stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ינה פראגו
ביוגרפיה > מחזותיו

Vasúti baleset (énekes bohózat 3 felvonásban, zenéjét szerezte: Donáth Lajos, bemutató: 1899, Magyar Színház)
Budapest szépe (operett, társszerzők: Barna Izsó, Márkus Dezső. Bemutató: 1901, Fővárosi Nyári Színház)
Kin-Fu, vagy: egy kínai ember kalandjai (színmű, társszerző: Márkus Géza. Zenéjét szerezte: Barna Izsó. Bemutató: 1902, Népszínház)
Casanova (operett 3 felvonásban, társszerző: Barna Izsó. Bemutató: 1902, Népszínház)
Katinka grófnő (operett 3 felvonásban, zenéjét szerezte: Hűvös Iván, Bemutató: 1904, Népszínház)
A hót Schlésinger (énekes bohózat, társszerző: Feld Mátyás. Bemutató: 1904, Városligeti Nyári Színház)
Lőcsei fehér asszony (énekes történeti színmű, Jókai Mór regényéből. Bemutató: 1904, Népszínház)
A Smokk-család (táncos bohózat, társszerző: Feld Mátyás, Bemutató: 1909, Városligeti Színház)
A csodavászon (énekes bohózat 3 felvonásban, zenéjét szerezte: Barna Izsó. Bemutató: 1913, Népopera)
Szervusz, Pest! (revüoperett, társszerző: Feld Mátyás. Bemutató: 1914, Budapesti Színház)
Mindnyájunknak el kell menni (Hegedűs Gyulával, Bemutató: 1914, Vígszínház)
Kriszkindli (revü, társszerző: Mérei Adolf. Zenéjét szerezte: Barna Izsó. Bemutató, 1914, Népopera)
Egy finom család (bohózat 3 felvonásban. Bemutató: 1916, Budapesti Színház)
A kóristalány (operett 3 felvonásban, zenéjét szerezte: Komjáti Károly. Bemutató: 1918, Városi Színház)
Százszorszép (operett 3 felvonásban, társszerző: Zerkovitz Béla. Bemutató: 1919, Városi Színház)
Offenbach (daljáték 3 felvonásban, zenéjét összeállította Offenbach operettjeiből Nádor Mihály. Bemutató: 1920, Király Színház)
Három a tánc (operett 3 felvonásban, társszerző: Szomaházy István. Zenéjét szerezte: Komjáti Károly. Bemutató: 1922, Király Színház)
Elssler Fanny (operett 3 felvonásban, zenéjét szerezte: Nádor Mihály. Bemutató: 1923, Király Színház)
A császárnő apródja (operett 3 felvonásban. Verseit írta: Harmath Imre. Zenéjét szerezte: Buttykay Ákos. Bemutató: 1925, Király Színház)
Chopin (operett 3 felvonásban, zenéjét szerezte: Bertha István. Bemutató: 1926, Király Színház)
ביוגרפיה > ליבריות

בלה זרקוביץ : דייזי (1919)
מגדה נאדור : אופנבך (1920)
Á. Buttykai: The Empress's Trifle (עם אימרה הרמט, 1925 )
שופן (מבוסס על המוזיקה של פרדריק שופן עם אישטוואן ברטה, 1926 )
ביוגרפיה > תרגומיו הספרותיים

גרהרט האופטמן: עלית האנה'לה השמימה (עם דניאל יוב, 1901)
Lincke: The Wry Ladies (עם פרנץ מולנר, 1903)
Luders: The Shogun [8] ( עם אדולף מראי, 1906)
Karl Schönherr: Erde - ארץ (1910)
מוצרט: נישואי פיגארו (1929)
ביוגרפיה > ספריו

מיראצו: השמוקים. קומדיות קטנות מחייה של משפחת שמוק ; בודפשט, 1905
אנקדוטות ; אסף: מיראצו; בודפשט, 1908 (ספרייה נעה)
ינה פראגו – מתיאש פלד : משפחת שמוק. פארסה מבודפשט ; בודפשט, 1909 (ספרייה נעה)
מיראצו: צילומים מבודפשט, בודפשט, 1911 (ספרייה נעה)
מאחורי הקלעים ; בודפשט, 1912 (ספרייה נעה)
שלוש גראציות. רומן ; בודפשט, 1913 (ספריית שבוע התמונות)
ילדים מפשט. רומן ; עיתון הסחר ההונגרי, בודפשט, 1914
סיפורים קטנים מהמלחמה הגדולה. ספר לקריאה לבנים קטנים ולבנות קטנות. 1915-1914 ; בודפשט, 1916
סיפורים יפים ; עיתון הסחר ההונגרי, בודפשט, 1917
ז'אק אופנבך. מחזמר ; לברית ינה פראגו, מוזיקה: מורכב מאופרטות של אופנבך; בודפשט, 1921
הרוזנת המכוערת ; גזה רווס, בודפשט, 1933
50 שנה בשולחן העבודה. יוצא לאור לרגל 50 שנה לכתיבת המחבר ; בודפשט, 1940
לקריאה נוספת

