stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גישות אבולוציוניות לדיכאון
מודל ההשבתה ההתנהגותית

מודל הכיבוי ההתנהגותי קובע שאם אורגניזם עומד בפני סיכון או הפסד יותר מאשר תגמול מפעילויות, האסטרטגיה האבולוציונית הטובה ביותר עשויה להיות לסגת מהן. מודל זה גורס שכאב רגשי, כמו כאב פיזי, משרת מטרה הסתגלותית שימושית. רגשות שליליים כמו אכזבה, עצב, אבל, פחד, חרדה, כעס ואשמה מתוארים כ"אסטרטגיות מפותחות המאפשרות זיהוי והימנעות מבעיות ספציפיות, במיוחד בתחום החברתי". דיכאון מקושר באופן אופייני לאנהדוניה וחוסר אנרגיה, ואלו שחווים אותו שונאים סיכונים ותופסים תוצאות כשליליות ופסימיות יותר מכיוון שהם מתמקדים במניעת אובדן נוסף. אף על פי שהמודל רואה בדיכאון תגובה הסתגלותית, הוא אינו מצביע על כך שהדיכאון מועיל בסטנדרטים של החברה הנוכחית; אבל הוא בהחלט מצביע על כך שגישות רבות לדיכאון מטפלות בסימפטומים ולא בגורמים, ויש לטפל בבעיות החברתיות שעומדות מאחורי הדיכאון.
תופעה הקשורה למודל ההשבתה ההתנהגותית היא חוסר אונים נרכש. במחקרים על בעלי חיים, אובדן שליטה או יכולת חיזוי גורמת לנבדק למצב הדומה לדיכאון קליני בבני אדם. כלומר, אם גורמי לחץ בלתי נשלטים ובלתי ניתנים לעצירה יחזרו על עצמם מספיק זמן, חולדה תפתח חוסר אונים נרכש, שיש לו מספר מאפיינים התנהגותיים ופסיכולוגיים אשר קיימים גם בדיכאון אנושי. הנבדק לא ינסה להתמודד עם בעיות, גם כאשר הוא ממוקם בסביבה חדשה נטולת מתחים. אם ניסיונות ההתמודדות הנדירים שלו יתבררו כמוצלחים בסביבה חדשה, חסימה קוגניטיבית מתמשכת מונעת ממנו לתפוס את פעולתם כמועילה ואסטרטגיית ההתמודדות שלו אינה נשמרת לאורך זמן. מנקודת מבט אבולוציונית, חוסר אונים נרכש מאפשר גם שימור אנרגיה לפרק זמן ממושך, במקרה שאנשים ימצאו את עצמם במצוקה שאינה בשליטתם, כגון מחלה או בצורת. עם זאת, עבור בני האדם בימינו, שדיכאון אצלם דומה לחוסר אונים נרכש, תופעה זו מתבטאת בדרך כלל כאובדן מוטיבציה ותפיסה מעוותת של היבט אחד בלתי נשלט בחייו של אדם, הנתפס כאילו הוא מייצג את כל ההיבטים בחייו - מה שמצביע על חוסר התאמה בין הסיבה המהותית והביטוי המודרני שלה.
השערת ההרהורים האנליטיים

השערה זו מציעה כי דיכאון הוא הסתגלות הגורמת לאדם המושפע לרכז את תשומת הלב שלו ולהתמקד בבעיה מורכבת על מנת לנתח ולפתור אותה.
אחת הדרכים שבהן דיכאון מגביר את המיקוד של האדם בבעיה היא על ידי גרימת הרהורים. דיכאון מפעיל את קליפת המוח הפרה-מצחית השמאלית, מה שמגביר את בקרת הקשב ושומר על מידע הקשור לבעיה ב"מצב פעיל, נגיש" המכונה " זיכרון עבודה ", או WM. כתוצאה מכך, הוכח שאנשים מדוכאים מהרהרים ומבצעים רפלקציה על הסיבות לבעיותיהם הנוכחיות. רגשות חרטה הקשורים לדיכאון גם גורמות לאנשים לשקף ולנתח אירועי עבר על מנת לקבוע מדוע הם קרו וכיצד ניתן היה למנוע אותם. השערת ההרהור ספגה ביקורת, משום שהכשירות האבולוציונית מוגברת על ידי הרהור לפני, ולא אחרי תוצאות רעות. מצב שהביא לכך שילד נמצא בסכנה אך יצא ללא פגע אמור להוביל את ההורה להרהר כיצד להימנע מהמצב המסוכן בעתיד. לחכות עד שהילד ימות ורק אז להרהר בכך במצב של דיכאון יהיה מאוחר מדי.
מספר פסיכולוגים קוגניטיביים טוענים, שעצם הנטייה להרהר מגדילה את הסבירות להופעת דיכאון.
דרך נוספת שדיכאון מגביר את יכולתו של אדם להתרכז בבעיה היא על ידי הפחתת הסחת הדעת מהבעיה. לדוגמה, אנהדוניה, אשר קשורה לעיתים קרובות לדיכאון, מפחיתה את הרצון של הפרט להשתתף בפעילויות המספקות תגמולים לטווח קצר, ובמקום זאת, מאפשרת לאדם להתרכז ביעדים ארוכי טווח. בנוסף, "שינויים פסיכומוטוריים", כמו בדידות, ירידה בתיאבון ונדודי שינה מפחיתים גם הם הסחות דעת. לדוגמה, נדודי שינה מאפשרים ניתוח מודע של הבעיה על ידי מניעת שינה המשבשת תהליכים אלה. כמו כן, בדידות, חוסר פעילות גופנית וחוסר תיאבון, כולם מבטלים מקורות להסחת דעת, כגון אינטראקציות חברתיות, ניווט בסביבה, ו"פעילות אוראלית", אשר משבשים עיבוד של גירויים אחרים.
הדיכאון כהסתגלות לא מווסתת

