stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכויות האדם בישראל
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות עובדים > הזכות לעבודה

הזכות לעבודה מוזכרת גם היא בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם (סעיף כ"ג). הדרישה לזכויות לציבור העובדים החלה בתקופת המהפכה הצרפתית זאת במטרה לשחרר את מעמד הפועלים מהתלות בבעלי האחוזות. הכרזות האו"ם מ-1948 ו-1966 מתייחסות גם הן לזכות לעבוד תוך התייחסות מיוחדת לנשים, ילדים, בני הגיל השלישי, אנשים עם מוגבלויות, מהגרים ומבקשי מקלט.
ישראל הצטרפה, אומנם, לאמנות של האו"ם הכוללות גם את הזכות לעבודה אך כנסת ישראל לא חוקקה חוק ייעודי המגן על זכות זו. יחד עם זאת במספר פסיקות שונות בית המשפט התייחס לזכות זו כזכות בסיסית כמו למשל בפסק דין לוין (ע"ע 8 99/359 לוין נ' רשות השידור) בו קבעה השופטת ש"הזכות לעבוד … היא זכות לעסוק במלאכה ולא ללכת בטל".
מספר גופים בארץ פועלים למימוש זכות האזרחים לעבוד וביניהם שירות התעסוקה, בתי הדין לעבודה, משרד הכלכלה והתעשייה וארגוני העובדים.
לאורך השנים עולות סוגיות הנוגעות לאפליה כלפי מגזרים מוחלשים ובמיוחד כלפי עובדים בעלי מוגבלויות (שיעור האבטלה של עובדים בעלי מוגבלויות (2011) גבוה ועומד על כ-55%). לשם כך חוקקה הכנסת ב-1998 את חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות וכן מציעה המדינה תמריצים למקומות עבודה כדי לקלוט עובדים ממגזר זה.
דו"ח של מרכז אדוה מצביע על כך שעל אף היציבות באחוז התעסוקה, עבודה אינה מגינה מפני עוני ואחוז הולך ועולה של עובדים יורדים אל מתחת לקו העוני. כך לדוגמה ב-1989 10% מהעובדים בישראל היו מתחת לקו העוני לעומת 18% ב-2005. דו"ח אחר של מרכז אדוה, מ-2022 מצביע על גידול באי שוויון בהכנסות - גורם התורם אף הוא לעלייה בשיעור העובדים העניים.
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות עובדים > חופש העיסוק

הזכות לחופש העיסוק היא הזכות של כל אדם לעסוק בכל עיסוק או מקצוע שיחפוץ בו. הזכות נכללת בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ובישראל נקבעה זכות זו תחילה בפסיקה של בג"ץ (ראו בג"ץ בז'רנו נגד שר המשטרה), ומ-1992 בחוק יסוד: חופש העיסוק. החוק מסדיר גם את מגבלות חופש העיסוק בהתאם לחוקים אחרים (כמו איסור לעסוק במקצועות מסוימים ללא רישיון).
יחד עם זאת מתיר חוק יסוד: חופש העיסוק את הגבלת החוק על ידי חקיקה ההולמת את ערכיה של מדינת ישראל ושנועד לתכלית ראויה. כך למשל ב-1994, בעקבות לחץ המפלגות החרדיות, חוקק חוק בשר ומוצריו שצימצם את חוק חופש העיסוק באופן שימנע מיבואנים יבוא בשר לא כשר ארצה.
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות עובדים > זכות ההתאגדות

זכות ההתאגדות (קרויה גם "זכות ההתארגנות") מתייחסת, במשמעותה הרחבה, לזכותו של כל אדם להקים ארגון או להצטרף לארגון קיים ולפעול במסגרתו, כדי להשיג מטרות משותפות. בהקשר של זכויות עובדים, זכות ההתאגדות מתייחסת לזכות להקים או להצטרף לארגון עובדים ושארגון זה יפעל לשמירה על זכויות העובד. הזכות מגדירה את הזכות של עובדים להתאגד במקום עבודה ללא הפרעה או העמדת חסמים מצד המעסיק וכן קובעת שהצטרפות לארגון עובדים אינה יכולה לשמש עילה למעסיקים להתנכל לעובדים, לפגוע בתנאי העסקתם, לפטר אותם או למנוע מהם השתתפות בהפגנה או בשביתה.
זכות זו מופיעה בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם (סעיף 22) וכן באמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות (סעיף 8) תוך החרגה מזכות זו של הכוחות המזוינים, המשטרה ופקידי ממשלה.
זכות ההתאגדות בישראל נגזרת מהצטרפות ישראל לאמנות האו"ם ולאמנות ארגון העבודה הבין-לאומי אבל לא הייתה מעוגנת בחקיקה. בית המשפט העליון קבע, במספר פסיקות, את החשיבות שהוא נותן לזכות זו (כמו בבג"ץ ג'ריס בו קבע השופט משה לנדוי ש"חופש ההתאגדות הוא אחד מעיקרי המשטר הדמוקרטי ואחת מזכויות היסוד של האזרח".
ב-1992, עם חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, התבסס מעמדה החוקתי של זכות ההתאגדות כחלק מכבוד האדם. ב-2001 חוקק חוק הסכמים קיבוציים שמסדיר את נושא ההסכם קיבוצי (ישראל) עם מעבידים.
על אף קיומה של זכות ההתאגדות, דו"ח של מרכז אדוה מצביע על ירידה מתמשכת בניצול זכות זו. לפי הדו"ח כ-80% מהעובדים היו מאוגדים בתחילת שנות ה-80 לעומת כ-40% ב-2000. לטענת עורכי הסקר דבר זה עשוי לפגוע בזכויות העובדים.
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות עובדים > שוויון הזדמנויות בעבודה

