stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד גרנות
ביוגרפיה

גרנות נולד בפולין ובשנת 1950 עלה לישראל. הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1971 התקבל לעבודה במשרד האוצר בו התקדם עד לתפקיד חשב עסקאות מטבע חוץ. ב-1978 מונה למנהל מחלקת הלוואות בחטיבה הבינלאומית בבנק לאומי לישראל ובשנת 1980 מונה למנהל מחלקת מטבע זר. בשנת 1983 מונה למנהל מחלקת ניירות ערך במשרד הראשי של בנק לאומי. גרנות שימש כדירקטור בבורסה לניירות ערך (מטעם לאומי). בשנת 1986 עבר לארצות הברית כשמונה לאחראי על ארבעה מסניפי הבנק שם.
ב-1988 מונה לראש חטיבת שוק ההון ושירותים פיננסיים, וניהל את חברות הבת של בנק לאומי הפועלות בשוק ההון. כחלק מתפקידו, שימש יו"ר מועצת המנהלים של ויזה כ.א.ל, ונציג בנק לאומי בדירקטוריון מגדל ובבורסה לניירות ערך. ב-1991 מונה לדירקטור ומנכ"ל בנק לאומי בבריטניה וחבר מועצת המנהלים של בנק לאומי בצרפת ולוקסמבורג.
ב-1995 מונה למנכ"ל ודירקטור בנק איגוד עד שהתפטר ביולי 1998 ומונה למנכ"ל בנק דיסקונט ,תפקיד בו כיהן עד לשנת 2000.
בשנת 2001 מונה למנכ"ל הבנק הבינלאומי, אותו ניהל עד לשנת 2007. בתחילת 2008, מינה אותו בני שטיינמץ ליו"ר מועצת המנהלים בחברת הנדל"ן סקורפיו. גרנות כיהן כדירקטור בהראל השקעות, אלרוב, אורמת טכנולוגיות וטמפו. הוא נחקר בנוגע לחשדות לעבירות שוחד והלבנת הון שיוחסו לשטיינמץ ושוחרר ללא הגבלות. בשנת 2017, לאחר שהחלה חקירתו של שאול אלוביץ' בפרשת 4000, מונה ליו"ר הזמני של בזק. הוא כיהן בתפקיד זה עד לאוגוסט 2020 בו מונה גיל שרון ליו"ר קבוע.
חיים אישיים

גרנות נשוי ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  גרנות דוד, באתר News1 מחלקה ראשונה, 30 ביולי 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007596709305171  VIAF: 4474147872006475170008   WorldCat (עם VIAF): 4474147872006475170008
דוד בוחבוט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 באפריל 1994 (בן 30) ירושלים, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  משורר עיתונאי מבקר שירה עורך ספרותי מורה
 פרסים והוקרה:  פרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית (2019)
 
דוד (ניאו) בוחבוט (נולד ב-28 באפריל 1994) הוא משורר, עיתונאי, מבקר שירה, עורך ומורה ישראלי.
ביוגרפיה

בוחבוט גדל בשכונת פסגת זאב בירושלים. החל לפרסם שירה בהיותו נער. במהלך השנים, פורסמו שיריו בכתבי עת רבים ובהם "הו!", "עכשיו", "הבה להבא", "עיתון 77", "מאזנים" וכן בעיתונות המודפסת.
ב-2014, בגיל 19, החל בוחבוט לפרסם ביקורות שירה במוסף "ספרים" של עיתון "הארץ". הוא ביקר מספר פעמים את השתלטותו של שיח הזהויות הפוליטי על השירה העברית. את עיקר הביקורת הפנה בוחבוט כלפי קבוצת "ערס פואטיקה" (אותה כינה בעבר "תנועה פוליטית מקורנפת, שיכורת-ההון-הסימבולי-החדש"), בדגש על המשוררים רועי חסן ועדי קיסר. בהמשך, עבר לכתוב במוסף "גלריה שישי" של העיתון, שם פרסם ראיונות עומק שערך עם אנשי ספרות.
ב-2015 הקים מחדש יחד עם עודד כרמלי את פסטיבל תל אביב לשירה, הנערך מדי שנה בניהולם ומתקיים במועדוני לילה וברים ברחבי העיר. ב-2016 ייסד בוחבוט את סדרת הספרים "רף – לשירה, הגות וביקורת" בהוצאת "כתב" והוא משמש כעורכה הראשי. במסגרת הסדרה ראו אור ארבעה ספרים, ביניהם הספר "דור הביט – אנתולוגיה לשירה", שפורסם ב-2021, בעריכתם של בוחבוט ורעואל שועלי. הספר הוא מקבץ תרגומים ראשון מסוגו בעברית שמוקדש לשירתם של משוררי דור הביט.
ב-2017 נכלל ברשימת "הצעירים המבטיחים" של עיתון "Time Out תל אביב". בנימוק לבחירתו לרשימה נכתב כי "שירתו של בוחבוט הדוקה והוא לא מסתמך רק על וירטואוזיות לשונית. הוא אוסף בשיריו את התכנים העמוקים ביותר של הנפש האנושית, אך כמו כל משורר שמכבד את עצמו מוצא גם זמן להתקוטט עם משוררים אחרים". ב-2018 ראה אור ספרו הראשון, "באישון ליל נצח", בסדרת 'ריתמוס' של "הקיבוץ המאוחד" ובעריכת דורי מנור. ב-2019 זכה בפרס שרת התרבות למשוררים בראשית דרכם. בנובמבר 2022 פורסם ספר שירה שני פרי עטו, "ינוקא", בהוצאת "הבה לאור".
בוחבוט מכהן כיושב ראש ועדת ספרות של מועצת הפיס לתרבות ולאמנות ומשמש כחבר המועצה מ-2017. לצד פועלו הספרותי, מגיל 18 בוחבוט משמש כמורה לכתיבה יוצרת בבתי ספר יסודיים.
יצירתו

