stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספרטקוס (מדריך תיירות)
מדריך התיירות כשיקוף לשינוי חברתי

המצב כיום, בו תיירות גאה היא בעלת משיכה מבחינה תרבותית וכלכלית, אינו משקף את המצב בשנות ה-70, בהן המגזין ראה אור לראשונה. בראשית שנות ה-70 נחשבה ההומוסקסואליות כדבר דחוי חברתית. ברוב המדינות בעולם, לדוגמה, בחלק ממדינות ארצות הברית וברבות ממדינות אירופה, ואף במדינת ישראל, לא הייתה חוקית והייתה בחוק ענישה פלילית על פעולות הומוסקסואליות.
גם במקומות הליברליים המעטים, בהן הותרה מבחינה חוקית עוד קודם, כדוגמת בריטניה (שם בוטל האיסור בחוק בסוף שנות ה-60), די היה באזכורו של אדם כהומו על מנת לפגוע קשה בהעסקתו ובקידומו בעבודה, ולהנציח דחייה חברתית כלפיו והומופוביה ממסדית נוקשה, בחברה שראתה את הדבר כסטייה. הומואים שרצו לנפוש עם חבריהם או בני זוגם כשווים בין שווים, מבלי לשקר ומבלי לצאת מהארון בזמן החופשה, היו זקוקים למקומות שהם "גיי פרנדלי". מדריך ספרטקוס. בא לתת מענה לאפליה התיירותית, ולהציע מקומות שהם "גיי פרנדלי" כלומר ידידותיים לתייר הגאה.
בעולם המערבי חל מהפך משמעותי בזכויות להט"ב, בתוך מספר עשורים. מתופעה שגונתה חברתית, שהוגדרה כפלילית, ושאובחנה כהפרעה נפשית בספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי בשנות ה-70, עבר התחום הכרה ולגיטימציה תרבותית, חוקית וממסדית, עד למצב שבו הפכו נישואים גאים לדבר אפשרי ומקובל ברבות ממדינות המערב. מדריך התיירות ספרטקוס, שבעבר סיפק מקום מיפלט על ידי רשימת אתרים "פרנדלי", עבר אף הוא שינוי, בהתאמה.
בניגוד למדריך גרין לנהג השחור שהחל כמדריך לאפרו-אמריקאים בארצות הברית הגזענית של תחילת המאה העשרים, והתייתר עם השינוי החברתי וחקיקת חוק זכויות האזרח בשנת 1964, כאן אירע תהליך הפוך. במקביל לשינוי החברתי ביחס ללהט"ב, חל שינוי במדריך ספרטקוס. הצורך במקומות מסתור ידידותיים הוחלף במקומות המאפשרים ביטוי לתרבות להט"ב (אנ'), כתרבות שווה ובעלת כוח משיכה תיירותי. בתהליך שארך כשלושה עשורים, הפך למדריך תיירות יוקרתי ואקסלוסיבי, שהופעה בו נחשבת כבעלת ערך.
השינוי הנוסף שעבר על ספרטקוס הוא המהפך הדיגיטלי, שעבר על כלל מדריכי התיירות המודפסים. המהדורה המודפסת עדיין יוצאת לאור ויש לה שוק, אך במקביל הועלה המדריך לרשת האינטרנט.
ראו גם

כסף ורוד
הערות שוליים

↑  דוד מרחב, משרד התיירות ישתתף בכנס על תיירות גאה, nrg, ‏20/4/2006
↑  במדינת ישראל בוטל ה"איסור משכב זכר" רק בשנת 1988. עם זאת, ישראל הייתה יוצאת דופן לזמנו, בכך שבניגוד למדינות רבות במערב, לא נאכף בה החוק הפלילי בעניין זה, וזאת בהוראה מיוחדת של היועץ המשפטי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb34408761p (data)
מכונת צילום

.
מכונת צילום היא מכונה שמטרתה לשכפל תוכן דף או תמונה על נייר, בעותק יחיד או במספר רב של עותקים, בצורה יעילה וזולה.
היסטוריה > המצאת התהליך

