stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הטבח בסניף מקדונלד'ס בסן איסידרו
הטבח > חיסול המפגע

הוברטי עזב את דוכן השירות של המסעדה בשעה 05:17 בצהריים והלך לכיוון הדלת הסמוכה לחלון הדרייבאין, ובכך סיפק לצ'ארלס פוסטר בן העשרים ושבע, שוטר וצלף מהכוחות המיוחדים אשר התמקם לפני כן בעמדה אסטרטגית על גג בניין סמוך, גישה לירי נקי וחסר הפרעות בעזרת כוונת טלסקופית, לכיוון צווארו וגופו התחתון. פוסטר ירה ירייה בודדת ממרחק משוער של כשלושים ושניים מטרים אשר הרגה את הוברטי תוך מספר שניות. הכדור פגע בחזהו, קרע את אבי העורקים שלו, ממש מתחת ללב, ויצא החוצה דרך עמוד השדרה. היה זה אחד מבין חמשת הכדורים הבודדים שירו כוחות המשטרה לעבר הוברטי.
מיד לאחר שירה בו הודיע פוסטר לשאר הכוחות באזור שהרג את המפגע וכי התמקד כעת בגופתו הדוממת. עם זאת, בשל הירי הרב שהגיע מכלי הנשק השונים בהם ירה הוברטי מתוך המסעדה, לא היו השוטרים בטוחים כי אכן היה זה מפגע בודד, והאם בכלל נורה. שוטר אשר נכנס פנימה כעבור דקה כיוון את אקדחו לעבר גופתו של הוברטי, כאשר הבחין בתנועות חלושות של ילדה פצועה. כאשר שאל האם הגופה הייתה שייכת למפגע, היא ענתה בחיוב.
האירוע כולו נמשך כשבעים ושבע דקות, ובמהלכו ירה הוברטי כמאתיים חמישים ושבעה כדורים, איתם רצח כעשרים ואחד אנשים ופצע רבים אחרים, כאשר אחד מהם אובחן כסובל ממוות מוחי עם הגעתו לבית החולים, ומת למחרת היום. שבעה עשר קורבנות נהרגו בתוך המסעדה וארבעה במגרש החנייה והסביבה הקרובה. רק עשרה אנשים ששהו בתוך המסעדה לא נפצעו כלל, כאשר שישה מהם הסתתרו ביחידת התשתית שבמרתף.
חלק מהקורבנות ניסו להשתמש בחוסמי עורקים מאולתרים על מנת להימנע מאובדן דם תוך שימוש במפיות, אך לחינם. מתוך כלל הנרצחים, שלושה עשר מתו כתוצאה מפציעות ירי בראשם, שבעה מתו מפציעות ירי בחזהם, וקורבן אחד, קרלוס רייס בן שמונה החודשים, בשל פציעת ירי בגבו. מרבית הקורבנות, שגילם נע בין ארבעה חודשים לשבעים וארבע שנים, היו ממוצא מקסיקני או מקסיקני-אמריקאי.
מאוחר יותר נודע כי קודם לירי עמד הוברטי בתוך המסעדה וצרח עלבונות והאשמות שונות. במקרה אחד, צעק כי לא הגיע לו לחיות, על אף שהוא עמד לטפל בעניין. כמו כן צעק מספר פעמים במהלך הטבח כי שירת במלחמת וייטנאם, אף על פי שמעולם לא השתתף או לחם באף יחידה צבאית.
תחקירים מוקדמים של משטרת סן דייגו הצביעו על כך שכל מי שנפצע או נרצח בתוך המסעדה נורה בידי הוברטי במהלך הדקות הראשונות לטבח. סברה זו הופרכה בידי הניצולים, אשר טענו בתוקף כי הוברטי ירה בכל מי שנקלע לדרכו במשך יותר מארבעים דקות מהרגע שפתח באש לראשונה.
הקורבנות > הרוגים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  אלזה הרלינדה בורבוה פירו  ניווה דניס קיין  מישל דין קרנקרוס  מריה אילינה קולמנרו סילבה  גלוריה לופז גונזלס  בלית' ריגן הררה  מתאו הררה |  פאולינה אקווינו לופז  מרגריטה פדילה  קלאודיה פרז  חוסה רובן לוזנו פרז  קרלוס רייס  ג'קי לין ורייט רייס  ויקטור מקסימיליאן ריברה |  אריסדלסי ואלבס ורגאס  הוגו לואיס ולאסקז ואסקז  לורנס הרמן ורסלאוס  דייוויד פלורס דלגדו  עומאר אלונזו הרננדז  מיגל ויקטוריה אולואה  אידה ולסקז ויקטוריה |
הקורבנות > פצועים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  חואן אקוסטה  ג'ון ארנולד  אנתוני אטקינס  אסטולפו קג'ונדו  ג'ושוע קולמן  גוואדלופה דל ריו  אסטולפו פליקס |  קרליטה פליקס  מריסלה פליקס  רונלד הררה  אלברט לאוס  פרנסיסקו לופז  אורורה פינה  אימלדה פרז |  מיריה ריברה  מריה ריברה  קית' תומאס  חואן טוקאנו  קנת' ויליגס |
המפגע

