stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גויי הים
תיעוד היסטורי

במכתבי אל-עמארנה מן המאה ה־14 לפני הספירה נזכרים שרדנים המשמשים שכירי חרב למצרים, ולכים הנזכרים כשודדים, גם בתעודות מאוגרית מהמאה ה-13 לספירה נזכרים שרדנים כבעלי קרקעות, ככל הנראה בשירותו של המלך.
בימי רעמסס השני (מלך בין 1279–1213 לפנה"ס הכרונולוגיה הנמוכה) שירתו שרדנים כשכירים בצבא בקרב שנערך בקדש שבסוריה כנגד החיתים.
אזכור נוסף נמצא באחת מרשומות פרעה מרנפתח ששלטונו מתוארך על פי רוב לשנים 1213–1203 לפנה"ס. מרנפתח ציין שבשנה השלישית לשלטונו הוא הביס פלישה של לוביים וגויי הים. מרנפתח, לדבריו, הרג 6,000 מאנשיהם ו־9,000 מהם לקח בשבי.
כעשרים שנים לאחר מכן הפרעה המצרי רעמסס השלישי בשנת מלוכתו השמינית נאלץ לטפל בפלישה נוספת של גויי הים. במקדש הקבורה שבנה רעמסס במדינת האבו (ממערב ללוקסור) נמצאו תבליטים מפורטים וכתובות החקוקות על קירות המקדש המונומנטלי. לפי התיאור, גויי הים התקדמו בשני טורים. טור אחד באוניות עם חרטום בצורת ברווז ניסה לחדור למצרים דרך זרועות הדלתה, טור שני התקדם עם נשים וטף בעגלות רתומות לשוורים לאורך החוף. הוא תיאר כיצד, למרות העובדה ש"אף ארץ לא עמדה בפני" כוחות גויי הים וכי הם רמסו את "חתי, קודה, כרכמיש, ארזוה, אלשיה וממלכת אמורו", הוא הצליח להביסם בקרב ימי, ואת השבויים שלקח גייס לצבא המצרי והושיב אותם במבצרים.
רעמסס צירף לתיאוריו את רשימת שבטי העמים הפולשים: פלשת, תֶ'כֱּר (סִיקוּלוּ), שֶקֶלֶש, דֶנְנ וֱשוֱש. גויי ים נוספים היו הלַבּוּ, לוּקַה, טֵרֶש, קַרשִישַה, שַרְדַנַה, ואֵקְוֵש. למרות תיאורו, ובהתחשב בעובדה כי הרשימה אותה סיפק זהה לרשימת מרנפתח כמו גם העובדה שרעמסס בדה חלק מהקרבות שתיאר על קירות מקדשו, הגיעו מספר אגיפטולוגים להבנה כי רעמסס כנראה זקף לזכותו את ניצחונו של אחר – מנהג שכיח במצרים העתיקה.
גוי ים נוסף מופיע באוסף רשומות שמתוארכות למאה ה־12 לפנה"ס המוקדמת. עָמִוּרָפִּי, אחרון מלכי אוגרית, קיבל מכתב משופילוליומש השני, מלך החתים, שהזהיר אותו מפני ה"שִיקַלַיוּ אשר חיים על הספינות". יש המזהים את העם המדובר כסיקולו או שקלש מרשימת מרנפתח. זמן קצר אחר קבלת המכתב אוגרית חרבה ונשדדה, ולעולם לא יושבה מחדש.
שמם של חלק מגויי הים מופיע גם בהאונומסטיקון של אמנופה ובפפירוס האריס א.
באודיסאה מוזכרת פלישה של אכאים לדלתה של הנילוס, פלישה שנהדפה על ידי כוח שכלל חיילים ומרכבות בדומה לתיאורים המצריים.
בחוף הדרומי של ישראל של היום התיישב אחד מהעמים הנמנים עם גויי הים, הפלשתים, בסוף האלף השני לפנה"ס. הפלשתים מוזכרים בתנ"ך, בכתובות המצריות שתוארו לעיל, ובכתובות אשוריות מהמאה השביעית לפנה"ס. שרידיהם, שהתערו בחברה המקומית המשיכו בייחודם עד לתקופה הפרסית. בעשרות השנים האחרונות נחקרה קבוצה זו באופן אינטנסיבי יחסית על ידי הארכאולוגים וכיום אין כמעט ספק שמוצאה מהתרבות האגאית. אזור החוף הדרומי של ארץ ישראל נקרא עד היום על שמה פלשת. לאחר כישלון מרד בר כוכבא בתקופה הרומית, הסב השלטון את שמה של כל ארץ ישראל ל"פלשתינה" וכך היא נקראה בשפות האירופאיות, ועם כיבושי האסלאם גם בשפות הערביות, בהן ארץ-ישראל נקראה "פלסטין" (אנ').
השערות על מקורם