מי זה מי בספרות ההונגרית? ספרי מאגר מסת"ב 963-8607-10-6
Magyar életrajzi lexikon (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש.
Magyar színházművészeti lexikon. (לקסיקון הונגרי לאמנות הבמה) ISBN 963-05-6635-4
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. ינה פראגו
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 117728/1906. Forrás: MNL-OL 30792. mikrofilm 501. kép 3. karton. Névváltoztatási kimutatások 1906. év 11. oldal 2. sor
↑  "Születési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség születési akv. 455/1872. folyószáma alatt".
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest I. kerületi polgári halotti akv. 649/1940. folyószáma alatt".
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári házassági akv. 1263/1906. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb10237961h (data)  ISNI: 0000 0000 7937 2544  VIAF: 121396256   WorldCat (עם VIAF): 121396256
ינשוף (מתקן לבדיקת אלכוהול)

ינשוף-Drager Alcotest 7110
ה"ינשוף" הוא כינויי למכשיר אלקטרוני שמיועד למדוד את כמות אדי האלכוהול שהנבדק נושף מעומק ריאותיו אל תוך יחידות המדידה הנמצאות במכשיר. המכשיר מתוכנן לבחון את הדגימות שנשף הנבדק בטכניקות וטכנולוגיות שונות, ולאחר שהתוצאות מעובדות על ידי האלגוריתם של המכשיר, הן מתורגמות לפלט ויזואלי - על גבי צג, וגם לפלט נייר.
ברחבי העולם נמצאים בשימוש מכשירי מדידה כאלה של יצרנים רבים והם נבדלים זה מזה בשיטות המדידה, ובדרך שבה מנסה היצרן להבטיח תוצאה מדויקת ככל הניתן.
בישראל הוכנסו תחילה לשירות מכשירים מתוצרת החברה האנגלית lion שהיו מצוידים מכשיר מדידה פוטואלקטרי. האדים הנשופים התרכזו בתא מדידה. קרן אור הייתה משוגרת בתוך התא, וקורא אופטי היה מודד את הקרן בצידו האחר של התא. שיעור האלכוהול מקבע לפי כמות האור שבלעו אדי האלכוהול שבדרך.
החולשה של השיטה היא בעיקר בכך שבטבע יש חומרים נוספים על אלכוהול שיש להם פיק באורך וגובה גל זהה כמו לאלכוהול ונדרשה בדיקה מבדלת. אותו יצרן, וגם יצרנים אחרים הציעו למשתמשים מכשיר שבו יש שני תאי מדידה כשבכל אחד מהם נמדד אורך וגובה גל אחר, שניהם אופייניים לאלכוהול, בהנחה שהתערבות חומר שיש לו שני פיקים זהים כבר נדירה. חולשתה של השיטה היא בעלויות של התכשיר ובתחזוקתו המורכבת והיקרה.
משנת 1998 הוכנס לישראל לשימוש מכשיר מתוצרת החברה הגרמנית Drager שהצליחה להוזיל את המכשיר ולשפר את ביצועיו על ידי שילוב של מכשיר פוטוספקרומטר עם גלאי נוסף, אלקטרוכימי, הלוכד כסמ"ק מהאוויר הנשוף, ויוצר פיצוץ חשמלי בתא, ומגיע לתוצאה על פי מיון ומדידת תוצרי הפיצוץ. מכשירי אלקטרוכימיים משמשים במעבדות והם גדולים ויקרים מאוד, וגם מדויקים, והחברה הגרמנית הצליחה לבנות רכיב כזה זעיר ויעיל מספיק וכך זכתה ביתרון על מתחריה בגודל משקל ומחיר. המכשיר שיובא ארצה והיה בשימוש מ-1988 ועד 2018 - 30 שנה Alcotest 7110 IL. סדרת 7110 היא סדרה מודולרית והופצה על ידי היצרן בתצורות שונות והאותיות IL מסמלות את הגרסה הישראלית של המכשיר. המכשירים נבדלים זה מזה ברמת הדיוק שלהם, בדרכי התחזוקה והכיול שלהם, ואפילו ברכיבים ובזיכרון, ואפילו האלגוריתם שלהם שונה ממקום למקום לפי דרישות הלקוח - כך שאין לדבר על "אותו מכשיר" המופעל במדינות רבות.
מאז שנת 2017 הוכנס לשירות משטרת ישראל מכשיר שמספר הדגם שלו 9510. אין מידע רב על רכיביו ואין מידע כלל על האלגוריתם שלו. אלו נשמרים בסוד על ידי המשטרה ומשרד התחבורה. מדברים שנאמרו בהרצאות תצוגה של משטרת ישראל בפני פורומים של שופטי תעבורה ניתן להבין שמדובר בעצם באותו המכשיר כמו ה-7110, אמצעי המדידה זהים, אך נוספו מספר מאפיינים שחסרו בדגם הקודם.
פלט ובו ריכוז האלכוהול (ב-מיקרוגרם אלכוהול, µg/L) בליטר אוויר נשוף של הנבדק. הפלט קביל בבית משפט ויכול לשמש כדי להרשיע אדם בגין נהיגה בשכרות. משטרת ישראל משתמשת בדגם "Drager Alcotest 7110" מתוצרת גרמנית.
מתחילת השימוש במכשיר קמו רבים - נהגים, עורכי דין ומדענים - הטוענים כי המכשיר אינו מדויק ועלול לזהות חומרים אחרים כאלכוהול ובכך לגרום להרשעה של אדם חף מפשע. נכון להיום, המכשיר קביל בבית משפט בישראל, וניתן להרשיע על-פיו אנשים בגין נהיגה תחת השפעת אלכוהול.
מהלך הבדיקה