מכונת הצילום הומצאה על ידי עורך הדין צ'סטר פ. קרלסון, רשם פטנטים בניו יורק וממציא חובב, שעבודתו אילצה אותו להעתיק מסמכים ותרשימים בצורה קפדנית ומדוקדקת מספר רב של פעמים. לא רק זה, אלא שקרלסון גם סבל מדלקת מפרקים, שהקשתה עליו עבודה זו אפילו יותר. קרלסון החליט למצוא דרך להקל עליו את העבודה. בתחילה חשב קרלסון שהפתרון מצוי בטכנולוגיה הדומה לפיתוח תמונות, אך הבין שמשם לא תצמח הישועה מכיוון שמדובר בתהליך יקר, מסורבל ואיטי. קרלסון החליט לפנות לשיטה המבוססת על פוטו-מוליכות, כלומר – שינוי התכונות החשמליות של חומרים מסוימים על ידי חשיפה לאור. בשנת 1937 רשם קרלסון פטנט ראשון על תהליך הצילום החשמלי. בשנת 1938 הוא ביצע את הצילום המוצלח הראשון בעזרת לוחית אבץ מצופה גפרית, אותה טען בחשמל סטטי. הוא כתב Astoria 10-22-38 על לוחית מיקרוסקופ עשויה זכוכית, אליה הצמיד את לוחית האבץ. הוא חשף את שתי הלוחיות לאור חזק במשך מספר דקות, ואז הרים את לוחית הזכוכית ופיזר אבקה על לוחית האבץ. קרלסון הצמיד נייר שעווה ללוחית האבץ המצופה באבקה, וחימם אותו. כשהרים אותו ופיזר את האבקה נותרה כתובת הפוכה זהה לזו שהייתה כתובה על לוחית הזכוכית.
קרלסון ניסה לעניין חברות מסחריות בהמצאתו, אך היא לא הייתה מפותחת דייה, והחברות אליהן פנה, ביניהן ג'נרל אלקטריק ו-IBM, לא הסכימו להשקיע במוצר ובפיתוחו. בין השנים 1939 עד 1944 עבר קרלסון כ-20 חברות שאף אחת מהן לא התעניינה בהמצאתו.
בשנת 1944 מצא קרלסון לבסוף גוף שהתעניין בהמצאתו – מכון "בטל ממוריאל" (Battelle Memorial Institute) שבאוהיו הסכים להשקיע בפיתוח ההמצאה 3,000 דולר תמורת 40% מהרווחים העתידיים, עסקה שמאוחר יותר הניבה למכון רווחים של מאות מיליוני דולרים. בשנת 1947 משכה ההמצאה, שכבר הספיקה להשתכלל, את עינו של ג'ון דסאור (John Dessauer), מנהל המחקר של חברת "הלואיד" (חברה קטנה שעסקה בציוד צילום). חברת הלואיד החליטה לקחת את הסיכון, והמשיכה בפיתוח המוצר. שם התהליך שונה מ"צילום חשמלי" לזירוגרפיה (אנגלית – Xerography), מילה ביוונית שפירושה "כתיבה יבשה". חברת הלואיד קראה למכונות הצילום החדשות "זירוקס" (Xerox).
היסטוריה > זירוגרפיה

זירוגרפיה (צילום חשמלי) הוא כינוי לטכנולוגיה המאפשרת העתקה של תוכן מסמכים ותמונות. (הערה: המושג העברי היה אמור להיות "קסירוגרפיה", על פי כללי התעתיק מיוונית, אבל השתרש הכתיב "זירו-" על פי השם המסחרי "זירוקס").
היסטוריה > זירוגרפיה > העקרונות על בסיסם עובד התהליך

מאחורי התהליך עומדים שני חוקים בסיסיים:
פוטו-מוליכות – חומרים מסוימים משנים את תכונותיהם החשמליות על ידי חשיפה לאור.
משיכה חשמלית – מטענים חשמליים מנוגדים מושכים זה את זה.
היסטוריה > הכניסה לשוק והפריצה המסחרית

מכונות הצילום המסחריות הראשונות יצאו לשוק בשנת 1949. בתחילה היו המכירות גרועות, בגלל סרבול ויוקר המכונות, אך המכונות הלכו והשתכללו עד שבשנת 1960, עם יציאת דגם חדש (דגם 914) שהיה נוח ומהיר יותר מקודמיו עלו המכירות במהירות עצומה. בשנת 1961, כתוצאה של ההצלחה המסחררת, חברת הלואיד שינתה את שמה ל"זירוקס", מילה שאף הפכה בחלק מהשפות לשם גנרי לצילום מסמכים. עם השנים המשיכו מכונות הצילום להשתכלל ולהפוך נוחות יותר ויעילות יותר. פיתוח ראוי לציון הוא הטונר – אבקה המשמשת כ"דיו" של מכונת הצילום.
הצילום בימינו

כיום, עם התפתחות הגישה של "משרד ללא נייר", יורדת קרנן של מכונות הצילום, אך הן עדיין נמצאות בשימוש נרחב ביותר בתחומים רבים, בעיקר במשרדים ובתחום החינוך. מכונת צילום מודרנית מסוגלת לצלם באופן מהיר וזול, וכמו כן מאפשרת שליטה בגודל ובבהירות התמונה המתקבלת.
בנוסף, הטכנולוגיה הוותיקה של צילום חשמלי הולכת ומוחלפת היום בצילום דיגיטלי – מכונות המשלבות סורק ומדפסת לייזר.
אופן פעולתה של מכונת צילום חשמלית (לא דיגיטלית) > חלקי המכונה העיקריים

