stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נבי חזורי
הערות שוליים

↑  בועז לנגפורד, מערת נבי חזורי, באתר המרכז לחקר מערות בישראל
↑  John Lewis Burckhardt, Travels in Syria and the Holy Land, London: J. Murray, 1822, עמ' 44
↑  Carl Ritter, The comparative geography of Palestine and the Sinaitic Peninsula / by Carl Ritter ; translated and adapted to the use of Biblical students by William L. Gage., Edinburgh: T. & T. Clark, 1866, עמ' 221-225
↑  Edward Robinson, Later biblical researches in Palestine, and in the adjacent regions. A journal of travels in the year 1852. Drawn up from the original diaries, with historical illustrations, with new maps and plans., Boston: Crocker & Brewster, 1856, עמ' 401-402
↑  ויקטור גרן, תיאור גאוגרפי, היסטורי וארכאולוגי של ארץ-ישראל / תרגם מצרפתית והוסיף מבוא והערות חיים בן-עמרם (התרגום לפי מהדורת פאריס 1868), ירושלים: יד יצחק בן-צבי. כרך שביעי: הגליל (ב): תשמ"ז. עמ' 182.
↑  בג"ץ 3972/10 אילן מילס נ' משטרת ישראל, ניתן ב־24 באוקטובר 2010
איור מאת ג'ון דאגלס וודוורד, שנכלל בספר ארץ ישראל הציורית (1881).
ניקול אנדרסון

| --- | --- |

 לידה:  29 באוגוסט 1990 (בת 34) ברוצ'סטר, אינדיאנה, ארצות הברית
 שם לידה:  Nicole Gale Anderson 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2005 
 מספר צאצאים:  1
 http://nicoleganderson.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ניקול קייל אנדרסון (באנגלית: Nicole Gale Anderson; נולדה ב-29 באוגוסט 1990) היא שחקנית אמריקאית, שהתפרסמה בעיקר בזכות תפקידה כמייסי מיסה בסדרה של ערוץ דיסני "ג'ונאס" ובשל תפקידה כהת'ר צ'נדלר בסדרה "היפה והחיה" ברשת The CW.
ביוגרפיה

אנדרסון נולדה ברוצ'סטר, אינדיאנה שבארצות הברית. אביה הוא יליד ארצות הברית ששימש כמפקד בצי ארצות הברית, ואימה ממוצא פיליפיני. בילדותה זכתה בתחרויות התעמלות ארציות אך נאלצה לפרוש עקב פציעות רבות שנגרמו לה.
בגיל 13 היא זכתה במלגה ללימודים בבית ספר לדוגמנות ומשחק בג'ורג'יה. מיד לאחר מכן החלה להשתתף בפרסומות ושלטי חוצות בין היתר לקו אופנת הבגדים של מרי קייט ואשלי אולסן.
קריירה

בשנת 2009, לאחר מספר תפקידים טלוויזיוניים בין היתר בסדרות הילדים "לא מדהימה", "זואי 101", "האנה מונטנה" ו-"ICarly", היא נבחנה לתפקיד של סטלה בסדרת הטלוויזיה של ערוץ דיסני "ג'ונאס", אך לבסוף חברתה צ'לסי סטאוב קיבלה את התפקיד. לאחר שבהפקת הסדרה בוצעו מספר שינויים, הוחלט להוסיף לסטלה חברה טובה, והוצע לאנדרסון התפקיד של מייסי, מנהלת אתר המעריצים של האחים ג'ונאס.
בשנת 2011 שיחקה בסרט הטלוויזיה "ילדות רעות 2", המשכו של הסרט המצליח "ילדות רעות" מ-2004. עוד שיחקו בסרט ג'ניפר סטון, מיירה וולש וקלייר הולט.
בשנת 2012 התחילה לשחק בסדרת הטלוויזיה "היפה והחיה" של רשת The CW, שם היא גילמה את הת'ר צ'נדלר, אחותה של קאט (קריסטין קרוק). בשתי העונות הראשונות תפקידה של אנדרסון היה משני ובעונה השלישית הוכרזה כשחקנית ראשית שהמשיכה גם לעונה הרביעית והאחרונה.
בשנת 2013 החלה לשחק את התפקיד הראשי של מירנדה קולינס בסדרת הדרמה והמסתורין לנוער "רייבנסווד" ברשת ABC Family. הסדרה מהווה סדרת בת ל"שקרניות קטנות ויפות". הסדרה בוטלה בפברואר 2014 לאחר עונה אחת.
בשנת 2018 שיחקה לצד פארקר יאנג בסרט הטלוויזיה "חתונה בפעם השנייה" את דמותה של מתכננת החתונות אבי אנדרסון.
חיים אישיים

