stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דפי אלטבב
הערות שוליים

↑  תוכניית הפסטיבל
↑  ברושור על היצירה
↑  תוכניית הפסטיבל בנאפולי
1 2  וידאו מתוך היצירה בפייסבוק של סוזן דלל
1 2  רותי זוארץ, ‏לרקוד היא אמרה: דפי אלטבב לא מחזיקה מעצמה סיפור הצלחה, באתר מעריב אונליין, 5 בנובמבר 2015
1 2  דפי אלטבב - Its Now. Its Never, באתר הבמה
↑  מידע על ההזמנה, באתר של דפי אלטבב
1 2  הוכרזו הזוכים בפרסי שרת התרבות והספורט במחול אמנותי לשנת 2018, באתר משרד התרבות והספורט, ‏31 בדצמבר 2018
↑  מתוך אחד ממפגשי הקבוצה, ומופע מקוון
↑  מתוך סדנת זום עם הקבוצה
↑  קטע מתוך סדנה מקוונת לאוהבי מחול מגיל 50 ומעלה
1 2  SOON WE'LL MAKE LOTS OF LOVE (Interview-Trailer), youtube
↑  טריילר היצירה, באתר vimeo
↑  ענת זכריה, בסופו של דבר, זה אני, באתר הבמה, ‏31 ביולי 2022
↑  נירה פרי, ״It all comes down to me"-דפי אלטבב, באתר סלונה, ‏14 בספטמבר 2023
↑  נירה פרי, 'בסופו של דבר, זה אני'-מופע חדש של להקת דפי אלטבב, באתר סלונה, ‏27 ביולי 2022
↑  טריילר היצירה, באתר vimeo
↑  אליזבת גריין, Emory Dance Company Features Provoking, Vulnerable New Works, the emory wheel, ‏3 בדצמבר 2019
↑  טריילר היצירה, באתר vimeo
↑  עמוד היצירה It's Now. It's Never, באתר Dafi Altabeb Choreographer
↑  The Dafi Dance Group Tours India, שגרירות ישראל בהודו, ‏27 במרץ 2017
↑  חגית פלג רותם, ‏דפי קופצת מהגג: כוריאוגרפית אופטימית בימים פסימיים במיוחד, באתר גלובס, 31 ביולי 2014
↑  עמוד היצירה In-Dependent, באתר Dafi Altabeb Choreographer
↑  טריילר היצירה, באתר vimeo
↑  גבי אלדור, הרמת מסך 2012, באתר יומני מחול רות אשל
↑  מרב יודילוביץ', "הרמת מסך": 11 בכורות חדשות, באתר ynet, 17 באוקטובר 2012
↑  חגית פלג-רותם, ‏מחוללים תרבות: כוריאוגרפים צעירים יציגו את יצירותיהם במופע "הרמת מסך", באתר גלובס, 13 בנובמבר 2012
↑  טריילר היצירה, באתר youtube
↑  עמוד היצירה Sensitivity To Heat, באתר Dafi Altabeb Choreographer
↑  וידאו של היצירה עזרת נשים, באתר youtube
↑  עזרת נשים - דפי אלטבב, באתר הבמה
↑  מתוך בחירה שנייה מאת דפי אלטבב, באתר ערוץ ה-youtube של עמותת הכוריאוגרפים
1 2  דפי אלטבב להופעות בסין, באתר הבמה, ‏26 באפריל 2010
↑  מתוך מתחת לשטיח מאת דפי אלטבב, באתר ערוץ ה-youtube של עמותת הכוריאוגרפים
↑  אלעד סמורזיק, גלריה, "מתחת לשטיח" של דפי אלטבב: דירה להכיר, באתר הארץ, 25 באוגוסט 2010
↑  20 שנה לפרויקט "הרמת מסך", באתר ynet, 13 באוקטובר 2009
↑  חגיגות 20 שנה לפסטיבל "הרמת מסך", באתר nrg‏, 13 באוקטובר 2009
↑  ענבל דרור, מציאות שורטת: דפי אלטבב מציגה את "מטריצה", באתר nrg‏, 20 באוגוסט 2009
↑  מטריצה מאת דפי אלטבב, באתר ערוץ ה-youtube של עמותת הכוריאוגרפים
↑  הניה רוטנברג, גוונים במחול 2009, מחול עכשיו 16, דצמבר 2009, עמ' 35-57
↑  גוונים במחול 2009, באתר הבמה, ‏18 בפברואר 2009
↑  גוונים במחול 2009 - גוונים 3, באתר ריקוד
↑  לגרד את הקצוות מאת דפי אלטבב, באתר ערוץ ה-youtube של עמותת הכוריאוגרפים
↑  טריילר היצירה, באתר youtube
↑  פורסמו שמות הזוכים בפרסי שרת התרבות והספורט במחול אמנותי לשנת 2012, באתר ערב רב, ‏28 לינואר 2013
↑  פרס שרת התרבות ליוצרים צעירים, באתר הבמה, ‏4 בפברואר 2013
↑  הוכרזו זוכי פרסי שרת התרבות למחול, באתר הבמה, ‏9 בנובמבר 2016
↑   יאיר אשכנזי, אוהד נהרין, ענבל פינטו ואבשלום פולק בין זוכי פרסי שרת התרבות למחול, באתר הארץ, 8 בנובמבר 2016
↑  הוכרזו זוכי פרס רוזנבלום 2014, באתר הבמה, ‏9 ביוני 2014
הגשרים של מחוז מדיסון