לוח זכוכית – עליו מניחים את המסמך המיועד לצילום כשפניו כלפי מטה
טונר – אבקת פחם שחורה, או צבעונית, בה משתמשת המכונה לכתיבה
תוף – מסתובב, גליל עשוי מאלומיניום מצופה בפולימר בעל כושר גבוה לקליטת מטענים חשמליים, פוטו-מוליך
נורה חזקה ומערכת מראות ועדשות, בעזרתן ניתן לשלוט על גודל התמונה וחוזקה (הגדלה/הקטנה על ידי הזזת העדשות)
תנור – מערכת חום לקיבוע הטונר על הדף
רכיבים אלקטרוניים (מנגנון שליטה, כפתורים וכדומה)
אופן פעולתה של מכונת צילום חשמלית (לא דיגיטלית) > תהליך הצילום

הדף המיועד לצילום מונח על לוח הזכוכית כשפניו כלפי מטה.
פני התוף נטענים בצורה אחידה במטען חיובי.
הנורה עוברת לאורך הדף אותו אמורה המכונה לצלם, ובאופן מקביל מסתובב התוף. במקומות בהם חדר האור את הדף הוא מגיע לפני התוף וגורם לשינוי במטען החשמלי. בשאר המקומות, כלומר – המקומות בהם היה כתוב או מצויר משהו על הדף – המטען נשאר חיובי.
אבקת טונר מתפזרת על התוף ונצמדת לאזורים בהם המטען נשאר חיובי, כלומר – האזורים שבדף המיועד לצילום היו כתובים.
דף, שנטען גם כן במטען חיובי, עובר בין התוף המכוסה בטונר לגלגלת נוספת. כשעובר הדף מתחת לתוף הוא מושך ממנו את הטונר (הטונר – שלילי, הדף – חיובי, מה שיוצר משיכה חזקה ביניהם) וכך נוצרת עליו התמונה הסופית.
הטונר מוצמד לדף באמצעות חום ולחץ תוך כדי המעבר בתנור, והדף המצולם נפלט החוצה.
התוף מנוקה מטונר על ידי מברשות מיוחדות, והמטען החשמלי שעל פניו נפרק.
לקריאה נוספת

צחקו עליהם (בהתחלה...), מאת איירה פלאטו, הוצאת אחיאסף – פרק 11
הערות שוליים

1 2  יובל סער, מכונת הצילום זירוקס חוגגת 50. סיפור הצלחה שלא קל לשכפל, באתר הארץ, 18 ביולי 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558609205171  BnF: cb120021602 (data)  GND: 4123557-5  LCCN: sh93003037  NDL: 00563647 
מכונת צילום דיגיטלית המשלבת סורק ומדפסת לייזר מתוצרת קנון
מכונת צילום חשמלית מתוצרת זירוקס
בית חרושת לתארים

המונח בית חרושת לתארים (באנגלית: diploma mill או degree mill) מתאר מוסדות אשר מציגים עצמם כמוסדות להשכלה גבוהה, אך אינם מוכרים על ידי גופים רשמיים ככאלה; ואשר התארים המוענקים על ידיהם ניתנים ללא פיקוח על רמת הלימודים ועל תוכנם. לעיתים, המבקשים לקבל תואר אקדמי ממוסדות אלה אינם נדרשים לעשות כל עבודה אקדמית, ולעיתים העבודה הנדרשת מהם אינה מידתית לתואר, והיא קלה במיוחד.
"בתי החרושת לתארים" מציגים את עצמם לעיתים קרובות במצג שווא בשמות דומים לאלה של מוסדות אקדמיים ידועים. כך, למשל, קיים מוסד אשר קרוי "האוניברסיטה האמריקאית של לונדון" (American University of London), אך אינו מוכר ומסתמך בין היתר על העובדה כי קיימות מספר אוניברסיטאות פרטיות ידועות שם מחוץ לארצות הברית אשר נושאות בשם "האוניברסיטה האמריקאית" (בפריז, בביירות ובקהיר).
במקרים רבים מציגים עצמם "בתי חרושת לתארים" כמוסדות ללימוד מרחוק. מספר מוסדות כאלה פעלו בארצות הברית עד שנת 2000 ונסגרו מאז, בהם American Coastline University ו-Columbia Pacific University. פעילותם פגעה בשמם הטוב של מוסדות לגיטימיים להשכלה גבוהה שפעלו באמצעות לימוד מרחוק, ובמוניטין של בוגריהם.
מאפיין נוסף של בתי החרושת לתארים הוא העובדה כי הם מציגים לעיתים באתרי האינטרנט שלהם "הוכחות" על רישומם במרשם החברות המקומי (אך זוהי אינה הוכחה להיותם רשאים לספק תארים) או מציגים תעודות המעידות כי הם מוסדות מוכרים, אך הגופים אשר העניקו להם את ההכרה הנ"ל הם עצמם גופים פיקטיביים אשר במקרים רבים הוקמו על ידי החברות המפעילות את המוסדות.
תארים פיקטיביים נוספים

