stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התפתחות היכולת הנרטיבית
שלבים בהתפתחות היכולת הנרטיבית > סיפורים של טרום מתבגרים ומתבגרים

רק סביב גיל תשע-עשר מתעצב סיפור בעל מסגרת אחידה של זמן ומקום הנובעת ממטרה ומסתיימת בתוצאתה, כלומר מבוטאת יכולת ליצירת לכידות על בסיס ארגון מבנה פעולה נרטיבי כוללני. סביב גיל זה גם מסתמנת עלייה ביכולת להוסיף תיאורי רגשות לסיפור, כגון: "פוחד", "נבוך", "התלהבו", "נעלבה". עם העלייה בגיל יש גם נטייה להפנות זרקור למצבים מנטליים בנוסף לרגשות ולתחושות, כגון: "חשבה בליבּהּ ", "שם לב", "הבנתי", "לא תכננה", וכן ניכרת גם עלייה בעושר הלשוני.
התקופה שבין טרום התבגרות לבגרות מביאה איתה שינוי משמעותי באופן השימוש בהערכה הנרטיבית: אצל הצעירים בגן ההערכה התבטאה באמצעים המלווים את השפה (אמצעים פָּרָה-לשוניים), כמו מימיקה או תנועות ידיים, ואילו בגיל הבוגר היא מבוטאת באמצעות השפה עצמה. ההערכה ממוקמת ברקע של הסיפור ומאפשרת למספר להנחות את המאזינים לעקוב אחר העלילה העיקרית דרך מספר ערוצים: היא מוסיפה רשת של נסיבות ומצבים פנימיים של הדמויות (כמו: "ואת זה היא לא תשכח לעולם"); היא מסייעת בגיבוש התכנים אל נקודת השיא ומעניקה מבט-על ביחס לסיפור כולו (כמו: "זה כנראה היה היום המשמח ביותר שלה"); והיא מאפשרת למספר לשלוט בָעניין ובייחוד של הסיפור (כמו: "לא בכל יום קורה ש..." או "וזה הדבר המיוחד כאן"), להתחשב בצורכי המאזין ולשמור על תקשורת איתו וגם להפעילו תוך כדי ייצור הסיפור (כמו: "תשמע סיפור", "קשה להאמין, אבל תַחשבו ש...").
שלבים בהתפתחות היכולת הנרטיבית > סיפור בָּשֵל

סיפור דָבוּר אישי בָּשֵל דורש בחירת נושא מרכזי ועיצוב תכנים במבנה היררכי בעל נקודת שיא (פואנטה) המועשרת באמצעי הערכה (evaluation); וכדי שתהיה למאזין סיבה טובה להקשיב, נדרש להפיק סיפור מרתק בעל מאורע ייחודי ובעל זווית ראייה אישית של המספר או של דמויות בסיפור.
הפוטנציאל לספר סיפור מורחב נטמן בניצני הסיפור בגיל הגן המוקדם, והוא מתרחב ומסתעף עם ההבשלה ההתפתחותית של המספרים עד לבגרותם לאורך דרך ארוכה של שיפור אמצעי הלשון ופירוט התכנים וארגונם במבנה היררכי האופייני לסוגה הנרטיבית. עם הזמן נוספת גם מעורבות אישית של המספר ועירוב המאזינים, ומתפתח סגנון אישי משלו.
אלי פירשט

| --- | --- |

פירשט, 2014
 לידה:  1947 גרמניה גרמניה
 פטירה:  13 באפריל 2021 (בגיל 74 בערך) 
 תאריך עלייה:  1949
 לאום:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מניטובה (1977)  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  אדריכלות, תכנון ערים
 
אלי פירשט (1947 – 13 באפריל 2021) היה אדריכל ומתכנן ערים ישראלי. עיצב מבנים רבים לצד שותפו אדם מזור וכיהן כמרצה בכיר וכפרופסור ב"בצלאל". כיהן בין 2014 ל-2017 כיושב ראש "התאחדות האדריכלים ובוני הערים בישראל".
קורות חיים

