stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שנות ה-40 של המאה ה-16
מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
1543 – קופרניקוס מפרסם לראשונה את ה"קומנטלריוס" (אנ') אשר הציגה את המודל ההליוצנטרי לפיו השמש נמצאת במרכז מערכת השמש בעוד שכדור הארץ וכוכבי הלכת האחרים מקיפים את השמש במסלולים מעגליים.
1543 – אנדריאס וסאליוס מפרסם את ספרו, De humani corporis fabrica (אנ'), ספר אנטומיה שפורץ דרך בכך שמצליח להשתחרר מטעויות נפוצות שהתקבעו בתפיסה.
1546 – ג'ירולמו פרקסטורו משער בספרו, על הדבקה ומחלות מידבקות, כי המחלות נגרמות על ידי יצורים זעירים. השערה זו נותרת ללא מענה שנים ארוכות.
אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הערות שוליים

↑  Southern Africa - European and African interaction from the 15th through the 18th century, אנציקלופדיה בריטניקה
↑  Christianity, britannica
↑  המהפכה המדעית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  היסטוריה של הרפואה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  History of Microbiology - Hooke, van Leeuwenhoek, and Cohn, Biology LibreTexts Library
| עשורים במאה ה-16 |
| --- | --- | --- |
|  | << • 1500–1509 • 1510–1519 • 1520–1529 • 1530–1539 • 1540–1549 • 1550–1559 • 1560–1569 • 1570–1579 • 1580–1589 • 1590–1599 • >> |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  KulturNav: e028dfa3-3e01-4c1b-aa03-7bf0ed0af750
ברית שלום (טקס)

ברית שלום, הידועה גם כ"ברית בלי מילה", "ברית מילים", "ברית חיים", "ברית תיקון", "ברית בן" ו"ברית חלופית", היא טקס מתן שם לתינוקות יהודים (ממין זכר) שאינו כולל מילה. מטרתו להחליף את ברית המילה המסורתית. המונח אינו משמש לתינוקות בנות מאחר שגם הטקסים המסורתיים בהם ניתנים שמותיהן (כגון "זבד הבת") אינם כוללים השחתת איבר המין הנשי.
רקע

סוגיית ברית המילה והזהות היהודית שנויה במחלוקת בין העולם היהודי המסורתי לעולם היהודי הרפורמי. על פי ההלכה אין צורך לאדם הנולד לאם יהודיה להיות נימול כדי להיות יהודי, אולם הימנעות מכוונת מקיום המצווה היא מחדל שעונשו של האחראי לה הוא כרת. בנוסף, יהודים רבים רואים בהחלטה להימנע ממצוות המילה סימן להחלטה מודעת להתנתק מהעם היהודי. מאידך, בחוגי היהדות הלא אורתודוקסית רבים רואים בפעולת המילה מעשה שאינו נצרך ומקבלים את הנמנעים ממילה כחברים שווים בקהילה.
זרמים

אף שברית שלום מוכרת ביהדות ההומניסטית והרפורמית, היא עשויה להיכלל גם בזרמי היהדות הלא-אורתודוקסים האחרים[דרוש מקור] והיא זוכה לחשיפה בזכות עיסוק תקשורתי במילה. ברית השלום מבוצעת אף על ידי אדם נטול הכשרה דתית, לפי בחירת ההורים. המשפחה יכולה ליצור את הטקס בעצמה וליצוק אליו סמלים וסממנים קיימים. כיום מציעים טקסי ברית שלום למעלה מחמישים רבנים בארצות הברית, חמישה בקנדה, ואחרים באירופה וברחבי העולם. חלק מהתנועות למען זכויות האדם, כגון "מעבר לברית" (Beyond the Bris) ו"יהודים נגד מילה" (Jews Against Circumcision) תומכות בברית שלום כתחליף לברית מילה.
לקריאה נוספת

עלמה כהן-ורדי [עורכת], קבלת פנים: שמחת הבת וברית המילה, ידיעות ספרים ועלמא מכללה עברית, 2002
רבקה ואלד, ליסה בראבר מוס, חוגגים ברית שלום, הוצאת נוטים, מאי 2015 (באנגלית)
הדרך הטובה

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 מנהיגים:  אלחנן גלזר
 תקופת הפעילות:  2008–הווה (כ־17 שנים) 
 אפיון:  סיעה לקידום זכויות הגמלאים
 כנסות:  הכנסת השבע עשרה
 שיא כוחה:  מנדט אחד
 נוצרה מתוך:  צדק לזקן שהתפלגה מגיל
 התמזגה לתוך:  מפלגת צומת
 
