stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל פרסבורגר
ביוגרפיה > שירותו הצבאי

במאי 1948, עם פרוץ מלחמת העצמאות, ברח פרסבורגר עם מספר חברים מבית הספר במטרה להתגייס לצבא. קבוצתו הוכרזה ככיתה והם הופעלו בליווי שיירות ואבטחת יישובים. לאחר מספר חודשים פורקה הכיתה ואנשיה נשלחו בחזרה לבית הספר החקלאי בנהלל. בהמשך המלחמה החליט פרסבורגר לברוח שנית מבית הספר ולהתגייס לצה"ל. הוא שירת בגזרת ג'נין, ובהמשך השתלם בקורס מפקדי כיתות ונשאר בו כמדריך עד סוף המלחמה.
לאחר מלחמת העצמאות הוא סיים קורס סמלים קרביים לאחריו שימש כמדריך בקורס. בשנת 1950 נשלח לקורס קצינים, ועם סיומו שב לתפקידי הדרכה בקורס מ"כים ובקורס קצינים. מונה למפקד קורס הצלפים השני בצה"ל. בהמשך השתלם בקורס מפקדי פלוגות, ובמלחמת סיני לחם בגדוד 51 כמפקד פלוגה.
לאחר מלחמת סיני הוא הדריך בקורס קצינים ולאחר מכן היה קצין אג"מ של חטיבת גולני. הוא עבר קורס פיקוד ומטה והיה לסגן מפקד גדוד נח"ל מוצנח. לאחר ששימש כמפקד פלוגה בבית הספר לקצינים מונה למפקד גדוד הנח"ל המוצנח והוביל את לוחמיו במספר פעולות תגמול, ובהן פעולת סמוע בנובמבר 1966. במלחמת ששת הימים היה סגן מפקד חטיבה 80 תחת פיקוד דני מט. החטיבה השתתפה בקרב אום-כתף ובכיבוש דרום רמת הגולן. לאחר המלחמה שימש סגן מפקד חטיבה 55.
בהמשך שימש כסגן קחצ"ר וסגן מפקד חטיבת הבקעה. במלחמת ההתשה הקים את חטיבה 275, חטיבה מרחבית שהופקדה על הגזרה הצפונית בקו בר-לב והיה מפקדה הראשון.
לאחר מלחמת ההתשה שב לתפקידו כסגן הקחצ"ר והשתתף במספר פעולות ובהן מבצע אביב נעורים, בו פיקד על "כוח צילה", שהופקד על פיצוץ מחסן אמצעי לחימה בצפון נמל ביירות. פרסבורגר החל ללמוד באוניברסיטה מספר חודשים לפני מלחמת יום הכיפורים.
עם פרוץ המלחמה פיקד על חטיבה 9100, שהוקמה במהירות מיד לאחר פרוץ המלחמה על בסיס מאגר כוח האדם הלא משובץ בקצח"ר (בעיקר קצינים). היו בה שלושה גדודי רגלים מצוידים רק בנשק נ"ט קל. בתחילה הוצבה החטיבה בפיקוד המרכז באזור מעלה אדומים ובהמשך עברה לשרת בחזית הדרום בקרבת תעלת סואץ. בשנת 1976 השתחרר פרסבורגר מצה"ל.
ביוגרפיה > לאחר השירות הצבאי

לאחר שחרורו פנה לעסקים. הוא קשר קשרים עסקיים עם התושבים הפלסטינים שביהודה ושומרון ועם סין העממית. בשנת 1977 היה ממקימי מפלגת שלומציון בראשות אריאל שרון ושימש כמזכ"ל התנועה. עם פירוקה לא עבר לליכוד ורק בהמשך דרכו הפוליטית הצטרף למפלגה זו. בהמשך היה חבר מועצת עיריית ירושלים במשך 10 שנים. כמו כן היה מועמד הליכוד לראשות העיר ב-1988, אך הפסיד בהתמודדות מול טדי קולק. בשנת 1993 הצטרף למפלגת צומת. בהמשך שימש כיושב ראש האגודה למניעת אלכוהוליזם.
פרסבורגר היה נשוי לזמירה זהבי, ולהם בן ובת. נישא בשנית לברוריה, ולהם בת ושני בנים. אחיו הוא הצייר יצחק פרסבורגר.
שמואל פרסבורגר נפטר בירושלים בשנת 2004.
לקריאה נוספת

איתן הבר וזאב שיף, "לקסיקון מלחמת יום הכיפורים", הוצאת דביר זמורה-ביתן, 2003, עמוד 187.
הערות שוליים