זכות בישראל לשוויון הזדמנויות בעבודה נקבעה בחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה שחוקק ב-1988. חוק זה אוסר על מעביד להפלות בין עובדיו או בין דורשי עבודה מחמת מאפיינים כמו מין, נטייה מינית, מעמד אישי, הריון, טיפולי פוריות, הורות, גיל, גזע, דת, לאום, ארץ מוצא, מקום מגורים, השקפה, מפלגה, ושירות במילואים. החוק עבר לאורך השנים מספר שינויים והרחבות וב-2001 הורחב גם לעובדי קבלן.
הזכות לשוויון הזדמנויות מתייחסת לכל שלבי העבודה דהיינו החל מהליך הקבלה לעבודה, דרך המשא ומתן על תנאי העבודה, דיוני הקידום, ההכשרות המקצועיות, הערכות העובדים והפיטורים. החוק גם קובע את הזכות לפיצויים במקרה שהמעביד פוגע בעובד על ידי אפליה בשוויון ההזדמנויות.
חלק מהרחבות אלו בחוק נבעו מהחלטות מערכת המשפט (הן מפסיקות בתי הדין לעבודה והן מפסיקות ערכאות משפטיות אזרחיות כמו בית המשפט העליון) כגון:
בג"ץ אל-על נגד דנילוביץ שהביא להוספת סעיף הנוגע ל"נטייה מינית"
פסק דין מנחם יהב שהביא לשינוי החוק בנוגע לסטטוס של בן/בת זוג של העובד
פסק דין אלכסנדר מוסקלנקו שהביא לשינוי החוק כדי להשוות זכויות בין בני זוג שהביאו ילד לעולם
פסק דין מישל מלכה נגד התעשייה האווירית לישראל שפסק פיצויים לעובד בגלל אפליה על רקע עדתי
אחד הסעיפים של חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה מ-1988 מתייחס לזכות לא לסבול מהטרדה מינית במקום העבודה. ב-1998 הורחבה זכות זו עם חקיקת החוק למניעת הטרדה מינית שבין היתר נועד להבטיח את הזכות ל"מקום עבודה בטוח ושלו השומר על צלם אנוש וכבוד האדם". החוק מטיל אחריות גם על המעביד ומחייב אותו "לנקוט אמצעים סבירים, בנסיבות העניין, כדי למנוע הטרדה מינית…".
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות עובדים > זכות השביתה

זכות השביתה היא זכות הנתונה בידי עובדים כדי להפעיל לחץ על מעסיקם לשמור או לשפר את זכויותיהם ותנאי עבודתם. על פי החוק במדינת ישראל הזכות לשבות מותרת לעובדים רק במסגרת סכסוך עבודה קיבוצי. החוק קובע גם את ההליכים המקדימים לשביתה כמו הכרזה על השביתה, הכרזה על סכסוך עבודה ועוד. בהתקיים תנאים אלו מגן החוק על זכויות השובתים כך שהמעביד לא יכול לפטרם עקב השביתה ולא להטיל עליהם קנסות ופיצויים עקב נזקים שייתכן ונגרמו למקום העבודה עקב השביתה. יחד עם זאת רשאי המעביד לקזז את ימי השביתה משכר העובדים ובמספר ארגוני עובדים הוקם מנגנון לפיצוי חלקי של העובדים במקרים כאלו.
לאחר מספר מקרים בהם נפגעה יעילות השביתה עקב שכירת עובדי קבלן במקום השובתים נקבעו מספר חוקים להגן על השובתים. ב-1959 נקבע ששירות התעסוקה לא יפנה עובדים להחליף עובדים שובתים וב-1996, כחלק מחוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם, נאסר על מעבידים להעסיק עובדי קבלן כתחליף לעובדים שובתים.
החוק קובע שהזכות לשבות לא תחול על קבוצות מסוימות (כמו שוטרים וחיילים) ותהייה חלקית לקבוצות אחרות (כמו עובדים מפעלים חיוניים).
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות עובדים > הזכות לשכר שווה