הדרך הטובה היא סיעה שהוקמה בכנסת השבע עשרה בידי חבר הכנסת אלחנן גלזר. מטרת הסיעה קידום זכויות האזרחים המבוגרים במדינת ישראל.
הקמת הסיעה

גלזר נבחר בבחירות לכנסת השבע עשרה (2006) כמועמד השישי ברשימת גיל - גמלאי ישראל לכנסת שהייתה הפתעת הבחירות. במהלך הקדנציה נוצרו חילוקי דעות בסיעה ושלושה מחבריה: משה שרוני, אלחנן גלזר ושרה מרום שלו – פרשו והקימו את סיעת צדק לזקן, פרישה שאושרה בוועדת הכנסת ב-2 ביוני 2008, לאחר דחיות שנבעו מפסילת ניסיונה של הסיעה המתהווה לייצג בכנסת את מפלגת צדק חברתי שבראשות ארקדי גאידמק. לאחר כחודש אישרה ועדת הכנסת את בקשת הסיעה לייצג את מפלגת צומת בכנסת, בקשה שבאמצעותה יכלה הסיעה לקבל מימון מפלגות.
עם התפטרות ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט ונפילת ממשלת ישראל השלושים ואחת החל משא ומתן בין ציפי לבני, יו"ר קדימה, שעליה הוטלה המשימה להרכיב ממשלה חדשה, לסיעות השונות בכנסת. על רקע זה הודיעו שרוני ומרום-שלו על כוונתם להתאחד מחדש עם מפלגת גיל במטרה להגדיל את כוחם המשותף במשא ומתן. גלזר, החבר השלישי בצדק לזקן, התנגד לאיחוד מחדש והחליט להישאר לבדו מחוץ לסיעה.
כעבור כשבועיים, ב-26 באוקטובר הודיעה לבני לנשיא מדינת ישראל שמעון פרס כי אין ביכולתה להרכיב ממשלה חדשה, כישלון שתוצאתו הייתה הכרזתו של הנשיא בצהרי יום המחרת על הליכה לבחירות. בבוקר יום ההכרזה, 27 באוקטובר, התקיים דיון בוועדת הכנסת ובו אישרה הוועדה את בקשת צדק לזקן להתמזג עם "גיל" ואת בקשת גלזר להתפלג מצדק לזקן וליצור סיעה חדשה, "הדרך הטובה". הסיעה נקראה כך לזכר טובה, אשתו המנוחה של גלזר. הסיעה החדשה הודיעה שהיא, כקודמתה, תייצג את מפלגת צומת, מהלך שיאפשר לסיעה לזכות במימון מפלגות.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה התמודד גלזר במסגרת מפלגת צומת, והוצב במקום השני ברשימתה לכנסת. הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
נציגי המפלגה בכנסת

| כנסת | ח"כים | הערות |
| --- | --- | --- |
| הכנסת ה-17 (2006) | מנדט אחד: אלחנן גלזר | הסיעה הוקמה ב-27 באוקטובר 2008 עם פרישתו של גלזר מסיעת צדק לזקן שהתמזגה במקביל עם גיל. |
הערות שוליים

↑  אמנון מרנדה, הגמלאים - האיחוד: איתן ושרוני שוב ביחד, באתר ynet, 15 באוקטובר 2008
↑  אמנון מרנדה, ח"כ גלזר פרש מהגמלאים והקים סיעת יחיד, באתר ynet, 27 באוקטובר 2008
↑  לילך ויסמן, ‏ברק: "נחליף את הקפיטליזם החזירי מבית מדרשו של הימין, בכלכלה עם אחריות", באתר גלובס, 27 באוקטובר 2008
גדליה שרייבר

| --- | --- |

 לידה:  8 בדצמבר 1927 י"ד כסלו תרפ"ח מזרח ברלין 
 פטירה:  20 בינואר 2021 (בגיל 93) ז' בשבט תשפ"א ירושלים, ישראל 
 בן או בת זוג:  חוה שרייבר 
 פרסים והוקרה:  צל"ש על חלקו בהקמת בית קברות ארעי בקיבוץ בארי במסגרת מבצע קדש (1956)  מצטיין משרד החינוך בתחום חינוך בלתי פורמלי (1987)  יקיר קריית שמונה (1992)  יקיר מנהל חברה ונוער במשרד החינוך (1995)  יקיר ירושלים (1998)  יקיר הרובע היהודי  פרס מפעל חיים לגבאי בית כנסת (2010)
 
