stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלונות קיסר פרמייר ישראל

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  מלונאות
 מייסדים:  האחים אלה
 תקופת הפעילות:  1974–הווה (כ־50 שנה)
 משרד ראשי:  יגאל אלון 120, תל אביב
 בעלות:  האחים אלה
 מנכ"ל:  אבי אלה
  
 האתר הרשמי
 
מלונות קיסר פרמייר ישראל היא רשת בתי מלון המפעילה שלושה בתי מלון:
מלון קיסר אילת - זהו המלון הגדול ביותר של הרשת מבחינת מספר החדרים (239 חדרים, מתוכם 2 סוויטות).
מלון קיסר ירושלים - המלון הקטן של החברה מבחינת מספר החדרים (150 חדרים).
מלון קיסר טבריה - מלון עם 220 חדרים (9 מתוכם הם חדרי סוויטה).
מלון קיסר בים המלח שהשתייך בעבר לרשת, נמכר ב-2007 לרשת ישרוטל ושמו שונה ל"ישרוטל נבו". פתאל ניהול מלונות בקשו גם הם לרכוש את המלון, אך הדבר לא עלה בידם.
בשנת 2001 דיווח מלון קיסר ירושלים על קיצוץ 80% ממצבת כוח האדם, כתוצאה מהידרדרות ענף המלונאות עקב המצב הביטחוני באותה עת.
הערות שוליים

↑  נעמה סיקולר, ישרוטל השלימה רכישת מלון קיסר ים המלח, באתר ynet, 10 באפריל 2007
↑  עירית רוזנבלום, מלון קיסר בירושלים יצמצם את מצבת העובדים ב-80%, באתר הארץ, 12 באוגוסט 2001
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פאל טנצר

| --- | --- |

 לידה:  11 באפריל 1836 נאג'ביום, הונגריה 
 פטירה:  6 בפברואר 1905 (בגיל 68) בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 פרסים והוקרה:  מסדר פרנץ יוזף (1898) 
 
פאל טנצר (בהונגרית: Tenczer Pál; נאג'ביום, 11 באפריל 1836 – בודפשט, 6 בפברואר 1905) היה פוליטיקאי, עיתונאי, עורך עיתון יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה > קריירה

פאל טנצר נולד במשפחה יהודית, למד בעיר קסטהיי ובפשט. הוא התכונן לקריירת הוראה. הוא גם לימד זמן מה, אך כאשר החיים הלאומיים ההונגריים התעוררו בשנת 1861, הפך טנצר לאחד מהתומכים הנלהבים של הלאומיות ההונגרית וניסה להעיר את הרעיון הלאומי, במיוחד בקרב הנוער היהודי. ביחד עם עזרתם של אחרים הקים את ההתאחדות היהודית ההונגרית ובמשך תקופה ארוכה היה חבר מערכת ומאוחר יותר העורך הראשי של העיתון "היהודי ההונגרי", עיתון הקהילה היהודית. שם החל לעבוד כעיתונאי והפך את העיתון כשופר של יהדות הונגריה למען האמנציפציה (שוויון זכויות) של היהודים בהונגריה. בקונגרס היהודי ההונגרי בשנים 1868–1869 (הקרע ביהדות הונגריה) ייצג טנצר את נפת קסטהיי.
ביוגרפיה > בפוליטיקה

הוא הצטרף למפלגה הפרוגרסיבית מהקמתה. במהלך הקונגרס הוציא אלבום ובו ביוגרפיות ודיוקנאות של כל חברי הקונגרס. הוא נבחר לדירקטוריון של הקהילה היהודית של פשט. בשנת 1876 ייסד את העיתון Neues Politisches Volksblatt (עיתון בשפה הגרמנית בבודפשט שטנצר ייסד בהיותו חבר מועצת העיר בודפשט. הגיליון הראשון הופיע ב-15 באוקטובר 1877) טנצר היה העורך הראשי של העיתון במשך 18 שנה. טרזווארוש, רובע 6 של בודפשט שרבים מתושביו היו יהודים, שבה הפך טנצר בעל השפעה רבה, בחרה בו הן למועצת הרובע והן למועצת העיר. במהלך הבחירות לפרלמנט בטרזווארוס, הייתה לו תמיכה גדולה להיבחר לאספה הלאומית. טנצר עצמו השתייך תחילה למפלגת פרנץ דיאק ומאוחר יותר למפלגה הליברלית. הוא השתתף בניהול כמה ארגוני צדקה בבודפשט, היה חבר בדירקטוריון של "בנק החיסכון של בודפשט" וב"חברת המשכנתאות הלאומית" והיה חבר גם בוועדת הפיקוח של "חברת מבשלות הבירה". הוא היה נשיא ועדת החינוך של הרובע השישי. בשנת 1898 ב-28 בנובמבר קיבל את צלב האבירים של מסדר פרנץ יוזף.
כתביו

