stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זהרא נעמתי
קריירת הספורט > ריו 2016

בשנת 2015 נמאטי עשתה היסטוריה על ידי הבטחת השתתפותה גם במשחקים האולימפיים וגם במשחקים הפראלימפיים בקיץ 2016 בריו דה ז'ניירו, ברזיל. היא העפילה אל המשחקים האולימפיים על ידי זכייה במדליית כסף באליפות אסיה 2015 (archery) ולמשחקים הפראלימפיים על ידי הזכייה במדליית זהב באליפות אסיה 2015 (Para-Archery). היא הקשתית הראשונה אשר זכתה להשתתף בשתי התחרויות הללו באותה שנה מאז שנת 1996, אז עשתה זאת האיטלקייה פאולה פאנטאו. בינואר 2016 היא נבחרה לשאת את הדגל של הקבוצה האיראנית במהלך מצעד האומות בטקס פתיחת האולימפיאדה בקיץ 2016.
במשחקים האולימפיים נמאטי השתתפה במקצה הנשים ליחידות והודחה בסיבוב הראשון. זאת לאחר שסיימה בדירוג ה-49 עם ציון של 609 כשהובסה על ידי הרוסיה אינה סטפאנובה בסיבוב 32. לעומת זאת במשחקים הפאראלימפיים זכתה נמאטי במדליית זהב במקצה ליחידות ובמדליית כסף במקצה לצוותים.
הערות שוליים

1 2 3  ynet ספורט, התקדים ההיסטורי של נושאת הדגל מאיראן, באתר ynet, 6 באוגוסט 2016
זהרא נמאטי בראש המשלחת האיראנית בעת טקס פתיחת המשחקים האולימפיים בריו דה ז'ניירו 2016
ויסלבה שימבורסקה

| --- | --- |

 לידה:  2 ביולי 1923 קורניק, רפובליקת פולין 
 פטירה:  1 בפברואר 2012 (בגיל 88) קרקוב, רפובליקת פולין 
 שם לידה:  Maria Wisława Anna Szymborska 
 מדינה:  פולין 
 מקום קבורה:  בית הקברות ראקוביצקי 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה היגלונית 
 שפות היצירה:  פולנית 
 יצירות בולטות:  Cat in an Empty Apartment 
 בן או בת זוג:  אדם ולאדק (1948–1954)   קורנל פיליפוביץ (1967–1990) 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1996)  פרס סמואל בוגומיל לינדה (1996)  פרס קושצילסקי (1990)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אדם מיצקביץ' בפוזנן (27 בפברואר 1995)  צלב ההצטיינות המוזהב (1955)  פרס גתה (1991)  אביר מסדר העיט הלבן (2011)  מדליית זהב להצטיינות בתרבות (2005)  אביר במסדר פולוניה רסטיטוטה (1974)  פרס הרדר (1995)  City of Kraków Award (1954) 
 חתימה:   
 
ויסלבה שימבורסקה (בפולנית: Maria Wisława Anna Szymborska;‏ 2 ביולי 1923 – 1 בפברואר 2012) הייתה משוררת פולנייה, מסאית ומתרגמת ספרות צרפתית, כלת פרס נובל לספרות לשנת 1996.
ביוגרפיה

