stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קורטה סקוט קינג
התנועה לזכויות האזרח

ב-1 בספטמבר 1954 מונה מרטין לותר קינג לכומר במשרה מלאה בכנסייה הבפטיסטית של שדרות דקסטר במונטגומרי, אלבמה.  כנסייה זו הייתה מזוהה זה מכבר עם פעילים למען זכויות האדם בארצות הברית, והייתה לה חשיבות סמלית בהיותה מבנה של קהילה שחורה, שממוקמת בסמוך לבניין בית המחוקקים של אלבמה, המקום בו הושבע ג'פרסון דייוויס כנשיא מדינות הקונפדרציה, במטרה להמשיך את העבדות בארצות הברית.
מסירותה של קורטה קינג למטרה במקביל לוויתור על שאיפותיה בתחום המוזיקלי הפכו לסמל למעשיהן של הנשים האפרו-אמריקאיות בתקופת פעילותה של התנועה לזכויות האזרח. זמן קצר לאחר מכן עברו השניים להתגורר בבית הכומר ברחוב סאות' ג'קסון. קורטה הייתה לחברה במקהלת הכנסייה, לימדה בבית הספר של יום ראשון והשתתפה באגודת ההכשרה הבפטיסטית ובחברה המיסיונרית. את הופעתה הראשונה היא קיימה בכנסייה הבפטיסטית הראשונה שבמונטגומרי (אנ') ב-6 במרץ 1955 בקונצרט בו נכחו יותר מאלפיים איש.
ילדתם הראשונה של בני הזוג קינג נולדה ב-17 בנובמבר 1955, ולפי בקשתה של קורטה נקראה יולנדה.
לאחר שבעלה החל להיות מעורב בחרם האוטובוסים של מונטגומרי, קיבלה קינג לעיתים קרובות איומים שהופנו כלפיו. בינואר 1956 היא השיבה למספר רב של שיחות טלפון שבהן הובעו איומים על חייו, וכן הופצו שמועות שנועדו לגרום לאפרו-אמריקאים אי-שביעות רצון ממנו, על שהוא רכש עבורה מכונית סטיישן של ביואיק (מוצר יוקרה באותם ימים). לאחר סיום החרם, החלו בני הזוג קינג להאמין במחאות בלתי אלימות כאופן הבעת דעה שהייתה עקבית עם רוח כתבי הקודש. ב-23 בדצמבר 1956, יומיים לאחר סיום חרם האוטובוסים, נורתה ירייה לעבר דלת ביתה של משפחת קינג כאשר בני הבית ישנו, אך אף אחד מהם לא נפגע.
ב-25 באפריל 1958 קיימה קינג את הופעתה המוזיקלית הראשונה באותה שנה באולם של בית הספר פיטר בברמינגהאם, אלבמה. בקונצרט, שהיה בחסות סניף אומיקרון למבדא של אחוות אלפא פי אלפא, היא שינתה כמה מהשירים בחלק הראשון של המופע, אך עדיין המשיכה בתבנית הבסיסית של המופע בה היא עשתה שימוש שנתיים קודם לכן בערב גלה בניו יורק, וסיפרה את סיפורו של חרם האוטובוסים במונטגומרי. הקונצרט היה חשוב עבורה כדרך להמשיך את הקריירה המקצועית שלה ועדיין להשתתף בפעולות תנועת המחאה.
ב-3 בספטמבר 1958 התלוותה קינג לבעלה ולרלף אברנת'י (אנ') לבית המשפט. מרטין נעצר מחוץ לבית המשפט על "שוטטות" ועל אי-ציות להוראות שוטר. כמה שבועות לאחר מכן ביקרה קינג אצל הורי בעלה באטלנטה. באותו זמן נודע לה על כך שהוא נדקר ב-20 בספטמבר כאשר חתם על עותקים של ספרו "הצעדה אל החירות" (Stride Toward Freedom). קינג מיהרה לראותו, ונשארה איתו עד לתום החלמתו בבית החולים. ב-3 בפברואר 1959 יצאו בני הזוג קינג למסע של חמישה שבועות להודו יחד עם לורנס ד. רדיק (אנ'). השלושה הוזמנו למאות אירועים. במהלך המסע, עשתה קינג שימוש ביכולת השירה שלה כדי להלהיב את ההמונים. ב-10 במרץ הם שבו לארצות הברית.
התנועה לזכויות האזרח > הפיצוץ בבית קינג

