מתי פלד
קורות חיים > פעילות פוליטית > המועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני ומחנה של"י

בין יוני 1974 לדצמבר 1975 היה פלד שותף, לצד לובה אליאב, אורי אבנרי, עמוס קינן, יוסי אמיתי, יעקב ארנון, מאיר פעיל, דוד שחם, אליהו אלישר ואחרים להקמת "המועצה הישראלית למען שלום ישראלי-פלסטיני", ששמה לה למטרה "להשפיע על ממשלת רבין" לנקוט יוזמות מדיניות מול הפלסטינים.
בפברואר 1976 פרסמה המועצה מנשר בו קבעה כי הדרך היחידה לשלום היא דו-קיום בין שתי מדינות ריבוניות, שיבוא באמצעות משא ומתן שיתבסס על הכרה הדדית של ישראל באש"ף ובישות הפלסטינית, ושל אש"ף והפלסטינים בישראל, הקמת מדינה פלסטינית, לצד מדינת ישראל, ברצועת עזה ובגדה המערבית, עם שינויי גבולות שיוסכמו על שני הצדדים, הפיכת ירושלים המאוחדת לבירה משותפת של שתי המדינות, כשהמקומות הקדושים ינוהלו באורח אוטונומי, ופתרון בעיית הפליטים הפלסטינים יהיה בהשבתם למדינת פלסטין, וקליטת מספר מוסכם על הצדדים בישראל.
באוגוסט קבע בטורו השבועי כי "כרגע, כאשר הנהגת אש"ף נפטרה למעשה מכל היסודות הקיצוניים שהוקמו וצורפו לאש"ף על ידי ממשלות ערביות קיצוניות, כושרה לאמץ מדיניות מתונה התחזק. כיום ברור כי ארגון ה"צאעיקה" הנתמך בידי הסורים וארגון "החזית העממית" הנתמך על ידי עיראק, וארגונו של אחמד ג'יבריל התומך בסורים - כל אלה אינם נוטלים עוד חלק בהנהגת אש"ף. ואם יש כיום גוף ערבי המסוגל להחליט על שלום עם ישראל, ללא תלות בגורמים אחרים, הרי זו דווקא הנהגת אש"ף בהרכבה הנוכחי".
בספטמבר אותה שנה החל, לצד חברים אחרים ב"מועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני", לקיים מגעים ולהיפגש עם אנשי אש"ף באירופה, בהם עיסאם סרטאווי, סברי ג'ריס וסעיד חמאמי, בתיווכו של הנרי קוריאל, ותוך יידוע מאוחר יותר של ראש הממשלה יצחק רבין.
בהמשך השנה הגיש יחד עם עוד שמונה מחבריו למועצה תביעת דיבה נגד ועד העדה הספרדית בירושלים בראשות דוד סיטון על שפרסם גילוי דעת נגדם בו נאמר שחברי המועצה הישראלית למען שלום ישראלי-פלסטיני הם אנטי-ציונים. פלד וחבריו זכו במשפט, וקיבלו פיצויים.
בינואר 1977, לאחר פגישה נוספת בפריז בין פלד לנציג אש"ף עסאם סרטאווי, פרסמה המועצה הודעה משותפת של פלד עם סרטאווי, מבלי לזהותו בשמו, במסגרתה נאמר כי "איש הנהגת אש"ף, מוותיקי לוחמי החירות של ארגונו, הממונה, ככל הנראה, על תיאום מאמצי השלום מטעם הנהגת אש"ף, קיים קשרים עם "המועצה הישראלית למען שלום ישראלי-פלסטיני" מזה זמן רב", וכי "הוא אישר באוזני בן-שיחו, שאש"ף נאמן למדיניות החתירה לפתרון של שלום לסכסוך הישראלי-פלסטיני, על בסיס של הסכמה הדדית לעקרון החופש, הריבונות והביטחון לשני העמים" וגם כי "אש"ף רואה בעקרונות המשתמעים מתוך מנשר המועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני בסיס נאות לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני".
במרץ-אפריל 1977, היו אנשי "המועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני" ובהם פלד, סיעת מר"י של אורי אבנרי, לצד הסוציאליסטים העצמאיים בראשות לובה אליאב, מוקד בראשות מאיר פעיל, פלג מהפנתרים השחורים בראשות סעדיה מרציאנו, ברית השמאל בראשות יעקב ריפתין, ויחידים נוספים, למייסדי מחנה של"י. פלד מונה ליו"ר הוועדה המדינית של של"י, והוצב במקום ה-15 ברשימתה לבחירות לכנסת התשיעית. בבחירות זכתה המפלגה בשני מנדטים, והנהיגה רוטציה בין כמה מחבריה.