הזכות לשכר שווה בין המינים נגזרת מחוק שכר שווה לעובדת ולעובד (שנחקק ב-1964 ותוקן ב-1996) וזאת כחלק מהמהלך לשוויון הזדמנויות בעבודה. החוק נועד למנוע אפליה בין המינים בכל הנוגע לשכר או לכל גמול אחר בעבודה. החוק התבסס על חוק חוק עבודת נשים מ-1959 שנועד להגן על זכויות האישה העובדת.
תיקונים מאוחרים יותר לחוק (מ-2014 ו-2020) דורשים מהמעסיקים (המעסיקים מעל מספר מסוים של עובדים) לספק לעובדיהם מידע סטטיסטי על רמות השכר במקום העבודה בהתאם לסוגי עובדים, סוגי משרות וסוגי דירוגים כולל פירוט פערי השכר הממוצע בין גברים לנשים באחוזים. תיקון זה נכנס לתוקף ביוני 2022.
לפי מחקרים שונים, במקומות עבודה רבים עדיין קיימים פערי שכר בין גברים ונשים (חלקם משמעותיים). מחקרים אחרים מצביעים על אפליה לא רק כלפי נשים אלא גם כלפי קבוצות כמו ערבים, אתיופים, אנשים עם מוגבלויות ועוד.
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות עובדים > הזכות לשכר מינימום

שכר מינימום נועד להבטיח בחוק את הזכות לשכר בסיסי על ידי העמדת רף שכר שאין לשלם פחות ממנו. הבטחת הזכות לשכר מינימום מגנה בעיקר על עובדים שמשכורתם נמוכה או עובדים חלשים חסרי יכולת להתמקח עם מעבידם. שכר מינימום בישראל התקבל כחוק ב-1987 וגובה שכר זה עבר מספר רב של עדכונים לאורך השנים כדי להתאימו לרמת החיים בישראל.
על פי נתוני המוסד לביטוח לאומי בשנת 2018 שיעור השכירים שהרוויחו עד שכר המינימום עמד על 35%. על אף החוק מחקרים מצביעים על מקרים רבים בהם מעבידים שילמו שכר הנמוך משכר המינימום
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות עובדים > הזכות להגנת עובד בפיטורים

החוק בישראל קבע מקרים בהם עומדת לעובדים הזכות להגנה מפני פיטורים שרירותיים, כמו למשל איסור פיטורי עובדת בהריון, איסור פיטורי עובד שחשף מעשי שחיתות, איסור פיטורים במהלך או בסמוך לשירות מילואים של העובד, איסור פיטורים בשל היעדרות עובד מעבודתו בשעת חירום מחמת הוראות פיקוד העורף ועוד.
הגנה נוספת מפני פיטורים ניתנת לעובדים הקשורים לארגון עובדים שחתם על הסכם קיבוצי עם המעביד. הסכם זה מעניק, בין השאר, לארגון העובדים את הכוח לשבות כדי להתנגד לפיטורים.
החוק גם הגדיר את זכויות העובדים בכל הנוגע להליך הפיטורים דהיינו את שלבי התהליך הכוללים, בין השאר, שימוע, הודעה מוקדמת (המעוגנת בחוק חוק הודעה מוקדמת לפיטורים ולהתפטרות) ועוד. עבור השלב שלאחר סיום הליך הפיטורים חוקק בישראל חוק פיצויי פיטורים (1963) המגדיר את זכויותיו של עובד בכל הנוגע לתנאי פרישתו ולפיצויים להם הוא זכאי. מאחר שזכויות המתפטר מעבודה מצומצמות מזכויות המפוטר קבע החוק גם מקרים בהם זכויות הפיטורים יעמדו לעובד גם אם התפטר (כמו למשל בריאות לקויה, שהות במקלט לנשים מוכות, מעבר ליישוב מרוחק, הרעה בתנאי עבודה ועוד).
ביקורת נמתחה בישראל על נוהל מפוטרי קיץ, הנהוגה במיוחד במערכת החינוך. לפי נוהל זה נכפה על מורים/מורות להיות מפוטרים בתחילת חופשת הקיץ במוסדות החינוך, לקבל דמי אבטלה מצומצמים במהלך החופשה ולהיקלט שוב במערכת עם תחילת שנת הלימודים וזאת תוך פגיעה משמעותית בהכנסותיהם ובתנאי הפנסיה המצטברים שלהם.
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות עובדים > הזכות לפרישה מהעבודה

