התאחדות טניס הנשים
היסטוריה

העידן הפתוח של הטניס, בו הותר לשחקנים מקצוענים להתחרות לצד חובבים, החל בשנת 1968. בילי ג'ין קינג שהייתה טניסאית בכירה בסוף שנות ה-60, זכתה במספר תארים וסוקרה בתקשורת באופן נרחב ביחס לטניסאים אחרים. הטורניר הפתוח הראשון היה אליפות בריטניה במשטח קשה בבורנמות'. מאוחר יותר באותה שנה בתחרות הגראנד סלאם ווימבלדון הפתוחה הראשונה, הפרש סכום הזכייה בפרס היה 2.5:1 לטובת הגברים. קינג זכתה ב-750 ליש"ט בלבד על זכייה בתואר, בעוד שרוד לייבר זכה ב-2,000 ליש"ט. סך כל סכומי הזכייה בתחרות של התחרויות היה 14,800 ליש"ט לגברים ו-5,680 ליש"ט לנשים. הבלבול שרר גם מכיוון שאיש לא ידע כמה טורנירים פתוחים אמורים להיות. הטורנירים שלא רצו לספק כספי פרסים נעלמו בסופו של דבר מהלוח, כולל מסלול המגרש המזרחי של ארצות הברית עם תחנות במועדון הקריקט מריון ובמועדון המחוז של אסקס.
באותה התקופה היו קיימים שני סבבי טניס מקצועניים בתחילת העידן הפתוח: אליפות העולם בטניס (World Championship Tennis – WCT), שהיה לגברים בלבד, וליגת הטניס הלאומית (National Tennis League – NTL). אן ג'ונס, רוזי קזאלס, פרנסואז דיר ובילי ג'ין קינג הצטרפו ל-NTL. לקינג שילמו 40,000 דולר בשנה, לג'ונס שילמו 25,000 דולר, וקאזלס ודור קיבלו 20,000 דולר כל אחד. הקבוצה שיחקה בטורנירים מסורתיים ומבוססים, כמו אליפות ארצות הברית הפתוחה ו-וימבלדון. אבל הקבוצה גם ארגנה טורנירים משלה, ושיחקה בדרום צרפת במשך חודשיים. התאחדות הטניס הבינלאומית (ITF) הטילה אז כמה סנקציות על הקבוצה: הנשים לא הורשו לשחק בגביע וייטמן בשנים 1968 ו-1969 וה-USLTA (התאחדות הטניס של ארצות הברית) סירבה לכלול את קאזלס וקינג בדירוג שלהן במשך השנים הללו.
בשנות ה-70 פער השכר גדל. קינג צוטטה באומרה "עובדי יחסי הציבור הרוויחו יותר כסף מנשים. טניסאים גברים הרוויחו יותר כסף. כולם הרוויחו יותר כסף חוץ מהנשים". ב-1969 היה מקובל שיחסים של 5:1 במונחי שכר בין גברים לנשים בטורנירים קטנים יותר. עד 1970 הנתונים הללו גדלו עד ל-12:1 לטובת הגברים.
בילי ג'ין קינג וסינתיה סטאר כתבו בספרם, "We Have Come a Long Way", בשנת 1988, "הנשים נלחצו כלכלית כי לא הייתה לנו שליטה בענף ספורט שנשלט על ידי גברים. גברים היו בעלי הטורנירים, ניהלו וקידמו את הטורנירים, ומכיוון שרבים מהם היו שחקנים לשעבר בעצמם, האהדה שלהם הייתה עם השחקנים הגברים, שטענו בקול רם שרוב הכסף צריך להיות שלהם." נקודת השפל באי השוויון בשכר לנשים הגיעה לפני אליפות ארצות הברית הפתוחה ב-1970. אליפות דרום מערב האוקיינוס השקט בארגונו של ג'ק קרמר, הכריזה על יחס של 12:1 בהפרש כספי הפרסים בין מה שיזכו הגברים והנשים. הטורניר הזה עורר את 9 הטניסאיות המובילות לנקוט עמדה למען השוויון, נשים אלו נודעו בתור "ה-9 המקוריות" ("The Original 9"). הם לא שיחקו בטורניר לוס אנג'לס ובמקום זאת רצו ליצור טורניר טניס משלהם.
כמה שחקניות יצרו קשר עם גלדיס הלדמן, המוציאה לאור של מגזין הטניס העולמי, והצהירו כי הן רוצות להחרים את האירוע. למרות שהלדמן יעצה להם נגד זה, היא כן עזרה להם להרכיב טורניר משלהם ביוסטון שלא יתקיים עד אחרי אליפות ארצות הברית הפתוחה. כאשר תשע הנשים הוזמנו לטורניר יוסטון לשנת 1970. הלדמן הייתה מיודדת עם ג'וזף קולמן, מנכ"ל ויו"ר חברת פיליפ מוריס, שנתן גב כלכלי לטורניר החדש. הטורניר היה הצלחה מסחררת כאשר הנשים, שחוו דריסת רגל בארגון הטורניר לעצמן, עם ביטחון כלכלי, קיבלו הצעה מחברת פיליפ מוריס לבצע סבב שלם של טורנירים בחסותם כשהם מספקים להם גב כלכלי בסכום של רבע מיליון דולר לשנת 1971, סבב חדש בשם "וירג'ינה סלימס" (על שם הסיגריות לנשים ששווקו אז).
הפדרציה הבינלאומית לטניס (ה-ILTF) החלה לבטל כמה תחרויות נשים מהטורנירים שניהלה. לדוגמה, בשנת 1970, אישר ה-ILTF חמש עשרה טורנירים לגברים בלבד, כולם היו בעבר אירועים משולבים. הסבב של וירג'יניה סלימס, לימים איגד בתוכו את סבב הגרנד פרי לנשים של ה-ILTF, ובסופו של דבר יהפוך לסבב ה-WTA. הסבב הורכב מ-19 טורנירים, כולם בארצות הברית (אחד בפוארטו ריקו), וכספי הפרסים הסתכמו ב-$309,100.
ב-1973 אליפות ארצות הברית הפתוחה הפך לטורניר הגראנד סלאם הראשון שהעניק את אותו סכום פרסים לנשים ולגברים. הגל שהחל מארצות הברית המשיך לאליפויות הבכירות האחרות כאשר אליפות אוסטרליה הפתוחה תהפוך לגראנד סלאם השני שמציע פרסים שווים לאחר הסבב ב-1985, אם כי הטורניר העניק לגברים יותר כסף בין השנים 1996–2000 לפני שסכומי הפרסים השווים חזרו ב-2001. אליפות צרפת הפתוחה הציעה כספי פרסים שווה לאלופים החל מ-2006. ב-2007 גם וימבלדון וגם אליפות צרפת הפתוחה הציעו סכום פרסים שווה.