stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי דרבנט
היסטוריה > בתקופת ברית המועצות

במהלך המהפכה ומלחמת האזרחים בדאגסטן (מרץ 1917 - מאי 1919) התיישבו בדרבנט יהודים רבים מכפרי ההר, בשעה שנמלטו מהאירועים האלימים של המהפכה והמלחמה. ב-1930 נוצרה בסביבת דרבנט חווה קיבוצית יהודית על שם סמידוביץ'. בשנת 1933 היו בסביבת דרבנט כ-30 חוות קיבוציות (אנ') יהודיות. בין בשנים 1928–1941 יצא לאור בדרבנט העיתון של יהודי ההרים (Judeo-Tat), בשם "העמל" (אנ') בשפה היהודית-טאטית. בשנת 1935 היו בעיר שני בתי ספר תיכוניים יהודיים ומועדונים יהודיים. בשנת 1948 בוטלה אפשרות ההוראה בשפה היהודית-טאטית וכל בתי הספר של יהודי הרים נסגרו.
בסוף שנות השמונים ותחילת שנות האלפיים עזבו רבים מיהודי דרבנט לישראל, ארצות הברית, גרמניה, קנדה ומדינות נוספות.
בין השנים 1997–2002 יצאו מדרבנט לישראל 2,167 יהודים.
| השנה | 1997 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מס. היהודים | 593 | 182 | 441 | 432 | 417 | 102 |
בשנות השבעים של המאה העשרים, בדרבנט כמו בכל ברית המועצות, החלה המדיניות הממלכתית של "טאטיזציה" של יהודי הרים. נציגי האליטה הסובייטית, בעיקר בדאגסטן, הכחישו את הקשר של יהודי ההרים עם היהודים האחרים. יהודי ההרים נרשמו בסטטיסטיקה הרשמית כ-Tat, שהיווה את הרוב המכריע של קהילה זו ברפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית. לאחר התמוטטות ברית המועצות ב-1991, היגרו רוב היהודים מדרבנט. בשנת 2002 נשארו בעיר 2,000 יהודים.
היסטוריה > בתקופת השואה

במלחמת העולם השנייה מספר יישובים בצפון הקווקז נכבשו על ידי הנאצים, שטבחו ביהודי היישובים הללו. שני חלקים מצפון הקווקז השייכים לרוסיה היו תחת כיבוש גרמני: מסתיו 1941 ועד סתיו 1943. אזור זה כלל את הקולחוזים בוגדנובקה (רו') ומנז'ינסקי (רו'), בהם התגוררו יהודים הרריים ויהודים אשכנזים. הגרמנים טבחו באלה ובאלה כאחד. ככלל, צבא גרמניה לא הספיק להגיע לדרבנט לפני שהובס על ידי הצבא האדום. מאידך, הנאצים רצחו יהודים בערי הקווקז, צ'רקסק, קיסלובודסק, מיקויאן שחר, מינרלנייה וודי, פיאטיגורסק, טברדה (אנ') ובוגדנובקה.
חלק גדול מיהודי הקווקז התגייסו לצבא הסובייטי כולל יהודי קהילת דרבנט, כדי לעזור במלחמה נגד הנאצים. השלטון הסובייטי באזור הקווקז רצה להסיר מתושבי האזור סממנים דתיים בהתאם לאידאולוגיה הקומוניסטית. כחלק ממגמה זו הם שינו את שמות המשפחה של יהודי ההרים על מנת שיהיו דומים לאלו של שאר תושבי אזור הקווקז.
ב-12 ביולי 2018 התקיימה הפתיחה החגיגית של אנדרטת גדוד אלמוות (אנ') בשטח בית העלמין היהודי בדרבנט. אבל שמותיהם של 1732 החיילים היהודים שנפלו בקרבות מלחמת העולם השנייה, לא הופיעו על לוח הזיכרון. מקימי האנדרטה ציינו שרשימת הנופלים הרשומים על האנדרטה אינה מלאה ואינה סופית. עבודת חיפוש הנופלים נמשכה גם לאחר הקמת האנדרטה וכשיובהר גורלם של יתר המשתתפים במלחמה שמותיהם יתווספו לאנדרטה.
בית הכנסת קל נומז

