stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיימון קאוול
קורות חיים

קאוול נולד ברובע למבת' בלונדון שבממלכה המאוחדת לאב יהודי, אריק זליג קאוול, ולאם נוצרייה ממוצא אנגלי. הוא החל את הקריירה בשנות השמונים כמנהל רפרטואר ואמנים בחברת EMI, וב-1985 הקים חברת תקליטים קטנה בשם Fanfare Records, שעבדה עם חברת הפקת הלהיטים סטוק אייטקן ווטרמן. כאשר נמכרה החברה ל-BMG ("סוני מיוזיק" לשעבר) עבר קאוול להיות מנהל רפרטואר ואמנים בחברה זו. הוא החתים לחברה אמני מוזיקת פופ שונים, ביניהם סקרנות הרגה את החתול ולהקות הבנים וסטלייף ופייב.
ב-2001 השתתף כשופט בתוכניות מציאות בתחום הכישרונות, תחילה בתוכנית "פופ איידול" הבריטית ושנה לאחר מכן בגרסתה האמריקאית אמריקן איידול. קאוול התבלט בסגנונו הסרקסטי והבוטה, ובכך שלא נמנע מהתקפות והטחת עלבונות כלפי המשתתפים בתוכנית, הן המתמודדים והן חבריו לפאנל השופטים. משפט שהפך מזוהה עמו היה "I don't mean to be rude, but..." (בתרגום חופשי: "אני לא רוצה להיות גס רוח, אבל...") שאותו המשיך, כשהשתמש בו בתוכניות, בשטף עלבונות.
הפורמט "איידול" היה להצלחה רבה ונפוץ בגרסאות מקומיות ברחבי העולם (בין אם תחת אותו מותג ובין אם בחיקויו, כמו כוכב נולד הישראלית), ודמות השופט הבוטֶה והסרקסטי של קאוול נתפשה כחלק מהותי בפורמט ובהצלחתו, וכך בהפקות מקומיות שונות של המותג "איידול" ומקבילותיו, דאגה ההפקה המקומית ללהק לצוות השופטים דמות מקומית שחיקתה את התנהגותו.
ב-2002 הקים את חברת ההפקה בתחום הטלוויזיה והמוזיקה, Syco. [דרושה הבהרה] לימים שימשה Syco להפקת תוכניות מציאות נוספות באותו סגנון שקאוול יצר, והן כחברת התקליטים המחתימה את הזוכים בתחרות.
ב-2004 החלו שידוריה של תוכנית המציאות הבריטית "The X Factor", שאת הפורמט שלה יצר קאוול, ואותה גם הפיק והשתתף בה כשופט. כמו "פופ איידול" ו"אמריקן איידול", גם "The X Factor" נועדה לאיתור ופיתוח כישרונות מוזיקליים במסגרת תחרות כישרונות. הפרס הראשון היה הפקת תקליט בחברת Syco.
בשנת 2006 הוא הפיק American Inventor ביחד עם פיטר ג'ונס.
ב-2007 החלו שידוריה של התוכנית הבריטית Britain's Got Talent, עוד תוכנית דומה, גם היא פורמט שיצר קאוול, ומבוצע בהפקתו ובהשתתפותו כשופט, וגם בה הפרס המוענק לזוכה הוא הפקת תקליט על ידי Syco. גם הפורמט הזה ("Got Talent") הפך למותג והופק באופן מקומי בארצות שונות (בארצות הברית America's Got Talent, ובישראל תוכנית מקבילה היא הדבר הגדול הבא וגוט טאלנט ישראל). תוכנית זו פנתה לקהל משתתפים רחב יותר ולכישרונות רבים יותר, בכך שלא הוגבלה למוזיקת הפופ. אחד מהרגעים הנודעים במיוחד במהלך התוכנית, שנחשף ברחבי העולם מעבר לקהל הצופים של התוכנית, היה מבחן הבמה של המועמדת סוזאן בויל בעונה השלישית של התוכנית ב-2009. בויל הדהימה את הקהל והשופטים בשירתה הצלולה ורבת הכישרון, שעמדה בניגוד-לכאורה לחזות חיצונית מרושלת. יש שראו זאת כמניפולציה של קאוול שמטרתה להעלות את שיעור הרייטינג של התוכנית ולקדם את מכירות אלבום הבכורה של בויל, שהצהיר קאוול מראש שבכוונתו להפיק אותו, כשבוע בלבד מאז הופעתה בתוכנית. אלבום הבכורה של בויל אכן הופק על ידי Syco, אף על פי שלא זכתה במקום הראשון, והיה להצלחה מסחרית אדירה. כמו כן קאוול הפיק אלבום בכורה לצמד Bars and Melody, אשר הגיעו למקום השלישי בעונתה השמינית של התוכנית.
באוגוסט 2018 זכה קאוול להיות חלק מאלפי האומנים והכוכבים ששמם מופיע בשדרת הכוכבים בהוליווד.
בדצמבר 2020 פורסם כי קאוול עתיד לשפוט בעונתה הרביעית של תוכנית המציאות "אקס פקטור ישראל", שתשודר ברשת 13. ב-31 במאי 2021, ביטל קאוול את השתתפותו בתוכנית.
חיים אישיים

