stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקרב על הוועד
הערות שוליים

↑  "הקרב על הוועד" במאי: אבי כהן; שחקגים: שייקה לוי, ישראל פוליאקוב, גברי בנאי, תמי גינגולד, דורי בן זאב, חדשות, 11 ביולי 1986
1 2  צבי גילת, דבר אחד יציב, חדשות, 30 במאי 1986
↑  מאיר שניצר, גשש חיוור ביותר. צריך אינפוזיה, חדשות, 17 ביולי 1986
| הגשש החיוור |
| --- | --- | --- |
| שייקה לוי     •     ישראל (פולי) פוליאקוב     •     גברי בנאי | שייקה לוי     •     ישראל (פולי) פוליאקוב     •     גברי בנאי |  |
| סרטי קולנוע | מוישה ונטילטור • פורטונה • ארבינקא • השכונה שלנו • כל ממזר מלך • התרוממות • גבעת חלפון אינה עונה • חמש מאות אלף שחור • שלאגר • הקרב על הוועד |  |
| אמרגן, במאים וכותבים | אברהם דשא (פשנל) • נסים אלוני • יוסי בנאי • מוטי קירשנבאום • שייקה אופיר • אסי דיין • אורי זוהר • נעמי שמר • אפרים קישון |  |
| שירים | מים לדוד המלך • למה צחקה מיכל • אחותי רוחמה • מה הוא עושה לה • אורחים לקיץ • פנס בודד • לו יהי • יש לי חג • זאת שמעל לכל המצופה • הלאה |  |
| ערכים קשורים | ישראבלוף • התרנגולים • הצ'ופצ'יק של הקומקום |  |
עטיפת קלטת הווידאו 1987
אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת

אדוארד השביעי (Edward VII, ‏9 בנובמבר 1841 – 6 במאי 1910) היה מלך הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, מלך מושבות חבר העמים הבריטי וקיסר הודו הבריטית מ-22 בינואר 1901 ועד מותו ב-6 במאי 1910. היה ידוע בכינויו הדוד של אירופה, שכן היה בעל קשרי דם עם כמעט כל שאר המונרכים באירופה.
אדוארד, ששמו המלא היה אלברט אדוארד, נולד למלכה ויקטוריה ולנסיך אלברט, והיה למלך הבריטי הראשון לבית סקסה-קובורג-גותה. כיורש העצר, החזיק אדוארד בתואר "נסיך ויילס", תואר אותו נשא במשך כמעט 60 שנה. לאורך תקופת שלטונה הארוכה של אמו לא היה לאדוארד כוח פוליטי, אך הוא נחשב להתגלמות מעמד האצולה האופנתי והנהנתני.
במהלך תקופת שלטונו של אדוארד, הנקראת על שמו "התקופה האדוארדית", הייתה ההכרה הרשמית הראשונה בתפקיד ראש ממשלת בריטניה. הוא גם מילא תפקיד חשוב בתהליך המודרניזציה של הצי הבריטי ותהליך הרפורמה של חיל הרפואה הבריטי, וכן בתהליך הארגון מחדש של הצבא הבריטי לאחר מלחמת הבורים. אדוארד היה אחראי לטיפוח היחסים בין בריטניה לשאר מדינות אירופה, ובמיוחד לצרפת, ולכן נהגו לכנות אותו "משכין שלום". אולם מורשתו כמלך ששמר על השלום נפגעה בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה ארבע שנים לאחר מותו, בשנת 1914.
ילדות ונעורים

