stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נגישות בשבת
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ס"ה, עמוד ב'.
↑  ישנה ראיה לדברי רש"י, מכך שהתלמוד מביא מחלוקת דומה של רבי מאיר ורבי יוסי לעניין חליצה בתלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ק"א, עמוד א'. (הנעשית בשליפת הנעל מעל רגל היבם) שבה נחלקו רבי מאיר ורבי יוסי האם נעל הקיטע נחשבת לנעל וניתן לקיים בה מצוות חליצה, או לא. ומכאן אנו למדים שהמחלוקת היא האם נעל כזו נחשבת לנעל או לכלי עזר.
↑  תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ע"ח, עמוד ב'.
↑  ההשוואה לחליצה היא שרבי יוסי סובר שאסור לחלוץ בה משום שבפרשת חליצה כתוב "וחלץ איש נעלו", ומזה למדו חז"ל שצריך שתהא נעל המיוחדת לו ומהודקת לרגליו, ונעל של עץ אינה מהודקת לרגל.
↑  ”דקיטע יש לו סמך שקושר בכרעו, ומגיע לארץ, והשוק כפופה לאחוריה, ובראש השוק במקום הרגל עושה לו קב להראות כמו שיש לו רגל”
↑  סימן י"ז.
↑  וכן נפסק בשמירת שבת כהלכתה פרק י"ח סעיף י"ג.
↑  וכמו שפסק משנה ברורה, סימן ש"א, ס"ק כ"ד.
↑  שמירת שבת כהלכתה שם הערה נ"ט.
↑  ערוך השולחן, סעיף ע"ב; ;עטרת זקנים על שולחן ערוך, סימן תקכ"ב; פרי מגדים, סימן מ"ז ס"ק א' מתירין. ובשמירת שבת כהלכתה, פרק י"ח הערה ס"ב הביא מקורות אלו, ומצא שבמאירי כה ב כתב כך בשם: "יש מפרשים", אך מסיים "ולא נתברר לי", ולהלכה פוסק שיש לשאול שאלת חכם.
↑  תשובות והנהגות, ח"א סימן רע"ו; שמירת שבת כהלכתה, סימן ל"ד, סעיף כ"ז וסעיף קטן ד'; וכתב שם במנחת יצחק, ח"ב, סימן קי"ד סק"ג, החמיר רק ברשות הרבים שאז מדובר רק בשבות ולא בשבות דשבות.
↑  גיליון בית אהרון וישראל שנה ט"ז גיליון ב' מאמרו של הרב בצרי עמ' צ.
↑  שמירת שבת כהלכתה, פרק י"ח, הערה ק"ג, הביא שכן תמה הגרש"ז אוירבך על הפוסקים שהתירו זאת.
↑  שו"ת רב פעלים, ח"א סימן כ"ה. שמירת שבת כהלכתה, פרק ל"ד, סעיף כ"ז.
↑  סימן ש"א.
↑  דרישה ומגן אברהם, ס"ק כ"ז.
↑  שמירת שבת כהלכתה, סימן י"ח, סעיף כ"ז, הערה ק"ג בשם הגרש"ז אוירבך
↑  הרב שלמה זלמן אוירבך בשמירת שבת כהלכתה פרק י"ח הערה ס"ב, אך לא ברור שפסק כן למעשה אלא בתור הערה הלכתית, וכן פסק בשו"ת לב אריה חלק ב' סימן ז'
↑  שו"ת אגרות משה אורח חיים סימן מ"ה ד"ה ולכן כיוון
↑  שמירת שבת כהלכתה, פרק י"ח הערה ס"ב.
↑  הרב לוי יצחק הלפרין, מעשה חושב, הפרק: מכשירי שמיעה.
↑  מכשירי שמיעה באתר צומת.
1 2  שמירת שבת כהלכתה, פרק ל"ד, סעיף כ"ח.
↑  שו"ת הר צבי, אורח חיים, סימן קע"ג; שו"ת מנחת יצחק, ח"א סימן ל"ז.
↑  שמירת שבת כהלכתה, פרק ל"ד, הערה ק"ח.
↑  סימן שכ"ח סעיף י"ז.
↑  יש מתירין אפילו אין בו סכנת איבר, ויש אומרים שאם יש בו סכנת איבר עושין ואם אין בו סכנת איבר אין עושין, ויש אומרים שאם אין בו סכנת איבר עושין בשינוי, ואם יש בו סכנת איבר עושין בלא שינוי.
↑  כמו שנפסק שם בשולחן ערוך להלכה
↑  ראו באתר מכון צומת בשם הגרש"ז אוירבך וציץ אליעזר ח"ו סי' ו אות ג.
↑  כלכלת שבת בדיון אודות מטריה.
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף נ', עמוד ב' ד"ה בשביל
↑  קלנועית בשבת
↑  גרמא, צמת, צוות מדע ותורה
↑  הרב דוב ליאור, קלנועית בשבת לצורך בית כנסת באתר ישיבה
↑  אבישי בן חיים, לא קל לקלנועית, באתר nrg
מותר להוציא מקל הליכה לרשות הרבים אם לא ניתן ללכת כלל בלעדיו
כיסא גלגלים ידני קל
עיוור צועד עם כלב נחייה
מכשיר שמיעה
אורי רם

