stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב עזה השלישי
ראו גם

השריון הבריטי במערכה על ארץ ישראל (1917)
תומאס פולוק אנשוץ

| --- | --- |

 לידה:  5 באוקטובר 1851 ניו-פורט, ארצות הברית 
 פטירה:  16 ביוני 1912 (בגיל 60) פילדלפיה, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית לעיצוב  אקדמיה ז'וליאן  Philadelphia Sketch Club  האקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה 
 תחום יצירה:  ציור 
 הושפע על ידי:  Lemuel Wilmarth, תומאס אייקינס 
 יצירות ידועות:  הפסקת הצהריים של פועלי המתכת 
 חתימה:   
 
תומאס פולוק אנשוץ (באנגלית: Thomas Pollock Anshutz;‏ 1851 – 1912) היה צייר אמריקאי. אנשוץ, היה ידוע בזכות סצנות הדיוקנאות והז'אנר שלו. הוא היה מייסד משותף של בית הספר דארבי. אחד התלמידים הבולטים של תומאס אייקינס, והחליף אותו בשיעורי רישום וציור באקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה (PAFA).
ביוגרפיה וחינוך

תומאס אנשוץ נולד בניופורט בקנטקי ב-5 באוקטובר שנת 1851. הוא גדל בניופורט, קנטקי ובווילינג, מערב וירג'יניה. לימוד האמנות המוקדם שלו התקיים באקדמיה הלאומית לעיצוב בתחילת שנות השבעים של המאה ה-19, שם למד אצל למואל וילמרת'. בשנת 1875 עבר לפילדלפיה ולמד אצל תומאס אייקינס ונוצר קשר הדוק בין השניים.
בשנת 1892 התחתן אנשוץ עם אפי שרייבר ראסל. השניים בילו את ירח הדבש שלהם בפריז, שם השתתף אנשוץ בשיעורים באקדמית ז'וליאן. בשנת 1893 חזרו לפילדלפיה.
בהמשך חייו הכריז על עצמו כסוציאליסט. הוא פרש מהוראה בסתיו 1911 עקב בריאות לקויה.
תומאס אנשוץ נפטר ב-16 ביוני 1912.
קריירה > הקשר עם אייקינס

אייקינס החל ללמד באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בשנת 1876, באותה השנה בה נרשם אנשוץ כסטודנט. אייקינס היה המרצה הראשי לאנטומיה וכריסטיאן שוסלה היה פרופסור לציור ורישום. בשנת 1878 אנשוץ הפך לעוזרו של אייקינס, ובסופו של דבר החליף את אייקינס כשקודם הועלה לפרופסור לציור ורישום. בשנת 1880, בעודו סטודנט, השלים אנשוץ את עבודתו הראשית הראשונה, "הפסקת הצהרים של פועלי המתכת".
"הפסקת הצהריים של פועלי המתכת" הוא הציור הידוע ביותר של אנשוץ, המתאר כעשרים עובדים בהפסקת עבודה בחצר בית היציקה. הוא צויר בסמוך לווילינג, מערב וירג'יניה, בסגנון נטורליסטי דומה לזה של אייקינס, אם כי אייקינס מעולם לא צייר נושאים תעשייתיים. היצירה הוצגה בפילדלפיה בשנת 1881 והושוותה ליצירותיו של אייקינס על ידי מבקרי אמנות.
היסטוריון האמנות רנדל סי. גריפין כתב עליו: "אחד הציורים האמריקניים הראשונים המתארים את עגמת חיי פועלי התעשייה, והוא כתב אישום ברור של התיעוש" הציור נמצא כעת באוסף של מוזיאוני האמנות היפה בסן פרנסיסקו.
סביב 1880, עסק אייקינס בצילום, הוא שילב אותו בשיעוריו והשתמש בו ככלי ליצירת האמנות שלו. אנשוץ וסטודנטים אחרים באקדמיה החלו לעשות שימוש במצלמה, להציב דגמים ולעשות הדפסים ללימוד. אנשוץ השתתף בסדרת העירום של אייקינס, וצילם דגמי עירום בשבע תנוחות עמידה מוגדרות מראש. הוא בעצמו דגמן עירום עבור אייקינס, יחד עם עמיתיו בסדנא. הם היו מציגים עירום בחוץ, לעיתים קרובות בתנוחות היאבקות, שחיה או אגרוף.
הצלם אדוארד מויברידג' עשה בסופו של דבר את דרכו לפילדלפיה ואנשוץ ואייקינס עזרו לו לבנות את הזואופרקסיסקופ - מכשיר מוקדם להצגת תנועה בצילום.
אייקינס נאלץ להתפטר מהאקדמיה אחרי סקנדל בשנת 1886, שנוצר כתוצאה מהשימוש שלו במודל גברי עירום מול כיתה של נשים או כיתה מעורבת. אנשוץ לא הגן על המנטור שלו. הוא חתם על המכתב למועדון הסקיצות של פילדלפיה: "אנו מאשימים בזאת את מר תומאס אייקינס בהתנהלות שאינה ראויה לג'נטלמן ואינה מוסכמת בארגון זה ומבקשת את גירושו מהמועדון."
בגרות