אלבום, עוך והוציא לאור. פשט, 1869. שתי חוברות.
זכרונותיו של פאל טנצר. נכתב על ידי טוויש. בודפשט, 1896. (איך עשיתי את הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867. איך ביצעתי את המיזוג (הערים בודה ופשט) בשנת 1875. איך גרמתי לדיולה ורהאווי למות מבחינה מוסרית. כמה הצלחתי להשאיר את מיהאי מונקאצ'י בבית. למה מלאו לי 60 השנה. איך הצלתי את הונגריה מהמהפכה. מדוע לא הצבעתי בעד הלוואת חמישים מיליון עבור בירת הונגריה).
לקריאה נוספת

יוז'ף סיניאי: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים
אינדקס ביוגרפי הונגרי
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. פטר אויווארי. פאל טנצר
מחייו של פאל טנצר. הספרייה הלאומית של ישראל
ביוגרפיה של פאל טנצר, באתר Arcanum
תמונתו של פאל טנצר בצעירותו
פאל טנצר ב-unionpedia
ביוגרפיה של פאל טנצר ב-OBL (בגרמנית)
סטיבן ספנדר

| --- | --- |

 לידה:  28 בפברואר 1909 קנזינגטון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  16 ביולי 1995 (בגיל 86) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Stephen Harold Spender 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  יוניברסיטי קולג', Hall School, בית ספר יוניברסיטי קולג', בית הספר בלאנדל'ס, בית ספר גרשם, lycée Georges-Clemenceau 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 בן או בת זוג:  נטשה ספנדר (9 באפריל 1941–16 ביולי 1995)  Inez Maria Pearn (15 בדצמבר 1936–?) 
 צאצאים:  מת'יו ספנדר, ליזי ספנדר 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר האימפריה הבריטית (1962)  עמית הספרות (1977)  Knight Bachelor (1983)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מונפלייה (1946)  מדליית הזהב של המלכה לשירה (1971)  עמית החברה המלכותית לספרות 
 
סטיבן ספנדר על עטיפת הביוגרפיה שלו מאת ג'ון סוטרלנד
סר סטיבן הרולד ספנדר (באנגלית: Stephen Harold Spender;‏ 28 בפברואר 1909 - 16 ביולי 1995) היה משורר אנגלי שכתב גם ספרי פרוזה ומסות. התרכז בנושאי אי-הצדק החברתי ומלחמת המעמדות.
ביוגרפיה

סטיבן ספנדר נולד בלונדון בשנת 1909. אביו היה עיתונאי. למד באוניברסיטת אוקספורד, שם נתוודע למשורר ויסטן יו אודן, שהיה מנהיגה של קבוצת משוררים צעירים שנודעה בשם "קבוצת אודן". ספנדר לא השלים את לימודי התואר שלו ובשנת 1930 יצא לברלין. בשנת 1933 הופיע ספר שיריו הראשון. בתקופה זו היה מעורב בחיי הקהילה ההומוסקסואלית בברלין; מאוחר יותר התחתן והצניע את יחסיו עם גברים בצעירותו.
ספנדר גילה עניין רב בפוליטיקה והגדיר עצמו כסוציאליסט ופציפיסט. בימי מלחמת האזרחים הספרדית בשנת 1937 יצא ספנדר לספרד והצטרף לבריגדות הבינלאומיות שלחמו לצד הרפובליקנים, ושלח את דיווחיו מספרד למפלגה הקומוניסטית הבריטית. כן כתב שני קובצי שירים על חוויותיו ממלחמה זו. התאכזב מן הקומוניזם בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שהיה צעד אחרון לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה. בימי המלחמה שירת ספנדר בשירותי הכבאות של לונדון, שהיה להם תפקיד רב חשיבות בימי הבליץ.
ספנדר היה אחד מן הסופרים שסיפוריהם נכללו באנתולוגיה האל שהכזיב, שבה קובצו סיפוריהם של ששה סופרים מן המערב, שנסחפו אל הקומוניזם בשנות השלושים ותמכו בסטלין ובברית המועצות, ומאוחר יותר התפכחו מאמונתם זאת. הספר נחשב לאחת מהיצירות הפוליטיות הקלאסיות של המאה ה-20.
לאחר המלחמה יצא ספנדר בשליחות מטעם אונסק"ו, ארגון החינוך והמדע של האו"ם, לסיבוב הרצאות בענייני תרבות ברחבי העולם. בשנת 1970 נתמנה לפרופסור לאנגלית באחת מאוניברסיטאות לונדון, משרה בה החזיק שבע שנים.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 תבע ספנדר לדין את הסופר האמריקאי דייוויד ליוויט בחשד לגנבה ספרותית, משום שהדמות הראשית בספרו של ליוויט "While England Sleeps" מבוססת על דמותו של ספנדר כפי שהיא מתוארת באוטוביוגרפיה שלו "World Within World"; בספרו של ליוויט תואר משורר מבטיח וחלש-אופי ופרשיית האהבים המורכבת שלו עם צעיר אידיאליסט ממעמד נמוך, היוצא להילחם במלחמת האזרחים הספרדית. פרקליטיו של ספנדר טענו שליוויט התבסס בכתיבתו על האוטוביוגרפיה של ספנדר. ספנדר זכה במשפט וליוויט אולץ להכניס שינויים בספרו.
ספנדר, שאמו הייתה יהודייה למחצה, הרגיש קרבה ואהדה לעם היהודי, ואף ביקר במדינת ישראל ב-1952. בשנת 2007 יצא לאור לראשונה אוסף משיריו מתורגמים לעברית (תולדות הנשמה בהוצאת קשב לשירה, תרגום: יעל גלוברמן).
סטיבן ספנדר נפטר מהתקף לב בשנת 1995.
לקריאה נוספת

