stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אכלה ואכלה
תולדות הספר

בפי הראשונים כונה הספר "מסורה גדולה" או "מסורת גדולה".
הספר מוזכר על ידי הרד"ק כ"ספר אכלה ואכלה". לאחר הרד"ק לא מוזכר עוד הספר, למעט על ידי רבי אליהו בחור בספרו "מסורת המסורת" שיצא לאור במחצית הראשונה של המאה ה-16. בהקדמה לספר זה כתב אליהו בחור:
באמצע המאה ה-19 זיהה דב בער גולדברג את הספר בספריית הקיסר בפריז וסיפר על כך לזלמן פרנסדורף שהוציא אותו לאור בשנת 1864 בהנובר. בשנת 1867 זוהה כתב היד של אוניברסיטת האלה-ויטנברג. כתב יד האלה הוצא לאור בשנת 1975 במדריד וידוע כמהדורת דיאז אסטבאן.
ראו גם

סטטיסטיקות של התנ"ך#באכלה ואכלה
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  יוסף עופר, מגבשי המסורה השונים ויחסם לדקדוק, בתוך: פרקים בעברית לתקופותיה, אסופת זיכרון לשושנה בהט, עורך: משה בר אשר, האקדמיה ללשון העברית, ירושלים, תשנ"ז, סעיף ה' - קובץ המסורה אכלה ואכלה, עמ' 59
1 2  יצחק רינג, מבוא לספרות התנ"ך, הוצאת יבנה, 1967, ערך: אכלה ואכלה, עמוד 15
↑  יוסף עופר, מגבשי המסורה השונים ויחסם לדקדוק, בתוך: פרקים בעברית לתקופותיה, אסופת זיכרון לשושנה בהט, עורך: משה בר אשר, האקדמיה ללשון העברית, ירושלים, תשנ"ז, סעיף ה' - קובץ המסורה אכלה ואכלה, עמ' 60
↑  יוסף עופר, המסורה המצרפת ומלאכת המילים, לשוננו ס"ז (תשס"ה), עמ' 402
↑  אכלה ואכלה, מהדורת פרענסדארף, 1864, סי׳ קצג, עמ' 154, באתר היברובוקס
↑  אכלה ואכלה, מהדורת פרענסדארף, 1864, הקדמה, באתר היברובוקס
↑  ד"ר שלמה אידלברג, רבנו גרשום מאור הגולה - חייו ופעולותיו, סיני לה, תשי"ד, אתר "דעת"
↑  יוסף עופר, המסורה המצרפת ומלאכת המילים, לשוננו ס"ז (תשס"ה), עמ' 401
↑  יוסף עופר, המסורה המצרפת ומלאכת המילים, לשוננו ס"ז (תשס"ה), עמ' 405
↑  רבי דוד קמחי, ספר השורשים, שורש קרב
ספר מכלול, קיב עמוד ב'
↑  אליהו בחור, מסורת המסורת, מהדורת גינצבורג, לונדון תרכ"ו, הקדמה, עמ' 94, באתר היברובוקס
↑  אכלה ואכלה, מהדורת פרענסדארף, 1864, הקדמה, באתר היברובוקס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289814505171  VIAF: 180558580   WorldCat (עם VIAF): 180558580
אלדהיד

| --- | --- |
 
 
אלדהיד. האות R מייצגת כל שרשרת פחמנית שהיא
אלדהידים (Aldehydes) הם קבוצת תרכובות אורגניות. בקבוצה חומרים ידועים רבים, בהם החומר המשמר פורמלין, פחמימות רבות ובפרט גלוקוז, וכן חומרים רבים הנותנים לפירות את טעמם וריחם.
מקור המילה "אלדהיד" בלטינית: זהו קיצור של אלכוהול דהידרוֹגֵנָטוּם, "כוהל נטול מימן".
כל האלדהידים מכילים קבוצה פונקציונלית משותפת שעל שמה הם קרויים, קבוצת האלדהיד (CHO, אטום פחמן הקשור בקשר כפול לאטום חמצן ובקשר יחיד לאטום מימן). קבוצה זו מורכבת בעצם מקבוצת קרבוניל, הנמצאת בכל הקטונים, ומאטום מימן. הקבוצה נכתבת תמיד CHO ולא COH כדי למנוע בלבול עם קבוצת ההידרוקסיל, הנמצאת בכוהלים.
על מתן שמות לאלדהידים, ראו מונחון IUPAC. נסכם בקצרה: שמו של אלדהיד מורכב מתחילית המציינת את מספר אטומי הפחמן במולקולה, ומהסופית -אָל. קבוצת האלדהיד נקראת לעיתים פורמיל, במיוחד כשבמולקולה קיימות קבוצות פונקציונליות אחרות.
האלדהיד הפשוט ביותר הוא מֵתָנָל (Methanal), המורכב מקבוצת אלדהיד הקשורה לאטום מימן, ונוסחתה היא HCHO. מתנל משמש לשימור גופים ביולוגיים כדי שלא ירקיבו, והוא ידוע יותר בשמותיו הטריוויאליים פורמאלדהיד ופורמלין.
האלדהידים הבאים בסדרה הם אֵתָנָל (שני אטומי פחמן; ידוע יותר בשמו הטריוויאלי אצטאלדהיד), פּרוֹפּנָל, בּוּטָנָל וכן הלאה.
הנוסחה הכללית: CnH2nO
הפקת אלדהידים