אנשוץ הועלה לדרגה של אייקינס באקדמיה. בהמשך חייו, התמקד בעיקר בהוראתו בפילדלפיה. אמנים רבים למדו אצל אנשוץ, בהם אליזבת ספארהוק-ג'ונס, ג'ורג' בנג'מין לוקס, צ'ארלס דמות', ג׳ון סלואן, צ'ארלס שילר, אברט שין, ג'ון מרין, ויליאם גלקנס, רוברט אנרי ומרגרט טיילור פוקס.
משפחת אנשוץ נסעה בקביעות להולי ביץ', ניו ג'רזי, ששימשה מקום יצירתי עבורו. שם התנסה בצבעי מים, בלוח צבעים בהיר וקומפוזיציות פשוטות. הוא גם צילם את הסביבה הטבעית, תוך כדי שימוש בתמונות כמחקר לציור, במיוחד בהולי ביץ' ובמורד הנהרות דלאוור ומוריס.
אף על פי שאנשוץ התנסה בציור נוף, הוא היה ידוע יותר בזכות דיוקנאותיו שזכו בפרסים רבים בשנות ה-90 וה-1900.
בשנת 1898 הקים הוא יחד עם יו ברקנרידג' את בית הספר דארבי, בית ספר מחוץ לפילדלפיה שהדגיש את הציור בחוץ.
בדרבי יצר אנשוץ את עבודותיו המופשטות ביותר, סדרת ציורי נוף שמן בהירים שמעולם לא הוצגו.
הוא המשיך להשתתף בבית הספר דארבי עד שנת 1910.
הוא נבחר כחבר עמית באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1910.
כיהן כנשיא מועדון הסקיצות של פילדלפיה.
הערות שוליים

1 2  More Information | A Finding Aid to the Thomas Anshutz papers, circa 1870-1942 | Digitized Collection, www.aaa.si.edu (באנגלית)
↑  "The Ironworkers' Noontime, 1880", www.metmuseum.org
↑  Virgil E. McMahan, The Artists of Washington, D.C., 1796-1996, Artists of Washington, 1995, ISBN 978-0-9649101-0-2. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 129171727  ISNI: 0000 0000 6680 9217  LCCN: n86021790  NLA: 35537337  NTA: 274114712  PIC: 313992  RKD: 2017  SNAC: w6fj3m1d  SUDOC: 079414524  Trove: 988574  ULAN: 500011734  VIAF: 20754833   WorldCat (עם VIAF): 20754833 
הפסקת הצהריים של פועלי המתכת, תומאס פולוק אנשוץ, 1880
זוג על החוף, תומאס פולוק אנשוץ, 1893
ורד, תומאס פולוק אנשוץ, 1907
גבול (סרט, 2018)

| --- | --- |

 בימוי:  דמיטרי טיורין 
 הופק בידי:  אלכסנדר בונדארב דז'אניק פאיזייב
 שחקנים ראשיים:  פאבל פרילוצ'ני דמיטרי קוליצ'קוב אלכסנדר סוקולובסקי סמיון טרסקונוב איגור סקליאר אלכסנדר קורושונוב ויקטור דוברונראבוב סטניסלב דוז'ניקוב קיריל קיארו 
 מוזיקה:  יורי פוטיינקו 
 מדינה:  רוסיה 
 חברת הפקה:  סנטרל פרטנרשיפ, NTV 
 הקרנת בכורה:  2018 
 משך הקרנה:  98 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט הרפתקאות, סרט היסטורי, סרט מלחמה, סרט מסע בזמן 
 דף הסרט ב־IMDb
 
גבול (ברוסית: Рубе́ж) הוא סרט קולנוע רוסי, מסוגת ההרפתקות והמלחמה, בבימויו של דמיטרי טיורין.
בכורת הסרט התקיימה ב-18 בינואר 2018 במוזיאון הפנורמה "פריצת דרך" שהוקדש למבצע "ניצוץ" כדי לפרוץ את המצור של לנינגרד באירוע בנוכחות נשיא רוסיה ולדימיר פוטין עם ותיקי המלחמה ביום השנה ה-75 לפריצת המצור.
הסרט יצא לאקרנים ב-22 בפברואר 2018. גרסה טלוויזיונית של הסרט שודרה ב-27 בינואר 2019 ברשת NTV.
עלילה

איש עסקים צעיר, רציונלי, ציני למדי, מיכאיל שורוב מתמודד עם העובדה שצוותי חיפוש חסמו את הגישה למחצבת החול בשטחו של נקודת נבסקי בתואנה שיש לעשות עבודה ארכאולוגית. עד מהרה, הגיבור מגלה כי לאחר שלקח חפץ שנמצא בחפירה במהלך החפירות, הוא מועבר לעבר ומוצא את עצמו על נקודת נבסקי המפורסמת - ראש הגשר על גדות הנבה בו התרחשו הקרבות על לנינגרד ולומד על הישגיהם של אבותיו באזור זה.
בסיס היסטורי