כחלופה לתארים פיקטיביים, ישנם פוליטיקאים ואנשי ציבור הנוהגים לשלם עבור קורסים ממוסדות אקדמאיים ולהתהדר בתעודה שקיבלו. אחד המסלולים הבולטים לכך הוא "Leadership Training" של בית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד. תעודה המעידה על השתתפות בתוכנית זו איננה תואר אקדמי, אולם פוליטיקאים רבים מתגאים בה.
ראו גם

אוניברסיטת ניופורט
אוניברסיטת IUBL
אוניברסיטת יורק
הערות שוליים

↑  רוב תארי אוניברסיטת לטביה נפסלו, באתר וואלה, 28 בספטמבר 2005
↑  פסק הדין באתר בית המשפט העליון.
↑  תורתם הונאתם: כך פעלו מכללות הרבנים הפיקטיביות, באתר nrg מעריב.
↑  אביאל מגנזי, בכירים בעולם הרבני הורשעו בשוחד ובמרמה, באתר ynet, 9 באפריל 2014
↑  ע"פ 7621/14 אהרן גוטסדינר ואחרים נ' מדינת ישראל, ניתן ב־1 במרץ 2017
| השכלה גבוהה |
| --- | --- | --- |
| סוגי מוסדות לימוד | אוניברסיטה (אוניברסיטה לאומית • אוניברסיטה פרטית • אוניברסיטה ציבורית) • מכללה (מכללה אקדמית • מכללה מקצועית) |  |
| תארים אקדמיים | תואר אקדמי • בוגר אוניברסיטה • תארים מתקדמים • מוסמך אוניברסיטה • דוקטור • פוסט-דוקטורט • דוקטור לשם כבוד |  |
| תפקידים ומקצועות | סטודנט • מרצה • סגל אקדמי • רקטור • נשיא • דקאן • פרופסור • מורה מן החוץ • עוזר הוראה ומתרגל • עוזר מחקר |  |
| פקולטות | אמנות • הנדסה • מדעי החברה • מדעי החיים • מדעי הטבע • מדעי הרוח • מדעים מדויקים • משפטים • ניהול • רפואה |  |
| מושגים נוספים | אגודת סטודנטים • אקדמיה • בית חרושת לתארים • חופש אקדמי • מעונות סטודנטים • סילבוס • סמינר • ספרייה אקדמית • עבודה אקדמית • קתדרה • קמפוס • שכר לימוד • תוכנית לימודים• תזה |  |
| מוסדות השכלה גבוהה בישראל | אוניברסיטאות בישראל • מכללות בישראל • מכללות אקדמיות בישראל • מכללות להכשרת מורים בישראל • מכללות מקצועיות בישראל |  |
| פיקוח על ההשכלה הגבוהה בישראל | המועצה להשכלה גבוהה • הוועדה לתכנון ולתקצוב • מרכז ארצי לבחינות ולהערכה • המועצה להשכלה גבוהה (יהודה ושומרון) (בעבר) |  |
| ארגונים אוניברסיטאיים בישראל | ועד ראשי האוניברסיטאות • המועצה המתאמת של הסגל האקדמי הבכיר • הפורום המתאם של ארגוני הסגל האקדמי הזוטר באוניברסיטאות • התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555394105171  LCCN: sh85038178
דנג"ץ סעיד צלאח ואחרים נגד שירות בתי הסוהר ומדינת ישראל

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון
 תאריך החלטה:  14 באפריל 2015
 החלטה
 העתירה נדחתה ונקבע, כי ניתן לשלול מאסירים ביטחוניים את הזכות ללימודים באוניברסיטה הפתוחה במהלך מאסרם.
 חברי המותב
 חברי המותב:  מרים נאור, סלים ג'ובראן, אסתר חיות, אשר גרוניס, ניל הנדל, חנן מלצר ואורי שהם
 דעות בפסק הדין
 דעת רוב:  השופטים גרוניס, הנדל, מלצר ושהם הסכימו, כי נוכח ההבדלים בין אסירים ביטחוניים לאסירים פליליים, אכן ניתן לסווג את האסירים הביטחוניים כ"קבוצת שוויון" נפרדת, באופן שמצדיק תנאי מאסר שונים והדבר אינו מהווה אפליה אסורה.
 דעות נוספות:  השופטים נאור, ג'ובראן וחיות סברו, כי לא די בסיווגו של אדם כאסיר ביטחוני כדי לשלול ממנו אוטומאטית זכויות או הטבות הניתנות לאסירים אחרים.
 תקדימים
 פסק דין קונטאר, בג"ץ האגודה לזכויות האזרח בישראל נ' השר לביטחון פנים ופסקי דין נוספים
 
