stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נישואי יעקב עם רחל ולאה
הסיפור

יעקב הולך לפדן ארם כדי לשאת את אחת מבנותיו של לבן לאישה. כשהוא מגיע לקרבת חרן הוא רואה שלושה רועי צאן מחכים ליד באר שאבן גדולה מכסה אותה. יעקב שואל אותם מאין הם מגיעים והם עונים לו שהם מחרן. יעקב שואל אותם אם הם מכירים את לבן בן נחור ואם שלום לו, והרועים מאשרים שהם מכירים אותו וששלום לו. יעקב שואל אותם למה אינם משקים את הצאן והולכים להמשיך לרעות אותו, הרועים משיבים שהאבן שמונחת על הבאר כבדה מדי והם צריכים לחכות לכל הרועים שיבואו כדי להרים את האבן. בזמן שיעקב מדבר עם הרועים מגיעה רחל בתו של לבן עם הצאן של אביה. ברגע שיעקב רואה את רחל עם הצאן הוא ניגש לבאר, גולל לבדו את האבן מעל פי הבאר ומשקה את צאנו של לבן. לאחר מכן הוא נושק לרחל ובוכה. הוא מספר לה שהוא בנה של רבקה, ורחל רצה ומספרת ללבן אביה שיעקב הגיע. לבן רץ ליעקב ומחבק ומנשק אותו.
יעקב גר אצל לבן במשך חודש ורועה את צאנו. לאחר חודש לבן שואל את יעקב מהי המשכורת שהוא רוצה בעבור עבודתו, ויעקב משיב ללבן שהוא רוצה להתחתן עם רחל בתו הקטנה והוא מוכן לעבוד בשבילו במשך 7 שנים כדי שלבן ירשה לו להתחתן איתה. לבן מסכים מייד בשמחה, ויעקב עובד בשביל לבן שבע שנים. לאחר שבע השנים יעקב פונה ללבן ומבקש ממנו שייתן לו את רחל לאישה. לבן מסכים, אוסף את אנשי מקומו ועורך משתה לכבוד החתונה. בחתונה לבן מכניס את לאה במקום את רחל, ויעקב מתחתן עם לאה. למחרת בבוקר יעקב מגלה שזאת לאה ולא רחל, והוא פונה אל לבן בכעס, שהרי הוא עבד בשביל רחל. לבן מסביר שאצלם נהוג שמחתנים את הבכירה לפני הצעירה, ולכן אם הוא רוצה את רחל, הוא יכול להתחתן איתה כעבור שבוע, בתנאי שיעבוד עבורה עוד שבע שנים. יעקב מסכים, ולאחר שבעת ימי המשתה הוא נושא את רחל לאישה, וממשיך לעבוד בשביל לבן עוד שבע שנים.
פרשנות על הסיפור > רחל בתך הקטנה

רש"י מסביר שיעקב לא הסתפק בלהגיד: 'רחל', אלא אמר: ”ברחל בתך הקטנה”, כיוון שיעקב ידע שלבן הוא רמאי. יעקב פחד שאם הוא יגיד 'רחל', לבן יביא לו סתם רחל אחרת ולכן אמר לו בתך'. אילו היה אומר: 'רחל בתך', לבן יחליף את שמה של לאה לרחל ואת שמה של רחל ללאה, ולכן הוא אמר לו 'הקטנה'. ולמרות זאת כל זה לא הועיל לו, ולבן הצליח לרמות אותו.
המילים "ברחל בתך הקטנה" הפכו לביטוי עברי המורה על אמירת דבר בצורה מפורשת, מפורטת, שאינה משתמעת לשתי פנים וללא נתינת מקום לספק.
פרשנות על הסיפור > ויהי בבוקר

רש"י מסביר שיעקב לא ידע בלילה שזאת לאה, אף על פי שחשב שאולי לבן ירמה אותו, ולכן מסר לרחל סימנים, כשרחל ראתה שלבן לוקח את לאה במקומה, היא לא רצתה שלאה תתבייש, ולכן מסרה לה את הסימנים שיעקב מסר לה; וכשיעקב שאל את אשתו בלילה על הסימנים, לאה מסרה לו אותם.
"ויהי בבוקר והנה לאה" משמש כביטוי למציאות בה בני זוג מגלים לאחר הנישואים כי בן או בת זוגם אינם האדם שהם חשבו שהם מתחתנים איתו.
הערות שוליים