Stephen Spender, The Destructive Element: a Study of Modern Writers and Beliefs, J. Cape, 1935 (הספר בקטלוג ULI)
Stephen Spender, World Within World: the Autobiography of Stephen Spender, H. Hamilton, 1951 (הספר בקטלוג ULI)
Stephen Spender, The Thirties and After: Poetry, Politics, People (1933-75), Macmillan, 1978 (הספר בקטלוג ULI)
David Adams Leeming, Stephen Spender: a Life in Modernism, H. Holt, 1999 (הספר בקטלוג ULI)
John Sutherland, Stephen Spender: the Authorized Biography, Viking Press, 2004 (הספר בקטלוג ULI)
John Sutherland, Stephen Spender: a Literary Life, Oxford University Press, 2005 (הספר בקטלוג ULI)
נתן שחם, דור המדבר, ספריית פועלים, 1991, עמ' 68-67.
הערות שוליים

↑  נסים קלדרון, איך לכתוב שירה פוליטית בלי הצדקנות של שולחן הכתיבה?, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268351005171  PLWABN: 9810568436405606  BIBSYS: 90079495  BNE: XX1127697  BnF: cb120604285 (data)  CANTIC: a1058089x  CiNii: DA00222873  GND: 118751840  ICCU: RAVV005000  ISNI: 0000 0001 0889 4940  LCCN: n79007025  LNB: 000077202  MusicBrainz: af4c773f-10ad-4e51-932d-c37218e0e885  NDL: 00457294  NKC: ola2003174852  NLA: 35516467  NLG: 137692  NLK: KAC201909762  NSK: 000012379  NTA: 068544340  RERO: 02-A003852599  SELIBR: 226701  SNAC: w6jm2876  SUDOC: 028855078  Trove: 981314  VcBA: 495/277092  VIAF: 39398656   WorldCat (עם VIAF): 39398656
בדם ליבי

| --- | --- |

הזמנה לתערוכה
 פרטים
 מקום תצוגה:  מוזיאון תל אביב
 תאריך פתיחה:  3 במאי 1980 
 תאריך סגירה:  17 במאי 1980 
 שנה:  1980
 אוצר:  שרה ברייטברג-סמל 
 