ב-30 בינואר 1956 שמעו קינג ומרי לוסי, אשת חבר קהילת דקסטר רוסקו ויליאמס, קול של לבנה שפגעה ברצפת הבטון של המרפסת הקדמית של ביתם. קורטה הציעה שהשתיים יצאו אל מחוץ לחדר החזיתי ויצאו לחדר האורחים, ואז זועזע הבית מפיצוץ שגרם לו להתנדנד ולחדר הקדמי להתמלא בעשן ובזכוכית מנופצת. השתיים עברו אל אחורי הבית, שם ישנה יולנדה, וקורטה התקשרה לכנסייה הבפטיסטית הראשונה ודווחה על הפיצוץ לאישה שענתה לטלפון. מרטין לותר קינג שב לבית, וכשמצא שאשתו ובתו לא נפגעו, יצא החוצה. הוא התעמת עם המון זועם של תומכיו, שהצטיידו בכלי נשק. הוא הצליח לגרום להם לשוב על עקבותיהם לאחר שנשא בפניהם נאום מאולתר.
עד ראייה דיווח על אדם לבן שהלך עד למחצית המרחק שבין הרחוב לבין בית משפחת קינג וזרק משהו לכוון הדלת לפני ששב למכוניתו ונעלם משם במהירות. עד הראיה, ארנסט וולטרס, לא הצליח לקרוא את מספר לוחית הרישוי של המכונית בשל המהירות בה התרחש האירוע. שני האבות של בני הזוג קינג התקשרו אליהם והגיעו זמן קצר לאחר הפיצוץ, יחד עם אימו של קינג ואחיו. אביה של קורטה הציע שהוא ייקח אותה ואת בתה למריון אם בעלה לא ייקח אותם לאטלנטה. קורטה סירבה לשתי האפשרויות ועמדה על כך שהיא תישאר עם בעלה. הסופרת אוקטביה ב. ויויאן כתבה, "באותו לילה איבדה קורטה את הפחד מפני המוות. היא הקדישה את עצמה באופן עמוק יותר למאבק לחירות, כפי שמרטין עשה ארבעה ימים קודם לכן כאשר נכלא בפעם הראשונה בימי חייו". בהמשך תיארה קורטה את האירוע כפעם הראשונה בה היא הבינה "כמה הייתי חשובה למרטין במונחים של תמיכה בו ובמה שהוא עשה".
התנועה לזכויות האזרח > שיחת הטלפון עם קנדי

ב-19 באוקטובר 1960 נעצר מרטין לותר קינג בעת שהיה בחנות כלבו. לאחר ששלושה ימים לאחר מכן הוא שוחרר, הוא נעצר שוב ב-22 באוקטובר על נהיגה עם רישיון נהיגה של מדינת אלבמה בעת שהיה תושב ג'ורג'יה, ונשלח למאסר של ארבעה חודשים עם עבודת פרך. לאחר מאסרו, סברה קורטה שהוא לא ישרוד את המאסר, התקשרה לידידה האריס וופורד ובדמעות אמרה לו, "הם עומדים להרוג אותו. אני יודעת שהם עומדים להרוג אותו". זמן קצר לאחר השיחה, התקשר וופורד לסרג'נט שרייבר בשיקגו, שם קיים המועמד לנשיאות ג'ון פיצג'רלד קנדי את מסע הבחירות שלו, וסיפר לשרייבר על חששותיה של קינג. לאחר ששרייבר מצא את ההזדמנות להיות עם קנדי בארבע עיניים, הוא הציע שקנדי יתקשר לקינג ויביע את אהדתו. לאחר שהביע את הסכמתו התקשר קנדי לקינג.
זמן קצר לאחר מכן השיג אחיו של קנדי, רוברט קנדי את שחרורו של קינג. אביו של קינג היה כה אסיר תודה על השחרור והחליט להצביע עבור קנדי בבחירות באומרו: "אצביע עבור קתולי או עבור השטן עצמו אם הוא ימחה את הדמעות מעיניה של כלתי". לדבריה של קורטה, קנדי אמר לה, "ברצוני להביע את דאגתי לבעלך. אני יודע שזה קשה לך. אני מבין שאת עומדת ללדת, ואני רק רוצה שתדעי שאני חושב עלייך ועל דר' קינג. אם יש דבר שבו אוכל לסייע, אנא הרגישי חופשיה להתקשר אלי". דבר השיחה הגיע עד מהרה לעיתונות, וקורטה הודתה "שזה אפשר לי לחוש טוב שהוא התקשר אלי באופן אישי וסיפר לי על תחושותיו".
התנועה לזכויות האזרח > נשיאותו של קנדי