↑  בשלב מסוים בחייו עברת את שמו לפרס, ולימים שב לשמו המקורי.
↑  תקופת פעולות התגמול, באתר הנח"ל.
↑  סטיבן פרספילד, "שער האריות", ידיעות ספרים, 2017,עמודים 266-269.
↑  תא"ל (מיל.) אלישיב שמשי וסא"ל (מיל.) דודו הלוי (מראיינים), ‏המעוזים במלחמת ההתשה: מיבחן האש של הקו הצבאי והקו המדיני, שריון 3, ינואר 1999, עמ' 16, באתר "יד לשריון".
↑  מבצע "אביב נעורים", באתר סיירת צנחנים.
↑  יוסף ארגמן, זה היה סודי ביותר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אפריל 1998, עמוד 362.
↑  אילן מרסיאנו, מי ידאג למכורים לאלכוהול בישראל?, באתר ynet, 11 בפברואר 2003.
שיקיניה גונזגה

| --- | --- |

 לידה:  17 באוקטובר 1847 ריו דה ז'ניירו, ברזיל 
 פטירה:  28 בפברואר 1935 (בגיל 87) ריו דה ז'ניירו, ברזיל 
 שם לידה:  Francisca Edwiges Neves Gonzaga 
 מדינה:  ברזיל 
 
פרנסיסקה אדוויגס נבס גונזגה (באנגלית: Francisca Edwiges Neves Gonzaga; ‏17 באוקטובר 1847 – 22 בפברואר 1935) הייתה מלחינה ברזילאית, פסנתרנית, והמנצחת המקצועית הראשונה של ברזיל.
יצירתה המפורסמת ביותר היא "Atraente" (בתרגום לאנגלית: Attractive, ובעברית: מושך) אשר התפרסמה בשנת 1881. "Atraente" שינתה את הנוף המוזיקלי של ברזיל בכך שהציגה סגנון מוזיקה המשלב אלמנטים מוזיקליים שונים כדוגמת וואלס, פולקה, רגטיים, ומקצבים אפרו- ברזילאים. סגנון זה בסופו של דבר נודע כשורו ("choro") .
קורות חיים

שיקיניה גונזגה נולדה בשנת 1847 בריו דה ז'ניירו בשם פרנסיסקה אדוויגס גונזגה ( Francisca Edwiges Neves Gonzaga). אמה של גונזגה, מריה רוזה דה לימה (Maria Rosa de Lima) הייתה בתו של עבד, בעוד שאביה, חוסה נבס גונזגה בזיליו (José Neves Gonzaga Basilieu) היה גבר לבן ממשפחת אצולה. הוריו של אביה לא אשרו את השידוך, כיוון שבמאה ה-19 נישאי תערובת בברזיל היו אסורים. אף על פי כך, הוריה של גונזגה היו נשואים, והיא זכתה להשכלה גבוהה כילדה. מגיל צעיר הוריה של גונזגה דאגו לה ללימודי נגינה בפסנתר, ובגיל 11, היא למדה מוזיקה אצל המנצח אליאס אלווארס לובו (Elias Álvares Lobo).
כאשר הגיעה לגיל 16, נישאה גונזגה לקצין ימי כחלק מנישאים מאורגנים שארגן לה אביה, שקיווה שחתנה החדש יכיר את גונזגה לחברה הגבוהה של ריו. הנישואים בין השניים לא נמשכו לאורך זמן, בן זוגה לא תמך בהתעסקות ובעניין הרב שמצאה גונזגה במוזיקה והתעקש שהיא תקדיש את עצמה או אליו או למוזיקה. גונזגה בחרה במוזיקה והתגרשה מבן זוגה, למרות העובדה שבברזיל הפטריארכלית של המאה ה-19, לא היה מקובל שנשים התגרשו מבעליהן. כתוצאה מכך לאחר הגירושין משפחתה של גונזגה התכחשה לה, והקהילה שלה נמנעה ממנה. גירושים אלו גם הובילו את גונזגה לתביעת גירושין שנמשכה שנים רבות, ובמהלכה הורשתה לקחת איתה רק את בנם הבכור של הזוג מתוך שלושתם ילדיהם המשותפים.
בברזיל של המאה ה-19 לא היה נפוץ ומוכר שאישה תתפרנס כמוזיקאית מקצועית, אך למרות זאת ולמרות הדעות הקדומות עליה, גונזגה הייתה נחושה בדעתה להמשיך את הקריירה שלה כמוזיקאית. בשנת 1881 פרסמה את היצירה "Atraente" אשר הלחינה, ואחרי הצלחתה החלה לעסוק גם בהוראה פרטית וכתיבת תווים לתיאטרון מוזיקלי.
פעילות פוליטית וחברתית

