stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנרי אלג

| --- | --- |

אנרי אלג (יושב מימין) בפסטיבל העיתון L'Humanité בשנת 2008
 לידה:  20 ביולי 1921 לונדון, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  17 ביולי 2013 (בגיל 91) הרובע התשעה-עשר של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Harry John Salem 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1942
 מעסיק:  Alger républicain, ל'הומניטה 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית הצרפתית
 בן או בת זוג:  ז'ילברט סרפתי 
 שם לידה: הרי ג'ון סאלם (Harry John Salem)
 
אנרי אלג (בצרפתית: Henri Alleg, שמו בלידה: הרי ג'ון סאלם - Harry John Salem;‏ 20 ביולי 1921 לונדון - 17 ביולי 2013 פריז) היה עיתונאי ופעיל קומוניסטי צרפתי - אלג'יראי ממוצא יהודי אשכנזי, תומך במאבק העם האלג'יראי הילידי לעצמאות. כיהן כמנהל העיתון האלג'יראי בצרפתית (Alger républicain) (אלג'יר רפובליקנית) שהופיע באלג'יר בשלהי הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה (1955-1950). בימי הקרב על אלג'יר (1957-1956) נעצר אלג ועבר עינויים. אחרי פרסום זיכרונותיו La" Question" (השאלה) בשנת 1958 בהוצאה לאור Minuit זכה אלג להכרה בינלאומית בגין עמדתו נגד העינויים, בייחוד בהקשר מלחמת אלג'יריה (1962-1954).
אלג היה החל משנת 1946 חבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית האלג'יראית ומ-1949 - חבר בלשכה הפוליטית שלה.
אחרי שנת 1962 קיבל אלג אזרחות אלג'יראית ובשנים 1963–1965 כיהן באלג'יר כמנהל העיתון המחודש Alger républicain.
ב-1965 הוכרז שם "אישיות בלתי רצויה" ונאלץ לחזור לצרפת אחרי השלטון האלג'יראי סגר את העיתון.
קורות חיים > ילדות וצעירות

אנרי סלם או הרי ג'ון סלם נולד בשנת 1921 בלונדון כבן למשפחה יהודית. אמו בלאנש הייתה בת לבית בקר, משפחה אשכנזית עם שורשים בליטא ואוקראינה. אביו היה מקס סלאם, תכשיטן במקצוע. ההורים הגיעו לפריז לירח דבש ותוך כדי ביקורם איבדו את התכשיטים שהיו כל רכושם.
אולם הם התאהבו בעיר האורות והחליטו להישאר בה. מקס סאלם פתח מתפרה קרוב לכיכר הרפובליקה. בנם הצעיר אנרי לא הצטיין בלימודים. התעניין בפוליטיקה, אהד את המחנה הרפובליקני במלחמת האזרחים בספרד וחלם לנסוע בעולם.
קורות חיים > באלג'יריה

ב-1939 הגיע אלג לאלג'יר, בה ראה תחנה ראשונה לטיול בעולם. הארץ והאנשים עשו עליו רושם עז והחליט להישאר. בינתיים פרצה מלחמת העולם השנייה.
ובשנים 1940–1943 נשלטה אלג'יריה על ידי המשטר הפאשיסטי בווישי אולם ב-1943 היא נכבשה על ידי בעלות הברית. בשנת 1942 הצטרף אלג במחתרת למפלגה הקומוניסטית האלג'יראית, היה פעיל באיגודים המקצועיים, ואחר כך בעיתון הקומוניסטי בצרפתית Alger Républicain גישתם הייתה אנטי-קולוניאליסטית ברורה לעומת גישת הקומוניסטים הצרפתיים שהיו אמביוולנטים כלפי תנועת העצמאות של הערבים והברברים האלג'יראים.
אלג הפך בשנת 1951 למנהל העיתון ובספטמבר 1955 כשהשלטון הצרפתי סגר אותו, ניסה לפרסמו במחתרת.  שלח בסתר מאמרים לביטאון המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, L'Humanité. חלק ממאמרים אלה שתמכו בעצמאות אלג'יריה לא פורסמו בגלל הצנזורה.
בתקופת הקרב על אלג'יר הצליח הצבא הצרפתי - באמצעות חטיבת הצנחנים 10 של הגנרל מאסי לדכא ללא רחמים את הטרור המהפכני המקומי האחראי על גלי פיגועים רבים נגד האזרחים הצרפתים .
קורות חיים > באלג'יריה > המעצר והעינויים

