stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית המשפט העליון
שופטי בית המשפט העליון > הדמוגרפיה של בית המשפט העליון

להרכבו של בית המשפט העליון נודעת לא רק משמעות משפטית, אלא גם משמעות ציבורית וחברתית, משום חשיבות הנושאים הנדונים בבית המשפט ובגלל עקרון התקדים. לפי גישת הריאליזם המשפטי, ביושבו על כס השיפוט, מביא איתו השופט לא רק את כישוריו המשפטיים, אלא גם את השקפת עולמו. על כן, לפי גישה זו, יש חשיבות לניתוח דמוגרפי של בית המשפט העליון.
עם הקמתו בשנת 1948 היה בית המשפט העליון מורכב משופטים גברים יהודים אשכנזים בלבד, שאחד מהם דתי. במהלך העשור הראשון למדינת ישראל לא כלל בית המשפט העליון אישה, איש עדות המזרח או ערבי. בתקופה זו אף לא התמנו לבית המשפט העליון שופטים שזוהו עם מפלגות שחרגו מהמרכז הפוליטי, כגון מפ"ם, "חרות", "אגודת ישראל", "פועלי אגודת ישראל" ומק"י.
כעבור 14 שנה מונה שופט ספרדי ראשון, אליהו מני. בהרכב הנוכחי (נכון לאוגוסט 2023) נכללים 11 שופטים ממוצא אשכנזי (בהם שניים שגדלו בברית המועצות ובאנגליה ועלו לישראל ואחד ממוצא הולנדי), שלושה שופטים ממוצא מזרחי-ספרדי ושופט אחד ערבי. עד לשנת 2012 כיהנו בבית המשפט העליון 5 שופטים מזרחים מתוך 82 שופטים (מתוכם 64 קבועים ו-18 זמניים).
אישה ראשונה, מרים בן-פורת, מונתה לבית המשפט העליון בשנת 1977, 29 שנים לאחר הקמתו, ובשנת 1982 הצטרפה אליה שושנה נתניהו. לאחר פרישתה של נתניהו בשנת 1993 שב בית המשפט העליון להיות ללא ייצוג נשי, אולם בשנת 1994 מונו שתי שופטות חדשות – דליה דורנר וטובה שטרסברג כהן. לאחר מינוין של דורית ביניש (1995) ואילה פרוקצ'יה (2001) הגיע מספר השופטות המכהנות לארבע. בשנים 2003–2004 פרשו שטרסברג כהן ודורנר, ותחתיהן מונו מרים נאור, עדנה ארבל ואסתר חיות, כך שבין השנים 2004–2011 כיהנו בבית המשפט העליון חמש שופטות. בשנת 2011 פרשה פרוקצ'יה, בשנת 2012 פרשה ביניש, באותה השנה מונתה דפנה ברק-ארז. בשנת 2014 פרשה ארבל וב-2015 מונתה ענת ברון. בשנת 2017 פרשה נאור ומונתה יעל וילנר. ב-2022 מונו גילה כנפי-שטייניץ ורות רונן.
נכון לאוקטובר 2023 מכהנות ארבע שופטות בבית המשפט העליון: דפנה ברק-ארז, יעל וילנר, גילה כנפי-שטייניץ ורות רונן. הגידול במספר הנשים משקף לא רק את השינוי במעמד האישה, אלא גם את הגידול המשמעותי במספר הנשים במערכת המשפטית, בפרט בשירות המדינה. כהונה ראשונה של אישה בתפקיד נשיאת בית המשפט העליון החלה בספטמבר 2006, לאחר פרישתו של נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק. במועד זה התמנתה לתפקיד דורית ביניש, שהייתה השופטת הוותיקה ביותר בבית המשפט העליון באותה עת.
מבין 12 נשיאי בית המשפט העליון לאורך השנים, כיהנו שלוש נשים (דורית ביניש, מרים נאור ואסתר חיות).
בשנת 2004 מונה לראשונה שופט ערבי, סלים ג'ובראן, למינוי של קבע בבית המשפט העליון (השופט ג'ובראן השתתף בהרכבו של בית המשפט העליון גם קודם לכן, במינוי זמני. לפני כן כיהן במינוי זמני גם השופט הערבי עבד א-רחמן זועבי).
כיום מכהנים בבית המשפט העליון שלושה שופטים דתיים: נעם סולברג, דוד מינץ ויעל וילנר.
בית המשפט העליון בישראל הוא אחד מבתי המשפט העליונים העמוסים בעולם. בשנת 2024 עלה העומס מאוד.
שופטי בית המשפט העליון > ההרכב הנוכחי של בית המשפט העליון

