stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טוסן לוברטיר
ביוגרפיה > שנותיו המוקדמות

הפרטים על שנותיו המוקדמות של טוסן אינם ידועים לבטח, ואף לא מועד ומקום הולדתו המדויקים. רוב ההיסטוריונים מציינים כי טוסן היה בנו הבכור, מאשתו השנייה, של גאו גינו (Gaou Guinou), בנו הצעיר של מלך אלאדה (Allada, נכתב גם Ardres, Hardre, Ardrah, Arda, Arada ,Arrada), כיום בבנין, אשר לאחר מות המלך נלכד ונמכר לעבדות בעולם החדש. טוסן נולד, ככל הנראה, באו דה קאפ (Haut de Cap) שבסן-דומנג, באחוזת מטעים בשם ברדה. גם הרקע ההשכלתי שלו לא ברור, ועל פי מקורות שונים הוא נע בין השכלה נרחבת, כולל שליטה בצרפתית ובקריאולית גם יחד, היכרות עם כתבי פילוסופים כמו ניקולו מקיאבלי ואחרים, לימודים בבית ספר של מסדר הישועים, וידע-מה ברפואה, מצד אחד, ועד כמעט אנאלפביתיות, מצד שני. טוסן, אשר נולד במעמד של עבד, יצא לחופשי בגיל 33, לאחר שהועסק כרכב. נראה שהוא המשיך לעבוד באחוזת ברדה כשכיר, כאחראי על משק החי ובתפקידים נוספים, עד פרוץ המהפכה בתחילת שנות ה-90. כאדם חופשי טוסן צבר רכוש ונכסים, כולל עבדים. בשנת 1782 הוא נישא לסוזן סימון בטיסט, שהייתה ככל הנראה בת דודו, או בתו של סנדקו. גם לגבי ילדיו המידע אינו מלא, אך ידועים לבטח שלושה ילדים 'חוקיים', ייתכן שאחד מהם הוא ילדה של סוזן מלפני נישואיה לטוסן.
ביוגרפיה > פעילותו הצבאית והפוליטית > שיתוף פעולה עם הספרדים

הידיעות אודות המהפכה הצרפתית הניעו חוגים בקרב ה"צבעוניים" (צאצאים של 'שחורים' ואירופים) החופשיים - כלומר, אינם עבדים - בסן-דומנג, להרחיב את זכויותיהם גם במושבה זו של צרפת. לעומתם, לא נראתה באותו שלב נטייה דומה בקרב אוכלוסיית העבדים, אשר היוותה כ-90% מן האוכלוסייה הכללית. רק באוגוסט 1791 החל מרד עבדים גדול במושבה, אך בשלביו הראשונים טוסן לא נטל חלק. שלב זה של המרד זכה לתמיכה ספרדית. כמה שבועות לאחר פרוץ המרד שלח טוסן את משפחתו למקום מבטחים בסנטו דומינגו, וכן סייע למפקחים באחוזת ברדה לעזוב את האי. לאחר מכן הצטרף כאיש רפואה לכוחותיו של המורד ז'ורז' ביאסו (Biassou). טוסן, שכושר הארגון וכושר ההנהגה שלו בלטו עד מהרה, נטל חלק בהנהגה של כוח המורדים. בדצמבר 1791 היה לטוסן חלק בשיחות עם המושל הצרפתי, בהן נדונו שחרור השבויים ה'לבנים' שבידי המורדים, וכן חזרה לעבודה תמורת ביטול השימוש בשוט, תוספת יום מנוחה בשבוע והענקת חירות למספר מצומצם של מנהיגים. השיחות עלו על שרטון, וביאסו התכוון להוציא להורג את השבויים ה'לבנים'. לטוסן היה חלק חשוב בסיכול כוונתו, ואלה שוחררו לבסוף לאחר שיחות נוספות.
במהלך שנת 1792 טוסן החזיק במבצר לה טנרי (La Tannerie) ושמר, בתיאום עם הספרדים, על 'רצועת המערב' (Cordon de l'Ouest), שרשרת מבצרים בין השטח שבשליטת המורדים, לזה של השליטים. בנוסף, עסקו הכוחות שבפיקודו באימונים, הן בלוחמה זעירה, הן בלוחמה סדירה. בינואר 1793, לאחר קרב קשה, כוחותיו איבדו את המבצר, אשר נכבש על ידי הצרפתים. אלה האחרונים, מצידם, החלו להכיר בלוברטיר כמנהיג משמעותי של המרד. באותם שלבים של המרד הוא אימץ לעצמו את שם המשפחה לוברטיר. שינוי אחר חל בהתנהגותו הפוליטית. בעוד שבתחילת המהפכה הצרפתית החזיק בעמדות מלוכניות, טוסן החל בהדרגה לבטא עמדות הדומות לאלה של המהפכנים, כמו חרות ושוויון. כן הכריז על עצמו כדבק בביטולה המוחלט של העבדות. ב-29 באוגוסט 1793 הצהיר לז'ה פליסיטה סונטונה (Léger-Félicité Sonthonax), הנציב הצרפתי בסן-דומנג, שמצבו הצבאי היה קשה באותה העת, על אמנסיפציה לשחורים במושבה, בניסיון להעבירם לצידו, אלא שניסיון זה נכשל, ומצבו אף החמיר, שכן מספר שבועות אחר כך, ב-19 בספטמבר 1793, נחתו הבריטים בסן-דומנג. אלה האחרונים, אשר השתלטו על הנמלים וניתקו אותו מצרפת, נתמכו גם על ידי חלק חשוב מבעלי המטעות הלבנים, אשר רעיונות האמנסיפציה לא היו לרוחם, ונראו כפוגעים במעמדם. ב-4 בפברואר 1794 הכריזה גם הממשלה המהפכנית בצרפת על ביטול העבדות. מגמות אלה, ככל הנראה יחד עם היחלשות הספרדים בשל התפתחויות באירופה, הביאו את לוברטיר לפתוח במגעים עם הצרפתים ודבר זה הביאו למחלוקות חמורות עם מנהיגי מורדים אחרים. גם הספרדים החלו להביט בחשדנות בלוברטיר, וההתקרבות לצרפתים תרמה לכך, מטבע הדברים. בתחילת מאי 1794, כשנודע באי על החלטת הממשלה המהפכנית, טוסן העביר את תמיכתו לצרפתים, ונטש את שיתוף הפעולה עם הספרדים, אלא שלא כל המורדים תמכו בכך. כחודש אחר כך, ב-4 ביוני, הבריטים כבשו את פורט-או-פרנס.
ביוגרפיה > פעילותו הצבאית והפוליטית > הברית עם הצרפתים