"נקודת נייבסקי" הוא סימן היכר של מיקום על ראש גשר בגדה המזרחית של נהר נבה שאותה תפס והחזיק הצבא הסובייטי בחזית לנינגרד (מ-19 בספטמבר 1941 עד 29 בפברואר 1942, ומ-26 בספטמבר 1942 עד 17 בפברואר 1943) במהלך הקרב על לנינגרד.
בסוף אוגוסט 1941 הגיעה יחידת הארמייה ה-16 הגרמנית שהתקדמה ללנינגרד מדרום לנהר נבה, חתכו את רכבת קירוב ופיתחו את המתקפה, לקראת כיבוש שליסבורג ב-8 בספטמבר. אז החל המצור על לנינגרד.
מתוך כוננה לשנות את המצב, הפיקוד העליון הסובייטי שלח את הארמייה ה-54 כדי להכות בסיניאווינו ומגו מהמזרח כדי לשבור את המצור שרק 12–13 קילומטר מפרידים בינם לנאצים.
כוחות חזית לנינגרד היו אמורים לתרום למבצע זה: לכבוש את נבה, לתפוס מספר ראשי גשרים, לפתוח במתקפה ולפגוש הארמייה ה-54. בתחילה, ברור שלא הוקצבה מספיק אנרגיה ליישום התוכנית, ומעט מאוד זמן הוקדש להכנה. העומס היה מוצדק: הגרמנים טרם הספיקו להשיג דריסת רגל על הקווים הכבושים ולכוחות הסובייטים היה סיכוי לגרש אותם משם. בליל ה-20 בספטמבר חיילים סובייטים, ללא הכנת ארטילריה, ללא תמיכת חיל האוויר וטנקים, שאיפשרו להשיג את אפקט ההפתעה, כשהם מחזיקים ארטילריה מחלקתית ורובים בלבד, חצו את הנבה מול הכפר נבסקאיה דוברובקה, במקום בו הנהר צר למדי ופתחו במתקפה פתאומית מוצלחת שנועדה להביס את הכוחות הגרמנים. אזור המתקפה בעומק של שני ק"מ וחצי מכונה "נקודת נבסקי" (Невский пятачок).
לאחר שהתמקמו, החלו היחידות הגרמניות לבנות באופן שיטתי עמדות הגנה סביבו. נקודת נבסקי הייתה מוקפת בשורות של תיל, שדות מוקשים וכמות גדולה של ארטילריה, שירתה לא רק בכל מטר של עמדות סובייטיות, אלא גם בכל שמונת המעברים המאורגנים ברחבי הנייבה שמול ראש הגשר.
מעמדה זו ניסו כוחות סובייטים שוב ושוב לפתוח במתקפה על מגו וסיניאווינו לעבר הכוחות הנאצים שהתיפרו שם ממזרח ובכך לשבור את המצור על לנינגרד. למרות העובדה שכל הניסיונות להרחיב את העמק ולפתח את ההתקפה נכשלו, המקום הפך לאחד מסמלי האומץ, הגבורה וההקרבה העצמית של חיילים סובייטים. במהלך מבצע "ניצוץ", מגיני הנקודה הזאת משכו חלק מכוחות האויב מהכיוון העיקרי של והעלו 70% מאש התותחים והמרגמה. כך הם הבטיחו את ההצלחה של קבוצת התקיפה של חזית לנינגרד המתקדמת צפונה. ב-18 בינואר 1943 הצטרפה לחיילים חזית וולקוב והמצור של לנינגרד נשבר.
שחקנים ודמויות

פאבל פרילוצ'ני - מיכאיל שורוב
סמיון טרסקונוב - אלכסיי שורוב, סבו של מיכאיל
אלנה לייאדובה - מריה שורובה
איגור סקליאר - אלכסיי וסילייביץ' שורוב, מפקד הגדוד הבכיר
דמיטרי סמירנוב - פאבל שורוב
אלכסנדר קורשונוב - אביו של שורוב
יקטרינה וסיליאבה - יפימובה
אלכסנדר סטייקין - יפימוב
סופיה שיפאצ'יובה - יפימובה בילדות
יוליה שובארבה - נכדתה של אפימובה
סרגיי צ'ירקוב - אלכסנדר מליארוב
אלכסנדר ליקוב - ויקטור פטרוביץ'
כריסטינה ברודסקאיה - אליזבטה טיכונובה
איגור פטרנקו - ולדימיר
קיריל קיארו - רופא של לברוזנקו
ויקטור דוברונראבוב - בוריס גרצ'יוב, מייג'ור השירות הרפואי
סטניסלב דוז'ניקוב - פנאיטוב
הפקה