גדליה שרייבר (י"ד בכסלו תרפ"ח, 8 בדצמבר 1927 - ז' בשבט תשפ"א, 20 בינואר 2021) היה איש ציבור ומנהיג חינוכי אשר עסק במגוון תפקידים בתחומי הביטחון, החינוך, החברה ושירותי הדת. ניהל משרדים ממשלתיים ומוניצפליים, עמותות חברתיות ומוסדות דת.
ביוגרפיה

נולד במזרח ברלין ביחד עם אחות תאומה בשם שושנה לאביו רבי יששכר שרייבר ואימו גיטל זעמע לאחר שלושה בנים. אימו נפטרה חמישה ימים לאחר הלידה, מה שהוביל לשהייתו ביחד עם אחותו בבית היתומים של קהילת 'עדת ישראל' אליה השתייכה המשפחה. תקופה זו הסתיימה לאחר שהאב קיבל את עצת חמיו רבי שלמה זלמן ברגלס מרימנוב ונישא בנישואים שניים לבריינדל טייטלבוים, אשר גידלה את ילדי המשפחה. ראה בילדותו את ההפגנות האלימות של המפלגה הנאצית וראשיה בכיכר מול ביתו. בשנת 1933, עלתה המשפחה לארץ ישראל עקב ציווי האדמו"ר מסדיגורה-פשמישל הרב מרדכי שלום יוסף פרידמן ובכך ניצלה ממאורעות השואה.
לאחר העלייה, התגורר בתל אביב ביחד עם משפחתו ולמד בבתי הספר תחכמוני, ביל"ו ומוריה וכן בישיבת תל אביב. בתור ילד, היה תלמיד ומטופל של שאול טשרניחובסקי בתקופתו כרופא של בתי הספר התל אביביים. שר במקהלת הילדים של החזן שלמה רביץ במסיבות עונג שבת שאורגנו על ידי חיים נחמן ביאליק באולם "אהל שם", ואף התפלל בבית הכנסת והתברך מ"הרב ססובר", הוא מנחם בגין שהסתתר בזהות בדויה. עמו שמר על קשר חם לאורך שנים רבות. מגיל צעיר, לקח חלק בתנועת בני עקיבא כחניך וכמדריך.
בין השנים 1946–1948, למד בישיבת בני עקיבא בכפר הרואה, בראשות מורו ורבו הרב משה צבי נריה והרב אברהם צוקרמן.
בנו הוא הרב אברהם יעקב שרייבר, חתנו של הרב ירחמיאל וייס ולשעבר רב היישוב כפר דרום.
פעילות צבאית

בשנת 1945, התגייס להגנה והשתתף בפעולות הגנה שונות ובקליטת מעפילים. במהלך לימודיו בישיבת כפר הרואה ובהכוונת רבו הרב נריה, יצא להכשרה בקורס מפקדי מחלקות בהגנה ולאחריו עסק בהדרכת תושבי הכפר בנשק, התגוננות ותרגולים נוספים.
עם הקמת המדינה, התגייס לצה"ל ושירת בפלוגה הדתית בגדוד 79 בחטיבה 7. במסגרת שירותו השתתף כמפקד מרגמות במלחמות לטרון, בסלילת כביש בורמה ובמבצע חירם לכיבוש הגליל. לאחר הצלחת המבצע ושחרור הגליל, היה הראשון אשר הדליק את הנר על ציונו של רשב"י בהר מירון. לאחר מכן היה חלק מקבוצת המייסדים יוצאי חטיבה 7 (גרעין מורשת) של מושב מירון.
בשנת 1950, נתבקש להמשיך בשירותו על ידי הרב הצבאי הראשי שלמה גורן, ובכך חתם על שירות של שנתיים נוספות בקבע, בהן שירת ברבנות הצבאית הראשית. בתקופה זו סייע בהבאת מאות חללי צה"ל שנותרו בשטחי האויב ובהבאתם לקבר ישראל, וכן סייע לרב צבי פסח פרנק באיסוף עדויות וממצאים להתרת העגונות. שירת גם כקצין הדת הפיקודי של פיקוד הצפון.
לקראת סיום שירותו, עת פקדו השיטפונות את המעברות, פיקד על מבצע ילדי העולים במחנה דוד.
בתקופת שירותו במילואים, כקצין שלישות פיקודי במבצע קדש, היה אחראי להקמת בית קברות ארעי בקיבוץ בארי, וזכה לצל"ש אלוף פד"ם חיים לסקוב, על תפקודו באירוע.
מפעלים חינוכיים

