stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטנלי ברוס
שיבה לממשלה

ברוס שב לאנגליה כדי לנפוש ולטפל בעסקיו. התובע הכללי שלו לשעבר, לת'ם, החליף אותו כמנהיג המפלגה הלאומנית. בעקבות יום חמישי השחור ותחילתו של השפל הכלכלי באוסטרליה ב-1929, הוא אמר לעמיתיו שככל הנראה הם היו בני מזל להיות מובסים בבחירות בעיתוי זה. ברוס הגן בלהט על מדיניותה של ממשלתו בהאמינו שהמשבר היה בלתי נמנע ושהצעדים שנקט היו חיוניים לחיזוקה של הכלכלה האוסטרלית. באפריל 1931 הוא הכריז שהוא מתכוון להתמודד מחדש על מושבו בפרלמנט בבחירות הבאות. בשלב זה כבר התאחד המחנה הלאומי למפלגה אוסטרליה המאוחדת (United Australia Party) בהנהגתו של ג'וזף ליונס שפרש יחד עם חברים נוספים מממשלתו של סקאלין.
בנובמבר 1931 הובסה ממשלתו של סקאלין בפרלמנט וברוס נתפס בהפתעה כשהוא עסוק בענייני החברה שלו באנגליה כאשר הוכרזו בחירות חדשות. הממשלה נחלה תבוסה ואיבדה 32 מושבים בפרלמנט. ברוס נבחר מחדש מטעם מחוז הבחירה הקודם שלו ובממשלה שהקים ליונס הוא מונה להיות סגן שר האוצר כשליונס לקח לעצמו את תיק האוצר. בששת החודשים הראשונים לכהונתו נשען ליונס על תמיכתם של ברוס ולת'ם, אף על פי שברוס נטה בשלב זה לפנות לקריירה בינלאומית ולפרוש מהפוליטיקה המקומית.
ברוס הנהיג את המשלחת האוסטרלית לוועידה האימפריאלית של 1932 באוטווה. הוא הכפיל את מאמציו לשפר את היחסים הכלכליים של אוסטרליה במסגרת האימפריה והוועידה הסכימה על נוסחה מוגבלת של העדפה בשווקים של האימפריה במשך חמש השנים הבאות, הישג שעליו זכה ברוס לשבחים רבים ממשלתו של ליונס. בדיונים הכלכליים של הוועידה נוצר הדפוס של יחסי הסחר של בריטניה ואוסטרליה שהמשיכו להיות בתוקף עד לכניסתה של בריטניה לשוק האירופי המשותף ב-1973.
לאחר הצלחה זו מינה ליונס את ברוס כשר-תושב בלונדון, שהייתה לביתם של אתל וסטנלי ברוס עד לסוף חייהם. משימתו הראשונה בלונדון הייתה לשאת ולתת על התנאים של החזר החובות הממשלתיים של אוסטרליה בעקבות המשבר הכלכלי. במשך שנתיים הוא נשא ונתן עם בנק וסטמינסטר ועם ממשלת בריטניה על הלוואות בשווי של 84 מיליון ליש"ט, שיחד עם ההסדרים שהושגו באוטווה העניקו סיוע משמעותי לבעיות התקציביות של ממשלת אוסטרליה. מספר פעמים במשך שנות השלושים הוצע לברוס על ידי מפלגת אוסטרליה המאוחדת לשוב לארצו ולהחליף את ליונס כראש ממשלה. הוא עצמו פקפק במצב בריאותו של ליונס וביכולתו להמשיך לעמוד בראשות הממשלה, אך הוא גילה עניין מועט בחזרה לאוסטרליה.
הנציב העליון של אוסטרליה בבריטניה

בספטמבר 1933 מינה ליונס את ברוס להיות הנציב העליון של אוסטרליה בבריטניה במקומו של סר גרנוויל ריירי החולה. קודם לכן הוא התפטר מחברותו בפרלמנט. ברוס הצטיין בתפקידו זה והיה לידיד נאמן של הפוליטיקאים מהמפלגה השמרנית בבריטניה ובן בית בחוגי הממשל הבריטי. הוא אף שקל להיכנס בעצמו באופן רשמי לפוליטיקה הבריטית. ברוס היה מקורב במיוחד לראש ממשלת בריטניה, סטנלי בולדווין, שהתייעץ איתו לעיתים קרובות והוא היה דמות משפיעה במיוחד במהלכים שהובילו להתפטרותו של אדוארד השמיני. השפעתו הניכרת בלונדון הייתה חלק מהיד החופשית שנתן לו ליונס, צעד יוצא דופן בהיסטוריה של תפקיד זה. בהתחשב בשינויים התכופים באיוש תפקיד שר הדומיניונים, נחשב ברוס לנציג המשפיע ביותר של אוסטרליה בתקופת כהונתו ולעיתים קבע בעצמו את המהלכים המדיניים שביצע.
הנציב העליון של אוסטרליה בבריטניה > חבר הלאומים