בינואר 2018 היא נישאה לרוברטו פניאגואה. בתם הבכורה נולדה ביולי 2020.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2012 | Lukewarm | ג'סי |  |
| 2013 | Red Line | טורי |  |
| 2014 | Never | מייגן |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2005 | לא מדהימה | מעודדת | פרק: "The Grey Area" |
| 2007 | זואי 101 | מריה | פרק: "Quarantine" |
| 2007 | האנה מונטנה | מריסה יוז | פרק: "Achy Jakey Heart Part 1" |
| 2007 | ICarly | טשה | פרק: "iNevel" |
| 2008 | Princess | הנסיכה קאליהופ | סרט טלוויזיה של Freeform |
| 2009 - 2010 | ג'ונאס | מייסי מיסה | תפקיד ראשי (2 עונות); 34 פרקים |
| 2009 - 2012 | Make It or Break It | קלי פארקר | 17 פרקים |
| 2009 | בקצב הדמיון | סינדרלה | פרק: "A Fairy Tale Ending" |
| 2010 | אסירה בת 17 | ביאנה מילר | סרט טלוויזיה של Lifetime |
| 2011 | ילדות רעות 2 | הופ פלוטקין | סרט טלוויזיה של Freeform |
| 2011 | הכול לטובה | מדיסון 1 | פרק: "Baby Steps" |
| 2011 | מתחזה (אנ') | מוניקה ריינולדס | פרק: "Oh Gawd, There's Two of Them?" |
| 2012 - 2016 | היפה והחיה | הת'ר צ'נדלר | תפקיד חוזר (עונות 2-1) תפקיד ראשי (עונות 4-3); 36 פרקים |
| 2013 | שקרניות קטנות | מירנדה קולינס | פרק: "Grave New World" |
| 2013 - 2014 | רייבנסווד | מירנדה קולינס | תפקיד ראשי; 10 פרקים |
| 2018 | חתונה בפעם השנייה | אבי אנדרסון | סרט טלוויזיה של Up TV |
משה צברי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1954 (בן 70 בערך) פתח תקווה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 השתייכות:  שירות הביטחון הכללי 
 
משה ("מוסא") צברי  (נולד ב-1954) הוא מבכירי השב"כ וסיירת מטכ"ל לשעבר.
ביוגרפיה

צברי נולד בישראל וגדל בפתח תקווה למשפחה שעלתה מתימן. את לימודי התיכון עשה בפנימיית "שטיינברג" למחוננים בכפר סבא.
ביוגרפיה > שירות צבאי

בשנת 1972 התגייס לצה"ל והחל קורס טיס, אך נשר ממנו, התנדב לסיירת מטכ"ל ועבר הכשרה כמפקד כיתה. לחם במלחמת יום הכיפורים ברמת הגולן תחת פיקודו של יוני נתניהו. נפצע במהלך המלחמה בכפר דורין. השלים קורס קציני חי"ר בהצטיינות ושימש מפקד צוות ביחידה 504. השתחרר בשנת 1978.
במלחמת שלום הגליל, בשנת 1982, במסגרת שירות מילואים, סופח כאיש היחידה לסיירת גולני ולחם בקרב על כפר סיל. במהלך המלחמה נפצע בבחמדון.
עם החלמתו מהפציעה שב לסיירת מטכ"ל ושימש כמפקד פלגה מבצעית. בשנת 1984 לקח חלק במבצע של היחידה במדינת אויב. המבצע הסתבך מאוד  ויחד עם חברו - אבי דיכטר (לימים ראש השב"כ) פעל לחילוץ הכוח.
בשנת 1987, בגיל 33, לאחר שהשתתף במספר רב של מבצעים מיוחדים במדינות אויב, השתחרר מצה"ל  בדרגת סא"ל.
ביוגרפיה > שירות בשב"כ

בשנת 1989 התגייס לשב"כ ושירת באגף המבצעים של הארגון כראש מחלקה ולאחר מכן כראש חטיבה מבצעית (מקביל לדרגת תא"ל בצה"ל). 
בשנת 1994 מונה לקצין ביטחון מטעם השב"כ בטורונטו, במעמד קונסול. 
בשנת 1998 מונה לראש האגף הביטחוני לסיוע (מקביל לדרגת אלוף בצה"ל), האמון על הטיפול בסייענים ובסוכנים של השב"כ, "המוסד", צה"ל ומשטרת ישראל, וכן על הטיפול באנשי צד"ל לאחר נסיגת צה"ל מלבנון. 
בשנת 2001 מונה כראש האגף למשאבי אנוש.
בדצמבר 2004 פרש מן השירות.
ביוגרפיה > לאחר הפרישה

