פאלאצו רוצ'לאי
היסטוריה

כל הערכה של המשמעות הסגנונית של ארמון רוצ'לאי חייבת לקחת בחשבון בתי מגורים דומים בפירנצה של התקופה, כגון פאלאצו מדיצ'י ריקארדי (אז פאלאצו דה מדיצ'י), ארמון סטרוצינו, ארמון סטרוצי ופאלאצו ספינלי. הערכה מדויקת של חשיבותו הארכיטקטונית של ארמון רוצ'לאי נמצאת בחסר, עקב אי הוודאות לגבי מתי ועל ידי מי הוא נבנה. באופן מסורתי, ונתמך על ידי כמה מקורות מהמאה ה-16, הוא תוארך לתקופה 51–1446, מה שהופך את החזיתות של ארמונות מדיצ'י ורוצ'לאי לבני אותה עת.
בשנת 1974, צ'ארלס מאק הציע היסטוריית בנייה דו-שלבית לארמון בהתבסס על פרשנותו לתיאורי נכסים הכלולים בהצהרות המס של ג'ובאני רוצ'לאי, בני משפחתו ושכניו. ברישומי מס אלה, מיקום הנכס מוגדר על ידי שמות של מאפיינים סמוכים בין אם הם רחובות או שכנים. מאק, לפיכך, הצליח לשחזר את היסטוריית הבעלות על האתר שעליו בנוי הארמון לשנת המס הרלוונטית. מה שגילה מאק מבסס את עדותו של ג'ובאני רוצ'לאי עצמו ש"מתוך שמונה בתים, יצרתי אחד". למעשה, שמונה בתי מגורים היו פעם באתר של ארמון רוצ'לאי הנוכחי.
רישומים לשנת המס 1446 מראים שג'ובאני רוצ'לאי ומשפחתו הקרובה גרו בבית בפינת ה-Via della Vigna Nuova ו-Via dei Palchetti הצר. ככל הנראה בכוונתו להגדיל את המגורים שלו בהתאם למעמדו הכלכלי והאזרחי הגדל, הוא רכש שורה של בתים לאורך ויה דיי פלצ'טי. זמן קצר לאחר מכן, הבית הסמוך לביתו לאורך ויה דלה וינה נובה, בבעלות אמו, עבר לידיו של רוצ'לאי. לבסוף (בערך 1460) נוסף למתחם המגורים ההולך וגדל הבית הצמוד לבית אמו. הגישה הפנימית הנוכחית של הארמון מעידה על התהליך ההדרגתי שבו התפתח הבניין. עד שנת 1455 אחד מבתי ויה דיי פלצ'טי נהרס והוחלף בחצר מוקפת משלושת צדדיה בארקדות שהקשתות העגולות שלהן נתמכו על ידי עמודים קורינתיים. מסדרון עם קמרונות צולבים קישר כעת את החצר עם ויה דלה וינה נובה.
מבחוץ, ניתן לראות את הדרך הלא סדורה שבה נוצר הארמון לאורך ה-Via dei Palchetti. אולם בעמידה בפיאצה די רוצ'לאי, הרושם שמותירה החזית המהוללת הוא של הרמוניה ואחדות. לצורך גיבוש חזותי של שלושת הבתים הנפרדים לאורך ויה דלה וינה נובה, רוצ'לאי ביקש חזית אשר תעיד על טעמו המתקדם ועל מעמדו הבולט בקהילה. מתי בדיוק התרחשו התכנון והביצוע של אותה חזית היסטורית עדיין לא ברור. פאולו סנפאולסי (1963), שהונחה על ידי ברנדה פרייר (1981), הציע בניית חזית דו-שלבית, כשהראשון (בערך 1450), מכסה את החלק החיצוני של בתי המגורים הישנים של ג'ובאני ואמו ולאחר מכן, הרחבה מאוחרת יותר לכיסוי הבית שנוספה ב-1460. זה שרוצ'לאי מעולם לא הצליח להוסיף את הבית הבא בשורה לאחזקותיו, יגרום לכך שהחזית נותרה בלתי גמורה.