דנג"ץ 204/13 סעיד צלאח ואחרים נגד שירות בתי הסוהר ומדינת ישראל שניתן בשנת 2015, הוא פסק דין בעתירה לדיון נוסף, שהוגשה לבג"ץ על ידי שלושה אסירים ביטחוניים. סעיד צלאח, ראווי סולטאני ומוחמד יונס ובה ביקשו האסירים, כי בית המשפט העליון ידון פעם נוספת בפסק דינו שניתן ביום 24 בדצמבר 2012. בפסק הדין הראשון, נדחו ערעוריהם של האסירים נגד ההחלטה לשלול מהם את הזכות ללימודים במסגרת האוניברסיטה הפתוחה, בזמן שהותם במאסר.
הדיון הנוסף נערך בפני הרכב של שבעה שופטים. בהחלטה שניתנה פה אחד, דחה בית המשפט את טענות האסירים והותיר את החלטתו הקודמת בתוקפה. עם זאת, חברי ההרכב דנו בשאלה העקרונית אם החלטת שירות בתי הסוהר והמדינה לשלול באופן גורף מכלל האסירים המסווגים כאסירים ביטחוניים את האפשרות ללמוד במסגרת האוניברסיטה הפתוחה עומדת בהוראות הדין הישראלי והדין הבין-לאומי, אף שאפשרות זו ניתנת לאסירים הפליליים.
השופטים גרוניס, הנדל, מלצר ושהם הסכימו, כי נוכח ההבדלים הגדולים בין אסירים ביטחוניים לאסירים פליליים, אכן ניתן לסווג את האסירים הביטחוניים כ"קבוצת שוויון" נפרדת באופן שמצדיק תנאי מאסר שונים, והדבר אינו מהווה אפליה אסורה.
השופטים נאור, ג'ובראן וחיות סברו, כי לא די בסיווג של אדם כאסיר ביטחוני, כדי לשלול ממנו אוטומאטית זכויות או הטבות הניתנות לאסירים אחרים. יש לבצע בדיקה פרטנית במקרה של אסיר ביטחוני המבקש ללמוד וניתן לאפשר לימודים לאותו אסיר כאשר הוא אינו ממומן על ידי ארגוני טרור.
רקע

החל משנת 1994, ניתנה לאסירים ביטחוניים האפשרות ללמוד בהתכתבות באוניברסיטה הפתוחה תוך כדי המאסר. אפשרות זו ניתנה להם, שש עשרה שנים לאחר שניתנה, לאסירים פליליים אשר הורשו ללמוד במסגרת זו כבר משנת 1978. בחודש יוני 2011 החליט נציב בתי הסוהר, לשלול מכלל האסירים המסווגים כאסירים ביטחוניים, את האפשרות ללמוד באוניברסיטה הפתוחה.
החלטת נציב בתי הסוהר ניתנה לאחר שבשנת 2009, עקב לחץ ציבורי גדול והחלטות ממשלה שנגעו למאמצים להביא לשחרורו של החייל החטוף גלעד שליט, הוחלט להקים צוות מקצועי שיבחן את תנאי כליאתם של האסירים הביטחוניים בבתי הסוהר בישראל. בצוות היו חברים נציגי שירות בתי הסוהר, המשרד לביטחון פנים, שירות הביטחון הכללי, צה"ל ומשרד המשפטים.
הממשלה הנחתה את חברי הצוות, לבחון את כל תנאי הכליאה של האסירים הביטחוניים בהשוואה להסדרים משפטיים שונים הקיימים בחוק הישראלי ובחוק הבין-לאומי. מסקנות הצוות היו, כי לאסירים ביטחוניים המרצים עונשי מאסר בישראל ניתנות זכויות יתר, הרבה מעבר לאלו הניתנות במקומות אחרים בעולם ואשר אין כל חובה בחוק לתת אותן.
מסקנות הצוות התייחסו בין היתר, לאפשרות ללמוד באוניברסיטה הפתוחה אך גם לכך ששירות בתי הסוהר מאפשר לאסירים הביטחוניים ביקורי משפחה, ביקורי נציגי הצלב האדום, קבלת ספרים, כתבי עת ומכתבים, החזקת מקלטי טלוויזיה, ספרים ומכשירי רדיו בתאים ורכישת מוצרים בקנטינה. לאור מסקנות הצוות המיוחד ובהתאם להנחיית הממשלה, הוחלט לצמצם חלק מן האפשרויות הניתנות לאסירים הביטחוניים.
על כן, בחודש יוני 2011 החליט נציב בתי הסוהר לשלול מן האסירים הביטחוניים את האפשרות ללמוד באוניברסיטה הפתוחה ונגד החלטתו הוגשו מספר עתירות לבית המשפט לעניינים מנהליים. עתירות אלו, נדחו בפסקי דין שעל שלושה (3) מהם הוגשו ערעורים אשר נדונו במשותף בבית המשפט העליון בפני הרכב של שלושת (3) השופטים גרוניס, מלצר ושהם. בפסק דין שניתן ביום 24 בדצמבר 2012, דחה בית המשפט העליון את הערעורים והותיר את החלטת נציב בתי הסוהר בתוקפה ועל פסק דין זה הוגשה הבקשה לקיים דיון נוסף.
פסק הדין בדיון הנוסף עוסק בזכות האסירים לשוויון ובטענתם לפגיעה בזכות זו הן בהחלטת נציב בתי הסוהר והן בפסק הדין הראשון, בדגש על כך שהיא חלה על כלל האסירים הביטחוניים כקבוצה, ללא קשר לשאלת שיוכם הארגוני, או לחומרת המעשים שביצע אסיר מסוים השייך לקבוצה זו.
בדיון הנוסף, התייחסו השופטים בהרחבה לפרשת סמיר קונטאר במסגרת הדיון בשאלה אם ניתן וצריך לסווג אסירים ביטחוניים בנפרד מאסירים פליליים. סמיר קונטאר היה אסיר ביטחוני שאפשרו לו ללמוד באוניברסיטה הפתוחה לאחר שטען לפני בית המשפט כי בחר לעצמו דרך חדשה. אך מיד לאחר שחרורו במסגרת העסקה להחזרת גופותיהם של אלדד רגב ואהוד גולדווסר בשנת 2008 הוא חזר לעסוק בטרור.
מקרה קונטאר, בשילוב עם תנאי כליאתו של גלעד שליט וחוסר הוודאות לגבי מצבו, היוו גורם מרכזי בהגברת הלחץ הציבורי על הממשלה והדרישה להחמיר את תנאי כליאתם של האסירים הביטחוניים.
הדיון > טענת העותרים (האסירים)