| תפקיד | דיוקן | שם (שנת לידה) | תחילת הכהונה | מועד פרישה צפוי | תפקידים קודמים | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| נשיא בית המשפט העליון |  | יצחק עמית   (1958) | 2009 | 2028 (20 באוקטובר) | שופט בית משפט מחוזי | כיהן כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-25  חבר הוועדה לבחירת שופטים |
| משנה לנשיא בית המשפט העליון |  | נעם סולברג   (1962) | 2012 | 2032 (22 בינואר) | שופט בית משפט מחוזי | צפוי להתמנות לנשיא בית המשפט העליון בשנת 2028  יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-26  חבר הוועדה לבחירת שופטים |
| שופטת |  | דפנה ברק-ארז   (1965) | 2012 | 2035 (2 בינואר) | דיקאן הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב | צפויה להתמנות לנשיאת בית המשפט העליון בשנת 2032 חברת הוועדה לבחירת שופטים |
| שופט |  | דוד מינץ   (1959) | 2017 | 2029 (8 במאי) | שופט בית משפט מחוזי |  |
| שופט |  | יוסף אלרון   (1955) | 2017 | 2025 (20 בספטמבר) | נשיא בית משפט מחוזי |  |
| שופטת |  | יעל וילנר   (1959) | 2017 | 2029 (22 בספטמבר) | שופטת בית משפט מחוזי |  |
| שופט |  | עופר גרוסקופף   (1969) | 2018 | 2039 (12 באוקטובר) | פרופסור למשפטים, שופט בית משפט מחוזי | צפוי להתמנות לנשיא בית המשפט העליון בשנת 2035 |
| שופט |  | אלכס שטיין   (1957) | 2018 | 2027 (27 באוקטובר) | פרופסור למשפטים |  |
| שופטת |  | גילה כנפי-שטייניץ (1958) | 2022 | 2028 (אוקטובר) | סגנית נשיא בית משפט מחוזי |  |
| שופט |  | ח'אלד כבוב (1958) | 2022 | 2028 (3 במרץ) | שופט בית משפט מחוזי |  |
| שופט |  | יחיאל כשר (1961) | 2022 | 2031 (9 ביוני) | עורך דין פרטי |  |
| שופטת |  | רות רונן (1962) | 2022 | 2032 (נובמבר) | שופטת בית משפט מחוזי |  |
לכל שופט צוות ובו שני עוזרים משפטיים (בכיר וזוטר) – שניהם עורכי דין בהסמכתם, וכן שני מתמחים לתקופה של שנה (כאשר לרוב החלפתם היא לסירוגין – אחד בכל חצי שנה) ומנהלת לשכה.
כרשמת בבית המשפט העליון מכהנת (החל מחודש יוני 2024) מורן יהב, המכהנת גם כשופטת בבית-משפט שלום.
מעמדו הציבורי של בית המשפט העליון