ברוס ייצג את אוסטרליה בחבר הלאומים והוביל בהצלחה מהלך להכנסתה של אוסטרליה כחברה במועצת הארגון בין השנים 1933 – 1936. הוא התנגד לנקיטת צעדים כנגד יפן בעקבות הפלישה למנצ'וריה ב-1933, עקב דאגתו ליחסי הסחר של אוסטרליה עם יפן ועקב דאגתו לאיום שעלול להיות כתוצאה מכך על השלום במרחב הפסיפי. הוא גם ניסה למנוע מחבר הלאומים להטיל עיצומים על המדינות החברות, בהאמינו שלארגון לא היה את הכוח הצבאי או הכלכלי לעשות זאת באופן יעיל ועקב חששו מקריסתו של הארגון, מצב שעמד על הפרק לאחר פרישתן של גרמניה ויפן ב-1933. במהלך משבר אתיופיה, ברוס שוב יעץ להימנע מעיצומים חלקיים, בהאמינו שזו האפשרות הגרועה ביותר, שכן הם לא יצליחו לבלום את הפלישה האיטלקית לאתיופיה וירחיקו מבעלות הברית את איטליה, שאז עדיין הייתה בעלת ברית אפשרית נגד גרמניה הנאצית. בהמשך דחף ברוס לנקיטת צעדים להתחמשות מוגברת של בריטניה וצרפת כדי שתתאפשר להן היכולת לכפות באופן צבאי את החלטות חבר הלאומים. ברוס כיהן כנשיא מועצת חבר הלאומים ב-1936 בשיאו של המשבר והכישלון שבא אחריו לניסיונות מניעת הפלישה האיטלקית לאתיופיה. בתקופה בה כיהן בתפקיד זה התרחשה גם הפלישה הגרמנית לחבל הריין. אף על פי שכישלונות אלו לא ערערו את ביטחונו בנחיצותו של חבר הלאומים הוא ראה אותו דועך עקב אי ביצוע רפורמות במבנה שלו וביכולת שלו להטיל עיצומים. ברוס ישב בראש הוועידה שכונסה במונטרה להסדרת המעבר במצרי הדרדנלים והבוספורוס, נושא שהיה קרוב לליבו כמי שהשתתף במערכת גליפולי.
החל מ-1937 הוסבה תשומת לבו של ברוס לשיתוף פעולה כלכלי וחברתי, תחומים שהוא האמין שיש בהם פוטנציאל גבוה יותר להצלחה והם בעלי חשיבות גבוהה יותר לאנושות. הוא לקח חלק מרכזי בקידום נושאי החקלאות, המזון ושיתוף הפעולה הכלכלי באמצעות חבר הלאומים, כשהוא משתף פעולה עם פרנק מק'דוגל וג'ון בויד אור. ב-1937 הוא הציג תוכנית ל"פיוס כלכלי", שמטרתה הייתה להפיג את המתחים הבינלאומיים באמצעות החייאת הסחר העולמי ושיפור תנאי המחיה באירופה על ידי תנאי עבודה טובים יותר, מחירי מזון נמוכים יותר, אשראי למגזר החקלאי וסיוע בדיור. בגישתו זו הוא יצר קשר הדוק בין סחר בינלאומי לבין שלום עולמי. כמי שהקדים את זמנה של הגישה שעמדה מאוחר יותר בבסיסה של תוכנית מרשל, ברוס טען שמצב כלכלי קשה ומתחים חברתיים ידחפו מדינות לזרועותיהם של הפשיזם והקומוניזם.
אני חש בכל מאודי שיהיה זה בלתי אפשרי להגיע לפתרון של הבעיות המדינות באירופה מבלי שיעשה משהו לשיפור המצב הכלכלי... לטובתו של חבר הלאומים חיוני מאוד שתהיה לו מנהיגות פעילה שתוביל מהלכים לטובת פיוס כלכלי
התוכנית זכתה לתמיכתו של המזכיר הכללי של הארגון, ז'וזף לואי אן אבנול, שכמו ברוס, הכיר בכך שחבר הלאומים נמצא בתהליכי גסיסה מהירים וששינוי מהותי חייב להתבצע, אף על פי שהוא לא הצליח לשכנע מדינות מפתח בארגון לתרום להצלחת התוכנית. ברוס לא הצליח לשכנע את ראש הממשלה הבריטי החדש, נוויל צ'מברלין להשקיע בהמשך קידומו של חבר הלאומים והארגון החל לאבד את השפעתו המדינית ולשקוע. ברוס המשיך לדחוף לרפורמה בארגון עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה. ועדה לרפורמה בחבר הלאומים בראשותו של ברוס הוקמה ב-1939 לאחר חלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה וכישלון מדיניות הפיוס כלפי גרמניה. ועדה זו, שהתכנסה ביולי ובאוגוסט 1939, הציעה הרחבה של רעיונותיו הקודמים של ברוס, שכללו מגוון של תוכניות כלכליות וחברתיות לשיתוף פעולה בינלאומי. עבודתה של ועדה זו נגדעה באיבה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הנציב העליון של אוסטרליה בבריטניה > מלחמת העולם השנייה

