stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראמן
ראמן בתרבות הפופולרית > בטלוויזיה

הסדרה נארוטו וגיבורה הראשי קרויים על שם אחת התוספות הפופולריות לראמן באזור טוקיו, מאכל הנקרא נארוטומאקי (ביפנית: 鳴門巻き). בנוסף, ראמן בסגנון טוקיו עם נארוטומאקי הוא המאכל האהוב על הדמות הראשית בסדרה.
בסדרה "דרגון בול סופר" אחד המאכלים שוג'יטה נותן לוויס ובירוס לאכול אטריות ראמן יבשות להכנה מהירה (מעין "מנה חמה"). הוא אף מכנה אותה כ"האוכל הכי טוב בעולם".
ראמן בתרבות הפופולרית > מפלצת הספגטי המעופפת

בדת הפסטפארי, דת פארודית הסוגדת למפלצת הספגטי המעופפת, נהוג להחליף את המילה אמן במילה ראמן, בגלל הדמיון במצלול ומשמעות המילה הקשורה באטריות.
ראמן בסגנון טוקיו בתוספת נארוטומאקי.
ראמן עם אטריות ביצים, בשר מפורק, אצות וצנונית, חיפה.
פמפלונה

פָּמְפְּלוֹנַה (ספרדית: Pamplona; בסקית: Iruña או Iruñea אירוּניה, "העיר") היא עיר הבירה של הקהילה האוטונומית נווארה שבצפון ספרד. היא שוכנת על גדות נהר הארגה (Arga), ואוכלוסייתה מונה כ-196,000 תושבים (2006). פמפלונה התפרסמה בעולם כולו בזכותו של ארנסט המינגוויי, אשר כתב על פסטיבל סן פרמין (אנ') המתקיים בה מדי שנה ושבמהלכו מתקיימת ריצת הפרים ברחובות העיר. העיר היא גם תחנה בדרך סנטיאגו.
קבוצת הכדורגל של פמפלונה היא אוסאסונה המשחקת בליגת העל הספרדית.
היסטוריה

פמפלונה נוסדה על ידי המצביא הרומי פומפיוס הגדול בשנת 75 לפנה"ס. העיר נקראה בתחילה פומפאלו (Pompaelo) על שמו של המצביא, ושם זה השתנה במרוצת הזמן לפמפלונה. בתקופת האימפריה הרומית פמפלונה הייתה עיר חשובה בשל מיקומה האסטרטגי, ונבנו בה מבני ציבור רבים כגון פורום ובתי מרחצאות.
במאה הרביעית לספירה פמפלונה הייתה תחת שלטון הוויזיגותים עד שבמאה השישית נכבשה על ידי הפרנקים. במאה השמינית העיר נכבשה על ידי המורים, אשר שלטו בה עד שבמאה העשירית הם הובסו על ידי מלכי נווארה. ב-1512 נווארה סופחה לממלכת קסטיליה, ופמפלונה הפכה מוצב מבוצר ומוקף חומות להגנה מפני פלישות אפשריות. בתקופת המלחמות הנפוליוניות, העיר נכבשה ב-1808 על ידי צבא צרפת ששלט בה עד 1813.
במאה ה-20 פמפלונה החלה להתרחב ולשגשג - החומות שהקיפו אותה נהרסו, נבנו שכונות חדשות, הוקמו בה מבני חינוך ותעשייה, אוכלוסייתה גדלה ורמת החיים בה עלתה.
פסטיבל סן פרמין

פסטיבל סן פרמין (ספרדית: Sanfermines) הוא מסורת עתיקה המתקיימת מדי שנה בין 6 ביולי ל-14 ביולי. הפסטיבל נערך לכבודו של פרמין מאמיין, הקדוש הפטרון של פמפלונה, שיום חגו חל ב-7 ביולי. הפסטיבל מתקיים כבר 400 שנה, אך הוא התפרסם בעולם כולו רק במאה ה-20, כאשר הסופר האמריקאי ארנסט המינגוויי תיעד את הפסטיבל בספרו "וזרח השמש". במשך הפסטיבל נהוג ללבוש חולצה לבנה ולקשור מטפחת אדומה סביב הצוואר.
במסגרת הפסטיבל מתקיימים אירועים וטקסים שונים, אך גולת הכותרת של הפסטיבל היא ללא ספק האנסיירו (encierro) - ריצת הפרים ברחובות העיר. האנסיירו מתקיים בכל אחד מימי הפסטיבל (למעט ב-6 ביולי), ומשתתפים בו בין 2,000 ל-3,500 אנשים. האנסיירו מוזנק באמצעות רקטה הנורית בשעה 8 בבוקר בדיוק; אז משוחררים שישה פרים ומתחילים לשעוט בעקבות משתתפי המרוץ. האנסיירו מסתיים כאשר כל הפרים מוכנסים למכלאות שבזירת מלחמת השוורים הנמצאת בסוף מסלול הריצה, שם ימתינו עד שישתתפו במלחמת השוורים המתקיימת מאוחר יותר באותו היום. אורך מסלול הריצה הוא כ-800 מטר, והריצה נמשכת בדרך כלל ארבע דקות. מאז 1925 נהרגו חמישה עשר בני אדם במהלך ה"אנסיירו". האחרון שבהם נהרג בפסטיבל שהתקיים ביולי 2009.
ערים תאומות

