stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אה"מ ואנגארד (1944)

| --- | --- |
אה"מ "ואנגארד", 1946
אה"מ "ואנגארד", 1946
 תיאור כללי
 מוטו:  "We Lead" ("אנו בראש")
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה קודמת:  קינג ג'ורג' החמישי
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ג'ון בראון ושות' 
 הוזמנה:  14 במרץ 1941
 הושקה:  30 בנובמבר 1944
 תקופת הפעילות:  9 באוגוסט 1946 – 7 ביוני 1960 (13 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה בקיץ 1960
 מידות
 הֶדְחֶק:  48,500 טון
 אורך:  246.8 מטר
 רוחב:  32.8 מטר
 שוקע:  9.3 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  30 קשרים
 גודל הצוות:  1,500 איש
 טווח שיוט:  9,000 מיילים ימיים (17,000 ק"מ) במהירות של 20 קשרים
 הנעה:  8 דודי קיטור, 4 טורבינות קיטור בהספק 130,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת השריון: 4.5–14 אינץ' (114–356 מ"מ)   סיפון: 2.5–6 אינץ' (64–152 מ"מ)   ברבטות: 11–13 אינץ' (279–330 מ"מ)   צריחי התותחים: 7–13 אינץ' (178–330 מ"מ)   צריח הניתוב: 2–3 אינץ' (51–76 מ"מ)   מחיצות: 4–12 אינץ' (102–305 מ"מ)
 חימוש:  8 תותחי 15 אינץ' (381 מ"מ)   16 תותחי 5.25 אינץ' (133 מ"מ)   67 תותחי נ"מ 40 מ"מ "בופורס"   4 תותחי 47 מ"מ
 
אה"מ "ואנגארד" (באנגלית: HMS Vanguard) הייתה אוניית מערכה בריטית מהירה שנבנתה במהלך מלחמת העולם השנייה ונכנסה לשירות לאחר המלחמה. היא הייתה אוניית המערכה הגדולה והמהירה ביותר, היחידה בסדרה שלה, והאחרונה שנבנתה עבור הצי המלכותי הבריטי.
הצי המלכותי שאף להחזיק בכמות גדולה יותר של אוניות מערכה מאשר החזיקו הגרמנים והיפנים בתחילת שנות ה-40, ולכן החל לבנות את אוניות המערכה מסדרת לאיון. עם זאת, הבנייה של הצריחים המשולשים בקוטר 16 אינץ' (406 מ"מ) עבור סדרת לאיון שלקחה הרבה זמן, תדחה את השלמתם לשנת 1943 לכל המוקדם. לבריטים היו מספיק צריחים ותותחים בקוטר 15 אינץ' (381 מ"מ) באחסון כדי לאפשר אונייה אחת בעיצוב של סדרת לאיון שונה עם ארבעה צריחים דו-קניים בקוטר 15 אינץ' שתסתיים מהר יותר מאשר כלי השיט מסדרת לאיון שכבר הונחו. העבודה על ואנגארד החלה והופסקה מספר פעמים במהלך המלחמה, ועיצובה שונה מספר פעמים במהלך בנייתה כדי להכניס את לקחי המלחמה. עצירות ושינויים אלו מנעו את השלמתה לפני תום המלחמה.
המשימה הראשונה של ואנגארד לאחר שסיימה את ניסויי הים שלה בסוף 1946 הייתה, בתחילת השנה הבאה, להעביר את המלך ג'ורג' השישי ומשפחתו לסיור המלכותי הראשון בדרום אפריקה על ידי מונרך שולט. בעת הטיפול באונייה לאחר שובה, היא נבחרה לסיור מלכותי נוסף באוסטרליה ובניו זילנד בשנת 1948. הסיור בוטל עקב הידרדרות מצבו הבריאותי של המלך ג'ורג' וואנגארד הפכה לזמן קצר לאוניית הדגל של צי הים התיכון בתחילת 1949. לאחר שובה הביתה. באמצע 1949, היא הפכה לאוניית הדגל של שייטת האימונים של צי הבית. לאורך הקריירה שלה שימשה אוניית המערכה בדרך כלל כאוניית הדגל של כל יחידה שאליה שובצה. במהלך שנות ה-50 המוקדמות, ואנגארד השתתפה במספר אימונים עם כוחות נאט"ו. בשנת 1953 היא השתתפה בסקירת ההכתרה של המלכה אליזבת השנייה. בזמן שהיא עברה שיפוץ ב-1955, האדמירליות הודיעה שהאונייה תועבר למילואים עם השלמת השיפוץ. ואנגארד נמכרה לגרוטאות וגריטתה החלה מ-1960.
תכנון ותיאור > מאפיינים כלליים