טענת העותרים היחידה למעשה, הייתה כי שלילת זכותם ללימודים אקדמיים וכתוצאה מכך הפגיעה בזכותם לשוויון, נעשית משיקולים זרים בלבד ולא משיקולים ענייניים (ביטחוניים או אחרים) ועומדת בסתירה להלכות קודמות של בית המשפט העליון.
טענת האסירים בנויה ממספר מרכיבים אשר שלובים זה בזה.
החלטת בית המשפט העליון בפסק הדין הראשון, להתיר הטלת הגבלות גורפות על כלל האסירים הביטחוניים, ללא טעם ענייני המצדיק זאת, מהווה אפליה ופגיעה בזכות לשוויון.
הקביעה, כי ניתן לשלול מכל אסיר ביטחוני זכויות או פריבילגיות מסוימות רק בשל סיווגו ככזה, ללא אפשרות לשוב ולדרוש את מיצוי הזכות כאשר הנסיבות משתנות, או לפי תנאים חריגים שנקבעו מראש, מנוגדת לפסיקה קודמת של בית המשפט העליון, לפיה הטלת מגבלות על אסירים ביטחוניים, אסורה אם היא נובעת משיקולים של ענישה או נקמנות, או אם היא אינה מידתית.
ההבחנה בין אסירים ביטחוניים לבין אסירים פליליים, נובעת מהרצון להפעיל לחץ על ארגון החמאס במטרה שייעתר לעסקה לשחרורו של החייל החטוף גלעד שליט.
פסק הדין הראשון לא התייחס לטענה, שהחלטת נציב בתי הסוהר, שללה מכל האסירים הביטחוניים את האפשרות לרכוש השכלה גבוהה, לאחר שאפשרות זו ניתנה להם במשך שנים רבות.
הדיון > טענות המשיבים (שירות בתי הסוהר, מדינת ישראל והמשרד לביטחון פנים)

אסירים ביטחוניים פועלים על פי אידאולוגיה עוינת למדינה ומטרתם הברורה היא להשתלב בפעילות אידאולוגית כנגד המדינה גם בתקופת המאסר וגם אחריה. בכך, שונים האסירים הביטחוניים באופן מהותי מאסירים פליליים ושוני זה, הוכר בעבר בפסיקתו של בית המשפט העליון. לכן ההתייחסות אליהם כקבוצה נפרדת שאינה זכאית ללימודים, אינה מהווה פגיעה בזכותם לשוויון.
ההבדל המהותי בין קבוצות האסירים השונות, הוא הגורם המרכזי והחשוב בהחלטה לצמצם זכויות יתר והטבות, שניתנו עד למועד הדיון לאסירים ביטחוניים ובהן, האפשרות ללמוד באוניברסיטה הפתוחה.
ארגוני טרור, מנצלים טובות הנאה שניתנות לאסירים ביטחוניים ומעבירים להם סכומי כסף גדולים. זאת, כתגמול על מעשיהם ובמטרה לשפר את מעמדם בבתי הכלא ולאפשר להם ליהנות מזכויות שונות שכסף מאפשר לקנותן, כגון השכלה גבוהה.
המדינה, אינה חייבת לאפשר לארגוני טרור ניצול לרעה של הטבות הניתנות לאסירים בבתי הסוהר.
פסק הדין > החלטה

