stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אשמון
אתרי פולחן > ממצאים ארכאולוגיים

בפסקה זו אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי, וכן 30.9.2022. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפסקה באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפסקה בצורת קישורים חיצוניים והערות שוליים.
אחד מהמקדשים לאל אשמון נמצא בקרבת צידון שבדרום לבנון על נהר אל־אוואלי (שמו הערבי של נהר Bostrenus). הבנייה החלה בסוף המאה ה־6 לפנה"ס בתקופת שלטונו של אשמונעזר השני, ותוספות מאוחרות יותר למקדש נוספו בתקופה הרומית. הוא נחפר על ידי הארכאולוג מוריס דננד בשנים 1963–1978. במקדש התגלו ממצאי פולחן רבים בצורת פסלי אנשים שנרפאו על ידי האל, במיוחד תינוקות וילדים צעירים, וכן שני כסי עשתרת.
בסמוך למקדש אשמון בצידון נמצא גם לוח זהב של אשמון והאלה היגיאה שפירושו בריאות (היגיינה, מקבילה למילה "גהות" בעברית) ובו נראה אשמון מחזיק בידו הימנית מוט שסביבו שזור נחש. מטבע מהמאה ה־3 לספירה שהתגלה בביירות מראה את אשמון עומד בין שני נחשים.
בכפר בטוראם שבלבנון, שוכן מקדש תת־קרקעי עתיק בשם אשמונית, ובו שמונה חדרים (אחד גדול ושבעה קטנים), מגולפים בסלע ונגישים באמצעות מדרגות. מקדש זה מיוחס לבת זוגו של האל אשמון.
בקרתחדשת שימש אתר מקדש אשמון לאחר זמן כקתדרלה של קרתגו (אנ').
ראו גם

מיתולוגיה פיניקית
מילי עשת

| --- | --- |

 לידה:  30 ביוני 1993 (בת 31) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2001 
 מקום לימודים:  סטודיו למשחק ניסן נתיב 
 פרופיל ב-IMDb
 
מילי עשת (נולדה ב-30 ביוני 1993) היא שחקנית טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון ומדבבת ישראלית.
ביוגרפיה

עשת נולדה וגדלה בירושלים. בגיל 6 עברה עם משפחתה למושב מסילת ציון. היא בוגרת מגמת מחול בתיכון לאומנויות בירושלים. בוגרת הסטודיו של ניסן נתיב. אביה, אריק עשת, הוא מפיק תיאטרון, שחקן, מדבב ומורה למשחק. אמה, אילווה עשת, עלתה משוודיה וכיום שחקנית, מדבבת ומורה למשחק. אחיותיה הן השחקנית מאיה עשת. ונועם עשת, בעלת מותג הבגדים "anwear".
קריירה

עשת התחילה את הקריירה שלה בגיל צעיר מאוד כמדבבת סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע. בשנת 2001, בגיל 9, דיבבה את לוסי בסדרה "רחוב החיות 64", בשנת 2005 דיבבה את ורדי בסרט "ברבי: פגסוס וקסם הסוס המעופף" ובשנת 2006 דיבבה את קתלין בסרט "ברבי ו-12 הנסיכות הרוקדות". בשנת 2015 דיבבה את ג'ינג'ר ברדהאוס בסרט "אבר אפטר היי - האביב המכזיב".
את קריירת המשחק שלה החלה בשנת 2009 כאשר הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט "אילי ובן" בבימויו של אורי רביד, בתפקיד הילית, חברתו של אילי.
לעשת מספר הופעות בטלוויזיה: בשנת 2018 השתתפה בסרט הטלוויזיה "רוצחות מבית טוב" על רצח מלה מלבסקי, בתפקיד שוטרת סמויה. בשנת 2019 השתתפה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "חמישים".
עשת השתתפה במספר סרטי קולנוע, שניים מהם כיכבו בפסטיבל הקולנוע בקאן. בשנת 2016 הופיעה בתפקיד מרכזי בסרט "מעבר להרים ולגבעות" בבימויו של ערן קולירין. הסרט הופיע בפסטיבל הקולנוע קאן. עשת שיחקה בסרט את יפעת גרינבאום, בתו האקטיביסטית של איש קבע משוחרר, המפתחת רומן עם צעיר פלסטיני (עלא דקה).
בשנת 2020 שיחקה בסרט הקצר "רוני", המספר על אישה אשר יחסיה עולים על שרטון עם בן זוגה המשרת בעזה.
בשנת 2021 שיחקה בסרט "הברך" בבימויו של נדב לפיד. הסרט זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע קאן.
בשנת 2022 כיכבה בסרט "עקרה" של הבמאי הרב מרדכי ורדי, אשר מספר על אישה הנאנסת על ידי רב המבטיח לה לרפא אותה מעקרותה, ועל התמודדותו של בעלה ואימו עם האונס. עשת שיחקה את פייגי, האישה הנאנסת על ידי הרב. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים בירושלים.
עוד ב־2022 הופיעה בסרטים "איך נתת לזה לקרות" של יאיר אשר ואיתמר לפיד ובסרט הקצר "אליזבת" של ניצן ציפרוט על חייל בעמדת שמירה.
ב-2023 הופיעה בסדרה הקומית של כאן 11 "סובייצקה", בתור אלמוג, ברמנית והחברה הכי טובה של ענת, גיבורת הסדרה (סוזנה פפיאן).
בשנת 2024 שיחקה את איוונה בסדרה הבריטית-אמריקאית "המקעקע מאושוויץ" עבור רשת Peacock האמריקאית ורשת Sky Atlantic (אנ') הבריטית, המבוססת על הרומן באותו שם מ-2018 מאת הסופרת הניו זילנדית הת'ר מוריס. הסדרה בכיכובו של הארווי קייטל ובבימויה של טלי שלום עזר. באותה שנה היא שיחקה בסרט "כיסופים" בתפקיד מיכאלה.
הערות שוליים