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  רוברט ג'יימס וולר
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1992
 מספר עמודים:  144
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת מודן
 תאריך:  1993
 תרגום:  נעמי כרמל, שרה פרידמן
 סדרה
 הספר הבא:  A Thousand Country Roads 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001259087
 
הגשרים של מחוז מדיסון (אנגלית: The Bridges of Madison County) הוא ספר מאת רוברט ג'יימס וולר (Waller) משנת 1992, העוסק ברומן בין צלם-כתב ואשת איכר ממחוז מדיסון, איווה. הספר זכה להצלחה עצומה, עם למעלה מ-50 מיליון עותקים שנמכרו. בשנת 2002 פרסם את הספר אלף דרכים כפריות (אנ').
הספר פותח בהצגת מפגש אמיתי כביכול של הסופר עם ילדי גיבורת הסיפור, פרנצ'סקה ג'ונסון (Johnson), שבו הם מציגים בפניו את המסמכים המתעדים את אשר אירע. למרות הפתיחה הריאלית כביכול של הספר, הסיפור הוא פרי רוחו של הסופר, ולא מתעד מאורעות אמיתיים.
צלם-סופר בשם רוברט קינקייד (Kincaid), נוסע למחוז מדיסון באיווה על מנת לסקר ולצלם את שבעת הגשרים המקורים שבמחוז עבור הנשיונל ג'יאוגרפיק. קינקייד עצמו מתגורר במדינת וושינגטון, והוא אדם בודד ללא בני משפחה. בדרכו הוא נעצר לבקש הכוונה מפרנצ'סקה ג'ונסון, אשה ממוצא איטלקי. בין השניים מתפתח רומן קצר, בן ארבעה ימים המסתיים בפרידה מתוך הבנה כי מחויבותה של פרנצ'סקה למשפחתה גוברת על אהבתה לרוברט. הספר מתעד את המשך אהבתם לאורך השנים של השניים למרות הניתוק הארוך, ומסתיים במותה של פרנצ'סקה וגילוי הרומן על ידי ילדיה.
סרטים ומחזות המבוססים על הספר

סרט בשם זהה משנת 1995 מבוסס על הספר, בכיכובם של מריל סטריפ וקלינט איסטווד. מחזמר המבוסס על הספר הוצג בברודוויי ב-2014.
הערות שוליים

↑  http://www.smh.com.au/entertainment/books/wellread-fictions-big-sensations-20140123-319pz.html
↑  אורית הראל, במילים פשוטות: אין כמו עורך טוב, באתר nrg‏, 12 באפריל 2002
דיפה מהטה

| --- | --- |

 לידה:  1 בינואר 1950 (בת 75) אמריטסר, הודו 
 מדינה:  הודו, קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-1976 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת דלהי  Lady Shri Ram College for Women 
 בן או בת זוג:  פול זלצמן (1973–1983)  דייויד המילטון 
 צאצאים:  Devyani Saltzman 
 פרסים והוקרה:  קצינה במסדר קנדה (2013)  פרס המושל הכללי לאמנויות המופע (2012)  מסדר אונטריו (2013)  שדרת הכוכבים של קנדה (2016) 
 https://www.hamiltonmehta.com
 פרופיל ב-IMDb
 
דיפה מהטה (באנגלית: Deepa Mehta‏; נולדה ב-15 בספטמבר 1950) היא במאית ותסריטאית קולנוע קנדית ילידת הודו, הידועה בעיקר בזכות טרילוגיית האלמנטים שלה, "אש" (1996), "אדמה" (1998) ו"מים"(2005).
הסרט "אדמה" הוגש על ידי הודו בתור המועמד הרשמי לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, ו"מים" היה הסרט הרשמי של קנדה לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, מה שהופך אותו לסרט הקנדי השלישי שאינו בשפה הצרפתית שהוגש באותה קטגוריה. השניים נאחרים היו "כדור בראש" אטילה ברטלאן ב-1990 שהיה בשפה מומצאת ו"Atanarjuat: The Fast Runner" של זכריה קונוק משנת 2001 בשפת האינוקטיטוט.
היא זכתה בפרס ג'יני בשנת 2003 על התסריט של "בוליווד/הוליווד". במאי 2012 קיבלה מהטה את פרס אמנויות הבמה של המושל הכללי על מפעל חיים, הכבוד הגבוה ביותר של קנדה באמנויות הבמה.
ביוגרפיה