עם הצטרפותו לצרפתים ערך לוברטיר טיהור ב'רצועת המערב', בהרחיקו משם את תומכי הספרדים. וכללית, החלפת הצדדים של לוברטיר עוררה לחימה בין השחורים לבין עצמם, שכן כאמור, לא כולם היו שותפים לצעד זה, וחלק ממנהיגי המורדים, כולל ביאסו, פנו כעת כנגד לוברטיר. עם זאת, כפיצוי לריבוי האויבים, הוא יכול היה להיעזר כעת בכוחות צרפתיים. לוברטיר הצליח להתגבר על האיום הספרדי, ובכל מקרה, ביולי 1795 חתמו צרפת וספרד על 'שלום בזל' שסיים את מצב המלחמה ביניהן. עד נובמבר עזבו את האי גם מנהיגי המורדים שתמכו בספרדים. באשר לבריטים, אשר התבססו על נמל סנט-מארק (Saint-Marc), כיוון שלוברטיר לא הצליח לעקרם מסן-דומנג, הוא לחם בהם בטקטיקה של לוחמה זעירה. באותה תקופה לוברטיר החל לפעול כמנהיג לאומי גם בנושאים שאינם צבאיים: הוא השליט סדר ועודד את החקלאות באזורים שבשליטתו. כך, הוא פעל להחזרת העבדים לשעבר למקומות עבודתם, זו הפעם כעובדים שכירים, תהליך אשר נתקל בחששות כי המדובר ב'אותה הגברת בשינוי אדרת', ואף מפני החזרת העבדות לאחר חזרתם לעבודה. לפיכך, התהליך נתקל בקשיים ובהתנגדויות לא מעטים. באותה תקופה, אם כי קמו על כך עוררין מדי פעם, כאשר הרציני שבהם היה אנדרה ריגו (Rigaud), לוברטיר ביצר את מעמדו בתור הבכיר מבין המנהיגים המקומיים. הרציני מבין הנאבקים עם לוברטיר על ההנהגה היה ז'אן לואי וילט (Villatte), אשר הצליח ללכוד את המושל הצרפתי לאבו (Lavaux) בקאפ-פראנסה, ומינה עצמו למושל במקומו. ב-20 במרץ 1796 לוברטיר חילץ את לאבו, ובכך חיזק מאוד את מעמדו-שלו, כמושל-למעשה של חלק גדול מסן-דומנג, בכפוף לצרפתים. אלא שלאחר עזיבתו של לאבו, כוחו הגובר של לוברטיר עורר בצרפתים שאיפה להחלישו.
ביוגרפיה > פעילותו הצבאית והפוליטית > הסכמים עם הבריטים ועם האמריקנים