בשנת 1880 גונזגה החלה להיות פעילה בתנועה לביטול העבדות, היא מכרה את התווים שלה בשביל לגייס כספים, ואפילו שילמה על האמנציפציה של מוזיקאי משועבד, חוסה פלוטה (Jose Flauta). בשנת 1899 כתבה גונזגה את מצעד הקרנבל הראשון "O abre alas!" (כנפיים פתוחות, Open Wings), שהיה מחווה לחופש.
לאחר שהמוזיקה של גונזגה נהייתה מפורסמת ומוכרת לרבים, מוזיקאים אחרים החלו להשתמש במוזיקה שהלחינה וכתבה ללא רשותה. בשנת 1917, גונזגה עזרה לייסד את האגודה הברזילאית לזכויות האומנים (SBAT). אגודה זו נועדה להגנת יצירות אמנותיות וזכויות יוצרים בברזיל, מטרה שבה תמכה גונזגה לאחר שגילתה שהשתמשו בעבודותיה.
גונזגה שברה את המחסומים החברתיים של זמנה כדי ליצור חיים בתנאים שלה. הקריירה המוזיקלית שלה סללה את הדרך להגדרת ההתקדמות המוזיקלית הברזילאית. חייה פתחו דלתות להעצמה נשית ולהתמקצעות של נשים במוזיקה.
מוזיקה

גונזגה החלה את דרכה המוזיקלית בגיל 11 כאשר הלחינה את השיר הראשון שלה, מזמור חג במולד הנקרא "Canção dos Pastores" (שיר הרועה, shepherd's song).
"Atraente", שיצא לאור ב-1881, היה ליצירתה המפורסמת ביותר, המלווה בצליל שכיום נקרא "שורו" (“choro”).
בשנת 1884, הלחינה את הוולס 'Walkyria' לאופרטה 'A corte na roca', שסימן את הופעתה הראשונה של גונזגה בתור כותבת מוזיקה לתיאטרון. שנה לאחר מכן, בשנת 1885, גונזגה הופיעה את הופעת הבכורה שלה בתור מנצחת, עם יצירתה “Palhares Ribeiro, A Corte na Roça”. למרות הפופולריות הרבה של המוזיקה שלה, גונזגה התמודדה עם התנגדות לכך שהייתה אישה בעסק הנשלט על ידי גברים. היא הרבתה להופיע עם קבוצה אשר הוביל חברה הטוב החלילן חואקים אנטוניו דה סילבה קאלאדו ג'וניור (Joaquim Antônio da Silva Callado Jr), ועם בנה ז'ואאו גואלברטו (João Gualberto) אשר ניגן על קלרינט.
בשנת 1933 בגיל 85 כתבה גונזגה את האופרטה האחרונה שלה אשר נקראה Maria, ובשנת 1935 נפטרה גונזגה בגיל 87. במהלך חייה הלחינה גונזגה 77 אופרטות ויותר מ-2,000 שירים.
עבודות מפורסמות

Canção dos pastores" – 1858"
Atraente" – 1877 "
Candomblé" – 1888"
Gaúcho" – 1895"
Ô abre alas" – 899"
Forrobodó de maçada" – 1912"
Lua branca" – 1912"
Pomadas e Farofas" – 1912"
Corta jaca" – 1914"
ראו גם

שורו, סגנון המוזיקה שהציגה גונזגה ביצירתה "Atraente".
הערות שוליים

↑  Meghann Oglesby, Women in Music Weekly Highlight: Chiquinha Gonzaga, YourClassical, ‏March 30, 2018
↑  Chiquinha Gonza, musicabrasilis
↑  Chiquinha Gonzaga’s 171st Birthday, שרבוט גוגל (Google Doodle), ‏October 17 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007461578105171  PLWABN: 9813140759905606  BIBSYS: 15041179  BNE: XX1779975  BnF: cb124057457 (data)  CiNii: DA15030049  GND: 119516624  ICCU: DDSV024274  ISNI: 0000 0000 8357 3517  LCCN: n82234827  MusicBrainz: 58a0070e-9ae9-44f2-b63a-af0c61999d84  RERO: 02-A011954593  SNAC: w60c5m56  SUDOC: 180071130  VIAF: 13145857770423020619   WorldCat (עם VIAF): 13145857770423020619 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "שיקיניה גונזגה".
Francisca Edwiges Neves Gonzaga
שירביט חברה לביטוח

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  2000–הווה (כ־24 שנים)
 משרד ראשי:  בית הראל ר"ג
 בעלות:  הראל ביטוח ופיננסים בע"מ
 ענפי תעשייה:  ביטוח
 מוצרים עיקריים:  ביטוחי רכב ודירה
 הכנסות:  480 מיליון ש"ח (2015)
 רווח תפעולי:  (14) מיליון ש"ח (2015)
 רווח:  (7) מיליון ש"ח (2015)
 הון עצמי:  255 מיליון ש"ח (2020)
 סך המאזן:  1,534 מיליון ש"ח (2020)
 עובדים:  227 (2019)
  
 האתר הרשמי של שירביט חברה לביטוח
 
שירביט מבית הראל ביטוח ופיננסים בע"מ היא חברת ביטוח בישראל, הנמצאת בבעלות הראל ביטוח ופיננסים בע"מ. החברה פעלה כשירביט חברה לביטוח בע"מ משנת 2000, ופעלה במשך שנים לפני כן כסוכנות ביטוח. מיום 1 בדצמבר 2021 נמכרה הפעילות הביטוחית של החברה לחברת הביטוח "הראל".
סמליל החברה הקודם
היסטוריה