בית הכנסת בדרבנט, נקרא קל נומז (Kele-Numaz , רוסית: Дербентская синагога "Келе-Нумаз") הוא בית הכנסת היחיד שנותר בעיר נכון לשנת 2023. בית הכנסת נבנה בשנת 1914. עד מלחמת העולם השנייה היו בעיר כולל בית כנסת קל נומז, 11 בתי כנסת. לאור מצבו הרעוע בשנת 2009 הוחלט להרוס אותו ולקים אותו מחדש במתכונתו משנת 1914. חנוכת בית הכנסת המחודש התקיימה ב-22 במרץ 2010 בנוכחות הרב בערל לזר הרב הראשי של רוסיה. המבנה המחודש נקרא המרכז הקהילתי היהודי. מעל הכניסה הראשית של המרכז קיים שלט בעברית "ועשו לי מקדש ושכנתי בתוכם". השטח הכולל של המרכז הקהילתי היהודי הוא 2500 מ"ר. במקום נבנו גם, בית מטבחיים, מקווה, גן ילדים עירוני ומוזיאון יהודי ההרים.
אוכלוסיית יהודי דרבנט

| שנה | 1835 | 1886 | 1897 | 1926 | 1939 | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מספר יהודים | 472 | 2,568 | 2,190 | 6,745 | 8,100 | 12,705 | 14,600 | 12,918 | 13,119 | 1,345 |
רבני דרבנט

רבני דרבנט, היו מנהיגי הקהילה. בתיהם שמשו כבתי כנסת וישיבות ובחיצוניותם לא בלטו כמו המסגדים וכנסיות. מראשית המאה ה-19 בזכות רבני דרבנט התגבר הקשר עם רבני רוסיה עם רבני פרס עד שנות ה-40 של המאה ה-19. בדורות האחרונים הרבנים בדרבנט היו ממשפחת מזרחי (לוי). בעקבות שינוי מעמד הקהילות היהודיות ברוסיה ב-1848 הסתיימה תקופת ההשפעה הרבנית של משפחת מזרחי. עם ביטול המנהל הצבאי בדרבנט ב-1860 משפחת מזרחי עלתה לירושלים והובילה אחריה את הקהילות היהודיות של הקווקז לדורותיהם.
יהודים בולטים מדרבנט

אלברט סולומונוב, שחקן כדורגל סובייטי ומאמן ופרשן ישראלי.
ישראל צוויגנבוים, אמן
רוברט טיביאיב, פוליטיקאי
שרית חדד זמרת ישראלית
לקריאה נוספת

יוסף צ'ורוני, ספר המסעות, סנקט פטרבורג, 1867
מרדכי אלטשולר, יהודי מזרח קווקז, ירושלים, 1990
אריאל ונועה ישי, היישוב היהודי במזרח קווקז, פעמים מס' 81, ירושלים, 2000
דרבנט נמה, מחצ'קלה, 1992
כרונולוגיה קהילת אבוסבו דרבנד חדרה - גובלואי חדרה תשס"ח
Anisimov I. Sh., Caucasian Jews - Highlanders. - M .: "Science", 2002.
ראו גם

בית הכנסת דרבנט
ג'והורי
יהודי ההרים
אלפרד דבלין

| --- | --- |

 לידה:  10 באוגוסט 1878 שצ'צ'ין, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  26 ביוני 1957 (בגיל 78) אמנדינגן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  צרפת, גרמניה, פולין 
 מקום קבורה:  ווז' 
 אירועים משמעותיים:  שריפת הספרים בגרמניה הנאצית (1933) 
 שם עט:  Linke Poot, Hans Fiedeler, Knaas Pieth 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרידריך וילהלם, אוניברסיטת הומבולדט של ברלין, אוניברסיטת פרייבורג 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 סוגה:  ספרות הגולים הגרמנים 
 זרם ספרותי:  אקספרסיוניזם 
 יצירות בולטות:  ברלין, אלכסנדרפלאץ, November 1918: A German Revolution, Tales of a Long Night, Berge Meere und Giganten, The Three Leaps of Wang Lun, Wallenstein, Wadzeks Kampf mit der Dampfturbine 
 תקופת הפעילות:  מ-1913 
 בן או בת זוג:  Erna Döblin 
 צאצאים:  Peter Doblin, Stefan Döblin, Klaus Döblin, Wolfgang Doeblin 
 פרסים והוקרה:  פרס הספרות של האקדמיה הבווארית לאמנויות יפות (1957) 
 alfred-doeblin.de
 חתימה:   
 
בול מזרח גרמני עם דמותו של דבלין
אלפרד דֶבּלין (בגרמנית: Alfred Döblin‏; 10 באוגוסט 1878, שטטין, הקיסרות הגרמנית – 26 ביוני 1957, אמנדינגן), סופר אקספרסיוניסטי יהודי-גרמני שהמיר את דתו לנצרות, וכן רופא. נודע במיוחד בזכות ספרו, "ברלין, אלכסנדרפלאץ".
יצירותיו העיקריות > שלוש הקפיצות של וואנג לון