לוואנגארד היה אורך כולל של 814 רגל 4 אינץ' (248.2 מטר), רוחב של 107 רגל 6 אינץ' (32.8 מטר) ושוקע של 36 רגל (11 מטר) במעמס מלא. הדחק האונייה היה 44,500 טון ארוך (45,200 טון) בתפוסה סטנדרטית ו-51,420 טון ארוך (52,250 טון) במעמס מלא. האונייה הייתה גדולה משמעותית מקודמותיה, ארוכה בכמעט 50 רגל (15.2 מטר) והיה לה הדחק כ-6,000 טון ארוך (6,100 טון) יותר מהאוניות הישנות יותר במעמס מלא. ואנגארד סבלה מעודף משקל בכ-2,200 טון ארוך (2,200 טון), מה שהגדיל את ההבדל. לאונייה הייתה תחתית כפולה מלאה בעומק של 5 רגל (1.5 מטר) והיא חולקה ל-27 תאים עיקריים על ידי מחיצות אטומות למים.
אוניות המערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי נבנו כמעט ללא שיפוע לסיפון הראשי מקדימה כדי לאפשר לצריח 'A' לירות ישר קדימה בגובה אפס, וכתוצאה מכך אוניות אלו היו נרטבות בחרטום. ואנגארד עוצבה מחדש כתוצאה מהחוויה הזו, שיפוע והתלקחות משמעותיים נוספו לחרטום. כושר הים של האונייה הוערך היטב, והאונייה הצליחה לשמור על שוקע אחיד בים סוער. במעמס מלא לוואנגארד היה גובה מטאצנטרי של 8.2 רגל (2.5 מטר).
כאוניית דגל של הצי, הצוות שלה כלל 115 קצינים ו-1,860 מלחים בשנת 1947. מיזוג אוויר סופק לרבים מחללי השליטה של האונייה, ובידוד אזבסט סופק באזורים חשופים של דפנות האונייה, הסיפונים והמחיצות. חימום קיטור סופק עבור חימושה, מכשירים, עמדות תצפית וציוד אחר כדי להפוך את ואנגארד למתאימה לפעולות באזור הארקטי. מרכז מידע פעולה הותקן מתחת לסיפון השריון הראשי עם מתקנים למעקב אחר מטוסים וספינות סביב ואנגארד.
תכנון ותיאור > הנעה

כדי לחסוך זמן תכנון, מכונות יחידת ארבעת הצילינדרים מאוניות המערכה מסדרת לאיון שוכפלו עם חדרי דוודים ומנועים לסירוגין. לוואנגארד היו ארבע סטים של טורבינות קיטור של פארסונס עם הילוך הפחתה יחיד ששכנו בחדרי מכונות נפרדים. כל סט מורכב מטורבינה אחת בלחץ גבוה ואחת בלחץ נמוך, המניעה מדחף בקוטר של 14 רגל 9 אינץ' (4.5 מטר). הטורבינות הונעו על ידי שמונה דוודי אדמירליות 3 תופים בארבעה חדרי דוודים בלחץ עבודה של 350 PSI‏ (2,413 קילו-פסקל; 25 קילוגרם-כוח) וטמפרטורה של 700°F‏ (371°C). המנועים תוכננו להפיק סך של 130,000 כוח סוס (97,000 קילוואט) ומהירות של 30 קשרים (56 קמ"ש), אך השיגו יותר מ-136,000 כוחות סוס (101,000 קילוואט) במהלך הניסויים הימיים של האונייה ביולי 1946, כשהיא הגיעה למהירות של 31.57 קשרים (58.47 קמ"ש). לאחר ניסויים, המדחפים עם שלושה להבים על הצירים הפנימיים הוחלפו במדחפים בעלי חמישה להבים כדי להפחית את הרעידות של צירי המדחף הפנימיים, אך המהלך נכשל.
ואנגארד תוכננה לשאת 4,850 טון ארוך (4,928 טון) של מזוט ו-427 טון ארוך (434 טון) של סולר. עם תחתית נקייה היא יכלה להפליג במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש) במשך 8,250 מיילים ימיים (15,280 ק"מ). לאונייה היו ארבעה גנרטורים טורבו של 480 קילוואט (640 כוחות סוס) וארבעה גנרטורים דיזל של 450 קילוואט (600 כוחות סוס) שסיפקו חשמל דרך רשת הטבעת המשותפת ב-220 וולט. התפוקה הכוללת שלהם של 3,720 קילוואט (4,990 כוחות סוס) הייתה הגדולה ביותר מכל אוניית מערכה בריטית.
תכנון ותיאור > חימוש