צרפת באיון, צרפת
יפן ימאגוצ'י, יפן
גרמניה פאדרבורן, גרמניה
קולומביה פמפלונה, קולומביה
הערות שוליים

↑  שור נגח למוות במשתתף בריצה בפמפלונה, באתר ynet, 10 ביולי 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559652505171  BNE: XX451108  BnF: cb12229049q (data)  GND: 4115835-0  LCCN: n79043239  MusicBrainz: 078cbaa5-c185-47da-a98f-69cecc8d48d7  NKC: ge392258  SUDOC: 030983088  VIAF: 144950140   WorldCat (עם VIAF): 144950140
תאוריה ביקורתית

תאוריה ביקורתית (קיצור של המושגים: תאוריה ביקורתית של החברה או תאוריה חברתית ביקורתית, באנגלית: Critical theory או Critical sociology) היא מושג בסוציולוגיה ובפילוסופיה, אשר נעשה בו שימוש על ידי אסכולת פרנקפורט, הרשת החברתית והאינטלקטואלית שלהם, ואלה שהושפעו מהם באופן אינטלקטואלי, על מנת לתאר את עבודתם שלהם, המוכוונת לעבר שינוי חברתי רדיקלי, ולשם הבחנה מתאוריה מסורתית, כלומר תאוריה במובן הפוזיטיביסטי, המדעי, או התצפיתי הטהור. בספרות, בביקורת הספרות ובלימודי התרבות, "תאוריה ביקורתית" משמשת במובן אחר – תאוריה המשמשת לביקורת.
המושג תאוריה ביקורתית, במובן הסוציולוגי, הפילוסופי או במובן הלא ספרותי, מאגד כיום בצורה רופפת סוגים שונים של עבודות, כגון אלו של אסכולת פרנקפורט, מישל פוקו, פייר בורדייה, ושל התאוריה הפמיניסטית. המשותף לעבודות אלה הוא עניינן בביקורת על שליטה, באינטרס בשחרור, ובמיזוג בין ניתוח סוציולוגי-תרבותי, הסבר, ופירוש יחד עם ביקורת סוציולוגית־תרבותית; בין הוגים הבולטים של התאוריה ניתן למנות גם את מקס הורקהיימר, ולטר בנימין, תאודור אדורנו, הרברט מרקוזה ויורגן הברמאס.
היסטוריה

התאורטיקנים הביקורתיים הראשונים היו מרקסיסטיים, וייתכן שהם בחרו בשם תאוריה ביקורתית של החברה כדי להימנע מהמשמעויות הפוליטיות השנויות במחלוקת של המונח מרקסיזם. עם זאת היו סיבות חשובות אחרות לבחירה בשם זה. ראשית, הם קשרו את עצמם במפורש לפילוסופיה הביקורתית של עמנואל קאנט, שבמסגרתה המונח ביקורת, ציין התבוננות פילוסופית במגבלות של טענות שנטענו עבור סוגים מסוימים של ידע, כמו גם קשר ישיר בין ביקורת שכזו והדגשת העצמאות המוסרית. בהקשר אינטלקטואלי, המוגדר באמצעות פוזיטיביזם דוגמטי וסיינטיזם מחד, וסוציאליזם מדעי דוגמטי מאידך, תאוריה ביקורתית התכוונה לשקם באמצעות גישה פילוסופית ביקורתית את האפשרות לשינוי מהפכני, אפשרות שבאותה התקופה נראתה להוגים מסוימים בדעיכה.
שנית, בהקשר של אורתודוקסיה מרקסיסטית-לניניסטית ואורתודוקסיה סוציאל-דמוקרטית, המדגישה את המרקסיזם כסוג חדש של מדע פוזיטיבי, הוגים אלה קשרו את עצמם לאפיסטמולוגיה המשתמעת מעבודתו של קרל מרקס, שהציגה את עצמה כביקורת (כמו בחיבור של מרקס "הקפיטל: ביקורת של כלכלה פוליטית"), ברצונם להדגיש שמרקס ניסה ליצור ניתוח ביקורתי מסוג חדש המוכוון לעבר מיזוג בין תאוריה לבין עיסוק מהפכני ממשי, ולא לעבר סוג חדש של מדע פוזיטיבי. בשנות ה-60 של המאה ה-20 העלה יורגן האברמס את הדיון האפיסטמולוגי למדרגה חדשה בחיבורו "ידע ואינטרסים אנושיים", בכך שהוא זיהה את הידע הביקורתי כמבוסס על עקרונות של התבוננות עצמית ושחרור, השונים מעקרונותיהם של מדעי הטבע ומדעי האדם.
בלימודי תקשורת