מהטה נולדה ב-1950 באמריטסר, פנג'אב ליד הגבול הצבאי של פקיסטן וחוותה על בשרה את ההשפעות שהביאה חלוקת הודו שלוש שנים קודם לכן. "אפילו כשגדלתי באמריטסר, היינו נוסעים כל סוף שבוע ללאהור, אז פשוט גדלתי ליד אנשים שדיברו על זה ללא הרף והרגשתי שזה אחד הדברים הכי נוראיים שהאנשים הללו חוו ".
בילדותה משפחתה עברה לניו דלהי, ואביה עבד כמפיץ סרטים. מאוחר יותר מהטה למדה בבית הספר התיכון לבנות וולהם, פנימייה בדהראדון למרגלות ההימלאיה. היא סיימה את לימודיה במכללת ליידי שרי רם לנשים, באוניברסיטת דלהי עם תואר בפילוסופיה.
מהטה מציינת כיצד התפיסה שלה כלפי סרטים השתנתה ככל שהתבגרה ונחשפה לסוגים שונים של קולנוע, מה שבסופו של דבר השפיע עליה להיות יוצרת סרטים בעצמה. היא מציינת:
"כשגדלתי בדלהי והלכתי לאוניברסיטה בדלהי, נהגתי לצפות בסרטים [הודיים]. גדלתי עם מינון בריא מאוד של קולנוע מסחרי הודי. אבי היה מפיץ סרטים, אז מגיל צעיר מאוד ראיתי קולנוע הודי מסחרי. אבל ברגע שהלכתי לאוניברסיטה, או אפילו את השנה האחרונה שלי בלימודים, באמת התחלתי לראות וליהנות מ-סטיאג'יט ריי ו- ריטוויק גטק והייתה לי חשיפה לקולנוע שאינו הינדי ולקולנוע שאינו הוליוודי. באוניברסיטה, נחשפתי גם לבמאים כמו טריפו וגודאר. הייתה גם חשיפה אינטנסיבית לקולנוע היפני עם במאים כמו אוזו ומיזוגוצ'י".
קריירה

לאחר סיום לימודיה החלה מהטה לעבוד בחברת הפקות שיצרה סרטים דוקומנטריים וחינוכיים עבור ממשלת הודו. במהלך הפקת סרטה התיעודי הארוך הראשון המתמקד בחיי העבודה של כלה ילדה, היא הכירה ונישאה ליוצר הדוקומנטרי הקנדי פול זלצמן,(אנ') שהיה בהודו עבור יצירת סרט. היא היגרה לטורונטו כדי לגור עם בעלה בשנת 1973.
ברגע שהגיעה לקנדה, מהטה וזלצמן יחד עם אחיה דיליפ הקימו את Sunrise Films, חברת הפקות, שהפיקה תחילה סרטים דוקומנטריים אך עברה להפקת טלוויזיה ויצרה את סדרת הטלוויזיה "Spread Your Wings" (1977–1979) העוסקת באמנות ויצירתיות של צעירים מסביב לעולם. בנוסף, מהטה ביימה מספר פרקים של הדרמה של CBC בהפקת זלצמן Danger Bay" (1984–1990)".
מהטה ביימה גם את הסרטים התיעודיים ב-1975 את הסרט "ב-99: דיוקן של לואיז טנדי מרץ'". ב-1986 היא ביימה את הסרט "Travelling Light" המתמקד בעבודתו של אחיה דיליפ כצלם עיתונות. הסרט היה מועמד לשלושה פרסי ג'מיני (אנ'). בשנת 1987, בהתבסס על יצירותיהן של אליס מונרו, סינתיה פלאד ובטי למברט, מהטה הפיקה וביימה את "מרתה, רות ואידי". הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בקאן. בהמשך זכה הסרט בפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה-11 בפירנצה בשנת 1988.
בשנת 1991 היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בבימוי של סרט העלילתי עם "סם ואני" (אנ')סיפור על מערכת היחסים בין ילד הודי-קנדי צעיר לג'נטלמן יהודי מבוגר בשכונת טורונטו בפארקדייל. הסרט היה הסרט בעל התקציב הגבוה ביותר שביימה אישה בקנדה עד אז, כאשר תקציבו היה 11 מיליון דולר. הסרט זכה לציון כבוד בקטגוריית פרס מצלמת הזהב של פסטיבל קאן 1991. הסרט הוקרן בפסיטבל הקולנוע00 בירושלים כאשר מהטה התארחה בפסטיבל.
ב-1994 ביימה את הסרט "קמילה" (אנ') בכיכובן של ברידג'ט פונדה וג'סיקה טנדי.
מהטה ביימה שני פרקים מסדרת הטלוויזיה של ג'ורג' לוקאס "אינדיאנה ג'ונס הצעיר". הפרק הראשון, "בנארס, ינואר 1910", שודר ב-1993. הפרק השני שודר ב-1996 כחלק מסרט טלוויזיה שכותרתו "אינדיאנה ג'ונס הצעיר: מטייל עם אביו".
ב-1996 הקימה חברות הפקות יחד עם בעלה השני בשם Hamilton Mehta Productions.
ב-2002 היא ביימה את "בוליווד/הוליווד"(אנ'), עליו זכתה בפרס ג'יני לתסריט המקורי הטוב ביותר.
מהטה ביימה כמה סרטים באנגלית המתרחשים בקנדה, ביניהם "הרפובליקה של האהבה"(אנ') ב-2003 ו"גן עדן על האדמה"(אנ') ב-2008. גן עדן עוסק באלימות במשפחה ופריטי זינטה גילמה בו את התפקיד הנשי. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2008. בשנת 2008 הפיקה מהטה את הסרט התיעודי "האישה הנשכחת", בבימויו של אחיה דיליפ.
בשנת 2015, מהטה כתבה וביימה את "Beeba Boys"(אנ'). הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2015.
בשנת 2016, מהטה ביימה את סרט הדרמה "אנטומיה של אלימות"(אנ'), החוקר את הסיבות השורשיות שהובילו לאונס ולרצח הקבוצתי בדלהי ב-2012.
ב-29 באוקטובר 2020, טלפילם קנדה הודיעה שסרטה של מהטה "Funny Boy" ייצג את קנדה בפרסי האוסקר לסרט העלילתי הבינלאומי הטוב ביותר. עם זאת, הסרט נפסל על ידי פרסי האוסקר מכיוון שהשילוב שלו של דיאלוג באנגלית, סינהלית וטמילית לא עלה על האחוז הנדרש של דיאלוג לא אנגלי.
קריירה > טרילוגיית האלמנטים

