פרשת פינאלי
הפרשה

עם סיום מלחמת העולם השנייה, במאי 1945, למדו אחיותיו של אבי המשפחה כי אחיהן ואשתו נשלחו למחנה השמדה ולא שבו ממנו וכי ילדיו של האח נותרו בידיה של הנזירה ברון. תחילה שלחה דודתן של הילדים, גרטה פישל, אשר התגוררה באוקלנד ניו זילנד, מכתב לנזירה, בה הודתה לה על הצלת הילדים ובקשה כי האחים יועברו למשמורתה ומשמורת בעלה בניו זילנד, כפי רצון ההורים. תחילה השיבה לדודה ידידת המשפחה ובקשה לשכנעה להותיר את הילדים בידיה של הגברת ברון. משהודיעה הדודה במכתב נוסף על דרישתה האיתנה לקבל את הילדים למשמורתה, השיבה לה אנטואנט ברון כי הילדים צעירים מכדי לעמוד במסע הארוך לניו זילנד וסירבה לשחרר את הילדים ממשמורתה. זמן קצר אחר כך פנתה ברון לבית המשפט וקיבלה משמורת זמנית לתקופה של שלוש שנים על הקטינים, תוך שהיא מסתירה את העובדה כי בת משפחה של הילדים מבקשת לקבלם. נסיונותיה של הדודה לפעול מניו זילנד להשבת הקטינים למשפחה, באמצעות פניות לצלב האדום, לבישוף הקתולי של ניו זילנד ולמשרד החוץ הניו זילנדי, לא העלו דבר.
בשנת 1948, שלוש שנים לאחר שידעה הנזירה ברון כי דודתם של הקטינים מבקשת לקבלם למשמורתה, היא הטבילה את הקטינים לנצרות. מאותה עת קבעה הכנסייה הקתולית בצרפת, באמצעות מנזר "גבירתנו מציון" את המשמורת על הקטינים. משכך, פעלה משפחת האחים מניו זילנד כדי למנות את דודתם הדוויג ובעלה משה רוזנר מגדרה כמשמורנים חוקיים של הקטינים. זאת מתוך הנחה כי ניתן לשפר את הסיכוי להשבת האחים לחיק משפחתם אם המאבק ינוהל ממדינת ישראל. בני הזוג רוזנר מינו מצידם את משה קלר, מהנדס כימיה תושב גרנובל, כנציגם החוקי בצרפת לניהול מאבק המשמורת. כאשר נפגש קלר עם ברון בגרנובל, טענה זו באוזניו כי היהודים פחדנים כאשר הפקירו את ילדיהם ברגע סכנה ועתה משחלפה יש להם את החוצפה לתבוע את החזרתם. היא אף הודיעה לו כי הטבילה את הילדים לנצרות וכי לא תשיבם. עמדת הכנסייה הקתולית אותה עת הייתה כי, מעת שיתום יהודי הוטבל לנצרות, הרי שיש להפרידו ממשפחתו והוא שייך לכנסייה. מאותה עת החל משה קלר במאבק הפומבי להשבת האחים, אשר נמשך חמש שנים, במהלכו הם הוחבאו בידי הכנסייה והועברו בין מוסדות חינוך קתוליים שונים בצרפת, שווייץ וספרד.
