stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה פלדנקרייז
ביוגרפיה > פעילותו בצרפת ובאנגליה

לאחר שבמשך כשנתיים חסך כסף ללימודים גבוהים, יצא בשנת 1930 לפריז במטרה ללמוד רפואה. כיוון שלימודי הרפואה היו יקרים מדי לחסכונותיו, החליט להתחיל בלימודים בבית הספר המיוחד לעבודות ציבוריות שבפריז. כדי לממן את לימודיו, פנה למנהל בית הספרף וקיבל אישור להקים מועדון לג'ו ג'יטסו עבור הסטודנטים.
בשנת 1933 פגש את המחנך ג'יגורו קאנו, מייסד הג'ודו היפני המודרני, שקרא את ספרו על הג'ו ג'יטסו. לאחר פגישתם החל פלדנקרייז ללמוד ג'ודו אצל הפרופסור והחל ללמד גם ג'ודו במועדון הספורט שהקים (שהיה אחד המועדונים הראשונים במערב מסוג זה).
באותה שנה סיים את לימודיו בתואר מהנדס במכניקה ובחשמל, והחל בלימודי הדוקטורט שלו במדעים, בהנדסה ובפיזיקה יישומית באוניברסיטת סורבון שבצרפת. בין הפרופסורים והמרצים שלימדו אותו הייתה הפיזיקאית הנודעת מארי קירי. במקביל עבד כעוזר-מחקר של כימאי הגרעין וחתן פרס נובל, פרדריק ז'וליו-קירי במכון קירי.
בשנת 1935 הוציא מהדורה מחודשת בצרפתית לספרו על ג'ו ג'יטסו. ב-1936 קיבל חגורה שחורה בג'ודו. בשנת 1938 קיבל את ה"דאן 2" (חגורה שחורה ברמה שנייה) והיה היהודי הראשון שזכה בדרגה זו באמנות הלחימה היפנית.
בשנים 1939-1940 עסק במחקר בתחומי המגנטיות והאולטרסאונד.
בשנת 1940, לפני כיבוש פריז על ידי הגרמנים, ברח פלדנקרייז לבריטניה. עד שנת 1946 הוא שימש כקצין מדע במיניסטריון הצי הבריטי ועבד בתחום הסונאר וזיהוי צוללות. כמו כן, לימד את המשרתים איתו הגנה עצמית. בסיפונים החלקים של הצוללות התעוררה פציעת הברך שלו והתגלה אצלו (קרע ב?)מיניסקוס[דרושה הבהרה]. הוא פנה לייעוץ אצל מומחה בתחום בגלאזגו והלה טען שהוא חייב לעבור ניתוח מיידי, כי אם לא כן יהפכו הכאבים בלתי-נסבלים בתוך כמה שבועות. רמת הניתוחים באותה תקופה הייתה נמוכה עד כי ניתוח בברך היה משאיר אותו נכה. מצבו עודד אותו להתחיל לסקור טכניקות לריפוי עצמי, והוא טען כי הצליח לרפא את עצמו בלא צורך בניתוח.
אחרי שעזב את המיניסטריון הימי הבריטי, פלדנקרייז התגורר ועבד במגזר הפרטי בלונדון. הריפוי העצמי איפשר לו להמשיך ולהתאמן בג'ודו. במסגרת מעמדו בוועדת הג'ודו העולמית, התחיל ללמוד את הג'ודו בצורה מדעית בשילוב עם הידע שצבר. בשנת 1949 הוציא לאור את ספרו הראשון "Body and Mature Behavior" העוסק בשיטת הריפוי שפיתח. באותה התקופה הוא למד את שיטת אלכסנדר, שיטת בייטס לשיפור הראייה וגם את השיטה הרוחנית, הדרך הרביעית.
ביוגרפיה > פעילותו בישראל

בשנת 1951 עלה בחזרה לישראל לאחר שראש חיל המדע (חמ"ד) דאז, פרופסור אפרים קציר, הצליח לשכנעו להצטרף ליחידה. פלדנקרייז עבד כשנתיים במפעל ביטחוני באזור חיפה, ראשית בפיתוח טילים, אם כי תוך זמן קצר עסק בעיקר בשיטת ההתעמלות שפיתח. בשנת 1952 פרסם את ספרו האחרון בתחום הג'ודו. ב-1954 השתקע בעיר תל אביב-יפו, שם גרו גם אמו ואחיו ושם התחיל ללמד את שיטתו בסטודיו לריקוד של דבורה ברטונוב. בסביבות שנת 1955 החל ללמד בשיטת "מודעות באמצעות תנועה" בסטודיו משלו במרתף רחוב אלכסנדר ינאי שבתל אביב-יפו. בדירת אמו הדריך תלמידים באמצעות מגע ידיו בשיטת "אינטגרציה תפקודית".
במכביה השישית שנערכה בשנת 1961 הוצג ענף הג'ודו לראשונה, אך עדיין לא כענף תחרותי מן המניין. הג'ודו הוכנס למשחקים האולימפיים באולימפיאדת טוקיו (1964) על רקע זה הוקמה ב-1965 "התאחדות הישראלית לג'ודו", כמחוות-כבוד לעבר, נבחר פלדנקרייז לעמוד בראשה. היות וההתאחדות הוקמה גם לצורך ייצוג ישראל במכביה הוא עמד בראש המשלחת הישראלית למכביה השביעית שנערכה באותה השנה.
ביוגרפיה > פעילותו בישראל > שיטת פלדנקרייז