על אדם אשר עומד להיבדק לנוח במשך 15 דקות טרם הבדיקה בהן הוא לא ישתה, לא יעשן ולא יקיא. בנוסף, טרם הבדיקה, מחוממים כל חלקי המכשיר אשר באים במגע עם האוויר הנשוף כדי למנוע עיבוי. על המכשיר להיות מכויל על ידי המפעיל כל 24 שעות כדי שהתוצאה תהיה קבילה בבית משפט והבדיקה צריכה להיערך במקום נטול אדי אלכוהול ונטול עשן סיגריות.
לאחר הכנת המכשיר לבדיקה, מתבקש הנבדק לבצע שתי נשיפות, בהפרש של כדקה, אל פיית המכשיר. אם הנשיפות אינן מספיקות או שיש איתן בעיה יודיע המכשיר על כך ויבקש לבצע נשיפות מחדש. המכשיר מתבסס על בדיקת שתי נשיפות של הנדגם אשר עוברות דרך גלאי אופטי וגלאי כימי אשר מטרתם לזהות את האלכוהול באוויר ואת ריכוזו וזאת בתנאי ואין חזרה של אדי אלכוהול מהוושט לחלל הפה, ככל ויש הרי שהבדיקה אינה מדויקת. לנבדקים אשר משתמשים בתרופות כמו אומפרדקס או נקסיום הבדיקה אינה מדויקת.
מכשירים נוספים

קיים בשוק מגוון רב של מכשירים נוספים המתבססים על עקרון פעולה דומה, בהם מספר מכשירים ניידים הניתנים לשימוש על ידי נהגים המבקשים לבדוק אם הם כשירים לנהיגה. בנוסף קיימת ערכת בדיקה הקרויה "נשיפון" המאפשרת אינדיקציה של ריכוז האלכוהול באוויר נשוף על ידי נשיפה לתוך שקית ובדיקת ריכוז האלכוהול באוויר באמצעות אינדיקטור.
ראו גם

בדיקת סמים
הערות שוליים

↑  זוהר שחר לוי, הכירו את הינשוף המשודרג של המשטרה, באתר כלכליסט, 17 באוגוסט 2016
↑  אלון חכמון, ‏נהגים, היזהרו: המשטרה מציגה "ינשוף" משודרג לבדיקת אלכוהול, באתר מעריב אונליין, 27 ביולי 2017
↑  גלובס, ‏ביהמ"ש קובע: ה"ינשוף" אמין וראוי, באתר ‏מאקו‏, 14 באוקטובר 2010
↑  בדיקת אלכוהול- "ינשוף", באתר דין - עורכי דין ומידע משפטי בישראל, ‏12 באוגוסט 2021
↑  מאלפים את ה"ינשוף", באתר ישראל היום, ‏10 בינואר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534213205171  GND: 4143286-1  LCCN: sh87000075
כיבוש רומא (1870)

כיבוש רומא (באיטלקית: Presa di Roma) התרחש ב-20 בספטמבר 1870, כאשר כוחות ממלכת איטליה השתלטו על העיר ועל מדינות האפיפיור. לאחר משאל עם שהתקיים ב-2 באוקטובר 1870, רומא הוכרזה רשמית לבירת איטליה ב-3 בפברואר 1871, ובכך הושלם איחוד איטליה ("ריסורג'ימנטו").
כיבוש רומא על ידי הצבא המלכותי האיטלקי שמה את הקץ למדינות האפיפיור, שהתקיימו מאז מתת פפין ב-756, יחד עם כוחו החילוני של הכס הקדוש, והובילה להקמת רומא כבירת איטליה המאוחדת. המאורע מונצח באופן נרחב באיטליה, במיוחד בערי קתדרלה, על ידי מתן שמות של רחובות עם התאריך: Via XX Settembre (בצורה מדוברת: "Via Venti Settembre").
רקע