"שלוש הקפיצות של וואנג לון" (Die drei Sprünge des Wang-lun) הוא הרומן השלישי של דבלין (למרות שהיה הראשון שיצאה לאור כספר), ועליו קיבל את פרס פונטנה. זהו רומן היסטורי שפורסם ב-1916 (אם כי הוא מתוארך לשנת 1915), המספר על תהפוכות והמהפכות בסין של המאה ה-18, והתקבל לטובה על ידי המבקרים, ששיבחו את התיאורים המפורטים והאקזוטיים שלו של סין. לוואנג לון הייתה השפעה גם על סופרים גרמנים צעירים יותר, ביניהם ליון פויכטוונגר, אנה זגרס וברטולט ברכט; עבורם הספר סיפק דחף לפיתוח התיאוריה של התיאטרון האפי. מבחינה מסחרית, הוא היה הרומן המצליח ביותר של דבלין אחרי "ברלין, אלכסנדרפלאץ".
יצירותיו העיקריות > ולנשטיין

רומן היסטורי העוסק במתח בין פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והגנרל שלו, אלברכט פון ולנשטיין זמן מלחמת שלושים השנה. ולנשטיין מייצג סוג חדש של לוחמה המאופיינת בריאל-פוליטיק חסר רחמים והתרחבות קפיטליסטית, בעוד שפרדיננד הופך המום יותר ויותר ממהלך האירועים ובהדרגה נסוג לגמרי מהפוליטיקה. גישתו של דבלין לתיאור המלחמה הייתה שונה מההיסטוריוגרפיה הרווחת, בכך שבמקום לפרש את מלחמת שלושים השנה בעיקר כקונפליקט דתי, הוא מציג אותה באופן ביקורתי כהשלכה אבסורדית של שילוב של גורמים לאומיים-פוליטיים, פיננסיים ואינדיבידואליים. דבלין ראה דמיון רב בין מלחמת שלושים השנים למלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה כתב את ולנשטיין.
אף על פי שהרומן התקבל היטב על ידי המבקרים, דבלין התאכזב מהביקורות משום שחש שיצר ב"וולנשטיין" יצירה חסרת תקדים, והדבר לא הוכר על ידי המבקרים. הוא כתב ביקורת נוקבת על המבקרים ופרסם אותה ב-1921 תחת הכותרת Der Epiker, sein Stoff und die Kritik (המשורר האפי, החומר שלו והביקורת). הרומן נמנה עם הרומנים ההיסטוריים החדשניים והחשובים ביותר במסורת הספרותית הגרמנית.
יצירותיו העיקריות > הרים ים וענקים

"הרים ים וענקים" (Berge Meere und Giganten) הוא ספר מדע בדיוני של דבלין משנת 1924, המגולל את מהלך ההיסטוריה האנושית מהמאה ה-20 עד המאה ה-27, ומתאר אותו כמאבק עולמי קטסטרופלי בין מאניה טכנולוגית, כוחות טבע וחזונות פוליטיים מתחרים. הספר מעלה נושאים כמו עיור, ניכור מהטבע, הרס אקולוגי, מיכון, דה-הומניזציה של העולם המודרני, כמו גם הגירה המונית, גלובליזציה, טוטליטריות, קנאות, טרור, מעקב מדינה, הנדסה גנטית, מזון סינתטי, גידול בני אדם, לוחמה ביוכימית ועוד.[97] מבחינה סגנונית ומבנית נתפס הספר כיצירה קשה בעת יציאתו לאור, והמבקרים נותרו חלוקים ביחס אליו. גינטר גראס שיבח את הרלוונטיות ואת התובנות של הספר.
יצירותיו העיקריות > ברלין, אלכסנדרפלאץ

הרומן "ברלין, אלכסנדרפלאץ" נחשב בדרך כלל ליצירת המופת של דבלין, ולטקסט איקוני של תקופת רפובליקת ויימאר. השימוש החדשני במונטאז' ספרותי והתיאור הפנורמי של המטרופולין המודרני העניקו לרומן מקום בין יצירות המפתח של הספרות המודרניסטית. "ברלין, אלכסנדרפלאץ" מספר את סיפורו של פרנץ ביברקופף, פושע שהרג את אהובתו וזה עתה שוחרר מהכלא. ביברקופף מבקש לעצמו חיים מכובדים, אך נמשך במהירות למאבק "עם משהו שבא מבחוץ, שאינו צפוי ונראה כמו גורל", וסובל מסדרה של כישלונות ואסונות. הרומן הביא לדבלין הכרה עולמית. בסקר של הגרדיאן משנת 2002, שהשתתפו בו 100 סופרים ידועים מרחבי העולם, נבחר "ברלין, אלכסנדרפלאץ" בין 100 הספרים הטובים בכל הזמנים.
יצירותיו העיקריות > נובמבר 1918: מהפכה גרמנית