↑  הסיפו מתואר בספר בראשית, פרק כ"ט, פסוקים א'–ל'
↑  ספר בראשית, פרק כ"ז, פסוק מ"א
↑  ספר בראשית, פרק כ"ח, פסוקים א'–ה'
↑  רש"י בבראשית כט' יא' מסביר שהוא בכה כי ראה ברוח הקודש שרחל אינה עומדת להקבר עמו. בראשית רבה (ע' י"ב) מסביר שהסיבה שיעקב בכה היא כי לא היה בידו כסף ותכשיטים לתת לכלתו כי אליפז בנו של עשו לקח לו את הכל
↑  רש"י מסביר שהוא חשב שיש עליו זהובים ולכן הוא חיבק אותו כדי שיוכל למשש אותו
↑  כאשר ראה כי אין עליו זהובים סבר שאולי הביא מרגליות והן מוחבאות בפיו ולכן נישק אותו
↑  תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף י"ג, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף קכ"ג, עמוד א'
↑  https://beor.co.il/2022/11/30/zogiut_viza/
| ספר בראשית |
| --- | --- | --- |
| פרשת בראשית | בריאת העולם • תוהו ובוהו • רקיע • המים העליונים • בריאת אדם וחוה • אדם וחוה • פרייה ורבייה • גן עדן • נחש הקדמוני • חטא עץ הדעת • קללת האדם והאשה • עץ החיים • קין והבל • שירת למך • מעשה בני האלוהים |  |
| פרשת נח | תיבת נח • המבול • ברית הקשת • שבע מצוות בני נח • שכרות נח • תולדות בני נח • מגדל בבל |  |
| פרשת לך לך | מסע אברהם לארץ כנען • ירידת אברהם למצרים • פרידת אברהם ולוט • מלחמת ארבעת המלכים את החמישה • מלכי-צדק • ברית בין הבתרים • בריחת הגר ולידת ישמעאל • ברית המילה |  |
| פרשת וירא | ביקור המלאכים באוהל אברהם • מהפכת סדום ועמורה • לוט ובנותיו • ירידת אברהם לגרר • גירוש הגר וישמעאל • ברית אברהם ואבימלך • עקדת יצחק |  |
| פרשת חיי שרה | רכישת מערת המכפלה • מציאת אישה ליצחק • נישואי אברהם וקטורה • תולדות ישמעאל |  |
| פרשת תולדות | לידת יעקב ועשו • מכירת הבכורה • ירידת יצחק לגרר • הריב על הבארות • ברית יצחק ואבימלך • גנבת הברכות • בריחת יעקב מעשו |  |
| פרשת ויצא | חלום יעקב • נישואי יעקב עם רחל ולאה • לידת בני יעקב • מעשה הדודאים • בריחת יעקב מלבן • ברית יעקב ולבן |  |
| פרשת וישלח | מפגש יעקב ועשו • מאבק יעקב והמלאך • מעשה שכם ודינה • מעשה שמעון ולוי • קיום הנדר בבית אל • מות רחל וקבורתה • מעשה ראובן ובלהה • פרשת שמונת מלכי אדום |  |
| פרשת וישב | מכירת יוסף • מעשה יהודה ותמר • לידת פרץ וזרח • יוסף ואשת פוטיפר • חלומות שר המשקים ושר האופים |  |
| פרשת מקץ | חלומות פרעה • ירידת אחי יוסף למצרים |  |
| פרשת ויגש | התוודעות יוסף לאחיו • ירידת יעקב למצרים • מכירת ארץ מצרים לפרעה |  |
| פרשת ויחי | שבועת יוסף ליעקב • ברכת אפרים ומנשה • ברכת יעקב לבניו • מות יעקב וקבורתו |  |
| דמויות מרכזיות | אדם וחוה • קין והבל • נח • אברהם ושרה • לוט • הגר וישמעאל • יצחק ורבקה • עשו • יעקב רחל ולאה • בלהה וזלפה • ראובן • שמעון • לוי • יהודה • תמר • יששכר • זבולון • דן • נפתלי • גד • אשר • יוסף • בנימין |  |
ספר בראשית • ספר שמות • ספר ויקרא • ספר במדבר • ספר דברים
חואו ז'נג'ה

| --- | --- |

חואו ז'נג'ה ב-1946
 לידה:  6 בדצמבר 1911 Zaoqiang County, הרפובליקה העממית של סין 
 פטירה:  22 באוקטובר 2013  (בגיל 101) Beijing Friendship Hospital, הרפובליקה העממית של סין 
 ענף מדעי:  גאוגרפיה היסטורית, מוסד להשכלה גבוהה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ליברפול  Yenching University 
 מוסדות:  Yenching University 
 פרסים והוקרה:  George Davidson Medal (1999)  309295 Hourenzhi  HLHL Science and Technology Achievement Award (1999)  אקדמאית של האקדמיה הסינית למדעים (1980) 
 
זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
חואו ז'נג'ה (בסינית: 侯 仁 之;‏ 6 בדצמבר 1911‏ – 22 באוקטובר 2013) היה גאוגרף סיני וחלוץ הגאוגרפיה ההיסטורית המודרנית בסין. הוא תרם תרומה יוצאת דופן להתפתחות הגאוגרפיה ההיסטורית הן בתאוריה והן בפועל.
ביוגרפיה