אלברט אדוארד (אשר כונה בקרב משפחתו בכינוי החיבה "ברטי"), נולד בבוקר 9 בנובמבר 1841 בארמון בקינגהאם. אמו, המלכה ויקטוריה, מלכה באותו זמן במשך כ-4 שנים, ואביו, אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה, היה דודנה ובעלה של ויקטוריה. כבן הראשון של המונרך הבריטי (הייתה לו אחות גדולה, ויקטוריה), הוא קיבל עם לידתו את התארים דוכס קורנוול, דוכס רות'סיי, רוזן קאריק, ברון רנפרו, אדון האיים ונסיך סקוטלנד. כבנו של הנסיך אלברט הוא קיבל גם את התואר "נסיך סקסה-קובורג-גותה" ו"דוכס סקסוניה". בגיל חצי שנה העניקה לו אמו את התארים "נסיך ויילס" ו"רוזן צ'סטר". בגיל מאוחר יותר הוא קיבל את התארים "רוזן דבלין", "אביר מסדר הבירית" ו"אביר מסדר הדרדר". בשנת 1863 ויתר על זכויות הירושה שלו לדוכסות סקסה-קובורג-גותה ואלה עברו אל אחיו הצעיר, אלפרד.
ויקטוריה ואלברט החליטו כי בנם הבכור צריך לקבל חינוך שיכין אותו להיות מונרך חוקתי למופת, ולכן בגיל 7 החל אדוארד את לימודיו אצל מספר מורים פרטיים, לפי תוכנית לימודים שהכין הנסיך אלברט. אולם, בניגוד לאחותו הגדולה ויקטוריה, אדוארד לא הצטיין בלימודיו. הוא לא היה תלמיד חרוץ וכישוריו האמיתיים היו קסם, חברותיות וטאקט. בקיץ 1859 למד באוניברסיטת אדינבורו, ולאחר מספר חודשים נרשם ללימודים באוקספורד. כתלמיד באוניברסיטה, משוחרר מתוכנית הלימודים של הוריו, הוא נהנה לראשונה מלימודיו והצטיין בהם.
בשנת 1860 היה ליורש העצר הבריטי הראשון שנסע לצפון אמריקה. מזגו הנעים ולבביותו הפכו את הנסיעה להצלחה גדולה. הוא חנך את גשר ויקטוריה במונטריאול, הניח את אבן היסוד של גבעת הפרלמנט באוטווה ובילה שלושה ימים בבית הלבן עם הנשיא האמריקאי ג'יימס ביוקנן.
בשנת 1861 עבר אדוארד ללמוד בקיימברידג', שם למד היסטוריה אצל צ'ארלס קינגסלי, אולם הוא לא סיים את לימודיו שם.
הוא קיווה לבנות לעצמו קריירה בצבא הבריטי, אולם לא יכול לעשות זאת משום היותו יורש העצר. לכן הסתפק בשירות מינימלי של כמה חודשים, בהם עלה מדרגת סגן לדרגת קולונל. בחודש ספטמבר של אותה שנה נשלח אדוארד לגרמניה, לכאורה על מנת לצפות בתמרונים צבאיים, אך למעשה מטרת הנסיעה הייתה לארגן פגישה בינו לבין אלכסנדרה, בתו הבכורה של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק. הוריו של אדוארד החליטו עוד לפני כן שאדוארד ישא לאישה את אלכסנדרה. הפגישה הראשונה בין בני הזוג התקיימה ב-24 בספטמבר בעיר שפייר, תחת השגחתה של ויקטוריה, אחותו של אדוארד, שהייתה נשואה אז לפרידריך, קיסר גרמניה לעתיד.
החל באותה התקופה החל אדוארד לקבל שם של רודף נשים. בדצמבר 1861 נפטר אביו ממחלת הטיפוס, שבועיים לאחר שביקר את אדוארד בקיימברידג'. הנסיך אלברט נסע לבקר את בנו כדי לנזוף בו על כך שהחביא שחקנית בשם נלי קליפדן באוהל הצבאי שלו במהלך אימונים באירלנד. ויקטוריה, שקיבלה את מות בעלה בצורה קשה ביותר ולבשה בגדי אבל עד יום מותה, האשימה את אדוארד במותו, וראתה בו בחור קל דעת וחסר אחריות.
נישואיו

לאחר מותו של אלברט פרשה ויקטוריה כמעט לגמרי מהחיים הציבוריים. בשנת 1862 היא שלחה את אדוארד למסע לימודים מקיף במזרח התיכון, שבמהלכו ביקר במצרים, ירושלים, דמשק, ביירות וקונסטנטינופול. הסיור תועד בצילומים שיצר הצלם שהתלווה לנסיך, פרנסיס בדפורד. מיד עם חזרתו לבריטניה נעשו סידורים לאירוסיו עם אלכסנדרה, וב-10 במרץ 1863 השניים נישאו בטירת וינדזור.
אדוארד ואלכסנדרה התמקמו בבית מרלבורו כמשכנם הקבוע בלונדון, והשתמשו בבית סאנדרינגהאם כבית הכפר שלהם. היו שהתנגדו לנישואיהם,[דרוש מקור] משום שרוב קרוביה של המלכה ויקטוריה היו גרמנים, ודנמרק הייתה מסוכסכת עם גרמניה באותה התקופה בשל מחלוקת על מחוזות שלזוויג והולשטיין. כשאביה של אלכסנדרה ירש את כס המלוכה הדני בנובמבר 1863, הקונפדרציה הגרמנית ניצלה את ההזדמנות וסיפחה בכוח את שני המחוזות אליה. גם ויקטוריה עצמה התלבטה לגבי השידוך בהתחשב בנוף הפוליטי של התקופה. לאחר הנישואים היא התנגדה לאורח חייהם הנהנתני של הזוג וניסתה להתערב בחייהם, ואפילו החליטה על שמות ילדיהם.
במשך שנות הנישואין החזיק אדוארד פילגשים רבות, ביניהן ג'ני צ'רצ'יל האמריקאית, שהייתה אמו של וינסטון צ'רצ'יל, השחקנית הצרפתייה שרה ברנאר, ועוד רבות. לא ברור מה היה טיבם של קשרים אלו, משום שאדוארד תמיד ניסה להיות דיסקרטי, אולם ניסיונותיו לא מנעו את הרכילות בחברה הגבוהה. בשנת 1869 סר צ'ארלס מורדון, חבר הפרלמנט, איים להכליל את אדוארד בתביעת הגירושין שלו מאשתו. אדוארד היה צריך להעיד במשפט שהוא אכן ביקר את אשתו מספר פעמים בזמן שבעלה היה בפרלמנט. אמנם לא הוכח שום מעשה מעבר לכך, אך עדיין שמו של אדוארד נפגע. אלכסנדרה, ככל הנראה, הייתה מודעת לכל הרומנים של בעלה וקיבלה אותם, ואפילו התחברה עם חלק מפילגשיו.
הפילגש ה"רשמית" האחרונה של אדוארד הייתה אשת החברה היפהפייה אליס קפל, שהייתה אם-סבתה של קמילה פארקר בולס, המלכה-רעיה של המלך צ'ארלס השלישי. ישנן שמועות לא מבוססות, כי סבתה של קמילה, סוניה קפל, הייתה בתו הלא חוקית של אדוארד.[דרוש מקור] אליס קפל הורשתה להיות לצד אדוארד בעת מותו, על אף שאלכסנדרה לא חיבבה אותה כלל.[דרוש מקור]
יורש העצר

