stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זנות ברומא העתיקה
עובדי המין > לבוש ומראה

היה נפוץ ברחבי רומא העתיקה כי עובדי המין ילבשו אחרת מאזרחי רומא העתיקה. מספר מחקרים מודרניים טוענים שהמרטריקסים לבשו את הטוגה, כשהיו בציבור, בין אם מבחירה ובין אם מכפייה. ייתכן ולבוש הטוגה הוטל על נואפות כאות פומבי לחרפתן. הטוגה הייתה הלבוש הרשמי של גברים אזרחי רומא העתיקה, בעוד שנשים בוגרות ומכובדות לבשו סטולה. עם זאת, קיימת מחלוקת בין ההיסטוריונים לגבי מטרת לבוש הטוגה על ידי נשים. חלק מההיסטוריונים לקחו את זה כפשוטו כמשמעו, ואילו אחרים טענו שמדובר בלשון הרע ספרותית לאישה "גברית" בעלת ביטחון עצמי רב. תומאס א. מקגין טוען כי לבישת הטוגה על ידי אישה מייצג הטעמה של אזרחית נואפת בזנות, שכן הטוגה הולבשה גם על ידי גברים וגם על ידי נשים. רבקה פלמינג טוענת כי הראיות שנמצאו מרומא העתיקה מחלישה את טענתו של מקגין. קת'רין אדוורדס טוענת כי לבישת הטוגה על ידי אישה נועדה להבדיל בין המרטריקסים לבין הנשים המכובדות, וכן כי נשים אלו מציעות את זמינותן המינית. כמו כן, קיומם של צבעים בהירים (Colores meretricii) ותכשיטים על האישה הבדילו את המרטריקסים מהנשים המכובדות. יאן רדיקה טוען שרוב הפרשנויות המודרניות הן ניסיונות להבהיר את המצב של חומר ראשוני שיתגלה בעתיד על ידי חוקרי עתיקות מאוחרים. כמו כן, הוא טוען כי עובדי המין הלא חופשיים נדרשו ללבוש כל דבר מיוחד על ידי בעלי בתי הבושת והמסרסרים, כולל "טוגה לנשים". מטעמי נוחות, עלות נמוכה יותר והסרה קלה של פריט הלבוש, זו כנראה הייתה "טוגה מצומצמת" (toga exigua). עובדי מין חופשיים יכלו ללבוש כל מה שהם רצו, ללא קשר לחוק הרומי ולתרבות רומא העתיקה. כמו כן, קורטיזינות לבשו בגדים "צעקניים" של משי שקוף.
במספר יצירות ספרות של מספר סופרים רומאים, יש עדות, לכאורה, על כך שעובדי המין הופיעו בעירום. עירום היה קשור, בדרך כלל לעבדות, כאינדיקציה לכך שהאדם נשלל מפרטיותו ומבעלותו על גופו. להלן קטע שנכתב על ידי סנקה הזקן על מצבה של עובדת מין למכירה:
עירומה עמדה על החוף, להנאת הרוכש; כל חלק בגופה נבדק ומושש. האם הייתם שומעים את תוצאת המכירה? הפיראט מכר; המסרסר קנה, כדי שיעסיק אותה בתור עובדת מין.
ב-"סטיריקון", מספר פטרוניוס כיצד "ראה מספר גברים מסתובבים בחשאיות בין לוחות לעובדות מין עירומות". הסאטיריקן יובנאליס תיאר עובדת מין עירומה עומדת בכניסה לתאה "עם פטמות מוזהבות". עם זאת, שם התואר nudus יכול לתאר גם "נחשף" או מופשט מלבושו החיצוני, וכן ציורי הקיר הארוטיים בפומפיי והרקולנאום (אנ') מראים כיצד נשים, הנחשבות לעובדות מין, לבושות בחזייה, כשהן מתעסקות בפעילות מינית.
עובדי המין > זכויות והגבלות

ברוב המקרים, ילד/ה של שפחה היו תחת רכושה של אמם השפחה. כאשר מכרו עבדים, הוסיפו לפעמים לנשים את הסעיף ne serva למסמכי הבעלות. פירוש הסעיף ne serva הוא שאם הבעלים החדשים, או כל בעלים אחר, ישתמשו בה בתור עובדת מין, היא תהיה חופשית. הגבלה דומה הוטלה בסעיף ne prostituatur. נערה שפחה שנמכרה כבתולה, ומאוחר יותר קיימה יחסי מין, יכלה לילד, עבור בעליה, ילדים לגיטימיים וחופשיים. עבור כל המעמדות החברתיים, צניעות של נערה בתולה הייתה הנכס האישי המוערך ביותר של הנערה, שאסור היה לבזבז אותו.
עובדי המין > זנות גברית