בפברואר 2014 נולד בנו מהשחקנית היהודיה לורן סילברמן. בינואר 2022 הזוג התארס. הוא מתגורר לסירוגין באנגליה ובארצות הברית.
לקריאה נוספת

סיימון קאוול, I Don't Mean to Be Rude, But...‏, 2004 ISBN 978-0767917414 (אוטוביוגרפיה)
הערות שוליים

↑  Nate Bloom, Interfaith Celebrities: Some Single, Some Scary, Some Golden, 18Doors, ‏2008-01-06 (באנגלית אמריקאית)
↑  JTA and ToI Staff, Simon Cowell pulls out as judge on Israel’s ‘X Factor’, www.timesofisrael.com (באנגלית אמריקאית)
↑  ”במסגרת סיכומי העשור בבריטניה, קשה למצוא רשימה של אנשי העשור שאינה כוללת את קאוול”; מתוך: שאול אדר, כך הפך סיימון קאוול ממפיק בריטי קטן, למולטי מיליונר טלוויזיה אמריקאי, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2009
↑  בטיים מגזין נכלל קאוול ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם בשנת 2004 [1] ובשנת 2010 [2]
↑  "Writer: Simon Cowell Wanted to Know if His Mother’s Family Was Jewish", באתר Algemeine, פברואר 2014
↑  Tom Bower, Sweet Revenge: The Intimate Life of Simon Cowell, 2012, עמ' 1–19.
↑  המשפט שימש גם כשם הכותרת לאוטוביוגרפיה שכתב קאוול ב-2003.
↑  סיפור המקרה פורסם בשידורי חדשות רבים [דרוש מקור], ו-סרטון האודישן באתר YouTube רשם מעל למאה מיליון צפיות, בנוסף להעתקים של הסרטון שרשמו גם הם מיליוני צפיות. 
ראו גם: Eliot Van Buskirk, Susan Boyle YouTube Video: 100 Million Hits, So Where's the Money?, ‏20 באפריל 2009 (באנגלית)
↑  רותה קופפר, עכבר העיר אונליין, סוזן בויל: הרווח הכפול של השופט סיימון קאוול, באתר הארץ, 22 באפריל 2009
↑  ראו פרטים נוספים בערך האלבום I Dreamed a Dream
↑  Amy Spiro, Amy Spiro, Simon Cowell Cancels ‘X Factor Israel’ Appearance, Variety, ‏2021-05-30 (באנגלית אמריקאית)
↑  רן בוקר, סיימון קאוול ישפוט ב"אקס פקטור ישראל", באתר ynet, 23 בדצמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810657165105606  BNE: XX5560095  GND: 135595169  ISNI: 0000 0001 1469 8073  LCCN: n2003042637  MusicBrainz: dfdfccd6-3a10-4099-abc3-95b0d78a9c14  NTA: 267777663  VIAF: 28293083   WorldCat (עם VIAF): 28293083
המנון אסטוניה

| --- | --- |

 מדינה:  אסטוניה אסטוניה
 שפה:  אסטונית
 מילים:  יוהאן וולדמאר יאנסן
 לחן:  פרדריק פאסיוס
 תאריך מעמד רשמי:  1920, 1990
 ‏האזנהקובץ:Mu isamaa, mu õnn ja rõõm (first vocal recording).ogg‏Ⓘ‏
 
מולדתי, האושר והשמחה שלי (באסטונית: Mu isamaa, mu õnn ja rõõm) אומץ כהמנון הלאומי של אסטוניה בשנת 1920 ושוב בשנת 1990.
המילים נכתבו על ידי יוהאן וולדמאר יאנסן ולוו במנגינה שהולחנה בשנת 1848 על ידי פרדריק פאסיוס שהיא גם המנגינה של ההמנון הלאומי של פינלנד.
השיר הוצג לציבור כיצירה מקהלתית בפסטיבל הזמר הגדול של אסטוניה בשנת 1869 ועד מהרה הפך לסמל התחייה הלאומית באסטוניה.
בשנים 1944 ו-1988, בעת קיומה של אסטונית הסובייטית, אומץ המנון שונה, כאשר המנון זה נאסר על ידי השלטון הסובייטי.
מילות השיר