"זו דרך להביע רעיון באמצעות מסע בזמן: הוא לא משמש לראשונה, והוא שימש פעמים רבות בספרות העולמית, ובקולנוע, כולל שלנו, ובעידן המודרני. לא ניתן להשתמש במוצר זה, אך אין צורך להשתמש בו. אי אפשר לעשות זאת, אבל זה יהיה אפשרי. זהו שירות חובה, אינדיבידואלי ואוניברסאלי וזה הערך הגדול של עבודה מסוג זה"
ההחלטה ליצור את הסרט העלילתי "נקודת נבסקי" ("גבול") התקבלה בסתיו 2015. הפרויקט קיבל תמיכה ממשלתית בסכום של 200 מיליון רובל כפרויקט בעל משמעות חברתית המתמקד בחינוך לנוער. העלות הכוללת המשוערת של הסרט הייתה 300 מיליון רובל.
התסריט שילב כמה ז'אנרים בבת אחת. בעבודה על הסרט סיימו המחברים את התסריט, הפכו את הסיפור למיועד לנוער, מדולל בפעולה ובפרקים צבעוניים חזותיים. "המשימה העיקרית הייתה לעודד את הצופים לברר אצל קרובי משפחה מבוגרים על ההיסטוריה של משפחתם, לעודד אותם ללמוד יותר על שורשיהם".
בעבודה על הסרט, היוצרים קיבלו השראה מצילומים פופולריים המשלבים סוגים ישנים ואקטואליים של חפצים עירוניים. הם החליטו להראות את המעברים בין ההווה לעבר בעזרת "מערבולות". כדי לצלם חזיונות של גיבור באמצעות מסך כחול באחד הביתנים של אולפן הקולנוע "אולפני הקולנוע המאוחדים הרוסים" (בבעלות AFK "סיסטמה") היה צריך להכפיל את הצילום וגם לקבוע שיא למספר מכשירי התאורה. מומחים לאפקטים מיוחדים של Main Road Post הגשימו את הרעיון בעבודת פוסט פרודקשן.
הסרט צולם בסנקט פטרבורג, מוסקבה ומחוז סרפוחוב באזור מוסקבה, שם עבדו יוצרי הסרט על סצנות קרב. במחצבה ענקית בפודמוקלובסקי נחפרו קילומטרים של תעלות ונבנו כמה חפירות. תעלות וחפירות נוצרו על פי רישומים ששרדו. תלוליות ותעלות נעשו באמצעות דחפורים, תעלות נחפרו על ידי 20 איש במשך חודש.
בסנט פטרבורג צולם הסרט על האי וסילי, שם הנוף של המסעדה נבנה במיוחד, כמו גם בחוץ, בסמוך לקוטר המערבי המהיר. ציוד צבאי לMURL ירי נלקח באולפן הקולנוע מוספילם ובשטח אימונים צבאי באלבינו .
הערות שוליים

↑  "Путин вместе с ветеранами и поисковиками посмотрел фильм «Рубеж»". טאס"ס. 2018-01-18. נבדק ב-2018-01-24.
↑  Инна Осипова (2018-01-19). "Героический «Рубеж»: создатели фильма рассказали о заложенных в картине идеях". ntv.ru. נבדק ב-2018-01-24.
↑  История ордена Ленина Ленинградского военного округа / под ред. А. И. Грибкова. — М.: Воениздат. 1974 — с. 583.
↑  Коньков В. Ф. Время далёкое и близкое. — М.: Воениздат, 1985.
↑  Лебедев Ю. М. Невский пятачок — взгляд с обеих сторон. 2005. (אורכב 11.04.2012 בארכיון Wayback Machine)
↑  Татьяна Трофимова (2018-01-17). "Невский пятачок: война не окончена". mir24.tv. נבדק ב-2018-03-04.
↑  "Путин вместе с ветеранами и поисковиками посмотрел фильм «Рубеж»". טאס"ס. 2018-01-18. נבדק ב-2018-01-24.
1 2  "Эксклюзивное интервью с Дмитрием Тюриным, режиссёром фильма «Рубеж»: «Мы решили добавить войне цвета»". Киноафиша. 2018-02-21. נבדק ב-2018-03-03.
↑  "В Петербурге снимают фильм «Невский пятачок» со Скляром и Лядовой". metronews.ru. 2017-10-07. נבדק ב-2018-03-03.
↑  "Путин вместе с ветеранами посмотрел фильм «Рубеж»". Lenta.ru. 2018-01-18. נבדק ב-2018-01-24.
↑  "В Москве завершились съёмки фильма «Невский пятачок»". Бюллетень Кинопрокатчика. 2016-12-08. נבדק ב-2018-03-03.
↑  Евгений Ухов (2018-02-23). "Рубеж. Деды воевали". Film.ru. נבדק ב-2018-02-26.
↑  "Экспедиция: съёмки фильма «Рубеж»". The Hollywood Reporter Russia. 2018-02-22. נבדק ב-2018-03-03.
↑  "В Петербурге снимают фильм «Невский пятачок» со Скляром и Лядовой". metronews.ru. 2017-10-07. נבדק ב-2018-03-03.
↑  "Павел Прилучный попал на войну на съёмках фильма «Невский пятачок»". cgg.ru. 2017-03-31. נבדק ב-2018-03-03.
תמונות מהקרב ב-1 באוקטובר 1941.
נקודת נבסקי, אוקטובר - דצמבר 1941.
רומרה בירדן