דיכאון, במיוחד בהקשר המודרני, אינו בהכרח הסתגלות. היכולת לחוש כאב ולחוות דיכאון, הם מנגנוני הגנה אדפטיביים, אך כאשר הם מופעלים "בקלות מדי, אינטנסיביים מדי או מתמשכים לאורך זמן", הם עלולים להפוך ל"חוסר ויסות". במקרה כזה, גם מנגנוני הגנה עלולים להפוך למחלות, כמו "כאב כרוני או התייבשות משלשולים". דיכאון, שעשוי להיות סוג דומה של מנגנון הגנה, עשוי להיות בעל וויסות לקוי.
לפיכך, בניגוד לתיאוריות אבולוציוניות אחרות, תאוריה זו רואה בדיכאון הסתגלות קיצונית של משהו שמועיל בכמויות קטנות יותר. בפרט, תיאוריה אחת מתמקדת בתכונת האישיות נוירוטיות. כמויות נמוכות של נוירוטיות עשויות להגביר את הכשירות של האדם באמצעות תהליכים שונים, אך יותר מדי עשוי להפחית את הכשירות על ידי, למשל, דיכאון חוזר. לפיכך, האבולוציה תבחר במינון האופטימלי ולרוב האנשים תהיה נוירוטיות במינון כזה. עם זאת, שונות גנטית מתרחשת ללא הרף, ולחלק מהאנשים תהיה נוירוטיות גבוהה יותר אשר מגבירה את הסיכון לדיכאון.
תאוריית המדרג החברתי

תאוריית הדירוג היא ההשערה שאם אדם מעורב במאבק ממושך על דומיננטיות בקבוצה חברתית וברור שהוא מפסיד, אזי הדיכאון גורם לפרט לסגת ולקבל את התפקיד הכנוע. בכך, הפרט מוגן מפני פגיעה מיותרת. בדרך זו, דיכאון עוזר לשמור על היררכיה חברתית. תיאוריה זו היא מקרה מיוחד של תיאוריה כללית יותר הנגזרת מהשערת הכאב הנפשי: שהתגובה הקוגניטיבית שמייצרת דיכאון מודרני התפתחה כמנגנון המאפשר לאנשים להעריך אם הם במרדף אחר מטרה בלתי ניתנת להשגה, ואם כך, לגרום להם להפסיק.
השערת סיכון חברתי

השערה זו דומה לתאוריית מדרג החברתי אך מתמקדת יותר בחשיבות הימנעות מהדרה מקבוצות חברתיות, במקום בתחרויות שליטה ישירות. ההשפעה החיובית של יצירת קשרים שיתופיים עם אחרים על הכשירות ידועה כבר - בתקופת הפלייסטוקן, למשל, קשרים חברתיים היו חיוניים לחיפוש מזון ולמציאת הגנה מפני טורפים.
לאור זאת, דיכאון נתפס כמייצג תגובה אדפטיבית, מונעת סיכונים, לאיום של הדרה ממערכות יחסים חברתיות שיש לה השפעה קריטית על ההישרדות והצלחת הרבייה של אבותינו. ראיות רבות לגבי המנגנונים והפנומנולוגיה של דיכאון מצביעים על כך שמצבי דיכאון קלים עד בינוניים (או "נורמטיביים") משמרים את הכללתו של הפרט בהקשרים חברתיים מרכזיים באמצעות שלושה מאפיינים מצטלבים: רגישות קוגניטיבית לסיכונים ומצבים חברתיים (למשל, "ריאליזם דיכאוני"); הוא מעכב התנהגויות בטוחות ותחרותיות שעלולות להעמיד את הפרט בסיכון נוסף לקונפליקט או הדרה (כפי שבא לידי ביטוי בסימפטומים כמו הערכה עצמית נמוכה ונסיגה חברתית); וזה מביא לנקיטת התנהגויות המכוונות כלפי אחרים משמעותיים כדי לעורר יותר מהתמיכה שלהם (למשל, מה שנקרא "זעקה לעזרה"). לפי תפיסה זו, המקרים החמורים של דיכאון שנתפסו על ידי אבחנות קליניות משקפים את חוסר הוויסות של מנגנון התסגלות זה, אשר עשוי לנבוע בחלקו מחוסר הוודאות והתחרותיות של העולם המודרני והגלובליזציה.
תאוריית איתות כנה