בשנת 2005 הקים את חברת "אושר - הדרכה וייעוץ בע"מ" העוסקת בפרויקטים בתחומי ההדרכה והייעוץ האסטרטגי  לחברות בינלאומיות וממשלתיות בחו"ל ובישראל.
במהלך השנים 2007- 2010 היה שותף ב"החברה הבינלאומית להגנה וחילוץ" וכן בחברת "QG" שעסקו בפרויקטים ביטחוניים וארגוניים.
בשנת 2010–2011, במסגרת שירות מילואים שימש צברי כראש ועדת חקירה צה"לית שבדקה את התנהלותו של בועז הרפז בעת שהיה איש מערך המ"מ.
בין השנים 2011-2013 הקים וניהל פרויקט ביטחוני רגיש בארצות הברית.
בין השנים 2014- 2018 -היה שותף עם האלוף (מיל') גדי שמני בחברת "GME TRUST", העוסקת בניהול משברים ובשיפור תהליכי עבודה והטמעתם.
בין השנים 2018- 2022 שימש  כסגן נשיא לחדשנות בחברת "ICTS Europe".
מאז, הוא משמש (חלקית)  כשותף וכסמנכ"ל אסטרטגיה בחברת MODUCAN (חברה אמריקאית) העוסקת בפיתוח מוצרים לבניה מודולארית מפלדה. 
כמו כן הוא כמנכ"ל חברת "אושר- הדרכה וייעוץ בע"מ" משמש כיועץ לחברות בינ"ל בתחום ניהול משברים ושיפור תהליכי עבודה בארגונים.
ביוגרפיה > השכלה

צברי הוא בעל שלושה תארים מהטכניון: תואר ראשון בהנדסת מיפוי וגאו אינפורמציה, תואר שני בהנדסת תעשייה וניהול, תואר שלישי במדעים. בוגר התוכנית למנהלים AMP של וורטון.
במהלך השנים עבר קורסים בנושאים: דירקטורים, ניהול פיננסי לבכירים, ניהול בכיר ועוד.
ביוגרפיה > דירקטור

בין השנים 2005-2007 היה חבר דירקטוריון בחברת "קשרי תעופה".
משנת 2014 הוא משמש כדירקטור בחברת "מגל". (כיום: חברת SENSTAR).
ביוגרפיה > חיים אישיים

צברי נשוי לוורד ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  מיכל קדוש, ‏סיירת מטכ"ל: כשהגבורה עולה על כל דמיון, בתזמון מדויק - ביקורת, באתר מעריב אונליין, 13 בפברואר 2013
↑  עמרי אסנהיים, דוקר מבחוץ, באתר nrg‏, 16 בספטמבר 2005.
↑    מקור ראשון, ‏פליטת פה של בר־לב חשפה סוד בן 38 שנים, בעיתון מקור ראשון, 8 במאי 2022
↑  דרור מורה, "שומרי הסף", הוצאת ידיעות ספרים, תל אביב, 2014, עמוד 250.
↑  איתמר לוין, החוקרים חיפשו מסמכים על הרפז - ומצאו כספות ריקות, באתר News1 מחלקה ראשונה, 13 בפברואר 2011
↑  Moshe Tsabari, Bloomberg Business
נהג' אל-בלאע'ה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  שריף א-רצ'י 
 שפת המקור:  ערבית 
 סוגה:  אסלאם 
 
נַהְג' אל-בַּלַאעַ'ה (בערבית: نهج البلاغة) "דרך הרהיטות", או "פסגת הרטוריקה", הוא אוסף של נאומים, דרשות, מכתבים ואמרות חכמה המיוחסים לעלי בן אבי טאלב, בן דודו של מוחמד, הח'ליף הרביעי והאמאם הראשון לתפיסת השיעה. הספר נחשב ליצירת מופת של הספרות הערבית, ולאורך השנים צבר פופולריות והערצה רבה.
החומרים שהובאו בנהג' אל-בלאע'ה לוקטו על ידי המשורר, התאולוג והפוליטיקאי אבו אל-חסן מוחמד בן אל-חוסיין, שנודע בכינויו א-שריף א-רצ'י, שחי בבגדאד בין סוף המאה ה-10 לתחילת המאה ה-11, תחת השושלת הבויהית. לפי התפיסה המסורתית, עד לאיסופם על ידי א-שריף א-רצ'י היו החיבורים מפוזרים כפרגמנטים בכל רחבי העולם האסלאמי. א-רצ'י לא היה הראשון שניסה לאוספם לכדי חיבור אחד, אך היה הראשון שהצליח להפוך את חיבורו לספר קנוני של ממש.
החיבור מהווה חלק משמעותי מהקורפוס הספרותי של האסלאם השיעי המתהווה של תקופת חייו של א-רצ'י. התכונות הלשוניות הגבוהות שיוחסו לו מזכירות במידת מה את רעיון האעג'אז (ההפלאה) של הקוראן, לפיו הוא כתוב באופן מושלם כל כך שלא ייתכן שאדם הוציא אותו תחת ידיו.
מעמד הספר ותוכנו