ויסלבה שימבורסקה נולדה ב-2 ביולי 1923 בקורניק שבמחוז פוזנן. בגיל שמונה היא עברה עם משפחתה לקרקוב, ונקשרה אל העיר בה חיה עד יום מותה. בשנת 1945 היא החלה ללמוד לשון וספרות פולנית באוניברסיטה היגלונית שבקרקוב, אך בהמשך החליפה את תחום לימודיה לסוציולוגיה. באוניברסיטה היא נעשתה מעורבת בחבורת הכותבים המקומית ותוך זמן קצר פגשה את המשורר צ'סלב מילוש, ממנו הושפעה בהמשך. היא פרסמה את שיריה הראשונים במספר עיתונים וכתבי עת, וכך המשיכה מספר שנים.
ב-1948 הפסיקה את לימודיה בלא תואר, בשל מצבה הכלכלי הרעוע. באותה שנה היא נישאה למשורר אדם ולאדק, ממנו התגרשה בשנת 1954. בשנים אלו עבדה כמזכירה וכמאיירת ספרים. ב-1949 היה אמור להתפרסם קובץ שיריה הראשון, אך הוא לא עבר את הצנזורה בנימוק ש"הספר לא ענה לדרישות הסוציאליות". למרות תקרית זו, בראשית הקריירה הספרותית שלה היא נשארה נאמנה לקו המפלגתי, חתמה על עצומות מפלגתיות ואף שיבחה את לנין, סטלין והמציאות הסוציאליסטית. בקובץ שיריה הראשון, 'בשביל זה אנו חיים' (Dlatego żyjemy) למשל, היא פרסמה שירים בשמות כמו 'לנין' או 'לצעירים הבונים את נובָה הוּטָה' (Młodzieży budującej Nową Hutę), על בניית 'יישוב סוציאליסטי לדוגמה' ליד קרקוב. היא אף הפכה לחברה במפלגת השלטון, מפלגת העובדים המאוחדת.
בהמשך, כמו רוב האינטלקטואלים שהיו קרובים בתחילה לקו המפלגתי, שימבורסקה התרחקה אט אט מהאידאולוגיה, וזנחה את עבודתה המוקדמת. אף על פי שנשארה במפלגה עד 1966, היא החלה ליצור קשרים עם מתנגדים לשלטון, וכבר ב-1957 התיידדה עם יז'י גיאדרויץ, העורך של עיתון המהגרים המשפיע, "תרבות" (Kultura) הפריזאי.
ב-1953 הצטרפה לצוות מגזין סקירת הספרות חיי הספרות, והחל מ-1968 כתבה את טור ביקורת הספרים שרבות מהמסות שכתבה בו פורסמו אחר כך בספר. היא הפסיקה את עבודתה במגזין ב-1981, וערכה במשך שנתיים את הירחון פיסמו. בשנות השמונים הגבירה את פעילותה האופוזיציונית וכתבה לכתב העת של הסאמיזדאט, "ארקה" (Arka) תחת שם העט "סטנצ'יקובנה" (Stańczykówna).
בראיון נדיר שנתנה שימבורסקה, אמרה "בתחילת דרכי האומנותית, אהבתי את האנושיות. רציתי לעשות משהו טוב למען האנושות. מהר מאוד הבנתי שזה בלתי אפשרי להציל את האנושות". המשורר ומבקר הספרות הפולני סטניסלב בארנצ'ק (אנ') הסביר כי המשוררת קבעה שטעותה נבעה מאהבתה את האנושות במקום לאהוב בני אדם.
אף על פי שכתבה באחד משיריה ("אחדים אוהבים שירה") כי רק שני אנשים מאלף אוהבים שירה, ספריה נמכרים בפולין בכמויות המתחרות עם כותבי פרוזה בולטים. שירתה תורגמה לשפות אירופאיות רבות וכן לערבית, לעברית, ליפנית ולסינית. שיריה, שתורגמו לעברית על ידי רפי וייכרט ודוד וינפלד, התקבלו יפה בקהל הישראלי ובקרב המבקרים, ובביקורה בארץ בשנת 2005 השתתפו אלפי אנשים בכנסים לכבודה.
שימבורסקה, שהייתה מעשנת, נפטרה ב-1 בפברואר 2012 בשנתה, לאחר מאבק ארוך בסרטן הריאות.
יצירתה

סגנונה של שימבורסקה מקורי ואיננו חלק מזרם כלשהו; הוא אינטלקטואלי במהותו, ישיר ומשוחח עם הקורא. פעמים רבות בנויים השירים כמבטים חוזרים על אותו מושג או משפט, ומוסיפים בכל פעם משהו, עד להפתעה בסיום. כך למשל השיר אחדים אוהבים שירה בנוי כך שכל אחד משלושת הבתים עוסק במילה מן הכותרת. היא מציגה את המצב כמו שהוא, בדרך כלל ללא מילות הערכה, ומתוך התיאור עולה אנושיות פשוטה. כך גם בסגנון שיריה, היא נמנעת מקישוט אמנותי, מטפורה, חרוז או כל דבר אחר. כך, התוכן מובלט ואף המקצב מכוון לחשוף את המשמעות המפתיעה הטמונה בדברים.
שירתה עוסקת בזמן, בהיסטוריה, בקוסמוס, ביחס האדם לסובב אותו, בעולם ומלואו. היא עוסקת בנושאים הגדולים ביותר, אך מנסה ללכוד את הרגע, הפעולה או הנקודה הקטנה ביותר. כך בשיר שמים, היא עוסקת ברומו של עולם:
החלוקה לארץ ושמים
איננה הדרך הנכונה לחשוב
על השלמות הזאת
אך מורידה זאת אלינו –
אינני חייבת לחכות...
יש לי שמים מאחורי גבי, בהשג יד ועל העפעפים
השמים מתהדקים מסביבי
מרימים מלמטה
כאשר היא דנה במלחמה (בשיר סוף והתחלה) היא מתמקדת בעובדות ה"לא מענינות" כביכול:
אחרי כל מלחמה/ מישהו חייב לנקות
סדר כלשהו/ הרי לא יתרחש מעצמו
...זה איננו פוטוגני/ ומצריך שנים ארוכות
כל המצלמות נסעו מכבר/ למלחמה אחרת.
כך כשהיא עוסקת במוות, בנוף, בעולם, ובכל דבר. היא כותבת:
חולפת שנייה אחת/ שנייה שניה
שנייה שלישית/ אך אלו רק שלוש שניות שלנו.
ובשיר ה-16 במאי 1973 אף יותר מכך –
אני מנערת את הזיכרון/...
לא/ ברור שאני דורשת יותר מדי:
כדי שנייה אחת שלמה.
יש לה ראייה מפוכחת וחודרת, אך לא כזו המלווה בזעם או בתוקפנות, אלא בהבנה לחולשת האדם ובאמפתיה אליו. היא מתארת את האדם כעושה מעשים סתמיים וחסרי השפעה, אך גם לכך יש משמעות, "גם לרגע חולף עבר מפואר". חיי האדם והרגעים הקטנים חשובים כמו האירועים הגדולים ולפעמים יותר. למשל ביחס למוות, ברור שהוא ינצח בסוף אך בכל רגע שעודנו חיים אנחנו מנצחים אותו. עם זאת, לעיתים הסתמיות מחרידה והורסת, כמו בשיר הטרוריסט, הוא צופה, שם צפה הטרוריסט באיש שחזר לקחת את כפפותיו שניות ספורות לפני התפוצצות הפצצה בפיגוע מתוכנן.
ייחודה בולט גם במסות שלה, שבדרך כלל מתחילות מעיסוק בסוג ספרים שלא נוהגים לכתוב עליהם ביקורת, כמו לכסיקונים, ספרי ייעוץ ואפילו רשימה אחת על לוח השנה. שימבורסקה הודתה שהספרים הם רק "תירוץ לטווייה חופשית של אסוציאציות" שמובילות אותה להרהורים מעניינים. ניתן לראות גם כאן את ההומניזם שלה שאינו עיוור כלפי המציאות, דבר שמתבטא גם ביחסה המדוקדק והמפוכח לשירה, שדווקא ממנו היא מגלה את חשיבותה ועוצמתה.
שיריה הידועים ביותר של שימבורסקה כוללים גם את חתול בדירה ריקה, שזכה לשבחים רבים בפולין, ועוסק במוות מנקודת מבטו של חתול ואת התצלום הראשון של היטלר המתאר את היטלר כפעוט חביב.
ספריה > פולנית