שירביט חברה לביטוח הוקמה על בסיס סוכנות ביטוח שפעלה במשך כ-26 שנים. החל באפריל 2000 החלה לפעול כחברת ביטוח בבעלותו של יגאל רבנוף. החברה פעלה כמבטח ישיר וכן באמצעות סוכני ביטוח. החברה נמנתה עם החברות הקטנות בענף הביטוח, ועיקר פעילותה היה בענפי הביטוח הכללי, רכב, דירה, בתי עסק, תאונות אישיות, בריאות, נסיעות מחוץ לישראל.
בשנת 2005 זכתה שירביט במכרז השנתי של ארגון עובדי המדינה, לביטוח כלי הרכב פרטיים של עובדי המדינה (פוליסות שנתיות שנאמדות ב-150 מיליון שקל ומעניקות כיסוי ביטוחי לכ-37 אלף כלי רכב).
בשנת 2013 רכש בית ההשקעות פסגות את פעילות ביטוח החיים של שירביט תמורת כ-12.5 מיליון שקל. תחום זה נמכר בהמשך לאיילון חברה לביטוח.
בשנת 2015 היו בחברה כ-250 עובדים. מטה החברה ממוקם באזור התעשייה קריית ספיר בנתניה.
בתחילת דצמבר 2020 נפרץ מאגר מידע של החברה על ידי קבוצת ההאקרים "BlackShadow". בפריצה דלף מידע רגיש, כולל צילומי תעודות זהות, דפי משכורת, רישיונות, כרטיסי אשראי ותיעוד רפואי. מומחי סייבר מטעם החברה ניהלו משא ומתן עם הפורצים אך סירבו לשלם את הכופר.
במאי 2021 נחתם הסכם למכירת תיק הביטוח של החברה לחברת הביטוח "הראל". במסגרת "הראל" קרויה פעילות זו "שירביט מבית הראל ביטוח ופיננסים".
בהמשך לכך, הפעילות הביטוחית נמכרה ל"הראל" ב-1 בדצמבר 2021.
כיום מוכרת החברה, תחת שם המותג "שירביט מבית הראל", ביטוחי רכב ודירה.
בהמשך לאירוע הפריצה שחוותה בדצמבר 2020, בנובמבר 2021 הממונה על שוק ההון, ביטוח וחיסכון, ד"ר משה ברקת, הטיל על "שירביט חברה לביטוח" עיצום כספי בסך 10,720,000 ש"ח, בגין הפרות משמעותיות ונרחבות של הוראות הממונה בתחום ניהול סיכוני סייבר. בנוסף חויבה "הראל", שרכשה את "שירביט" לשלם פיצוי ללקוחות שנפגעו, בסך 4.8 מיליון ש"ח.
תחומי פעילות

ביטוח רכב
ביטוח דירה
ביטוח בתי עסק
ביטוח מהנדסים וקבלנים
ביטוח תאונות אישיות
ביטוח בריאות
ביטוח נסיעות לחו"ל
ביטוח כלי שיט
הערות שוליים

↑  רם דגן, מוטי בסוק, שירביט דוחקת את הראל: זכתה ב-95% מפוליסות ביטוח הרכב של עובדי המדינה, באתר הארץ, 6 בדצמבר 2005
↑   מיכאל רוכוורגר, פסגות רוכש את פעילות ביטוח החיים של שירביט ב-12.5 מ' ש', באתר TheMarker‏, 21 ביולי 2013
↑  רון שטיין, ‏לאחר שגייסה 650 מיליון שקל בהנפקת מניות: כלל ביטוח במגעים לרכישת שירביט מידי יגאל רבנוף, באתר גלובס, 30 בדצמבר 2019
↑  נינה פוקס, "שירביט, זה הסוף!": ההדלפה מחברת הביטוח נמשכת, באתר ynet, 5 בדצמבר 2020
↑  גולן חזני, קבוצת הראל רוכשת את פעילות שירביט, באתר כלכליסט, 5 במאי 2021;
התקשרות במזכר הבנות – רכישת פעילותה של שירביט חברה לביטוח בע"מ, באתר "מאיה", 5 במאי 2021
↑   שירביט מבית הראל ביטוח ופיננסים, ברשת החברתית פייסבוק
↑  רשות שוק ההון, ביטוח וחיסכון הטילה עיצום כספי בסך של 10,720,000 ש"ח על שירביט חברה לביטוח בע"מ, באתר רשות שוק ההון, ביטוח וחיסכון, 30 בנובמבר 2021
↑  ליטל דוברוביצקי, פשרה בפרשת פריצת הסייבר לשירביט: הראל תשלם פיצויים של 4.8 מיליון שקל, באתר כלכליסט, 2 ביולי 2023
| חברות ביטוח בישראל |
| --- | --- | --- |
| חברות פעילות | AIG • ביטוח ישיר • איילון • ביטוח חקלאי • הכשרה • הפניקס • הראל • ווישור • כלל ביטוח • מגדל • מנורה מבטחים • ענבל • שירביט • שלמה ביטוח • שומרה • ליברה • קרנית • הפול |  |
| סוכניות מובילות | מבטח סימון • מדנס |  |
| חברות שנסגרו | אבנר • אליהו • הסנה |  |
המפקח על הביטוח • התאגיד המנהל של המאגר לביטוח רכב חובה בע"מ (הפול) • איגוד חברות הביטוח בישראל • התאחדות חברות לביטוח חיים בע"מ
שירביט מבית הראל ביטוח ופיננסים
שלמה היימן