המצרים הקדומים השתמשו במונח "אלו שבאו מהירוק הגדול" (הים התיכון) לתיאור גויי הים ועל פי רעמסס מוצאם באיי הים. האיים הקרובים ביותר למצרים הם איי הים האגאי. גם על פי הציורים המצריים של הקרב שהשתמרו אין כמעט ספק שמדובר בקבוצות שמקורן בים האגאי.
בתנ"ך מזהה אותם הנביא צפניה כ"גוי כרתים", והנביא עמוס מציין שמקור הפלשתים מכפתור, שהיא ככל הנראה כרתים.
כפי שנזכר לעיל הקבוצה שנחקרה יותר מכל שאר גויי הים היא הקבוצה הפלשתית וכמעט שאין מחלוקת בין החוקרים כי תרבותה מתבססת על התרבות המיקנית.
תימוכין נוספים להשערה כי מקורם של גויי הים הוא בעולם האגאי מבוססת על שמותיהם המתועדים. בבסיס הסברה עומד זיהוי האקוֵש עם האכאים והדנין עם הדנאים, שמות עתיקים לשבטים יוונים הנזכרים בכתבי הומרוס. הסברה היא כי הפלשתים היו חלק מקונפדרציה דוברת יוונית זאת. יגאל ידין העלה השערה כי גם שבט דן, אותו זיהה עם הדנאים, היה במקור חלק מגויי הים, לפני שהסתפח לקונפדרציה של שבטי ישראל.
הארכאולוג אברהרד זנגר (אנ') העלה תאוריה לפיה עמי הים היו למעשה ברית של מדינות ממזרח הים האגאי באזור של מערב אנטוליה של היום ובהנהגת טרויה.
ניסיונות נעשו לזהות את גויי הים גם עם עמים איטלקיים. כך, למשל, שיערו אחדים שמוצאו של שבט השקלש (הסיקילים) הוא בסיציליה, והארכאולוג פרופ' אדם זרטל העלה את ההשערה כי מוצא השרדנים הוא באי סרדיניה.
העדויות הארכאולוגיות מספקות בסיס יציב לטענה שעמים ממרכז אירופה וחצי האי האיטלקי תרמו לתופעת גויי הים. קדרות ונשק מברונזה מסוג איטלקי נמצאו בשכבות היישוב שנבנו על גבי הערים החשודות בהרס מצד גויי הים. כמו כן, סיכות בסגנון מרכז אירופי וחרוזי ענבר נמצאו באתרים. פריטים אלו לא נמצאו בשום אתר לפני תקופת גויי הים. ראוי גם לציין כי חלק מהסכינים וכלי השתייה בסגנון האיטלקי הם בעלי דמיון רב לסכינים וכלי שתייה שנמצאו בהונגריה ומרכז גרמניה, בני התקופה שבין 1,800 ל־1,600 לפנה"ס.
ב-2017 פוענח לוח אבן מאזור אנטוליה המתאר את מעללי הנסיך מוקסוס מטרויה שבין כיבושיו נמצאת גם העיר אשקלון.
תוצאות פלישתם/הגירתם