הרומאים התנגדו לחדירה מינית של אזרחים גברים רומים, שבדרך כלל נקשרה לנשיות. מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס היה מאוד פתוח לגבי הרגשות המיניות שלו. הוא, ורומאים רבים אחרים, חשבו שהרעיון היווני לגבי מיניות חופשית הוא רעיון מביש. מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס לא רצה שאף גבר רומי יהיה "נשי מדי", מאחר שלפי דעתו זה לא מכובד. עם זאת, היה נפוץ שגברים רומאים יעסקו במין עם גברים כבן הזוג האקטיבי. יחסים כאלו היו נפוצים במרחצאות הציבוריים הרומיים, שכן גברים ונשים התרחצו בנפרד. סביר להניח כי במרחצאות הציבוריים הרומיים התרחשה זנות גברית.
ישנם מונחים לטיניים מרובים המשמשים לעובד מין זכר, כגון סקורטום (scortum) ואקסולטוס (exoltus; ספציפי לגברים מעל גיל 18).
ייתכן ועובדי מין גברים קיבלו אחוז מהרווחים שלהם, בעוד שעובדות מין לא קיבלו. ציור גרפיטי מפומפיי מציג עדות לזנות גברית בפומפיי.
ההיסטוריון מהמאה ה-1, ולריוס מקסימוס, הציג סיפור של פסיכולוגיה מינית מסובכת שבה אדם חופשי, אשר אולץ על ידי בעליו בתקופתו כעבד להיות עובד מין, הורג את בתו הצעירה של האדם במהלך שהבת הצעירה מאבדת את בתוליה למורה שלה.
בתי בושת

ניתן למצוא עדויות לבתי בושת ברומא העתיקה ממקורות ספרותיים, רשימות אזוריות ועדויות ארכאולוגיות. רוב בתי הבושת היו ברובע II קאילימונטיום, גבעת צ'ליו, בשכונת סובורה (אנ') ובעמק בין גבעת צ'ליו וגבעת אסקווילינו. רובע II קאילימונטיום היה אחד הרבעים העמוסים והצפופים ביותר ברומא, ולכן רובע זה מהווה מיקום אידיאלי לבעלי בתי בושת.
בתי הבושת תוארו, בדרך כלל, כמקומות מלוכלכים מאוד עם ריחות המאפיינים חללים לא מאווררים ושל עשן מנורות. בית הבושת לופנארה (אנ') מציג עד כמה תנאי החיים של עובדי המין היו ירודים.
ברומא העתיקה פעלו שני סוגים של בתי בושת:
בתי בושת שבהם המנהל רק סוכן ששוכר חדרים ופועל כספק עבור שוכריו.
בתי בושת שבהם המנהל אחראי על מצבם של עובדי המין: מספק להם מחירים לזנות, ביגוד וצרכים אחרים. בבעלות המנהל היה מזכיר/משגיח ששומר על עובדי המין, וקופאי/חשבונאי שניהל דו"ח על מה שהרוויח כל עובד מין בבית הבושת.
מעל כל דלת לתאי עובדי המין בבתי הבושת היה לוח (titulus) שבו היה רשום שם עובד המין, ומחיר עבור קיום יחסי מין עם עובד המין. כאשר עובד המין היה מקיים יחסי מין, היה הופך את הלוח, שמאחוריו היה רשום occupata (תפוס). בכל תא של עובד מין, היה ניתן למצוא מנורה מארד או אספלט, בסיס קבוע למיטה, שעליו נפרסה שמיכה, ואפילו וילון. עלות לעבודת זנות בבתי הבושת בפומפיי היה 2–20 אסים ללקוח. לשם השוואה, לגיונר רומאי (אנ') הרוויח בסביבות 10 אסים ליום, היה יכול לקנות 324 גרם לחם. למספר בתי בושת הונהגה שיטת מסחר משלה, ספינטריה.
מאחר שקיום יחסי מין עם מרטריקסים היה כמעט נורמטיבי עבור הגבר המתגבר של התקופה, בתי בושת היו לרוב מפוזרים ברחבי ערים רומאיות, שנמצאו לעיתים קרובות ליד בתים של משפחות מכובדות. בסיפוריהם של סופרים רומאים יש הבחנה בין מרטריקסים שאהבו באמת "בתום לב" את לקוחתיהם, לבין עובדי מין ש-"בתום לב" ניצלו ופיתו את לקוחותיהם רק בשביל הכסף.
זנות ברומא העתיקה מחוץ לבתי הבושת

