stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האופרה של ברלין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית אופרה 
 כתובת:  מִיטֶה, ברלין, אונטר דן לינדן 
 מיקום:  מיטה 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1742
 תאריך פתיחה רשמי:  1742 
 אדריכל:  גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף 
 קואורדינטות:  52°31′00″N 13°23′41″E﻿ / ﻿52.516666666667°N 13.394722222222°E﻿ / 52.516666666667; 13.394722222222
 www.staatsoper-berlin.de
  (למפת ברלין מוגדלת) בית האופרה הממלכתית של ברלין(למפת ברלין רגילה) בית האופרה הממלכתית של ברלין
 
האופרה הממלכתית של ברלין (בגרמנית: Staatsoper Unter den Linden) היא להקת אופרה גרמנית חשובה. האופרה הממלכתית היא אחת משלושה בתי אופרה בברלין, האחרים הם האופרה הקומית (Komische Oper Berlin) והאופרה הגרמנית. משכנה הקבוע הוא בית האופרה בשדרת אונטר דן לינדן ("תחת התרזות") בברלין.
מבנה האופרה בשדרות "אונטר דן לינדן"
מבנה האופרה באור יום
היסטוריה > השנים הראשונות

המלך פרידריך השני הזמין את הקמת הבניין המקורי באתר והבניה החל ביולי 1741 במה שנועד להיות החלק הראשון של "פורום פרידריציאנום". עוד לפני שגאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף השלים את מבנה, נחנכה אופרת החצר (הופאופר) בהצגת "קלאופטרה וקיסר" של קרל היינריך גראון, ב-7 בדצמבר 1742. אירוע זה ציין את ראשיתו של שיתוף פעולה מוצלח לאורך 250 שנה בין ה"שטאטסאופר" ל-שטאטסקאפלה ברלין", התזמורת שראשיתה במאה ה-16.
בשנת 1842 קבע גוטפריד וילהלם טאוברט מסורת של קונצרטים סימפוניים סדירים. באותה שנה החליף ג'אקומו מאיירבר את גספרה ספונטיני כמנהל מוזיקלי כללי. פליקס מנדלסון ניצח גם הוא על קונצרטים סימפוניים במשך שנה.
ב-18 באוגוסט 1843 נהרסה ה"לינדן אופרה" בשריפה. בניין אופרה חדש, שתכנן האדריכל קרל פרדינד לאנגהנס, נחנך בסתיו הבא בהצגת Ein Feldlager in Schlesien של מאיירבר.
בשנת 1821 העלתה האופרה של ברלין בהצגת בכורה את "הקלע החופשי" של ובר. בשנת 1849, הייתה הצגת הבכורה של "נשי וינדזור העליזות" של אוטו ניקולאי, בניצוח המלחין עצמו.
היסטוריה > המאה ה-20

בסוף המאה ה-19 וראשית המאה העשרים משכה אליה האופרה של ברלין הרבה מנצחים ידועי שם ומכובדים, ביניהם פליקס ויינגרטנר, קרל מוק, ריכרד שטראוס ולאו בלך.
אחרי קריסת ממלכת פרוסיה בשנת 1918, שונה שמה של האופרה לשם הנוכחי Staatsoper unter den Linden וה Königliche Kapelle הייתה ל Kapelle der Staatsoper.
בשנות ה-20 תפסו את משרת המנצח וילהלם פורטוונגלר, אריך קלייבר, אוטו קלמפרר, אלכסנדר פון זמלינסקי וברונו ולטר. בשנת 1925 עלתה "ווצק" של אלבן ברג בהצגת בכורה, בניצוח אריך קלייבר, בנוכחות המלחין.
אחרי תהליך שיפוצים מקיף, נפתחה האופרה מחדש באפריל 1928 בהפקה חדשה של "חליל הקסם". באותה שנה הופיעו הבס הרוסי פיודור שאליאפין ובלט רוס של סרגיי דיאגילב עם המנצח ארנסט אנסרמה בהופעות אורח. בשנת 1930 ניצח אריך קלייבר על ביצוע בכורה של "כריסטוף קולומבוס" מאת דריוס מיו. אבל בשנת 1934, כשקלייבר ניצח על קטעים סימפוניים מתוך "לולו" של אלבן ברג, המפלגה הנאצית חוללה שערורייה וקלייבר נאלץ לצאת לגלות.
אחרי עליית הנאצים בראשות היטלר לשלטון, פוטרו אנשים ממוצא יהודי מן ההרכב. מוזיקאים גרמנים רבים שעמדו בקשר עם האופרה יצאו לגלות, ביניהם המנצחים אוטו קלמפרר ופריץ בוש. בתקופת הרייך השלישי שימשו רוברט הגר, יוהנס שילר והרברט פון קאראיין בתפקיד מנצח תזמורת האופרה. בשנת 1944, תחת שרביטו של קאראיין, התבצעה הקלטת הסטריאו הראשונה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נהרס בית האופרה כליל בשתי הפצצות. השלב הראשון של בניה מחדש היה מהיר, והבניין נפתח שוב תוך זמן קצר בהצגת המייסטרזינגר מנירנברג של ריכרד וגנר.
היסטוריה > השנים שלאחר המלחמה