חימצון של כוהל ראשוני נותן אלדהיד. התגובה מבוצעת בדרך כלל בנוכחות זרזים אי-אורגניים, כגון כרום (IV) חמצני:
אוזונוליזה (תגובה עם אוזון, O3) של אלקֵן מפרקת אותו לקטון ולאלדהיד (או לשני קטונים).
איידס בתאילנד

תאילנד היא מקרה ייחודי מבחינת יחסה למחלת האיידס, בכך שממשלתה מייחסת למלחמה בנגיף חשיבות רבה, ומנהלת תוכנית אפקטיבית למניעה של התפשטות המחלה.
תחילת תופעת האיידס בתאילנד

תופעת האיידס הופיעה בתאילנד לראשונה באמצע שנות השמונים, כשהמקרה הראשון תועד רשמית בשנת 1984. עד אז, לפי החוקרת קרלה ואן קרוויג'ק, שחקרה את תופעת האיידס בענף הזנות בבנגקוק ב-1989-1990, נחשבה המחלה למחלה של 'פאראנג' (Farang), מערביים, ואכן מקרי ההדבקות היו מעטים ואפיינו בעיקר זרים שחיו בתאילנד (כמו גם הומוסקסואלים ומשתמשי סמים קשים). הפרלמנט התאילנדי אף הציע להתנות כניסה של זרים למדינה בבדיקת איידס. כתוצאה מכך המודעות למחלה הייתה נמוכה, ואף נפוץ המיתוס, לפיו תאילנדים אינם נושאים את הנגיף.
שינוי היחס הציבורי למחלה

השינוי ביחס לאיידס חל בתאילנד בתחילת שנות התשעים, או אז החל הדיון בנושא להתפתח באופן מהיר. הדיווח הראשון על התפשטות המחלה הופיע בפברואר 1990 בעיתון ה-"בנגקוק פוסט", שם סופר על עליה חדה במקרי ההדבקות של עובדי ועובדות ענף הזנות, מי שיהפכו בשלב זה לקבוצת סיכון מובילה, בצ'יאנג מאי, צפון תאילנד. בקיץ של אותה שנה, בישראל, פרסם כתב העת "איתנים" דיווח לפיו "הסקר הרשמי האחרון בנושא איידס בתאילנד מורה על מספר משוער של 50,000 נושאי הנגיף במדינה זו. כמו כן טוען הסקר כי הזונות גורמות להתפשטות מהירה של המחלה גם באוכלוסייה ההטרוסקסואלית...". התופעה סיכנה את גברי תאילנד ואת התיירים המערביים. בשלב זה החלה הממשלה התאילנדית לנקוט בצעדים ראשוניים לטיפול בתופעה, אף על פי שבאותו הזמן היא עדיין לא נתפסה כמגפה.
מקרה משמעותי שהביא לשינוי בתפיסה הציבורית והממשלתית של התופעה הייתה הידבקותו של צ'ה-און סוסום, עובד מפעל שנדבק בנגיף ה-HIV כתוצאה מעירוי דם. החשיפה התקשורתית הרבה לה זכו סוסום ואשתו, אשר פוטרו מעבודותיהם כתוצאה מחשיפת הסיפור ב-1987, הפכה אותם לדוגמה אנושית למחלה, וקידמה מאוד את המודעות הציבורית לתופעה, ואת ההבנה כי היא עשויה לפגוע בכל אחד ואחד. עם זאת, בין השנים 1988-1989, עלו אחוזי ההדבקות בקרב משתמשי הסמים ועובדי ענף הזנות בעשרות אחוזים. הדבר התבטא בגלים של הדבקות בקרב לקוחות ענף הזנות, גברי תאילנד, בנות או בני זוגם, וילדיהם.
מסע ההסברה והחינוך של ממשלת תאילנד