בני הזוג קינג כיבדו את הנשיא קנדי והבינו את אי-רצונו להיות מעורב בגלוי בנושא זכויות האזרח. באפריל 1962 הייתה קינג נציגה בוועידת שביתת הנשים למען השלום בז'נבה, שווייץ. ב-28 במרץ 1963 הסיע קינג את קורטה לבית החולים, שם היא ילדה את ילדתם הרביעית, ברניס. לאחר שקינג וילדתם היו מוכנות לשוב הבייתה, מיהר קינג להסיעם. לאחר מעצרו של בעלה ב-12 באפריל, ניסתה קינג ליצור קשר ישיר עם הנשיא קנדי בעצתו של ואייט ט. ווקר, והצליחה לדבר עם רוברט קנדי. הנשיא קנדי היה באותו זמן עם אביו ג'וזף קנדי, שלא חש בטוב. במה שצוין כאירוע בו נראה קנדי רוחש רגשות אהדה פחותים כלפי בני הזוג קינג, הנחה הנשיא את קורטה להתקשר למרכזיית הבית הלבן.
ביום המחרת דיווח קנדי לקינג שה-FBI נשלח לברמינגהאם בלילה הקודם ואישר לה שבעלה במצב טוב. הותר לו לשוחח עמה בטלפון וביקש ממנה לעדכן את ווקר על מעורבותו של קנדי. היא סיפרה לו על סיועם של בני קנדי, עובדה שאותה פירש קינג כסיבה לכך "שכולם נעשו לפתע מאוד מנומסים". בנוגע למצעד לוושינגטון, אמרה קורטה, "זה כאילו גן העדן ירד לארץ". קורטה הייתה בבית עם ילדיה כל היום, מאחר שעקב לידתה של ברניס לא התאפשר לה להיות נוכחת בתפילות יום ראשון של הפסחא. מאחר שהיא פרסמה הצהרה משל עצמה בנוגע לסיוע של הנשיא במקום לעשות כפי שנתבקשה על ידי בעלה ולדווח לואייט ט. ווקר, על פי ההיסטוריון טיילור ברנץ', היא נצטיירה על פי הדיווחים כ"אם צעירה מודאגת שבלבלה את הפנטזיות שלה בנוגע לבית הלבן עם המציאות".
בימים הראשונים של נובמבר 1963 יצאה קורטה לעצרת של שביתת הנשים למען השלום בניו יורק. לאחר שדיברה בפגישה שהתקיימה בכנסייה הבפטיסטית הלאומית, היא הצטרפה למצעד שיצא מהסנטרל פארק אל מטה האומות המאוחדות. הצעדה תוזמנה כדי לציין את יום השנה השני להקמת הקבוצה וכדי לחגוג את ההשלמה המוצלחת של האמנה למניעת ניסויים גרעיניים. לבני הזוג קינג נודע על רצח קנדי כאשר בדיווחים הראשוניים צוין שהוא רק נפצע קשה. קורטה הצטרפה לבעלה וראתה בטלוויזיה את וולטר קרונקייט מודיע על מות הנשיא. היא ישבה לצידו של בעלה ההמום.
התנועה לזכויות האזרח > הקלטות ה-FBI

ה-FBI תכנן לשלוח הקלטות על הרומנים שניהל לכאורה מרטין לותר קינג אל התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית מאז שבמעקב נחשף שקורטה הייתה זו שפתחה את הדואר של בעלה כאשר הוא היה בנסיעות. ה-FBI הבין שקינג יהיה מחוץ למשרדו בזמן בו ההקלטות יישלחו ושרעייתו תהיה זו שתפתח אותן. ג'ון אדגר הובר אף הציע שההקלטות יישלחו בדואר ממדינה דרומית. קורטה מיינה את ההקלטות יחד עם שאר דברי הדואר, הקשיבה להן, ומייד התקשרה לבעלה, "וכך נתנה ל-FBI עונג רב מהטון של תגובותיה". מרטין לותר קינג השמיע את ההקלטה בנוכחותה, יחד עם אנדרו יאנג, רלף אברנת'י וג'וזף לואורי (אנ'). קורטה אמרה בפומבי, "לא יכולתי לעשות מזה הרבה, זה כלל רק הרבה קשקושים". ההקלטות היו חלק מניסיון נרחב יותר של הובר להכפיש את מרטין לותר קינג באמצעות גילויים על חייו הפרטיים.
התנועה לזכויות האזרח > נשיאותו של ג'ונסון

פועלה הבולט ביותר של קינג הייתה מאמציה להעברת חוק זכויות האזרח של 1964. כמה ימים לפני רציחתו, שוחחה קינג עם מלקולם אקס. הוא אמר לה שהוא לא היה באלבמה כדי לגרום לצרות לבעלה, אלא לגרום ללבנים להעריך יותר את המחאות של מרטין לותר קינג לאחר שייראו את החלופה אליו. ב-26 במרץ 1965 הצטרף לבני הזוג קינג אביה של קורטה במצעדים מסלמה למונטגומרי. אביה "נתן מבט חטוף לפוטנציאל האמיתי של אמריקה" וכינה אותו "היום הגדול ביותר בכל ההיסטוריה של אמריקה" לאחר ששמע שבחים בזכות חתנו הן מצד לבנים והן מצד אפרו-אמריקאים.
בראיון בינואר 1966 במגזין New Lady מתחה קינג ביקורת על האפליה המינית של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, באומרה בין השאר, "לא ניתנה תשומת לב מספיקה לתפקידי הנשים במאבק. בדרך כלל, יצרו הגברים את שכבת המנהיגות במאבק לזכויות האזרח, אך... הנשים היו עמוד השדרה של התנועה לזכויות האזרח בכללותה". מרטין לותר קינג עצמו הגביל את חלקה של רעייתו בתנועה, וציפה ממנה להיות עקרת בית. קינג השתתפה בשביתת הנשים למען השלום בינואר 1968 בוושינגטון די. סי. יחד עם יותר מ-5,000 נשים. היא הייתה יושבת ראש שותפה של ועידת קונגרס הנשים יחד עם פרל וילן ומרי קלארק.
רצח מרטין לותר קינג