התאוריות המרקסיסטיות מדגישות את זה שבתקופה המודרנית קיימים אמצעי תקשורת רבים, אך רובם מרוכזים בידיים מצומצמות. על פי מחקרים ביקורתיים אמצעי תקשורת אלו מקדמים ערכים שמרניים, ועוסקים בקידום רעיונות התורמים לשימור הסדר הכלכלי הקיים. התקשורת משכנעת את מעמד הפועלים שהקפיטליזם טוב לו, וכך באמצעות נרמול הקפיטליזם היא בעצם פועלת למען האינטרס של מעמד בעלי ההון הנהנה מסדר כלכלי זה.
תאוריה ביקורתית אחת היא תאוריית ההגמוניה. לפי גישה זו, התקשורת שהיא אמצעי חיברות, היא חלק ממנגנוני המדינה המדכאים, אשר מצליחים לכפות את האידאולוגיה של המעמד השליט – ההגמון, ללא שימוש בכוח, על ההמון. ההמון מאמץ את סמלי הסטטוס, את האידאולוגיה והסגנון החיים מרצונו. ניתוח התקשורת מגישה זו מתמקד בטקסט ובייחוד באופן הטמעת המסרים בתוכו.
תאוריה ביקורתית נוספת היא התאוריה הכלכלית פוליטית. לפי תאוריה זו, למוסדות הכלכליים והפוליטיים אינטרס זהה והוא לשמור על הסדר החברתי הקיים. בהקשר של תקשורת, ההנחה היא שהעוצמה הכלכלית קובעת אילו דעות יושמעו בתקשורת. למשל, ישנן עדויות לכך שבשבועות האחרונים למחאת קיץ 2011 העיתונות הישראלית סיקרה אותה פחות ובאופן פחות אוהד בשל לחץ שהפעילו בעלי ארגוני התקשורת על עובדיהם. גישה זו נוטה לנתח את מבנה הבעלות והסדרים מוסדיים נוספים שמאפיינים את אמצעי התקשורת.
תאוריה ביקורתית שלישית שדנה בתקשורת היא אסכולת פרנקפורט. בהקשר של תקשורת אסכולה זו מדברת על "תודעה כוזבת" שאמצעי תקשורת יוצרים בקרב הציבור. האסכולה טוענת שתרבות ההמונים מספקת את הנאותיו המיידיות של הפרט, וכך מסיחה את דעתו מההבדלים החומריים בינו לבין המעמד השליט. היא יוצרת תודעה של שפע רב, וכך אנשים בעצם לא שמים לב לבעיה הקיימת. התקשורת מדברת על בעיות חיצוניות מחוץ למדינה, או מראה תוכניות שבהן גם החלשים ביותר בחברה מצליחים, וכך נוצרת מחשבה שכולם יכולים להצליח, ואין צורך לפנות למהפכה שמרקס חזה, בגלל מסרים שהטמיעה התקשורת.
ביקורת

הוגים רבים מבקרים את התאוריה הביקורתית בכך שהתאוריה תוקפת כביכול בעיות שיש בחברה, אולם אינה מציעה פתרון, דרך לשפר את המצב, או פעולה פוליטית לשינוי הקיים (התקפה זו מבוססת בין השאר על "הסירוב הגדול" של מרקוזה). כלומר התאוריה גורמת לאדם להרגיש כלפי החברה שהוא מדוכא על ידה אבל לא נותנת לאדם אמצעים לשנות את המצב ולא מבקשת מהחברה להשתנות (אלא פשוט מציינת שהיא רעה לאינדיבידואל). בכך התאוריה פשוט מציינת את הקיים בחברה ותוקפת אותו ללא שום הצעה שאמורה להועיל או לשפר את הקיים ואת החברה. לכן המבקרים טוענים שהתאוריה היא פשוט הסתכלות שלילית על החברה ועל המציאות הקיימת.
ראו גם

אסכולת פרנקפורט
דקונסטרוקציה
לקריאה נוספת

Adorno, T. W. (2005). The culture industry: Selected essays on mass culture. Routledge.
Gramsci, A. (1971). Hegemony. na.
Tenenboim-Weinblatt, K. (2014). Producing Protest News: An Inquiry into Journalists’ Narratives. The International Journal of Press/Politics, 19(4), 410–429
עאטף גריפאת

עאטף גריפאת (בערבית: عاطف غريفات; נולד ב-5 באוגוסט 1963) הוא ראש המועצה המקומית זרזיר.
ביוגרפיה