חואו נולד בנפת דזאוצ'יאנג (אנ'), מחוז חביי, ב־6 בדצמבר 1911. הוא גדל במחוז שאנדונג.
בגיל 21 קיבל את השראתו מההיסטוריון גוּ גְ'יֵה-גָאנְג (אנ') להתחיל ללמוד היסטוריה באוניברסיטת ינג'ינג (אנ') בבייג'ינג. הוא למד היסטוריה אצל ויליאם חונג (אנ') וגוּ גְ'יֵה-גָאנְג. בשנת 1936 סיים תואר ראשון בהיסטוריה והמשיך לתואר שני באוניבסיטה. לאחר לימודיו המשיך ללמד באוניברסיטה, שם נפגש ומאוחר יותר התחתן עם אשתו גָ'אנְג וֵיי-יִינְג (Zhang Weiying).
חואו תכנן להמשיך את לימודיו באנגליה אך לאחר הפלישה היפנית לסין בשנת 1941, הוא נכלא כאחד ממנהיגי גוף הסטודנטים באוניברסיטה. הוא נידון למאסר למשך שנה, והיה מוגבל בתנועותיו עם שחרורו. הוא ואשתו התיישבו בטיינג'ין עד תום מלחמת סין–יפן השנייה.
בשנת 1946, לאחר סיום המלחמה, החל חואו ללמוד דוקטורט באוניברסיטת ליברפול, שם סיים את לימודיו בשנת 1949. עבודת הגמר שלו הייתה על הגאוגרפיה ההיסטורית של בייג'ינג.
לאחר מכן חואו חזר לסין ועבד כפרופסור חבר במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת ינג'ינג. לימים מילא מספר תפקידים באוניברסיטת בייג'ינג, כולל סגן פרובוסט האוניברסיטה, דיקן המחלקה לגאולוגיה וגאוגרפיה, ודיקן המחלקה לגאוגרפיה.
בשנת 1950 מונה חואו להשתתף ב"ועדת התכנון העירוני בבייג'ינג" לייעוץ אודות התכנון העירוני של העיר. בנוסף, הוא קידם מחקר גאוגרפי היסטורי צ'נגדה, בהאנדאן, בדְזְה-בָּוֹ, ובערים אחרות בעלות משמעות היסטורית. חואו חקר גם את המדבריות בנינגשיה, מונגוליה הפנימית וגאנסו, כדי לסייע ולחקור בנוגע לנטיעת יערות מחסה.
במהלך מהפכת התרבות בסין (1966-1976) פועלו ואופי מחקריו של חואו ספגו ביקורת מהשלטונות והוא הורחק לאזור כפרי רחוק, לבית הספר 7 במאי (אנ') בג'יאנגשי לצורך עבודה פיזית וחינוך מחדש.
בשנת 1972 חזר חואו ללימודים ומחקרים אקדמיים, ופרסם את אוסף העבודות האקדמיות הראשון בשנת 1979.
בשנת 1980, חואו קיבל מינוי להיות חבר באקדמיה הסינית למדעים (אנ').
בשנת 1984 הפך חואו לחוקר אורח באוניברסיטת קורנל. בתקופתו הוא למד על האמנה בדבר הגנת המורשת התרבותית והטבעית העולמית, שהייתה הבסיס להקמת מערכת אתרי המורשת העולמית. חואו פנה להוועידה המייעצת הפוליטית של העם הסיני (CPPCC) ‏(Chinese People's Political Consultative Conference), בהצעה שהרפובליקה העממית של סין תצטרך לאמנה. ב־12 בדצמבר 1985, סין אישרה את האמנה. בשנת 1987, העיר האסורה, החומה הגדולה של סין וג'ואוקואודיין הפכו לאתרים הסיניים הראשונים שנרשמו על ידי אונסק"ו ברשימת אתרי המורשת העולמית. חואו נקרא כ"אדם הראשון שהגיש בקשה להגנת המורשת הסינית".
חואו נפטר בגיל 102 באוקטובר 2013.
בנוסף למחקר הגאוגרפי ההיסטורי שלו, והגישות החדשות שפיתח, כתב חואו ספרים ויצירות רבות למען הקהל הרחב.
עבודות נבחרות

העקרונות והתרגול של הגאוגרפיה ההיסטורית.
ארבעה מאמרים על גאוגרפיה היסטורית
היסטוריה קצרה על הגאוגרפיה של סין העתיקה
גאוגרפיה היסטורית עירונית בבייג'ינג
Hou, Renzhi (2014). An Historical Geography of Peiping. Springer-Verlag Berlin Heidelberg. doi:10.1007/978-3-642-55321-9. ISBN 978-3-662-51537-2.
Hou, Renzhi (2015). Symposium on Chinese Historical Geography. Springer-Verlag Berlin Heidelberg. doi:10.1007/978-3-662-45272-1. ISBN 978-3-662-52614-9.
פרסים ואותות הוקרה