פסק הדין בדיון הנוסף עוסק בזכות לשוויון. שוויון, הוא מתן יחס שווה לפרטים או לקבוצות אשר אין ביניהם הבדלים רלוונטיים. במקרה הספציפי נבחנה השאלה, האם ההבדלים בין אסירים פליליים לאסירים ביטחוניים הם אכן הבדלים רלוונטיים המצדיקים מתן יחס שונה לכל קבוצת אסירים מבלי שהדבר יהווה אפליה אסורה.
בסופו של דבר פסק בית המשפט ברוב של ארבעה שופטים כנגד שלושה וקבע, כי לאור ההבדלים הגדולים בין אסירים ביטחוניים לאסירים פליליים, אכן ניתן לסווג את האסירים הביטחוניים כ"קבוצת שוויון" נפרדת המצדיקה תנאי מאסר שונים והדבר, אינו מהווה אפליה אסורה.
שבעת השופטים היו תמימי דעים, לגבי האסירים אשר הגישו את העתירה וקבעו כי במקרה הספציפי שלהם, אין מקום לשנות את פסק הדין הקודם של בית המשפט העליון וכי נכון לשלול מהם את האפשרות ללמוד באוניברסיטה הפתוחה. עם זאת, הייתה מחלוקת חריפה, בייחוד בין הנשיאה נאור לבין הנשיא (בדימוס) גרוניס, בשאלה האם ניתן לסווג אסירים ביטחוניים כקבוצה נפרדת ולשלול מהם באופן גורף את האפשרות ללמוד. בפסיקתם, מתחו השופטת נאור והשופט גרוניס, ביקורת (משפטית) נוקבת זה על פסיקתה של זו. השופט חנן מלצר שהיה חבר בהרכב, אף התייחס למחלוקת זו בפסק דינו באמרו:
גישות השופטים השונות שבאו לידי ביטוי כאן – אלה ואלה דברי משפט חיים הם, וכולנו כאחד דואגים לבטחון המדינה, לזכויות האדם וכן לנסיבות האישיות של כלל הצדדים המתדיינים ושל קורבנות ונפגעי הטרור שבפועל ובכח ומשפחותיהם. היחס המספרי בין רוב למיעוט משקף רק את מעמסת הנושאים, וגם את המיוחדות שבמצבה של ישראל, אשר נקווה שישתנה בעתיד לטובה ויפטור אותנו מהצורך להכריע עוד בסוגיות מעין אלה...."
מחלוקת זו בין השופטים שיקפה למעשה, עד כמה מדובר בנושא מורכב וטעון בחברה הישראלית אף על פי שפסק הדין, ניתן כשלוש וחצי שנים לאחר שחרורו של גלעד שליט משבי החמאס.
פסק הדין > דעת הרוב בסוגיית הסיווג כקבוצה נפרדת

השופט אשר גרוניס פסק, כי ההבדלים בין אסירים ביטחוניים לאסירים פליליים, בנסיבות מאסרם; בסיכון הנשקף מהם; באורח חייהם בבית הסוהר ובאמצעים הנדרשים לשמירה עליהם; הם כה גדולים ולכן, יש להכיר בקבוצה זו כ"קבוצת שוויון" נפרדת שההשתייכות אליה, מצדיקה תנאי מאסר שונים והדבר אינו מהווה אפליה אסורה. השופט גרוניס הדגיש בדבריו כי ממילא, שירות בתי הסוהר מחויב לפעול בעניין על פי החוק, על בסיס תשתית עובדתית מספקת, במידתיות ובהתאם לכללי המשפט המינהלי. לגישתו, אף על פי שאסירים פליליים רשאים ללמוד באוניברסיטה הפתוחה, רשאי שירות בתי הסוהר למנוע מאסירים ביטחוניים את אותם לימודים עקב סיווגם בלבד. זאת ללא חובה לבצע בדיקה פרטנית של כל מקרה וללא קשר לשאלה, מי מממן את הלימודים. השופט גרוניס התבסס בקביעתו על ההנחה, כי קיים קשר מתמשך בין האסיר הביטחוני המבקש ללמוד באוניברסיטה הפתוחה, לבין ארגון הטרור וזאת גם אם לא באופן ישיר, למשל בתשלום כספים לקרובי משפחתו במקום תשלום לאסיר עצמו. לכן אין מקום להורות לשירות בתי הסוהר לערוך בדיקות פרטניות או לקבוע חריגים, בהם יותר לאסיר ביטחוני ללמוד. עוד התייחס השופט גרוניס לנושא חשיבות הלימודים ב"שיקום האסירים" ושאלת ישימותם לגבי אסירים ביטחוניים, אשר ביצעו עבירות חמורות על רקע אידאולוגי.
השופט אורי שהם ייחס חשיבות לשאלת מקור המימון של הלימודים לצורך הסיווג כקבוצה נפרדת ופסק, כי כל עוד ישנה חוות דעת מודיעינית תקפה, המתייחסת למקורות המימון של הלימודים האקדמאיים, ניתן לשלול מהאסירים הביטחוניים את ההטבה הנוגעת ללימודים באוניברסיטה הפתוחה מבלי לערוך בדיקה פרטנית לגבי כל אחד מהאסירים הביטחוניים. בנוסף הביא השופט שהם, דוגמה למקרה אפשרי של אסיר ביטחוני שאינו משויך לארגון מסוים ואינו נתמך על ידו כדוגמת "המפגע הבודד", בו ניתן לאפשר לימודים לאסיר ביטחוני המבקש בכך.
השופט ניל הנדל פסק, כי האפשרות לרכוש השכלה אקדמית, אינה עומדת בליבת הזכויות של האסיר זאת בשונה מזכויות בסיסיות יותר כגון מזון, טיפול רפואי, תנאי מגורים וכדומה. המפתח להחלטה בשאלה אינו רק כספי, מכיוון שאין חובה להעניק לאסיר עשיר כל שירות שעליו הוא מוכן לשלם. לכן אין מקום להורות לשירות בתי הסוהר והמדינה, לערוך בדיקות פרטניות או לקבוע חריגים שיאפשרו לאסירים ביטחוניים מסוימים את הזכות ללימודים. בנוסף ציין, כי אין בפסיקתו כדי לבטל את ההוראות המנהליות הקיימות, אשר מעניקות שיקול דעת לשירות בתי הסוהר, להכיר ביוצאים מן הכלל.
השופט חנן מלצר ייחס חשיבות לכך שהזכות להשכלה גבוהה לא עוגנה בישראל כזכות חוקתית או הלכתית ולכך שלאור מניעיהם האידאולוגיים של האסירים הביטחוניים סביר להניח, כי השכלה אקדמית לא תשנה את תפיסת עולמם. לכן פסק, כי ניתן לשלול את הזכות ללימודים בהסתמך על ההכרה בקבוצת האסירים הביטחוניים כקבוצת שוויון נפרדת וכי, פרשנות אחרת תביא לצמצום בכוחם של שירות בתי הסוהר והמדינה להילחם בטרור באמצעות שלילת הטבות והפעלת מנופים הכרחיים ולגיטימיים נגד פעולות של פיגועי-מיקוח, שיוזמים ארגוני טרור לצורך שחרורם של אסירים ביטחוניים. השופט מלצר חידד כי ממילא, יש לשירות בתי הסוהר והמדינה את הזכות לשנות לטובה את מדיניותם בנושא ולבצע הפרדה, גם בין אסירים ביטחוניים שונים על פי השתייכותם הארגונית או מטעמים אחרים.
פסק הדין > דעת המיעוט בסוגיית הסיווג כקבוצה נפרדת