פעילות זנות נרשמה בקשתות שליד מתחם הקרקס ברומא העתיקה.
הטברנות והפונדקים ברומא העתיקה נחשבו, בדרך כלל על ידי שופטים רומאים, כבתי בושת, כאשר המלצריות נחשבו כעובדות מין. התייחסות לכך נמצאת בפואמה "Copa" (הברמנית), אשר מיוחסת לורגיליוס, ובסיפור מסעו של הורטיוס לברינדיזי. בכתובת איסרמן, ניתן למצוא דיאלוג בין מלצרית בטברנה לאדם שחולף על פני הטברנה. בקטע שנכתב על ידי פאולוס הדיאקון נכתב כי: "ככל שחלף הזמן, בעלי טחנות התירס הציבוריות הפכו אותם להונאה מזיקה. הם הקימו במקומות מתחת על פני האדמה דוכנים, שבם עובדות מין עבדו בשכר. לפיכך, הם הונו רבים מאוד, חלק שבאו ללחם וחלק שבאו למען סיפוקם השפל. איזו הפקרות." הסופר והמילונאי סקסטוס פומפיוס פסטוס (אנ') טען כי זנות בטחנות לחם החל בקמפניה: "עובדות מין נקראו 'aelicariae' או 'נערות טחנות הכוסמין', בקמפניה, כשהן רגילות להשתדל למטרות רווח משלהן לפני שהן חושבות של טוחני הכוסמין." התייחסות לכך נמצא גם בדברים שכתב טיטוס מאקיוס פלאוטוס: "חצוצרות נפוצות, פילגשים של אופים, מסרבים לנערות טחנות הכוסמין".
בתיאטרון פומפיוס, יש מספר פסלים של נשים. יש הטוענים כי חלק מהפסלים שייכים לקורטיזניות מפורסמות, בגלל הקשר בין הפסלים הנקובים בשמות עם שמות על עובדות מין. עם זאת, מספר חוקרים טוענים כי מדובר באמניות אמיתיות, כגון משוררות, מוזות וגיבורות. עם זאת, אין מספיק ראיות שמצביעות על כך שכל פסלי הנשים הן של עובדות מין.
זנות ודת

בדרך כלל, הגבול בין נשים מכובדות ובין האינפמיות היה מעוות. כל מי שמכר את גופו למטרות בידור של אחרים, או חשף את עצמו לציבור, איבד חלק מזכויותיו, גם אם היה אזרח. כוהנות מסוימות, ובמיוחד בתולות וסטליות, היו מודלים לצניעות מושלמת ברומא העתיקה. הן הין מוגנות מפני זיהום פולחני על ידי ליקטורים, בעת מילוי חובותיהן הציבוריות. הליקטורים, שנבחרו על ידי הכוהן הראשי של רומא (פונטיפקס מקסימוס), היו מוסמכים להסיר כל "אדם טמא" שמפריע לכוהנות.
יש כתות, פסטיבלים ומקדשים רבים אשר לא כללו עובדות מין לחלוטין. לעומת זאת, למספר כתות, פסטיבלים ומקדשים, עובדות המין היו חלק מרכזי בהם. חודש אפריל היה החודש הקדוש לוונוס, אלת האהבה, היופי, התשוקה, המין, הפוריות, השגשוג והניצחון במיתולוגיה הרומית. ב-1 באפריל, נשים סגדו לפורטונה וירליס (אנ'), ולוונוס ורטיקורדיה (אנ'), בזמן שנחגג הפסטיבל ונרליה (אנ'). לפי אובידיוס, עובדות מין הצטרפו לנשים נשואות (matronae) בניקוי פולחני ובהלבשה מחדש של פסל הפולחן של פורטונה ויליס. ב-23 באפריל, עובדות מין ו-"נערות פשוטות" העניקו פולחן לוונוס אריקינה (ונוס של אריקס), שמקדשה היה ממש מחוץ לגבול הפולחני של רומא. הענקת פולחן זו נחשבה לא מכובדת. יום הענקת הפולחן התקיים באותו יום שנחגג פסטיבל היין, ויניליה (אנ').‏ "הילדים של לנון" (pueri lenonii) היה יום חג לעובדי המין שנחגג ב-25 באפריל, כאשר באותו יום התקיים הפסטיבל החקלאי הארכאי, רוביגליה (אנ').
ב-27 באפריל התקיים הפלורליה (אנ'), פסטיבל לכבוד האלה פלורה (אנ'), אלת הפוריות והפרחים. לפי הסופר הנוצרי לקטנטיוס (אנ'), הפסטיבל כלל ריקודים ארוטיים וחשפנות של עובדות מין, שהקהל התגרע בהן. המשורר יובנאליס התייחס בשיריו לפסטיבל וכי ציין שהיה שם ריקודי עירום ואפילו עובדות מין שנלחמות בתחרויות גלדיאטורים מדומה.
מרטריקסים בימי הביניים

