stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיל אבובי
קשר בין תיל אבובי לשמה של העיר תל אביב בישראל

לשמה של העיר תל אביב קשר עקיף ליישוב "תל אביב" המוזכר במקרא. שמה של תל אביב ניתן לה על שם תרגומו של נחום סוקולוב לספרו של בנימין זאב הרצל, אלטנוילנד – "ארץ ישנה חדשה". סוקולוב בחר בשילוב של ישן וחדש במסורת היהודית – "תל" המציין עתיקות ו"אביב" המסמל התחדשות ופריחה. התוצאה הייתה שמה של עיר היהודים המוזכרת בספר יחזקאל, היא תל אבובי.
ראו גם

גלות בבל
תעודות אל יהודו
נהר כבר
תל אביב-יפו
לקריאה נוספת

בוסתנאי עודד, גלות ישראל ויהודה באשור ובבבל, פרדס, חיפה, 2010.
פיליפ ווקוסבוביץ, על נהרות בבל, סיפורה של גלות בבל, מוזיאון ארצות המקרא, 2015.
ויין הורוביץ, יהושע גרינברג ופיטר זילברג, על נהרות בבל, הוצאת מוזיאון ארצות המקרא והחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, 2015.
הערות שוליים

↑  The Cambridge History of Judaism, Vl. 1, Cambridge University Press, 1988, p. 344.
↑  פיליפ ווקוסבוביץ, על נהרות בבל, סיפורה של גלות בבל, מוזיאון ארצות המקרא, 2015, עמ' 101.
↑  בוסתנאי עודד, גלות ישראל ויהודה באשור ובבבל: מאות ח-ו לפנה"ס, פרדס הוצאה לאור, חיפה, 2010, עמ' 145.
↑  J. Richardson, Hammurabi’s Laws: Text, Translation and Glossary, T&T Clark International, NY, pp. 130-131.
↑  מסמך המתאר כתובות מאזור נימרוד בסוריה בתקופת תגלת פלאסר השלישי
↑  David Tsumura, Creation and  Destruction: A Reapraisal of the Caoskampf theory in the old Testement, Eisenbrauns, Winona Lake, 2005, pp. 185-186.
↑  The Assyrian Dictionary, Oriental Institute, Chicago, 1964, p. 43.
↑  J. Dyneley Prince, "Assyrian Prepositional Usage", Journal of the American Oriental Society, Vol. 20, 1899, p. 5.
↑  A.T. Olmsted, "The political development of Early Babylonia", The American institute of Semitic Languages and Literature, Vol . 33, No. 4, 1917, p. 293.
↑  Daniel Block, The book of Ezekiel, Chapters 1-24, William B. Eerdmans Publishing Company, Cambridge, UK, pp. 135-136.
↑  Samuel Lowinger, "Tel-Aviv – Til Abubi", Reprint from the P. Hirschler Memorial Book, Budapest, 1949, pp. 3-13.
↑  Laurie Pearce, “Continuity and Normality in Sources Relating to the Judean Exile, ‘’’Hebrew Bible and Ancient Israel’’’, Vol. 3, Mohr Siebeck, 2014, pp. 173-174.
↑  הספר תל אביב בתרגומו של נחום סוקולוב
↑  שלמה הרמתי, "תל אביב – גלגולו של שם", האומה, גיליון מס' 175, ספטמבר 2009, עמ' 121.
תיאודור דיסטרברג

| --- | --- |
דיסטרברג, 1932
 לידה:  19 באוקטובר 1875 דרמשטאדט, הדוכסות הגדולה של הסן, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  4 בנובמבר 1950 (בגיל 75) המלין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  הרייך הגרמני, גרמניה הנאצית, רפובליקת ויימאר, גרמניה המערבית 
 מפלגה:  מפלגת העם הלאומית הגרמנית 
 פרסים והוקרה:  צלב הברזל (1914)  5th class, Order of the Medjidie  צלב פיליפ הנדיב  מסדר בית הוהנצולרן  מסדר ההצטיינות הצבאית  מסדר הכתר  צלב הנזה  מסדר אוסמאני  Friedrich-August-Kreuz  כוכב גליפולי 
 
מסע הבחירות לנשיאות, 1932
תיאודור דיסטרברג (בגרמנית: Theodor Duesterberg;‏ 19 באוקטובר 1875 – 4 בנובמבר 1950) היה קצין גרמני, מנהיג מיליציית קסדת הפלדה ברפובליקת ויימאר ומועמד הימין השמרני לנשיאות הרפובליקה ב-1932 מול פאול פון הינדנבורג ואדולף היטלר.
תולדות חייו