בדם ליבי הוא מיצב מאת האמן הישראלי משה גרשוני. המיצב נתפש בהיסטוריה של תולדות האמנות כנקודת מפנה ביחס של האמנות הישראלית אל השואה.
ב-1977 הוצגה גרסה ראשונית של המיצב בבית האמנים בתל אביב. בין ה-3 במאי ועד ה-17 במאי 1980 הוצג המיצב במוזיאון תל אביב לאמנות, באצירתה של שרה ברייטברג-סמל. במיצב הוצבו על הרצפה 150 צלחות פורצלן לבנות המוכתמות בכתמי צבע זכוכית אדום-בוהק ובדרגות כהות שונות. השימוש בצבעי הזכוכית הבוהקים, ושאינם נטמעים בחומר, נועד, לדברי גרשוני, "להגיע לאמון מחודש בעוצמה של כתם הצבע וביכולתו של הכתם לבטא רגשות".
הצלחות סודרו בצורה המזכירה צלב קרס. השימוש בצבע אדום הופיע בסדרה של ניירות משובצים שיצר גרשוני בשנות השבעים של המאה ה-20. על ניירות אלו יצר גרשוני מילוי או "הכתמה" של ריבועים שיצרו טקסטים כגון "יד ענוגה" "בדם ליבי" (1977) ואחרים.
באותה שנה הוצג המיצב במתכונת מצומצמת יותר בתערוכה "מפגש אמנות בת זמננו" בתל חי. במסגרת התצוגה הוצב במרכזו של אולם כן ציור ועליו לוח זכוכית שקוף ובו טקסט בשפה הגרמנית: "Mein Purpur ist teures Blut" (בעברית: "הארגמן שלי הוא דמו היקר"). טקסט זה הופיע כבר בעבודות קודמות של גרשוני משנת 1979 ומ-1980. הטקסט לקוח מן הלברית של קנטטה מס' 175 ("Die Elenden sollen essen") מאת יוהאן סבסטיאן באך. בראיון מאוחר קשר גרשוני בין התפארת וההדר הנוצרית, שמקורה בהקרבתו של ישו, לבין מעשה האמנות "שהיופי, התפארת, זה בעצם הדם של האחרים, שלנו, של כולנו, שלי". גרשוני טען כי הושפע בהכנת העבודה גם מציור "מזבח אייזנהיים" מאת מתיאס גרינוואלד ומן המחזה "ממלא המקום" (1963) מאת רולף הוכהוט.
"הצבע האדום, המכתים צלחות שתפקידן היומיומי הוא להכיל מזון", תיארה את העבודה אירית סגולי, "מסמן עימות חזיתי בין החיים לבין האמנות. האמן [...] מופיע בתערוכה בשתי עמדות קיצוניות: האני של האמן כמקור הדימום והפאתוס ("בדם ליבי"), והאמן כחקיין וכזייפן, שאמנותו היא סוג של טפילות המחקה ממשות ("האדום שלי...").
לקראת חמש שנים לציון מותו של האמן נמצאו בעיזבונו כ-140 צלחות מתוך המיצב. מהן, כ-100 במצב תקין. צלחות אלו הוצגו בשנת 2022 בשחזור המיצב, שנעשה על ידי אודי צ'רקה, בתערוכה "משה גרשוני: מִי יוֹדֵעַ ר(וח בְּנֵי הָאָדָם)" בגלריה גבעון בתל אביב-יפו. שלוש צלחות נוספות נמצאות כיום באוסף בנו כלב, והוצגו בתערוכה "קיר פרטי: אמנות ישראלית, מבחר מאוסף בנו כלב" (2000) במוזיאון תל אביב לאמנות.
גלריה

"בדם ליבי (1980), מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו
"בדם ליבי" (1980)
תל חי 80: מפגש אמנות בת זמננו, תל חי
"בדם ליבי" (2022/1980), מראה הצבה בגלריה גבעון, תל אביב-יפו
ראו גם

אטימה אדומה: תיאטרון
הערות שוליים

↑  מידע, מעריב, 22 במאי 1980
↑  "בדם ליבי", 1977, צבע זכוכית על נייר משבצות, 19.5 על 15.5 ס"מ. לרפרודוקציה ראו: נתן אלתרמן, הטור השביעי, אמנות ישראלית מאוסף בנו כלב, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2000, עמ' 52.
↑  ראו: כלב, בנו, גרשוני: שחזור תערוכת "משה גרשוני - תערוכה אצל שרה לוי", [חמו"ל], תל אביב-יפו, 2021
↑  לרפרודוקציה של עבודה המתוארכת לשנת 1979 ראו: ברזל, אמנון (אוצר), "ישראל/הביינאלה של ונציה 1980", משרד החינוך והתרבות, 1980, ללא מספרי עמודים.
↑  ריאיון עם רחל ברגר, 10.1.2006 מצוטט בתוך: ברגר, רחל, השפעת השואה על האמנות החזותית הישראלית של 'הדור הראשון', חמו"ל, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 2008, עמ' 193.
↑  המחזה הוצג ב"הבימה" בשנת 1964 בבימויו של אברהם ניניו. ראו: ברגר, רחל, השפעת השואה על האמנות החזותית הישראלית של 'הדור הראשון', חמו"ל, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 2008, עמ' 193-194.
↑  סגולי, אירית, "האדום שלי הוא דמך היקר", סטודיו, כתב עת לאמנות,  מס' 76, אוקטובר-נובמבר 1996, עמ' 43.
| משה גרשוני |
| --- | --- | --- |
| פיסול | הנייר נראה לבן מבחוץ אבל בפנים הוא שחור (1970) • אבי זקני (1970) • יד ענוגה (1978) • מי ציוני ומי לא (1979) • בדם ליבי  (1980) • אטימה אדומה: תיאטרון (1980) • חייל! חייל! (1981) • תשיר, חייל: (1981) • איזה חייל נהדר (1982) • ח"י רקפות (1984) • אבינו מלכנו (1984) • קדיש (1984) • יצחק יצחק (1985) • במראה ובחידות (1986) • י"ג תחריטים לשירי חיים נחמן ביאליק (1987) • בודפשט (1988-1987) • צדק לפניו יהלך (1988-1987) • ללא כותרת (מגן דוד שחור) (1992) • ללא כותרת (אל מלא רחמים) (1996-1995) |  |
אנה, נסיכת פרוסיה

