שלטון איזבלה השנייה
שלטונה האפקטיבי של איזבלה השנייה

עם נפילתו של אספרטרו, המעמד הפוליטי והצבאי בכללותו הגיע לכדי שכנוע שאין לקרוא לעוצר חדש, אלא יש להכיר בבגרותה של המלכה, למרות העובדה שאיזבלה הייתה רק בת שתים עשרה. כך החל שלטונה האפקטיבי של איזבלה השנייה (1843–1868), תקופה מורכבת מאוד, עם עליות ומורדות, שסימנו את המצב הפוליטי של המאה ה-19 וחלק מהמאה ה-20 בספרד.
ההכרזה על התבגרותה של איזבלה השנייה ו"תקרית אולוסאגה" יצרו ואקום פוליטי. הפרוגרסיבי ה"רדיקלי" חואקין מריה לופס הוחזר על ידי הקורטס לתפקיד ראש הממשלה ב-23 ביולי, וכדי לבטל את הסנאט, שבו ל"אספרטריסטות" היה רוב, הוא פיזר אותו וקרא לבחירות לחידושו לחלוטין - תוך הפרה של סעיף 19 של חוקת 1837, שאיפשר לחדש רק שליש מהסנאט בכל בחירות. הוא גם מינה את מועצת העיר ואת ה-Diputación de Madrid - שגם היא הייתה הפרה של החוקה - כדי למנוע מה"אספרטסיסטים" להשתלט על שני המוסדות בבחירות - לופס נימק זאת כך: "כאשר נלחמים על הקיום, העיקרון של שימור הוא זה שבולט מעל הכל: אדם אפילו קוטע איבר לחולה כדי שיחיה".
בספטמבר 1843 נערכו בחירות לקורטס שבהן עמדו פרוגרסיבים ומתונים בקואליציה במה שכונה "מפלגה פרלמנטרית", אך המתונים זכו ליותר מושבים מהפרוגרסיבים, שגם הם היו עדיין מחולקים בין "מזגונים" ו"רדיקלים". ובכך חסרה הנהגה אחת. הקורטס אישר שאיזבלה השנייה תוכרז בגירה מראש ברגע שתגיע לגיל 13 בחודש הבא. ב-10 בנובמבר 1843 היא נשבעה בחוקה של 1837 ולאחר מכן, בהתאם למנהג הפרלמנט, התפטרה ממשלתו של חוסה מריה לופס. המשימה להרכיב ממשלה הוטלה על סלוסטיאנו דה אולוסאגה, מנהיג האגף "המתון" של הפרוגרסיבים. הוא נבחר על ידי המלכה מכיוון שערך הסכם עם מריה כריסטינה על שובו מהגלות.
הכישלון הראשון שספגה הממשלה החדשה היה שהמועמד שלה לעמוד בראש קונגרס הצירים, ראש הממשלה לשעבר חואקין מריה לופס, הובס על ידי מועמד המפלגה המתונה פדרו חוסה פידל, שלא רק קיבל את קולות מפלגתו אלא גם אלה מהמגזר ה"רדיקלי" של הפרוגרסיבים ובראשם פסקואל מאדוס ופרמין קבאלרו, אליהם הצטרף מנואל קורטינה ה"מתון". כשהתעורר הקושי השני, לדחוף את חוק מועצות ערים, פנה אולוסגה למלכה בבקשה לפזר את הקורטס ולקרוא לבחירות חדשות שיספקו לו בית תומך, במקום להתפטר משום שאיבד את אמון הקורטס. בעקבות כך התרחשה "תקרית אולוסאגה", שזעזעה את החיים הפוליטיים, כאשר נשיא הממשלה הואשם על ידי המתונים בכך שאילץ את המלכה לחתום על חוקי הפיזור של הקורטס. לאולוסאגה, למרות שהכריז על חפותו, לא הייתה ברירה אלא להתפטר והנשיא החדש היה לואיס גונזלס בראבו המתון, שקרא לבחירות לינואר 1844 בהסכמת הפרוגרסיביים, למרות העובדה שהממשלה זה עתה עלתה לשלטון. הוא החזיר את חוק מועצות ערים משנת 1840 - שהוליד את "המהפכה של 1840" הפרוגרסיבית שסיימה את שלטון העוצרות של מריה כריסטינה דה בורבון וקבלת השלטון על ידי הגנרל אספרטרו.
באשר ל"תקרית אולוסאגה", הנשיא החדש של מועצת השרים, גונזלס בראבו, שנכנס לתפקידו ב-1 בדצמבר, הציע לדון בה בלשכה. במהלך הישיבות אולוסאגה הפגין את שווא ההאשמות, אך הרוב הפרלמנטרי ממנו נהנו המתונים לאחר הבחירות אפשר לו לזכות בהצבעה, ואולוסאגה עזב לאנגליה, לא כל כך בגלל גירוש שלא חויב בו, אלא בשל פחד לחייו שלו, שאוימו במדריד. בחלקים מסוימים של המדינה, הכיוון הפוליטי שהממלכה נוקטת נתפס בחשדנות, מה שהוביל למרידות מסוימות, כמו מרד בונה בראשות פנטלון בונה, שהשתלט על העיר אליקנטה במשך יותר מ-40 יום עם כוונה להרחיב את המהפכה שלו לערים אחרות.
גונזלס בראבו הקים מעין "דיקטטורה אזרחית", שתימשך 6 חודשים, ובמהלכן החזיר את חוק מועצות הערים כדי לשים קץ לחונטות, ולשים קץ למיליציה הלאומית על ידי יצירת המשמר האזרחי.
בבחירות בינואר 1844 ניצחו המתונים, מה שעורר התקוממויות פרוגרסיביות בכמה מחוזות בפברואר ומרץ שהוקיעו את "השפעת" הממשלה על תוצאות הבחירות. כך המנהיגים הפרוגרסיביים קורטינה, מאדוס וקאבאלרו נכלאו למשך שישה חודשים -אולוסאגה לא נעצר בגלל שהיה בליסבון וחואקין מריה לופס נשאר במחבוא עד שחבריו שוחררו מהכלא. במאי קיבל גנרל רמון מריה נרווס, המנהיג האמיתי של המפלגה המתונה, את נשיאות הממשלה, וחנך את העשור המתון כביכול (1844–1854).
לאחר נפילת אספרטרו והכרזה על בגרותה של איזבלה, החלה שורה של ממשלות מתונות, בתמיכת הכתר. הצעד הראשון שנקטו המתונים בשלטון היה למנוע התקוממויות פרוגרסיביות, שבגינן הם פירקו את המיליציה הלאומית והקימו מחדש את חוק מועצות הערים כדי לשלוט טוב יותר בממשלות מקומיות מהממשל המרכזי, מה שמנע את הקמת החונטות. כשהחלה שלטונה, המלכה הייתה רק בת 13 ולא הייתה לה ניסיון בממשל, ולכן היא הושפעה מאוד מהאנשים סביבה.