stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המצור על דמשק (634)
רקע

בשנת 610, במהלך המלחמה הביזנטית-סאסאנית (602–628), הפך הרקליוס לקיסר האימפריה הביזנטית לאחר שהביס את פוקאס, הקיסר הקודם. בזמן שהרקליוס מיקד את תשומת לבו בענייניה הפנימיים של האימפריה שלו, הפרסים הסאסנים כבשו את מסופוטמיה, את סוריה בשנת 611 ונכנסו לאנטוליה כדי לכבוש את קיסריה מזקה. בשנת 612, הרקליוס גירש את הפרסים מאנטוליה. בשנת 613 הוא פתח במתקפה נגדית נגד סוריה, אך הובס באופן מכריע.
במהלך העשור הבא, הפרסים כבשו את ארץ ישראל ומצרים והרקליוס בנה מחדש את צבאו, והתכונן למתקפה חדשה, אותה החל בשנת 622. הוא השיג ניצחונות משמעותיים על הפרסים ובני בריתם בקווקז ובארמניה. בשנת 627 הוא פתח במתקפת חורף נועזת נגד פרס במסופוטמיה, וזכה בניצחון מכריע בקרב נינווה. ניצחון זה איים על עיר הבירה הפרסית קטסיפון.
בעקבות סדרת ההפסדים בקרב, ח'וסרו השני נהרג בהפיכה בראשות בנו קבאד השני, שתבע מיד שלום, והסכים לסגת מכל השטחים הכבושים של האימפריה הביזנטית. הרקליוס החזיר לירושלים את הצלב האמיתי בטקס מפואר בשנת 629.
באזור ערב, הנביא מוחמד איחד את רוב ערב תחת סמכות דתית ופוליטית אחת. כאשר נפטר מוחמד ביוני 632, נבחר אבו בכר לח'ליף, והפך ליורשו הפוליטי והדתי של מוחמד. כמה שבטים ערבים התקוממו נגד אבו בכר במלחמות הרדה (מלחמות הכפירה), אך אבו בכר דיכה את המרד. בשנת 633, ערב הייתה מאוחדת תחת הסמכות המרכזית של הח'ליף באל-מדינה. בשנת 633 יזם אבו בכר מלחמת כיבוש נגד האימפריות הסאסניות והביזנטית השכנות. לאחר כיבוש מוצלח של המחוז הפרסי בעיראק, ביטחונו של אבו בכר גדל ובאפריל 634 פלשו צבאותיו ללבנט הביזנטי מארבע דרכים שונות. צבאות אלו התגלו כקטנים מדי למשימה, והצריכו תגבורת מעיראק, בהנהגת הגנרל של אבו בכר ח'אלד בן אל-וליד. בחציית המדבר, ח'אלד נכנס לסוריה ממסלול בלתי צפוי הוא תקף והפיל את ההגנות הביזנטיות של הלבנט וכבש במהירות את עיר הבירה של גסאניד בוסרה. ביולי, הצבא המוסלמי בפיקודו של ח'אלד הביס צבא ביזנטי נוסף בקרב אג'נדיין. לאחר פינוי האגף הדרומי שלהם, הטילו המוסלמים מצור על דמשק.
רקע > אתר מצור

יושבת במיקום אסטרטגי, דמשק משכה סוחרים מכל העולם. העיר נודעה כגן העדן של סוריה.
הביצורים של העיר תאמו את חשיבותה. החלק העיקרי של העיר היה מוקף בחומה ענקית בגובה 11 מטרים. אורך הביצורים היה כ 1,500 מטרים (4,900 רגל) אורך ו 800 מטרים (2,600 רגל) רוחב.
לחומה היו שישה שערים:
השער המזרחי (באב שרקי)
השער של תומאס (באב תומא)
שער ג'ביה (באב אל-ג'ביה)
שער גן העדן (באב אל-פרדיס)
שער קייסן (באב קיסאן)
השער הקטן (באב אל-סגיר)
אף על פי שהנהר ברדא עבר לאורך החומה הצפונית של דמשק, הוא היה רדוד מכדי להיות בעל חשיבות הגנתית.
בזמן המערכה בסוריה, המפקד הביזנטי של דמשק היה תומאס, חתנו של הקיסר הרקליוס. כנוצרי אדוק, הוא נודע באומץ ליבו ובמיומנות הפיקוד שלו, וגם באינטליגנציה ובלמידה שלו.
ההיערכות