לאחר שחרורו מצה"ל בשנת 1952, החל לנהל את המרכז השכונתי ובית הנוער בשכונת בקעה בירושלים. בית הנוער שימש כמתנ"ס הראשון בישראל, בו השתתפו בעיקר תושבי המעברות 'מקור חיים' ו'תלפיות', רבים מהם עולים מארצות המגרב וצפון אפריקה. שימש בתפקיד מעל ל-21 שנים בהן הכשיר והדריך כאלפי חניכים ומדריכים, רבים מהם הפכו לדמויות מובילות בחברה, ומשמשים כחברי כנסת, שרים ושגרירים, ראשי רשויות מקומיות וועדי עובדים ומגוון תפקידים בכירים בסקטור הציבורי והעסקי.
במקביל, פעל גם בעשייה חינוכית כללית עם בני נוער בעיר מטעם עיריית ירושלים ומשרד החינוך, במפעלי קייטנות הקיץ וריכוז בתי הנוער בירושלים.
משנת 1982, שימש במשך כ-13 שנים כמנהל הכללי של קרן ילדנו - מרכזי תקוותנו. בתקופה זו, העצים ופיתח את רשת המתנ"סים הדתיים הפרושה מקרית שמונה בצפון ועד אשקלון בדרום. כמו כן, בנה הנהלות ציבוריות ליד כל מרכז, המורכבות מפרנסי העיר, עסק בקליטת יהודי רוסיה, וטיפח את המעורבות החברתית והדתית של מאות העובדים ועשרות אלפי החניכים ומשפחותיהם. במהלך תקופה זו, היה שותף ליסוד התזמורת האנדלוסית הישראלית שהוקמה ליד מרכז תקוותנו אשדוד. וקיבל את אות "יקיר קריית שמונה" כהערכה לפעילותו בעיר.
בשנת 1991, נבחר לכהן כיו"ר ארגון עובדי חינוך, נוער וקהילה (החינוך המשלים) וריכז תחתיו כעשרות אלפי עובדי הוראה בישראל.
פעילות ציבורית

היה פעיל בתנועה הדתית לאומית - המפד"ל, ושימש בכמה תפקידים ביניהם יו"ר הוועדה המוניציפלית. בתפקידו זה היה מהגורמים המשפיעים על העדפתו של טדי קולק ממפלגת רפ"י על פני איש שלום נציג מפא"י, ובחירתו לראשות עיריית ירושלים.
בשנת 1973, נקרא לנהל מטעם המפלגה, את המועצה הדתית בירושלים לאחר שזו ניזוקה מחיכוכים פנימיים. במסגרת תפקידו, פעל להקמתם של 50 בתי כנסת, ו-14 מקוואות טהרה. כמו כן, הביא לבחירתם של 24 רבני שכונות ולחידוש הרבנות הראשית לירושלים על ידי בחירתם של שני הרבנים הראשיים לירושלים - הגאון הרב בצלאל ז'ולטי, והגאון הרב שלום משאש אשר עלה ממרוקו בכדי לשמש בתפקיד זה זאת בברכתם של הרבנים הראשיים לישראל, הרב עובדיה יוסף והרב שלמה גורן.
בשנת 1980, נבחר לכהן כמנכ"ל משרד הדתות ושימש בתפקיד כשנתיים, בהן פעל להבריא את המשרד שהתאושש מתקופה קשה ביותר של חקירות משטרה וחשדות לאי סדרים. פעל בין היתר להסדרת זכויות הרבנים והעובדים במועצות הדתיות ובתי הדין, תוך שהוא משמש כגורם מרכזי בהכנת ההסכם הקיבוצי הארצי בין העובדים למשרד האוצר. כחלק ממדיניות של שמירת מבני הדת, היה אחראי לעצירת המהלך של ראש עיריית ת"א שלמה להט להפיכת מסגד חסן בק למרכז מסחרי. ביולי 1981 אישר לרב הכותל הרב גץ, ואף השתתף עמו בפועל, בפתיחת וחפירת המנהרה שתחת הכותל המערבי להר הבית. מהלך שנבלם לבסוף על ידי הממשלה.
כהונתו נקטעה לאחר חילופי השרים אהרן אבוחצירא ביוסף בורג, שניהם חברי מפלגתו, המפד"ל. לימים, כיהן כמנכ"ל המשרד פעם נוספת כמינוי זמני של השר הרב יצחק כהן, למספר חודשים בשנים 1999–2000.
בשנת 1995, מונה למנכ"ל הרבנות הראשית על ידי הרבנים הראשיים, הרב ישראל מאיר לאו והרב בקשי דורון, ושימש בתפקיד זה עד שנת 2000. בשנים אלו, בנה את הרבנות הראשית כיחידת סמך עצמאית ואת מעמדם של הרבנים הראשיים.
בשנת 2000, יצא לפנסיה והצטרף לבית המדרש לגמלאים בבית הכנסת ישורון, בו שימש כיו"ר הוועד הפועל במשך שנים רבות. במשך 21 שנים עד פטירתו, ניהל את כולל הגמלאים, והתמקד ברעיונות תורניים וחברתיים שיושמו בבתי מדרש אחרים.
בנוסף לכל אלו, השתתף בהנהלות ציבוריות ומפעלי צדקה וחסד רבים, ושימש כנשיא ארגון החסד "עזרת אבות".
בשנים 2007–2008 שימש כיועץ בהתנדבות לוועדה לבדיקת מערך הגיור בישראל, וכתב דו"ח מקיף בנושא.
פועלו בתפוצות