ערך זה עוסק בסוציולוג ישראלי. אם התכוונתם לקצין נ"מ, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  25 בפברואר 1950 (בן 74) 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חיפה  אוניברסיטת תל אביב  ניו סקול 
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 
אורי רם (נולד ב-25 בפברואר 1950) הוא פרופסור אמריטוס לסוציולוגיה, ואחד המייסדים וההוגים הבולטים של האסכולה הביקורתית במדעי החברה ובסוציולוגיה בישראל. בין 2009 ל-2012 כיהן כראש המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנים 2016–2018 כיהן כנשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית.
חייו ופועלו

אורי רם גדל בנעוריו בחיפה בסביבה חברתית המזוהה עם "תנועת העבודה", אך תמך במפלגתו של אורי אבנרי והתעניין ברעיונות של התנועה השמית והכנענית. הוא נמנה עם מייסדי תנועת של"י ואחר כך תנועת יש גבול (ב-1982 ריצה עונש מאסר בכלא צבאי על סירוב לשרת בשטחים ובלבנון) והיה פעיל בארגון "שטח משוחרר" ובתנועת גוש שלום. הוא חבר בוועד המנהל של עמותת מרכז אדוה.
את לימודי התואר הראשון עשה באוניברסיטת חיפה בפילוסופיה ובסוציולוגיה ואת לימודי התואר שני עשה בהיסטוריה כללית ובמכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב. התזה שלו הייתה בסוציולוגיה של הידע ועסקה בהיסטוריוגרפיה מרקסיסטית בבריטניה בשנות החמישים והשישים. הוא למד לתואר שני נוסף בסוציולוגיה ובהיסטוריה באוניברסיטת ניו סקול בניו יורק, שם גם עשה את הדוקטורט. נושא הדיסרטציה שלו היה ההיסטוריה של המגמות הרעיונות בסוציולוגיה בישראל מ-1948 עד שנות התשעים (קיבל תואר ד"ר ב-1992). המרצים שהשפיעו עליו במהלך לימודיו בישראל כוללים את שלמה סבירסקי (מרקסיזם והחברה הישראלית), שולמית וולקוב (היסטוריה חברתית) ויהודה אלקנה (היסטוריה). בניו סקול היה תלמיד של אנדרו אראטו (אנ'), צ'ארלס טילי (אנ') ואחרים. כן הושפע ממורים כמו פרי אנדרסון (אנ'), איירה כצנלסון (Katznelson) ואריק הובסבאום.
בשנת 2008 זכה רם בפרס ע"ש יונתן שפירא לשנת 2008 מטעם האגודה ללימודי ישראל עבור הספר הטוב ביותר בחקר ישראל, "הגלובליזציה של ישראל: מק'וורלד בתל אביב, ג'יהאד בירושלים".
בשנת 2011 הוענק לרם תואר הכבוד Distinguished Alumni מטעם אוניברסיטת ניו סקול בניו יורק שבה עשה את לימודי הדוקטורט.
בינואר 2016 נבחר ברוב גורף[דרוש מקור] לנשיאות האגודה הסוציולוגית הישראלית. במסגרת תפקידו יזם חרם אקדמי על אוניברסיטת אריאל, בנימוק ש"הגיע הזמן להניף דגל שחור על השטחים הכבושים." זאת לאחר שב-2010 הנהלת האגודה כבר הצהירה ש"אין בכוונתה לקיים כנסים, ימי עיון או מפגשים לימודיים במרכז האוניברסיטאי באריאל".
מחקרו

אורי רם מתמחה בתאוריות סוציולוגיות, סוציולוגיה היסטורית, סוציולוגיה של הפוליטיקה והתרבות וסוציולוגיה של הידע. למרות השפעה אמריקנית ברורה, האוריינטציה של רם קרובה למחשבה הקונטיננטאלית ובתוכה למסורת המרקסיזם המערבי בכלל ולאסכולת פרנקפורט בפרט.
תרומתו הבולטת לדיון האינטלקטואלי בכלל והסוציולוגי בפרט בישראל התבטאה בארבעה מִתווים עיקריים: הגדרת המושג וסדר היום של הסוציולוגיה הביקורתית בשנות התשעים; ניתוח סוציולוגי של ההכרה ההיסטורית החדשה בישראל ("ויכוח ההיסטוריונים") כביטוי לשינוי בזהות הלאומית הישראלית; הצבת המושג פוסט ציונות בלב הוויכוחים על זהות ואזרחות בישראל; ופיתוח "הפרדיגמה של הגלובליזציה" לניתוח מקיף של החברה בישראל משנות התשעים ואילך.
רעיונות ומושגים מרכזיים > סוציולוגיה ביקורתית