תקדימים אחדים של בית המשפט העליון עוררו מחלוקת בקהילה המשפטית, ולעיתים הביאה פסיקה, שלא מצאה חן בעיני המחוקק, לתיקונו של החוק. דוגמאות:
פסק דין אפרופים, שניתן בשנת 1995 ושינה את ההלכה הנוהגת בפרשנות החוזה. מבקריו של פסק הדין טענו שהוא פוגע בעקרונות של ודאות מסחרית ומשפטית בהקשר לפרשנות חוזים. בינואר 2011 התקבל בכנסת תיקון לחוק החוזים שנועד לשנות את הלכת אפרופים ולהגביר את הוודאות המשפטית, אולם עד שבית המשפט יפסוק בעניין זה, קשה להעריך אם מטרה זו הושגה.
פסק דין ורד פרי, שניתן בשנת 2009, הביא להכרה בהוצאות של אם עובדת להשגחה על ילדיה. תוצאת הפסיקה לא הייתה לרוחה של רשות המסים בישראל, לא רק בשל השפעתה הישירה על גביית מס הכנסה מהורים עובדים (להערכת האוצר התרת הוצאות השגחה על ילדים כרוכה באובדן הכנסות ממיסים בסך 2.5 מיליארד ש"ח בשנה), אלא גם בהשפעתה על הכרה בהוצאות נוספות בעלות אופי דומה (כגון הוצאות נסיעה למקום העבודה וחזרה). עקב כך תוקנה פקודת מס הכנסה, ונקבע בה במפורש שהוצאה כזו לא תוכר.
חשיבותו של בית המשפט העליון בהוויה הציבורית בישראל רבה. לפי הסקרים אמון הציבור בבית המשפט העליון גבוה בהרבה מאמון הציבור בגופים אחרים (הכנסת, הממשלה, המפלגות) וגם נמצא בשחיקה מתמדת. לפי סקר "המרכז לחקר פשיעה, משפט וחברה" שנערך בשנת 2008 ירד האמון בבית המשפט מתחת ל-50%. לפי סקר "מדד שלטון החוק" שערך הפרופסור אריה רטנר, אמון הציבור בבית המשפט העליון ירד מאמון של 80% בשנת 2000 ל-60% בשנת 2014 ול-49% בשנת 2017. לפי סקר של המכון הישראלי לדמוקרטיה לשנת 2020 ירד אמון הציבור היהודי לרמה של 52% ואילו אמון הציבור הערבי עלה ל-60%.
לפתחו של בית המשפט העליון, בשבתו כבג"ץ, מגיעות פעמים רבות עתירות בעלות משמעות פוליטית, העוסקות בנושאים השנויים במחלוקת בציבור. על פסיקתו של בג"ץ בעתירות כאלה נמתחת ביקורת הן מהמתנגדים לעצם התערבותו בנושאים אלו, הן על ידי מי שהפסיקה אינה לרוחו.
בשנת 2011, במסגרת דיון בכנסת בחוקים שנועדו לשנות את פני בית המשפט העליון, מתח השר עוזי לנדאו ביקורת חריפה על בית המשפט העליון: "אין בהרכב שופטי בית המשפט העליון פלורליזם, אלא יש בו אליטיסטיות אשכנזית. הוא שמאלני, פוליטי, מנותק מיהדות ולעיתים מהמציאות ומרשה לעצמו לפלוש לתחומים לא לו". בנאום יוצא דופן שנשאה נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, כשבועיים לאחר מכן, אמרה כי "משך מספר שנים מתנהל מסע התופס תאוצה משנה לשנה, במטרה להחליש את מערכת המשפט ובראשה בית המשפט העליון. זהו מסע של דה-לגיטימציה שבראשו עומדים מספר פוליטיקאים, חברי כנסת ואף שרי ממשלה, שמנצלים את חסינותם ומוסרים לציבור הרחב מידע מוטעה ומטעה שהידרדר להסתה המופנית נגד בית המשפט, נגד חבר שופטיו ונגד עבודתו השיפוטית".
לעיתים, מי שהוגדרו כתומכי צמצום מעורבות בית המשפט העליון תמכו בפסקי דין שהתערבו בעבודת הממשלה.
בקרב חלק מחוגי הימין ישנה תחושה כי בית המשפט העליון מקדם אידאולוגיה שמאלנית וכי מבחינה פוליטית חסר בו ייצוג מאוזן של חלקי העם. מנגד, חלק מחוגי השמאל סבורים שבית המשפט העליון מאמץ יותר מדי את עמדות מערכת הביטחון.
אישי ציבור חרדים נמנעים באופן מסורתי מלעתור לבית המשפט העליון נגד עוולות הפוגעות בציבור החרדי, בשל אי הכרה בסמכותו של בית המשפט (המבוססת על תפיסה שהסמכות העליונה היא הלכתית ולא אזרחית-ממלכתית[דרוש מקור]) ועקב חוסר אמון בבית המשפט. אפילו במרבית העתירות בנושאי חרדים (שהגישו גורמים לא חרדים), נמנעו אישי ציבור מלהציג את תשובתם בפני בית המשפט, ומתוך הנחה ש"המשחק מכור מראש".
בניין בית המשפט העליון

בית המשפט העליון שוכן בגבעת רם שבירושלים, על אדמות הכפר שייח' באדר. המבנה הוקם בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, בתכנונם של האדריכלים עדה כרמי-מלמד ואחיה רם כרמי שזכו בו בתחרות אדריכלים בשנת 1986. עד להקמת בניין זה, שכן בית המשפט במשך עשרות שנים בבניין ותיק במגרש הרוסים שבעיר. קרן יד הנדיב הציעה לממן בניין חדש בקריית הממשלה, כדי להשלים את "המשולש הדמוקרטי" בגבעה: הרשות המחוקקת (הכנסת), הרשות המבצעת (הממשלה) והרשות השופטת (בית המשפט העליון); וכן בשל הרצון לשכן את הגוף השיפוטי הגבוה ביותר במדינת ישראל במבנה שהוקם במיוחד לצורך מטרותיו (המבנה במגרש הרוסים שימש בעברו כאכסניית צליינים נוצרים).
הבניין הושלם ונחנך בשנת 1992. חמשת אולמות המשפט, השונים זה מזה בגודלם בהתאם לצרכים, מתאפיינים בעיצוב זהה ובשימוש רב באור שמש טבעי. המבנה כולל גם את לשכות השופטים, 'חצר הקשתות', הספרייה וחלון פנורמי המשקיף לעבר העיר.
ראו גם

בתי המשפט בישראל
אקטיביזם שיפוטי
בית המשפט העליון של ארצות הברית
בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת
לקריאה נוספת