| תרגום לעברית | אסטונית |
| --- | --- |
מולדתי שמחתי,  כמה יפה את!  לעולם לא אמצא כזו  בעולם רחב זה  שתהיה כה יקרה לי  כמוך, מולדתי!    ילדת אותי  וגידלת אותי;  אודה לך מעתה ועד עולם  ואוותר לך נאמן עד יום מותי,  את לי היקרה ביותר,  מולדתי היקרה!    מי יתן והאל ישמרך,  מולדת יקרה!  מי יתן ויהיה לך למגן  ויספק לך ברכתו  בכל נתיב אליו תפני,  מולדתי היקרה!: Mu isamaa, mu õnn ja rõõm,  kui kaunis oled sa!  Ei leia mina iial teal  see suure, laia ilma peal,  mis mul nii armas oleks ka,  kui sa, mu isamaa!    Sa oled mind ju sünnitand  ja üles kasvatand;  sind tänan mina alati  ja jään sull' truuiks surmani,  mul kõige armsam oled sa,  mu kallis isamaa!    Su üle Jumal valvaku  mu armas isamaa!  Ta olgu sinu kaitseja  ja võtku rohkest õnnista,  mis iial ette võtad sa,  mu kallis isamaa!
ראו גם

דגל אסטוניה
סמל אסטוניה
דניס פרגר

| --- | --- |

 לידה:  2 באוגוסט 1948 (בן 76) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת קולומביה  בית הספר ליחסים בינלאומיים של אוניברסיטת קולומביה  ישיבה דפלטבוש 
 מספר צאצאים:  2 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  dennisprager
 טוויטר:  dennisprager, DennisPrager
 www.dennisprager.com
 
דניס פרגר (באנגלית: Dennis Mark Prager; נולד ב-2 באוגוסט 1948 בניו יורק) הוא שדרן רדיו, סופר, בעל טור, פובליציסט והוגה דעות שמרני יהודי-אמריקאי.
קורות חיים

פרגר נולד ב-1948, בברוקלין, למשפחה יהודית המשתייכת לזרם האורתודוקסי מודרני, הוא בנם השני של מקס פרגר (1918 - 2014) והילדה (לבית פרידפלד, 1919 - 2009), זוג יהודים שנולדו שניהם בברוקלין. הורי הוריו היגרו מפולין לניו יורק.
שם המשפחה פרגר מקורו, לפי מסורת המשפחה, מהעיר פראג, משם גורשו אבות אבותיו של מקס פרגר, יחד עם שאר יהודי העיר, לפני מאות שנים.
פרגר למד בישיבה תיכונית. לאחר מכן למד וסיים ב-1970 תואר ראשון כפול בברוקלין קולג' בלימודי המזרח התיכון ובהיסטוריה. בתקופה זו ביקר גם לראשונה בישראל, התכוון לעלות אליה, ואף התקבל ללימודי תואר שני במכון ללימודי היהדות בת זמננו של האוניברסיטה העברית בירושלים, אולם הוא שינה את תוכניותיו אלה בשל קבלתו ללימודי תואר שני במכון ליחסים בינלאומיים של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק. פרגר למד שם במשך שנתיים, אם כי לא השלים את התואר השני. במקביל ללימודיו, לימד פרגר היסטוריה יהודית בברוקלין קולג'.
בשנים 1976–1983 כיהן כמנהל מכון ברנדייס ברדין שבקליפורניה, כיום חלק מהאוניברסיטה היהודית-אמריקאית.
פרגר החל את הקריירה הרדיופונית שלו ב-1982, בתוכנית רדיו שבועית ברדיו KABC הקליפורני, השייך לרשת קומולוס, השנייה בגודלה בארצות הברית. כעבור שנה הפכה התוכנית לתוכנית יומית, למעט בשבתות ובחגי ישראל, ובד בבד החל לכתוב טורים קבועים בשורת עיתונים אמריקאיים. החל מ-1985 הוא גם עורך ומוציא לאור את הרבעון "Ultimate Issues", אשר ב-1996 שינה את שמו ל-"Prager Perspectives". ב-1999 החל לשמש גם כמנחה של תוכנית אירוח יומית ברדיו KRLA השייך ל-"Salem Media Group".
אתר האינטרנט של פרגר נקרא "Prager University" ובין המשתתפים בו אישים שמרנים כמו ראש ממשלת ספרד לשעבר חוזה מריה אסנר, העיתונאי והסופר הבריטי פול ג'ונסון, העיתונאי ובעל הטור השמרן ג'ורג' ויל, נשיא AEI ארתור ברוקס ואחרים. בשנת 2010 הוקם אתר PragerU.
נישא לראשונה ב-1981 לג'אניס אדלסטין, ממנה התגרש ב-1986. כעבור שנתיים, ב-1988, נישא בשנית, לפראן סטון, שהתגיירה למענו ואשר עמה חי כ-17 שנים עד שהשניים התגרשו בשנת 2005. יש לפרגר בן מכל אחד מנישואים אלו, והחל מ-2008 נישא בשלישית, לסוזן ריד.
ב-2019 יצא הסרט No safe spaces בכיכובו של פרגר שעוסק בהחרמת הוגים שמרניים באקדמיה של היום בשם התקינות הפוליטית.
דעותיו