לאחר מות אביו ייצג אדוארד את המלכה ויקטוריה באירועים ציבוריים, כמו למשל השקת גשר טאוור בשנת 1894. אולם אמו, שכעסה עליו בשל תמיכתו בדנמרק בסכסוך על שלזוויג והולשטיין, לא הרשתה לו לעסוק בענייני ניהול המדינה עד 1898.
בשנת 1870 קיבלה התנועה הרפובליקנית בבריטניה תנופה עם תבוסתו של הקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי במלחמת צרפת–פרוסיה והקמתה של הרפובליקה הצרפתית השלישית. אולם בחורף של שנת 1871 נדבק אדוארד במחלת הטיפוס, והדבר גרם לדאגה ציבורית כללית לשלומו. אדוארד ניצל מהמחלה, שגרמה לשיפור ביחסיו עם אמו וכן עם הציבור.
בשנת 1875 נסע אדוארד להודו לסיור מקיף של שמונה חודשים. יועציו בסיור ציינו כי הנסיך נהג להתייחס לכל האנשים באותו הכבוד, בלי קשר למעמדם או לצבע עורם. הנסיך כעס על היחס המזלזל שקיבלו התושבים המקומיים מהפקידים הבריטים. בסוף מסעו קיבלה אמו את התואר "קיסרית הודו", בעיקר בשל הצלחת המסע.
אדוארד חיבב מאוד הימורים ומשחקי שדה. הוא גם היה תומך גדול של האמנויות והמדעים ועזר להקים את הקולג' המלכותי למוזיקה בשנת 1883. הוא היה צייד מושבע, וציווה כי כל השעונים באחוזתו בסאנדרינגהאם יוזזו חצי שעה קדימה כדי לתת יותר זמן לציד. מסורת זו, הנקראת זמן סאנדרינגהאם, נמשכה עד שנת 1936, אז בוטלה על ידי אדוארד השמיני.
בשנת 1892 התארס בנו הבכור של אדוארד, אלברט ויקטור, למרי, נסיכת טק, אך נפטר מדלקת ריאות מספר שבועות לאחר מכן. אדוארד היה שבור לב ממות בנו והתאבל במשך זמן רב.
בשנת 1899 הקים אדוארד בירושלים את מתחם קתדרלת סנט ג'ורג' הכולל את מגדל הפעמונים הגבוה ביותר באזור. המתחם, הקיים עד היום, כולל את הקתדרלה, את מעון הבישוף האנגלי המקומי וכן אכסניית צליינים וקולג' אנגלי. המקום נחשב למרכז הפוליטי והרוחני של האנגליקנים בירושלים. בנו של אדוארד, המלך ג'ורג' החמישי, היה קשור אף הוא בבנייתה של ירושלים, כאשר בתקופת המנדט הבריטי במאה ה-20 תמך בפיתוחה, ועל שמו נקרא אחד מרחובותיה הראשיים של העיר.
בדרכו לדנמרק דרך בלגיה בשנת 1900 שרד אדוארד ניסיון התנקשות, כאשר סוציאליסט בלגי בשם ז'אן-בטיסט סיפידו ירה בו במחאה על מלחמת הבורים. המתנקש ברח לצרפת, והעיכוב הבלגי בבקשת ההסגרה גרם להרעה ביחסים בין בריטניה ליבשת. אולם במהלך עשר השנים הבאות, חביבותו של אדוארד ושימושו בקשרים המשפחתיים שלו עזרו לבריטניה לבסס בריתות אירופאיות חשובות.
מלך