↑   שי פוגלמן, מילי עשת, באתר הארץ, 16 בפברואר 2017
↑  בן עופר, השחקנית מאיה עשת מצליחה בהוליווד, אז איך לא שמעתם עליה?, באתר Xnet‏, 3 באוקטובר 2018
↑  ״מעבר להרים ולגבעות״, ניתוח, באתר סריטה, ‏2017-02-09 (באנגלית)
↑  אור סיגולי, הסרט "מעבר להרים ולגבעות": לאכול עם אנשים כמוך, באתר כלכליסט, 9 בפברואר 2017
↑  דור בביוף, ‏"כל מה שרואים שם זה מפלסטיק", באתר ‏מאקו‏, 24 במאי 2016
↑  רוני | NFCT, באתר nfct.org.il
↑   נירית אנדרמן, סרטו של נדב לפיד "הברך" זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל קאן, באתר הארץ, 17 ביולי 2021
↑  עמי פרידמן, "אסור ללכת אחרי דמויות רבניות בעיניים עיוורות", באתר ישראל היום, ‏22.07.2022
↑  ראיתי את הסרט "עקרה" ולא הצלחתי להפסיק לבכות, באתר כיפה, ‏2022-07-26
↑  עינת קאפח, מילי עשת צללה לעולם החרדי והתאהבה בדמות שהיא מגלמת, באתר מקור ראשון, ‏5.9.2022
↑  איך נתת לזה לקרות | טרום בכורה – סינמטק תל אביב
↑  אליזבת סרט קצר מאת ניצן ציפרוט, באתר Daroma Productions
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007390034505171  VIAF: 28150940104226602241   WorldCat (עם VIAF): 28150940104226602241
מגפת הקורונה באנדורה

| --- | --- |
 תקופת המגפה:  מרץ 2020 – הווה (כ־4 שנים)
 במדינות או באזורים:  אנדורה אנדורה
 פתוגן:  נגיף ה-SARS-CoV-2
 מקור המגפה:  איטליה איטליה
 מקרי מוות:  165‏
 מקרי הדבקה:  48,015‏   • 287 מהם חולים פעילים     • 14 מתוכם במצב קשה
 הבריאו:  47,563‏ רענון נתונים
 
התפשטות מגפת הקורונה באנדורה החלה בתחילת מרץ 2020.
התפשטות המגפה

ב-2 במרץ הודיעה אנדורה על מקרה ראשון של הדבקה בנגיף הקורונה בשטחה. מדובר בגבר בשנות ה-20 לחייו שחזר לאחרונה ממילאנו, שבצפון איטליה, אחד ממוקדי התפרצות הקורונה החמורים ביותר באירופה ובעולם.
ב-13 במרץ הודיעה ממשלת אנדורה על סגירת כל בתי הספר ברחבי המדינה החל מ-16 במרץ, ועל ביטול כל האירועים התרבותיים שתוכננו על ידי הממשלה.
בנוסף על כך, ראש ממשלת אנדורה, שאווייר אספוט (אנ') הודיע כי כל מוסדות הציבור ייסגרו למשך שבועיים מלבד אלה המספקים שירותים חיוניים כמו תחנות דלק וחנויות פארם.
יום לאחר מכן, ב-14 במרץ החליטה המועצה הכללית של אנדורה כי חגיגות יום החוקה של אנדורה יבוטלו. בנוסף, הוטלו הגבלות על גבולות המדינה, ואנשים הורשו לעזוב רק לטובת סיבות רפואיות, הובלת סחורות או לטובת תושבים הנמצאים בחו"ל. מכירה של אלכוהול או טבק לתיירים נאסרה, והכמות שהותרה למכור לבעלי אזרחות אנדורית או תושבים הוגבלה.
ב-16 במרץ הכריז ראש ממשלת אנדורה, שאווייר אספוט על הפסקת הבנייה והפעילות התשתית עקב הגידול בכמות המקרים של נגיף הקורונה במדינה.
ב-17 במרץ נשא הנסיך השותף של אנדורה, ז'ואן אנריק ויווס אי סיסיליה הודעה טלוויזיונית מיוחדת בה הוא קרא להוכרת תודה ושיתוף פעולה בקרב כולם.
ב-22 במרץ הודיעה אנדורה על מקרה המוות הראשון בשטחה. הקורבן, הוא גבר בן 88.
ב-29 במרץ הודיעה קובה על שליחת 27 אחיות ו-12 רופאים לעזור לצוות של בית חולים הכירורגי נוסטרה סנורה דה מריטקסל.
הערות שוליים