הוביל משלחות מחוץ לישראל מטעם עיריית ירושלים למפגשים עם ראשי קהילות באירופה בענייני חינוך וחברה.
בשנת 1971, ייסד את מקהלת החזנים הירושלמית אשר הורכבה מ-30 חזנים ושליחי ציבור (רובם של החברים היו מתלמידיו של החזן שלמה זלמן רבלין) וליווה אותם במסגרת הופעות ברחבי הארץ ובקהילות יהודיות מחוץ לישראל, אשר כללו חזנות ליטורגית ושירים עבריים.
שימש כנשיא קהילת "עדת ישראל" במזרח ברלין בה נולד, ופעל לקירוב רחוקים ליהדות במסגרת הקהילה. הצליח למנוע את הריסת בית העלמין היהודי ובניית מבנה השטאזי עליו, ואחר כך גם להביא לשיקומו, על ידי פניה לנשיא מזרח גרמניה אריך הונקר ופגישה עמו.
בתקופת איחוד מזרח ומערב גרמניה, הצליח להחזיר את ההכרה בזכויות הקהילה, וקיבל את האישור ואת מפתחות בית היתומים בו שהה בילדותו, בטקס רשמי מראש ממשלת מזרח גרמניה לותר דמיסייר.
לאחר עליית גורבצ'וב לשלטון בברית המועצות ונפילת מסך הברזל, החל משנת 1990 ובמשך חמש שנים, יצא בשליחות המשרד לשירותי דת, לקהילה היהודית במוסקבה לתקופת חגי תשרי, כשליח ציבור לתפילות הימים הנוראים, לחיזוק היהדות ולעידוד עליית היהודים לארץ. בשנים אלו הופיע בבית הכנסת ארכיפובה.
פטירתו ומורשתו

נפטר בגיל 93 ונטמן בבית העלמין סנהדריה.
חיבר ספר ובו פרקי חייו בשם 'נהלך ברג"ש'. מקור השם הוא בביקור שערך אצל הרבי מלובביץ', בו קיבל את השם נהלך ברג"ש (ראשי התיבות של שמו).
לאחר פטירתו, יצא קובץ המרכז מאמרים ונאומים שלו, וכן דברי הערכה אודותיו בשם 'מתהלך ברג"ש', וכן הוקם אתר זיכרון ברשת הנושא את שם ספרו.
תארים ואותות הוקרה
צל"ש על חלקו בהקמת בית קברות ארעי בקיבוץ בארי במסגרת מבצע קדש (1956)
מצטיין משרד החינוך בתחום חינוך בלתי פורמלי (1987)
יקיר קריית שמונה (1992)
יקיר מנהל חברה ונוער במשרד החינוך (1995)
יקיר ירושלים (1998)
יקיר הרובע היהודי
פרס מפעל חיים לגבאי בית כנסת (2010)
הערות שוליים

↑  6 בספטמבר 2016: גדוד 82 מציין היסטוריה – אז והיום – פרידה מהמרכבה סימן 2 'צהלי ורני חטיבה שבע' | פארק לטרון, באתר פארק לטרון | יד לשריון, ‏2018-02-19
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504323905171  VIAF: 308266588   WorldCat (עם VIAF): 308266588 
יום הנוער בבית הנוער בשכונת בקעה, 1975
ביקור סגן ראש הממשלה ושר החינוך מר יגאל אלון במועדון בית הנוער בקעה
עם רבני מוסקבה בבית הכנסת ארכיפובה.
יאניס יואנידיס