ספרים שכתב:
באישון ליל נצח, סדרת ריתמוס לשירה, "הקיבוץ המאוחד", 2018
ינוקא, הוצאת הבה לאור, 2022
ספרים בעריכתו:
אלפרד טניסון, אל דביר החשיכה (תרגום: צור ארליך), סדרת "רף – לשירה, הגות וביקורת" בהוצאת "כתב", 2018
אסיף רחמים, בכור, סדרת "רף – לשירה, הגות וביקורת" בהוצאת "כתב", 2018
הראל וחניש, אנו מחילות, סדרת "רף – לשירה, הגות וביקורת" בהוצאת "כתב", 2021
דור הביט - אנתולוגיה לשירה (עורכים: דוד (ניאו) בוחבוט ורעואל שועלי), סדרת "רף – לשירה, הגות וביקורת" בהוצאת "כתב", 2021
הערות שוליים

↑  אלי אשד, פסטיבל תל אביב, חגיגה לרוח האדם ולחופש שלו – ריאיון עם דוד נאו-בוחבוט, באתר יקום תרבות, ‏25 בדצמבר 2016
↑   דוד בוחבוט, המזרחים הרדיקליים עומדים בתור לפרס ברנשטיין, באתר הארץ, 11 ביולי 2015
↑  צור ארליך, מה היה נשאר לה אלמלא השנאה: דוד (ניאו) בוחבוט על שירת הגזע של עדי קיסר, באתר מהמחסן של צור ארליך, ‏9 בדצמבר 2014
↑   דוד בוחבוט, פגישה נדירה עם שלמה זמיר, מהמשוררים המזרחים הראשונים והחשובים בישראל, שבחר לשתוק שנים רבות, באתר הארץ, 24 ביולי 2015
↑  איתן קלינסקי, תודה לדוד (ניאו) בוחבוט, באתר News1 מחלקה ראשונה, 29 ביולי 2015
↑   גילי איזיקוביץ, פסטיבל שירה חדש בתל אביב, באתר הארץ, 28 בנובמבר 2015
↑  מאיה לקר, שנת הפריצה: הצעירים שתשמעו עליהם בתשע"ח, באתר טיים אאוט, ‏13 לספטמבר 2017
מלחמות הקודש של דלפי

מלחמות הקודש של דלפי הן שמן של ארבע מלחמות שנערכו ביוון העתיקה, על אדמת פוקיס, חבל ארץ במרכז יוון, בין החברות השונות באגודה הדתית של דלפי. המלחמות פרצו כתוצאה של הפרות הסכמים דתיים בתוך האגודה, ומאבקי כוח ושליטה על המקומות הקדושים בדלפי: האורקל מדלפי, שהיה האורקל החשוב ביותר ביוון הקלאסית, והמקדשים הפאן הלנים של דמטר ואפולו.
רקע

סביב מקדש דמטר באנתלה וסביב מקדש אפולו בדלפי התפתחה אגודה דתית (האמפיקטיונה) של שבטים יוונים שונים, שדאגו לצורכי שני המקדשים. האגודה האנהתלית-דלפתית כללה עוד מימיה הקדומים לפחות 12 שבטים שונים, בין השאר שבטים תסאלים, בויאוטים, דורים, יוניים, לוקרים,  ופוקים. האגודה נשלטת על ידי מועצה שהורכבה מהנציגים השונים של החברות בה.
כל החברות באגודה היו מחויבות בשבועה למספר חוקים: איסור לחלל את המקדש, איסור להחריב עיר שחברה באגודה, איסור לנתק את מקורות המים של העיר (אפילו בעת מלחמה),  איסור גביית מכס מן העולים לרגל למקדש דלפי ואיסור להילחם בימי החג של אפולו בדלפי. כאשר אחת החברות הייתה מפירה אחת מהחוקים, שאר החברות בברית היו מחויבות להתאחד ולערוך מלחמת קודש נגד העיר הפושעת ולהחריבה.
למעשה רק כאשר החברה שהפרה את הברית הייתה חלשה, ננקטו נגדה צעדים, חברות חזקות באגודה התחמקו מהעונש ואף לפעמים סירבו בגלוי למלא אחר ההחלטות של האמפיקטיונה.
מלחמת הקודש הראשונה