לטענת פרגר, ארצות הברית נמצאת ב"מלחמת אזרחים שנייה ולא אלימה" ו"מלחמת תרבות" כנגד ערכי המוסר הבסיסיים עליהם מבוססת החברה האמריקאית. לטענתו, מוסדות אמריקאיים שונים כמו אוניברסיטאות, עורכי דין, איגודי עובדים, האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, קבוצות של תומכי זכויות אדם ורוב התקשורת, נשלטים על ידי "שמאלנים חילוניים" ופרוגרסיביים, אשר תוקפים ומפרשים לא נכון את הערכים היהודיים-נוצריים ואת ההשפעה ההיסטורית החיובית שהייתה להם על ארצות הברית ועל העולם.
פרגר הוא תומך נחרץ בישראל וטוען כי ליבת הסכסוך עם הפלסטינים אינה נובעת מבניית ההתנחלויות, אלא מהסירוב הפלסטיני להכיר במדינת ישראל. בנוסף, פרגר מגנה האשמות כלפי ישראל הטוענות שהיא מדינת אפרטהייד.
פרגר מסתייג מנישואין חד-מיניים, וטוען כי ילדים צריכים אמא ואבא, וכן שאדם נהיה אדם טוב יותר כשהוא במערכת יחסים עם אישה.
כתיבתו

ספרו הראשון של פרגר Eight Questions People Ask About Judaism נכתב ביחד עם יוסף טלושקין ויצא לאור לראשונה ב-1975 בהוצאת Tze Ulmad Press. הספר הפך רב-מכר וביולי 1981 יצא לאור מחדש בהוצאת Holiday House תחת השם The Nine Questions People Ask About Judaism. הספר זכה בשנים שלאחר מכן למהדורות רבות נוספות. גם ספרו השני, Why the Jews? The Reason for Antisemitism, אשר יצא לאור לראשונה ב-1983 בהוצאת סימון ושוסטר נכתב ביחד עם טלושקין והיה רב-מכר וזכה למהדורות חוזרות ונשנות.
עד 2015 כתב פרגר עוד לפחות חמישה ספרים, אשר רובם הפכו רבי מכר:
Think a Second Time, ReganBooks, 1995.
Happiness Is a Serious Problem: A Human Nature Repair Manual, William Morrow Paperbacks, 1998.
Still the Best Hope: Why the World Needs American Values to Triumph, Broadside Books, 2012
The Ten Commandments: Still The Best Moral Code, Regnery Publishing, 2015
The Ten Commandments: Still The Best Path To Follow לילדים ,2015
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה
↑  No safe spaces (2019) - FULL DOCUMENTARY MOVIE
↑  The Middle East Problem, סרטון שהעלה פרגר ביוטיוב ושיתף מאתר "אוניברסיטת פרגר", וזכה למליוני צפיות
↑  סרטון של פרגר מהקונגרס היהודי העולמי
↑  רשימת ספריו, ויצירות נוספות שלו
↑  זכויות היוצרים לספר
↑  Prager, Dennis. Still the Best Hope. ISBN 978-0-06209781-1.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266776705171  GND: 172623073  ISNI: 0000 0001 0934 9282  LCCN: n81037238  NKC: xx0217452  NLK: KAC201100102  NTA: 070945004  SNAC: w65b14kg  Trove: 1049588  VIAF: 110712913   WorldCat (עם VIAF): 110712913
חייסברטיה והילדה דויזר

חייסברטיה דויזר והילדה דויזר ון-סטראטן (בהולנדית: Gijsbertje & Hilleke Duizer; חייסברטיה (נפטרה ב־1968) והילדה (12 באפריל 1925 – 19 במרץ 2011)) היו אם ובתה שהסתירו יהודים בהולנד במהלך מלחמת העולם השנייה. בעקבות פעילות זו, הן זכו לאות חסידות אומות העולם.
קורות חיים