במהלך האירועים שהובילו לפרוץ מלחמת העולם השנייה, תמכו ברוס וליונס במדיניותה של ממשלת בריטניה בהנהגתו של צ'מברלין לפיוס בנוגע לפלישה לחבל הריין, האנשלוס וועידת מינכן. אפילו בימי המלחמה המדומה, המשיך ברוס לדחוף ליישומה של פעילות בינלאומית בת קיימא להשגת שלום על ידי פירוק נשק הדדי, הרחבת הסחר הבינלאומי וקיומם של ארגונים בינלאומיים המסוגלים להתמודד עם שאלות כלכליות וחברתיות להשגת שלום. באותה תקופה היה ברוס לאיש סודם הקרוב של אנשי המפלגה השמרנית, אנתוני אידן ונוויל צ'מברלין ומאלה שקידמו את דעתה של אוסטרליה (ושל הדומיניונים בכלל) שהאפשרות של השגת פשרה עם גרמניה באמצעות משא ומתן, עדיפה על מלחמה. בעיצומה של ועידת מינכן, בה השתתף ברוס באופן פעיל, מת ג'וזף ליונס וארל פייג' ואחרים, פנו באופן אישי לברוס וביקשו ממנו לשוב לאוסטרליה כדי לקחת על עצמו את תפקיד ראש הממשלה ומנהיג המפלגה. ברוס דחה את הבקשה ובכל אופן העמיד כתנאי לחזרתו את ההבטחה שהוא ישב בפרלמנט כחבר עצמאי ויוביל ממשלת אחדות של כל המפלגות. תנאים אלו לא היו אפשריים בכל מקרה מבחינה פוליטית וכמנהיג המפלגה וראש הממשלה נבחר רוברט מנזייס.
שעות ספורות לאחר הכרזת המלחמה של בריטניה על גרמניה ב-3 בספטמבר 1939, הודיע רוברט מנזייס שאוסטרליה נמצאת גם היא במצב מלחמה עם גרמניה. בחירתו של וינסטון צ'רצ'יל לתפקיד ראש ממשלת בריטניה במאי 1940, הובילה את ברוס לעימותים תכופים עם ממשלת בריטניה. צ'רצ'יל ראה עדיין בדומיניונים מושבות עצמאיות-למחצה של בריטניה הכפופות להוראות מלונדון, בעוד שברוס ראה באימפריה סוג של שותפות בינלאומית ובדומיניונים כבעלי זכויות שוות בקבלת החלטות. עיסוקה של בריטניה בזירה האירופית הדאיג את המדינאים האוסטרלים, עקב תשומת הלב הנמוכה למושבות במזרח הרחוק והסכנה של פלישה יפנית. לאחר שורה של תבוסות בזירת האוקיינוס השקט, במיוחד נפילתה של סינגפור, הצליחה ממשלת אוסטרליה לבסוף להכניס את ברוס לקבינט המלחמה ולמועצת המלחמה באוקיינוס השקט כנציג אוסטרליה והדומיניונים. עם זאת, היה ברוס מעורב עד מהרה בעימותים עם סגנון המנהיגות של צ'רצ'יל על רקע נטייתו של זה האחרון לקבל החלטות מבלי להיוועץ בקבינט. למורת רוחו, לא קיבל ברוס בדרך כלל את התכתובות של קבינט המלחמה ולא הוזמן לישיבות. עם החשש מפלישה יפנית לאוסטרליה במהלך 1942, התעמת ברוס מספר פעמים ישירות מול צ'רצ'יל בנוגע לענייני המזרח הרחוק ועל רקע חוסר השיתוף של ממשלות אוסטרליה ובריטניה בתהליכי קבלת ההחלטות. צ'רצ'יל הגיב לעימותים אלה עם ברוס בהדיפתו ובאי שיתופו בפעילות הממשלתית. אף על פי שכלפי חוץ נכנע צ'רצ'יל ללחץ שהופעל על ידי הדומיניונים לשיתופם בהחלטות, הוא דחק אותם לשוליים או התעלם מהם לחלוטין. ברוס המשיך להשלים עם מצב עניינים זה עד למאי 1944 כאשר גברה אכזבתו והוא התפטר מחברותו בקבינט המלחמה והמשיך לייצג את אוסטרליה בפורמים אחרים בלונדון. למרות מערכת היחסים הסוערת שלו עם צ'רצ'יל, זכה ברוס להתייחסות רצינית ביותר מצדם של חברי ממשלה אחרים, במיוחד מי שלימים היו ראשי ממשלה, קלמנט אטלי ואנתוני אידן ונחישותו לקדם את האינטרסים של הדומיניונים במהלך שנות המלחמה, זכתה לשבחים מצדו של ג'ון קרטין וראשי הממשלות של הדומיניונים האחרים.
אחרית ימיו