מלחמת הקודש הראשונה (595 לפנה"ס - 585 לפנה"ס) נערכה כנגד הפוליס קריסה, ששכנה במישור שלרגלי דלפוי. את המלחמה יזמו התסלים, בטענה כי בני קריסה התעללו בעולי הרגל למקש וסחטו מהם כספים. הפוליס סיקיון תמכה בתסלים על רקע סכסוך קודם עם אנשי קריסה, וגם אתונה, ביוזמת סולון, הצטרפה ללחימה. בראש הכוח האתונאי עמד אלקמאיון.
קריסה, שהייתה מבוצרת למדי, שלטה על הכניסה למקדש בדלפי מכיוון מפרץ קורינתיה. אנשי קריסה ניצלו את המיקום האסטרטגי כדי לגבות מס מעולי הרגל, ולעיתים אף לשדוד אותם. בנוסף סיפחה לעצמה קריסה חלק מאדמות המקדש, שהיו מוקדשות לאל אפולו. התנהגות זו הביאה חלק מערי המדינה האחרות ביוון ליצור ברית צבאית במטרה להגן על הגישה למקדש. הברית הוקמה בסביבות 600 לפנה"ס. כששלחו החברות בברית שליחים למקדש בדלפי כדי לברר כיצד לנהוג בקריסה, הם נענו כי על הברית להכריז מלחמה כוללת על קריסה. תשובה זו של כוהני המקדש עשויה להעיד על האינטרס שהיה להם בהחלשת קריסה, ואולי אף בהריסתה.
בראש הכוח התוקף עמד הטיראן קלייסתנס מסיקיון, שניצל את הכוח הצבאי הימי של הברית כדי לחסום את נמלי העיר, לפני שהטיל מצור כולל על חומותיה. בנוגע להמשך המערכה קיימות סברות שונות. המקור הקדום ביותר, ולפיכך האמין ביותר, הם כתביו של איש הרפואה תסאלוס. לפי עדות זו, שנכתבה במאה ה-5 לפנה"ס, התוקפים גילו דרך סודית לתעלות המים של קריסה, והרעילו את מי השתייה באמצעות פרח היחנון (באנגלית: Helleborus). המגנים נתקפו בשלשול עז ולא יכלו להתמיד בהתנגדותם. לפי גרסה אחרת, שמופיעה אצל ההיסטוריון בן המאה ה-1 לספירה סקסטוס יוליוס פרונטינוס, לאחר שגילו את הכניסה לתעלות המים, התוקפים חסמו אותן וגרמו למחסור במי שתייה בעיר. לאחר כמה זמן הם איפשרו למים לזרום בחזרה לעיר, ואנשי קריסה, שהיו צמאים למדי, שתו בכמויות עצומות את המים שהורעלו ביחנון.
לפי המסורת, המצור על קריסה נמשך כ-10 שנים, והסתיים בהריסתה והשמדתה המוחלטת של העיר. אדמת העיר הוקדשה לאל, וחל איסור לעבד אותה.
מלחמת הקודש השנייה

בסביבות אמצע המאה החמישית לפנה"ס תפסו הפוקיים את המקדש בדלפי בכוח ובכך הפרו את המוסכמות הדתיות וחוקי האמפיקטיונה האנתהלית דלפתית. ספרטה התערבה ובשנת 449 לפנה"ס הדפה את הפולשים, והחזירה את המקדש לידי תושבי דלפי. שנה לאחר מכן החזיר פריקלס מאתונה את הפיקוח על המקדש לידי הפוקים.
מלחמת הקודש השלישית