משפחת דויזר (Duizer) חיה בכפר אספרן (Asperen) שבמרכז הולנד על גבול נפת דרום הולנד (Zuid-Holland). בחווה התגוררו אב המשפחה פרנץ ברנרדוס, אשתו חייסברטיה (Gijsbertje) לבית וורהוף (Verhoef) ושבעת ילדיהם - 4 בנות ו-3 בנים. בתם החמישית הייתה הילדה (Hilleke). המשפחה הייתה פרוטסטנטית וקיימה אורח חיים נוצרי אדוק, שכלל הליכה לכנסייה בכל יום ראשון וקריאה משפחתית בתנ"ך ובברית החדשה. המשק החקלאי בבעלות המשפחה כלל משק חי של סוסים ופרות, שדות מרעה וגידולי שדה: סלק, תפוחי אדמה, חיטה, שעורה ושיבולת שועל.
פרנץ, אבי המשפחה, נפטר בחודש מרץ 1940 בגיל 64. לאחר מותו המשיכה חייסברטיה לנהל את החווה ואת משפחתה ביד רמה. הילדה נאלצה להפסיק את לימודיה בבית הספר כדי לסייע לאם במטלות הבית הרבות.
פעילותם להצלת יהודים בזמן המלחמה

עם כיבוש הולנד בידי גרמניה הנאצית במאי 1940, הוטלו הגבלות ואיסורים על אוכלוסיית המדינה כולל החרמת מזון, תפוחי אדמה, דגן ובעלי חיים. כמו כן נערכו חיפושים בבתים אחר רכוש ויהודים. חייסברטיה התקשתה לעמוד בעומס ובלחצים ולכן לקח בנה על עצמו את האחריות לטיפול במשק.
יהודים שנמלטו מאימת הנאצים החלו לחפש מקומות מסתור באזור, וגם בחווה של משפחת דויזר התקבלה בקשה כזו. חייסברטיה כינסה את בני הבית להתייעצות, והוחלט פה אחד להסתיר יהודים.
בשנת 1941 קלטה משפחת דויזר פליט יהודי מגרמניה בשם דניאל הס והסתירה אותו בעליית גג ששימשה בחווה מתבן לסוסים. במשך היום הסתתר הס בעליית הגג בין ערימות הקש ובמחבוא שהוכן במיוחד. לעיתים הסתכן בסיוע למשפחה בעבודות השדה, למרות החשש מהלשנות השכנים. בשעות הלילה יצא לבלות עם בני הבית בביתם ואף יצא לטיולים קצרים מחוץ לבית.
משפחת יוסף-יופקה ון סטראטן

יוסף-יופקה (Jofke), יליד 1921, היה בן למשפחת ון-סטראטן (Van-straten) שהיגרה מגרמניה לאזור הכפרי במרכז הולנד בו חיו בקשרי קהילה טובים יהודים לצד נוצרים. משפחתו השתקעה לצד משפחות יהודיות נוספות בכפר רומט (Rumpt), המרוחק כ-1/2 שעה של רכיבה באופניים מהכפר אספרן. אביו לואי-יהודה היה קצב וניהל אטליז כשר ששימש את יהודי הסביבה הואיל וכך, נמצא בקשרים עם מגדלי בקר באזור. יוסף התייתם מאמו מינדה בגיל צעיר ואחותו מריאנה-מרים נשאה בעול עבודות הבית ובגידול אחיה הצעירים סמי, יוסף, סופי וליני. משפחתו של יוסף הכירה את בני משפחת דויזר בשל עיסוקי האב וכן בשל העובדה שליני למדה בבית ספר לכלכלת בית בלירדם (Leerdam) יחד עם בתה של שכנתם.
בפברואר 1942 קיבל לואי-יהודה ון-סטראטן צו בו נדרש למסור את נחלתו לידי השלטונות. במהלך אותה שנה, הגרמנים החלו במצוד אחר יהודים. היהודים שחשו כי החבל מתהדק על צווארם, חיפשו מסתור ודרכי מילוט. חלק ממשפחת ון-סטראטן נתפס ונשלח למחנה המעבר וסטרבורק ומשם למותם במחנות ריכוז והשמדה. לואי-יהודה, אב המשפחה, מצא מחבוא בחווה סמוכה עם אשתו השנייה ו-5 יהודים נוספים. באפריל 1943 נעצר ונלקח למחנה פוכט ממנו הצליח לברוח אולם בנובמבר נתפס שוב עם אשתו וב- 16 בנובמבר 1943 נשלחו לאושוויץ שם נרצחו מייד.
ליני, האחות הקטנה, עבדה כאחות במחלקת הרנטגן בבית החולים היהודי באמסטרדם. היא הצליחה להתחמק פעם אחר פעם מגירוש, אך נתפסה ב־1943 והועברה דרך וסטרבורק לברגן-בלזן. במחנה וסטרבורק צפתה בהגעת הוריה והבריחה מכתב בו תארה את הטרנספורט אליו עלו. היא הייתה מועמדת לחילופים עם אזרחים גרמנים - טמפלרים שחיו בישראל - אך לפני עסקת החילופין נפטרה מטיפוס.
ב־1943 הצטרף יוסף ון-סטראטן בן ה-22 לבן דודו דניאל הס שהסתתר באסם בחוות משפחת דויזר. יוסף עבד כפקיד במפעל שייצר לבני שמוט (לבנים חסינות אש) בשם Chamotte Union בחלדרמלסן (Geldermalsen) (אנ'). יום אחד הגיעה למפעל שכנה של יוסף מרומט, כדי להזהירו שמחפשים אחריו. לפני שהספיק להסתתר, הוא נעצר על ידי המשטרה ההולנדית והוכנס למעצר ב-Deil. סל ון גלדר (Sal van Gelder) שהיה נשוי לסופי אחותו, הסתתר והתקשר למשטרה מהמחבוא. הוא צעק בטלפון בגרמנית כי עליהם לשחרר מיידית את היהודי ון-סטראטן. השוטר ההולנדי רעד כששמע את הפקודה התקיפה בגרמנית ושחרר את יוסף מייד. באותו לילה הגיע יוסף לחווה של משפחת דויזר והסתתר שם.
המחבוא בחוות משפחת דויזר