השופטת מרים נאור פסקה, כי לא די בסיווג של אדם כאסיר ביטחוני, כדי לשלול ממנו אוטומטית זכויות או הטבות הניתנות לאסירים אחרים. לשם כך הסתמכה בין היתר, על פסיקתו של השופט יצחק זמיר, בעניין סמיר קונטאר ולפיה, שירות בתי הסוהר אינו רשאי להטיל על האסירים הביטחוניים עונש נוסף על זה שהטיל עליהם בית המשפט. הבדל בין האסירים בכל הנוגע לתנאי מאסרם, חייב להיעשות אך ורק משיקולים של סדר וביטחון או שיקולים ענייניים אחרים. במקרה של האסירים אשר הגישו את העתירה לא מצאה השופטת נאור לנכון להתערב, אך לא רק בשל סיווגם כאסירים ביטחוניים, אלא משום שהוכח כי במקרה שלהם, האיסור נובע מטעמים ענייניים הקשורים בביטחון המדינה. עוד הוסיפה, כי אין לשלול מראש את האפשרות כי בעתיד אסירים ביטחוניים, שהתברר כי אינם ממומנים על ידי ארגוני טרור, יוכלו ללמוד באוניברסיטה הפתוחה.
השופט סלים ג'ובראן הצטרף לפסק דינה של השופטת נאור, במלואו ולא מצא מקום להוסיף או לגרוע מפסיקתה.
השופטת אסתר חיות סברה, כי סיווגו של אדם כאסיר ביטחוני אינו מספיק כדי לשלול ממנו זכויות או הטבות הניתנות לאסירים פליליים וכי יש להראות הצדקה להבחנה בין קבוצות שונות של אסירים וגם זאת רק במידה הנדרשת לכך. את עמדתה גזרה השופטת חיות מחובתה של הרשות המנהלית לנהוג בשוויון, גם כאשר מדובר במתן הטבה אותה היא מוצאת לנכון לתת לאסירים אף על פי שאינה מחויבת בכך ולא רק כאשר מדובר בזכויות בסיסיות ומהותיות לקיומו של אדם.
שלושת שופטי דעת המיעוט, לא התנגדו באופן גורף, לשלילת זכויות מסוימות שניתנו לאסירים פליליים, מאסירים ביטחוניים, אך כן התנגדו לשלילה גורפת של הזכות מכלל האסירים הביטחוניים. לשיטתם נדרשת בדיקה פרטנית של כל מקרה בו מבקשים לשלול את הזכות ולקבל את ההחלטה בעניין, על פי נסיבות המקרה ומשיקולים הנוגעים לביטחון המדינה.