הזכות לפרישה הוא זכות סוציאלית שנועדה למנוע העסקת עובדים ללא מיגבלת גיל. בישראל חוקקה הכנסת את חוק גיל פרישה הקובע את גיל החובה לפרישה מעבודה. עתירות לבג"ץ בנוגע להמשך עבודה מעבר לגיל הפרישה הקבוע בחוק, על רקע הזכות לשוויון, נדחו בטענה שהפגיעה באזרח נעשתה לתכלית ראויה, נסמכה על שיקולים סבירים, והיא מידתית. בנוסף לגיל הפרישה קבעה המדינה בחוק את הזכויות לביטוח פנסיוני הקובעות את חובת החיסכון הפנסיוני ("צו פנסיה חובה" 2008) ואת זכויות הפורשים בכל הנוגע לתשלומי הפנסיה שלהם ותשלומי קצבת אזרח ותיק והבטחת הכנסה דרך הביטוח הלאומי.
מחקרים מראים שאזרחים רבים, שמימשו את זכות הפרישה (מבחירה או מהכרח), לא מצליחים להתקיים בצורה נאותה מהפנסיה והקיצבה שלהם ונאלצים לצאת לעבודה כשבמקרים רבים עבודה זו אינה מתגמלת בצורה מספקת וכרוכה בעבודה קשה שלא מותאמת לגיל המתקדם של הפורש. על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה כ-19% מהפורשים אינם מצליחים לכסות את ההוצאות החודשיות הבסיסיות שלהם וכ-25% מהאזרחים הוותיקים עובדים לאחר פרישתם. מחקר נוסף מצביע על כך שבשנים 2000-2017 צמח אחוז הגמלאים העובדים בכ-140% (לעומת עליה של כ-60% בממוצע מדינות ה-OECD).
דו"ח של מרכז אדווה מצביע על כך שנכון ל-2021 קצבת האזרח הוותיק מעלה מעל קו העוני רק כ-25% מהגמלאים דהיינו ש-75% מהגמלאים שנמצאים מתחת לקו העוני לא מצליחים להיחלץ ממנו למרות קבלת הקצבה.
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות עובדים > הזכות לעבודה בישיבה

הזכות לעבודה בישיבה נקבעה ב-2007 בחוק הזכות לעבודה בישיבה (הקרוי גם "חוק הקופאיות"). החוק קבע שעל מעביד להעמיד לרשות עובד, במקום העבודה, מושב לעבודה ולא ימנע מעובד ישיבה במהלך העבודה, אלא אם כן הוכיח המעביד שביצועה הרגיל של העבודה אינו מאפשר ישיבה. החוק גם מגדיר את הקריטריונים לישיבה נוחה כמו התאמה לגוף העובד, קיומה של משענת, הדום לרגליים ועוד וכן שמספר הכיסאות יתאים למספר העובדים.
הסמכות לדון בהפרת החוק ניתנה בידי בתי הדין לעבודה.
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות עובדים > הזכות לחופש מהעבודה

הזכות לחופש מהעבודה מעוגנת בחוק חופשה שנתית (1951) הקובעת קודם כל את זכותו של עובד להנות מחופש במהלך עבודתו וכן את משך החופשה לה הוא זכאי, את היקף דמי החופשה שעל המעביד לשלם לו ובנוסף את התנאים הנלווים הנוספים (כמו פדיון ימי מחופשה ועוד).
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות עובדים > הזכות להגנת השכר

הזכות להגנת השכר מעוגנת בחוק הגנת השכר (1958). חוק זה הוא חוק מגן הבא להסדיר את תשלום השכר לעובדים שכירים במשק. הסוגיות בהן עוסק החוק כוללות את אופן התשלום, מועדי תשלום, הלנת שכר, ניכויים, הגנה מעיקולים, הסדרי פיצויים, תשלומי קצבה ועוד.
ב-1972, בעקבות ערעור שנדון בפניו, קרא "בית הדין הארצי לעבודה" למחוקק לשפר את החוק כדי לסתום פרצות שנתגלו בו ונוצלו לרעה על ידי מעבידים. הכנסת דנה בחוק והעבירה בהצבעה מספר תיקונים בו כשהעיקרי בהם היה סעיף 24 שנחקק ב-2008 והתייחס לשקיפות הנתונים בתלוש המשכורת (כמו מספר שעות העבודה וימי העבודה שעבד העובד בחודש התשלום ותקן השעות והימים באותו חודש) וכן לאחריות הפלילית והאזרחית של המעסיקים לקיום חוק זה.
מצב זכויות האדם בישראל > הזכות לחופש תנועה

חופש התנועה מתייחס לזכות של אדם לנוע בחופשיות ממקום למקום (במדינתו ומחוצה לה) מבלי שיגבילו אותו, יפגעו בו או יאלצו אותו לשלם על כך ובהתאם לכך את הזכות לבחור את מקום מגוריו על פי רצונו (ומבלי שבחירה זו סותרת החלטות מדינה אחרות). התפיסה הרווחת היא כי הבטחת חופש תנועה היא תנאי מוקדם למימוש זכויות יסוד אחרות שכן להבטחת חופש התנועה יש השפעה רחבה על היכולת לממש זכויות אחרות כמו גישה לטיפול רפואי, חינוך, חופש העיסוק וכיוצא בזה. הזכות לחופש תנועה כלולה באמנות של האו"ם ואומצה לאחר התרחבות התופעות של פיאודליזם, אריסות, עבדות ווסאליות שהביאו לשליטה גמורה של בני אדם על חייהם של בני אדם אחרים (כולל הטלת מגבלות תנועה).
מצב זכויות האדם בישראל > הזכות לחופש תנועה > זכות התנועה בתחומי ישראל