בשנת 1984 קיבל חואו דוקטורט של כבוד במדעים מאוניברסיטת בייג'ינג.
בשנת 1999 הוענקה לו מדליית ג'ורג דייווידסון (אנ') המוענקת לגאוגרפים החוקרים את אזור האוקיינוס השקט על ידי האגודה האמריקאית לגאוגרפיה, באותה שנה הוענק לו פרס מדעי הטבע והטכנולוגיה מטעם ארגון HLHL.
חואו נבחר כחבר כבוד בחברה הסינית למדע פופולרי.
בשנת 2006, זכה חואו בפרס על שם צָאי יְוֵּ'אנְפֵּי (Cai Yuanpei)
כוכב לכת 309295 Hourenzhi נקרא על שמו. ההכרזה נעשתה בנובמבר 2019.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Li Xiaomeng (6 בדצמבר 2010). "Hou Renzhi: Lifelong Devotion to Historical Geography". Peking University News. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "M.P.C. 118219" (PDF). Minor Planet Center. 8 בנובמבר 2019. נבדק ב-12 בנובמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "Historical Geographer: Hou Renzhi". chinaculture.org. נבדק ב-14 בנובמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Hou Renzhi 侯仁之, Senior Academician of the Chinese Academy of Sciences". ChinaVitae.
↑  "GEORGE DAVIDSON MEDAL". American Geographical Society.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010179117005171  BnF: cb161901140 (data)  CiNii: DA03704724  GND: 139242538  ISNI: 0000 0004 3956 6327  LCCN: n81093493  LNB: 000201650  NDL: 00748474  NKC: jx20140107002  NLA: 36606322  NLK: KAC200405379  NTA: 381345254  SUDOC: 193575906  VIAF: 16095969   WorldCat (עם VIAF): 16095969 
חואו ז'נג'ה עם אשתו גָ'אנְג וֵיי-יִינְג, 1938
אליהו מני (שופט)

אליהו משה מני (ה'תרס"ח, 23 בדצמבר 1907 – כ"ה בטבת תשנ"ג, 18 בינואר 1993) היה שופט בית המשפט העליון.
ביוגרפיה

מני נולד ב-23 בדצמבר 1907 בחברון למשה מני וללאה בת אדוארד אשכנזי, יוצאי עיראק. אביו נמנה עם משפחת מני, מהוותיקות בעיר חברון, נכד לרב אליהו מני. סיים לימודיו בבית המדרש העברי למורים בירושלים ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת ליברפול. בשנת 1932 הוסמך באנגליה כעורך דין וכנוטריון. בשבע שנות שהותו באנגליה שימש מורה בתלמוד תורה, ועמו גם הרב איסר יהודה אונטרמן.
בשובו לארץ ישראל (1933) עסק בהוראת משפט אנגלי בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים. בסוף שנת 1933 הומלץ לקבל רישיון עריכת דין על ידי המועצה המשפטית הממשלתית. הקים משרד פרטי לעריכת דין, בשותפות עם גיסו צבי עלי בקר, ופעל גם לגאולת שטח בהר טוב עליו הוקמה תעשיית המלט "שמשון". בשנים 1942–1948 שימש קונסול בפועל של מקסיקו לארץ ישראל, עבר הירדן, סוריה ולבנון. בתקופת המצור על ירושלים שירת במשמר העם.
ב-15 ביולי 1948 מונה לכהונת שופט בית המשפט המחוזי בירושלים. ב-1 בדצמבר 1952 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי בירושלים, וכן השופט המוסמך היחיד בארץ לדיון בערעורים בנושאי מס הכנסה ותביעות כנגד משרד הביטחון.
בשנת 1956 מונה על ידי הממשלה לעמוד בראש ועדת מני שחקרה את מאבקי השבת בירושלים ואת פרשת מותו של פנחס סגלוב.
מועמדותו לבית המשפט העליון נידונה כבר בשנת 1953, אך נפסלה עקב גילו הצעיר וניסיונו המועט. בשנת 1959 סירב מני שתוצג מועמדותו לשם מינוי שופט ממוצא ספרדי לבית המשפט. ב-7 בפברואר 1962 מונה לכהונת שופט בית המשפט העליון והיה לשופט הראשון ממוצא ספרדי בבית משפט זה. מני סיפר אחר כך שחווה גזענות עקב היותו ספרדי משאר חבר השופטים, ביניהם מנה את השופט משה זילברג. בבחירות 1968 לנשיאות ישראל ובבחירות 1973 לנשיאות ישראל הוצע כמועמד לתפקיד נשיא ישראל על ידי אריה (לובה) אליאב. ב-23 בדצמבר 1977 סיים את כהונתו כשופט בית המשפט העליון עם הגיעו לגיל פרישה. באותה שנה שימש יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת התשיעית.
חיים אישיים