פירשט נולד ב-1947 בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה להורים ניצולי השואה. הם עלו לישראל ב-1949, והשתכנו בשכונת נווה עמל בהרצליה.
במלחמת יום הכיפורים שירת כמפקד בחטיבת גולני, ובהמשך כמפקד גדוד במילואים. למד אדריכלות ב"בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים" וסיים לימודי תואר שני באוניברסיטת מניטובה בקנדה.
ב-1986 הצטרף פירשט למשרד האדריכלות של אדם מזור, לימים "מזור-פירשט, אדריכלים ומתכנני ערים", ומאז היו לשותפים במיזמים רבים במרחב העירוני בישראל. תכננו בין השאר את גורדי השחקים "מגדל טויוטה", "מגדל מרגנית" ואת תוכנית ההתחדשות העירונית ללב תל אביב-יפו.
בין השנים 2014 ל-2017 כיהן כיושב ראש "התאחדות האדריכלים ובוני הערים בישראל", והחליף את משה צור. פירשט שם לו למטרה בתפקיד לגוון את מנעד הגילאים של העוסקים בתחום, לקדם נטילת אחריות מקצועית, אתית וחברתית בקרב אדריכלים, וכן לקדם פיתוח שכונות קיימות, במקביל או בתיעדוף לשכונות החדשות המוקמות באזורים לא-מיושבים. בראיון לנעמה ריבה לאחר בחירתו, גינה את שיטת תחרויות האדריכלות הסגורות וקרא לדמוקרטיזציה של הליך התכנון ושילוב של אדריכלים צעירים בשוק. אחריו כיהן בתפקיד האדריכל דוד קנפו.
עבודות נבחרות

רשימת מיזמים בולטים שפירשט תכנן יחד עם אדם מזור במשרד "מזור-פירשט":
עבודות נבחרות > תוכניות מתאר

קריית אונו
אור יהודה
רעננה
בוקעתא
אעבלין
רובע הקריה ("הסיטי"), אשדוד
עבודות נבחרות > תוכניות אב

לב תל אביב-יפו (התחדשות עירונית), 1983–1994
ראשון לציון
רחובות
עבודות נבחרות > מבנים

מגדל טויוטה, תל אביב-יפו
מגדל מרגנית, מחנה רבין, תל אביב-יפו
ולודרום סילבן אדמס, תל אביב-יפו
מגדל טויוטה
מגדל מרגנית
חיים אישיים

פירשט היה נשוי לשרי, ולהם 6 ילדים. בתו, מעין פירשט, היא אדריכלית ושותפה במשרד האדריכלות "מזור-פירשט", והיא מנהלת אותו בשותפות עם בנו של שותפו הוותיק, אורי מזור.
הערות שוליים

↑  נעמה ריבה, יו"ר עמותת האדריכלים החדש, אלי פירשט: "הפכנו לשקופים", באתר Xnet‏, 17 ביוני 2014
↑  נעמה ריבה, הבונים החופשיים: כך מתנהלת המחלקה לארכיטקטורה בבצלאל, באתר Xnet‏, 6 בינואר 2015
1 2 3 4 5   נעמה ריבה, מת האדריכל אלי פירשט, מבכירי מתכנני ישראל, באתר הארץ, 15 באפריל 2021
1 2   קשת רוזנבלום, אלי פירשט הוא היו"ר החדש של עמותת האדריכלים, באתר הארץ, 25 במאי 2014
↑  נעמה ריבה, יו"ר עמותת האדריכלים החדש, אלי פירשט: "הפכנו לשקופים", באתר Xnet‏, 17 ביוני 2014
↑   נעמה ריבה, היו"ר החדש של עמותת האדריכלים: אנחנו מייצרים מחסני דיור במקום לייצר ערים, באתר הארץ, 28 ביוני 2017
↑   רובע הסיטי, באתר מינהל התכנון
↑  לב תל אביב, התחדשות עירונית, באתר מזור-פירשט, אדריכלים ומתכנני ערים, ‏23 באפריל 2020
↑  אדר' מעין פירשט, באתר מזור-פירשט, אדריכלים ומתכנני ערים
אדם מזור – שותף ותיק של פירשט
BearCity

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  דאג לאנגוויי
 הופק בידי:  היידי ה. המלין לואיס טייס
 תסריט:  דאג לאנגוויי לורנס פרבר
 עריכה:  ג'רלד ס. פרננדו דאג לאנגוויי
 שחקנים ראשיים:  ג'ו קונטי אשלי אטקינסון פיליפ ס.ר. אליסון סטיבן גוארינו בריאן קין ג'רלד מק'קלואך קווין א. סמית'
 מוזיקה:  קרי מוזי
 צילום:  מייקל הוור
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  BearCity Limits
 חברה מפיצה:  TLA Releasing
 הקרנת בכורה:  11 ביוני 2010
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  דרמה קומית, סרט רומנטי 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 הכנסות:  $5,980 (22-28 באוקטובר 2010, בארצות הברית בלבד)
 הכנסות באתר מוג'ו:   bearcity
 סרט הבא:  BearCity 2: The Proposal
 www.bearcitythemovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
BearCity הוא סרט דרמה קומית להט"בית (בפרט, קהילת הדובים) משנת 2010, מאת הבמאי דאג לאנגוויי, שכתב את התסריט ביחד עם לורנס פרבר. זהו סיפור על גבר הומו צעיר המפנטז על דובים ועל החיפוש שלו למצוא את הגבר המושלם.
בשנת 2012 יצא לסרט זה סרט המשך בשם BearCity 2: The Proposal. בשנת 2013 עובד הסרט ויצא לאור כרומן מאת לורנס פרבר.
תקציר העלילה