מרטין לוטר קינג נרצח בירי בממפיס, טנסי ב-4 באפריל 1968. לקורטה נודע על הירי משיחה שקיבלה מג'סי ג'קסון כאשר שבה מקניות עם בתה הבכורה יולנדה. היה לה קושי לבשר את הידיעה לילדיה. היא קיבלה מספר רב של מברקים, כולל אחד מאמו של לי הארווי אוסוואלד, שנגע מאוד לליבה.
במאמץ להכין את בתה ברניס, שהייתה אז רק בת חמש, ללוויה, ניסתה קינג להסביר לה שהפעם הבאה בה היא תראה את אביה תהיה כאשר הוא יהיה בתוך ארון ולא יוכל לדבר. כאשר היא נשאלה על ידי בנה דקסטר מתי ישוב אביו, שיקרה לו קינג ואמרה לו שאביו רק נפצע קשה. הסנאטור רוברט קנדי הורה על התקנת שלושה קווי טלפון נוספים  בבית קינג כדי שקורטה והמשפחה יוכלו לענות לשטף השיחות שהתקבלו, והציע תוכנית להעברתה לממפיס. יום למחרת הרצח שוחחה קורטה עם קנדי וביקשה אותו אם הוא יוכל לשכנע את ג'קלין קנדי להשתתף בהלוויה יחד אתו.
רוברט קנדי הבטיח לה שהוא יסייע ככל יכולתו. נאמר לה להסכים להצעתו של קנדי על ידי חברי הנהגת התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית, שסיפרו לה על שאיפותיו לנשיאות. היא התעלמה מהאזהרות ופעלה על פי בקשתו. ב-5 באפריל הגיעה קינג לממפיס כדי להשיב את גופת בעלה והחליטה שארון הקבורה יישאר פתוח במהלך ההלוויה מתוך תקווה שילדיה יבינו, לאחר שיראו את גופתו, שהוא לא ישוב הבייתה. היא התקשרה לצלם בוב פיץ' וביקשה ממנו, לאחר שהכירו אותו במשך שנים, לתעד את האירוע. ב-7 באפריל ביקר סגן הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון את קינג והזכיר לה את פגישתו הראשונה עם בעלה ב-1955. ניקסון גם השתתף בהלוויה ב-9 באפריל, אך לא לקח חלק בתהלוכה.
ב-8 באפריל, צעדו קינג וילדיה בראש מצעד של עובדי התברואה שתוכנן על ידי בעלה לפני מותו. לאחר שהצועדים הגיעו לאזור הבימה בכיכר המרכז האזרחי שבחזית בניין עיריית ממפיס, המשיכו צופים לצלם תמונות של קינג ושל ילדיה, אך חדלו מכך כאשר היא פנתה לכולם דרך מערכת ההגברה. היא אמרה שאף על פי שמרטין לותר קינג שהה לעיתים בריחוק מילדיו, "ילדיו ידעו שאביהם אוהב אותם, והזמן שאותו היא בילה איתם נוצל כראוי". טרם ההלוויה התקיימה פגישה של קינג עם ג'קלין קנדי. השתיים בילו חמש דקות יחד, ועל אף משכה הקצר של הפגישה, תיארה אותה קורטה כמנחמת. הוריה של קינג הגיעו מאלבמה. הגיעו גם רוברט ואתל קנדי, שהתחבקה עם קינג. קינג וגיסתה, כריסטין קינג פריס, ניסו להכין את הילדים לכך שהם יראו את גופתו של אביהם. עם תום טקס ההלוויה, הובילה קינג את ילדיה ואת האבלים לצעדה מהכנסייה אל מורהאוס קולג', מקום לימודיו של בעלה המנוח.
המשך פעילותה הציבורית > התנגדות לאפרטהייד

במהלך שנות ה-80, חזרה קינג על עמדתה משכבר הימים נגד האפרטהייד, והשתתפה בסדרה של שביתות שבת בוושינגטון די. סי., שעוררו הפגנות ברחבי ארצות הברית נגד מדיניותה הגזענית של דרום אפריקה.
בספטמבר 1986 ערכה קינג ביקור של עשרה ימים בדרום אפריקה. ב-9 בספטמבר היא ביטלה פגישה עם נשיא דרום אפריקה פיטר וילם בותה ועם הצ'יף מנגוסותו בותלזי (אנ') ביום המחרת היא נפגשה עם אלאן בוסאק. הנהגת החזית הדמוקרטית המאוחדת, בוסאק וויני מנדלה, איימו להימנע מפגישה עם קינג אם היא תיפגש עם בותה ועם בותלזי. היא גם נפגשה עם ויני מנדלה באותו יום, והגדירה את הפגישה "אחד הרגעים הגדולים והמשמעותיים ביותר בחיי". נלסון מנדלה היה אז עדיין כלוא בכלא פולסמור לאחר שהועבר לשם ב-1982 מרובן איילנד. לפני שיצאה מארצות הברית לדרום אפריקה, תיארה קינג השוואות בין התנועה לזכויות האזרח לבין מקרהו של מנדלה. עם שובה לארצות הברית, האיצה קינג בנשיא רייגן לאשר עיצומים כלכליים נגד דרום אפריקה.
המשך פעילותה הציבורית > פעילות למען השלום