ב-1991, לאחר הפיכה צבאית, עלה לשלטון ראש הממשלה האזרחי אנאנד פניאראצ'ון, שהעביר את האחריות בנושא האיידס ממשרד הבריאות למשרדו שלו, והפך את המאבק למניעת המחלה וריסון המגפה למטרה לאומית. רק בתקופה זו, שנים לאחר המערב, החלו להופיע בתאילנד פרסומיים ממשלתיים להעלאת המודעות למחלה ותוכניות חינוך. פעיל חשוב במסע ההסברה היה חבר הקבינט התאילנדי מקאיי ויראויידיה, שפיקד על התוכנית המסיבית, במסגרתה שודרו מדי שעה תשדירים להעלאת המודעות  במאות תחנות רדיו ארציות ו-6 ערוצי טלוויזיה. מאמצים אלו, לצד חינוך למניעת איידס אשר הפך לחלק מתוכנית הלימודים בכל בתי הספר, ותוכנית "100% קונדום" אשר סיפקה קונדומים בחינם לבתי בושת, פגעו בתדמיתו של ענף הזנות המקומי והביאו לירידה קלה בהגעת תיירים מהמערב, אך הורידו את שיעורי ההדבקות במחלה באופן משמעותי.
תאילנד היא אחת מהמדינות המתפתחות היחידות בעולם, בהן מסע ההסברה הציבורי להעלאת המודעות למחלה הוכיח את עצמו כאפקטיבי ברמה ארצית. תוכנית החינוך למודעות וסקס בטוח הורידה את אחוזי הזנות, העלתה את אחוזי השימוש בקונדומים והורידה משמעותית את מקרי ההדבקות בכלל מחלות המין. מספר הנדבקים באיידס בתאילנד ירד, בזכות שלל פעולות אלו, מ-143,000 בשנת 1991, ל-19,000 בשנת 2003.
מצב תופעת האיידס בתאילנד כיום

גם כיום יותר מאחוז של האוכלוסייה הבוגרת בתאילנד נושא את נגיף ה-HIV או חולה במחלה, ואיידס הפך זה מכבר לאחד מגורמי המוות הנפוצים במדינה. קבוצות הסיכון העיקריות, כיום, הן צעירים ומתבגרים, נרקומנים, הומוסקסואלים, עובדים זרים, ועובדי ענף הזנות. כ-80% ממקרי ההדבקות באיידס בתאילנד הם תוצאה של מגע מיני הטרוסקסואלי, וכשלושה רבעים מהנשאים הם גברים. הפצתן של תרופות לטיפול באיידס בתאילנד הביאה לירידה במקרי המוות כתוצאה מהמחלה, מ-5,020 בשנת 2004, ל-1,640 בשנת 2005.
למרות הצלחתו של המאבק הציבורי באיידס בתאילנד מוסיפה המחלה לתקוף אזורים חלשים וקבוצות סיכון במדינה.  בדיווח שפרסם האינטרנשיונל הראלד טריביון, בנובמבר 2005, נאמר כי צמצום התקציב הממשלתי למאבק באיידס, בשילוב עם עליה בדיווחים עדכניים על התנהגות מינית מסוכנת ומקרים של מחלות מין, עשוי להתבטא בעליה מחודשת של תופעת האיידס בתאילנד בשנים הקרובות.
ראו גם

תיירות מין בתאילנד
לקריאה נוספת

תגר, ד. (1990). "50,000 נושאי נגיף איידס בתאילנד". איתנים, 22, 56.
Brummelhuis, H.T. & Herdt, G. (1995). Culture And Sexual Risk. Chicago: University of Chicago
Kleiber, D., Wilke, M. & Kreilkamp, E. (1991). Aids and sex tourism. Berlin: Sozialpadagogisches Institut
Mann, J., Tarantola, J.D.M. & Netter, T.W. (1992). Aids In The World, A Global Report. Cambridge: Harvard University Press
Weniger, B.G. (1991). The epidemiology of HIV infection and AIDS in Thailand, AIDS, 5, 71-85
אידריסה גייה

אידריסה גאנה גייה (בצרפתית: Idrissa Gana Gueye; נולד ב-26 בספטמבר 1989) הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת הקשר האחורי באברטון מהפרמייר ליג האנגלית ובנבחרת סנגל.
קריירת מועדונים

גייה נולד וגדל בדקר בירת סנגל, והוא מוסלמי אדוק. החל את הקריירה בקבוצת דיאמברס מהליגה הסנגלית, עד המעבר שלו ב-2008 לליל מליגת העל בצרפת. בשנתיים הראשונות שיחק בעיקר בקבוצת המילואים עד שבעונת 2010/11 קיבל את ההזדמנות לשחק בקבוצה הבוגרת בעונת האליפות של ליל. גייה הפך לבורג מרכזי בקבוצה במדיה שיחק במשך ארבע השנים הבאות.
ב-10 ביולי 2015 גייה חתם באסטון וילה. לאחר שהקבוצה ירדה מהפרמייר ליג לליגת המשנה האנגלית, גייה נרכש על ידי אברטון ב-2 באוגוסט 2016 בחוזה לארבע שנים. גייה הוכתר לשחקן בעל התיקולים המוצלחים הרבים ביותר בחמש הליגות הבכירות באירופה לשנת 2016.
ב-30 ביולי 2019 חתם גייה בקבוצה הצרפתית פריז סן-ז'רמן מליג 1 הצרפתית עבור 32 מיליון אירו, בחוזה עד שנת 2023.
ב-1 בספטמבר 2022 חזר לליגת העל באנגליה ולאברטון, עמה חתם לשנתיים.
קריירה בינלאומית