התוכנית הייתה שצבאות של ההתפשטות המוסלמית המוקדמת יקיפו העיר, וימנעו ממנה אספקה עד שיכנעו מגיני העיר. בינתיים כל סיכוי לפרוץ לעיר ינוצל, אם אפשר, באמצעות התגנבות וריגול. צבאות מוסלמים היו בדרך כלל מבודדים את העיר משאר האזור ופורסים צופים לאורך מסלולים חיוניים.
לפני המצור על דמשק בודד אותה ח'אלד משאר צפון סוריה. ממערב, מחלקת פרשים באירביד תפסה את תשומת הלב של חיל המצב הביזנטי. גזרה זו הגנה גם על קווי האספקה המוסלמיים למדינה. לפיכך מחלקת הפרשים הזו תפקדה כמשמר העורף של הכוחות המוסלמים בחזית הסורית. יחידה נוספת נשלחה לכביש לחומס לתפוס עמדה ליד בית ליה, כ 10 מיל (16 קילומטרים) מהעיר. הוראותיה היו לחפש חיילים ביזנטיים. אם לא יצליח להביס או להדוף מאמץ חילוץ ביזנטי, קיבל מפקד המחלקה הוראה לקרוא לתגבורת מח'אלד.
לאחר שבידד את דמשק, ח'אלד הורה לצבאו להקיף את העיר ב-21 באוגוסט. מפקדי החיל קיבלו הוראה להדוף כל מתקפה ביזנטית מהשערים המתאימים ולפנות לסיוע במקרה של תקיפה כבדה. דראר בן אל-אזוואר פיקד על 2,000 פרשים מהמשמר הנייד שפיטרלו בשטח הריק שבין השערים בלילה ותגברו כל חיל שהותקף על ידי הביזנטים.
הגנרלים המוסלמים הבאים החזיקו במצור על ששת שערי דמשק. לכל מפקד בשער היו 4,000–5,000 כוחות בפיקודו:
שער תומאס: שורחביל
שער ג'בייה: אבו עוביידה בן אל-ג'ארח
שער פאראדיס: עמר אבן אל-עאץ
שער קייסן: יזיד
שער קטן: יזיד
שער מזרחי: רפי בן אומייר.
ח'אלד הציב את עיקר כוחותיו בפיקודו של רפיאי בן עומייר בשער המזרחי. הוא הקים את המטה שלו במרחק קצר מהשער המזרחי במנזר, המכונה מאז דיר אל ח'אלד (מנזר ח'אלד). צבאו של ח'אלד הקיף את העיר, ועצר את זרימת האספקה לדמשק בעוד הע'וטה של דמשק סיפקה לצבא המוסלמי את כל האספקה שח'אלד נזקק לה עבור אנשיו.
ההיערכות > שחרור ביזנטי

הקיסר הרקליוס היה באנטיוכיה בתחילת המצור, ב-9 בספטמבר, הוא שיגר כוח סיוע, שמנה כ-12,000 איש. צופים שהוצבו בדרך מאמסה לדמשק דיווחו על התקרבות של צבא ביזנטי. לאחר ששמע את החדשות הללו, שלח ח'אלד את רפאי בן אומייר עם 5,000 חיילים. הם נפגשו 20 מיל (32 קילומטרים) צפונית לדמשק במעבר Uqab (Eagle Pass) בכביש דמשק-אמסה. כוח זה הוכיח את עצמו כבלתי מספיק והוקף עד מהרה על ידי הכוחות הביזנטים. אולם לפני שהביזנטים הספיקו להביס את המחלקה המוסלמית, הגיע ח'אלד עם צבא נוסף של 4,000 איש וניתק אותם. מאז הוא נודע כקרב מעבר אוקב.
כוחות המצור המוסלמים נחלשו בעקבות נסיגת 9,000 איש כדי להדוף את כוח הסיוע הביזנטי. אם חיל המצב הביזנטי היה מסתער על הצבא המוסלמי, היסטוריונים מאמינים שהמגנים היו פורצים את הקווים המוסלמיים ומסירים את המצור. מתוך הבנה של סכנת המצב, ח'אלד חזר במהירות לדמשק.
ההיערכות > ההתקפה הביזנטית הראשונה

לאחר שהבין ששום חיזוק לא יגיע, החליט תומאס לפתוח במתקפה נגדית. בתחילת השבוע השלישי של ספטמבר, תומאס משך אנשים מכל חלקי העיר כדי ליצור כוח חזק מספיק כדי לפרוץ את שער תומאס. הוא היה שם מול שורחביל עם הצבא שלו של כ-5,000 איש. ההתקפה הביזנטית החלה במטר מרוכז של חצים נגד המוסלמים. חיל הרגלים הביזנטי, מכוסה על ידי הקשתים על החומה, מיהרו דרך השער והתפזרו למערך קרב. תומאס עצמו הוביל את התקיפה. במהלך פעולה זו, תומאס נפגע בעינו הימנית מחץ. לאחר שלא הצליחו לשבור את הקווים המוסלמים, נסוגו הביזנטים בחזרה אל המבצר. אומרים שתומאס הפצוע נשבע לקחת אלף עיניים בתמורה. הוא תכנן עוד גיחה לאותו לילה.
ההיערכות > מתקפה ביזנטית שנייה