כאשר המלכה ויקטוריה נפטרה ב-22 בינואר 1901, הנסיך אדוארד הפך למלך הממלכה המאוחדת, קיסר הודו, ובפעם הראשונה, מלך המושבות הבריטיות. אדוארד, שהיה אז בן 59, היה יורש העצר שהחזיק בתואר זה למשך הזמן הארוך ביותר עד אז בהיסטוריה הבריטית, שיא ששבר הנכד של נכדו, המלך צ'ארלס השלישי, שעלה לכס המלכות בגיל 73 לאחר 70 שנה שהיה יורש העצר. הוא בחר לעצמו את השם המלכותי אדוארד השביעי, כשהוא מצהיר כי בחר בשם אדוארד בשל הכבוד הרב הטמון בו, כשמם של שישה מקודמיו, וכן כי רצה שהשם אלברט ימשיך להיות מקושר עם אביו. היו שחשבו כי ויתורו על השם אלברט נבע מרצונו לברוח מצלם של הוריו.
הוא תרם למדינה את בית הוריו שבאי וייט, בית אוסבורן, והמשיך לגור בבית סאנדרינגהאם. הוא היה יכול להרשות לעצמו להיות נדיב, שכן נטען כי הוא היה המונרך הבריטי הראשון שעלה לשלטון בלי חובות. ענייני הכספים של המלך נוהלו על ידי חבריו המומחים לכספים, כמו משפחת רוטשילד.
אדוארד השביעי והמלכה אלכסנדרה הוכתרו במנזר וסטמינסטר ב-9 באוגוסט 1902. ענייניו העיקריים של המלך היו קשורים ליחסים בינלאומיים ולצבא. אדוארד, שדיבר צרפתית וגרמנית שוטפות, ביקר בחו"ל פעמים רבות. אחת מנסיעותיו החשובות ביותר הייתה ביקור רשמי לצרפת בשנת 1903, כאורחו של הנשיא אמיל לובה. נסיעה זו הייתה צעד חשוב לכיוון ההסכמה הלבבית של 1904, הסכם בו הוגדרו הקולוניות הבריטיות והצרפתיות בצפון אפריקה במטרה למנוע מלחמות קולוניאליות באזור. ההסכם סימל את סופן של מאות שנות יריבות בין שתי המדינות הגדולות וכן את סופו של הבידוד הבריטי מענייני היבשת. הוא גם היה ניסיון ליצור איזון כנגד כוחן הגדל של האימפריה הגרמנית ובת בריתה, האימפריה האוסטרו-הונגרית. המלך אדוארד היה גם המלך הבריטי הראשון שביקר באימפריה הרוסית בשנת 1908.
אדוארד התערב בדיונים לגבי הרפורמה בצבא לאחר כישלון מלחמת הבורים. הוא תמך בארגון מחדש של הפיקוד הצבאי, ביצירתו של הצבא הטריטוריאלי ובהחלטה לתמוך בצרפת במקרה שתותקף על ידי גרמניה.
המלך אדוארד התעניין רק לעיתים רחוקות בפוליטיקה, אולם דעותיו בעניינים רבים היו מאוד ליברליות לזמנן. לדוגמה, במהלך שלטונו הוא טען כי השימוש במילה "ניגר" לתיאור אנשים שחורים היה מחפיר, זאת למרות היות המילה מקובלת בדיבור היומיומי. בעניינים אחרים הוא היה שמרן יותר. הוא התנגד, לדוגמה, לשלטון הבית באירלנד או למתן זכות בחירה לנשים.
אדוארד חי חיי נוחות, שהיו רחוקים מאוד מחייהם של רוב נתיניו. אולם קסמו האישי בהלכותיו עם אנשים מכל שכבות החברה והתנגדותו החזקה לדעות קדומות מנעו את התחזקות התנועה הרפובליקאית.
"דודה של אירופה"

אדוארד השביעי, דרך אמו וחמיו, מלך דנמרק, היה קרוב משפחה של כמעט כל שאר המונרכים האירופים, ולכן קיבל את הכינוי "דודה של אירופה". בין אחייניו היו וילהלם השני, קיסר גרמניה וניקולאי השני, קיסר רוסיה, ובין אחייניותיו היו ויקטוריה, מלכת ספרד, מרגרט, נסיכת הכתר של שוודיה, מריה, מלכת רומניה ואלכסנדרה, קיסרית רוסיה. מלך נורווגיה הוקון השביעי היה אחיינו דרך נישואיו וכן חתנו, גאורגיוס הראשון, מלך יוון ופרדריק השמיני, מלך דנמרק היו גיסיו. בין דודניו היו קרלוש, מלך פורטוגל, מנואל השני, מלך פורטוגל, פרדיננד הראשון, מלך בולגריה, וילהלמינה, מלכת הולנד ואלברט הראשון, מלך הבלגים.
קרוב המשפחה היחיד של אדוארד איתו היו לו יחסים קשים בפומבי היה אחיינו, וילהלם השני. העוינות בין שני המונרכים הגבירה את המתח שבין בריטניה לגרמניה.
מותו