נולד בדרמשטאדט והצטרף לצבא הפרוסי ב-1893. ב-1900 היה חלק מחיל המשלוח למזרח אסיה והשתתף בקרבות מרד הבוקסרים בסין. לפני מלחמת העולם הראשונה נשא במשרות פיקוד שונות ובמהלך המלחמה שירת במשרד המלחמה והגיע לדרגת לויטננט קולונל. עם תום המלחמה וקבלת הסכם ורסאי, אותו ראה כהשפלה לגרמניה, התפטר מהצבא.
ב-1919 הצטרף למפלגת העם הלאומית הגרמנית אך ב-1923 פרש ממנה והצטרף להנהגת "קסדת הפלדה" כסגנו של ראש הארגון ומייסדו, פרנץ זלטה. תחת הנהגתו הפך הארגון עד ל-1930 לכוח החמוש והמאומן הגדול ביותר ברפובליקה עם 500,000 חברים. ב-1929, במסגרת הדיונים בפרלמנט על קבלת תוכנית יאנג, הנהיג דיסטרברג את חזית ההתנגדות לתוכנית ולמען משאל עם תוך יצירת ברית עם אלפרד הוגנברג והיטלר. כן היה שותף בחזית קצרת-הימים של הוגנברג, היטלר והליגה הכול-גרמנית נגד קנצלר גרמניה היינריך ברינינג ב-1931.
בבחירות לנשיאות גרמניה שהתקיימו ב-1932 הריצו אנשי ארגון "קסדת הפלדה" והימין השמרני את דיסטרברג למשרה מול הנשיא המכהן, פון הינדנבורג הישיש, מועמד הקומוניסטים ארנסט תלמאן ומועמד המפלגה הנאצית, היטלר. דיסטרברג זכה רק ב-6.8% מהקולות, לאחר קמפיין נאצי שטען שאיננו ארי מספיק ושיש לו שורשים יהודיים.
עם עליית הנאצים לשלטון ומיזוג "קסדת הפלדה" לתוך האס אה, במסגרת תהליך ההאחדה (גְלָיְכְשָׁלְטוּנְג Gleichschaltung), התפטר דיסטרברג מתפקידו בארגון. ב-2 ביולי 1934 נאסר דיסרברג במסגרת "ליל הסכינים הארוכות", בו חיסל היטלר את ראשי האס אה שחשד בנאמנותם, ונשלח לזמן קצר לדכאו.
בשנת 1949 פרסם דיסטרברג את ספרו "קסדת הפלדה והיטלר" (Der Stahlhelm und Hitler), בו ניסה להצדיק את דרכו ולהוכיח את עצמאותה של המיליצייה מן המפלגה הנאצית וטירוף האנטישמיות שלה. כשנה לאחר מכן מת בהמלין.
הערות שוליים

↑  בחירות לנשיאות הרפובליקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007334673205171  CiNii: DA05278999  GND: 116240946  ISNI: 0000 0000 8119 5313  LCCN: no2008024878  SUDOC: 176581847  VIAF: 40125014   WorldCat (עם VIAF): 40125014
תיבה להחזרת ספרים

תיבה להחזרת ספרים בספריית הרצליה
תיבה להחזרת ספרים ברחוב הראשי בעיר סנץ, סלובקיה. תיבה זו ממוקמת לא בצמוד למבנה, אלא ברחוב
תיבה להחזרת ספרים בספריה האזורית עמק הירדן, בבית גבריאל
תיבה להחזרת ספרים היא מתקן המאפשר קליטה של ספרים מוחזרים גם מחוץ לשעות הפעילות של הספרייה. הדבר מאפשר גם קיצור של משך ההשאלה של הספר.
את התיבה נהוג להתקין בפתח הספרייה, אך ניתן להתקינה גם במקום מרכזי, כמו מרכז קניות או תחנת רכבת.
בתיבה פתח להחדרת ספרים ודלת ננעלת להוצאתם בידי הספרנים. תיבות משוכללות כוללות קורא ברקוד לאורך נתיב הכניסה של הספר המיועד לזיכוי אוטומטי של השואל וגם מנפקות קבלה עם שמות הספרים שהוחזרו. קיימות תיבות הכוללות ריפוד וקפיצים כדי למנוע גרימת נזק לספרים המוכנסים לתוכן.
עמידה בתנאי סביבה

הצורך בעמידה בתנאי הסביבה מהווה סעיף בעל חשיבות ראשונית באפיון הטכני של התיבה. התיבה צריכה לעמוד בפני פגעי טבע כגון: גשם וברד, ככל מוצר אחר שעומד חשוף לתנאי הסביבה. כמו כן, עליה לעמוד כנגד פגיעות הנגרמות בידי אדם כתוצאה משימוש לא תקין או בזדון.
ישנם המזהירים מהנזק לספרים מהשימוש בתיבות להחזרת ספרים וממליצים שלא להשתמש בהם כלל, או לפחות לנעול אותה בזמן שהספרייה פתוחה כדי שספרים יוחזרו אז בספרייה ולא בתיבה.
יש המזהירים מפני תיבות בקיר הספרייה המאפשרות הכנסת מזיקים, כגון חרקים וחומרים דליקים, אל תוך הספרייה. אחרים מעדיפים תיבות בקיר הספרייה על פני תיבות חיצוניות המשאירות את הספרים לפגעי מזג האוויר.
התיבות המיוצרות כיום מתאימות לתקנים מחמירים אשר למעשה מבטלים מראש את סכנת ההיפגעות או הבלאי המואץ הנגרם על ידי מזג אוויר או מעשה ידי אדם.
הערות שוליים