נולד למוחמד ואמנה וגדל ביישוב בית זרזיר שבגליל התחתון. הרביעי מבין חמישה אחים ואחיות. למד בבית ספר יסודי ערב אלגריפאת ובתיכון מקיף "עמל" זרזיר.
בנובמבר 1982 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת הצנחנים בגדוד 890 במלחמת לבנון הראשונה. לאחר מכן היה מפקד מחלקה סגן מפקד פלוגה ומפקד פלוגה בגדוד 890. ועשה תפקידי הדרכה שונים בבסיס הדרכה. בשנים 1989–1992 פיקד על יחידת הסיור המדברית 585 בדרום. בשנת 2005 השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן.
בשנת 2006 הקים את חברת האבטחה הדסק הישראלי לביטחון ושמירה בע"מ הפועלת באזור חיפה והצפון.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 התמודד לראשות המועצה מול חמישה מועמדים. בסיבוב הראשון זכה לתמיכה של 30.76% ועלה לסיבוב שני מול אמיר מזאריב בו ניצח עם 55.25% לעומת 44.75% למזאריב.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 התמודד לקדנציה נוספת מול שישה מועמדים. זכה ל-24.66% מהקולות ולא עלה לסיבוב שני.
בשנים 2018—2024 חזר לנהל את חברת האבטחה שבבעלותו.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 התמודד לראשות המועצה בשלישית מול מוחמד ג'ואמיס חסן הייב וראש המועצה המכהן אמיר מזאריב.
בסיבוב הראשון של הבחירות זכה גריפאת ל-31.68% מהקולות ועלה לסיבוב השני מול חסן  הייב שזכה ל-32.71% מהקולות. בסיבוב זה נבחר לראשות המועצה לאחר שגרף 55.39% מהקולות לעומת 44.61% לחסן הייב.
הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת דרבי שברמת אפעל.
הוא נשוי לאפתח'אר ואב לחמישה. מתגורר בזרזיר.
הערות שוליים

↑  הודעות בדבר תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות, לראש הרשות ולמועצת הרשות, ילקוט הפרסומים 6701, עמ' 1624
↑  הודעות בדבר תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות, לראש הרשות ולמועצת הרשות, ילקוט הפרסומים 8024, עמ' 4037
↑  הודעות בדבר תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות, לראש הרשות ולמועצת הרשות, ילקוט הפרסומים 12215, התשפ"ד, 19 במרץ 2024, עמ' 6081
האדמה הטובה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פרל בק 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן 
 מקום התרחשות:  שושלת צ'ינג, הרפובליקה הסינית 
 הוצאה
 מקום הוצאה:  ארצות הברית 
 תאריך הוצאה:  2 במרץ 1931 
 פרסים
 פרס פוליצר לסיפורת (פרל בק, 1932)  מועדון הקוראות של אופרה ווינפרי (2004) 
 סדרה
 הספר הבא:  Sons 
 
האדמה הטובה (באנגלית: The Good Earth) הוא רומן מאת פרל בק אשר יצא בשנת 1931. הספר מספר על חיי משפחה בכפר סיני בתחילת המאה ה-20. זהו הספר הראשון בטרילוגיה, הכוללת גם את הספרים "בנים" (1932) ו"בית מריבה" (1935). הספר היה רב-מכר בארצות הברית ב-1931 ו-1932, וזכה בפרס פוליצר ב-1932. הרומן גם השפיע על זכייתה של באק בפרס נובל לספרות ב-1938. באק, אשר גדלה בסין כבת למיסיונרים, כתבה את הספר בעודה חיה בסין, במבוסס על רשמיה של הכפר הסיני.
הרומן נכלל ברשימת מגזין לייף של 100 הספרים המצטיינים של 1924-1944. בשנת 2004, הספר חזר אל רשימת רבי המכר, כאשר נבחר על ידי אופרה וינפרי למועדון הספר הפופולרי שלה.
הספר עובד לבמה והוצג בברודוויי בשנת 1932, אך ספג ביקורות שליליות מצד המבקרים, ובוטל לאחר 56 הופעות בלבד. לעומת זאת, העיבוד לקולנוע, שיצא לאקרנים בשנת 1937, זכה לביקורות טובות יותר והצליח בקופות.
תקציר העלילה