| --- | --- |

 לידה:  2 בספטמבר 1911 שארלוט, ארצות הברית 
 פטירה:  12 במרץ 1988 (בגיל 76) ניו יורק, ארצות הברית 
 לאום:  אפרו-אמריקאים 
 מקום לימודים:  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק  Peabody High School  בית ספר שטיינהרט לתרבות, חינוך ופיתוח אנושי  תיכון דוויט קלינטון 
 זרם באמנות:  אמנות מופשטת, קוביזם, ריאליזם חברתי 
 יצירות ידועות:  Untitled ("City of Light") 
 פרסים והוקרה:  North Carolina Award for Fine Arts (1976)  פרס קרוליינה הצפונית (1976)  המדליה הלאומית לאומנויות  מלגת גוגנהיים 
 בן או בת זוג:  Nanette Rohan Bearden 
 
רומרה בירדן (Romare Bearden;‏ 1911 – 1988) היה אמן וסופר אמריקאי. הוא יצר בצורות רבות  - כולל קריקטורות, וקולאז'ים. הוא החל את הקריירה האמנותית שלו ביצירת סצנות של דרום אמריקה. מאוחר יותר הוא פעל לביטוי האנושיות שחש שחסרה בעולם לאחר התנסותו בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה בחזית האירופית. עבודתו המוקדמת של בירדן התמקדה באחדות ובשיתוף פעולה בקהילה האפרו-אמריקאית. לאחר שנות החמישים בה צייר בצורה מופשטת יותר, עבר ליצירות קולאז'ים בשנות השישים.
ביוגרפיה

בירדן נולד ב־2 בספטמבר 1911, בשארלוט, צפון קרוליינה. משפחתו עברה לעיר ניו יורק כשהיה פעוט, כחלק מההגירה הגדולה. הוא התחנך בתיכון בפיטסבורג, ואז חזר לעיר ניו יורק. הבית של בירדן הפך במהרה למקום מפגש של דמויות מרכזיות ברנסאנס של הארלם. אמו בסיה בירדן, מילאה תפקיד פעיל במועצת החינוך בעיר ניו יורק, וכיהנה גם כמייסדת ונשיאה של הליגה הדמוקרטית לנשים. היא הייתה גם הכתבת בניו יורק של "שיקגו דנדר", עיתון אפרו-אמריקני.
בשנת 1929 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בפיטסבורג. הוא נרשם לאוניברסיטת לינקולן, המכללה השחורה הראשונה בארצות הברית, שנוסדה בשנת 1854. לאחר מכן עבר לאוניברסיטת בוסטון, שם שימש כמנהל האמנותי של מגזין סטודנטים באוניברסיטה. בירדן המשיך את לימודיו באוניברסיטת ניו יורק (NYU), שם החל להתמקד יותר באמנות ופחות באתלטיקה. בירדן למד אמנות, חינוך, מדע ומתמטיקה, וסיים תואר במדעים ובחינוך בשנת 1935.
בתקופה זו בירדן עבד כקריקטוריסט פוליטי בעיתונים אפרו-אמריקאים, כולל השבועון האפרו-אמריקני בבולטימור, שם פרסם קריקטורות משנת 1935 עד 1937.
קריירה כאמן

בירדן צמח כאמן על ידי חקר חוויות חייו. ציוריו המוקדמים היו לעיתים קרובות של סצנות דרום אמריקאיות, וסגנונו הושפע מאוד מציורי הקיר במקסיקו, בעיקר של דייגו ריברה וחוסה קלמנטה אורוצקו. בשנת 1935 הפך בירדן לעובד בהרלם של המחלקה לשירותים חברתיים בעיר ניו יורק. במשך כל הקריירה שלו כאמן, בירדן עבד גם בעבודה אחרת, כתוספת להכנסתו. במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרף לצבא ארצות הברית, שירת משנת 1942 עד 1945, בעיקר באירופה.
לאחר שירותו בצבא הצטרף בירדן לגלריה סמואל קוץ', גלריה מסחרית בניו יורק שהציגה אמנות אוונגרדית. הוא הפיק ציורים בתקופה זו בסגנון "אקספרסיוניסטי, ליניארי, מופשט למחצה." הוא חזר לאירופה בשנת 1950 ללמוד פילוסופיה והיסטוריה של אמנות בסורבון. בירדן נסע ברחבי אירופה וביקר את פיקאסו ואמנים אחרים.
קריירה כאמן > עבודות מוקדמות