החימוש העיקרי של האונייה היה מורכב משמונה תותחים נטעני מכנס 15 אינץ' Mk I בקליבר 42 בארבעה צריחי תותחים דו-קניים בעלי מנוע הידראולי, 'A'‏, 'B'‏, 'X' ו-'Y' מהחרטום ועד הירכתיים. התותחים נטענו ב-+5°; כאשר הצריחים עברו מודרניזציה לעיצוב Mk I(N) RP12, ההגבהה המרבית שלהם הוגדלה מ-20° ל-+30°. הם ירו פגזים במשקל 1,938 פאונד (879 ק"ג) במהירות לוע של 2,458 רגל לשנייה (749 מטר לשנייה), לטווח נורמלי מרבי של 33,550 יארד (30,680 מטר). התותחים יכלו להשתמש במטענים הודפים, שהעניקו טווח מרבי של 37,870 יארד (34,630 מטר) עם אותם פגזים. קצב האש שלהם היה שני פגזים לדקה. ואנגארד נשאה 100 פגזים לכל תותח.
הצריחים הישנים לתותחים בקוטר 15 אינץ' תוכננו כאשר הנוהג המקובל היה למקם את מחסן התחמושת מעל חדר הפגזים, ולא היה זה חסכוני לשנות את מנופי התחמושת כך שיתאימו לסידור ההפוך, שאומץ לאחר שקרב יוטלנד הדגים את הסכנות בחשיפת המחסנים לירי ארוך טווח. האונייה סופקה עם חדר טיפול באבקה מעל חדר הפגזים כדי לחקות את הסידור שבו נועדו מנוף הצריחים להתמודד, ומערכת נוספת של מנופים הזיזה את המטענים ההודפים ממחסני התחמושת לחדר הטיפול באבקה. המטענים אוחסנו בתרמילים כדי להפחית את חשיפתם לאש.
החימוש המשני כלל 16 תותחים 50 קליבר QF‏ 5.25 אינץ' Mk I* דו-תכליתיים בשמונה צריחי תותחים תאומים. היה להם הנמכה מקסימלית של −5° והגבהה מרבית של 70°. הם ירו פגזים סופר-נפיצים במשקל 80 פאונד (36.3 ק"ג) במהירות לוע של 2,672 רגל לשנייה (814 מטר לשנייה). הצריחים המשופרים RP10 spec של תותחי ה-5.25 מ"מ בווארנגארד היו אוטומטיים לחלוטין, עם נגיחה חשמלית ומעקב והגבהה אוטומטיים תחת בקרת מכ"ם המאפשרים קצב אש של כ-18 פגזים לדקה. בהגבהה המרבית, התותחים היו בעלי טווח מרבי של 24,070 יארד (22,010 מטר). 391 פגזים סופקו לכל תותח.
הגנה אווירית לטווח קצר סופקה על ידי 73 תותחי נ"מ בופורס 40 מ"מ במגוון צריחים. לוואנגארד היו עשרה צריחי שישה קנים מופעלים חשמלית במבנה העילי ובירכתיים, צריח דו-קני על צריח 'B' ו-11 צריחים בודדים המופעלים חשמלית על הסיפון העליון והמבנה העילי האחורי. כל הצריחים יכלו להנמיך ל-10° ולהגביה ל-90°+. התותח בקוטר 40 מילימטר (1.6 אינץ') ירה פגזים במשקל 1.97 פאונד (0.89 ק"ג) במהירות לוע של 2,890 רגל לשנייה (880 מטר לשנייה) למרחק של 10,750 יארד (9,830 מטר). קצב האש של התותחים היה כ-120 כדורים לדקה. לא היה מקום פנוי לאחסן את הקצבה הסטנדרטית של 1,564 פגזים לכל תותח, וואנגארד נשאה רק 1,269 פגזים לכל תותח. שניים מהתותחים הבודדים על הסיפון הוסרו ב-1949, וחמישה אחרים במהלך שיפוץ גדול ב-1954. כל צריחי הבופורס המרובים שלה הוסרו באותו זמן.
תכנון ותיאור > בקרת אש

ואנגארד הייתה ייחודית בקרב אוניות מערכה בריטיות בכך שהייתה בעלת שליטה מרחוק בכוח (RPC) עבור התותחים הראשיים, המשניים והשלישוניים שלה יחד עם לוח בקרת האש של האדמירליות Mk X עבור בקרת אש שטחית של החימוש הראשי. היו שני מגדלי פיקוח (DCT) עבור תותחי ה-15 אינץ', כל אחד נשא מכ"ם בקרת אש מסוג "גבינה כפולה" מסוג 274 למציאת טווח ואיתור נפילת הפגז. כל DCT יכול לשלוט בכל ארבעת הצריחים, צריח 'B' יכול לשלוט בצריח 'A' ו-'X', וצריח 'X' יכול לשלוט בצריח 'Y'. היו ארבעה Mark 37 DCT אמריקאים לתותחי 5.25 אינץ', כל אחד מהם נושא את הכיפות התאומות של מכ"ם ירי מסוג 275. כל צריח משושה Mark VI לתותחי 40 מ"מ בופורס סופק עם מנהל בקרת אש נפרד מסוג CRBF ("אש עיוורת מטווח קרוב") מצויד במכ"ם מסוג 262, למרות שהאונייה מעולם לא הרכיבה את המערכת השלמה שלה של מנהלי בקרת האש האלה. צריח STAAG Mk II‏ 40 מ"מ בופורס נשא סוג 262 משלה על הצריח עצמו. ערכות מכ"ם אחרות שנשאו היו חיפוש אוויר ושטח מסוג 960, חיווי מטרה מסוג 293 ומציאת גובה מכ"ם מסוג 277.
כאשר צריחי התותחים בגודל 15 אינץ' עברו מודרניזציה, מדי הטווח שלהם באורך 15 רגל (4.6 מטר) הוחלפו במדי טווח 30 רגל (9.1 מטר) בכל הצריחים למעט 'A', והם הותאמו עבור RPC באזימוט בלבד. הצריחים סופקו גם עם ציוד הסרת לחות ובידוד לשיפור יכולת המגורים שלהם.
תכנון ותיאור > הגנה