1952: Dlatego żyjemy ("בשביל זה אנו חיים")
1954: Pytania zadawane sobie ("שאלות שאני שואלת את עצמי")
1957: Wołanie do Yeti ("קריאה ליטי")
1962: Sól ("Salt")
1966: 101 wierszy ("101 Poems")
1967: Sto pociech ("No End of Fun")
1967: Poezje wybrane ("Selected Poetry")
1972: Wszelki wypadek ("כל מקרה")
1976: Wielka liczba ("מבחר עצום")
1986: Ludzie na moście ("אנשים על הגשר")
1989: Poezje: Poems, bilingual Polish-English edition
1992: Lektury nadobowiązkowe ("Non-required Reading")
1993: Koniec i początek ("סוף והתחלה")
1996: Widok z ziarnkiem piasku ("View with a Grain of Sand")
1997: Sto wierszy – sto pociech ("100 Poems – 100 Happinesses")
2002: Chwila ("רגע")
2003: Rymowanki dla dużych dzieci ("Rhymes for Big Kids")
2005: Dwukropek ("נקודתיים")
2009: Tutaj ("כאן")
2012: Wystarczy ("Enough")
2013: Błysk rewolwru ("The Glimmer of a Revolver")
2014: Czarna piosenka ("זמר שחור")
ספריה > תורגמו לעברית

שירה:
אטלנטיס: מבחר שירים, תרגם רפי וייכרט, תל אביב: עכשיו, 1993.
סוף והתחלה: מבחר שירים, תרגם רפי וייכרט, תל אביב: גוונים, תשנ"ו-1996.
שלהי המאה: מבחר שירים, תרגם רפי וייכרט, תל אביב: קשב לשירה, תשנ"ח-1998.
בשבח החלומות, תל אביב: קשב לשירה, תרגם רפי וייכרט, תשס"ה-2004.
נקודתיים, תל אביב: קשב לשירה, תרגם רפי וייכרט תש"ע-2009.
רגע: מבחר שירים, תרגם דוד וינפלד, ירושלים: הוצאת כרמל, תשע"א-2011.
זמר שחור, תרגמה מירי פז, הוצאת כרמל, ירושלים, 2018.
מסות:
קריאת רשות, תרגם רפי וייכרט, תל אביב: קשב לשירה והוצאת חרגול, תשס"ו-2005.
מכתבים:
דואר ספרותי (איך להיות או לא להיות סופר), תרגם רפי וייכרט, תל אביב: הוצאת חרגול, תשע"ה-2014.
פרסים ועיטורים

שימבורסקה זכתה בפרסים רבים, בהם:
פרס העיר קרקוב לספרות בשנת 1954.
פרס משרד התרבות הפולני לשנת 1963.
פרס גתה לשנת 1991.
פרס הרדר לשנת 1994.
פרס נובל לספרות לשנת 1996.
עיטור מסדר העיט הלבן (אנ') (העיטור הגבוה ביותר בפולין) בשנת 2011.
נבחרה כחברת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 2005.
לקריאה נוספת