פלדנקרייז סבר שעם לידת האדם תנועתו הטבעית נכונה, אולם עם השנים מסגלים להם בני האדם לעיתים הרגלי תנועה שגויים ואף מזיקים. מצב זה ניתן לתיקון באופן מתון והדרגתי על ידי פיתוח המודעות לגוף. פיתוח המודעות נעשה בשלושה שלבים. התרגול נעשה במאמץ מינימלי ותוך שמירה על נשימה נכונה. כשהאדם כבר שולט במודע בתנועתו הוא משפר את מצבו הבריאותי ומגיע לאיזון בין הנפש לגוף. ניתן ליישם את שיטתו ב-2 גישות שונות:
בעבודה אישית בין המורה לתלמיד, במגע ידיים בעיקר. גישה זו נקראת "אינטגרציה תפקודית".
בלימוד קבוצתי שבו המורה מסביר ומדגים. גישה זו נקראת "מודעות באמצעות תנועה".
בתקופה שעבד בחמ"ד הכיר והתיידד עם המדען אהרן קציר, שמאוד התלהב משיטתו והמליץ עליה לראש ממשלת ישראל הראשון, דוד בן-גוריון. במשך כשנה העניק פלדנקרייז שיעורים יומיים בשיטתו בביתו של בן-גוריון, שסבל אז מכאבי גב כרוניים. בסתיו 1957 יצא בן-גוריון, מלווה בצלם העיתונות פאול גולדמן, ובשומרי ראש לחוף הים בהרצליה, והדגים לכולם שבזכות הדרכתו של פלדנקרייז הוא מסוגל לעמוד על הראש.
הצלחתו בטיפול בבן-גוריון פרסמה את שיטתו בישראל ומחוצה לה והביאה לו מטופלים רבים נוספים בישראל ומחוצה לה, עליהם נמנו גם עמוס חכם, לוי אשכול, משה דיין, יצחק בן-צבי, נחום גולדמן, יהודי מנוחין ומרגרט מיד. מסוף שנות ה-50 החל להציג את שיטתו ברחבי אירופה וצפון אמריקה.
עקב מספר התלמידים הגדל החליט פלדנקרייז, בשנים 1969–1971, להכשיר קבוצה של 13 תלמידים שבחר כדי שישמשו מאוחר יותר כמורים לשיטתו. הקבוצה למדה בסטודיו ברחוב נחמני בתל אביב, שאותו הפך שנה קודם לכן למכון הקבע ללימודי שיטת האינטגרציה התפקודית. בשנים 1975–1978 הכשיר בקולג' בסן פרנסיסקו את קבוצת המורים הראשונה מחוץ לישראל. הקבוצה מנתה 65 סטודנטים והקורס נערך במסגרת המכון לפסיכולוגיה הומניסטית.
בשנת 1980 החל בהכשרת קבוצת מורים שנייה בת 235 סטודנטים בקולג' בעיר אמהרסט שבמסצ'וסטס, את הדרכת הקורס סיימו מדריכים מישראל, עקב כך שפלדנקרייז סבל מקריש דם במוח שבגללו עבר טיפול ארוך בשווייץ, ובסופו פרש מהוראת שיטתו בשנת 1981.
חיים אישיים

בשנת 1938 נישא ליונה רובינשטיין, סטודנטית ארצישראלית לרפואה. אולם הזוג התגרש בחלוף כשלוש שנים, ללא כל ילדים.
חיים אישיים > פטירתו

משה פנחס פלדנקרייז נפטר בעיר תל אביב-יפו, ממחלה ב־1 ביולי 1984, כשאחיו ברוך וכן תלמידיו, היו לצדו.
הוא נטמן בבית הקברות נחלת יצחק.
חיים אישיים > הנצחתו

פלדנקרייז הקפיד להקליט את שיעוריו וכ-600 ההקלטות שהכין משמשות עד היום להדרכה ולתיעוד. הפדרציה הבינלאומית של פלדנקרייז הוקמה בארצות הברית בשנת 1990. בשנת 2004 נערכו במרכזים השונים בעולם אירועים לכבוד 100 שנים להולדתו של פלדנקרייז. בשנת 2011 נמנו כ-6,000 מורים לשיטתו בכל רחבי תבל, ומרכזי פלדנקרייז קיימים במספר מדינות באירופה, ביפן, באוסטרליה, בארגנטינה ובמקסיקו.
עיריית תל אביב תלתה לזכרו של שלט הנצחה על הבית בו התגורר ועבד, ברחוב פרוג מס' 27.
מכתבי משה פלדנקרייז בעברית