הפעם תומאס תכנן להשיק מתקפה בו-זמנית מארבעה שערים. הגזרה העיקרית הייתה אמורה להיות שוב שער תומאס, כדי לנצל עד תום את העובדה שהחייל המוסלמי שהוצב שם כבר מותש. ההתקפות מהשערים האחרים - שער ג'בעיה, השער הקטן והשער המזרחי - נועדו לכבול את המוסלמים האחרים כדי שלא יוכלו לסייע לחייל של שורהביל בשער תומאס.
בשער המזרחי אסף תומאס יותר כוחות מאשר בשערים האחרים, כך שח'אלד לא יוכל להגיע לעזרתו של שורחביל ולתפוס פיקוד באותה גזרה מכרעת. ההתקפה של תומאס במספר שערים גם נתנה יותר גמישות למבצע: אם הושגה הצלחה בכל גזרה מלבד שער תומאס, ניתן היה לנצל הצלחה כזו על ידי שליחת חיילים לאותה גזרה כדי להשיג את פריצת הדרך. תומאס הורה לקחת את ח'אלד בחיים.
לאחר קרבות קשים בשער ג'ביה, המפקד אבו עוביידה ואנשיו, הדפו את הסאלי והביזנטים מיהרו לחזור לעיר. הקרב היה אינטנסיבי בשער הקטן, שעליו שמרו המפקד יזיד ואנשיו. ליזיד היו פחות חיילים אבל דראר נחלץ לעזרתו של יזיד עם 2,000 הפרשים שלו מהמשמר הנייד. הפרשים תקפו את האגף של כוח הגיחה הביזנטי והדפו את הסאלי.
גם בשער המזרחי החמיר המצב, שכן לגזרה זו הוצב כוח ביזנטי גדול יותר. רפי לא הצליח לעמוד בהתקפות שלהם. הגעתו בזמן של ח'אלד עם עתודת 400 פרשים ותיקים והתקפתו שלאחר מכן על האגף הרומי, סימנה את נקודת המפנה בסאלי בשער המזרחי.
הלחימה הקשה ביותר התרחשה בשער תומאס, שם שוב פיקד תומאס על הסאלי באופן אישי. לאחר לחימה אינטנסיבית, תומאס, בראותו שאין היחלשות בחזית המוסלמית, החליט שהמשך המתקפה יהיה חסר פרי ותוביל לאבדות כבדות עוד יותר בקרב אנשיו. הוא הורה על נסיגה והרומאים נעו אחורה בקצב אחיד, במהלכו היו נתונים למטר מרוכז של חצים על ידי המוסלמים. זה היה הניסיון האחרון של תומאס לשבור את המצור. הניסיון נכשל. הוא איבד אלפים של גברים, ולא יכול היה עוד להרשות לעצמו להילחם מחוץ לחומות העיר.
ההתקפה של ח'אלד

ללא מספיק זמן להכין תוכנית מתקפה מתואמת לכל הצבא, החליט ח'אלד להסתער בעצמו על השער המזרחי. הוא, קא'קה בן עמר ומזור בן עדי טיפסו על החומה יד ביד מצד השער. חלק זה של החומה היה החזק ביותר, אך לא הוצב שומר בראש. הם חיברו חבלים לקיר והפילו אותם ל-100 חיילים נבחרים שהמתינו בבסיס. כשהוא משאיר כמה אנשים לסייע למטפסים, ח'אלד ירד לעיר, הרג את השומרים בחלק הפנימי של השער המזרחי. ח'אלד וקאקה פתחו את השער ושאר אנשיו של ח'אלד נכנסו לעיר. התפתח קרב אינטנסיבי.
כשתומאס ראה ששאר הצבא לא זז מהשערים האחרים, הוא הניח ראשית שרק צבאו של ח'אלד נכנס לעיר ושנית ששאר מפקדי החיל לא היו מודעים לפריצת ההגנות. תומאס ניסה להציל את דמשק בפעם האחרונה. הוא שלח שליחים לשער ג'ביה לשוחח עם אבו עוביידה, השני בפיקוד לח'אלד, והציע לוותר על המבצר בדרכי שלום ולשלם ג'יז'יה. אבו עוביידה, שהיה ידוע באופיו שוחר השלום, קיבל את התנאים, מתוך מחשבה שגם ח'אלד יסכים.
הידיעה נשלחה לכל מפקדי החיל. לאחר עלות השחר נכנס אבו עוביידה לדמשק משער ג'בייה ושאר המפקדים משעריהם, בעוד הצבא של ח'אלד עדיין נלחם בעיר מהשער המזרחי. אבו עוביידה צעד בשלווה עם החייל שלו, מלווה בתומאס, הארבס, כמה מכובדים, והבישופים של דמשק, לכיוון מרכז העיר. מהשער המזרחי נלחמו ח'אלד ואנשיו לכיוון מרכז דמשק, והרגו את כל המתנגדים. המפקדים נפגשו בקתדרלת המרימיטה של דמשק במרכז העיר.
ההתקפה של ח'אלד > כיבוש העיר