ב-12 ביוני 1957 נעצר אלג על ידי צנחנים צרפתים, בדירת הפרופסור הצרפתי למתמטיקה מוריס אודן (Audin) שתמך במורדים ונעצר יום קודם. אלג נחקר בעינויים רבים במרכז החקירות ברובע אל-ביאר באלג'יר, אף על פי שלא נפתח נגדו בהליך משפטי כלשהו. נדרש לגלות את שמות האנשים שנתנו לו מקלט בחדשים באחרונים. עונה באמצעות שוקים חשמליים (בעזרת הגנרטור הנייד הידוע לשמצה בשם "ז'ז'ן"), כוויות, העמסת גופו במיים, תליות מאביזרים שונים. הוזרק לו פנטוטל בתור "סם אמת" . הופעלו עליו גם לחצים נפשיים עם איומים לשלומם של אשתו וילדיו. עם זאת, אלג לא גילה את שמות האנשים שעזרו לו. בעת היותו במעצר גם אשתו קיבלה ביקור של חיילים שתיחקרו אותה על פעילותו. היא נעצרה לחמישה ימים ושוחררה.
על המורה אודן שעונה גם כן קשות נודע כי הוצא להורג.
אשתו של אלג העלתה עניין בעלה בכל פורום אפשרי באלג'יר ובפריז. נראה שמשום כך לא הוצא להורג אלא נאסר במחנה המאסר בלודי. שם כתב אלג בסתר דו"ח על העינויים שעבר והבריח אותו אל ידידים בחוץ. בסוף יולי 1957 פורסמו דיווחיו בעיתון
L’Humanité . הוא הועבר בהמשך לבית הסוהר האזרחי ברברוס באלג'יר, שבו נמצא אתר מפורסם להוצאות להורג על ידי גיליוטינה. גם משם באוגוסט 1957 הצליח אלג להבריח דו"ח דומה על העינויים שעבר גם אל סניגוריו וגם אל רשויות המשפט באלג'יריה. באותם ימים נפוצו באלג'יר שמועות, כולל בעיתונים, על היעלמותו או על מותו.
רק אחרי שהתקשורת הייתה גדושה בדיווחים על עינויו, חודשיים אחרי מעצרו הובא אלג לראשונה בפני שופט. הקצינים שלדבריו עינו אותו הכחישו את טענותיו. רובר לקוסט, אז שר לענייני אלג'יריה, דרש שהטענות תיחקרנה. בנובמבר 1957 התקיים משפטו של אלג שנמצא אשם בפגיעה בביטחון המדינה ובניסיון להקים מחדש ארגון שהוצא מחוץ לחוק. הרשויות הצבאיות שלחו שני רופאים שיבדקו אותו אולם מאז העברתו ללודי איש מחוץ לאנשי השלטון לא הורשה לראות אותו . בסופו של דבר מפקד הכוח הצבאי באלג'יר הורה על פתיחת חקירה לגבי הטענותיו של אלג על מכות ונזקים גופניים שנגרמו לו על ידי "אנשים לא ידועים"
שופט צבאי ביקר עם אלג את המתקנים עליהם סיפר ודרש ממנו לתאר מזיכרון את פנים הבניינים והחדרים כדי לאשש את האשמותיו.
אלג הצליח לתאר בדיוק רב חלקים שונים של המתקן באל-ביאר, בעיקר את המטבח שבו התקיימו העינויים. זה נתן לשער כי עונה באמת, מכיוון שאם החקירה הייתה מתנהלת "כשורה" לא היה יכול לתאר את הפרטים שסיפר. על אף העדויות שלו ושל אחרים שעונו  על ידי צנחנים באל-ביאר, הממשלה הצרפתית המשיכה להתעלם מבקשותיו לעשיית צדק ושלחה אותו בחזרה לכלא צבאי.
קורות חיים > המשך המאסר ובריחתו. "השאלה"