| --- | --- |

רבי שלמה היימן תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1892 ה'תרנ"ב פאריץ' 
 פטירה:  3 בדצמבר 1944 (בגיל 52 בערך) י"ז בכסלו ה'תש"ה
 תקופת הפעילות:  ? – 3 בדצמבר 1944 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה 
 תלמידיו:  הרב מיכל יהודה לפקוביץ, הרב אליהו שמחה שוסטל, ר' שלמה קרליבך
 חיבוריו:  חידושי רבי שלמה
 
רבי רפאל חיים שלמה היימן (ה'תרנ"ב[דרוש מקור] - י"ז בכסלו ה'תש"ה, 3 בדצמבר 1944) היה רב וראש ישיבה ליטאי-אמריקאי.
כיהן כר"מ בישיבת אהל תורה שבברנוביץ' ובישיבת רמיילס שבווילנה, וכראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק. בארצות הברית שימש גם כסגן נשיא אגודת ישראל באמריקה, וכחבר מועצת גדולי התורה.
קורות חיים

נולד לרב יחיאל מיכל היימן בפאריץ' שליד מינסק בשנת תרנ"ב. הוא למד אצל הרב ברוך בר לייבוביץ ראש ישיבת כנסת בית יצחק שהייתה אז בסלבודקה ובישיבת החפץ חיים בראדין ונודע בשם העילוי מפאריץ'. בשנת תרע"ח נישא לבתו של רבי יוחנן רודנסקי מוולוז'ין שהיה גיסו של רבי שמחה זליג ריגר המו"ץ והדיין של בריסק.
לאחר נישואיו כיהן כר"מ בישיבת קרמנצוג' ובישיבת סמילוביץ. בשנת תרפ"ג מונה על ידי רבי אלחנן וסרמן כר"מ בישיבת אהל תורה בברנוביץ', ובתרפ"ז נעתר לבקשתו של רבי חיים עוזר גרודזנסקי לכהן כר"מ בישיבת רמיילס בווילנה.
בשנת תרצ"ה, לאחר פרישת הרב חיים דוד ליבוביץ מראשות ישיבת תורה ודעת בברוקלין, חיפשו מנהליה ראש ישיבה חדש. לשם כך פנו אל הרב חיים עוזר גרודזנסקי שהמליץ על היימן כמתאים לתפקיד. הרב היימן קיבל את המינוי, ובאייר תרצ"ה עבר לויליאמסבורג שבארצות הברית.
נפטר בי"ז בכסלו ה'תש"ה ונקבר למחרת בניו יורק. לראשות הישיבה נתמנה במקומו הרב ראובן גרוזובסקי שמסר את השיעורים הכלליים, ומאוחר יותר גם הרב יעקב קמנצקי שמסר את השיעורים היומיים. לאחר פטירתו ללא צאצאים, נישאה אלמנתו לרב איסר יהודה אונטרמן שכיהן יותר מאוחר כרב הראשי האשכנזי של ארץ ישראל. היא נפטרה בכ"ו טבת תשכ"ה.
ספריו

חידושי רבי שלמה - רוב פרסומיו של הרב היימן נתפרסמו בירחון 'כנסת ישראל' בווילנה, ובירחון ה'מתיבתא' של ישיבת תורה ודעת. לאחר מותו ליקט תלמידו הרב חיים גרוזובסקי חלק מכתביו ופרסם אותם תחת השם חידושי רבי שלמה. בשנת תשמ"ב פרסם הרב מיכל יהודה ליפקוביץ מהדורה מורחבת של הספר הכוללת כתבים שלא נכללו במהדורה המקורית. בשנת תשס"ב פרסם הרב ליפקוביץ חלק שני מהספר.
תלמידיו