אנה ביקונט ויואנה שצ'סנה, שכיות זיכרון מחיי ויסלבה שימבורסקה, הוצאת כרמל, 2014.
"נקמת היד בת התמותה (על שירתה של ויסלבה שימבורסקה)", אחרית דבר לספר שיריה אטלנטיס, הוצאת עכשיו, 1993.
מיכל דורון, "בשבילי החשיבה והאינטלקט: ויסלבה שימבורסקה על ספת הגרפולוג", (מאזנים: ירחון לספרות, כרך פ"ו, גיליון 2, ניסן-אייר תשע"ב, אפריל 2012, עמודים 30–31)
זריה

| --- | --- |
דגל זריהדגל זריה

 מדינה:  ניגריה ניגריה
 מדינה:  קדונה
 רשות מחוקקת:  Zaria legislative council 
 שטח:  563 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  408,198 (2006)
 קואורדינטות:  11°04′00″N 7°42′00″E﻿ / ﻿11.066666666667°N 7.7°E﻿ / 11.066666666667; 7.7 
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ניגריה מוגדלת) אבוג'ה לאגוס קנו איבדאן קדונה פורט הרקורט מיידוגורי בנין ניז'ר צ'אד קמרון מפרץ גינאהזריה(למפת ניגריה רגילה) אבוג'ה לאגוס קנו איבדאן קדונה פורט הרקורט מיידוגורי בנין ניז'ר צ'אד קמרון מפרץ גינאהזריה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
זריה (באנגלית: Zaria) היא עיר מטרופולינית בניגריה השוכנת במדינת קדונה.
בזריה פועלת האוניברסיטה הגדולה ביותר בניגריה, אוניברסיטת אחמדו בלו, ומוסדות אקדמיים שונים, ובהם המכללה הפדרלית לחינוך (FCE zaria) המכללה הניגרית לטכנולוגיית תעופה והמכון הניגרי לטכנולוגיית תחבורה.
לפי מפקד האוכלוסין מ-2006, מתגוררים בזריה כ-736,000 תושבים.
תחבורה וכלכלה

כלכלת זריה מבוססת בעיקרה על חקלאות. הגידולים העיקרים הם סתוויון ודוחן. גידולי נוספים הם כותנה, בוטנים וטבק. לא רק שזריה היא מרכז חקלאי-מסחרי אזורי, היא מהווה מרכז תעשייתי ופועלים בה בעלי מקצוע רבים הכוללים מלאכת יד מסורתית (עבודת עור, צביעה וייצור כובעים) ויצרני רהיטים. בזריה יש גם תעשיית טקסטיל ענפה.
מכיוון שזריה ממוקמת מצפון לצומת הרכבת בקדונה, הייתה לה בעבר גישה נוחה ברכבות לנמלי הים בלאגוס ופורט הרקורט. עם זאת, נכון ל -2024 רק הרכבות ללאגוס ולקנו פעילות.
הערות שוליים

↑  "Zaria Population 2021 (Demographics, Maps, Graphs)". worldpopulationreview.com. נבדק ב-2021-07-13.
↑  "The Britannica Encyclopedia". נבדק ב-2007-02-04.
↑  Gihring, Thomas (1984). "Intraurban Activity Patterns among Entrepreneurs in a West African Setting". Geografiska Annaler: Series B, Human Geography. 66 (1): 19–20. doi:10.2307/490525. JSTOR 490525.
↑  Maiwada, Salihu and Renne, Elisha P. (2007) "New Technologies of Embroidered Robe Production and Changing Gender Roles in Zaria, Nigeria, 1950–2005" Textile History 38(1): pp. 25-58, page 25
↑  "Can Nigeria's renovated railway unite north and south?". BBC News. 13 בפברואר 2013. נבדק ב-11 בדצמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Trains in Nigeria: A slow but steady new chug". The Economist. 9 בפברואר 2013. נבדק ב-4 במרץ 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550332305171  GND: 4119218-7  LCCN: n79100892  SUDOC: 122898478  VIAF: 148912707   WorldCat (עם VIAF): 148912707
חוות בולוטין

| --- | --- |
סמליל חוות בולוטין
 מדינה:  ישראל
 מייסדים:  דנדן בולוטין, לילך בולוטין
 תקופת הפעילות:  1998–הווה (כ־26 שנים)
 www.dandanbolotin.co.il
 
דנדן בולוטין עם פנק
חוות בּוֹלוֹטִין היא מקלט שימור לחיות בר ומקום אירוח הנמצא בצפון הנגב, צפון-מערבית למושב רנן. המקום נפתח בשנת 1998.
חוות בולוטין
היסטוריה