ערך זה עוסק בכדורסלן, מאמן כדורסל ופוליטיקאי יווני. אם התכוונתם למדען מחשב יווני, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בפברואר 1945 סלוניקי, יוון 
 פטירה:  4 באוקטובר 2023 (בגיל 78) אתונה, יוון 
 עמדה:  רכז 
 קבוצות כשחקן
 1960–1978:  אריס סלוניקי
 קבוצות כמאמן
 1977 1978–1979 1979–1981 1980–1981 1982–1990 1991–1996 1996–1998 1999–2000 2002–2003:  ארגוטליס אריס סלוניקי לאריסאס יוון אריס סלוניקי אולימפיאקוס א.א.ק. אתונה אולימפיאקוס יוון
 הישגים כמאמן
 היכל התהילה של הכדורסל היווני (2022)  12 אליפויות יוון (1979, 1983, 1985–1990, 1993–1996)  6 גביעים יווניים (1985, 1987–1990, 1994)  הסופר קאפ היווני בכדורסל (1986)  אליפות הליגה היוונית השנייה בכדורסל (1980)
 
יאניס יואנידיס (ביוונית: Γιάννης Ιωαννίδης; ‏26 בפברואר 1945 – 4 באוקטובר 2023) היה כדורסלן, מאמן כדורסל ופוליטיקאי יווני. נחשב לאחד מהמאמנים היוונים הגדולים בכל הזמנים ולעיתים אף הטוב מביניהם, מפני שזכה ב-19 תארים במהלך הקריירה שלו, שיא יווני (14 עם אריס סלוניקי ו-5 עם אולימפיאקוס).
ביוגרפיה

יואנידיס נולד בסלוניקי ב-26 בפברואר 1945. הוא למד חקלאות בפקולטה למדעי הגאוטכניה באוניברסיטת אריסטוטלס של סלוניקי. הוא היה נשוי והייתה לו בת אחת. הוא נפטר ב-4 באוקטובר 2023, בגיל 78.
קריירת כדורסל > קריירת משחק

יואנידיס הצטרף למחלקת הנוער של אריס סלוניקי ב-1959. הוא הועלה לקבוצת הבוגרים של אריס מליגת העל היוונית בכדורסל ב-1960, ושיחק בה מאז ועד 1978, אז פרש. עם 4,970 נקודות במדי אריס, הוא סגן מלך הסלים של המועדון בכל הזמנים, אחרי ניקוס גאליס.
קריירת כדורסל > קריירת אימון

ב-1977, כשהוא עדיין משחק במדי אריס, התחיל יואנידיס לאמן את ארגוטליס מהליגה השלישית. כשהוא מחלק את זמנו בין סלוניקי לכרתים, הצליח יואנידיס להעלות את המועדון לליגה השנייה.
לאחר פרישתו ממשחק הפך יואנידיס למאמן במשרה מלאה. ב-1978 מונה למאמן אריס סלוניקי, והגיע עימה בעשר עונות להישגים חסרי תקדים: שמונה אליפויות יוון, מתוכן שש רצופות, חמישה גביעים, ארבעה מהם ברציפות, וזכייה אחת בסופר קאפ היווני בכדורסל. כמו כן, הוא הוביל את אריס שלוש פעמים לפיינל פור גביע אירופה לאלופות בכדורסל (ב-1988, 1989 ו-1990). בין שתי הקדנציות שלו באריס, בשנים 1979–1981, אימן יואנידיס את לאריסאס וזכה עימה באליפות ליגת המשנה. ב-1980 אף מונה למאמן נבחרת יוון בכדורסל.
ב-1991 מונה יואנידיס למאמן אולימפיאקוס, אותה הוביל לזכיות בארבע אליפויות רצופות, גביע ושתי הופעות בגמר היורוליג, ב-1994 ו-1995.
יואנידיס אימן את האדומים בניצחון הגדול ביותר שלהם על היריבה המושבעת פנאתינאיקוס במשחק האחרון של גמר הליגה היוונית 1995/96, בתוצאה 73–38. זה היה המשחק האחרון כמאמן אולימפיאקוס בקדנציה הראשונה.
בשנה שלאחר מכן הוא הצטרף לא.א.ק. אתונה, אותה אימן שנתיים והוביל אותה לגמר יורוליג נוסף ב-1998. לאחר קדנציה נוספת באולימפיאקוס, בעונת 1999/2000, סיים יואנידיס את קריירת האימון שלו כמאמן נבחרת יוון באליפות אירופה בכדורסל 2003.
ב-2022 הוא נבחר להיכל התהילה של הכדורסל היווני כמאמן.
קריירה פוליטית

יואנידיס הודיע על פרישה מאימון ב-2004, אז נבחר לחבר הפרלמנט ההלני ממחוז הבחירה הראשון של סלוניקי מטעם מפלגת דמוקרטיה חדשה. הוא נבחר לפרלמנט מחדש ב-2007, אז מונה לסגן שר התרבות הממונה על הספורט.
בבחירות 2014 הוא התמודד מול אפוסטולוס ציציקוסטאס המכהן על תפקיד מושל מחוז מרכז מקדוניה, אך הפסיד בסיבוב השני. בבחירות לפרלמנט ב-2015 הוא איבד גם את מושבו בפרלמנט.
הערות שוליים