מלחמת הקודש השלישית התרחשה גם היא בשל תפיסת המקדש בדלפי על ידי הפוקים בשנת 359 לפנה"ס. הפוקים נדרשו לשלם קנס על ידי מועצת האמפיקטיונה, והם סירבו לכך. פעולות אלה גרמו לחברות באגודה הדלפית, בראשותם של תבאי ותסליה,  להכריז מלחמה על הפוקים בשנת 355 או 356 לפנה"ס.
במהלך המלחמה בזזו הפוקים את אוצר המקדש לצורכי המלחמה, והקימו צבא שכירים שמומן על ידיו. ידם של הפוקים הייתה כנראה על העליונה, תסליה נוצחה, וכוחה של תבאי נחלש. אולם, עם  כניסת מוקדון אל המלחמה, בהנהגתו של פיליפוס השני, שונה מהלך  המלחמה לרעתה של פוקיס, שכוחותיה נשחקו במאבק התמשך. בשנת 346 לפנה"ס הסתיימה המלחמה, הערים של הפוקיים פורקו לכפרים, חומותיהן נהרסו, הם חויבו להשיב בתשלומים את הכסף שלקחו מהמקדש ווגורשו סופית מן האמפיקטיונה האנתהלית דלפתית. המוקדונים ניצלו את ניצחונם, נכנסו לברית הדלפית ותפסו את מושביהם של הפוקים.
מלחמת הקודש השלישית הייתה הארוכה והקשה במלחמות הקודש. השליטה על האגודה הדלפתית נחלשה וחשיבותה ירדה, המוקדונים ולאחריהם האיטולים שלטו באגודה ובמקדש בדלפי וחוקי האגודה נעשו חסרי משמעות.
מלחמת הקודש הרביעית

מלחמת הקודש הרביעית הייתה קצרה מ-339 לפנה"ס עד 338 לפנה"ס. במהלכה ניצבה ממלכת מוקדון, שעדיין הייתה תחת שלטונו של פיליפוס נגד קואליציה חזקה של פולייס יווניות בהנהגת אתונה ותבאי. הקרב המכריע היה בכירונאה שבו ניצח פיליפוס. התוצאה הייתה השתלטותו דה-פקטו של פיליפוס כמעט על כל יוון (פרט לספרטה) וכינון הליגה הקורינתית.
הערות שוליים

↑  תולדות יוון הקלאסית, מאת משה עמית. הוצאת מאגנס, 2001. עמ' 231. ISBN 965-223-513
↑  תולדות יוון הקלאסית, מאת משה עמית, עמ' 232
דוד טל

ערך זה עוסק בפוליטיקאי ישראלי. אם התכוונתם להיסטוריון ישראלי, ראו .
דוד טל (ח' בשבט ה'תש"י, 26 בינואר 1950 – כ"ו בסיוון ה'תשע"ו, 2 ביולי 2016) היה פוליטיקאי ישראלי. בתחילת דרכו בכנסת היה ח"כ מטעם מפלגת ש"ס ולאחר מכן מטעם עם אחד, ממנה פרש לסיעת היחיד "נוי" (שנקראה על שם נכדתו) ולאחר מכן הצטרף לסיעת קדימה.
ביוגרפיה

נולד ברחובות בשם דוד טויטו, רכש השכלה תיכונית מקצועית בתחומי המכניקה בבית הספר אורט רחובות, ושירת בצה"ל בתחום זה. השתחרר מצה"ל בדרגת רס"ר.
כיהן כחבר מועצת העיר ראשון לציון והנהלת העיר, סמנכ"ל רשת החינוך של ש"ס "אל המעיין", חבר דירקטוריון החברה הכלכלית של ראשון לציון, יו"ר אגף רווחה בהסתדרות, חבר הנהגת ההסתדרות, וחבר דירקטוריון מ.ת.י. טל היה מייסדי סיעת ש"ס בהסתדרות.
בבחירות לכנסת הארבע עשרה בשנת 1996 נבחר טל לראשונה לכנסת. במהלך כהונתה כיהן כסגן יושב ראש הכנסת. טל רץ גם לכנסת ה-15 במסגרת רשימת ש"ס, וכיהן במהלכה כיו"ר ועדת העבודה והרווחה של הכנסת. גם בכנסת זו כיהן כסגן יושב ראש הכנסת, וניהל את הישיבה המיוחדת ביום הירצחו של שר התיירות רחבעם זאבי.
בנובמבר 2002, במהלך כהונת הכנסת ה-15, פרש מש"ס משום שהבין שלא ישובץ ברשימת המועמדים לבחירות לכנסת ה-16, וניסה לרוץ מטעם הליכוד. לצורך כך, התפטר טל מהכנסת. טל לא הצליח להיכנס לשורות הליכוד, והוא החליט לרוץ ברשימת "עם אחד" של עמיר פרץ. בשנת 2004, לאחר התאחדות מפלגת "עם אחד" עם מפלגת העבודה, החליט טל להישאר ח"כ עצמאי ולהקים סיעה עצמאית בכנסת אשר נקראה "נוי". טל גם רשם את הסיעה כמפלגה ברשם המפלגות אך מעולם לא השתמש בה. במסגרת סיעתו העצמאית תמך או נמנע בהצבעות על מהלכיו של אריאל שרון, כולל תוכנית ההתנתקות.
עם הקמת סיעת קדימה הצטרף טל אליה. הוא מוקם במקום ה-23 ברשימת קדימה לכנסת ה-17 ונבחר שוב לכנסת. נבחר פעם נוספת לכהן כסגן יו"ר הכנסת, והחל מה-23 באוקטובר 2007 כיהן כיו"ר ועדת הכנסת.
הגיע למקום ה-37 ברשימת קדימה לכנסת ה-18 ולא נבחר כחבר הכנסת ה-18.
במהלך כהונתו בכנסת, יזם טל מספר חוקים, ובהם:
תיקון לחוק עבודת נשים, המתיר לאם לילד מאומץ עד גיל 10 להיעדר מעבודתה לשעה ביום במשך ארבעת החודשים הראשונים לאחר האימוץ, בדומה לנשים לאחר חופשת לידה.
תיקון נוסף לחוק עבודת נשים, הקובע כי אין לחייב עובדת לעבוד בלילה בארבעת החודשים שלאחר שובה מחופשת לידה.
תיקון לחוק הגנת הצרכן הקובע הוראות בדבר משך ההמתנה לטכנאי שירות ("חוק הטכנאים"; יחד עם גלעד ארדן)
חוק המחייב רוקחים ליידע צרכנים בדבר חלופות זהות לתרופות, במקום שבו הרופא לא נקב בשם מסחרי מפורש במרשם התרופה.
חיים אישיים