ברוס מילא שורה של תפקידים בשנותיו האחרונות כשהוא מבלה את זמנו בין בריטניה לבין אוסטרליה. בין השנים 1946 – 1957 הוא היה יושב של התאגיד הפיננסי לתעשייה (Finance Corporation of Industry) בבריטניה. ב-1954 הוא סייע להקים גוף דומה באוסטרליה וב-1956 בכלל מדינות חבר העמים הבריטי. ב-1952 הוא מונה להיות נשיא האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה ולקח חלק פעיל בפיתוחה, במיוחד כמרכז מחקר ללימודי אסיה והפסיפיק. ברוס ציין שמעמדה העולמי של אוסטרליה השתנה כתוצאה ממלחמת העולם השנייה:
אוסטרליה הייתה לראש גשר בין מזרח למערב. חיוני כיום שאוסטרליה תבין שהבעיות של המזרח, שהיא תעשה ככל שביכולתה להקל על בעיות אלה ושהיא תסביר את טיבן של בעיות אלה לשאר העולם
ברוס שימש כחבר דירקטוריון של גופים רבים לאחר פרישתו, במיוחד הבנק הלאומי של אוסטרליה וחברת הספנות P&O.
ב-1947 הוא היה לאוסטרלי הראשון שנבחר לבית הלורדים של בריטניה. עם קבלת תואר אצולה בהמלצת חברו הוותיק קלמנט אטלי, הוא נהייה לחבר פעיל בבית הלורדים עד ליום מותו. ברוס ניצל את מעמדו זה להמשיך לקדם סוגיות חברתיות וכלכליות לאומיות ובינלאומיות ולחזק את הייצוג של אוסטרליה בחבר העמים הבריטי, אף על פי שבתקופה זו נעשו האינטרסים של בריטניה ושל אוסטרליה שונים אלה מאלה והאימפריה הבריטית נכנסה לתהליך של התפוררות. כמו כן המשיך ברוס באותן שנים לשדל את ממשלת בריטניה להגדיל את מחויבותה לפיתוחו של העולם השלישי ולארגון המזון והחקלאות. כשחקן גולף נלהב במשך כל חייו, נהיה ברוס ב-1954 הקפטן האוסטרלי הראשון של מועדון הגולף המלכותי העתיק של סנט אנדרוס (The Royal and Ancient Golf Club of St Andrews). הוא גם המשיך לאמן מדי פעם את נבחרת החתירה של אוניברסיטת קיימברידג' ולהופיע באירועים ציבוריים בן באוסטרליה והן בבריטניה.
מותו ומורשתו

ברוס המשיך להיות פעיל ובבריאות טובה לאורך כל שנות פרישתו אף על פי ששמיעתו נפגמה בהדרגה, אך מותה של אשתו אתל במרץ 1967 שבר אותו. סטנלי ברוס מת ב-25 באוגוסט 1967 בגיל 84. טקס האשכבה שלו התקיים בכנסיית סנט מרטין בשדות בנוכחות קהל רב כולל נציגי בית המלוכה הבריטי. אפרו פוזר על מימי אגם בארלי גריפין שבקנברה. פרבר של קנברה ומחוז הבחירה של דרום-מזרח מלבורן, קרויים על שמו.
למרות הישגיו הרבים הן באוסטרליה והן מחוצה לה, הקריירה של ברוס לאחר כהונתו כראש ממשלה לא ידועה היטב באוסטרליה והוא עדיין זכור בשל מאבקו באיגודים המקצועיים ומפלתו בבחירות של 1929. תדמיתו הציבורית תמיד הייתה של איש מנוכר, בעל סגנון אנגלי מדי לאוסטרליה. עם מותו ב-1967 ציין עיתון מקומי בעיר הולדתו, מלבורן, ש"לרוב האוסטרלים, הוא לא יותר מצל חולף". ברוס בילה חלק ניכר מחייו ומהקריירה שלו בבריטניה, מדינה שהתייחסה אליו בכבוד, אך הוא מעולם לא שכח את שורשיו האוסטרלים ובמשך רוב הקריירה שלו הוא לא עייף מלקדם את האינטרסים של אוסטרליה. בניגוד לתדמיתו כחבר האליטה האריסטוקרטית הבריטית, הוא בילה חלק ניכר משנותיו האחרונות במציאת פתרונות לבעיות העוני בעולם.
ברוס היה תמיד נחוש בדעתו לקבוע סדר יום. כראש ממשלה הוא דחף לביצוען של תוכניות שאפתניות של פיתוח כלכלי, חברתי וכלכלי, כולל פתרונות גרנדיוזיים לבעיית יחסי העבודה ולחיזוקה של האימפריה הבריטית. בקריירה הדיפלומטית שלו הוא פעל לקידומן של תוכניות במסגרת חבר העמים הבריטי, חבר הלאומים והאומות המאוחדות למען פתרון שאלות חברתיות וכלכליות, שהגיעו לשיאן בפועלו השאפתני למיגור הרעב כיושב ראש מועצת ארגון המזון והחקלאות. ממשלת אוסטרליה אף הציגה את מועמדותו של ברוס לקבלת פרס נובל לשלום. עם זאת, תוכניותיו גבלו לעיתים באידיאליזם, ולעיתים קרובות הוא נחל אכזבה מהאופן המוגבל שבו הצליח ליישם את רעיונותיו. כפי שברוס עצמו אמר באחרית ימיו, הוא היה שאפתן יתר על המידה ו"עוסק בעניינים שלא אמורים להדאיג אותי". אך למרות ההכרה הציבורית הנמוכה כלפיו באוסטרליה, חוגי האצולה וההיסטוריונים הכירו מזמן בהשפעתו המתמדת הן כראש ממשלה והן כאישיות בינלאומית. יורשו בתפקיד נשיא האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה, סר ג'ון קוקרופט, סיכם ב-1962 שברוס היה "ככל הנראה, האוסטרלי הדגול בתקופתנו". העיתון "מלבורן סאן" הסכים עם קביעה זו ובמותו של ברוס ציין שהוא היה "ככל הנראה, ראש הממשלה שזכור הכי פחות אך היוצא דופן מכולם".
הערות שוליים