↑  בגיל 78: יאניס יואנידיס הלך לעולמו, באתר ערוץ הספורט, 4 באוקטובר 2023
↑  אבי סגל, הלך לעולמו אחד מגדולי המאמנים בתולדות הכדורסל האירופי, באתר ישראל היום, 4 באוקטובר 2023
1 2  Όταν ο Γιάννης Ιωαννίδης ανέβαζε κατηγορία τον Εργοτέλη!, Athletic.gr, ‏8 Φεβ 2016
↑  מאמנים, באתר היכל התהילה של הכדורסל היווני
↑  Local elections: Dourou wins Attica, Kaminis reelected in Athens, To Vima, ‏26 May 2014
זקז'ובק

| --- | --- |

 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  לובלין (פרובינציה) לובלין
 מחוז:  קרשניק
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,263 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  50°56′N 22°22′E﻿ / ﻿50.933°N 22.367°E﻿ / 50.933; 22.367
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.zakrzowek.lubelskie.pl
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיזקז'ובק(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיזקז'ובק(למפת פרובינציית לובלין רגילה) לובלין חלם זמושץ' ביאלא פודולסק  שווי. פ. פודקרפצקיה בלארוס אוקראינה מזוביהזקז'ובק(למפת פרובינציית לובלין מוגדלת) לובלין חלם זמושץ' ביאלא פודולסק  שוויינטו. פוד. פודקרפצקיה בלארוס אוקראינה מזוביהזקז'ובק  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
זקז'ובק (זקשובק; בפולנית: Zakrzówek ביידיש: זאקשיוויק) הוא כפר במחוז קרשניק שבפרובינציית לובלין בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב

במאות ב-16 וה-17 היה זקז'ובק כפר בבעלות אצולה, ובתחילת המאה ה-18 הוענקו לו זכויות עיר. בהמשך ניטלו מהיישוב זכויות העיר. רבה האחרון של העיר היה הרב ישראל יחיאל פרידלינג, אחיו של הרב צבי הירש פרידלינג.
יהודי זקז'ובק

בסוף המאה ה-19 ישבו בכפר 169 יהודים, ובתחילת המאה ה-20 נבנה בו בית מדרש. בין שתי מלחמות העולם התקיימה בכפר פעילות ציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עברה השליטה בכפר מספר פעמים בין הוורמכט והצבא האדום, ובתקופת הביניים ערכו פולנים מקומיים פרעות ביהודיו. עם החלת השלטון הגרמני בכפר, מונה בו יודנראט, בראשות משה לרמן, והוטלו על יהודי היישוב גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה, חובת ענידת סרט זרוע וחובת תשלום כופר.
מאביב 1940 שולחו יהודים מהכפר לעבודות כפייה במחנות עבודה. בספטמבר 1941 נותרו בכפר כ-370 יהודים, ובאפריל 1942 הגיעו אליו פליטים יהודים מלובלין.
ב-18 באוקטובר 1942 גורשו כל יהודי הכפר לקרשניק, תוך רצח כ-50 ילדים וקשישים יהודים בשעת האקציה. כעבור פחות מחודש שולחו כל יהודי הכפר, יחד עם אלפי יהודי קרשניק, למחנה ההשמדה בלז'ץ.
הערות שוליים

↑  Testimony, בית לוחמי הגיטאות, 1992
↑  ההיסטוריה של זקז'ובק, באתר המוזיאון לתולדות יהודי פולין (באנגלית)
גוטפריד וילהלם לייבניץ
ביוגרפיה > ראשית חייו