הרב מיכל יהודה לפקוביץ
הרב אליהו שמחה שוסטל, ראש ישיבת בית בנימין סטמפורד ומחבר הספרים "חמד שמחה".
הרב שלמה קרליבך
הרב שמואל אנשל וויינהויז, ממנהלי סמינר בית יעקב בבני ברק
תאופיל גוטייה

| --- | --- |

 לידה:  30 באוגוסט 1811 טארב, צרפת 
 פטירה:  23 באוקטובר 1872 (בגיל 61) ניי-סיר-סן, צרפת 
 שם לידה:  Jules Pierre Théophile Gautier 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות של מונמארטר 
 אירועים משמעותיים:  Battle of Hernani 
 מקום לימודים:  תיכון לואי הגדול, תיכון שארלמיין 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 זרם ספרותי:  הרומנטיקה, אסכולת הפארנאס 
 בן או בת זוג:  ארנסטה גריסט  יוג'ני פורט (פברואר 1836–?)  ארנסטה גריסט (?–מרץ 1866)  קרלוטה גריזי 
 צאצאים:  ג'ודית גוטייה, Estelle Gautier, Théophile Gautier, fils 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד 
 חתימה:   
 
תאופיל גוטייה, פורטרט מאת נדאר, 1854-55
תאופיל גוטייה (בצרפתית: Théophile Gautier;‏ 30 באוגוסט 1811 – 23 באוקטובר 1872) היה משורר, סופר, לבריתן ומבקר אמנות צרפתי.
ביוגרפיה

נולד בעיר טארב (כיום בחבל מידי-פירנה שבדרום מערב צרפת) לפייר גוטייה שהיה עובד מדינה ולאשתו אנטואנט-אדלד קונקאר. המשפחה עברה להתגורר בפריז כשהיה בן שלוש שנים בלבד. הוא קיבל את חינוכו בקולז' לואי לה גראנד ובקולז' שארלמאן בפריז, אבל למד יותר בעזרת אביו, ושלט בשפה הלטינית כבר בגיל שמונה עשרה שנה.
במשך תקופת לימודיו פגש במשורר לעתיד ז'ראר דה נרוואל והתפתחה ביניהם ידידות עמוקה שנמשכה כל חייהם. דה נרוואל הפגיש אותו עם ויקטור הוגו ותחת השפעתו החל לעסוק בספרות. כבר ב-1826 החל לכתוב שירה וב-1830 פרסם את חרוזיו הראשונים ("שירים") במימונו של אביו. לאחר מהפכת יולי 1830 בחר להתגורר עם חבריו במרכז פריז ולחיות חיי בוהמה.
ב-1833 פרסם את קובץ השירים "אנשי צרפת הצעירה" שבו תיאר את אורח חייהם של האמנים והסופרים שהשתייכו לחוגים הספרותיים בפריז. ב-1835 פרסם את הנובלה "מדמוזל דה מופאן" שהייתה מבוססת על חייה של ז'ולי ד'אוביני וגרמה לשערורייה.
הוא הקדיש את מרבית זמנו לפרסום מאמרים בכתבי עת שונים - מה שאפשר לו לפגוש רבים מאנשי החברה הגבוהה ולהיכנס לעולם הספרות של פריז. בתקופת מהפכת 1848 כתב כמעט 100 מאמרים במשך תשעה חודשים. הוא זכה להתפרסם בחוגים הספרותיים של פריז אחרי שהסופרים הנודעים, ובהם פרנסואה-רנה דה שאטובריאן, אלפרד דה ויניי, אלפונס דה למרטין ואלפרד דה מיסה, חדלו מלהיות פעילים בחוגים אלה.
תאופיל גוטייה שימש כמנהל "כתב העת של פריז" (1851–1856), כתב ביקורת על האמנות, התיאטרון והספרות, הרבה לנסוע באירופה וביקר גם ברוסיה, במצרים ובאלג'יריה. ב-1852 פרסם את קובץ השירה "זגוגיות וקמיעות" ששימש כמודל לאידיאל של "אמנות לשם אמנות" שבו דגל.
ב-1862 נבחר ליושב ראש "החברה הלאומית לאמנויות יפות" שבה היו חברים בין היתר הציירים אז'ן דלקרואה ואדואר מאנה. ב-1863 שארל-אוגוסטן סנט-בב, שהיה מבקר הספרות הנודע של התקופה, הקדיש לפחות שלושה מאמרים ליצירתו של גוטייה.
תאופיל גוטייה נפטר ב-1872 כתוצאה מהתקף לב ונקבר בבית הקברות של מונמארטר.
חיים אישיים

נולדו לו 3 ילדים.
מ-יוג'יני פורט נולד בנו תאופיל גוטייה הבן ומ-ארנסטה גריסי נולדו בנותיו ג'ודית גוטייה ואסטל גוטייה.
מיצירותיו

