stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מינור (אלגברה ליניארית)

באלגברה ליניארית, מינור של מטריצה ריבועית נתונה הוא המטריצה המתקבלת ממחיקת שורות ועמודות במספר שווה. את המטריצה המתקבלת ממחיקת השורה ה- i והעמודה ה- j ב- A, מסמנים ב- A[i,j] או ב- A_{ij}. לעיתים מעדיפים להגדיר מינור דווקא כדטרמיננטה של מטריצה זו. לדוגמה, עבור המטריצה  A={\begin{pmatrix}1&4&7\\3&0&5\\-1&9&11\\\end{pmatrix}},
המינור  A_{13} שווה למטריצה  {\begin{pmatrix}3&0\\-1&9\\\end{pmatrix}}, או (לפי ההגדרה השנייה) שווה לסקלר  {\begin{vmatrix}3&0\\-1&9\\\end{vmatrix}}=27.
אם השורות והעמודות הן בעלות אותם מספרים סידוריים, המינור הוא מינור ראשי, למשל עבור המטריצה  A המוזכרת לעיל, המינורים הראשיים (לפי ההגדרה הראשונה) שלה הם  A_{11}={\begin{pmatrix}0&5\\9&11\\\end{pmatrix}},\ A_{22}={\begin{pmatrix}1&7\\-1&11\\\end{pmatrix}},\ A_{33}={\begin{pmatrix}1&4\\3&0\\\end{pmatrix}}.
אחד השימושים העיקריים של מינורים הוא בנוסחת קרמר, המאפשרת לחשב את המטריצה ההפכית למטריצה נתונה, באופן הבא:  (A^{-1})_{ij}={\frac {(-1)^{i+j}\det(A[j,i])}{\det(A)}} [דרושה הבהרה] (נוסחה זו מתקבלת גם מן המשפט המרכזי עבור המטריצה המצורפת). שימוש נוסף הוא שיטת חישוב לדטרמיננטה הנקראת "פיתוח לפי מינורים".
ראו גם

דטרמיננטה
מטריצה מצורפת
מלגוז'אטה אולייניק

מלגוז'אטה אולייניק (בפולנית: Małgorzata Olejnik; אפשרות נוספת לאיות שמה בעברית: מאוגוז'אטה אולייניק; נולדה ב-3 ביוני 1966) היא פוליטיקאית ואלופה פאראלימפית פולנייה.
ביוגרפיה

אולייניק נולדה בקילצה. היא נכה המסתייעת בכיסא גלגלים ומתחרה בקשתות. היא ייצגה את פולין פעמים ספורות בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים. בשנת 1996 זכתה במדליית זהב, בשנת 2000 במדליית כסף (הפסידה לאניתה צ'פמן, שאותה ניצחה בגמר של האולימפיאדה הקודמת) ובשנת 2004 במדליית ארד. היא השתתפה גם בבייג'ינג 2008 אותה סיימה במקום הרביעי.
בשנים 2005–2007 כיהנה אולייניק כחברה בסיים מטעם מפלגת ההגנה העצמית של פולין.
בעלה ריצ'רד אולייניק, התחרה לצידה במשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) וקשתות וזכה במדליית זהב. לזוג אולייניק נולדו שני ילדים.
מכפלה סקלרית

ערך זה עוסק בפעולה מתמטית על שני וקטורים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מכפלה סקלרית היא פעולה על שני וקטורים מהמרחב האוקלידי  \mathbb {R} ^{n} שמחזירה סקלר (ומכאן שמה). המכפלה הסקלרית מהווה מכפלה פנימית במרחב האוקלידי.
הגדרה פורמלית

המכפלה הסקלרית בין שני וקטורים  {\vec {\alpha }},{\vec {\beta }}, מסומנת על ידי  {\vec {\alpha }}\cdot {\vec {\beta }} (יש ספרים המשתמשים בנקודת כפל עבה יותר, ולכן באנגלית מכפלה זו נקראת Dot product).
כשם שניתן לתאר וקטור במרחב באמצעות סדרת קואורדינטות או באמצעות אורכו וכיוונו, כך גם קיימות שתי הגדרות (שקולות) למכפלה הסקלרית המשתמשות במאפיינים אלה.
הגדרה פורמלית > ההגדרה הגאומטרית

יהיו שני וקטורים  {\vec {\alpha }},{\vec {\beta }}. מכפלתם הסקלרית שווה למכפלת אורכיהם (להכללת מונח האורך, עיינו בערך נורמה) וקוסינוס הזווית שביניהם. בסימנים:
בניגוד לזווית בין ישרים, שאינה יכולה לעלות על 90 מעלות, הזווית בין וקטורים יכולה גם להיות קהה ואז המכפלה הסקלרית תהיה שלילית.
הגדרה פורמלית > ההגדרה האלגברית