1 2 3  COVID-19 Coronavirus Outbreak, by Worldometer, מתוך אתר Worldometer, נכון לתאריך 22 במאי 2023, 11:03 שעון ישראל
↑  "A 20-year old man is Andorra's first coronavirus case". Reuters (באנגלית). 2020-03-02. נבדק ב-2020-04-09.
↑  Redacció / Gerard del Castillo, Tancament del batxillerat de l'Escola Andorrana demà i de totes les escoles dilluns per un positiu, DiariAndorra.ad, ‏2020-03-12 (בקטלאנית)
↑  Redacció, Andorra la Vella, Govern tanca el comerç menys alimentació i farmàcies, DiariAndorra.ad, ‏2020-03-13 (בקטלאנית)
↑  Redacció, Andorra la Vella, El Consell General suspèn els actes pel Dia de la Constitució, DiariAndorra.ad, ‏2020-03-12 (בקטלאנית)
↑  Prohibida la venda de tabac i alcohol als turistes, El Periòdic d'Andorra (בקטלאנית)
↑  Pietat Martin Vivas, Andorra la Vella, Govern atura la construcció i les activitats industrials vuit dies, DiariAndorra.ad, ‏2020-03-16 (בקטלאנית)
↑  Vives demana "calma i serenor" a la ciutadania enfront de la pandèmia, El Periòdic d'Andorra (בקטלאנית)
↑  Andorra Difusió RTVA, Mor l'home de 88 anys contagiat de coronavirus | Andorra Difusió, www.andorradifusio.ad (בקטלאנית)
↑  Martínez Benazet anuncia l’arribada de 39 professionals sanitaris procedents de Cuba per col·laborar amb el personal del SAAS, www.govern.ad (ב־)
זלמן לביוש

| --- | --- |

לביוש, 1947
 לידה:  30 בינואר 1908 שאודינה, האימפריה הרוסית (כיום ליטא) 
 פטירה:  26 באפריל 1988 (בגיל 80) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1928–1988 (כ־60 שנה)
 בן או בת זוג:  יהודית לביוש 
 פרופיל ב-IMDb
 
זלמן לביוש בתפקיד ראש הממשלה בהצגה "אהבתה של יובל אור" בעיבודו של שְׂיונְג שְׁה-יִי (אנ') ובתרגומו של אלתרמן (1957)
לוחית זיכרון לזלמן לביוש ברחוב השופטים 2 בתל אביב
זלמן לֶבּיוּש (30 בינואר 1908 – 26 באפריל 1988) היה שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי.
קורות חיים