הכוח הבריטי, אשר נחת בזמנו בחופי היספניולה, אף כי שלט על מרבית הנמלים, סבל קשות מקדחת צהובה ומהזנחה, ונראה היה כי הוא ישוש להזדמנות לעזוב את האי. עזיבה כזו יכולה הייתה להועיל ללוברטיר, בהסירה אויב חשוב מחישוביו. כך, ב-30 באפריל 1798 לוברטיר חתם הסכם עם תומאס מייטלנד (Maitland), מפקד הכוח הבריטי בסן-דומנג, ולפיו הבריטים יעזבו תמורת חנינה למתנגדי המהפכה במושבה. ב-31 באוגוסט הסכימו הבריטים בחשאי לבטל את ההסגר הימי על סן-דומנג, בתנאי שיובטח להם שהמהפכה לא 'תיוצא' לג'מייקה. במשתמע, עולה מן ההסכם כי לוברטיר ראה עצמו חופשי לקבוע מדיניות, על אף שהצרפתים היו פורמלית השליטים, וכן כי הבריטים אף הם ראו באור זה את המצב. הוא הדין גם באשר לאמריקנים, שכן הסכם נוסף, זו הפעם לקיום מסחר לתועלת שני הצדדים נחתם גם עם ארצות הברית, תחת ממשלו של ג'ון אדמס. לעומת זאת, היחסים בין המושל הצרפתי גבריאל אדוויל (Hédouville) לבין לוברטיר היו מתוחים, והגיעו עד כדי משבר. לבסוף, התלקחה מרידה כנגד הצרפתים בסן-דומנג, בראשות אחיינו המאומץ של לוברטיר. טוסן לוברטיר לא סייע למושל, וזה נאלץ לעזוב את האי באוקטובר. על אף כל אלה, לוברטיר המשיך להביע כלפי חוץ נאמנות לצרפתים, ונראה היה שכל עוד הצרפתים מחויבים לביטול העבדות, הדבר מספק.
ביוגרפיה > פעילותו הצבאית והפוליטית > מלחמת אזרחים ופלישה

בשנת 1799 הורעו מאוד היחסים בין לוברטיר לבין ריגו, אשר שלט על כברת ארץ בדרום המושבה, ואלה הגיעו עד לכדי לחימה של ממש. ביולי תקף לוברטיר את הטריטוריה שבשליטת ריגו, ולאחר כשנה של לחימה, האחרון עזב את האי. בנובמבר 1799, בעוד מלחמת האזרחים ניטשת, עלה לשלטון בצרפת נפוליאון בונפרטה. אמנם הוא קבע כי החוקים לגבי המושבות יהיו שונים מאשר בצרפת, אך אישר את מעמדו של לוברטיר ואת ביטול העבדות. בינואר 1801 פלש צבאו של לוברטיר לחלק הספרדי של האי (הרפובליקה הדומיניקנית של ימינו), והשתלט עליו בלא קושי מיוחד. גם בחלק זה הוא הכריז על ביטול העבדות, כחלק מהחלת החוק הצרפתי של סן-דומנג על האי כולו.
ביוגרפיה > פעילותו הצבאית והפוליטית > חוקה

במרץ 1801 לוברטיר כינס אספה מכוננת, שרוב חבריה היו בעלי מטעים 'לבנים', וב-7 ביולי הוכרזה החוקה החדשה. על פי אותה החוקה בוטלה העבדות באי, והובטח שוויון בפני החוק לכל האנשים בני כל הגזעים. בכל זאת הותרו בחוקה עבודות כפייה וכן יבוא של כוח עבודה באותם צינורות של סחר העבדים. לוברטיר הוכרז כשליטו העליון של האי היספניולה, עם סמכויות כמעט בלתי מוגבלות, כולל הסמכות לקבוע את יורשו, אך כל זאת עדיין כמושבה צרפתית במוצהר. כן הודגשה בחוקה עליונותה של הדת הקתולית, וזאת על אף התפוצה הנרחבת של דת הוודו בסן-דומנג.
ביוגרפיה > פעילותו הצבאית והפוליטית > המשלחת הצבאית הצרפתית וימיו האחרונים