אוטוסוגסטיה, הוצאת "בינה", 1929
Jiu-Jitsu והגנה עצמית, הוצאת "תועלת", תל אביב ה'תרצ"א
פרקים בשיטתי, תל אביב :אל"ף, 1964
שכלול היכולת - הלכה ומעשה, הוצאת אל"ף, 1967
ג'ודו - אמנות ההגנה ותקיפה, הוצאת אל"ף, 1967
מקרה נורה, הוצאת אל"ף, 1978
הנסתר שבגלוי: מעיקרי "שיטת פלדנקרייז", הוצאת אל"ף, 1983
העוצמה האישית, 1986
חלוצי המודעות העצמית באמצעות התנסות בתנועה. שלוש מסות, נתניה: הוצאת ספרים עמנואל גיל: מכון וינגייט, 1990
הגוף והתנהגות בוגרת: מחקר על אודות חרדה, מין, כוח המשיכה ולמידה, מכון פלדנקרייז, 1994. (תרגם מאנגלית: יוחנן שחר)
כתביו בשפות זרות

Jiu-jitsu. Paris: Étienne Chiron (1934)
Manuel pratique du Jiu-jitsu: la défense du faible contre l'agresseur. Paris: Étienne Chiron (1939)
Judo. London: Frederick Warne; En français: ABC du Judo. Paris: Étienne Chiron (1941)
Body and Mature Behaviour. New-York: International Universities. (1949)
Higher Judo. London: Frederick Warne (1952)
Awareness Through Movement. New-York: Harper and Row.(1967)
The Master Moves. Cupertino, CA: Meta Publications. (1984)
The Potent Self. San Francisco: Harper and Row. (1985)
ראו גם

רפואה אלטרנטיבית, רפואה אלטרנטיבית
שיטת פלדנקרייז
שיטת אלכסנדר, אידאוקינסיס
אוטוסוגסטיה
אמנות לחימה, הגנה עצמית
ג'ודו, ג'ו ג'יטסו
קרב מגע – שיטות הגנה עצמית ואמנות לחימה ישראלית נודעת שפיתח פלנדקרייז בצעירותו
STEM – (אנ')
לקריאה נוספת

משה כהןֹ-גיל, הישראלים שביקשו לרפא את העולם, הוצאת כתר, 2013.
Christian Buckard: Moshé Feldenkrais. Der Mensch hinter der Methode. Berlin Verlag, Berlin 2015, ISBN 978-3-8270-1238-8.
הערות שוליים

↑  התיקים עליהם עבד נמצאים במרכז למיפוי ישראל, ממשיכה של מחלקת המדידות המנדטורית.
↑  Émile Coué של ס"ה ברוקס, עם מבוא מאת ס"ה ברגמן, הוצאת הפועל הצעיר, תל אביב תש"ד
↑  היסטוריה של הג'ודו בישראל, באתר איגוד הג'ודו בישראל
↑  Krav Maga, n., Oxford University Press, 2023-03-02
↑  ג'רמי קראוס, ימיו האחרונים, באתר הארץ, 1 ביולי 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260896705171  PLWABN: 9810597491305606  BNE: XX1049909  BnF: cb119024969 (data)  CiNii: DA02274029  GND: 118875698  ICCU: CFIV014842  ISNI: 0000 0000 8105 3139  LCCN: n79036857  NDL: 00439346  NKC: nlk19990074796  NLG: 72080  NTA: 067639925  SELIBR: 240391  SUDOC: 026861097  VIAF: 27064349   WorldCat (עם VIAF): 27064349 
לוחית זיכרון המנציחה את ד"ר משה פלדנקרייז שההוצבה בפתח הבית בו התגורר ועבד, בעיר תל אביב
אורי סבג

ערך זה עוסק בחבר הכנסת אורי סבג. אם התכוונתם למפיק באותו שם, ראו .
אורי סבג (נולד ב-11 בנובמבר 1931, א' בכסלו ה'תרצ"ב) הוא הנדסאי ואיש ציבור ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם המערך.
ביוגרפיה

סבג נולד באספי שבמרוקו. בשנת 1947 הצטרף לתנועת דרור במרקש ובשנים 1948–1950 פעל גם במסגרת מחתרת "המגן" של יהודי מרקש. בקזבלנקה למד סבג בבית הספר המקצועי למטלורגיה ובשנת 1950 עזב את מרוקו והיה חבר הכשרה במונברדון שבצרפת. בשנת 1951 עלה לישראל.
בהשכלתו סבג הוא בוגר המדרשה למינהל ציבורי והנדסאי. בשנים 1953–1956 היה חבר קיבוץ צאלים. לאחר מכן הוא החל לעבוד כמסגר במפעלי "אורון" בערבה ובשנת 1957 החל להדריך בהכשרות מקצועיות שקיים משרד העבודה בבאר שבע. בשנת 1963 מונה למפקח על החינוך המקצועי במשרד העבודה, תפקיד בו שימש עד לבחירתו בשנת 1968 למזכיר מועצת פועלי באר שבע.
פעילותו הפוליטית החלה עם הצטרפותו למפא"י בשנת 1951. משנת 1959 היה סבג חבר מרכז המפלגה ובשנת 1971 חבר לשכת המפלגה. במקביל לתפקידו במועצת הפועלים בבאר שבע נבחר לכהן גם בוועדה המרכזת של הסתדרות העובדים הכללית (1974–1982). מתפקידו במועצה הוא פרש בשנת 1981. בשנים 1984-1981 כיהן סבג בכנסת ה-10 מטעם המערך. היה חבר בוועדת הכלכלה ובועדת העבודה והרווחה.
בבחירות המוניציפליות של שנת 1984 שנערכו בבאר שבע, התמודד מטעם מפלגת המערך על תפקיד ראשות העיר מול ראש העיר המכהן אליהו נאווי אך לא עלה בידו להיבחר לתפקיד זה.
ב-1 בנובמבר 1988 נכנס אורי סבג לכנסת ה-11, בעקבות פרישתו של עדיאל אמוראי.
בשנת 2002 זכה סבג באות יקיר באר שבע.
בשנת 2018 פרסם את ספרו: ״אין לי ארץ אחרת״
סבג נשוי לאביבה, אב לשלושה ילדים ומתגורר בבאר שבע.
הערות שוליים