סיבה נוספת שדיכאון נחשב לפתולוגיה היא שתסמיני מפתח, כגון אובדן עניין כמעט בכל הפעילויות, מזיקים מאוד. ביולוגים וכלכלנים הציעו, עם זאת, שאיתות בעל נזק ידוע מראש יכולים לאותת באופן אמין מידע כאשר יש ניגודי אינטרסים.[דרוש מקור] בעקבות אירוע חיים שלילי חמור, כגון אלה שמקושרים לדיכאון (למשל, מוות, גירושין), ייתכן שלא יאמינו לאיתותים "זולים" של צורך לעזרה, כגון בכי, כאשר לשותפים חברתיים יש ניגוד עניינים. הסימפטומים של דיכאון מג'ורי, כגון אובדן עניין כמעט בכל הפעילויות ואובדנות, גובים מחיר יקר מטבעם, אבל, כפי שתאוריית האיתות מרמזת, המחיר שונה עבור אנשים במדינות שונות. עבור אנשים שאינם במצוקה באמת, המחיר של ירידת הכשירות בשל דיכאון מג'ורי הוא גבוה מאוד מכיוון שהוא מאיים על היתרונות שמתקבלים מהכשירות. עם זאת, עבור אנשים במצוקה אמיתית, מחיר אובדן הכשירות בגלל דיכאון מז'ורי נמוך, מכיוון שהם לא מפיקים הרבה מהכשירות שלהם. לפיכך, רק אדם במצוקה אמיתית יכול להרשות לעצמו ללקות בדיכאון מג'ורי. דיכאון מג'ורי משמש אפוא כסימן כנה, או אמין, לצורך אמיתי.
לדוגמה, אנשים הסובלים מאובדן חמור כגון מוות של בן/בת זוג זקוקים לרוב לעזרה וסיוע מאחרים. אנשים כאלה שאין להם קונפליקטים רבים עם השותפים החברתיים שלהם צפויים לחוות אבל - שהוא, בין השאר, דרך לאותת לאחרים על צורך שלהם. אנשים כאלה שיש להם קונפליקטים רבים עם השותפים החברתיים שלהם, לעומת זאת, צפויים לחוות דיכאון - שהוא, בין השאר, דרך לאותת "באופן אמין" על הצורך שלהם, כלפי אנשים אחרים שעשויים להיות סקפטיים שהצורך הוא אמיתי.
תורת המיקוח

דיכאון לא גובה מחיר יקר רק מהאדם הפגוע, הוא גם מטיל עומס משמעותי על המשפחה, החברים והחברה בכללה. זו סיבה נוספת שהוא נחשבת כפתולוגי. עם זאת, אם לאנשים עם דיכאון יש צרכים אמיתיים שאינם מסופקים, ייתכן שהם יצטרכו לספק תמריץ לאחרים לתת מענה לצרכים הללו.[דרוש מקור]
תאוריית המיקוח של דיכאון דומה לתיאוריות האיתות הכנה, ולתאוריות שינוי הנישה והניווט החברתי של דיכאון המתוארות בהמשך. היא מסתמכת על תיאוריות לגבי שביתות עובדים שפותחו על ידי כלכלנים ומוסיפה אלמנט נוסף לתאוריית האיתות הכנה: כשירותם של שותפים חברתיים בדרך כלל מתואמת. כאשר אישה סובלת מדיכאון ומפחיתה את ההשקעה בצאצאים, למשל, גם כשירותו של הבעל נמצאת בסיכון. לפיכך, לא רק שהסימפטומים של דיכאון מג'ורי משמשים כאיתותים יקרים ולכן כנים, הם גם מאלצים שותפים חברתיים סרבנים להגיב לצורך זה כדי למנוע ירידה בכשירותם שלהם. ההסבר הזה לדיכאון ניתן לוויכוח: דיכאון מקטין את התוצר המשותף של המשפחה או הקבוצה שכן הבעל או העוזר מפצים רק באופן חלקי על אובדן התפוקה של האדם המדוכא. במקום להיות מדוכא, האדם יכול לשבור את רגלו ולזכות בעזרה מהקבוצה החברתית, אבל זו אסטרטגיה לא מועילה. וחוסר היצר המיני בהחלט לא משפר את היחסים הזוגיים או הכשירות.
ניווט חברתי או תאוריית שינוי נישה