יצחק זמיר, בית המשפט העליון, הוצאת שוקן, 2022
דפנה ברק-ארז, ‏משפטי מפתח - ציוני דרך בבית המשפט העליון, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2003
גד ברזילי, אפרים יער-יוכטמן, זאב סגל, בית המשפט העליון בעין החברה הישראלית, הוצאת פפירוס, 1994
אליקים רובינשטיין, שופטי-ארץ: לראשיתו ולדמותו של בית המשפט העליון בישראל, הוצאת שוקן, תשמ"א 1980
פניה עוז-זלצברגר ועלי זלצברגר, "מקורותיו הגרמניים של בית המשפט העליון בישראל", עיוני משפט 21, 1998
פנינה להב, העוז והמשרה: בית-המשפט העליון בעשור הראשון לקיומו עיוני משפט, י"ד, תשמ"ט, ע’ 479-501
נעמי לויצקי, העליונים: בתוככי בית המשפט העליון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006
דניאל פרידמן, הארנק והחרב: המהפכה המשפטית ושִברה, הוצאת ידיעות ספרים, 2013.
שלמה מזרחי ואסף מידני, מדיניות ציבורית בין חברה למשפט, הוצאת כרמל, 2006
מנחם מאוטנר, משפט ותרבות בישראל בפתח המאה ה-21, הוצאת עם עובד, 2008
משה לנדוי, "מגמות בפסיקתו של בית המשפט העליון", עיוני משפט ח, (תשמ"א-תשמ"ב)
מחברים שונים, ללא גלימה - שיחות עם שופטי בית המשפט העליון, הוצאת ידיעות ספרים, 2017
דוד גליקסברג, כיצד שופטים מחליטים? : עיונים אמפיריים בפסיקת בית המשפט העליון, הוצאת נבו, 2021
ריאד זענון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 באוקטובר 1937 (בן 87) עזה
 שם לידה:  رياض ديب سليم الزعنون 
 מדינה:  הרשות הפלסטינית
 תפקיד:  שר הבריאות של הרשות הפלסטינית
 תקופת כהונה:  20 במאי 1994 - 29 באוקטובר 2002
 מפלגה:  פת"ח 
 
ריאד דיב סלים אל-זענון (בערבית: رياض الزعنون; נולד ב-1 באוקטובר 1937 בעזה) הוא רופא ופוליטיקאי פלסטיני, שר הבריאות לשעבר של הרשות הפלסטינית.
זענון מחזיק בתואר ד"ר לרפואה והוא חבר בתנועת הפת"ח. זענון התמחה ברפואה פנימית בבית החולים שיפא וסיים את התמחותו ב-1963, אז התמנה לתפקיד מנהל המחלקה הפנימית בבית החולים. ב-1969, אחרי שנחשף כי הוא סייע למחבלים והעביר להם כספים, נמלט אל-זענון.
הוא היה שר הבריאות הראשון בממשלות הרשות הפלסטינית, הוא נכנס לתפקידו ב-20 במאי 1994 והמשיך ברצף עד 29 באוקטובר 2002 בארבע ממשלותיו הראשונות של יאסר ערפאת. הוא כיהן גם כיו"ר המועצה הלאומית הפלסטינית. בתחילת תקופת כהונתו כשר בריאות, נאלץ להתמודד עם התפרצות מגפת כולרה בעזה ובתחילה הכחיש את קיומה.
ב-16 בספטמבר 2008 הודיע אל-זענון על התפטרותו מחבר הנאמנים של אוניברסיטת אל-אזהר בעזה מסיבות בריאותיות.
הערות שוליים

↑  האדם העשירי, בית החולים שיפא – מרכז טרור או בונקר ישראלי?, באתר "על ישראל במזרח התיכון", ‏16 בנובמבר 2023
↑  צבי אלחייני, הצצה לבי"ח שיפא בעזה שבנו אדריכלים ישראלים, באתר ynet, 7 בנובמבר 2023
1 2  د. رياض الزعنون يعلن استقالته من مجلس أمناء جامعة الازهر, وكـالـة مـعـا الاخـبـارية (בערבית)
↑  ליטל לוין, 13.11.1994 / מגפת הכולרה התפרצה בעזה, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 299008087   WorldCat (עם VIAF): 299008087
טגוסיגלפה