בסופו של דבר נידון אלג ל-10 שנות מאסר בגין  פרסומים אסורים ונשלח לכלא בצרפת, בחבל ברטאניה. אולם באוקטובר 1961, בעזרת קומוניסטים ברטונים נמלט אלג ממרפאת בית הכלא והצליח לברוח מצרפת לצ'כוסלובקיה. הוא חיכה שם לחנינה שבסוף מלחמת אלג'יריה.
הזיכרונות של אלג מן המעצר ומן הכלא פורסמו בהוצאה לאור Minuit (בראשות ז'רום לנדון) בספר שנקרא "השאלה" - La Question. שם זה היה משחק מילים שרמז על שאלת החוקיות של העינויים מחד והזכיר את המושג question ששימש במערכת המשפט הטרום-מהפכנית בצרפת ככינוי ל"חקירה תחת עינויים".
La Question פורסם ב-12 בפברואר 1958 ללא צנזורה. אולם משרד הפנים צנזר את העיתונים הצרפתים שניסו לפרסם רוויו על הספר או לפרסם קטעים ממנו.
אף-על-פי שהספר עצמו נמכר חופשי למשך כמה שבועות, הממשלה הפקיעה במרץ 1958 את גליונות העיתון France Observateur מכיוון שפרסם קטעים מספרו של אלג. הממשלה לא התנגדה לתזכיר עצמו אלא ביקשה למנוע דיונים פומביים עליו. לפי החוק הצנזורה הייתה רשאית לקרוא רק בעיתונים לפני פרסומם.
עם זאת הפך הספר לכמעט רב-מכר ונושא לדיונים בקרב העם הצרפתי. הממשלה אסרה גם על פרסומה של המסה של סארטר "ניצחון" במגזין "אקספרס" שבה הצביע סארטר על השלכות ספרו של אלג לגבי האומה הצרפתית. על אף הצנזורה המשיכו לקרוא את המסה במחתרת והיא הפכה לפתח-דבר לתרגום לאנגלית של "השאלה".
על אף המחאות של אנשי בעלי שם כמו סארטר, אנדרה מאלרו, פרנסואה מוריאק ואחרים, עם התגברות השמועות והדיונים הציבוריים החרימה הממשלה הצרפתית את "השאלה" בתקווה להפיג את האווירה הפוליטית המתוחה. באישור בית דין צבאי שפתח בהליכים נגד "הניסיון לזרוע דמורליזציה בקרב הצבא מתוך כוונה לפגיעה בביטחון האומה, ב-27 במרץ 1958 הפקיעו השלטונות את 7000 עותקי הספר שנמצאו בהוצאת Minuit. אבל באותה שעה כבר נמכרו 60000 עותקים. בצרפת המשיך הספר להימכר, בדרכים שונות, מעל 162,000 עותקים עד סוף שנת 1958.
הוצאות לאור שמאליות קראו תגר נגד הממשלה והמשיכו לפרסם אותו, על אף האיסור הרשמי.
השלטון הודיע כי חקירת טענותיו של אלג כמעט הסתיימה. נודע כי הרופאים אכן הבחינו בצלקות במפשעות ובמפרקי כפות הידיים של אלג, אולם הקצינים שהואשמו על ידו המשיכו להכחיש את הטענות והממשלה לא נמצאה אשמה.
קורות חיים > השלכות

הדו"ח של אלג שנערך בשפה מפוכחת, איפשר הצצה לשיטות בהן השתמשה המדינה במאבקה נגד התנועות המחתרתיות וההתנגדות, שלימים התפרסמו כ"הדוקטרינה הצרפתית".
מעל לכל, השיטה כללה מה שנקרא "העלמתם" של חשודים, על ידי מאסר, לעיתים קרובות בסתר, מעצרם של אזרחים חשודים, עינויים שיטתיים ולעיתים קרובות לאחר מכן הרג בלתי חוקי. למרות הביקורת הפוליטית הפנימית הניכרת, ייצאה צרפת שיטות אלה, אשר נוסחו ברובן על ידי הקצין רוז'ה טרנקייה, באמצעות שליחת יועצים צבאיים לאמריקה הלטינית. הן יושמו על ידי משטרים רודניים, למשל בצ'ילה ובארגנטינה ומילאו תפקיד מרכזי בהעלמתם האלימה ורציחתם של עשרות אלפי אנשים (desaparecidos)
בצרפת בהמשך, במיוחד במנגנון המדינה, אפילו הדיבור על "מלחמת אלג'יריה" נחשב למשך זמן רב לטאבו . רק בשנת 1999 נחקק חוק שאיפשר לדבר רשמית על מלחמת אלג'יריה. דיון חברתי סביב ההפרות השיטתיות של זכויות האדם - עליה דיווחו אנרי אלג ועדים רבים אחרים - התקיים לראשונה בשנים 2000 עד 2002. בחוגים השמרניים בפרט, האירועים עדיין נשללים או זוכים להתייחסות מועטה. כמה מהשיטות שתוארו על ידי אלג משמשות גם כיום גם למאבק בתנועות התנגדות, למשל על ידי האלג'יראים עצמם במלחמת האזרחים בשנות התשעים. הממשלה, שראתה את עצמה יורשת תנועת ההתנגדות ההיסטורית FLN - לחמה בטרור ובארגוני הגרילה האסלאמיסטים הרצחניים על ידי שיטות של "מלחמה מלוכלכת " מסוג זה.
קורות חיים > שיבה לאלג'יריה. גירושו לצרפת.