גוטפריד לייבניץ נולד ב-1 ביולי 1646, בשלהי מלחמת שלושים השנים, בלייפציג שבסקסוניה, לפרידריך לייבניץ וקתרינה שמוּק.
הוא הוטבל ב-3 ביולי בכנסיית ניקולאי הקדוש, וסנדקו היה התאולוג הלותרני מרטין גאייר. אביו מת כשהיה בן שש וחצי, ומאז גדל בחיק אמו. השיעורים שהעניקה לבנה השפיעו רבות על רוחו של לייבניץ הצעיר, וניתן למצוא להם הד בהגותו הפילוסופית בהמשך חייו[דרוש מקור].
אביו של לייבניץ, פרידריך, היה פרופסור לפילוסופיה של המוסר באוניברסיטת לייפציג. בעוד שלימודי בית הספר שלו הוגבלו בעיקר ללימודים בסיסיים, הספרייה של אביו הייתה פתח למגוון רחב של טקסטים פילוסופיים ותאולוגיים. לימודים אלה, היו גם המקור לשליטתו המוקדמת בלטינית, לשון ההגות אותם ימים, אותה השיג כבר בגיל 12. מתואר כי בגיל 13 חיבר במהלך בוקר אחד 300 הקסמטרים של שירה לטינית עבור אירוע מיוחד בבית ספר.
באפריל 1661, בגיל 15, החל לייבניץ, ללמוד משפטים באוניברסיטת לייפציג, בה השלים תואר ראשון בפילוסופיה בדצמבר 1662. ב-9 ביוני 1663, הגן על עבודתו "המחלוקת המטאפיזית בעקרון האינדיווידואציה" שדן באינדיווידואציה, וב-7 בפברואר 1664, השלים תואר שני בפילוסופיה. בדצמבר 1664, הגיש והגן על עבודת הדוקטורט שלו "חיבור אודות אוסף בעיות פילוסופיות אודות זכות", בו תיאר את הקשר התאורטי והפדגוגי בין פילוסופיה ומשפטים. ב-28 בספטמבר 1665, עם תום שנת לימודים אחת, קיבל תואר בוגר אוניברסיטה במשפטים בתומה הגיש הדיסרטציה "על התנאים".
בתחילת שנת 1666, בגיל 19, חיבר לייבניץ את ספרו הראשון, על אמנות הקומבינציה. חלקו הראשון הוא גם התזה שהגיש במסגרת התואר שלו בפילוסופיה, במרץ 1666.
יעדו הבא היה להשיג התמחות ודוקטורט במשפטים, דבר שבדרך כלל היה כרוך בשלוש שנות לימודים נוספות. ב-1666 סירבה אוניברסיטת לייפציג להעניק לו תואר דוקטור במשפטים בשל גילו הצעיר. בעקבות כך העתיק לימודיו לאוניברסיטת אלטדורף. לא זו בלבד שעבודת התזה שלו קנתה לו תואר דוקטור אלא אף משרת פרופסור. אולם לייבניץ דחה את ההצעה.
בשנות חייו הבוגרים, לייבניץ הציג את עצמו לעיתים קרובות כ"גוטפריד פון לייבניץ". כך בהרבה ממהדורות חיבוריו הוצג שמו בעמוד השער "פרייהר ג.ו. פון לייבניץ". אף על פי כן, מעולם לא אותר מסמך רשמי המייחס ללייבניץ תואר אצולה.
ביוגרפיה > מותו

לייבניץ נפטר בהנובר ב-1716; באותו זמן, הוא היה כל כך "מחוץ לאופנה" שלא ג'ורג' הראשון (שהזדמן לו להיות ליד הנובר באותו זמן) ושום חצרן אחר של בית בראונשווייג מלבד המזכיר שלו, נכחו בהלוויה. אף על פי שלייבניץ היה חבר בחברה המלכותית והאקדמיה למדעים בברלין, שני הארגונים לא מצאו לנכון לציין את מותו. קברו נותר לא מסומן במשך יותר מ-50 שנה. לייבניץ זכה להספד מצד ברנאר דה פונטנל בפני האקדמיה למדעים בפריז, אשר מינתה אותו לחבר זר מטעמה ב-1700. ההספד נכתב בנוכחותה של הדוכסית מאורליאן, אחייניתה של הנסיכה-הבוחרת סופיה.
ביוגרפיה > חיים אישיים

לייבניץ מעולם לא נישא. הוא התלונן בהזדמנות מסוימת על מחסור בכסף, אך הסכום הנכבד שהוא הוריש ליורשו הבלעדי, בנה החורג של אחותו, הוכיח שבני בית בראונשווייג שילמו לו בעין יפה. בשליחויותיו הדיפלומטיות הוא נהג לא אחת בחוסר מצפון, התנהגות שהייתה נפוצה בקרב דיפלומטים מקצועיים בתקופתו. בהזדמנויות אחדות, לייבניץ תארך לאחור והחליף כתבי יד אישיים, פעולות שהציבו אותו באור שלילי במהלך עימות הקדימות על גילוי הקלקולוס. מאידך, הוא היה מקסים, אדיב מאוד, ולא בלי חוש הומור ודמיון. היו לו חברים ומעריצים רבים ברחבי אירופה. על השקפותיו הדתיות של לייבניץ, אף על פי שהוא נחשב על ידי ביוגרפים אחדים לדאיסט, נטען לעיתים קרובות שהוא היה גם תאיסט פילוסופי.