תאוריית הניווט החברתי או שינוי הנישה טוענת שדיכאון הוא טקטיקה חברתית בלית ברירה שנועדה לעזור לאנשים להתגבר על מגבלות גדולות ומורכבות שקיימות בנישה החברתית שלהם. התיאוריה משלבת את תאוריית ההרהור ותאוריית המיקוח וטוענת שדיכאון, המוגדר מבחינה תפעולית כשילוב של אנהדוניה ממושכת ופיגור פסיכומוטורי או סערת נפש, מספק נקודת מבט מפוכחת ממוקדת על אילוצים חברתיים המונעים את העיסוק בפרויקטים גדולים לשיפור הכשירות. במקביל, סימפטומים המוצגים בפומבי, המפחיתים את יכולתו של הדיכאוני לנהל פעילויות חיים בסיסיות, משמשים אות חברתי לצורך; עלות האיתות עבור הדיכאוני מאשרת את האמינות של האיתות. לבסוף, עבור שותפים חברתיים שלדעתם זה לא משתלם להגיב בצורה חיובית לאות כנה של צורך, לאותם תסמיני דיכאון יש גם פוטנציאל לסחוט ויתורים ופשרות רלוונטיים. כוחו הסחטני של הדיכאון נובע מהעובדה שהוא מאט את מתן השירותים ששותפים כאלה מצפים להם מהדיכאוני תחת הסדרים סוציו-אקונומיים בסטטוס קוו.
לפיכך, דיכאון עשוי להיות הסתגלות חברתית שימושית במיוחד בהנעת מגוון שותפים חברתיים, בבת אחת, לעזור לדיכאוני ליזום שינויים גדולים לשיפור הכשירות בחייו החברתיים-כלכליים. ישנן נסיבות מגוונות שבהן זה עשוי להיות הכרחי בחיים החברתיים האנושיים: החל מאובדן דרג או אובדן בעל ברית חברתי אשר הופכים את הנישה החברתית הנוכחית ללא משתלמת ועד לרעיונות יצירתיים חדשים לגבי איך להתפרנס אשר דורשים נישה חברתית חדשה. השערת הניווט החברתי מדגישה שאדם יכול להיות כבול ברשת של חוזי חליפין חברתיים, ומצב זה מצריך לפעמים מהפך חוזי רדיקלי שהוא מעבר לשיטות המשא ומתן המקובלות. לגבי הטיפול בדיכאון, השערה זו מעמידה בספק הנחות רפואיות לפיהן הגורם הטיפוסי לדיכאון קשור לתהליכי חשיבה מעוותים ולא מסתגלים או למקורות אנדוגניים גרידא. השערת הניווט החברתי קוראת במקום זאת לניתוח הכישרונות והחלומות של הדיכאוני, זיהוי אילוצים חברתיים רלוונטיים (במיוחד אלו עם מקור לא נקודתי מפוזר יחסית ברשת החברתית של הדיכאוני), וטיפול מעשי בפתרון בעיות חברתיות שנועד להחליש את האילציום הללו בצורה מספקת כדי לאפשר לדיכאוני להתקדם בחייו תחת מערכת משופרת של חוזים חברתיים. תיאוריה זו זכתה לביקורת.
דיכאון כאמצעי תמריץ

גישה זו טוענת כי להיות במצב דיכאון אינו פעולה אדפטיבית, אולם הסכנה של דיכאון לגרום לתוצאות שליליות והסיכוי ליהנות מתוצאות טובות מעודדים התנהגות אדפטיבית מכיוון שהם מניעים את הפרט לביצוע מאמץ שמגביר את הכשירות. הנאה לבדה אינה נחשבת לתמריץ מספק משום שהאושר גובה מחיר יקר במונחים של כשירות כאשר האדם אינו נוהג בזהירות. קל לראות זאת אצל אדם שהוא מאני ומבצע התנהגות מסוכנת מאוד. הביטוי הפיזיולוגי של התמריצים בולט ביותר כאשר אדם הוא דו קוטבי עם התקפי התרוממות רוח קיצוניים ודיכאון קיצוני, שכן חרדה העוסקת בעתיד (אולי המיידי) נמצאת בקורלציה גבוהה עם היותו דו קוטבי. כפי שצוין קודם לכן, הפרעה דו קוטבית ודיכאון קליני, בניגוד לדיכאון עקב אירועי חיים, נתפסים כחוסר ויסות בדיוק כפי שלחץ דם גבוה (או נמוך) מתמשך נתפס כחוסר ויסות אף על פי שלעיתים לחץ דם גבוה או נמוך משפר את הכשירות.
מניעת זיהום