טל היה נשוי, אב ל-6 והתגורר בראשון לציון.
בשנת 2011 לקה בסרטן המוח. נפטר ממחלתו ב־2 ביולי 2016.
הערות שוליים

↑  מש"ס לקדימה: ח"כ לשעבר דוד טל ז"ל, באתר כל הזמן, ‏2 ביולי 2016
↑  333, חיים ביאור, יוסי רטר, שירות "הארץ", ח"כ דוד טל שפרש מש"ס מצטרף לעם אחד, באתר הארץ, 24 בנובמבר 2002
↑  איציק וולף, חכ לשעבר דוד טל נפטר בגיל 66, באתר News1 מחלקה ראשונה, 3 ביולי 2016
↑  ח"כ לשעבר טל: במקרה גיליתי גידולים במוח, מאת יפה נבו, באתר mynet
| יושבי ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת |
| --- | --- | --- |
| יושבי ראש ועדת העבודה (1949–1977): | עקיבא גוברין • פנחס לבון • עקיבא גוברין • משה ברעם • עקיבא גוברין • משה ארם • משה ברעם • שושנה ארבלי-אלמוזלינו |  |
| יושבי ראש ועדת השירותים הציבוריים (1949–1977): | אברהם רקנאטי • בנימין אבניאל • אריה אלטמן • משה ארם • נחום ניר-רפאלקס • שלמה רוזן • חייקה גרוסמן-אורקין |  |
| יושבי ראש ועדת העבודה והרווחה (1977–1999): | מנחם פרוש • אורה נמיר • יוסי כץ • עמיר פרץ • מקסים לוי |  |
| יושבי ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות (1999–2021): | דוד טל • יאיר פרץ • שאול יהלום • חיים כץ • שאול יהלום • יצחק גלנטי • משה שרוני • חיים כץ • אלי אלאלוף • חיים כץ |  |
| יושבי ראש ועדת העבודה והרווחה (מ-2021): | אפרת רייטן • ישראל אייכלר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297214705171  ISNI: 0000 0000 6865 823X  VIAF: 97348336   WorldCat (עם VIAF): 97348336
גליה מאור

| --- | --- |

גליה מאור, 2002
 לידה:  11 בפברואר 1943 (בת 82) גבעתיים, פלשתינה (א"י) 
 שם לידה:  גליה ראוך 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  תיכון א' לאמנויות תל אביב 
 מעסיק:  בנק לאומי לישראל 
 תפקיד:  מנהלת כללית 
 בן או בת זוג:  יהושע מאור 
 מספר צאצאים:  3 
 
גליה מאור (נולדה ב-11 בפברואר 1943) היא כלכלנית ומנהלת ישראלית שכיהנה כמנכ"לית בנק לאומי בשנים 1995–2012. הייתה למנכ"לית הבנק הראשונה בישראל ונחשבה לאחת הנשים המשפיעות ביותר בשוק ההון הישראלי. כיהנה כדירקטורית במספר חברות, ביניהן "טבע תעשיות פרמצבטיות" ו"שטראוס גרופ".
ביוגרפיה