| --- | --- |
דגל טגוסיגלפהדגל טגוסיגלפה

 מדינה:  הונדורס הונדורס
 מחוז:  פרנסיסקו מורסאן
 תאריך ייסוד:  1578
 שטח:  751.1 קמ"ר
 גובה:  990 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  1,157,509 (2013)
  ‑ במטרופולין:  1,324,000 (2010)
  ‑ צפיפות:  948.08 נפש לקמ"ר (2010)
 קואורדינטות:  14°06′21″N 87°12′14″W﻿ / ﻿14.105713888889°N 87.204008333333°W﻿ / 14.105713888889; -87.204008333333 
 אזור זמן:  UTC -6
 https://amdc.hn/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונדורס מוגדלת) לה סייבה סן פדרו סולה צ'ולוטקה קומאיאגואה ניקרגואה אל סלבדור גואטמלה בליז הים הקריבי האוקיינוס השקטטגוסיגלפה(למפת הונדורס רגילה) לה סייבה סן פדרו סולה צ'ולוטקה קומאיאגואה ניקרגואה אל סלבדור גואטמלה בליז הים הקריבי האוקיינוס השקטטגוסיגלפה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
טגוסיגלפה (בספרדית: Tegucigalpa; רשמית: טגוסיגלפה, עיריית הנפה המרכזית, בספרדית: Tegucigalpa, Municipio del Distrito Central; לעיתים מוזכרת בתור טגוס, בספרדית: Tegus) היא בירת הונדורס והעיר הגדולה ביותר במדינה. בנוסף, טגוסיגלפה היא בירת מחוז פרנסיסקו מורסאן.
בעיר מתגוררים כ-1,250,000 תושבים (הערכה מ-2006). העיר מחולקת לשניים על ידי נהר צ'ולוטקה (הידוע גם בשם ריו גראנדה), כאשר החלק המזרחי נקרא טגוסיגלפה והמערבי קומאיאגואלה (Comayagüela). שני חלקי העיר שייכים למועצה האזורית המרכזית, מקום מושבם של ממשלת הונדורס והארכיבישוף של טגוסיגלפה. העיר שוכנת בעמק טגוסיגלפה, בגובה של 990 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה

העיר נוסדה ב-29 בספטמבר 1578 על ידי מתיישבים ספרדים בשם "ריאל דה מינס דה סן מיגל דה טגוסיגלפה" והייתה מרכז הכורים במכרות הכסף והזהב באזור.
ב-1762 מושל אזור הונדורס אלונסו פרנאנדס דה ארדיה שינה את שם העיר ל"ריאל וייה דה סן מיגל דה טגוסיגלפה אי ארדיה".
ב-1821 טגוסיגלפה קיבלה מעמד של עיר. באותו זמן הונדורס קיבלה עצמאות מספרד והייתה חלק מהפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה. הקונגרס המקומי הכריז שטגוסיגלפה וקומאיאגואה הן שתי הערים החשובות בהונדורס ושהבירה תעבור ביניהן לסירוגין. המצב נמשך גם כשהונדורס הפכה עצמאית לחלוטין ב-1838. לבסוף, ב-30 באוקטובר 1880 הכריז נשיא הונדורס מרקו אורליו סוטו שטגוסיגלפה תהיה בירתה הקבועה והיחידה של הונדורס.
העיר נשארה קטנה וכפרית באופן יחסי עד שנות השבעים של המאה העשרים, אז החלו גלי הגירה מהאזורים הכפריים במדינה. בשנות השמונים של המאה ה-20 החלו לבנות בה תשתיות רחבות של כבישים וצמתים, והעיר התפשטה הרבה מעבר לגבולות העתיקים והמקוריים והפכה למטרופולין גדול.
בשנת 1998 ניזוקה העיר על יד הוריקן מיטש. ההוריקן, אשר נשאר מעל הונדורס במשך חמישה ימים, הרס חלקים נרחבים של קומאיאגואלה ואזורים המקורבים לנהר צ'ולוטקה. כמו כן, ההוריקן גרם לגשמים עזים, אשר הציפו חלקים נרחבים בהונדורס ופגעו קשות בטגוסיגלפה.
מקור השם

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מקור השם טגוסיגלפה אינו ידוע, אך ישנן סברות שונות לשם זה. הסברה המקובלת ביותר היא שהמקור הוא בשפת הנאוואטל: "Tekut Xiuatl Pan" שפירושו "גבעות הכסף", אך ככל הנראה סברה זו שגויה.
ישנן שתי עובדות חשובות ובלתי מעורערות בבעיה אטימולוגית זו. עובדה אחת היא שהסיומת טוגוגלפה (Togogalpa), שמתייחסת ל"טוטוטי" (tototi), מילה שפירושה "ציפור" בנרהואטלית ובטונקונטינית. עובדה אחרת מתייחסת לריקוד מקסיקני אינדיאני.
במקסיקו סבורים כי המילה "טגוסיגלפה" היא במקור מנרהואטלית, מהמילה טקוסטליקאיפאן (Tecuztlicallipan), או "מקום מגורי האצולה" או "מקום מעל ביתו של אדון אמאדו".
כלכלה

תחומי הכלכלה והתעשייה העיקריים הם מסחר, בניה, שירותים, טקסטיל וטבק. למעלה מ-56% מהתושבים עובדים במגזר הציבורי. אחוז האבטלה עומד על כ-8.1% מכוח העבודה.
השכלה