הסוף הפתאומי של תרבויות אחדות בסביבות שנת 1200 לפנה"ס הוביל אחדים לטענה שגויי הים אחראים לחורבן האומות החתית, המיקנית והמיתנית. על פי תפיסה זו גויי הים כבשו כיבוש אלים ושרפו את הערים העשירות עד היסוד. הם לא ניסו לרשת את העושר של יושבי העיר הקודמים, ובמקום זאת הקימו יישובים בעלי אופי תרבותי וכלכלי נחות יותר. עניין זה הביע בעיני החוקרים את הבוז הנורא בו חשו בעיניהם גויי הים כלפי הערים וכלפי מה שהן סימלו.
אף על פי כן, מארק ואן דה מיארוף ואחרים התנגדו לתאוריה הזו. גרימל טען שאת מיתני, אשור ובבל החריבה קבוצה שחיה לגבולות האדמות המיושבות ונקראה באכדית חַבִּירוּ. טיעון נוסף שהעלה גרימל עמד על העובדה כי הקרב עם רעמסס, אם התרחש בכלל, לא היה אלא עימות מצומצם וחסר חשיבות בגין נטייתו של פרעה להוסיף גוזמה לתיאוריו הפיקטיביים. אף על פי שברור מהממצאים הארכאולוגיים שאוגרית, אשקלון וחצור חרבו בערך באותה התקופה, כרכמיש עמדה איתן וגבל וצידון לא נפגעו.
הארכאולוג אברהרד זנגר העלה תאוריה שלפיה עמי הים היו למעשה ברית של מדינות מערב־אנטוליות בהנהגת טרויה. לטענתו, אחר מפלת התרבות המינואית קמו שני כוחות עיקריים שהתחרו על דרכי המסחר העתיקות: טרויה והתרבות המיקנית. כוח נוסף באזור היה האימפריה החתית המעורערת שנדחקה לכיבוש קפריסין אחר אובדן מקורות מכרה למתכות. החתים, לדעת זנגר, הטילו חרם כלכלי על יורשי התרבות המינואית. בני טרויה עלו על החתים, בין אם להרתיעם או להשמידם, בתגובה.
טבעי ששדה הקרב הנבחר יהיה בקפריסין, ואכן ידוע על קרב בין החתים לגויי הים בקפריסין. ידם של החתים הייתה כנראה על העליונה בקרב, אולם התפוררותם אחר המלחמה עם רעמסס השני והתחזקות אשור החלישו את החתים במידה מספקת כדי ששיתוף פעולה בין טרויה לשבטי הקסקה שטרדו את החתים זה מאות שנים, יביא לחורבן האימפריה החתית. חתושש נשרפה והחתים נפלו; סודות החרשות שלהם נפוצו בקרב כובשיהם. עם אנטוליה כגשר לארץ ישראל ומצרים יכלו עמי הים, הם הברית המערב־אנטולית, להתעשר ולהתחזק במידה שאיימה על בני התרבות המיקנית. ניסיון אחרון של המיקנים לבלום את הטרויאנים בטרם יתחזקו יתר על המידה נערך סביב 1186 לפנה"ס לחומות טרויה. בין אם תחת אגממנון, איאס, אודיסאוס ואכילס כמתואר על ידי הומרוס, או כעימות סטנדרטי, בא על טרויה סופה במלחמת טרויה והברית המערב אנטולית התמוטטה.
כיום אנו יודעים שקבוצות של גויי הים הופיעו בלבנט לפני המאה ה-12 לפנה"ס באוגרית ובמצרים והשתלבו במערכות הקיימות כחרשי מתכת, שכירי חרב וחקלאים.
נראה שגל נוסף של גויי הים הופיע במאה ה-12 לפנה"ס – גל זה הביא לחורבן אוגרית וממלכות נוספות בצפון הלבנט אך נבלם בדרומו בידי המצרים ששילבו אותו במערך הקיים.
בניגוד לגל בצפון שהביא לחורבן ערי הממלכה ולא הקימן מחדש, הגל בדרום התיישב או יושב בידי המצרים. ככל הנראה חלק מגל זה היו הפלשתים, שהתיישבו באתרים כנעניים לשעבר והקימו ברית של 5 ערים שבשיאה שלטה על דרך הים וסעיפה בעמק יזרעאל כלפי דמשק.
בגלגולים שונים התקיימו הערים הללו ושמרו על חלק מתרבותן לתוך התקופה ההלניסטית ועד לתקופה הנוצרית.
בסביבות 1100 לפנה"ס היגרו חלק מגויי הים אל עבר הירדן והקימו יישוב ששרידיו מוכרים כיום כ"תל אבו אל-חַ'רַז" (אנ') שבירדן, בקרבת הגבול עם ישראל בעמק בית שאן – יש המציעים כי זהו האתר של יבש גלעד המקראית.
ראו גם

צבאות העמים בסהר הפורה: גויי הים
משבר תקופת הברונזה המאוחרת
לקריאה נוספת

מבוא לארכאולוגיה של ארץ ישראל בתקופת המקרא, עמיחי מזר, האוניברסיטה הפתוחה (1990) - יחידה 8.3
Ayelet Gilboa‏, Sea Peoples and Phoenicians along the Southern Phoenician Coast – A Reconciliation: An Interpretation of Šikila (SKL) Material Culture. Bulletin of the American Schools of Oriental Research 337: 47 – 78
Ayelet Gilboa, Fragmenting the Sea People, With an Emphasis on Cyprus, Syria and Egypt: A Tel Dor Perspective. Scripta Mediterranea. Scripta Mediterranea XXVII – XXVIII: 209 – 244
הערות שוליים

↑  אוניברסיטת בר-אילן פרויקט תל צפית
↑  אדם זרטל, סודו של סיסרא - מסע בעקבות גויי הים ושירת דבורה, הוצאת דביר, 2010, עמוד 139
↑  זרטל. א'. סודו של סיסרא עמ' 164
↑  אודיסאה אודיסאה ספר 17 שורה 427
↑  הערך פלשתים ויקיפדיה
↑  ספר צפניה, פרק ב', פסוק ה'
↑  ספר עמוס, פרק ט', פסוק ז'
↑  עלילות "הנסיך הטרויאני שכבש את אשקלון", באתר ynet, 15 באוקטובר 2017
↑  לדיון מעניין בזהותם הדתית של הפלשתים וגלגוליה עד לתקופה הנוצרית ראו מאמרו של פרופ' איתמר זינגר "לבעיית זהותו של דגון אלוהי הפלשתים", קתדרה 54
↑  Cultural connections with Europe found in ancient Jordanian settlement
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1185839178 
תבליט של שבויים פלשתים ממדינת האבו במצרים, מתוך ספרו של גסטון מספרו
תבליט ממדינת האבו במצרים המציג את גויי הים (הפלשתים) בספינותיהם במהלך הקרב נגד מצרים העתיקה.
תבליט במקדש מדינת האבו של רעמסס השלישי מביס את גויי הים
1947 בספרות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 1947  בספרות |  |
< · 1945 · 1946 – 1947 – 1948 · 1949 · >
כל ערכי השנים בספרות במאה ה-20 · כל ערכי השנים בספרות במאה ה-21 · פורטל הספרות
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1947 ונוגעים לתחום הספרות.
אירועים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ספרים נבחרים חדשים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ספרים נבחרים חדשים > סיפורת