"נובמבר 1918: מהפכה גרמנית" (November 1918, eine deutsche Revolution) הוא טטרלוגיה על המהפכה הגרמנית של 1918–1919. הכוללת ארבעת כרכים: Bürger und Soldaten (אזרחים וחיילים) Verratenes Volk (עם נבגד), Heimkehr der Fronttruppen (שובן של כוחות החזית), Karl und Rosa (קרל ורוזה), המהווים ביחד את היצירה המשמעותית ביותר מתקופת הגלות של דבלין מחוץ לגרמניה (1933–1945). היצירה זכתה לשבחים רבים על ידי ברטולט ברכט והמבקרת גבריאל סנדר, שתיארה את "נובמבר 1918" כמייצגת את שיאה של עבודתו של דבלין בז'אנר הרומן ההיסטורי.
יצירותיו העיקריות > סיפורי לילה ארוך

"סיפורי לילה ארוך" (Hamlet oder Die lange Nacht nimmt ein Ende) היה הרומן האחרון של דבלין. הוא מתרחש באנגליה מיד לאחר מלחמת העולם השנייה, הרומן מספר את סיפורו של אדוארד אליסון, חייל אנגלי שנפצע קשה במהלך המלחמה. בחזרה למשפחתו, אדוארד חייב להתמודד עם טראומת המלחמה שלו, וקונפליקטים משפחתיים הקבורים זמן רב ותחושת העצמי המעורערת שלו. הרומן מתייחס לנושאים כמו החיפוש אחר העצמי, אשמה ואחריות, המאבק בין המינים, מלחמה ואלימות ודת. דבלין כתב את הרומן בין אוגוסט 1945 לאוקטובר 1946, אם כי הוא פורסם רק עשור לאחר מכן. הרומן יצא לאור ב-1956 על ידי בית ההוצאה לאור במזרח ברלין, Rütten & Loening, והתקבל היטב. ההתייחסות להמלט בכותרת הגרמנית מפנה כנראה לפרשנותו של זיגמונד פרויד להמלט של שייקספיר.
בתרבות

הרומן "ברלין, אלכסנדרפלאץ" עובד לקולנוע כמה פעמים: לראשונה בשנת 1931 על ידי פיל יוטסי, עם היינריך גיאורג בתפקיד הגיבור פרנץ ביברקופף; ובשנת 1979 על ידי ריינר ורנר פאסבינדר כמיני-סדרה לטלוויזיה.
בשנת 1978 הנפיקה מזרח גרמניה בול לזכרו.
ספריו שתורגמו לעברית

ברלין, אלכסנדרפלאץ: סיפורו של פרנץ ביברקופף - תרגום מגרמנית ואחרית דבר ניצה בן-ארי, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1987.
שתי חברות והרעלה (Die beiden Freundinnen und ihr Giftmord), תרגום ניצה בן-ארי, הוצאת פן וידיעות ספרים, 2022. ספר המבוסס על משפט של שתי נשים שניהלו רומן והואשמו ברצח בעלה של אחת מהן, בשנת 1923 בברלין.
לקריאה נוספת

אלפרד דבלין – מכתב גלוי לפ. ת. מארינטי (מגרמנית: ליאורה בינג-היידקר), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ח', 2017.
הערות שוליים