המשך הבניה מחדש התעכב לזמן רב. משנת 1945 הופיעה להקת האופרה בבניין האדמירליות לשעבר (כיום תיאטרון מטרופול). הלהקה חזרה לביתה המקורי אחרי שהבניה מחדש, בפרשנות חופשית לסגנון בארוקי, הסתיימה לבסוף בשנת 1955. בית האופרה המחודש נפתח, שוב, ב"אמני השירה מנירנברג" של וגנר.
אחרי שנבנתה חומת ברלין בשנת 1961, הייתה האופרה מבודדת משהו, אבל המשיכה עדיין ברפרטואר מקיף, שכלל יצירות מן התקופה הקלאסית והרומנטית לצד באלטים ואופרות מודרניים.
אחרי הפלת החומה ואיחוד שני חלקיה של ברלין, חזרה לינדן אופרה אל העולם האופראי. יצירות חשובות שבוצעו כבר בעבר התגלו מחדש ועמדו לדיון מחודש במסגרת ה"דרמטורגיה הברלינאית". אופרת בארוק, בייחוד, עמדה במרכז תשומת הלב, עם "קלאופטרה וקיסר", "קרזוס", ל'אופרה סריה ו"גריזלדה". בביצוע היצירות האלה לקחו חלק המנצח הפלמי רנה יקובס, האקדמיה הברלינאית למוזיקה עתיקה והרכב כלי נגינה מתקופת הבארוק.
בשנת 1992 התמנה המנצח הישראלי דניאל בארנבוים למנהל מוזיקלי. בפסטיבל של 2002 ניצח על מחזור וגנר בעשרה חלקים, הפקה שנוצרה בשיתוף פעולה עם הבמאי הארי קופפר. יורשו של בארנבוים הוא המנצח כריסטיאן תילמן שיתחיל את תפקידו בשנת 2024.
בדצמבר 2016 נחנכה במקום אקדמיית ברנבוים-סעיד, שבמרכזה אולם הקונצרטים ע"ש פייר בולז.
הנהגה

יוהנס וסאליוס (1572–1582),(מנצח תזמורת החצר)
יוהנס אקארד (1609–1611), (מנצח תזמורת החצר)
ניקולאוס זאנגיוס (1612–1618), (מנצח תזמורת החצר)
ויליאם ברייד (1618–1619)
יוהאן פרידריך אגריקולה (1759–1775)
יוהאן פרידריך רייכארדט \(1775–1794), (מנצח תזמורת החצר)
ברנהארדט אנזלם ובר (1816–1820)
גספרה ספונטיני (1820–1841)
אוטו ניקולאי (1848–1849)
רוברט ראדקה (1871–1887), (מנצח תזמורת החצר)
יוזף זוכר (1888–1899)
ריכרד שטראוס (1899–1913)
לאו בלך (1913–1920), (מנצח תזמורת החצר)
אריך קלייבר (1923–1934)
קלמנס קראוס (1935–1936)
הרברט פון קאראיין (1941–1945)
יוזף קיילברת (1948–1951)
אריך קלייבר, (1951–1953)
פרנץ קונוויטשני (1955–1962)
אוטמר זואיטנר (1964–1990)
דניאל בארנבוים (1992–2023)
מראי מקום

"Immersion in centuries of music history". Staatsoper Unter den Linden. אורכב מ-המקור ב-2012-04-12. נבדק ב-2007-04-23.
האמת שאנו מחזיקים: מסע אמריקני

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  קמלה האריס 
 סוגה:  ספר זיכרונות 
 נושא:  קמלה האריס 
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  ספרי פינגווין
 תאריך הוצאה:  8 בינואר 2019 
 מספר עמודים:  336
 סדרה
 ספר קודם:  Superheroes Are Everywhere 
 
האמת שאנו מחזיקים: מסע אמריקני (באנגלית: The Truths We Hold: An American Journey) הוא ספר זיכרונות מאת סגנית נשיא ארצות הברית, קמלה האריס.
הספר פורסם לראשונה בהוצאת ספרי פינגווין ב־8 בינואר 2019.
תקציר

האריס מפרטת את חייה כבת למהגרים וכילידת אוקלנד שבקליפורניה שגדלה בברקלי. היא מספרת על שכונת ילדותה כמקום תומך ושכנים טובים ומתארת אותה כ"שכונה מאוחדת שנמצאת שם זה עבור זה".
עם הגעתה לבגרות ולאחר לימודיה האקדמיים מספרת האריס על מינוייה לפרקליטת מחוז סן פרנסיסקו לאחר שניצחה בבחירות את הפרקליט המכהן. האריס מסבירה את ההחלטה להתמודד לתפקיד בטענה שרצתה לשרת את מה שקראה לו "קורבנות של מערכת משפט שבורה".
הספר ממשיך בעבודתה של האריס כתובעת הכללית של קליפורניה (אנ') ומסתיים בבחירתה לסנאט האמריקאי בבחירות הכלליות שנערכו ב-2016 ובמאבקה נגד ממשל הנשיא דונלד טראמפ.
ביקורת