אלבר קאמי - הדבר
הנס פאלאדה - לבד בברלין
תומאס מאן - דוקטור פאוסטוס
ג'ון סטיינבק - הפנינה
ספרים נבחרים חדשים > ספרי ילדים ונוער

מרגרט וייז בראון - לילה טוב ירח
ספרים נבחרים חדשים > מחזות

ז'אן ז'נה - המשרתות
ארתור מילר - כולם היו בניי
טנסי ויליאמס - חשמלית ושמה תשוקה
ספרים נבחרים חדשים > ספרי עיון

אנה פרנק - יומנה של אנה פרנק (פורסם לאחר מותה)
פרימו לוי - הזהו אדם?
ספרים נבחרים חדשים > ספרות עברית

משה שמיר - הוא הלך בשדות
נולדו

3 בפברואר - פול אוסטר, סופר יהודי-אמריקאי (נפטר ב-2024)
22 במרץ - ג'יימס פטרסון, סופר אמריקאי
12 באפריל - טום קלנסי, סופר אמריקאי (נפטר ב-2013)
18 באפריל - קתי אקר, סופרת ומשוררת אמריקאית (נפטרה ב-1997)
5 ביוני - סר דייוויד הר, מחזאי, תסריטאי ובמאי תיאטרון וטלוויזיה אנגלי
19 ביוני - סר סלמאן רושדי, סופר בריטי-אמריקאי יליד הודו
22 ביוני - אוקטביה א. באטלר, סופרת מדע בדיוני אפרו-אמריקאית (נפטרה ב-2006)
14 באוגוסט - דניאל סטיל, סופרת ותסריטאית יהודית-אמריקאית הכותבת בעיקר רומנים
21 בספטמבר - סטיבן קינג, סופר אמריקאי
נפטרו

5 בפברואר - הנס פאלאדה, סופר גרמני (נולד ב-1893)
24 באפריל - וילה קאתר, סופרת אמריקאית (נולדה ב-1873)
21 במאי - פלורה תומפסון, סופרת, משוררת וחוקרת טבע אנגלייה (נולדה ב-1876)
17 ביוני - מקסוול פרקינס, עורך ספרותי אמריקאי (נולד ב-1884)
5 באוגוסט - הרברט אסקווית', משורר וסופר אנגלי (נולד ב-1881)
26 בספטמבר – יו לופטינג, סופר בריטי ויוצר סדרת הספרים דוקטור דוליטל (נולד ב-1886)
20 בנובמבר – וולפגנג בורכרט, סופר ומחזאי גרמני (נולד ב-1921)
7 בדצמבר - טריסטאן ברנאר, מחזאי וסופר יהודי-צרפתי (נולד ב-1866)
15 בדצמבר - ארתור מאכן, סופר ומיסטיקן ולשי (נולד ב-1863)
פרסים

פרס נובל לספרות: אנדרה ז'יד
אבו מוסעב א-זרקאווי

אַבּוּ מֻסְעַבּ א-זַּרְקַאוִיּ (בערבית: أبو مصعب الزرقاوي, תעתיק מדויק: אבו מצעב אלזרקאוי; תאריך לידה אפשרי 30 באוקטובר 1966 – 7 ביוני 2006) היה טרוריסט בינלאומי ממוצא ירדני, חבר בכיר בארגון אל-קאעידה ומנהיג שלוחתו של הארגון בעיראק.
זרקאווי התנגד לנוכחות של ארצות הברית וכוחות צבאיים מערביים בעולם האסלאמי, כמו גם לתמיכה של המערב בקיומה של ישראל. בתוך כך, השתתף בתכנון והוצאה לפועל של פיגועים נגד צבא ארצות הברית בעיראק ונגד לורנס פולי, דיפלומט אמריקני בירדן. יש המעריכים כי לא-זרקאווי היה כוח רב יותר מאשר לאוסאמה בן לאדן, וזאת בשל הפרסום הרב לו זכה כמנהיג הג'יהאד נגד צבא ארצות הברית והממשלה הזמנית בעיראק. לאחר התנקשויות כושלות של ארצות הברית בחייו, נהרג לבסוף ב-7 ביוני 2006 בהפצצת חיל האוויר האמריקאי בעיראק.
תולדות חייו