לביוש נולד בעיירה שאודינה (Šiaudinė) על יד יורבורג שבליטא, אז בשליטה רוסית (כיום ברפובליקה הליטאית השנייה), כבנם של גיטל-מַטלֶה ומרדכי-מאיר, בעל חנות מכולת ואביזרי חקלאות.
בילדותו למד ב"חדר", בין השנים 1915–1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, למד בבית ספר עממי גרמני, ולאחר מכן בגימנסיות עבריות ברוסיין ובמריאמפולה ובפקולטה למשפטים באוניברסיטת קובנה.
בשנת 1928 הצטרף לסטודיו הדרמטי העברי בקובנה, בהדרכת מיכאל גור, ובין השנים 1928–1933 לקח חלק בהצגותיו: "תעלולי סקפן" ו"שלשלת הזהב" של י. ל. פרץ ו"מגדל עוז" של רמח"ל. במקביל להופעותיו על הבמה עבד כעיתונאי בעיתונים ביידיש וכעורך לילה בעיתונים "אידישע שטימע" ו"דאָס ווארָט".
בשנת 1935 עלה לארץ, עם סרטיפיקט שקיבל בהזמנת הבמאי משה הלוי, שאותו הכיר בעת שהתיאטרון ביקר בקובנה ב-1934. בתל אביב פגש את מי שתהיה לרעייתו, יהודית פיינברג (ילידת 1914), גם היא שחקנית ב"האהל" . הוא השתתף בהפקות ובתפקידים שונים, תחילה ב"להקת הקומדי הארץ-ישראלית" עד לשנת 1936, לאחר מכן בתיאטרון "המטאטא", בין השנים 1943–1947 בתיאטרון "אהל", ומשנת 1950 ואילך שיחק בתיאטרון הקאמרי. בשנים 1947–1950 השתלם באולפן השחקנים בניו יורק ולמד קורס בימוי באוניברסיטת ייל בארצות הברית. כמו כן, השתתף בהפקות בתיאטרון באר שבע, תיאטרון חיפה, גיורא גודיק ובתיאטרון השניים.
לביוש ביים הצגות על במות שונות, בהן בסמינר התאולוגי היהודי של אמריקה בניו יורק, באופרה הישראלית ("סילוה נסיכת הצ'רדש") ובתיאטרון הקאמרי ("יונו והטווס", "באנברי", "הסרוב", "סיפור גן החיות").
עם תפקידיו בתיאטרון הקאמרי: "טרטוף" (מולייר); ג'ורג', במחזה "על עכברים ואנשים"; אפרים קבות, ב"תשוקה בצל האילנות"; הרוזן זברודסקי, במחזה "בעלת הארמון" (לאה גולדברג); אבנבוחן, במחזה "כטוב בעיניכם" (שייקספיר); סזאר, במחזה "מריוס" (מרסל פניול) ; הדרקון במחזה "הדרקון" מלווליו - במחזה "הלילה השנים-עשר" (שייקספיר); הגנרל, במחזה "גנרל קישוט" ; ר' שמעון בן שטח, במחזה "מלחמת בני אור" (משה שמיר); ובנוסף שיחק ב"טופז", "יעקב וכריסטיאן", "הרופא על פרשת דרכים", "המכשפה", "חייל השוקולדה", "למי צלצלו הפעמונים", "אהבתה של יובל אור", "ז'אן ד'ארק", "חשבון חדש", "קזבלן", "הוא הלך בשדות", "אני והסרג'נט", "ג'ולייט ורומנוב", "בית הבובות", "אנשי ריב","אויב העם", "חתונת הדמים", "מחול איטי בשטח ההפקר", "הפשע אינו משתלם", "סרטו האחרון של קראפ", "כנרת כנרת", "ריצ'רד השלישי", "חיי גליליאו" ו"הרצח של פיירו".
לביוש השתתף בסרטי הקולנוע "דני ועליזה" (1953), "אבן על כל מיל" (1954), "גבעה 24 אינה עונה" (1955), "משפחת שמחון" (1964) ו"מזימות בירושלים" (1976, קופרודוקציה בינלאומית בבימויו של פיטר קולינסון).
בשנת תש"ך-1960 זכה בפרס לאמנות התיאטרון של עיריית תל אביב (שבשעתו נקרא פרס רמח"ל) עבור משחקו ב"הלילה ה-12" של שייקספיר. בשנת 1962 זכה בפרס מועדון מילוא, עבור גילום דמותו של גלילאו גליליי במחזה "חיי גליליאו" לברטולט ברכט.
אשתו יהודית נפטרה בסוף שנת 1971. לביוש נפטר באביב 1988, בגיל 80. נקבר בבית העלמין קריית שאול לצד אשתו.
הותיר בת, אבישג תורן.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לבית שנבנה על מקום מגוריו ברחוב השופטים 2.
הערות שוליים

↑  "Lebiush, Zalman," in: Who's who in world Jewry, 1978, p. 555.
↑  שרית פוקס, אריה בסתיו, מעריב, 24 במרץ 1978.
↑  'לביוש, זלמן בן מרדכי-מאיר', בתוך: דב ליפץ ונתן גורן (עורכים), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א (תשכ"ז), עמ' 179 טורים 1–2 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1377).(הקישור אינו פעיל, 24.12.2024)
↑  שש, שלושה בעלי פרס רמח"ל, דבר, 5 באוגוסט 1960; חולק ופרסי עירית תל־אביב לאמנות הבמה: חתני הפרס: ת. רובינס, לביוש ומילוא, דבר, 7 באוגוסט 1960.
↑  חולקו פרסי מועדון "מילוא": הזוכים: ש. שלום, י. טל, י. קריזה וז. לביוש, דבר, 23 בדצמבר 1962.
↑  זלמן לביוש באתר חברה קדישא ת"א–יפו והמחוז.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009349244805171  GND: 1061706745  VIAF: 311648650   WorldCat (עם VIAF): 311648650
תאולוגיה

התאולוג אוגוסטינוס מהיפו (354–430) בציור פרסקו מ-1480
התאולוג אלברו הגדול שחי במפנה המאות ה-12-ה-13, נחשב לפטרונם של תאולוגים קתולים
תאולוגיה (מיוונית: theos אלוהים, logos עיון ובעברית: תוֹרַת הַאֶמוּנָה) היא חקר האלוהות (בפרט זו המסווגת כתאיסטית) וכן יחסי האדם והאלוהים וזאת באופן שיטתי על פי אמות מידה שהוחלט עליהן באסכולה מוגדרת, רציונליות או שאינן רציונליות.
היסטוריה של המושג