מאור נולדה בשם גליה ראוך וגדלה בגבעתיים. למדה בבית ספר יסודי בגבעתיים ולאחר מכן בבית הספר התיכון עירוני א' בתל אביב. את שירותה הצבאי עשתה בממר"ם.
במקביל לשירותה הצבאי החלה ללמוד באוניברסיטה. בשנת 1964 השלימה תואר ראשון בכלכלה ובסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית ובשנת 1967 השלימה תואר שני במנהל עסקים באותו מוסד.
בשנים 1963–1989 עבדה בבנק ישראל בתפקידים שונים. שימשה כמפקחת על הבנקים (1982–1987) בזמן משבר מניות הבנקים. על תפקודה בזמן המשבר קיבלה נזיפה חמורה בדו"ח ועדת בייסקי, שחקרה את המשבר, למרות זאת קודמה בדרגה בבנק-ישראל.
בשנים 1989–1991 עבדה כיועצת במשרד רואי חשבון סומך חייקין, ושימשה באותה תקופה גם כיושבת הראש הראשונה של מטה הסדר הקיבוצים. במקביל ביצעה פרויקטים עבור הבנק העולמי: בטורקיה פיקחה על הקמת מערכת למתן שירותים פיננסיים, וביוגוסלביה יעצה לבנק המרכזי בנושא חוק בנקאות חדש.
ביוגרפיה > מנכ"לית בנק לאומי

במרץ 1991 מונתה לתפקיד משנה למנכ"ל בנק לאומי לישראל, וב-1995 מונתה למנכ"ל הבנק.
במאי 2002 פרשה מאור מתפקידה כיו"ר דירקטוריון החברה הבת, "בנק לאומי צרפת", לאחר שנודע כי המפקח על הבנקים בצרפת העביר לפרקליטות הצרפתית ממצאי ביקורת שביצע, ומהם עולה כי הבנק הפר לכאורה סעיפים מסוימים בחוקים למניעת הלבנת הון. שנה אחר כך הודיע בנק לאומי כי סגר את הבנק בצרפת עקב ירידה ברווחים שלו.
בתחילת 2007 עברה השליטה בבנק לאומי לקבוצת "סרברוס-גבריאל", לאחר שבמסגרת הליכי ההפרטה בישראל מכרה המדינה את המניות שהחזיקה בבנק. עם זאת בעלי הבית החדשים החליטו להשאיר אותה בתפקיד המנכ"ל.
בינואר 2009 אישר דירקטוריון הבנק את העסקתה לתקופה בלתי מוגבלת, לאחר שבפברואר 2010 הייתה אמורה מאור לפרוש לגמלאות.
בתחילת 2010 המליץ דירקטוריון בנק לאומי למנות את מאור גם ליו"ר בנק לאומי. תנועת אומ"ץ עתרה לבג"ץ נגד ועדת ולנשטיין, הממנה את ועדות המניות של הבנקים ושל בנק לאומי, וכן נגד שר האוצר יובל שטייניץ, היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין והמפקח על הבנקים, בדרישה לבטל את ההמלצה למנות את מאור, מאחר שמינוי זה עומד בניגוד להוראות הצינון שבחוק המניות הבנקאיות. היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, גם התנגד למינוי, והיא הודיעה שהיא מוותרת עליו.
במרץ 2011 נבחרה על ידי נשיא רוסיה, דימיטרי מדבדב, כחברה בצוות של 27 בנקאים מובילים מכל רחבי העולם הצפויים לייעץ לממשלת רוסיה. הצוות הוקם במטרה לסייע לרוסיה להפוך את מוסקבה למרכז פיננסי בינלאומי. הצוות כלל גם את מנכ"לי הבנקים גולדמן סאקס ודויטשה בנק.
ב-1 בינואר 2012 הודיעה מאור לדירקטוריון בנק לאומי על כוונתה לסיים את תפקידה כמנכ"ל הבנק, וב-1 במאי 2012 הוחלפה על ידי רקפת רוסק עמינח, שהייתה העוזרת שלה, 20 שנה קודם לכן, כאשר מאור כיהנה כמשנה למנכ"ל הבנק. מאור נחשבה כמי שסימנה את רוסק עמינח כמחליפתה בתפקיד המנכ"לית. על פי העיתון "גלובס" צברה מאור הון בסך 104 מיליון שקל בזמן כהונתה כמנכ"ל.
בדצמבר 2014, במסגרת פרשת הסיוע של בנק לאומי להימנעות ממס בארצות הברית, חתם בנק לאומי על הסכם כופר בסכום עתק של 400 מיליון דולר מול רשויות המס בארצות הברית. הפרשה אירעה בתקופתה של מאור כמנכ"לית הבנק, כאשר הבנק סייע לאזרחים אמריקאים להעלים מיסים. תחילה כיסה "ביטוח אחריות נושאי המשרה" שלה את הקנס האישי שלה, אך הוגשה תביעה בעניין. בספטמבר 2016 אושר הסדר פשרה שבו חויבה מאור, יו"ר הדירקטוריון איתן רף וראש החטיבה הבינלאומית צבי איצקוביץ' להחזיר חלק מהבונוסים שקיבלו בסכום של 5.1 מיליון שקל.
באוגוסט 2017 הודיע משרד המשפטים שנפתחה חקירה פלילית כנגדה ובכירים נוספים בבנק בגין אותה פרשה.
ביוגרפיה > דירקטורית