בשנת 1952, לאחר שנים של ניסיונות עקרים להביא לשובם של האחים למשפחתם, הגישו דודיהם, יהודית ומשה רוזנר מגדרה, תביעה לבית המשפט בגרנובל בדרישה להכריז עליהם כמשמורנים חוקיים של הקטינים. ב-11 ביוני 1952 פסק בית המשפט בגרנובל כי יהודית, אחות אביהם של האחים, היא האפוטרופסית החוקית היחידה עליהם ויש להחזירם אליה. במהלך ההליך המשפטי הופיעו האחים פינאלי בפני בית המשפט והאח הבכור רוברט סיפר כי האחים ראו את אנטואנט ברון רק פעם, או פעמיים, במהלך שנה שלמה. בית המשפט קבע כי אם אנטואנט ברון לא תשיב את הילדים, תוטל עליה שנת מאסר. מיד לאחר פסק הדין הועלמו האחים על ידי ברון והועברו בעזרת אנשי כמורה למרסיי ונרשמו לבית ספר קתולי מקומי בשמות בדויים, מארק ולואי קאדרי. ביום 18 בנובמבר 1952 התקיים דיון בערעורה של אנטואנט ברון על העונש שהוטל עליה בגין אי-קיום ההוראה להשיב את האחים. ביום 28 בנובמבר 1952 פסק בית המשפט במפתיע כי אנטואנט ברון לא ביצעה כל עבירה פלילית באי השבת האחים, זאת לאור פרק הזמן שחלף מתום מלחמת העולם השנייה ועד לפתיחה בהליך המשפטי, לאור הטבלתם של האחים לנצרות וכן הוטל ספק בסמכותו של משה קלר לייצג את המשפחה בעניין זה. בהליך הערעור על החלטה זו ייצג את המשפחה אחד מעורכי הדין הבולטים בצרפת אותה עת, מוריס גרסון. הופעתו של גרסון בבית המשפט ב-8 בינואר 1953 זכתה לסיקור עיתונאי רחב בצרפת. ב-29 בינואר 1953 קבע בית המשפט לערעורים כי אנטואנט ברון אשמה בעוון אי קיום הוראות פסק הדין והיא נשלחה למאסר בו שהתה עד 12 במרץ 1953. זמן קצר לאחר מתן פסק הדין בבית הדין לערעורים הועברו האחים בחשאי לעיר באיון במחוז הפירנאים האטלנטיים בדרום-מערבה של צרפת. ב-1 בפברואר 1953 האחים התגלו בבאיון, בבית ספר קתולי, הודות לערנותו של מנהל בית הספר, אשר פנה למשטרה. הידיעה דלפה מיד לעיתונות ומשה קלר יצא מיד לבאיון ברכבת. אולם עד הגיעו לעיר נעלמו האחים שוב ומשם הוברחו ב-13 בפברואר 1953 אל מעבר לגבול, לחבל הבסקים בספרד, תוך שאנשי הכנסייה הפרידו ביניהם, כדי להקשות על איתורם. בתקופה זו הרבו עיתוני צרפת וישראל לדון בפרשה ואף נפוצו שמועות שונות על גורלם, בין היתר על מותו של אחד האחים כתוצאה מסיבוכי מחלה. מיד לאחר העלמם מבאיון נעצרו על ידי המשטרה חמישה אנשי כמורה בחשד לחטיפתם, בהם אם מנזר גבירתנו מציון מגרנובל.
בתקופה זו החלו להישמע אף בתוך הכנסייה הקתולית בצרפת קולות המסתייגים מחטיפת האחים והעלמתם. בחודש פברואר 1953 נפגש הרב הראשי של צרפת יעקב קפלן עם מזכירו האישי של הארכיבישוף של פריז. בעקבות הפרשה פנה הארכיבישוף של פריז לבישופים של גרנובל ובאיון בעניין האחים, אולם אלה מסרו שאינם יודעים דבר על גורלם. הרב קפלן אף נפגש עם אם מנזר נוטרדאם מציון בפריז וזו גינתה את התנהגות אנשי הכמורה אשר פעלו להסתיר את האחים.
ב-26 ביוני 1953 הוחזרו האחים מספרד לצרפת במעבר גבול על חוף האוקיינוס האטלנטי. ב-2 ביולי 1953 פגשו לראשונה את דודתם יהודית רוזנר אשר הגיעה לצרפת בטיסה מישראל. ב-25 ביולי 1953 עזבו בני הזוג רוזנר עם האחים פינאלי את צרפת בדרכם לישראל ומאותה עת הופסקו מלוא ההליכים המשפטיים אשר נוהלו נגד חוטפיהם.