בתקופה זו חלו שינויים גדולים בעבודותיו. הוא החל לייצר ייצוגים מופשטים של מה שהוא ראה כחיבור עם המטרות של האמנות האווגרדית שלאחר מלחמת העולם השנייה. עבודותיו הוצגו בגלריה סמואל קוץ' עד שנחשבו לא מספיק מופשטות.
עבודותיו המוקדמות רומזות על חשיבות האחדות ושיתוף הפעולה של הקהילה האפרו-אמריקאית. לדוגמה, בציור "הביקור" הוא מרמז על חשיבות שיתוף הפעולה בעזרת הצגת האינטימיות בין שתי נשים שחורות שמחזיקות ידיים. הוא תיאר את שתי הדמויות בריאליזם מינימלי, אך גם מעוותות בחלקים מגופם כדי "להעביר תחושה חווייתית או נטייה סובייקטיבית"
בשנת 1942 ייצר בירדן את התמונה "עובדי המפעל" אשר הוזמנה על ידי המגזין "פורבס" ללוות מאמר שכותרתו "מלחמת הכושי". המאמר "בדק את העלויות החברתיות והכספיות של האפליה הגזעית בזמן המלחמה, והטיף לשילוב מלא של המיעוטים במקומות העבודה." הציור "עובדי המפעל" משמש כדוגמה עיקרית להשפעת ציורי הקיר המקסיקניים בראשית דרכו של בירדן.
במהלך הצלחתו של בירדן הוא הפיק את "גולגותא"- ייצוג מופשט של הצליבה. עינו של הצופה נמשכת לראשונה לאמצע הדימוי, שם בירדן צייר את גופתו של ישו. חלקי הגוף מעוצבים כצורות גאומטריות מופשטות, ועם זאת הם עדיין מציאותיות מכדי להיות מופשטים באופן קונקרטי. בעבודה זו יש תחושה של קוביזם מוקדם. הגוף נמצא במיקום מרכזי ובניגוד כהה עם ההמונים. המוני האדם נמצאים בצד שמאל וימין, וצבועים בצבעים בהירים של סגול ואינדיגו. בירדן השתמש בצורות ובצבעים האלה בהשפעת הסגנון המופשט של התקופה, אך גם בגלל המשמעות שלהם.
בירדן התרכז בכוונה הרוחנית. הוא רצה להציג רעיונות של הומניזם ומחשבה שלא ניתן לראות בעין, אך "צריך לעכל את התודעה". באותה תקופה יצרו אמנים אחרים ייצוגים מופשטים של אירועים משמעותיים מבחינה היסטורית. בירדן תיאר את האנושיות באמצעות אקספרסיוניזם מופשט לאחר שהרגיש שלא ראה אותה במהלך המלחמה. עבודתו של בירדן הייתה פחות מופשטת מאלה של האמנים אחרים, ולכן גלריית סם קוץ' הפסיקה להציג את עבודותיו.
בשנת 1954, בגיל 42, התחתן בירדן עם נאנט רוחאן, רקדנית בת 27 מסטטן איילנד, ניו יורק. לימים הפכה לאמנית ומבקרת. הזוג הקים בסופו של דבר את קרן בירדן כדי לסייע לאמנים צעירים.
בסוף שנות החמישים נעשתה עבודתו של בירדן מופשטת יותר. הוא השתמש בשכבות של צבע שמן כדי לייצר אפקטים מוסתרים. בשנת 1956 החל בירדן ללמוד אצל קליגרף סיני, שחשף בפניו רעיונות חדשים על מרחב וקומפוזיציה בהם השתמש בציור. הוא גם הקדיש זמן רב ללימוד ציורים אירופיים מפורסמים שהעריץ, ובמיוחד עבודותיהם של האמנים ההולנדים יוהנס ורמיר, פיטר דה הוך ורמברנדט. הוא החל להציג שוב בשנת 1960. בשנת 1961 הצטרף בירדן לגלריה קורדייה ואקסטרום בעיר ניו יורק, שתייצג אותו בשארית הקריירה שלו.
בתחילת שנות השישים בהארלם, בירדן היה חבר מייסד בקבוצת האמנות המכונה "הספירלה", שנוסדה "לצורך דיון במחויבותו של האמן השחור במאבק הנוכחי לחירויות אזרחיות, וכקבוצת דיון לבעיות אסתטיות."המפגש הראשון נערך בסטודיו של בירדן ב־5 ביולי 1963, והשתתפו בו בירדן, הייל וודרוף, צ'ארלס אלסטון, נורמן לואיס, ואחרים. וודרוף היה אחראי על שם הקבוצה "הספירלה", והציע את הסמליות באופן שבו הספירלה עולה כלפי מעלה כמייצגת התקדמות. עם הזמן הקבוצה התרחבה עם אמנים נוספים. מבחינה סגנונית הקבוצה נעה בין אקספרסיוניסטים מופשטים לציירי מחאה חברתית.
קריירה כאמן > קולאז'ים