בשנים 2012–2018 כיהנה כדירקטורית בחברת "טבע".
באוגוסט 2012 מונתה כדירקטורית בחברת "אקוויטי וואן" (חברת בת של חברת "גזית גלוב" - חברת נדל"ן ועוסקת ברכישה, שיפוץ, פיתוח וניהול מרכזי קניות בארצות הברית).
במאי 2013 מונתה כדירקטורית בחברת "שטראוס".
במאי 2021 מונתה כדירקטורית בחברת "רציו אנרגיות", המחזיקה ב-15% ממאגר הגז לוויתן.
משפחתה

נישאה בגיל 20 ליהושע מאור, אותו הכירה במהלך שירותה הצבאי, שהיה סגן מפקד ממר"ם ומנכ"ל יבמ ישראל בשנים 1984–1996. יהושע מאור שימש אחר כך כיו"ר קבוצת קרנות ההון סיכון "גרין", דירקטור במכון ויצמן למדע ובמספר חברות, בהן קורנית דיגיטל, ונפטר ביוני 2024. מאור מתגוררת בתל אביב, והיא אם לשלושה. בתה, דנה מאור, היא מנכ"לית חברת הייעוץ "מקינזי ישראל". בנה רון מאור מונה במרץ 2021 למנכ"ל חברת ישראמקו.
פרסים והוקרה

בשנת 2009 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהמסלול האקדמי המכללה למינהל.
ארכאולוגיה מקראית

מצבת מישע מהמאה ה־9 לפנה"ס, שנתגלתה בעבר הירדן ובה מוזכר השם "ישראל".
ארכאולוגיה מקראית היא תחום בארכאולוגיה שעוסק בממצאים מתקופת המקרא בארץ ישראל ובסביבתה, ומנסה לשחזר את תולדות עם ישראל ושאר עמי הארץ על בסיס ממצאים אלה. העוסקים בתחום זה חושפים את העדויות הארכאולוגיות ומנסים לפרש לאורן את ההיסטוריה וכן להעריך עד כמה הכתוב בתנ"ך וטקסטים עתיקים נוספים מדויק כמקור תיעוד היסטורי.
גבולות הארכאולוגיה המקראית

השם "ארכאולוגיה מקראית" בהוראתו המצומצמת והרווחת ביותר מתייחס לאזורים שבתחום ארץ ישראל המקראית (דרום הלבנט: השטחים שכיום הם חלק ממדינת ישראל, הרשות הפלסטינית, ירדן וחלקים מלבנון, סוריה ומצרים), החל מסוף תקופת האבן ועד לתקופה הפרסית בישראל. אולם לעיתים משמש המושג בהוראה רחבה יותר וכולל את כל הארצות הנזכרות תכופות במקרא כמו אשור, בבל, מצרים, חתים, ממלכת כוש ארמים ועוד מן התקופה הפרה־היסטורית עד תום תקופת המקרא. לפיכך, בפרסומים מסוימים מתייחסים גם לממצאים בבליים כאל "ארכאולוגיה מקראית".
המושג "Biblical archaeology" – "ארכאולוגיה של הביבליה" – רווח באנגלית ובשפות נוספות, והוא כולל בנוסף לתקופת המקרא גם את תקופת הברית החדשה ובה ממצאים מהתקופה ההלניסטית ומהאימפריה הרומית, בעיקר התקופה הרומית בארץ ישראל. בישראל, המחקר הארכאולוגי של תקופות אלה נכלל בארכאולוגיה קלאסית (אנ').
גבולות הארכאולוגיה המקראית > כינוי התחום

בהתאם למקום, לזמן ולאקלים הפוליטי־דתי, יש הנמנעים משימוש בשם "ארכאלוגיה מקראית" ומעדיפים במקומו שמות חלופיים כגון ארכאולוגיה של תקופת המקרא והברית החדשה, ארכאולוגיה של המזרח הקרוב הקדום, ארכאולוגיה של ארץ הקודש, ארכאולוגיה של ארץ ישראל, ארכאולוגיה של המרחב הסורי־פלסטיני וכדומה.
גבולות הארכאולוגיה המקראית > תקופות משנה

שיקולים דומים מובילים לשינויים במינוחים המתייחסים לתקופות השונות, וכך, לצד הוויכוחים הרגילים על מועד תחילתה וסיומה של כל תקופה ותקופה, מקורות שונים, בעיקר בספרים שהתפרסמו עד שנות ה־80, מתייחסים לתקופת הברונזה המאוחרת כאל "התקופה הכנענית" ותקופת הברזל כאל "התקופה הישראלית".
תחומי העניין של הארכאולוגיה המקראית