↑  אורי סבג, אין לי ארץ אחרת, באתר https://www.calameo.com/read/00505011130d2d775b527, ‏17 במאי 2018
טל השילוני

טל השילוני
טל השילוני (נולדה באוקטובר 1957 בתל אביב) היא עורכת מוזיקה ושדרנית רדיו ישראלית.
ביוגרפיה

טל השילוני נולדה בגבעתיים לאילנה וגד, אחות בכורה לסיגל ולסוציולוגית יעל השילוני-דולב, והחלה את דרכה בקול ישראל בגיל 19. יחד עם איש הרדיו יואב גינאי, השילוני הקימה את תחנת הרדיו 88FM ושימשה כעורכת המוזיקה הראשית ומנהלת התוכניות ב-14 שנות קיומה הראשונות. בנוסף, הגישה וערכה את תוכניות אחר הצהריים "נעים בכביש", ששודרה מדי יום בין שלוש לארבע, ואת התוכנית "טל השילוני מארחת ב-88FM", בה בכל יום חמישי אירחה אמנים מתחומי היצירה השונים, שבחרו בעצמם את המוזיקה שתושמע בתוכנית. התוכנית "נעים בכביש", שעלתה לשידור לראשונה בשנת 1995, עם הקמתה של 88FM, הפכה לאחת מהתוכניות המזוהות ביותר עם התחנה, ושודרה ברצף מדי יום במשך יותר משני עשורים עד יומה האחרון של 88FM.
לאחר סגירת 88FM ערכה והגישה השילוני את התוכנית "נעים בערב עם טל השילוני" בכאן 88. בדצמבר 2018, אחרי 23 שנים, עזבה השילוני את התחנה ועברה לערוך ולהגיש את התוכנית "נעים בכביש" בכאן תרבות, המשודרת בין הימים א' עד ה'. תוכניתיה מאופיינות במוזיקה ייחודית אשר לרוב אינה מושמעת בתחנות רדיו ישראליות, ובעריכה מוזיקלית המקשרת בין ז'אנרים שונים.
השילוני שימשה גם כעורכת ומגישת מוזיקה בתוכניות אחרות של קול ישראל, בהן הכל דיבורים ברשת ב'. הייתה חברת הוועדה האמנותית של פסטיבל "ג'אז תל אביב", ובשנת 2012 שימשה כמנהלת אומנותית של פסטיבל "מוזיקה בעיר הלבנה". בעבר עסקה טל השילוני בקריינות ובעריכת פסי-קול לסרטים ולהצגות.
הערות שוליים

↑  'נעים בכביש' של טל השילוני חוזרת לכאן תרבות, באתר אייס, 4 בדצמבר 2018
↑  https://www.facebook.com/talhashiloni.naim
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה ובנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דניאל ברן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1969 (בן 56 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1994–2016 (כ־22 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 ראש מחלקת הגנה בסייבר  מפקד יחידת לוטם  ראש חטיבת ההתעצמות באגף התקשוב
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון השנייה   מבצע צוק איתן
 תפקידים אזרחיים
 מנכל ומייסד OTORIO
 
דניאל (דני) בְּרֶן (נולד ב-1969) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כראש חטיבת ההתעצמות ומפקד יחידת לוטם באגף התקשוב.
ביוגרפיה