בשנת 1859, במהלך מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה, חלק גדול ממדינות האפיפיור נכבשו על ידי ממלכת סרדיניה בפיקודו של ויטוריו אמנואלה השני. בשנה שלאחר מכן, מסע האלף של ג'וזפה גריבלדי הביא לסיפוח ממלכת שתי הסיציליות על ידי סרדיניה, מה שהוביל להכרזה על ממלכת איטליה ב-17 במרץ 1861. המדינה החדשה עדיין לא שילבה את רומא והאזור שמסביב לאציו, שנותר חלק ממדינות האפיפיור, ואת ונטו, שנשלטה על ידי אוסטריה כנחלת כתר ותסופח רק ב-1866, לאחר מלחמת העצמאות האיטלקית השלישית.
ראש ממשלת איטליה הראשון, קמילו בנסו די קאבור, מת זמן קצר לאחר ההכרזה על האחדות הלאומית האיטלקית, והותיר ליורשיו את פתרון הבעיות הוונציאניות והרומיות. קאבור האמין בתוקף שללא רומא כבירה, האיחוד של איטליה לא יהיה שלם. "ללכת לרומא", אמר יורשו, בטינו ריקאסולי, "זו לא רק זכות, זה הכרח בלתי נמנע." בהתייחס ליחסים העתידיים בין הכנסייה למדינה, הכתב המפורסם של קאבור היה "כנסייה חופשית במדינה חופשית"; לפיו הוא התכוון לכך שהראשונה צריכה להיות חופשית לחלוטין להפעיל את כוחותיה הרוחניים ולהשאיר את הפוליטיקה לחלוטין לשנייה.
ב-27 במרץ 1861 התכנס הפרלמנט האיטלקי החדש בטורינו והכריז על רומא כבירת איטליה. עם זאת, ממשלת איטליה לא יכלה לשבת ברומא מכיוון שהיא לא שלטה בשטח. כמו כן, הוחזק בעיר חיל מצב צרפתי על ידי הקיסר נפוליאון השלישי בתמיכה באפיפיור פיוס התשיעי, אשר היה נחוש שלא למסור את השלטון החילוני במדינת הכנסייה.
רקע > מלחמת צרפת–פרוסיה

ביולי 1870 החלה מלחמת צרפת–פרוסיה, ובתחילת אוגוסט החזיר נפוליאון השלישי את חיל המצב שלו מרומא. הצרפתים לא רק היו זקוקים לכוחות כדי להגן על מולדתם, אלא היו מודאגים מכך שאיטליה עשויה להשתמש בנוכחות הצרפתית ברומא כעילה להצטרף למלחמה נגד צרפת. במלחמת אוסטריה–פרוסיה של 1866, איטליה כרתה ברית עם פרוסיה, ודעת הקהל האיטלקית העדיפה את הצד הפרוסי בתחילת מלחמת צרפת–פרוסיה. הוצאת חיל המצב הצרפתי אפשרה לאיטליה להישאר נייטרלית והקלה על המתיחות בין צרפת לאיטליה.
רק לאחר כניעת נפוליאון השלישי וצבאו בקרב סדאן ב-2 בספטמבר, המצב השתנה באופן קיצוני. הקיסר הצרפתי נלכד והודח. היחידות הצרפתיות הטובות ביותר נלכדו על ידי הפרוסים, שפעלו במהירות אחר הצלחתם בסדאן על ידי צעדה לפריז. מול הצורך הדחוף להגן על הבירה עם כוחותיה הנותרים, הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית החדשה שהוכרזה לא הייתה בבירור יכולת צבאית להשיב נגד איטליה. בכל מקרה, הממשלה הרפובליקנית הייתה הרבה פחות אוהדת את הכס הקדוש מאשר האימפריה ולא הייתה בעלת הרצון הפוליטי להגן על עמדת האפיפיור.
ביולי 1870, ברגע האחרון של שלטונו של האפיפיור על רומא, אישרה מועצת הוותיקן הראשונה את דוקטרינת אי הטעות של האפיפיור.
פתיחה