ח'אלד טען כי כבש את העיר בכוח. אבו עוביידה טען שהעיר נכנעה, באמצעות הסכם השלום בינו לבין תומאס. מפקדי החיל דנו במצב, ולפי הדיווחים אמרו לח'אלד כי יש לכבד את הסכם השלום, עליו הסכים ח'אלד אם כי באי רצון.
תנאי הסכם השלום היו שאף אחד לא ישועבד, לא ייגרם נזק למקדשים, שום דבר לא יילקח כשלל ומעבר בטוח יינתן לתומאס, ולכל אזרח דמשק שלא היה מוכן לחיות תחת שלטון מוסלמי. עוד נקבע בהסכם השלום כי השלום יסתיים לאחר שלושה ימים וכי המוסלמים יוכלו לתקוף לאחר שלושת הימים הללו מבלי להפר את ההסכם.
ההסכם הבא נערך ונחתם על ידי ח'אלד בן וליד:
בשם אללה, המיטיב, הרחום. זה ניתן על ידי ח'אלד בן אל ואליד לאנשי דמשק. כאשר המוסלמים ייכנסו, יהיה להם ביטחון לעצמם, לרכושם, למקדשיהם ולחומות עירם, שדבר לא ייהרס. יש להם ערבות זו בשם אללה, שליח אללה, הח'ליף (עומר) והמוסלמים, שמהם הם יקבלו רק טוב כל עוד ישלמו ג'יזיה.
לאחר הכיבוש

הסורי, יונה, שעזר לח'אלד להיכנס לעיר ליד השער המזרחי, הראה לו קיצור דרך לאנטיוכיה. בהנהגת גדוד פרשים, ח'אלד השיג שיירה של פליטים ביזנטיים מדמשק בים, ליד אנטיוכיה. ההפוגה בת שלושת הימים חלפה; חיל הפרשים של ח'אלד תקף את השיירה במהלך גשם כבד. בקרב שלאחר מכן, על פי הדיווחים ח'אלד הרג את תומאס בדו-קרב. לאחר הקרב, המכונה קרב מרג'-אוד-דיבאג' (קרב אחו ברוקיד), לקחו המוסלמים כמות גדולה של ברוקד כשלל. בנוסף, אשתו של תומאס, בתו של הרקליוס, נתפסה. על פי דברי הימים, האיש היווני יונה, שהדריך את ח'אלד בדרך הקצרה לאנטיוכיה, קיבל את אשתו, אך היא התאבדה. ח'אלד הציע ליונה את בתו של הקיסר הרקליוס, לה סירב. ח'אלד שלח אותה בחזרה לאביה. יונה מת שנתיים לאחר מכן בקרב הירמוך.
הח'ליף אבו בכר מת במדינה, מה שהפך את עומר בן אל-ח'טאב ליורשו. עומר הרחיק את ח'אלד מהפיקוד על הצבא המוסלמי ומינה את אבו עוביידה למפקד העליון החדש. בשנים מאוחרות יותר, בעקבות קרב הירמוך, סיפחה ח'ליפות ראשידון את כל הלבנט, ולאחר מכן הערך כיבוש אנטיוכיה בשנת 638. עד שנת 639, הביזנטים איבדו את ארמניה ומסופוטמיה. הקיסר הרקליוס התרכז בהגנות על מצרים ואנטוליה, ויצר אזור חיץ באנטוליה ממערב לקיסריה על ידי נטישת כל הביצורים הביזנטים שם. הערבים מעולם לא פלשו לאנטוליה. עם זאת, עד שנת 642 הביזנטים איבדו את מצרים ואת טריפוליטניה לח'ליפות.
בזמן שהערבים ניהלו את העיר דמשק, אוכלוסיית דמשק נותרה בעיקרה נוצרית - מזרחית אורתודוקסית ומונופיזיטית - עם קהילה הולכת וגדלה של מוסלמים ערבים ממכה, מדינה ומדבר סוריה.
העיר נבחרה כבירת סוריה האסלאמית. המושל המוסלמי הראשון שלה היה יזיד בן אבו סופיאן, אחד ממפקדי הצבא המוסלמי שכבש את העיר. יזיד מת ממגפה בשנת 640 ואחיו הצעיר, מועוויה הראשון, ירש אותו. לאחר רצח הח'ליף האחרון של ראשידון, הח'ליף עלי בן אבי טאלב בשנת 661, הכתיר את עצמו מועוויה כח'ליפה של האימפריה האסלאמית שייסדה את השושלת האומיית.
דמשק הפכה לאחר מכן לבירת הח'ליפות האומיית וכל עודפי ההכנסות של מחוזות הח'ליפות האומיית הועברו לאוצר דמשק. הערבית נקבעה גם כשפה הרשמית, והעניקה למיעוט הערבי בעיר יתרון על פני הנוצרים דוברי היוונית בענייני מינהל.
המסחר והכלכלה שגשגו בעיר ותחת האומיים, דמשק נותרה אחת הערים המסנוורות ביותר בעולם, עד לשנת 750, כשנפלה בידי העבאסים . ב-25 באוגוסט 750, כבשו העבאסים, לאחר שכבר ניצחו את אומיה בקרב הזאב בעיראק, את דמשק לאחר שהתמודדו עם מעט התנגדות. עם בשורת הח'ליפות העבאסית, דמשק הפכה להיות כפופה לבגדאד, הבירה האסלאמית החדשה.
לקריאה נוספת > מקורות עתיקים