↑  פטנט ארצות הברית 5,082,171
1 2  The Preservation Program Blueprint, page 44
↑  Planning for Preservation, page 10
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph909384
שמואל בונים

| --- | --- |

שמואל בונים
 לידה:  3 ביוני 1919 סראטוב, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 פטירה:  8 במאי 1998 (בגיל 78) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מדינה:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש 
 פרופיל ב-IMDb
 
להקת הצ'יזבטרון באוגוסט 1949. שורה ראשונה: נעמי פולני, חיים חפר. שורה שנייה: אדי גרינברג (באקורדיון), גדעון זינגר. שורה שלישית: שייקה אופיר, זם דגן, שמואל בונים. מאחור (שורה רביעית): יואל זילברג
שמואל בונים עם השחקנים מאיר מרגלית (משמאל) ונתן מייזלר בחזרות להצגה "מנחם מנדל בעל החלומות", תיאטרון חיפה, 1966
שמואל בונים, מדגים לשחקנים תנועה אופיינית לו בחזרות להצגה "המגילה", 1965
שמואל בּוּנים (3 ביוני 1919, ה' בסיוון ה'תרע"ט – 8 במאי 1998, י"ב באייר ה'תשנ"ח) היה שחקן, במאי תיאטרון וצייר ישראלי. חתן פרס כינור דוד בקטגוריית במאי השנה בתיאטרון (1965, 1977), פרס עיריית תל אביב לאמנות הבמה (1966) ופרס איציק מאנגר (1985).
ההצגות שביים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  התיאטרון הקאמרי אחותי איילין, 1953.  ים ובית, 1953.  קזבלן, 1953.  הקמצן, 1955.  מוריד הגשם, 1955.  האדרת, 1956 (חידוש: 1966).   ת"ק על ת"ק , 1956.  ירמה, 1957.   ג'ולייט ורומנוב , 1957.  אגדת לוד, 1958.  פייטה, 1958.  הלילה השנים עשר, 1959.  רוזנים ואביונים, 1960.  מנהל הבית, 1961.  קפיטן קרגיוז, 1962.  גיבור היום, 1963.  וויצק, 1963.  המיליונרית, 1963.  שלמה המלך ושלמי הסנדלר, 1964 (חידוש: 1966, 1971, 1982).   דון ז'ואן, 1967.  הכושי עשה את שלו, 1967.  הנסיכה טורנדוט, 1967.  הפטנט, 1967.  נוכלים ואוהבים, 1968.  הנרי הרביעי, 1968.  כתר בראש, 1969.  חלום ליל קיץ, 1970.  המלך אובו, 1971.  חגיגת קיץ, 1972.  יחי החופש, 1973.  שלושה הוצמך, 1977.  ת"ק בשיר, 1978.  רביזור, 1978.  הגברת הזאת ממקסים, 1979.  סיפור גן עדן, 1981.  מיטות משונות, 1981.  תעלולי סקפן, 1983.  בית ספר לריקודים, 1984. |  תיאטרון הבימה אדון פונטילה ומאטי משרתו, 1962.  סטמפניו, 1972.  תל אביב הקטנה, 1980.   התיאטרון העירוני חיפה מנחם מנדל בעל החלומות, 1966.  רגעים, 1977.   תיאטרון יידישפיל די מגילה (המגילה), 1988.  די קליינע מענטשעלעך (האנשים הקטנים), 1988.  חומש לידער (שירי חומש), 1990 (חידוש: 1995).  המכשפה, 1992.   הצ'יזבטרון תוכנית ב', 1948.  הפלמ"חניק מחפש את המחר, 1948.  הטרמפ, 1949.  שטח ההפקר, 1950 – התוכנית האזרחית.   בצל ירוק כבשת הרש, 1957.  הופ עברנו, 1958  אף מילה למורגנשטיין, 1959.  חתול בשק, 1960. |  החמאם משלי ערב, 1960.  תל אביב הקטנה, 1960.  שורש כל רע, 1962.  האדם הצוחק, 1962.  פצצת הזמן, 1963.  שלישית גשר הירקון, 1964.  שקספיר איננו, 1965.  המגילה, 1965.   התיאטרון העממי (א. דשא-פשנל) צץ וצצה, 1969.  שוקולד מנטה מסטיק, 1970.  אירמה לה דוס מיפו, 1971.  שירי החומש, 1971.   תיאטרון בימות המגילה, 1966.  מסעות בנימין השלישי, 1976.   הצגות לילדים ונוער הדרקון, 1961, התיאטרון הקאמרי.  בת השולטן, 1974, תיאטרון אורנה פורת.   הצגות בידור נוספות יוסיחיזקיונה, 1961.  שוק המציאות, 1965.  רבעיית בנות מועדון התיאטרון, 1976.  אני יורד בגורדון, 1979.  להקת הנח"ל, 1954. |
ספריו