אנה, נסיכת פרוסיה (בגרמנית: Anna von Preußen ‏17 במאי 1836 - 12 ביוני 1918) הייתה נסיכה גרמנית מבית הוהנצולרן, ואשתו של פרידריך וילהלם, נסיך הסן-קאסל הטוען לתואר הנסיך הבוחר מהסן.
ביוגרפיה

אנה נולדה בברלין ב-17 במאי 1836, לקרל, נסיך פרוסיה שהיה אחיהם של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה ווילהלם הראשון, קיסר גרמניה, ולמריה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך, בתם של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך ומריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
בשנת 1852 נפגשה אנה עם פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה, אשר התאהב בה ורצה לשאת אותה לאשה. אולם ההצעה לא יצאה אל הפועל, מכיוון שאנה כבר הייתה מאורסת, ובעקבות היחסים המתוחים בין אוסטריה לפרוסיה.
ב-26 במאי 1853 התחתנה אנה עם פרידריך וילהלם, נסיך הסן-קאסל, ממנו נולדו לה 6 ילדים. פרידריך וילהלם לא נקשר אף פעם רגשית לאנה, עקב צערו על מות אשתו הראשונה אלכסנדרה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, שמכך לא התאושש עד מותו.
אנה הייתה אשה יפה מאוד, עם זאת, הייתה גם אישה אינטליגנטית מאוד וניהלה סלון של אמנים ומוזיקאים מצטיינים, ביניהם יוהנס ברהמס, קלרה שומאן, אנטון רובינשטיין ויוליוס שטוקהאוזן. היא עצמה הייתה פסנתרנית מוכשרת שלמדה אצל תיאודור קולאק, וברהמס הקדיש לה את יצירתו "חמישייה בפה מינור לפסנתר" בשנת 1865. בשנת 1901 המירה אנה את דתה לקתולית, מה שיצר סיבוך פוליטי עם משפחתה, וב-12 ביוני 1918 מתה אנה בפרנקפורט.
משפחתה

ב-26 במאי 1853 התחתנה אנה עם פרידריך וילהלם, נסיך הסן-קאסל, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
פרידריך וילהלם, נסיך הסן (1854–1888)
אליזבת, נסיכת הסן (1861–1955), התחתנה עם לאופולד, נסיך הכתר של אנהלט
אלכסנדר פרידריך, רוזן הסן (1863–1945)
פרידריך קרל, נסיך הסן (1868–1940)
מריה פוליקסנה, נסיכת הסן (1872–1882)
זיבילה מרגרטה, נסיכת הסן (1877–1925)
ארמין שניצר

| --- | --- |

 לידה:  1836 הונקובצה, סלובקיה 
 פטירה:  23 בדצמבר 1914 (בגיל 78 בערך) 
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
מודעת אבל על מותו של הרב ד"ר ארמין שניצר
ארמין שניצר (בהונגרית: Schnitzer Ármin; הונפלווה, 8 בדצמבר 1836 – 23 בדצמבר 1914) היה הרב הראשי של העיר קומרום (היום העיר חצוייה ובגדה הצפונית של הדנובה היא שייכת לסלובקיה, בעוד הגדה הדרומית להונגריה), מנהל בית הספר היהודי, נשיא איגוד הרבנים הלאומי של הונגריה וסגן נשיא התאחדות יוקאי בקומרום.
ביוגרפיה