↑  "Flinders By-Election: Declaration of Poll". The Argus. 20 May 1918. Retrieved 8 August 2013.
↑  "Mr. Bruce and his Critics". The Argus. 30 November 1922. p. 8.
↑  Bridge, Carl (1988). "Page, Sir Earle Christmas Grafton (1880–1961)". Australian Dictionary of Biography. Canberra: Australian National University. Retrieved 19 March 2010.
↑  "Industrial Problems: Mr Bruce's Address". Morning Bulletin. 20 September 1927. p. 7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: bruce-stanley-melbourne-5400  BnF: cb15954777x (data)  GND: 139322787  ISNI: 0000 0000 7104 3068  LCCN: nr89002917  NLA: 35102465  NTA: 117471321  RERO: 02-A023294898  SNAC: w6dn5fgn  SUDOC: 079458769  Trove: 472215  VIAF: 78622954   WorldCat (עם VIAF): 78622954 
הנהלת "פטרסון, ליינג וברוס" - 1900. אביו של סטנלי ברוס, ג'ון ברוס, יושב במרכז
סטנלי ברוס - 1910
ברוס בתקופת מלחמת העולם הראשונה
ברוס (מימין) עם בילי יוז (משמאל)
ממשלת ברוס בעת כינונה - 1923. ברוס יושב שני משמאל
כרזה מ-1928 לקידום התוכנית "אנשים, כסף ושווקים"
ברוס נואם בטקס חנוכת בניין הפרלמנט הפדרלי בקנברה - 1927
סטנלי ואתל ברוס במעון ראש הממשלה החדש בקנברה - שנות העשרים
קריקטורה מימי ועידת האימפריה של 1923. הכיתוב בתחתית - האריה: "כעת ילדי, אני בטוח שתאהבו את הפרות היבשים הללו", הגורים (בהנהגת אוסטרליה): "בשר בבקשה"
ועידת האימפריה - 1926. יושב במרכז: ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, עומד מאחריו: סטנלי ברוס
שביתת עובדי ענף העץ - 1929
כרזה של ארגון עובדי הנמלים
סטנלי ברוס, הנציב העליון של אוסטרליה בבריטניה, עם חיילים אוסטרלים בלונדון - 1940
מועצת ארגון המזון והחקלאות בפגישה עם האפיפיור פיוס השנים עשר ברומא - 1950. ברוס עומד משמאלו של האפיפיור
איגרת הרמב"ן לחכמי צרפת

איגרת רמב"ן לחכמי צרפת הנפתחת במילים "טרם אענה אני שוגג", היא מכתב שהפנה רבי משה בן נחמן לחכמי צפון צרפת, בשיאו של הגל השני בפולמוס על ספרי הרמב"ם.
באיגרת מוחה הרמב"ן על הפגיעה בכבודו של הרמב"ם, מיישב כמה השגות עיקריות על שיטתו, וקורא לכבוד הדדי, לבטול החרם על ספרי המדע ומורה הנבוכים, ולהשכנת שלום בין הצדדים. האיגרת כתובה ברובה בחרוזים.
האיגרת נמצאה לראשונה בין כתביו של יש"ר מקנדיא, ומאז זכתה למספר מהדורות.
באיגרת זו ממצאים תיעודיים חשובים אחדים, ביניהם עדות ראשונה על מנהג בני יהדות תימן לשלב בנוסח הקדיש את המילים "בחייכון וביומיכון ובחיי דרבנא משה בן מיימון".
הרקע לכתיבת האיגרת