בספר מ-1995, המבוסס על עבודת הדוקטורט שלו, רם ניתח את ההתפתחות של גישות שונות בסוציולוגיה הישראלית והראה כיצד הפרדיגמות המדעיות מותאמות לשינויים החברתיים והפוליטיים. במחקרו ניסה להראות כיצד הגישה הדומיננטית (בהנהגת שמואל נח אייזנשטדט, מייסד המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית) תאמה את התפיסות של הממסד הממלכתי המפא"יניקי. זאת גישה שדגלה ב"קליטת עלייה" (דה-סוציאליזציה ורה-סוציאליזציה) תוך מודרניזציה ותוך התעלמות מהאפליה המבנית ומן הקונפליקטים הגלומים בחברה. במקביל לנפילת משטר תנועת העבודה ופתיחת אוניברסיטאות חדשות החלו בשנות השבעים להיווצר גישות ביקורתיות: גישת האליטות (יונתן שפירא, אוניברסיטת תל אביב); גישת הפלורליזם (סמי סמוחה, אוניברסיטת חיפה) וגישה מרקסיסטית (שלמה סבירסקי, דבורה ברנשטיין, הנרי רוזנפלד ואחרים, אוניברסיטת חיפה). בהמשך נוצרו גישות נוספות – קולוניאליזם (ברוך קימרלינג, גרשון שפיר, יואב פלד) ופמיניזם (דבורה ברנשטיין, דפנה יזרעאלי ואחרות). בשנות התשעים התווספו גישות סוציולוגיות חדשניות – פוסט-מודרניות (עדי אופיר) ופוסט-קולוניאליות (יהודה שנהב, אלה שוחט), חלקן בהשראת הגישה הפוסט-ציונית. וכך מראה רם במחקרו כיצד הסוציולוגיה אשר החלה את דרכה כמדע הומוגני וקונפורמי, הפכה בשנות התשעים לנושאת הדגל של הביקורת החברתית.
רעיונות ומושגים מרכזיים > המצאת הלאומיות

רם פרסם מחקרים ביקורתיים על הזיכרון הקולקטיבי בישראל ועל ההיסטוריוגרפיה הציונית, וברוח המושג של אריק הובסבאום על "המצאת מסורת", והראה בהם כיצד "הומצאה" הלאומיות היהודית המודרנית על ידי היסטוריונים והונחלה באמצעות מערכת התעמולה והחינוך לתלמידים בישראל. הוא הראה כיצד ההיסטוריוגרפיה הציונית הבנתה "אנחנו" לאומי מהותני, שהוא מעין גוף אורגני המתקיים מעבר למקום ולזמן. במחקרים נוספים רם פירש את ויכוח ההיסטוריונים שהחל להתנהל בישראל בשנות התשעים מנקודת הראות של הסוציולוגיה של הידע, וראה בוויכוח ביטוי עמוק לשינויים בזהות הישראלית, למעבר מ"קול ישראל" אחד ורשמי לריבוי של קולות ונרטיבים.
רעיונות ומושגים מרכזיים > פוסט-ציונות

החל משנות התשעים המוקדמות הרבה רם לכתוב ולעסוק בפוסט-ציונות. הוא צפה וקרא להתפתחות סדר יום חדש פוסט-ציוני במדעי החברה בארץ. הוא הגדיר זאת כמעבר מגישה המחייבת "שוויון בין שונים" לגישה המחייבת "שוני בין שווים". המושג השתרש בשיח הזהות והאזרחות בישראל מאז, והפך למזוהה עם הגישה להפיכת ישראל למדינת כל אזרחיה, זאת בהשראת גישות פוסט-לאומיות כגון זאת של יורגן הברמאס. רם טוען בכתביו כי הפוסט-ציונות שונה מהציונות בכך שהיא דוגלת במדינה אזרחית ולא במדינה אתנו-לאומית ונבדלת מהאנטי-ציונות בכך שהיא מקבלת את קיומה של מדינת ישראל כעובדה בלתי-הפיכה שאינה נזקקת להצדקה בדמות אידאולוגיה לאומית יהודית. רם טוען כי על אף שקיעת הבולטות של השיח הפוסט-ציוני בשנות האלפיים, ממשיך שיח זה להצביע על הבעייתיות הבסיסית של ישראל ועל הדרך לפתרונה ועל כן תפקידו יותר משמעותי ממה שנראה על פני השטח. עם זאת, רם לא מצביע על התפתחות חד-כיוונית הכרחית, אלא טוען כי עם שקיעת הציונות הממלכתית עלו שתי חלופות נוגדות – פוסט-ציונות דמוקרטית ונאו-ציונות אתנו-לאומית ובחלקה דתית.
רעיונות ומושגים מרכזיים > פרדיגמת הגלובליזציה