המושג "תאולוגיה" שימש בספרות היוונית הקלאסית, כשמשמעו "דיון על האל או על הקוסמולוגיה".[דרוש מקור: מדויק] אריסטו חילק את הפילוסופיה התאורטית למתמטיקה, פיזיקה ותאולוגיה, כשאת האחרון ניתן להקביל למטאפיזיקה, בה אריסטו כלל דיון בטבעו של האלהות.
הוגה הדעות הלטיני מרקוס טרנטיוס וארו, אשר הושפע מהספרות היוונית, הבחין בין שלושה סוגים של דיון כזה: מיתי (המתייחס למיתוסים של האלים היווניים), רציונלי (ניתוח פילוסופי של האלים והקוסמולוגיה) ואזרחי (המתייחס לטקסים ולחובות של הדת הציבורית).
המושג אומץ על ידי מחברים נוצריים. הוא מופיע שוב בכמה כתבי יד של הברית החדשה, בכותרת של ספר ההתגלות בברית החדשה: "ההתגלות של יוחנן "התאולוג"". אך שם כנראה מדובר בשימוש שונה מעט בשורש "לוגוס", כשהכוונה אינה "דיון רציונלי" אלא "מילה" או "מסר": הכוונה היא כנראה שמחבר ההתגלות מוסר לנו את המסר האלוהי, ולא שהוא היה תאולוג במובן המודרני של המילה.
מחברים נוצריים אחרים השתמשו במושג במשמעויות שונות:
כמה מחברים לטיניים, כמו טרטוליאן ואוגוסטינוס השתמשו בהבדלה המשולשת של וארו, שהובאה לעיל.
אצל אבות כנסייה יווניים מסוימים, "תאולוגיה" התייחסה באופן צר לדיון על הטבע והמאפיינים של האל.
אצל אבות אחרים, "תאולוגיה" יכלה הייתה להתייחס באופן צר עוד יותר, לדיון על טבעו האלוהי של ישו (במובן זה גרגוריוס מנזיאנזוס כונה "התאולוג": הוא היה תומך נלהב באלהותו של ישו).
במקורות יווניים ולטיניים מהעת העתיקה וגם ימי הביניים, "תאולוגיה" (במובן של "תיאור או סיפור של דרכי האל") יכלה פשוט להתייחס לתנ"ך.
במקורות לטיניים סכולסטיים, המושג התייחס למחקר הרציונלי של הדוקטרינות של הדת הנוצרית, או (ליתר דיוק) הדיספלינה האקדמית שחקרה את התובנות והמשמעויות של השפה והטענות של התנ"ך ושל המסורת התאולוגית (המסורת הזו סוכמה ב"משפטים" של פטר לומברד, ספר של מובאות מאבות הכנסייה).
במובן אחרון זה משתמשים לרוב כיום (אם כי המובן השני גם הוא משמש בחלק מההקשרים האקדמיים והכנסייתים), ואם כי המושג "תאולוגיה" יכול להתייחס לכל דיון ביחס לאל או לאלים, או בעצם דיון על כל נושא דתי, הוא בדרך כלל משמש לציון המחקר האקדמי (באוניברסיטאות, סמינרים דתיים, או במקומות אחרים) של הדוקטרינות של דת כלשהי, או של היחסים והניגודים בין דתות שונות, אם כי תחום אחרון זה בדרך כלל קרוי "מחקר השוואתי של הדתות".
תאולוגיה ודתות שאינן נצרות

בחוגים תאולוגיים אקדמאיים, יש דיון מסוים סביב השאלה, האם "תאולוגיה" היא פעילות שמיוחדת לדת הנוצרית, או שגם דתות אחרות עוסקות בה. יש שאומרים כי המושג מתאים דווקא לדתות שמאורגנות סביב מערכת אמונות מורכבת – דת שמיוסדת על דוקטרינות מסוימות, שמזמינות חקירה ובדיקה, בייחוד אמונות או דוקטרינות שקשורות לאלוהים ("תאוס"), ולפיכך הוא מתאים פחות להקשרים דתיים שמאורגנים או מובנים בצורות אחרות. כך, לדוגמה, יש קורסים אקדמאיים על בודהיזם, שעוסקים בחקירה רציונלית של ההבנה הבודהיסטית של העולם, שמעדיפים את הכינוי "פילוסופיה בודהיסטית" על פני המושג "תאולוגיה בודהיסטית". אחרים טוענים כי באסלאם, הדיון התאולוגי המקביל לזה הנוצרי הוא (לפחות בתקופה המודרנית) פעילות מינורית, וכי אנלוגיה איסלאמית מתאימה יותר לדיון התאולוגי הנוצרי היא החקירה והפיתוח של החוק האיסלאמי – השריעה.
תאולוגיה והפילוסופיה של הדת