האוניברסיטה הלאומית של הונדורס נוסדה בעיר בשנת 1847.
תחבורה

בעיר נמצא נמל התעופה הבין-לאומי טונקונטין.
דמוגרפיה

לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2013 התגוררו בעיר כ-1.15 מיליון תושבים. 47.6% מתושבי העיר חיים בעוני. בשנת 2010 4.9% מהאוכלוסייה נותרו אנאלפביתים, בהשוואה לשיעור הלאומי של 15.2%.
90% מתושבי העיר הם מסטיסים. ישנם מיעוטים קטנים של מהגרים ערבים, היספנים וסינים.
בדומה לשאר המדינה, מרבית מהתושבים (95% באזורים מסוימים) הם קתולים.
פוליטיקה וממשל

עד שנת 1991 מרבית מהסמכויות המוניציפליות היו בידי הממשל הארצי, דבר שגרם לחוסר יעילות בחלוקת המשאבים. כתוצאה מכך, הוחלט לשנות את חלוקת הכוח והממשלה ביזרה את כוחה ונתנה אותו לעיריות המקומיות. כתוצאה מהיותה של טגוסיגלפה עיר הבירה, עדיין יש לממשלה כוח רב בעיר. ממשלת המדינה מאוד לא יציבה, ולכן חלוקת המשאבים עדיין מתבצעת בחוסר יעילות, וישנם קשיים רבים להעביר את התקציבים הנדרשים לביטחון הפנים ולרפואה.
כל רשויות השלטון (בית המשפט העליון, הפרלמנט, מפקדות הצבא והמשטרה ומשרדי הממשלה) ממוקמים בעיר.
מועצת העיר מורכבת מראש העיר ועשרה חברי מועצה.
ספורט

בעיר נמצאות קבוצות הכדורגל של "אולימפיה" ו"מוטגואה", אשר משחקות בליגת העל ההונדורסית והדרבי ביניהן נחשב ל"קלאסיקו" המרכזי של הכדורגל ההונדורסי ומכונה "אל קלאסיקו קפיטלינו" (בספרדית: El Clásico Capitalino, הקלאסיקו של עיר הבירה). שתי הקבוצות משתמשות באצטדיון הרב-תכליתי טיבורסיו קריאס אנדינו כמגרשן הביתי.
בעיר נמצא קולוסיאום מכללת המהנדסים, אשר משמש למשחקי כדורסל. בנוסף קיים מתחם הספורט הכפר האולימפי, אשר משמש כמקום אימונים למקצועות אוליפיים כמו טניס ואגרוף.
(לצפייה הזיזו עם העכבר את סרגל הגלילה בתחתית התמונה)
ערים תאומות

ניקרגואה מנגואה, ניקרגואה
גואטמלה גואטמלה סיטי, גואטמלה
בוליביה לה פאס, בוליביה
ונצואלה קראקס, ונצואלה
קוריאה הדרומית סיאול, קוריאה הדרומית
ירדן עמאן, ירדן
אקוודור קיטו, אקוודור
טאיוואן טאיפיי, טאיוואן
פרו לימה, פרו
קולומביה בוגוטה, קולומביה
מקסיקו גוודלחרה, מקסיקו
ספרד מדריד, ספרד
ארצות הברית ניו אורלינס, לואיזיאנה, ארצות הברית
ארצות הברית גיינסוויל, פלורידה, ארצות הברית
ברזיל בלו הוריזונטה, ברזיל
קאטוומן

| --- | --- |

קאטוומן, כפי שהיא מופיעה על עטיפת החוברת Catwoman Vol. 3 #73 מינואר 2008, אמנות מאת אדם יוז.
 סוג:  אנטי-גיבורה
 הוצאה לאור:  DC קומיקס
 הופעה ראשונה:  Batman #1 (אביב 1940)
 יוצרים:  ביל פינגר בוב קיין
 גילום הדמות:  לי מריווד'ר ("באטמן"), מישל פייפר ("באטמן חוזר"), אן האת'וויי ("עלייתו של האביר האפל"), כרמן ביקונדובה ("גות'האם (סדרת טלוויזיה)"), זואי קרביץ (הבאטמן)
 מידע
 שם אמיתי:  סלינה קייל
 כינויים:  החתולה, אירנה דוברובנה, סאדי קלווסקי, מאדאם מודרן, מרגריט תון, קאט
 סטטוס:  פעיל
 מקום לידה:  גות'אם סיטי 
 מין:  נקבה
 מקצוע:  גנבת, פורצת, זונה, בחלק מהגרסאות: אשת חברה, ב"באטמן חוזר": מזכירה
 כוחות:  ללא כוחות-על
 חברה בקבוצה:  ציפורי הטרף, משפחת העטלף, הסירנות של ג'ותהאם
 חברה לשעבר בקבוצה:  ליגת הצדק ליגת אי-צדק החברה הסודית של נבלי-העל אאוטסיידרס
 אזרחות:  ארצות הברית 
 דמויות קשורות
 משפחה:  בריאן ומריה קייל (הורים, מתים) מאגי קייל (אחות) הציידת (בת מיקום מקביל) ברוס ויין (ארוס לשעבר, בן זוג)  דמיאן ויין (בן חורג)
 אויבים:  המסיכה השחורה, Red Claw 
 