הסיפור מתחיל ביום החתונה של ואנג לונג, ועוקב אחר תהפוכות המזל שלו, ועלייתו ונפילתו של בית הואנג, משפחת בעלי קרקעות עשירה, החיה בעיירה הסמוכה, שם חיה אשתו לעתיד של ואנג לונג, או-לאן, כשפחה. בעוד מצבה של משפחת הואנג מתדרדרת בעקבות שימוש באופיום, בליינות ובזבזנות, מצבו של ואנג לונג משתפר באמצעות עבודתו הקשה, ומיומנותה והתמדתה של אשתו, או-לאן. עם הזמן, הם חוסכים מספיק כסף כדי לקנות את הקרקעות של בית הואנג, חלקה אחר חלקה. או-לאן יולדת שלושה בנים ושלוש בנות; הבת הבכורה סובלת מפיגור כתוצאה מתת-תזונה חמורה בעת הרעב הגדול שנפל על האזור. אביה מרחם עליה, ומכנה אותה "אווילה מסכנה", כינוי שמלווה אותה לאורך כל חייה. את בתה השנייה הורגת או-לאן בינקותה, כדי לחסוך ממנה את הסבל של לגדול בזמנים קשים כאלה, וכדי לתת לשאר המשפחה סיכוי טוב יותר לשרוד. במהלך הרעב והבצורת, המשפחה נאלצת לברוח לעיר גדולה בדרום כדי למצוא עבודה. דוד נצלן של ואנג לונג מציע לקנות את כל רכושו ואת הקרקעות, במחיר נמוך באופן משמעותי מערכם. המשפחה מוכרת הכל חוץ מאדמתה וביתה.
בעיר, או-לאן והילדים מקבצים נדבות, בעוד ואנג לונג מושך ריקשה. הם מוצאים את עצמם זרים ולא שייכים בקרב תושבי העיר שנראים ומדברים אחרת. הם לא מורעבים, בשל ארוחות זולות המסופקות על ידי ארגון צדקה, אבל עדיין חיים בעוני מחפיר. וואנג לונג משתוקק לחזור לביתו. כאשר כוחות הצבא מגיעים לעיר, ואנג יכול לעבוד רק בלילות כמעמיס סחורה מחשש שיגייסו אותו בכפייה. המצב בעיר ממשיך להתדרדר. ערב אחד, אחד מבניו מביא הביתה בשר גנוב. בזעם, ואנג לונג זורק את הבשר על הקרקע, כי הוא לא רוצה שהבנים שלו יגדלו כגנבים. או-לאן, לעומת זאת, מרימה את בשר ברוגע, מנקה ומבשלת אותו, והמשפחה אוכלת. כאשר פורצות מהומות מזון, ואנג לונג נסחף יחד עם האספסוף בביזת ביתו של אדם עשיר, ומוצא עצמו עומד מול האיש עצמו. האיש, שפוחד על חייו, נותן לוואנג לונג את כל הכסף שלו כדי לקנות את בטיחותו. בינתיים, או-לאן מוצאת תכשיטים במקום מסתור בבית אחר, ולוקחת אותם.
ואנג לונג משתמש בכסף כדי להחזיר את המשפחה הביתה, והוא קונה שור וכלים חקלאיים, ושוכר עובדים לעבוד את אדמתו. עם הזמן, את הילדים הצעירים נולדים תאומים בן ובת. עם התכשיטים שלקחה או-לאן, הוא קונה את שארית האדמה של הואנג. באמידותו החדשה, ואנג לונג יכול לשלוח את בניו לבית הספר, והוא גם מרשה לעצמו לקחת פלגש, לוטוס. או-לאן סובלת בשקט את הבגידה של בעלה, כאשר הוא לוקח את התכשיטים היחידים שהיא ביקשה לשמור לעצמה, שתי פנינים, מהן הוא רוצה לעשות עגילים עבור לוטוס. מצבה הנפשי של או-לאן מתדרדר, והיא מתה בצער. ורק עם מותה, ואנג לונג סוף סוף מעריך את המקום שלה בחייו ומתאבל עליה.
ואנג לונג ומשפחתו עוברים לעיר, ושוכרים את הבית הגדול שהיה של הואנג. ואנג לונג הוא כבר איש זקן, ומבקש רק שקט לעצמו, אך תמיד יש סביבו סכסוכים, בין ילדיו ובעיקר בין נשותיהם של בניו. הבן הצעיר, לו ייעד את האדמות, בורח ומתגייס לצבא. האחרים מתכננים למכור את האדמה עם מותו. הוא מפציר בהם לא לעשות זאת, והם, מבטיחים לו שלא יעשו זאת, אך מחליפים ביניהם חיוך של בעלי סוד.
הדמויות

ואנג לונג – איש עני שהופך לעשיר, ומאמין שהאדמה היא מקור מזלו וביטחונו. איש בעל ערכי מוסר דתיים ומסורתיים.
או-לאן – אשתו של ואנג לונג, בעברה שפחה בבית הואנג. אישה פרקטית, בעלת מיומנויות ומוסר עבודה.
נונג אן (הבן הבכור) – בן מכבד ומלומד, עם הזמן מתאהב בחיי העושר.
נונג ון (הבן האמצעי) – האחראי מבין ילדיהם של ואנג לונג ואו-לאן.
האווילה המסכנה – הבת הבכורה וילדתם השלישית, סובלת מפיגור כתוצאה מתת-תזונה.
התינוקת השנייה – נהרגת בידי אמה מיד אחר לידתה.
הבת השלישית – תאומה לאח השלישי. בניגוד לאמה, נחשבת ליפה, ובמהלך הסיפור רגליה נכרכות.
הבן הצעיר – כנער, הוא אחראי על השדות, שוואנג לונג מייעד להוריש לו. אך הוא בוחר לעצמו דרך אחרת, ובורח כדי להתגייס לצבא.
אביו של ואנג לונג – נוכחות נרגנת, תמיד רק רוצה את התה שלו
אשת הבן הבכור – בת סוחר מהעיר, לא מסתדרת עם אשת הבן האמצעי.
אשת הבן האמצעי – אשת כפר, לא מסתדרת עם אשת הבן הבכור.
לוטוס – נרכשת על ידי ואנג לונג כפלגש כשמזלו שפר עליו ומצבו הכלכלי השתפר. עבדה קודם בבית בושת. הופכת לשמנה ומאבדת את יופייה מ"החיים הטובים".
הדוד של ואנג לונג – חלק מארגון פשע, מנסה לנצל את ואנג לונג לרעה כשהמצב הכלכלי שלו מתדרדר.
כרונולוגיה