למרות המחוות לצרפת אשר נכללו בחוקה, כמו העליונות המוצהרת של צרפת ושל הדת הקתולית, נפוליאון בונפרטה החליט לשגר חיל משלוח בן כ-20,000 חיילים, כדי לאשש את השליטה הצרפתית בסן-דומנג, ובראשו העמיד את גיסו, שרל אמנואל לקלר (Leclerc). באוקטובר, טרם נחיתת חיל המשלוח לאי, פרץ מרד, בראשות יסנת מואיז (Moïse), אחיינו של לוברטיר, אשר לוברטיר הצליח לדכאו. עם זאת, כתוצאה מן המרד, בעת שהצרפתים הגיעו, הנאמנות ללוברטיר במושבה לא הייתה כללית. כיוון שלוברטיר במוצהר הכריז על נאמנות לצרפת, ניסה חיל המשלוח, אשר עגן מול קאפ-פראנסה, לקבל אישור להנחית את כוחותיו ללא שימוש בכוח, ובינואר 1802 נערכו מגעים בנושא בין הצדדים. בסוף החודש, בעוד המגעים מתנהלים, ערך הרוזן רושנבו (Rochambeau),, המפקד הצרפתי השני במעלה במשלחת, התקפת פתע על פור-ליברטה (Fort-Liberté, בחוף הצפוני של האיטי, סמוך לגבול עם הרפובליקה הדומיניקנית), ובכך שם קץ לאותם מגעים, אשר פינו את מקומם לכוח החרב. לוברטיר התכונן לאפשרות של קרבות כנגד הצרפתים. הטקטיקה אשר התכוון להפעיל במקרה כזה הייתה 'אדמה חרוכה'. תוכניתו הייתה להעלות באש את ערי החוף, להשמיד ככל הניתן באזורי החוף, ולסגת אל אזורי ההר קשי הגישה שבפנים האי. או אז ציפה כי הקדחת תחליש את הכוח הפולש, דבר שאכן קרה. אלא שלא כל הכפופים לו מילאו את ההוראות שהוציא בהתאם. לאחר מספר חודשי לחימה, נעשו ניסיונות בלתי מוצלחים לחזור לאפיק הדיפלומטי. לבסוף, ב-6 במאי, לאחר שהשיג הסכמה צרפתית לחנינה למפקדים הכפופים לו, פרש לוברטיר לביתו. ב-22 לחודש לוברטיר נעצר ונשלח בספינת מלחמה לצרפת, אליה הגיע ב-2 ביולי. ב-25 באוגוסט לוברטיר נשלח למאסר בפור דה ז'ו (Fort de Joux) שבהרי היורה, סמוך לגבול צרפת-שווייץ של ימינו. לוברטיר מת בכלא לאחר מספר חודשי מאסר, ככל הנראה מדלקת ריאות. בהיעדרו, נמשך המרד נגד הצרפתים עד להכרזת העצמאות ב-1803.
טסטודינטה

| טסטודינטה |
| --- | --- |
 פרוגמנוכלוס  Kayentachelys
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
קבוצה:: זאוריה
קבוצה:: טסטודינטה
שם מדעי
 Testudinata ‏Joyce & Parham & גוטייה, 2004

צבגון הבריכה.
טסטודינטה (שם מדעי: Testudinata) היא קבוצה של זוחלים בני הקבוצה זאוריה, שחיה מהטריאס העליון ועד להולוקן. כיום שרדה מהקבוצה רק סדרת הצבים. ישנה מחלוקת על השיוכים לקבוצה, כאשר חלק מהחוקרים רואים בקבוצותיה חברים בקבוצות אחרות של זאוריה שאינן קרובות. בעבר שויכו לקבוצת האנאפסידה שהתבטלה.
המאפיין העיקרי שלהם הוא שריון גוף גדול המכסה את הצלעות, החזה ועמוד השדרה ועוטה את כל הגוף מלמעלה. בנוסף הם בעלי לסתות חזקות, אך חסרות שיניים ובעלי נחיריים הממוקמים בחלק העליון של ראשם. עקב מבנה השריון הגפיים שלהם רחבות אך קצרות ונמוכות, מבנה המונע מהם לנוע במהירות. חלק ממינים אלה פיתחו אורח חיים ימי בדומה לצבי הים המודרניים.
רוב המינים בקבוצה נכחדו עם סוף הפליסטוקן, למעט כמה סוגים כמו המיאולניה. כיום שרדו מהם רק סדרת הצבים.
מיון

סוג Australochelys - נכחד
סוג Chinlechelys - נכחד
סוג פרוגמנוכלוס (Proterochersis) - נכחד
סוג Palaeochersis - נכחד
סוג Proganochelys - נכחד
סוג סולנהופיה - נכחד
קבוצה Mesochelydia
סוג Condorchelys - נכחד
סוג Eileanchelys - נכחד
סוג Heckerochelys - נכחד
סוג Indochelys - נכחד
סוג Kayentachelys - נכחד
קבוצה Perichelydia
סוג Spoochelys - נכחד
משפחה Helochelydridae - נכחד
משפחה Kallokibotiidae - נכחד
קבוצה Meiolaniformes - נכחדה
משפחה מיאולניים (Meiolaniidae)
משפחה Sichuanchelyidae - נכחדה
סדרה צבים (Testudines)
הסוג Odontochelys לעיתים משויך לקבוצה, אך כיום רואים בו חבר בענף Pantestudines - בו מצויה הקבוצה.
יגר (חייל)

יגר הולנדי, 1866.
יגר (בגרמנית: Jäger - "צייד") הם סוג יחידות חיל רגלים קלות אשר התקיימו לאורך ההיסטוריה במספר צבאות בעיקר בארצות דוברות גרמנית ובאימפריה הרוסית. בשונה מיחידות חיל רגלים קל אחרות, יחידות היגר נחשבו ליחידות עילית אשר במהלך המאה ה-18 וה-19 עשו לרוב שימוש ברובים בעלי קנים מחורקים (Rifle) בעלי טווח רב יותר מרובי המוסקט הנפוצים.
היסטוריה