מהטה ידועה בעיקר בשל טרילוגית האלמנטים (אנ') שלה: "אש" (אנ') מ־1996, "אדמה" (אנ') מ-1998 ו"מים" (אנ') מ-2005 עבורם זכתה בביקורות מעולות על הבימוי. כמה שחקנים הודים מפורסמים שעבדו בטרילוגיה זו הם אמיר ח'אן, סימה ביסוואס, שבן אזמי, קולבושן חארבנדה, ג'ון אברהם, ראול קנה, ליסה ריי, ננדיטה דאס ומנורמה.
הסרט "אש" עוקב אחר רומן בין שתי גיסות שנישואיהן חסרי המין מפגישים אותן ברומן לוהט. הסרט עורר מחלוקת עם יציאתו, מכיוון שכמה קבוצות בהודו טענו כי הרומן הלסבי שעומד במרכז הסרט עומד הגד הערך המשפחתי והדתי המסורתי בחברה. הסרט גרר הפגנות בערים ברחבי הודו.מבחינה בינלאומית, הסרט זכה לשבחי הביקורת וזכה בסרט הקנדי הפופולרי ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של ונקובר. זה היה גם הסרט הדרמטי העלילתי הראשון שמהטה כתבה וגם ביימה, דבר בו היא תמשיך לאורך כל הקריירה שלה.
הסרט "אדמה" מתמקד בתקופה שלפני ובמהלך חלוקה הודו ופקיסטן ב-1947, וכיצד נעקרו חייה של משפחה אחת משורשיה על ידי אירוע היסטורי זה. המיקוד המרכזי של "אדמה" נועד להיות על "חלוקת האדמה, אבל היא גם מטפורית - מה המשמעות של המטרובהומי (המולדת) שלנו עבורנו?" הסרט התבסס על היסטוריה המשפחתית של מהטה עצמה כשהוריה ברחו מפקיסטן בשנת 1947, בעוד מהטה עצמה נולדה בפנג'אב ב-1950, לא הרחק מגבול הודו-פקיסטן.
הסרט "מים" הוא על ילדה בת שמונה שהתאלמנה לפתע. בהתאם למסורת של אלמנות, היא נשארת באשראם, שם היא אמורה לגור מכאן ואילך. הסרט, שהיה אמור להצטלם בהודו, הותקף על ידי פונדמנטליסטים הינדים שראו את הסרט כחוסר כבוד ואשר התייחסו לסרטים הקודמים של מהטה והצגתם את התרבות ההינדית.הממשלה האזורית פסלה את ההרשאה שניתנה מהממשלה המרכזית לצלם בעיר הקדושה ואראנאסי. בסופו של דבר ההפקה עברה לסרי לנקה. "מים" פתח את פסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2005 והיה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2006. הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע באילת.
קריירה > ילדי חצות