במרחב וקטורי העמודה/שורה יהיו שני וקטורים מהצורה –
מכפלתם הסקלרית תוגדר על ידי
הגדרה זו כללית יותר מההגדרה הגאומטרית, כיוון שניתן להכלילה לממדים גדולים מ- 3, שם מושג הזווית בין הווקטורים טעון הגדרה. למעשה ניתן להגדיר זווית בעזרת המכפלה הפנימית. כיוון שאי שוויון קושי-שוורץ מבטיח כי בכל ממד מתקיים 
 \left|{\vec {\alpha }}\cdot {\vec {\beta }}\right|\leq \left|{\vec {\alpha }}\right|\cdot \left|{\vec {\beta }}\right|, ניתן להגדיר
\cos \theta \,{\overset {\underset {\mathrm {def} }{}}{=}}\,{\frac {{\vec {\alpha }}\cdot {\vec {\beta }}}{|{\vec {\alpha }}|\cdot |{\vec {\beta }}|}}.
תמיד ישנה זווית המקיימת משוואה זו, כיוון שהמנה תמיד קטנה או שווה בערכה המוחלט ל- 1.
במקרה הפרטי של קואורדינטות קרטזיות במרחב תלת־ממדי, המכפלה הסקלרית נתונה על ידי
נוסחה זו נכונה עבור כל בסיס אורתונורמלי.
תכונות ומאפיינים

המכפלה הסקלרית היא ביליניארית (כלומר,  {\vec {A}}\cdot ({\vec {B}}+{\vec {C}})={\vec {A}}\cdot {\vec {B}}+{\vec {A}}\cdot {\vec {C}} ולכל סקלר  t,  (t{\vec {A}})\cdot {\vec {B}}=t({\vec {A}}\cdot {\vec {B}})) סימטרית (כלומר  {\vec {A}}\cdot {\vec {B}}={\vec {B}}\cdot {\vec {A}}).
מכפלה סקלרית של שני וקטורים היא  0 אם ורק אם הם ניצבים זה לזה, כיוון ש- \cos 90^{\circ }=0. ההכללה של תכונה זו במרחבי מכפלה פנימית כלליים היא האורתוגונליות (ביוונית, אורתוגונלי משמעו ניצב). כאשר המכפלה הפנימית בין שני וקטורים מתאפסת, הם נקראים וקטורים אורתוגונליים, או ניצבים.
משמעות

מכפלה סקלרית של וקטור מסוים בווקטור יחידה נותנת את ההטלה של הווקטור המסוים על אותו כיוון: ההיטל של וקטור  {\vec {B}} על  {\hat {A}} נתון על ידי  {\mbox{Projection}}=({\hat {A}}\cdot {\vec {B}}){\hat {A}} כאשר ה"כובע" מסמן וקטור יחידה.
שימושים

בפיזיקה, עבודה של כוח קבוע שווה למכפלה הסקלרית של הכוח בהעתק.
בתוכנה, ניתן לבדוק כמה קרובים שני וקטורים נורמלים (באורך  1) להצביע לאותו הכיוון לפי המכפלה הסקלרית שלהם.
ראו גם

מרחב וקטורי
מכפלה פנימית (הכללה של מכפלה סקלרית)
מכפלה וקטורית (מכפלה מסוג שונה ב- \mathbb {R} ^{3})
מכפלה מעורבת (מכפלה סקלרית של וקטור במכפלה וקטורית של שני וקטורים אחרים).
דיברגנץ
מחלקת המטבע

מחלקת המטבע היא המחלקה האחראית בבנק ישראל על הנפקת מטבעות ושטרות.
המחלקה הוקמה עם קום המדינה כחלק מבנק אפ"ק (שהפך בהמשך לבנק לאומי), והייתה אחראית על הנפקת המטבעות והשטרות החדשים של מדינת ישראל מ-1948 ועד 1954  - תחילה הלירה הארץ-ישראלית, שהייתה המשך למטבעות מתקופת המנדט הבריטי, ומשנת 1952 הלירה הישראלית. בשנת 1954 הועברה במלואה לידי הבנק המרכזי - בנק ישראל.
היסטוריה

עם הידיעה שמדינה יהודית הולכת לקום על אדמת ארץ ישראל הוזמנו על ידי מוסדות היישוב שטרות חדשים כדי להחליף את הלירה הארץ ישראלית (לא"י) שהונהגו על ידי שלטונות המנדט הבריטי. באותה תקופה לא היה קיים מוסד פיננסי מרכזי למדינה שבדרך ולא הייתה אפשרות להקים מוסד כזה מפאת חוסר זמן וחוסר בידע, כמו כן היה פחד שהציבור לא יתן את אמונו במוסד פיננסי חדש ולא ישוש להחליף את הכסף. בשל הסיבות הללו פנו מוסדות היישוב לראשי בנק אפ"ק לשם הקמת מחלקה מיוחדת בתוך הבנק שתהיה אחראית על הנפקת המטבע והדפסת הכסף - מחלקת המטבע. עם חלוף השנים והתבססות המדינה בלט הצורך בגוף מרכזי שלא רק ידפיס את השטרות אלא גם יפקח על פעילותה הכלכלית של המדינה, לשם כך הועברה המחלקה ב-1954 לידי בנק ישראל.
מלגות קציר