עבודות הקולאז' של בירדן החלו להיווצר בשנת 1963 או 1964.תחילה שילב תמונות שנחתכו ממגזינים ונייר צבעוני, שלעיתים קרובות השתנו עוד יותר בעזרת נייר זכוכית, אקונומיקה, גרפיט או צבע. בירדן הגדיל את הקולאז'ים. [4] לאחר תערוכה מוצלחת של הקולז'ים שלו בגלריה קורדייר ואקסטרום בשנת 1964, בירדן הוזמן לערוך תערוכת יחיד בגלריית קורקורן לאמנות בוושינגטון, ד.ס.י. תערוכת יחיד זו הגבירה את הפרסום הציבורי שלו.
טכניקות הקולאז' של בירדן השתנו עם השנים, ובקטעים מאוחרים יותר השתמש בצילום, משי, נייר צבעוני ופיסות שלטי חוצות כדי ליצור קולאז'ים גדולים על קנבס וסיבית.
בשנת 1964 ערך תערוכה שכינה "פרוייקציה", שם הציג את סגנון הקולאז' החדש שלו. עבודות אלה התקבלו יפה מאוד ונחשבות בדרך כלל לעבודה הטובה ביותר שלו. מאז לבירדן היו תערוכות רבות של עבודותיו כולל בשנת 1971 במוזיאון לאמנות מודרנית.
הוא השתמש בקולאז'ים כדי להראות את דחייתו מהדגשת "קרן הרמון" (ארגון אמנות בעיר ניו יורק) את הרעיון שעל אמנים אפרו-אמריקאים לשחזר את תרבותם באמנותם. בירדן חשב כי גישה זו מהווה נטל על האמנים. הוא השתמש בסדרת הקולז'ים כדי לדבר נגד מגבלה זו על אמנים שחורים.
היצירה "שובו של אודיסאוס", אחד מהקולאז'ים שלו מדגימה את מאמצו של בירדן לייצג זכויות אפרו-אמריקאיות בצורה של קולאז'. הקולאז' מתאר את אחת הסצנות באודיסיאה של הומרוס, שבה הגיבור אודיסאוס חוזר לביתו ממסעו הארוך. עינו של הצופה נלכדת בהתחלה בדמות הראשית, אודיסאוס, שנמצאת במרכז היצירה ומושיט את ידו לאשתו. כל הדמויות שחורות, מה שמגדיל את הקשר עם האגדה היוונית.
זו אחת הדרכים בהן פעל בירדן לייצוג זכויות אפרו-אמריקאיות - על ידי החלפת דמויות האנשים הלבנים בשחורים, הוא ניסה לפורר את נוקשות התפקידים והסטראוטיפים ההיסטוריים ולפתוח את האפשרויות והפוטנציאל של השחורים. על ידי הצגת אודיסאוס כשחור, בירדן מיקסם את הפוטנציאל לאמפתיה בקרב קהלים שחורים.
בירדן אמר שהוא השתמש בקולאז'ים מכיוון ש"הרגיש שאמנות המתארת את חייהם של הקהילה השחורה לא נותנת ערך מלא ליחיד. [...] בכך הוא הצליח לשלב אמנות מופשטת עם דימויים אמיתיים. הוא טען שהטכניקה של הקולאז' שאוסף פיסות של יצירות אחרות יחדיו, ליצירה חדשה, מסמלת את התכנסות של מסורות וקהילות לחברה חדשה."
מורשת

רומרה בירדן נפטר בעיר ניו יורק ב־12 במרץ 1988. הניו יורק טיימס תיאר את בירדן בדברי הספד שלו כ"אחד האמנים הבולטים באמריקה "ו"קולאג'יסט הראשון של האומה."
שנתיים לאחר מותו הוקמה קרן רומרה בירדן. עמותה זו אינה משמשת רק כאחוזתו הרשמית של בירדן, אלא גם עוזרת "לשמר ולהנציח את מורשתו של אמן אמריקני בולט זה." היא יצרה תוכניות למתן מענקים שמטרתן לממן ולתמוך בילדים, אמנים צעירים.
בשארלוט נקרא רחוב על שם בירדן, המצטלב בשדרות ווסט, בצד המערבי של העיר.
בתוך הספרייה הראשית שרלוט-מקלנבורג, נמצא הפסיפס של בירדן, "לפני עלות השחר".
בשנים 15–2014, אירחה אוניברסיטת קולומביה תערוכה מרכזית בסמית'סוניאן, שנערכה על עבודתו של בירדן, וסדרת הרצאות, הופעות ואירועים נוספים המלווים את האמן.
בשנת 2017 הודיע מוזיאון וירג'יניה לאמנויות יפות בריצ'מונד על רכישת קולאז' של רומארה בירדן, "שלושה מוזיקאים עממיים" כחלק מאוסף הקבע של המוזיאון. הקולאז', המציג שני נגני גיטרה ונגן בנג'ו, מצוטט לעיתים קרובות בספרי תולדות האמנות.
רשימת פרסומים

Lil Dan, the Drummer Boy, New York: Simon & Schuster, 2003
with Harry Henderson, Six Black Masters of American Art, New York: Doubleday, 1972
with Carl Holty, The Painter's Mind, Taylor & Francis, originally published in 1969
with Harry Henderson, of A History of African-American Artists. From 1792 to The Present, New York: Pantheon Books 1993
הערות שוליים