בתקופת ימי הביניים באירופה, מרטריקס הובנה כאישה שקיימה עם כל איש יחסי מין. עסקות עם מרטריקסים כללו, בדרך כלל, כסף ומידת ההפקרות של הנשים.
סופרים נוצריים מימי הביניים הרתיעו לעיתים קרובות על זנות, אך לא ראו בכך עבירה חמורה, ובנסיבות מסוימות אף ראו בנישואים עם עובדי מין כמעשה של חסד. בחלק מהסיפורים של אותפ סופרים נוצריים, ניתן לראות עובדות מין שחזרו בתשובה במטרה להיות קדושות.
מספר פרופסורים מודרניים למגדר ופמיניזם טוענים כי מרטריקס, בהלך הרוח של ימי הביניים, קרוב יותר להבנה המודרנית שלנו לזהות מינית או נטייה מינית.
לקריאה נוספת

Balsdon, John Percy Vyvian Dacre (1963), Roman Women. Their History and Habits (באנגלית), J. Day
Biffi, Giacomo (2000), Casta meretrix: "the chaste whore" : an essay on the ecclesiology of St. Ambrose, Saint Austin Press, ISBN 978-1-901157-34-5
Brundage, James A. (1990), "Prostitution", Law, sex, and Christian society in medieval Europe, University of Chicago Press, ISBN 978-0-226-07784-0
Culham, Phyllis (2004), "Women in the Roman Republic",  in Flower, Harriet I. (ed.), The Cambridge Companion to the Roman Republic (באנגלית), Cambridge University Press, ISBN 9781107669420
Dillon, Matthew; Garland, Lynda (2005), Ancient Rome: From the Early Republic to the Assassination of Julius Caesar (באנגלית), Taylor & Francis, ISBN 9780415224581
Duckworth, George Eckel (1994), The nature of Roman comedy: a study in popular entertainment, University of Oklahoma Press, ISBN 978-0-8061-2620-3
Duncan, Anne (2006), "Infamous performers : comic actors and female prostitutes in Rome",  in Faraone, Christopher A.; McClure, Laura (eds.), Prostitutes and Courtesans in the Ancient World, Wisconsin studies in classics, Madison: University of Wisconsin Press, ISBN 0-299-21314-5
Edwards, Catherine (1997), "Unspeakable Professions Public Performance and Prostitution in Ancient Rome",  in Hallett, Judith P.; Skinner, Marilyn B. (eds.), Roman Sexualities (באנגלית), Princeton University Press, ISBN 0691011788
McGinn, Thomas A. J. (1998), Prostitution, Sexuality, and the Law in Ancient Rome (באנגלית), Oxford University Press, ISBN 9780195161328
McGinn, Thomas A. (2004), The economy of prostitution in the Roman world: a study of social history & the brothel, University of Michigan Press, ISBN 978-0-472-11362-0
Ovid (2003),  Gibson, Roy K. (ed.), Ars Amatoria, Cambridge University Press, ISBN 978-0-521-81370-9
Petronius (2009), The Satyricon (באנגלית), OUP Oxford, ISBN 9780199539215
Phillips, Kim M.; Reay, Barry (2002), Sexualities in History: A Reader (באנגלית), Routledge, ISBN 9780415929356
Sokala, Andrzej (1998), Meretrix i jej pozycja w prawie rzymskim (בפולנית), Nicolaus Copernicus University Press, ISBN 978-83-231-0995-2
Strong, Anise K. (2016), "Prostitutes and matrons in the urban landscape", Prostitutes and Matrons in the Roman World, Cambridge: Cambridge University Press, pp. 142–170, doi:10.1017/CBO9781316563083.007, ISBN 9781316563083
Flemming, Rebecca (1999), Quae Corpore Quaestum Facit: The Sexual Economy of Female Prostitution in the Roman Empire (באנגלית), Society for the Promotion of Roman Studies, pp. 38–61, doi:10.2307/300733, JSTOR 300733
מולין