חופש התנועה בתחומי ישראל מעוגן בסעיף 12 באמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות בה נכתב: "אדם הנמצא כחוק בתוך שטחה של מדינה זכותו, בתוך שטח זה, לנוע ולבחור את מקום מגוריו באורח חופשי". זכות התנועה ברחבי ישראל אינה מעוגנת רשמית בחוק אך מעוגנת בפסיקת בית המשפט העליון והספרות המשפטית ונגזרת מחוק יסוד כבוד האדם (על אף שלא מוזכרת בחוק).
על אף התוקף שנתן בית המשפט לחופש תנועה בתחומי ישראל קיימת בידי שלטונות המדינה הסמכות להגביל חופש זה. סמכות זו נגזרת לרוב מתקנות ההגנה (שעת חירום) ומהכרזה על מצב חירום (ישראל) ומאפשרת לשלטונות להטיל עוצר, לסגור דרכים, להקים מחסומי בדיקה ולהעמיד למשפט אנשים שחרגו מהמגבלות שהוטלו.
בעקבות הסכמי אוסלו שנחתמו בין מדינת ישראל לנציגים פלסטינים, הפכו חלקים גדולים מההתיישבות הפלסטינית ביהודה ושומרון לאוסף של איים מנותקים המוקפים שטחים בשליטת ישראל דבר המאפשר מעקב אחר הפלסטינים העוברים בין "אי" ל"אי". דו"ח של האגודה לזכויות האזרח מ-2014 טוען שישראל מנצלת יכולת זו כדי לגרום לפגיעה מהותית בזכויות התנועה של פלסטינים הן ביהודה ושומרון והן בתחומי הקו הירוק. לפי הדו"ח משתמשת ישראל בכלים כמו הגדרת אזורים צבאיים סגורים, הגדרת שב"מ (שטחי ביטחון מיוחדים), חסימת כבישים בסוללות עפר, הקמת גדרות והצבת מחסומים כדי להגביל את תנועת הפלסטינים. במקרים של מחסומים יכולים פלסטינים לעבור רק בהצגת אישור כשלא פעם מתבצע חיפוש ברכב ועל גופם. מנגד לא קיימות כמעט מגבלות על תנועת אזרחי ישראל תושבי יהודה ושומרון. דו"ח נוסף של האגודה מ-2023 מצביע, גם הוא, על המשך הפגיעה בחופש התנועה של הפלסטינים. מגבלות תנועה אלו מוזכרות גם בדו"ח של הבנק העולמי (2007) שם נכתב "המחסומים ושיטת התנועה בכבישי הגדה נועדו להגן ולהעניק עדיפות לתנועת מתנחלים ולהרחבתן הפיזית והכלכלית של ההתנחלויות, על חשבון האוכלוסייה הפלסטינית"
בכל הנוגע להפקעת אדמות לצורכי ציבור ביהודה ושומרון (בעיקר כבישים) קבע בג"ץ שניתן להפקיע אדמות פרטיות לצורכי ציבור אך על אדמות אלו לשרת את כלל האוכלוסייה (כך למשל בבג"ץ עיריית סלואד נגד הכנסת ובבג"ץ ג'מעית אסכאן נגד מפקד כוחות צה"ל באזור יהודה והשומרון) אולם בדיקה של הארגונים "כרם נבות", ו"חקל" מצביעה על כך שכ-50% מהקרקעות הפרטיות שהופקעו (כאמור בעיקר לכבישים) משמשות רק את ההתנחלויות. הפגיעה בזכות לחופש תנועה של הפלסטינים באה לידי ביטוי גם בחוסר שוויון בהשקעה בתשתיות תחבורתיות כשסכומים משמעותיים הושקעו ומושקעים בכבישים שמטרתם לעקוף יישובים פלסטינים (למשל כביש עוקף חווארה) ומיועדים בעיקר למתנחלים, באיסור או הגבלת תנועת הפלסטינים (כמו למשל כביש 443) או בחסימת גישה ליישובים פלסטינים דרך כבישי הגישה ליישובים יהודיים.
מצב זכויות האדם בישראל > הזכות לחופש תנועה > זכות הכניסה והיציאה מישראל