לנהג' אל-בלאע'ה מעמד חשוב מאוד באסלאם השיעי, והוא נתפס כקובץ השני בחשיבותו אחרי הקוראן. החיבור תואר כ"אינטרפרטציה וכאקספוזיציה הטובה ביותר של האמונות השורשיות של האסלאם." הנהג' זכה לעניין רב בשל מספר סיבות, ביניהן אופי הכתיבה הרהוט וההערצה השיעית לעלי. עוד נאמר על הספר כי איכויותיו הספרותיות נעוצות בין היתר בחריזה המדומה החזקה, ברטוריקה המפותחת, בצורת הביטוי הפיכחת, בחכמה הבדואית המשולבת עם החזון והעדנה האסלאמית, וכן הערכים המוסריים, החברתיים והדתיים המופיעים בו. א-רצ'י בעצמו טען כי לחלקים מן הדברים המובאים בספר לא ניתן למצוא שווה ערך מבחינת הדיבור והידע האנושי.
בספר מופיעים 239 נאומים, 79 מכתבים ו-480 אמרות חכמה. מחבר האוסף א-רצ'י העיד בהקדמה כי כלל בנהג' רק את הנבחרים שבדברי עלי, ובמילים אחרות טען כי מצא אף פרגמנטים נוספים על אלה. נדמה כי החיבורים עצמם סודרו באופן אקראי וללא התחשבות באורכם, בסדרם הכרונולוגי ו"באיכות" הרהיטות של האמירות.
החיבורים עוסקים במגוון רחב של נושאים, בהם עניינים תאולוגיים הנוגעים לייחוד האל והכרתו, וכן עניינים חברתיים ופוליטיים שונים, כדוגמת צדק חברתי, יחסי גברים ונשים והמאזן שבין זכויות לחובות.
קדימות ואמינות

המסורת השיעית מייחסת את התוכן של נהג' אל-בלאע'ה לתקופת חייו של עלי, ובייחוד לתקופה שבין שנת 11 להג'רה (קרי – מיד לאחר מותו של הנביא מחמד) ובין שנת 40 להג'רה, שנת הירצחו של עלי. אם הייחוס הכרונולוגי נכון, הרי שלפנינו הטקסט הכי קרוב כרונולוגית לקראן ולמעשה הטקסט האסלאמי הקדום ביותר שאינו הקראן. אוספים שונים של נאומי עלי הופיעו כבר לפני נהג' אלבלאע'ה, כשהקודם שבהם נכתב עוד בתחילת המאה ה-8, אך אף לא אחד מהם זכה להערצה ולמעמד לו זכה הנהג'. א-רצ'י עצמו העיד כי נחשף לפרגמנטים שכללו את הדרשות והאמירות של עלי בזמן שאסף חומרים לטובת חיבור אחר ובו איגד את הביוגרפיות של שנים עשר האמאמים.
הוגים שיעים מוקדמים ובני זמננו כאחד אינם מטילים ספק בכך שעלי הוא אכן מחברם של החיבורים המופיעים בספר. זאת, בין היתר, על רקע העובדה שניתן למצוא חלק מן החיבורים שבספר כבר במקורות ערביים קדומים לא-רצ'י. אחרים הסבירו את קדימותו של החיבור תוך הצבעה על כך שהוא כתוב בלשון שמאוד מזכירה את הקראן, ועל כן ניתן להסיק שמדובר בשיקוף של הדברים מן התקופה; וכן כי קריאה זהירה בחלק מן הדרשות תגלה כי הן אינן גוף אחד אלא אוסף של אמירות שונות שנאספו ביחד בשל דמיון תמטי מסוים, ואם לא היה מדובר באוסף של פרגמנטים קודמים הרי שהעורך היה שם דגש רב יותר על קוהרנטיות ועל מהלך לוגי מסתבר.
מאידך היסטוריונים אחרים, מערביים ומוסלמים, הטילו ספק בהיותו של החיבור אוסף של דברי עלי עצמו. כך, לדוגמה, אבן תימיה טען כי רוב התוכן שהופיע בחיבור אינו קיים במקורות אחרים באסלאם, ובמילים אחרות, מדובר בחיבור מעשה ידיו של א-רצ'י עצמו. בדומה לו טען ההיסטוריון בן המאה ה-13 אבן ח'לכאן כי כל הספר הוא בגדר המצאה של א-רצ'י. גישה סינתטית נוספת רואה בספר אוסף של אמירות שחלקן קדומות ומתקבל על הדעת שניתן לייחסן לעלי, ובכל מקרה אין מדובר בפברוק גמור.
על כל פנים, חרף המחלוקות סביב אמינותו וקדימותו, הרי שהוא ממשיך לשמש ספר מופת והדרכה לשיעים עד ימינו, ולעיתים הוא אף מצוטט בנאומים של מנהיגים שיעים באיראן ובלבנון.
הערות שוליים