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  אילינוי אילינוי
 מחוז:  רוק איילנד
 תאריך ייסוד:  1848
 שטח:  44 קמ"ר
 גובה:  90 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  42,985 (1 באפריל 2020)
  ‑ צפיפות:  990 נפש לקמ"ר (2020)
 קואורדינטות:  41°29′09″N 90°29′59″W﻿ / ﻿41.485833333333°N 90.499722222222°W﻿ / 41.485833333333; -90.499722222222 
 אזור זמן:  UTC -6
 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה מולין(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה מולין(למפת אילינוי רגילה) ספרינגפילד שיקגו אורורה רוקפורד ג'ולייט פאוריה ווקיגן ויסקונסין ימת מישיגן  איווה מיזורי קנטקי אינדיאנה מי.מולין(למפת אילינוי מוגדלת) ספרינגפילד שיקגו אורורה רוקפורד ג'ולייט פאוריה ווקיגן ויסקונסין ימת מישיגן  איווה מיזורי קנטקי אינדיאנה מי.מולין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מולין (באנגלית: Moline) היא עיר של מחוז רוק איילנד במדינת אילינוי שבארצות הברית. לפי הערכת האוכלוסייה לשנת 2020 מונה אוכלוסיית העיר כ-43 אלף תושבים. מולין מהווה חלק של מטרופולין שנקרא Quad Cities וכולל גם הערים דבנפורט ובטנדורף באיווה ואת רוק איילנד ואיסט מולין באילינוי. הערים נבנו בסמיכות על שתי גדות של נהר מיסיסיפי.
היסטוריה

האזור היה מאוכלס על ידי אינדיאנים. בשנת 1832 ראש השבט המקומי הכריז על מלחמה עם ארצות הברית. לאחר ההפסד האינדיאנים נאלצו לעזוב את האזור. המתיישבים הראשונים הגיעו בשנת 1837. באותה שנה הגיע ג'ון דיר שהקים באזור את המפעל הראשון. גם כיום מטה של תאגיד ג'ון דיר נמצא בעיר.
בשנת 1854 העיר חוברה למערכת רכבת. כתוצאה מכך לעיר הגיעו תושבים חדשים רבים שרק עתה היגרו לארצות הברית משוודיה, בלגיה וגרמניה. היקף אוכלוסייה בעיר גדלה במהירות בין היתר הודות למפעילם "ג'ון דיר" שסיפקו מקום פרנסה.
בשנת 1913 אלדורדו ג'ונס פתחה במולין מפעל המוקדש לייצור פיתוחיה, המפעל העסיק רק נשים, רובן מעל גיל 40.
בשנת 1926 באזור הוקם נמל תעופה ובשנת 1935 נבנה גשר חדש מעל המיסיסיפי.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 פיתוח העיר נעצר. לפני זה היה צפי שאוכלוסיית העיר תגיע ל-80 אלף בשנת 1980, אך היא לא הגעיה לרמה זו גם בשנת 2022. מפעלי ג'ון דיר בהדרגה עזבו את האזור ורק מטה התאגיד נותר בעיר.
מגדל D2

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים
 כתובת:  קורבוואה 
 מיקום:  לה דפאנס (מטרופולין פריז)
 מדינה:  צרפת צרפת
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2011–2014 (כ־3 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  2014 
 אדריכל:  אנטוני בשו וטום שיהאן
 מידות
 גובה:  175 מטר (574 רגל) מטר
 שטח:  50,000 מטר רבוע
 קומות:  37
 
 קואורדינטות:  48°53′25″N 2°14′52″E﻿ / ﻿48.890277777778°N 2.2477777777778°E﻿ / 48.890277777778; 2.2477777777778
 אתר רשמי
  (למפת פריז מוגדלת) מגדל D2(למפת פריז רגילה) מגדל D2
 
טור D2 הוא גורד שחקים הממוקם במרכז העסקים הראשי לה דפאנס שנמצא במטרופולין פריז. המגדל מתנשא לגובה של 175 מטרים ושטחו הכולל הוא 50,000 מטרים רבועים. בניית המגדל החלה בשנת 2011 ונסתיימה בשנת 2014, המגדל נפתח לציבור בינואר 2015. המגדל כולל 37 קומות.
היסטוריה

ההיתר לבניית טור D2 ניתן בנובמבר 2009, והוא נבנה באתר הריסתו של מגדל וריטאס. הבעלות על שטח מגדל וריטאס נמכרה לחברת סוסייטה ז'נרל ב-16 במרץ 2010. ב-16 ביוני 2011 הריסת מגדל וריטאס החלה.
שלב ההריסה של מגדל וריטאס הסתיים בספטמבר 2011, ובניית יסודות מגדל D2 התקיימו בין אוקטובר 2011 לפברואר 2012. הריסת מגדל וריטאס בוצעה על ידי חברת Prodemo ובניית מגדל D2 בוצעה על ידי חברת הבנייה הצרפתית Vinci SA. הארכיטקט אנתוני בשו זכה במכרז יחד עם טום שיהאן בפרויקט של בניית מגדל D2 בגובה 175 מטרים, בצורה שקיבלה השוואה לעורך דין בצורה תלת־ממדית אשר מפתח שלוש חזיתות שונות.
מגדל D2 נראה מלפנים כמגדל בצורת גליל כמו מגדל טורה אגבר (ברצלונה, ספרד) ומגדל סוויס רה (לונדון, הממלכה המאוחדת), אך כאשר מסתובבים סביב הבניין ניתן לראות כי צידו דק.
בניית המגדל הסתיימה בדצמבר 2014, וחנוכתו התקיימה ב-27 בינואר 2015. בשנת 2015 המגדל זכה בפרס האדריכלות 'ArchiDesignClub' בקטגוריית משרדים ועסקים.
שלבי הבנייה