מאק (1974), יחד עם מאת קורט פורסטר (1976) והווארד סאלמן (1966) פירשו את הראיות בצורה שונה, בטענה שעבודה זו על החזית המתינה לרכישת הנכס השלישי לאורך ויה דלה וינה נואבה וזוכה לתמריץ בזכות אירוסיו של בנו של רוצ'לאי ברנרדו עם בתו של פיירו די קוזימו דה מדיצ'י נאנינה ב-1461. לפי תיאוריה זו יכול היה להיות רק לאחר האירוסין, ששילוב סמלי מדיצ'י שניתן לזהות בבירור עם אלה של רוצ'לאי באפריזים יכול היה להתקיים. אותו דין לגבי סמל הטבעות המשתלבות של מדיצ'י שתופסות את החלונות. זה ידחה את בניית חזית הארמון למועד לאחר 1461 ומטיל ספק בחשיבותה על פני העיצוב הכמעט זהה ששימש לפאלאצו פיקולומיני (תוכנן על ידי ברנרדו רוסלינו 62–1459) בעיר האפיפיור פיינצה.
ארמון רוצ'לאי, השפיע על מבנים מאוחרים יותר כמו Palazzo della Cancellia (לימים הכנסייה האפיפיורית, ברומא).
בחלק האחורי של הבניין יש את הכנסייה לשעבר של סן פנקראציו המכילה יצירת מופת נוספת מאת אלברטי, המקדש הקטן של הקבר, בתוך הספינה השמאלית לשעבר, החלל היחיד שעדיין מקודש של מבנה זה, שבו שוכן היום מוזיאון מרינו מריני. לאון בטיסטה אלברטי יצר גם את הלוג'יה רוצ'לאי מול הארמון. חזית הבזיליקה הסמוכה של סנטה מריה נובלה תוכננה גם היא על ידי אלברטי בשמו של ג'ובאני רוצ'לאי.
התיארוך הזה לאחר 1461 מעלה שוב את שאלת היוצר. מבוסס על דבריו של ג'ורג'יו וזארי ועוד כמה הערות מאמצע עד סוף המאה ה-16, כמו גם על השימוש הידוע של ג'ובאני רוצ'לאי בליאון בטיסטה אלברטי כאדריכל הקפלה שלו בכנסייה השכנה של סן פנקרציו ולמען השלמת חזיתה של סנטה מריה נובלה, החוקר ההומניסטי הגדול והתאורטיקן האמנותי התקבל בדרך כלל כמי שהיה אחראי לעיצוב חזית ארמון רוצ'לאי. עם זאת, ההערות הראשונות על החזית, שהועלו בתחילת המאה ה-16, אינן מזכירות את אלברטי אלא קושרות אותה לברנרדו רוסלינו באומרו שהוא יצר את הדגם לארמון. זה אולי אומר שהוא היה אחראי לחזית או פשוט שהוא עיצב דגם לפי הנחיות של מישהו (כלומר, אלברטי).
הראשון שהטיל ספק בתפקידו של אלברטי כאדריכל היה יוליוס שלוסר שכתב (1929) כי "רוחו של ברנרדו רוסלינו היא זו שפועלת כאן ולא של אלברטי". חוות הדעת של שלוסר התקבלה על ידי ליאו פלאנישיג (1942), הווארד סאלמן (1966) ומריו סלמי (1967). בהתבסס על חוות דעתו על מידע המס שהצביע על תיארוך מאוחר יותר לשלב החזית של פרויקט רוצ'לאי ועל קדימותו האפשרית של ארמון פיקולומיני בפיאנצה. מאק טען כי זוהי עבודתו של ברנרדו רוסלינו ב-1974, וקיבל תמיכה מפורסטר (1976) ומרווין טרכטנברג (2000). למרות ניסיונות אלה לחשוב מחדש על החזית ועל התאריך שלה, נותרה תמיכה כללית באלברטי וטיעוני נגד חזקים לטובתו על ידי ברנדה פרייר (1981) ואחרים. בעוד שתפקידו של ברנרדו רוסלינו בשיפוץ פנים הארמון, בבניית מעבר הכניסה וביצירת החצר מקובל בכל העולם, מעורבותו בחזית המהוללת ובתאריך ביצועה נותרו שאלות פתוחות שאולי רק ייפתרו. אם תעלינה ראיות תיעודיות חדשות.
הארמון עדיין שייך למשפחת Rucellai. בשנות התשעים הוא אירח את מוזיאון Fratelli Alinari לתולדות הצילום.
בדירה בקומה השלישית, ב-16 בינואר 1997, התרחש הרצח הבלתי מפוענח של הרוזן אלביס ניקוליס מרובילנט.