בראשית שנות הארבעים נישא מני לצפורה גמזו (אחותו של מבקר הספרות חיים גמזו), ילידת רוסיה שעלתה ארצה בילדותה, בשנת 1924. שתי בנותיהם הן השופטת מוסיה ארד (נשיאת בית המשפט המחוזי בירושלים בדימוס) ורעיה, אשתו של ישראל טילן.
לקריאה נוספת

רון חריס, המשפט הישראלי – השנים המעצבות: 1948–1977, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014, פרק חמישי: המתח העדתי: על מינויו והשתקתו של השופט הספרדי הראשון, עמ' 170–199
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  מרצים בשיעורי המשפט, דואר היום, 8 במאי 1933
↑  27 עו"ד חדשים, דבר, 22 בדצמבר 1933
↑  עיתון רשמי מס' 11, 28 ביולי 1948, עמ' 61
↑  באותה תקופה החל לפעול במערכת המשפט הישראלית בן דודו, אליהו מני, בנו של יוסף מני. אליהו יוסף מני החל דרכו המקצועית כשופט שלום, מונה לרשם בית המשפט המחוזי בתל אביב וב-1952 מונה לשופט בית המשפט המחוזי בתל אביב, בו כיהן עד צאתו לגמלאות ב-11 בפברואר 1980
↑  מינוי, ילקוט הפרסומים 262, התשי"ג, 19 בנובמבר, עמ' 273
↑  הודעה על מינוי שופט, ילקוט הפרסומים 912, התשכ"ב, 13 בפברואר 1962, עמ' 938
↑  ניר קידר, "בן-גוריון והמאבק למינוי שופט ממוצא ספרדי לבית-המשפט העליון", מחקרי משפט, יט (תשס"ג), עמ' 515–534
↑  המשפט הישראלי – השנים המעצבות: 1948–1977, עמ' 175
↑  הודעה על גמר כהונתו של שופט, ילקוט הפרסומים 2403, התשל"ח, 28 בדצמבר 1977, עמ' 856
| שופטים לשעבר בבית המשפט העליון |
| --- | --- | --- |
| נשיאים | זמורה • אולשן • אגרנט • זוסמן • לנדוי • כַהן • שמגר • ברק • ביניש • גרוניס • נאור • חיות |  |
| שופטים | דונקלבלום • חשין • אסף • זילברג • ברנזון • גויטיין • ויתקון • כהן • מני • הלוי • קיסטר • עציוני • שרשבסקי • בן-פורת • אשר • אלון • בכור • בייסקי • לוין • כהן • כהן • לוין • בך • נתניהו • חלימה • גולדברג • מלץ • אור • מצא • חשין • זמיר • דורנר • טל • שטרסברג-כהן • קדמי • טירקל • אנגלרד • ריבלין • פרוקצ'יה • לוי • ארבל • זילברטל • רובינשטיין • ג'ובראן • דנציגר • שהם • מלצר • מזוז • הנדל • קרא • ברון • פוגלמן |  |
| שופטים במינוי זמני | בקר • זהר • לוין • צלטנר • כהן • בן-עתו • שילה • שינבוים • אבנור • וייס • בן דרור • וינוגרד • ולנשטיין • אריאל • אלוני • בן יאיר • גולדברג • אלון • אילן • זועבי • ברלינר • עדיאל • חשין • שוחט |  |
ראו גם: שופטים מכהנים
ממשלת איטליה

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  איטליה איטליה
 תחום שיפוט:  איטליה 
 סוכנות בת:  Ministry of Health of Italy 
 תאריך הקמה:  13 ביוני 1946 
 ראש:  ראש ממשלת איטליה
 מטה מרכזי:  רומא, איטליה
 www.governo.it/Sito
 
ממשלת הרפובליקה האיטלקית (באיטלקית: Governo della Repubblica Italiana) היא מערכת הממשל של איטליה. צורת הממשלה היא רפובליקה דמוקרטית, והיא נוסדה על ידי חוקה בשנת 1948. היא מורכבת מרשות מחוקקת (הפרלמנט האיטלקי), רשות מבצעת (מועצת השרים של איטליה) ורשות שופטת, וכוללת גם ראש מדינה (נשיא איטליה).
חוקת איטליה היא תוצאה של עבודתה של האספה המכוננת, שהוקמה על ידי נציגי הכוחות האנטי-פשיסטיים במלחמת האזרחים האיטלקית. הסעיף הראשון בחוקה האיטלקית קובע כי ”איטליה היא רפובליקה דמוקרטית המושתתת על עבודה. הריבונות שייכת לעם והיא אשר מפעיל אותה בצורות ובגבולות החוקה”. הצהרה זו מייצגת את תוצאות משאל העם החוקתי שהתקיים ב-2 ביוני 1946, בה הוכרעה שהמדינה תהיה רפובליקה ולא מונרכיה.
המדינה אינה רכוש תורשתי של המונרך השולט, האנשים שנקראים לנהל אותה זמנית אינם בעליה אלא משרתים ונשלטים אינם נתינים אלא אזרחים. הריבונות, כלומר הכוח לקיים בחירות המערבות את הקהילה כולה, שייכת לעם, בהתאם לתפיסת הדמוקרטיה. עם זאת, אין להפעיל סמכות זו באופן שרירותי, אלא בצורות ובמגבלות שנקבעו בשלטון החוק.
ראש המדינה