מהטה ביימה את "ילדי חצות" בעקבות שיתוף פעולה עם סלמן רושדי שחיבר רומן באותו השם.השחקן ההודי אמריקאי סאטיה בהאבה שיחק את התפקיד של סאלם סיני בעוד תפקידים אחרים גולמו על ידי שריה סראן, סימה ביזוואז, שאבאנה עזמי, אנופם קר, סידהרת' נאראיאן, רהול בוס, סוהא עלי חאן, שאהנה גוסואמי ודרשיל ספארי.
הסרט יצא לאקרנים ב-9 בספטמבר 2012 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו והיה מועמד לסרט הקולנוע הטוב ביותר יחד עם 7 מועמדויות נוספות בטקס פרסי המסך הקנדי.
חיים אישיים

ב-1973 בהודו היא הכירה ונישאה ליוצר הקולנוע הקנדי פול זלצמן ממנו התגרשה ב-1983 לבני הזוג יש בת, דוויאני זלצמן, סופרת, אוצרת ומבקרת תרבות.
מהטה נשואה כיום למפיק דייוויד המילטון. אחיה, דיליפ מהטה, הוא צלם עיתונות ובמאי קולנוע.
הערות שוליים

↑  Rahim, Abdur (2014). Canadian Immigration and South Asian Immigrants. ISBN 9781499058741.
↑  "Deepa Metha". Canadian Encyclopedia. נבדק ב-3 ביוני 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Deepa Mehta biography". Governor General's Performing Arts Awards Foundation. נבדק ב-12 בפברואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Canadian Encyclopedia bio". אורכב מ-המקור ב-4 בדצמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Khorana, Sukhmani (1 בינואר 2009). "Maps and movies: talking with Deepa Mehta". Senior Deputy Vice-Chancellor and Deputy Vice-Chancellor (Education) - Papers: 5. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6  Deepa Mehta, www.thecanadianencyclopedia.ca (באנגלית)
↑  "Deepa Mehta at the Canadian Women Film Directors Database".
↑  פסטיבל 1991, באתר Jerusalem Film Festival
↑  Intern (27 ביוני 2012). "A Forbidden Hope". Boston Review (באנגלית). נבדק ב-11 במרץ 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  דיפה מהטה - וואלה! סרטים, באתר וואלה!
↑  בוליווד/הוליווד, באתר Jerusalem Cinematheque – Israel Film Archive
↑  "Toronto to open with 'Demolition'; world premieres for 'Trumbo', 'The Program'". screendaily.com. Screen Daily. נבדק ב-28 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Deepa Mehta movie 'Funny Boy' chosen as Canada's Oscar contender". Global News (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-30 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Naman Ramanchandran (18 בדצמבר 2020). "Canada's Oscar Entry 'Funny Boy' Pulled From International Feature Film Race". Variety. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Catsoulis, Jeannette (28 באפריל 2006). "Movie Review: Water (2005): NYT Critics' Pick". New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  אימי גינזבורג, הודו נגד ההומוסקסואלים, באתר ynet, 4 בנובמבר 2004
↑  אש התשוקה | Fire (1996), באתר third-ear.com
↑  Actress Manorama was bitter about Bollywood shunning her: Deepa Mehta | Bollywood.com News, web.archive.org, ‏2017-10-20
↑  אורון שמיר, עכבר און ליין, מים חיים, באתר הארץ, 5 בנובמבר 2006
↑  מים | Water, באתר third-ear.com
↑  ניב שטנדל, אלמנות לבנות, באתר nrg‏, 16 בנובמבר 2006
↑  נירית אנדרמן, טמאות לכל החיים, באתר הארץ, 1 בנובמבר 2006
↑  בסרט הזה לא היינו - יום יום באילת, באתר www.ereverev.co.il (באנגלית)
↑  "Rushdie visits Mumbai for 'Midnight's Children' film". Movies.indiatimes.com. אורכב מ-המקור ב-14 בינואר 2010. נבדק ב-3 במרץ 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  מימין: דיפה מהטה, סלמן רושדי, על הסט של "ילדי חצות", yes, באתר אפי טריגר - פופ טארטס
↑  תמרה שרייבר, ‏"ילדי חצות" של סלמאן רושדי יעובד לסרט קולנוע, באתר גלובס, 9 בנובמבר 2008
↑  Nolen, Stephanie (15 במאי 2011). "Mehta at midnight". Globe and Mail. אורכב מ-המקור ב-23 במאי 2011. נבדק ב-17 במאי 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Deepa Mehta is rightly being celebrated". Rediff.com. 23 בפברואר 2007. נבדק ב-4 בינואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007432379305171  PLWABN: 9810693946105606  BnF: cb14120668k (data)  CANTIC: a11276368  GND: 132786532  ISNI: 0000 0000 7840 7514  LCCN: n96065172  NLK: KAC201612105  NTA: 181981866  SUDOC: 129546666  Trove: 1454107  VIAF: 55317328   WorldCat (עם VIAF): 55317328
רפי פרסקי

| --- | --- |

רפי פרסקי בהופעה, 1990
 לידה:  29 במרץ 1960 (בן 64) וילנה, ליטא כיום (ברית המועצות אז)
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1988
 שפה מועדפת:  עברית 
 http://www.confia.co.il/RafiPerski
 