בתחילת ספטמבר 1870 שלח המלך ויטוריו אמנואלה השני את הרוזן גוסטבו פונסה די סן מרטינו לאפיפיור פיוס התשיעי והציע הצעה מכובדת שתסכים לכניסה שלווה של הצבא האיטלקי לרומא, במסווה של הגנה על האפיפיור. יחד עם מכתב זה, נשא פונזה רשימה של הוראות מראש ממשלת איטליה ג'ובאני לנצה, המפרטות עשרה סעיפים כבסיס להסכם בין איטליה לכס הקדוש.
האפיפיור ישמור על חסינותו הריבונית וזכויותיו. העיר לאונינה תישאר "תחת סמכות השיפוט והריבונות המלאה של האפיפיור". המדינה האיטלקית תבטיח את חירותו של האפיפיור לתקשר עם העולם הקתולי, כמו גם חסינות דיפלומטית הן עבור נונציוס ושליחים של האפיפיור בארצות זרות והן עבור דיפלומטים זרים בכס הקדוש. הממשלה תספק קרן שנתית קבועה עבור האפיפיור והקרדינלים, השווה לסכום המוקצה להם כיום מתקציב המדינה האפיפיורי, ותכניס את כל עובדי המדינה והחיילים האפיפיוריים לרשימת השכר של המדינה, עם פנסיה מלאה כפי שהם היו איטלקים.
לפי רפאלה דה צ'זארה:
קבלת הפנים של האפיפיור בסן מרטינו [10 בספטמבר 1870] הייתה לא ידידותית. פיוס התשיעי התפרץ באופן ברוטלי. כשהשליך את מכתבו של המלך על השולחן, קרא: "נאמנות יפה! כולכם קבוצה של צפעים, של קברים לבנים, וחסרי אמונה." הוא אולי רמז למכתבים אחרים שהתקבלו מהמלך. לאחר שהלך ונרגע, הוא קרא: "אני לא נביא, וגם לא בן של נביא, אבל אני אומר לך, לעולם לא תיכנס לרומא!" סן מרטינו היה כה מבואס שהוא עזב למחרת.
לאחר מכן הודיע פונסה לנצה על סירובו של האפיפיור לאולטימטום. למחרת, ב-11 בספטמבר, חיילים איטלקיים בראשות הגנרל רפאלה קדורנה נכנסו למדינות האפיפיור במטרה לכבוש את רומא, ולכבוש את עיר הנמל צ'יוויטווקיה, אותה כבשו ב-16 בספטמבר. כוחות המצב של האפיפיור נסוגו מאורבייטו, ויטרבו, אלאטרי, פרוזינונה וממעוזים אחרים בלאציו. על פי הנחיות ממשלת איטליה, שעדיין קיוותה להימנע מלתפוס את הבירה בכוח, שלח קדורנה מסר אחרון לאפיפיור מאוחר יותר באותו יום לכניעת רומא בשלווה. במכתב שהופנה לגנרל הרמן קנצלר, מפקד חיילי האפיפיור ברומא, הוא הדגיש את "עוצמת הכוחות המעורבים בהתקפה בהשוואה לאלו שהיו בהגנה", וחידש את הבקשה שצבא האפיפיור לא יציג התנגדות. קנצלר סירב, והשיב לקדורנה שהוא וממשלת איטליה יהיו אחראים, "לפני אלוהים ולפני בית הדין של ההיסטוריה", לכל אבדן שייגרם כתוצאה מהתקפה.
כיבוש רומא

ב-18 בספטמבר, שר המלחמה צ'זארה ריקוטי-מאנייני נתן לקדורנה את ההוראה לתקוף את רומא, אך הודיע כי יש לעקוף את העיר ליאונינה, שתהיה שמורה לאפיפיור, תוך ייעוץ למתינות. תוכנית ההתקפה הושארה לגמרי בידי הגנרל. כאשר הצבא האיטלקי התקרב אל חומות אורליאנוס העתיקות של העיר, כוח האפיפיור, בפיקודו של הגנרל קנצלר, היה מורכב מהמשמר השווייצרי, משמר הפלטין והזואבים האפיפיורים — מתנדבים מצרפת, אוסטריה, הולנד, ספרד ומדינות אחרות — בסך הכל 13,157 מגינים מול כ-50,000 איטלקים. הקונסול האמריקני ברומא, מייטלנד ארמסטרונג, תיאר את האוכלוסייה האזרחית כלא מוכנה להגן על שלטונו של האפיפיור, ורק מאתיים איש בכל העיר נענו לקריאת האפיפיור למתנדבים.
הצבא האיטלקי הגיע לחומות אורליאנוס ב-19 בספטמבר והציב מצור על רומא. פיוס התשיעי החליט שכניעה של העיר תינתן רק לאחר שחייליו יפגינו מספיק התנגדות, כדי להבהיר שההשתלטות האיטלקית הושגה בכוח ולא התקבלה באופן חופשי. בשעה 5 בבוקר ב-20 בספטמבר החלה ארטילריה איטלקית לירות לעבר חומות העיר. קדורנה פיקד על קו התקיפה העיקרי, בעוד חיילים בצד השני של העיר, שהוטלו לשם הסחת דעת, הונהגו על ידי הגנרל נינו ביקסיו. לאחר מספר שעות, הצבא האיטלקי פרץ את חומות אורליאנוס ליד פורטה פיה, דרכה שטפו הכוחות לרומא. 49 חיילים איטלקים ו-19 חיילים אפיפיורים מתו בקרבות. על פי נתונים מעט שונים בהיסטוריה של צבא הוותיקן ב-2009, ההגנה על רומא הייתה רחוקה מלהיות ללא שפיכות דמים, והותירה 12 הרוגים ו-47 פצועים בקרב כוחות האפיפיור ו-32 הרוגים ועוד 145 פצועים מהחיילים האיטלקיים.
עד 6 בבוקר, שעה לאחר תחילת המתקפה, שליחים זרים החלו להגיע לארמון השליחים לפגוש את האפיפיור, כולל שגרירי צרפת, אוסטריה-הונגריה ופרוסיה. פיוס, חברי פמלייתו והקורפוס הדיפלומטי התאספו מאוחר יותר בספרייתו, שם בסביבות השעה 9 בבוקר, הוא קיבל את החדשות מהרמטכ"ל קנצלר על הבקעת הפרצה ליד פורטה פיה. זמן קצר לאחר מכן, תנאי חוק הכניעה הוצגו על ידי קדורנה ונחתמו על ידי קנצלר בווילה אלבני שבאמצעותו עברה כל רומא, למעט העיר לאונינה, לשליטת הצבא המלכותי האיטלקי. דגל לבן הונף מכיפת בזיליקת פטרוס הקדוש, וכוחות האפיפיור המובסים לוו לכיכר פטרוס הקדוש על ידי חיילים איטלקיים.
לאחר מכן