כראש המדינה, נשיא הרפובליקה מייצג את אחדות האומה ויש לו רבות מהחובות שניתנו בעבר למלך איטליה. הנשיא משמש כנקודת החיבור בין שלוש הרשויות: הוא נבחר על ידי הרשות המחוקקת, ממנה את הרשות המבצעת ומשמש כנשיא הרשות השופטת. הנשיא הוא גם המפקד העליון של הכוחות המזוינים של איטליה בזמן מלחמה.
נשיא הרפובליקה נבחר לשבע שנים על ידי הפרלמנט האיטלקי במושב משותף, יחד עם שלושה נציגים מכל אחד ממחוזות איטליה (למעט ואל ד'אוסטה, ששולח רק נציג אחד). נציגים אלה נבחרים על ידי המועצות המחוזיות על מנת להבטיח ייצוג למיעוטים. על מנת להכריע את הבחירות נדרש רוב של שני שלישים מהקולות, שמצטמצם לחצי מהקולות ועוד אחד לאחר ההצבעה השלישית. הנשיאים היחידים שנבחרו אי פעם בהצבעה הראשונה הם פרנצ'סקו קוסיגה וקרלו אזליו צ'אמפי. אף על פי שאין על כך איסור בחוק, אף נשיא מעולם לא כיהן שתי קדנציות עד 20 באפריל 2013, אז הנשיא ג'ורג'ו נפוליטנו נבחר מחדש.
על פי חוקת איטליה, כל אזרח בן חמישים ביום הבחירות ונהנה מזכויות אזרחיות ופוליטיות יכול להיבחר לנשיא. הנשיא אינו יכול לכהן בתפקיד באף רשות אחרת, ומשכורתו וזכויותיו נקבעות בחוק.
בין סמכויותיו של הנשיא ניתן למצוא:
לשלוח הודעות לפרלמנט, לאשר הצעות חוק שהוצעו על ידי הממשלה ולפרסם חוקים, צווים ותקנות.
לפזר אחד או את שני בתי הפרלמנט, בהתייעצות עם נשיאיהם, למעט במהלך ששת החודשים האחרונים של כהונתם, אלא אם תקופה זו חופפת לפחות בחלקה לששת החודשים האחרונים של כהונת הפרלמנט.
לקרוא למשאל עם כללי בנסיבות מסוימות שנקבעו בחוקה.
מינוי פקידי מדינה במקרים הקבועים בחוק.
להסמיך ולקבל דיפלומטים ולאשר אמנות בין-לאומיות, לאחר אישור הפרלמנט בעת הצורך.
פרסום הכרזת מלחמה שאושרה על ידי הפרלמנט, כמפקד העליון של הכוחות המזוינים של איטליה.
הענקת חנינה, המרת עונשים והענקת עיטורי הכוחות המזוינים של איטליה.
נשיא הרפובליקה עומד גם בראש המועצה העליונה של מערכת המשפט ומועצת ההגנה העליונה. בדרך כלל הנשיא נוהג להתרחק מהדיון הפוליטי, ולהוות ערובה מוסדית לכל המעורבים בתהליך המדיני. הנשיא אינו אחראי לפעולות שבוצעו במילוי תפקידו, למעט בגידה והפרת החוקה, שבגינן הנשיא יכול להיות מודח על ידי הפרלמנט במושב משותף, ברוב מוחלט של חבריו.
רשות מחוקקת