במחקריו שפורסמו בשנות התשעים המאוחרות ובשנות האלפיים רם חקר את הבסיס הכלכלי-חברתי לשנויים בתרבות הפוליטית בישראל והציע להבין את השינויים הללו במסגרת מה שכינה "פרדיגמת הגלובליזציה בלימודי ישראל" וכביטויים של מעבר ל"פוסט-פורדיזם", כלומר חברה קפיטליסטית עם תאגידים עולמיים מרושתים וללא מעמד עובדים מאורגן. בהשראת ספרו של בנג'מין ברבר (אנ') על "מקוורלד לעומת ג'יהאד" טוען רם כי גם החברה הישראלית נקרעת בין שתי המגמות המנוגדות הללו (באנגלית טבע את המונח the Bifurcation of Israel) וכי יש להבין את השינוי הזה על רקע המעבר מחברה מנוהלת מדינה לחברה מוכוונת שוק. מהלך זה גרם לעליית אליטה עסקית תאגידית וניהולית חדשה, לפיצול של המעמד הבינוני ולשקיעת חלקו, ולמשבר מתמשך במעמדות הנמוכים כאשר מדינת הרווחה מתכווצת. המעמדות הגבוהים נוטים להשתלב בשוק ובתרבות הגלובליים ולכן הם גם נוטים לראות את הסכסוך הלאומי והשליטה בשטחים כנטל על המשך הפיתוח הכלכלי, ואילו המעמדות הנמוכים נוטים להגיב באופן נגדי ולתמוך במנהיגים פוליטיים פופוליסטיים ימניים. כך שהגלובליזציה גם מניעה לקראת יציאה מהשטחים הכבושים, אך גם לתגובה הפוכה של המשך השליטה בהם.
ספרים שכתב

הגלובליזציה של ישראל: מק'וורלד בתל אביב, ג'יהאד בירושלים. תל אביב: רסלינג, 2005
הזמן של ה'פוסט': לאומיות והפוליטיקה של הידע בישראל. תל אביב: רסלינג, 2006
שובו של מרטין בובר: המחשבה הלאומית והחברתית בישראל מבובר עד הבובריאנים החדשים. תל אביב: רסלינג, 2015
הסוציולוגיה הישראלית: היסטוריה רעיונית, 1982-2018. אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2020
The Globalization of Israel: Mc'World in Tel Aviv, Jihad in Jerusalem. Routledge, 2007
Israeli Nationalism: Social Conflicts and the Politics of Knowledge. Routledge, 2010
Israeli Sociology Text in Context. Routledge, 2017
ספרים שערך

החברה הישראלית: היבטים ביקורתיים/ עורך: אורי רם. תל אביב: ברירות, 1993
שלטון ההון: החברה הישראלית בעידן הגלובלי/ עורכים: דני פילק, אורי רם. תל אביב: מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ה, 2004
אי/ שוויון עורכים: אורי רם, ניצה ברקוביץ. באר-שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב והקבוץ המאוחד, 2006
The Changing Agenda of Israeli Sociology: Theory, Ideology, and Identity/ Uri Ram. Albany, N.Y.: State University of New York Press, 1995
Israelis in Conflict: Hegmonies, Identities and Challenges. editors: Adriana Kemp, Uri Ram, Oren Yiftachel and David Newnan. Sussex: Sussex Academy Press, 2004
הערות שוליים

1 2  פרופ' אורי רם -נשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית
↑  הזכייה בפרס ע"ש יונתן שפירא
↑  הזכייה בפרס Distinguished Alumni מטעם אוניברסיטת ניו סקול
↑  משה שטיינמץ‏, נשיא האגודה הסוציולוגית קורא להחרים את אריאל: "הכיבוש לא לגיטימי", באתר וואלה, 14 במרץ 2016
↑  ירדן סקופ, האגודה הסוציולוגית הישראלית תדון שוב בחרם על אוניברסיטת אריאל, באתר הארץ, 14 במרץ 2016
↑  אבי בראלי, אנו באנו ארצה לבנות ולהבנות בה, באתר הארץ, 6 ביוני 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266810405171  PLWABN: 9810563197705606  BnF: cb13085539v (data)  GND: 1055787941  ISNI: 0000 0001 1591 4815  LCCN: n89649408  NTA: 142436089  ORCID: 0000-0002-4746-5126  SUDOC: 077333721  VIAF: 7524358   WorldCat (עם VIAF): 7524358
אמריקנה

אמריקנה הוא מושג המתייחס, בפירושו הרחב ביותר, למכלול הדברים (גשמיים או מופשטים) המזוהים באופן מובהק ובלעדי עם ארצות הברית (ולעיתים גם קנדה), תרבותה, מאפייניה הפיזיים וההיסטוריה שלה. בפירוש המקובל מדובר על תרבות המזוהה באופן חד-ערכי עם ארצות הברית של אמריקה.
הגדרות שונות

המושג נפוץ כיום בעיקר בתחומי האומנות והלימודים האמריקאים ויכולים להיות לו פירושים שונים התלויים בהקשר. בין היתר, ההגדרות השונות למושג כללו או כוללות:
תוצרי ארצות הברית כגון ספרים, סרטים, מפות ותמונות.
אומנות שנעשתה בארצות הברית או שנעשתה מחוץ לה העוסקת בארצות הברית.
תרבות פופולרית של ארצות הברית.
גל במוזיקת הפולק האמריקאית.
דוגמאות