ג'יימס אוליבר הוברטי נולד ב-11 באוקטובר 1942 בקנטון (אנ'), אוהיו, השני מבין שני ילדיהם של ארל וינסנט ואיקל אוולון הוברטי. משפחתם האדוקה פקדה באופן תכוף את הכנסייה המתודיסטית המאוחדת (אנ'). כאשר היה בן שלוש נדבק בפוליו, ועל אף שהחלים ועבר תהליך שיקום מהיר, סבל מצליעה קלה למשך שארית חייו. בני משפחתו תיארו אותו כילד שקט ומופנם בעל חברים מעטים אשר תחביבו העיקרי היה ירי ספורטיבי.
כאשר היה בן שמונה עזבה אמו את ביתם והותירה את שני ילדיה בחזקת אביו. בהמשך למד בבית הספר התיכוני ויינדייל (אנ') ונודע כי סבל מבריונות. הוברטי, תלמיד ממוצע, סיים את חוק לימודיו במקום החמישים ואחד מתוך שבעים ושבע התלמידים בשכבתו, ב-1960. כעבור שנתיים נרשם לאוניברסיטת מאלון (אנ') והחל ללמוד סוציולוגיה, בטרם עבר למוסד ללימודי קבורה בפיטסבורג (אנ'). הוא סיים את לימודיו במקום בהצטיינות ב-1964, לאחר שקיבל רישיון לניהול בית לוויות וטיפול והכנת גופות המתים.
הוברטי נישא לאתנה מרקלנד ב-1965, לאחר שהכירו מספר שנים קודם לכן באוניברסיטת מאלון. בתם הראשונה, זליה, נולדה ב-1972, ובתם השנייה, קסנדרה, ב-1974. בחלוף הזמן הפך הוברטי לאלים, ונהג להרביץ ולסטור לאשתו ולבנותיו מעת לעת, ואף להצמיד סכינים לגרונן. לאורך השנים עבד במספר עבודות, ביניהן בית לוויות, רתכות ואבטחה, אולם בשנים שקדמו לטבח פוטר מספר פעמים וסבל מקשיים כלכליים.
מורשת > המפגע ומשפחתו

ביום למחרת הטבח ביקרו עשרות עיתונאים בבית אביו של הוברטי במאונט איטון (אנ'), אוהיו, בכדי לאסוף מידע נוסף על המפגע ולגבש פרופיל מדויק שלו. לאחר ששוחחו על ילדותו של הוברטי ועל רקעה הדתי של המשפחה, הצביע ארל על ציור של כבש אבוד ליד נהר הירדן בטרם החל לבכות ואמר לכתבים כי ”אתמול היה היום הנוראי ביותר בחיי. אני מרגיש כל כך רע עבור כל האנשים האלו”.
גופתו של הוברטי נשרפה ב-23 ביולי 1984 ואפרו נמסר לאלמנתו, אתנה, אשר קברה אותו מאוחר יותר בביתם באוהיו. לא נודע על כל טקס רשמי או הלוויה שאולי נערכו לכבוד אחד מהאירועים הללו.
בשבועות הבאים קיבלו אשתו ובנותיו של הוברטי איומי מוות רבים, ונאלצו לעבור להתגורר אצל חבריהן. כל השלוש השתתפו במפגשי ייעוץ ותמיכה לאורך תשעת החודשים הבאים. לבסוף עזבה המשפחה את סן איסידרו ועברה לגור בצ'ולה ויסטה, שם נרשמו קסנדרה וזליה לבית ספר חדש תחת שמות בדויים. כעבור שנה עברה המשפחה לספרינג ואלי.
מורשת > הלם ראשוני