הרומן לא מספק במפורש תאריכים. יש, עם זאת, הפניות לאירועים המספקים זמן מסגרת משוער, כגון הקמת מסילות ברזל ומהפכת 1911. מסילות הברזל לא נבנו עד סוף המאה ה-19, ומהשימוש ברכבת על ידי ואנג לונג ומשפחתו משתמע שהרכבת הייתה יחסית חדשה. במהלך החזרה שלהם אחרי השהות העיר הדרומית הם פוגשים כאוס, התואם גם את תקופת המהפכה - שנת 1911. [דרוש מקור]
הוצאה בעברית

הוצאת ידיעות ספרים 2014. תרגום: שרון פרמינגר
הוצאת יבנה, 2009.
הוצאת מצפה, 1932. תרגום: הלל פסח בן אריה (גינצבורג)
לקריאה נוספת

W. John Campbell: The Book of Great Books: A Guide to 100 World Classics. Barnes & Noble Publishing 2002, ISBN 978-0-7607-1061-6, pp. 284–294 (דף הספר באתר "גוגל ספרים" )
Hayford, Charles (1998), "What's So Bad About The Good Earth?" (PDF), Education about Asia, 3 (3), אורכב מ-המקור (PDF) ב-2019-07-13, נבדק ב-2019-01-04
Hilary Spurling. Burying the Bones: Pearl Buck in China. (London: Profile, 2010. ISBN 978-1-86197-828-8). Published in the United States as Hilary Spurling. Pearl Buck in China : Journey to the Good Earth. (New York: Simon & Schuster, 2010. ISBN 978-1-4165-4043-4).
Roan, Jeanette (2010). "Knowing China: Accuracy, Authenticity and The Good Earth". Envisioning Asia: On Location, Travel, and the Cinematic Geography of U.S. Orientalism. Ann Arbor, Michigan: University of Michigan Press. pp. 113–55. ISBN 0-472-05083-4. OCLC 671655107 – via Project MUSE.
הערות שוליים

↑  Mike Meyer (5 במרץ 2006). "Pearl of the Orient". הניו יורק טיימס. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Canby, Henry Seidel. "The 100 Outstanding Books of 1924 – 1944". Life Magazine, 14 August 1944. Chosen in collaboration with the magazine's editors.
↑  "Pearl S. Buck's The Good Earth at a Glance". Oprah.com.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4744321-2  VIAF: 180596409   WorldCat (עם VIAF): 180596409
טיסה 1812 של סיביריה איירליינס

| --- | --- |

המטוס שהיה מעורב בתאונה, כשנה לפני התקרית
 תאריך:  4 באוקטובר 2001
 מיקום:  הים השחור
 גורם:  יירוט בשגגה על ידי טיל קרקע-אוויר
 קואורדינטות:  42°11′00″N 37°37′00″E﻿ / ﻿42.18333333°N 37.61666667°E﻿ / 42.18333333; 37.61666667
 הרוגים:  78
 פצועים:  0
 נעדרים:  0
 ניצולים:  0
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  טופולב 154
 מספר זנב:  RA-85693
 מוצא:  נמל התעופה בן-גוריון, תל אביב-יפו
 יעד:  נובוסיבירסק, רוסיה
 מפעיל:  S7 איירליינס הסיבירית
 נוסעים:  66
 אנשי צוות:  12
  (למפת הים השחור מוגדלת) אוקראינה רוסיה גאורגיה טורקיה יוון בולגריה רומניה מול.מיקום ההתרסקות(למפת הים השחור רגילה) אוקראינה רוסיה גאורגיה טורקיה יוון בולגריה רומניה מול.מיקום ההתרסקות
 
התרסקות טיסה 1812 של סיביריה איירליינס (כיום: S7 איירליינס) כתוצאה מפגיעת טיל קרקע-אוויר מעל הים השחור הייתה אחד מהאסונות האזרחיים הכבד ביותר בתולדות ישראל. ההתרסקות אירעה בשעת צהריים מוקדמת ב-4 באוקטובר 2001 והייתה האסון האווירי הראשון שהתרחש לאחר פיגועי 11 בספטמבר, מה שעורר בתחילה חשד לפעולת טרור.
האסון