במשך שנים קידמה קינג את השאיפה לשלום עולמי. הסופר מייקל אריק דייסון תיאר אותה "פציפיסטית מוקדמת יותר ומסורה יותר בהשוואה לבעלה". אף על פי שקינג עצמה התנגדה למונח "פציפיזם", היא קידמה פעולות ישירות בלתי אלימות להשגת שינויים חברתיים. ב-1957, היא הייתה אחת ממייסדי "הוועדה למדיניות גרעין שפויה" (The Committee for a Sane Nuclear Policy, כיום Peace Action), והיא נאמה בסן פרנסיסקו במקביל לנאומו של בעלה בניו יורק בצעדה גדולה נגד מלחמת וייטנאם ב-15 באפריל 1967, שאורגנה על ידי ועדת הגיוס הלאומית לסיום המלחמה בווייטנאם (National Mobilization Committee to End the War in Vietnam).
קינג הייתה גם דוברת מרכזית בהתנגדות לעונש מוות ולמלחמת עיראק.
המשך פעילותה הציבורית > זכויות הלהט"ב

באוגוסט 1983, בוושינגטון די. סי., הפעילה קינג לחצים שחוק זכויות האזרח של 1964 יתוקן כך שיכלול את הלהט"ב כקבוצת אוכלוסייה מוגנת.
בתגובה להחלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין באוורס נגד הארדוויק ב-1986, פנה לקינג ידידה הוותיק וינסטון ג'ונסון מאטלנטה, והוא היה פעיל בארגון היותה של קינג נואמת מרכזית במסגרת הקמפיין לזכויות אדם בניו יורק. קינג ציינה שהיא הייתה שם כדי להביע את הסולידריות שלה עם תנועת הלהט"ב. היא שיבחה את הלהט"בים כמי ש"תמיד היו חלק מהתנועה לזכויות האזרח".
ב-1 באפריל 1988, במלון פאלמר האוס הילטון בשיקגו, קראה קינג לקהילת זכויות האזרח להצטרף למאבק נגד הומופוביה ולהטיה נגד להט"בים. "הומופוביה היא כמו גזענות וכמו אנטישמיות וכמו צורות אחרות של דעה קדומה, בכך שהיא שואפת לבצע דה-המוניזציה של קבוצה גדולה של אנשים, של הכבוד והאישיות שלהם", היא הכריזה. "היא מכינה את הקרקע לדיכוי ואלימות נוספים שהתפשטו בקלות רבה מדי כדי להפוך את קבוצת המיעוט הבאה לקורבן".
ב-31 במרץ 1998, אמרה קינג: "אני עדיין שומעת אנשים אומרים שאל לי לדבר על זכויות להומואים ולסביות, ושעלי להתרכז בסוגיות הצדק הגזעי. .. אבל אני מזכירה להם שמרטין לותר קינג אמר, 'אי צדק בכל מקום הוא איום לצדק בכל מקום'. ...אני פונה לכל מי שמאמין בחלום של מרטין לותר קינג לפנות מקום בשולחן של האחווה ללסביות ולהומואים". ב-9 בנובמבר 2000, שבה וחזרה קינג על דברים דומים בפתיחת המליאה השנתית של כוח המשימה הלהטב"קי הלאומי.
ב-2003 הוזמנה קינג לכוח המשימה הלהטב"קי הלאומי כדי להשתתף באירועי יום השנה ה-40 של המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות והנאום יש לי חלום. הייתה זו הפעם הראשונה בה קבוצות זכויות להט"ב הזמינה לאירוע מרכזי שלה אישיות מהקהילה האפרו-אמריקאית.
את טקס הלוויה של קינג, ניהל הבישוף אדי לונג, שעליו נמתחה ביקורת על ידי מי ששימש אז כיושב ראש ה-NAACP ג'וליאן בונד, שסירב להשתתף בטקס באומרו שהוא "לא מסוגל לדמיין שהיא הייתה מוכנה להיות נוכחת בכנסייה עם כומר שמחזיק בדעות הומופוביות".
המשך פעילותה הציבורית > מרכז מרטין לותר קינג