תוכנית השריון של האונייה התבססה על זו של סדרת קינג ג'ורג' החמישי עם חגורת שריון בקו המים דקה יותר והגנה נוספת מפני רסיסים. במקור חגורת השריון הייתה שווה לזו של האוניות הישנות יותר, אך היה צורך להפחיתה כדי לקזז עליות משקל כאשר העיצוב שונה כדי לשקף את הלקחים בזמן המלחמה. החגורה הראשית בקו המים בגובה 460 רגל (140.2 מטר) הייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ (KCA) בעובי 13 אינץ' (330 מ"מ) אך גדלה ל-14 אינץ' (356 מ"מ) לצד מחסני התחמושת. גובהה היה 24 רגל (7.3 מטר) והיא הצטמצמה לעובי של 4.5 אינץ' (114 מ"מ) בקצה התחתון של החגורה. לפני ומאחורי המחיצות הרוחביות בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) שסגרו את המצודה המרכזית, החגורה המשיכה כמעט עד קצות האונייה. מקדימה היא הצטמצמה לעובי של 2 אינץ' (51 מ"מ) ולגובה של 8 רגל (2.4 מטר), ומאחור היא הצטמצמה לאותו עובי אך לגובה של 11 רגל (3.4 מטר). בקצה האחורי של תא ההיגוי היה מחיצה רוחבית בעובי 4 אינץ' (102 מ"מ). לאחר קרב מצר דנמרק בשנת 1941, נוספו מחיצות שריון לא מוצק בעובי 1.5 אינץ' (38 מ"מ) בצידי המחסנים, כדי להגן עליהם מפני רסיסים מכל פגיעות של פגזים צוללים שעלולים היו לחדור לצד האונייה מתחת חגורת השריון שלה.
כאשר צריחי התותחים מסיירות המערכה מתקופת מלחמת העולם הראשונה עברו מודרניזציה, לוחות ה-KCA שלהם הוחלפו בחדשים בעובי 13 אינץ', וגגותיהם הוחלפו בלוחות שריון לא מוצקים בעובי 6 אינץ' (152 מ"מ). דפנותיהם נותרו בעובי של 7–9 אינץ' (180–230 מ"מ). הברבטים של תותחי ה-15 אינץ' היו בעובי 13 אינץ' בצדדים, אך הצטמצמו ל-11–12 אינץ' (279–305 מ"מ) קרוב יותר לקו המרכז של האונייה. שריון הצד והגג של צריחי התותחים בקוטר 5.25 אינץ' היה בעובי 2.5 אינץ' (64 מ"מ). מנופי התחמושת שלהם היו מוגנים על ידי שריון בעובי 2–6 אינץ' (51–152 מ"מ).
ההגנה על הסיפון של ואנגארד, שנועדה לעמוד בפני פגיעתה של פצצה חודרת שריון במשקל 1,000 פאונד (450 ק"ג) שהוטלה מגובה של 14,000 רגל (4,300 מטר), הייתה זהה לזו של סדרת קינג ג'ורג' החמישי, של שריון לא מוצק בעובי 6 אינץ'. שריון מוצק מעל המחסנים שהצטמצם ל-5 אינץ' (127 מ"מ) מעל חללי המכונות. השריון המשיך קדימה ומאחורי המצודה במפלס הסיפון התחתון. קדימה הוא הצטמצם בשלבים מ-5 אינץ' למטה ל-2.5 אינץ' ליד החרטום. מאחור, הוא הגן על גלגלי ההיגוי ועל צירי המדחף עם שריון של 4.5 אינץ' לפני שהצטמצם לעובי של 2.5 אינץ' ליד הירכתיים. בניגוד לגרמנים, הצרפתים והאמריקאים, הבריטים כבר לא האמינו ששריון כבד לצריח הניתוב משרת שום מטרה ממשית בהתחשב בכך שהסיכוי לפגוע בו קטן מאוד; לפיכך, המגדל של ואנגארד היה מוגן בשריון בעובי 3 אינץ' (76 מ"מ) בחזית ו-2.5 אינץ' בצדדים ובאחור. למגדל המשני האחורי היה שריון בעובי 2 אינץ' (51 מ"מ) בצדדיו.
ההגנה התת-ימית של ואנגארד הוגברה כאשר היא עוצבה מחדש בשנת 1942 כדי לשקף את הלקחים שנלמדו כאשר פרינס אוף ויילס הוטבעה על ידי מפציצי טורפדו יפנים. הוא עדיין מורכב ממערכת תלת-שכבתית של חללים ותאים מלאי נוזלים שנועדו לספוג את האנרגיה של פיצוץ תת-מימי. זה היה תחום מבפנים על ידי מחיצת טורפדו בגודל 1.75–1.5 אינץ' (44–38 מ"מ). מכלי הנפט המוגדלים שלה צמצמו את החללים הריקים שעלולים להציף ולגרום לאונייה לנטות, ונעשו מאמצים גדולים יותר לשאוב את החללים הללו החוצה. המחיצות האורכיות של מערכת ההגנה הצדדיות הורמו סיפון אחד גבוה יותר כדי לחלק עוד יותר את החללים מאחורי חגורת השריון של קו המים. למערכת ההגנה הצדדית היה עומק מרבי של 15 רגל (4.6 מטר), אך הוא הצטמצם משמעותית ככל שהאונייה הצטמצמה בקצותיה. לאורך המצודה, מערכת זו נמצאה במהלך ניסויים בקנה מידה מלא כהוכחה כנגד 1,000 פאונד (450 ק"ג) של TNT.
בנייה ושירות > הוצאה משירות וגורלה