במרץ 1910 התמוטט אדוארד בעיר ביאריץ שבצרפת, בה נפש, כתוצאה מדלקת סימפונות. הוא נשאר כחודש בצרפת כדי להחלים, ומכיוון שדבר מחלתו לא היה ידוע בבריטניה, הוא ספג ביקורות רבות על שהייתו הארוכה בחו"ל בתקופת מתח פוליטי בבית. הוא חזר לארמון בקינגהאם באפריל, והמלכה אלכסנדרה חזרה לבריטניה שבוע לאחר מכן, באמצע ביקור אצל אחיה, גאורגיוס הראשון, מלך יוון.
ב-6 במאי, יום למחרת חזרת המלכה, המלך נתקף בלבו מספר פעמים, אבל סירב להפסיק לעבוד ולנוח במיטתו. בין איבודי ההכרה בנו, נסיך ויילס, שיהפוך במהרה למלך ג'ורג' החמישי, סיפר לאביו כי סוסו זכה במירוץ באותו יום. המלך ענה כי הוא שמח ביותר, ואלו היו מילותיו האחרונות. הוא איבד את הכרתו בפעם האחרונה ב-11 וחצי בלילה, ונפטר כרבע שעה מאוחר יותר, בן 68 במותו. המלך אדוארד מלך 9 שנים ו־14 שבועות. הוא נקבר בטירת וינדזור, והלווייתו הייתה בדיעבד ההתכנסות הגדולה האחרונה של בתי המלוכה של אירופה, שכן מספר שנים מאוחר יותר התחוללה מלחמת העולם הראשונה.
עדות לזיכרון הלאומי שהטביע הוא הנוהג על פיו באנגליה נהוג שלא לרכוס את הכפתור התחתון בווסט, מנהג המיוחס לראשונה לאדוארד עוד בעת שהיה נסיך ויילס, שעשה זאת מאילוצי גזרתו.
אדוארד הצליח בתפקידו כמלך יותר מאשר שיערו, אך הוא היה כבר איש זקן בזמן הכתרתו ולא היה לו זמן רב למלוך. במהלך שלטונו הוא דאג כי בנו השני, ג'ורג', יהיה יותר מוכן ממנו למלוכה. בני תקופתם תיארו את היחסים בין האב לבן כיחסים יותר של שני אחים קרובים. עם מותו של המלך, ג'ורג' כתב ביומנו כי הוא איבד את חברו הטוב ביותר ואת האב הטוב ביותר.
ילדיו

לאדוארד ולאלכסנדרה נולדו שישה ילדים:
אלברט ויקטור, דוכס קלרנס ואבונדייל (1864–1892), נפטר בגיל 28, עוד בטרם עלה אדוארד לכס המלכות.
ג'ורג' החמישי (1865–1936), ירש את אביו ומלך במשך 26 שנה.
לואיז, הנסיכה המלכותית (1867–1931), נישאה לאלכסנדר דאף, רוזן פייף.
ויקטוריה, נסיכת הממלכה המאוחדת (1868–1935), לא נישאה מעולם ושימשה כבת לוויה להוריה.
מוד, נסיכת הממלכה המאוחדת (1869–1938), נישאה להוקון השביעי, מלך נורווגיה.
אלכסנדר ג'ון, נסיך הממלכה המאוחדת, נולד כפג ומת תוך יממה מלידתו.
לקריאה נוספת

ברברה טוכמן, המגדל הגאה, מאנגלית: The Proud Tower, תרגם עמי שמיר, הוצאת דביר, 1998.
עלי בן חוסיין מחיג'אז

ערך זה עוסק במלך חיג'אז בתחילת המאה ה-20. אם התכוונתם לאימאם שיעי בן המאה ה-7, ראו .
עלי בן חוסיין (בערבית - علي بن حسين; 1879 - 13 בפברואר 1935) היה מלך חג'אז והשריף של מכה בין אוקטובר 1924 לדצמבר 1925. הוא היה בנו הבכור של חוסיין בן עלי, מלכה הראשון של חג'אז בזמן המודרני, וצאצא לשושלת ההאשמית. לאחר שאביו העביר לו את תאריו החילוניים, היה זכאי לשאת גם את התואר הדתי ח'ליפה, אך בחר שלא לעשות כן. צאצאיו היו בני משפחת המלוכה בעיראק, אך ענף זה של בית המלוכה הושמד במהפכת ה-14 ביולי 1958.
חייו

עלי היה בנו הבכור של חוסיין בן עלי, מלך חג'אז. אחיו הצעירים, עבדאללה, לימים מלך ירדן ופייסל, לימים מלך עיראק. נולד במכה וחונך באיסטנבול. אביו מונה לשריף של מכה על ידי הסולטאן העות'מאני ב-1908. עם זאת, יחסיו של האב עם השלטונות הטורקיים החריפו והלכו, וב-1916 היה אביו לאחד ממנהיגי המרד הערבי כנגד השלטון העות'מאני. עלי פיקד על אחד הכוחות שצרו על מדינה, ועיקר תרומתו ללוחמה הייתה החבלה במסילת הרכבת החיג'אזית שקישרה את אזור חג'אז לשאר האימפריה העות'מאנית. אף שהתועלת הצבאית של המרד הייתה מוגבלת, הבריטים ביקשו להיעזר בשריפים כדי להקל את השליטה על המזרח התיכון. בעקבות זאת הכריז על עצמו חוסיין כמלך חג'אז, ובמרץ 1924 נטל את התואר הדתי ח'ליפה. בעוד שאחיו הצעירים של עלי, עבדאללה ופייסל הומלכו על ידי הבריטים בירדן ובעיראק, נותר עלי בחצי האי ערב, וציפה לרשת את כסאו של אביו בבוא היום.
המלך חוסיין מצא עצמו בתחילת שנות ה-20 בבידוד גובר והולך מצד האימפריה הבריטית, ובסכסוך עם בית סעוד שמרכזו בריאד. בספטמבר 1924 כבש אבן סעוד את טאיף מידי השריפים, וחוסיין נאלץ לוותר על תאריו, מתוך תקווה שהדבר יביא לסיום המתקפה של בית סעוד. עלי נטל את תאריו החילוניים של אביו, ונמנע מליטול את תואר הח'ליפה. הוא עזב את מכה על מנת שלא להביא את המלחמה לעיר הקודש, והתבצר בג'דה שם עמד במצור במשך שמונה חודשים.
בדצמבר 1925 זכה בית סעוד לניצחון סופי, ועלי נאלץ לעזוב את חצי האי ערב, ולעבור לעיראק, שם שלט אחיו הצעיר פייסל. ממלכת חג'אז צורפה לממלכת ערב הסעודית, ותואר מלך חג'אז בוטל. במשך שנים אחדות ניהל משא ומתן עם הצרפתים על תואר מלך סוריה שנשלל מאחיו פייסל בשנת 1921, אך בסופו של דבר לא יצא הדבר לפועל. את שארית חייו בילה עלי בבגדאד, שם הוענקה לו אחוזה מלכותית. חלק ניכר מזמנו בילה באירופה, שם נועץ ברופאים בשל מחלת לב בה לקה, ולעיתים שהה אצל אחיו עבדאללה בעמאן ובירושלים. לאחר מותו של פייסל שימש כחונך למלך ראזי, שנישא לבתו עליה. ב-13 בפברואר 1935 מת עלי בבגדאד.
צאצאיו מבית המלוכה העיראקי