תאופיל גוטייה - סונטה על הסונטות, מצרפתית: דורי מנור. גיליון 1 של כתב העת "הו!", תל אביב 2005
שירים (1830)
אנשי צרפת הצעירה (שירה רומנטית 1833)
מדמואזל דה מופן (נובלה 1835)
הלברית לבלט ז'יזל (יחד עם ז'יל-אנרי ורנואה דה סן-ז'ורז') (1841)
זגוגיות וקמעות (קובץ שירה 1852)
אוצרות האמנות של רוסיה (1858)
אונורה דה בלזאק (ביוגרפיה 1859)
קפיטן פראקאס (נובלה 1863)
מסע ברוסיה (1867)
תאופיל גוטייה, על מחול, תשוקה ומוות, נהר ספרים. בחרה, תרגמה מצרפתית והוסיפה מבוא והערות: ליאורה ביניג-היידקר, תשע"ב 2012.
תאו הפיליפינים

| תאו הפיליפינים |
| --- | --- |
 תאו הפיליפינים
מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
תת־משפחה:: פרים
שבט:: בקר
סוג:: תאו
מין:: תאו הפיליפינים
שם מדעי
 Bubalus mindorensis ‏אוד, 1888
תחום תפוצה
   תפוצה כיום

קבוצת תאואים פיליפיניים
תאו הפיליפינים (שם מדעי: Bubalus mindorensis) הנקרא גם "תאו מינדורו" הוא מין בסוג תאו האנדמי לאי מינדורו שבפיליפינים, אך מאמינים שבעבר שגשג גם באי לוזון.
מאפיינים

תאו הפיליפינים הוא היונק הגדול ביותר בפיליפינים, ואחד היונקים הגדולים הנדירים ביותר בעולם - נותרו ממנו פחות ממאה פרטים. תאו הפיליפינים הוא אחד המינים הקטנים ביותר בתת-משפחת הפרים. אורך הגוף הוא 220 סנטימטרים ללא הזנב, אורך הזנב הוא 60 סנטימטרים. משקלן של הנקבות, לפי הערכה, הוא בין 200 ל-300 ק"ג. אורך הקרניים מגיע עד 51 ס"מ. תאו הפיליפינים תועד לראשונה בשנת 1888 באי מינדורו. לפני שנת 1900 האי לא היה מאוכלס בשל מלריה. בעבר הוא היה מצוי בכל מינדורו, מגובה פני הים עד להרים, אבל התיישבות בני-אדם, ציד לא מבוקר וכריתת עצים, צמצמה את תפוצתו לכמה ערבות עשב נידחות באי.
בניגוד לאמונה הרווחת וסיווג קודם, תאו הפיליפינים אינו תת-מין של הקראבאו המקומי, שהוא גדול ממנו רק במקצת, או של התאו האסייתי המצוי. ישנם כמה מאפיינים המבדילים בין השניים: תאו הפיליפינים שעיר יותר ולו סימנים בהירים על הפנים, הוא אינו חי בעדרים ולקרניו צורת V, בניגוד לקרבאו שקרניו מעוקלות כלפי מעלה. תאו הפיליפינים הוא החיה היבשתית הגדולה הגדולה ביותר בפיליפינים.
הערות שוליים

↑  תאו הפיליפינים באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים ובנושא הפיליפינים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תאו היער

| תאו היער |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
תת־משפחה:: פרים
שבט:: בקר
סוג:: תאו אפריקני
מין:: תאו אפריקני
תת־מין:: תאו היער
שם מדעי
 Syncerus caffer nanus
תחום תפוצה
 תפוצת תאו היער בירוק כהה
שמות נוספים
 תאו אדום  תאו הג'ונגל

תאו היער או תאו אדום (שם מדעי: Syncerus caffer nanus) הוא תת-מין של תאו אפריקני החי במרכז ומערב אפריקה. לעיתים קרוי תאו גמדי בהשראת השם המדעי "nanus" שפירושו בלטינית "גמד", אם כי שם זה מתייחס בעיקר לאנואה (מין בקר החי באינדונזיה). ישנם חוקרים הסבורים כי צריך לסווג את תאו היער כמין בפני עצמו, בשל השוני הרב בינו ובין תת-המינים האחרים.
מאפיינים