ארמין שניצר למד בישיבת ניקולסבורג ובגימנסיה במקום. אחר כך המשיך את לימודיו באוניברסיטה והפך לדוקטור במדעי הרוח. הוא קיבל סמיכה לרבנות וב-31 בדצמבר 1861 נבחר לרב בעיר קומרום ואחר כך הרב הראשי של העיר, שם שירת עד מותו. ראוי להזכיר כי בשנת 1866 פעל לזיכויים של כמה נאשמים הונגרים בבית הדין הצבאי ובשנת 1867 ביוזמתו, בוטלה במחוז נוסחת השבועה המשפילה ליהודים. הוא היה גורם משמעותי בסמכות החקיקה העירונית והמחוזית ובחיי התרבות של העיר קומרום. מאוחר יותר נבחר כנשיא איגוד הרבנים הלאומי של הונגריה וגם הפך לסגן נשיא המחוז.
בשנת 1892, אחרי ארבעים שנות פעילות, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה העניק לו את צלב הזהב המוכתר וחברות במסדר פרנץ יוזף. בטקס היובל שאורגנה על ידי הקהילה היהודית המקומית ב-29 ביוני בו השתתפו ראשי העיר והכפרים במחוז, כמרים של עדות אחרות ואזרחי העיר ללא הבחנה עדתית. הפעם כיבד אותו גם הסופר הגדול מור יוקאי במכתב ברכה. ארמין שניצר היה חבר גם בהנהלת בתי הספר של העיר קומרום, חבר בגוף המחוקק של העיר ובוועדה המנהלית. הוא נהנה מפופולריות רבה בשל הפטריוטיות החזקה שלו ובשל כישרונו לנאום (הוא למד גם הונגרית בקומרום בנוסף לגרמנית ונשא בבית הכנסת דרשות ונאומים מדי פעם בשפה זו).
ארמין שניצר תרם את הגלובוס מסוג Willem Jansz Blaeu למוזיאון הדנובה לאוסף המוזיאון.
הנצחתו

מוזיאון המיקרו של שניצר ארמין, קומרום.
כיתת בית הספר התיכון יאנוש שייה בקומרום.
עבודותיו

Ein Wort zur Geburtsfeier Seiner Majestät des Kaisers. Gesprochen im israel. Tempel zu Komorn. Komorn, 1862.
Beszéd a csallóközi 59. számú honvédzászlóalj lobogójának szentelése alkalmából. Komárom, 1872.
Beszéd ő cs. és kir. Felségöknek I. Ferencz József és Erzsébet egybekelése 25-dik évfordulójának örömünnepére 1879. ápr. 24. a rév-komáromi izr. templomban. Komárom, 1879.
Beszéd ő felsége 50. születésnapján. Komárom, 1880. נאום ביום ההולדת ה-50 של אשתו
Beszéd Jókai Mór szülőházán elhelyezett emléktábla ünnepélye alkalmával. Komárom, 1881.
Zwei Predigten vor und nach dem Tisza-Eszlarer Prozess gehalten. Budapest, 1883. (Magyarul is.)
Beszéd Montefiore Mózes 100. születésnapja alkalmával. Komárom, 1884. נאום ביום הולדתו ה-100 של משה מונטיפיורי
Gyászbeszéd Rudolf koronaherczeg elhunyta alkalmával. Komárom, 1889.
Beszéd ő felsége megkoronáztatásának 25. évfordulója alkalmával. Komárom, 1892.
Beszéd a haza ezeréves fennállása ünnepélyén. Komárom, 1896.
Zsidó kulturképek. (Életemből). Komárom, 1904.
Ünnepi beszéd, II. Rákóczi Ferencz és bujdosó társai hamvainak hazahozatala alkalmából (1906. október 28., Komárom)
Eine Rabbinerwahl
Der Traum im jüdischen Schriftum
מאמריו הופיעו בכל העיתונים של קומרום, בספרי השנה של האגודה הספרותית יהודית-הונגרית ובכתב העת היהודי "שוויון" (Egyenlőség) בבודפשט.
לקריאה נוספת

מיהאי ריסובאני 2017: ידידותם של ארמין שניצר וגאבור פאפ - לאור זכרונותיה של שניצר. סקירת פורום מדעי החברה 2017/3.
פרנץ ראב 1996/2000: העבר וההווה של יהודי קומרום. קומרום.
יוז'ף סיניאי: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים. 1908
תמונות תרבות יהודיות, 1904.
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. ארמין שניצר
הונגריה, 25 ביוני 1902
הערות שוליים