מגזין ביקורת הספרים האמריקאי, קירקוס ריוויוז (אנ') השווה את הספר לטובה לספר הזיכרונות "חלומות מאבי" שכתב נשיא ארצות הברית ה-44, ברק אובמה ב-1995.
היומון האמריקאי הוושינגטון פוסט פרסם ביקורת חיובית. כותב הביקורת טען שהאזכור של האריס בספר על היועץ המשפטי לממשלת דלאוור, בו ביידן, אולי גרם לבחירתו של אביו, ג'ו ביידן בהאריס כשותפתו למירוץ בבחירות לנשיאות ב-2020.
דניאל קורצלבן מהרדיו הציבורי "NPR" מתח ביקורת על הספר וטען כי חסרות בו אנקדוטות חזקות.[דרושה הבהרה]
הערות שוליים

1 2  Harris, Kamala (2019). The Truths We Hold: An American Journey. ISBN 978-0525560715.
↑  Orenstein, Natalie (24 בינואר 2019). "Did Kamala Harris' Berkeley childhood shape the presidential hopeful? Long before she was a 2020 presidential contender, Kamala Harris was a resident of the Berkeley flats and a student at Thousand Oaks". Berkeleyside. נבדק ב-12 באוגוסט 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Lozada, Carlos (14 באוגוסט 2020). "In her memoir, Kamala Harris calls for social change, but plays the inside game". The Washington Post. נבדק ב-28 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kurtzleben, Danielle (8 בינואר 2019). "Kamala Harris' 'The Truths We Hold' Demonstrates What's Wrong With Campaign Books". NPR. נבדק ב-27 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דוריה שפיק

| --- | --- |

 לידה:  14 בדצמבר 1908 טנטא, מצרים 
 התאבדה:  20 בספטמבר 1975 (בגיל 66) קהיר, מצרים 
 מדינה:  מצרים 
 השכלה:  סורבון 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 
דוריה שפִיק (בערבית: درية شفيق; 14 בדצמבר 1908 – 20 בספטמבר 1975) הייתה פעילה פמיניסטית, עיתונאית ואינטלקטואלית, מחלוצות המאבק הפמיניסטי והתנועה לשחרור האשה במצרים במחצית הראשונה של המאה העשרים. הובילה, לצד נשים מצריות נוספות, את המאבק עבור זכות הנשים לבחור ולהיבחר, שהסתיים בהצלחה בעיגון זכות זו בחוקה של מצרים ב-1956. בנוסף, נלחמה למען השחרור הלאומי ונאבקה בקולוניאליזם הבריטי במצרים.
קורות חייה

דוריה שפיק נולדה ב-14 בדצמבר 1908 בטנטא, בבית של סבתה מצד אמה, היא הייתה הבת השלישית להוריה אחמד שפיק שעבד כמהנדס ברכבת, ורתיבה נאצף, שהייתה בת למשפחה עשירה מהמעמד הבורגני הגבוה. בשנת 1913 למדה אחותה הגדולה למדה בבית הספר של המיסיון בטנטא. שפיק נרשמה לאותו בית-ספר, לכן שלטה בשפה הצרפתית מילדותה. שפיק נחשפה לעולם הרוחניות והמיסטיקה כאשר ביקרה את קבר אחמד אל-בדאווי (مولد السيد البدوي, מוולד א-סייד אל-בדווי) שהיה מיסטיקן אדוק ממוצא מרוקאי שחי במאה השלוש עשרה. בשנת 1920 אמה מתה, אביה עבר לגור באלכסנדריה בשנת 1924, ודוריה ואחותה תוריא נשארו אצל סבתא בטנטא. לאחר מכן שפיק הצטרפה לאביה באלכסנדריה והחלה ללמוד בבית הספר "סנט וינסנט דה פול" של המשלחת הצרפתית. שפיק סיימה את לימודיה בבית הספר בהצטיינות, ובשנת 1930 אביה רצה שתלמד בצרפת אבל לא היה באפשרותו לממן את לימודיה, לכן הציע לה לבקש עזרה מהודא שעראווי, שהייתה מנהיגה ופעילה פמיניסטית מצרית. שעראווי הגיבה בחיוב והשיגה עבורה מלגת לימודים דרך משרד החינוך, כדי שתלמד בצרפת. שפיק נסעה לצרפת ולמדה באוניברסיטת הסורבון בחוג לפילוסופיה. בשנת 1937 התחתנה בפריז עם בן דודה נור אל-דין אל-רגגאאי, ממנו הייתה מבוגרת בשבע שנים. היא אמרה על נישואין "הנישואין שלי בפריז, לבד, בהיעדר המשפחה, נדוניה, והתנאים הכספיים נתנו לי להרגיש את החופש מההרגלים ומהמנהגים שהפכו את הנשים המצריות לשפחות". שפיק קיבלה תואר דוקטור בפילוסופיה בשנת 1940, ובכך הייתה למצרייה הראשונה להשלים עבודת דוקטורט בסורבון בפריז. עבודת הדוקטורט שלה הייתה בנושא "זכויות הנשים באסלאם" (حقوق المرأة بالأسلام, חוקוק אל-מראת (ב)אל-אסלאם). הפרופסור הצרפתי שבחן אותה בעבודת הדוקטורנט אמר עליה: "שפיק הצליחה לשנות את הרעיונות שלנו על האסלאם והיא תהיה האישה הפמיניסטית החזקה שתגן על נשים מוסלמיות ומצריות". באותה שנה חזרה שפיק למצרים, עם בעלה, שסיים גם הוא את הדוקטורט. כשחזרה מצרפת, רצתה ללמד במכללת הספרות בקהיר, אולם דיקן המכללה סירב לקבל אותה בשל היותה אישה. מאוחר יותר היא התמנתה למרצה במכללת הבנות אלכסנדריה, אך עזבה לאחר תקופה קצרה. לאחר מכן התמנתה למפקחת על לימודי השפה הצרפתית במשרד החינוך. מאוחר יותר עזבה את התפקיד הזה ועסקה בכתיבה עיתונאית.
שפיק הקימה את "איחוד בת הנילוס" (اتحاد بنت النيل, איתחאד בנת א-ניל) שמטרתו הייתה "השגת זכויות פוליטיות לנשים באופן מלא", ואת "המועצה הלאומית לנשים המצריות" (المجلس الوطني للنساء المصريات, אל-מג'לס אל-וטני ל (א)ל-נסאא אל-מצרייאת) [דרושה הבהרה] ובזכותה, הצטרף הארגון למועצה העולמית לנשים, כאשר שפיק נבחרה לעמוד בראשותו. לשפיק היו עימותים אידאולוגיים עם גמאל עבד אל נאצר וגם עם חברות האיחוד. בסוף חייה היא עברה משבר קשה והתאבדה בשנת 1975.
קורות חייה > פעילותה החברתית והפוליטית והקמת מפלגת אל-ניל