התאולוגיה בדרך כלל מניחה את האמיתות של לפחות חלק מהאמונות הדתיות, ולפיכך היא שונה מהפילוסופיה של הדת, שאינה מניחה את אמיתותם של אמונות דתיות כלשהן.
בעקבות כתביו של התאולוג האמריקאי האנס פריי, נוכל לתאר את היחס בין התאולוגיה לפילוסופיה של הדת באופן הבא: בקצה אחד של הקשת נמצא דיונים על תופעות וטענות דתיות, כאשר הדיון הוא כולו במושגים של דיסציפלינה חילונית כלשהי (כגון פסיכולוגיה או אנתרופולוגיה חברתית), ללא התייחסות לדעותיהם של מאמיני אותה הדת לגבי התופעות והטענות האלה (לבד מכאשר הדעות הן סימפטומים של התופעה שהחוקר מנסה להסביר). בקצה השני של הקשת ישנם דיונים של התופעות והטענות האלה, שמשתמשים אך ורק במושגים של המאמינים הדתיים עצמם, כשהם חוקרים את המבנה הפנימי של ראיית עולם דתית כלשהי. בין שתי הגישות הקיצוניות האלה יש מגוון רחב של מחקרים תאולוגיים, המחפשים התאמה בין שני סוגי התיאור האלה – דבר זה נכון לגבי הגישות התאולוגיות השמרניות כמו גם לגבי הגישה הליברלית. (לדוגמה, תאולוג שמרן עשוי להקביל בין טענות שנמצאות בכתבי הקודש של הדת לגבי אירועים היסטוריים, לבין תיאור של העבר כפי שהוא עולה מהמחקר ההיסטורי, כשהוא טוען שישנה התאמה בין שני התיאורים הללו, ואולי אף יטען לקיומו של קשר חזק יותר. מצד שני, תאולוג ליברל עשוי להיות מעוניין יותר בחקר ההתאמה בין הטענות האתיות של הדת לבין הרעיונות של פילוסופיה חילונית כלשהי, כגון האקזיסטנציאליזם). אך יש הבדל עקרוני בין סוגי הדיונים האלה, על פי מתן עדיפות לדיון החילוני או לתיאור הדתי הפנימי: איזה דיון הוא שקובע את סדר היום, איזה הוא שמחליט בסופו של דבר, וכן הלאה. במושג "תאולוגיה" ניתן להשתמש על מנת לציין כל אחד מהדיונים האלה, וכן את הקיצון שמגביל עצמו לתיאור דתי עצמי; המושג "פילוסופיה של הדת" מתאים לקיצוניות השנייה, ולדיונים רבים שנמצאים באמצע; אך מתברר כי הוא יוגבל להתאמות שמעניקות עדיפות לדיון החילוני.
במידה שבה התאולוגיה סומכת על המושגים של מאמיני הדת עצמה, מסתבר כי היא תחקר בידי אלה שיש להם מחויבות כלשהי למושגים הללו: כלומר, או בידי מאמינים של הדת, או בידי אוהדים של הדת הזו. אמנם, אין צורך להיות מאמין כדי להיות תאולוג: יש שלומדים תאולוגיה פשוט כדי להבין טוב יותר את מבנה הדת ואת המשמעויות שלה, או כסוג של ניסוי חשיבה – אם כי ככל שמתרחקים מהקצה של הפילוסופיה של הדת לכיוון התאולוגיה, המאמינים נעשים יותר ויותר שכיחים.
תאולוגיה וטרנספורמציה

בנצרות המזרחית, יש דגש גדול יותר על תפילה מאשר על חשיבה אינטלקטואלית ולימוד כדרך להבין ולהתקרב לאל, ולפיכך כ"תאולוגיה" הנכונה. אבות כנסייה מוקדמים רבים תיארו את התאולוג כאדם ה"מתפלל באמת".
באופן דומה, נוצרים אחרים, וכן מאמינים בדתות אחרות, מאמינים כי לימוד על האל ללא כל יחס או רצון ליחס עם האל הוא דבר כמעט חסר משמעות, והם מאמינים כי רק ביחס כזה אפשר להיפגש עם האל באופן מספיק על מנת לאפשר בחינה והבנה של הטענות על האל. אך אחרים טוענים כי אפשר לעסוק בנושאים שקשורים לאל כניסוי היסטורי, אנתרופולוגי, או סוציולוגי, ויחד עם זאת לא לרצות להיות קשור באופן אישי לאל כפי שהוא מוצג בדת.
אך באופן כללי יותר, תאולוגים רבים מסכימים כי מכיוון שהנושאים שהתאולוגיה עוסקת בהם קשורים לאמונות ולהתחייבויות העמוקות ביותר של האדם, בלתי אפשרי ללמוד תאולוגיה באופן מנותק לחלוטין: המחקר התאולוגי מערב את העצמיות באופן שגורם לאובייקטיביות להיות קשה. המחקר התאולוגי (אם יעשה ברצינות ועם ראש פתוח), טוענים אותם תאולוגים, יביא פעמים רבות לשינוי אישי כלשהו – אם כי השינוי הזה יכול להיות שונה מאוד מאדם לאדם.
ראו גם