חייסברטיה, אם המשפחה, חיבבה מאוד את דניאל ויוסף ושהתה איתם  שעות רבות באותם ימים קשים. בערבים נהגו דניאל ויוסף לצאת לטייל. לעיתים, נהג יוסף להסתתר מתחת לשקים בעגלת האיכרים ולסייע בקציר לאחד מילדי המשפחה.
במהלך 1943 גברו על דניאל געגועיו לחברתו באמסטרדם והוא יצא לבקרה באישון לילה. בפשיטה באמסטרדם הוא נתפס ונשלח למחנה מאוטהאוזן, שם נספה.
למחבוא בו שהה יוסף הצטרף בתקופה זו קוס (Koss), בנה של חייסברטיה, ששרת כשוטר אולם סירב להצטרף להכשרת שוטרים שארגנה התנועה ההולנדית הפרו-נאצית NSB.
ב־1944 הגיעו הגרמנים לחפש יהודים בכפר. לאחר הטלת סגר, עברו מבית לבית בחיפוש אחר מסתתרים. יוסף וקוס הסתתרו בחריץ בין גג האסם לבין החציר, בו הוחבאו גם זוג אופניים ומכשיר רדיו. הגרמנים ניצבו בתחתית הסולם לאסם כשבנות המשפחה הצעירות – קור, הילדה וגיסתן אנס - החלו לפלרטט עם החיילים על מנת להסיח את תשומת לבם ולסיים את החיפושים. כעבור כ-1/4 שעה הסתפקו החיילים בדקירת החציר בכידוניהם בלי לעלות לעליית הגג ועזבו את החווה. התנהגותן של הבנות בעת החיפוש הובילה את השכנים לרכל זמן רב לאחר מכן על התנהגותן השערורייתית, בְּלֹא שידעו את הסיבה האמיתית להתנהגות זו.
בזמן ששהו במסתור הצליחו הילדה ויוסף לבקר את אביו ואמו החורגת בחווה בה הסתתרו.
ככל שעבר הזמן במחבוא, התהדק הקשר בין יוסף והילדה. כשנודע ליוסף כי הוריו נלקחו לווסטרבורק, נסתה הילדה לעודד ולנחם אותו ויוסף כינה אותה "נחמה שלי", והשם נחמה יהפוך לשמה העברי עם סיום המלחמה.
לאחר המלחמה

הילדה ויוסף החליטו מיד עם תום המלחמה לקשור את חייהם האחד בשני. הילדה עברה תהליך גיור אורתודוקסי אצל הרב הראשי של הולנד וביוני 1945, נישאו בנישואים אזרחיים ובטקס יהודי דתי.
תחילה התגוררו בבית הוריו של יוסף בכפר רומט, יחד עם סמי, אחיו של יוסף, ואשתו. לאחר זמן קצר עברו להתגורר בעיירה הסמוכה אמרספורט (Amersfoort) שם גרו מריאנה-ליני אחותו של יוסף ובעלה סם המבורגר שהיה עיתונאי. בבית המשותף בו גרו ב־1947, חלקו המשפחות מטבח משותף. הילדה הודרכה בהלכות הבית היהודי ובבישולים המסורתיים. באמרספורט נולדו להם 3 בנים: יהודה-לואי, דניאל ושלום.
בשנת 1951 עלתה המשפחה הדתית-ציונית לישראל והתגוררה בבית גיסתם בירושלים. כעבור שנה עברו יוסף והילדה לגור בשכונת תל יהודה ברמת יצחק.
ב־1957 נולדה בתם ליני, שנקראה על שם דודתה. ב־1963 עברו יוסף והילדה לגור בשכונת רמת חן ברמת גן, שם התחברו למספר משפחות של יוצאי הולנד, שהיו גרעין חזק בבית הכנסת המקומי. הילדה ויוסף ניהלו בית אורתודוקסי למהדרין והתערו בארץ.
בני משפחת דויזר שבהולנד היו אוהבי ישראל אמיתיים ואף ביקרו בארץ מספר פעמים, וגם בני משפחת ון-סטראטן לדורותיהם ביקרו אצלם בהולנד.
חייסברטיה דויזר נפטרה בשנת 1968.
יוסף-יופקה ון-סטראטן נפטר בשנת 1989.
הילדה ון-סטראטן חיה ברמת חן עוד שנים רבות (הייתה מוכרת בזכות רכיבתה על אופניים הולנדיות עד גיל מבוגר) והלכה לעולמה בשנת 2011. רק יותר מעשור לאחר פטירתו של יוסף חשפה הילדה בהדרגה מסמכים ומכתבים בני התקופה שאותם הצפינה במהלך השנים.
הכרה והנצחה