שפיק נחשבת לאישה פורצת דרך, מנהיגת מאבק למען שוויון זכויותיהן של הנשים. היא הפגינה אומץ לב בעיסוקה בנושאים מעוררי מחלוקת וויכוח אינטלקטואלי, כמו: מעמד האישה, ייצוג הנשים בחוקת מצרים (الدستور المصري, א-דסתור אל-מצרי), והמאבק נגד ריבוי הנשים. בתחילת דרכה הפוליטית היא פרסמה מאמרים למען שוויון וזכויות הנשים, אבל מהר מאוד הבינה שדרישות כאלו למען הנשים לא יזכו לתמיכה כספית מהגברים, ואולי ירדפו אותה. עם תחילת שנת 1948 קבלה החלטה, והקימה את "איחוד בנת אלניל" (اتحاد بنت النيل) - תנועה נשית פמיניסטית - והקימה את מפלגת "בנת אל-ניל" (حزب بنت النيل) למען השגת זכויות הנשים הפוליטיות באופן מלא.
שפיק קראה לרפורמה חברתית שאפתנית בקהיר והתחילה עם החברות ממפלגת "אל-ניל" במספר של פעילויות חברתיות וכלכליות כדי לשרת את הנשים העובדות והנזקקים לעזרה. אחת הפעיליות הייתה פתיחת מסעדה/מטבח שסיפקה ארוחות חמות מסובסדות לנשים ממעמד הפועלים. בנוסף היא הקימה שני משרדים להעסקת סטודנטים מהאוניברסיטאות, ומועדון להופעות תרבותיות לצעירים וימי עיון להעלאת מודעות פוליטיות בקרב נשים ולעבוד על אוריינות בקרב הנשים העובדות.
קורות חייה > הפגנת הנשים מול הפרלמנט המצרי

בשנת 1951 הפעילות הפוליטית הראשונה של "בנת אלניל" הייתה הפגנת נשים המורכבת מאלף אישה ליד הפרלמנט המצרי כאשר דוריה שפיק עמדה בראש ההפגנה. ההפגנה שיבשה את ישיבת הפרלמנט למשך ארבע שעות. הנשים לא עזבו את המקום עד שהבטיחו להן ראשות שתי מועצות בפרלמנט, שיגשימו את בקשותיהן וזכויותיהן. הפעולה הזאת הכעיסה את השמרנים המוסלמים, וראש איחוד העמותות האסלאמיות שלח הודעת מחאה למלך פארוק, ובקש לבטל את כל הגופים הנשיים שמבקשים את השתתפותן הפוליטית של הנשים ולהכריח אותן לחזור הביתה ולעטות את הרעלה.
בשנת 1952 השתתפו נשות "בנת אלניל", שבראשן עמדה דוריה, בהפגנות ופעילויות מחאה של הסטודנטים נגד הממשלה והמלך והבריטים, כאשר הן הפכו ליחידה מיוחדת בת כמאתיים נשים והודרכו הדרכה צבאית.
קורות חייה > מאבקה נגד הקוֹלוֹניאליזם הבריטי