(כתיבה / רישום)
נכנס לו רעיון בראש; קלט, ליקט וצייר שמואל בונים, תל אביב: צ'ריקובר, 1976. (קריקטורות ואיורים)
גיל העמידה, תל אביב: אלהרר, תשמ"ח 1987. (קריקטורות ואיורים)
כאן בונים; כתב שמואל בונים וגם צייר, תל אביב: דביר, תשנ"ד 1994. (אוטוביוגרפיה מאוירת)
שבחי קלות הדעת; אלתרמן כתב; בונים ליקט ואייר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1997. (עריכה ואיורים לשירי אלתרמן)
בונים מצייר; אוצר אוסף הציורים: דורון פולק, תל אביב: לוטם, 2000.
ספריו > ספרים שאייר

קרלו גוצי, הנסיכה טורנדוט; תרגם והוסיף פזמונים: נתן אלתרמן; רישומים: שמואל בונים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ו.
גליה ישי, כתב חושם, רשומים: שמואל בונים, תל אביב: תגא, 1978. (לילדים)
ככה סתם: שירי סשה ארגוב; איורים: שמואל בונים, תל אביב: ידיעות אחרונות, תש"מ 1979.
את מה שרציתי: משירי סשה ארגוב; איורים: שמואל בונים, תל אביב: ידיעות אחרונות, 1983.
נתן זך, בית-ספר לריקודים: אלבום קולות, ירושלים: כתר 1985.
שולמית לפיד, נערת החלומות; ציורים: שמואל בונים, ירושלים: כתר, 1985. (לילדים)
איציק מאנגר, המגילה, בהוצאת תיאטרון יידיש בדרזדן, גרמניה, 1998.
מעבר לתכלת: סשה ארגוב; איורים: שמואל בונים, תל אביב: י' שרברק, 2001.
תערוכות (מבחר)

1970 – עין הוד.
1971 – גלריה לים, תל אביב.
1974 – גליה טוראל, תל אביב.
1978 – אכסדרת התיאטרון הקאמרי, תל אביב.
1979 – גלריה לאמנות עמליה ארבל, תל אביב.
1982 – גלריה 13.5, יפו העתיקה.
1989 – המוזיאון הפתוח תפן.
1990 – עין הוד.
1991 – מוזיאון בר דוד לאמנות יהודית.
לאחר מותו נערכו תערוכות רבות שהציגו אוסף מציוריו. הגדולה והמקיפה שבהן נערכה בתיאטרון גבעתיים בשנת 2000.
פרסים והוקרה

1965-תשכ"ה – פרס כינור דוד בקטגוריית במאי התיאטרון של השנה, על בימוי "המגילה" לאיציק מאנגר ו"שלמה המלך ושלמי הסנדלר" לסמי גרונמן בתרגום נתן אלתרמן.
1966 – פרס עיריית תל אביב לאמנות הבמה, על פעילותו כבמאי בעשור האחרון.
1977-תשל"ז – פרס כינור דוד בקטגוריית במאי התיאטרון של השנה
1985 – פרס איציק מאנגער, פרס כבוד (במשותף עם המלחין דובי זלצר), על תרומתו הייחודית להעלאת יצירותיו של מאנגר על הבמה בישראל.
1998 – יקיר העיר תל אביב.
לקריאה נוספת

דורית ירושלמי, 'בין אריגה לפרימה: שמואל בונים מביים את איציק מאנגר' בתוך: תמר אלכסנדר [ואחרים] (עורכים), איגוד: מבחר מאמרים במדעי היהדות, כרך ג, ירושלים: האיגוד העולמי למדעי היהדות, תשס"ח, עמ' 333–352.
הערות שוליים