4 באוקטובר 2012: הנחת אבן הפינה.
27 באוקטובר 2012: השלמת בניית היסודות.
30 בנובמבר 2012: תחילת בניית מבנה המתכת.
25 באוגוסט 2013: מבנה המתכת מגיע לקומה ה-13.
9 במרץ 2014: השלמת המגדל.
גלריה

בניית המגדל, 18 במאי 2013
הערות שוליים

↑  אריק ונדלין, מכירת זכויות השטח לחברת סוסייטה ז'נרל, 18 במאי 2010, 'www.news-banques.com' (בצרפתית)
1 2 3  פרויקט דיפנס 92: מגדל D2, ‏ 4 בדצמבר 2010, 'défense-92.fr' (בצרפתית)
↑  חנוכת מגדל D2, ‏ 28 בינואר 2015, 'défense-92.fr' (בצרפתית)
דרך חיים (תנועה)

| --- | --- |
 מייסדים:  יצחק גינזבורג 
 תקופת הפעילות:  2011–הווה (כ־14 שנים) 
 www.derech-chaim.org
 
התנועה הציבורית דרך חיים היא עמותה הפועלת למימוש חזון מדינה יהודית על פי תורת ישראל, ומבקשת להקים מדינת הלכה. בראש התנועה עומד הרב יצחק גינזבורג, ובכפוף לו פועלות שתי מועצות - מועצת נשים ומועצת גברים - שנבחרו על ידי חברי התנועה ומתפקדיה. נכון לשנת תשע"ז מונה התנועה כ-4,600 מתפקדים אשר מתוכם כ-400 משלמים דמי חבר חודשיים. התנועה מתנגדת בחריפות להפרדת הדת מהמדינה.
התנועה הוקמה בשנת ה'תשע"א על ידי ועדת הקמה שמינה הרב גינזבורג, וכללה את הרב יצחק שפירא (ראש ישיבת עוד יוסף חי, ומחבר הספר תורת המלך), הרב איתיאל גלעדי (מזכירו האישי של הרב יצחק גינזבורג) והרב גדי בן זמרה (ראש אולפנת מעלה לבונה). פעילים בולטים בתנועה הם מאיר אטינגר, צבי סוכות, עקיבא הכהן, הסופר עודד מזרחי והרב שי דאום.
מטרות ומבנה

התנועה מורכבת ממוסדות המשקפים יחד שיטת ממשל הראויה להוות, לשיטתם של מקימי התנועה, מודל מעשי למדינה יהודית. היא מבקשת להחליף את הדמוקרטיה בישראל במדינת הלכה שבראשותה מלך. השיטה מציעה איזון ושילוב בין כוחו של הציבור ובין סמכותו של ראש התנועה: כלל המתפקדים (נקראים גם 'קהל') בוחרים את "מועצת התנועה" שמתוכה נבחרים חברי ההנהלה. לראש התנועה ישנה זכות להטיל וטו על כל החלטה שהתקבלה על ידי המוסדות הנבחרים.[דרוש מקור]
בתנועה מועצות נבחרות נפרדות לגברים ולנשים, שהחפיפה ביניהן מתבצעת על ידי באי כוחו של ראש התנועה.[דרושה הבהרה] המבנה השלטוני שהתנועה חותרת להשלטתו בישראל הוא משטר המבוסס על הפורמט של מדינת הלכה, וכולל נשיא בעל סמכויות נרחבות וכן וריאציה של הכרעת הרוב בצורה דמוקרטית.[דרוש מקור] בשנת 2016 נערכו בחירות למועצת התנועה.
פעילות התנועה