מרכז קינג לשינוי חברתי בלתי אלים (King Center for Nonviolent Social Change), שהוקם על ידי קורטה סקוט קינג ב-1968, הוא אתר הזיכרון הרשמי המוקדש לקידום מורשתו ורעיונותיו של מרטין לותר קינג. יומיים לאחר הלווייתו של בעלה, החלה קינג לתכנן איסוף קרן של 15 מיליון דולר למימון המרכז. בהמשך היא העבירה את תפקיד המנהלת הכללית והנשיאה של המרכז לבנה, דקסטר סקוט קינג. בתחילה היו למשפחת קינג קשיים באיסוף המסמכים, שכן הם היו במספר מקומות, כולל בקולג'ים בהם למד מרטין לותר קינג ובארכיונים. לקינג הייתה קבוצה של תומכים שהחלה באיסוף מסמכיו של בעלה ב-1967, השנה שלפני הרצחו. לאחר גיוס כספים מתורמים פרטיים ומהממשלה, עלה בידיה להשיג את מימון המבנה ב-1981.
ב-1984 ספגה קינג ביקורת מהוזייה ויליאמס (אנ'), אחד מחסידיו הראשונים של בעלה, על כך שעשתה שימוש במרכז לקידום "חומר מקורי" על חלומותיו ורעיונותיו של בעלה, והוא פסל את המסחור כניסיון לנצל את מורשת בעלה. היא התירה יצירת ערכה, שכוללת כרזה, חמישה תצלומים של קינג ושל משפחתו, קלטת שמע של הנאום יש לי חלום, חוברת עם הנחיות על האופן לציון יום מרטין לותר קינג, וחמש גלויות עם ציטוטים מדבריו. היא האמינה שזו היא הדרך המקורית לציין את היום ולכבד את זכרו, ודחתה את ההאשמות של ויליאמס.
בדצמבר 1987 תבעה קינג את אוניברסיטת בוסטון, בה למד בעלה, על כך שהחזיקה ביותר מ-83,000 מסמכים שמקומם לדבריה בארכיון מרכז קינג. על כל פנים, כאשר קיבל קינג את פרס נובל לשלום ב-1964, הוא הצהיר שמסמכיו יישמרו באוניברסיטה. עורכי דינה של קינג טענו שההצהרה לא הייתה מחייבת ושקינג לא השאיר אחריו צוואה. קינג העידה שבפגישה עם נשיא האוניברסיטה ג'ון ר. סילבר ב-1985, הוא דרש שהיא תשלח אליהם את כל המסמכים של בעלה, ולא ההפך. היא פרסמה הצהרה, "דר' קינג ביקש שהדרום יהיה המקום בו יופקדו רוב מסמכיו. כעת, כאשר הספרייה והארכיון של מרכז קינג שלמים, ונמצא בהם אחד האוספים הטובים ביותר בעולם בנושא זכויות האזרח, זה הזמן שהמסמכים הללו יושבו הבייתה". ב-6 במאי 1993, דחה בית משפט את טענותיה של קינג לקבלת המסמכים לאחר שנמצא מכתב מ-16 ביולי 1964 ממרטין לותר קינג אל האוניברסיטה, ובו הובעה התחייבות לאוניברסיטה שהיא תקבל את הבעלות על מסמכיו לאחר מותו. קורטה קינג אמרה בכל אופן, שבעלה שינה בהמשך את דעתו בנוגע לשמירת המסמכים על ידי האוניברסיטה.
ב-17 בינואר 1992, הניח הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש זר על קברו של מרטין לותר קינג והתקבל במרכז קינג על ידי קורטה קינג. קינג שיבחה את תמיכתו של בוש בהחלטה על קיום יום מרטין לותר קינג, ובסיום הטקס הם שילבו ידיים ושרו את השיר We Shall Overcome.
לאחר שבנה דקסטר היה לנשיא המרכז בפעם השנייה ב-1994, התפנה לקינג זמן רב יותר לכתיבה, לטיפול בנושאים שונים ולבילוי זמן עם הוריה.
מחלתה ומותה

לקראת סוף שנת חייה ה-77, החלה קינג לסבול מבעיות בריאותיות. מזכירתו לשעבר של בעלה, דורה מקדונלד, סייעה לה באופן חלקי באותה תקופה. באפריל 2005, חודש לאחר שנאמה בסלמה, אלבמה לרגל 40 שנה למצעדים מסלמה למונטגומרי, אושפזה קינג לאחר שאובחנה עם בעיות בליבה, ושוחררה מאשפוז ליום הולדתה ה-78 והאחרון. בהמשך היא סבלה מכמה מקרים של שבץ  מוחי. ב-16 באוגוסט אותה שנה היא אושפזה שוב לאחר שלקתה שוב בשבץ ובהתקף לב קל. בתחילה היא הייתה מוגבלת בדיבור ובתפקוד פלג גופה הימני. ב-21 באוגוסט דיווחה בתה, ברניס, שהיא הצליחה להניע את רגלה, בעוד שבתה הבכורה יולנדה טענה שהמשפחה מצפה להחלמתה המלאה. ב-22 בספטמבר היא שוחררה מבית החולים פידמונט שבאטלנטה, לאחר ששב אליה הדיבור באופן חלקי, והיא המשיכה לקבל פיזיותרפיה בביתה. בשל בעיות בריאות מתמשכות, ביטלה קינג מספר אירועים בהם הייתה אמורה לנאום עד לסוף השנה. ב-14 בינואר 2006 קיימה קינג את  הופעתה הציבורית האחרונה בארוחת ערב לזכרו של בעלה באטלנטה. ב-26 בינואר היא אושפזה במרכז שיקום ברוסריטו (Rosarito) שבמקסיקו בשם בדוי. הרופאים במרכז לא ידעו על זהותה האמיתית עד שמסמכיה הרפואיים הגיעו ביום המחרת, והם לא החלו בטיפול עקב מצבה.
קורטה סקוט קינג נפטרה בשעות הערב המאוחרות של 30 בינואר 2006 במרכז השיקומי ברוסריטו. הסיבה העיקרית למותה הייתה כשל נשימתי שנבע מסיבוכים של סרטן השחלה. ב-1 בפברואר הוטסה גופתה של קינג לאטלנטה.
טקס ההלוויה שארך שמונה שעות, התקיים ב-7 בפברואר 2006 בכנסייה הבפטיסטית הלידה מחדש שבליתוניה, ג'ורג'יה. את ההספד נשאה ברניס קינג. בטקס נכחו נשיאי ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש, ביל קלינטון, ג'ורג' הרברט ווקר בוש וג'ימי קרטר ונשותיהם, למעט הגברת הראשונה לשעבר ברברה בוש שהייתה מחויבת לאירוע אחר. משפחתו של הנשיא לשעבר ג'רלד פורד לא נכחה בשל מחלתו (הוא נפטר בעצמו בהמשך אותה שנה). הסנאטור והנשיא לעתיד ברק אובמה, ופקידי ממשל אחרים, נכחו גם הם בטקס.
הנשיא לשעבר קרטר והכומר ג'וזף לואורי נשאו דברים בטקס ומתחו ביקורת על מלחמת עיראק ועל ההאזנות לבני משפחת קינג.
קינג נטמנה באופן זמני בקבר זמני במתחם מרכז קינג עד שנבנה עבורה מקום מנוחה קבוע לצד קברו של בעלה, זאת על פי בקשתה מבני משפחתה. ב-20 בנובמבר אותה שנה נחנך הקבר המשותף של בני הזוג בנוכחות בני משפחה וחברים. קבר זה הוא מקום מנוחתו השלישי של מרטין לותר קינג והשני של קורטה סקוט קינג.
הנצחה