בשנת 1998, החלו דנדן ולילך בולוטין, זוג וממקימי החווה, בהקמת מקלט לחיות בר כדי שיספק מקום לחיות הבר שלהם מתל אביב: 22 חמוסים ושני שועלים. עם הזמן, הגיעו עוד חיות בר, ודן ולילך שתלו קובו, זית, בוסתן עם עצי פרי, עצים וצמחים נוספים.
לאחר זמן מה, החליטה לילך על הקמת מבנה אירוח בחווה על מנת שיגיעו מבקרים לשמוע הרצאות ולהכיר את המקלט לחיות הבר.
מקלט שימור לחיות בר

במקלט לחיות הבר שהוקם בחווה נמצאים בעלי חיים נדירים, פצועים או בסכנת הכחדה. חלק מבעלי חיים אלו ניצלו מצייד, ננטשו על ידי אימהותיהם כשהיו גורים, נפלטו נגני חיות או שהם חיות בר פצועות שנמצאו בשטח. במקלט שוהות מאות חיות בר, רובן חיות בר ארץ-ישראליות וחלקן זנים בסכנת הכחדה. אחת מהמטרות של המקלט היא ליצור גרעין רבייה לחיות בר שנמצאות בסכנת הכחדה.
בשנה 2013, בשיתוף רשות הטבע והגנים, שוחררו לטבע 4 צבאים שגודלו בחווה. השחרור הוכרז כמוצלח, ומאז אחת לשנה כשהעונה מגיעה משיבים לטבע צבאים נוספים.
כמו כן, בין בעלי החיים הנמצאים באופן קבוע בחווה נמנים: אייל נקוד, אוח, קרקל, פנק, חוטמן אדום, תן זהוב, למורים ועוד.
גלריה

דנדן בולוטין, אחד ממקימי החווה
עופות שונים בחווה
נוף מהחווה
חוטמנים אדומים בחווה
דורבן מצוי בחווה
ראו גם

למען חיות הבר
תן זהוב בחווה
עופות שונים בחווה
חומר תשמורת

חומרי תשמורת הם חומרים עתירי אנרגיה המורכבים ממולקולות גדולות, אשר נוצרות בתאי צמחים ובעלי חיים, ומשמשים כמאגרי אנרגיה המגיעים לכלל שימוש בשלבים מאוחרים יותר במידת הצורך. חומר המיוצר ומפורק על ידי אותו צמח למטרת שמירת האנרגיה, נחשב כ"חומר תשמורת".
התכונות של חומרי התשמורות הן:
הגוף יודע לבנות אותם.
הגוף יודע לאגור אותם.
הגוף יודע לפרק אותם (זו הסיבה שתאית אינה חומר תשמורת בצמחים כי הצמחים אינם מסוגלים לפרק אותה).
מסיסותם במים נמוכה מאוד, לכן לפי כלל אוסמוזי-היפרטוני חומר התשמורת (לדוגמה בבעלי חיים גליקוגן) שפריסתו בתא אינה ניכרת, לא ייכנסו מים לתוך התא ולא ייווצר מצב של התפוצצות התא.
חומר התשמורת העיקרי בצמחים הוא עמילן. הפוטוסינתזה מייצרת גלוקוז, שממנו נבנה עמילן המצטבר בפקעות וזרעים, ובהמשך מתפרק חזרה לגלוקוז המהווה מקור אנרגיה חשוב לצמח. בבעלי חיים משמשים שומנים כחומרי תשמורת, וכן גליקוגן הנאגר בכבד ובשרירים, ומתפרק בעת הצורך לגלוקוז כדי להזין את תאי הגוף.
חשיבות נוספת לחומרי התשמורת היא בשמירה על הומיאוסטזיס של סוכר בדם, הומיאוסטזיס של סוכר משמעותו שמירה על סביבה נורמטיבית של סוכר בדם. הוא נעשה באמצעות שני הורמונים המופרשים מהלבלב - בעת מחסור בסוכר מדם מופרש ההורמון גלוקגון המעודד את חומר התשמורת גליקוגן להתפרק לפחמימה פשוטה (גלוקוז) ולצאת לדם, ובכך, אחוז הסוכר בדם חוזר לנורמה.
בעת עליית אחוז הסוכר בדם מופרש מהלבלב ההורמון אינסולין הגורם הן להכנסתם של עודפי הגלוקוז לתאי הגוף והן ליצירת חומר התשמורת גליקוגן מעודפים אלו, בכך אחוז הסוכר בדם יורד וחוזר לנורמה.
יתרון נוסף לחומר התשמורת הוא עקרון הנועץ כי חומר התשמורת הפחמתית בבעלי חיים לדוגמה המורכבת גליקוגן היא מניעת אוסמוטיות. כלומר, אילו הגליקוגן היה מחולק למספר רב של מולקולות גלוקוז, אזי הפריסה בו תהיה נאותה באופן כזה שמעלה את ריכוז המומסים בתא, לכן לפי כלל תמיסה היפוטונית (הגורס כי בתמיסה בעלת ריכוז מומסים נמוך מאשר ריכוז המומסים בתא ייכנסו מים לתוך התא) ייכנסו מים לתוך התא, עד כי התא יתפוצץ מאחר שקרום התא לא עומד בלחצים מסוג זה, והתא לא יהיה פעיל. לכן, היתרון הוא מניעת התפוצצות התא.
יתר על כן הגליקוגן משמש גם כמאגר אנרגיה לשם זמינות (לדוגמה, שמיש בהומיאוסטזיס של סוכר בדם, כאשר כמות הסוכר בדם נמוכה, ההורמון גלוקגון מופרש מהלבלב ומעודד את הגליקוגן להתפרק ולצאת אל מחוץ התא ובכך ריכוז הסוכר בדם נשמר).
פריסה אוסמוטית היפוטונית כזו ניתנת רק במצב בו המומסים מסיסים במים, לדוגמה חומר התשמורת הנפוץ בבעלי חיים הוא גליקוגן אשר הוא רב סוכר שאין מסיס במים, לכן הפריסה שלו לקויה לחלוטין. לעומת זאת, בכדי למנוע פריסה כזו על מנת למנוע כניסה אוסמוטית היפוטונית של מים אל התא, הדו-סוכר והחד-סוכר מסיסים במים ולכן יש להם תכונת מסיסות ופריסה ניכרת, ולכן יש לאוגרם בתור חומר תשמורת שימנע ממצב כזה לקרות. 
מומס מסיס במים - (חד סוכר, דו סוכר) פריסתו תגרום לתגובה אוסמוטית. 
מומס שאינו מסיס במים - פריסתו לא תגרום לשום תגובה אוסמוטית ופריסתו לקויה לחלוטין.
זיוה עמישי-מייזלש