פרופסור אהרן קציר
מלגות קציר (באנגלית: Katzir Fellowships) היא תוכנית מענקי-מחקר אשר פותחה בשנת 1991 במטרה לקלוט מדענים איכותיים למערך המחקר והפיתוח הביטחוני, אשר יוכלו להוות את עתודת ההנהגה הטכנולוגית. על התוכנית המליצה הוועדה המייעצת לשר הביטחון בנושאי המחקר והפיתוח הביטחוני, בראשות פרופסור יהושע יורטנר.
ועדת המלגות על שם פרופסור אהרן קציר מעניקה למדענים מצטיינים המתמחים בתחומי המדע והטכנולוגיה מלגה תלת-שנתית המיועדות למימון ההכשרה, וכן מלגה תלת-שנתית נוספת בזמן הקליטה במערך הביטחון והעבודה המחקרית במסגרת זו. המלגות מוענקות לזכאים במסגרת תוכנית מלגות קציר וביוזמת שר הביטחון ובחסותו, והיא פועלת בתחום אחריותו של מינהל המחקר, פיתוח אמל"ח ותשתית טכנולוגית (מפא"ת) במשרד הביטחון (המפעיל במסגרת הכשרת כוח-אדם טכנולוגי ומחקרי אף את תוכניות פסגות ותלפיות). המלגות מיועדות לבוגרי תואר ראשון בעלי הישגים אקדמיים גבוהים בתחומים מדעיים כגון מדעים מדויקים, הנדסה, מדעי החיים ומקצועות נוספים, העומדים בדרישות הקרן ועוברים תהליך מיון הכולל מבדק הערכה.
לפי תקנון התוכנית, ועדת המלגות "תרכז מאמציה להביא לגיוס ולקליטה מוצלחת של מדענים צעירים ומבריקים, מובילי דרך, אשר יצמחו במערך המחקר והפיתוח הביטחוני ויוכלו להנהיג אותו לענות על הצרכים של שנות האלפיים". המוסד הקולט את המלגאים אחראי לעצב להם תוכנית הכשרה, המותאמת לכישוריהם, לניסיונם ולנושאים אליהם הם מיועדים. תוכנית ההכשרה כוללת את הדרכת המלגאים והצבתם בתפקידים שיקדמו את הכשרתם לתפקידי ניהול מחקר ופיתוח ביטחוני בגופי מחקר הפזורים באזורי הארץ השונים.
הערות שוליים

↑  תקנון ״מלגות קציר״
↑  תפקידי מפא״ת באתר משרד הביטחון
↑  דו"ח חופש המידע לשנת 2018 שפורסם על ידי משרד הביטחון
↑  שאלות ותשובות של מלגת אהרן קציר, ‏2020
↑  Katzir Fellowships Program באתר מכון ויצמן למדע
מיט ברננדר זורגה

| --- | --- |

העמוד הראשון לאנציקליקה הנפתחת במילים:  Mit brennender Sorge
 מידע כללי
 מאת:  פיוס האחד עשר 
 שפת המקור:  גרמנית 
 סוגה:  אנציקליקה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  10 באפריל 1937 
 סדרה
 ספר קודם:  Vigilante cura 
 הספר הבא:  Divini Redemptoris 
 
Mit brennender Sorge (תעתיק עברי: "מיט ברֶנֶנְדֶר זוֹרְגֶה", מילולית מגרמנית: "בדאגה יוקדת") היא אנציקליקה של הכנסייה הקתולית שפרסם האפיפיור פיוס האחד עשר ב-10 במרץ 1937 (אף שהיא נושאת את התאריך 14 במרץ, שהוא יום ראשון של הדקלים). המנשר האפיפיורי נכתב בגרמנית, ולא בלטינית כנהוג, והוא נקרא בכנסיות הקתוליות בגרמניה בעיצומו של החג, אז מלאו הכנסיות בדרך כלל במתפללים. המנשר גינה הפרות הסכם שנחתם בין השלטון הנאצי לבין הכנסייה, וכולל ביקורת על הנאציזם, ולדעת חלק מן הפרשנים, אף על היטלר. היסטוריונים רבים רואים באנציקליקה זו את המסמך הרשמי הראשון אשר יצא כנגד הנאציזם והמשטר הנאצי.
רקע