עלתה השערה שדיכאון הוא הסתגלות אבולוציונית מכיוון שהוא מסייע במניעת זיהום הן באדם הפגוע והן אצל בני משפחתו.
ראשית, התסמינים הקשורים לדיכאון, כגון חוסר פעילות ותרדמה, מעודדים את הפרט המושפע לנוח. אנרגיה שנשמרת באמצעות שיטות כאלה היא חיונית ביותר, שכן הפעלה חיסונית נגד זיהומים היא יקרה יחסית; חייבת להיות, למשל, עלייה של 10% בפעילות המטבולית אפילו לשינוי של 1°C בטמפרטורת הגוף. לכן, דיכאון מאפשר לשמר ולהקצות אנרגיה למערכת החיסון בצורה יעילה יותר.
בנוסף, דיכאון מונע זיהום על ידי מניעת אינטראקציות חברתיות ופעילויות שעלולות לגרום לחילופי זיהומים. לדוגמה, אובדן העניין מרתיע אדם מלעסוק בפעילות מינית וזה מונע חילופי מחלות המועברות במגע מיני. באופן דומה, אמהות מדוכאות עשויות ליצור פחות אינטראקציה עם ילדיהן, מה שמפחית את ההסתברות שהאם תדביק את צאצאיה. לבסוף, חוסר התיאבון הקשור לדיכאון עשוי גם להפחית את החשיפה לטפילים הנישאים במזון.
עם זאת, גם שמחלה כרונית עצמה עשויה להיות מעורבת בגרימת דיכאון. במודלים של בעלי חיים, תגובת היתר הממושכת של מערכת החיסון בתגובה למחלה כרונית, גורמת לייצור מוגבר של ציטוקינים (קבוצה מגוונת של מווסתים הורמונליים ומולקולות איתות). ציטוקינים מקיימים אינטראקציה עם מערכות נוירוטרנסמיטורים - בעיקר נוראדרנלין, דופמין וסרוטונין, ומעוררים מאפיינים דיכאוניים. תחילתו של דיכאון עשויה לסייע לאדם להתאושש ממחלתו בכך שהיא מאפשרת לו אורח חיים מתון, בטוח ויעיל יותר מבחינה אנרגטית. ייצור יתר של ציטוקינים אלו מעבר לרמות אופטימליות, עקב הדרישות החוזרות ונשנות של התמודדות עם מחלה כרונית, עלול לגרום לדיכאון קליני ולביטויים ההתנהגותיים הנלווים אליו המקדמים שמירת אנרגיה קיצונית.
השערת החדר השלישי

השערת החדר השלישי של דיכאון מציעה כי מקבץ ההתנהגויות הקשורות לדיכאון (יציבה כפופה, הימנעות ממגע עין, הפחתת התיאבון לאוכל ולמין בתוספת נסיגה חברתית והפרעות שינה) משמש להפחתת גירויים מעודדי תוקפנות של הפרט בתוך סביבה חברתית שהיא עוינת באופן כרוני. ההשערה טוענת שתגובה זו מתווכת על ידי שחרור חריף של גורם דלקתי לא ידוע (כנראה ציטוקין ) לחלל החדר השלישי. לתמיכה בהצעה זו, מחקרי הדמיה מגלים שהחדר השלישי מוגדל במצבי דיכאון.
קבלה

הפסיכולוגיה הקלינית והפסיכיאטריה היו באופן היסטורי מבודדות יחסית מתחום הפסיכולוגיה האבולוציונית. חלק מהפסיכיאטרים מעלים את החשש שפסיכולוגים אבולוציוניים מבקשים להסביר יתרונות סמויים של הסתגלות מבלי לבצע את הבדיקות האמפיריות הקפדניות הנדרשות כדי לגבות טענות כאלה. בעוד שקיימים מחקרים רבים המצביעים על גורמים גנטיים להפרעה דו קוטבית וסכיזופרניה, קיים ויכוח משמעותי בתוך הפסיכולוגיה הקלינית על ההשפעה והתפקיד המתווך של גורמים תרבותיים או סביבתיים. לדוגמה, מחקר אפידמיולוגי מצביע על כך שקיימים הבדלים בין קבוצות תרבותיות שונות מבחינת שיעורי אבחון, סימפטומטולוגיה וביטוי של מחלות נפש שונות. ישנה גם הכרה גוברת בהפרעות הקשורות לתרבות, שניתן לראות בהן ראיה להסתגלות פסיכולוגית סביבתית לעומת גנטית. אף על פי שלהפרעות נפשיות מסוימות יש מאפיינים פסיכולוגיים שניתן להסבירם כ'הסתגלות' בקנה מידה אבולוציוני, הפרעות אלו גורמות לאנשים למצוקה רגשית ופסיכולוגית משמעותית ומשפיעות לרעה על יציבות היחסים הבין אישיים והתפקוד ההסתגלותי היומיומי.
ראו גם

גישות אבולוציוניות לדיכאון לאחר הלידה
פסיכולוגיה אבולוציונית
אבולוציה של סכיזופרניה
סרטונים