Al-Waqidi, Abu Abdullah Muhammad Ibn Umar (c. 750), Fatuh al Sham (Conquest of Syria)
Ibn Ishaq, Sirah Rasul Allah, 750.
Theophanes the Confessor, Chronographia, 810–815.
Muhammad ibn Jarir al-Tabari, History of the Prophets and Kings, 915.
לקריאה נוספת > מקורות מודרניים

Akram, Agha Ibrahim (2004), The Sword of Allah: Khalid bin al-Waleed – His Life and Campaigns, Oxford University Press: Pakistan, ISBN 0-19-597714-9
Archer, Christon I (2008), World History of Warfare, University of Nevada Press, ISBN 978-0-8032-1941-0
Avi-Yonah, Michael (2003), History of Israel and the Holy Land, Continuum International Publishing Group, ISBN 978-0-8264-1526-4
Burns, Ross (2007), Damascus: A History, Routledge, ISBN 978-1-134-48850-6
Crowdy, Terry (2006), The enemy within: a history of espionage, Osprey Publishing, ISBN 978-1-84176-933-2
Greatrex, Geoffrey; Lieu, Samuel N. C. (2002), The Roman Eastern Frontier and the Persian Wars (Part II, 363–630 AD), Routledge, ISBN 0-415-14687-9
Haldon, John (1997), Byzantium in the Seventh Century: the Transformation of a Culture, Cambridge, ISBN 0-521-31917-X
Kennedy, Hugh N. (2006), The Byzantine and early Islamic Near East, Ashgate Publishing, ISBN 978-0-7546-5909-9
Gibbon, Edward; Milman, Henry Hart (2009), The Decline and Fall of the Roman Empire, BiblioBazaar, ISBN 978-1-113-92820-7
Nicolle, David (1994), Yarmuk 636 A.D.: The Muslim Conquest of Syria, Osprey Publishing, ISBN 1-85532-414-8
Sahas, Daniel J (1972), John of Damascus on Islam: The "Heresy of the Ishmaelites.", BRILL, ISBN 978-90-04-03495-2
Sicker, Martin (2000), The Islamic world in ascendancy: from the Arab conquests to the siege of Vienna, Greenwood Publishing Group, ISBN 978-0-275-96892-2
Gibbon, Edward (2008), The History of the Decline and Fall of the Roman Empire, Volume 5, Cosimo, Inc., ISBN 978-1-60520-127-6
Pierkins, Russell S. (2017), "Damascus, Arab Conquest of (634 CE)",  in Shaw, Jeffrey M. (ed.), War and Religion: An Encyclopedia of Faith and Conflict (באנגלית), vol. 1, ABC-CLIO, pp. 227–228, ISBN 978-1-61069-517-6
הערות שוליים

↑  Pierkins 2017, עמוד 227
↑  Akram 2004, p. 188
↑  Akram 2004, p. 372
↑  Avi-Yonah 2003, p. 129
↑  Haldon 1997, p. 41
↑  Greatrex & Lieu 2002, pp. 189–190
↑  Greatrex & Lieu 2002, p. 196
1 2  Greatrex & Lieu 2002, pp. 217–227
↑  Haldon 1997, p. 46
↑  Nicolle 1994, pp. 12–14
↑  Kennedy 2006, p. 25
↑  Nicolle 1994, p. 33
↑  Nicolle 1994, p. 56
1 2 3  Akram 2004, p. 294
↑  Akram 2004, p. 291
↑  Kennedy 2006, p. 33
1 2  Akram 2004, p. 293
1 2 3 4  Burns 2007, p. 99
↑  Nicolle 1994, p. 57
1 2 3  Akram 2004, p. 296
↑  Gibbon & Milman 2009, p. 147
1 2 3  Gibbon & Milman 2009, p. 148
↑  Sahas 1972, p. 19
↑  Akram 2004, p. 298
1 2 3 4  Nicolle 1994, p. 58
1 2  Al-Waqidi c. 750, p. 46
↑  Gibbon & Milman 2009, pp. 148–149
↑  Akram 2004, p. 299
↑  Gibbon & Milman 2009, p. 149
1 2  Akram 2004, p. 300
↑  Sahas 1972, p. 18
1 2  Akram 2004, p. 301
↑  Archer 2008, p. 129
1 2  Gibbon & Milman 2009, p. 150
↑  Sicker 2000, p. 12
↑  Nicolle 1994, p. 59
↑  Gibbon & Milman 2009, p. 155
↑  Al-Waqidi c. 750, pp. 55–56
↑  Sahas 1972, p. 20
↑  Akram 2004, p. 297
↑  Burns 2007, p. 105
↑  Burns 2007, pp. 106–107
↑  Burns 2007, pp. 110
↑  Burns 2007, pp. 130–132
מפה המפרטת את פלישת ח'ליפות ראשידון ללבנט
פריסת כוחות מוסלמים (אדום) במהלך המצור על דמשק
חומת דמשק בשער תומאס. למרות שגובהו כעת רק 7 מטרים (23 רגל), הוא היה בגובה 11 מ' בזמן המצור. דמשק עלתה 4 מ' (13 ft) מאז.
שרידי השער המזרחי. חייליו של ח'אלד נכנסו לדמשק דרך השער הזה.
כיפת האוצר של דמשק במסגד אומיה
חטנגה