↑  “Nahj al-Balagha” in: The Oxford Dictionary of Islam, (Oxford Islamic Studies Online, http://www.oxfordislamicstudies.com/article/opr/t125/e1696, Accessed December 26, 2018).
↑  Moktar Djebli, “Nahdj al-Balāg̲h̲a”, in: Encyclopaedia of Islam, Second Edition, Edited by: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Consulted online on 26 December 2018.
↑  Islam Abu Ali, Al-Sharif Al-Radi, PhD Thesis (Durham University, 1974) 146.
↑  Qul, The Library for all Your Needs, http://www.qul.org.au/
↑  Syed Husain M. Jafri, “An Interpretation of the Fundamental Beliefs and Some of the Institutions of Islam” Source: Arabica, T. 30, Fasc. 3 (Sep., 1983), 292.
↑  Syed Mohammad Waris Hassan, A Critical Study of Nahj Al-Balagha, PhD Thesis (University of Edinburgh, 1979) 16-18.
↑  Djebli, ibid.
↑  Qul, ibid.
↑  Hassan, 1-3.
↑  Mina Gholamzadeh and Mostaga Morady Moghaddam, “Discourse Analysis of Nahjul Balagha (Peak of Eloquence) Statements: Reacting to Some Social Issues” In: International Journal of Business and Social Science, Vol. 2 No. 24 [Special Issue – December 2011], 168-169.
↑  Oxford, ibid.
↑  Hassan, 12.
↑  Islam Abu Ali, 142.
↑  Djebli, ibid.
↑  Abu Ali, 146.
↑  Jafri, 293.
↑  Abu Ali, 146.
↑  Hassan, 6
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007594998705171  GND: 1088003257  LCCN: n2016026693  SUDOC: 083796665  TDVİA: nehcul-belaga  VIAF: 8186162181263408290001   WorldCat (עם VIAF): 8186162181263408290001
ניקול אונאפו מאן

| --- | --- |

 לידה:  27 ביוני 1977 (בת 47) פטלומה, ארצות הברית 
 מידע כללי
 השכלה:  אוניברסיטת סטנפורד  האקדמיה הימית של ארצות הברית  בית הספר לטייסי ניסוי של הצי האמריקאי (יוני 2009)  Rancho Cotate High School 
 עיסוק בעבר:  טייסת F-18, טייסת ניסוי
 תקופת השירות:  2013–הווה (כ־11 שנים)
 דרגה:  קולונל
 זמן שהייה בחלל:  226,681 דק' 
 ביוגרפיה בנאס"א:  ניקול אונאפו מאן באתר נאס"א (באנגלית)
 משימות
 SpaceX Crew-5 
 עיטורים
 Women of the Year (2023)  מדליית השירות על המלחמה העולמית בטרור  מדליית המערכה בעיראק  מדליית האוויר 
 
ניקול אונאפו מאן (באנגלית: Nicole "Duke" Victoria Aunapu Mann, נולדה ב-27 ביוני 1977) היא טייסת ניסוי, טייסת קרב F/A-18, בוגרת האקדמיה של נאס"א, בוגרת אוניברסיטת סטנפורד ובית הספר לטיסה של צבא ארצות הברית.
לאונאפו מאן יש יותר מ-2,500 שעות טיסה על 25 כלי טיס שונים ויותר מ-200 משימות, מתוכן 47 משימות טיסה קרביות בעיראק ובאפגניסטן. מאן סיימה את הכשרתה כאסטרונאוטית ב-2015 ונבחרה ל-Boe-CFT הטיסה הראשונה של הבואינג סטארליינר, היא נבחרה להיות המפקדת הראשונה אי פעם בטיסה מסחרית של נאס"א.
הטיסה הראשונה שלה לחלל כחלק מהתוכנית המאוישת המסחרית המריאה באוקטובר 2022 מה שהופך אותה לאישה הראשונה ממוצא ילידי-אמריקאי בחלל.
ביוגרפיה

ניקול ויקטוריה אונאפו נולדה בשנת 1977 להווארד וויקטוריה אונאפו וגדלה בפנגרוב, קליפורניה, ארצות הברית. סבה בלמוט אונאפו היגר לארצות הברית מאסטוניה ב-1920 ולאחר מכן שרת בצבא ארצות הברית כמהנדס. אונאפו ממוצא אינדיאני מצד אמה, משבטי ואילאקי (Wailaki) באזור קליפורניה.
מאן היא בוגרת תיכון קוטייט בקליפורניה ב-1995. היא בוגרת האקדמיה הימית של ארצות הברית מ-1999 עם תואר ראשון בהנדסת מכונות ושרתה כסג"ם בחיל הים האמריקאי.
היא שיחקה בקבוצת הכדורגל של הצי האמריקאי בתפקיד הגנה. לאחר שסיימה את שירותה בחיל הים היא התקבלה לאוניברסיטת סטנפורד בה קיבלה תואר שני במדעים והנדסת מכונות, עם התמחות במכניקה נוזלית.
שירות צבאי