עם סעיף 48 של החוקה, המבטיח את זכות ההצבעה, העם מפעיל את כוחו באמצעות נציגיו הנבחרים בפרלמנט האיטלקי, בית מחוקקים דו-ביתי המורכב מבית הנבחרים ומהסנאט של הרפובליקה, הנבחרים כל חמש שנים.
בית הנבחרים, הבית התחתון של הפרלמנט, נבחר בבחירות ישירות ואוניברסליות על ידי בוחרים בני 18 ומעלה. בבית זה 400 חברים, שמונה מהם נבחרים במחוזות הבחירה שמעבר לים. כל בעלי זכות הבחירה בני 25 ומעלה ביום הבחירות זכאים להיבחר לבית.
הסנאט, הבית העליון, נבחר בבחירות ישירות ואוניברסליות על ידי בוחרים בני 18 ומעלה. בסנאט ישנם 200 סנאטורים, ארבעה מהם נבחרים במחוזות הבחירה שמעבר לים. יש גם מספר קטן של סנאטורים לכל החיים, כמו נשיאים לשעבר ועד חמישה אזרחים שמונו על ידי הנשיא על שהביאו כבוד לאומה עם הישגיהם. כל הבוחרים בני 40 ומעלה ביום הבחירות זכאים להיות סנאטורים. הבחירות לסנאט בכל אחד ממחוזות איטליה מבוססות על שיטת ייצוג יחסי.
רשות מבצעת

החוקה קובעת את ממשלת איטליה, המורכבת מנשיא מועצת השרים (ראש הממשלה) והשרים. נשיא איטליה ממנה את ראש הממשלה ועל פי הצעתו את השרים המרכיבים את הקבינט שלה. הנשיא ממנה בדרך כלל את מנהיג קואליציית הרוב שניצחה בבחירות (למשל ממשלת ג'ורג'ה מלוני הראשונה), אבל הוא עשוי למנות גם מנהיג חדש שקורא תיגר על מנהיג הקואליציה לאחר הבחירות (למשל ממשלת רנצי שהחליפה את ממשלת אנריקו לטה), אדם שנקרא על ידו להקים ממשלת אחדות לאומית בעתות משבר פוליטי (למשל ממשלתו השנייה של ג'וזפה קונטה) או אדם שזוכה לתמיכה ממספיק פוליטיקאים ממפלגות קואליציית הרוב (למשל ממשלתו של מריו מונטי). בכל מקרה, הממשלה חייבת לקבל את אמון שני הבתים, מקבלת לגיטימציה מהפרלמנט והמספר הרב של מפלגות באיטליה מאלץ את ראש הממשלה להגיע להסכמה רחבה.
אם קואליציית הרוב כבר לא תומכת בממשלה, ניתן להדיח את ראש הממשלה בהצבעת אי-אמון, ואז הנשיא יכול למנות ראש ממשלה חדש המסוגל להרכיב ממשלה בתמיכת הפרלמנט, או לפזר את הפרלמנט ולקרוא לבחירות חדשות. בהיסטוריה של הרפובליקה האיטלקית היו 20 בתי-מחוקקים (כולל האספה המכוננת), 45 קואליציות שונות ו-68 קבינטים שונים.
הרשות השופטת

למשפט האיטלקי מקורות רבים המסודרים בסולם היררכי, לפיו מקור תחתון אינו יכול להתנגש עם מקור עליון, וחוקת איטליה מ-1948 היא המקור העיקרי.
החוקה קובעת שהצדק נעשה בשם העם ושהשופטים כפופים רק לדין, כך שהרשות השופטת אוטונומית לחלוטין ואינה תלויה ברשויות האחרות, אף על פי ששר המשפטים אחראי על ארגונם ותפקודם של אותם שירותים העוסקים במשפט ובסמכותו לנקוט פעולות משמעתיות נגד שופטים אשר לאחר מכן מנוהלים במועצה העליונה של הרשות השופטת, שבראש עומד הנשיא.
מערכת המשפט של איטליה מבוססת על המשפט הרומי, קוד נפוליאון וחוקים מאוחרים יותר, והיא מבוססת על שילוב של שיטת המשפט האזרחי, השיטה האדברסרית והשיטה האינקוויזיטורית. ערעורים מטופלים כמעט כמו משפטים חדשים וישנן שלוש דרגות של בתי דין, בדומה למערכת המשפט בישראל.
ישנה ביקורת שיפוטית חלקית בלבד על חקיקה, שנקבעו במשפט החוקתי או בבית המשפט לחוקה, שיכול לדחות חוקים בלתי-חוקתיים לאחר בדיקה. על פי סעיף 134 לחוקה בית המשפט לחוקה יפסוק בנושאים:
מחלוקות על הלגיטימיות החוקתית של חוקים שנחקקו על ידי המדינה והמחוזות.
סכסוכי סמכויות בין המדינה והמחוזות.
אישומים שהוגשו נגד הנשיא.
בית המשפט לחוקה מורכב מ-15 שופטים, אחד מהם הוא נשיא בית המשפט החוקתי שנבחר מבית המשפט עצמו. שליש מהשופטים ממונים על ידי הנשיא, שליש נבחרים על ידי הפרלמנט ושליש נבחרים על ידי בתי המשפט.
בית המשפט לחוקה הוקם בעיקר "למען הגנת הסדר המשפטי ורק בעקיפין כמוסד להצדקת זכויות אדם בסיסיות". לבית המשפט יש בדרך כלל רק סמכות לביקורת שיפוטית על "חוקים וחקיקות בעלות תוקף של חוק שהונפקו על ידי המדינה והמחוזות", ואין לו סמכות לבחון פעולות ותקנות מינהליות או חוקים פרלמנטריים.
בנובמבר 2014 קיבלה איטליה את סמכות השיפוט של בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ).
הערות שוליים