ב-9 באוקטובר 1959 הודיעה האדמירליות כי ואנגארד תוצא משירות, מכיוון שהיא נחשבה למיושנת ויקרה מדי לתחזוקה. הצעות להופכה לאוניית מוזיאון לא צלחו. היא הושבתה ב-7 ביוני 1960 ונמכרה ל-BISCO תמורת 560,000 ליש"ט. ב-4 באוגוסט 1960, כשהאונייה הייתה אמורה להיגרר מפורטסמות' למספנת הגריטה בפאסליין, סקוטלנד, כל חזית הים הדרומי הייתה עמוסה באנשים שבאו לראות אותה. בעוד ואנגארד נגררה לכיוון הכניסה לנמל, היא חצתה את הנמל ועלתה על שרטון ליד הפאב Still & West. היא נגררה על ידי חמש גוררות כעבור שעה, ולאחר שכמעט עלתה על שרטון ליד הפאב Moving & East בחוף הנגדי, עשתה את היציאה האחרונה שלה מפורטסמות'. חמישה ימים לאחר מכן היא הגיעה לפאסליין, ובאמצע 1962 הושלם תהליך הגריטה. היא הייתה אוניית המערכה הבריטית האחרונה שנגרטה.
כחלק מתהליך הגריטה, קטעים של לוח פלדה קדם-אטומי בעובי 150 מ"מ (5.9 אינץ') לא מזוהמים ברדיונוקלידים הוצאו מוואנגארד ושימשו למיגון של מוניטור כל הגוף במעבדת המחקר הרדיוביולוגית (כיום DSTL) באלברסטוק, גוספורט, המפשייר, אנגליה.
תהליך ההשבתה צולם על ידי ארגון הדרגה עבור סדרת הסרטים שלהם מבט על החיים בפרק שכותרתו "אוניית המערכה האחרונה".
הערות שוליים

↑  כלי נשק ארטילריים או טילים שלא משתמשים בסיבוב סביב צירם לייצוב, בניגוד לפגזים רגילים שמסתובבים בעזרת קנה מחורץ.
מבט עילי של ואנגארד
ואנגארד במהלך מבצע מיינברייס של נאט"ו, 1952
אנימציה המייצגת את מחזור הטעינה של צריח Mark I עבור BL 15 אינץ' Mark I.
מבט רבע מאחור של ואנגארד מראה את ירכתי האחורי שלה
וסטלנד WS-51 דרגונפליי בגישה לנחיתה על מוקד האונייה
ואנגארד עוגנת
ואנגארד ו-USS מידוויי בפירת' אוף קלייד במהלך תרגיל Mainbrace, ספטמבר 1952
ואנגארד והאו בעתודה בדבונפורט, 1956
USB

| USB |
| --- | --- |
 Universal Serial Bus
  מחבר USB טיפוסי (USB A)
 תאריך המצאה:  1996

 רוחב אפיק:  סיבית אחת
 מספר התקנים:  127 עבור כל יציאה
 מהירות אפיק:  עד 20Gbps (בממשק USB 3.2)
 סוג אפיק:  טורי
 חיבור ללא אתחול:  כן
 אפיק חיצוני:  כן
כבל USB
USB (ראשי תיבות של Universal Serial Bus; בעברית: אפיק טורי אוניברסלי) הוא תקן לחיבור בין מחשבים להתקני ציוד היקפי. תקן ה-USB היווה חידוש חשוב בכך שהוא יצר חלופה של חיבור תקני אחד לטובת חיבור התקנים שונים למחשבים אישיים (אזניות, מדפסת, מקלדת, עכבר וכדומה), במקום ריבוי החיבורים שהתקיימו קודם לכן. כיום זהו התקן הפופולרי ביותר לחיבור חומרה למחשבים אישיים.
ה-USB הושק ב-1996, פרי פיתוח של שיתוף פעולה בין מספר חברות, בהן אינטל, IBM ומיקרוסופט. הגרסה הראשונה אפשרה העברת מידע במהירות של עד 12 מגהביט לשנייה.  עם התפתחות הטכנולוגיה מיגבלת מספר ההתקנים הניתנים לחיבור הפכה לבעיה קשה, כמו גם האיטיות של החיבורים, מה שהביא לשיפורם ההדרגתי.
חיבורי USB
הסבר טכני