בסוף האלף החמישי, כשהיה רמב"ן קרוב לגיל ארבעים, התגלעה מחלוקת בין חכמי פרובנס לבין חכמי צפון צרפת על ספרי הרמב"ם, ספר המדע וספר מורה נבוכים. היה זה הגל השני בהתנגדות לספרי הרמב"ם, שהתפתח בעקבות התפשטותם של ספרי הרמב"ם והתגברות השפעתם על הציבור.
בראש המתנגדים לספרי הרמב"ם עמדו רבי שלמה מן ההר ממונפלייה שבפרובנס, ותלמידיו רבי יונה גירונדי ורבי דוד בן שאול.
ר' יונה היה קשור בקשרי משפחה הדוקים עם רמב"ן: אמו של רמב"ן הייתה אחות אביו של רבי יונה, ובנו של רמב"ן נישא לבתו של רבי יונה.
מתנגדי הרמב"ם בפרובנס הפיצו ברבים את דעתם, ועוררו את חמתם של מרבית חכמי פרובנס, שהיו תלמידיו המובהקים של הרמב"ם. העיר סרגוסה שבאראגון שימשה כמבצרם של תומכי הרמב"ם, ובחודש אב ד'תתקצ"ב הם נידו את רבי שלמה מן ההר ותלמידיו:
והנה בקנאתינו באש עברתינו דברנו לכל הקהילות אשר בכל מלכות ארגון להקהל ולעמוד על נפשם להיות ידיהם עמנו להלחם בהם ולקדש שם אלהינו המחולל ביניהם, ולהסכים לנדותם ולהחרימם ומקהל הגולה להבדילם מעתה ועד עולם, כאשר עשינו אנחנו קהל סרקסטא, שהחרמנו ונדינו שלמה ב"ר אברהם השוכן בהר ושני תלמידיו דוד ויונה.
בתגובה, שלח רבי שלמה מן ההר את רבי יונה אל חכמי צרפת, שבאופן מסורתי היו רחוקים יותר מהפילוסופיה היוונית והערבית, והללו הצדיקוהו ואף הרחיקו לכת והסכימו להחרים ולנדות את כל מי שיהגה בספרים אלו של הרמב"ם. כתוצאה מכך פרצה מחלוקת גדולה בקהילות צרפת וספרד, ואף הטילו חרם נגדי על רבי שלמה מן ההר.
הרמב"ן כתב שתי אגרות מפורסמות בניסיון לגשר בין הצדדים. אחת מהן מוענה ל"נשיאי ארגון אצילי נאבארא ושרי קשטיליא", וקוראת להם להתעלם מהחרם של חכמי צרפת עד שיבואו הצדדים בפני בית דין.
אגרתו השנייה של הרמב"ן, כתובה ברובה חרוזים, ומנסה לשכנע את חכמי צרפת לבטל את החרם על כתבי הרמב"ם.
מעמדו של רמב"ן כאחד מגדולי הדור המפורסמים אפשר את ניסיון הפשרה שמתבטא באגרות אלה. לצד זאת עשה רמב"ן שימוש בהיכרות מוקדמת שלו עם עולם התורה הצרפתי. רמב"ן היה מראשוני חכמי ספרד ששילבו בין תורת חכמי ספרד המבוססים על מורשת גאוני בבל, לבין תורת חכמי צרפת בעלי התוספות. רבותיו המובהקים היו רבי יהודה בר יקר ורבי נתן בן מאיר, תלמידיו של הריצב"א (תלמידם של רבנו תם ור"י הזקן ואחיו הגדול של ר"ש משאנץ), דרכם נחשף להגותו של רבנו תם. לאחר פטירת הריצב"א, סמוך לשנת תתק"ע, נעשה בית המדרש שבפריס למרכזם של בעלי התוספות. בראשו עמד ר' יהודה בר יצחק שיריליאון, מתלמידי ר"י. בדור הבא בלטו תלמידיו ר' יחיאל ב"ר יוסף מפריס, ר' משה מקוצי בעל ספר מצוות גדול, ור' יצחק מווינה בעל אור זרוע. לאחר פטירת ר' יהודה היה ר' יחיאל מפריס ראש חכמי צרפת במשך כשלשים שנה. איגרת הרמב"ן השנייה מוענה לר' יחיאל ולחכמי בית מדרשו.
מועד כתיבת האיגרת

באיגרת לא מצוין תאריך כתיבתה. צבי גרץ קובע שהאגרת נכתבה אחרי שהוחרמו רבי שלמה ותלמידיו בסרגוסה בירת ארגון בחודש אב תתקצ"ב. חוקרים אחרים סבורים כי נכתבה לפני כן, מאחר שבאגרת מזהיר הרמב"ן לשמור על כבודו של ר' שלמה מן ההר, ואינו מציע להתיר את החרם עליו.
על פי תארוך האיגרת עד שנת תתקצ"ב, מתערערת ההנחה שרבי אלעזר מגרמייזא בעל ספר "הרוקח", המצוין בה בלשון "זכרונו לברכה", נפטר בשנת תתקצ"ח (כפי שנקטו החיד"א וספר יוחסין).
ממצאים היסטוריים באיגרת

ח"ד שעוועל מציין שלש ידיעות שאגרת זו של הרמב"ן הן המקור הראשון להן:
1.	מנהג יהדות תימן להזכיר באמירת הקדיש את הרמב"ם: "בחייכון וביומיכון ובחיי דרבנא משה בן מיימון".
2.	באגרת מצטט רמב"ן מתוך ספר של רבי אלעזר ב"ר יהודה מגרמיזא בעל הרוקח, שער יסוד היחוד והאמונה. לציטוט זה נודעה חשיבות בדיון האם היה בעל הרוקח רבו או אחד מרבותיו של רמב"ן, כפי שכתבו רבי משה קורדובירו (פרדס רימונים שער כא), החיד"א בשם הגדולים (חלק א מערכת מ אות קסב), וסדר הדורות (שנת ד"א תתקנ"ד, ערך הרמב"ן), הטוען כי בעל הרוקח היה רבו של רמב"ן בחכמת הקבלה. יש שערערו על הנחה זו, משום שרמב"ן באגרתו זו אינו מצטט את בעל הרוקח כדרך שתלמיד מצטט את רבו.
3.	רמב"ן מצטט תשובה מאת רב האי גאון לרבי שמואל הנגיד. התשובה נדפסה לראשונה בסלוניקי בשנת רע"ו, על פי כתב יד מקטלוניה (בעין יעקב חגיגה יד), ובשלמותה נדפסה באוצר הגאונים (סוף חגיגה).
תוכן האיגרת