הוועדה לציון חסידי אומות העולם החליטה בישיבתה מיום 13 ביוני 2004 להעניק להילדה ון-סטראטן ולאמה המנוחה, חייסברטיה דויזר, תואר חסידות אומות העולם. התואר הוענק ב־31 במרץ 2005 ביד ושם.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל״יד ושם״ וה״שב"כ״ שהתקיים במהלך שנת 2021. במסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של הילדה ון-סטראטן ועל קברה נקבעה לוחית זיכרון .
לקריאה נוספת

כהן, משה, ״אהבה במסתור״, המקומון ר"ג גבעתיים, גיליון 598, 5.5.2005
תיק חסידי אומות העולם מס׳ 10289
הערות שוליים

↑  הילדה ון-סטראטן HildeVan Straten (Duizer), באתר יד ושם
↑  מזכרונותיה של הילדה בתוך תיק חסידי אומות העולם 10289, עמ' 6
↑  תיק חסידי אומות העולם 10289
↑  מתוך זכרונותיה של הילדה, תיק חסידי אומות העולם 10289 עמוד 6. בעמוד אחר בתיק כמו גם בערכים ביד ושם, מופיע כי דניאל נספה במחנה סוביבור.
↑  שם, עמ' 7
↑  אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "חייסברטיה והילדה דויזר".
הילדה והאופניים
הילדה ויוסף באספרן, 1943
יוסף והילדה ביום חתונתם
הילדה ויוסף עם שלושת בניהם
הילדה ביום הולדתה ה-75
תעודת ההוקרה
חייסברטיה והילדה ליד לוחית הזיכרון ביד ושם
ינינה פאבליצקה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1910 
 פטירה:  2003 (בגיל 93 בערך) 
 מדינה:  פולין 
 מקצוע:  מחנכת פרטית, אומנת 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (28 ביולי 1964) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ינינה פאבליצקה
 
ינינה פאבליצקה (בפולנית: Janina Pawlicka ‏1910-25 בפברואר 2003) הייתה אומנת פולנייה, חסידת אומות העולם, שהצילה יהודים במהלך השואה, וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

פאבליצקה נולדה בכפר פיונטק בפולין למשפחה ענייה והתייתמה בגיל צעיר. לאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה ואחיה גויס לצבא הפולני היא נותרה לבדה. ינינה קשרה את חייה מגיל צעיר בחיי היהודים. בשל העוני ששרר במשפחתה, החלה לעבוד בבית משפחת אהרונסון, שהיו בעלי מפעלי טקסטיל בלודז'. ינינה עבדה במסירות רבה בבית המשפחה, וטיפלה במסירות בילדי המשפחה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, משפחת אהרונסון עזבה את לודז' ונדדה בין מספר ערים עד שהתיישבה בוורשה. כאשר גטו ורשה הוקם, קשרה ינינה את גורלה בגורל המשפחה, והצטרפה למשפחת אהרונסון בגטו. ינינה עמלה עם יהודי הגטו במפעלים הגרמניים, והתחבאה עם המשפחה במהלך הגירושים ההמוניים מהגטו. בזמן שהותה בגטו ינינה הכירה משפחות יהודיות רבות.
ב-1942 עזבה משפחת אהרונסון את הגטו, בניסיון לברוח תחת אזרחות זרה. ינינה עזבה את הגטו ושכרה דירה נאה בצד הארי של ורשה. הדירה הפכה למקום מסתור ששימש יהודים שברחו מהגטו. ביניהם, הבונדיסט ברנרד גולדשטיין, שלאחר המלחמה כתב את הספר "חמש שנים בגטו ורשה" בו תיאר את פועלה של ינינה להצלת יהודים בפירוט רב. בדירתה הסתתרו גם מייטק טראומן ומשפחתו בת 5 הנפשות, הזוג וקנהיים, רחל גורמן, מאצ'יסלב סיאראצ'ק, ומארק אדלמן, שהשתייך לתנועת ה"בונד" והיה ממובילי מרד גטו ורשה. ינינה דאגה ליהודים שהסתתרו אצלה במסירות רבה, וסיפקה להם את כל צורכיהם. רכישת מצרכים רבים הייתה עלולה להעלות חשד לגביה ולכן על מנת להסיר חשד, רכשה מצרכים במספר חנויות שהיו פזורות ברחובות שונים. פעמיים התבצעו חיפושים בדירת המסתור ונמצאו היהודים, אך שוטרי הגסטפו הסתפקו בגזלת כסף ורכוש רב ערך. לאחר מקרים אלו המסתור בדירה זו חוסל, וינינה שכרה דירה אחרת ששימשה אותה להסתרת היהודים עד מרד ורשה ב-1944. ינינה פעלה תוך סיכון אישי רב מתוך ערכי חמלה, אהבה ורצון לעזור לאחר.
אחרי המלחמה