המטוס של חברת סיביריה איירליינס בטיסה 1812 המריא מנמל התעופה בן-גוריון לנובוסיבירסק שברוסיה. המטוס, מדגם טופולב 154 נשא על סיפונו 66 נוסעים, 51 מהם אזרחים ישראלים, רובם עולים מרוסיה, ו-12 אנשי צוות. איש מהם לא שרד את האסון.
מגדל הפיקוח ברוסיה דיווח על איבוד פתאומי של התקשורת עם המטוס. טייס מטוס ארמני ששהה באזור דיווח על הבזק שנצפה. הערכות ראשוניות של גורמי צבא אמריקאים קבעו שההתרסקות נגרמה על ידי טיל S-200 שהחטיא את מל"ט המטרה שלו (ואשר הושמד בהצלחה על ידי טיל S-300 שנורה במקביל) ובמקום להשמיד את עצמו, ננעל על מטוס הנוסעים שהיה במרחק של כ-250 ק"מ והתפוצץ 15 מטרים מעל המטוס.
צוות חיפוש רוסי פעל בים השחור למציאת שרידי המטוס וגופות הנספים, אך נתקל בקשיים באיתור הקופסה השחורה של המטוס. בנוסף יצאה משלחת ישראלית לסייע בחיפושים.
הטיל נורה בעת תרגיל של צבא אוקראינה. תזמון התרגיל והטיסה דווח כמתאים ונמצאו גם שרידים של ראש קרב של טיל בין הריסות המטוס. דווח שמילותיו האחרונות של קברניט המטוס, יורי גארוב, היו "איפה נפגענו". לממשלת אוקראינה נדרשו עשרה ימים כדי להודות שהם אחראים להתרסקות המטוס. למרות הממצאים הרבים, ניסו תחילה שלטונות קייב להתעלם מהאסון וטענו, שאין ברשותם טילים ארוכי טווח, ובכל מקרה הם אינם מסוגלים ליירט מטוס אזרחי. אחר כך, בעקבות לחץ כבד מרוסיה, הסכימו לצרף נציג מטעמם לוועדת החקירה הרוסית שחקרה את נסיבות התאונה. כלי תקשורת ברוסיה דיווחו כי שר ההגנה האוקראיני, אלכסנדר קוזמוק התפטר זמן קצר לאחר שהתברר שטיל אוקראיני גרם להתרסקות המטוס. אולם, נשיא אוקראינה, ליאוניד קוצ'מה דחה את התפטרותו. ב-23 הודיע הנשיא קוצ'מה, כי הוא מקבל את ההתפטרות. לאחר שקוז'מוק קיבל עליו את האחריות להפלתו בשוגג של המטוס.
חברי פרלמנט האוקראיני דרשו את העמדתם לדין של שר ההגנה והאחראי על ההגנה האווירית; לטענתם ידעו השניים כבר ביום התאונה כי המטוס נפגע מטיל אוקראיני.
אוקראינה הסכימה לשלם פיצויים וב-25 בנובמבר 2001 משלחת מאוקראינה הגיעה לישראל להסדיר את העניין. נחתם הסכם בעניין עם ישראל, אך האוקראינים הכריזו על הפיצויים כ"אקט הומניטרי" וסירבו לקבל אחריות חוקית מלאה לאסון. ההערכה הייתה שכל משפחה תקבל כמה מאות אלפי דולרים. חלק מקרובי המשפחה של הנספים סירבו לקבל את ההסדר ותבעו את ממשלת אוקראינה בבית משפט בקייב.
הסיקור התקשורתי וביקורת

לאחר האסון הועלתה ביקורת לפיה התקשורת הישראלית סיקרה אותו שלא כראוי ושלא בהתאם לחומרתו. כשעה לאחר הדיווחים הראשונים על התרסקות המטוס, דווח על פיגוע ירי בעפולה וערוצי הטלוויזיה עברו לעסוק בענייני המקום. הטענה הייתה שהתייחסות ממעיטה זו נבעה מהיותם של הקורבנות ברובם המכריע עולים שזה מקרוב באו מרוסיה, ולא ישראלים ותיקים. במיוחד צרם המשך קיומו של "מצעד האהבה" בתל אביב לאחר היוודע האסון. מכיוון אחר עוררה סערה החלטתו של הרב הצבאי הראשי, הרב ישראל וייס, שלא לאפשר למשלחת חיפושים לצאת בשבת, מאחר שאין פעילותה, זיהוי וטיפול בגופות, בגדר פיקוח נפש.
יום האבל וטקס הזיכרון

שבוע לאחר האסון, עם הבאת הגופות ותום חג סוכות, שאין בו מנהגי אבל, הוכרז יום אבל לאומי ודגלי הלאום הורדו לחצי התורן. בבתי הספר התקיימו שיעורים מיוחדים בנושא. הכנסת קיימה ישיבת אבל מיוחדת. מספר פובליציסטים המשיכו להעביר ביקורת על הממסד וסברו שעדיין מדובר במעט מדי ומאוחר מדי. יעל פז מלמד כתבה ב"מעריב" על "המוות הלא הרואי", מוות כתוצאה מתאונה ולא מפעולת איבה, שפוליטיקאים אינם מבזבזים עליו את מילותיהם.
בטקס זיכרון במלאת שלושים יום לאסון השתתפו ראשי המדינה. בטקס במלאת שנה לאסון הונחה אבן פינה לאנדרטה לזכר הנספים ביער בן שמן. שר החוץ שמעון פרס הכריז כי "האסון הזה הוא של כולנו".
בשנת 2024 יצא לאקרנים הסרט התיעודי "טיסה 1812: לגלות את אמא" שהופק על ידי איליה זלצר ועירית זלצר. זלצר היה בנה של אחת מהנוסעות שניספו בהתרסקות.
ראו גם