רשת מקדונלד'ס עצרה באופן זמני את כל שידורי הפרסומות שלה ברדיו ובטלוויזיה בימים הראשונים שלאחר הטבח. במעין מעשה סולידרי, עצרה את פרסומותיה גם יריבתה המושבעת של החברה, רשת ברגר קינג.
בשל מספר הקורבנות הרב נאלצו בתי הלוויות באזור הטבח להשתמש במרכז הקהילתי של סן איסידרו עבור טקסי האשכבה של המתים. המוסד הדתי המקומי, כנסיית מאונט קרמל, נאלצה לערוך הלוויות שונות בחדרים צמודים זה לזה על מנת להעניק לכל אחד מהמתים קבורה תוך זמן הולם.
מורשת > לקחים

כמה מהשוטרים שהגיבו לטבח סבלו מתסמינים שונים כגון נדודי שינה, אובדן זיכרון ורגשות אשמה, בחודשים שלאחר אירוע. מחקר שהוזמן בידי המוסד הלאומי לבריאות נפשית (אנ') ונערך בידי הפסיכולוג הראשי של משטרת סן דייגו ב-1985, קבע כי חלק מהם סבלו מהפרעת דחק פוסט-טראומטית כתוצאה ישירה של הטבח.
הטבח הוביל לשינוי במדיניות משטרת סן דייגו בכל הנוגע לשיטות ולדרכים בהן נהגו השוטרים להגיב לאירועים בעלי טבע דומה, וכמו כן לסוגי כלי הנשק שהחזיקו ברשותם. בנוסף הוגדלה כמות ימי האימונים שנדרשו הכוחות המיוחדים שברשות המשטרה לעבור, וכן נרכשו כלי נשק מתקדמים יותר. אחד השוטרים הודה כי הרגיש ”חסר תועלת” ביום הטבח מאחר שהיה חמוש באקדח בעל קליבר של שמונה מילימטרים בלבד. לדבריו, ”הגיעה העת בה מוכרח להיות צוות מאומן, חמוש, מסור ומחויב, העובד במשרה המלאה, ומסוגל להגיב במהירות לכל אירוע המתרחש בכל מקום בעיר”.
מורשת > עיתונות

מפקד המשטרה המקומית, ויליאם קולנדר, כינס מסיבת עיתונאים ב-2 באוגוסט על מנת להציג את מסקנות התחקיר המשטרתי שבדק את אירועי הטבח ואת הליקויים השונים של כוחות הביטחון שטיפלו בו, כאשר הבולט ביניהם היה עיכוב בן שבעים ושלוש דקות עד להגעת הכוח המשטרתי הראשון לזירה. לדבריו הגיבו השוטרים בצורה נכונה והולמת, על אף שהכוחות המיוחדים התעכבו בשל הפקקים הרבים שהיו בכבישים באותו הזמן.
בנאומו טען קולנדר כי כל אמירה המציעה שכוחות המשטרה היו צריכים להסתער על המסעדה היא ”מגוחכת”, וציין כי השוטרים בזירה לא הצליחו לראות את המפגע בשלמות מאחר שהחלונות נופצו או נוקבו בידי עשרות קליעים, מה שהפך את תנאי הראות במקום, תחת אור השמש, ללקויים. כמו כן הדגיש כי במהלך העיכוב בן שמונה הדקות שהתקיים בין הרגע בו התקבלה הפקודה להרוג את המפגע ובין הרגע שבו נורה למוות, לא נרצחו כל קורבנות נוספים. הוא סיים את דבריו בהצהרה ”אני מאמין שהאירוע טופל בדרך בה היה צריך לטפל בו”.
כאשר הועלו מספר שאלות בנוגע למניעו של הוברטי לטבח, פטר קולנדר כל רעיון שהציע כי מאחורי הרציחות עמדו מוטיבים גזעניים, וסיפר לעיתונאים כי המפגע ”לא אהב אף אחד”.
מורשת > הנצחה