רפי (רפאל) פֶּרְסְקי (נולד ב-29 במרץ 1960) הוא זמר ישראלי.
קורות חיים

פרסקי נולד בשנת 1960 בווילנה בירת ליטא, ועלה לישראל עם משפחתו בשנת 1969. אמו עבדה כתופרת, אביו עבד כקבלן צביעה והמשפחה התגוררה בקריית אונו. במהלך שנות השמונים עבד כעוזר טכנאי הקלטות באולפני  "טריטון" והשתתף בהקלטות אלבומיהם של זמרים כמו אריק איינשטיין, יהורם גאון, חוה אלברשטיין, נורית גלרון, גידי גוב, יהודה פוליקר ועפרה חזה. המפנה בקריירה שלו חל בעת שיעקב גלעד שמע את שיריו, והפך למפיק המוזיקלי שלו. אלבומו הראשון, "כמה פעמים ספרת עד עשר", יצא בנובמבר 1989, ובו הוא שר וניגן בגיטרה. באלבום היו 4 להיטים: "מיליון דולר", "כמה פעמים", "פעם בשבוע" ו"טוב לי טוב לי", הוא מכר כעשרים אלף עותקים והגיע למעמד של אלבום זהב.
בספטמבר 1991 הוציא פרסקי את אלבומו השני, "מפתח הלב", גם כן בהפקה מוזיקלית של יעקב גלעד, כשפרסקי כותב ומלחין את כל השירים. האלבום כלל מספר להיטים כמו "דוניה", "טעות אנוש קטנה", "בזמן האחרון" ו"נדנדות", אולם זכה להצלחה פחותה לעומת אלבומו הראשון.
ב-1992 החל לעבוד על אלבום שלישי בהפקת עובד אפרת. שיר אחד שיצא וזכה להצלחה מהעבודה היה "מילים יכולות לרצוח", אך האלבום לא הושלם, ופרסקי נזקק לשלוש שנים נוספות כדי להשלים את אלבומו השלישי.
בשנת 1995 יצא אלבומו השלישי: "סקס, אוכל, כסף, אהבה ושנאה" אותו הפיק מוזיקלית סיימון ויינשטוק, שגם לא הצליח מסחרית. עקב חוסר ההצלחה המסחרית של אלבומיו השני והשלישי, פרש פרסקי למספר שנים מפעילות מוזיקלית ועסק בנגרות, פתח פיצוצייה, ופאב.
בשנת 1999 שב לפעילות מוזיקלית והתארח בהופעותיו של עמיר לב. שיתוף פעולה מאוחר יותר תועד באלבומו של לב "הופעה חיה בבארבי", בו בלט בביצוע עם עמיר לשירו "כמה פעמים". ב-2001 החל לעבוד על אלבום רביעי, כשהסינגל הראשון לאלבום היה "חמש שנים".
בינואר 2005 הוציא בחברת "התו השמיני" את אלבומו הרביעי, "בלב ובנפש", שכלל את השירים “חדר 123”, “חמש שנים”, “הולך על המדרכה” ושיר הנושא. את האלבום הפיקו מוזיקלית טל מטמור ועובד אפרת.
בשנת 2008 שימש פרסקי כמפיק המוזיקלי של אלבומו של בועז בנאי "אהבת איש הפח". באותה שנה גם הפיק את אלבומו הראשון של אסי זיגדון, "פנימה".
בספטמבר 2012 פתח פרסקי את מסעדת 'דים סאם 33' בפלורנטין, תל אביב.
בקיץ 2015 הצליח פרסקי לעמוד בפרויקט לגיוס המונים באתר הדסטארט על מנת לגייס את הסכום הדרוש להפקת אלבום חדש. האלבום, שנקרא "חדר צדדי", יצא בינואר 2016 והכיל שירים ישנים בביצוע אקוסטי, וכן מספר שירים חדשים.
שנה לאחר מכן הוציא פרסקי את אלבומו השישי, "שירים עצובים שהלחנתי בשמחה", מיני-אלבום המכיל חמישה שירים אותם הלחין למילותיהם של המשוררים יונה וולך, זלדה ודוד אבידן (בתחילת שנות השמונים הוא גר בסמיכות ליונה וולך, ואף היה חבר קרוב שלה).
חיים אישיים

פרסקי מעולם לא נישא. הוא היה בן זוגה של אשת הטלוויזיה אלימור זילברמן, ממנה נולדה לו בת, תמר.
דיסקוגרפיה

כמה פעמים ספרת עד עשר, 1989
מפתח הלב, 1991
סקס, אוכל, כסף, אהבה ושנאה, 1995
בלב ובנפש, 2005
חדר צדדי, 2016
שירים עצובים שהלחנתי בשמחה, 2017 (מיני אלבום)
הערות שוליים