זכות הכניסה והיציאה מישראל מעוגנת בסעיף 12 באמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות בה נכתב "כל אדם בן חורין [יהיה חופשי] לעזוב כל ארץ שהיא, לרבות ארצו הוא" וכן "לא תישלל באורח שרירותי מאיש הזכות להיכנס לארצו הוא". זכות הכניסה לישראל והיציאה ממנה מעוגנים בסעיף 6 של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו יחד עם זאת סעיף זה (תת סעיף ב') מתייחס רק לזכות הכניסה לארץ של אזרחים ישראלים ואינו מרחיב לגבי הזכויות של תיירים, מהגרים, תושבי השטחים, מהגרי עבודה ומבקשי מקלט. כמו כן אין החוק מתייחס לזכות התנועה בתוך ישראל.
זכות הכניסה לארץ (בעיקר למי שאינו אזרח ישראל) מוסדרת בחוק הכניסה לישראל שנחקק ב-1952 ועבר מאז שינויים רבים. החוק מגדיר את הזכאות לקבלת היתר כניסה לישראל וכן את סוג ההיתר. בתחילת המאה ה-21 התמקדו השינויים בחוק בזכויות הכניסה לארץ של עובדים זרים בישראל תוך התייחסות לסוגים השונים של העובדים (עובדים בתחום הסיעוד, עובדי חקלאות, מהגרי עבודה ועוד). בשנים האחרונות הורחב החוק תוך הטלת מגבלות על נכנסים/שוהים בארץ עקב שייכות לארגונים מסוימים המבקרים את יחסה ופעולותיה של ישראל כלפי פלסטינים תושבי השטחים או כאלו המורשעים בפעילות טרור.
בניגוד לזכות לחופש תנועה של יהודים תושבי יהודה ושומרון, ערבים תושבי מזרח ירושלים נמצאים בסיכון לאבד את תעודת תושב קבע שלהם אם יחליטו להתגורר ביהודה ושומרון מחוץ לשטח ירושלים המזרחית (פעולה הנחשבת לעזיבת ישראל).
מצב זכויות האדם בישראל > זכות הקניין

זכות הקניין היא הזכות להיות בעלים של נכס, הזכות להשתמש בנכס, הזכות למנוע מאנשים וגופים אחרים להשתמש בנכס או לפגוע בו והזכות להוריש אותו. זכות זו מעוגנת בסעיף י"ז בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם של האו"ם מ-1948 וכן בסעיף 3 בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
בהגדרת קניין נכללים מקרקעין (למשל בתים), מיטלטלין (למשל רכב ורהיטים), קניין רוחני (למשל פטנטים וסימנים מסחריים) ו"זכויות מוקנות" (למשל זכויות שידור, חוזי טלנטים, קוי חלוקת מוצרים, רכישת זכויות על יצירות ועוד).
בנוסף לחוק מספקת המדינה כלים כדי להבטיח את שימור זכות הקניין כמו למשל מרשם המקרקעין המאפשר רישום זכויות במקרקעין בישראל, רשות הפטנטים (הממונה על מתן הגנה משפטית על קניין רוחני ותעשייתי באמצעות רישום פטנטים, מדגמים ועיצובים, סימני מסחר וכינויי מקור), חוק זכויות יוצרים ועוד.
את סוגיית מעמד הקרקעות ביהודה ושומרון ורישום המקרקעין יש לבחון מנקודת מבט היסטורית: הליך רישום הבעלות על מקרקעין בגדה המערבית החל בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל והמשיך באופן חלקי גם בתקופת המנדט הבריטי ושלטון ממלכת ירדן אולם הליכים אלו לא הושלמו עד 1967. לאחר מלחמת ששת הימים עצרה ישראל את המשך הסדרת הבעלות על המקרקעין. המשמעות של אי הסדרה זו היא שחוקי הקניין והמקרקעין התקפים ביהודה ושומרון מבוססים על חוקים היסטוריים, צווי אלוף הפיקוד, תקנות שעת חירום (יהודה והשומרון – שיפוט בעבירות ועזרה משפטית) והחלטות המנהל האזרחי.
על פי ארגוני זכויות אדם העוסקים בנושא, מוביל מצב זה לפגיעה בזכות הקניין של פלסטינים הגרים בהגדה המערבית על ידי הפקעת אדמות והפיכתן לאדמות מדינה. דוגמאות לפגיעה כזו ניתן למצוא בהפקעה של קרקעות פרטיות פלסטיניות בעילה של צורכי הצבא ומסירה שלהן בהמשך להקמת התנחלויות, הכרזה על אדמות נפקדים כאדמות מדינה, הכרזה על אדמות לא מעובדות (או מעובדות חלקית) כאדמות מדינה על פי חוק עות'מאני מ-1858 (אותו המשיכה ישראל לשמר) ועוד. ההערכה היא שכ-35% משטחי הגדה הוכרזו כאדמות מדינה.
פגיעה נוספת בזכות הקניין של הפלסטינים ביהודה ושומרון נובעת מבנייה ללא היתר על קרקעות פלסטיניות פרטיות לטובת הקמת מאחזים או הרחבת התנחלויות. לפי דווחים של המנהל האזרחי ביהודה ושומרון מ-2017 כ-3,500 מבנים לא חוקיים הוקמו על קרקע פלסטינית פרטית תוך ניסיונות של המדינה להכשיר בנייה לא חוקית זו. ב-2020 פסל בג"ץ את החוק להסדרת ההתיישבות ביהודה והשומרון, שנועד להסדיר ולהכשיר את מעמדם של בתים בהתנחלויות שנבנו על קרקעות בבעלות פרטית (חלקית או מלאה) של פלסטינים. הפסילה נעשתה, בין השאר, בנימוק שהוא פוגע בזכויות חוקתיות לקניין, לשוויון ולכבוד של התושבים הפלסטינים, בלי שיעמוד בתנאיה של פסקת ההגבלה.
כמו כן קיימת פגיעה בזכות הקניין של תושבי יהודה ושומרון הפלסטינים הנובעת ממניעה או הגבלת גישה לאדמות חקלאיות פרטיות. הגבלה זו נובעת לרוב מאיסור התקרבות לגדרות התנחלויות ומ"כליאת" אדמות חקלאיות מעבר לגדר ההפרדה. זכויות הפלסטינים בכל הנוגע למניעת גישה לאדמותיהם הותוו בבג"ץ "ראשד מוראר נ` מפקד כוחות צה"ל ביהודה ושומרון" בו נקבע שעל המפקד הצבאי ביהודה ושומרון (דהיינו הצבא והמשטרה) חלה חובה להגן על זכות הקניין של הפלסטינים באדמותיהם ולאפשר עיבוד אדמותיהם.
מצב זכויות האדם בישראל > הזכות לחופש המצפון