אחרי הסכמי אוויאן בין הממשלה הצרפתית למורדים האלג'יראים, אלג חזר לצרפת ואחר כך שב לאלג'יריה. הוא קיבל אזרחות המדינה החדשה והורשה להקים מחדש את העיתון Alger Républicain ,לפרסם בו ספרים רבים ולהופיע בסרטי תעודה.
עם ההפיכה הצבאית משנת 1965 של הווארי בומדיין הוכרז אלג לאישיות בלתי רצויה וחזר לצרפת לאזור פריז.
הוא פעל בעיתונים, במגזנים ובמסגרת המפלגה הקומוניסטית הצרפתית. ב-1980-1966 כתב בעיתון  ל'הומניטה"  והתמנה למזכיר כללי של העיתון. ב-1979 היה שליח מיוחד של "ל"הומניטה" בקאבול והצדיק את פלישת ברית המועצות לאפגניסטן, בהתאם לעמדה הרשמית של המפלגה. בחזרתו לפריז עבר לגור פאלזו, ברחוב ז'ראר-דופן, שם התגורר עד יום מותו. 
אחרי נפיחלת המשטרים הקומוניסטים באירופה אלג היה לחבר בסיעה "קוטב התחייה הקומוניסטית" וב-1998 הביע צער על הסטייה הסוציאל-דמוקרטית שלדעתו עברה המפלגה  הקומוניסטית תוך נטישה של האותנטיות הקומוניסטית שלה.  הוא הצטרף ל"ועד האינטרנציונליסטי לסולידריות המעמד" שהוקם ס- 10 באוקטובר 1992 תחת השם "ועד הונקר לסולידריות אינטנציונליסטית" שתמך במנהיג מזרח גרמניה לשעבר, אריך הונקר הועמד במשפט על ידי הרשויות בגרמניה. 
בשנת 2001 העיד נגד גנרל הצנחנים פול אוסרסס בקשר להשתתפותו של זה בעינויים במלחמת אלג'יריה.
אלג היה חבר גם בוועד החסות של ועדת ראסל לעניין פלסטין שהוקמה ב-2009
אנרי אלג נפטר בשנת 2013, בגיל 91.
אלג במדיה האמנותית

הבמאי ז'אן-פייר ליידו (Lledo) הפיק את הסרט התיעודי "Un rêve algérien (חלום אלג'ראי) המתאר את ביקורו של אלג באלג'ריה, כעבור 40 שנה, ואת קבלת הפנים שהוא זכה בה ואת פגישותיו על חבריו מימים עברו.
חייו הפרטיים

אנרי אלג התחתן בשנת 1946 עם ז'ילברט ספרתי שהפכה בעקבותיו לפעילה קומוניסטית נלהבת. נולדו להם שני בנים:אנדרה סאלם וז'אן סאלם, לימים פילוסוף ופרופסור באוניברסיטה.
כתביו

Mémoire algérienne: souvenirs de luttes et d'espérances 2005
(זיכרון מאלג'יריה :זיכרונות של מאבקים ותקוות)
Grande aventure d'Alger républicain (co-authored with Boualem Khalfa and Abdelhamid Benzine, 1987
(ההרפתקה הגדולה של Alger républicain - יחד עם בועלם חאלפה ועבד אל-חמיד בנזין)
Prisonniers de guerre 1961) (אסירי מלחמה)
La Question / The Question (Introd. by Jean-Paul Sartre, 1958 (השאלה) (פתח דבר מאת ז'אן-פול סארטר)
Requiem pour l'Oncle Sam 1991) (רקוויאם לדוד סם)
U.R.S.S. et les juifs 1989) (ברית המועצות והיהודים)
Victorieuse Cuba : de la guérilla au socialisme 1963) (קובה המנצחת:מגרילה לסוציאליזם) עם פתח-דבר מאת בועלם חאלפה
1985 Red Star and Green Crescent (הכוכב האדום והסהר הירוקה), ההוצאה פרוגרס, מוסקבה, תורגמה לאנגלית על ידי סרגיי סוסינסקי, במקור - בהוצאה לאור Messidor בפריז.
הערות שוליים

↑  Ph.Sweeney 2013
מדיה וקבצים בנושא אנרי אלג בוויקישיתוף
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277091705171  PLWABN: 9810541005105606  BIBSYS: 90957559  BNE: XX983795  BnF: cb11888494j (data)  GND: 118648241  ISNI: 0000 0001 0918 5353  LCCN: n81075704  NKC: jn20020211001  NTA: 073990264  SUDOC: 026682532  VIAF: 79018896   WorldCat (עם VIAF): 79018896
בית הכנסת בית יעקב (איסטנבול)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 כתובת:  Kuzguncuk 
 מיקום:  אושקודר 
 מדינה:  טורקיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1878
 תאריך פתיחה רשמי:  1878 
 קואורדינטות:  41°02′11″N 29°01′47″E﻿ / ﻿41.0363777778°N 29.0295944444°E﻿ / 41.0363777778; 29.0295944444
  (למפת איסטנבול מוגדלת) בית הכנסת בית יעקב(למפת איסטנבול רגילה) בית הכנסת בית יעקב
 
בית הכנסת בית יעקב הוא בית כנסת הממוקם לאורך החלק האסיאתי של הבוספורוס ליד כנסייה יוונית אורתודוקסית, בשכונת  קוזגונג'וק (אנ'), באיסטנבול, טורקיה. בית הכנסת נבנה בשנת 1878.
האוכלוסייה היהודית של קוזגונג'וק עזבה את המקום, אך בית הכנסת המשיך לתפקד על ידי מתפללים שמוצא משפחותיהם שם שהמשיכו לבוא אליו לתפילות. כיום, מתקיימת באופן קבוע תפילה בשבת בבוקר.
רקע