בחודש יולי 1933 נחתם קונקורדט בין הוותיקן לבין גרמניה הנאצית, קונקורדט הרייך (בגרמנית: Reichskonkordat), אשר נועד בחלקו כדי לעצור את הרדיפה של הנאצים אחר המוסדות הקתוליים במדינה. אולם מטרותיו של הוותיקן בחתימה על ההסכם לא הוגשמו כיוון שהשלטון הנאצי החל, כמעט מיד לאחר החתימה, להפר את תנאי ההסכם. ראשי הכנסייה הקתולית בגרמניה סבלו מאלימות פיזית כבר בשנת 1934, ביטויים שהפכו גלויים ובוטים בשלהי 1936.
בשנת 1934 הסמיך הכס הקדוש שני כמרים ישועים להכין דין וחשבון על האידאולוגיה הנאצית, וזאת במטרה לגנותה. בעולם הנוצרי, משמעות גינוי שכזה, כאשר הוא בא מפי האפיפיור, והקושר אותו בעניינים שבאמונה ובמוסר, היא הכרזה על הנאציזם ככפירה באמונה. הכמרים הציגו את הדו"ח שערכו לכס הקדוש בשנת 1935. אולם, כאשר תכנים מתוכו שבו ועלו באנציקליקה "בחרדה בוערת", אשר פורסמה שנתיים מאוחר יותר, ניכר היה שלא נכלל בה חלק משמעותי מן הביקורת נגד הנאציזם. בדו"ח המקורי מפרטים שני הכמרים 47 טענות נאציות שיש לגנותן, בהן: לאומיות, שאיפות התפשטות, מיליטריזם, גזענות, טוטליטריזם, הפרות של החוק הטבעי והחוק האלוהי, כגון עיקור כפוי. אף שבדו"ח לא הוזכרה האנטישמיות הנאצית, המלומד גודמן טוען כי הדו"ח הרחיק לכת מעבר להגנה על האינטרסים של הכנסייה בלבד, ותמך בזכויות אדם אוניברסליות ותמך בחובת הכנסייה להגן עליהן.
אף שהדו"ח הוצג לכס הקדוש כבר בשנת 1935, תהליך קבלת ההחלטות בוותיקן עיכב את הטיפול בדו"ח עד לשנת 1936, שאז התבקשו יועצים דומיניקנים לוותיקן להעיר את הערותיהם לדו"ח הישועי. היועצים קיצצו את 47 הטענות ל-25 טענות בלבד, וריככו את הביטויים שהופיעו בדו"ח המקורי. מתוך דאגה לקשיים מדיניים שפרסום הדו"ח עלול לעורר, הדומיניקנים השמיטו את הגינוי, שהופיע בדו"ח המקורי, למדינה גזענית. בנוסף, הדו"ח המתוקן הכיל גינוי של הנאציזם לצד הקומוניזם, ובכך החליש עוד יותר את הגינוי לאידאולוגיה הנאצית. לדעת המלומד גודמן, כדי לראות את הגינוי לאידאולוגיות טוטליטריסטיות על רקע מלחמת האזרחים בספרד, שבה נטען כי אנשי כמורה נרצחו על ידי המשטר הרפובליקני הספרדי, אשר נתמך על ידי הסובייטים, בעוד שאיטליה וגרמניה התערבו בסכסוך בתמיכה למשטרו האנטי-קומוניסטי של פרנקו. מנגד, אף בדו"ח המתוקן של הדומיניקנים קיימת תמיכה ב"שלטון הצדק ובאהבה לבני כל הגזעים, מבלי להוציא מהם את הגזע השמי". כך לראשונה הוזכרו היהודים בדו"ח זה.
על רקע זה פרסם האפיפיור פיוס האחד עשר את האנציקליקה "בחרדה בוערת". האנציקליקה נוסחה על ידי האפיפיור לעתיד פיוס השנים עשר. במנשר מפורטים הפשעים הנאציים כנגד הכנסייה ונמתחת ביקורת על האידאולוגיה הנאצית. לדעת המלומד בוקנקוטר, "זהו המסמך הגדול הרשמי ופומבי הראשון אשר מעז להתמודד ולבקר את הנאציזם... ואחד הגינויים הבולטים ביותר שאי פעם פורסמו על ידי הוותיקן." המנשר הותיר רושם עז ועורר את זעמם של הנאצים, אשר פתחו בסדרת רדיפות אחר המאמינים הקתולים והכנסייה. חמישה ימים לאחר פרסום מנשר זה, פורסמה אנציקליקה אחרת, Divini Redemptoris, המגנה את הקומוניזם באופן חריף עוד יותר.
ניסוח האנציקליקה

את האנציקליקה ניסח הקרדינל מיכאל פון פאולהאבר (Michael von Faulhaber), הארכיבישוף של מינכן והקרדינל פצ'לי (לימים האפיפיור פיוס השנים עשר) הוסיף לה הקדמה המפרטת את הרקע ההיסטורי של הקונקורדט בין הכנסייה הקתולית לרייך השלישי. האפיפיור פיוס האחד עשר יחס את ניסוח המנשר לקרדינל פצ'לי. הקרדינל פצ'לי היה האחראי לשינוי שמו המקורי של המנשר: "בדאגה רבה" (בגרמנית: Mit grosser Sorge), לשמו הסופי המתריע יותר: "בדאגה בוערת" (Mit brennender Sorge). לטענת המלומד קאפה, הנוסח הראשון של הקרדינל פצ'לי היה חלש מידי וחסר מיקוד, לדעת האפיפיור, והוא העצים את ביטויי הביקורת שנכללו בו. פצ'לי תיאר את האנציקליקה כפשרה בין תחושת הכס הקדוש כי אינו יכול להחשות לנוכח האירועים בגרמניה הנאצית ומנגד הדאגות והפחד מן התגובות למנשר.
תוכן האנציקליקה