ברן הוא בן להורים ניצולי השואה שעלו בשנות השישים מרומניה. למד בעתודה הטכנולוגית והחל את שירותו הצבאי ביחידה 8200 של אגף המודיעין. לאחר מכן עבר למצו"ב ושירת בתפקידי פיקוד ביחידות המחשוב השונות של אגף התקשוב. ב-2010 מונה למפקד מעו"ף, מחלקת המערכות והפרויקטים של יחידת לוטם. הוא ייסד את מחלקת הגנה בסייבר באגף התקשוב ועמד בראשה. במרץ 2013 מונה למפקד יחידת לוטם. בנובמבר 2015 מונה לראש חטיבת ההתעצמות, חטיבה חדשה שהוקמה באגף התקשוב ובאחריותה יחידת לוטם, מנהלת מעבר צה"ל דרומה ומחלקת אמצעי הלחימה של האגף. שירת בתפקיד עד יוני 2016. בדצמבר 2016 קיבל את פרס הרמטכ"ל לכתיבה צבאית על מאמרו "כך נהגנו תמיד- תובנות אישיות מתהליכי השתנות והסתגלות", שפורסם בכתב העת בין הקטבים בהוצאת מרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית.
ב-2017 הקים ברן, ביחד עם שלושה שותפים נוספים, את "אוטוריו" (באנגלית: OTORIO), חברת אבטחת מידע המספקת שירותי הגנת סייבר לתשתיות קריטיות, בה הוא משמש כמנכ"ל. במרץ 2025 נמכרה החברה לחברת ארמיס סקיוריטי הישראלית תמורת כ-120 מיליון דולר.
ברן בוגר תואר שני בטכניון, נשוי ואב לשלושה.
לקריאה נוספת

רביד חרובי ויוני שנפלד, במחנה, מגלי עתידות, גיליון 22, 13 ביוני 2013
הערות שוליים

↑  דניאל ברן, "כך נהגנו תמיד..." - תובנות אישיות מתהליכי השתנות והסתגלות, באתר מרכז דדו, ‏אוגוסט 2016
↑  האתר הרשמי של חברת "OTORIO"
↑  מאיר אורבך, עסקת סייבר ישראלית: ארמיס רוכשת את אוטוריו בכ-120 מיליון דולר, באתר כלכליסט, 6 במרץ 2025
אלישבע ברק-אוסוסקין

| --- | --- |

אלישבע ברק-אוסוסקין
 לידה:  13 באוקטובר 1936 בוקרשט, ממלכת רומניה 
 פטירה:  9 בדצמבר 2024 (בגיל 88) תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  1941
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תקופת כהונה:  ? – 9 בדצמבר 2024 
 תקופת הפעילות:  ? – 9 בדצמבר 2024 
 תחומי מחקר:  דיני עבודה 
 תפקידים בולטים:  שופטת בית הדין הארצי לעבודה 
 בן זוג:  אהרן ברק
 צאצאים:  אסתר ברק-לנדס 
 מספר צאצאים:  4 
 
אלישבע (אליקה) ברק-אוסוסקין (13 באוקטובר 1936 – 9 בדצמבר 2024) הייתה שופטת, סגנית נשיא בית הדין הארצי לעבודה משנת 2000 ועד 2006, עת פרשה לגמלאות. שימשה מרצה בבית הספר למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה. הייתה רעייתו של אהרן ברק.
חייה > ראשית חייה

אלישבע ברק נולדה בשם אלישבע ג'וספינה אוסוסקין ב-1936 בבוקרשט, בת יחידה למרים ומשה אוסוסקין, ילידי האימפריה הרוסית - האם מאודסה והאב מבסרביה. עד גיל תשע התגוררה בחדר יחד עם סבתה, עד שזו נפטרה.
אביה היה מנכ"ל הג'וינט בהונגריה, טורקיה וארצות הבלקן. בשנת 1940 נעצר האב בבוקרשט עקב יהדותו. לאחר שחרורו המשפחה הסתתרה ובשנת 1941 עלתה המשפחה לארץ ישראל, והתגוררה בירושלים. האב עבד תחילה כמנהל חשבונות ב"כל בו שוורץ", ובהמשך עבר לחברת הביטוח "מגדל", והאם קיבלה את משרתו ב"כל בו שוורץ". לאחר הפיגוע בבית המוסדות הלאומיים מונה האב לגזבר קרן היסוד, ובהמשך מונה למנכ"ל קרן היסוד. אלישבע למדה בתיכון בית הכרם (לימים התיכון ליד האוניברסיטה). שירתה בצה"ל במפקדת קצין הנדסה ראשיכמזכירה וכסמלת ח"ן וסעד.
בסיום שירותה הצבאי שאפה ללמוד רפואה, אך משפחתה התנגדה לכך, בנימוק שאין מדובר במקצוע לנשים. על כן, פנתה בשנת 1956 ללימודי ביולוגיה. בשנת 1963 סיימה בהצטיינות את לימודי התואר השני באוניברסיטה העברית. במקביל החלה בשנת 1959 לעבוד במחלקה לזואולוגיה ובמחלקה לגנטיקה של האוניברסיטה, בקבוצת המחקר של פרופ' אלישבע גולדשמידט. התמחותה הייתה במחקר מחלות גנטיות בקרב יהודים ממוצא כורדי.
ב-1957 נישאה לאהרן ברק, שאותו הכירה בעת לימודיהם בתיכון בית הכרם, ולהם שלוש בנות ובן וכולם בעלי רישיון עורך דין, בתם אסתר נשואה לרם לנדס. בשנים 1966–1967 שהתה עם בעלה באוניברסיטת הרווארד, ועסקה בעיקר בציור.
חייה > הקריירה המשפטית

