007 – 2015
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
סיפורי כתם שמש (באנגלית: Miss Spider's Sunny Patch Friends - חברי הסאני פאץ' של גברת עכביש) היא סדרת טלוויזיה קנדית-בריטית-אמריקאית בהנפשה ממוחשבת לילדים שנוצרה בידי חברות האנימציה Nelvana, AbsoluteDigital Pictures ו-Callaway Arts & Entertainment. בקנדה הסדרה שודרה ב-CBS, בארצות הברית הסדרה שודרה בערוץ ניק ג'וניור בשנת 2004, ובישראל בעברית בשנת 2007 בערוץ הופ!. הסדרה בת 3 עונות ו-44 פרקים באורך 23 דקות כלומר שני פרקים.
בהשראת הסדרה יצא סרט שגם דובב לעברית בשם "סיפורי כתם שמש: של מי הביצה הזאת?".
שיר הפתיחה בדיבוב העברי בוצע על ידי מאיה ממן.
עלילה

פלורה היא עכבישה צהובה. בכל פרק היא, ילדיה וחבריה עוברים הרפתקה.
דמויות

פלורה (Miss Spider): עכבישה צהובה, הדמות המרכזית בתוכנית.
מיקי (Squirt): עכביש ירוק, אוהב לגלוש באינטרנט.
מישקה (Holley): עכבישה כתומה, בעלה של פלורה, מנגנת בגיטרה.
בייגל (Spinner): עכביש צהוב, ממושקף וחכם.
דרגון (Dragon): זכר שפירית סגול, חולם להצטרף לקבוצת השפריות המעופפות.
שימר (Shimmer): חיפושית ורודה, אוהבת ללכת לאחו כדי לשתות צוף מפרחים.
ישנן עוד דמויות בתוכנית.
מדבבים

הדיבוב העברי הופק על ידי ענבר שטגר עזרא ובוים על ידי אורלי קטן.
| שם הדמות | מדבב\ת באנגלית | מדבב\ת בעברית |
| --- | --- | --- |
| פלורה | קרולי לרסון | חגית דסברג |
| מיקי | סקוט בודן | ינון כהן |
| מישקה | רוברט נורמן סמית | דור צויגנבום |
| דרגון | מיטשל אייזנר | תובל שפיר |
| שימר | רבקה ברנר | שירה נאור |
| בייגל | אוסטין די יוליו | מאי יעקובסון |
מנור (סדרת טלוויזיה)

מנור (באנגלית: Manon) היא סדרת טלוויזיה מונפשת צרפתית - קנדית - סינגפורית - הונג קונגית לילדים שנוצרה על ידי כמה חברות אנימציה, הסדרה מבוססת על הדמות מהמגזין הצרפתי "Toupie", בצרפת הסדרה שודרה ב - Ici Radio-Canada Télé, בישראל הסדרה שודרה בערוץ הופ! ואז בערוץ לולי ומאוחר יותר בערוץ WIZ!, הסדרה בת עונה אחת ו - 52 פרקים באורך 15 דקות.
שיר הפתיחה בוצע על ידי טליה ברקאי והשירים על ידי אורנה כץ.
| --- | --- |

 מבוסס על:  דמות ממגזין
 סוגה:  ילדים
 מדבבים:  שרה קמאצ'ו, תור בישופיות, קלאודיה בסו ועוד
 מדבבים בעברית:  לורה שופוב, עמית יוסוביץ', איילת גל ועוד
 ארץ מקור:  צרפת צרפת   קנדה קנדה   סינגפור סינגפור   הונג קונג הונג קונג
 שפות:  צרפתית (דובבה לשפות נוספות מבניהן עברית)
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  52
 הפקה
 אורך פרק:  15 דקות
 שידור
 רשת שידור:  Ici Radio-Canada Télé
 רשת שידור בישראל:  ערוץ הופ!   ערוץ לולי   WIZ!
 תקופת שידור בישראל:  2009 – 2017
עלילה