המנשר "בדאגה בוערת" עומד על "זכויות אלוהיות" ועל "טבע האדם", ביטויים אוניברסליים, החוצים גבולות מדיניים. הוא אף קובע כי יציאה כנגד הברית הישנה - כפי שעשו חלק מן המנהיגים הדתיים והחילונים בגרמניה הנאצית - היא בבחינת כפירה בעיקר.
תוכן האנציקליקה > גינוי הגזענות

האנציקליקה מגנה את ביטויי הפגניות באידאולוגיה הנאצית, המיתוס של גזע ודם, והכשל של תפיסת האלוהים באידאולוגיה זו. המנשר מזהיר את הקתולים כי עליית הנאציזם, המעלה את קרנו של גזע אנושי אחד על פני כל האחרים, היא דבר שאינו מתיישב עם הקתוליות הנוצרית. האנציקליקה קובעת:
רק מחשבה שטחית יכולה להיקלע בטעות לרעיונות של אל לאומי, של דת לאומית; או לנסות ולנעול בגבולותיו של עם בודד, בתחום הצר של גזע בודד, את אלוהים, יוצר היקום, מלכם ומחוקקם של כל העמים, ואשר בפני הוֹדוֹ הם גּוֹיִם כְּמַר מִדְּלִי (ישעיהו מ', ט"ו).
ועוד קובעת האנציקליקה:
כל מי שמעלה על נס גזע, או את העם, או את המדינה, או צורה מסוימת של מדינה, או את מקורות הכוח, או כל ערך בסיסי אחר של הקהילה האנושית - יהא תפקידם של אלה הכרחי או טוב בעולם הגשמי, ככל שיהא - כל מי שמרומם רעיונות אלה מעל לרמה של ערך רגיל ומעלה אותם לרמה של ערכים שיש לעובדם, מעוות ומשחית את סדרי עולם אותם תכנן וברא האל.
הפצת המנשר

האנציקליקה נכתבה בגרמנית, ולא בלטינית כנהוג. כיוון שבגרמניה היו הגבלות על הפצת מנשרים, הנונציו בברלין, הארכיבישוף צ'זרה אוסניו, הפיץ את המנשר בעזרת שליחים. לא נמסרה כל הודעה מקדימה לפרסום המנשר, והפצתו נשמרה בסוד, במטרה להבטיח כי ציבור המאמינים יוכל לקרוא את תוכנה ללא הפרעה בכל הכנסיות הקתוליות בגרמניה. בתי דפוס מקורבים לכנסייה הציעו את שירותיהם והדפיסו, על פי הערכות, כ-300,000 עותקים של המנשר. כמות שלא הספיקה לצורכי הכנסייה בגרמניה. לכן, הופצו עותקים נוספים שהועתקו בכתב-יד או הודפסו במכונות כתיבה. לאחר שהופץ המנשר, הוא הוחבא בקהילות רבות בתוככי הכנסייה. הוא הוקרא מעל הדוכן בכנסיות בגרמניה ביום ראשון של הדקלים.
התגובה הנאצית

עיתוני גרמניה הנאצית לא הזכירו כלל את פרסום האנציקליקה. למחרת יום הפרסום ביקרו אנשי גסטפו בכל משרדי הדיוקסיות הגרמניות והחרימו את כל עותקי המנשר שמצאו שם. כל בתי הדפוס, בהם הדפיסו את המנשר, נסגרו ונחתמו, עיתוני הדיוקסיות נסגרו אף הם והוטלו הגבלות על כמות הנייר שכנסייה יכולה לרכוש לצרכיה. נאסר אף על הנפת דגלי הכנסייה באירועים דתיים.
לדעת המלומד קאפה, הנאצים ראו במנשר קריאה למאבק נגד שלטון הרייך, וכי היטלר באופן אישי זעם על המנשר ונשבע לנקום בכנסייה. צעדי הנקם הגרמניים נגד הכנסייה אף כללו העמדתם לדין של נזירים באשמת הומוסקסואליות, תוך דאגה שמשפטיהם יתפרסמו ברבים. בקובלנץ נעצרו 170 פרנציסקנים והועמדו לדין באשמת "השחתת הנוער", במשפט סודי.
הערכת השפעתה

ההיסטוריונים חלוקים בדעתם באשר להשפעת האנציקליקה "בחרדה יוקדת". יש הסבורים, דוגמת המלומד דאפי, כי "השפעתה של האנציקליקה הייתה אדירה, והיא הפריכה באחת את החשדות לפיהם האפיפיור פשיסט." מנגד טוען ההיסטוריון פוגרטי כי "בסופו של דבר, לאנציקליקה הייתה השפעה חיובית מועטה, ואם תרמה במשהו, הרי שרק החריפה את המשבר.". השגריר האמריקאי בברלין דיווח כי האנציקליקה לא סייעה לכנסייה הקתולית בגרמניה, אלא רק גירתה את המדינה הנאצית להמשיך ולהתקיף את מוסדות הכנסייה.
אף שבחוגים נרחבים האנציקליקה נתפסת כמסמך הרשמי הפומבי הראשון אשר העז לצאת כנגד הנאציזם, קיים ויכוח בין היסטוריונים באשר למידת הביקורת שנמתחת במסמך על המשטר הנאצי. היטלר אינו מוזכר באנציקליקה בשמו, אולם היא מתייחסת ל"נביא אפסות", ביטוי שמלומדים שונים טוענים כי הוא מכוון לאדולף היטלר.
הערות שוליים