בשנת 1973 החלה בלימודי משפטים בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית, שבה כיהן בעלה כפרופסור וכדיקן. בשנת 1977 סיימה את לימודיה והחלה בהתמחות, חציה אצל נשיא בית המשפט העליון יואל זוסמן וחציה בפרקליטות מחוז ירושלים.
בשנת 1978 הוסמכה כעורכת דין והחלה לעבוד כעוזרת משפטית לנשיא בית המשפט העליון. בתשע שנות עבודתה כיהנו ארבעה שופטים כנשיאי בית המשפט העליון: יואל זוסמן, משה לנדוי, יצחק כהן ומאיר שמגר.
בשנת 1987 מונתה לרשמת בית הדין האזורי לעבודה בירושלים, ובינואר 1990 מונתה לשופטת בבית דין זה, ובמקביל בבית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע. ב-1995, טרם מינויו של אהרן ברק (שהיה משנה לנשיא בית המשפט העליון) לנשיא בית המשפט העליון, מונתה לשופטת בבית הדין הארצי לעבודה (שלושת השופטים החברים בוועדה לבחירת שופטים, בראשות מאיר שמגר, לא נטלו חלק בהצבעה, מחשש למראית עין של ניגוד עניינים). ב-2000 מונתה לסגניתו של נשיא בית הדין הארצי לעבודה, השופט סטיב אדלר. עם הגיעה לגיל 70, בשנת 2006, פרשה לגמלאות, כחודש לאחר בעלה.
שימשה מרצה לדיני עבודה בבית הספר למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה, שבו מלמד גם בעלה.
בשנת 2012 יצא לאור ספר יובל לכבודה, "ספר אליקה ברק-אוסוסקין: לכבודה של השופטת אלישבע (אליקה) ברק-אוסוסקין, סגנית נשיא בית הדין הארצי לעבודה בשנים 2006-2000", בעריכתם של סטיב אדלר ואחרים.
אלישבע ברק נפטרה ב-9 בדצמבר 2024, בגיל 88, והובאה לקבורה בבית הקברות קריית שאול.
פועלה כשופטת

ב-1993 פסקה, כשופטת בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים, פיצויי פיטורים בשיעור 180% לעיתונאית שהתפטרה מעבודה בעיתון "ג'רוזלם פוסט" בעקבות חילופי בעלים שהובילו לשינוי הקו הניהולי של העיתון, הן באשר לדרך הניהול היומיומית והן באשר למידת המעורבות של הבעלים והמו"ל בתוכן הכתבות ובחופש העיתונות של העורכים והעיתונאים. ברק-אוסוסקין נימקה את החלטתה:
ב-1997 כתבה על הזכות לשוויון במשפט העבודה:
בפסק דין משנת 2002 עמדה על מהותו של משפט העבודה:
ברק הייתה ממובילות זכות השימוע טרם פיטורים או שינוי תנאי העסקתו של עובד. בפסק דין נוסף קבעה כי "תום הלב דורש שמעביד העומד לפטר עובדים מחמת צמצומים ייוועץ בנציגות העובדים באשר לעצם הפיטורים ולשמות המפוטרים". על פיטורי צמצום של עובדים מבוגרים כתבה:
על העסקה באמצעות קבלן כוח אדם כתבה: "אין משפט העבודה צריך לאפשר לו [לעובד] להיות עובד זמני לעד, לתקופה לא מוגבלת. עובד זמני כשמו כן הוא - הוא עובד לתקופה זמנית מוגבלת. בקונספציה של עובד זמני ללא הגבלת זמן יש סתירה מניה וביה." אחת מפסיקותיה המפורסמות קבעה שחברת כוח אדם נחשבת למעסיקה של עובד, בכל הקשור לזכויות סוציאליות, גם כשהוא עובר בין מקומות עבודה שונים בהם הוצב.
ברק הייתה שותפה לקו שהוביל השופט אדלר, הנוטה לטובת העובדים וארגוני העובדים. היו שהגדירו זאת כ"אקטיביזם חברתי", הדומה לאקטיביזם השיפוטי של בעלה ואף עולה עליו. עופר עיני, שהיה בזמנה יו"ר ההסתדרות, סיפר על שיחות מסדרון בהן "הדבר הראשון שאמרו על ברק הוא, שהיא שופטת עם צדק חברתי והדבר הכי חשוב לה זה כבוד האדם וכבוד העובד".
לקריאה נוספת