גייה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של סנגל בשנת 2011. הוא ייצג את הנבחרת באולימפיאדת לונדון 2012, גביע אפריקה לאומות 2015, גביע אפריקה לאומות 2017, מונדיאל 2018.
בשנת 2021 היה חלק מהסגל של סנגל לטורניר גביע אפריקה לאומות 2021, טורניר שבו זכו הסנגלים בתואר אלופי אפריקה לראשונה בתולדותיהם, שם גייה כבש צמד מול בורקינה פאסו בניצחון 3-1 בחצי הגמר מה שהעלה אותם לגמר בו ניצחו בפנדלים את מצרים אחרי 0-0 בתום 120 דקות.
נכלל בסגל נבחרת סנגל לטורניר מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת סנגל לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
תארים > קבוצתיים

ליג 1 (1): 2010/11
ליג 1 (2): 2019/20, 2021/22
הגביע הצרפתי (2): 2019/20, 2020/21
גביע הליגה הצרפתי (1): 2019/20
הסופר קאפ הצרפתי (2): 2020, 2022
גביע אפריקה לאומות (1): 2021
תארים > אישיים

נבחרת השנה באפריקה (1): 2019
אכבר האשמי רפסנג'אני

עלי אכּבר הָאַשמִי רַפְסַנְגָ'אנִי (בפרסית: اکبر هاشمی رفسنجانی, נולד בשם האשמי בהרמאני: هاشمی بهرمانی; 25 באוגוסט 1934 – 8 בינואר 2017) היה פוליטיקאי איראני רב-השפעה שכיהן במגוון תפקידים בכירים באיראן. היה מבכירי המהפכה האסלאמית, ממעצבי המשטר החדש ומתווי דרכו בשלושת העשורים הראשונים לקיומה של הרפובליקה האסלאמית ועד פטירתו.
רפסנג'אני היה ממנהיגי המהפכה האסלאמית וממקורביו של העומד בראשה, רוחאללה ח'ומייני. כמו כן היה גם מאנשי המפתח לאורכה של מלחמת איראן–עיראק ובעיצובו של המשטר המהפכני. הוא התבלט בתור מנהיג פרגמטי וסמכותי והיה האחראי מן הצד האיראני לפרשת איראן-קונטראס. כיהן כנשיא איראן בשנים 1997–1989 בתקופה שעמדה בסימן התאוששות מהמלחמה, מהמורות כלכליות וניסיון להשיב את איראן לחיק הקהילה הבין-לאומית בעודה ממשיכה במקביל בהפצת המהפכה. רפסנג'אני היה דמות מרכזית בבחירתו של עלי ח'אמנאי למנהיג העליון ומבחינת סמכויותיו, היה הנשיא החזק ביותר בתולדות הרפובליקה האסלאמית.
בבחירות לנשיאות בשנת 2005 הוא ניסה לרוץ לקדנציה שלישית, אולם נוצח על ידי מחמוד אחמדינז'אד. מאז ועד מותו כיהן כיושב ראש המועצה לאבטחת האינטרס של המשטר באיראן. ב-2013 נבחר בן טיפוחיו, חסן רוחאני, לנשיא איראן. רפסנג'אני מת מהתקף לב ב-8 בינואר 2017 בבית חולים בטהראן.
ראשית חייו ופעילותו הציבורית

עלי אכבר האשמי רפסנג'אני נולד בעיירה בהרמאן ליד העיר רפסנג'אן שבמרכז איראן, ב-25 באוגוסט 1934. בן למשפחה עשירה של מגדלי פיסטוק שמוצאה בשבט בלאגריבה בלורסתאן. היו לו שבעה אחים ואחיות. בגיל 14 הוא נסע ללמוד תאולוגיה בקום. שם נחשף לרעיונות של אייתוללה רוחאללה ח'ומייני. לפני המהפכה האסלאמית השתייך למחנה הפעילים נגד משטרו של מוחמד רזא שאה פהלווי, ונכלא בידי המשטרה החשאית, הסאוואכ, שבע פעמים בין השנים 1960 ל-1979. ח'ומייני מינה אותו כמנהל פיננסי של תנועת ההתנגדות וכאיש הקשר עם קבוצות מהפכניות אחרות.
קריירה פוליטית

בראשיתה של הרפובליקה האסלאמית החדשה רפסנג'אני שימש כחבר בכיר במועצת המהפכה האיראנית, יחד עם מוחמד ג'וואד בהונאר, מוחמד בהשטי, מורתזא מוטהרי, ועבדול כרים מוסאווי ארדבילי. הוא היה אחד מהחברים בעלי ההשפעה במועצה בתחילה כסגן שר הפנים ובהמשך כשר הפנים בפועל בין השנים 1979–1980, וכיהן כיושב ראש המג'לס (הפרלמנט האיראני) הראשון לאחר כינון המהפכה האסלאמית, משרה שבה כיהן עד שנת 1989. באותה התקופה הוא הפך להיות האדם הקרוב ביותר לח'ומייני ושימש לו כ"עיניים ואוזניים".
רפסנג'אני שימש כנציגו של ח'ומייני במועצה הביטחון העליונה אחרי מותו של מוסטפא צמארן (Mostafa Chamran) ושני במטה מפקדת המטות המשולבים של איראן בשנה האחרונה של מלחמת איראן–עיראק. הוא לחץ על ח'ומייני לסיים את המלחמה. שלושה חודשים אחרי כניסתו לתפקיד, הסכימה איראן לקבל את החלטת מועצת הביטחון של האו"ם מספר 598 והמלחמה בת שמונה השנים הסתיימה.
קריירה פוליטית > יושב ראש הפרלמנט