א-זרקאווי גדל בזרקא (מכאן כינויו) בשם אַחְמַד פַדִיל א-נַּזַאל אל-חַ'לַאיְלַה (أحمد فضيل النزال الخلايلة, אַחְמַד פַצִ'יל אַלנַּזַאל אלְחַ'לַאיְלַה). משפחתו השתייכה לשבט בַּנִי חסן – שבט ערבי בעבר הירדן. בגיל 17 נשר מבית הספר הנסיך טלאל בעקבות שימוש באלכוהול ובסמים. ייתכן שאף היה מעורב בתקיפה מינית, בעקבותיה נעצר לתקופה קצרה בשנות ה־80.
ב־1989 נסע א-זרקאווי לאפגניסטן כדי להצטרף ללוחמי המוג'אהדין ולהילחם נגד הפלישה הסובייטית, אבל הסובייטים כבר החלו לצאת. במקום זאת, נהיה א-זרקאווי כתב של עיתון אסלאמי והתיידד עם בן לאדן. ישנם דיווחים שבאמצע שנות ה־90 נסע א-זרקאווי לאירופה וייסד את ארגון הטרור "א-תַּוְחִיד", ארגון המוקדש להריגת יהודים והצבת שלטון אסלאמי בירדן.[דרוש מקור]
א-זרקאווי נעצר בירדן בשנת 1992, וישב 7 שנים בכלא הירדני בעוון קשירת קשר להדחת המונרכיה וניסיון ליצור ח'ליפות אסלאמית. שמועות טוענות כי בכלא א-זרקאווי הפך למנהיג שזכה ליראת כבוד מאסירים אחרים. בכלא פגש את אבו מוחמד אל-מקדסי (עיסאם אל-ברקאווי) (אנ') והושפע מרעיונותיו.
לאחר שחרורו מהכלא ב־1999, היה א-זרקאווי, לפי מקורות רשמיים בירדן, מעורב בניסיון לפוצץ את מלון ראדיסון בעמאן, שלקוחותיו היו לעיתים קרובות תיירים אמריקאים או ישראלים. הוא נמלט מירדן לפשאוור, עיר בפקיסטן הסמוכה לגבול עם אפגניסטן. א-זרקאווי, בתמיכת ראשי אל-קאעידה, ייסד מחנה אימונים לקבוצת הג'יהאדיסטים שלו ליד הראת. לטענת ממשל בוש, מחנה האימונים התמחה ברעלים וחומרי חבלה. בשנת 2001, קצת אחרי פרוץ מלחמת אפגניסטן, ברח א-זרקאווי לעיראק. בד בבד, הוא נשפט שלא בפניו בירדן ונגזר עליו גזר דין מוות על תכנון הפעולה נגד מלון ראדיסון.
בעיראק, החלו א-זרקאווי וחברי קבוצתו, שנקראה "קבוצת הייחוד והג'יהאד", להקים רשת של תאי טרור ברחבי המדינה לקראת הפלישה האמריקאית המתוכננת. עם פרוץ מלחמת עיראק ב-2003, החל הארגון לפגוע במטרות אמריקאיות במדינה. א-זרקאווי, שראה בשיעים כופרים, תכנן פיגועים רבים גם נגד האוכלוסייה השיעית בעיראק. כתוצאה ממעורבותו בטרור נגד ארצות הברית, הציעה ממשלת ארצות הברית פרס של 25 מיליון דולר עבור מידע שיוביל ללכידתו, סכום הזהה לפרס שהועמד על ראשו של אוסאמה בן לאדן במרץ 2004. ב־15 באוקטובר 2004 הוסיפה ארצות הברית את א-זרקאווי ואת ארגונו לרשימת ארגוני הטרור והורתה להקפיא את כל נכסי הארגון שנמצאו בתחומה.
ב-17 באוקטובר 2004, הוא הכריז על נאמנות ארגונו לאל-קאעידה ושינה את שם ארגונו ל"אל-קאעידה בעיראק". ב-27 בדצמבר 2004 שידרה תחנת אל-ג'זירה הקלטה שבה כינה אוסאמה בן לאדן את א-זרקאווי "הנסיך של אל-קאעידה בעיראק" וביקש ש"כל אחינו בארגון יקשיבו לו ויצייתו לו במעשיו הטובים".
ב-15 בינואר 2006, התאחד ארגונו של א-זרקאווי עם מיליציות סוניות אחרות והקים ארגון מטרייה בשם "מועצת השורא של לוחמי הג'יהאד בעיראק". ב-7 ביוני 2006 נהרג א-זרקאווי בהפצצת חיל האוויר האמריקאי יחד עם שבעה מעוזריו בעת ששהה בבית מבודד מכפר היבהיב, שמצפון-מזרח לבעקובה.
קשרים לפיגועי 11 בספטמבר

אנשי ממשל אמריקנים טענו כי א-זרקאווי ומוחמד עטא, מנהיג המתקפה ב־11 בספטמבר והטייס של המטוס הראשון, נפגשו עם נציג בכיר של המודיעין העיראקי בפראג כחמישה חודשים לפני ההתקפה. טענות אלו שימשו לתמיכה בטענה שעיראק מהווה איום על ארצות הברית והצדקה לכיבוש עיראק ב-2003. אולם הניו יורק טיימס דיווח ב־21 באוקטובר 2002 שמוחמד עטא לא נפגש עם המודיעין העיראקי בפראג. טענה זו אושרה רשמית עם פרסום מסקנות הוועדה שחקרה את האירוע.
בנאומו של מזכיר המדינה של ארצות הברית, קולין פאוול, במועצת הביטחון של האומות המאוחדות, היווה א-זרקאווי את אחת הסיבות הראשיות לצורך במלחמה כנגד עיראק. באותו נאום כינה פאוול את א-זרקאווי "פעיל אל-קאעידה". אמינותם של חלקים רבים מהנאום נעשתה מפוקפקת עם הזמן, אבל פאוול וממשל בוש לא שינו את טיעוניהם. על פי ה-MSNBC, הפנטגון הציע לפחות שלושה מבצעים לחיסול פעילותו של א-זרקאווי ולחיסולו באופן אישי. לטענת העיתון, הבית הלבן סירב משום שהוצאתו של א-זרקאווי מהמערכה תערער את הטיעון כי המלחמה בעיראק מהווה חלק מהמלחמה בטרור.
אירועים בהם היה מעורב > רציחתו של לורנס פולי