פסיכולוגיה של הדת
מחשבת ישראל
פילוסופיה
פילוסופיה יהודית
קבלה
פילוסופיה נוצרית
תיאונים
תפיסות של אלוהים
לקריאה נוספת

משה זאב סולה, מורה-דרך בפילוסופיה של הדת, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ח-1978.
ישי מבורך, תאולוגיה של חסר: על אמונה שלאחר התוהו, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2016.
ד"ר דרור פימנטל הֶדֶף העודפוּת, על ספרו של ז'אן לוק מריון "על העודפות: עיונים בתופעות הרוויות", היחידה להיסטוריה ותאוריה, בצלאל // גיליון מספר 7 - רובדי הזמן: חיים, מוות וזיכרון, ינואר 2008
נתן שטראוס

| --- | --- |

 לידה:  31 בינואר 1848 אוטנברג (אנ'), בוואריה 
 פטירה:  11 בינואר 1931 (בגיל 82) מנהטן, ארצות הברית 
 מדינה:  גרמניה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Beth El Cemetery 
 תפקיד:  נשיא הוועדה הציבורית לבריאות של עיריית ניו יורק (1 בינואר 1898–3 במרץ 1898) 
 
נתן שטראוס (באנגלית: Nathan Straus‏; 31 בינואר 1848, גרמניה – 11 בינואר 1931, ניו יורק) היה איש עסקים יהודי-אמריקאי, מבעלי רשת חנויות הכלבו "מייסיס" (Macy's). פילנתרופ אשר תרם רבות למטרות ציוניות; ובהן לייסודה של העיר נתניה, הקרויה על-שמו.
משפחתו

נולד באוטרברג (Otterberg) שבריינלנד-פפאלץ (כיום בגרמניה), הבן השלישי לשרה ולזר שטראוס. בשנת 1854, היגרה המשפחה, בעקבות האב שיצא שנתיים קודם לכן לארצות הברית. תחילה התיישבו בג'ורג'יה, אך בעקבות מלחמת האזרחים עברו בשנת 1865 לניו יורק, והקימו עסק ליבוא חרסינה. עסקי המשפחה שגשגו, ובשנת 1888 היו נתן ואחיו איזידור לשותפים ברשת חנויות הכלבו מייסיס. נישא ללינה גוטהרץ שעסקה בנדבנות וכיהנה כסגנית נשיאת הכבוד של "הדסה".
לנתן ולינה נולדו שישה ילדים.
פעילות ציבורית ופסטור חלב

שטראוס כיהן בתפקידים ציבוריים שונים בניו יורק, כולל נשיא הוועדה הציבורית לבריאות של עיריית ניו יורק, ואף הוצע לו לרוץ לראשות העיר על ידי המפלגה הדמוקרטית, אך למרות לחץ ציבורי רב לקבל את ההצעה, הוא סירב.
שטראוס פעל רבות בנושא פסטור החלב, קודם בארצות הברית, ומאוחר יותר גם באירופה ובארץ ישראל. בשנת 1892 התחיל בפעילות למען פסטור החלב, פעילות שכללה תעמולה, קידום הנושא אצל הרשויות וכן חלוקת בקבוקי חלב מפוסטרים במחיר שסובסד על ידו. בשנת 1898 הקים מפעל להספקת חלב מפוסטר בניו יורק, ובשנים שאחר כך הקים מפעלים דומים בברוקלין, פילדלפיה, שיקגו ובסנט לואיס בארצות הברית, וכן בהיידלברג, קארלסרוהה ובערים נוספות בגרמניה. השפעתו של שטראוס על משק החלב בארצות הברית הייתה מכרעת, בתקופתו הפך הפסטור לנוהל מומלץ ובהמשך לחובה על פי חוק. בשנת 1909 25% מהחלב שנמכר בניו יורק היה מפוסטר, ובשנת 1920 הגיע שיעור החלב המפוסטר הנמכר ל-90%.
ארץ ישראל