↑  Az Ujság, 1914. december 28.
↑  1915 Komárom - A Jókai Közmivelődési- és Muzeum Egyesület hivatalos értesítője III, 152
↑  Gyulai Rudolf 1889: Kalauz. Komárom, 16.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267593405171  LCCN: nr95035427  NTA: 401642194  VIAF: 36810897   WorldCat (עם VIAF): 36810897 
הגלובוס מסוג וילם יאנץ בלאו משנת 1603 (מתנת הרב ארמין שניצר מקומרום)
מריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה

מריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה (22 באוגוסט 1836 – 19 בספטמבר 1902), הייתה בתו של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה, ואשתו של לאופולד השני, מלך הבלגים.
ביוגרפיה

מריה הנרייטה נולדה ב-22 באוגוסט 1836 בבודפשט, לארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה ולמריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג בתם של לודוויג, דוכס וירטמברג והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
ב-22 באוגוסט 1853 התחתנה מריה הנרייטה עם לאופולד, נסיך הכתר של בלגיה, בנישואים שנועדו לחזק את מעמדו של בית המלוכה הבלגי. נישואי הזוג לא היו מוצלחים, ובני הזוג חיו רוב הזמן בנפרד. בשנת 1865 מת חמיה לאופולד הראשון, מלך הבלגים, ובעלה עלה לשלטון במקומו כלאופולד השני, מלך הבלגים. בשנת 1869 מת בנם הנסיך לאופולד, דוכס בראבנט, ובני הזוג ניסו להביא בן נוסף, אולם הניסיון נכשל, ונולדה בת, קלמנטין, נסיכת בלגיה. מריה הנרייטה נתנה לבנותיה חינוך מעולה, ומאוד טיפחה אותן. את זמנה השקיעה בעיקר בסוסיה ההונגריים. בשנת 1895 פרשה מריה הנרייטה מחצר המלוכה, ועברה להתגורר בספא, ובתה לואיז, נסיכת בלגיה החליפה אותה כגברת הראשונה של בלגיה. ב-19 בספטמבר 1902 מתה מריה הנרייטה בביתה בספא, והיא בת 66 שנים.
משפחתה

ב-22 באוגוסט 1853 התחתנה מריה הנרייטה עם לאופולד השני, מלך הבלגים, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
לואיז-מארי אמליה (18 בפברואר 1858- 1 במרץ 1924), התחתנה עם פיליפ, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה.
לאופולד פרדינאן אלי ויקטור אלבר מארי (12 ביוני 1859 - 22 בינואר 1869).
סטפני קלוטילד לואיז הרמיני מארי שארלוט (21 במאי 1864 - 23 באוגוסט 1945), התחתנה עם רודולף, נסיך הכתר האוסטרי, ולאחריו התחתנה עם אלמר לונלאיי, ולאחריו התחתנה עם  וסארוס נאמני.
קלמנטין אלברטין מארי לאופולדין (30 ביולי 1872 - 8 במרץ 1955), התחתנה עם ויקטור, נסיך נפוליאון.
פוסט-ציונות

פּוֹסְט-ציונות היא תפיסת עולם לפיה האידאולוגיה הציונית הגשימה כבר את מטרתה, ומתנגדת לתפיסה מרחיבה של הציונות שלפיה יש להגדיל את גבולות ישראל על פי צו התנ"כי. כפי שהגדיר זאת תום שגב: ”ישראל כבר אינה חיה למען העבר אלא למען החיים עצמם, וזו תמצית החלום הציוני.”
שמה של הגישה הוא צירוף של הקידומת פּוֹסְט (שאחרי־) והמילה ציונות. פוסט היא קידומת מקובלת בשמן של תנועות שמערערות על עקרונות של תנועות שקדמו להן. המונח נטבע באנגלית על ידי הלל קוק, שליח ארגון שטרן בארצות הברית, בטור בשם זה בניו יורק הראלד טריביון מ-10 בדצמבר 1947. במאמר צידד קוק בהפרדה רעיונית בין "האומה היהודית" שאינה נפרדת מהדת היהודית, לבין העם העברי.
שגב טוען כי המונח "פוסט-ציונות" משמש להערכת מצב, בבחינת: ”הציונות מיצתה את תפקידה, בהצלחה ניכרת, וישראל עוברת לשלב הבא.” לדבריו, ”יש הרואים בכך מטרה, יש הרואים בכך איום. לא קל להסכים מיהו 'פוסט-ציוני', כי לא קל גם להסכים מיהו ציוני.”
מאפייני תפיסות פוסט-ציוניות