יהדות טורקיה היא אחת הקהילות היהודיות העתיקות באזור הבלקן ובאזור המזרח התיכון. כבר בימי הבית השני התיישבו יהודים באסיה הקטנה. האימפריה העות'מאנית, אשר בה היו קהילות יהודיות שונות ומגוונות, הזמינה את היהודים שגורשו מספרד ומפורטוגל במאה ה-15 להתיישב בה ורבים התיישבו בטורקיה.
רוב יהדות טורקיה היגרה מהמדינה – רובם עלו לארץ ישראל במחצית השנייה של המאה ה-20 וחלקם היגרו למדינות אירופה וצפון אמריקה.
הקהילה היהודית בטורקיה מונה כיום כ-15,000 חברים, רובם המוחלט מתגורר באיסטנבול. כיום קיימים באיסטנבול 16 בתי כנסת.
ראו גם

יהדות טורקיה
רשימת בתי הכנסת בטורקיה
הערות שוליים

↑  "הרבנות הראשית של טורקיה (Türkiye Hahambaşılığı)". אורכב מ-המקור ב-29 במרץ 2010. נבדק ב-30 במרץ 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑    יאיאר קראוס, ‏הנשיא בבית הכנסת באיסטנבול, בעיתון מקור ראשון, 10 במרץ 2022
↑  musevicemaati.com Turkish Jews Today "Turkish Jews Today: The present size of Jewish Community is estimated at around 26.000." (טורקית, אנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא בתי כנסת ובנושא טורקיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אשר גרייבר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 ביולי 1995 (בן 29) מודיעין עילית, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  שדרן, קריין
 מעסיק:  רדיו קול פליי
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  אשר-גרייבר
 
אשר גרייבר (נולד ב-2 ביולי 1995) הוא עיתונאי, שדרן רדיו וקריין ישראלי המשמש כמגיש בתחנת הרדיו החרדי קול פליי.
ביוגרפיה

גרייבר נולד וגדל בעיר מודיעין עילית ולמד במוסדות חינוך חרדיים בעיר. מאוחר יותר למד בישיבה לצעירים ביישוב יסודות שבדרום הארץ.
בגיל צעיר החל את דרכו בעולם התקשורת. כשהיה בן 17 התחיל להגיש תוכניות ברדיו קול חי, במקביל לעריכה של תוכניות בתחומי האקטואליה והבידור כדוגמת "הפוך על הפוך", "המהדורה המרכזית" ועוד.
בשנת 2017 החל להגיש את תוכנית המוזיקה היהודית "בקצב היום" המשודרת במקביל ב-7 תחנות רדיו יהודיות בישראל ומחוצה לה, חלק מהם תחנות רדיו אינטרנטיות.
במהלך השנים הגיש גרייבר מצעדים רבים והנחה משדרים של הרדיו שנערכו בהיכלי מופעים בארץ.
גרייבר מנחה מופעים מוזיקליים. בין היתר הנחה מופעים של הזמרים הישראליים ישי ריבו, מרדכי בן-דוד, אברהם פריד, בני פרידמן ועוד.
במקביל לעבודתו בקול חי, גרייבר עוסק בתחום הקריינות והמשחק הקולי ומקליט תשדירים פרסומיים וסיפורים מוקלטים לילדים חרדים, בהם סדרת התקליטורים חבורת תריג.
בדצמבר 2021 החליט לפרוש מרדיו קול חי, לאחר תשע שנים שבהן שימש כמגיש ואחראי מוזיקה.
בינואר 2022 הצטרף לרדיו 'קול פליי' ומגיש שם תוכנית מוזיקה יומית.
וממאי 2022 מגיש ברדיו קול פליי תוכנית שבועית במוצאי שבת בשם "המצעד של קול פליי".
ביוגרפיה > חיים אישיים

גרייבר נשוי לעדן ומתגורר בבני ברק.
הערות שוליים

↑  אחרי 9 שנים: השדרן החרדי אשר גרייבר פורש, באתר כיכר השבת, ‏2021-12-29
בלטריקס

ערך זה עוסק בכוכב. אם התכוונתם לדמות בהארי פוטר, ראו .
| --- | --- |

   
 מיקומו של בלטריקס בקבוצת אוריון
 נתוני תצפית
 קבוצת כוכבים:  אוריון
 שמות נוספים:  γ באוריון
 סוג:  ענק כחול
 בהירות נראית:  1.64
 סיווג ספקטרלי:  B2 III
 עלייה ישרה:  05ʰ 25ᵐ 07.9ˢ מילי-שניות קשת בשנה
 נטייה:  ‏59″ ‏20′ ‏06°‏+ מילי-שניות קשת בשנה
 מאפיינים פיזיים
 בהירות מוחלטת:  2.69-
 מרחק:  20 ± 400  שנות אור 6.13±122.64  פארסק
 רדיוס:  6 רדיוסי שמש
 מסה:  9 מסות שמש
 עוצמת הארה:  פי 1,000 מהשמש
 טמפרטורה:  21,500 K
 מהירות סיבוב:  53 קילומטר לשנייה
 מהירות רדיאלית:  350.42±1.84 קילומטר לשנייה
 היסט:  12.92±0.52 אלפיות של שניות קשת
 מתכתיות:  −0.25 
 