ביומיים הבאים עברה המסעדה שיפוץ מקיף בתקווה להפוך שוב, כפי שאחד מעובדיה אמר, ל”סתם עוד סניף מקדונלד'ס”, אולם לאחר דיונים ארוכים שנערכו בין בכירי הרשויות המקומיות התקבלה ב-24 ביוני ההחלטה לסגור את המקום לצמיתות, והוא נהרס ב-26 בספטמבר.
לאחר הריסת המקום תרמה רשת מקדונלד'ס את האדמה לרשות העיר, תוך התניה כי אף מסעדה אחרת לא תיבנה במקום. בשנים הבאות הועלו מספר הצעות להפוך את המקום לפארק הנצחה עבור הקורבנות. השטח נמכר בפברואר 1988 למכללת סאות'וסטרן (אנ') תמורת 136 אלף דולרים, תוך הסכמה שאזור בגודל שלוש מאות מטרים רבועים מול המקום שאליו התכוון המוסד הלימודי להתרחב, יישאר ריק לצורך בנייה עתידית של מבנה או אנדרטה להנצחתם של הקורבנות.
סניף מקדונלד'ס נוסף נבנה בשדרות סן איסידרו, במרחק מספר בניינים מהמקום בו התרחש הטבח. הרשת הודיעה כי תתרום מיליון דולרים לקרן שהוקמה עבור הניצולים, כאשר אלמנתו של מייסד מקדונלד'ס, ריי קרוק, התחייבה לתרום מאה אלף דולרים נוספים בכדי להקל על הוצאות הקבורה, לסייע לקרובי המתים, ולממן מפגשי ייעוץ ותמיכה לניצולים. סכום התרומות הכולל נאמד בכ-1.4 מיליון דולרים. בעקבות מספר מחאות מצד תושבי סן איסידרו, קיבלה אשתו של הוברטי, אתנה, את התשלום הראשון ששחררה הקרן.
אתר הנצחה קבוע הוקם עבור קורבנות הטבח ב-1990 בשטח שעליו עמדה המסעדה. האתר מורכב מעשרים ואחד עמודי שיש לבן בצורת משושים שגובהם נע בין שלושים סנטימטרים למטר ושמונים ושלושה סנטימטרים, כאשר כל אחד מהם נושא עליו שם של קורבן אחר. ההרכב תוכנן בידי סטודנט ממכללת סאות'וסטרן בשם רוברטו ואלדס, אשר תיאר את השראתו ליצירה בתור ”עשרים ואחד המשושים מייצגים כל אחד מהקורבנות, והם שונים בגובהם, מתוך התייחסות לגילאים ולגזעים השונים של המתים. הם קשורים זה לזה מתוך תקווה שהקהילה המקומית תישאר מאוחדת בתוך כל הטרגדיה הזו, כמו שהם היו”. האתר נמצאה בשדרות וסט סן איסידרו, מספר ארבע מאות ושישים.
ביום השנה לטבח מקושט האתר בפרחים שונים לזכרם של הקורבנות. כמו כן במהלך החג המקסיקני של יום המתים, מביאים בני האוכלוסייה המקסיקנית המתגוררים באזור נרות, מנחות ומתנות שונות לרגלי האנדרטאות, לאורך שלושה ימים.
מורשת > תביעות משפטיות

מספר קרובי משפחה של הקורבנות, יחד עם חלק מניצולי הטבח, הגישו תביעות משפטיות נגד רשת מקדונלד'ס ומשטרת סן דייגו, אשר טופלו בבית המשפט העליון של מחוז סן דייגו. כל התביעות אוחדו לכדי תובענה ייצוגית אשר נדחתה לפני תחילת המשפט בשל עתירה הגנתית שנמסרה במתכונת של פסק דין בהליך מקוצר. מגישי התביעות ערערו על ההחלטה, אולם כל ערעוריהם נדחו.
החלטת בית הדין לערעורים של קליפורניה התקבלה ב-25 ביולי 1987, וקבעה כי לרשת מקדונלד'ס לא הייתה כל חובת זהירות להגן על לקוחותיה מפני מפגעים לא ידועים, במיוחד מ”מטורף הרוצח אנשים”, וכי אמצעי האבטחה בהם משתמשות מסעדות, לרבות מאבטחים ומצלמות במעגל סגור, לא יכלו לעצור או לעכב בשום צורה את המפגע, אשר לא הפגין כל אכפתיות או זהירות כלפי הישרדותו העצמית.
משטרת סן דייגו זוכתה גם היא ונוקתה מכל האשמה שהצביעה על רשלנות מצדה, כאשר פסק הדין סיכם את העניין עם משפט המפתח, ”לאור טבעו הזוועתי של המקרה, קשה לדמיין דבר נוסף שהמשטרה יכלה לעשות, או שנכשלה לעשות בהתנהלותה, אשר הגביר את הסיכון אליו הקורבנות היו חשופים, בטרם הגיעו הכוחות למקום”. תביעות הניצולים האחרונות נדחו באוגוסט 1991.
אלמנתו של הוברטי, אתנה, הגישה תביעה אזרחית ביולי 1986 נגד רשת מקדונלד'ס ונגד אחד ממעסיקיו של בעלה המנוח, חברת בבקוק אנד וילקוקס (אנ'), בדרישה לפיצויים בסך חמישה מיליון דולרים, בהאשמה כי התפרצויותיו האלימות של בעלה, אשר הסתיימו בטבח ההמוני, נגרמו כתוצאה משילוב של דיאטה לא בריאה, וחשיפה למתכות רעילות בסביבת עבודתו ללא כל אמצעי הגנה, במשך שנים רבות.
בעתירתה נטען כי לא נמצא כל זכר לאלכוהול או לסמים בגופו של הוברטי במהלך הנתיחה שלאחר המוות, וכי ריכוזי העופרת והקדמיום הגבוהים בדמו העידו על חשיפה ממושכת לאדים רעילים במהלך שלוש עשרה השנים שקדמו לטבח, במהלכן עבד כרתך עבור חברת בבקוק אנד וילקוקס, וכי שילוב של חשיפה זו לצד צריכה מוגזמת של מונוסודיום גלוטמט מארוחותיו התכופות של הוברטי במסעדות מקדונלד'ס, גרם לו לסבול מהזיות ומזעם בלתי נשלט. תביעתה של אתנה נדחתה ב-1987, והיא מתה מסרטן השד ב-2003.
תרבות