תאו היער הוא תת-המין הקטן ביותר של תאו אפריקני. גובהו בכתפיים 100–130 סנטימטר, אורך ראשו וגופו 180–220 סנטימטר, אורך זנבו כ-70 סנטימטר ומשקלו עד 320 ק"ג (לשם השוואה תאו הכף שוקל בממוצע כ-900 ק"ג). צבע פרוותו נע בין חום אדמדם לשחור, רגליו שחורות, אוזניו שעירות ובהירות יותר, בטנו וחלקו האחורי בדרך כלל בהירים יותר. אצל המבוגרים הפרווה כהה יותר ולעיתים שחורה כולה.
בשונה מתת-המינים האחרים קרניו אינן גדלות ביחד, מתעקלות אחורה (בדומה לתאו הפיליפינים), פחות חזקות, והן קטנות יחסית ומגיעות לאורך של 30–40 סנטימטר לעיתים רחוקות. לזכרים של תאו היער אין "מגן" שמתפתח על הקרן. תאואי היער אינם חיים בעדרים גדולים, אלא ביחידות או בקבוצות של 8–12 פרטים. באזורים מסוימים קיימים כלאיים של תאו היער עם תת-המינים האחרים.
תאו היער פחות אגרסיבי מתת-המינים האחרים, ויעדיף להימלט מטורפים מאשר לתקוף. תזונתו כוללת בעיקר עשבים, ענפים וזרדים.
כפי שמרמז שמם, תאואי היער חיים בעיקר ביערות גשם של אגן הקונגו או באזורים לחים, אך גם בסוואנות ושטחי מרעה. תפוצתם היא במדינות: הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו, גינאה המשוונית, גבון, קמרון, אנגולה, גאנה, וטוגו.
אויבו העיקרי של תאו היער הוא הנמר כיוון שאריות אינם נמצאים באזורים בהם הוא חי. מצבו נע בין ללא חשש לקרוב לסיכון בעיקר בשל ציד ואובדן בית גידול למטרות חקלאות וכדומה. האוכלוסייה העולמית נאמדת ב-60,000, מתוכם מצויים כ-75% באזורים מוגנים.
גלריה

תאואים בפארק הלאומי לובקה בקמרון
נקבה
עגל מתבגר
זכר מתפלש במים בשמורה בגבון.
שניאדובה

| --- | --- |

כנסייה בכפר
 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  פודלסיה פודלסיה
 מחוז:  לומז'ה
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,500 (2006)
 קואורדינטות:  53°02′20″N 21°59′23″E﻿ / ﻿53.038888888889°N 21.989722222222°E﻿ / 53.038888888889; 21.989722222222 
 אזור זמן:  UTC+1
 http://sniadowo.powiatlomzynski.pl/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטישניאדובה(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטישניאדובה(למפת פרובינציית פודלסיה רגילה) ביאליסטוק סובאלק לומז'ה אוגוסטוב ביילסק פודלסקי  רוסיה - קלינינגרד  לו. ורמיה-מזוריה בלארוס ליטא מזוביהשניאדובה(למפת פרובינציית פודלסיה מוגדלת) ביאליסטוק סובאלק לומז'ה אוגוסטוב ביילסק פודלסקי  רוסיה - קלינינגרד  לובלין ורמיה-מזוריה בלארוס ליטא מזוביהשניאדובה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
שניאדובה (בפולנית: Śniadowo, שניאדובו) הוא כפר במחוז לומז'ה שבפרובינציית פודלסיה בפולין, כ-17 ק"מ דרומית מערבית ללומז'ה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב

הכפר נזכר מהמאה ה-14, עת נקרא "סמולודובו". מהמחצית השנייה של המאה ה-17 התפתח היישוב, כאשר היה בבעלות משפחת אצולה פולנית, ובשנת 1699 הוענקו לו היתרים לקיים בו ירידים שנתיים. בשנת 1703 הוענקו ליישוב זכויות עיר, וניתן לו שמו הנוכחי.
יהודי שניאדובה

קהילה יהודית עצמאית התקיימה ביישוב מסוף המאה ה-17, אך כבר מהמאה ה-16 היוו היהודים רוב מוחלט מקרב תושבי שניאדובה. בית כנסת מפואר שנבנה ביישוב במאה ה-16 נותר עומד על תילו עד סוף המאה ה-19. בתקופה זו נמנו בכפר כ-1,300 יהודים. בשל הגירה על רקע התנכלויות אנטישמיות נותרו בכפר בין מלחמות העולם 386 יהודים בלבד, פחות ממחצית מתושביו. בשנים 1936 ו-1938 אירעו התפרעויות אלימות רחבות נגד יהודי היישוב.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים ביוני 1941, תחילת מבצע ברברוסה, הוציאו בו אלו להורג למעלה מ-50 יהודים, וגירשו את יתר יהודיו לגטו לומז'ה הסמוך. משם שולחו יהודי העיירה בנובמבר 1941 למחנה ריכוז בזמברוב, וממנו הועברו בינואר 1943 למחנה ההשמדה אושוויץ.
בית הכנסת של שניאדובו בעשור השני של המאה ה-20.
תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית

פסל תאודוסיוס, הלובר
פלאביוס תאודוסיוס השני (ביוונית: Θεοδόσιος‏; אפריל 401 – 28 ביולי 450) היה קיסר ביזנטי, בן ארקדיוס ואליה אודוקסיה. הוכרז כאוגוסטוס בהיותו בן תשעה חודשים בלבד בשנת 402, ובשנת 408 ירש את אביו כקיסר. אחותו, פולכריה, שימשה כאפוטרופוס שלו והייתה העוצרת שלו עד שהגיע לגיל בגרות.