נעמי לויצקי, כבודו, אהרון ברק, הוצאת כתר.
הערות שוליים

1 2  ספר אליקה ברק-אוסוסקין, באתר נבו
↑  מקבלי תארים באוניברסיטה העברית, מחזור ל"ד, חרות, 17 ביוני 1964
↑  ברוך מאירי, 13 שופטים נתמנו ברחבי הארץ, מעריב, 22 בינואר 1990
1 2 3  נועם שרביט, ‏עיקרון חום הלב של השופטת אלישבע ברק, באתר גלובס, 8 באוקטובר 2006
↑  נועם שרביט, ‏השופטת ברק פורשת: "ניסיתי לראות את האדם מאחורי העובד והמעסיק", באתר גלובס, 4 באוקטובר 2006
↑  ספר אליקה ברק-אוסוסקין, בקטלוג הספרייה הלאומית
↑  עופר אדרת, השופטת בדימוס אלישבע ברק מתה בגיל 88, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2024
↑  שן/3-1000 ג'ואנה יחיאל נ' פלסטין פוסט בע"מ, באתר העין השביעית, 25 באפריל 1993
↑  דב"ע (ארצי) נו/3-129 פלוטקין נ' אחים אייזנברג בע״מ, ניתן ב-8 בספטמבר 1997
↑  עע 300053/96 אסנת נתאי נ' בית התפוצות על שם נחום גולדמן, ניתן ב-24 באפריל 2002
↑  ע"ע (ארצי) 1465/02 אברהם קיפר נ' איגוד ערים לכבאות והצלה טבריה, ניתן ב-10 במרץ 2004
↑  צבי הראל, בשורת ברק, באתר העין השביעית, 1 בספטמבר 2001
↑  ע"ע (ארצי) 1465/02 בנימין משה נ' איגוד ערים לכבאות והצלה טבריה, ניתן ב-10 במרץ 2004
↑  ע״ע (ארצי) 1189/00 אילנה לוינגר נ' מדינת ישראל, ניתן ב-2 באוקטובר 2000
| שופטי בית הדין הארצי לעבודה |
| --- | --- | --- |
| שופטים קבועים מכהנים | נשיאה: ורדה וירט לבנה • סגן הנשיאה: אילן איטח חנה אופק-גנדלר • לאה גליקסמן • סיגל דוידוב-מוטולה • אילן סופר • רועי פוליאק |  |
| נשיאים בדימוס | יגאל פליטמן • נילי ארד • סטיב אדלר • מנחם גולדברג • צבי בר-ניב |  |
| סגני נשיאים בדימוס | אלישבע ברק-אוסוסקין • יצחק אליאסוף • שאול קובובי • ישראל לוין |  |
| שופטים קבועים בדימוס | צבי טרלו • זאב נגבי • עדינה פורת • שמואל צור • עמירם רבינוביץ' • רונית רוזנפלד • מרטין אלטס • יוסף רייך |  |
ראו גם נציגי ציבור בבית הדין הארצי לעבודה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522646905171  LCCN: n2014054022  VIAF: 310616288   WorldCat (עם VIAF): 310616288
מוזיאון ישראל

| --- | --- |


מוזיאון ישראל ממעוף הציפור, בראש התמונה ניתן לראות גם את משכן הכנסת
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לאמנות, אתנוגרפיה וארכאולוגיה
 כתובת:  שדרות רופין 11, ירושלים
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  טדי קולק 
 מבקרים בשנה:  900,000 (נכון ל-2018)
 מנהל:  סוזן לנדאו
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1965
 תאריך פתיחה רשמי:  11 במאי 1965 
 אדריכל:  אל מנספלד ודורה גד
 
 קואורדינטות:  31°46′21″N 35°12′15″E﻿ / ﻿31.7725°N 35.204166666667°E﻿ / 31.7725; 35.204166666667
 www.imj.org.il
  (למפת ירושלים מוגדלת) מוזיאון ישראל(למפת ירושלים רגילה) מוזיאון ישראל(למפת הרי ירושלים רגילה) מוזיאון ישראל(למפת הרי ירושלים מוגדלת) מוזיאון ישראל he
 
מוזיאון ישראל הוא המוזיאון הגדול והחשוב בישראל. המוזיאון שוכן בגבעת רם בירושלים והוא אחד המוזיאונים הגדולים במזרח התיכון. במוזיאון רשומים כחצי מיליון חפצי אמנות המשקפים את תרבויות העולם; מצויים בו אוספים בתחומי הארכאולוגיה, האתנוגרפיה, היודאיקה, האמנות הישראלית ואמנות העולם ותערוכות מתחלפות.
אבי המוזיאון ומייסדו הוא טדי קולק, אז מנכ"ל משרד ראש הממשלה ולימים ראש עיריית ירושלים, שגם הביא למוזיאון תרומות של אוספים חשובים מהעולם. אדריכלי המוזיאון הם אל מנספלד ודורה גד. המוזיאון נפתח בחודש מאי 1965. המוזיאון פועל תחת חברה מעורבת בבעלות בחלקים שווים של ממשלת ישראל, עיריית ירושלים, הסוכנות היהודית, אקדמיה בצלאל, האוניברסיטה העברית, בית הנכות בצלאל וקרן היכל הספר.
היסטוריה > הקמת המוזיאון