הרצאת TED: האם דיכאון יכול להיות טוב עבורך?
דספינה (ירח)

| --- | --- |

דספינה, צולם על ידי וויאג'ר 2, ב-1989
 כוכב האם
 כוכב אם:  השמש
 מידע כללי
 סוג:  ירח
 ירח של:  נפטון
 תאריך גילוי:  28 ביולי 1989 
 מגלה:  סטפן סינוט, וויאג'ר 2 
 על שם:  דספינה 
 מאפיינים מסלוליים
 ציר חצי-ראשי:  52,526 ק"מ
 אקסצנטריות:  0.0002
 זמן הקפה:  0.33465551 ימים
 נטיית מסלול:  0.064°
 מאפיינים פיזיים
 רדיוס קו משווה:  75±3 קילומטר
 ממדים:  148 (180×150×130) ק"מ
 נפח:  1,800,000 קילומטר מעוקב
 מסה:  ‎2.1×1018‎ ק"ג
 צפיפות ממוצעת:  1.2 גרם/סמ"ק
 תאוצת הכובד בקו המשווה:  0.026 מטר לשנייה בריבוע
 זמן סיבוב עצמי:  0.33465551 ימים
 אלבדו:  0.09
 בהירות נראית:  1.1 
 
דספינה, הידוע גם כ-נפטון V, הוא ירח נפטון, כוכב הלכת השמיני במערכת השמש. דספינה התגלה בשנת 1989 והיה הירח השלישי שהתגלה סביב נפטון. הוא נקרא על שמה של הנימפה דספינה במיתולוגיה היוונית, בתו של אל הים פוסידון.
מאפיינים פיזיים

זהו גוף קטן, בעל רדיוס ממוצע של 75 קילומטרים ומסה של ‎2.2×1018‎ קילוגרמים. טמפרטורת פני השטח המוערכת היא 51 מעלות קלווין. צורתו לא-רגילה, והוא לא מראה כל סימנים של שינוי גאולוגי. מכיוון שמסלולו סביב נפטון הוא מתחת לרדיוס המסלול הסינכרוני של נפטון, הוא מתדרדר לאטו בשל השפעת כוחות גאות (שנגרמים בשל כבידת נפטון), וצפוי להתפרק לטבעת פלנטרית, או לפגוע בפניו של נפטון.
הגרנד פרי של בודפשט

| --- | --- |

סמליל הטורניר
 מיקום:  הונגריהבודפשט, הונגריה
 קטגוריה:  עד שנת 2009: דרג 3 משנת 2009: הקטגוריה הבינלאומית
 משטח:  חימר/ פתוח
 הגרלה:  32M/32Q/16D
 סך פרסים:  $220,000
 האתר הרשמי (באנגלית)
הגרנד פרי של בודפשט (או בשמו הרשמי : GDF SUEZ Grand Prix) היה טורניר טניס מהקטגוריה הבינלאומית בסבב ה-WTA. הטורניר הראשון התקיים בשנת 1993 בעיר בודפשט שבהונגריה, שם נערכו כל המשחקים. הטורניר שוחק על מגרשי חימר פתוחים. הסבב האחרון היה ב-2019.
הערות שוליים

↑  Hungarian Ladies Open 2019 Scores, Women's Tennis Association (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא טניס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
האקדמיה של סן לוקא

| --- | --- |

 אקדמיה
 על שם:  לוקאס המבשר 
 תקופת הפעילות:  1577–הווה (כ־447 שנים) 
 בעלי תפקידים
 סגל:  15 (נכון ל־2011) 
 מיקום
 מיקום:  Piazza dell'Accademia di San Luca, 77 - 00100 Roma 
 מדינה:  איטליה איטליה
 קואורדינטות:  41°54′06″N 12°29′01″E﻿ / ﻿41.90166°N 12.483586°E﻿ / 41.90166; 12.483586
 accademiasanluca.it
  (למפת רומא מוגדלת) האקדמיה של סן לוקא(למפת רומא רגילה) האקדמיה של סן לוקא
 
האקדמיה של סן לוקא (באיטלקית: Accademia di San Luca) היא איגוד של אוֹמָנים שנוסד ברומא בשנת 1593 במטרה לשפר את מעמדם של אוֹמנים: ציירים, פסלים וארכיטקטים וליצור אבחנה בינם לבין סתם אוּמנים ובעלי מלאכה. האיגוד עדיין (2020) פעיל ושמו כיום האקדמיה הלאומית של סן לוקא (Accademia Nazionale di San Luca).
לוקס הקדוש מציג את תמונת הבתולה מאת גוארצ'ינו
היסטוריה > רקע