שם זה אומץ לראשונה בשנת 1631 בצבא הסן (Hesse) כאשר גויסו ציידים בעלי יכולות לחימה וצליפה ייחודיות. לאחר מכן ובמיוחד לאורך המאה ה-18, יחידות אלו הפכו לנפוצות בצבאות דוברי גרמנית, אם כי תפקידם ויעודם התרחב והשתנה עם הזמן. מתוך המסורת של יחידות היגר, הוקמו בתקופות מאוחרות יותר יחידות המשאילות את השם יגר; בהם 'פלדיגר' (שליחים וסיירים) בצבא פרוסיה, גבירגסייגר (לוחמים הרריים) בצבאות דוברי גרמנית ופאלשירמייגר (צנחנים) בצבא גרמניה הנאצית ובצבא גרמניה המערבית.
חיילי היגר במובן המסורתי של חיל רגלים קל ואיכותי, דומים למונח רובאים (Rifleman) הנפוץ בעיקר בצבא הבריטי מאז תחילת המאה ה-19 (לדוגמה רגימנט הרובאים) והמונח הנפוץ בעיקר בצפון אמריקה סיירים (Rangers) הנפוץ מאז תקופת הקולוניות (לדוגמה יחידת הריינג'רס). בדומה לרובאים והסיירים הנהוגים בצבאות רבים אחרים, חיילי היגר מזוהים גם הם עם מדים בגוון ירוק כהה, מה שהעניק להם הסוואה טובה יותר לעומת שאר היחידות.
בעוד שיחידות חיל רגלים קלות נועדו להתקדם לפני הכוח העיקרי ולהילחם ביחידות מקבילות של האויב, חיילי יחידות היגר התפרסו באופן נרחב יותר ולרוב נלחמו בזוגות, כשהם יורים בטווחים גבוהים יותר (הודות לשימוש ברובה מחורק) במטרות איכות של האויב (מפקדים וכדומה). גם כיום מזוהה הצבע הירוק עם יחידות היגר וגם השתמר מעמדן כיחידות עילית בעלות עצמאות רבה.
יחידות יגר כיום > גרמניה

לאורך ההיסטוריה של הבונדסוור לאחר מלחמת העולם השנייה, מספר יחידות חיל רגלים קלות כונו יחידות יגר. חיילים אלו לבשו כומתה ירוקה עם סמל היגר בצבע מוזהב, בנוסף לסמן דומה שנתפר לאורך שרוול המדים (בדומה למסורת שהונהגה בוורמאכט). בנוסף, הוחלט לכנות את המשטרה הצבאית בגרמניה 'פלדיגר' כמחווה למסורת הצבא הפרוסי.
כיום ישנו רגימנט יגר אחד ('יגררגימנט הראשון'; רגימנט תקיפה אווירית רגלי), בנוסף לשני גדודים ('יגרבטליון ה-291' ו-'יגרבטליון ה-292', שניהם בחטיבה הצרפתית-גרמנית) ופלוגת יגר אחת בגדוד המשמר 'ואכבטליון' (Wachbataillon). יחידות הצנחנים בגרמניה נקראות פלשירמיאגר (ציידים מוצנחים), היחידות ההרריות נקראות גבירגסייגר (ציידים הרריים) וכאמור המשטרה הצבאית נקראת פלדיגר (ציידי השדה\שטח).
יחידות יגר כיום > אוסטריה

המונח יגר בצבא אוסטריה הוא נרחב הרבה וכולל את כלל יחידות חיל הרגלים, הנקראות באוסטריה יחידות יגר. יוצאים מהכלל הם יחידות חיל הרגלים הממוכן אשר בדומה לצבא הגרמני, נקראים פאנצרגרנדירים. גם יחידות הקומנדו באוסטריה עושות שימוש במונח יגר ונקראות 'יגדקומנדו'.
יחידות יגר כיום > נורווגיה

בצבא הנורווגי המונח יגר משמש לציון כוחות מיוחדים; מרין יגר (קומנדו ימי), פרשוט יגר (קומנדו מוצנח), אינפנטרי יגר (קומנדו רגלי). בנוסף, היחידה האמונה על שמירה לאורך הגבול עם רוסיה, נקראת גרנסאיגר (grensejegere; סיירי גבול).
יחידות יגר כיום > האימפריה הרוסית

גם בצבא האימפריה הרוסית היו יחידות יגר. גדוד היגר הראשון נוצר בשנת 1765 ובהמשך גדל מספר היחידות ומספר היגרים בצבא הרוסי היה רב.
תמונות

יגרים הסיאנים, 1835.
קצין מגדוד היגר ה-13, סקסוניה, 1866
חיילים מרגימנט היגרפלד, פרוסיה, מלחמת העולם הראשונה.
חיילי הפלדיגר (משטרה צבאית) של הבונדסוור הגרמני.
ראו גם