| --- | --- |

 מדינה:  רוסיה רוסיה
 סובייקט:  קרסנויארסק
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  2,645 (2010)
 קואורדינטות:  71°59′00″N 102°30′00″E﻿ / ﻿71.983333333333°N 102.5°E﻿ / 71.983333333333; 102.5 
 אזור זמן:  UTC +7
 http://www.hatanga24.ru/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניחטנגה(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניחטנגה(למפת מחוז קרסנויארסק רגילה) קרסנויארסק נורילסק אצ'ינסק מינוסינסק דודינקה דיקסון טורה סאחה יקוטיה  אירקוטסק בור. מונגוליה טובה אלטאי קזחסטן חק. קמ. מחוז אלטאי  נובוס. טומסק חנטי ומנסי ימלו ננץ  ארכנגלסק ים לאפטב ים קארהחטנגה(למפת מחוז קרסנויארסק מוגדלת) קרסנויארסק נורילסק אצ'ינסק מינוסינסק דודינקה דיקסון טורה סאחה יקוטיה  אירקוטסק בור. מונגוליה טובה אלטאי קזחסטן חק. קמ. מחוז אלטאי  נובוס. טומסק חנטי ומנסי ימלו ננץ  ארכנגלסק ים לאפטב ים קארהחטנגה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
חטנגה (ברוסית: Хатанга) הוא כפר בסובייקט הפדרלי קרסנויארסק ברוסיה, ואחד מהיישובים הצפוניים בה.
הכפר ממוקם על גדות הנהר חטנגה (אנ') בחצי האי טיימיר, בגובה של 30 מטר מעל פני הים.
נכון למפקד האוכלוסין שנערך ברוסיה בשנת 2010, אוכלוסיית הכפר מונה 2,645 תושבים.
משמעת שם חטנגה היא "נהר גדול" באבנקית. ההתיישבות בחטנגה החלה במאה ה-17.
הכפר משמש כיעד תיירותי לתיירים מערביים המעוניינים לטייל בשממה הטבעית של סיביר. בחטנגה ישנו נמל תעופה, מלון, מוזיאון לתולדות הטבע - מוזיאון הממותה המחתרתית. השוכן במערת קרח ענקית, המוזיאון הוא ביתם של אחד האוספים הגדולים ביותר של שרידי ממותה בעולם, אשר מאוחסנים permafrost,ותחנת דיווח על מזג האוויר.
הכפר ממוקם קרוב למכתש הפגיעה פופיגאי - מכתש בצפון סיביר שנוצר כתוצאה מפגיעת אסטרואיד.
הערות שוליים

↑  27 הרוגים בהתרסקות מטוס ברוסיה, באתר ynet, 20 בנובמבר 2001
1 2  העולם הצפוני ביותר של ערים, באתר iw.eferrit.com
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים ברוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חברת מזרח אפריקה הבריטית

דגל חברת מזרח אפריקה הבריטית
חברת מזרח אפריקה הבריטית (באנגלית The Imperial British East Africa Company (IBEAC)) הייתה החברה המנהלת של מדינות מזרח אפריקה הבריטית שהיו תחת השלטון הקולוניאליסטי הבריטי (בערך שטח קניה המודרנית). חברת מזרח אפריקה הבריטית הייתה התאחדות כלכלית שנוסדה במטרה לפתח מסחר אפריקאי באזורים שתחת השלטון הקולוניאלי של בריטניה. החברה הוקמה לאחר ועידת ברלין ב-1885 על בסיס חברת המסחר של סר ויליאם מקקינון באזור ובהובלתו האישית. בסך הכל, החברה פיקחה על שטח של כ-639,000 קמ"ר לאורך החוף המזרחי של היבשת. העיר מומבסה הייתה מרכז חשוב לפעולות החברה, אשר משרדיה הראשיים מוקמו כ-80 קילומטר דרומה בשימוני (אנ').
היסטוריה

בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 האימפריאליזם המערבי החל לחדור לעומק אפריקה ולהשתלט על שטחים רבים ככל הניתן. אזור מזרח אפריקה וזנזיבר בפרט משכו את עיניהן של הקיסרות הגרמנית והאימפריה הבריטית כאחד. כתוצאה מהמתיחות, נערכה ועידת ברלין, שבה הוחלטה חלוקת כלל אפריקה למושבות קולוניאליסטיות. בריטניה עצמה השקיעה רבות בדרום אפריקה, ולכן השלטון תמך בהקמת חברה מסחרית שתשלוט ותפתח את אזור מזרח אפריקה.
החברה הוקמה רשמית ב-4 באפריל 1888 בלונדון וניתן לה צ'ארטר מלכותי על ידי המלכה ויקטוריה ב-6 בספטמבר 1888. מלבד האחריות לשליטה על הייצוא והניהול של סחורות וחקלאות בקולוניה, הופקדה החברה גם לפתח ולבנות קווי רכבת שיחברו את מומבסה לאגם ויקטוריה. בשנים שלאחר מכן התפתחו מתחים ופילוגים פנימיים רבים, שפגעו בעבודת החברה והביאו אותה לכדי בעיות כלכליות עצומות.
החברה הועברה לניהול משרד החוץ הבריטי ב-1 ביולי 1895, ובוטלה רשמית בשנת 1896. השלטון הוא זה שכבר סיים את בניית קו הרכבת בין מומבסה לאגם ויקטוריה.
לקריאה נוספת

John S. Galbraith, Mackinnon and East Africa 1878-1895 (Cambridge 1972)
The partition of East Africa (1856 - 1891)
1911 Encyclopedia
ויקטור טרנר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 במאי 1920 גלאזגו, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד
 פטירה:  18 בדצמבר 1983 (בגיל 63) שארלוטסוויל, ארצות הברית
 ענף מדעי:  סוציולוגיה של הדת
 מקום לימודים:  יוניברסיטי קולג' לונדון  אוניברסיטת מנצ'סטר 
 מוסדות:  אוניברסיטת שיקגו
 
ויקטור טרנר (28 במאי 1920 - 18 בדצמבר 1983) היה אנתרופולוג בריטי, שהשפיע רבות על תחומי דעת רבים במדעי החברה והרוח במיוחד בתחומי האנתרופולוגיה ולימודי הדתות.
ביוגרפיה

טרנר נולד בגלאזגו, סקוטלנד. את הכשרתו האקדמאית החל טרנר לפני מלחמת העולם השנייה, בלימודי ספרות בקולג' אוניברסיטאי בלונדון (UCL). במהלך המלחמה בה לא שירת כחייל כי היה סרבן מצפון, פגש טרנר את אידית ונשא אותה לאישה. היחסים בין השניים היו מקצועיים. הם ביצעו יחדיו עבודות שדה רבות, ואף כתבו יחד חלק גדול מכתביו המאוחרים. לאחר המלחמה החליף טרנר את תחום ההתמחות לימודיו לאנתרופולוגיה. ב-1949 קיבל טרנר תואר ראשון והמשיך לדוקטורט באוניברסיטת מנצ'סטר, כאשר המנחה שלו הוא האנתרופולוג מקס גלקמן.
את שנותיו כמרצה ומחבר ספרים ומאמרים רבים הוא עשה בארצות הברית, שם לימד באוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטת וירג'יניה. טרנר היה אחד החברים המובילים בתנועה האתנוגרפית הטרנס-אטלנטית לאנתרופולוגיה סמלית ושינה יחד עם אנתרופולוגים אחרים את ההתייחסות האנתרופולוגיה לחקר הדת.
עבודת חייו הייתה בין השנים 1954-1950, עת ביצע עבודה אתנוגרפית נרחבת בקרב הנדמבו (Ndembu) בזמביה. ניסיון זה הניב סדרה של כתבים, שהמפורסם בהם הוא "התהליך הטקסי", שפרסם בשנת 1969. בספר זה דן טרנר בעיקר בטקסי המעבר של הנדמבו, כאשר הוא מרחיב את המסגרת האנליטית של ארנולד ון גנפ, המתארת את "טקסי המעבר" כתהליך הבנוי משלושה שלבים: התנתקות משטף הפעילויות היומיומיות, דרך מצב סף או לימינאלי (לימינליות) אל עולם טקסי המרוחק מן המושגים היומיומיים של חלל וזמן וכניסה מחדש אל עולם היומיום. טרנר התמקד בשלב הלימינאלי ופיתח את המושג "קומוניטס", כחלק חשוב בשלב זה. המושג קומוניטס מבטא את תחושת האחווה השוררת בין אלו שעוברים יחד את טקס המעבר, דבר הקורה כתוצאה מכך שכל השותפים לטקס נמצאים באותו מצב, כך שהסטטוס החברתי איתו הם מגיעים אינו משנה ואינו משפיע על מהלך טקס המעבר.
טרנר ראה בעלייה לרגל תופעה בעלת סממנים של טקס מעבר. העלייה לרגל נעשית מחוץ למסגרת המשפחה, הקהילה והמדינה, כך שגם שהחוקים של מסגרות אלה אינם חלים עליה. לטענת טרנר, בעת העלייה לרגל מטשטשים הבדלי המעמדות בין המשתתפים, הלבוש של כולם אחיד, ואף לא ניתן להבחין בין כהן לבין אדם פשוט. עולה הרגל ניצב מול רצף של אובייקטים קדושים, ומשתתף בפעילויות סמליות, שלפי אמונתו יעילים בשינוי מצבו הפנימי ולעיתים גם החיצוני.
על פי טרנר, מרכזי הצליינות הפופולריים ביותר והחשובים ביותר נמצאים מחוץ ליישובים הגדולים, יש היררכיה של מקומות קדושים ובה לרוב מקום הנמצא בתוך או נמצא קרוב לעיר גדולה יהיה בעל קדושה פחותה מאשר מקום הנמצא רחוק מהבית ושעל הצליין לעשות מסע אליו ולהתנסות בקשיים בעת הגעתו אל אותו מקום. קשיי המסע מעצימים את הקדושה. כאשר קיים מקום קדוש אחד המהווה אתר עלייה לרגל, נוצרים סביבו עוד מקומות כאלו,
מושג הקומוניטס השפיע על אנתרופולוגים רבים, אך מנגד גם עורר חילוקי דעות נוקבים לגבי עצם התכנות האפשרות להיווצרותה של תחושת אחווה המבטלת היררכיות בין בני אדם.
בשנת 1983 ביקר טרנר בישראל ולימד סמסטר באוניברסיטת בר-אילן.
יישום תאוריית טקסי המעבר בעולם התקשורת

