פיטר הרדמן ברנט
ביוגרפיה > מושל קליפורניה

בשנת 1849 הכריז ברנט על כוונתו לשוב לפוליטיקה. באותה שנה התקיימה הוועידה החוקתית הראשונה של קליפורניה במונטריי, שבה פוליטיקאים טריטוריאליים ניסחו מסמכים שנועדו לאפשר את צירופה של קליפורניה כמדינה בארצות הברית. במהלך משאל העם של 1849 לאימוץ חוקת קליפורניה, החליט ברנט, שכבר היה ידוע בסקרמנטו ובסן פרנסיסקו ולזכותו עמדה כהונה בבית המחוקקים הזמני של אורגון, להתמודד על תפקיד המושל הראשון של הטריטוריה החדשה, ולהחליף את הבירוקרטיה של צבא ארצות הברית בשטחי קליפורניה שנוהלה בידי סדרת מושלים צבאיים.
ברנט ניצח בקלות את הבחירות מול ארבעה מועמדים נוספים, בהם ג'ון סאטר, והושבע לתפקיד המושל הנבחר הראשון של קליפורניה ב-20 בדצמבר 1849 בעיר סן חוזה, מול מה שלימים יהפוך (לאחר קבלתה קליפורניה לארצות הברית בשנת 1850) לבית המחוקקים של קליפורניה.
בימים הראשונים לממשל ברנט, המושל ובית המחוקקים של קליפורניה פעלו לייסוד מוסדות המדינה, כולל משרות בקבינט הממשלה, ארכיונים, משרות ומחלקות ברשות המבצעת, חלוקה של המדינה ל-27 מחוזות קליפורניה, ומינוי ויליאם גווין וג'ון פרימונט לנציגי קליפורניה בסנאט של ארצות הברית. למרות הצהרות שונות בארצות הברית ובארגונים ביורוקרטיים שהכירו בקליפורניה ככמדינה בארצות הברית, הקונגרס של ארצות הברית והנשיא זכארי טיילור לא חתמו דה יורה על אישור הצטרפותה של קליפורניה כמדינה. חלק מאי בהירות זו נבעה מהמרחק היחסי של קליפורניה משאר ארצות הברית בתקופה זו, ומגישות פזיזות מצד פוליטיקאים והציבור שהחישו להכניס את קליפורניה לאיחוד במהרה. לאחר דיונים ממושכים ומורכבים בסנאט האמריקאי, קליפורניה צורפה כמדינה (ללא עבדות) ב-9 בספטמבר 1850, כחלק מפשרת 1850. תושבי קליפורניה לא ידעו על הצטרפותם הרשמית לאיחוד עד חודש לאחר מכן, כאשר ב-18 באוקטובר ספינת הקיטור אורגון עגנה במפרץ סן פרנסיסקו עם שלט ועליו נכתב "קליפורניה היא מדינה".
במהלך תהליך ההפיכה למדינה, הפופולריות של ברנט בקרב בית המחוקקים, התקשורת והציבור צנחה דרסטית. היחסים בין ברנט לרשות המחוקקת החלו להתדרדר מיד בתחילת 1850, כאשר הצעות חוק למתן מעמד ערים ללוס אנג'לס וסקרמנטו התקבלו באספה המדינתית של קליפורניה ובסנאט המדינתי. לוס אנג'לס קיבלה מעמד מיוחד בשל תפקידה כעיר מרכזית בקליפורניה תחת השלטונות הספרדיים והמקסיקניים (אנ'). ברנט הטיל וטו על שתי ההצעות, תוך שהוא מציין כי הצעות חוק מיוחדות אינן חוקתיות ושיש להותיר את מתן המעמד העירוני לבתי המשפט של המחוזות. בית המחוקקים לא הצליח לעקוף את הווטו של ברנט בנוגע להצעת החוק של לוס אנג'לס, אך הצליח לעקוף על הווטו על הצעת החוק של סקרמנטו, מה שהפך אותה לעיר המוכרת הראשונה של קליפורניה.
בנוגע למערכת המשפט של קליפורניה, ברנט המליץ במהלך המושב הראשון של בית המחוקקים כי קליפורניה תאמץ מערכת משפטית היברידית המשלבת אלמנטים משמעותיים הן של המשפט האזרחי והן של המשפט המקובל. הוא דגל באימוץ שיטות ממערכת המשפט של לואיזיאנה ובאימוץ המשפט המקובל האמריקאי עבור תחום הפלילים, דיני הראיות ודיני המסחר. ההצעה עוררה סערה בקרב עורכי הדין האמריקאים שהיגרו לקליפורניה, כאשר הרוב דחפו לאימוץ המשפט המקובל ומיעוט (בראשות ג'ון וו. דווינל) תמך באימוץ המשפט האזרחי. ועדת המשפט של הסנאט המדינתי, בראשות אלישה אוסקר קרוסבי, פרסמה בפברואר 1850 דו"ח שבו הומלץ לאמץ את המשפט המקובל באמצעות חקיקת "חוק קליטה"; ברנט חתם על החוק ב-13 באפריל 1850.
ברנט, שתואר בידי כלי התקשורת בסן פרנסיסקו, לוס אנג'לס וסקרמנטו כפוליטיקאי מרוחק עם תמיכה מעטה מצד בית המחוקקים, הפך מתוסכל כאשר סדר היום שלו נתקל בקשיים, וסגנון הניהול שלו ספג ביקורת הולכת וגוברת. הוא היה למושא לעג קבוע בעיתוני המדינה ובדיוני בית המחוקקים. לאחר מעט יותר משנה בתפקיד, ברנט, המושל הראשון של קליפורניה, הפך לראשון שהתפטר, כשהכריז על פרישתו בינואר 1851. ברנט ציין סיבות אישיות כהצדקה לעזיבתו. סגן המושל ג'ון מקדוגל החליף את ברנט כמושל קליפורניה ב-9 בינואר.