↑  הרמאן סויט, "יום של מזל", הארץ, 13 בנובמבר 1929
י. קלינקוב, ויכוח על התיאטרון העברי בברלין, דואר היום, 15 בנובמבר 1929
↑  יוסף קרוק, תחת דגלן של שלוש מהפכות - כרך ב', תל אביב, מחברות לספרות, 1970, עמ' 457.
↑  קטעים משני נאומים, הארץ, 25 ביוני 1935
↑  הרמן סוויט, פרשת אקוואדור, הארץ, 19 בינואר 1936
↑  קרוק, תחת דגלן - כרך ב', עמ' 447
↑   עפרי אילני, מה יותר יהודי מלהתנצר?, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2016
↑  ד.כ. מלכין, ואלכסנדר דבלין מציע להתפלל, משמר, 31 באוקטובר 1947
↑  וו. בוקובצר, מרוחה של גרמניה שלאחר המלחמה, על המשמר, 26 במרץ 1948
↑  אלפרד דבלין בשביתת רעב, קול העם, 8 בספטמבר 1954
↑  The top 100 books of all time, The Guardian, ‏3 באפריל 2002
↑  חגי לוי, בסינמטק - הסדרה ברלין, אלכסנדרפלאץ, חדשות, 29 באפריל 1993
↑  אריה לינדנבאום, במזרוז גרמניה בולים בלבד..., דבר, 1 בספטמבר 1978
↑  יגאל תומרקין, רחוב דבלין ברלין, אלססנדר פלאץ מאת: אלפרד דבלין; תרגום; ניצה בן־ארי, כותרת ראשית, 5 באוגוסט 1987
נטע נעמן, אלפרד דבלין - "ברלין, אלכסנדרפלאץ" תרגום מגרמנית ואחרית־דבר: ניצה בן ארי / הוצאת הקיבוץ המאוחד, מעריב, 18 בספטמבר 1987
↑  ביקורות:
מאיה בקר, מזימת רצח בברלין והמרדף אחרי האושר: חמישה ספרים חדשים שכדאי לבדוק, באתר הארץ, 3 במרץ 2022
אנה זטרברג, ‏הרעל וניחוחו המפתה, באתר ‏מאקו‏, 9 במאי 2022
 מעין איתן, מי שרגיל לצרוך את מנת הפשע האמיתי שלו בנטפליקס לא ימצא כאן את סיפוקו, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260665805171  PLWABN: 9810703172805606  BIBSYS: 90069925  BNE: XX1163594  BnF: cb11898864x (data)  CANTIC: a16325217  CiNii: DA01317239  GND: 118526200  ICCU: CFIV044108  ISNI: 0000 0001 2101 2877  LCCN: n80126219  LNB: 000049924  MusicBrainz: 8f6de900-988c-4278-ae5e-1248a547a010  NDL: 00438021  NKC: jn20000601373  NLA: 35038580  NLG: 65623  NLK: KAC199633561  NSK: 000037206  NTA: 068352352  RERO: 02-A003202626  SELIBR: 184274  SNAC: w69k533z  SUDOC: 027379574  Trove: 808674  VcBA: 495/116379  VIAF: 51688166   WorldCat (עם VIAF): 51688166
גטסבי הגדול (סרט, 2013)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  "גטסבי הגדול" מאת סקוט פיצג'רלד
 בימוי:  באז לורמן 
 הופק בידי:  באז לורמן לוסי פישר דאגלס וויק קתרין מרטין
 תסריט:  קרייג פירס, באז לורמן 
 עריכה:  ג'ייסון בלנטיין 
 שחקנים ראשיים:  לאונרדו דיקפריו קארי מאליגן טובי מגווייר אליזבת דביקי איילה פישר ג'ייסון קלארק אמיטאב באצ'אן
 מוזיקה:  קרייג ארמסטרונג 
 צילום:  סיימון דוגן 
 מדינה:  אוסטרליה, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Village Roadshow Pictures, Bazmark, A&E 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  10 במאי 2013 (ארצות הברית) 30 במאי 2013 (אוסטרליה)
 משך הקרנה:  142 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 תקציב:  $125 מיליון
 הכנסות:  $351,040,419
 הכנסות באתר מוג'ו:   greatgatsby2012
 פרסים:  פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר (קתרין מרטין)  פרס AACTA לעיצוב תלבושות (קתרין מרטין)  פרס AACTA לסינמטוגרפיה  פרס AACTA לבימוי הטוב ביותר (באז לורמן)  פרס AACTA לפסקול המקורי הטוב ביותר (קרייג ארמסטרונג)  פרס AACTA לעריכה הטובה ביותר  פרס AACTA לעיצוב ההפקה הטוב ביותר (קתרין מרטין)  פרס AACTA לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי (לאונרדו דיקפריו)  AACTA Award for Best Adapted Screenplay  פרס אוסקר לעיצוב האמנותי הטוב ביותר (קתרין מרטין, Beverley Dunn)  AACTA Award for Best Actress in a Supporting Role (אליזבת דביקי)  פרס AACTA לסרט הטוב ביותר (באז לורמן)  פרס מכון הסרטים האוסטרלי לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה (ג'ואל אדגרטון)  פרס AACTA לפסקול הטוב ביותר 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
גטסבי הגדול (במקור: The Great Gatsby) הוא סרט דרמה אוסטרלי-אמריקאי המבוסס על ספרו של סקוט פיצג'רלד, בבימויו של באז לורמן ובכיכובם של לאונרדו דיקפריו, קארי מאליגן, טובי מגווייר, איילה פישר ואמיטאב באצ'אן.
על הפקת הסרט הוכרז כבר בדצמבר 2008, אולם הצילומים החלו רק ב-5 בספטמבר 2011 באוסטרליה. הסרט תוכנן לצאת לאקרנים ב-25 בדצמבר 2012, אך נדחה לקיץ 2013. הקרנת הבכורה נערכה בניו יורק ב-10 במאי 2013, וכמה ימים אחר כך נערכה הקרנה חגיגית שלו בפסטיבל קאן.
הסרט זכה בפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר ובפרס אוסקר לעיצוב הפקה הטוב ביותר.
תקציר העלילה