התנועה יזמה קמפיינים, בין היתר לסירוב פקודה ביחס לפינוי והריסת מאחזים והתנחלויות ולעידוד עבודה עברית. פעילויות התנועה נתמכות בחולצות ובסטיקרים הנושאים מסרים כגון "יהודים אוהבים יהודים" ו"חיי חיילינו קודמים לחיי אזרחי האויב".
בשנת 2015 התנועה הפיצה מנשרים שקראו למעסיקים להדיר ערבים מהעבודה ולהימנע מהעסקתם. לשם כך, הם מסרו מספר טלפון של ייעוץ משפטי למעסיקים המעוניינים להימנע מהעסקת ערבים. בתגובה לפרסום המנשרים פנה המטה למאבק בגזענות בישראל והמרכז הרפורמי לדת ומדינה אל היועץ המשפטי לממשלה בבקשה להורות לאלתר על פתיחה בחקירה פלילית נגד המעורבים בהדפסה והפצה של העלונים, בחשד לעבירות של הסתה לגזענות, ושידול לביצוע עבירות לפי חוק שוויון הזדמנויות בעבודה.
בשנת 2016 יזמה התנועה קמפיין תחת הכותרת "די לדיקטטורה של בג"צ". כחלק מהקמפיין נערכו הפגנות מול בית המשפט העליון ומול בית הנשיאה מרים נאור, הודבקו מודעות, הופקו סרטונים סאטירים והושק חשבון טוויטר סאטירי על שמה של נשיאת בית המשפט העליון בשם fakeNaor@.
בתחום החקיקה, מקדמת התנועה את הצעת "חוק המשילות" שנועדה, בהתאם למודל הבריטי, לאסור על בג"ץ לבטל חוקים. כמו כן, קידם התא המשפטי של התנועה הצעה לתיקון לחוק מיהו יהודי (חוק השבות) - אך ההצעה נדחתה.
התנועה מסייעת בתחום המשפטי למעסיקים שרוצים להעביד יהודים בלבד.
מספר פעמים רצתה התנועה להגיש רשימה לבחירות לכנסת - אך פעולות אלו לא יצאו לפועל.
הערות שוליים

↑  יונתן אוריך, הרב ליאור במתקפה תקדימית על רב הימין הקיצוני, באתר nrg‏, 16 בפברואר 2014
1 2   אילן ליאור, היכל התרבות בתל אביב יארח את הרב גינזבורג שמזוהה עם הספר "תורת המלך", באתר הארץ, 29 בנובמבר 2015
↑
↑  בחירות בתנועת דרך חיים, אתר הקול היהודי
↑  חיים טוויל, תנועת דרך חיים מציעה: יעוץ משפטי איך לא להעסיק ערבים, באתר חרדים10, 28 באוקטובר 2015
↑  סרטון חדש: "בג"צי מחליטים בשבילך", באתר ערוץ 7.
↑  "מי עומד מאחורי הפייק טוויטר של נשיאת בית המשפט העליון לשעבר? | כיפה". נבדק ב-2018-05-10.
↑  חוק חדש יחזיר את סמכויות בג"ץ אחורה, באתר ערוץ 7
מונטורן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שער העיר, מגדל 
 כתובת:  Muntplein 12 
 מיקום:  עיריית אמסטרדם 
 מדינה:  הולנד 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1500
 תאריך פתיחה רשמי:  1500 
 אדריכל:  הנדריק דה קייסר 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הרנסאנס 
 
 קואורדינטות:  52°22′01″N 4°53′36″E﻿ / ﻿52.366944°N 4.893333°E﻿ / 52.366944; 4.893333
  (למפת אמסטרדם מוגדלת) מונטורן(למפת אמסטרדם רגילה) מונטורן
 
מונטורן (בהולנדית: Munttoren - מגדל המטבעה) או בקיצור "מונט" (Munt) הוא מגדל הניצב בכיכר מונטפליין במרכז אמסטרדם שבהולנד. המגדל ממוקם בסמוך לשוק הפרחים, ולרחוב הקניות קלוורסטראט, וכן בסמוך למפגש נהר האמסטל עם תעלת סינגל.
היסטוריה

המגדל נבנה במקורו כחלק מהרחולירספורט (Regulierspoort), השער הראשי של העיר אמסטרדם בימי הביניים. שער זה נבנה בין השנים 1480–1487 וכלל שני שערים ובית משמר.
מבנה השער ואחד המגדלים נהרסו בשריפה בשנת 1618 ורק המגדל המערבי וחלק מבית המשמר נותרו. המגדל שופץ בסגנון הרנסאנס של אמסטרדם בין השנים 1619–1620, ונוסף לראשו צריח בתכנונו של הנדריק דה קייסר ובו ארבעה שעונים. בשנת 1668 הותקן במגדל קרילון מעשה ידי פיטר המוני. בשנת 1873 הוסרו מקשי הקרילון על מנת להתקין מנגנוני שעון חדשים.
בין השנים 1885–1887 שופץ המגדל ולמעשה נבנה מחדש בסגנון נאו-רנסאנס.
בשנת 1960 הותקנו מחדש מקשי הקריון, ובין השנים 1959–1993 הוחלפו חלק מהפעמונים שניזוקו במהלך השנים. הפעמונים שהוסרו מהקרילון מוצגים כיום במוזיאון ההיסטורי של אמסטרדם. הקריון הנוכחי כולל 38 פעמונים (2 פעמונים יותר מאשר היו בקריון המקורי).
המגדל נקרא על שם מטבעה שפעלה בבית המשמר במהלך המאה ה-17: בשנת 1672, בשל מלחמה של אנגליה וצרפת על הרפובליקה ההולנדית, לא יכלה הולנד להוביל מטבעות לדורדרכט ולאנקהאוזן שם פעלו המטבעות של הולנד, ולכן נאלצו לטבוע את המטבעות באמסטרדם.
מחשש לפגיעה ביסודות הבניין בשל עבודות חפירת קו חדש עבור הרכבת התחתית של אמסטרדם הקצתה העיר אמסטרדם 1.9 מיליון אירו בשנת 2006 לחיזוק יסודות המגדל.
המגדל הפך לאחד הסמלים של העיר אמסטרדם, ודגם שלו מופיע במדורודם שבהאג ובמיני-אירופה שבבריסל.
גלריה