עם סיום האוניברסיטה התחילה אונאפו הכשרה בטיס באקדמיה הלאומית בפנסקולה. בשנת 2002 קיבלה את כנפי הטיסה שלה, והחלה לשרת כטייסת על מטוסי F/A 18 הורנט בטייסת VFA-106 בויריג'יניה ביץ'. היא עברה מאוחר יותר לשרת ביחידה – VMFA-251 הנמצאת בצפון קרוליינה. במהלך התקופה הזו היא הייתה פעמיים על ה-USS Enterprise והשתתפה כטייסת במלחמת עיראק ובמלחמה באפגאניסטן. ב-2009 החלה לשרת כטייסת ניסוי של מטוסי F/A-18 בטייסת VX-23 בבסיס NAS Patuxent River. ביחידה זו היא שרתה עד 2011.
ב-2012 הצטרפה ליחידה PMA-281, יחידה העוסקת בתכנון ויצור מערכות. לאחר מכן נבחרה להתמודד כטייסת חלל.
עם סיום שרותה הצבאי היא צברה למעלה מ-2,500 שעות טיסה על 25 כלי טיסה שונים ב-200 משימות שונות, מתוכן 47 משימות קרביות בעיראק ואפגניסטן בתום תקופת שרותה הצבאי היא הייתה בדרגת אלוף-משנה (קולונל).
קריירה בנאס"א

ב-2013 נבחרה מאן לאחת משמונה אסטרונאוטים בכיתה ה-21 של נאס"א. התמקדות לימודי החלל הייתה על תחזוקת מערכות שונות בתחנת החלל מתוך מטרה לטוס לתחנת החלל ובעתיד לטוס לירח, אסטרואידים קרובים לכדור הארץ, ולבסוף למאדים. מאן סיימה את הכשרתה ב-2015 ומאז שרתה ביחידה כקצינת בטיחות והדרכה על מטוס T-38 Talon. מאז מאן עבדה על פיתוח מערכת השיגור לחלל ועל מערכות החקירה הקרקעיות של החללית אוריון.
באוגוסט 2016 צוותה מאן ל-Boe-CFT הטיסה הראשונה של הבואינג סטארליינר, היא נבחרה להיות המפקדת הראשונה אי פעם בטיסה מסחרית של נאס"א.
ב-2021 הועברה מאן לצוות Crew-5 של "SpaceX" כמפקדת החללית. מדובר בתוכנית המאוישת המסחרית שהיא משימה משותפת של נאס"א, ו-SpaceX, בה משתתפים גם טייס החלל היפני קואיצ'י וקאטה, טייס החלל ג'ון קסאדה וטייסת החלל הרוסייה אנה קיקינה.
הטיסה לתחנת החלל הבינלאומית בחללית קרו דרגון אנדורנס של SpaceX  במשימה "SpaceX Crew-5" המריאה ב-5 באוקטובר 2022. הצוות הצטרף למשלחת מס' 68 ובהמשך למשלחת מס' 69 בפיקוד סרגיי פרוקופייב. הם חזרו לכדור הארץ במרץ 2023.
בנוסף מאן היא חלק מתוכנית ארטמיס שמטרתה להנחית אישה ראשונה על הירח ב-2025.
פרסים והוקרה

במהלך הקריירה הצבאית שלה הוענקו למאן שתי מדליות אוויר, שתי מדליות לשבח של הצי האמריקאי ושל חיל הנחתים, ושתי מדליות הישגים של חיל הים והנחתים וציונים שונים ליחידות. היא הייתה בוגרת מצטיינת באקדמיה הימית של ארצות הברית, בוגרת של כבוד בבית ספר לטייסי מבחן של הצי הימי האמריקאי, כיתה 135. זוכת פרס "המאמר הטוב ביותר" על שם לירוי גרומן בכנס טייסי הניסוי של החוף המערבי קיבלה את פרס הבטיחות של נאס"א לשנת 2015 על שם סטיבן תורן ואת פרס ג'רי ייגלי לשנת 2017 על הישגים אישיים יוצאי דופן. מאן היא חברה באגודת טייסי הניסוי של ארצות הברית, ובאיגוד בוגרי האקדמיה של הצי של ארצות הברית, ונכנסה להיכל התהילה האקדמי הכל-אמריקאי.
חיים אישיים

מאן נשואה לטראביס ר. מאן ולשניים בן משותף. כיום מתגוררת ביוסטון, טקסס. בראיון לנשיונל ג'יאוגרפיק ב-2020 היא סיפרה כי בנה מרבה לשבת בחוץ ולהסתכל על הכוכבים ומקוה שאמו יום אחד תלך על הירח.
בטיסתה לחלל ב-2022 היא לקחה "לוכד חלומות" שאמה נתנה לה כשהייתה קטנה.
בראיונות לקראת הטיסה לחלל אמרה מאן כי היא מקווה שההישג שלה יתן השראה לילדים ממוצא ילידי וכי אלו יראו כי מחסומים שהיו קיימים בעבר כבר אינם קיימים יותר.
הערות שוליים