מנור הילדה גרה בחווה, בכל פרק היא וחבריה החיות חווים הרתפקאות ולומדים מה משמעותה של חברות, בסוף כל פרק ישנו שיר בנושא עליו דיבר הפרק.
דמויות

מנור (Manon): ילדה לבושה בחולצה שחורה, הדמות הראשית בתוכנית.
בינגו (Bingo): כלבתה של מנור, חביב ביותר למלבה.
מלבה (Melba): חתולתה של מנור, השקולה ביותר.
תלמה (Alma): פרה חומה - לבנה, לפי הפרק השלישי (הסיוט של תלמה) נראה כי היא מפחדת שתפוחים יתקפו אותה.
באז (Baz): חמור אפור, מרגיש די מגושם בדברים שהוא עושה.
טאליו (Pedro): ברווז כחול, אובססיבי לשמור על בריכתו נקייה בחורף.
דנדי (Dandy): אווזה בעלת תשעה אפרוחים אשר בוקעים בפרק השני (ביצים למלבה).
מדבבים

הדיבוב העברי הופק על ידי יונית עוזרי מנחם ובוים על ידי עמי מנדלמן.
| שם הדמות | מדבב\ת בשפת המקור | מדבב\ת בעברית |
| --- | --- | --- |
| מנור | שרה קמאצ'ו | לורה שופוב |
| בינגו | תור בישופיות | עמית יוסוביץ' |
| מלבה | קלאודיה בסו | איילת גל |
| תלמה | ??? | אורנה כץ |
| באז | ??? | עמי מנדלמן |
| פדרו | ??? | עמי מנדלמן |
| דנדי | ??? | טליה ברקאי |
יין

ערך זה עוסק במשקה משכר. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
משתה יין באיראן; ציור קיר מהמאה ה-17 בארמון צ'הל סותון באספהאן
יין הוא משקה משכר המיוצר מענבים. היין נוצר בעת תסיסה אלכוהולית של תירוש, כאשר הסוכר מומר בתהליך מטבולי על ידי שמרים לאתנול (המכונה כוהל או אלכוהול) ולפחמן דו-חמצני.
תהליך ייצור היין היה קיים עוד בימי קדם, כאשר התברר כי מיץ או פרי עוברים תהליך שבסופו נוצר משקה משכר. מאז ימי קדם יש ליין התייחסות רבה בתרבות האנושית. פעמים רבות יש ליין תפקיד באירועים חברתיים ובאירועים דתיים. בדומה למשקאות חריפים אחרים, את היין נהוג להגיש בכוס יין. שתייה מרובה של יין גורמת לשכרות ועליצות בטווח הקצר, אך בטווח הארוך צריכת אלכוהול מוגזמת עלולה לגרום לנזקים בריאותיים. עם זאת, בשתייה מתונה, מועיל היין האדום במניעת מחלות לב.
הגדרה

אף על פי שניתן לייצר יין לא רק מענבים, אלא גם מפירות וירקות אחרים ואף מפרחים מסוימים ומרכיבים שונים רבים, המילה "יין" לבדה משמעה תמיד יין ענבים.
יין שאינו מכיל ענבים נקרא בדרך כלל שיכר (לדוגמה: שיכר רימונים, הדסים, פסיפלורה וכו'). או שיצוין ממה מורכב היין (למשל, יין שזיפים). באיחוד האירופי החוק מגביל את השימוש במילה "יין" רק ליין שמיוצר מענבים, אך מתיר להוסיף לו 59 מרכיבים, בהם מים, חיידקי חלב, ג'לטין ועוד. גם בארצות הברית מתירים להוסיף מרכיבים נוספים ליין. בעל המלאכה המייצר יין מכונה "יינן". ברוב המדינות אם לא בכולן, אין היינן מחויב לפרט מרכיבים נוספים שהכניס ליין, מלבד החומר המשמר – גופרית דו-חמצנית.
ליקר הוא משקה אלכוהולי סוכרי ובעל אחוזי אתנול גבוהים יותר בהשוואה ליין או לשיכר. מפיקים אותו מפירות ומירקות שונים, כגון תותים, דובדבנים או מנטה, באמצעות השריה באלכוהול ומיצוי טעמים ולא על ידי התססת הסוכרים.
היסטוריה