↑  מתוך רשימות תלמידי הגימנסיה בקובנה, ארכיון משפחת דוקטורי
↑  תמר אבידר, מסך ומסכה | ה"מגילה" למאנגר –– הצלחה גם בברודביי, מעריב, 16 באוקטובר 1968.
↑  שמואל בונים באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  המגילה (1988), באתר יידישפיל.
↑  האנשים הקטנים / די קליינע מענטשעלעך (1988), באתר יידישפיל.
↑  שירי חומש / חומש לידער (1995), באתר יידישפיל.
↑  משה ב–ש, סיור בתערוכות | ה"טריק" המשולש, מעריב, טור 2, 28 בינואר 1971.
↑  ביקורת: חוה נובק, שמואל בונים כצייר, דבר, 10 באוקטובר 1979.
↑  חולקו פרסי "כינור דוד", דבר, 4 בינואר 1966.
↑  פרידלנדר, בונים וטורקוב – חתני פרס הבמה של עיריית ת"א, דבר, 11 באוקטובר 1966.
↑  פרס משותף, מעריב, 19 ביוני 1985; הערב: חלוקת פרס מאנגר, מעריב, 8 ביולי 1985; תודה למאנגר, מעריב, 9 ביולי 1985.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259271405171  BnF: cb14541748k (data)  GND: 173949622  ISNI: 0000 0001 0844 4229  LCCN: n80042308  MusicBrainz: 8ae192aa-f949-4fd5-b2cc-28f08c14176a  SUDOC: 081269811  ULAN: 500480656  VIAF: 16065109   WorldCat (עם VIAF): 16065109 
רישום של שמואל בונים, שלמה/שלמי ונופרית מהמחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" (רישום מהספר "בונים מצייר")
לוחית זיכרון על ביתו של שמואל בונים ברח' גרץ 9 בתל אביב
תומאס ואן דן שפיגל

| --- | --- |

 לידה:  10 ביולי 1978 (בן 46) גנט שבבלגיה
 עמדה:  סנטר
 גובה:  2.14 מטר
 מספר:  22 
 קבוצות כשחקן
 1995–1997   1997–2001   2001–2002   2002   2002–2004   2004–2006   2006–2007   2007–2008   2008   2008   2008–2010   2010–2011:  אוקפי אלסטר   טלינדוס אוסטנד   פורטיטודו בולוניה   טלינדוס אוסטנד  פורטיטודו בולוניה   לוטומטיקה רומא   צסק"א מוסקבה   פרוקום סופוט   צסק"א מוסקבה   אזובמאש מאריופול   ריאל מדריד   אולימפיה מילאנו
 
תומאס ואן דן שפיגל (פלמית: Tomas Van Den Spiegel; נולד ב-10 ביולי 1978 בגנט, בלגיה) הוא כדורסלן בלגי המשחק בעמדת הסנטר.
קריירה

ואן דן שפיגל שיחק באוקפי אלסטר מהליגה הבלגית בין השנים 1995-1997. עבר לטלינדוס אוסטנד מאותה הליגה וזכה עימה בשתי אליפויות ב-2000 וב-2001, כשב-2001 הוא אף נבחר לשחקן הבלגי של העונה. החל את ענות 2001/02 בפורטיטודו בולוניה האיטלקית, אך חזר לאוסטנד ב-2 בינואר. לאחר מכן חזר לפורטיטודו ושיחק בה במשך שנתיים. בעונת 2004/05 עבר ללוטומטיקה רומא, בה שיחק 27 משחקים בהם קלע 7 נקודות והוריד 5.7 ריבאונדים בממוצע למשחק ונשאר בה לעונה נוספת. ב-6 בפברואר 2006 עבר לצסק"א מוסקבה הרוסית, עימה זכה באליפות הליגה, בגביע הרוסי ובאליפות היורוליג. גם בעונת 2006/07 שיחק בצסק"א וזכה עימה שוב באליפות ובגביע, אך קבוצתו לא זכתה באליפות אירופה לאחר הפסד לפנאתינייקוס בגמר.
בעונת 2007/2008 חתם ואן דן שפיגל בפרוקום סופוט ולמרות יכולת מצוינת של 10.5 נקודות ו-7.6 ריבאונדים בממוצע למשחק, חזר לצסק"א מוסקבה בסיום העונה וזכה עימה שוב באליפות הליגה ובאליפות היורוליג. בעונה שלאחר מכן עבר לאזובמאש מאריופול מהליגה האוקראינית ולאחר מספר חודשים עבר לריאל מדריד מהליגה הספרדית כדי להחליף ללזארוס פאפאדופולוס.
ואן דן שפיגל היה שותף לסגל נבחרת בלגיה עד גיל 18 באליפות אירופה עד גיל 18 בשנת 1996 ונכון להיום הוא משחק בנבחרת בלגיה הבוגרת. בשנת 2004 עבר לסקיפר בולוניה והגיע עד לגמר היורוליג בו הפסיד למכבי "עלית " תל אביב 118 -74 בנוקיה ארנה
ניהול

החל מ-2018 ואן דן שפיגל מכהן כמנכ"ל פלנדרס קלאסיקס (אנ'), חברה אשר מארגנת מרוצי אופניים חד-יומיים בבלגיה, ביניהם רונדה ון פלנדרן.
הישגים ותארים

ליגת העל הבלגית: 2000, 2001
הגביע הבלגי: 1998, 2001
בחירה למשחק האולסטאר של הליגה הבלגית: 2000, 2001
שחקן העונה בליגה הבלגית: 2001
הסופרליגה הרוסית: 2006, 2007, 2008
הגביע הרוסי: 2006, 2007
סגנות: 2008
אליפות היורוליג: 2006, 2008
סגנות: 2007, 2004
תשואה לפדיון