הזכות לחופש המצפון קובעת כי כל אדם רשאי להחזיק בערכי מוסר התואמים את מצפונו. ערכים אלה אפשר שיתקיימו בזיקה לאמונה דתית או אידאולוגית.
זכות זו מופיעה בסעיף י"ח של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ובסעיף 18 באמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות שם נאמר "לכל אדם הזכות לחופש המחשבה, המצפון והדת" ובישראל היא מוזכרת במגילת העצמאות ("מדינת ישראל...תקיים שוויון זכויות חברתי גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין; תבטיח חופש דת, מצפון, לשון, חינוך ותרבות").
חופש המצפון מטעמי אידאולוגיה מתייחס למספר נושאים כמו הימנעות מאכילת בשר, אי לבישת בגדי עור, אי פגיעה בבני אדם ועוד. אחד הנושאים המשמעותיים בסוגיית חופש המצפון הוא פציפיזם במובן הרחב שלו ואי נכונות לשירות צבאי (מלא או חלקי) במובן הפרקטי שלו. בנוגע לחופש מצפון בהקשר של פגיעה בבעלי חיים קיימת בישראל סובלנות מסוימת לזכות זו והדוגל בה יכול לשמור על עקרונותיו בחיים האזרחיים כמו גם בצבא (לדוגמה אי נעילת נעלי עור). בכל הנוגע לסרבנות שירות מטעמי מצפון עושה החוק אבחנה בין:
פטור משירות בצה"ל על רקע הסדר "תורתו אומנותו" (ראו גיוס בני ישיבות) שם הזכות מוגנת (פחות או יותר) על ידי חוקים והסדרים קואליציוניים
פטור משירות בצה"ל מסיבות מצפון: לטיפול בפטורים משירות בצה"ל מסיבות מצפון הקים צה"ל את ועדת מצפון (הוועדה המייעצת לשר הביטחון בענייני פטור משירות) האמורה לדון בבקשות פטור אלו. צה"ל עושה אבחנה בין מספר סוגי בקשות פטור:
פטור משירות מטעמים פציפיסטים טהורים, כלומר התנגדות עקרונית לשירות בצה"ל (או בכל צבא אחר). מקרים אלו, אם הם מוכחים בוועדה, יאושרו בדרך כלל.
פטור משירות מסיבות שלפי תפיסת צה"ל אינן פציפיסטיות כמו סיבות פוליטיות (למשל סירוב לשרת בשטחים הכבושים או סירוב לשרת בלבנון).
פטור מסיבות המוגדרות על ידי צה"ל כ"סרבנות סלקטיבית" או "סרבנות המונעת מטעמי נוחות אישית" (נכונות לשירות בתנאים אותם מציב המועמד לשירות).
מלש"בים שנדחו על ידי הוועדה אך עומדים בסירובם לשרת מסיבות מצפוניות צפויים לעונשים הכוללים מאסר (כמו במקרים של גדי אלגזי, חגי מטר, תאיר קמינר, יונתן בן ארצי ועוד). ברבים מהמקרים התארגנו קבוצות של סרבני מצפון שקראו לסירוב מלא או חלקי של השירות (כמו למשל התנגדות לשירות מחוץ לגבולות הקו הירוק עקב התנגדות לכיבוש, התנגדות להשתתף כחיילים בתוכנית ההתנתקות, התנגדות להשתתף כחיילים בפינוי יישובים מעבר לקו הירוק, התנגדות לשירות בלבנון ועוד). בין הקבוצות האלו ניתן למנות את מכתבי השמיניסטים (1970, 1979, 1987, 2001, 2005 ו-2017), תנועת יש גבול (שקמה בעקבות מלחמת לבנון הראשונה וקראה לסירוב לשירות בלבנון), תנועת אומץ לסרב (שקראה לסירוב לשירות בשטחים), מכתב "השמיניסטים הכתומים" (שסירבו להתגייס בגלל ההתנתקות), מכתבי סרבנות בגין הרפורמה המשפטית בישראל (2023) ועוד.
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות פליטים ומבקשי מקלט