מבט על המונטורן מעבר לנהר האמסטל
מבט על המונטורן מעבר לנהר האמסטל, בשנת 1900
פעמוני הקריון במגדל המטבעה
מוחמד פהמי

מוחמד פהמי (בערבית: محمد فهمي; באנגלית: Mohammed Fahmi; נולד ב-23 במאי 1958) הוא פוליטיקאי לבנוני שכיהן כשר הפנים והעיריות של לבנון.
ביוגרפיה

נולד ב-23 במאי 1958 בביירות. הוא בן לאב מצרי ואם לבנונית.
הוא התגייס לצבא לבנון בשנת 1978. למד באוניברסיטת ג'יימס מדיסון(אנ') והגיע בשירותו הצבאי לדרגת בריגדיר גנרל.
ב-21 בינואר 2020 מונה לשר הפנים והעיריות בממשלתו של חסאן דיאב. בלבנון, שר הפנים הוא הממונה על המשטרה.
במאי 2021, לאחר שמדינות שונות הטילו הגבלות על הייבוא מלבנון (בעקבות הברחות רבות של סמים), הודיע כי המשטרה תאבק בסוחרי הקפטגון בלבנון.
לאחר אסון הפיצוץ בנמל ביירות הוא פתח בחקירת האסון. ב-9 ביולי דחה את בקשתו של השופט שמונה לחקור את הפיצוץ,טארק ביטאר, לחקור את הגנרל עבאס אברהים. בהמשך, איים כי אם ועדת החקירה לא תנקוב בשמותיהם של האחראים הוא יתפטר.
מאוחר יותר, ב-10 בספטמבר 2021, הוא התפטר מתפקידו. באותו היום התפטרה גם שרת התקשורת.
הערות שוליים

↑  אסף גבור, חיזבאללה ואיראן משלימות הכנסה בעסקאות סמים, באתר www.makorrishon.co.il, ‏03/05/2021
↑  שר הפנים הלבנוני על מקור הפיצוץ: "חומרים דליקים שהוחרמו לפני כמה שנים", באתר ynet, 4 באוגוסט 2020
↑  עשרות הרוגים וכ-3,000 פצועים בפיצוץ אדיר בנמל ביירות, באתר כלכליסט, 4 באוגוסט 2020
↑  רויטרס, השר הלבנוני דוחה את הבקשה לחקור את ראש הביטחון על הפיצוץ בביירות, באתר רויטרס, ‏9 ביולי 2021 (באנגלית)
↑  גל ברגר ומשה ברקוביץ', לבנון: בודקים אם הפיצוץ נגרם מהתערבות גורם זר, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 7 באוגוסט 2020
↑  מוטי סבן, שר הפנים הלבנוני התפטר; בית הכנסת העתיק ביירות נהרס בפיצוץ, באתר www.emess.co.il
ויקטור חסין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 ביוני 1915 האימפריה הרוסית ויניצה, פלך פודוליה, האימפריה הרוסית
 פטירה:  14 בינואר 1944 (בגיל 28) ברית המועצות מוסקבה, ברית המועצות
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1939–1944 (כ־5 שנים)
 דרגה:   מיור
 תפקידים בשירות
 מפקד טייסת
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  גיבור ברית המועצות   2 עיטורי לנין    עיטור הדגל האדום
 
ויקטור יעקובלביץ' חסין (ברוסית: Виктор Яковлевич Хасин) ‏ (20 ביוני 1915 – 14 בינואר 1944) היה טייס ואלוף הפלות (לזכותו 10 הפלות אישיות של מטוסי אויב) יהודי בצבא האדום במלחמת העולם השנייה, גיבור ברית המועצות.