פוסט-ציונות היא כינוי למגוון של תפיסות ועמדות שונות שמאחוריהן עומדת ביקורת גלויה או מרומזת על אחת או יותר מן הדעות הרווחות בקבוצות ציוניות שונות. פוסט-ציונים מעלים שאלות שונות בקשר לציונות ולמדינת ישראל, ביניהן:
האמנם מדינת ישראל היא אכן מקלט בטוח לעם היהודי? האם אין מקומות בעולם שבהם מצבם של היהודים טוב יותר בראייה היסטורית כמו בצפון אמריקה, למשל?
האם ניתן באמת לשלב בין רעיון המדינה היהודית לבין הדמוקרטיה? האם ישראל לא צריכה להפוך למדינת כל אזרחיה?
האם סיפור הסכסוך הישראלי-ערבי הוא כולו שחור-לבן? האם ישראל עשתה תמיד את מרב המאמצים כדי להשיג שלום? האם כל האשמה על התמשכות הסכסוך נופלת רק לפתחו של הצד הערבי?
האם יש צורך בציונות לאחר שהוקמה מדינת ישראל והיא מהווה מקלט ליהודים?
כל השאלות הנ"ל הועלו ואף מועלות גם על ידי ציונים, אולם, הפוסט-ציונים מדגישים במיוחד נקודות אלה בערעורם על הנחות היסוד הציוניות.
פוסט-ציונות במסגרת התפתחות סוציולוגית

תמורות שחלו בחברה בישראל בשנות ה-80 וה-90 של המאה העשרים הביאו לשינויים ניכרים בגישות ובערכים המאפיינים ציבורים נרחבים בחברה זו. שינויים אלו מתקיימים הן בתחום הכלכלי - ליברליזציה של המשק הישראלי ופתיחתו לשוק העולמי, והן בשבירת ההגמוניה התרבותית של תנועת העבודה הסוציאליסטית, שהייתה קיימת עד תקופה זו. נקודת המפנה הבולטת הייתה עליית הליכוד לשלטון בשנת 1977, אשר כשלעצמה נתנה ביטוי להתחזקות העמדות הציוניות היותר קיצוניות. בתקופה זו חלו מספר שינויים במקביל, לרבות התנגדות להתחזקות המרכיב הציוני והימני בשלטון. אולם לא ניתן להסיק מכך שכולם נובעים מגורם אחד, ולא ניתן לייחס את כולם לתופעה הקרויה "פוסט-ציונות".
לשינויים בחברה הישראלית, אליהם נלווית תופעת הפוסט-ציונות, מאפיינים במספר תחומים:
מאפיינים כלכליים: כשם שאין מאפיינים כלכליים לציונות, שכוללת את כל קשת האידאולוגיות הכלכליות, החל במרקסיזם וקומוניזם, סינדיקליזם ועד לקפיטליזם השולט כיום, כך אין מאפיינים כאלה לפוסט-ציונות, שגם היא כוללת מרכיבים שמאליים קיצוניים בצד מרכיבים הדוגלים באידאולוגיה קפיטליסטית. הגישה הקפיטליסטית של שוק חופשי וטיפוח האינדיבידואליזם הייתה מקובלת על חלקים גדולים בתנועה הציונית בישראל ומחוצה לה ולא ניתן לומר שהיא מאפיינת את תופעת הפוסט-ציונות. אף בהסתדרות, מעוז הסוציאליזם של העבר, הייתה קיימת, עוד בתקופת היישוב, מפלגת פועלים ליברלית, לא-סוציאליסטית (העובד הציוני).
מאפיינים תרבותיים: השנים הללו מאופיינות בקריאת תיגר על קיומה של הגמוניה תרבותית בישראל. קבוצות שונות ערערו על תפיסת כור ההיתוך, שלפיה קיימת תרבות ישראלית אחת שעל כל המצטרפים אליה להשיל מעצמם זהויות קודמות, והחלו להילחם על מתן ביטוי לתרבויות של קהילות שונות, ובהן מזרחים, עולי ברית המועצות לשעבר וערביי ישראל.
מאפיינים פוליטיים: בעיקר לאחר הסכמי אוסלו, החלה בקרב ציבור בשמאל הישראלי מגמה המדגישה את האלמנט הדמוקרטי בהגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית. תנועה זו מערערת על זכויות היתר, לתפיסתם, של היהודים במדינת ישראל, ופועלת ליצירת מסגרת שוויונית.
אין בהכרח חפיפה בין שלושת התחומים שלעיל ורק מיעוט מהקבוצות העוברות את התהליכים הללו הן פוסט-ציוניות.