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
↑  הווארד מק'גאו סמית' (בספטמבר 1948). "Italy: From Fascism to the Republic (1943-1946)". The Western Political Quarterly. 1 (3): 205. doi:10.2307/442274. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  La Costituzione della Repubblica italiana, נשיא איטליה, [חוקת הרפובליקה האיטלקית] (באיטלקית)
↑  "GERARCHIA DELLE FONTI" (באיטלקית). נבדק ב-2023-12-03.
↑  "Guide to Law Online: Italy". ספריית הקונגרס של ארצות הברית.
1 2  ויטוריה בארסוטי, פאולו ג. קארוצה, מרתה קרטאביה, אנדראה סימונצ'יני, Italian Constitutional Justice in Global Context (אוניברסיטת אוקספורד, 2016), עמ' 60–61
↑  Declarations recognizing the jurisdiction of the Court as compulsory - Italy, בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ), ‏25 בנובמבר 2014
סרג'ו מטרלה, נשיא איטליה מאז 3 בפברואר 2015
לורנצו פונטנה, נשיא בית הנבחרים של איטליה מאז 14 באוקטובר 2022
איניאציו לה רוסה, נשיא הסנאט מאז 13 באוקטובר 2022
ג'ורג'ה מלוני, ראש ממשלת איטליה מאז 22 באוקטובר 2022
אחד משלושה עותקים מקוריים של חוקת איטליה, שנמצא כיום בארכיון ההיסטורי של נשיא איטליה.
פפרומיה

| פפרומיה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: פלפלאים
משפחה:: פלפליים
סוג:: פפרומיה
מינים
 1,411
שם מדעי
 Peperomia ‏López & Pavón, 1794

פפרומיה (Peperomia) הוא סוג של צמחים ירוקי עד, המופיעים בכל האזורים הטרופיים והסובטרופיים של העולם. סוג זה הוא אחד משני סוגי הצמחים במשפחת הפלפליים (Piperaceae). ההערכה היא שיש למעלה מ-1,000 מינים של פפרומיה, מקור רובם בדרום ומרכז אמריקה, אך עשויים להימצא גם בדרום צפון אמריקה, באיים הקריביים, באפריקה, באוקיאניה ובחלקים הדרומיים והמזרחיים של אסיה. קשה לקבוע את מספר המינים המדויק, מכיוון שצמחים מסוימים תועדו מספר פעמים בשמות שונים, ומינים חדשים ממשיכים להתגלות. צמחי פפרומיה הסתגלו לסביבות רבות ושונות והמראה שלהם שונה מאוד. חלקם אפיפיטים (הגדלים על צמחים אחרים) או ליתופיטים (הגדלים על סלע או בסלעים), ורבים הם קסרופיטים (עמידים לבצורת, עם מבנים עסיסיים עבים כדי לחסוך במים) או בעלי פקעות תת-קרקעיות (גאופיטים). רוב המינים הם שיחים או גפנים רב-שנתיים קומפקטיים.
לחלק מהפפרומיות יש עלים וגבעולים עבים ומבריקים; ואחרים עדינים למדי, עם עלים דקים כנייר. מינים רבים של פפרומיה לא ישרדו באור שמש ישיר, וזקוקים לאור בעוצמה בינונית ולא ישירה, ולכן מתאימים לבית ולמשרד כצמחי בית. לרוב מיני הפפרומיה יש מערכות שורשים קטנות ביותר, אשר נראית לא יותר מאוסף של תוספות זעירות דמויות שיער המשמשות לעיגון הצמח. שורשים אלו, אמנם עדינים, אך גם מאפשרים לצמחים לשרוד בתנאים פחות אידיאליים; עם זאת, השבריריות שלהם גם מציבה אותם בסיכון גדול יותר לריקבון של השורשים אם המים לא מתנקזים במהירות מספקת.
שם הסוג פפרומיה (Peperomia) נטבע על ידי הבוטנאים הספרדים רואיס לופס (Ruiz López) ופבון חימנס (Pavón Jiménez) בשנת 1794 לאחר מסעותיהם בפרו ובצ'ילה. לרוב המינים השונים של צמחי "פפרומיה" אין שם נפוץ מקובל, ויש הטוענים כי עדיף להשתמש בשם הסוג, כפי שקורה לעיתים במינים של צמח הפטוניה והבגוניה. הם נקראים לפעמים צמחי רדיאטור, מכיוון שרבים מהם נהנים מסביבות מוארות ויבשות בדומה לאדן החלון מעל רדיאטור.