בֶּלַטְרִיקס (בכתיב לועזי: Bellatrix) או γ (גמא) באוריון (γ Orionis) הוא הכוכב השלישי בבהירותו בקבוצת הכוכבים אוריון והוא אחד הכוכבים הבהירים בשמים. מיקומו של הכוכב הוא בכתף השמאלית של "אוריון" ממערב לביטלג'וז פרוש שמו של הכוכב בלטינית (Bellatrix) הוא "הלוחמת" (ועל כן הוא ידוע גם בשם כוכב האמזונות), זאת בניגוד להיותו חלק מקבוצת אוריון - הצייד.
תכונות

בלטריקס הוא ענק כחול, מטיפוס ספקטרלי B2 III, והוא מאיר בעוצמה של פי 1,000 מעוצמת ההארה של השמש בתחום האור הנראה ופי 6,400 אם כוללים את הקרינה העל-סגולה הנפלטת ממנו כתוצאה מהטמפרטורה הגבוהה במיוחד - כ-21,000 קלווין. מסתו כ-9 מסות שמש והוא ככל הנראה יצא מן הסדרה הראשית לאחר שכילה את המימן שבליבתו וכעת הוא מתיך בליבתו הליום לפחמן ולחמצן בתהליך שמביא להתנפחותו והתקררותו, כך שהוא צפוי להפוך לענק אדום או כתום בתוך מספר מיליוני שנים.
בעבר שימש בלטריקס כאמת מידה למדידת השינוי בבהירות נראיתם של כוכבים משתנים, מכיוון שבהירותו נחשבה לקבועה, אולם כיום נראה שבהירותו משתנה גם כן במידה קטנה.
בית הכנסת בית יעקב (מדריד)

| --- | --- |
תצלום משנת 2006 של בית הכנסת
תצלום משנת 2006 של בית הכנסת
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 כתובת:  בלמס 3, מדריד - (3 Balmes Street)
 מיקום:  מדריד
 מדינה:  ספרד
 בעלים:  קהילת יהודי מדריד
 נגישות:  קיימת
 זרם:  ספרדי
 רב בית הכנסת:  Rabbi Moshe Bendahan
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  16 בדצמבר 1968 – 1992 (כ־23 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1992 
 קואורדינטות:  40°26′08″N 3°42′00″W﻿ / ﻿40.43551583086673°N 3.6999416151832367°W﻿ / 40.43551583086673; -3.6999416151832367
  אתר האינטרנט הרשמי של בית הכנסת בית יעקב (בספרדית)
 he
 
בית הכנסת בית יעקב (בספרדית:Sinagoga de Madrid; באנגלית: Beth Yaacov Synagogue (Madrid)) הוא בית הכנסת השני שנבנה בספרד לאחר גירוש ספרד באופן רשמי. הוא נבנה בשנת 1968, לאחר שאושר סופית בספרד "חוק חופש הדת" בשנת 1967. בית הכנסת ממוקם ברחוב באלמס 3, מדריד. נוסח התפילה בבית הכנסת הוא ספרדי.
היסטוריה

בשנת 1869 בוטל צו אלהמברה, האוסר על היהודים לשהות בספרד שהביא לגרוש יהודי ספרד, שהוציאו פרננדו השני מלך ארגון ואשתו המלכה איזבלה הראשונה מקסטיליה במרץ 1492. לאחר ביטול צו אלהמברה שיבת היהודים לספרד הפכה לאפשרית מבחינה חוקית, והיהודים החלו להתיישב בה מחדש בקבוצות קטנות. גם במדריד התיישבו יהודים וכבר בשנת 1917 יהודי מדריד, הקימו לעצמם בית כנסת  אך לאחר שהממשלה הרפובליקנית הובסה על ידי כוחותיו של פרנקו במלחמת האזרחים בספרד (1936-39), הוכרזה הקתוליות כדת המדינה הרשמית ובתי הכנסת שהוקמו ברחבי ספרד, נסגרו.
החל מאמצע המאה העשרים משפחות יהודיות שהגיעו ממרוקו, הקימו בתי כנסת לא רשמיים בספרד. בשנת 1954 יהודי ברצלונה הקימו את בית הכנסת הרשמי הראשון לאחר גירוש ספרד. בשנת 1967, אושר סופית בספרד "חוק חופש הדת". בשנת 1964 יהודי מדריד החלו בבנייה של בית הכנסת וב-16 בדצמבר 1968, הוא נפתח באופן רשמי, ברחוב בלמס 3, מדריד - (3 Balmes Street).
אולם התפילה מעוטר בכתובות בעברית שהועתקו מבית הכנסת אל טרנסיטו, שבטולדו. לקהילה יש מקווה, קצבייה כשרה ובית ספר.
ראו גם