האיגרת כתובה ברובה חרוזים, ומצטיינת בשפה עשירה ובשילוב קטעי פסוקים. במהלך רוב האיגרת נוקט רמב"ן לשון מכבדת ומתבטלת בפני חכמי צרפת, אף שבבואו להגן על הרמב"ם הוא נוקט כלפיהם במילים חריפות.
את האיגרת פותח הרמב"ן בהתנצלות ובחשש מפני כבודם של חכמי צרפת אליהם מוענה האיגרת:
טרם אענה אני שוגג, עוד אדבר ולבי מפני היראה מתמוגג.  ינתקו מורשי המחשבה וארשת השפתים, והקולמוס והמגילה ינועו בין הידיים, כאשר ינוד הקנה במים.  בשמעי אריות שואגים ממעונותיהם, לביא וליש מהם.  רעם שרים ותרועה, חובטים במקל ומכים ברצועה.  לכבוש כל באי עולם תחת רגלי כבודם, טול מכה והך על קדקדם.  ובעופפם חרבם על פנינו, חרדו רעיונינו, ונבהלו עשתונותינו.  ואיך יוכל לדבר נכוחות, ומה ישיב על תוכחות,  עבד נבזה בעיניו ונמאס, ולבו בקרבו המס ימס,  פן תאכלנו האש הגדולה, והשלהבת העולה
למרות החשש, וכפי שמדגיש הרמב"ן ”רבותינו הצרפתים, תלמידיכם אנו ומימיכם אנו שותים”, מציין הרמב"ן כי חובתו לשאול ולברר את האמת, ומאחר שמסיבות ביטחוניות נמנע ממנו לבוא לפניהם, הוא מבקש את תשובתם באיגרתו. הוא מציין את החרם שהוטל על ספרי הרמב"ם "מורה נבוכים" ו"ספר המדע", ותמה מדוע לא כבדו את הרמב"ם ואת פעליו הרבים בהפצת תורה ”בספרד ובארץ המערב, ואל המזרח ואל הצבי היה מושיע ורב”, וכן בחיזוק האמונה ובמענה לטענות האפיקורסים.
רמב"ן מבקר את חכמי צרפת שסביבתם לא הושפעה מהפילוסופיה היוונית, שאינם יודעים להעריך נכונה את פועלו של הרמב"ם לחיזוק האמונה ואת השפעתם של ספריו על קהילות ספרד. לטענתו ”הלכם, גאוני התלמוד, הטריח עצמו, והוא כמוכרח ואנוס, לבנות ספר מפי פילוסופי יון שמה לנוס, לרחוק מעל אריסטו וגליאנוס? השמעתם דבריהם, אם טעיתם אחרי ראיותיהם? לא אליכם רבותינו, הביטו וראו אם יש מכאוב כמכאובינו, כי גלו בנים מעל שולחן אביהם, ויתגאלו בפת בג המלך וביין משתיהם, ויתערבו בגוים וילמדו ממעשיהם, אף כי חרב השמד, אשר בעוונותינו שרד, בגלות ירושלים אשר בספרד.”
הרמב"ן מצטט מדברי חכמי צרפת שכתבו שרמב"ם "נטה מן הקו" ונמשך אחר הפילוסופיה (גם אם במטרה לקרב רחוקים), ואף השווהו ליוחנן כהן גדול שבאחרית ימיו נעשה צדוקי. על כך מתבטא רמב"ן במילים חריפות ביותר, ומשבח את הרמב"ם באריכות על חסידותו, אמונתו, ענוותו, יחסו, נדבתו, מעשיו ודבריו. הוא מזכיר את הקפדתו של הרמב"ם לכלול בחיבורו "משנה תורה" את כל תקנות ואיסורי חכמים, ומציין שאף החמיר בהן יותר מן הדין. בנימה ביקורתית הוא מעיר: ”לא לכם רבותינו להקל ראש כנגד מזרח.”
הרמב"ן מעלה את החשש מהשלכות אפשריות של ההתנגדות לרמב"ם. הוא מציין לדוגמה את השפעתו הגדולה של הרמב"ם על יהדות תימן, ואת הערצתם אליו, וטוען כי בשומעם את הביקורת כנגדו, יתקוממו כנגד חכמי צרפת ויתאמצו לחזק את דברי הרמב"ם, עד שבסופו של דבר תגבר המחלוקת ותהפוך התורה לשתי תורות.
בשלב זה ניגש הרמב"ן להשיב לטענות שעלו על דברי הרמב"ם. ראשית הוא מבחין בין ספרו "מורה נבוכים", שהפילוסופיה שבו עלולה שלא להיות שוה לכל נפש, לבין ספר המדע, המכיל לדוגמה את ספר המצוות ואת הלכות תלמוד תורה והלכות תשובה, ומבוסס היטב על מקורות חז"ל. הרמב"ן מתפלא: ”ומחסדכם רבותינו הודיעונו מה לכם ולספר ההוא, כי תורה היא וללמוד אנו צריכים.”
עוד הוא מציין את העובדה שחכמי לוניל, וכן הראב"ד, וחכמים נוספים, עיינו בספר המדע ואף השיגו עליו, ומכל מקום לא דחוהו לחלוטין.
תוכן האיגרת > טענות הרמב"ן

הרמב"ן נוגע בקצרה בכמה נושאים שעוררו את הביקורת על הרמב"ם:
תוכן האיגרת > טענות הרמב"ן > הטענות ששלל את דין הגיהנום