דוגמאות לדברים הנחשבים כחלק מהאמריקנה:
האמפייר סטייט בילדינג
מערבונים
הבהלה לזהב (קליפורניה)
בייסבול ופוטבול
אכילת תרנגול הודו בחג ההודיה
אלביס
גשר שער הזהב
מארק טוויין
המבורגר
הבית הלבן
סופרמן
ג'אז
הוליווד
פסל החירות
ברוס ספרינגסטין
ראו גם

אמריקניזם
מוזיקת אמריקנה
נשים במפעל לייצור מטוסים במהלך מלחמת העולם השנייה - צילום של אלפרד פאלמר
מחנה סירקין

חברי ההגנה שומרים על מחנה סירקין בעת מלחמת העצמאות
מטוס ספיטפייר בריטי בשדה התעופה סירקין
מחנה סירקין (לשעבר "כנף 12 – בסיס אלון" וגם "RAF Petah Tiqva") היה בסיס צה"ל ששכן בעיר פתח תקווה. הבסיס גבל בשכונות יוספטל וקריית אלון ממערב, עמישב-הדר גנים וכפר סירקין מדרום ובקיבוץ גבעת השלושה מצפון. בשנת 2021 פוּנה הבסיס ובנובמבר 2022 החלה הריסתו (למעט מספר מבנים לשימור) והכנת שטחו להקמת שכונת מגורים.
היסטוריה

מחנה סירקין נבנה על ידי שלטונות המנדט הבריטי בשנת 1941 כחלק ממתחם הצבא הבריטי באזור ראש העין. הבסיס שימש את חיל האוויר המלכותי הבריטי ונקרא "RAF Petah Tiqva".
ב-25 בנובמבר 1945 חדרה קבוצה של לוחמי אצ"ל עם משאיות במסווה של חיילים בריטים לשדה התעופה הבריטי במקום ולקחה שלל כ-70 תת-מקלעים סטן, שתי מרגמות, 5 מכונות ירייה ורימונים רבים.[דרושים מקורות][מפני ש...]
ב-25 בפברואר 1946, במסגרת התקפת שדות התעופה הבריטיים, חדרה קבוצה של לוחמי לח"י לבסיס ופוצצה שמונה מטוסים של חיל האוויר המלכותי.
בחודש מאי 1948, כבשו לוחמי האצ"ל את הבסיס ואת הכפר הערבי פג'ה הסמוך אליו, ומאז ועד מאי 2021, שימש הבסיס יחידות שונות של צה"ל.
לבסיס ניתן השם "כנף 12 – בסיס אלון" (ע"ש מודי אלון), והתמקמה בו טייסת 101 של "שירות האוויר" של ההגנה (קודמו של חיל האוויר הישראלי). ב-20 באוקטובר 1949, נוסד בבסיס "בית הספר לטיסה" הראשון של חיל האוויר. קורסי הטיס התקיימו בו עד לחודש מרץ 1955.
משנת 1955 ועד 1968 שכן במקום בית הספר לקצינים ("בה"ד 1").
בשנת 1957 הוקמה יחידת סיירת מטכ"ל והבסיס הגדול, הגדוש בסככות מטוסים ריקות, הפך למחנה הקבע של היחידה. הקמת הבסיס בוצעה בצורה מאולתרת ואף פלילית, כאשר לוחמי היחידה "סחבו" חומרי בניין וציוד מיחידות אחרות אשר שכנו בבסיס וכן מפאתי פתח תקווה השכנה. הבסיס היה מזוהה עם היחידה עד לסגירתו.
מאז קום צה"ל שכנה בבסיס היחידה לסילוק פצצות (יחס"פ) של חיל ההנדסה. בשנות ה-80, עם הקמת יחידת יעל למשימות הנדסה מיוחדות, היא שוכנה בצמוד ליחס"פ. בשנות ה-90 הוקם "המכון הלאומי לחקר ופירוק תחמושת" בו נמצאים שרידי מטענים טילים ותחמושת של האויב שבהם נתקלו לוחמי צה"ל למן הקמת המדינה. בשנת 1995 כונסו כל היחידות ליחידה ראשית אחת – יהל"ם.
ב-5 ביוני 1967, יומה הראשון של מלחמת ששת הימים, הופגז הבסיס בתותחי צבא ירדן. בהמשך היום תקפו את הבסיס שני מטוסי הוקר האנטר ירדניים והעלו באש מטוס תובלה מסוג נורד ומטוס פייפר, וכמה חיילים נפגעו.
היסטוריה > בשנות ה-2000