הסרט מתאר את חייו של ג'יי גטסבי (שמו האמיתי הוא ג'יימס גץ) מנקודת מבטו של ניק קארווי. עלילת הסיפור מתמקדת בחייהם של חמש הדמויות הראשיות של הסיפור ומותחת ביקורת על החיים באותה תקופה (על הדור האבוד של האנשים שגדלו במהלך מלחמת העולם הראשונה, על הרדיפה אחרי הכסף, חוסר המוסריות וחוסר השיווין של אותה תקופה).
ניק (המספר, בן דודה של דייזי) עובר להתגורר בווסט אג, ניו יורק, בצריף קטן והוא מגלה במהרה שהוא מתגורר בשכנות עם ג'יי גטסבי העשיר. ניק מתגורר למרגלות אגם אשר בדיוק מולו מתנוססת האחוזה העצומה באיסט אג, לונג איילנד, שם גרים דייזי, בעלה טום ובתם. יום אחד ניק מקבל הזמנה לאחת המסיבות אשר גטסבי עורך כמעט כל ערב. ניק פוגש בו ומוזמן לבילוי איתו ביום המחרת. השניים מתקרבים ומתיידדים.
בעקבות בקשתו של גטסבי, מזמין ניק את דייזי לביתו להיפגש עם גטסבי. אז מסתבר שלפני שגטסבי יצא להילחם במלחמת העולם הראשונה הוא ודייזי היו מאוהבים, אך מאחר שהיא לא שמעה ממנו בתום המלחמה, היא התחתנה עם טום כדי לרצות את הסובבים אותה. דייזי וגטסבי נפגשים בתיווכו של ניק ומתאהבים מחדש. "הלוואי שנוכל להמשיך ככה לעד" היא אומרת לו, והם ממשיכים ברומן האסור שלהם במשך זמן מה.
יום אחד החמישייה הולכת למלון בניו יורק ודייזי מספרת לטום על רצונה לעזוב אותו, אלא שאז טום חושף את האמת על גטסבי, הרוחות מתלהטות וג'יי ודייזי עוזבים בסערה. במהלך הנסיעה דייזי דורסת והורגת את הפילגש של טום שרצה אל עבר הרכב בו נהגה, והם ממשיכים לנסוע ולברוח מזירת הדריסה. כשטום מגיע לזירת הרצח הוא מפנה את וילסון (בעלה של הפילגש) אל גטסבי, ולמחרת יורה וילסון בג'יי והורג אותו, ולאחר מכן מתאבד. טום ודייזי עוזבים את ניו יורק למערב. מעטים מופיעים בהלווייתו של ג'יי, וניק חוזר לבית הוריו בצפון מערב אמריקה ומנתק קשר עם כולם, מפני שהם "סתם אנשים עשירים שבורחים מהבעיות שלהם".
צוות השחקנים

| שם השחקן | שם הדמות |
| --- | --- |
לאונרדו דיקפריו: ג'יי גטסבי
קארי מאליגן: דייזי ביוקנן
טובי מגווייר: ניק קרוויי
ג'ואל אדגרטון: טום ביוקנן
אליזבת דביקי: ג'ורדן בייקר
איילה פישר: מירטל וילסון
ג'ייסון קלארק: ג'ורג' וילסון
אמיטאב באצ'אן: מאיר וולפסהיים
הפקת הסרט > ליהוק

השחקן הראשון שלוהק לסרט היה לאונרדו דיקפריו. דיקפריו משחק בסרט בתפקיד ג'יי גטסבי, מיליונר צעיר ומסתורי המעורב בעסקים מפוקפקים ואשר מאוהב באופן אובססיבי בדייזי ביוקנן, שאותה הכיר כאשר היה קצין צעיר במהלך מלחמת העולם הראשונה. טובי מגווייר לוהק לתפקיד ניק קרוויי, העובד כסוחר באיגרות חוב והוא גם המספר בסרט.
בנובמבר 2010 דיווח המגזין Deadline Hollywood כי לורמן ערך אודישנים לשחקניות רבות לתפקיד של דייזי ביוקנן, ביניהן קירה נייטלי, רבקה הול, אמנדה סייפריד, בלייק לייבלי, אבי קורניש, מישל ויליאמס וסקרלט ג'והנסון, וכמו כן שקל גם לבחור בשחקנית נטלי פורטמן. ב-15 בנובמבר 2010 הודיע לורמן כי השחקנית הבריטית קארי מאליגן תגלם את דייזי ביוקנן, לאחר שעברה את מבחן הבד שהתקיים ב-2 בנובמבר בניו יורק. לורמן התייחס לתהליך הליהוק של דייזי באומרו "הייתה לי הזכות לחקור את הדמות יחד עם חלק מהשחקניות המוכשרות ביותר בעולם, כאשר כל אחת סיפקה פרשנות מיוחדת משלה לדמות, כאשר כולן היו לגיטימיות ומרגשות. עם זאת, במסגרת ההפקה של הסרט גטסבי הגדול, התרגשתי לצלצל לפני שעה לשחקנית הבריטית הצעירה אשר הייתה מועמדת לפרס האוסקר קארי מאליגן ולומר לה: "שלום, דייזי ביוקנן".
במהלך אפריל 2011 דווח כי השחקן בן אפלק מועמד מוביל לגלם את דמותו של טום ביוקנן. אף על פי כן, לבסוף הוחלט כי הוא לא ישתתף עקב מחויבויות קודמות של אפלק. כעבור מספר שבועות הוחלף אפלק בג'ואל אדגרטון. שחקנית אוסטרלית נוספת שמשחקת בסרט היא איילה פישר אשר לוהקה לתפקיד מירטל וילסון, אשר הייתה פילגשו של טום ביוקנן.
הפקת הסרט > הצילומים