יהדות ספרד
יהדות גיברלטר
גירוש ספרד
בית הכנסת של ברצלונה
בית הכנסת בקורדובה
אל טרנסיטו
הערות שוליים

↑  פרטים אודות בית הכנסת בזמן אמת
1 2  Eamonn Rodgers, RELIGIOUS FREEDOM AND THE RULE OF LAW IN NINETEENTH-CENTURY SPAIN, Irish Jurist (1966-) 22, 1987, עמ' 112–124
↑  Historia | cib.cat (ב־European Spanish)
1 2 3  Comunidad Judía de Madrid, web.archive.org, ‏2007-09-18
↑  Madrid - jewish heritage, history, synagogues, museums, areas and sites to visit, JGuide Europe (באנגלית)
שער הכניסה לבית הכנסת בית יעקב מרחוב בלמס 3, מדריד
אפרה בן

| --- | --- |

דיוקנה של אפרה בן מאת הצייר פיטר לילי
 לידה:  10 ביולי 1640 קנטרברי, ממלכת אנגליה 
 פטירה:  16 באפריל 1689 (בגיל 48) לונדון, ממלכת אנגליה 
 שם לידה:  Aphra Johnson 
 מדינה:  ממלכת אנגליה 
 מקום קבורה:  מנזר וסטמינסטר 
 שם עט:  Astrea 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  רומן רומנטי 
 בן או בת זוג:  ויליאם סקוט 
 
אפרה בן (באנגלית: Aphra Behn;‏ 10 ביולי 1640 –  16 באפריל 1689) הייתה מחזאית, סופרת ומשוררת אנגליה, שעסקה בעיקר בכתיבת דרמות וסיפורת. היא האישה האנגליה הראשונה שידוע כי עסקה בכתיבה למחייתה.
קורות חייה > רקע היסטורי

בן נולדה בתקופת הרסטורציה האנגלית, שכללה את השבת השליטה האנגלית על סקוטלנד ואירלנד, תחת שלטונו של צ'ארלס השני. בעוד שבעידן האליזבתני הנשים היו מודרות מהתיאטרון, בעידן הרסטורציה הן נהפכו לחלק אינטגרלי ממנו. לאחר 18 שנים שהופעות תיאטרליות נאסרו תחת השלטון הפוריטני, הרסטורציה הביאה את הרנסאנס של המחזאות האנגלית, שהתאפיין, על־פי היסטוריונים ב'אי־מוסריות'. קרי, על המחזאים לא הוטלה צנזורה, מה שהוביל לתכנים מילוליים ומיניים מפורשים. בנוסף, בתקופת הרסטורציה קהל היעד השתנה והתרחב, וכעת כלל גם את מעמד הביניים והמעמדות הנמוכים יותר.
הפריחה המחודשת, חופש הכתיבה והגיוון בקהל השפיעו רבות על כתיבתה של בן.
קורות חייה > חייה האישיים

קורות ראשית חייה נותרו מסתוריים, בגלל, בין השאר, העובדה שבן עמלה על מנת להסתיר אותם. אחת ההשערות מזהה אותה כאפרה אמיס בן, בתו של ג'ון אמיס. לפי הספר The Histories and Novels of the Late Ingenious Mrs. Behn משנת 1696, אפרה היא בתם של ברתולומיאו ג'ונסון, ספר במקצועו, ואשתו המיינקת, אליזבת דנהאם. האדם היחיד שטען שהכיר את בן בילדותה, קולונל תומאס קולפפר, כתב בספרו Adversaria, שבן נולדה בעיר סטארי או קנטרברי. ההשערה המקובלת מזהה את בן כילדה שטיילה עם אביה, ברתולומיאו ג'ונסון, לסורינאם הקולוניאלית. שנה לאחר מכן היא שבה לאנגליה ונישאה ליוהאן בן, סוחר ממוצא גרמני או הולנדי.
קורות חייה > חייה המקצועיים > ריגול

בן הייתה ידועה בזכות חוכמתה וכשרונה, ששיוו לה הערכה ציבורית רבה. על כן, בשנת 1666, היא הופעלה כמרגלת בארצות השפלה בכלל ובאנטוורפן בפרט מטעם המלך צ'ארלס השני, בשם אסטריאה. בן לא זכתה להכרה בפועלה, ולא קיבלה שכר מהמלך – דבר שהוביל אותה לחובות. כיוון שלא יכלה לפרוע את חובותיה, בן נאסרה לזמן קצר, ולאחר מכן נאלצה לפנות לכתיבה למחייתה.
קורות חייה > חייה המקצועיים > כתיבה