בשנות ה-2000 החל תהליך פינוי הבסיס כחלק מתוכנית כוללת להעברת בסיסי צה"ל ממרכז הארץ לפריפריה. בשנת 2003 דרש צה"ל לקבל את התמורה העתידית ממכירת הקרקעות במחנה, בסך 750 מיליון דולר באופן מידי. באפריל 2011 אישרה ממשלת ישראל את התוכנית להעתקת בסיסי צה"ל לנגב עד סוף 2019, כולל מחנה סירקין, בעלות של 19 מיליארד שקל:
יחידת "עוקץ" עברה למתקן אדם, בעקבות פסק דין בתביעה אזרחית שהגישו השכנים.
אגד 167 של מערך הנ"מ, שהיה מוצב בבסיס עד למרץ 2006, עבר לבסיס פלמחים.
מפקדת חטיבה 55 ששכנה בבסיס הועברה למחנה ביל"ו בשנת 2021.
יחידת יהל"ם הועברה למחנה עמנואל (ג'וליס) בשנת 2021.
אירוע פרידה של סיירת מטכ"ל מבסיסה הוותיק במחנה סירקין התקיים במאי 2021. היחידה עברה לבסיס חדש ומודרני בדרום הארץ.
בעבר, מקטע קטן משדה התעופה, שימש כמנחת מסוקים צבאיים, ושאר המסלולים שימשו ככבישים לתנועה בתוך הבסיס. לאחר פינוי הבסיס, המסלולים נגרסו.
פיתוח כשכונת מגורים

בפברואר 2017 אישר מינהל התכנון במשרד הפנים תוכנית לבניית 12,000 יחידות דיור בשטח שבו ממוקם המחנה. באפריל 2017 הגישה עיריית פתח תקווה עתירה נגד התוכנית, על רקע מחסור בפתרונות תחבורתיים לשכונה החדשה וחששות מעומסי התנועה שהיא עלולה ליצור עם תוספות יחידות הדיור למרות זאת במרץ 2019 הוועדה הארצית לתכנון ובנייה של מתחמים מועדפים לדיור (הותמ"ל) אישרה להפקיד את התוכנית.
בנובמבר 2021 אושרה באופן רשמי הקמתה של שכונה "סירקין מזרח" על שטח של כ-600 דונם. בנובמבר 2022 נהרס הבסיס, למעט מספר מבנים לשימור, והחלה הכנת השטח להקמת שכונת מגורים.
ב-25 ביולי 2023, התקיים אירוע פרידה מבסיס סירקין, על ידי עיריית פתח תקווה והמועצה לשימור אתרים, בו דובר על "שימור מבני המחנה ושילובם בשכונה החדשה".
הערות שוליים

↑  "ההתקפה על שדה התעופה סירקין" , באתר "העמותה להנצחת מורשת לוחמי חרות ישראל".
↑  שי לוי, ‏מזתומרת אוהל? 9 בסיסים צה"ליים ששווה לשרת בהם, באתר ‏מאקו‏, 13 באוגוסט 2015
↑  אבינעם מיסניקוב, ‏השמדת נורד 4X-FAX, באתר "מרקיע שחקים", 10 בינואר 2021
↑  אמנון ברזילי, הצבא דורש מהאוצר 3.5 מיליארד שקל על חשבון מכירה עתידית של בסיסים, באתר הארץ, 10 בנובמבר 2003
↑  מוטי בסוק, הממשלה אישרה מעבר צה"ל לנגב בעלות של 19 מיליארד שקל, באתר TheMarker‏, 17 באפריל 2011
↑  גילי כהן, יחידת עוקץ התאמנה בבן שמן - והמטיילים לא יכלו לנפוש, באתר הארץ, 9 באוקטובר 2012
↑  ת"א (שלום פתח תקווה) 1523/01 שכונת פועלים ע"ש משה בילינסון נ' מדינת ישראל – משרד הביטחון, ניתן ב-8 באוגוסט 2004
↑   התקיים אירוע פרידה מבסיס סירקין, באתר צה"ל, 31 במאי 2021
↑   הבסיס ההיסטורי של סיירת מטכ"ל נהרס – ואיתו הסודות הגדולים, סרטון בערוץ "כאן 11", באתר יוטיוב, 19 ביוני 2023
↑   מירב מורן, התוכנית ל-12 אלף דירות במחנה סירקין שלא היתה ולא נבראה, באתר TheMarker‏, 13 בפברואר 2017
↑   מירב מורן, פתח תקווה הגישה עתירה נגד תוכניות לבנייה במחנה סירקין, באתר TheMarker‏, 1 באפריל 2017
↑   עדי כהן, למרות האזהרות מפני פקקים: אושרה תוכנית הענק במתחם סירקין בפתח תקווה, באתר TheMarker‏, 7 בפברואר 2019
↑  "סירקין מזרח" – השכונה החדשה אושרה לבנייה, באתר פתח תקווה NEWS, ‏12 בנובמבר 2021
↑  אלון חכמון, ‏נפרדים מהמחנה ההיסטורי: "סירקין הגיע לגבורות", באתר מעריב אונליין, 23 ביולי 2023
רועי שטרית

| --- | --- |

 לידה:  1978 (בן 46 בערך) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  מ-אוגוסט 1996
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 932  סגן מפקד חטיבת הנח"ל  מפקד בא"ח נח"ל  מפקד חטיבת אפרים  ראש מחלקת אימונים בזרוע היבשה  מפקד בית הספר להגנת הגבולות  ראש מטה פיקוד המרכז
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן  מלחמת חרבות ברזל
 