1 2  Fraser, C. Gerald (1988-03-13). "Romare Bearden, Collagist and Painter, Dies at 75". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-05-02.
↑  National Gallery of Art: The Art of Romare Bearden - Introduction, web.archive.org, ‏2016-01-23
1 2 3 4 5  Bearden, Romare, Grove Art Online (באנגלית)
↑  ROMARE BEARDEN FOUNDATION - Biography, web.archive.org, ‏2013-05-23
↑  Elizabeth Armstrong, Villa America : American moderns, 1900-1950, Newport Beach, Calif. : Orange County Museum of Art, 2005
↑  Factory Workers, Romare Howard Bearden ^ Minneapolis Institute of Art, collections.artsmia.org
↑  THE ROMARE BEARDEN FOUNDATION - Mission, web.archive.org, ‏2015-09-23
↑  ROMARE BEARDEN FOUNDATION - Foundation Programs, web.archive.org, ‏2015-10-21
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007521183505171  BIBSYS: 90570499  BNE: XX905791  BnF: cb12466609k (data)  CiNii: DA05920469  GND: 119014475  ISNI: 0000 0001 1570 5589  LCCN: n50006433  MusicBrainz: 7f9dd6b0-fd26-4239-a8a0-1a16c11fc886  NARA: 10582013  NKC: js20050620003  PIC: 11545  RERO: 02-A002980850  RKD: 5308  SNAC: w64f2gj8  SUDOC: 033897743  ULAN: 500007871  VIAF: 52490063   WorldCat (עם VIAF): 52490063 
אחרי הכנסייה, רומרה בירדן
רומרה בירדן (ימין) וצ'ארלס אלסטון, משוחחים בגלריה על תמונה של אלסטון "פועלי הכותנה"
צוערי פודולסק (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  ואדים שמליוב 
 מדינה:  רוסיה 
 חברת הפקה:  Voyenfilm Algous studio
 חברה מפיצה:  סנטרל פרטנרשיפ Shout! Factory Signature Entertainment
 הקרנת בכורה:  29 באוקטובר 2020
 משך הקרנה:  130 דק' 
 שפת הסרט:  גרמנית, רוסית 
 סוגה:  סרט מלחמה 
 הכנסות:  82 מיליון רובל
 last-frontier.ru/about/
 דף הסרט ב־IMDb
 
צוערי פודולסק (ברוסית: Подольские курсанты; שווק במדינות המערב בשם The Final Stand) הוא סרט מלחמה רוסי. עלילתו מבוססת על אירועים אמיתיים שהתרחשו באוקטובר 1941, כאשר גדודים משולבים של צוערי פודולסק יצאו להגנה על בירת המדינה, מפני הגייסות הגרמניים ומבוסס על סיפורם של בוגרי בית הספר לחיל הרגלים וארטילריה בפודולסק, שהוקם בשנים 1939–1940 והשתתפו בקרבות של מלחמת העולם השנייה.
הסרט תוכנן לצאת לאקרנים ביום הניצחון, 9 במאי 2020, אך בשל התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה הפצתו לבתי הקולנוע נדחתה ל-4 בנובמבר 2020. אירוע הקרנת הבכורה נערך ב-29 באוקטובר 2020.
רקע

לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הצבא הגרמני פורץ את ההגנה של הכוחות הסובייטיים, ומוסקבה ניצבת על סף סכנה עם התקדמות הנאצים אל העיר. 3,500 צוערים שסיימו את לימודיהם בקורסי ארטילריה ובתי ספר לחי"ר, נשלחים להגן על מאלויארוסלב כדי לחסום את הדרך לגרמנים המתקדמים. לאחר שהגיעו ליעדם, צוערי פודולסק מתבצרים בעמדותיהם ובולמים את המתקפה הנאצית במשך כמה ימים, כשהם מכים את כוחות האויב פעמים רבות והורסים את הטנקים שלהם. המשימה שלם הייתה להחזיק את מקטע אילנסקי במשך שבוע - עד שהעתודות הצבאיות והתגבורות יגיעו ממעמקי ברית המועצות.
ב-16 באוקטובר 1941 הצליח הצבא הנאצי לפרוס מחסומים על מקטע אילינסקי ולחסל כמעט את כל הצוערים המגינים על גבולותיה. למחרת, עמדת הפיקוד הועברה ללוקיאנובו, שם הם הגנו על האזור עוד יומיים. לאחר שהגרמנים הקיפו את הבסיס שלהם, הצוערים ששרדו הצליחו לצאת מהכיתור ולסגת אל עמדות הצבא הסובייטי, שהתקרב לנהר נארה ועברו שם לעמדת מגננה. כעבור חמישה ימים חזרו הצוערים לבתי הספר שלהם, שם המשיכו את לימודיהם. צוערי פודולסק הפכו לגיבורים.