לורנס פולי היה דיפלומט אמריקני בכיר אשר עבד בסוכנות לפיתוח בינלאומי (ה-USAID) בירדן. ב־28 באוקטובר 2002 הוא נרצח ליד ביתו בעמאן. בחקירתם, הודו שלושה חשודים שהם חומשו וקיבלו תשלום מא-זרקאווי עבור ביצוע ההתנקשות. א-זרקאווי נשפט בירדן פעם שנייה שלא בפניו ונגזר עליו גזר דין מוות שני.
אירועים בהם היה מעורב > רציחתו של ניקולס ברג

ניקולס ברג היה איש עסקים אמריקאי שנחטף בעת ששהה בעיראק. במאי 2004 פורסמה קלטת וידאו המראה קבוצה של חמישה רעולי פנים כורתים את ראשו. רעול הפנים שביצע את המעשה המזוויע, בעת שהניף את הסכין, הזדהה כא-זרקאווי וקיבל אחריות על תכנון הפעולה. לטענתו, הרצח היה גמול על ההתעללויות שביצעו חיילים אמריקנים בכלא אבו גרייב. ניתוחים שבוצעו על הקלטת לא הצליחו לייצר מסקנה אחידה בנוגע לזהותו של הרוצח והדעות עדיין חלוקות. לדוגמה, דווח שניתוח קולי שביצע ה־CIA אישר כי הדובר הוא אכן א-זרקאווי, מצד שני מבנה גופו לא התאים לזה של א-זרקאווי. טענות אלה הולידו תאוריית קונספירציה הטוענת שהקלטת מבוימת.
אירועים בהם היה מעורב > אחרים

ב־11 ביולי 2004, א-זרקאווי קיבל אחריות על שיגור פצצות מרגמה בסאמרא, עיראק. חמישה חיילים אמריקניים וחייל עיראקי נהרגו.
א-זרקאווי, לכאורה, קיבל אחריות על הפיגוע במלון קנאל בעיראק ב־19 באוגוסט 2003. בהתקפה, שככל הנראה בוצעה על ידי מחבל מתאבד אשר נהג במשאית המלאה בחומרי נפץ, נהרגו 22 בני אדם. ב-2005 נתפס חבר בכיר בארגונו של א-זרקאווי ומאז הוא החשוד העיקרי בתכנון הפעולה.
ירדן מאשימה את א-זרקאווי בתכנון ליצור ענן כימי בעמאן. נעצרו גברים אשר, לכאורה, תכננו לשחרר את ההתקפה הכימית. א-זרקאווי נשפט שוב שלא בפניו ונגזרו עליו 15 שנות מאסר, בנוסף לשני גזרי דין מוות בעבור עברות קודמות בירדן.
עצורים בטורקיה טענו שנשלחו על ידי א-זרקאווי לאיסטנבול כדי לארגן התקפה על פסגה של נאט"ו.
בנוסף, טוענים גורמים בממשל האמריקני כי א-זרקאווי:
אחראי לרציחתם של לפחות 700 בני אדם, בעיקר על ידי פיצוצים
אימן אחרים בשימוש ברעלים לצורך התקפות על מטרות אפשריות באירופה
הפעיל "חוף מבטחים" לטרוריסטים בדרום עיראק
תכנן פעולה נגד בית מלון בבגדאד
מותו של א-זרקאווי