בספטמבר 1978, חתמו ראש הממשלה מנחם בגין ונשיא מצרים אנואר סאדאת על הסכמי קמפ דייוויד, שהכילו בתוכם שני הסכמים: אחד בשם "מסגרת לשלום במזרח-התיכון", שהצהיר שהחלטות מועצת הביטחון של האו"ם 242 ו-338 הן הבסיס החוקי לשלום כזה, ונחלק לשני חלקים בעצמו: אחד שעסק בגדה המערבית וברצועת עזה, וקרא להחלת תוכנית אוטונומיה, במסגרתו ייסוג הממשל הצבאי הישראלי ומנהלו האזרחי משטחי הגדה המערבית ורצועת עזה ובמקומו יוחל ממשל עצמי פלסטיני בשטחי הגדה המערבית ועזה לתקופה של חמש שנים. את הרשות המנהלית העצמאית הפלסטינית יבחרו הפלסטינים תושבי השטחים בבחירות חופשיות, והדרכים לכינונה של הרשות המנהלית יידונו בין ישראל, מצרים וירדן, יוקם כוח משטרה פלסטיני לשמירת הסדר, ועל הגבולות יפקחו ישראל וירדן באמצעות סיורים משותפים. לא יאוחר מהשנה השלישית לממשל העצמי יחלו שיחות על הסכם קבע בין נציגי ישראל, מצרים, ירדן ונציגי הפלסטינים הנבחרים מהגדה המערבית ורצועת עזה, החלק השני עסק בתהליך הנורמליזציה בין ישראל למצרים, אשר לאחריו יבואו הסכמים דומים בין ישראל לירדן, סוריה ולבנון.
הסכם שני נקרא "מסגרת לכריתת חוזה שלום בין מצרים וישראל", והתבסס על נסיגה שלמה של ישראל מחצי האי סיני "עד לגבול הבינלאומי המוכר בין מצרים ובין ארץ-ישראל המנדטורית", שלאחריה ייכונו יחסים נורמליים הכוללים הכרה ויחסים דיפלומטיים, כלכליים ותרבותיים, "שימת קץ לחרמות כלכליים ולמחסומים לתנועה חופשית של טובין ובני-אדם, והגנה הדדית על אזרחים באמצעות הליכי משפט הוגנים".
למצרים חשוב היה להראות כי לא הזניחו את הסולידריות הערבית ולא את העניין הפלסטיני, ישראל ניסתה שלא להיראות כמי שמוותרת על הזכות לריבונות בגדה המערבית וברצועת עזה, אך בהסכמים הללו היא הודתה לראשונה שבקשר להסדר הקבע בשטחים הללו יש להכיר "בזכויות החוקיות של ערביי ארץ-ישראל וצורכיהם הצודקים", כשנשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר מאשר שבגין הודיע לו שישראל רואה במונחים "פלסטינים" ו"העם הפלסטיני" מונחים זהים ל"ערביי ארץ-ישראל".

בתגובה שלחו חברי "המועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני" מברק בו בירכו את ראש הממשלה מנחם בגין "על פריצת הדרך לשלום, על ההחלטה להפסקת ההתנחלויות וההתקדמות המקווה להסדר עם יתר שכנינו והפלסטינים".
באפריל 1979, לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, הוקמה "ועדת השרים לענייני האוטונומיה" בראשות שר הפנים יוסף בורג, שהייתה אמורה לכאורה לממש את תוכנית האוטונומיה בגדה המערבית וברצועת עזה, כפי שאושרה בהסכם השלום עם מצרים.
כחודש לאחר מכן שלחה של"י לוועדה מסמך בו תוכנית למימוש השלטון העצמי הפלסטיני בגדה המערבית וברצועת עזה, ובו קבעה כי האוטונומיה צריכה "להיות צעד בשורה של שלבי הכנה של דעת הקהל בישראל לקראת הקמתה של מדינה פלסטינית ערבית, אשר תיכון לצידה של מדינת ישראל תוך קיום יחסי שכנות של שלום וידידות", וכי בתהליך יצירתה ההדרגתית של המדינה הפלסטינית יש לשתף את אש"ף ונציגים של האוכלוסייה הפלסטינית בשטחים.
אולם בדבריהם ובמעשיהם, הבהירו בגין וממשלת ישראל, שהגבירה את קצב בניית ההתנחלויות ברחבי שטחי הגדה המערבית ורצועת עזה, אותה פלד ניסה לעצור במאבק משפטי נגד נחיצותן הביטחונית, כי תוכנית האוטונומיה מבחינתם אינה באמת שלב ביניים בדרך להחזרת השטחים ולהקמת מדינה פלסטינית לצידה של ישראל, וכי אפילו היא כשלעצמה, במתכונתה המצומצמת, לא עומדת להתגשם.