כחלק מתנאי הכניעה פורק צבא האפיפיור וחייליו הזרים הוחזרו מיד. האפיפיור הורשה לשמור על יחידות המשמר השווייצרי, האציל והפלטיני. כאשר רוב צבא האפיפיור משוחרר, הפגנות נגד פיוס התקיימו בעיר לאונינה ב-21 בספטמבר.
כדי לתת לגיטימציה לסיפוח העיר, ערך ראש הממשלה לנצה משאל עם ברומא ב-2 באוקטובר 1870. מתוך 167,548 בעלי זכות בחירה, רוב מוחץ של 133,681 הצביעו בעד האיחוד עם איטליה, עם 1,507 קולות נגד. ב-9 באוקטובר, צו מלכותי אישר את שילובה של רומא והסביבה לאציו בממלכת איטליה. פיוס גינה את תוצאת משאל השאלות ואת מקרים של אלימות בחירות שהופעלה כדי להבטיח אותה. האפיפיור הוציא את האנציקליקה Respicientes ב-1 בנובמבר, שבה הכריז על נידוי המוני של הפולשים, כולל המלך ויטוריו אמנואלה השני.
ממשלת איטליה הבטיחה לפיוס ריבונות על העיר ליאונינה, אך האפיפיור עדיין לא הסכים לוותר על תביעותיו לשטח רחב יותר, וטען שמאז שצבאו פורק, מלבד כמה שומרים, הוא לא הצליח להבטיח את הסדר הציבורי אפילו באזור כה קטן. ב-13 במאי 1871, הפרלמנט האיטלקי העביר את חוק הערבויות, והעניק לאפיפיור זכויות רבות, כגון עצמאות בענייני חוץ ומענק שנתי מממשלת איטליה. בעוד שצעדים אלה סיפקו את הקהילה הבינלאומית, כולל המדינות הקתוליות, פיוס סירב לקבל את החוק, והכריז על עצמו כ"אסיר בוותיקן".
מורשת

במשך כמעט שישים שנה לאחר מכן, היחסים בין האפיפיור לממשלת איטליה היו עוינים, ומעמדו של האפיפיור נודע בשם "השאלה הרומית".
המשא ומתן ליישוב השאלה הרומית החל בשנת 1926 בין ממשלת איטליה הפשיסטית והכס הקדוש, והגיע לשיאו בהסכמים הלטרניים, שנחתמו עבור המלך ויטוריו אמנואלה השלישי על ידי בניטו מוסוליני, ראש הממשלה, ועבור האפיפיור פיוס האחד עשר על ידי פייטרו גספארי, מזכיר המדינה הקרדינל, ב-11 בפברואר 1929. ההסכמים נחתמו בארמון הלטראנו, שממנו הם לוקחים את שמם. במאמר הראשון של האמנה, איטליה אישרה מחדש את העיקרון שנקבע בחוקת ממלכת איטליה משנת 1848, לפיו "הדת הקתולית היא הדת היחידה של המדינה". כדי להנציח את סיומו המוצלח של המשא ומתן, הזמין מוסוליני את Via della Conciliazione (דרך הפיוס), שתקשר באופן סמלי את קריית הוותיקן ללב רומא.
החוקה של הרפובליקה האיטלקית שלאחר מלחמת העולם השנייה, שאומצה ב-1948, קובעת כי היחסים בין המדינה לכנסייה הקתולית "מוסדרים על ידי האמנות הלטרניות". בשנת 1984 תוקן הקונקורדט באופן משמעותי. שני הצדדים הכריזו: "עקרון הדת הקתולית כדת היחידה של המדינה האיטלקית, שאליו מתייחסים במקור ההסכמים הלטרניים, ייחשב כלא בתוקף". גם התמיכה הכלכלית הבלעדית של המדינה בכנסייה הסתיימה, והוחלפה במימון באמצעות מס הכנסה אישי ייעודי בשם שמונה לאלף, אליו יש גישה גם לקבוצות דתיות אחרות, נוצריות ולא נוצריות.
לקריאה נוספת