קורטה קינג הייתה האישה הראשונה והאפרו-אמריקאית הראשונה שארונה הוצב בקפיטול המדינתי של מדינת ג'ורג'יה. היא הוכנסה להיכל התהילה של נשות אלבמה, ולהיכל התהילה הלאומי לנשים.
הנצחה > מרכז קורטה סקוט קינג לחופש תרבותי ואינטלקטואלי

ב-2005, הוקם לכבודה של קינג מרכז קורטה סקוט קינג לחופש תרבותי ואינטלקטואלי (Coretta Scott King Center for Cultural and Intellectual Freedom) על ידי אנטיוק קולג', בו היא למדה, כתוכנית לימודים ניסיונית בסוגיות גזע, מעמד, מגדר, מגוון וצדק חברתי עבור קמפוס הקולג' והקהילה המקומית. המרכז נפתח בקמפוס אנטיוק ב-2007.
ב-2014 הוענקה לזוג מדליית הזהב של הקונגרס, העיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית. המדליה נמסרה לילדיהם של מרטין לותר קינג וקורטה סקוט קינג ונמסרה לשימור בסמית'סוניאן.
ראו גם

מרטין לותר קינג- בעלה של קורטה סקוט קינג, פעיל זכויות אדם וזוכה פרס נובל לשלום
יולנדה קינג- ביתה של קורטה סקוט קינג
קרב משמר העמק

הכנת הביצורים במשמר העמק לקראת הקרב
לוחמים יהודים בשערי משמר העמק
משוריין של צבא ההצלה ועליו סמל צבא ההצלה: פגיון נעוץ במגן דוד
שלט הסבר לרגלי "הר הגעש"
קרב משמר העמק במלחמת העצמאות נערך בתאריכים 4 באפריל – 15 באפריל 1948, בין כוחות ערביים של צבא ההצלה ולוחמים מקומיים, בפיקודו של פאוזי אל-קאוקג'י, לבין מגיני קיבוץ משמר העמק, יחד עם הגדוד הראשון של הפלמ"ח, כוח תגבור של חטיבת גולני, וכוחות ההגנה בפיקודם של יצחק שדה ודן לנר. הקרב הסתיים בתבוסת הכוחות הערביים, בכיבוש הכפרים הערביים באזור, ובנטישת תושביהם.
קרב משמר העמק, ביחד עם מבצע נחשון שהתנהל במקביל אליו, סימנו מגמה חדשה מהצד היהודי במלחמת העצמאות: יוזמה התקפית וכיבוש כפרים ערבים עוינים.
רקע היסטורי

גרעין הקיבוץ נוסד ב-1922 בשם "קיבוץ השומר הצעיר ב" בנווה שאנן שבחיפה, על ידי קבוצה של יוצאי 'השומר הצעיר' מגליציה ומיתר חלקי פולין, אשר עלו בתקופת העלייה השלישית. בקיץ של שנת 1922 עבר הקיבוץ לנהלל, שם עסקו החברים בייבוש ביצות ובסלילת כבישים. בשנת 1925 עבר הקיבוץ, שמנה כ-60 מבוגרים ושישה ילדים, לעפולה, שבה התאחדו עם חברי קיבוץ ד' של 'השומר הצעיר'. ב-3 בדצמבר, עזבה קבוצת-חלוץ של 15 חברים את עפולה, התיישבה בחאן על תל שוש שליד הכפר הערבי אבו שושה. בשנה שלאחר מכן עברה הקבוצה לנקודה הסופית שבה הוקם הקיבוץ.
משמר העמק היה נקודת ההתיישבות הראשונה בחלקו הדרומי של עמק יזרעאל. בנובמבר 1928, לאחר ויכוחים, החליט הקיבוץ לקבל את הצעתו של מנחם אוסישקין לקרוא לקיבוץ "משמר העמק". בשנת 1929 נסלל כביש חיפה–מגידו (כיום כביש 66), שהקל מאוד על התחבורה לקיבוץ. במאורעות תרפ"ט נעזב הקיבוץ למספר ימים. ב-1931 הוקם במקום המוסד החינוכי הראשון של השומר הצעיר, שהפך למוסד קיבוצי אזורי. במאורעות 1936–1939 שוב הותקף הקיבוץ, אלא שבאותה עת הגן הקיבוץ על עצמו בהצלחה. בשנות הארבעים הפכו הקיבוץ וסביבתו לבסיס ולאתר אימונים של "ההגנה" (כולל הפלמ"ח).
השטח