הנושאים בהם מטפלת הארכאולוגיה המקראית הם למעשה סיפורי המקרא, ובעיקר: תקופת האבות, כיבוש הארץ והתנחלות השבטים, והממלכה המאוחדת של שאול, דוד ושלמה. בתחילה, כאמור, בניסיון לאשש את אמיתות המקורות המקראיים, ובהמשך – באופן יותר מדעי־היסטוריוני, כדי לנסות לשחזר את תולדות עם ישראל והעמים השכנים.
הכנסייה הקתולית הרבתה להתעניין בארכאולוגיה מקראית, ומימנה משלחות מחקר רבות בתחום זה. בשנת 1943 המליץ האפיפיור פיוס השנים עשר להיעזר בממצאים ארכאולוגיים לפירוש המקרא והברית החדשה.
ראשית ההתנחלות בעבר הירדן המזרחי

עדויות לראשית התנחלות בני ישראל נתגלו בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במסגרת 'פרויקט מישור מידבא', בירדן, בראשותו של הארכאולוג הקנדי פרופסור לארי הר (LARRY G. HERR). הר חשף מקבץ של יישובים קטנים שקמו בדרום עבר הירדן המזרחי בסוף המאה ה־13, תחילת המאה ה־12 לפנה"ס, אשר תרבותם החומרית הייתה זהה לתרבות החומרית של היישובים הישראלים בגב ההר המרכזי בכנען כמו שילה, שכם והר עיבל: קנקני שפת הצווארון, בית ארבעת המרחבים, חומת סוגרים, תרבות חומרית ענייה של נוודים, כלכלה שמבוססת על גידול מקנה וצאן וכן היעדר של עצמות חזיר. הר העריך כי מדובר בהתנחלות שבט ראובן.
כיבוש הארץ

חפירתו החשובה ביותר של אולברייט התרחשה ב-1933 ל-1936 בתל בית מירסים, תל ארכאולוגי בו חשף עיר מפוארת ומבוצרת אותה זיהה כעיר הכנענית דביר. מעל שכבת ההרס והשריפה של העיר הכנענית זיהה אולברייט התיישבות, שאותה כינה "התנחלות ישראלית". שני המאפיינים הבולטים ביותר היו "קנקני שפת הצווארון" ו"בורות ההתנחלות", מאפיינים שמצא אולברייט גם במקומות אחרים ביהודה. פרשנותו הארכאולוגית "התלכדה" עם התיאור המקראי: על חורבות העיר הכנענית המפותחת, בנו הישראלים המתנחלים, בעלי התרבות החומרית הפרימיטיבית, את בתיהם העלובים. בזיהוי דביר המקראית טען אולברייט לאמיתות כיבוש יהושע את העיר, ומכאן לאמינות המקור המקראי.
אותם אלמנטים ארכאולוגים נתגלו במספר גדול של תלים: בית אל, תל לכיש, ואף תל חצור. יגאל ידין, שחפר את תל חצור, ב-1955–1958, היה אחד התומכים הנלהבים של מסורת "הכיבוש המהיר", מסורת המשתקפת בסיפורי כיבושיו של יהושע. התברר כי העיר הכנענית אמנם חרבה בשריפה, אך נושבה מחדש רק זמן רב לאחר מכן, לכאורה בניגוד למסופר בתנ"ך.
מנגד, יש הסוברים שהתיאור המקראי בספר יהושע איננו מתאר כיבוש מהיר, אלא כיבוש מדורג, כפי שאפשר לראות בתיאורים שעוסקים במקומות שיהושע לא כבש ("והארץ נשארה הרבה מאוד לרשתה", יהושע יג, א). חפירות בראשות אמנון בן־תור עדיין מתנהלות בתל חצור, בין השאר כדי למצוא את הקשר בין הרס העיר הכנענית המפוארת לבין הכפר המפורז שנבנה על חורבותיה, ואשר מתפרש כישראלי. בן־תור כתב שהממצא הארכאולוגי בחצור, מתאימים לתיאור המקראי, הן לגבי חשיבות חצור כ"ראש כל הממלכות האלה" (יהושע יא, י), והן לגבי חורבן העיר.
ביריחו עמד לבחינה סיפור נפילת חומותיה במלחמת יהושע. קתלין קניון, החוקרת העיקרית שחפרה ביריחו, טענה כי החומות ששרדו הן מתקופת הברונזה התיכונה, ושאם הייתה חומה בתקופה בה לפי המקרא בני ישראל כבשו את העיר – שרידיה נסחפו במשך הזמן, בדומה לחלק גדול מהאתר.
בחפירות בחרבת א־תל, אותה רוב החוקרים מזהים עם העי, אותם ערכה יהודית מרקה־קראוזה בשנות השלושים של המאה העשרים, נמצא כי העיר הייתה הרוסה מאות שנים לפני תקופת הכיבוש המשוערת של בני ישראל, וגדולה משמעותית מהמתואר במקרא.