רפסנג'אני היה מבין מנסחי חוק הבחירות האיראני, ובבחירות הראשונות היה אחד מן המועמדים של מפלגת הרפובליקה האסלאמית וזכה ב-54% מהקולות. הוא מונה ליו"ר הפרלמנט והחזיק בתפקיד תשע שנים. היה מעורב בהדחתו הכפולה של אבולחסן בני-סדר כמפקד העליון של הצבא וביוני 1981 מהנשיאות, והיה דמות מפתח בפרשת אירנגייט, שנכשלה. בעקבות הפרשה הוא נתפס כמפסידן. אחרי מותו של ח'ומייני, מייסד הרפוליקה האסלאמית, ובחירתו של הנשיא דאז עלי ח'אמנאי למנהיג העליון, הוא עזב את הפרלמנט ורץ לנשיאות ב-1989.
ב-3 באוקטובר 1986 קיבל במתנה את ספר התנ"ך מנשיא ארצות הברית רונלד רייגן, עם הקדשה בכתב ידו. לדברי דובר הנשיא לארי ספיקט, המתנה נועדה לסמל שהנשיא רייגן מאמין באלוהים. שוויו של ספר התנ"ך נע בין 5000 דולר ל-100,000 דולר.
קריירה פוליטית > נשיאות

מ-17 באוגוסט 1989 עד 1997 כיהן כנשיא איראן. הוא היה הנשיא האיראני הראשון שסיים את כהונתו באופן רשמי עם תום הקדנציה שלו. מבין קודמיו, אבולחסן בני-סדר הודח לפני תום כהונתו, מוחמד עלי רג'אי נרצח, ועלי ח'אמנאי הועלה לדרגת המנהיג העליון.
קריירה פוליטית > נשיאות > מדיניות פנים

רפסנג'אני אימץ מדיניות של "כלכלה לפני הכל", תמך בהפרטה על פני ריכוזיות ובעלות המדינה באיראן. הוא תמך במשא ומתן עם ארצות הברית על תוכנית הגרעין האירני ומדיניות השוק החופשי שהוביל הייתה בניגוד לתפיסה של מחמוד אחמדינז'אד ובני בריתו, שדגלו בשמירה על קו תקיף נגד התערבות מערבית במזרח התיכון תוך המשך מדיניות של הסתגרות כלכלית. הוא ניסה להוביל לכך שכלכלת איראן תהייה מבוססת על תעשייה ותשתלב בכלכלה העולמית בהתאם למדיניות הבנק העולמי.
ב־1982, בעידודו, הוקמה אוניברסיטת אזאד (دانشگاه آزاد اسلامی) רשת אוניברסיטאות ומכללות פרטית באיראן.
על אף הרפורמות שהוביל בתחומים שונים באיראן, בשנות כהונתו של רפסנג'אני כנשיא, בתי המשפט באיראן המשיכו לגזור ההוצאה להורג למתנגדים לשלטון, קומוניסטים, כורדים ובהאיים.
קריירה פוליטית > נשיאות > מדיניות חוץ

רפסנג'אני ביקש לחזק את הקשרים של איראן עם מדינות העולם. תחת חומייני ובמהלך מלחמת איראן–עיראק, הדרדרו היחסים של איראן עם מדינות ערב, והוא ביקש לשקם את הקשרים. כמו כן הוא ביקש לחמם את היחסים עם מדינות מרכז אסיה והקווקז. הפתווה שהוציא ח'ומייני לסופר סלמאן רושדי לא איפשרה לנרמל את היחסים, למורת רוחם של שני הצדדים שראו פוטנציאל כלכלי ופוליטי בשינוי המצב. ארצות הברית ומדינות אירופה קיוו שהצעדים של רפסנג'אני לכיוון המערב יביאו גם לשינוי היחס לאופוזיציה באיראן ועמדתה של איראן ביחס לסכסוך הישראלי פלסטיני.
ח'ומייני תמך בפיתוח נשק גרעיני באיראן. בשנת 2007 רפסנג'אני הדגיש כי השימוש בנשק להשמדה המונית הוא לא חלק מתרבות הרפובליקה האיסלאמית וכי לאיראן אין עניין לייצר נשק גרעיני והיא מוכנה לתת התחייבויות בנושא.
קריירה פוליטית > לאחר הנשיאות