דוריה שפיק טענה כי שחרור האישה מוסיף למודעות הלאומית למען השחרור הלאומי. מאבק נגד ההגמוניה הבריטית הוא זה שיביא להסכמה קולקטיבית. היא אחזה בנשק נגד הכיבוש הבריטי. בתחילת שנות החמישים הכינה קבוצה צבאית של נשים מצריות שהתנגדו ופעלו נגד יחידות של הצבא הבריטי בתעלת סואץ, וכלל נכונות להילחם ולהכשיר אחיות לשדה.
בין השנים 1953–1956 החלו שינויים במצרים כמו, נסיגת הבריטים ממצרים, והכרזת מצרים לרפובליקה. שפיק המשיכה במאבקה למען הזכויות הפוליטיות של הנשים במשך כל האירועים האלו.
קורות חייה > שביתתה ובידודה

בשנת 1954 הוקמה המועצה לכתיבת חוקה החדשה, ולא היה בה ייצוג לנשים. שפיק הרגישה כי הרחקתן של הנשים מאיים עליהן. היא אמרה: "בלי ייצוג לנשים החוקה לא תוכל לממש את זכיותיהן של הנשים". במחאה על כך היא הודיעה לכל המנהיגים הגדולים במצרים ולסוכנויות הידועות המצריות והעולמיות, כי היא שובתת רעב במטרה להשיג זכויות הנשים הפוליטיות באופן מלא. היא הודיעה כי "אני מוחאת ולא מקבלת ולעולם לא אקבל את החוקה שלא השתתפו נשים בהכנתה!". עוד ארבע עשרה נשים הצטרפו לשביתת הרעב וגם חלק מחברות "איחוד הניל" באלכסנדריה. אז נשלח אליה מושל קהיר להודיע לה חוקת מצרים החדשה תגשים את זכויות הנשים באופן מלא, שפיק בקשה ממנו לכתוב את זה, והוא ענה: "גברתי אני לא יכול לבקש מהממשלה לכתוב דבר כזה! זה בלתי אפשרי, שפיק התפשרה ובקשה ממנו רק לכתוב על הדבר שנשלח למענו והוא הסכים והשביתה הסתיימה. שפיק הייתה מרוצה מהתוצאה ומפרשנות העיתונות העולמית סביב מאבקה.
שפיק כתבה אחרי חודש מהניצחון שזכו בו הנשים, בעיתון בנת אלניל, "התקשורת העולמית והמקומית התייחסה לדרישותינו בצורה מכובדת הם שבחו את מאבקנו וראו בו בסיס לדמוקרטיה וצריך להגביר את המודעות אצל כל העם המצרי, אין לנו עוד סבלנות לסבול את השלטון בלי פרלמנט, בלי חוקה, בלי חופש".
קורות חייה > ייצוג נשים בחוקה המצרית

בשנת 1956 אפשרה החוקה המצרית לנשים לקבל את זכות ההצבעה, אבל רק לנשים שתבקשנה להצביע. התנאי הזה אינו דרוש מהגברים. דבר זה הרגיז את שפיק היא הביעה התנגדות חוקית כמייצגת את "איחוד הניל", שהנשים אינן מסכימות לקבל רק חלקים מהזכויות הפוליטיות.
בשנת 1957 הכריזה שפיק על מחאה יותר חריפה נגד גמאל עבד אל נאצר, והצהירה לכל העיתונות המקומית והעולמית על "שביתת רעב עד למוות" כמחאה על הפרת זכויותיה והחופש האנושי. היא פתחה בשביתת רעב בשגרירות ההודית בקהיר. ראש ממשלת הודו נהרו תמך בה ונשאר בקשר עם עבד אל נאצר והשגרירות ההודית. ב-6 בפברואר 1957 בקש מעבד אל-נאצר שלא לאפשר שום פגיעה בד"ר שפיק, אם היא תרצה לצאת מהשגרירות ההודית בקהיר. נהרו הורה לשגרירות בקהיר לראות בד"ר שפיק אורחת של השגרירות ההודית, ואם ברצונה לעבור לבית החולים או לכל מקום אחר - להעביר אותה ברכבים השייכים לשגרירות הודו ובטיפולו של השגריר. ב-6 בפברואר 1957, נכנסה ד"ר שפיק לשגרירות ההודית ושלחה הצהרה לגמאל עבד אל נאצר שאמרה: "בשל התנאים הקשים שחוו המצרים החלטתי על שביתת הרעב עד מוות". "אני קוראת מחדש לרשויות המצריות להעניק לחופש מלא לגברים ולנשים מצריים ולשים קץ לשלטון הדיקטטורי".
בתגובה למחאתה זו, נדונה שפיק למעצר בית לשלוש שנים. כל עיתוניה נסגרו, והעיתונים קיבלו הוראה שלא להזכיר את שמה. כאשר יצאה מהמעצר, היה המשטר הנאצרי בשיא יוקרתו, ושפיק גזרה על עצמה שתיקה. השנים הבאות היו שנים של בדידות, במהלכן היא כתבה את זיכרונותיה.
קורות חייה > בידוד ומוות