הממצאים הארכאולוגיים העתיקים ביותר שמעידים על ייצור יין נמצאו בשולאברי, גאורגיה; כדים עשויי-חרס לשמירת יין, שנמצאו באתר זה, מתוארכים כבני 8,000 שנה. בדיקות ביוכימיות הוכיחו, שליין שנשמר בכלים אלה נוספו בכוונה חומרים אנטי-בקטריאליים טבעיים, כדי שהיין יישמר לזמן ארוך יותר.
כלי חרס עתיקים, שמעידים על ייצור יין, נמצאו בהרי זגרוס שבאיראן, ומתוארכים לשנת 5,400 לפנה"ס (בני 7,400 שנה). לתגלית חשיבות רבה לאור העובדה שבאזור זה מעולם לא גידלו גפנים, אלא בעיקר חיטה ושעורה (המשמשות לייצור בירה) דבר המלמד על כך שהיין היה סחורה עוברת לסוחר באותם ימים. כלי חרס עתיקים עבור יין נמצאו גם בבבל, גילם כ-5,500 שנה. כל התאריכים שלעיל מבוססים על בדיקות שערך צוות המעבדה במוזיאון של אוניברסיטת פנסילבניה.
ביוני 2024 דווח על יין לבן בן כ-2,000 שנה, ממוצא אנדלוסי, והוא היין העתיק ביותר שהתגלה אי פעם במצב נוזלי. היין התגלה בכד שנמצא במבנה קבורה רומי בקרמונה שבספרד.
היסטוריה > מצרים העתיקה

ליין היה גם תפקיד חשוב בחיים הפולחניים במצרים העתיקה. למרות שגם במצרים לא גדלו הגפנים, המצרים ביססו את תעשיית היין שלהם כבר בתחילת תקופת הברונזה על ענבים אשר יובאו מכנען. ציורים המתארים ייצור יין נמצאו על קירותיהם של קברי הפרעונים וברשימת המנחות שהוגשו למת נמצאו כדי יין אשר יוצרו ללא ספק בדלתה של הנילוס.
היסטוריה > ביוון ורומא

היוונים והרומאים אהבו לשתות יין, ואף סגדו לאל מיוחד אשר היה אחראי על משקה זה: דיוניסוס (בגרסה הרומית: בכחוס), אשר פולחנו (חגיגות הדיוניסיה) עורר התלהבות גדולה והמוניות ("בכחנליות"). עם כיבוש ארץ ישראל על ידי הרומאים יכלו לעסוק בהרכבת גפנים. הם מרחו אספלט או זפת שנכרה בים המלח על מקום ההרכבה או על גדם של ענף שנכרת וכך מנעו צמיחת טחב ופטריות.
בתקופת האימפריות הללו התפשטה הכנת היין לכל אירופה ועם השנים הפכה לתעשייה המפותחת אותה אנו מכירים כיום.
היסטוריה > היסטוריה של היין בארץ ישראל