כבל USB מכיל ארבעה גידים: שניים מהם משמשים לצורך העברת נתונים ושניים מהם מספקים מתח חשמלי נמוך של 5 וולט. מתח חשמלי זה משמש לשם הפעלת התקנים בעלי צריכת חשמל נמוכה, כגון: מקלדת, עכבר, מצלמת אינטרנט ולטעינת מכשירים.
התקני USB יכולים לצרוך זרם עד לסך של 500 מיליאמפר מממשק ה-USB אליו הם מחוברים. אם סך הזרם הנצרך הוא פחות מ-50 מיליאמפר, ממשק ה-USB לא יופעל.
ממשק ה-USB נוצר כדי לספק יציאה תקנית מהירה ואמינה לחיבור מגוון רחב של התקנים. הצורך בממשק עלה בשל הבעייתיות של היציאות הטוריות והמקביליות הישנות (COM, LPT) אשר מוגבלות במספר ההתקנים שניתן לחבר אליהן, והן איטיות וקשות להתקנה. לעומת יציאות אלה, מאפשר ממשק ה-USB חיבור מספר רב של התקנים למחשב (עד 127), תוך ניהול משאבים שהוא אוטומטי. הממשק תומך בהעברת נתונים במהירות של עד 12 מגהביט לשנייה בגרסת 1.1 USB, עד 480 מגהביט לשנייה בגרסת USB 2.0, ועד 4.8 ג'יגהביט לשנייה בגרסת USB 3.0. כמו כן, הממשק מאפשר לחבר ולנתק התקנים ללא צורך באתחול המחשב.
מהדורות > USB 1.X

תקן ה-USB פותח בשנת 1995 במשותף על ידי Compaq, DEC, IBM, Intel, Microsoft, (אנ') NEC ונורטל.
ב-1996 יצאו לשוק המחשבים הראשונים בהם שולבה יציאת USB. ב-1998 הוציאה חברת אפל את מחשב iMac בו שולבו יציאות אלו במקום היציאה הטורית ובכך ניתנה דחיפה לשימוש ופיתוח התקנים לחיבור ה-USB.
ממשק זה איפשר העברת מידע במהירות של עד 1.5 מגהביט לשנייה (ברוחב סרט נמוך / מהירות נמוכה) ועד 12 מגהביט לשנייה (במהירות מלאה). מהירות ההעברה גורמת לגרסה זו של הממשק להיות איטית מדי עבור יישומים מסוימים הדורשים מהירות העברה גבוהה.
גודל כרטיסי זיכרון בהתקן זה, מוגבל עד 2 ג'יגה-בייט.
מהדורות > USB 2.0

גרסה זו יצאה לשוק באפריל 2000 והביאה שיפור משמעותי יחסית לגרסה USB 1.1 הישנה יותר. שינוי זה התבטא בעיקר במהירות העברת נתונים של עד 480 מגהביט לשנייה (פי 40 מהגרסה הקודמת). בנוסף לכך, גרסה זו תומכת לאחור בכל ההתקנים העובדים בממשק USB 1.1 ומשתמשת באותם מחברים, מתאמים וכבלים. תקן USB 2.0 אף מתחרה בתקן FireWire הנפוץ במחשבי מקינטוש שמגיע לקצב של עד 800 מגהביט, אם כי חלק מהמחשבים הנמכרים כיום תומכים בשני התקנים.
מהדורות > USB 3.X

גרסת USB 3.0, אשר הוכרזה ב-12 בנובמבר 2008, מאפשרת העברת קבצים במהירות של עד 5 ג'יגהביט לשנייה (בערך פי עשרה מתקן USB 2.0), ארגון התקינה USB-IF הודיע ב-CES 2013 כי מהירות תקן ה-SuperSpeed USB 3.0 יוכפל ב-2014 (לכשיגיע תקן USB 3.1) ויגיע עד 10 ג’יגהביט לשנייה (10Gbp/s), מהירות הזהה לזו של תקן ה-Thunderbolt של אינטל.
בנוסף לשיפור במהירות העברת המידע, כוללת גרסה 3.0 גם צריכת חשמל מופחתת ביחס לגרסאות הקודמות (USB 1.1, USB 2.0) וסינכרוניזציה משופרת בהעברת המידע מההתקן למחשב, שיפור הסינכרוניזציה בא לידי ביטוי בצפייה בסרטוני וידאו ושמיעת מוזיקה ישירות מהתקן האחסון המחובר למחשב במהירות רבה ומשופרת יותר להבדיל מהתקן הקודם USB 2. לוחות אם ומחשבים המכילים תקן זה החלו להופיע בשוק בסוף 2009 ובתחילת 2010, ישנה הצלחה רבה לתקן USB 3.0, עם כמעט 500 מיליון מוצרי SuperSpeed USB בשוק בשנת 2013.
גרסת USB 3.1, אשר הוכרזה ביולי 2013, יצאה במיתוג חדש של התקן, כאשר USB 3.0 במהירות של עד 5 ג'יגהביט לשנייה נהפך ל-USB 3.1 דור 1 (או ידוע יותר בשם USB 3.1 SuperSpeed) וה-USB 3.0 במהירות של עד 10 ג'יגהביט לשנייה נהפך ל-USB 3.1 דור 2 (או ידוע יותר בשם +USB 3.1 SuperSpeed). כאשר יצא תקן USB 3.2, תקן USB 3.1 דור 2 קיבל גם את השם USB 3.2 Gen 2x1 (המציין שזהו דור 2 ובשימוש של אפיק מידע יחיד).
גרסת USB 3.2, אשר הוכרזה בספטמבר 2017, הכפילה את המהירות המקסימלית על ידי שימוש באפיק מידע כפול (בשונה מהתקן USB 3.1 שמשתמש באפיק מידע יחיד) ושוב יצאה במיתוג חדש של התקן, USB 3.2 Gen 1x2 שעשה שימוש בקצב ההעברה של USB 3.1 דור 1 (5 ג'יגהביט לשנייה), אך בגלל השימוש באפיק מידע כפול, קצב ההעברה הכולל היה 10 ג'יגהביט לשנייה ולכן הוא ידוע יותר בשם (USB 3.2 SuperSpeed+ (10 Gbps.
USB 3.2 Gen 2x2 עשה שימוש בקצב ההעברה של USB 3.1 דור 2 (10 ג'יגהביט לשנייה), אך בגלל השימוש באפיק מידע כפול, קצב ההעברה הכולל היה 20 ג'יגהביט לשנייה ולכן הוא ידוע יותר בשם (USB 3.2 SuperSpeed+ (20 Gbps.
מהדורות > USB 4