תשואה לפדיון היא התשואה המובטחת לבעל איגרת חוב בהנחה שהאיגרת (או כל נייר ערך אחר) תוחזק עד למועד פרעונה ובהנחה שכל התקבולים המשתלמים מהאיגרת (קרן וריבית)  יתקבלו.
התשואה לפדיון מהווה אמצעי להערכת הרווח מהאיגרת. בתאוריה, שיטת חישוב זו מאפשרת למשקיעים להעריך את הערך ההוגן של מכשירים פיננסיים שונים. התשואה לפדיון מוצגת בדרך כלל במונחים של ריבית אפקטיבית שנתית.
אופן החישוב של התשואה לפדיון זהה לאופן החישוב של שיעור התשואה הפנימי.
אם ערך הקופון (הריבית המתקבלת מהאיגרת) קטן מהתשואה לפדיון - האיגרת נסחרת בניכיון.
אם ערך הקופון גדול מהתשואה לפדיון - האיגרת נסחרת בפרמיה.
אם ערך הקופון שווה לתשואה לפדיון - האיגרת נסחרת לפי ערכה הנקוב (פארי).
השימוש במושגים של תשואה לפדיון ושיעור תשואה פנימי מתעלם מהקשר בין גובה הריבית למועד התשלום, ומניח ששיעור התשואה השנתית אחיד לכל התקופה עד הפרעון הסופי.
גרסאות שונות

קיימים סוגים שונים של תשואה לפדיון (Yield to maturity באנגלית). למשל, תשואה לפרעון ראשון (Yield to Call): בשונה מתשואה לפדיון, בתשואה לפרעון ראשון קיימת ההנחה שאיגרת החוב תיפרע בהזדמנות הראשונה ולא תוחזק עד למועד פרעונה המקורי.
כאשר תשלומי הריבית חייבים במס, קיימת הבחנה בין תשואה לפדיון ברוטו (לפני ניכוי מס) ונטו (לאחר ניכוי מס). משקיעים שפטורים ממס כגון קרנות פנסיה יבדקו את התשואה ברוטו, בעוד שמשקיעים שחייבים במס כגון אנשים פרטיים יבדקו את התשואה נטו.
דוגמה

נניח כי קיימת איגרת חוב ללא תלוש (זירו קופון) לשלושים שנים שערכה הנקוב הוא מאה שקלים. אם התשואה לפדיון של איגרת זו היא 10%, מחירה היום יהיה 5.73 שקלים (הערך הנוכחי של תזרימי המזומנים העתידיים:

 \ {100 \over 1.1^{30}}=5.73). במהלך שלושים השנים הבאות מחירה יעלה עד למאה שקלים עם תשואה שנתית של 10%.
נניח כעת כי במהלך עשר השנים הראשונות יורד שער הריבית ועל כן התשואה לפדיון ירדה ל-7%. כעת כשנותרו עשרים שנים למועד הפרעון, מחיר האיגרת יהיה 25.84 שקלים. כלומר, למרות שהתשואה לפדיון בעשרים השנים הבאות תהיה 7% ולמרות שהתשואה לפדיון בעשר השנים הראשונות הייתה 10%, שיעור הרווח בעשר השנים הראשונות הוא 16.26%, באמצעות המשוואה:

 \ (1+i)=({25.84 \over 5.73})^{0.1}

במהלך עשרים השנים הנותרות שיעור הרווח אינו 16.26%, כי אם 7%, באמצעות המשוואה:

 \ (1+i)=({100 \over 25.84})^{0.05}

בסך הכל, במהלך כל שלושים השנים, ה-5.73 השקלים שהושקעו הניבו מאה שקלים, כך שאכן התקבל שיעור של 10%, ללא תלות בשינויים בשער הריבית.
תומאס ואט גרגורי

תומאס ואט גרגורי (באנגלית: Thomas Watt Gregory;‏ 6 בנובמבר 1861 –  26 בפברואר 1933) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בשנים 1914–1919 בממשלו של הנשיא וודרו וילסון.
ראשית חייו

תומאס גרגורי נולד בקרופורדסוויל, מיסיסיפי. ב-1881 הוא סיים את לימודיו בבית הספר ווב שבבל באקל, טנסי. ב-1883 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה הפרסביטריאנית הדרום-מערבית (כיום קולג' רודס) וכן למד באוניברסיטת וירג'יניה. ב-1884 הוא החל את לימודיו באוניברסיטת טקסס באוסטין ושנה לאחר מכן הוא סיים שם תואר במשפטים.
ב-1885 החל גרגורי לעסוק בעריכת דין באוסטין. הוא שימש כחבר בוועד המנהל של אוניברסיטת טקסס במשך שמונה שנים. על שמו נקרא אולם ספורט באוניברסיטה. ב-1892 הוא דחה הצעה להתמנות כעוזר התובע הכללי של טקסס וב-1896 דחה הצעה להתמנות כשופט במדינה, אך צבר ניסיון כתובע וכיועץ מיוחד למדינת טקסס.
גרגורי היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית. ב-1913 הוא מונה כעוזר מיוחד לתובע הכללי של ארצות הברית בחקירה ובהליכים נגד "חברת הרכבת ניו יורק, ניו הייבן והרטפורד" (אנ').
התובע הכללי של ארצות הברית