גידול הגפנים היה תמיד חלק בלתי נפרד מההיסטוריה של ארץ ישראל, באגן הים התיכון המזרחי נפוצה הגפן כבר בתקופת הברונזה. הכרם הראשון, כמו גם השכרות הראשונה, מיוחסים בתורה לנח: "וַיָּחֶל נֹחַ אִישׁ הָאֲדָמָה וַיִּטַּע כָּרֶם. וַיֵּשְׁתְּ מִן הַיַּיִן וַיִּשְׁכָּר וַיִּתְגַּל בְּתוֹךְ אָהֳלֹה" (בראשית, ט', כ'–כ"א).
העברים הקדמונים נהגו לשתות יין בעת שמחה, אך גם השתמשו בו בטקסים דתיים: בימי בית המקדש היין היה ננסך על גבי מזבח העולה בשעת הקרבת הקורבנות. על כן היין מתואר במשל יותם בתנ"ך כמשקה "הַמְשַׂמֵּחַ אֱלֹהִים וַאֲנָשִׁים" (שופטים, ט', י"ג).
במהלך השנים הפכה הגפן לסמל ארצישראלי. הגפן נחשבת לאחד משבעת המינים שנתברכה בהם הארץ. סגנון הבניה החד קומתי שטוח הגג אפשר לבעלי הבתים לנטוע גפן אשר השתרגה על סככה שנבנתה על הגג ויצר צל נעים ופרקטי, רבים בארץ התנסו בהכנת יינות ביתיים מהפירות אותם גידלו. גתות לדריכת ענבים המעידות על כרמים גדולים הן תגליות ארכאולוגיות שכיחות בישראל בכל תקופה שהיא. גתות רבות מתקופת בית המקדש פרושות בדרום הארץ, ידוע על גת מהתקופה ההלניסטית בצפון תל אביב, גת מהתקופה הביזנטית בלוד ובראשון לציון ועוד.
לאחר הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל, במאה השביעית, הצטמצמה תעשיית ייצור היין בארץ ישראל, בשל התנגדות האסלאם לשתיין יין (ראו לקמן). כרמים רבים נעקרו, ובמקומם ניטעו כרמי זיתים. אולם, על אף זאת, למעשה המשיכה הפקת יין עד לתקופה הממלוכית.
בתקופה החדשה של היישוב, החל מאמצע המאה ה-19, שימשה הגפן כענף חקלאי חשוב במושבות של הברון רוטשילד וחברת פיק"א, לא בשל איזשהו יתרון כלכלי, שכן ענפי חקלאות אחרים היו דחופים יותר לכלכלת היישוב, אלא בשל יתרון תדמיתי שעזר לקשר בין יהדות אירופה העשירה והתורמת[דרושה הבהרה] לבין העשייה הציונית להפרחת השממה. ב־1870, עם ייסוד מקוה ישראל, הוחל בגידול מסודר של גפנים וייצור יין במפעלים. כעשרים שנה מאוחר יותר נבנו יקבים שפעלו בשיטות צרפתיות במושבות הברון ראשון לציון וזכרון יעקב. מפתיחת היקבים ועד מלחמת העולם הראשונה הפך היין למוצר החקלאי המוביל של היישוב היהודי בארץ ישראל. לאחר קום המדינה, הוגדל השטח שהוקצה לכרמים, וליקבים הוותיקים ששוכללו התווספו גם יקבים חדשים בבנימינה, פתח תקווה ומקוה ישראל.
זני גפנים

לרוב מיוצר היין מזן אחד או יותר של המין האירופאי וִיטִיס וִינִיפֶרַה. על פי תקן היין הישראלי, כאשר היין מכיל יותר מ־85% עסיס של אחד הזנים האלה (למשל פינו נואר, זינפנדל או שרדונה) הוא נקרא יין "זני", כלומר ייחשב עשוי כולו מאותו הזן שמייצג 85%. זאת לעומת יֵין מִמְסָךְ, המכונה גם בלנד, כלומר יין "מעורב" שמורכב ממספר זני ענבים. בארצות הברית למשל, התקן עומד על 75% בלבד מזן מסוים.
יש מגוון אדיר של זני ענבים מהמין ויטיס ויניפרה בעולם. ישנם זנים שידועים כ"זנים בין-לאומיים" והם מייצגים כ-10–20 מהזנים הנטועים ביותר בעולם (למשל סוביניון בלאן, שרדונה, מרלו או קברנה סוביניון). לעומתם ישנו מגוון גדול של זני מורשת, או זנים ילידיים שהם זני ענבים בדרך כלל פחות מוכרים שמאפניינים אזורים, מחוזות או מדינות שונות בעולם (למשל טרביאנו ד'אברוצו וברברה באיטליה, או אסירטיקו ורודיטיס ביוון).
ניתן גם לייצר יין מגפן מהמין ויטיס לַברוּסקַה או תערובות שלו עם מינים אחרים. ויטיס לברוסקה, ויטיס רופסטריס, ויטיס רוטונדיפוליה וויטיס ריפאריה הם מינים שמוצאם מצפון אמריקה ומשמשים בעיקר למאכל, אך לפעמים גם לייצור יין. ברם חשיבותם העיקרית של המינים האמריקאים לתעשיית היין בשמשם ככנות הרכבה לגפן האירופית (המין ויניפרה – הרוכב). בכך הם מקנים לגפן האירופית עמידות לכנימת הפילוקסרה, מזיק הפוגע בשורשים וגרם להשמדתם הכמעט מוחלטת של כרמי אירופה בסוף המאה ה-19.
אזורי ייצור יין