בעלה של שפיק, ד"ר רג'אאי, היה ידוע באהדתו למפלגת אל-ופד. בחודש פברואר 1967, פשטה המשטרה על הבית של שפיק כדי לתפוס את בעלה "באשמה במעורבות בקנוניה נגד נאצר". המשפחה לא ידעה את גורלו לתקופה של 4 חודשים. נישואיהן של ד"ר שפיק ובעלה הסתיימו ב-21 באוקטובר 1968 והם התגרשו. הם נפגשו בחתונה של בנותיהם עזיזה וג'ייהאן. ב-1969 סבלה שפיק מבידוד. בנותיה התחתנו ועזבו את הבית, ובעלה עזב את הבית לאחר הגירושים. היא התחילה לעסוק בתרגומים והמשיכה לכתוב ספרים ושירה. לאחר מותו של עבד אל נאצר בשנת 1970 היא השיגה הקלות בנסיעה. בשנת 1971 נסעה לקליפורניה לכבוד לידתו של נכדה הראשון, שריף, בנה של עזיזה. ב-1975 לאחר שבתה השנייה נסעה לאנגליה, סבלה שפיק מבידוד אמיתי ודיכאון עמוק. ב-20 בספטמבר 1975 שמה קץ לחייה.
עמדותיה

שפיק התאפיינה באינטליגנציה פוליטית. היא הייתה אישה חזקה, מיוחדת בהתמדתה במאבקה עם צורות וגישות חדשות, וללא פשרות עד שהתקבלו כל זכויות הנשים הפוליטיות. במאבקה של שפיק למען זכויות הנשים הפוליטיות, היא לא שכחה להתייחס לכך כי המודעות לזכויות הנשים היא גם מודעות לאומית נגד כל צורות הקולוניאליזם, וכי זה מדגיש את החופש של כל האומה.
שפיק הייתה שונה מחברותיה הפמיניסטיות באותה תקופה. מבחינת התרבות, שפיק העדיפה את גישת התרבות המערבית בנושאי החינוך והמאבק הפמיניסטי, בעוד האחרות העדיפו את התרבות המקומית והאסלאמית על התרבות המערבית.
יצירותיה

במהלך חייה פרסמה שפיק 16 ספרים, 4 מהם בנושאים על הפמיניזם, רומן אחד, ספרי שירה, וספר אוטוביוגרפי. בנוסף יש לה שני ספרים מתורגמים, לרבות תרגום הקוראן לצרפתית ואנגלית. היא חיברה שירה בצרפתית וכתבה פרוזה בשם: תפילת הודיה או אברה איזיס. שפיק ערכה שלושה ירחונים לנשים,"האישה החדשה" (المراة الجديدة), "בנת א-ניל" (بنت النيل, "בת הנילוס") ו"כתכות" (كتكوت), עיתון לילדים בשנת 1964.
יצירותיה > ספרים שכתבה

المرأة المصرية, 1955.
تطور النهضة في مصر في عهد محمد على الى الفاروق, مكتبة الآداب للنشر والتوزيع, 1945.
اتجاهات حديثة فى الإدارة العامة, د . ن القاهرة, 1963.
اوروبا الموحدة بين مواقف الأحزاب ورؤى الزعامات, مؤسسة الاهرام, 1959.
" المراة المصرية من الفراعنة الى اليوم  (האישה המצרית מהפרעונים עד היום).
رحلتي حول العالم 1956.
לקריאה נוספת

ليلى أبو لغد: الحركة النسائية في الشرق الأوسط. ترجمة: نخبة من المرتجمين. לילא אבו לוגד: התנועה הנשית במזרח התיכון.
حسنة بيجوم: النساء في العالم النامي. ترجمة: منى القطان. ביגום חסנה: הנשים בעולם המתפתח.
أرلين علوي ماكليود: الإحتجاج الهادئ. ترجمة: إكرام يوسفالاحتجاج الهادئ.(ארלין מקלויד: המחאה השקטה).
- هدى شعراوي ,مذكرات هدى شعراوي, تحرير عبد الحميد فهمي مرسي (القاهرة: الهلال, 1987). הודא שעראווי, ביוגרפיה של שעראווי.
زاهية قدورة, رحلة العمر, 1999, دار اللواء للصحافة والنشر، מסע פעם בחיים, קדורה, זאהיה, 1999, דאר אללוא ואלנשר .
Leila Ahmed; 1993. Women and Gender in Islam London: Yale Univerity press.
הערות שוליים