ב-1914 מינה הנשיא וודרו וילסון את גרגורי כתובע הכללי של ארצות הברית, ובתפקיד זה הוא כיהן עד 1919. על אף מחויבותו המתמשכת לרפורמה פרוגרסיבית, תפקודו של גרגורי כתובע הכללי עורר מחלוקות קשות בשל שיתוף הפעולה שלו עם המנהל הכללי של הדואר אלברט ברלסון ואחרים בנוהל המערכה לחיסול המחלוקת הפנימית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
גרגורי סייע לנסח את חוק הריגול (אנ') של 1917 שהיה התפשרות על הערבויות החוקתיות לחופש הדיבור והעיתונות וקידם את העברתו. הוא עודד ביצוע מעקב משפטי על ידי "ליגת ההגנה האמריקאית" (American Protective League) וניהל את העמדתם לדין של יותר מאלפיים מתנגדים למלחמה. ב-1918 עלה הוא יכול היה לומר: "ניתן לומר שמעולם בהיסטוריה לא הייתה מדינה שנשלטה באופן כה יסודי".
ב-1916 ביקש הנשיא וילסון למנות את גרגורי כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, אך הוא דחה את ההצעה בשל שמיעתו הלקויה, רצונו להשתתף במערכת הבחירות של וילסון לכהונה שנייה ובשל אמונתו שהוא חסר את המזג הנחוץ לכהן כשופט. גרגורי היה חבר בוועידה התעשייתית השנייה של וילסון ב-1919 וב-1920.
תומאס ואט גרגורי נפטר ב-26 בפברואר 1933 כאשר שהה בניו יורק כדי להיוועד עם פרנקלין דלאנו רוזוולט כתוצאה מדלקת ריאות. הוא נטמן באוסטין.
הערות שוליים

↑  "The new Attorney General". The Independent. August 31, 1914.
↑  Peterson, H. C.; Fite, Gilbert C. (1957). Opponents of War, 1917-1918. Madison, WI: University of Wisconsin Press. p. 20.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1049420926  ISNI: 0000 0000 3577 340X  LCCN: n96020035  NARA: 10574539  SNAC: w6mc9j3k  VIAF: 41102164   WorldCat (עם VIAF): 41102164
תעלול קטלני

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  רוברט מנדל 
 הופק בידי:  דודי אל-פאייד ג'ק ויינר
 תסריט:  גרגורי פלימן רוברט ט. מגינסון
 עריכה:  טרי רוולינגס 
 שחקנים ראשיים:  בריאן בראון בריאן דנהי דיאן ונורה קליף דה יאנג מייסון אדמס ג'רי אורבך
 מוזיקה:  ביל קונטי 
 צילום:  מירוסלב אונדריצ'ק 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי אוריון 
 חברה מפיצה:  Orion Pictures
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 7 בפברואר 1986
 משך הקרנה:  109 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פשע, סרט פעולה, סרט מתח 
 תקציב:  $10,000,000
 הכנסות:  $20,603,715
 הכנסות באתר מוג'ו:   fx
 פרסים:  מועמד לפרס אדגר
 סרט הבא:  תעלול קטלני 2 
 דף הסרט ב־IMDb
 
תעלול קטלני (במקור: F/X) הוא סרט מתח פעולה אמריקאי משנת 1986 בבימויו של רוברט מנדל ובכיכובם של בריאן בראון, בריאן דנהי, דיאן ונורה, קליף דה יאנג, מייסון אדמס וג'רי אורבך. כמו כן, משתתפת בסרט אנג'לה באסט, בתפקידה הקולנועי הראשון.
תקציר העלילה