מנישואיו לנפיסה ח'אנום ב-1906 נולדו לו ארבע בנות ובן.
אחת מבנותיו, עליה, נישאה לראזי, מלך עיראק, בן אחיו פייסל. לאחר מותו של ראזי, בשנת 1939 שימשה כמלכה האם של עיראק. בנו, עבד אל-אילה שימש במשך שנים רבות כעוצר עיראק, שכן המלך הצעיר, בנה של עליה ונכדו של עלי, פייסל השני היה אך פעוט כאשר אביו נהרג. בשנת 1958 אירעה הפיכה צבאית, שהעלתה לשלטון את הקצין עבד אל-כרים קאסם. בהפיכה נרצחו עבד אל-אילה ופייסל השני, ושושלתו של עלי נכרתה.
הערות שוליים

↑  אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 25
↑  שקיעתו של חוסיין, דבר, 20 ביולי 1925
↑  עלי בן חוסיין, דבר, 15 בפברואר 1935
↑  מות עלי מלך חג'אז לשעבר, דבר, 17 בפברואר 1935
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1155769740  VIAF: 2652152381764001950003   WorldCat (עם VIAF): 2652152381764001950003
דניאל סטבסקי

| --- | --- |

הרב סטבסקי (משמאל) עם הרב שמואל טל
 לידה:  13 במאי 1959 (בן 65) ה' באייר תשי"ט אורוגוואי 
 מדינה:  אורוגוואי, ישראל 
 מקום פעילות:  ירושלים, בית שמש
 השתייכות:  חסידות ביאלא
 תחומי עיסוק:  חסידות, קבלה
 תפקידים נוספים:  ראש "בית בעל שם טוב"
 רבותיו:  הרב יעקב יוסף, האדמו"ר מביאלא
 בת זוג:  אנה סטבסקי
 
הרב דניאל דב בעריל הכהן סטבסקי (נולד ב-13 במאי 1959) הוא רב ומורה של קהילה בחסידות ביאלא בבית שמש, מקובל וראש עמותת בית הבעל שם טוב.
ביוגרפיה

דניאל סטבסקי נולד לרפאל סטבסקי וגדל במונטווידאו שבאורוגוואי. אחיו הצעיר אהרון-פרץ היה שליח חב"ד בארגנטינה, ונפטר בגיל 50.
גדל בבית מסורתי ולמד בבית הספר יבנה. בילדותו פגש את הרב הלל פרלמן שנטען שהיה "מר שושני", ולמד ממנו תורה..
בגיל 16 עלה לישראל. לאחר עלייתו לארץ התגורר בשכונות תלפיות ופסגת זאב שבירושלים.
לפני חזרתו בתשובה היה פעיל כמשורר. ב-1984 פרסם את "שער החזיונות וחורבנא - קינת קץ" תחת השם דניאל בן רפאל סטבסקי בהוצאת מראות. בסוף שנת 1985 פרסם את הספר "סדר עקידת אבן הדממה". בראיון לעיתון העולם הזה, בשנת 1986, סיפר שחזיונות שחווה היו המניע ליצירתו השירית. באותו ראיון אמר שהספר "סדר עקידת אבן הדממה" זכה בפרס לשירה מיסטית בתחרות שנערכה על ידי הוותיקן ואונסקו בפריז, וכן שבשנת 1984 זכה בפרס אקו"ם על "ספר מצלע הרקיע", אך אקו"ם סירבו לפרסם את זכייתו בפרס. כן הוציא כתב עת בשם "מראות". בראיון בשנת 2022 אמר שהיה זה ספרו "שירת הכהנים", המכיל קטעי פרוזה ושירה, זכה בפרס אקו"ם, ואילו "ספר מצלע הרקיע" זכה בתחרות אונסקו. כמו כן אמר שבעקבות לחץ ממשרד החוץ נמנע מלספר על דבר הזכייה, אף לא להוריו.
בשנותיו הראשונות בישראל, שירת הרב סטבסקי במסלול לילידי חו"ל בהנדסה קרבית, והוסמך לרבנות ולדיינות.
בשנת 2008 ייסד עמותה להפצת תורת הבעל שם טוב בשם "בית הבעל שם טוב", במסגרתה הוא העביר הרצאות וסמינרים בישראל ומחוצה לה, והוציא לאור פרסומים וספרי יסוד מקוריים של הבעל שם טוב. הרב סטבסקי העביר שיעור שבועי בירושלים, והרבה לעסוק בתורת הסוד. הרב סטבסקי קיים קבלת קהל בבית הבעל שם טוב.
בעקבות חוויותיו מפינוי גוש קטיף, אימץ הרב סטבסקי קו חריף נגד התנהלותה של מדינת ישראל ורשויות השלטון שלה. רבים מנוער הגבעות רואים בו מנהיגם הרוחני, ובגלל קשריו אלה הוא נחקר בעבר על ידי שירות הביטחון הכללי.
בשנת 2024 עלה לראשונה בחייו להר הבית, ובירך שהחיינו.
ביוגרפיה > חיבוריו