↑  Church and state through the centuries",Sidney Z. Ehler & John B Morrall, p. 518-519, org pub 1954, reissued 1988, Biblo & Tannen, 1988, ISBN 0-8196-0189-6
↑  McGonigle (1996). A History of the Christian Tradition: From its Jewish roots to the Reformation. Paulist Press. ISBN 978-0-8091-3648-3. p. 172
↑  Bokenkotter, Thomas (2004). A Concise History of the Catholic Church. Doubleday. ISBN 0-385-50584-1. p. 389-392
↑  Coppa, Frank J. (1999). Controversial Concordats. Catholic University of America Press. ISBN 978-0-8132-0920-3. p. 132-137
↑  Godman, Peter (2004). Hitler and the Vatican: Inside the Secret Archives that Reveal the New Story of the Nazis and the Church. New York: Free Press. pp. 4, 61. ISBN 978-0-7432-4597-5
↑  Rhodes, Anthony (1973). The Vatican in the Age of the Dictators (1922-1945). Holt, Rinehart and Winston. p. 204-205
↑  Duffy, Eamon (1997). Saints and Sinners, a History of the Popes. Yale University Press. ISBN 0-300-07332-1. p. 343
↑  "The papacy, the Jews, and the Holocaust", Frank J. Coppa, p. 162-163, CUA Press, 2006, ISBN 0-8132-1449-1
↑  Duffy, Eamon (1997). Saints and Sinners, a History of the Popes. p. 343
↑  Fogarty, Gerald P. (2008-08-15). "A Pope in Wartime". America Magazine
↑  בגרמנית:Wer in sakrilegischer Verkennung der zwischen Gott und Geschöpf, zwischen dem Gottmenschen und den Menschenkindern klaffenden Wesensunterschiede irgend einen Sterblichen, und wäre er der Größte aller Zeiten, neben Christus zu stellen wagt, oder gar über Ihn und gegen Ihn, der muß sich sagen lassen, daß er ein Wahnprophet ist, auf den das Schriftwort erschütternde Anwendung findet: „Der im Himmel wohnt, lachet ihrer“ 

ובתרגום עברי: "והיה ויעז אדם, בהתעלמות כפירתית מן ההבדלים המהותיים שבין אלוהים ליציריו, בין אלוה-אדם לבני האדם, להציב בן-תמותה כמי שהוא הגדול בכל הזמנים, לצידו, או מעליו, של ישו, יהיה הוא ראוי להיקרא נביא אפסות (חסר ערך), שעליו ראויות המילים הנוראות של כתבי הקודש: "יוֹשֵׁב בַּשָּׁמַיִם יִשְׂחָק: אֲדנָי, יִלְעַג-לָמוֹ." תהילים ב', ד'.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4216032-7  NKC: kon2015880968  VIAF: 191791669   WorldCat (עם VIAF): 191791669 
הקרדינל פאולהאבר, ממנסחי האנציקליקה
מחברות הקולנוע

| --- | --- |

 מו"ל:  הוצאת פיידון 
 מייסד:  אנדרה באזאן 
 עורך ראשי:  Stéphane Delorme 
 תאריכי הופעה:  אפריל 1951 – הווה (כ־73 שנים) 
 שפה:  צרפתית 
 מערכת:  פריז 
 מדינה:  צרפת 
 ISSN:  0008-011X, 2698-0940
 www.cahiersducinema.com
 
מחברות הקולנוע (בצרפתית: Cahiers du Cinéma) הוא מגזין קולנוע צרפתי משפיע, הרואה אור החל מאפריל 1951.
היסטוריה

המגזין הוקם על ידי אנדרה באזאן, ז'אק דוניו-ולקרוז וג'וזף מארי לו-דוקה. הוא התפתח ממגזין קודם שנקרא "ביקורת הקולנוע" (Revue du Cinéma), אשר ביצירתו היו מעורבים חברים משני מועדוני קולנוע פריזאיים מאותה תקופה – 'אובייקטיב 49' (Objective 49), שעם חבריו נמנו רובר ברסון, ז'אן קוקטו, אלכסנדר אסטרוק ואחרים; וכן חברי "מועדון הקולנוע של הרובע הלטיני" (Ciné-Club du Quartier Latin).
המגזין נערך על ידי אנדרה באזאן מיום הקמתו, ועם כותביו נמנו ז'אק ריווט, ז'אן-לוק גודאר, קלוד שברול ופרנסואה טריפו, אז חובבי קולנוע צעירים ונחושים, ולימים הבמאים המשפיעים והחשובים של זרם "הגל החדש הצרפתי".
היסטוריה > המגזין וזרם הגל החדש הצרפתי