טיסה 752 של יוקריין אינטרנשיונל איירליינס
הפלת מטוס אל על בשמי בולגריה
אסון ביילמר
הערות שוליים

↑  הארץ, במטוס היו 66 נוסעים, מהם 50 ישראלים, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2001
↑  זוהר בלומנקרנץ, סוכנויות הידיעות, המטוס נעלם ממסכי המכ"ם של מגדל הפיקוח, והתרסק, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2001
↑  נתן גוטמן וניצן הורוביץ, הפנטגון: המטוס מת"א לסיביר נפגע מטיל אוקריאני, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2001
↑  ראובן פדהצור, טעות במחשב או הוראות שגויות של המפעילים, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2001
↑  יוסי מלמן, קשיים באיתור הקופסה השחורה, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2001
↑  יאיר שלג, משלחת ישראלית תצא לסייע בחילוץ, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2001
↑  דרור מרום, ‏גוברים החששות: המטוס הרוסי הופל בתאונת אימונים מטיל שנורה על ידי הצבא האוקריאיני, באתר גלובס, 4 באוקטובר 2001
1 2  שרון קדמי ושירות גלובס, ‏נשיא אוקראינה דחה התפטרות שר ההגנה מיד לאחר התרסקות המטוס, באתר גלובס, 11 באוקטובר 2001
↑  לחץ רוסי הוביל לשינוי המדיניות, באתר הארץ, 13 באוקטובר 2001
↑  נשיא אוקראינה: יש טעויות גדולות יותר, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2001
↑  יוסי מלמן, התפטר שר ההגנה האוקראיני עקב הפלת המטוס, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2001
↑  הפרלמנט האוקראיני: להעמיד לדין את האחראים להפלת המטוס הרוסי, באתר וואלה, 16 באוקטובר 2001
↑  משלחת באה מאוקראינה לפיצוי קורבנות המטוס, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2001
↑  דיאנה בחור-ניר וחנן גרינברג, אסון המטוס הרוסי: הושג הסכם פיצויים עם אוקראינה, באתר ynet, 13 בנובמבר 2003
 אוקראינה תפצה את משפחות הרוגי "סיביריה איירליינס", באתר וואלה, 7 באפריל 2003
↑  אבישי בן חיים, "מצעד האהבה ביום התרסקות המטוס - חגיגה על הדם", באתר ynet, 7 באוקטובר 2001
↑  אבישי בן חיים ולינוי בר גפן, היום: אבל לאומי להרוגי אסון המטוס, באתר ynet, 11 באוקטובר 2001
↑  אריה בנדר, אור הלר ויהודה, זוכרים את כולם, באתר nrg‏, 12 באוקטובר 2001
↑  אברהם תירוש, יומן מעריב, באתר nrg‏, 12 באוקטובר 2001
↑  יעל פז-מלמד, מוות נטול רייטינג, באתר nrg‏, 11 באוקטובר 2001
↑  אפרת וייס, קצב למשפחות ההרוגים באסון המטוס: "כולנו בני העם היהודי", באתר ynet, 5 בנובמבר 2001
↑  אטילה שומפלבי, עצרת: שנה לקורבנות האסון בים השחור, באתר ynet, 3 באוקטובר 2002
↑  הסרט, באתר סינמטק תל אביב.
אזרבייג'ן איירליינס

בואינג 787 של החברה בנמל התעופה לונדון הית'רו
בואינג 767-300ER של החברה באיסטנבול-אטאטורק
בואינג 757-200 בצבעי החברה הישנים
אזרבייג'ן איירליינס (באזרית: Azərbaycan Hava Yolları, באנגלית: Azerbaijan Airlines) ידועה בשם: AZAL, היא חברת התעופה הלאומית של אזרבייג'ן.
החברה שהוקמה ב-7 באפריל 1992, מבצעת טיסות מבסיס האם שלה שבבאקו לכשלושים יעדים באסיה ואירופה. כמו כן מפעילה החברה טיסות עבור הממשלה האזרית, באמצעות מטוסים ייעודיים.
הסכמי שותפות קוד

לאזרבייג'ן איירליינס הסכמי שותפות קוד עם החברות הבאות:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  אוסטריאן איירליינס (סטאר אלייאנס)  אורל איירליינס  אייר בלטיק  אייר פראנס (SkyTeam) |  איסטרן איירוויז (אנ')  אליטליה (SkyTeam)  לופטהנזה (סטאר אלייאנס)  צ'ק איירליינס (SkyTeam) |  קטר איירווייז  בלאביה  S7 איירליינס (Oneworld)  UT אייר אוויאיישן (אנ')  אל על |