ספר המסע: מסע התחדשות: מדריך רוחני לנוסע אל צדיקי החסידות מהבעל שם טוב ועד רבי נחמן. שמז עמ'.
מדריך ליציאת מצרים לפי הפרד"ס. ח עמ'.
שער החזיונות וחורבנא קינת קץ. לט עמ'.
סדר בית הבעל שם טוב לספירת העומר: עם קיצור עבודת המידות והכוונות ועבודת נפש ישראל לכל יום מימי הספירה. קיט עמ'.
רעותא דלבא: רצון הלב; קונטרס זאת תורת העולה הרשות להעלות הכל. קסג עמ'.
ספר צוואות - מריב"ש טוב והנהגות ישרות השלם.
איגרת הקודש / להבעל שם טוב; עם ביאור חמשת התנאים הקדושים להשגת הגאולה בדרך מידת הרחמים. קנו עמ'.
אוצר בעל שם טוב על פרשות השבוע: ספר עמוד התפילה, ספר צוואות מריב"ש טוב והנהגות ישרות, ספר כתר שם טוב, ספר שבחי הבעל שם טוב: ועוד נלווים אליהם הספרים: ספר מ"ב הכללים להבעל שם טוב, ספר חיי הבעש"ט - קונטרס מאירת עיניים. חמישה כרכים חלק א'. בראשית. תמח עמודים. חלק ב'. בראשית. תטו עמודים. חלק ג'. ויקרא. רעב עמודים. חלק ד'. במדבר. שלו עמודים. חלק ה'. דברים. ת עמודים.
ביוגרפיה > חיים אישיים

נשוי (מאז 1984) לאנה, לזוג חמישה ילדים והם מתגוררים ברמת בית שמש.
בשנת 2019 אובחן כחולה בסרטן.
הערות שוליים

↑   איילת כהנא, ‏"עיקר העניין שלי הוא לחזור לתנ"ך": ראיון עם הרב סטבסקי, בעיתון מקור ראשון, 23 במאי 2021
1 2  שרה ליבוביץ, דניאל דומה להרצל, העולם הזה, גיליון 2522, עמודים 28-29, 1 בינואר 1968
↑  ועל הניסים: מצעד עושי הניסים של המגזר,  באתר כיפה, 11 בדצמבר 2012
↑  גיא עזרא, ‏פגישה נדירה: מי הרבנים שנפגשו עם גורמים בשב"כ?, באתר "סרוגים", 18 ביוני 2017
↑  מאיר גלבוע, לראשונה בחייו: הרב המקובל הרב דניאל סטבסקי עלה להר הבית, באתר בחדרי חרדים, 18 בנובמבר 2024
↑  הרב דניאל סטבסקי - הרב שמחבר את הציבור הדתי-לאומי לבעל שם טוב, באתר ערוץ 7, 11 בדצמבר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286805005171  ISNI: 0000 0000 6697 0879  LCCN: no2010008761  VIAF: 78652886   WorldCat (עם VIAF): 78652886
דומנגארט רטי

דומנגארט רטי (בגאלית סקוטית: Domangart Réti; מת בשנת 507 לערך) היה מלך דאל ריאטה בראשית המאה השישית. דומנגארט עלה לשלטון בשנת 501 לערך, לאחר מות אביו, פרגוס מור, ומלך עד למותו.
לפי הידוע היו לדומנגארט לפחות שני בנים: קומגאל וגאבראן, שניהם מלכו אחריו.
ב"טרילוגיית חיי פטריק הקדוש" מצוין כי דומנגארט נכח בעת מותו של פטריק הקדוש בשנת 493 לערך.
דומנגארט מת בשנת 507 לערך, ואחריו עלה לשלטון בנו, קומגאל.
שמו השני, "רטי", מוזכר בספרו של אדומנאן "חייו של קולומבה הקדוש" בצורה "קורקו רטי" - וייתכן שמדובר למעשה בעיוות של שם הממלכה - "דאל ריאטה" ושמו של המלך הוא למעשה "דומנגאט מדאל ריאטה". פירוש אחר שניתן למעשה הוא שמדובר בשמו של השבט שכן המונח "קורקו" משמעו באירית עתיקה "שבט", היינו "דומנגארט משבט רטי".
ראזי, מלך עיראק