הסרט יום רביעי הארור (אנ') מ-1998 בבימויו של מרק ג'. גילהאוס מבוסס במידה מסוימת על הטבח. עלילתו סובבת את דמותו של הארי, מכונאי המצוי בתהליך גירושים קשה מאשתו המתכנן לבצע ירי המוני במסעדת מזון מהיר.
הסרט התיעודי שבעים ושבע דקות מ-2016 בבימויו של צ'ארלי מין עוסק בטבח, ומציג ראיונות עם ניצולים שנכחו במסעדה באותה העת, וכן עם צלף הכוחות המיוחדים אשר הרג את הוברטי.
לקריאה נוספת

| עברית | English |
| --- | --- |
ספרי טיים לייף; רוצחים המוניים; אלכסנדריה, וירג'יניה; 1993; עמודים 113–139 (מסת"ב 978-0783500041): Time Life Books; Mass Murderers; Alexandria, Virginia; 1993; Pages 113–139 (ISBN 978-0783500041)
קות'ורן, נייג'ל; טיבלס, ג'יאוף; רוצחים: רוצחים שכירים, רוצחים המוניים, רוצחים מיניים. חזקותיו חסרות הרחמים של הרצח, הפשע הנורא מכולם; בוקסטרי, לונדון; 1993 (מסת"ב 0-752-20850-0): Cawthorne, Nigel; Tibballs, Geoff; Killers: Contract Killers, Spree Killers, Sex Killers. The Ruthless Exponents Of Murder, The Most Evil Crime Of All; Boxtree, London; 1993 (ISBN 0-752-20850-0)
אולשאקר, מרק; אי. דאגלס, ג'ון; אנטומיית המניע: המפתח להבנת ותפיסת פושעים אלימים של צייד המחשבות האגדי של הבולשת; ספרי פוקט; 2001 (מסת"ב 9780671023935): E. Douglas, Johnl Olshaker, Mark; The Anatomy Of Motive: The FBI's Legendary Mindhunter Explores The Key To Understanding And Catching Violent Criminals; Pocket Books; 2001 (ISBN 9780671023935)
לייטון, אליוט; ציד בני אדם: עלייתו של הרוצח ההמוני המודרני; מקללנד וסטיוארט; 2011 (מסת"ב 9781551996431): Leyton, Elliot; Hunting Humans: The Rise Of The Modern Multiple Murderer; Mcclelland And Stuart; 2011 (ISBN 9781551996431)
פרנסקל, רון; ניצלו מרשע: סיפורים אמיתיים של אנשים פשוטים אשר עמדו פנים אל פנים מול רוצחים המוניים מפלצתיים ושרדו; בוורלי, מסצ'וסטס, הוצאת פייר ווינדס; 2011 (מסת"ב 978-1610594943): Franscell, Ron; Delivered From Evil: True Stories Of Ordinary People Who Faced Monstrous Mass Killers And Survived; Beverly, Massachusetts, Fair Winds Press; 2011 (ISBN 978-1610594943)
יהודי פולין במרד קושצ'ושקו