קאטוומן (באנגלית: Catwoman, "אשת החתול") דמות בדיונית של אנטי-גיבורה המופיעה בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC קומיקס. הדמות נוצרה על ידי הכותב ביל פינגר והמאייר בוב קיין. הופיעה לראשונה בחוברת Batman #1 באביב 1940. היא הגנבת המוצלחת ביותר בגות'אם סיטי. לאורך השנים ניהלה מערכת יחסים לא עקבית עם באטמן.
קאטוומן היא האלטר אגו של סלינה קייל, צעירה בעלת עבר בעייתי שכלל אב שתיין ואלים, אמא אובדנית ועבריינות נוער, ואשר גדלה וחונכה ברחובות העיר גות'אם סיטי כגנבת. היא מקבלת השראה מבאטמן ומחליטה לרכוש מיומנויות לחימה ואגרוף מדמויות כטד גרנט, עוטה על עצמה חליפת עור בעלת מאפייני חתול, ופועלת לפי קוד מוסרי משלה שלעיתים מציב אותה בעמדת הגיבורה והנבלה גם יחד.
קאטוומן נחשבת לגנבת מקצוענית וניחנת בכישורי אקרובטיקה. היא נלחמת בעזרת שוט וטפרים על כפפותיה ובעלת מיומנויות לחימה גבוהות.
דמותה של קאטוומן מדורגת במקום ה-20 ברשימת מאה גיבורי-העל הגדולים, לפי אתר IGN, בעוד שברשימת מאה נבלי-העל הגדולים היא מדורגת במקום ה-11 ובמקום ה-51 ברשימת מאה הנבלים הגדולים בכל הזמנים לפי מגזין Wizard. את דמותה מגלמות בסרטי הלייב אקשן "באטמן חוזר" ו"עלייתו של האביר האפל" השחקניות מישל פייפר ואן האת'וויי, בהתאמה.
יצירת הדמות

בוב קיין המאייר לקח השראה למראה של קאטוומן מהשחקניות ג'ין הארלו והדי לאמאר וגם מבת דודתו רות סטיל. קיין והכותב פינגר רצו דמות של נבלית סקסית שתהיה מעניינת גם לקוראות ותוכל לשמש כאהובה פוטנציאלית לבאטמן. בסופו של דבר הם יצרו את סלינה קייל - מעין נבלית "ידידותית". תחילה נקראה "החתולה" והייתה מפורסמת בקרב פושעי גות'אם בתור גנבת מקצוענית, המסכה והשם קאטוומן הגיעו בשלב מאוחר יותר. קאטוומן הייתה שונה מנבלים דוגמת הג'וקר - היא ביצעה פשעים אבל אף פעם לא ביצעה מעשי הרג ורשע. הכותבים גם החליטו שתהיה מושא עניינו הרומנטי של באטמן ופיתחו ביניהם מערכת יחסים בה הוא מנסה כל הזמן לגרום לה להיות טובה. על הבחירה בחתול כאות זיהוי עם הדמות קיין אמר שהוא מחשיב חתולים כ"סוג של ניגוד לעטלף".
אזכור במדיות אחרות > הסרט "אישה חתול"

הסרט "אישה חתול" הופץ על ידי האחים וורנר ב-2004, והוא מבוסס באופן רופף על הקומיקס המקורי. בסרט זה, הגיבורה נהפכת לקאטוומן לאחר שהיא ניצלת מטביעה על ידי חתול מאו מצרי. את קאטוומן מגלמת השחקנית האלי ברי. הסרט זכה לביקורות שליליות ביותר ואף זכה במספר פרסי "פטל הזהב", פרס השמור לסרטים גרועים ביותר.
אזכור במדיות אחרות > בסרט "באטמן חוזר"