"מחברות הקולנוע" חולל מהפכה בגישה הרווחת לביקורת קולנוע ולעיסוק בתאוריה הקולנועית.
מאמר שכתב טריפו ב-1954 תקף בחריפות את מה שכינה "האיכות הצרפתית", השמרנית והאסתטית. המאמר היווה את הבסיס למניפסט שהוגדר לימים על התאורטיקן אנדרו סאריס כ"תאוריית האוטר". הגישה הציעה התבוננות מחדש על הסרטים ההוליוודיים של התקופה, ובעיקר סרטיהם של הבמאים אלפרד היצ'קוק, הווארד הוקס, ניקולאס ריי, פריץ לאנג וג'ון פורד, וכן הבמאים האירופאים רוברטו רוסליני, ז'אן רנואר, מקס אופולס וז'אן קוקטו. התאוריה התייחסה אל טביעת ידו הייחודית של כל אחד מהבמאים בסרטיו, וראתה אותם כדמות המרכזית והמשפיעה ביותר ביצירת הסרט. זאת, בניגוד לגישה שרווחה אז בהוליווד - תעשייה של סרטים ז'אנריאליים הדומים זה לזה.
"מחברות הקולנוע" היווה בסיס תרבותי תאורטי לצמיחתו של זרם "הגל החדש", ורבים מהשמות החשובים של הזרם, דוגמת טריפו וגודאר, החלו את דרכם במגזין ובעיסוק בתאוריית האוטר. לימים, זכו דווקא הם, ולא היוצרים בהם עסקו, להיות מזוהים עם הכינוי 'אוטר'.
העורך הראשון, אנדרה באזאן, שימש בתקופת כהונתו מעין מנהיג והיווה מושא הערצה לכותבים הצעירים והמרדנים, עד מותו מלוקמיה ב-1958.
היסטוריה > שינויים תוכניים

העורך הבא, הבמאי אריק רוהמר, ערך את המגזין עד 1963, אז הוחלף על ידי ז'אק ריווט, שכיהן עד 1966. בתקופה זו הושם דגש על כתיבה בנושאים מודרניים ואיתור אוטרים חדשים בעולם, דוגמת מיכלאנג'לו אנטוניוני ולואיס בוניואל. בשנות ה-60 הכתיבה התאפיינה בנימה פוליטית מובהקת, ובניתוח סרטים ביקורתי דרך השקפתם האידאולוגית.
בתחילת שנות ה-70 תמך המגזין בגישתו הפסיכואנליטית של לאקאן ואימץ לחיקו את התנועה הצרפתית הקומוניסטית. למרות העיסוק בכמה אוטרים מהעולם וניתוח מעט סרטים ניסיוניים, המגזין נקט בגישה אנטי-קולנועית. בנוסף לזיקה הקומוניסטית, הציג המגזין בפסטיבל לאמנויות באביניון את התנועה המאואיסטית, שלא הייתה פופולרית בפריז, בניסיון לבסס שלוחה לתנועה בשם "חזית תרבותית מהפכנית". התצוגה הייתה כישלון חרוץ. המגזין איבד קוראים רבים, ומספר החוברות ירד מ-11 לארבע עד חמש חוברות בשנה.
בשנים 1974–1981 הופעל המגזין בידי המאואסטים לשעבר סרג' דניי וסרג' טוביאנה, אשר ניסו להחזיר אותו למרכז השיח הקולנועי התאורטי ולהשיב לו את הפופולריות שידע. הם הרחיבו את הדיונים על קולנוע מיינסטרים, קולנוע הוליוודי ובנוסף הדיון הושפע מהוגי התקופה החשובים, פוקו ודלז. הם תקפו את הקולנוע הנטורליסטי וטענו שהוא לא אסתטי ולא ביקורתי דיו. המגזין המשיך לזכות באותה תקופה בתמיכה מבחוץ על ידי גודאר ואחרים.
ב-1981 עזב דניי את תפקידו כעורך, וטוביאנה המשיך את העריכה לבדו, תוך שהוא מחדיר לשורות המגזין כותבים ומבקרים צעירים וממשיך להתבסס גם על הכותבים הוותיקים.
בשנת 1998, "הוצאת הכוכב" (Editions de l'Etoile), המו"ל של "מחברות הקולנוע", נרכשה על ידי תאגיד התקשורת "Le Monde". המגזין, שמעולם לא היה רווחי במיוחד, ניסה בחסות הבעלים החדשים לגייס קוראים חדשים לשורותיו, ושינה את פניו לעומק ב-1999. מעתה עסק המגזין בכל האמנויות החזותיות בגישה פוסט-מודרנית. מהפך זה ספג ביקורת רבה וגרם לפיצול בקרב הכותבים ועזיבה של חלקם. בין השאר, הכתיבה במסגרת המגזין על תוכניות מציאות ועל משחקי וידאו הקשתה עליו להתחבב על הקוראים והכותבים הוותיקים.
בשנת 2003 לקח תאגיד "Le Monde" שליטה מלאה על תוכני המגזין ומינה עורך ראשי חדש, העיתונאי ומבקר הקולנוע ז'אן מישל פורדון.
היסטוריה > המגזין כיום