בשנת 2000, בבחירות הראשונות לאחר תום הקדנציה, הוא רץ מחדש לפרלמנט, אולם לא עלה בידו להיבחר בין 30 הנציגים מטעם העיר טהראן, כפי שהכריז משרד הפנים האיראני. מועצת שומרי החוקה פסלה אז מספר ניכר של מצביעים, ובזאת הצליחה להביא ל"בחירתו" כנציג ה-30 במספר. כך הפך רפסנג'אני פעם נוספת לחבר המג'לס, אולם הוא התפטר עוד טרם השבעתו לתפקיד. הוא נימק צעד זה בכך שהדבר יאפשר לו "לשרת את העם טוב יותר במשרות אחרות". לאחר מכן, כיהן רפסנג'אני כיושב ראש המועצה לאבטחת האינטרס של המשטר, שתפקידה ליישב נושאים חוקתיים שבין המג'לס לבין מועצת שומרי החוקה.
קריירה פוליטית > לאחר הנשיאות > הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה

ב-25 באוקטובר 2006 הוציאה פרקליטות המדינה של ארגנטינה כתב אישום רשמי נגד איראן וחזבאללה בעניין הפיגוע במרכז הקהילה היהודית בבואנוס איירס ב-1994. בכתב האישום הואשמו רשויות איראן בהשפעה ישירה על חזבאללה בביצוע הפיגוע, והפרקליטות קראה בו לעצור את רפסנג'אני ושבעה בכירים אחרים. תקרית זאת הציבה את נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד בעמדה הלא-נוחה שבה נאלץ להגן על רפסנג'אני, מכיוון שהיה יריבו הפוליטי ואף האשים אותו בשחיתות ובעמדות פרו-מערביות. הדבר נחשב כאירוע חיובי מאוד עבור רפסנג'אני, וסייע לו להיבחר למועצה לאבטחת האינטרס של המשטר. האקונימיסט, טען כי שאיראנים רבים רואים ברפסנג'אני האדם היחיד עם הכישורים הפוליטיים והכוח שיוכל להגיע להסכם עם המערב ולסיים סנקציות כלכליות.
לאחר מכן, כיהן רפסנג'אני כיושב ראש המועצה לאבטחת האינטרס של המשטר, שתפקידה ליישב נושאים חוקתיים שבין המג'לס לבין מועצת שומרי החוקה.
חייו האישיים

לרפסנג'אני היו שלושה בנים מנישואיו בשנת 1958: מוחסן, מהדי ויאסר, ושתי בנות, פאטמה ופאאזה. פאאזה רפסנג'אני היא היחידה שבחרה בקריירה פוליטית. היא הייתה לחברת מג'לס, ובהמשך - מוציאה לאור של העיתון "זן" (בפרסית: زن = "אישה").
בשנים האחרונות נטען נגד האשמי רפסנג'אני שברשותו רכוש ועושר רב. במסע הבחירות שלו בשנת 2005 הוא טרח להכחיש את השמועות. הוא הואשם שוב ושוב על ידי מבקריו בכך שברשותו רכוש מוסתר, אולם דחה את כל ההאשמות ודרש שיוצגו הוכחות.
רפסנג'אני חיבר מספר ספרים. בין החשובים שבהם ספר על אמיר כביר, בשם: אמיר כביר, גיבור המאבק באימפריאליזם.
הערות שוליים

↑  Michael Axworthy, Revolutionary Iran: A History of the Islamic Republic, Oxford University Press, 2013, עמ' 308
1 2  Cowell, Alan (2017-01-08). "Ayatollah Ali Akbar Hashemi Rafsanjani, Ex-President of Iran, Dies at 82". The New York Times. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2017-02-03.
↑  "Shark of Persia: Obituary: Akbar Hashemi Rafsanjani died on January 8th". The Economist. 2017-01-14.
1 2 3  "Rafsanjani, Iran leader whose life mirrored nation's, dies" (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2017-02-03.
↑  Mehdi Moslem, Factional Politics in Post-Khomeini Iran, Syracuse University Press, 2002, עמ' 90
↑  "UN Security Council Resolution 598, Iran / Iraq". Council on Foreign Relations (באנגלית). אורכב מ-המקור ב-2017-01-05. נבדק ב-2017-02-04.
↑  עפרה ישועה-ליית, התנ"ך שקיבל רפסנג'אני מרייגן שווה 100 אלף דולר, מעריב, 30 בינואר 1987
↑  Pasri Trita, Treacherous Alliance: The Secret Dealings of Israel, Iran and the United States, Yale University Press, 2007, עמ' 132
↑  "Voice of ambition". The Guardian (באנגלית בריטית). 2006-06-23. ISSN 0261-3077. נבדק ב-2017-02-08.
1 2  Homa Katouzian, Hossein Shahidi editors, Iran in the 21st Century: Politics, Economics & Conflict, Routledge, 2007, עמ' 35
↑  Marashi, Sahar Namazikhah, Reza. "Back to the Future in Iran's Election". The National Interest (באנגלית). נבדק ב-2017-02-12.
↑  Sciolino, Elaine (2009-07-18). "Iranian Critic Quotes Khomeini Principles". The New York Times. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2017-02-12.
↑  Alidad Mafinezam, Aria Mehrabi, Iran and Its Place among Nations, Praeger, 2007, עמ' 37, 45
↑  John Pike, Rafsanjani reassures West Iran not after A-bomb, www.globalsecurity.org
↑  A candidacy conundrum, The Economist
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526362005171  BIBSYS: 1634281490799  BNE: XX5400349  GND: 133871118  ICCU: UBOV442410  ISNI: 0000 0000 7881 0389  LCCN: n84041639  NARA: 10568301  NKC: js20050627026  NTA: 102572593  SUDOC: 118327402  VIAF: 70131516   WorldCat (עם VIAF): 70131516
אמיל ברנאר