חיילים יהודים למען עצמאות פולין בלבוש יהודי מסורתי חמושים ברמחים ובכידונים בימי מרד נובמבר
מרד קושצ'ושקו היה האירוע הפוליטי הראשון שבו הביעו יהודי פולין מעורבות גבוהה, ואף השתתפו באופן פעיל בקרבות ובתמיכה במרד. ההשתתפות במרד הייתה הפתח לשותפות פעילה של יהודים ופולנים גם במרידות הבאות, ובמידה מסוימת הביאה לאחווה פולנית-יהודית למשך תקופה מסוימת.
מיד עם פרוץ המרד ביקר המפקד, תדיאוש קושצ'ושקו, בבית הכנסת הרמ"א בקרקוב והכריז על שוויון זכויות ליהודים בפולין, וגם בליטא השתפר מצבם. יהודים רבים סייעו לכחות המורדים בתרומות ובאספקה, מנהיגים יהודים שונים הביעו תמיכה במורדים, ובוורשה אף הקים ברק יוסלביץ' גדוד יהודי שהשתתף בקרבות על העיר. במהלך המרד, ובפרט עם כישלונו, סבלו קהילות יהודיות רבות מהקרבות שהתחוללו בקרבתן וממסים שהוטלו עליהן, יהודים רבים נהרגו במהלכו, ובוורשה אף התחולל "טבח פראגה".
יהדות פולין בתקופת המרד

מצב היהודים בפולין שנחשב לאידיאלי במשך מאות שנים, הורע במאה ה-17, ההסתה האנטישמית והתנכלויות הכנסייה הקתולית גברו, המצב הכלכלי הידרדר עקב היחלשות השלטון המרכזי והסטת נתיבי המסחר מפולין, ובין השנים 1648–1655 נהרגו רבבות יהודים בגזרות ת"ח ות"ט ובשורה של מלחמות שתכפו על פולין, וקהילות רבות נחרבו. התפוררות המשטר הכלכלי גרמה ליהודים למצוא לעצמם פרנסות חלופיות. התחזקות מעמד בעלי האחוזת - הפריצים והמאגנאטים פתחה מקור פרנסה חדש - חכירת אחוזות ועסקים מניבים באחוזות. חסותו של הפריץ על היהודי "שלו" הבטיחה לאותו יהודי הגנת מה מפני לחציהם של אנשי הכנסייה ומפני עוינותם של האיכרים, שנבעה לרוב מכך שהיהודי היה גובה המיסים. הפריצים היו קתולים ברובם ואילו האיכרים וההיידמקים פרבוסלבים. הפריצים שזילזלו באיכרים הפרבוסלבים מצאו בני ברית ביהודים, שאמנם דתם הייתה שונה אבל לא היו שותפים למרידות הקוזאקים וההיידמקים. בשלוש מרידות היידמקים (ב-1734, ב-1750 וב-1768) נפגעו קהילות שונות.
ב-1768 אישר הסיים בוורשה חוק לפיו אסור ליהודים לסחור, לעסוק במלאכה, לעסוק במסחר משקאות או להחזיק בתי מרזח, אלא על-פי החוזים הנערכים עם העיריות. כתוצאה מתקנה זו החליפו חלק מהאצילים את החוכרים היהודים בחוכרים נוצרים ואלו שנושלו ממקורות פרנסתם נשארו בלי אמצעי מחייה.
שאלת היהודים תפסה מקום ניכר למדי בדיוני הסיים הגדול, ובמהלכו הוצעו הצעות לשיפור מעמד היהודים ושילובם בחיי הכלכלה והמסחר בפולין. בשנת 1790 אף נבחרה ועדה מיוחדת לשם בירור העניין ועיבוד תוכנית מתאימה, למעלה מ-10 תוכניות הובאו לפני הוועדה (ביניהם הייתה תוכניתו של מנדל לפין-סטנובר), ואחרי ויכוחים ממושכים בסיים והשתדלויות רבות מצד היהודים עיבד מזכירו של המלך סטניסלב פוניאטובסקי תוכנית לפיה ניתן ליהודים חופש דת והותר להם לגור בכפרים ובערים שהיו בבעלות פרטית בתנאי של קבלת רשות מהבעלים, ובערים השייכות למלך לפי הסכם עם העיריות המקומיות. היהודים תושבי הערים יקבלו בהן זכויות עירוניות אך לא יוכלו להיבחר לשלטונות המקומיים. בנוסף לכך קבעה התוכנית את חלוקת התושבים היהודים לחמישה סוגים לפי רמת הכנסותיהם וטיפלה גם בארגון הקהילות וגביית מיסים. בעקבות התנגדותם של האצילים והעירונים למתן הזכויות חויבו לבסוף היהודים לשלם תמורת הזכויות המובטחות מס מבשר כשר בשיעור 5,000,000 זלוטי לשנה. הוויכוחים והמשא ומתן עם הגורמים השונים נמשכו עד סוף מאי 1792 ועוד לפני שהובאה התכנית לדיון במליאת הסיים, פלש ב-29 במאי הצבא הרוסי לפולין.
התמיכה היהודית