↑   העברים, רפי פרסקי על יונה וולך, 22 באפריל 2013, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 13:10)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312937205171  MusicBrainz: 97e0c041-b2a0-4090-a16e-a17b23317a9e  VIAF: 297660397   WorldCat (עם VIAF): 297660397
הרכבת האבודה מברגן בלזן לטרביץ

"הרכבת האבודה" מברגן בלזן לטרביץ (Tröbitz) היא הרכבת השלישית שנשלחה ב-10 באפריל 1945 ממחנה ברגן-בלזן לעבר מחנה טרזיינשטט ועליה כ-2,500 יהודים. הרכבת לא הגיעה ליעדה הסופי בשל הפצצות כוחות בעלות הברית ושוחררה ב-23 באפריל 1945 על ידי חיילים רוסים אשר שחררו את הניצולים.
רקע היסטורי

מספר ימים לפני שחרור מחנה ברגן בלזן על ידי הצבא הבריטי ב-15 באפריל 1945 החליט מפקד המחנה יוזף קרמר לשלוח את כל היהודים שהיו במחנה למחנה הריכוז בטרזיינשטט. החל מינואר 1945 רוכזו 3,724 יהודים הולנדים ב"שטרנלאגר" (Sternlager, מחנה הכוכב) לצורך "תוכנית ההחלפה" של הימלר. כ-2,000 מביניהם נחשבו "מיוחסים" משום שהיו בעלי סרטיפיקטים או הגישו בקשות לסרטיפיקטים או ויזה למדינות אמריקה. קרמר הורה לאנשי האס אס לשלוח כ-7,000 אסירים יהודים בשלוש רכבות לטרזיינשטאט. הרכבת הראשונה עזבה את ברגן-בלזן ב-6 באפריל 1945 ועליה היו 400 אסירים מ"מחנה הכוכב" ו-2100 אסירים נוספים. הרכבת שוחררה ב-13 באפריל 1945 על ידי האמריקאים בעיר Farsleben. הרכבת השנייה יצאה מברגן בלזן ב-7 באפריל 1945 והגיעה לטרזיינשטט. הרכבת השלישית יצאה מברגן בלזן ב-10 באפריל 1945 ועליה היו כ-2,500 יהודים מהולנד, חלקם מ"מחנה הכוכב", מהונגריה ומיוגוסלביה. הרכבת הגיעה לטרביץ אך לא ליעדה. לימים נודעה בתור "הרכבת האבודה" או "הטרנספורט האבוד".
קורות הרכבת

הגרמנים דחסו את האסירים היהודים בקרונות משא של בהמות ובקרונות פחם. רובם היו חולים בטיפוס, שחפת או מחלות אחרות וסבלו מרעב ומתשישות. הרכבת החלה מסע קשה אשר נמשך 13 ימים. היא נסעה בכיוון מזרח גרמניה וחיפשה נתיבי מסילות שלא הופצצו על ידי כוחות הברית, ולא היו באזורים שנכבשו כדי להגיע דרומה, לאזור פראג וטרזיינשטט. גם לאחר שברגן בלזן שוחרר ב-15 באפריל על ידי הבריטים נותרה הרכבת בשליטת הס.ס והמשיכה לנסוע. הרכבת נקלעה לחילופי אש בין כוחות הצבא הגרמנים ובין כוחות הצבא האדום והייתה נתונה להפצצות מהאוויר של כוחות הברית.
..כנראה שהממונים על הרכבת היו נבוכים ולא ידעו לאן לנסוע. מן המערב התקדמו האנגלים, מן הדרום האמריקאים ומן המזרח התקרבו הרוסים. האמריקאים הפציצו מהאוויר מסילות ברזל וגשרים וזה גרם לכך שהרכבת "שלנו" נעצרה פעמים רבות.
במהלך המסע מתו אסירים רבים. בכל פעם שהרכבת עצרה, אפשרו הגרמנים ליהודים להוריד את המתים בקרונות ולקבור אותם בשולי המסילה. חלק מהיהודים שירדו ניסו גם לחפש אוכל ומים בשדות שליד הרכבת. ברכבת היו שני עורכי דין, יהודים, הולנדים, יצחק דה פריס ויוסף וייס, שערכו רשימות של כל מי שמת בדרך ובאיזו תחנה לאורך המסע הוצאה גופתו ונקברה וציינו את סימני הדרך שעל גבי פסי הרכבת. יום לפני סיום המסע ברחו החיילים הגרמנים מהרכבת והיהודים נותרו ברשות עצמם. ב-23 באפריל 1945 הגיעה הרכבת לתוך יער עבות במזרח גרמניה ונעצרה מחוץ לכפר טרביץ על ידי חיילים קוזקים רוסים מהצבא של המרשל ז'וקוב ואלה שחררו את הניצולים היהודים.
לאחר השחרור