בתחילה תוכנן כי הסרט יצולם בניו יורק שם מתרחשת עלילת הרומן. בתחילת 2011 החליט לורמן כי הסרט יצולם במקום זאת בסידני. הצילומים לסרט החלו ב-5 בספטמבר 2011 באולפני פוקס המאה ה-20 שבסידני. הצילומים הסתיימו ב-22 בדצמבר 2011 כאשר מספר סצנות נוספות צולמו במהלך ינואר 2012.
ראו גם

גטסבי הגדול
הערות שוליים

1 2  פייננשל טיימס, ‏"גטסבי הגדול" מוביל אופנה: כל הדרך ממסך הקולנוע לחלונות הראווה, באתר גלובס, 9 במאי 2013
↑  סוכנויות הידיעות, ‏עיבוד קולנועי חדש ל"גטסבי הגדול", באתר גלובס, 21 בדצמבר 2008
↑  פייננשל טיימס, ‏לחזור לריביירה הצרפתית, באתר גלובס, 19 במאי 2013
↑  אורון שמיר, אור סיגולי, טל לוין וליאה לוין, עכבר העיר, לייב בלוגינג: "12 שנים של עבדות" זכה באוסקר, באתר הארץ, 3 במרץ 2014
↑  עכבר העיר, חדש על המסך: ליאונרדו דיקפריו הוא "גטסבי הגדול", באתר הארץ, 16 במאי 2013
↑  סוכנויות הידיעות, רוחו של גטסבי הגדול לא גרה כאן יותר, באתר הארץ, 27 באפריל 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009950811105171  GND: 1044644974  LCCN: no2013060992  MusicBrainz release group: 892b98f4-7aa1-4954-a6c9-e5ec27e025c1  VIAF: 305426802   WorldCat (עם VIAF): 305426802 
לאונרדו דיקפריו מגלם בסרט את התפקיד הראשי כג'יי גטסבי.
מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל

תבנית:בית חולים
מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל הוא בית החולים הגדול בישראל לרפואת ילדים. בית החולים ממוקם בפתח תקווה בסמוך לבית החולים בילינסון ופועל בשיתוף עם אוניברסיטת תל אביב. הוא קרוי על שם ארווינג והלן שניידר, ונמצא בבעלות שרותי בריאות כללית.
היסטוריה

את בית החולים הקים בשנת 1991 פרופסור יהודה דנון, אשר ניהל אותו עד שנת 1997.
מרכז שניידר מתמחה בתחומי השתלות מח עצם ואיברים, המטולוגיה-אונקולוגיה, סוכרת, מכון הלב, אימונולוגיה, וכירורגיית ילדים (בית החולים מתמחה ומרכז בתוכו טיפולים בפקטוס אקסקבטום בישראל), שירותי הדמיה ועוד. בבית החולים פועלת יחידה לטיפול משפחתי, המסייעת בייעוץ לילדים ובני משפחתם הנתקלים בקשיים במהלך האשפוז.
בית החולים קרוי על שם משפחת שניידר, שתרמה את מרבית הכספים להקמתו. חזונם של בני הזוג שניידר היה כי בית החולים יהווה גשר לשלום, ובית החולים מטפל בילדים מכל רחבי ישראל וממדינות סמוכות, במקרים מיוחדים. בית החולים שייך לקבוצת שירותי בריאות כללית.
בשנת 2012 מרכז נפרולוגי בניהולה של מרים דוידוביץ קיבל הכרה כמרכז ארצי לטיפול בילדים עם אי-ספיקת כליות. מבוצעים בו השתלות רבות כל שנה.
בשנת 2017 החלה הקמתו של מגדל אשפוז בן שמונה קומות, שיוקם בסמוך לבניין הנוכחי (מכיוון דרום) על שטח כולל של 36,000 מ"ר. ב-2021 החלה הקמתו של חניון תת-קרקעי שישמש את באי מגדל האשפוז ובתי החולים, החניון נבנה על חשבון חניון קרקעי קיים שנהרס לקראת העבודות. במרץ 2023 נפתח בניין הזכוכית החדש, בניין אשפוז בן שמונה קומות, עם סיום בנייתו הועברו כלל המחלקות בית החולים ומרפאות החוץ לבניין החדש. ביולי 2024 נפתח חניון בית החולים התת קרקעי המכיל 1500 מקומות חנייה.
נאמני מרכז שניידר