הדעות בקשר למצבו של א-זרקאווי היו חלוקות. היו שמועות שטענו כי א-זרקאווי מת מאחר שהוא לא נראה מאז 2001. ה"דיילי טלגרף" תיאר את הטענה שא-זרקאווי היה מנהיג רשת הטרור בעיראק כמיתוס שמקורו במקורות מודיעין לא אמינים. המודיעין הלקוי התקבל מכיוון שהוא תאם את המטרות הפוליטיות של ארצות הברית, כגון כיבוש עיראק.
בתחילת 2002 דיווחו אנשי הברית הצפונית שא-זרקאווי נהרג בהתקפה אווירית של ארצות הברית, דיווחים אלה מעולם לא אומתו על אף שגורמים רבים אחרים חזרו על הטענה. לאחר מכן טענו קבוצות כורדיות שא-זרקאווי לא נהרג בהפצצה אלא רק נפצע ונסע לבגדאד כדי לקבל טיפול רפואי, במהלכו כרתו לו רגל. ב־7 באוקטובר 2002, יום לפני שהקונגרס האמריקני אישר לנשיא לפתוח במלחמה, הציג הנשיא את הטענה כעובדה. קולין פאוול חזר על הטענה בנאומו במועצת הביטחון של האומות המאוחדות והאמונה הרווחת הייתה שלא-זרקאווי יש רגל תותבת. אולם, נראה היה כי האדם אשר הזדהה כא-זרקאווי בקלטת הרצח של ניקולס ברג לא היה בעל רגל תותבת. דו"ח ועדת החקירה על פיגועי 11 בספטמבר טוען כי הידיעות בדבר רגלו של א-זרקאווי היו חלק ממסע דיסאינפורמציה שניהל.
במרץ 2004 פרסמה קבוצת מורדים עיראקית הודעה הטוענת שא-זרקאווי נהרג ב-2002. לטענתם א-זרקאווי לא הצליח להימלט מהתקפת הטילים בגלל הרגל התותבת שלו, לא סופקו שום ראיות.
ב-15 בדצמבר 2005 דווח בעיתונות שא-זרקאווי כביכול נתפס בידי שירותי הביטחון העיראקי, אך שוחרר מפני שזהותו לא נקבעה.
ב-7 ביוני 2006 לאחר מבצע מודיעיני שנמשך שבועות נהרג א-זרקאווי ביחד עם שבעה מאנשיו בסיכול ממוקד של חיל האוויר האמריקני על בית בו שהה סמוך לבעקובה, כ-50 ק"מ צפונית לבגדאד. על הבית הוטלו שתי פצצות, כל אחת במשקל של כרבע טון. ביחד עם א-זרקאווי נהרג יועצו הרוחני, עבד אל רחמן.
לקריאה נוספת

יורם שוייצר, אל-קאעידה וטרור המתאבדים - החזון והמעש, צבא ואסטרטגיה, כרך 2, גיליון 2, אוקטובר 2010
בנימין בן סימון, תובנות על ארגון אל-קאעידה, חממה ספרותית, 2011
ג'ובי ווריק, דגלים שחורים - העלייה של דאעש, ידיעות ספרים, ספרי חמד, 2016
הערות שוליים

↑  ביקורת ספר
↑  מותו של זרקאווי(הקישור אינו פעיל) באתר אסיה טיימס
↑  ראו תרגום לאנגלית הודעת הפורום המקורית על ידי מוסד ג'יימסטאון.
↑  ראו דיווח ב-CNN
↑  הצהרת פאוול בדיון במועצת הביטחון של האו"ם, 5 בפברואר 2003.
↑  ראו דיווח MSNBC מה-2 במרץ 2004.
↑  ראו דיווח ה-BBC מה-13 במאי 2004.
↑  ראו את דיווח הדיילי טלגרף מה-3 באוקטובר 2004
↑  איי. פי, מבצע ההתנקשות בא-זרקאווי נמשך שבועות, באתר ynet, 8 ביוני 2006
↑  סוכנויות הידיעות, צבא ארצות הברית חיסל את אל-זרקאווי, באתר nrg‏, 8 ביוני 2006
↑  ynet וסוכנויות הידיעות, אבו מוסעב א-זרקאווי חוסל בתקיפה מהאוויר, באתר ynet, 8 ביוני 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302580005171  PLWABN: 9810581149705606  BIBSYS: 1465453925721  BnF: cb146154995 (data)  GND: 130285714  ISNI: 0000 0001 2140 6411  LCCN: n2005017455  NKC: js20050704021  NLA: 49285112  NTA: 289267102  SUDOC: 129316857  Trove: 1490235  VIAF: 77417468   WorldCat (עם VIAF): 77417468 
הריסות בית המסתור של זרקאווי לאחר הפצצת חיל האוויר האמריקני
חוסיין בדר א-דין אל-חות'י

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 באוגוסט 1959 א-רוואיס, תימן 
 נהרג:  10 בספטמבר 2004 (בגיל 45) מחוז סעדה, תימן 
 מדינה:  צפון תימן 
 מפלגה:  חות'ים חות'ים
 דת:  אסלאם שיעי-זיידי
 
חוסיין בדר א-דין אל-חות'י (בערבית: حسين بدر الدين الحوثي, תעתיק מדויק: חסין בדר אלדין אלחות'י; 20 באוגוסט 1959 – 10 בספטמבר 2004) היה מנהיג דתי, פוליטי וצבאי זיידי תימני, חבר אספת הנבחרים של תימן. אל-חות'י היה גורם מרכזי בהתקוממות השיעית בתימן נגד הממשלה שהחלה ב-2004, והתנועה החות'ית נקראה על שמו לאחר שנהרג באותה שנה.
ראשית חייו

אל-חות'י נולד ב-1956 או 1959 באזור מראן שבמחוז סעדה. לפי ההשערות, הוא חי חלק מהזמן עם משפחתו, כולל אביו בדר א-דין ואחיו הצעיר עבד אל-מלכ, בקום שבאיראן. ההשערות גם טוענות כי לאל-חות'י היו יחסים קרובים עם המנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי ועם מנהיג חזבאללה חסן נסראללה.
קריירה פוליטית > מפלגת אל-חק