רובאי
ברסליארי
Jäger March
חיילי גדוד היגר ה-291, החטיבה הגרמנית-צרפתית.
חיילי חטיבת היגר של צבא פינלנד עם תותח ללא רתע, 1997.
טים פוקוק

| --- | --- |

 לידה:  24 באוקטובר 1985 (בן 38) סידני, אוסטרליה 
 מדינה:  אוסטרליה 
 תקופת הפעילות:  מ-2009 
 מקום לימודים:  Redfield College 
 פרופיל ב-IMDb
 
טים פוקוק (באנגלית: Tim Pocock; נולד ב-24 באוקטובר 1985) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אוסטרלי, שהתפרסם לאחר ששיחק בסרט הקולנוע "אקס-מן המקור: וולברין" ובסדרות הטלוויזיה "אקדמיה לריקוד" ו"קאמפ".
ביוגרפיה

פוקוק נולד וגדל בסידני, אוסטרליה. הוא למד במכללת רדפילד בדוראל בסידני. הוא החל את התעניינותו בקולנוע כאשר הגיש פרויקט גמר לשיעור אנגלית, סרט קצר.
קריירה

פוקוק החל קריירה במשחק אף על פי שלא למד דרמה באופן מקצועי.
בין השנים 2011–2013 שיחק בסדרת הטלוויזיה "אקדמיה לריקוד" בתפקיד ראשי. בשנת 2011 הוא הופיע בשלושה פרקים באופרת הסבון האוסטרלית "קרוב רחוק", שם גילם את אנגוס מק'אתי.
בשנת 2013 שיחק בסרט הקולנוע "Forbidden Ground".
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2009 | אקס-מן המקור: וולברין | סקוט סאמרס / קיקלופ |  |
| 2013 | Forbidden Ground | טוראי אנגוס או'לירי |  |
| 2014 | Lemon Tree Passage | טובי סטון |  |
| 2016 | Red Billabong | טריסטן מרשל |  |
| TBA | In God's Care | דניאל ג'יימס קינג |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2010 | Cops L.A.C. | לאנס | פרק: "The Learning Curve" |
| 2010–2012 | אקדמיה לריקוד | איתן קרמקוב | תפקיד ראשי (עונות 2-1); 43 פרקים |
| 2011 | קרוב רחוק | אנגוס מק'אתי | 3 פרקים |
| 2013 | Camp | רובי מתיוס | תפקיד ראשי; 10 פרקים |
| 2017 | הבורחים | ויקטור שטיין הצעיר | פרק: "Refraction" |
| 2022 | We Were Tomorrow | ויליאם | סדרת טלוויזיה עתידית של נטפליקס |
הערות שוליים

↑  Lesley Goldberg, The Hollywood Reporter, The Hollywood Reporter, ‏1 בינואר 2013
↑  Compare TV, Forbidden Ground, CompareTV, ‏4 באוגוסט 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2019014174  MusicBrainz: c9df28d3-34a8-487f-bc46-fafd9d113ed7  SUDOC: 176237569  VIAF: 307207873   WorldCat (עם VIAF): 307207873
יאנובה

ערך זה עוסק בעיר בליטא. אם התכוונתם לעיירה בצ'כיה, ראו .
בניין בית המדרש הגדול לשעבר
רחוב בעיר
יאנובה (גם ינבה; ביידיש: יאנאווא; בליטאית: Jonava; בפולנית: Janów; ברוסית: Йонава או Ионава; לעיתים נכתב Jonawa) היא עיר בת כ-35,000 תושבים במרכז ליטא, במחוז קובנה. לפני השואה הייתה זו עיירה יהודית מובהקת: ב-1893 היה אחוז היהודים מבין תושביה 92%, וערב שואת יהודי ליטא - כ-65% (2,700 יהודים).
היסטוריה