מיד אחרי ההכרזה על המרד בקרקוב, ביקר קושצ'ושקו בבית הכנסת הרמ"א בקרקוב ונשא בו נאום למען המרד, בו אמר כי "חלומו הוא לראות באושרם של תושבי פולין ללא הבדלי אמונה".
בימי המרד מילאו סוחרים ואנשי עסקים יהודים תפקיד חשוב באספקה לצבא המורדים שכלל אספקת אריגי צמר ופשתן, יי"ש, אבק שרפה, עופרת, מלחת, מדים, ואפילו נשק ותחמושת (לפי אגדה מפורסמת היה רבי חיים דוד ברנהרד טרם חזרתו בתושבה רופאו של הגנרל ז'ייגצ'ק מראשי המרד). אחד מספקי הנשק לצבא המרד היה יהודי מקוטנא בשם משה בן שמואל (שמולביץ') שאף תרם למען המרד עגלה ושני סוסים והיו ספקים נוספים כמו בווילנה ובגרודנה.
בקרקוב תרמה הקהילה היהודית כספים למרד וכן כלי נשק, ומדי יום התייצבו 80 יהודים לחפירות. בבבנדין ניהל הרב יעקב נתן מייטליס - דמות עלומה שהיה "ספק רב וספק אדמו"ר" וסביבה נקשרו אגדות רבות, תעמולה בין היהודים שיתגייסו לגדודי המורדים; הרב מייטליס שכונה בפי הפולנים "הרב האנונימי" אסף כספים ואף ריגל אחר העמדות הרוסיות לטובת חיילי המרד, אחרי חיסולו של המרד נכלא על ידי הפרוסים ששלטו בסביבת בנדין, ושוחרר ממאסרו אחרי ניצחונו של נפוליאון בקרב פרידלנד כאשר הוקמה דוכסות ורשה. אחרי שחרורו המשיך לפעול למען שחרור פולין ולטובת הגדודים הפולנים שהצטרפו לצבאו של נפוליאון, ומצבתו שבבית העלמין של בנדין קושטה בסמל הנשר הפולני כאות למסירותו הפטריוטית.
בליטא הקימה הממשלה הזמנית ועדה לבדיקת "בעיית היהודים" מהיסוד, ויהודים רבים התגייסו לטובת המרד; בעיר וילנה נשבעו ראשי הקהל ב-29 באפריל שבועת אמונים לממשלה הזמנית; ועדת הביטחון של הממשלה דרשה מקהל וילנה שייצור קשר עם קהילות אחרות בליטא ויבקש ידיעות על תנועות הצבא הרוסי. וצבא המרד חתם על הסכם עם נח בן פייבוש בלאך - אחד הסוחרים היהודים הגדולים בעיר על אספקת אבקת שריפה, עופרת, ומלחת. והתקבלו גם הרבה תרומות למרד. בגרודנה התגייסו יהודים לחיל הרגלים והפרשים ונרתמו למאמץ ההגנה על העיר, ושני סוחרים יהודים סיפקו אריג לצבא המרד (אחד מהם היה יוסף יוזל רבינוביץ – מאנשי החצר של המלך פוניאטובסקי), הקהילה היהודית אמנם הקציבה סכום כסף לצבא המרד, אך היו חילוקי דעות בקהילה המקומית כיצד להתייחס למרד.
אנטישמיות בימי המרד

קהילות יהודיות ברחבי פולין סבלו לא מעט מהתעללות של מפקדים מקומיים בימי התוהו ובוהו של המרד, קהילות שונות נדרשה לספק טירונים או לפטור את עצמם מהשירות תמורת 50 גולדן על כל טירון. וכן לספק חולצות מגפיים ומעילים או לשלם 3 גולדן תמורת כל חולצה. קהילת לוקוב למשל שמנתה כ-1300 נפש בסך הכל, נדרשה לשלם מס של 63,546 גולדן במזריטש פודלסקי החרימו המורדים את כל מלאי הנחושת במשקל כולל של 8,000 ליטרה שנמצא בבית החרושת המקומי, וביצעו מעשי שוד בקהילה היהודית על אף הצהרת נאמנות והצעת סיוע שהגישה הקהילה לשלטונות המרד. בקולו סבלה הקהילה היהודית שמנתה כמה מאות נפש מכיבושים חוזרים ונשנים משני הצדדים כאשר לכל צד היא חויבה לספק מזון נשק ורכב, ולשאת בהוצאות דואר וריגול, הוצאות הקהילה בין ה-26 באוגוסט ועד ה-27 באוקטובר 1794 עלו לסכום של 587 טאלר. בפרבר ז'וורייצ'ה (אנ') שבווילנה נהרגו כ-30 יהודים בהתקפה שערך הצבא הרוסי על העיר בתחילת יולי, בעקבות זאת נקבע יום תענית לכ"א בתמוז. אחרי הרעשה ארטילרית נכנעה העיר והכיבוש עבר ללא קרבנות, לרגל ההצלה נקבע בקהילה שביום זה - ט"ו באב במשך שמונה השנים הקרובות, חייב כל חבר בקהילה לתת צדקה ובכל בתי הכנסת ידליקו את כל המנורות ויתפללו תפילות מיוחדות, ובמחוז גרודנה אסרו השלטונות על משלוח מכתבים בעברית תוך איום בענשים חמורים על המפרים את הצו, כדי "שהיהודים לא יודיעו דבר לאויב". אחרי כישלון המרד אף תוכננו פרעות ביהודים מצד האוכלוסייה המקומית בהורודנה (בסופו של דבר לא יצאו לפועל).
יהודי ורשה