בסוף שנות החמישים של המאה ה-20 הוחלט על הקמת מבנה חדש ל"בית הנכות בצלאל", ששכן בבניין במרכז העיר ירושלים מאז הקמתו בשנת 1929. המוזיאון שימש כמוזיאון לאומי והציג תערוכות אמנות מתחלפות, לצד תצוגת קבע אקלקטית של פריטי אמנות יהודית וישראלית. הבניין הוותיק לא ענה עוד על צרכיו של המוזיאון, שאוספו הקיף באותה עת 23,000 פריטי יודאיקה, 1,000 ציורים, 35 אלף פריטי גרפיקה ו-17 אלף מטבעות, אוספי ארכאולוגיה של ארץ-ישראל, של פרס וחפצים רבים נוספים. בנוסף, החפירות הארכאולוגיות שנערכו בארץ ישראל בשנים שלאחר הקמת המדינה חשפו ממצאים רבים, שהממסד הארכאולוגי ביקש להציג.
מרדכי נרקיס, מנהל בית הנכות, היה מן הראשונים שפעלו להקמת מבנה מוזיאון חדש לבצלאל, ואף הזמין תוכנית אדריכלית מלאופולד קראקואר, במטרה לקדם נושא זה. בנוסף, ניהל נרקיס משא ומתן עם קק"ל, במטרה לקבל שטח שעליו יוקם המוזיאון העתידי וכן ניסה לגייס כספים לבנייה.
לאחר מותו של נרקיס, בשנת 1957, היה המוזיאון שרוי במשבר ניהולי. למרות זאת חודשו המאמצים לבנייה על ידי קארל כץ, המנהל החדש של בית הנכות, ומרדכי ארדון. הצעתם המחודשת כללה גם את בנייתו של אגף עתיקות חדש.
אחד ממקורות המימון הראשונים לתכנון המוזיאון היו כספים שהוקצו בשלהי שנת 1957 על ידי ברנרד קאצין בשם ממשלת ארצות הברית. התיווך לתרומה זו הושג על ידי טדי קולק, אז מנהל משרד ראש הממשלה, שהפגיש את קאצין עם נרקיס. בשנת 1958 שימשו כספים אלו להקמת "קרן המוזיאון ישראל-אמריקה", גוף שסיפק את הבסיס הכספי לתכנון ובנייה של "קריית מוזיאונים" לאומית בירושלים. מוזיאון זה עתיד היה להכיל, לצד בניין חדש לבצלאל, גם הקמת מוזיאון ארכאולוגי חדש.
השטח שנבחר מוקם בגבעת רם, בקרבת עמק המצלבה, האוניברסיטה העברית וקריית הממשלה. במקום זה שכנה שכונת "נווה שאנן", שאדמותיה הופקעו ובנייניה פונו לצורך הבנייה, למרות התנגדות התושבים.
היסטוריה > תכנון המוזיאון

בשנת 1959 הכריזה הוועדה להקמת מוזיאון לאומי בירושלים על תחרות אדריכלים סגורה לתכנון מתחם המוזיאון. במאי 1959 נבחרה הצעתם של אל מנספלד ודורה גד לתכנון קמפוס קריית המוזיאונים, הצעה שהתאפיינה ביכולת יישום הדרגתית וגמישה לביצוע הפרויקט השאפתני. בראשית שנת 1962 הוחל בגיוס כספים עבור הבנייה. עלות הקמת המוזיאון הסתכמה בכ-17 מיליון לירות ישראליות. מרבית הכסף גויס מתרומות. את עיקר המימון תרמו משפחת ברונפמן, דוד שמואל גוטסמן וקרן קאצין.
ההצעה של מנספלד לתכנון הארכיטקטוני של המוזיאון התבססה על מבנה מודולרי של יחידות ריבועיות שאורכן 11.2 מטרים. השימוש ביחידות אלו כבסיס לתכנון אפשר אחידות תכנונית, המושפעת ממסורת הבנייה המודרניסטית, ואפשרות עתידית להרחבה של מבנה המוזיאון באופן אורגני.
מבנה הקמפוס, הפרוס על שטח רחב, מזכיר בנייה ורנקולרית של כפר ים תיכוני המורכב מיחידות בניין קטנות המשתלבות בנוף. בתכנון המקורי של המוזיאון טיפסו המבקרים בעזרת גרם מדרגות ארוך אל מבנה הכניסה, שמוקם בחלקו העליון של השטח. על תכנון בניין המוזיאון זכו מנספלד וגד בשנת 1966 בפרס ישראל.
לצד מערך המבנים הוקם גם גן פסלים, בשטח של 20 דונם, שעוצב על ידי הפסל ואדריכל הנוף איסמו נוגוצ'י. נגוצ'י בחר לעצב את השטח בעזרת טרסות מעוגלות, היוצרות דיאלוג עם הטופוגרפיה של השטח ועם הנוף המקומי.
בדומה לניסיון המבני לקבץ במקום אחד מגוון מבנים, גם עיצוב הפנים עמד בפני אתגר קשה במסגרתו נוצרה שפה עיצובית אחידה להצגת המוצגים השונים והמגוונים שמכיל המוזיאון (ארכאולוגיה, אמנות פלסטית, תכשיטים וכדומה). האחדות הושגה באמצעות ציפוי הרצפה בשטיח אפור, בניית קירות עליהן נמתח בד יוטה טבעי ובניית ארונות תצוגה במידות שונות אך בעיצוב דומה.
במשך השנים נוספו בשטח הקמפוס מבנים שונים שנבנו על פי המודול המקורי של מנספלד. ביניהם מבנה אגף הנוער, ביתן ויסברג לתערוכות ווילה שרלוט. קומפלקס נוסף שהוקם בשטח המוזיאון הוא מבנה היכל הספר, שתוכנן על ידי ארמן פיליפ בארטוס ופרדריק ג'ון קיזלר.