↑  Smithsonian Magazine, Sarah Kuta, Nicole Mann Becomes the First Native American Woman in Space, Smithsonian Magazine (באנגלית)
↑  NASA astronaut Nicole Aunapu Mann becomes the first Native American woman to travel to space, www.cbsnews.com (באנגלית אמריקאית)
↑  Scott Gleeson, NASA astronaut Nicole Mann becomes first Native American woman in space, hoping to inspire future generations, USA TODAY (באנגלית אמריקאית)
↑  Kelli Mars, Nicole A. Mann (Col, U.S. Marine Corps) NASA Astronaut, NASA, ‏2016-02-07
↑  הכוח הנשי בדור החדש של נאס"א, באתר ynet, 18 ביוני 2013
↑  כישלון סטארליינר של בואינג: פיגור נוסף בתוכנית נאס"א לפיתוח חלליות מאוישות, באתר סוכנות החלל הישראלית
↑  אבי בליזובסקי, נאס"א ובואינג ממשיכות להתקדם לקראת שיגור המבחן השני של סטארלינר ביוני, באתר הידען, ‏2021-06-20
↑  מי תהיה האישה הראשונה על הירח?, באתר ynet, 17 ביוני 2019
מריו פרניולה

| --- | --- |

 לידה:  20 במאי 1941 אסטי, איטליה 
 פטירה:  9 בינואר 2018 (בגיל 76) רומא, איטליה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טורינו 
 מוסדות:  אוניברסיטת טור ורגטה של רומא  אוניברסיטת סלרנו 
 זרם:  פוסט-סטרוקטורליזם
 תחומי עניין:  אסתטיקה 
 עיסוק:  סופר, פילוסוף 
 הושפע מ:  ניטשה, היידגר, דרידה, אדורנו, בודריאר
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 www.marioperniola.it
 
מַרְיוֹ פֶּרנִיּוֹלָה (Mario Perniola;‏ 20 במאי 1941 – 9 בינואר 2018) היה פילוסוף איטלקי הנמנה עם הדמויות הבולטות ביותר בתחום הפילוסופיה המודרנית באיטליה. הוא בלט בניתוחיו אודות תאוריית האמנות, אמנות עכשווית, ואסתטיקה. לעבודותיו קשרים לאוונגרד, אינטרנציונל סיטואציוניסטי (Situationalist International), פוסטמודרניזם,  פוסטהומניזם (posthumanism) ותאוריה ביקורתית.
ביוגרפיה

פרניולה נולד באסטי שבאיטליה. רכש את השכלתו הפורמלית בפילוסופיה תחת הנחייתו של לואיג'י פאריזון (Luigi Pareyson) באוניברסיטת טורינו, בה למדו גם אומברטו אקו וג'אני ואטימו (Gianni Vattimo). עבודתו אומנם מתרכזת באוונגרד, אך בנוסף, התעניינותו המוקדמת הייתה במטה-ספרות (metaliterature) אשר משכה תשומת לבו של אאוג'ניו מונטאלה. משנת 1966 ועד ל-1969 הוא היה קשור באופן הדוק לתנועה אינטלקטואלית אינטרנציונל סיטואציוניסטית (Situationist International) שנוסדה על ידי גי דבור (Guy Debord), אתו שמר על יחסי ידידות לאורך כמה שנים לאחר מכן. הוא קיבל קביעות מלאה כפרופסור באוניברסיטת סלרנו ולימד שם בשנים 1976-1983. לאחר מכן, עבר לאוניברסיטת טור ורגטה של רומא, בה הוא ממשיך ללמד עד היום. הוזמן לבוא כמרצה-אורח לאוניברסיטאות רבות ולמרכזי מחקר בצרפת, דנמרק, ברזיל, קנדה, יפן, וארצות הברית. חיבר ספרים רבים שתורגמו למספר שפות. בין כתבי העת שניהל נמנים "אגרגאר" (Agaragar) בשנים 1971-1973, "קלינמן" (Clinamen) בשנים 1988-1992, "אסתטיקה ניוז" (Estetica News) בשנים 1988-1995 ו"אגלמה": כתב-עת ללימודי תרבות ולאסתטיקה" (Ágalma. Rivista di studi culturali e di estetica) משנת 2000 ואילך.
תאוריות של פרניולה

במחקרו הפילוסופי התעסק פרניולה עם ארבעת הנושאים העיקריים תוך כדי שפיתח תאוריות רדיקליות: הגוף כדבר שמרגיש; טקס ללא משמעות; הבדל (différance) כניגוד פוסט-דיאלקטי; ואומנות כקטגוריה היסטורית.
תאוריות של פרניולה > גוף כדבר שמרגיש