| --- | --- |

 לידה:  28 באפריל 1868 ליל, צרפת 
 פטירה:  16 באפריל 1941 (בגיל 72) פריז, הממשל הצבאי הגרמני בצרפת הכבושה במלחמת העולם השנייה 
 שם לידה:  Émile Henri Bernard 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  Cimetière parisien de Pantin - Division 43 
 מקום מגורים:  Hôtel Le Charron 
 השכלה:  אקדמיה ז'וליאן 
 תקופת הפעילות:  1884–1941 (כ־57 שנים) 
 בן או בת זוג:  Andrée Fort 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (31 ביולי 1936) 
 
אמיל-אנרי ברנאר (בצרפתית: Émile Henri Bernard;‏ 28 באפריל 1868 – 16 באפריל 1941) היה צייר צרפתי פוסט-אימפרסיוניסטי, חברם של פול גוגן, אנרי דה טולוז-לוטרק, וינסנט ואן גוך, פול סזאן ולואי אנקטן (אנ') מאבות זרמי הקלואזוניזם והסינתטיזם. בנוסף לעבודתו האמנותית כצייר (רובה ככולה בין השנים 1886 ל-1897) פרסם גם מאמרים, סיפורים, מחזות וחיבורי ביקורת אומנות. במשך עשר שנים (1894-1904) חי בקהיר.
קורות חייו > צייר בצרפת

נולד בעיר ליל וחלק ניכר מילדותו העביר במחיצת סבתו (אותה גם צייר ב-1887 באחד מציוריו הנודעים, La Grand mère‏). בשנת 1878 עבר לפריז ולמד באקדמיה ז'וליאן. בשנת 1884 הצטרף לאטלייה של פרנן קורמון (אנ') באקול דה בוזאר, שם פגש את לואי אנקטן ואנרי טולוז לוטרק. כן ראה תערוכה של פול סזאן והפך למעריץ שלו והתיידד עם וינסנט ואן גוך. באביב 1886 סולק מהאקול דה בוזאר עקב מרדנותו ויצא במסע רגלי לחבל ברטאן. באוגוסט אותה שנה נפגש עם גוגן בפונט-אוון והשניים נדברו להפגש בשנית. בחורף שב לפריז, שם עבד עם ון גוך, אנקטן וטולוז לוטראק בשדרת קלישי. באותה תקופה נטש ברנאר את הריאליזם לטובת קווי מתאר חזקים, אזורים שטוחים של צבע וצורות מפושטות. את סגנונו זה, שהיה פרי החיפוש אחר דרך ביטוי אקספרסיבית יותר ושיקף השפעות של אמנות יפנית, אמנות ימי הביניים והרנסאנס המוקדם, אמנות עממית וכן תאוריה ספרותית סימבוליסטית, כינה קלואזוניזם.
באביב 1888 שב ברנאר לפונט אוון והחל לעבוד עם גוגן לאור סגנון הקלואזוניזם ויחד עמו ביטא את רעיונות הסינתטיזם עז הביטוי, שנועד לשלב בין בטוי רעיונות ורגשות תוך הבלטת הדו-ממדיות של הציור, הצורות והערך האסתטי (כמו כרזה). גוגן התרשם מיכולתו של ברנאר לתת ביטוי מילולי לרעיונות אמנותיים. בין הציורים שצייר באותה עת, דיוקן עצמי שלו עם דיוקן של ואן גוך התלוי על הקיר, אותו שלח כהוקרה לידידו. הוא המשיך לחלק את זמנו בין פריז ופונט אוון. בפריז יצר קשר עם גלריית Le Barc de Boutteville, בה ארגן תערוכות אוונגרד משל יצירות חבריו ומשלו.
באפריל 1892, כשנתיים לאחר מותו של ואן גוך, ארגן ברנאר את התערוכה הראשונה של יצירותיו, הוא גם יצר את קטלוג התערוכה בעצמו.
קורות חייו > חיים במזרח ומשפחתו

ב-1893 יצא לטיול גדול, הוא ביקר בפירנצה ורומא. מאיטליה עבר לטורקיה וביקר בסמרנה וסאמוס, משם יצא ליפו, ירושלים, קהיר ואלכסנדריה והתיישב בקהיר. בין היתר יצר פרסקו לקתדרלה של קהיר.
ב-1894 נשא לאשה את חנאן סאט, ילידת לבנון והחל להתלבש כערבי. באותה עת שקע בקריאת כתבים פילוסופיים משל אוגוסטינוס, תומאס אקווינס, אריסטו, אפלטון והגל. ב-1895 נולד בנו הראשון, אוסטה. ב-1896 עברה המשפחה לספרד, שם חלתה חנאן בשחפת והמשפחה שבה לקהיר. ב-1897 נולד בנו השני. שני הבנים נפטרו משחפת. שנה לאחר מכן נולד בנו השלישי, אודילון. ב-1900, בעת נסיעה לצרפת, מת אודילון בעת שהות המשפחה בחניה בוונציה. באותה שנה נולד בן רביעי, אנטונין וב-1902 נולדה בתו אירן. ב-1903 נפרד מחנאן ושב לצרפת עם שני ילדיו.
קורות חייו > שארית חייו