דייוויד תומסון, אירופה מאז נפולאון, כרך א', עמודים: 285-311. הפרקים: "איחוד מדיני באיטליה וגרמניה", "ההסדר המדיני של 1871". הוצאת תל- אביב 1984
א.י.פ. טיילור, המאבק על השלטון באירופה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1975, פרק שמיני "מלחמות ביסמרק: תבוסת אוסטריה", עמ' 143–151.
ממלכת איטליה (תכלת) ומדינות האפיפיור (סגול) בתחילת 1870
האפיפיור פיוס התשיעי מברך את חייליו בפעם האחרונה, בכיכר פטרוס הקדוש, 25 באפריל 1870
ברסליארי "בעת לכידת פורטה פיה", מאת מישל קמראנו (1871)
הפרצה בחומות אורליאנוס (מימין), ליד פורטה פיה (משמאל), שנפרצה באש ארטילריה איטלקית במהלך כיבוש רומא, בתצלום מהתקופה
הדגל שהתנוסס מעל פורטה פיה במהלך נפילת העיר, הוא נשמר על ידי נסיכי רוספולי של האצולה השחורה, קודם כל על ידי הנסיכה כריסטינה, ונשמר על ידי משפחת האצולה במשך כמעט 141 שנים, עד שהנסיך ספורצה רוספולי מסר. זה בחזרה למזכיר המדינה של הוותיקן, הקרדינל טרסיסיו ברטונה, לרגל יום השנה של הקדוש מיכאל המלאך, הפטרון של חיל הוותיקן גרדרמריה, ב-2011
חגיגה מחוץ לפאלאצו סנטוריו, בשנת 1871, של משאל השאלות הרומי ב-2 באוקטובר 1870, שאישר את שילוב העיר באיטליה
אנדרטה ועמוד ניצחון לכיבוש רומא, באתר הפרצה ליד פורטה פיה
כוח הקרקע הרב-לאומי

| --- | --- |
סמל הכוח
סמל הכוח
 פרטים
 מדינה:  איטליה איטליה הונגריה הונגריה סלובניה סלובניה
 שיוך:  קבוצת קרב (האיחוד האירופי) 
 סוג:  קבוצת קרב
 בסיס האם:  אודינה, איטליה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  29 בנובמבר 2001 – הווה (22 שנים)
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  4,000
 
כוח הקרקע הרב לאומי הוא כוח רב-לאומי המורכב מחיילים מאיטליה, הונגריה וסלובניה. הכוח שימש גם כקבוצת קרב של האיחוד האירופי במחצית הראשונה של 2007 ובמחצית השנייה של 2012.
היסטוריה

ב-14 בנובמבר 1997 נפגשו בבודפשט שרי ההגנה של איטליה, הונגריה וסלובניה וסיכמו על הקמת כוח צבאי משותף. שנתיים לאחר מכן אושרר ההסכם בידי הפרלמנטים של שלוש המדינות. נקבע כי בסיס הכוח יהיה באודינה שבאיטליה, והיא תוקם על בסיס הבריגדה האלפינית יוליה. ב-5 בספטמבר 2002 החלו להגיע לאודינה קצינים הונגרים וסלובנים כדי להקים את הכוח. ההקמה באופן רשמי הייתה ב-29 בנובמבר. נקבע כי מפקד הקבוצה יהיה גנרל איטלקי אשר משמש במקביל כמפקד הבריגדה האלפינית יוליה, וכסגניו משמשים קצין סלובני והונגרי. הפעלת הכוח אפשרית רק בהסכמה משותפת של שלוש המדינות.
בין 2003–2004 השתתף הכוח במשימת שמירת שלום בקוסובו. במחצית הראשונה של 2007 הוגדר הכוח כקבוצת קרב של האיחוד האירופי ולפיכך היה בכוננות עד סוף השנה. הכוח הוגדר מחדש כקבוצת קרב במחצית הראשונה של 2012.
לאווריו