במאי 2020 הוכרז על תקן USB 4, אשר צפוי לתמוך קצב נתונים של עד 40 גב"ש, בשילוב של מספר פרוטוקולים לנתונים ותצוגה בו זמנית, תמיכה לאחור ב-USB 2.0, USB 3.2 ו-Thunderbolt 3. במצב של תצוגה בלבד, התקן מאפשר חיבור התקני תצוגה באיכות של עד 16K, או קצב נתונים חד כיווני של 80 גב"ש.
סוגי חיבורים פיזיים > A, B, מיני, מיקרו

USB A - יציאת ה-USB הנפוצה ביותר (מלבנית).
USB B - צורה מעט פחות נפוצה של אותו התקן (ריבוע ששתיים מפינותיו מעוגלות).
Mini USB - גרסה קטנה יותר של חיבורי A ו-B, נפוצה במכשירים קטנים יותר.
Micro USB - הגרסה הקטנה ביותר של חיבורי A ו-B, הוכרזה בשנת 2009 כתקן הבינלאומי לטעינת מכשירים סלולרים החל בשנת 2012. יצאה גרסה מיוחדת ל-Micro-B שבעצם הכפילה את כמות המחברים והיא שימשה כמחבר SuperSpeed לתקן USB 3.x לפני שיצא המחבר החדש, Type-C.
סוגי חיבורים פיזיים > C

בסוף 2013 הכריזה קבוצת USB 3.0 Promoter על פיתוח מחבר ה-USB הבא. המחבר החדש, Type-C, מתבסס על הטכנולוגיות של USB 3.1 ושל USB 2.0 ונועד לענות על הדרישה למחבר מתקדם יותר מבחינת גודל, שימושיות ומהירות.
המחבר מאופיין במספר תכונות:
עיצוב חדש לגמרי עם התאמה לטלפונים וטאבלטים
גודל קטן יותר מהמחברים שהיו קיימים לפניו
המחבר יכול להתחבר בכל כיוון, בניגוד למצב במחברים שלפניו בהם ניתן היה לחבר רק בכיוון אחד
תאימות לתקן טעינה 1.2 ותקן Power Delivery 2.0.
תאימות מסוימת לשדרוגים עתידיים
המחבר נבנה עם אפשרות להתממשקות מול מתאמים מיוחדים וזאת על מנת לשמור על תאימות למחברי ה-USB הקודמים.
ב-2014 הכריזה חברת אינטל כי היא תציג טלפונים וטאבלטים חדשים עם תאימות למחבר החדש ובהמשך גם מחשבים נייחים וכל מוצר אחר אשר עושה שימוש ב-USB יכיל את המחבר החדש.
המפרט הסופי של מחבר ה-Type-C נקבע ב-2014 והחל להיות מופץ ב-2015.
סוגי חיבורים פיזיים > (USB On the Go (OTG

USB OTG הוא התקן ל-USB 2.0 המאפשר להתקנים שונים שבדרך כלל פועלים כ"Slave" (כשמחוברים למחשב) לפעול כ"Master" אל מול התקן "Slave" אחר. באמצעות תקן USB OTG ניתן לדוגמה לחבר מקלדת רגילה או החסן נייד (דיסק און קי) למחשב כף יד או לטלפון חכם.
סוגי חיבורים פיזיים > Wireless USB

התקן המשחרר לחלוטין את הצורך בכבלים מסוג כלשהו על ידי יציאה משולבת מתאם המקיים קשר רדיו אלחוטי.
סוגי חיבורים פיזיים > סימון החיבורים

USB 5Gbps
USB 10Gbps
USB 20Gbps
USB4 20Gbps
USB4 40Gbps
סוגי חיבורים פיזיים > סימון החיבורים > צבע חיבור

בנוסף על סוגי החיבורים הפיזיים, קיים שוני בצבע החיבור, המצביע על קצבי העברת נתונים, והקצאות חשמל שונות. שחור ולבן - רגיל, כחול - SuperSpeed (לרוב USB3), תכלת - SuperSpeed+, ירוק - Qualcomm Quick Charge, סגול - Huawei Supercharge, אדום, כתום וצהוב - High-Current או Sleep-and-Charge.
הספק חשמלי