רולי טיילר (בריאן בראון), מומחה לאפקטים מיוחדים עם מוניטין שנבנה על ידי עבודתו הרבה על סרטים רבים בתקציב נמוך (סרטי אימה, בעיקר), נשכר על ידי מחלקת המשפטים של ארצות הברית במטרה לביים את הירצחו של הגנגסטר הנודע ניקולאס דה-פרנקו (ג'רי אורבך), על מנת שיוכל להיכנס אל התוכנית להגנת עדים. רולי מסכים, אולם העניינים מסתבכים. במקביל, בלש משטרת ניו יורק ליאו מקארת'י (בריאן דנהי) חוקר את מעשה הרצח (מבלי לדעת שהוא מזויף), כאשר רולי הוא החשוד המרכזי, ולא מבין מדוע משרד המשפטים אינו משתף פעולה עם חקירתו - עד אשר האמת במלואה נחשפת.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| בריאן בראון | רולנד "רולי" טיילר |  |
| בריאן דנהי | ליאו מקארת'י |  |
| דיאן ונורה | אלן |  |
| קליף דה יאנג | ליפטון |  |
| מייסון אדמס | אדוארד מייסון |  |
| ג'רי אורבך | ניקולאס דה-פרנקו |  |
| אנג'לה באסט | כתבת טלוויזיה |  |
ביקורות ותגובות

הסרט קיבל ביקורות חיוביות ולציון 85% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 20 ביקורות.
מועמדויות וזכיות בפרסים

| שנה | פרס | קטגוריה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1987 | פרס אדגר | הסרט הטוב ביותר | מועמדות |
הערות שוליים

↑  "F/X‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
תומאס ובסטר

| --- | --- |

 לידה:  10 במרץ 1800 לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  23 בספטמבר 1886 (בגיל 86) קרנברוק, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנויות 
 תחום יצירה:  ציור ז'אנר 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 
תומאס ובסטר (באנגלית: Thomas Webster;‏ 10 במרץ 1800 – 23 בספטמבר 1886) היה צייר אנגלי של ז'אנר ציורי ילדים וחיי יום יום בכפר, שרבים מהם הפכו לפופולריים באמצעות הדפסים. הוא חי שנים רבות במושבת האומנים בקרנברוק שבקנט.
ביוגרפיה

ובסטר נולד בפימליקו, לונדון. אביו עבד בצוות האחזקה של ארמון המלוכה של ג'ורג' השלישי. הבן, שהוכיח כישרון למוזיקה, הפך לנער מקהלה, תחילה בקפלה של ג'ורג' הקדוש בטירת וינדזור, ואחר כך בקפלה המלכותית בארמון סנט ג'יימס בלונדון. הוא עזב את המוזיקה לטובת הציור. כסטודנט באקדמיה המלכותית לציור, הוא הציג בשנת 1824, דיוקן של "מר רובינסון ומשפחה". ובשנה שלאחר מכן זכה בפרס ראשון בבית הספר לציור.
בשנת 1825, הציג ובסטר ״מורדים יורים באסיר״, בגלריית רחוב סאפוק - הראשון בסדרה של תמונות חיי בית הספר, ז'אנר שעבורו הוא נודע. בשנת 1828, את ציורו ״ניסוי אבק שרפה״ הוא הציג באקדמיה המלכותית, ובשנת 1829 את ״האסיר״. ואחריהם הציג תמונות רבות של חיי הכפר בשתי הגלריות. בשנת 1840 נבחר ובסטר כחבר באקדמיה המלכותית (ARA). הוא המשיך להציג לעיתים קרובות שם עד 1876, כאשר הוא היה כבר פרש מן האקדמיה. הוא הציג דיוקן עצמי בשנת 1878.
בשנת 1856 צולם ובסטר במכון הצילום הלונדוני של רוברט האוולט, כחלק מסדרת דיוקנאות של אמנים. התמונה הוצגה בתערוכת קבוצתית במנצ'סטר בשנת 1857.
מ-1835 עד 1856 ובסטר גר בבית קניון, קנסינגטון, אבל את שלושים השנים האחרונות של חייו בילה במושבת האמנים, קרנברוק שבקנט, שם הוא מת ב-23 בספטמבר 1886.
עבודתיו

ובסטר נודע בציורי הז'אנר שלו. לעיתים קרובות צייר ילדים כנושא מרכזי. ציוריו מתארים אירועים מחיי היומיום בצורה מתוחכמת והומוריסטית. רבים מהם הפכו לפופולריים מאוד, במיוחד ״Pinch of Snuff" שלו (1840) שבעבורו הוא קיבל את החברות באקדמיה המלכותית.
בטווח המצומצם של נושאים שהוא ריכז את עצמו, היה ובסטר חסר תחרות. חלק מהתמונות שלו - כמו ״זכרו את המערה״, ואולי את ״התנופה״ - ייחסו בטעות לצייר אחר.[1] ״החיוך״ (1841), ״הזעף״ ו״הילד עם ידידים רבים״, נמנים עם הציורים הרבים שהתפרסמו בעזרת תחריטים.
הוא גם תרם ציורים לכרכים של ספרות יפה שהוצאו לאור על ידי מועדון ספרות בלונדון. כמו ״שירי שייקספיר״ (1843). ההוצאה לאור הזאת פעלה עד 1878.
ובסטר היה בעל השפעה על עבודתם של אמני קרנברוק אחרים, ג'ורג 'ברנרד או'ניל ופרדריק דניאל הרדי.