| --- | --- |

זיוה עמישי-מייזלש, 2008
 לידה:  4 בנובמבר 1939 (בת 84) ברוקלין, ארצות הברית 
 מדינה:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2004) 
 
זיוה עמישי-מייזלש (נולדה ב-1939) היא פרופסור אמריטה לתולדות האמנות וכלת פרס ישראל לחקר תולדות האמנות לשנת 2004.
חייה

עמישי-מייזלש נולדה בברוקלין שבארצות הברית. אביה משה מייזלש-עמישי, סופר עברי ולימים עורך "הדואר", שהה באותה עת בארצות הברית ככתב העיתון. התחנכה ב"ישיבה ד'פלטבוש" ולמדה יהדות וציונות מגיל צעיר. בשנת 1957 ביקרה לראשונה עם קבוצת ה-SZO בישראל וכעבור שנתיים, בשנת 1959, עלתה עם משפחתה. בשנה הראשונה לשהותה בארץ למדה עמישי-מייזלש בבצלאל, במקביל ללימודים באוניברסיטה העברית, לאחריה שבה לארצות הברית וסיימה לימודי תואר ראשון ושני באוניברסיטת קולומביה. בשנת 1962 שבה לארץ ובשנת 1970 הוסמכה, בהצטיינות יתרה, לדוקטור באוניברסיטה העברית בירושלים. נושא הדוקטורט היה "הנושאים הדתיים של גוגן".
במשך שני עשורים הקדישה עמישי-מייזלש את מחקריה להשפעת השואה על האמנות. בשנת 1984 היא קודמה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1995 לפרופסור מן המניין. במקביל היא מונתה ונבחרה לתפקידים שונים: בהיותה ראש החוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית (1975–1979) נפתח לראשונה מסלול הלימודים לתואר ראשון באמנות יהודית. תפקידים אחרים בהם החזיקה באוניברסיטה העברית כוללים את היותה יושבת ראש של המרכז לתולדות האמנות על שם רוברט וקלריס סמית (1988 עד היום), ראש המכון לשפות, ספרות ואמנויות (1990–1993), ראש החוג לתולדות האמנות (2000–2003) וראש המכון למדעי הרוח הכלליים (2005–2007). כמו כן שימשה עמישי-מייזלש יושבת ראש הוועדה לתוכנית החינוך לאמנות במשרד החינוך והתרבות (1976–1977) ויושבת ראש ועדת התכנון להקמת בניין מדעי הרוח באוניברסיטה העברית (1979–1981). משנת 1974 היא חברת מערכת בכתב העת "אמנות יהודית" ובשנת 1979 הייתה שותפה לייסוד האגודה לאמנות יהודית. משנת 1995 עד שנת 2007, היא עמדה מטעם האוניברסיטה העברית, לצד נציג בצלאל, בראש התוכנית המשותפת לשני המוסדות לתואר שני באמנות. פרשה לגמלאות מהאוניברסיטה העברית במרץ 2008.
עבודתה בחקר האמנות זכתה לפרס ישראל לשנת 2004. בנימוקי ועדת הפרס תוארה חשיבות עבודתה:
מחקריה של פרופ' עמישי-מייזלש על מקורותיו החזותיים והכתובים של שאגאל, שהם מן החשובים ביותר שנכתבו על אמן זה, מעמידים באור חדש את יצירתו... עבודתה המונומנטלית בנושא של השפעת השואה על האמנות, אשר ראתה אור בשנת 1993 כספר רחב-יריעה, היא מחקר פורץ דרך בנושא אשר לא זכה עד אז להתייחסות מחקרית רצינית. חשיבותו של מחקר זה היא בהסקותיו המרחיקות לכת לגבי השלכותיה של השואה על האמנות המודרנית בכללה.
עמישי-מייזלש הייתה חברה לאורך השנים בוועדות לאמנות של עיריית ירושלים, של יד ושם, ובוועדות ממשלתיות.
ספרים שכתבה וערכה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
2011 - שער לאמנות המודרנית: אמנות המאה התשע עשרה - מקראה
Tapestries and mosaics of Marc Chagall at the Knesset Hardcover – 1973
GAUGUIN'S RELIGIOUS THEMES (Outstanding dissertations in the fine arts) - 1985
יעקב שטיינהרט: תחריטים והדפסי אבן, דביר, ירושלים, תשמ"ב
הערות שוליים