| סטנדרט | זרם | מתח | הספק מקסימלי |
| --- | --- | --- | --- |
| Low-power device | 100 mA | 5 V | 0.50 W |
| Low-power SuperSpeed (USB 3.0) device | 150 mA | 5 V | 0.75 W |
| High-power device | 500 mA | 5 V | 2.5 W |
| High-power SuperSpeed (USB 3.0) device | 900 mA | 5 V | 4.5 W |
| Multi-lane SuperSpeed (USB 3.2 Gen 2) device | 1.5 A | 5 V | 7.5 W |
| Battery Charging (BC) 1.1 | 1.5 A | 5 V | 7.5 W |
| Battery Charging (BC) 1.2 | 5 A | 5 V | 25 W |
| USB-C | 1.5 A | 5 V | 7.5 W |
| USB-C | 3 A | 5 V | 15 W |
| Power Delivery 1.0 Micro-USB | 3 A | 20 V | 60 W |
| Power Delivery 1.0 Type-A/B | 5 A | 20 V | 100 W |
| Power Delivery 2.0/3.0 Type-C | 5 A | 20 V | 100 W |
 ^ Jump up to:a b The VBUS supply from a low-powered hub port may drop to 4.40 V.  ^ Up to five unit loads; with non-SuperSpeed devices, one unit load is 100 mA.  ^ Up to six unit loads; with SuperSpeed devices, one unit load is 150 mA.  ^ Up to six unit loads; with multi-lane devices, one unit load is 250 mA.  ^ Requires active PD 5 A cable.
פרוטוקולים של USB

שלא כמו RS-232 וממשקים טוריים דומים שבהם פורמט הנתונים הנשלחים אינו מוגדר, USB מורכב מכמה שכבות של פרוטוקולים.
כל עסקת USB מורכבת מ:
חבילת אסימון - Token Packet (כותרת המגדירה את מה שהיא מצפה לעקוב אחריה)
חבילת נתונים אופציונלית - Optional Data Packet (המכילה את המטען)
חבילת סטטוס - Status Packet (משמשת לאשר עסקאות ולספק אמצעי לתיקון שגיאות)
USB הוא אפיק ממוקד מארח. המארח יוזם את כל העסקאות. החבילה הראשונה, הנקראת גם אסימון, נוצרת על ידי המארח כדי לתאר מה יש לעקוב והאם עסקת הנתונים תהיה קריאה או כתיבה ומהי כתובת המכשיר ונקודת הקצה המיועדת. החבילה הבאה היא בדרך כלל חבילת נתונים הנושאת את המטען ואחריה חבילת לחיצת יד, המדווחת אם הנתונים או האסימון התקבלו בהצלחה, או אם נקודת הקצה נתקעה או לא זמינה לקבל נתונים.
פרוטוקולים של USB > חבילות USB נפוצות

נתונים על ה-USBus מועברים תחילה LSBit. מנות USB מורכבות מהשדות הבאים,
סנכרון - Sync
כל החבילות חייבות להתחיל בשדה סנכרון. שדה הסנכרון הוא באורך 8 סיביות במהירות נמוכה ומלאה או באורך 32 סיביות עבור מהירות גבוהה ומשמש לסנכרון השעון של המקלט עם זה של המשדר. שתי הסיביות האחרונות מציינות היכן מתחילים שדות ה-PID.
PID
PID מייצג מזהה מנות. שדה זה משמש לזיהוי סוג החבילה הנשלחת. הטבלה הבאה מציגה את הערכים האפשריים.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Group | PID Value | Packet Identifier |
| Token | 0001 | OUT Token |
| Token | 1001 | IN Token |
| Token | 0101 | SOF Token |
| Token | 1101 | SETUP Token |
| Data | 0011 | DATA0 |
| Data | 1011 | DATA1 |
| Data | 0111 | DATA2 |
| Data | 1111 | MDATA |
| Handshake | 0010 | ACK Handshake |
| Handshake | 1010 | NAK Handshake |
| Handshake | 1110 | STALL Handshake |
| Handshake | 0110 | NYET (No Response Yet) |
| Special | 1100 | PREamble |
| Special | 1100 | ERR |
| Special | 1000 | Split |
| Special | 0100 | Ping |
ישנם 4 סיביות ל-PID, אולם כדי להבטיח שהוא מתקבל כהלכה, 4 הסיביות מושלמות וחוזרות על עצמן, מה שהופך PID של 8 סיביות בסך הכל. הפורמט המתקבל מוצג להלן.
ADDR
שדה הכתובת מציין לאיזה מכשיר מיועדת החבילה. אורך 7 ביטים מאפשר תמיכה ב-127 מכשירים. כתובת 0 אינה חוקית, שכן כל מכשיר שעדיין לא הוקצתה לו כתובת חייב להגיב למנות שנשלחות לכתובת אפס.
ENDP
שדה נקודת הקצה מורכב מ-4 ביטים, המאפשרים 16 נקודות קצה אפשריות. עם זאת, להתקנים במהירות נמוכה יכולים להיות רק 2 נקודות קצה נוספות על גבי צינור ברירת המחדל. (4 נקודות קצה מקסימום)
CRC
בדיקות יתירות מחזוריות מבוצעות על הנתונים בתוך מטען החבילות. לכל מנות האסימון יש CRC של 5 סיביות בעוד לחבילות הנתונים יש CRC של 16 סיביות.
EOP
סוף חבילה. מאותת על ידי אפס בודד (SE0) למשך כ-2 פעמים סיביות ואחריו J למשך זמן של סיביות אחת.