הסיפור סובב סביב טיילר (ג'ו קונטי), שחקן שאפתן בשנות העשרים המוקדמות של חייו, שזה עתה עבר לגור בעיר הגדולה ניו יורק, בניסיון להתניע את הקריירה שלו. טיילר, שמתאים לתיאור "קוקיצה", מוצא את עצמו נמשך לדובים - גברים גדולים ושעירי גוף, בדרך כלל. לאחר שנכנס לגור עם פרד וברנט (בריאן קין וסטיבן גוארינו, בהתאמה), שחיפשו שותף חדש לדירתם, טיילר מבין כי ציפיותיו להרפתקאות מיניות אינן הולכות להתממש כפי שהוא היה רוצה, בעודו מתאהב ברוג'ר (ג'רלד מק'קלואך), חברם השרירן של פרד וברנט. רוג'ר חושש שמערכת היחסים שלו עם טיילר, שאיננו נמנה עם קהילת הדובים, לא תתקבל בעין יפה בתוך הקהילה, והוא מהסס להציג את טיילר בפני חבריו.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ג'ו קונטי | טיילר |  |
| אשלי אטקינסון | איימי |  |
פיליפ ס.ר. אליסון: 
| סטיבן גוארינו | ברנט |  |
| בריאן קין | פרד |  |
| ג'רלד מק'קלואך | רוג'ר |  |
| קווין א. סמית' | סנטה |  |
הערות שוליים

↑  BearCity Official Website
↑  AllMovie - Bear City
פילוסופיה של המוסר

.
הפילוסוף אריסטו בציור "אסכולת אתונה" בביצוע הצייר רפאל.
פילוסופיה של המוסר נקראת גם אֵתִיקָה. היא ענף בפילוסופיה העוסק בהנהגה מוסרית, כמידות טובות ומעשים ראוים שחובה לעשותם ומסייע בהבחנה בין טוב לשאינו כך.
הגדרת התחום והדיון סביב השם

בהקשרים המערביים ראשית הדיון באתיקה כתחום מוגדר העוסק בהנחיית חיי האדם נעשתה על ידי אריסטו. עבור אריסטו הגדרת התחום כללה במיוחד שאלות כלליות אודות איזה אורח חיים רצוי לנהל, אילו מידות נדרשות מאופי טוב וכיצד נראות חברויות התורמת לשגשוגו של האדם. אריסטו קרא לחקירה זו בשם "אתיקה" (ἠθικός), כלומר, התחום הנוגע לאופי האדם. כאשר הרומים ירשו את הפילוסופיה היוונית הם תרגמו ἠθικός ל-moralis, דבר ששינה במעט את אופן השימוש במונח.
לפי הפילוסוף ברנארד ויליאמס אתיקה הוא שם רחב ואמורפי יותר הכולל יותר נושאי דיון הסובבים את האופי האנושי, בעוד שמוסריות בא לציין שאלות הקשורות יותר לציפיות חברתיות. לטענת ויליאמס, בעת המודרנית שאלות סביב "מוסר" מציינות יותר דיונים סביב מושגים הקשורים למחויבויות, בעוד שתחום הדיון של האתיקה הוא רחב יותר.
אבחנה זו של ויליאמס מגובה בין השאר גם במאמרה של הפילוסופית ג.א.מ. אנסקום במאמרה המהפכני "פילוסופיה מודרנית של המוסר" (1958). לטענת אנסקום, מוסריות באה לציין במאה ה-20 עיסוק בשאלות העולות מדילמות מוסריות ספציפיות ולרוב נדירות, בעוד שאתיקה גם כן מציינת תחום דיון רחב יותר, בעיקר כזה שמקבל את תימוכו מתוך עיסוק באופי האנושי המבוקש. לטענתה, העיסוק במוסר גם כן קשור במושגים מיוחדים של מחויבות, ספציפית מושגים שמקורם בדיונים סביב המחויבות האנושית לחוק האלוהי הנוצרי. לטענתה, משעה שהדיונים הללו התנתקו מהקשר זה הם איבדו את פשרם. לעומת הדיונים הללו, הדיונים האתיים (במובן האריסטוטלי) מניחים פחות הרמזים למושגי חוק מחייבים ולכן יכולים לספק אלטרנטיבה נטורליסטית מסוימת לתחום הדיון המוסרי.
מאמרה של אנסקום הוביל להבחנה בין מוסריות, האמורה לעסוק בחוק המוסרי לעומת האתיקה, האמורה לעסוק באופי האדם. עם זאת, ספק אם קריאה שכזו של המאמר של אנסקום נכונה וכפי שהעיר הפילוסוף אלסדייר מקינטאייר, אין ספק שהדיון האריסטוטלי כולל גם דיונים בטבע החוק ובמחויבויות מיוחדות.
בהקשר האנגלו-סקסי רווח עד היום שימוש באתיקה כדבר הבא לציין עיסוק בתאוריה של המעשיות (בין השאר, כנראה בעקבות החינוך האנגלי ומאפייניו הקלאסיציסטיים במאה ה-19) לעומת מוסריות הנוגעת לשאלות מוסריות קונקרטיות, דבר הבא לידי ביטוי בין השאר באמירתו של הפילוסוף ברנרד בלאנשרד בתארו את חברו ג. א. מור כך: "אנחנו מדברים לעיתים תכופות אודות אתיקה, אבל לעיתים נדירות על עניינים של המוסר... הוא היה מאסטר של תאוריה אתית, אבל הוא לא החשיב את עצמו כמומחה מספיק כדי לחוות דעה בנושאים חברתיים או פוליטיים."
מוסר ואתיקה