מהזווית התקשורתית תאוריית טקסי מעבר באה לידי ביטוי בצורה של אירועי מדיה. אירועי מדיה הם אירועים שמכנסים יחד מספר רב של צופים דרך שידור טקסים ציבוריים בכלי התקשורת. במהלך הצפייה נוצר מצב לימינאלי (גבולי), גם אצל הצופה וגם מבחינת האירוע עצמו. מבחינת הצופה – נוצר מצב בו הוא זוכה להפוך לחלק מן האירוע מבלי לנכוח בו פיזית. כלומר, הוא נמצא במצב שהוא בין לבין, ״לא פה ולא שם״. יתרה מזו, גם האירוע עצמו הוא לימינאלי. המשתתפים בטקס נמצאים באמצע של תהליך המביא לשינוי מעמדי.
בספרם, Media Events, The Live Broadcasting of History, כ"ץ ודיין מדברים על שלושה אירועי מדיה ועל ההבדלים ביניהם: כיבושים, תחרויות והכתרות. כדוגמה לאירוע הכתרה, המחברים מזכירים את נישואי הנסיכה דיאנה לנסיך צ'ארלס וטוענים כי בטקס זה נוצרת ״הכתרה של הרגשות שלנו״. במילים אחרות, ההכתרה היא אירוע שמשנה את המבנה הקיים של החיים. זאת ועוד, דוגמה זאת מבטאת את הטענה שהטקס עצמו לימינאלי (מבטא שינוי במעמדה של דיאנה מבת למשפחת אצולה לנסיכה) וגם קהל הצופים עצמו במצב לימינאלי (הוא צופה בטקס המועבר בכלי התקשורת ונחשב לחלק ממנו מבלי להיות נוכח בו פיזית).
לקריאה נוספת

טרנר, ויקטור, התהליך הטקסי, מבנה ואנטי מבנה, רסלינג, תל אביב, 2004.
טרנר, ויקטור, "עליות לרגל כתהליכים חברתיים", בתוך: לימור, אורה; ריינר, אלחנן (עורכים), עלייה לרגל, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, 2005, עמ' 64-19 (הספר יצא בשיתוף עם יד יצחק בן-צבי).
Dayan, D. & Katz, E. (1992). Media Events, The Live Broadcasting of History. Cambridge, MA. & London: Harvard University Press.
הערות שוליים

↑  Daniel Dayan, Elihu Katz, Media Events, 1992-12-31 doi: 10.4159/9780674030305
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463062605171  PLWABN: 9810694316705606  BIBSYS: 90357074  BNE: XX945820  BnF: cb120973255 (data)  CANTIC: a10166105  CiNii: DA00399839  GND: 119001535  ICCU: CFIV031540  ISNI: 0000 0001 0892 808X  LCCN: n50019104  LNB: 000213020  NDL: 00459286  NKC: jn20040128007  NLK: KAC201505145  NSK: 000380605  NTA: 071493883  SELIBR: 240095  SNAC: w6dg95xz  SUDOC: 029322464  VcBA: 495/267017  VIAF: 44326843   WorldCat (עם VIAF): 44326843
גאומכניקה

קיר תומך מבטון מזוין
גאומכניקה היא מדע הנדסי העוסק בהתנהגות הפיזיקלית של קרקעות וסלעים. הגאומכניקה עוסקת בסיווג קרקעות על פי תכנותיהן המכניות, דוגמת חוזק, גמישות, יכולת ספיגת מים, משקל סגולי וחדירות. השימוש העיקרי בגאומכניקה הוא בהנדסה אזרחית על ידי אפיון של יחסי הגומלין בין הקרקע והסלע הטבעיים לבין מבנים מלאכותיים דוגמת בניינים, סכרים וגשרים במטרה לתכנן אותם באופן שיוכלו להתמודד עם העומסים העשויים להיות מופעלים עליהם.