| --- | --- |

 מדינה:  יוון יוון
 מחוז:  אטיקה אטיקה
 גובה:  11 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  7,525 (2021)
 קואורדינטות:  37°42′52″N 24°03′23″E﻿ / ﻿37.71445°N 24.05647°E﻿ / 37.71445; 24.05647 
 http://www.mylavrio.gr
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןלאווריו(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןלאווריו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
נמל לאווריו
לָאוְורִיוֹ (ביוונית מודרנית: Λαύριο, ביוונית עתיקה: Λαύριον, לָאוּרְיוֹן, בלטינית: Laurium) היא עיר נמל בחלקה הדרום-מזרחי של אטיקה ביוון ומושב הרשות המקומית של לאווראוטיקי (Lavreotiki). עד תחילת המאה ה-11 נקראה תוֹרִיקוֹס (Θορικός, Thorikos), ומימי הביניים עד המאה ה-19 היה שמה אֶרְגָסְטִירִי (Εργαστήρι, Ergastiri ). לאוריון נודעה בתקופה הקלאסית במכרות הכסף שלה, שהיו אחד ממקורות ההכנסה העיקריים של המדינה האתונאית. מתכת הכסף שימשה בעיקר לטביעת מטבעות.
העיר שוכנת מרחק 60 קילומטרים לערך מאתונה, דרומית-מזרחית לקֶרָאטֵיאָה (Κερατέα) וצפונית לכף סוניו (Σούνιο), על חופו של מפרץ אשר משקיף על האי מקרוניסוס במזרח. נמלה של לאווריו נופל בחשיבותו מנמל פיראוס הסמוך.
עיר המכרות לאוריום (Laurium) במישיגן שבארצות הברית נקראת על שמה של לאוריון העתיקה שביוון.
תולדותיה

אחרי קרב מרתון שכנע תמיסטוקלס את האתונאים להשתמש בהכנסות הצפויות מעורק כסף גדול שהתגלה במכרות לאוריון ב-483 לפנה"ס להגדלת הצי האתונאי ב-200 טריארות, ובכך הניח את היסוד לאימפריה הימית האתונאית. המכרות, שהיו רכושה של המדינה האתונאית, הוחכרו בתמורה לסכום קבוע מסוים ולאחוזים מן התפוקה. במלאכת הכרייה עסקו רק עבדים. לקראת סוף המאה ה-5 לפנה"ס נתמעטה התפוקה, במידת-מה בשל כיבוש דקליאה (Δεκέλεια) על ידי הספרטנים ב-413 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפלופונסית. המכרות הוסיפו לפעול, אם כי סטראבון כותב כי בימיו לא נותרו עוד עפרות כסף, ופאוסניאס כותב על המכרות כעל נחלת העבר. עדיין ניתן לראות במקום את מתקני הכרייה העתיקים, הכוללים פירים ומחילות לכריית העפרות ושולחנות אבן לשטיפתן ומיצוין. כמו כן נבנו במקום ביד אומן מכלים ומאגרים לאיסוף מי גשמים לצורך שטיפת העפרות, שכן אספקת שפע מים ממעיינות או נהרות לא הייתה אפשרית. בתחילת המאה ה-20 הופעלו המכרות מחדש על ידי חברה צרפתית וחברה יוונית, אך בעיקר לשם כריית עופרת, מנגן וקדמיום.
אוכלוסיית העיר מנתה ב-1907‏ 10,007 נפשות. בשנת 2001 מנתה האוכלוסייה 9,891 נפשות.
אמצעי תחבורה

נמל התעופה הבינלאומי אתונה-אלפתריוס וניזלוס נמצא מרחק 35 קילומטרים מלאווריו וכ-30 דקות נסיעה. לאווריו מקושרת אתונה על ידי הכביש המהיר לאווריו/סוניו לאופורוס וכביש האגרה אטיקי אודוס. הנסיעה אורכת כשעה. פתרון נוח למדי להגעה אל אתונה הוא בשיטת "חנה וסע": נוסעים ברכב מלאווריו אל תחנת הרכבת קורופי, ומשם עולים על הרכבת "פרואסטיאקוס" או על חשמלית - שתיהן מגיעות היישר למרכז אתונה (30 דקות נהיגה ברכב ועוד 30 דקות נסיעה ברכבת).
לקריאה נוספת

Édouard Ardaillon, "Les Mines du Laurion dans l'antiquité", No. Ixxvii. of the Bibliothéque des Ecoles francaises d'Athênes et de Rome
הערות שוליים

↑  תוצאות מפקד אוכלוסין 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567011905171  GND: 4074060-2  LCCN: n85060825  NKC: ge793619  SUDOC: 145022420  VIAF: 146641323   WorldCat (עם VIAF): 146641323 
לאוריון ומכרות הכסף שבה בעת העתיקה