↑  ليلى احمد,المراة والجنوسة في الأسلام, 2010, עמ' 220-216
↑  ليلى احمد, المرأة والجنوسة في الإسلام: עמ' 243-230
↑  هدى شعراوي ,مذكرات هدى شعراوي, القاهرة: الهلال, 1987, עמ' 114-124)
↑  زاهية قدورة, رحلة العمر, 1999, دار اللواء للصحافة والنشر،עמ' 57-65)
↑  ليلى احمد, المرأة والجنوسة في الإسلام, עמ' 282-294
↑  אתר ידע על נשים מצריות לוחמות בתנועת השחרור הלאומי, ,المعرفة,
↑  ليلى أحمد,المرأة والجنوسة في الإسلام, עמ' 326-231
↑  زاهية قدورة, رحلة العمر, 1999, دار اللواء للصحافة والنشر, עמ' 68-89)
↑  חגי ארליך, מצרים – האחות הבכירה (ספר 1 בסדרה המזרח התיכון בימינו), האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 187.
↑  زاهية قدورة, رحلة العمر, 1999, دار اللواء للصحافة والنشر، עמ' 60-61
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007430172305171  BNE: XX4961532  BnF: cb12377083m (data)  GND: 11950345X  ISNI: 0000 0000 7987 0228  LCCN: n82035628  NTA: 074246917  RERO: 02-A000135458  SUDOC: 160360900  VIAF: 23479587   WorldCat (עם VIAF): 23479587
האופרה של לייפציג

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית אופרה 
 כתובת:  Augustusplatz 12 
 מיקום:  לייפציג 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1956
 תאריך פתיחה רשמי:  1960 
 קואורדינטות:  51°20′25″N 12°22′53″E﻿ / ﻿51.340277777778°N 12.381388888889°E﻿ / 51.340277777778; 12.381388888889
 oper-leipzig.de
  (למפת סקסוניה מוגדלת) דרזדן לייפציג קמניץ צוויקאו פלאואן גרליץ פרייברג באוצן פרייטאל פולין צ'כיה בווריה תורינגיה סקסוניה-אנהלט ברנדנבורגהאופרה של לייפציג(למפת סקסוניה רגילה) דרזדן לייפציג קמניץ צוויקאו פלאואן גרליץ פרייברג באוצן פרייטאל פולין צ'כיה בווריה תורינגיה סקסוניה-אנהלט ברנדנבורגהאופרה של לייפציג
 
חזית בניין האופרה המודרני בלייפציג.
בית האופרה של לייפציג מן הצד.
האופרה של לייפציג (בגרמנית: Oper Leipzig) הוא בית אופרה ולהקת אופרה בכיכר אוגוסטוס בלייפציג, גרמניה.
היסטוריה

שנת ייסוד האופרה של לייפציג היא 1693, ומכאן שהיא השלישית לוותק באירופה, אחרי לה פניצ'ה[דרושה הבהרה] בוונציה, איטליה והאופרה הממלכתית של המבורג בגרמניה. המנצח על רבות מן האופרות המוקדמות הללו בבית האופרה המקורי היה גאורג פיליפ טלמן.
לאופרה של לייפציג אין תזמורת אופרה משלה - תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג ממלאת תפקיד זה. הקשר הזה החל בשנת 1766 בביצועי הזינגשפיל Die verwandelten Weiber של יוהאן אדם הילר.
בית האופרה, 1868

התיאטרון הקודם (Neues Theater, בגרמנית) נחנך ב-28 בינואר 1868 ב"פתיחה ליובל" מאת ובר והפתיחה לאיפיגניה באאוליס של גלוק, וכן המחזה איפיגניה בטאוריס מאת גתה. משנת 1886 עד 1888 היה גוסטב מאהלר משנה למנצח; ארתור ניקיש היה המנצח הראשי. חילוקי הדעות בין השניים היו רבים, וגם כאשר החליף אותו מאהלר בתפקיד עקב התערערות בריאותו של ניקיש, נתקל ביחס עוין מצד התזמורת. בהפצצה אווירית בליל ה-3 בדצמבר 1943, חלק מהפצצת לייפציג במלחמת העולם השנייה, נהרס התיאטרון, כמו כל שאר התיאטראות בלייפציג.
בית האופרה, 1960

בניית בית התיאטרון המודרני החלה ב-1956. התיאטרון נחנך ב-8 באוקטובר 1960 בביצוע המייסטרזינגר מנירנברג של וגנר.
מאז 2009, אולף שירמר הוא המנהל המוזיקלי הכללי; בשנת 2011 נבחר למנהל אמנותי לתקופה של חמש שנים.
מנהלים מוזיקליים כלליים

ארתור ניקיש (1878)
גוסטב מאהלר (1888-1886)
אוטו לוהזה (1912)
גוסטב ברכר 1923
פאול שמיטץ 1932
הלמוט זיידלמן 1951
פאול שמיטץ 1964
לותאר צגרוסק 1992-1990
יירי קוט 1993
מיכאיל יורובסקי 1999
ריקרדו שאיי 2008-2005
אולף שירמר 2009 - ממשיך
הערות שוליים