במהלך המאות ה-16 וה-17 התקבצו ברומא אוֹמָנים רבים מכל רחבי איטליה ומשאר אירופה. הם באו לקחת חלק בתנופת הבנייה הגדולה של העיר. אחרים באו להכיר את העתיקות הקלסיות שהלכו ונחשפו או ללמוד מגדולי האמנים שכבר פעלו שם. רבים מהם, בעיקר הצעירים, נתקלו בקשיים של מציאת מקומות דיור, עבודה ומורים. גם למנוסים יותר לא היה קל למצוא פטרונים ולהקים סדנאות משלהם. מכאן הצורך בהקמת "איגוד מקצועי" של אוֹמָנים.
היסטוריה > הקמת האקדמיה

את הרעיון  הציע האפיפיור גרגוריוס ה-13 כבר ב-1577. הכוונה הייתה לארגון שידאג לצרכים "החינוכיים, החברתיים, והמקצועיים של הציירים, הפסלים והארכיטקטים של רומא". השלב הבא היה פרסום, בשנת 1588, של בולה אפיפיורית, על ידי האפיפיור סיקסטוס החמישי, בולה שהורתה על פירוק גילדת הציירים (Università dei Pittori) הקיימת ועל הקמת האקדמיה. ניתן לה השם ה"אקדמיה של סן לוקא" על שם  לוקאס הקדוש שלפי המסורת הנוצרית היה צייר האיקונות הראשון ולכן נחשב לפטרון של האומנים.
בסופו של דבר האקדמיה הוקמה ב-1593 על ידי פדריקו צוקרי ששימש גם כמנהלה הראשון.
היסטוריה > התבססות האקדמיה

הקמפוס של האקדמיה הוקם בתוך הפורום סביב כנסיית "הקדושים לוקא ומרטינה" (Santi Luca e Martina)(אנ'). כבר ב-1588 קיבלה האקדמיה את הכנסייה,  ששמה עד אז היה "כנסיית סנטה מרטינה". לאחר הקמתה בפועל, ב-1593, האקדמיה שיפצה את הכנסייה, שינתה את שמה, ובנתה לעצמה מספר מבנים סביב לה.
ב-1620 קיבלה האקדמיה, מהאפיפיור  אורבנוס השמיני, את הסמכות לקבוע מי יחשב לאוֹמן ברומא. ב-1630 קיבלה סמכות לגבות מס מכל האומנים ומכל סוחרי האמנות.
האקדמיה כיום

ֹהאקדמיה נקראת כיום "האקדמיה הלאומית של סן לוקא". היא ממוקמת ברומא, בפלצו קרפניה (Palazzo Carpegna), ארמון מהמאה ה-16, הנמצא בכיכר האקדמיה של סן לוקא (Piazza dell'Accademia di San Luca). היא כוללת מוזיאון ובו אוסף ייחודי של תמונות, פסלים ורישומים וגם כ-500 תמונות דיוקן של נשיאי האקדמיה לדורותיהם.
חברי האקדמיה לדורותיהם

ברניני
גוארצ'ינו
אל גרקו
סימון וואה
שארל לה ברן
קלוד לורן
ג'ובאני בטיסטה פיראנזי
ניקולא פוסן
פדריקו צוקרי
אנג'ליקה קאופמן
פייטרו דה קורטונה
אנטוניו קנובה
חוסה דה ריברה
רוזלבה קריארה
לוויניה פונטנה
אליזבט ויז'ה-לה ברן
למבר סיז'יסבר אדם
ברטל תורוואלסן
קלוד לורן
לואיג'י ביינאה
רינלדו רינלדי
אנטוניו ראגי
הערות שוליים

↑  זוהי רשימה חלקית הכוללת רק אומנים שיש עליהם ערך בוויקיפדיה העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007458891405171  PLWABN: 9811767669405606  BIBSYS: 90680893  BNE: XX91211  BnF: cb12174849k (data)  CiNii: DA14500045  GND: 1000016-1  ISNI: 0000 0001 2151 579X  LCCN: n93105433  LNB: 000143646  NKC: ntk20231188596  NLA: 35654166  RERO: 02-A005930721  SUDOC: 030659590  ULAN: 500115633  VcBA: 494/7739  VIAF: 127343943   WorldCat (עם VIAF): 127343943
דסקית! דסקית! (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  Boris Dyozhkin 
 תסריט:  Aleksandr Kumma, Sakko Runge 
 מוזיקה:  Alexander Varlamov 
 צילום:  Elena Petrova 
 מדינה:  ברית המועצות 
 חברת הפקה:  סויוזמולטפילם 
 הקרנת בכורה:  1964 
 שפת הסרט:  ללא תוכן לשוני, רוסית 
 דף הסרט ב־IMDb
 
"דסקית! דסקית!" (ברוסית: Шайбу! Шайбу!) הוא סרט אנימציה סובייטי, בבימויו של האנימטור בוריס דז'יוקין.
עלילה