אל-חות'י היה חבר במפלגת הזיידית-שאפעית התימנית אל-חק ("האמת"). מכיוון שהמפלגה תמכה בבדלנות דרום תימן היא הפכה ליעד של הממשלה, ואל-חות'י ברח, ככל הנראה, לסוריה ולאחר מכן לאיראן. לאחר שובו לתימן, הוא פרש מאל-חק כדי להקים מפלגה משלו.
קריירה פוליטית > הצעירים המאמינים

ב-1992 הקים אל-חות'י את תנועת "הצעירים המאמינים" (الشباب المؤمن) כדי "לקדם את החייאת התנועה הזיידית" במחוזות סעדה.
קריירה פוליטית > יצירת אנסאראללה

אל-חות'י הואשם על ידי ממשלת עלי עבדאללה סאלח בניסיון לבסס את עצמו כאימאם, בהקמת מרכזים דתיים ללא רישיון, ביצירת קבוצה חמושה בשם אנסאר אללה (أنصار الله, תומכי אללה) ובביצוע הפגנות אלימות אנטי-אמריקאיות ואנטי-ישראליות. חסידיו של אל-חות'י הרגישו שיחסיה של תימן עם ארצות הברית קרובים מדי.
מותו

ב-18 ביוני 2004 עצרה משטרת תימן 640 מחסידיו של אל-חות'י שהפגינו מול המסגד הגדול של צנעא. יומיים לאחר מכן הציעה ממשלת תימן פרס של 55,000 דולר עבור לכידתו, ופתחה במבצע שמטרתו לשים קץ למרד שלו.
ביולי הרגו כוחות צבא תימן 25 מתומכיו החות'ים והגדילו את הפרס על ראשו ל-75,500 דולר. לאחר חודשים של קרבות בין הכוחות המזוינים של תימן לחות'ים, ב-10 בספטמבר פרסמו משרדי הפנים וההגנה של תימן הצהרה בה הכריזו כי אל-חות'י נהרג יחד עם 20 מעוזריו בנפת מראן, מחוז סעדה.
מורשתו

ב-5 ביוני 2013 השתתפו עשרות אלפי שיעים תימנים בקבורה מחדש של שרידיו של אל-חות'י בסעדה, לאחר שממשלת תימן מסרה אותם למשפחתו ב-28 בדצמבר 2012 כמחווה של רצון טוב לחיזוק שיחות הפיוס הלאומי. ממשלתו של עלי עבדאללה סאלח, שפרש ב-2012 לאחר ההפיכה בתימן, קברה במקור את אל-חות'י ב-2004 בבית הכלא המרכזי בצנעא כדי למנוע מקברו להפוך למקדש עבור הזיידים. נציגו של נשיא תימן עבד רבו מנסור האדי השתתף בהלוויה.
החות'ים לוקחים את שמם משם משפחתו, אל-חות'י. אחיו עבד אל-מלכ, יחיא ועבד אל-כרים הם מנהיגי המורדים כיום, כמו גם אחיו אבראהים ועבד אל-ח'אלק שנהרגו.
הערות שוליים

↑  Yemeni Shi'ite Cleric and Houthi Disciple 'Issam Al-'Imad: Our Leader Houthi is Close to Khamenei; We Are Influenced Religiously and Ideologically By Iran, ממרי (באנגלית)
↑  מנואל אלמיידה (8 באוקטובר 2014). "Profile: Who are Yemen's Houthis?". אל-ערביה. נבדק ב-2023-11-02. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  "al-Shabab al-Mum'en / Shabab al-Moumineen (Believing Youth)". Global Security. נבדק ב-2023-11-02.
↑  ג'ק פרימן (2009). "The al Houthi Insurgency in the North of Yemen: An Analysis of the Shabab al Moumineen". Studies in Conflict & Terrorism. 32 (11): 1008–1019. doi:10.1080/10576100903262716. ISSN 1057-610X.
↑  "Yemen continues anti-cleric drive". BBC. 9 באוגוסט 2004. נבדק ב-2023-11-02. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  יואב שטרן, 50 הרוגים בקרבות בתימן, באתר הארץ, 6 באוגוסט 2004
↑  Iris Glosemeyer and Don Reneau, "Local Conflict, Global Spin: An Uprising in the Yemen Highlands," Middle East Report, No. 232 (Autumn 2004), עמ' 44–46
↑  "Yemen kills cleric's followers, offers reward". סידני מורנינג הראלד. 11 ביולי 2004. נבדק ב-2023-11-02. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Yemeni forces kill rebel cleric". BBC News. 9 באוקטובר 2004. נבדק ב-2023-11-02. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Yemenis bury remains of founder of Houthi rebel group". רויטרס. 5 ביוני 2013. נבדק ב-2023-11-02. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Clashes in southern Yemen; rebels leader's brother killed". Associated Press. 9 באוגוסט 2019. נבדק ב-2023-11-02. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Brother of Houthis' top leader believed dead after air strike". The National. 1 בספטמבר 2018. נבדק ב-2023-11-02. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2015161570  VIAF: 169145003298061300447   WorldCat (עם VIAF): 169145003298061300447