לאחר שחיילי הצבא האדום שחררו את ניצולי הרכבת הם שיכנו אותם בבתי העיירה שננטשו על ידי התושבים הגרמניים. החיילים הרוסים הקימו בית חולים שדה בטרביץ ובכפרים הסמוכים. רופאי הצבא האדום ורופאים יהודים מבין נוסעי הרכבת טיפלו בחולים. נשים מהכפר שימשו כאחיות. במהלך התקופה הזו מתו 320 בני אדם ממחלת הטיפוס, מהם 26 מבני המקום. הניצולים קברו את רוב הנספים בקבר אחים בבית קברות לא יהודי בטרביץ, ואחרים נקברו בבית הקברות היהודי שהוקם בטרביץ.
אחרי ששוחררו מהרכבת ושוכנו בעיר טרביץ, דה פריס ווייס הנפיקו וחתמו על תעודות זהות שחולקו ליהודים כדי שיוכלו לחזור להולנד.
לאחר המלחמה

הצבא הרוסי הכין רשימות עם שמותיהם של 526 היהודים שנספו ב"רכבת האבודה" ונקברו בקבר האחים. העתקים של הרשימות נמצאים בארכיון שירות האיתור הבינלאומי בבאד ארולסן (Bad Arolsen) בגרמניה ובאתר יד ושם.
ביד ושם הוקם קיר זיכרון לזכר קרבנות "הרכבת האבודה".
במלאת חמישים שנים לסיום מלחמת העולם השנייה ושחרור המחנות נערך מסע זיכרון של ניצולי "הרכבת האבודה" ובני הדור השני ב-23 באפריל 1995 עד 27 באפריל 1995. במהלכו הם שיחזרו את המסע מווסטרבורק (Westerbork) לברגן בלזן והגיעו לטרביץ. שם הוקם קיר זיכרון לזכרם של היהודים שנספו במהלך המסע ב"רכבת האבודה" ולאחר שחרורה.
ראו גם

ברגן-בלזן
לקריאה נוספת

יונה עמנואל, יסופר לדור - קורות משפחה בשואה, מוסד יצחק ברויאר ירושלים תשנ"ד.
שלמה סמסון, האמנתי כי אדבר הוצאת ראובן מס, תשע"א.
תעודת הזהות שהונפקה ליהודים בטרביץ על ידי וייס ודה פריס
אישה חרסינה

"אישה חרסינה" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מירי מסיקה. הוא יצא לאור ב-20 במרץ 2012, בהוצאת חברות התקליטים התו השמיני ועננה, כסינגל החמישי והאחרון מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, מלך (2012). את השיר כתב נעם חורב ללחן של יהל דורון וגיא מנטש והפקה מוזיקלית של אורי זך. מבחינה מוזיקלית, נעשה בו שימוש בגיטרה אקוסטית בשילוב קולה של מסיקה. מבחינה לירית, הוא עוסק בהעצמת נשים ועוסק בשתיים שעושות שימוש במטפורות שונות לתיאור מצבן, כמו פלדה וחרסינה.
השיר זכה להצלחה רבה בישראל. מבחינה ביקורתית, קיבל "אישה חרסינה" שבחים רבים מטעם מבקרי המוזיקה והוא תואר בתור ”שיר טוב, מצוין אפילו”. מבחינה מסחרית, הוא דורג במקום הראשון ברדיו אמצע הדרך, השביעי במדיה פורסט ובמצעד הרשמי של גלגלצ, והשנים-עשר במצעד העברי השבועי של רשת ג'. הצלחתו התבטאה גם במצעדים השנתיים; הוא דורג במקום העשירי במצעד העברי השנתי של רשת ג', והעשרים-ושנים במצעד השנתי של גלגלצ.
רקע וכתיבה

לאחר שהוציאה את "מלך", "ואולי" ו"אני לא שם" כסינגלים בשנת 2011 הודיעה מירי מסיקה על יציאת אלבום האולפן הרביעי שלה, מלך. ב-15 בינואר 2012 הוציאה את "יריות באוויר", ואחריו את האלבום עצמו. את "אישה חרסינה" הוחלט להוציא כסינגל היחיד לאחר יציאתו של האלבום. הוא נכתב על ידי נעם חורב ללחן של יהל דורון וגיא מנטש והפקה מוזיקלית של אורי זך. גרסת האלבום הוקלטה באורך של ארבע דקות ותשע שניות, בעוד גרסת הסינגל הוארכה בשלוש שניות.
מבחינה מוזיקלית, נעשה בו שימוש בגיטרה אקוסטית בשילוב קולה של מסיקה, שמתחילה בשירה המאופיינת בקצב איטי-בינוני אך בהמשך מתעצמת בהתאמה. מבחינה לירית, "אישה חרסינה" עוסק בהעצמת נשים ועוסק בשתיים שעושות שימוש במטפורות שונות לתיאור מצבן, כמו פלדה וחרסינה.