למושג הראשון ישנם קשרים הדוקים לכיוונים של מחשבה עכשווית שהתרכזו על ראיפיקציה מבחינה מרקסיסטית, פטישיזם מיני, ורגש לא אישי.
תאוריות של פרניולה > טקס ללא משמעות

המושג השני קשור למחקרים היותר עדכניים בתחומים של אנתרופולוגיה והיסטוריה העוסקים בטקס אשר שמים דגש על עולמה של האימפריה הרומית העתיקה ועל הנצרות הקתולית.
תאוריות של פרניולה > הבדל (différance) כניגוד פוסט-דיאלקטי

המושג השלישי שייך למסורת המחשבה שמתחילה בפרידריך ניטשה (Friedrich Nietzsche), ג'ורג' בטאי (Georges Bataille) ומרטין היידגר (Martin Heidegger) ומובילה לז'אק דרידה (Jacques Derrida) ודקונסטרוקציה.
תאוריות של פרניולה > אומנות כקטגוריה היסטורית

המושג הרביעי ממפה את התנאים ההיסטוריים והחברתיים התורמים להתפתחות חוויות אומנותיות ואסתטיות וההתבוננות בהן. מיפוי זה ניזון מהמגמה המחקרית שבבסיס לימודי תרבות ולימודי תקשורת והוא נושק לנושאים שבהם עסקו גם תיאודור אדורנו (Theodor Adorno) וז'אן בודריאר (Jean Baudrillard).
עבודותיו של פרניולה

L'arte espansa, Torino, Einaudi, 2015. ISBN 9788806226510.
L'avventura situazionista. Storia critica dell'ultima avanguardia del XX secolo, Milano, Mimesis, 2013. ISBN 978-88-5751-716-2.
Da Berlusconi a Monti. Disaccordi imperfetti, Milano, Mimesis, 2013. ISBN 9788857512938.
Presa diretta. Estetica e politica. Nuova edizione, Milano, Mimesis, 2012. ISBN 978-88-5751-191-7.
Berlusconi o il '68 realizzato, Milano, Mimesis, 2011. ISBN 978-88-5750-748-4.
Estetica contemporanea. Una visione globale, Bologna, 2011. ISBN 978-88-15-14938-1.
"Strategie del bello. Quarant'anni di estetica italiana (1968-2008)", Agalma, n. 18, 2010. ISBN 978-88-8483-980-0 ISSN 1723-0284.
Miracoli e traumi della comunicazione, Torino, Einaudi, 2009. ISBN 978-88-06-18826-9.
Contro la comunicazione, Torino, Einaudi, 2004, ISBN 88-06-16820-7.
L'arte e la sua ombra, Torino, Einaudi, 2000, 2004, ISBN 88-06-14737-4.
Il sex appeal dell'inorganico, Torino, Einaudi, 1994, 2004, ISBN 88-06-16996-3.
Del sentire, Torino, Einaudi 1991, 2002, ISBN 88-06-16254-3.
La società dei simulacri, Bologna, Cappelli, 1980.
Transiti. Come si va dallo stesso allo stesso, Bologna, Cappelli, 1985, 1989.
Transiti. Filosofia e perversione, New edition, Roma, Castelvecchi, 1998, ISBN 88-8210-113-4.
Enigmi. Il momento egizio nella società e nell'arte, Genova, Costa & Nolan, 1990, ISBN 88-7648-109-5.
Disgusti. Nuove tendenze estetiche, Milano, Costa & Nolan, 1999, ISBN 88-7648-321-7.
Bataille e il negativo, Milano, Feltrinelli, 1977.
Philosophia sexualis. Scritti su Georges Bataille, Verona, Ombre Corte, 1998, ISBN 88-87009-08-2.
Dopo Heidegger. Filosofia e organizzazione della cultura, Milano, Feltrinelli, 1982.
L'estetica del Novecento, Bologna, Il Mulino, 1997, ISBN 88-15-06028-6.
Le ultime correnti dell'estetica in Italia, in “Storia della letteratura italiana. Il Novecento. Scenari di fine secolo”, Milano, Garzanti, 2001.
Del sentire cattolico. La forma culturale di una religione universale, Bologna, Il Mulino, 2001, ISBN 88-15-08205-0.
Più che sacro, più che profano, Milano, Mimesis, 1992, ISBN 88-85889-34-4.
L'alienazione artistica, Milano, Mursia, 1971.
I situazionisti, Roma, Castelvecchi, 1998, 2005, ISBN 88-7615-068-4.
Presa diretta. Estetica e politica, Venezia, Cluva, 1986, ISBN 88-85067-25-5.
Il metaromanzo, Milano, Silva, 1966.