במשחק הוקי קרח[דרושה הבהרה] נפגשות הקבוצות "מטאור" ו"ווימפל", האחת קבוצה מקצוענית הכוללת שחקנים בכירים ויהירים, והשנייה קבוצה ידידותית של שחקנים חדשים. הרבע הראשון מסתיים עם ניצחון מוחץ צפוי 3:0 לטובת מטאור. במהלך ההפסקה מאמן קבוצת ווימפל, שמסביר את הטקטיקות החדשות, דוחף את השחקנים לניצחון. הרבע השני מוביל לנקודת מפנה במשחק. אבל התוצאה עדיין לטובת מטאור - 4:2. ברבע השלישי אחד משחקני ההוקי של ווימפל נפצע קשה, ולא הצליח להמשיך את המשחק, מה שנראה כי הוא מסכן את המשך המשחק. בכך, שחקן הוקי חובב, ג'ינג'י חסר שם, הדמות הראשית נחלצת לעזרת "ווימפל" - ובעזרתו הקבוצה מנצחת בתוצאה 6:5.
הפקה

| --- | --- |
בימוי: בוריס דז'יוקין
תסריטאים: אלכסנדר קומה, סאקו רונגה, בוריס דז'יוקין
מעצבי הפקה: סבטוזר רוסאקוב, בוריס דז'יוקין
אנימטורים: ואדים דולגיך, ויקטור ארסנטייב, ויולטה קארפ, אנטולי סולין, סרגיי דז'יוקין, בוריס דז'יוקין
צילום: ילנה פטרובה
פסקול: אלכסנדר ורלמוב
מהנדס קול: בוריס פילצ'יקוב
עריכה: נינה מאיורובה
דם קישוי

בהלכה, דם קישוי היא הגדרה הלכתית בהלכות טהרת המשפחה ובהלכות טומאה וטהרה, הקובע את דינה של אישה שנובע דם מצוואר הרחם שלה בתקופה הסמוכה ללידה.
במקרא

המקור לכלל זה היא מהפסוק בפרשת תזריע העוסק בדיני טומאת יולדת:
וְאִם נְקֵבָה תֵלֵד וְטָמְאָה שְׁבֻעַיִם כְּנִדָּתָהּ
אבוה דשמואל מסביר: ”כנדתה ולא כזיבתה מכלל דזיבתה טהור. ואיזו זו? זו קושי בימי זיבה”
במשנה

המקשה נידה. קשתה שלשה ימים בתוך י"א יום ושפתה מעת לעת וילדה הרי זו יולדת בזוב, דברי רבי אליעזר. רבי יהושע אומר לילה ויום כלילי שבת ויומו, ששפתה מן הצער ולא מן הדם. כמה היא קישויה? רבי מאיר אומר אפילו ארבעים וחמישים יום רבי יהודה אומר דיה חודשה, רבי יוסי ורבי שמעון אומרים אין קישוי יותר משתי שבתות
במשנה מוגדרים כלליה של אישה שדמה נובע ממנה "מחמת וולד ולא מחמת עצמה", שעליה קובעת התורה שדמה אינה מטמא. עיקריהם של הכללים מבחינים במשך זמן ה"קישוי", שהם חבלי הלידה, ומותנים באי היפסקות הקישוי לפני הלידה, במשך זמן ארוך מדי.
המחלוקת הראשונה במשנה היא אודות זמן ה"שיפוי" שהוא הזמן שבו נפסקו מהאישה חבלי הלידה. לפי רבי אליעזר, אם חבלי הלידה פסקו במשך 24 שעות, נמצא שה"קישוי" - הדם וחבלי הלידה שהיו בימים שקודם לכן, אינם נחשבים כחלק ממהלך הלידה, ולכן אם הדם יצא במשך שלושה ימים באחד עשר היום המוגדרים כימי זיבה היא נחשבת לזבה.  לפי רבי יהושע, הדעה המקילה יותר, זמן ה"שיפוי" המפסיק בין הקישוי ללידה הוא דווקא יממה תמימה ולא 24 שעות, ודווקא אם הוא היה במשך לילה ואחריו יום, כדוגמת ליל שבת ויומו. ה"שיפוי" הוא הפסקת צער חבלי הלידה, למרות שהדם לא הפסיק.
המחלוקת השנייה במשנה היא אודות זמן הקישוי, שמוגבל לפי רבי יוסי ורבי שמעון לשבועיים, ואם הקישוי היה יותר מכך ניתן להחשיב רק את הדם שיצא במשך שלושת הימים האחרונים כדם לידה, ואילו הדם שיצא בימים שקודם לכן עלול להביא עליה טומאת זיבה, (תלוי במספר הימים) או לטומאת נידה. לפי רבי יהודה, הדעה המקילה יותר, גם קישוי במשך חודש גורם לדם שיוצא בימים אלו להחשב כדם לידה, ולפי רבי מאיר "אפילו ארבעים וחמישים יום".