ראזי הראשון (בערבית: غازي, תעתיק מדויק: ע'אזי; 21 במרץ 1912 – 4 באפריל 1939) היה מלך עיראק משנת 1933 ועד שנת 1939. נולד במכה (כיום בערב הסעודית) והיה בנם של פייסל הראשון, המלך הראשון של עיראק, ושל חזימה בנת א-שריף נאצר, מלכת עיראק.
היות שהיה הבן הראשון של פייסל, אחרי שלוש בנות, נשאר תחת טיפולו של סבו חוסיין בן עלי, אשר שימש כשריף ואמיר של מכה בזמן שאביו היה עסוק במערכות ובמסעות. ועל כן גדל ראזי, בניגוד לאביו, כבחור ביישן וחסר ניסיון.
ראזי עזב את חג'אז ופנה לעבר ירדן יחד עם כל השושלת ההאשמית בשנת 1924 לאחר שהמשפחה הובסה על ידי כוחותיו של אבן סעוד, ראש בית סעוד. באותה השנה הגיע ראזי לבגדאד והוכתר כנסיך כתר. ראזי הוכתר למלך עיראק לאחר מות אביו בדצמבר 1933. בסמוך לאחר מכן נישא לבת דודו, עאליה בנת עלי.
לאומנים פאן-ערבים התנגדו להשפעה הבריטית בעיראק, ולכן שלטונו של ראזי התאפיין במתחים בין האזרחים לצבא, אשר רצה לשלוט בממשלה. הוא תמך בגנרל בכר סדקי במהלך ההפיכה שלו, אשר החליפה את הממשלה האזרחית בממשלה צבאית. זו הייתה הפיכת החצר הראשונה בעולם הערבי.
ראזי נספה בשנת 1939 בתאונה מסתורית במכונית הספורט שנסע בה. יש המאמינים כי הוא נהרג בפקודתו של נורי א-סעיד. את מקומו כמלך עיראק תפס בנו פייסל השני, שהיה בן 4 כאשר הומלך.
קללת משאבי הטבע

קללת משאבי הטבע (באנגלית Resource curse או פרדוקס העושר - Paradox of plenty) הוא פרדוקס שבו מדינות ואזורים עם שפע של משאבי טבע, בדרך כלל מתכלים כמו נפט וגז טבעי, אשר אמורים לתרום לצמיחתה של מדינה בדרך כלל, נוטים להיות בעלי צמיחה כלכלית פחותה מזו של מדינות עם פחות משאבי טבע.
היתכנות הפרדוקס נובעת מסיבות שונות, ביניהן ירידה בתחרויות של סקטורים אחרים, פיתוח תלות ורגישות לשינוי הרווחים המושפעים משווי משתנה של משאב הטבע, ניהול כושל של ההכנסות ממשאבי הטבע על ידי המדינה, שחיתות ועוד.
ה"קללה" איננה משפיעה על כל המדינות בעלות משאבי טבע רבים, אולם היא אמיתית עבור חלק גדול מהן.
הדוגמה הנפוצה ביותר בעולם הכלכלה לפרדוקס היא הולנד.
התאוריה מאחורי הפרדוקס

הרעיון שעומד מאחורי הפרדוקס ובו עודף משאבי טבע עלול להוות יותר נטל כלכלי מאשר מקדם צמיחה כלכלית החל להתהוות בשנות ה-80 של המאה ה-20. המונח "קללת משאבי הטבע", או באנגלית resource curse thesis נוצר על ידי ריצ'רד אוטי (Richard Auty) ב-1993 כדי לתאר איך מדינות עשירות במשאבי טבע היו חסרות יכולת להשתמש בעושר הזה כדי להגדיל את הצמיחה שלהן, ואיך בצורה לא אינטואיטיבית, למדינות אלה הייתה צמיחה נמוכה יותר מאלה ללא משאבי טבע.
מחקרים רבים הראו קשר בין שפע באוצרות טבע לצמיחת כלכלית נמוכה. דוגמה מרכזית היא המדינות המייצאות נפט. החל מ-1965 ועד 1998, ארגון המדינות המייצאות נפט, OPEC, התל"ג לנפש פחת בממוצע ב-1.3%, בעוד שבשאר העולם המתפתח היה בממוצע 2.2%.
המחלה ההולנדית

הדוגמה הבולטת ביותר לתופעת קללת משאבי הטבע היא "המחלה ההולנדית". שבה נגרמה ירידה בפריון ובצמיחה עקב עלייה בשווי השוק של המטבע ההולנדי ועלייה בשכר, שנגרמו מגילוי אוצרות טבע.
השפעות כלכליות > אי יציבות בהכנסות

מחירים של משאבי טבע נתונים להשפעה רבה מחוץ למדינה ועל כן תנודתיים מאוד. לדוגמה מחירי חבית נפט עלו מ-3 דולר לחבית ל-12 דולר ב-1974 בעקבות משבר הנפט העולמי של 1973. ב-1986 ירדו מחירי הנפט ל-10 דולר לחבית.
ראו גם

גז טבעי בישראל
רשות הגז הטבעי
פרדוקס הבחירה