רועי שטרית (נולד בשנת 1978) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמש ראש מטה פיקוד המרכז. קודם לכן שימש מפקד בית הספר להגנת הגבולות, ראש מחלקת אימונים בזרוע היבשה, מפקד חטיבת אפרים, מפקד בא"ח נח"ל, סגן מפקד חטיבת הנח"ל ומפקד גדוד 932.
ביוגרפיה

שטרית התגייס לצה"ל באוגוסט 1996, ושובץ בגדוד 931 בחטיבת הנח"ל. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד 931 ומונה למפקד מחלקה, והשתתף בלחימה בדרום לבנון. בהמשך שימש כמפקד פלוגת החוד בגדוד 931 בין השנים 2000–2002, והשתתף בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה, בין היתר במבצע חומת מגן. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה בבה"ד 1. בהמשך שימש כסגן מפקד גדוד 931. לאחר לימודים, מונה לקצין אג"ם של חטיבת הנח"ל. לאחר מכן יצא ללימודים בפו"ם.
ביולי 2010 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 932, ושימש בתפקיד עד אפריל 2012. בהמשך שימש כסגן מפקד חטיבת הנח"ל בין השנים 2012–2013. לאחר מכן מונה למפקד בא"ח נח"ל בין השנים 2013–2015. ב-19 באוגוסט 2015 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת אפרים, ושימש בתפקיד עד 16 באוגוסט 2017. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ה (2017–2018). בשנת 2018 מונה לראש מחלקת אימונים בזרוע היבשה, תפקיד אותו מילא עד שנת 2020. ב-27 באוקטובר 2020 מונה למפקד בית הספר להגנת הגבולות, בתפקיד זה שירת עד 4 ביולי 2022. ב-20 ביולי 2022 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש מטה פיקוד המרכז.
חיים אישיים

שטרית מתגורר בבית קמה, נשוי ואב לילדים. בעל תואר ראשון במשפטים.
הערות שוליים

↑  מפקד חדש לחטיבה המרחבית "אפרים": אל"ם רועי שטרית, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 19 באוגוסט 2015
↑  טל לב-רם, עשור למבצע "חומת מגן", גלי צה"ל, 29 במרץ 2012, כפי שהועלה באתר פרש
↑  אמיר בוחבוט‏, באוויר וביבשה: מפקדי גדודים בנח"ל במסוקי קרב, באתר וואלה, 10 בספטמבר 2011
↑  אבי אליהו, ‏היכונו להפתעות: שבוע המלחמה שעבר על טירוני הנח"ל, באתר ‏מאקו‏, 3 במרץ 2014
↑  קובי פינקלר, אל"מ יאיר פלאי - מפקד חטיבת גולני החדש, באתר ערוץ 7, 13 בספטמבר 2021
↑   תא"ל רועי שטרית נכנס לתפקיד ראש מטה פיקוד המרכז, באתר צה"ל, 24 ביולי 2022
פרדיננד ריצ'רדט

| --- | --- |

 לידה:  10 באפריל 1819 ברדה, דנמרק 
 פטירה:  29 באוקטובר 1895 (בגיל 76) אוקלנד, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  האקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות יפות 
 הושפע על ידי:  Gustav Friedrich Hetsch 
 
יואכים פרדיננד ריצ'רדט (Joachim Ferdinand Richardt;‏ 10 באפריל 1819 – 29 באוקטובר 1895) אמן דני אמריקני. בדנמרק הוא ידוע בליתוגרפיות של בתי אחוזה, ובארצות הברית בזכות ציורי מפלי הניאגרה ונופים אחרים. הוא משתייך לאסכולת נהר ההדסון.
ביוגרפיה

פרדיננד ריצ'רדט, בנם של יוהאן יואכים ריצ'רדט וג'והן פרדריק נאה בושה, נולד בצפון קופנהגן בשנת 1819. אביו ניהל את הפונדק בחברה במפעל ברדה. בשנת 1832 המשפחה עברה להתגורר בעיר סמוכה להפעיל את הפונדק במפעל הנייר שם. בשנת 1839 הם עברו לקופנהגן.
פרדיננד הפך לזמן קצר לחניך של נגר בשנת 1835, אך עד מהרה החליט על קריירה באמנות, בעקבות אחיו קרל. בשנת 1836 למד פרדיננד באקדמיה המלכותית הדנית אצל האדריכל והמעצב גוסטב פרידריך הץ', הצייר ההיסטורי ג'יי לונד והפסל הקלאסי ברטל ת'ורוולדסן. ריצ'רדט זכה במדליות של האקדמיה בשנת 1839 ו -1840.
בשנת 1847 הוא קיבל קצבה של חמש שנים מהכתר, בתנאי שיעביר שרטוט אדריכלי וציור אחד של נוף בכל שנה לאוסף המלכותי. בין 1855 ל־1859 ביקר בארצות הברית. הוא החזיק סטודיו בעיר ניו יורק, בעת שנסע בקיץ למפלי הניאגרה וליעדים שונים ממזרח לנהר מיסיסיפי.
בשנת 1872 ו- 1873 מכר ריצ'רדט רבים מציוריו והליתוגרפיות שהצטברו לפני שהיגר לארצות הברית עם משפחתו. הם התגוררו תחילה בעיירה ליד מפלי הניאגרה, שם ייצר האמן שוב בדים המתארים את המפל הגדול והסביבה. בשנת 1875 הם עברו לסן פרנסיסקו, ולבסוף בשנת 1876 לאוקלנד. במשך עשרים שנות חייו הנותרים היה ריצ'רדט פעיל כצייר נופי קליפורניה בעיקר באזור מפרץ סן פרנסיסקו. הוא הציג ומכר את עבודותיו בסן פרנסיסקו עד לפחות שנת 1887. במקביל לימד רישום באופן פרטי.
ציורים