הרמב"ן מוכיח, שבניגוד לאלו שפירשו את דברי הרמב"ם שכתב "הנקמה שאין נקמה למעלה ממנה היא שתכרת הנפש ותאבד" ככפירה בדין הגיהנום, שהרמב"ם בכמה מקומות כתב שהרשעים נידונים על חטאותיהם. את העובדה שרמב"ם אינו מפרט בעניין הגיהנום הוא מבאר כך: "ומה שלא הזכיר הרב דרכי גיהנם, מפני שהוא אצלו מן הדברים המופתיים בהעלם עניינם, והוא תופס דרכי התורה, בביאור הדברים המתבארים בהכרח וראיה גמורה, זו היא דעתנו בדברי הספר הזה ברורה, לכן נשאנוהו על כתפים, ושמנוהו בים העיניים, ולא דחינו ככם כבשתי ידיים".
תוכן האיגרת > טענות הרמב"ן > טענות בעניין ההגשמה

רמב"ם האריך לבסס את העמדה שלבורא אין כל צורה ותבנית שניתן להשיגה בחושי האדם או לתארה בשכל אנושי, וכל הביטויים בתנ"ך המייחסים איברים לבורא (כגון אצבע או יד או עיניים), אינם אלא המחשה בלבד. הרמב"ן כותב ששמע שלחכמי צרפת ביקורת על עמדה זו, ומתפלא על כך, שהרי עמדת הרמב"ם היא העמדה המקובלת בדברי הגאונים והפייטנים בספרד ובבל, ודבריהם מבוססים במקורות רבים (אלא שחלק מהביטויים אינם רק המחשה אלא רמזים לסודות קבליים). מלבד זאת מצטט הרמב"ן דברים ברוח זו מדברי רבי אלעזר מגרמייזא, בעל ספר הרוקח "בספר גדול שחיבר והגיע לידי ממנו", ומעיר "וידעתי כי הספר ההוא מצוי אצלכם".
תוכן האיגרת > טענות הרמב"ן > היחס לספר מורה הנבוכים

בנוגע לספר מורה הנבוכים, מציין הרמב"ן כי הרמב"ם עצמו הורה "לא תפרסמוהו ולא תפרשוהו", ומצטט מדבריו בתחילת הספר (בפתיחה), שם הזהיר שלא ללמד מתוכו אלא את מה שכבר התבאר בדברי החכמים שקדמו לרמב"ם, והיתר מותר רק ללימוד עצמי. לאור זאת הוא מצדיק קריאה שלא ללמוד את הספר בחבורות, וכותב כי במידה שירצו חכמי צרפת לגזור חרם על כך חכמי ספרד ילכו בעקבותיהם. עוד הוא מסכים להנחיה להגברת העיסוק בתורה שבכתב ובתורה שבעל פה, והתרחקות מעיסוק בפילוסופיה, וקורא לניסוח הוראה כללית ברוח זו (בנוסף, הוא ממליץ לצרף לקריאה זו את רבי אברהם בן הרמב"ם). בהקשר זה הוא מצטט תשובה מאת רב האי גאון לרבי שמואל הנגיד המזהירה מעיסוק בפילוסופיה.
תוכן האיגרת > טענות הרמב"ן > מסקנות האיגרת

לאור טיעוניו, קורא הרמב"ן לביטול החרם על ספרי הרמב"ם. בשלהי אגרתו קורא הרמב"ן לשמירה גם על כבודו של רבי שלמה מן ההר, לאור שמועות על גורמים שזלזלו בכבודו על רקע מחלוקתו עם הרמב"ם. הרמב"ן מסיים את אגרתו בתפילה להשכנת השלום.
מהדורות

קיומה של אגרת זו התגלה לראשונה בשנת שפ"ט, על ידי מדפיס כתביו של יש"ר מקנדיאה, הכותב בספרו של האחרון "תעלומת חכמה":
אמר המדפיס, בין יתר החפצים שמצאתי בגנזי מהר"ר ישר היו קצת כתבים חמודים אשר לא שזפתם עין הדפוס ובהיותם קיום והתמדה לנצחיות שם כבוד הרב הגדול רבנו משה בן מיימון זצ"ל רציתי להדפיסם... וזאת יצאה ראשונה אגרת מראש אמנה חברה סדרה גם הכינה הרב רבינו משה בן נחמן ז"ל אל רבני צרפת על אודות ספר מורה נבוכים שחבר הרב הגדול ר' משה בן הרב הגדול הדיין ר' מיימון ז"ל
האיגרת נדפסה בספר תעלומת חכמה בבזל בשנת שפ"ט, ושוב באמסטרדם תע"ב.
מהדורות > כתבי יד נוספים של האיגרת

כתב יד ברסלוי שפורסם על ידי פרלס בכתב העת "מונטשריפט" כרך ט (1860) עמ' 184 ; מינכן 338, פארמא 939 ומנטובא 128.
ח"ד שעוועל כלל את האיגרת בספר "כתבי רמב"ן" (חלק א) שי"ל על ידי מוסד הרב קוק, בתוספת ציונים וביאורים, שעוועל לא ראה את מהדורת פרלס ועל כן יש המעדיפים את מהדורת פרלס ולא את מהדורת שעוועל.
שעוועל הדפיס אגרת נוספת (ט) שנכתבה על ידי אחד מתומכי הרמב"ן ובה מצטט קטע נוסף מהאגרת שלא נמצא בנוסח הרגיל.