בשנת 2009 נרכש המגזין בשנית, על ידי תאגיד התקשורת הבינלאומי "פיידון", המתמחה בהוצאת ספרי אמנות. ההוצאה מינתה את סטפן דלורם כעורך ראשי. "פיידון" אף הצהירה על כוונתה לרכוש בעתיד את חטיבת הספרים של המגזין.
לקריאה נוספת

Christopher Williams, A Short History of Cahiers du cinéma. Screen (2010) 51(4): 443-447
מלאח

שער הכניסה למלאח בעיר מקנס
חצר בית הכנסת צלאת אל עזמה במלאח מרקש
מלאח (בערבית: الملاح, "אל-מלאח") הוא שמו של הרובע היהודי בערי מרוקו (שם המקביל למושגים "גטו" או רחוב היהודים בקרב עדות אשכנז).
ב-1438 הוקם המלאח הראשון בעיר פאס. מאוחר יותר הוקמו מלאחים נוספים במרקש (1568) ובמקנס (1682). עד המאה ה-19 נתפש המלאח כמאפיין של עיר הבירה, אך לא בהכרח של ערים אחרות. הסולטאן מולאי סלימאן (1792–1822) שינה זאת והפך את המלאח לתופעה נפוצה ברוב ערי מרוקו. הוא היה אחראי לבנייתם של מלאח במספר ערי נמל חשובות - רבאט, מוגדור, סלא ותטואן (בה המלאח היה ידוע בשם הספרדי Judería, "הרובע היהודי"). בהמשך נבנו מלאח ברוב ערי מרוקו, ואף השכונות היהודיות הנפרדות בכפרים קטנים קיבלו את השם "מלאח". ברבות מהערים הגירוש למלאח משאר חלקי העיר היה כרוך בסבל רב ליהודים.
קיימות מספר סברות לגבי מקור השם "מלאח". סברה מקובלת אחת היא שהשם "מלאח" נובע מכך שהרובע היהודי הנפרד הראשון, שהוקם בעיר פאס, שכן בקרבת ביצות מלח. סברה אחרת היא שהיהודים הרבו באופן מסורתי לסחור במלח ולכן הרובע בו גרו נקרא "אל-מלאח". יש מקורות סותרים ולכן אין יודעים בביטחון את מקור השם.
המלאח היה תחום בחומות כדי להפרידו מהרבעים המוסלמים, ולצורך הגנה מפני פרעות אנטי-יהודיות שהיו תדירות, בעיקר בתקופות של אי-יציבות. בנוסף המלאח שכן לרוב בקרבת מוסדות שלטון, ובעיר הבירה, בקרבת ארמונו של המלך.
בערים שבהן התקיים מלאח נאסר על היהודים לגור מחוץ לו, ולרוב אף נאסר עליהם לצאת ממנו בלילות. רק לעיתים רחוקות היהודים קיבלו אישור להרחיב את שטח המלאח, ועקב כך מלאחים רבים היו צפופים ומחלות ועוני שררו באזורים מסוימים. כשמרוקו נכנסה תחת חסות צרפת ב-1912, היהודים הורשו שוב לגור בשכונות מחוץ למלאח, בעיקר בשכונות האירופאיות, תוך העלמת עין מצד השלטון. הצעירים והאמידים היו הראשונים לנצל את ההזדמנות כדי לעזוב את המלאח. בכמה ערים, ובראשם מקנס, הקהילה היהודית של העיר אף בנתה לעצמה מלאח חדש, מודרני ומרווח יותר, במטרה למנוע את עזיבת המשפחות. בעת מלחמת העולם השנייה הופיעה מחדש תוכנית לקיבוץ היהודים בתוך אזורי מלאח והיהודים שחיו מחוץ למלאח גורשו אליו חזרה על ידי פקידי משטר וישי. עם סיום מלחמת העולם השנייה התהליכים של עזיבת המלאח התחדשו ביתר שאת.
עם עלייתם של כמעט כל יהודי מרוקו לישראל והגירתם לארצות אירופה, המלאחים התרוקנו מתושביהם היהודים, וייושבו על ידי מוסלמים עניים, ובימינו משמשים בחלקם מוקדי פשיעה והזנחה. המלאחים הם חלק מהעיר העתיקה של ערים כגון פס (שהוגדרה כאתר מורשת עולמי) ומרקש, ומהווים יעד תיירותי.
מיכאל פייגה

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  5 ביולי 1957 ישראל 
 נרצח:  8 ביוני 2016 (בגיל 58) שרונה, ישראל 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה, אנתרופולוגיה
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  רחובות 
 פרסים והוקרה:  פרס שפירא לספר הטוב ביותר בלימודי ישראל לשנת 2010, על ספרו "שתי מפות לגדה: גוש אמונים, שלום עכשיו ועיצוב המרחב בישראל"
 
מיכאל פייגה (5 ביולי 1957 – 8 ביוני 2016) היה מרצה בכיר לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. נרצח בפיגוע הירי במתחם שרונה שבתל אביב.