מוסר הוא אוסף כללי ההתנהגות המקובלים בחברה ובתרבות. אתיקה היא תחום הידע שמציע ביקורת על המוסר, ומציג אוסף של כללי התנהגות שבחלקם הם חלופות לכללי ההתנהגות של המוסר.
האתיקה מתחלקת לשלושה תתי-תחומים:
מטא-אתיקה – העוסקת בהגדרת התחום.
אתיקה נורמטיבית – העוסקת בהבנת הדרכים והשיטות להיות מוסרי.
אתיקה יישומית – המקשרת את התחום לצד המעשי.
הוגה מרכזי מהעת העתיקה אשר דבריו בנושא זה נשמרו איתנו, אריסטו, עורך הבחנה בין תחום האתיקה: תחום החוקר את השאלה "מיהו האדם הטוב?", לבין הפוליטיקה, תורת המדינה, תחום החוקר את השאלה "מהי המדינה הטובה?", כלומר "מהו המשטר הראוי?".
גישות שונות כלפי המוסר

על פי שלום רוזנברג קיימות שלוש גישות עיקריות כלפי המוסר:
הגישה האינטואיטיבסטית רואה את עיקרו של המוסר בעקרונות, הנתפסים באופן אינטואיטיבי. על פי הגישה הדיאונטולוגית, קיימת באדם אינטואיציה של המחויב והאסור. על פי הגישה האקסיולוגית, קיימת אינטואיציה של ערכים.
הגישה האוטיליטריסטית מגדירה את מושג הטוב על פי תוצאות ההתנהגותו של האדם בחברה האנושית ולא על פי ערכם העצמי. גישה זו היא אפוא טלאולוגית באופייה.
הגישה האנתרופולגית עורכת אידיאליזציה של האדם וגורסת שתפקידו של המוסר הוא להביא את האדם לידי ייעודו האישי האחרון. גישה זו אף היא היא אפוא טלאולוגית באופייה, בניגוד לגישה האינטואיטיביסטית.
תורות אתיקה

קיימות תורות מוסר רבות, הנחלקות באופן כללי לאתיקה דאונטולוגית (עמנואל קאנט) לפיה לפעולה יש ערך מוסרי בפני עצמה, ללא קשר לתוצאתה, ולאתיקה טלאולגית (אריסטו וג'ון סטיוארט מיל) לפיה תכלית הפעולה היא בעלת ערך זה.
תורות אתיקה > רלטיביזם מול אבסולוטיזם

הבחנה נוספת הנהוגה בין מוסר (היחסי לחברה ולתרבות) לבין אתיקה (אשר מטרתה לבקר את המוסר), באה לידי ביטוי בתשובות השונות לשאלה הבאה: האם כללי ההתנהגות הראויים חייבים להיות אחידים עבור כלל בני האדם באשר הם (אבסולוטיזם), או שמא ראוי שחלק מכללי ההתנהגות ישתנו בין תרבויות ובין חברות (רלטיביזם), או שמא ראוי שלכל פרט יהיו כללי התנהגות משלו (סובייקטיביזם)?
פרוטגוראס היה הסובייקטיביסט הראשון, וטען שהאדם הוא קנה המידה למה שהוא טוב כשהוא טוב ולמה שהוא רע כשהוא רע.
הרלטיביסטים הם רבים, וכבר הרודוטוס ערך דיון על השונה והשווה בין תרבויות באשר לתפיסתן את הטוב המוחלט. הרלטיביסטים בתקופתנו (המיוצגים בימינו בעיקר על ידי הפוסט מודרניסטים) טוענים כנגד האבסולוטיסטים כי אין ביכולתם של האחרונים להציג אמות מידה אוניברסליות להתנהגות אתית באופן מניח את הדעת – אין בנמצא קריטריון חיצוני לחברה היכול לשמש כשיפוט מוסרי.
האבסולוטיסטים, מצידם, טוענים שרלטיביזם מוביל למשבר שכן אמות המידה הראויות או המוסר של חברה מסוימת, ניתן לצמצום למוסר של תת-חברות קטנות יותר ויותר, עד שמגיעים לרמת האדם הבודד – ומוסר אינו יכול להיות רלוונטי לאדם אחד בלבד.
בנוסף לעיסוק הכללי באתיקה, מתקיים עיסוק גם באתיקה של פעילויות ספציפיות כגון אתיקה רפואית, אתיקה צבאית, מזל מוסרי, אתיקה עיתונאית או אתיקה של התנהגות ברשת האינטרנט.
ראו גם

רצון (פילוסופיה)
מידות טובות
אתיקה אבולוציונית
לקריאה נוספת

פיטר סינגר, מוסר הלכה למעשה, מאנגלית: דבי אילון, עריכה מדעית: מרב רוזנטל-מרמורשטיין, ירושלים: הוצאת מאגנס 2009
אלעזר וינריב, בעיות בפילוסופיה של המוסר, מהדורה ראשונה, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1980, מהדורה שנייה, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2008 (הקורס כולל 12 יחידות לימוד בשלושה ספרים)
רות לנדאו וגבי שפלר (עורכים), אתיקה במחקר, ירושלים: הוצאת מאגנס, 2007
ג'אן-מרק מואיי (תרגום: יעל אדלשטיין), האתיקה אל מול הבלתי ניתן למניעה, משפט רפואי וביו אתיקה, כרך 4 עמוד 161, 2011
נעמי כשר, ‏מבוא לתורת המוסר, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור
יוסי דהאן, תאוריות של צדק חברתי, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2014
יובל לוריא, מבוא לקסמי הפילוסופיה: אתיקה ומוסר, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. 2007
אסא כשר, עוד על אתיקה ישראלית - ברפואה, בחינוך, בעסקים ובתחומים נוספים, כתר ספרים, 2023.
האנציקלופדיה של תורת המידות, 2001, ISBN 978-0415936729
הערות שוליים

↑  לדיון של ברנרד ויליאמס בנושא, ראו: Bernard Williams, "Socrates' question", Ethics and the Limits of Philosophy, Routledge 2010.
↑  Which Justice? Whose Rationality?, Notre Dame, 1988
↑  The Philosophy of Brand Blanshard, Open Court Pub Co, 1980
↑  שלום רוזנברג, 'מוסר' ב-לקסיקון התרבות היהודית בזמננו, עם עובד תשנ"ג, עמ' 289-298.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555681005171  BNE: XX4583626  BnF: cb119756872 (data)  GND: 4015602-3  LCCN: sh85045096  LNB: 000047505  NARA: 10638634  NDL: 00569521  NKC: ph114488
ירושלים בתקופה העות'מאנית

סמל האימפריה העות'מאנית מעל לשער הכניסה של בית החולים העירוני העות'מאני ברחוב יפו
איור מובלט של ירושלים במפת אזור המזרח התיכון שבשליטת האימפריה העות'מאנית, משנת 1851
שלטונה של האימפריה העות'מאנית בירושלים וסביבתה נמשך, בהפסקות קצרות, 400 שנה – החל משנת 1517 ועד כיבושה בידי בריטניה בשנת 1917.
מאז תום התקופה הצלבנית ירושלים כמעט קפאה על שמריה, מבחינה אזרחית. אומנם הממלוכים בנו מדרסות רבים, מבנים על הר הבית ואת שוק הכתנים, והסולטאן העות'מאני סולימאן המפואר בנה את חומות ירושלים המוכרות היום, ושיפץ את המצודה ואת מגדל דוד. אולם עם שקיעתה הממושכת של האימפריה העות'מאנית הידרדר גם מצבה של ירושלים, וחלקים גדולים בתוך העיר העתיקה היו שוממים.
העיר לא היוותה מרכז מסחרי או מדיני של אזור נרחב וחשיבותה הייתה דתית בלבד.
השלטון היה של פחות מקומיים שהנהיגו משטר של ניצול ולא העניקו ביטחון ושירותים עירוניים נאותים לתושבי העיר. במאות ה-18 וה-19 החל היישוב היהודי להתעצם.
בעקבות הכיבוש המצרי ב-1831 החלו המעצמות הקולוניאליות האירופאיות לגלות עניין בעיר, הקימו קונסוליות, נאבקו על מידת השפעתן ועסקו בבנייה נרחבת. במחצית השנייה של המאה ה-19 הוחל בהקמת מבנים שונים מחוץ לחומות (עד אז לא ניתן היה לגור מחוץ לחומות בשל חוסר הביטחון, ועם גידול האוכלוסייה עלתה הצפיפות). באותה תקופה קמו מוסדות ותשתיות שונות כבתי חולים, דרכים סלולות ולבסוף רכבת ב-1892.
במהלך תקופה זו אוכלוסיית העיר נעה בין כ-5,000 נפש בראשיתה לכ-60,000 בסופה. הרכב האוכלוסייה השתנה, בראשיתה היו המוסלמים הקבוצה הגדולה ביותר ובסופה היו היהודים רוב בעיר.
מעמד ירושלים

העות'מאנים העריכו את ירושלים מבחינה דתית-מוסלמית ומקומות הדת המשיכו לשמש מוקדי עלייה לרגל למוסלמים בדרכם לחג' או בחזרה ממנו. במסגרת זו שופצו מבנים רבים בעיר וניתנו מלגות לעולמא (חכמי הדת). כמו כן ניתנה הגנה להולכי הרגל בתוך העיר. עם זאת ירושלים נשארה מאחור מבחינות רבות, בשל הזנחה כללית מצד השלטון הטורקי.
ירושלים שימשה עיר מחוז של סביבתה בלבד. ריחוקה מהדרכים הראשיות (דרך הים מקהיר לדמשק והדרך מעזה למפרץ הפרסי), הקטינה את עניין הכובשים השונים בה.
בתקופה זו הייתה ארץ ישראל מחולקת בין שני איילטים – איילט צידון ששלט בצפון הארץ ובמישור החוף, ואיילט סוריה (המכונה גם איילט דמשק) ששלט בעבר הירדן וברצועת ההרים שבין שכם לחברון. להלכה ירושלים הייתה עיר מחוז באיילט סוריה אך למעשה איילט צידון, שהיה חזק יותר, הן מול הממשל המרכזי והן מול דמשק, שלט והשפיע גם על מרכז הארץ ודרומה.
מושל ירושלים כונה "מותסלם". הוא היה חוכר המס והמכס עבור השלטון המרכזי. תפקידו כלל גם שמירה על השקט והביטחון בעיר. המותסלם שכן בבניין הסראיה שבוויה דולורוזה, ברובע המוסלמי (כיום בית הספר אל עומריה), שחולש על הר הבית והעיר העתיקה כולה. מרבית הכנסותיו היו מהעדות הלא מוסלמיות שנדרשו לשלם מיסים רבים בנוסף למיסים הכלליים. במאה ה-19 עבר בית הסראיה לארמון הגבירה טונשוק במרכז הרובע המוסלמי, שם שכנה גם עיריית ירושלים.
מכיוון שמושלי האיילטים, הפּחַוֹת, הוחלפו בכל שנה הם ניצלו את שלטונם כדי להגדיל ככל האפשר את נטל המיסים על האוכלוסייה, ולא השקיעו מאמץ רב לטפל בצרכיה השונים. הפחה עשה שימוש ביחידות צבא שלמות "להשכנת שלום" גם אם לא היה בהן צורך, הכל למען האדרת שמו. מושל ירושלים שילם דמי חכירה לסולטאן וקיבל את כספו חזרה באמצעות מיסים. כל עולה רגל שילם למושל תמורת כניסה למקומות הקדושים. היהודים והנוצרים שילמו את המיסים דרך מוסדות הדת שלהם, לרוב על-פי גובה הכנסתם בפועל. נוספו מיסים לא רשמיים רבים שהכבידו על האוכלוסייה.
בשל קדושת העיר והעוני השורר בה היו משוחררים בני העיר מחלק מהמסים המוטלים על כל נתיני האימפריה, כמו מס יחיד ומס רכוש. מס הייצוא היה נמוך ובמקומו שולם מס כניסה בשערי העיר. כל ההנחות האלו חלו על ירושלים שבתוך החומות בלבד. זהו גורם נוסף לעיכוב פיתוחה.
בשל גודלה הקטן, נטל המיסים והמיעוט היחסי של ההזדמנויות הכלכליות בה, לא נהנתה ירושלים מהגירה חיובית מהכפרים מסביב. במקרי חירום אף ברחו המוסלמים והנזירים מירושלים החוצה, כיוון שבניגוד לעיר, בכפרים לא נאכפה יד השלטון בצורה כה חזקה.
שיפוט

עיקר כוח השיפוט בסנג'ק ירושלים היה בידי הקאדי העות'מאני (מולא), שהיה ממונה אחת לשנה על ידי הסולטאן. המולא היה ממנה קאדי לכל עיר תמורת תשלום בהתאם לערך המקום. הקאדי היה מקבל אחוזים מעסקים, ירושות, אישור תעודות וכו'. כל הפקידים השתדלו להערים על החוק והוסיפו מיסים על מיסים.
הקאדי, בנוסף להיותו שופט, נחשב לפקיד ראשון במעלה. בהיעדר הפחה היה הקאדי ממלא את מקומו.
בית המשפט שכן בבית ה"מחכמה" ליד רחבת הכותל המערבי ודן בנושאים מוסלמיים ולא מוסלמיים כאחד. בסוף התקופה העות'מאנית הוקם בית משפט אזרחי ששכן בסראיה, כמו כן פעלו גם בתי דין קונסולריים שדנו בנתינים הזרים. השופט נהג לפי הקוראן ולפי תקדימים בלבד.
הקאדי הוחלף כל שנה, ותפקיד מזכיר בית הדין עבר בירושה. ניתן היה לערער בפני המופתי, שנחשב סמכות שנייה אחרי הקאדי, וניתן גם לערער למועצת העולמא בקושטא אך בשל ההוצאות הגבוהות היה זה אירוע נדיר. ליהודים היה בית דין רבני בראשות החכם באשי, שזכה לכבוד גם מצד אנשי הממשל העות'מאני. לנוצרים היו בתי משפט של בוררות המורכבים מזקני העדה. עונש מוות לא היה קיים, אך נאמר על הכלא בירושלים שהשהות בו הייתה גרועה ממוות. על מנת לחסוך בהוצאות משפט, העדיפו גם מוסלמים לעיתים להישפט בבתי הדין הקונסולריים.
וקף

חלק גדול מהשטח הירושלמי הבנוי הוקדש לווקף וכלל גם מנזרים, מסגדים ומוסדות ציבור. וקף הר הבית היה הגדול במוסדות ההקדש וברשותו היו רוב בתי הרובע היהודי. וקף גדול נוסף היה "אל תכיה" (בי"ח הלנה לשעבר). כמו כן לכל מסדר נוצרי גדול היה וקף. שטח פרטי של אדם שנפטר ולא הותיר יורש זכר, עבר לרשות הווקף של העדה. אף על פי שתפקיד הווקף היה לדאוג לתחזוקת הבתים, הדבר נכשל בירושלים ומצב התחזוקה היה גרוע, משום שהמחסור בבתים ובקרקע זולה זמינה איפשר לווקף להשכיר את בנייניו גם במצב גרוע. נראה כי ברובע המוסלמי התושבים לא ניצלו את זכותם המשפטית לכפות על הווקף תיקונים וברובע היהודי הייתה הזנחה מכוונת שנועדה להקשות על היהודים את חייהם בעיר. עם זאת הווקף השקיע הרבה במבני הציבור והתפילה בעיר.
צבא

ההערכות הן כי בין 500 ל-1,600 חיילים שהו בעיר דרך קבע בתקופות שונות. לאחר הכיבוש המצרי הוחלף חיל היוניצ'רים בצבא שהיה כפוף ישירות לאיסטנבול. החיילים התרכזו במצודת דוד, בקסרקטין מחוץ לשער יפו ובסראיה. הם היו ממושמעים אך לא בכושר לחימה. תואר מפקד הצבא היה מקביל בחשיבותו לתואר פחה. החיילים היוו את רובה של אוכלוסיית העות'מאנים בעדה המוסלמית בעיר.
יחס השלטון למיעוטים

הנוצרים והיהודים שילמו מס גולגולת מיוחד – אות למעמדם הנחות. הם לא הורשו לשאת נשק, נאלצו ללבוש בגדים בצבעים שונים ונאסר עליהם לבנות ולשפץ בתי תפילה. עדותם של המיעוטים לא הייתה קבילה בבתי המשפט. במקרה שנזקקו לשירותי בית המשפט, נאלצו לשלם הוצאות משפט כפולות. הכיבוש המצרי, בשנים 1831–1840, הביא רווחה קלה ליהודים ולנוצרים, השלטון היה מסודר יותר, והתיר זכויות בנייה ופולחן חופשיים יותר. הסדר לא איפשר להתחמק מעול המיסים שהלך והכביד ולכן פרצו האזרחים בארץ ישראל ובסוריה במרידות (בירושלים ב-1834). בעזרת המעצמות האירופיות שבו העות'מאנים לשלוט בארץ.
הבריטים עמדו על כך שלא ייערכו פרעות וביזה ביהודים ובנוצרים, שנחשבו לידידי השלטון המצרי.
הרפורמות לאחר הכיבוש המצרי

לאחר 1840 הונהגו מספר שינויים. חיל היוניצ'רים הוחלף בצבא סדיר הכפוף לשלטון המרכזי. שיטת גביית המיסים הפכה לגבייה ישירה על ידי השלטון המרכזי. זו ידועה בתור תקופת ה"טנזימאט" (הרפורמות) בשלטון העות'מאני, שנועדה לייעל את המשטר ולרצות את המעצמות שעזרו להדוף את המצרים. נחקקו תקנות בדבר שוויון לנתינים לא מוסלמים והענקת מעמד מיוחד לקונסולים שרבים מתושבי ירושלים הלא-ערבים חסו בצל חסותם (משטר הקפיטולציות).
הקונסוליה הבריטית בירושלים נפתחה ראשונה, כבר ב-1839. ב-1842 נפתחה הקונסוליה של פרוסיה, ב-1843 נפתחו הקונסוליות של צרפת ושל ממלכת סרדיניה, ב-1844 נפתחה הקונסוליה של ארצות הברית, ב-1849 נפתחה הקונסוליה של אוסטרו-הונגריה ובשנות השישים נפתחה הקונסוליה של רוסיה, שהסתפקה עד אז בנציגות ביפו בלבד.
מחוזות ירושלים, שכם ועזה אוחדו ליחידה מנהלית אחת תחת איילט צידון. המולא נבחר לשלוש שנים במקום לשנה וכוחו גדל מזה של הפחה, דבר שהיקשה על הפחה להשתמש בתפקידו לרעה. מס הגולגולת המשפיל הוחלף במס בדל (אי שירות בצבא). בירושלים מונתה מועצה (מג'לס) שהורכבה מ-14 חברים וכללה, בנוסף לקאדי, שריף ונציגים מוסלמים גם נציג יהודי, לטיני, ארמני ויווני. המג'לס הייתה מועצה אדמיניסטרטיבית של כל המחוז והתכנסה בצורה מלאה פעמיים בשבוע. למרות הכוונות הטובות, לאחר שנים של דיכוי, למג'לס לא הייתה השפעה ממשית, והפחה שלט על ידי הפחדה על כל החלטותיה. מכיוון שהיה רוב מוסלמי במועצה, נציגות המיעוטים שימשה כעלה תאנה ציבורי למעשי העושק של הפחה.
המועצה קבעה מיסים לשם שיפור פני העיר ועמם דאגה לתחזוקה, ניקוז ורופא חינם לתושבים, הקמת מבני ציבור ותכנון כולל של שטחי העיר. עירייה זו, שאיננה מאפיינת את השלטון, היא השפעה מובהקת של דרך החשיבה המערבית. בתי המשפט האזרחיים שהוקמו הגבילו את כוח המג'לס והשלטון, אם כי הם פסקו ברוח דומה לזו של בתי המשפט המסורתיים.
לקראת סוף השלטון העות'מאני הפכה ירושלים לבירת סנג'ק ולמרכז מנהלי של מותצרף גדול, שכלל כמעט את כל מרכז ודרום ארץ ישראל והיה כפוף ישירות לממשל באיסטנבול.
במקרה מוות של בעל קרקע, הירושה הייתה מחולקת לפיסות קטנות בין היורשים. משקיעים מבחוץ שרצו לקנות קרקע בעיר נתקלו בדרך כלל בהתנגדות של לפחות אחד מהיורשים. מכאן שההשפעה הגדולה של הרפורמה העות'מאנית באה לידי ביטוי בעיקר מחוץ לחומות.
מערך העיר: השטח הבנוי

במחצית הראשונה של המאה ה-19 שטח העיר בתוך החומות היה 850 דונם. העיר נחלקה לארבעה רבעים: מוסלמי, נוצרי, ארמני ויהודי. השכונה המוגרבית הוגדרה לעיתים גם כרובע. הרבעים לא היו הומוגניים ונבדלו בגודלם, ברמת האוכלוסייה ועוד. ברבעים הגדולים הייתה חלוקה פנימית לפי כתות וטופוגרפיה.
העיר מוקפת חומה ובעלת מגדלים בשערים. לעיר היו ארבעה שערים מרכזיים לארבע רוחות השמים, שנבנו עם תפנית של זווית ישרה למניעת פריצה של כרכרות וסוסים. השער הפעיל יותר היה שער יפו, שבסמוך לו שכן בית המכס. בנוסף היו בחומות חמישה שערים נוספים שהיו סגורים להולכי רגל. השערים הראשיים היו נפתחים בבוקר ונסגרים עם רדת הלילה בשל החשש מבדואים. הם היו סגורים גם בזמן תפילת יום שישי.
מערך העיר: השטח הבנוי > מבנה הרחובות

שטחים רבים בתוך החומות בצפון-מזרח וצפון-מערב לא היו בנויים והיו מאוכלסים בדלילות. מערך הרחובות נשמר עוד מהתקופה הרומאית וכלל שני רחובות עיקריים מאונכים זה לזה. הקארדו והדקומנוס (נחל צולב), שחצו את העיר משער אחד למשנהו.
שאר הרחובות היו צרים ומתפתלים, מלוכלכים ומלאי הריסות. חלקם ללא מוצא וחלקם מתחת לקמרונות חשוכים. במרכז הרחובות היה משטח צר במפלס נמוך לניקוז הביוב. ישנם עדויות על זוהמה רבה ואפילו פגרי חיות בסמטאות. "ניקוי" הפגרים נעשה באמצעות צבועים ששוחררו בעיר בלילה.