העיר הוקמה בשנת 1750 על גדות הנהר נריס. עוד במאה ה-17 היה יישוב יהודי בכפר על גדתו השמאלית של הנהר ובין שרידיו בית קברות יהודי עתיק. במאה ה-18 החל היישוב היהודי לעבור לגדתו הימנית של הנהר, לאחוזותיו של האציל קוסקובסקי (Kosakovski). מרכז העיירה היה בנוי בתי-אבן וכולו אוכלס ביהודים. גויים חיו בפאתי העיירה בבתי עץ. העיירה היוותה מרכז מסחרי ומנהלי לסביבה כפרית גדולה.
כלכלת העיירה התבססה על עצי היערות הסמוכים, ששונעו על גבי הנהר לגרמניה. במאה ה-19 הוקמה בעיירה תחנת רכבת מרכזית ותעשיית רהיטים, עיבוד עור, מסגרות ובניית קרונות רכבת. כן עסקו רבים מתושבי העיירה, השוכנת בצומת-דרכים מפותח כעגלונים ולאחר מכן כנהגים.
בשנים 1894 ו-1905 כילו שרפות נרחבות חלקים ניכרים של העיירה. חוסנה של הקהילה איפשר את הקמת העיירה מחדש. בעת מלחמת העולם הראשונה הוצא צו מאת ממשלת האימפריה הרוסית לפינוי היהודים מהעיר, כיוון שהיהודים נחשבו מקורבים לגרמניה. רבים מהיהודים התפנו מהעיר לעמקי רוסיה ורק חלק מהם שב לאחר שהעיר נכבשה על ידי כוחות הקיסרות הגרמנית. לאחר מהפכת אוקטובר, הגירה לאזור של "רוסים לבנים", מתנגדי ונרדפי הבולשביזם ופליטי מלחמת האזרחים ברוסיה, סיפקה הכנסה לבעלי חנויות ובעלי מלאכה בעיירה וסייעה בשיקומה לאחר המלחמה. במקביל, יצאו צעירים רבים לבקש השכלה בקובנה הסמוכה. עזיבת הצעירים (הן לקובנה ומשם לאוניברסיטאות אירופה והן בעלייה לארץ ישראל), יחד עם המשבר הכלכלי אליו נקלעה ליטא בשנות השלושים הובילו לשקיעה כלכלית ותרבותית של העיר ערב מלחמת העולם השנייה.
חיים יהודיים

בניגוד לעיירות רבות ב"תחום המושב", יאנובה הייתה עיר בעלת מעמד כלכלי איתן ורוב יהודיה עבדו והתפרנסו. רבים מהם גם יצרו קשרי מסחר עם ליטאים, פולנים, רוסים וגרמנים וכך הכירו היטב את הסביבה הלא-יהודית. בעיר היו מספר בתי כנסת (רובם קלויז לפי משלח-יד: הקלויז של החייטים, של הבורסקאים, של העגלונים וכדומה), בית כנסת מרכזי "בית הכנסת הגדול" ובית מדרש ("בית המדרש הגדול"), חברת "מעות חיטים" לגמילות חסדים ושטיבל של חב"ד. כן פעל בה בית חולים יהודי.
במאה ה-20 היו ביאנובה נציגויות לכל המפלגות הפוליטיות הארציות והיהודיות ובכלל זה כל תנועות הנוער היהודיות הציוניות, בונדיסטים, קומוניסטים ועוד. במקום הוקם "בית החלוץ" של תנועת החלוץ להכשרה לצורך עלייה לארץ ישראל וגרעין גדול מיאנובה ("אחוה") עלה במסגרת העלייה השלישית והצטרף ל"גדוד העבודה".
בין הרבנים שנולדו או התגוררו ביאנובה: רבי צבי הירש (חותנו של יהושע צייטלין) ורבי אהרן הגדול מקרלין. במחצית השנייה של המאה ה-19 כיהן בה כרב ואב"ד הרב משה אריה הלוי (שהיה בין הרבנים שנתנו הסכמה לספר חפץ חיים). אחריו כיהנו בה הרבנים חיים סגל ויצחק ליפקין. רבה האחרון היה הרב נחום ברוך גינצבורג, בעל "מקור ברוך". עוד מילידי העיר הרב דב זוכובסקי (הנקרא על שמה "ר' בערל יאנובר"), שכיהן כמשגיח בישיבת לומז'ה בפתח תקווה, האחים הדיינים רבי אליעזר ורבי ישעיהו גולדשמידט.
בתקופת השואה

בשנת 1939, לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית נמלטה ליאנובה ישיבת סלוצק - קלעצק ופעלה בה מספר חודשים עד לסגירתה. בשנת 1940 נכבשה יאנובה, יחד עם כל ליטא על ידי ברית המועצות. במסגרת הישות המדינית החדשה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית, הולאמו כל מקורות הפרנסה בעיר, המפלגות ותנועות הנוער פוזרו, ומוסדות החינוך היהודי נסגרו. ב-1941 הוגלו חלק מיהודי העיר לסיביר.
ב-23 ביוני 1941 החלה הפלישה הגרמנית במסגרת מבצע ברברוסה. העיר הופצצה קשות וכמעט נהרסה כליל. הדרכים החסומות וההפצצות הכבדות מנעו מרבים להימלט מזרחה לתוככי ברית המועצות, אך חלק מהיהודים נמלטו ליערות והצטרפו לפרטיזנים.
הגרמנים נכנסו לעיירה ב-26 ביוני. משטרת העזר הליטאית, שפעלה בחסות הנאצים, החלה בחטיפת גברים יהודים, ובביזה. ביולי חויבו היהודים לשאת טלאי צהוב ונדרש מהם כופר בסך 150,000 רובל, רב העיר והנשיא האחרון של אגודת הרבנים בליטא, הרב נחום ברוך גינזבורג, הסביר שלאחר השנתיים של הכיבוש הרוסי לא נותר בידי היהודים כסף ולפיכך נלקח כבן ערובה.
בראשית אוגוסט נלקחו 500 גברים יהודים ונורו למוות בחורשה סמוך לעיירה. בעיירה נותרו אז בעיקר נשים, ילדים וקשישים, הם נורו באותה חורשה ב-23 באוגוסט. בסה"כ, נרצחו שם 2180 גברים, נשים וילדים.
באתר הטבח הוקם גן זיכרון ואנדרטאות עם כיתוב בעברית וביידיש.
כ-150 יהודים נוספים מהעיירה ומסביבותיה הועסקו בעבודות כפייה וגורשו לגטו קובנה באוקטובר. רובם ככולם נספו ב-28 באוקטובר בפורט התשיעי.
מצבת זיכרון לנרצחי יאנובה בשואה
שוחת הקבר ההמוני
מדיה וקבצים בנושא גן-הזכרון שהוקם בגיא ההריגה בוויקישיתוף
יאנובה לאחר המלחמה