קיבוץ משמר העמק נמצא בשיפולים המזרחיים של רמת מנשה. הקיבוץ יושב על כביש חיפה–מגידו והמשכו לג'נין, בערך במחצית הדרך שבין צומת יקנעם (כיום צומת התשבי) לצומת מגידו. בנוסף, הקיבוץ נמצא במרחק קילומטרים אחדים מכביש ואדי מילק (כביש 67 של ימינו), אשר קישר את חיפה למרכז הארץ בזמנים שכביש תל אביב–חיפה (כיום כביש 4) היה חסום ליהודים באזור המשולש הקטן, דבר שאירע מדי פעם. ממזרח לכביש חיפה–ג'נין משתרע עמק יזרעאל, וממערבו משתרע אזור של גבעות נמוכות (בגובה של כ-200 מ') מיוערות, בזלתיות בחלקן (אשר כונו 'הרי געש'). בין אלה התנשאה ח'רבת בית-ראס (היום: חרבת בית ראש, כ-2.5 ק"מ מדרום דרום מערב למשמר העמק), על גבעה בגובה של 335 מ' השולטת על פתחי הוואדיות שמדרום לקיבוץ. הקיבוץ היה מוקף משלושת עבריו בכפרים ערביים שישבו על הגבעות מסביב, כולם ממערב לכביש: אבו שושה (כ-700 תושבים) מצפון-מערב, אשר עקב מיקומו הגבוה שלט בתצפית ובאש על חלק ניכר מן הקיבוץ. בהמשך הכביש, באותו כיוון, שכן הכפר אבו זריק (כ-600 תושבים). שני כפרים אלה הפרידו בין משמר העמק לקיבוץ הזורע וליקנעם. הכפר אל-ע'וביה א-תחתא (כ-250 תושבים) נמצא מדרום לקיבוץ. הכפר אל-ע'ובַּיָּה אל-פוֹקא (כ-700 תושבים) נמצא מדרום-מזרח. הכפר א-נַּעְ'נַעִ'יַה (כ-150 עד 200 תושבים) נמצא בהמשך בדרום-מזרח. עוד בהמשך הכביש, באותו כיוון, נמצא הכפר אל-מַנְסי (כ-1,200 תושבים, מעט מזרחה ממדרך עוז של ימינו), וחלק מבתיו נבנו גם ממזרח לכביש. הלאה בהמשך הכביש, סמוך לצומת מגידו, נמצא הכפר לג'ון (כיום קיבוץ מגידו). מערבה משם, רחוק יותר מן הכביש, נמצא הכפר אל-כַּפְרֵין. עקב מיקומו של הקיבוץ, ממש על כביש חיפה–ג'נין ובקרבת כביש ואדי מילק, הייתה לו חשיבות אסטרטגית, שכן כיבושו על ידי הערבים היה מאיים לנתק את חיפה מגוש דן. פרט לכבישים שנזכרו, נמתח שביל בין משמר העמק לג'וערה ולעין השופט. שביל זה היה כולו בידי היהודים, אם כי סמוך למשמר העמק נשלט בתצפית ובאש מן הכפר אבו שושה. שביל אחר נמתח מזרחה, לכפר ברוך ולשריד. גם זה, בחלקו הסמוך למשמר העמק, נשלט בתצפית ובאש מן הכפר אבו שושה.
הכוחות הלוחמים > הערבים

לשם ביצוע ההתקפה ריכז קאוקג'י כוח בסדר גודל של חטיבה מוקטנת, ובאופן יוצא מן הכלל, פיקד אישית על הקרב. היה זה ריכוז הכוח הערבי הגדול ביותר עד לשלב זה של המלחמה. גרעין הכוח היה גדוד אורגני: גדוד 'קדסיה', וזה תוגבר בכוחות מגדוד 'חיטין', מגדוד הירמוכ הראשון, ובכוחות נוספים, ושבמצטבר היוו בערך גדוד נוסף. לאלה נוספו כמה מאות לוחמים מכפרי הסביבה. באשר לאלה האחרונים, נודעה חשיבות ליכולת של הכפר אבו שושה להמטיר אש על הקיבוץ מעורפו, בעוד 'צבא ההצלה' תוקף מדרום (ר' להלן), וכן ביכולתו, יחד עם אבו זריק, לחסום את הכביש הסמוך. שני כפרים אלה תוגברו בעת הקרב בפלוגה לבנונית של 'צבא ההצלה' (בפועל, אותם כפרים היו יותר מנותקים מאשר מנתקים). כוחות 'צבא ההצלה' הסתייעו במספר תותחי שדה 75 מ"מ – נשק שעד כה לא נטל חלק בקרבות בארץ, בשבע מרגמות 81 מ"מ ובפלוגה של מספר שריוניות, חלקן נושאות תותח, וחלקן חמושות במקלעים.