ענבי יין גדלים לרוב בין קו רוחב 30–50 מעלות צפון ל-30–40 מעלות דרום. אזור היין הדרומי ביותר בעולם נמצא באי הדרומי של ניו זילנד סמוך לקו רוחב 45 מעלות דרום.
בשנת 2011, חמש יצרניות היין הגדולות ביותר היו צרפת, איטליה, ספרד, ארצות הברית וסין.
בישראל נפוץ גידול גפני יין ברמת הגולן, בגליל העליון, בשפלה, בהרי יהודה, בשומרון, ברמת ערד ולאחרונה גם באזורים מסוימים בהר הנגב.
יין אזורי

טעמו של היין תלוי לא רק בסוג העינב אלא גם בסוג האדמה והאקלים בו הוא גדל. לאורך ההיסטוריה נודעו יינות בשמות המציינים את מחוז מוצאם ולעיתים גם את סגנונם: בורדו, ריוחה, קיאנטי, קוניאק ושמפניה כולם שמות סוגי יין המשקפים את היין הפופולרי ביותר המיוצר באזור על שמו הם נקראים.
קטלוג יין בצורה זו, המקובל בעיקר באירופה, מאפשר לדעת את מוצאו של היין ואף את סוגי הענבים מהם הוא מורכב ושיטת הייצור שלו. בשאר העולם נהוג פשוט לציין את סוגי הענבים המרכיבים את היין.
בציר ושיטות סיווג יין אחרות

מקובל לסווג יין על פי שנת הבציר שלו כיוון שלרוב הוא מיוצר מענבים שנבצרו באותה השנה. יינות רבים משתבחים ככל שחולף הזמן מה שמביא חובבי יין לשמור ולנצור בקבוקים מתקופות בציר הנחשבות למשובחות. תקופות בהם המינון בין ימי שמש לימי גשם, בשלות הענבים בבצירתם ומוכנות האדמה נמצאים במצבם האופטימלי, ידועות באיכות היין שמופק בהן וכן במחירו המרקיע שחקים בשל כך.
רבים סוברים שיינות אדומים יתיישנו טוב יותר ולאורך זמן ארוך יותר מאשר יינות לבנים וזאת בשל ריכוז טאנין גבוה יותר בענבים האדומים. אין זה נכון. קיימים יינות לבנים רבים, בעיקר יינות קינוח, שיכולת ההתיישנות שלהם גבוהה מזו של יינות אדומים. מה שמגן על יינות לבנים אלה ושומר עליהם לאורך זמן, הוא לרוב ריכוז חומצה או סוכר – או שילוב שלהם – שמונע את ההתפרקות שלהם.
הטאנין שביינות האדומים מקנה להם עפיצות – תחושת יובש או חספוס בפה אחרי הלגימה. תחושה זו קיימת גם ביינות לבנים מסוימים, בעיקר כאלה שבהם ריכוז החומצה יחסית גבוה.
כמו רוב היינות האדומים שנמכרים כיום בעולם, רוב היינות הלבנים מומלצים לשתייה לא יאוחר משנתיים ימים לאחר הבציר. יינות רוזה מקובל לשתות בשנת הבציר עצמה, או לכל היותר שנה לאחר מכך.
כוס יין אדום
כוס יין לבן