הוא התפלמס עם חוגגי יום ירושלים, ויצא נגד תהליך "עיבוי ירושלים", המכליל אזורים נרחבים מהגדה המערבית שאין להם דבר עם ירושלים ההיסטורית, כמו הכפרים הפלסטינים עיסאוויה, כפר עקב וצור באהר, כדי להציג את תהליך הסיפוח הזוחל של שטחי הגדה המערבית וההתנחלות בהם כחלק אינטגרלי מ"איחוד ירושלים". כך, על פי פלד, שטחים נרחבים יוצגו לציבור כירושלים שאינה ניתנת לחלוקה, וכל מי שיעז לחלוק על כך "יוקע כפוגע באחד הערכים היקרים ביותר לעם ישראל". הוא טען כי אם יש רצון כן להבטיח כי ירושלים ההיסטורית תישאר חלק מבירת ישראל לעתיד לבוא, מוטב לשחרר את העיר "מעולו של אותו שטח כפרי שהודבק אליה ללא כל מחשבה יסודית, ולמקד את המאמץ בעיקר".
פלד, אבנרי וחברי סיעת של"י גינו בחריפות את המתקת עונשו של סגן דניאל פינטו, מי שעינה ורצח בחניקה ארבעה כפריים לבנוניים והשליך את גופותיהם לבאר מים במהלך "מבצע ליטני" הורשע ונגזרו עליו 8 שנות מאסר, ועונשו קוצר על ידי הרמטכ"ל רפאל איתן משמונה שנים לשנתיים בלבד. הם טענו כי מעשה זה גורם לערעור קיומו של עיקרון "טוהר הנשק" בצה"ל ובקרב כוחות הביטחון האחרים, וכי במעשה זה יצר הרמטכ"ל סטנדרטים חדשים של מסמוס העונש המרתיע על פשעי מלחמה הכרוכים ברצח. בנוסף הגישו הצעת אי-אמון בממשלה על מעשה זה, כיוון שאף אחד מהממונים עליו בדרג האזרחי, חברי הממשלה, לא הגיב על המעשה. כמו כן, תבעו החברים את פיטורי הרמטכ"ל, הן בשל המעשה עצמו, הן בשל הגרסה השקרית שנתן בריאיון לעיתונות בנוגע למעשיו האמיתיים של החייל, והן בשל כך שהפעיל את הצנזורה הצבאית כדי למנוע את פרסום מעשיו האמיתיים של החייל לציבור.
בבחירות לכנסת העשירית הוצב במקום הרביעי ברשימתה של של"י לכנסת. המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
ב-1983 נפגשו חברי "המועצה הישראלית למען שלום ישראלי-פלסטיני" אורי אבנרי, יעקב ארנון ומתי פלד, עם יאסר ערפאת ואנשי אש"ף נוספים בתוניס, זאת לאחר מפגש קודם של אורי אבנרי עם יאסר ערפאת בלבנון במהלך "מלחמת לבנון הראשונה". לאחר שני מפגשים אלה, ולאחר שהיועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, קבע בתום חקירה שאין עילה משפטית להעמידם לדין, החלו אישים מהמערכת הפוליטית להעלות את הרעיון לחקיקת חוק שיאסור מפגשים מסוג זה עם אנשי אש"ף, גם אם אין בהם כוונה לפגוע בביטחון המדינה, מה שהוביל, כארבע שנים מאוחר יותר, לתיקון לפקודת מניעת טרור שהוסיף את סעיף 4(ח), שאסר לקיים, בישראל או מחוצה לה, מפגש עם נציג של ארגון טרור, במה שנודע בשם "חוק המפגשים".
פלד היה מהמתנגדים המובהקים למלחמת לבנון עוד מראשיתה. ב-1983 האשים פלד את חברו להנהלת מחנה של"י, רן כהן, שהשתתף במלחמת לבנון כסגן מפקד אגד בעוצבת האש, פיקד על שמונה גדודי ארטילריה שכיתרו את ביירות, ושהיה ממותחי הביקורת המרכזיים במפלגה עליו, על אבנרי ועל ארנון על פגישתם עם ערפאת ועוזריו, בביצוע "פשעים נגד האנושות בביירות", בראיון שהעניק פלד למוסף השבועי של על המשמר, חותם. בראיון אמר כי הגיע למסקנה ש"אין מקום לשבת בתנועה אחת עם מפקד בכיר שביצע פשעים נגד האנושות", וכי "רן כהן פיקד על הארטילריה שהרסה בתי פלסטינים בלבנון - מטרות אזרחיות". צעד זה היווה למעשה את אקורד הסיום של מחנה של"י, המפולג ממילא בתוכו בין אגף "מתון" שהורכב רובו ככולו מאנשי "מפלגת מוקד" לשעבר, ואגף "רדיקלי" יותר שהורכב מפלד, אבנרי, ארנון, יוסי אמיתי, חיים ברעם ואחרים.