בסרט באטמן חוזר גילמה את סלינה קייל השחקנית מישל פייפר. בסרט סלינה מתוארת כמזכירה מתוסכלת ובודדה העובדת עבור איש העסקים המושחת מקס שרק. היא נהפכת ל"קאטוומן" אחרי ששרק משליך אותה מבניין וחתולי רחוב מצילים אותה. היא תופרת לעצמה חליפת חתול מוויניל ויוצאת לפרוק את תסכוליה ברחבי גות'אם סיטי. היא מפתחת יחסי אהבה-שנאה עם באטמן וברוס ויין, והשניים מתעמתים מספר פעמים. במהלך הסרט מתוארת קאטוומן כלוחמת חושנית, זריזה ומוכשרת ששורדת באורח נס מספר רב של תאונות קטלניות וניסיונות רצח.
אזכור במדיות אחרות > בסדרות האנימציה

בבאטמן: איש העטלף מתוארת סלינה קייל כאשת חברה עשירה, שזהותה הסודית היא של גנבת עם חיבה מיוחדת לגנבת תכשיטים וחפצים יקרים. במהלך הסדרה היא מפתחת יחסי אהבה-שנאה עם ברוס ויין ובאטמן. כמו כן, היא מגדלת חתול בביתה.
ב"הבאטמן" היא גנבת שגונבת חפצים בעלי מוטיבים של חתול.
ב"באטמן: האמיצים והנועזים" לסלינה נשארת עם אותם מוטיבים כאשר במהלך הסדרה יש לה שתי תלבושות. כמו כן היא מוצגת כאימו של דמיאן ויין ולא טליה אל גול, כפי שמוצג בקומיקס ובשאר העיבודים.
אזכור במדיות אחרות > בסרט "עלייתו של האביר האפל"

בסרט עלייתו של האביר האפל מגלמת את סלינה קייל השחקנית אן האת'וויי. בהתחלה היא עובדת עבור דאגט וביין במטרה להשיג תוכנה שתמחוק את רישומיה הפליליים מכל מאגר מידע בעולם ותאפשר לה לרדת מהמכ"ם של המשטרה והאינטרפול. היא מתוארת כגנבת ולוחמת כשרונית במיוחד. היא בוגדת בבאטמן מספר פעמים אך הוא עדיין מאמין בה. בסופו של דבר, אמון זה משתלם וסלינה מסייעת לבאטמן להציל את העיר ומתאהבת בו.
אזכור במדיות אחרות > בסדרה "גותהאם"

בסדרת הלייב אקשן גותהאם מגלמת את סלינה קייל הצעירה השחקנית כרמן ביקונדובה.
אזכור במדיות אחרות > בסרט "קאטוון - על הכוונת"

אנימציית אקשן בדיונית בה אשת החתול מדובבת בשפה האנגלית על ידי השחקנית אליזבת גיליס
כשקאטוומן מנסה לגנוב תכשיט יקר ערך, היא מגלה שהיא על הכוונת של קונסורציום עברייני רב עוצמה, ומנגד, גם האינטרפול ובאטוומן יוצאים למרדף אחריה.
אזכור במדיות אחרות > בסרט "באטמן" מ-2022

בסרט באטמן מ-2022, קאטוומן מגולמת על ידי זואי קרביץ. היא עובדת כמלצרית במועדון הלילה "טרקלין הקרחון" שנמצא בבעלות המאפיונר קרמין פלקונה ומנוהל על ידי אוסוולד "הפינגווין" קובלפוט. במהלך הסרט היא מסייעת לבאטמן בחקירתו וניסיונו לגלות מה מסתתר מאחורי רמזיו של איש החידות החושפים פרשת שחיתות בה מעורב פלקונה, בו סלינה שואפת לנקום.
ראו גם

החתולה השחורה - דמות בדיונית דומה של חברת מארוול קומיקס המתחרה
הערות שוליים

↑  Top 100 Comic Book Heroes: #20 - Catwoman
↑  Top 100 Comic Book Villains of All Time: #11 - Catwoman
↑  Wizard's Top 100 Greatest Villains of All Time
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007400495405171  PLWABN: 9810546901005606  BnF: cb14599700j (data)  GND: 122812549  LCCN: nb2017009531  SUDOC: 083973877  VIAF: 10149415108289551507   WorldCat (עם VIAF): 10149415108289551507
צבי זיבל

| --- | --- |

 לידה:  29 בנובמבר 1925 י"ב בכסלו תרפ"ו תל אביב, פלשתינה (א"י)
 נהרג:  28 בדצמבר 1948 (בגיל 23) כ"ו בכסלו תש"ט עוג׳ה אל חפיר
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  צ'יבי
 השתייכות:   פלמ"ח    צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1943–1948 (כ־5 שנים)
 דרגה:   פקד טיס (סגן)
 תפקידים בשירות
 טייס
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העצמאות
 עיטורים
  אות גיבור ישראל
 
צבי (צ'יבי) זיבל (י"ב בכסלו תרפ"ו, 29 בנובמבר 1925 – כ"ו בכסלו תש"ט, 28 בדצמבר 1948) הוא חלל צה"ל בעל עיטור הגבורה.