ב-1904 שהה עם סזאן באקס-אן-פרובאנס. בין השנים 1905 ל-1912 נע בין פריז לאקס-אן-פרובאנס והניב שפע של יצירות בפרוזה, סיפורים, מחזות ומאמרי ביקורת.
ב-1922 הציג בביאנלה של ונציה תערוכת ציורים, וחיתוכי עץ בסגנון מסורתי. עד 1925 שהה באיטליה.
ב-1937 מתה חנאן וברנאר נשא לאשה את מאהבתו לאורך השנים, אנדראה פור (Andrée Fort) והמשיך לחלק את ימיו בין פונט אוון לפריז.
ב-16 באפריל 1941 מת בפריז.
לקריאה נוספת

Russell T. Clement, Annick Houzé, Christiane Erbolato-Ramsey, A Sourcebook of Gauguin's Symbolist Followers: Les Nabis, Greenwood Publishing Group, 2004 ISBN 978-0-313-31205-2
MaryAnne Stevens, ed., Émile Bernard 1868-1941: A Pioneer of Modern Art, Waanders Publishers, 1990, ISBN 978-9066301306
Laura Karp Lugo, "Du Synthétisme à l’arrière-garde : le parcours d’Émile Bernard
הערות שוליים

↑  La Grand mère
↑  אמיל ברנאר באתר מוזיאון ישראל
↑  Galerie Le Barc de Boutteville Bernard – Van Gogh Exhibition
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258689105171  PLWABN: 9810554397605606  BIBSYS: 4016496  BnF: cb12088410f (data)  CiNii: DA14067702  GND: 118924648  ICCU: VIAV092246  ISNI: 0000 0001 2140 108X  LCCN: n83022722  LNB: 000311641  Léonore: 29191  NDL: 00433089  NKC: xx0000281  NLG: 67690  NLK: KAC2018M3440  NTA: 06837688X  PIC: 11116  RERO: 02-A016322141  RKD: 7433  SNAC: w68w40zb  SUDOC: 029209900  ULAN: 500012925  VcBA: 495/121879  VIAF: 76343073   WorldCat (עם VIAF): 76343073 
נשים ברטוניות באחו, 1892
ברנאר בקהיר, לבוש כערבי, 1896 לערך
אייוואר

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  רליש, מזון, רוטב 
 מטבח:  המטבח הבלקני 
 מרכיבים עיקריים:  פלפלת 
 
אייוואר (בכתב קירילי: Ajвар, Aйвар) הוא רוטב תיבול העשוי בעיקר מפלפלים אדומים מתוקים (לא חריפים או חריפים) ומחצילים.
מאפיינים

הרוטב/ממרח הפך לתוספת פופולרית ברחבי יוגוסלביה לאחר מלחמת העולם השנייה והוא פופולרי בדרום-מזרח אירופה.
אייוואר תוצרת בית עשוי מפלפלים קלויים. בהתאם לתכולת הקפסאיצין בפלפלים ולכמות פלפלי הצ'ילי הנוספים, הוא יכול להיות מתוק (מסורתי), פיקנטי (הנפוץ ביותר), או חריף מאוד. אייוואר ניתן לצרוך כממרח על לחם או כתוספת למנה. לאייוואר יש כמה וריאציות. וריאציה אחת מכילה עגבניות וחצילים. אחרת עשויה עם פלפלים ירוקים ואורגנו.
"אייוואר לסקובאץ תוצרת בית" ו"אייוואר מקדוניה הצפונית" רשומים בארגון העולמי לקניין רוחני על מנת להגן על שמות המותג שלהם.
אטימולוגיה ומוצא

השם אייוואר מגיע מהמילה הטורקית havyar, שפירושה "ביצי דגים מלוחות, קוויאר" וחולקת אטימולוגיה עם המילה "קוויאר", שמקורה במילה הפרסית "חוויאר".  לפני המאה ה-20, ייצור מקומי משמעותי של קוויאר התרחש על הדנובה, עם דג החדקן ששחה מהים השחור עד בלגרד. אייוואר ביתי, כלומר "קוויאר", היה בעבר מאכל פופולרי מאוד בבתים ובמסעדות של בלגרד, אך הייצור המקומי של הקוויאר הפך לא יציב בשנות ה-90 של המאה ה-19 בגלל סכסוכי עבודה. בסופו של דבר הוצע במסעדות בלגרד סלט פלפלים מיוחד כתחליף, תחת השם "אדום אייוואר" (crveni ajvar) או "אייוואר סרבי" (srpski ajvar).