שטראוס ביקר לראשונה בארץ ישראל בשנת 1904, והוא שב לביקור נוסף בשנת 1912 עם יהודה לייב מאגנס.
ישנו סיפור מפורסם על הצלתו בזכות אותו ביקור, לפיו הוא התעתד להפליג עם אחיו איזידור שטראוס על סיפון הטיטניק, אך במהלך הביקור בארץ שהתארך מעבר למצופה, שטראוס שבר את רגלו כשהחליק ונפל באחד מבתי התמחוי שהקים בירושלים, וכך ניצל מגורלם של אחיו וגיסתו, שנספו באסון טביעת הספינה, אולם לאמיתו של דבר הוא כלל לא היה אמור להצטרף אל אחיו על הטיטניק, והוא נסע מארץ ישראל לרומא כמתוכנן, על מנת להשתתף שם כנציג ארצות הברית, בכינוס הבינלאומי לשחפת (International Tuberculosis Congress) שהתקיים ב-12 באפריל, יומיים לאחר שהטיטניק הפליגה מאנגליה. מכל מקום, ברור כי מותם של אחיו וגיסתו גרם לו לזעזוע, ואף כי גם קודם לכן עסק רבות בפילנתרופיה, אך לאחר האסון הוא פרש מעסקיו והקדיש את חייו לעזרה וחסד.
ב-1909 נפגש עם אהרן אהרנסון, שהיה פעיל ציוני, בוטנאי ואגרונום, והוא אשר השפיע על שטראוס לתרום למטרות חקלאיות בארץ ישראל. כך תרם לייסוד החווה החקלאית בעתלית, ועזר לקדם יזמות חקלאיות התיישבותיות אחרות. שטראוס בחר לחבר בין דאגתו לבריאות תושבי הארץ לבין מפעלו בארצות הברית, כך החל להחדיר את פסטור החלב גם בארץ ישראל. בבית המרפא שהקים, ייסד גם מכון פסטור ועודד הקמת תחנות בריאות ברחבי הארץ. כמו כן, תרם רבות לפעילותה של ההסתדרות הציונית הדסה, ובעידודו של ישראל זנגוויל, הניח את היסודות למערכת הבריאות הציבורית בארץ, על ידי הקמת בית הבריאות שטראוס בירושלים (נחנך ב-1929) ובתל אביב ברחוב בלפור 14, (1930). שני בתי הבריאות נקראו על שמו ועל שם רעייתו לינה. שני הבתים תוכננו על ידי האדריכל היהודי-בריטי בנימין חייקין.
הוא שב לארץ בשנים 1923–1924 וב-1927. בתחילה נוצר קשר עם אנשי היישוב הישן בירושלים, להם תרם תרומות לבית תמחוי (ברחוב השלשלת ברובע המוסלמי), ויסד מרפאה שהעניקה שירותי בריאות לעניי ירושלים.
בשנת 1928 נפגש שטראוס עם שניים מראשי ההסתדרות "בני בנימין", איתמר בן-אב"י ועובד בן עמי (מי שהיה מאוחר יותר ראש עיריית נתניה), והבטיחו לו כי יקראו את שמה של המושבה החדשה בשרון על שמו "נתן-יה". שטראוס תרם סכום נכבד להקמת המושבה.
בירושלים נקרא על שמו רחוב מרכזי בעיר: "רחוב שטראוס". בתקופת המנדט הבריטי הרחוב נקרא "רחוב צ'נסלור", על שם הנציב הבריטי ג'ון צ'נסלור.
לקריאה נוספת

יעקב יערי-פולסקין, נושא המזור לעם, בתוך: חולמים ומגשימים, תל אביב: הוצאת מ. מזרחי, 1967, עמודים 96–101
הערות שוליים

↑  ברוך רוזן ויונל רוזנטל - השפעות אמריקניות על התפתחות תעשיית החלב בארץ, קתדרה מרס 1994
↑  Hanoch Teller, The Man Who Missed The Boat, February 13, 1998
↑  Straus Historical Society, Debunking “The Story”
Barbara Sofer, THE HUMAN SPIRIT: STORYTELLING AND THE ‘TITANIC’, The Jerusalem Post, April 5, 2012
↑  יוסף קרוק, תחת דגלן של שלוש מהפכות - כרך ב', תל אביב, מחברות לספרות, 1970, עמ' 281
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271425105171  PLWABN: 9810601148505606  BnF: cb14977752k (data)  GND: 1020899565  ISNI: 0000 0000 3463 3464  LCCN: n86114722  SNAC: w670878h  VIAF: 1495764   WorldCat (עם VIAF): 1495764 
אולם בבית המרפא של שטראוס, שנות העשרים המאוחרות. תצלום מאת אברהם סוסקין.
רחוב נתן שטראוס בתל אביב
ז'אן פול זימבריס

| --- | --- |

זימבריס יחד עם החברים של נטאשה ב-2023, אשדוד
 לידה:  25 במאי 1953 (בן 71) תוניס, תוניסיה
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1974
 סוגה:  רוק • פופ
 כלי נגינה:  תופים, כלי הקשה
 שיתופי פעולה בולטים:  טנגו, החברים של נטאשה
 פרופיל ב-IMDb
 
ז'אן-פול זימבריס (נולד ב-25 במאי 1953) הוא מתופף ומעבד מוזיקלי ישראלי. ידוע בעיקר כמתופף של להקת טנגו ושל החברים של נטאשה.