ריצ'רדט יצר מאות ציורי שמן, בעיקר של נופים, טירות, אחוזות ואטרקציות תיירותיות שונות. הוא היה צייר מוכר עוד בחייו. ציוריו מוחזקים ומוצגים על ידי מוזיאונים ומוסדות ציבור אחרים בארצות הברית ובדנמרק; שניים תלויים בבית הלבן, וושינגטון, די.סי.
ציורים > רישומים וליתוגרפיות

משנות ה-40, עד ה-60, ריצ'רדט נסע בדנמרק ובשוודיה, ועשה רישומים רבים של בתי אחוזה. אלה היו בליתוגרפיה עם מיטב הטכניקות של התקופה, ופורסמו יחד עם תיאורים של היסטוריונים ידועים במספר ספרים.
עבודות אלה היו פופולריות מאוד באותה תקופה, והם בעלי עניין היסטורי גדול.
ריצ'רדט צייר מספר עצום של תמונות מלבד אלה שפורסמו. אלה שימשו כטיוטות למאות ציורי השמן שלו ולעבודות דפוס אחרות. עם מותו, יותר מ-1,000 רישומים דנים ואמריקאים הועברו לבתו, ובהמשך לבנו החורג.
הרישומים נחשבו לאבודים, עד שנות התשעים כאשר החוקרת והיסטוריונית התרבות האמריקנית מלינדה יאנג סטיוארט איתרה אותם ברשותה של ג'סטין ואן המרט קלר, נכדתו של בן החורג של ריצ'רדט. למעלה מ -500 מהרישומים המקוריים עליהם התבססו ציוריו והליתוגרפיות של ריצ'רדט, נשמרים בארכיונים הלאומיים של דנמרק, מתנת נכדתו של האמן. רישומים אחרים נמצאים במוזיאון אוקלנד בקליפורניה ובעוד מקומות.
בשנת 2003 שוחזרו יותר ממאה מהציורים שנמצאו, יחד עם יצירות אחרות של ריצ'רדט בספר האחוזות הדניות ואמריקה. עותק של ספר זה הוצג במתנה על ידי אשת ראש הממשלה הדני לגברת הראשונה האמריקאית כאשר הגיעה לקופנהגן בביקור רשמי.
בשנת 2007 הוצגו 55 מהציורים האמריקאים של ריצ'רדט במכון לאמנויות מונסון-ויליאמס-פרוקטור שפרסם קטלוג. התערוכה נדדה מאוחר יותר למוזיאון הגרנד ראפידס לאמנות בו היא הוצגה במהלך קיץ 2008.
חיים אישיים

לאחר שחזר לדנמרק, ריצ'רדט נישא בשנת 1862 לאלמנה סופיה שניידר ניין לינמן (1831–1888) . משנת 1863 הם חיו תקופה באנגליה. בפברואר 1864, המלכה ויקטוריה הזמינה את ריצ'רדט להציג את עבודות האמנות שלו בטירת ווינדזור.
במותו בשנת 1895 השאיר אחריו בת ובן חורג.
הערות שוליים

↑  24715, 1859-03-10, RICHARDT (Ferdinand), peintre, Art Sales Catalogues Online
↑  Richardt, Ferdinand Joachim, Oxford University Press, 2011-10-31, Benezit Dictionary of Artists
↑  Munson-Williams-Proctor Arts Institute - Ferdinand Richardt Drawings Of America, 1855-1859, web.archive.org, ‏2007-09-28
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 103623911X  ISNI: 0000 0001 2212 757X  KulturNav: 9d4e3670-19ec-49a0-9d26-8ce38a91a410  LCCN: no2004026757  RKD: 66652  SELIBR: 222433  SNAC: w6905wwx  ULAN: 500002219  VIAF: 76023279   WorldCat (עם VIAF): 76023279 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פרדיננד ריצ'רדט".
פרדיננד ריצ'רדט, מתחת מפלי הניאגרה
פרדיננד ריצ'רדט, טירה בדנמרק
פרדיננד ריצ'רדט, מבט על המסיסיפי, 1858