↑  פיטר פרנקלין, "גוסטב מאהלר" 6 במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283089605171  GND: 5030753-8  ISNI: 0000 0001 2178 1238  LCCN: n93121923  MusicBrainz: 9612a7a1-6973-4778-963c-8cb1f4dbfd2d  NKC: mzk2009490532  VIAF: 145770532   WorldCat (עם VIAF): 145770532 
התיאטרון החדש, בסביבות 1900.
דניאל מונסטאר

| --- | --- |

דניאל מונסטאר, כפי שהופיעה על עטיפה אלטרנטיבית לחוברת Marvel's Voices: Indigenous Voices #1 מנובמבר 2020, אמנות מאת אפואה ריצ'רדסון.
 סוג:  גיבור-על
 הוצאה לאור:  מארוול קומיקס
 הופעה ראשונה:  Marvel Graphic Novel #4 (אוקטובר 1982)
 יוצרים:  כריס קלרמונט בוב מקלאוד
 גילום הדמות:  בלו האנט ("המוטנטים החדשים")
 מידע
 שם אמיתי:  דניאל "דני" מונסטאר
 כינויים:  מיראז', פסייק, מונסטאר, ספלביינדר, ולקיריה, הרוכבת האפלה.
 סטטוס:  פעיל
 מקום לידה:  בולדר 
 גזע:  מוטאנט
 מקצוע:  מורה, גיבור-על, תלמיד, סוכן ממשלתי, קשת
 כוחות:  כוחות הוולקיריות של אסגרד לפני בית אם: כוח על-אנושי, טלפתיה, הפקת אשליות, חיצים אנרגטיים, יכולת לחוש במותם של אחרים, יכולת ליצור חומרים מוצקים מאנרגיה.
 חברה בקבוצה:  המוטאנטים החדשים
 חברה לשעבר בקבוצה:  אקס-מן דפנדרס (ולקיריור) אקס-מן הצעירים אקס פורס S.H.I.E.L.D הולקיריות
 אזרחות:  ארצות הברית 
 דמויות קשורות
 משפחה:  נשר שחור (סב, מת) ויליאם ופג כוכב בודד (הורים)
 אויבים:  Donald Pierce, Demon Bear 
 
דניאל מונסטאר (באנגלית: Danielle Moonstar) היא דמות בדיונית של גיבורת-על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן והמוטנטים החדשים ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Marvel Graphic Novel #4 מאוקטובר 1982, ונוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר בוב מקלאוד.
דניאל מונסטאר היא אמריקנית ילידה משבט שאיין שהיו לה בעבר יכולות ליצירת אשליות מפחדיהם או ממשאלותיהם של אחרים. באירועי "בית אם", מכשפת השני גרמה לרבים מהמוטאנטים לאבד את כוחותיהם. דניאל הייתה אחת מהם והיא סולקה בידי אמה פרוסט מבית הספר לצעירים מחוננים של אקסבייר לאחר שלא יכלה לבצע את תפקידה יותר. במהלך מלחמת האזרחים של מארוול, היא גויסה בידי "יוזמת חמישים המדינות" לשמש כמדריכה לצד חברה לאקס-מן, חיה.
רוברטו דה-קוסטה, שעמד בראש מועדון הלפייר בזמנו, גייס את דניאל לקבוצת אקס-מן אותה הקים לאחר מכן, האקס-מן החדשים. בעקבות כך הוקמה גם קבוצת המוטנטים החדשים, שבה דניאל תיפקדה כמנהיגת הקבוצה עד להתפרקותה בדצמבר 2012.
כפי שתואר באירועי "אקס-מן: אוטופיה", דניאל קיבלה כוחות אסגרדיים מהולקיריות בעקבות מספר הרפתקאות באסגרד, עולם הבית של תור וולקיריה. במיתוג מחדש של "מארוול עכשיו!" היא משמשת כחברת לוחמות הולקיריור.
את דמותה של מונסטאר בסרטי הלייב אקשן "המוטנטים החדשים" מגלמת השחקנית בלו האנט.
האגודה ההומניסטית הבריטית

| --- | --- |

 פעילות:  הומניזם חילוני, אתאיזם
 מדינה:  הממלכה המאוחדת
 מטה הארגון:  הממלכה המאוחדת 
 מייסדים:  סטנטון קויט 
 יושב ראש:  אליס רוברטס 
 מנכ"ל:  Andrew Copson 
 עובדים:  19 (נכון ל־2016), 29 (נכון ל־2019), 22 (נכון ל־2017), 25 (נכון ל־2018), 31 (נכון ל־2020) 
 תקופת הפעילות:  1896–הווה (כ־128 שנים)
 http://www.humanism.org.uk
 
האגודה ההומניסטית הבריטית (באנגלית: British Humanist Association, בראשי תיבות: BHA) היא אגודה המקדמת הומניזם חילוני בבריטניה, ושואפת לייצג "אנשים המבקשים לחיות חיים טובים בלי אמונות דתיות או אמונות טפלות". האגודה מקדמת קמפיינים בנושאים הקשורים להומניזם, חילוניות וזכויות אדם. האגודה מסייעת בארגון טקסים הומניסטיים ללא גוון דתי, בהם חתונות, הלוויות ומתן שם לתינוק. באגודה כ-40,000 חברים.