מפאת הצורך לשלם את חובותיה וככל הנראה בגלל מותו של בעלה, בן החלה לעבוד בחברת המלך וחברת הדוכס (שני המפעלים בעלי הזיכיון להעלות הפקות תיאטרון בלונדון, לאחר שסגירת התיאטרון הלונדוני הוסרה בתחילת תקופת הרסטורציה) כלבלרית, ולאחר מכן פנתה לכתיבה מקצועית. בן כתבה מחזות רבים, אך כיום, יצירות הסיפורת שכתבה מושכות תשומת לב רבה יותר.
כתיבתה השנונה והמחוכמת של בן רכשה לה הכרה ציבורית ומעגל חברים נרחב. עם זאת, היא עסקה בעבודותיה בנושאים פוליטיים ופמיניסטיים שונים, שהובילו לסקנדלים שונים לאורך חייה. בעבודותיה, בן הייתה מהראשונות שעסקו בזכויות נשים ובגזענות. היא הייתה אחת מהראשונות שכתבה בגנות העבדות וכתבה לראשונה על המיניות הנשית. עם השנים, מחזותיה של בן נעשו מיניים ונועזים יותר, ולכן נוצרה לה תדמית 'מופקרת'. בתגובה לביקורת, בן טענה שהיא מופנית כלפיה מתוך אפליה מגדרית, שהרי מחזאים גברים הורשו לחיות חיים שערורייתיים באין מפריע.
עבודותיה המוקדמות של בן היו בעיקר טרגיקומדיות – סוגה ספרותית המשלבת מאפיינים שונים של קומדיות ושל טרגדיות. היא הושפעה, בין השאר מה-Commedia Dell’arte האיטלקית. עם הזמן, למעט יוצא־דופן אחד, בן פנתה ליציאות קומיות 'קלילות' יותר, שזכו להצלחה מסחרים משמעותית.
המחזה הראשון שלה, The Forc’d Marriage, היה טרגיקומדיה רומנטית, שעסקה בנישואים מאורגנים. ההופעה יצאה לפועל בספטמבר 1670 וכעבור חצי שנה עלה בהצלחה המחזה השני שלה – The Amorous Prince, שגם הוא הביע ביקורת על מוסד הנישואים המאורגנים.
בניגוד ליוצרות רבות לאורך ההיסטוריה, בן לא ניסתה להסתיר את היותה אישה – דבר שהוביל לביקורת קשה נגד המחזה The Dutch Lover, שהופק ב־1673. בתגובה, בן תקפה את מבקריה וטענה שנשים נותרו בפיגור אחר גברים בשל הדרתן הלא־צודקת ממערכת החינוך, לא בגלל מגרעות מולדות כאלו או אחרות. בשנת 1976 פרסמה את Abdelazar, The Town Fop ו־The Rover, שהיו כולם הצלחה מסחרית משמעותית. סבב ההצלחות של בן הוביל לביקורת ציבורית קשה נגדה – על חייה הפרטיים ועל ה'מוסריות' של מחזותיה כאחד.
לאחר שמספר הלקוחות הלך ופחת לאורך שנים, בן עברה לכתיבת סיפורת, שידועה כיום כבעלת השפעה רבה על עיצוב ז'אנר הרומן האנגלי. בשנת 1689 פרסמה בן את הרומן Oroonoko: or, The Royal Slave, שעסק בסיפורו של נסיך אפריקני משועבד שבן פגשה לכאורה במהלך שהותה בסורינאם. הספר נחשב כיום לרומן הראשון שנכתב נגד העבדות.
קורות חייה > מותה

בן מתה ב־16 באפריל 1689, ונקברה בכנסיית ווסטמינסטר שבלונדון. על מצבתה נכתב: "כאן קבורה הראיה לכך ששנינות לעולם לא תגן מפני התמותה". היא צוטטה באומרה שחייה הוקדשו לתענוגות ולשירה.
עבודותיה > מחזות

The Forc’d Marriage (1660)
The Forc'd Marriage (1670)
The Amorous Prince, or, The Curious Husband (1671)
The Dutch Lover (1673)
Abdelazer (1676)
The Town Fop or, Sir Timothy Tawdry (1676)
The Rover, Part 1 (1677) and Part 2 (1681)
Sir Patient Fancy (1678)
The Feigned Courtesans (1679)
The Young King (1679)
The False Count (1681)
The Roundheads or, The Good Old Cause (1681)
The City Heiress (1682)
Like Father, Like Son (1682)
Prologue and Epilogue to Romulus and Hersilia, or The Sabine War (November 1682)
The Luckey Chance, or an Alderman's Bargain (1686) with composer John Blow
The Emperor of the Moon (1687)
עבודותיה > רומנים

The Fair Jilt
Agnes de Castro, or, the Force of Generous Love (1688)
Love-Letters Between a Nobleman and His Sister, in three parts (1682–1687)
Oroonoko (1688)
עבודותיה > סיפורים קצרים ונובלות

The Fair Jilt (1688)
The History of the Nun: or, the Fair Vow-Breaker (1689)
The History of The Servant
עבודותיה > אוספי שירה

Poems upon Several Occasions, with A Voyage to the Island of Love (1684)
Lycidus; or, The Lover in Fashion (1688)