עמותת הידידים של מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל נקראת "נאמני מרכז שניידר" ופועלת לגיוס תרומות מאז הקמת בית החולים בשנת 1992.
הנשיאה הראשונה של העמותה הייתה אורה הרצוג, רעיית נשיא מדינת ישראל שכיהן בזמנו. כיום, הוועד המנהל מורכב מהגרעין המייסד של הארגון, מאנשי עסקים ומדמויות מפתח שנרתמו לעשייה ופועלים בהתנדבות מלאה.
לקריאה נוספת

איתי בחור, הילדים של שניידר, איתי בחור - הוצאה לאור, 2016
הערות שוליים

↑  בניין חדש למרכז שניידר: קפיצת מדרגה לעתיד
↑  מתן דויטש, החניון הגדול ליד שניידר נסגר וייהרס - אלה המקומות שתוכלו להחנות בהם, באתר mynet‏ פתח תקוה, 5 באפריל 2021
תבנית:בתי חולים בישראל
תבנית:בקרת זהויות
תבנית:קצרמר
מגדל האשפוז והחניון התת-קרקעי (בהקמה), 2023
ליל המסכות (סרט, 1978)

| --- | --- |

 בימוי:  ג'ון קרפנטר 
 הופק בידי:  מוסטפא אקאד
 תסריט:  ג'ון קרפנטר, דברה היל 
 עריכה:  טומי לי וולאס 
 שחקנים ראשיים:  ג'יימי לי קרטיס דונלד פלזנס
 מוזיקה:  ג'ון קרפנטר 
 צילום:  דין קונדי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Compass International Pictures 
 חברה מפיצה:  Compass International Pictures, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 25 באוקטובר 1978
 משך הקרנה:  91 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סלאשר
 מקום התרחשות:  Haddonfield 
 תקופת התרחשות:  1963, 1978 
 תקציב:  325,000 דולר
 הכנסות:  150,000,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   halloween
 פרסים:  NFR
 סרט הבא:  ליל המסכות 2 האלווין
 סרטים בסדרה:  ליל המסכות
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
"ליל המסכות" (באנגלית: Halloween) הוא סרט אימה אמריקאי עצמאי משנת 1978, אשר בוים ונכתב על ידי ג'ון קרפנטר ודברה היל. קרפנטר אף הלחין ויצר את המוזיקה עבור הסרט. בסרט מככבים ג'יימי לי קרטיס, דונלד פלזנס, צ'ארלס סייפרס וניק קאסל כמייקל מאיירס. הסרט זכה להצלחה גדולה, ונחשב עד היום לאחד מסרטי הפולחן הגדולים בכל הזמנים. הסרט מתרחש ב-1978, ומספר כי בגיל 6 בלבד, רצח מייקל מאיירס את אחותו הגדולה והחבר שלה בערב ליל כל הקדושים, כשהוא לבוש בבגדי ליצן ואוחז סכין גדולה בידו. בעקבות מעשה זה, אושפז מאיירס בבית חולים לחולי נפש, ובהמשך טופל בידי פסיכיאטר הילדים ד"ר לומיס, אך ללא הועיל כיוון שאישיותו הייתה רעה מיסודה וללא כל מרפא. לאחר 15 שנה מאיירס בורח מהמוסד וחוזר לרדוף את תושבי העיירה הדונפילד, בעודו חמוש בסכין אימתנית וזהותו מוסתרת במסכה לבנה.
הסרט אומנם לא היה הסרט הראשון מסוגו (סרט סלאשר), אך הצורה שבה נעשה והמוטיבים החוזרים בו הוצגו כמעט בכל סרט סלאשר מאז, ובעיני רבים הסרט הזה היו הוא "שעיצב" את הז'אנר להיות כמו שהוא היום, ולכן הסרט נכנס ב-2006 לספריית הקונגרס תחת הנימוק "חשוב מבחינה תרבותית, היסטורית ואסתטית".
הסרט הופק על ידי מוסטפא אקאד בתקציב נמוך מאוד של כ-325,000 דולר, אך הצליח להרוויח קרוב ל-70 מיליון דולר ברחבי העולם.
הצלחתו האדירה של הסרט הובילה ליצירת זיכיון מדיה המורכב מסדרת סרטים בת 11 סרטי קולנוע נוספים יצאו לאורך שנות ה-80 וה-90. רימייק בעל אותו השם בבימויו של רוב זומבי יצא ב-2007 כולל סרט המשך מ-2009. סרט חדש מ-2018 יצא לאקרנים כהמשך ישיר לסרט המקורי מ-1978 ללא שום קשר להמשכים שנוצרו.