בשנת 1792 התגוררו בוורשה 6,750 יהודים באופן חוקי וככל הנראה היו עוד רבים ששהו בעיר באופן בלתי חוקי. על היהודים בפולין נאסר לרכוש מקרקעין בוורשה, שהייתה בעבר "עיר אסורה" ליהודים, ומכיוון שלפי החוק רק לתושבים בעלי נכסים הייתה זכות לבחור ולהיבחר למשרות העירוניות, הורחקו היהודים מכל השפעה על החיים הפוליטיים בוורשה. חלוקה מעמדית זאת נשמרה עד שפולין חדלה להתקיים כמדינה ריבונית.
בעת המרד של קושצ'ושקו שאפו לרכוש את אהדתן ותמיכתן של כל הקבוצות הדתיות והאתניות למרד, והם נמנעו מלערוך שינויים דרמטיים במעמד היהודים, ולכן כל התקנות התייחסו ליהודים כמו לכל שאר התושבים במדינה; הם נקראו למתן שירותים לצבא, לבניית ביצורים, ולמטלות אחרות. בניגוד לרובם של בני השכבה הגבוהה, בקרב השכבה הבינונית והנמוכה של יהודי ורשה שרבים מהם היו פליטי גזירות תקכ"ח נוצרה אהדה גלויה למרד, ההיסטוריון של המרד ווצלב טוקרז' כינה זאת "האחווה הפולנית-יהודית הראשונה". במיליציה העממית שנוסדה בחודש מאי בוורשה היו חברים כ-300 יהודים, ויהודים רבים השתתפו בגירוש הצבא הרוסי מוורשה; יהודים תושבי רחוב פאצ'איוב הצליחו להשתלט על תותח רוסי, וברחוב לשנו נלקחה בשבי בעזרת היהודים פלוגה רוסית שלמה.
לפעילות יהודית זו לטובת המרד, והשתתפות פעילה בשורותיו הייתה השפעה רבה על יחסם של קושצ'ושקו ושל שלטונות המרד לאוכלוסייה היהודית, ובמיוחד על האגף הרדיקלי - היעקובינים שהושפעו מהמהפכה הצרפתית וחתרו להנהיג משטר רפובליקני ולבטל את הפערים המעמדיים לחלוטין; בעיתון הפולני "גאזיטה אוביווטלסקה" נכתב באותם ימים: ”אצלנו בוורשה, משרתים היהודים בצבא מרצון, הם עומדים ברצון בשמירה, יוצאים למשמרות וחלק מהם גם מרים נשקו באופן נועז נגד האויב של העם והאנושות, אין להעלים עין מצעד ראשון זה ויש לחלוק לו את השבח הראוי”. אולם העירונים המשיכו להתייחס בעוינות להסדר מעמדם החוקי של היהודים, ומעשית לא חל במעמדם כל שינוי לטובה. נציגי היהודים ניסו לפעול בשלב זה לביטול כרטיס היום - ה"בילט" (מס שהוטל בימי המלך פוניאטובסקי כתשלום מיוחד על כל יהודי שנכנס לוורשה שנקרא "בילט" או "טאגצעטל" - מס גולגולת במטרה להשגיח על היהודים שלא ישתקעו בבירה), אך המועצה הראשית של המרד נענתה למגיסטראט של ורשה ואף השתדלותו של קושצ'ושקו עצמו לטובת היהודים לא הועילה כפי הנראה ולא כלום. רק ליהודים שהשתתפו בקרבות על ורשה ניתנה הנחה של 5 אגורות בתשלום הבילט. יעקב אפשטיין למשל, שהיה קצין בגדודו של קושצ'ושקו לא קיבל אזרחות גם בשנת 1830.