לאחר המלחמה חוותה ינינה יחס עוין בפולין בגלל שהצילה יהודים. לכן החליטה לעלות לישראל ולחיות בין יהודים. ב-20 במאי 1957 עלתה ינינה לישראל ועבדה אצל משפחת ויזנבליט אותם הכירה בפולין. בישראל קבעה משפחת ויזנבליט את ביתה בגבעתיים ובהמשך ברמת גן, וינינה התגוררה עימם וטיפלה בשני ילדי המשפחה. שארית חייה הקדישה ינינה לטיפול בילדי המשפחה, וכונתה בפיהם "צ'וצה ינקה" (דודה ינקה).
הכרה והנצחה

ב-28 ביולי 1964 הכיר יד ושם בינינה פאבליצקה כחסידת אומות העולם. נערך טקס ונשתל עץ על שמה בגן חסידי אומות העולם ביד ושם. באירוע שנערך לכבודם של חסידי אומות העולם שחיו בישראל, פגשה ינינה, לראשונה לאחר המלחמה, את חסידת אומות העולם זופיה אבני, שכנתה ברחוב כלודנה 15 בוורשה. רק אז השתיים למדו לראשונה שכל אחת מהן הסתירה והצילה יהודים בשואה.
ב-25 בפברואר 2003, בגיל 93, הלכה ינינה פאבליצקה לעולמה. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ליד ושם ושב"כ שנערך במהלך 2021, במסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של ינינה פאבליצקה. קברה אותר בבית העלמין קריית שאול בחלקת חסידי אומות העולם ונקבעה עליו לוחית זיכרון.
לקריאה נוספת

"11 יהודים בחדר הסמוי: ינינה פאבליצקה, חסידת אומות העולם, 2003-1910", הארץ, 12/3/2003, תיק מספר 76, ארכיון יד ושם.
"חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, גרשון פינצ'בסקי, עמ' 113.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  ספר חסידי אומות העולם: פולין, כרך 2, עמ' 593
1 2 3 4 5  ינינה פאבליצקה, באתר יד ושם: רשות הזיכרון לשואה ולגבורה
1 2  עדותה של ינינה פאבליצקה, תיק מס' 76, ארכיון יד ושם: יד ושם
↑  Chris McDonough, Janina Pawlicka, Poland, The International Raoul Wallenberg Foundation
↑  אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ינינה פאבליצקה".
עץ ע"ש ינינה פבליצקה בגן חסידי אומות העולם יד ושם ירושלים
סאות'המפטון (כדורגל)

מועדון כדורגל סאות'המפטון (באנגלית: Southampton Football Club) הוא קבוצת כדורגל מקצוענית מסאות'המפטון, אנגליה. כינוי הקבוצה הוא "הקדושים" (The Saints). בין השנים 1898 ל-2001 שיחקה הקבוצה באצטדיון הדל (Dell Stadium), אלא שתכולתו הקטנה אילצה את הקבוצה לעבור בשנת 2001 לאצטדיון גדול יותר, אצטדיון סנט מרי (32,551 מקומות ישיבה). מדייה המסורתיים כוללים חולצת פסים אדומה-לבנה ומכנס שחור.
יריבתה המושבעת של סאות'המפטון היא פורטסמות', השוכנת אף היא בדרום אנגליה. אף שעד שנות החמישים הייתה סאות'המפטון בצילה של פורטסמות', מ-1960 ואילך היו אלה הקדושים ששהו בליגה הגבוהה יותר כמעט מדי שנה. סאות'המפטון אף ניצחה את פורטסמות' בכל משחק גביע בין השתיים.
הקבוצה ידועה בין השאר במחלקת הנוער שלה שהצמיחה שמות בולטים כמו אלן שירר, ויין ברידג', אלכס אוקסלייד-צ'מברלין, תיאו וולקוט וגארת' בייל.