↑  ‏משה מייזלש‏ (Q97146347)
| זוכי פרס ישראל בתחומי האמנות החזותית |
| --- | --- | --- |
| פיסול | זאב בן-צבי (1953) • יצחק דנציגר (1968) • אריה ארוך (1971) • ראובן רובין (1973) • דני קרוון (1977) • בתיה לישנסקי, יחיאל שמי (1986) • מנשה קדישמן (1995) • יגאל תומרקין (2004) • מיכה אולמן (2008) |  |
| ציור | יוסף זריצקי (1959) • מרדכי ארדון (1963) • מרסל ינקו (1967) • יוסל ברגנר, אנה טיכו, פנחס ליטבינובסקי (1980) • יחזקאל שטרייכמן (1990) • לאה ניקל (1995) • משה קופפרמן (2000) • פנחס כהן גן (2008) |  |
| ציור ופיסול | זהרה שץ • (1955) בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1958) • מיכאל גרוס (2000) |  |
| אדריכלות | דב כרמי (1957) • אריה שרון (1962) • דורה גד, אלפרד מנספלד (1966) • בנימין אידלסון (1968) • יעקב רכטר (1972) • אריה אלחנני (1973) • אברהם יסקי (1982) • דוד רזניק (1995) • ליפא יהלום, דן צור (1998) • רם כרמי (2002) • יעקב יער, עדה כרמי-מלמד (2007) • אדם מזור (אדריכלות ועיצוב; 2013) |  |
| עיצוב | יונה פישר, אלישבע כהן (1977) • דן ריזינגר (1998) • דוד טרטקובר (2001) • ירום ורדימון (2007) |  |
| תולדות האמנות | בצלאל נרקיס (1999) • זיוה עמישי-מייזלש (2004) |  |
| צילום | דוד רובינגר (תקשורת; 1997) • מיכה בר-עם (2000) • אלכס ליבק (2005) • פטר מירום (2010) |  |
| אמנות פלסטית | יעקב דורצ'ין (2011) • מיכל נאמן (2014) • שרה ברייטברג-סמל (2020) • מיכל רובנר (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257749305171  BIBSYS: 90675263  BnF: cb12060270d (data)  CiNii: DA09042269  GND: 124567665  ISNI: 0000 0001 2120 166X  LCCN: n85079803  NTA: 071714480  RERO: 02-A002926014  SELIBR: 35412  SUDOC: 12231753X  VcBA: 495/279600  VIAF: 9869346   WorldCat (עם VIAF): 9869346
זריחה בקמפובלו

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  המחזה "זריחה בקמפובלו
 בימוי:  וינסנט דונהיו 
 הופק בידי:  דור שארי 
 תסריט:  דור שארי 
 עריכה:  ג'ורג' בומלר 
 שחקנים ראשיים:  ראלף בלאמי גריר גרסון יום קרונין אן שומייקר
 מוזיקה:  פרנץ וקסמן 
 צילום:  ראסל הארלן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר, Warner Bros. Pictures 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר, וודו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  28 בספטמבר 1960
 משך הקרנה:  144 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט דרמה 
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אלינור רוזוולט עם ראלף בלאמי וגריר גרסון בבית רוזוולט בהייד פארק ניו יורק (1960)
זריחה בקמפובלו (באנגלית: Sunrise at Campobello) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1960 בבימויו של וינסנט דונהיו, עם ראלף בלאמי, גריר גרסון ויום קרונין בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי דור שארי והוא מבוסס על המחזה שלו "זריחה בקמפובלו" שהועלה בברודוויי ב-1958 וזכה בשלושה פרסי טוני. ראלף בלאמי השתתף במחזה בתפקיד הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט וזכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר.
המחזה והסרט מתארים תקופה בחייו של רוזוולט מאוגוסט 1921 כאשר לקה בשיתוק ילדים בעת בילוי עם משפחתו באחוזת המשפחה באי קמפובלו בניו ברנזוויק, קנדה עד לנאום שלו בועידת המפלגה הדמוקרטית ב-1924 שסימנה את התחלת שובו לזירה הפוליטית.
הצילומים נערכו בבית הקיץ בקמפובלו המשמש היום כמוזיאון לאומי, ובבית המשפחה ב"הייד פארק מדינת ניו יורק" (אנ') המשמש גם הוא כמוזיאון לאומי. במקום זה לוותה אלינור רוזוולט את צוות ההסרטה.
תקציר העלילה