יאנובה ידועה בשל מפעל הדשנים Achema, הגדול ביותר במדינות הבלטיות. ב-20 במרץ 1989 אירעה תקלה במפעל (אז נקרא  Azot) במסגרתה נפלטו 7,500 טונות של אמוניה וכן חמצן דו-חנקני וכלור. ענן הזיהום השתרע על פני רוחב של 7 קילומטרים ואורך של 50 קילומטרים וגרם למותם של שבעה ול-29 מקרי נכות.
לאחר תום המלחמה, הוקמה מחדש ספריית יאנובה ובשנת 1950 החלה לשמש כספרייה המרכזית במחוז.
ערים תאומות

רוסיה בגרטיונובסק (אנ'), רוסיה
צ'כיה דצ'ין (אנ'), צ'כיה
אסטוניה ייגבה, אסטוניה
פולין קנדז'ז'ין-קוז'לה, פולין
בלארוס פולוצק, בלארוס
רומניה פוצ'יואסה (אנ'), רומניה
פינלנד ריהימאקי (אנ'), פינלנד
הערות שוליים

↑  יאנובה, באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם
↑  היסטוריה של יאנובה
↑  חיי חיים ליב חרמוני באלבום יזרעאל
↑  בני נוער במחנה בני עקיבא ביאנובה, באתר יד ושם
↑  רבנים שנספו בשואה: יאנובה. לפי פון לעצטן חורבן, מס' 10, עמ 66,67; אלה אזכרה, ב, עמ 149-152; יהדות ליטא, עמ 38; פנקס הקהילות, ליטא, עמ 127, 336, 337, 464 ,578; יהדות ליטא, תמונות וציונים, עמ 104, 205; אשרי, חורבן ליטע, עמ 255-256
↑  אתר המפעל
↑  The Handbook of Hazardous Materials Spills Technology,  part 9 ch. 40
↑  במלאת 20 שנה למקרה (בליטאית)
| ערי ליטא |
| --- | --- | --- |
| בירות מחוזות ליטא | אוטנה • אליטא • וילנה • טאורגה • טלז • מריאמפולה • פוניבז' • קובנה • קלייפדה • שיאוליאי |  |
| בירות מחוזות משנה של ליטא | אוקמרגה • איגנלינה • אלקטריינאי • אניקשט • בירז' • בירשטונאס • גרגז'דאי • דרוסקינינקאי • וילקובישק • ויסגינס • וריאנה • זרסאי • טרקאי • יאנובה • יורבורג • ינישוק • לזדיי • מולייטאי • מז'ייקיאי • נאויואי אקמנה • נידה • פגייגיאי • פאקרואוייס • פלאנגה • פלונגה • פסווליס • פרינאי • קדאיניאי • קופישוק • קזלו רודה • קאישיאדוריס • קלווריה • קרטינגה • ראסייניאי • רדווילישקיס • רוקישקיס • ריטובה • שאקי • שווינציאן • שלצ'ינינקאי • שילוטה • שיללה • שירווינטוס • שקוד |  |
| שאר ערי ליטא | אובליאי • אוז'וונטיס • אז'רליס • איישישוק • אקמנה • אריוגלה • בלטויי ווקה • גלגאודישקיס • גריגישקס • גרליאבה • דאוגאי • דוסיאט • דוקשטי • ובלנינקס • וייביס • וייסיאי • וילקי • וירבאליס • ונטה • וקשנה • ורניאי • זאגר • ז'ייז'מריאי • טרשקון • יונישקליס • יז'נאס • לינקובה • לנטבאריס • נמנצ'ין • סדה • סובצ'יס • סימנה • סלנט • סמלינינקאי • פבראדה • פנדליס • פנמוני • פרייקולה • ציטוביאן • קודירקוס נאומייסטיס • קוורסקס • קורשן • קיבארט • רודישקס • רמיגלה • שדובה • שוונצ'יונייליאי • שקודוויל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530944905171  GND: 7587167-1  LCCN: n92082595  NKC: ge1227824  VIAF: 168653847   WorldCat (עם VIAF): 168653847