סעיף 14 להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, מ-1948, מכיר בזכותם של בני האדם לחפש מקלט מפני רדיפה בארצות אחרות. מעמדם וזכויותיהם של פליטים מעוגנים באמנת האו"ם בדבר מעמדם של פליטים ובפרוטוקול המשלים לאמנה משנת 1967. האמנה נועדה להסדיר את מעמדם וזכויותיהם של פליטים בעקבות מאורעות מלחמת העולם השנייה והשואה (שחלו לפני 1 בינואר 1951) ואילו הפרוטוקול המשלים לאמנה הרחיב את תחולתה גם לאחר מועד זה והסיר את המגבלות הגאוגרפיות שנקבעו בה. מדינת ישראל הייתה אחת היוזמות העיקריות של אמנת הפליטים, חתמה עליה בשנת 1951 ואשררה אותה בשנת 1954, והיא אחת המדינות הראשונות שעשו כן. לפי האמנה, פליט הוא אדם שאינו יכול או אינו רוצה לחזור לארץ מוצאו בשל פחד מבוסס להיות נרדף מטעמי גזע, דת, אזרחות (לאום), השתייכות לקיבוץ חברתי מסוים או השקפה מדינית (פוליטית).
הגדרה זו מדגישה את הצורך להגן על אנשים מפני רדיפה פוליטית או מפני צורות אחרות של רדיפה והיא נסמכת על כמה עקרונות יסוד ובייחוד על "אי־אפליה", "אי־ענישה" ו"אי־החזרה" (non-refoulement). האמנה קובעת כי יש להחיל את הוראותיה ללא אפליה מטעמי גזע, דת או ארץ מוצא וכי, בכפוף לחריגים ספציפיים, אין להעניש פליטים על כניסתם לשטח המדינה או על שהייתם בה שלא כחוק וזאת מתוך הכרה שלעיתים קרובות חיפוש מקלט במדינה זרה מאלץ פליטים להפר את כללי ההגירה. ההגדרה כוללת גם כמה אמצעי הגנה מפני גירושם של פליטים כשהמרכזי שבהם הוא העיקרון של "אי־החזרה" (non-refoulement) המשותף למספר אמנות מרכזיות ומוגדר כעקרון מהותי שלא ניתן להסתייג או לגרוע ממנו. עיקרון זה קובע כי אין לגרש או להחזיר (refouler) אדם בניגוד לרצונו בכל דרך שהיא לשטח שבו הוא מפחד מסכנות הנשקפות לחייו, לחירותו ולביטחונו האישי.
באמנה נקבעו סטנדרטים בסיסיים מינימליים לטיפול בפליטים, בלי להגביל את זכות המדינות להעניק יחס טוב מהמינימום שנקבע. זכויות אלה כוללות גישה לבתי המשפט, לחינוך יסודי ולתעסוקה ומתן מסמכים, לרבות תעודת מסע בצורת דרכון עבור פליטים.
בנוגע לישראל הדגיש בג"ץ כי "אף שאמנת הפליטים לא נקלטה בדין הישראלי, נודעת לה משמעות גם במשפטנו הפנימי. זאת, נוכח החזקה הפרשנית שנקבעה בפסיקתנו, שלפיה קיימת התאמה בין חוקי המדינה לבין נורמות של המשפט הבינלאומי המחייבות את מדינת ישראל. על פי 'חזקת ההתאמה', חוקי המדינה יתפרשו - ככל הניתן - באופן העולה בקנה אחד עם הדין הבינלאומי". כמו כן בדגעש בג"ץ כי "הזיכרון ההיסטורי, ההתחייבות הבינלאומית שישראל נטלה על עצמה, הרצון שלנו להיות חלק ממשפחת העמים [...] והצו המוסרי - מצדיקים את כיבוד זכויות הפליטים - כבני אדם נושאי זכויות חוקתיות אוניברסליות".
מדינת ישראל העניקה מעמד פליט מעבר לקריטריונים המצומצמים המוגדרים באמנה. ב-2020 החליט בית המשפט העליון להעניק מעמד פליט לבני משפחה מחוף השנהב בשל חשש להשחתת איברי המין של בנות המשפחה אם יוחזרו למדינתן. כמו כן, רשות האוכלוסין וההגירה המליצה להעניק מקלט מדיני למשפחתה של ילדה בת 4, מייקן קייטה, גם כן מחוף השנהב, מחשש שיבתרו את גופה למטרת סחר באיברים בשל היותה לבקנית.