21 באוגוסט 1921, משפחת רוזוולט מבנה בבית הקיץ של המשפחה באי קמפובלו (אנ'). האב פרנקלין דלאנו רוזוולט (ראלף בלאמי), האם אלינור רוזוולט (גריר גרסון) וחמשת ילדיהם, ג'יימס (טים קונסידין), אנה (זינה בת'יון) אליוט, פרנקלין וג'וני.
פרנקלין משחק ומשתובב עם ילדיו ושט אתם בסירה ושוחה בים. בערב הוא נתקף בחום גבוה וכאבי שרירים ולא מסוגל להניע את גפיו. הרופא שמוזעק קובע שמדובר בשיתוק ילדים. למקום מגיעים אמו, שרה רוזוולט (אן שומייקר), ועוזרו הפוליטי, לואי האו (אנ') (יום קרונין) שנשאר במקום ולא עוזב אותו.
לאחר שחלה הטבה במצב והשיתוק בידיים חלף, המשפחה חוזרת לניו יורק ברכבת כשרוזוולט נישא על מיטה ומלוויו משתדלים להרחיקו מהעיתונאים. רוזוולט מועבר לבית חולים ולאחר מספר חדשים מועבר לבית המשפחה בניו יורק. כעבור זמן משכנעת אותו האם לעבור לבית המשפחה באחוזת "הייד פארק" במדינת ניו יורק.
היחסים בין שרה לאלינור מתוחים. שרה מתערבת בכל העניינים. היא מרגיזה את פרנקלין בדעתה שעליו לנוח ולזנוח את הפוליטיקה, על נושאים אלה היא רבה ומתווכחת גם עם אלינור והאו.
פרנקלין מתמודד כל הזמן עם השיתוק. הוא מתנייד על כסא גלגלים ומדי פעם מנסה לעמוד על רגליו לאחר שנקשרו עליהם ברזלים ולצעוד בעזרת קביים ללא הצלחה. הוא מתעסק בנושאים שונים כמו תנועת הצופים או תמיכה במדיניותו של וודרו וילסון בקשר לחבר הלאומים. ברגעי ייאוש מעודדים אותו לואי האי ומזכירתו "מיסי" (ג'ין הייגן).
פרנקלין רוצה לחזור לפוליטיקה אבל חרד בגלל מגבלותיו הפיזיות. ב-1924 מבקש ממנו מושל מדינת ניו יורק, אל סמית', לנאום בוועידת המפלגה הדמוקרטית במדיסון סקוויר גארדן כדי שיתמוך בו ויציע אותו כמועמד המפלגה לנשיאות ארצות הברית. רוזוולט נענה להצעה בעיקר בגלל שהוא רוצה להוכיח שהוא יכול לצעוד ולעמוד בכוחות עצמו.
כל בני המשפחה מלווים אותו. בנו הבכור ג'יימס (טים קונסידין) מוביל אותו בכיסא גלגלים. הכרוז מכריז עליו ואז רוזוולט קם ובעזרת קביים וברזלים מחוברים לרגליו וגבו הוא מצליח לצעוד לעבר המיקרופון וזוכה לתשואות ממושכות מהקהל עוד בטרם התחיל לנאום. כעת דרכו פתוחה בחזרה לפוליטיקה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ראלף בלאמי | פרנקלין רוזוולט |  |
| גריר גרסון | אלינור רוזוולט | אשתו של רוזוולט |
| יום קרונין | לואי האו | עוזר פוליטי |
| ג'ין הייגן | "מיסי" | מזכירתו של רוזוולט |
| אן שומייקר | שרה רוזוולט | אמא של פרנקלין רוזוולט |
| זינה בת'יון | אנה רוזוולט |  |
| טים קונסידין | ג'יימס רוזוולט | בנו של רוזוולט |
| אלן באנס | אל סמית' | מושל ניו יורק |
פרסים

גריר גרסון הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר וזכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
מועמדות לפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר.
מועמדות לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
מועמדות לפרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר.