stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נפילתה של ניל"י
מעצר נעמן בלקינד

ב-9 בספטמבר, או בעשרה בו, יצא למצרים נעמן בלקינד, מאנשי ניל"י הבולטים, על מנת לחפש את אבשלום פיינברג. בלקינד לא ידע על מותו של אבשלום, מעטים ידעו על כך אז: שרה ואהרן אהרנסון, ליובה שניאורסון ויוסף לישנסקי. אפילו משפחתו של אבשלום לא ידעה. לאמו ולסביבתו הקרובה סיפרו כי הוא נסע ללונדון לקבל הכשרה כטייס בצבא הבריטי. ברם, העובדה שלא התקבלו ממנו מכתבים הייתה מחשידה מאוד. פיינברג נהג לכתוב מכתבים רבים, ושתיקתו הייתה מוזרה. היו חשדות כי הוא מת, אך לא היו ראיות מוצקות לכך. נעמן בלקינד, בן דודו של אבשלום וידיד נעוריו, החליט לצאת למצרים לברר את הדבר בעצמו. להחלטה קדמו ויכוחים עם יוסף ושרה, שלא שיתפו את בלקינד בידוע להם. בלקינד ביקש מהם לצאת למצרים ב'מנגם', אך הם סירבו. הוא איים כי יצא לבדו למצרים, אך הם לא האמינו כי יממש את איומו.
בלקינד בחר ללכת בדרך היבשה, וב-13 בספטמבר נתפס, כנראה, על ידי קבוצת שודדים בדואים, אשר הסגירה אותו לידי העות'מאנים.
בלקינד הובל לבאר שבע, ושם טען לחפותו. העובדה שבכליו נמצאו רשימות בעלות אופי צבאי מובהק הייתה בעוכריו. הטורקים לא קיבלו את טענותיו שהלך לקנות שעורה או לראות את פרדותיו שנמצאו בשירות הצבא הטורקי. הם החליטו לתלות אותו כעבור שלושה ימי חקירה, אך בעצת קצינים גרמנים שינו את החלטתם והמשיכו בחקירות כדי למצוא שותפים למעשה הריגול.
הבשורה על לכידתו של נעמן הגיעה לזכרון יעקב ארבעה ימים לאחר תפיסתו, ב-17 בספטמבר. אנשי הרשת חששו מאוד, וניסו למצוא דרכים לפתור את הבעיה: הראשונה, לשחרר את בלקינד במבצע צבאי: שישה צעירים חברי ניל"י ייכנסו חמושים, לבושים כשוטרים טורקיים, לכלאו בבאר שבע וייקחו אותו לחופשי. בעת הצורך, כך תוכנן, ייכנסו אנשי ניל"י עם הטורקים בקרב. הצעה זו נדחתה בגלל הסכנה שבה. ההצעה השנייה הייתה לפנות את כל שאר אנשי ניל"י ב'מנגם' למצרים. הצעה זו יושמה באופן חלקי: ב-25 בספטמבר פונו אשתו ובנו של שמואל אהרנסון - אחיהם של שרה ואהרן - שהיה מפעילי ניל"י, למצרים באונייה. פינוי מלא לא התבצע מחשש לעורר תשומת לב טורקית, שתגרום לפגיעה בנשארים בארץ. פינוי שנעשה קודם לכן למרגלים ערבים ומשפחותיהם בחופי צור גרר עונשים כבדים לאנשי העיר, ובניל"י חששו מגורל דומה לאנשי היישוב שלא היו קשורים לריגול. בשלב זה עדיין לא היה ברור כי לכידת בלקינד תפיל את שאר חברי הרשת, והוחלט לפנות את האנשים בהדרגה, כך שהפינוי לא ימשוך תשומת לב. ההרגשה בעקבות ההחלטה לדחות את מועד הפינוי הייתה קשה, ושרה אהרנסון כתבה על כך: "אפשר מאוד שזו טעות מצדנו ושנאחר את המועד לברוח, אבל אנו מסכנים את עצמנו עד הרגע האחרון". שרה עצמה תכננה לעלות על המנגם ב-27 בספטמבר, אך היא חיכתה לשווא: המנגם לא הגיעה.
ההצעה שנתקבלה לבסוף הייתה להמשיך בעבודה בתקווה שבלקינד יחזיק מעמד ולא יחשוף את חבריו, ובתוך כך לנסות לשחררו על ידי בקשיש. בתחנה בעתלית לא היה כסף רב באותו זמן, ובניל"י העריכו הבקשיש הדרוש ב-3000 לירות טורקיות. הם דרשו מהאנשים במצרים שישלחו הרבה כסף ובדחיפות, אך אלה התקשו לאספו במהירות כה רבה. על כן, נכשל גם הניסיון לשחרר את נעמן בלקינד על ידי בקשיש.
בינתיים, גילו העות'מאנים את סודותיו של בלקינד. לא ברור איך בדיוק. מאוחר יותר הוא העיד שהוא סיפר להם שהוא מבקר באזור כדי לבקר שייך בדואי מסוים. הם שחררו אותו ועקבו אחריו, בעוד הוא ממשיך אל השייך. השייך, על פי פקודות הטורקים, שיכר (ואולי אף סימם) את נעמן, ומשך מפיו את סודותיו בדרך זו. הוא סיפר שמות אנשים והתרברב במעשיו. כך, נחשפה ניל"י לגמרי.
מעצרים בזכרון יעקב

בערבו של אחד באוקטובר, מוצאי חג ראשון של סוכות התרע"ח, הקיפה פלוגת חיילים עות'מאנית את זכרון יעקב מכל עבריה. על הגעת החיילים הטורקים נודע קודם לכן לאחר שדוד דוידסקו פעיל ניל"י והמוכתר של המושבה עתלית נחקר על ידי המושל הטורקי ומכך הבין שעלו על הרשת, הוא מיהר להגיע לחווה בעתלית והודיע לשרה אהרונסון שיצאה מיד לביתה בזכרון יעקב. הוחלט כי יוסף לישנסקי, מנשה ברונשטיין ויצחק הלפרין יברחו, ואילו שרה תישאר במקום. ייתכן כי חשבה להקריב עצמה כדי להניח את דעתם של הטורקים, וכך לתת לשאר הרשת לפעול.
כשנודע לה על בואם של הטורקים, הפקידה אלף לירות טורקיות מכספי התחנה בידי דוד שטרנברג, קרוב משפחתה שלא היה פעיל ניל"י, ועברה בביתה והחביאה פרטים וחפצים מפלילים; זה לא עזר לה: הטורקים ידעו את מי הם מחפשים, ופנו מיד אל בית אהרנסון. ארבע נשים יהודיות סייעו להם באיתור בתי שאר אנשי ניל"י. הם עצרו את שרה, אפרים וצבי אהרנסון, בני משפחת לישנסקי (פרט ליוסף), ופעילי ניל"י אחרים: טובה גלברג, ניסן רוטמן, יהודה זלדין ועוד. העות'מאנים לקחו עמם את שרה, צבי (אחיה) ופישל (אביה) אל המפקדה הטורקית הקרובה. הם עינו את פישל וצבי אהרנסון בפאלקות (הלקאות על כפות הרגליים והידיים), בדרישה לגלות את מקומם של יוסף לישנסקי וראובן שוורץ - בן דודה של שרה וחבר ניל"י, שחשבו אותו בטעות לאחד הבכירים ברשת - והכריחו את שרה להביט בעינויים. היא טענה שאביה ואחיה לא היו שותפים לריגול. את מקומם של המתחבאים לא גילו. הטורקים עינו גם בני משפחה של ראובן שוורץ. לפנות בוקר, בתום העינויים, שוחררו האנשים לבתיהם, כאשר חיילים עות'מאנים הוצבו בפתחי הבתים.
בינתיים, התחבאו שאר חברי ניל"י במקומות שונים: יוסף לישנסקי, מנשה ברונשטיין ויצחק הלפרין ברחו לגבעות שליד זכרון יעקב, ומשם השקיפו על הנעשה. ראובן שוורץ התחבא בביתו של ידיד משפחתו, ערבי שגר באזור זכרון יעקב. דוד סוקולוביץ', שחי באזור עפולה, שמע על המעצרים והחקירות בזכרון יעקב והסגיר את עצמו לצבא הטורקי בתור עריק (פָרר). הוא הועסק בעבודות כפייה, מבלי שידעו הטורקים כי ריגל נגדם בעבר.
בלילה, החליט מנשה ברונשטיין לחזור לביתו; הוא חשש מהתעללות במשפחתו. בחסות החשיכה חדר לזיכרון ונכנס לביתו דרך החלון האחורי. הוא העמיד פני חולה, וגם הוא נאסר.
יצחק הלפרין, שבו לא חשדו הטורקים בשלב זה, חזר בשעות הבוקר המוקדמות לבית אהרנסון ושוחח עם שרה. היא הורתה לו לחזור ולמסור ללישנסקי כיכר לחם והנחיה לברוח. הוא חזר ללישנסקי ללא הפרעה, הודיע לו על כך וחזר למושבה.
בבוקר המחרת חודשו העינויים. אביו וחותנו של ראובן שוורץ הולקו ברחובה הראשי של זכרון יעקב. ראובן שוורץ הסגיר עצמו לאחר ששמע על כך מפי מסתירו.
מעצרים בזכרון יעקב > התאבדותה של שרה אהרנסון

באמצע היום השני לעינויים הועברו העצורים לבית משפחת ריבקינר, ששימש לפני כן כמשרד וספרייה עבור אהרן אהרנסון.
הפעם עונתה גם שרה אהרנסון. העינויים כללו הצלפות, מכות, צביטות במלקחיים, הנחת ביצים רותחות תחת בית השחי ובין הברכיים ועוד. בין עינוי לעינוי היו קושרים את שרה לידית הדלת, כדי שלא תוכל לנוח בישיבה על הרצפה. היא הייתה נאנחת וצועקת מכאב על מכותיה ומקללת את הטורקים ביידיש, ערבית וצרפתית, אך לא גילתה דבר על שאר אנשי ניל"י ולקחה על עצמה את האחריות לכל פעולות הריגול.
כשהציעו לה הטורקים מים לשתייה, סירבה לקבל מידם. רבקה לישנסקי, אשתו של יוסף, נכחה במקום עם שני ילדיה. היא אמרה לטוביה, בנה הקטן, שיגיש את המים בעצמו לשרה, והיא קיבלה אותם מידו.
שלושה ימים נמשכו העינויים. במהלך שלושת הימים הוכנסו רבים מעצורי זיכרון לבית ריבקינר ועונו שם. בסופם של שלושת הימים הוחלט להעביר את העצורים לנצרת. במשך פרק זמן זה, הצליחה שרה אהרנסון לכתוב מכתב (כנראה בבית השימוש) להעביר אותו לידיו של דוד שטרנברג. במכתב השאירה הוראות לדוד שטרנברג מה לעשות בכסף שקיבל, וקראה לנקמה.
גם ראובן שוורץ הצליח להגניב החוצה פתקה, בה ביקש כי שם ילדו (שברית המילה שלו הייתה אז) יהיה עשהאל.
ב-5 באוקטובר 1917, בטרם היציאה לנצרת, ביקשה שרה ללכת לביתה, להתקלח ולהחליף בגדים. הטורקים הסכימו. שרה הובלה לביתה זקופה וגאה, והותירה רושם רב על רואיה. מפקד משטרה טורקי שצפה בה, אמר לאחר מכן ש"החל להאמין במלכות ישראל" כיוון ש"שרה פסעה כמו מלכה". בביתה נכנסה לחדר האמבטיה, הפעילה את ברז המים וירתה לתוך פיה מאקדחה. החיילים הטורקים ששמרו על הבית הזעיקו רופא לקול הירי. הרופא שבא היה ד"ר הלל יפה. את הנעשה תיאר ביומנו: "את שרה מצאתי מוטלת בלי הכרה על הרצפה בחדר הרחצה, ולידה מוטל אקדח קטן... הכרתה שבה אליה לאחר זריקה... היא התחננה והתיפחה: 'בשם אלוהים! גמור נא עם כל זה! אני מבקשת ממך להמיתני!... לא אוכל לחיות ולסבול, לא אוכל...". שרה אהרנסון שותקה מן הירי, אך לא מתה. ארבעה ימים גססה, ובבוקר 9 באוקטובר נפטרה. כבקשה אחרונה ביקשה שאביה ישוחרר - אך הטורקים לא כיבדו בקשה זו. את גופתה עטפו ברשתות הגנה מפני יתושים (לא נמצא בד מתאים בשלב זה של המלחמה).
בכלא בנצרת

מזכרון יעקב הועברו תשעה עצורים לבית כלא בנצרת ב-5 באוקטובר. יחד עמם נלקחו עוד 15 אנשים מזכרון יעקב, שאותם איימו הטורקים להעניש אם לא יוסגר לישנסקי. כמו כן, בוצע גל מעצרים נוסף ברחבי הארץ, ואנשי ניל"י (וגם אנשים שנחשבו בטעות לאנשי ניל"י) נוספים הושלכו לבית כלא זה. חסן בק חקר ועינה את העצורים, בניסיון לגלות כמה שיותר פרטים על ניל"י ועל מיקומו הנוכחי של לישנסקי - שלא היה ידוע לאיש מן הנחקרים באותה שעה.
ראובן שוורץ נחשב בעיני הטורקים לבכיר ברשת. הוא עונה מדי לילה, עד 23 באוקטובר. על פי עדות אחד האסירים, ב-23 באוקטובר העירו החיילים הטורקים את האסירים, וראובן שוורץ היה תלוי על משקוף החלון בחדר. ייתכן שאיבד עצמו לדעת, אך אפשר גם שמת בתוך העינויים, ותלייתו בוימה. הוא נקבר בבית הקברות של עפולה, ועצמותיו הועברו משם מאוחר יותר (ב-1925) לזכרון יעקב.
אפרים אהרנסון (האב) בן ה-68 עונה עד כדי גסיסה, ושוחרר. הוא אושפז בבית חולים ואחר כך השתחרר לביתו.
בכלא בדמשק

לכלא "חאן איל-באשה" שבדמשק הגיעו, במהלך הזמן, אנשים רבים שנעצרו בעקבות פרשת הריגול.
רק מיעוטם היו אנשי ניל"י; היו שם גם אנשי ארגון "השומר", שהגיעו לכלא, כנראה, בעקבות הלשנות של יוסף לישנסקי עליהם (לבד משניים, סעדיה פז ושמואל הפטר, שהסגירו עצמם לטורקים בזמן החיפושים אחרי לישנסקי). גם עסקנים עבריים מן היישוב נעצרו והושמו בכלא בדמשק. ביניהם היו אברהם שפירא, שבתי לוי, משה שלוש ועוד. נוסף על כל אלה, היו בכלא מספר אנשים שנחשדו לשווא בקשרים עם ניל"י או "השומר".
עוד ישבו בכלא בדמשק עשרות רבות של עריקים מהצבא הטורקי שנתפסו בעקבות גל החיפושים אחרי לישנסקי ואנשי ניל"י.
החקירות בדמשק בוצעו, כאשר עניין הריגול היה ידוע באופן מפורט למדי לטורקים. נעמן בלקינד גילה פרטים רבים בהיותו בנגב, ויוסף לישנסקי הוסיף עליהם. מנגד, תהליך העברת הכספים לארץ לא היה ברור לטורקים, והם ביקשו לדעת פרטים נוספים. על אף הבטחות לחנינה, סירב לישנסקי לספר, והציל בכך את עסקני היישוב שהיו מעורבים בעניין (ובהם מאיר דיזנגוף). על הלשנותיו של לישנסקי על אנשי "השומר" אין הוכחות ישירות. עדות אחת מפיו הביא ד"ר משה ניימן: "על האגודה ("השומר") בכלל אמר, שהיא אגודה סודית ומסוכנת למולדת. לכל חבר ישנו תפקיד מיוחד, ואיש אינו יודע מתפקיד חברו. מתכוננים להתקוממות ולמטרה זו מוכנים אצלם הרבה נשק וחמרי שרפה". עדות סותרת מסר איתן בלקינד, ששמע מפיו של לישנסקי ש"הוא לא הלשין על איש בחקירות... אפילו לא על אנשי 'השומר'. מתוך רצון לנקום בהם אמר רק שהוא עצמו השתייך לאגודת 'השומר'".
אישים ומפלגות מהיישוב נחלצו לסייע לכלואים. מאיר דיזנגוף, אברהם בריל וחיים מרגליות קלווריסקי, זומנו בראשית נובמבר 1917 למשרדו של אחמד ג'מאל פאשה בדמשק, ושם הואשמו בחוסר נאמנות לטורקים. לאחר מכן נשארו בדמשק ופעלו למען הכלואים, כאשר האמצעי העיקרי היה שוחד ובקשישים לאנשי ממשל ולסוהרים טורקים.
בכלא בדמשק > פסקי דין

משפטיהם של הכלואים התנהלו במהלך שהותם בכלא. בין השופטים פוזר שוחד ביד נדיבה, עד כדי כך שלא כולם נשפטו: עריקים רבים פשוט גויסו לצבא לאחר פרק זמן בכלא. חלק מהאסירים שוחררו ללא משפט. השאר נידונו למאסר לפרקי זמן שונים (בין חודשים אחדים לשלוש שנים). דינם של ארבעה אנשים היה שונה: יוסף לישנסקי, נעמן בלקינד ואבשלום פיינברג (אשר דבר מותו בראשית 1917 לא היה ידוע לטורקים, והם דנו אותו שלא בפניו) נידונו למוות. איתן בלקינד ניצל מגזר דין מוות ברור למדי, עקב גילו הצעיר. השאלה בעניינו נשלחה לקושטא, אך התעכבה שם, ועד שחזרה התשובה החלה בריחה כוללת של הצבא הטורקי, ודינו של איתן בלקינד לא נחרץ למוות. באוקטובר 1918 הועבר צפונה, יחד עם אסירים נוספים, באנדרלמוסיה שנוצרה הצליחו להשתחרר ולהגיע לשטח כיבוש בריטי.
יוסף לישנסקי ביקש להימלט מכלאו על ידי שוחד, שאותו ביקש להשיג מידי מאיר דיזנגוף, שסייע, כאמור, למרבית האסירים בכלא. אף על פי שדיזנגוף קיבל כסף רב מניל"י, ועל אף העובדה שלישנסקי הציל את דיזנגוף בשתיקתו, התעלם דיזנגוף מבקשתו של לישנסקי לעזרה.
ימיהם האחרונים של לישנסקי ונעמן בלקינד עברו עליהם בדיכאון. בהזדמנות אחת ביקש לישנסקי מד"ר משה ניימן, אחד מאנשי ניל"י הכלואים שעימו היה מיודד, רעל, כדי להתאבד. ניימן לא מילא את בקשתו.
בלילה שבין ה-15 בדצמבר ל-16 בדצמבר, בשלוש לפנות בוקר, נלקחו יוסף לישנסקי ונעמן בלקינד מתאם אל הכיכר המרכזית בדמשק, אל עמודי התלייה. איתן בלקינד סיפר:
אף שהתאים היו נעולים והאסירים היו כלואים על מסגר, שררה התרגשות רבה בחאן. לפתע פרצה זעקתו של יוסף: 'שלום, יהודים! הנני הולך למות!'... נעמן כשל בהליכתו... בהיפרדם פנו אלי, ושניהם יחד קראו: 'ניל"י!', עניתי להם: 'נצח ישראל לא ישכחכם'. רק אז פרצתי בבכי.
בכיכר המרכזית נשא לישנסקי נאום אנטי-עות'מאני בערבית לאוזני קהל ערבי. דיבשה ארליך, עדת ראייה, מסרה את דבריו:
אין אנו בוגדים; לא בגדנו במולדת, שהרי בטרם הבגידה חייבת להיות אהבה. אנחנו מעולם לא אהבנו את מולדת ה"פאלאקה" וה"בקשישים"... שנאנו אותה תכלית שנאה... אנחנו, חברי ניל"י, בראשותו של היהודי הגדול (הכוונה לאהרון אהרנסון), חפרנו לך קבר גדול, עות'מאניה הבזויה!.. בשעה שאתם עוסקים בתלייתנו, נכנסים צבאות בריטניה הגדולה לעיר הקדושה שלנו, לירושלים, וצבאותיכם נסים מן העיר ללא קרב (הבריטים כבשו את ירושלים ימים אחדים קודם לכן, ב-9 בדצמבר).
כשתורגם נאומו לטורקית, הבין התליין את רוח הדברים וציווה להפסיק לתרגם. בלקינד ולישנסקי שוחחו לפני מותם עם שליחו של החכם-באשי של דמשק, שהיה מורה לעברית בבית ספר אליאנס.
לאחר מכן נתלו יוסף לישנסקי ונעמן בלקינד. גופותיהם הורדו מהחבל בשעה תשע בבוקר, והועברו לקברם.
שאר האסירים שהיו בכלא השתחררו לאחר פרקי זמן. המגויסים בכפייה השתחררו מצבא העות'מאני לאחר כניסת כוחות צבאות ההסכמה לקושטא. כמה אסירים ברחו תוך כדי ההמולה שהייתה בזמן הנסיגה הטורקית. ביניהם היה רנה מזי"א, איש ניל"י. במסעו לארץ חצה את נהר הליטני והצטנן מאוד. הוא חלה, וכעבור כמה חודשים מת.
נעמן בלקינד
ראובן שוורץ
יוסף לישנסקי
מנשה ברונשטיין (עומד משמאל) ויצחק הלפרין, אנשי ניל"י, כפי שצולמו בכלא בדמשק, ב-8 בדצמבר 1917
נעמן בלקינד (מימין, גבו למצלמה) ויוסף לישנסקי תלויים בדמשק. הצלם הוא דניאל אוסטר, שהיה קצין בצבא האוסטרי באותה תקופה
הרברט ג'. ברץ'

| --- | --- |

צילום מ-1952
 לידה:  21 באפריל 1918 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  4 בפברואר 1973 (בגיל 54) סאפרן, ניו יורק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו יורק 
 מוסדות:  בית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1952) 
 
הרברט ג'ורג' ברץ' (באנגלית:Herbert G. Birch ‏ 21 באפריל 1918 -4 בפברואר 1973) היה פסיכולוג ורופא ילדים יהודי אמריקאי. הוא כיהן כפרופסור מחקר לפסיכולוגיה ופרופסור לרפואת ילדים במכללה לרפואה על"ש אלברט איינשטיין בניו יורק. כמו כן לימד בבית הספר פרקאוף למדעי הרוח והחברה של ישיבה יוניברסיטי.
קורות חייו

ברץ', יליד ניו יורק, למד באוניברסיטת ניו יורק וב-1939 סיים עבודת דוקטורט בפסיכולוגיה. בשנים 1946–1944 הוא היה חבר בצוות מחקר במעבדות ירקס לביולוגיית הפרימטים ומדריך לפסיכולוגיה באוניברסיטת ניו יורק. ב-1955–1947 לימד כמרצה ואחר כך ב-1957–1955 כמרצה בכיר בסיטי קולג' של ניו יורק. בהמשך עבד כחוקר במרכז הרפואי בלוויו בניו יורק. אחרי שסיים ב-1960 לימודי רפואה  במכללת אלברט איינשטיין לרפואה בניו יורק המסונף לישיבה יוניברסיטי ולמערכת הבריאות ע"ש מונטיפיורי. הוא לימד אחר כך במכללה זו עד מותו. כיהן קודם כמרצה בכיר למחקר ואחר כך כפרופסור לרפואת ילדים ומנהל המרכז להתפתחות ההתנהגות הנורמטיבית והחריגה. בנוסף לימד כפרופסור לפסיכולוגיה וחינוך בבית הספר פרקאוף לתארים במדעי הרוח והחברה של ישיבה יוניברסיטי.
ברץ' חקר את השלכות הסביבה על ההפרעות ההתנהגותיות, והקוגניטיביות של הילדים, למשל תת-התזונה על תגובתיות התינוקות לאימם. במחקר שערך בכפרים בגואטמלה חקר ברץ' את ההתפתחות הקוגניטיבית של הילדים שגדלו בתנאי עוני.
ב-1965 יחד עם סטלה צ'ס, מרגרט הרציג וסם קורן השתתף בצוות בראשותו של אלכסנדר תומאס במחקר לונגיטודינלי על מאה ילדים מילדותם ועד לבגרותם. נבדקו רמת הפעילות, סדירות התפקודים הביולוגיים, ההסתגלות, זמני התגובה, עוצמת התגובה, מצב הרוח, פיזור הנפש, ההתמדה וטווח הקשב המחקר מצא שאפיוני הילדים היו יציבים לאורך השנים. ב 65 %מהילדים בלטו שלושה דפוסי מזג - 40% היו "ילדים קלים", 10% "ילדים קשים" ו־15 % ילדים עם "התחממות איטית".
ברץ' שתרם הרבה לאבחון הנוירופסיגולוגי הדגיש את יחסי הגומלין בין גורמים נוירולוגיים ושאינם נוירולוגיים אצל נפגעי פגיעה מוחית. אצל ילדים נפגעי מוח ההפרעות נגרמות לא רק ישירות על ידי הנזק המוחי אלא גם על ידי התוצאה התפתחותית של הפגיעה.
ברץ' פעל גם כעורך בשורה של ז'ורנלים מדעיים: Journal for Special education, American Journal of Mental deficiency, American Journal of Child Psychiatry, and Healthy development, International Journal of Mental Health
ברץ' נפטר באופן פתאומי בספרן, ניו יורק, ב-1973 בגיל 55.
פרסים ואותות הוקרה

1952 מלגה של קרן גוגנהיים לפסיכולוגיה
1971 - הפרס הבינלאומי קנדי למחקר מדעי עבור תרומות היוצאות דופן להבנת הפיגור השכלי וההתמודדות איתו.
מאי 1973 - אחרי מותו - הפרס למחקר של האיגוד האמריקאי לליקוי שכלי
הנצחה

1975 מיוזמת פיליס זוסר קם בניו יורק Birch Families Service עבור ילדים עם הפרעות ברצף האוטיסטי ועם הפרעות התפתחותיות. עם מרכזים לילדות הרכה בחמש שכונות של ניו יורק - ברונקס, קווינס, ברוקלין, ריוורסייד, לונג איילנד. כולל בית הספר על שם הרברט ג'. ברץ' ברובע קווינס לילדים עם צרכים מיוחדים (Exceptional Children)
ספרים

הרברט ברץ' כתב 200 פרסומי מדעיים וששה ספרים.
1964 - (עורך) Brain Damage in Children :the Biological and Social Aspects Williams&Wilkins, Baltimore
Your Child is a Person. An Approach to Parenthood Without Guilt - with Stella Chess and Audrey Thomas, Penguin Books 1965 reed 1977
1970 Mental subnormality in the communities A clinical and epidemiological study, Lippincott Williams&Wilkins, Baltimore
Birch, Joan Dye Gussow - Disadvantaged Chidren: Health, Nutrition and School Failure, Grune and Stratton, NY 1970
לקריאה נוספת

Paul Irvine - art. Herbert G. Birch in Cecil R.Reynolds, Elayne Fletcher-Janzen (ed) Concise Encyclopedia of Special - Education A Reference for the Education of the Handicapped and the Other Exceptional Children and Adults 2d edition, John Wiley and Sons, Hoboken, New Jersey 2002 134-135 pp.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  P.Irvine 2008
↑  באתרPsychology Wiki
1 2  לוי רחמני - מבוא לנוירופסיכולוגיה קלינית ,מהדורה שלישית,  אוניברסיטת תל אביב -דיונון 1987 עמ' 2
↑  כתבה ב Bronx Times
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463464405171  BIBSYS: 90611526  CiNii: DA03240441  GND: 123280303  ISNI: 0000 0001 1043 2315  LCCN: n50009356  NLA: 35018767  NTA: 070439524  RERO: 02-A003008535  SUDOC: 19038431X  Trove: 793148  VIAF: 20585010   WorldCat (עם VIAF): 20585010 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הרברט ג'. ברץ'".
ליאת תימור

| --- | --- |

ליאת תימור
 לידה:  25 בפברואר 1962 (בת 62) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 
ליאת תימור (נולדה ב-25 בפברואר 1962) היא עיתונאית, עורכת ומנחת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה

ליאת תימור נולדה בחיפה וגדלה בשיכון ותיקים ברמת גן. בהיותה בת חמש נישאה אמה (לאחר שאביה עזב לארצות הברית) לחיים תימור, אלמן ואב לשני ילדים, ולזוג שני ילדים משותפים. המשפחה חייתה בנאות אפקה, ובהיותה בת 18, נהרג אביה החורג של ליאת, חיים תימור, בתאונת דרכים. לאחר מותו, נישאה אמה לדרור רוסו, אב לשלושה (אחד מהם הוא טל רוסו שהיה אלוף פיקוד הדרום).
תימור שירתה בצבא בשנים 1980–1982, כמורה חיילת בפרויקט מרווה (פרויקט לחיילים מחו"ל שעברו טירונות מזורזת במטרה לעלות לישראל) ובמחזור הראשון של פרויקט נערי רפול. כשהשתחררה סיימה לימודי תואר ראשון בתקשורת ופוליטיקה במכללת האנטר ובמכון הטכנולוגי של ניו יורק – NYIT (בשנים 1982–1986). היא החלה לימודי תואר שני בתקשורת באוניברסיטה העברית, אך לא השלימה את התואר.
ביוגרפיה > קריירת עיתונות וכתיבה

מששבה תימור לישראל עבדה בעיתון "חדשות" מ-1986 ועד לסגירתו ב-1992. בעיתון שימשה כרכזת כתבים וכמפיקת מוסף סופשבוע, וכן כסגנית עורכת מוסף האוכל של רון מייברג. בשנים 1993–2002 עבדה במעריב, תחילה כסגנית עורך מוסף "סגנון" ואחר-כך, במשך תשע שנים, כעורכת המוסף.
ב-2005 החלה לכתוב במגזין שהקימה תמי מוזס-בורוביץ', "ביג טיים", שעסק בסגנון החיים של האלפיון העליון בישראל. בסוף אותה שנה נרכש המגזין על ידי קבוצת מעריב החזקות.
בשנים 2008–2010 שוב שימשה תימור כעורכת מוסף "סגנון" במעריב וכעורכת תחום הפנאי וסגנון החיים בעיתון. מאז 2010 היא כותבת טור אישי במוסף, ובו היא מתכתבת עם קוראים ובעיקר עם סופרים.
בשנת 2007 הקימה הוצאה לאור בשם "Must Have: רק דברים טובים" ביחד עם כרמית יוכפז. מ-2007 הן מוציאות מדריך שנתי העוסק בסגנון חיים ומציג את בתי העסק המובילים בתחום.
ביוגרפיה > קריירה בטלוויזיה

תימור החלה להנחות תוכניות בטלוויזיה בדצמבר 2001, בתוכנית "עבודת בית" בערוץ 2 ולאחר מכן הוחלפה באלימור זילברמן. ב-2002 נבחרה תימור להוביל את מסע הפרסום של רשת אייס.
ב-2003 הגישה יחד עם רפי קרסו תוכנית בוקר בטלעד בשם "המדריך", שעסקה בבריאות ובסגנון חיים. היא ערכה תוכניות טלוויזיה שונות, בהן "הקו האדום" של דנה מודן, ואת העונה השנייה של התוכנית "בנות".
ב-2005 ניהלה את ערוץ "הופ! הורים".
ב-2009 שימשה תימור כשופטת בתוכנית "פרויקט מסלול" בערוץ 2 ובשנת 2010 הגישה את התוכנית "מעצבים" ו"מעצבים באהבה", וכן פינות בתוכניות שונות בערוץ 10, בנושאי ילדים, משפחה וזוגיות.
בשנת 2011 החלה להגיש את התוכנית "רוצים הביתה" בקשת, שבה היא עוזרת לזוגות לרכוש דירה בהתאם לתקציב שלהם.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית

ב-2013 הצטרפה תימור למפלגת "הרצליה שלנו" בראשות יהונתן יסעור. היא התמודדה על מקום במועצת העיר ומוקמה במקום השני ברשימה. היה שימשה חברת מועצת העיר במשך קדנציה אחת עד 2018, בתקופה זו שימשה גם כיו"ר החברה לתרבות ולאמנות הרצליה.
חיים אישיים

בשנת 1988 נישאה ליאת תימור לגילי קצנלנבוגן (דודה של שירה קצנלנבוגן), ויש להם ארבעה ילדים, ביניהם האמן-יוצר יובל קצה. בשנת 2000 התגרשו.
כיום בן זוגה הוא ד"ר נחשון קנולר, אב לחמישה ילדים ונוירו-כירורג, מנהל יחידת עמוד השדרה בבית החולים תל השומר. אחיה החורג הוא טל רוסו, בעברו אלוף פיקוד הדרום וחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה בכנסת ה-21.
ספריה

סגנון חיים (הוצאת מודן, 1999)
ספר עיצוב ואירוח המציג רעיונות יצירתיים בסגנון עשה זאת בעצמך. היה רב-מכר.
לילדים: מדריך עיצוב (הוצאת מודן, 2005)
מדריך עיצוב לעבודה עצמית לילדים.
Must Have: רק דברים טובים (הוצאה עצמית, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011)
מדריך שנתי לסגנון חיים, המציג את בתי העסק המובילים בתחום.
שלום אהבה: איך להיפרד באלגנטיות (הוצאת כנרת, 2011)
נכתב בשיתוף עם נילי לנדסמן. הספר סוקר את דרכי הפרידה המקובלות בין בני זוג ומציג כלים להתמודדות בריאה עם פרידה.
הערות שוליים

1 2  אהוד אשרי, האבא הלא נכון, באתר הארץ, 13 באפריל 2003
↑  אורי אילון, קיצוץ בשכר עובדי "מעריב" המשתכרים יותר מ-10,000 שקל, באתר הארץ, 19 באפריל 2002
↑  שירות גלובס, ‏יצא לאור המגזין החדש של מוזס-בורוביץ: "ביג טיים", באתר גלובס, 13 באפריל 2005
↑  בועז גריילסמר, תמי מוזס-בורוביץ' יוצאת מעסקי העיתונות: מוכרת את חלקה בעיתוני "רייטינג" ו"ביג טיים" לקבוצת מעריב, באתר TheMarker‏, 4 בספטמבר 2005
↑  יעל גאוני, ‏ליאת תימור חוזרת ל"מעריב": מונתה לעורכת תחום הפנאי וסגנון החיים בעיתון ובאתר, באתר גלובס, 17 ביוני 2008
יעל גאוני, ‏הסגנון של "מעריב": יוציא מוספי לייף סטייל על בסיס מגזין "סגנון", באתר גלובס, 8 בדצמבר 2008
↑  אביבה קרול, ‏ליאת תימור תגיש לייף-סטייל בקשת, באתר גלובס, 17 באוקטובר 2001
↑  אורי אילון, העונה החדשה של זכיינית ערוץ 2 קשת, באתר הארץ, 10 בנובמבר 2001
↑  בועז גריילסמר, ליאת תימור תפרסם, אייל אברהמי עובר ונדב אייל מועמד, באתר TheMarker‏, 25 באוגוסט 2002
ורד שרון-ריבלין, ‏אייס גייסה את ליאת תימור תמורת 40 אלף דולר לשנה, באתר גלובס, 21 באוגוסט 2002
↑  TheMarker digital, רצועת בוקר חדשה בטלעד עם ליאת תימור ורפי קרסו - "המדריך", באתר TheMarker‏, 24 באוגוסט 2003
↑  רותה קופפר, אבא עצוב, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2003
↑  רותה קופפר, זה מה שתראו כשהילדים יפנו לכם את הטלוויזיה, באתר הארץ, 2 בינואר 2005
↑  מיה סלע, מעצבים עם ליאת תימור: התוכנית לעקרות בית נואשות באמת, באתר הארץ, 28 ביוני 2010
↑  עכבר העיר, רייטינג יומי: מאסטר שף שוב בפסגה, באתר הארץ, 18 באוגוסט 2011
↑  מיטל ליאור-גוטמן, בחירות בהרצליה: מרצ והתנועה הירוקה התאחדו, ועל הדרך הצליחו להרגיז את "הרצליה חופשית", באתר צומת השרון (מקומון), ‏19 באוגוסט 2018
↑  נירית אנדרמן, בעקבות מאבק של המנויים, סינמטק הרצליה יחזור לארבעה ימי פעילות בשבוע, באתר הארץ, 2 בפברואר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007433474005171  LCCN: no2011189733  VIAF: 220609053   WorldCat (עם VIAF): 220609053
בית ציפורים

ירגזי רבגוני בבית ציפורים
בית ציפורים (מכונה גם קופסת קינון או תיבת קינון) היא קופסה מעשה ידי אדם המספקת לציפורים את האפשרות לקנן.
בתי ציפורים עשויים בדרך כלל מעץ, אך חלקם עשויים גם משילוב של עץ ובטון. ישנם גם בתי ציפורים ממתכת, אך אלה אינם מתאימים לשימוש חיצוני, שכן הם יכולים להתחמם יתר על המידה בשמש. הם מגיעים במגוון צורות וגדלים, בהתאם למין הציפור שהם נועדו למשוך. הם ממוקמים בדרך כלל על עצים או מוטות עץ וניתן לתלות אותם או להרכיב אותם במגוון מקומות, בהתאם למיני הציפורים ולסביבה.
האדם משתמש בקופסאות קינון כבר מאות שנים, ועיצובים מוקדמים שלהן עשויות מדלעות חלולות, עציצי חרס ואפילו מגפיים ישנות. אולם בית הציפורים המודרני הומצא על ידי צ'ארלס ווטרטון בתחילת המאה ה-19 במטרה לעודד את קיומם של ציפורים ועופות בר רבות יותר בשמורת הטבע שהקים באחוזתו.
בתי ציפורים מקבלים תשומת לב רבה יותר כיום, בעיקר משום שמאז אמצע המאה ה-20 התיעוש, כריתת היערות ופעילויות אנושיות אחרות גרמו לפגיעה ולהיעלמות של בתי הגידול הטבעיים של הציפורים. בתי ציפורים יכולים לסייע בשימור ציפורים ומערכות אקולוגיות ובמניעת הכחדה. הם יכולים לספק אתרי קינון חיוניים לציפורים באזורים שבהם אתרי קינון טבעיים עשויים להיות מועטים או הרוסים, כגון אזורים עירוניים או אזורים המושפעים מכריתת יערות. הם יכולים גם לעזור לשלוט באוכלוסיות מזיקים על ידי משיכת ציפורים אוכלות חרקים. בנוסף לשימושים המעשיים שלהן, בתי ציפורים יכולים להיות גם דרך מצוינת להתבונן ולצפות בציפורים מקרוב. צפייה בציפורים היא תחביב פופולרי ברחבי העולם, ואספקת תיבות קינון יכולה להקל על התבוננות בהתנהגויות ובפעילויות הקינון של מיני ציפורים שונים. עם זאת, חשוב לציין שלא כל הציפורים ישתמשו בתיבות קינון, ומיקום או עיצוב לא נכון של קופסת הקינון עלולים למעשה להזיק לציפורים שהיא נועדה למשוך.