מה קרה להגר באילת?
מבנה

בניגוד למקובל, הרומן אינו כתוב בפרוזה אלא ב-336 סונטות מוקפדות בחריזה ובמשקל. כתיבת אֶפוסים בשירה מוכרת כבר מהזמן העתיק, כך, למשל, בשירה האפית העתיקה של יוון (האיליאדה והאודיסאה) או של הודו (המהאבהארטה והראמאיאנה), בשירת אנגליה בימי הביניים ואפילו ב"קומדיה האלוהית" של דנטה אליגיירי, שכולן מגוללות עלילות, מציגות דמויות ומספרות סיפורים בצורה שירית. כתיבת רומנים בחרוזים (אנ') מוכרת גם היום, ומקובלת מאוד בכמה מדינות ובהן אוסטרליה וניו זילנד.
כתיבת רומנים בסונטות נדירה יותר, שכן לא מדובר רק בחריזה אלא גם בשמירה על מבנה קבוע ועל משקל אחיד. היצירה המוכרת ביותר שנכתבה בסונטות היא "יבגני אונייגין", שכתב פושקין במאה ה-19 (יש הרואים גם במחזור הסונטות של שייקספיר, שקדם ל"ייבגני אונייגין", רצף המספר סיפור אחד). יצירה מפורסמת אחרת הכתובה בסונטות היא "שער הזהב" (אנ') שכתב ויקראם סת'. גם הסופרת הישראלית מאיה ערד כתבה רומן בסונטות ("מקום אחר ועיר זרה").
מבנה החריזה ב"מה קרה להגר באילת?" הוא: א-ב-א-ב ג-ד-ג-ד ה-ו-ה-ו ז-ז, כלומר, השורה הראשונה והשורה השלישית (מסומנות באות א) מתחרזות, כך גם השורה השנייה והרביעית (מסומנות באות ב) וכן הלאה עד שתי השורות האחרונות (שורה 13 ו-14) המתחרזות זו עם זו (מסומנות באות ז).
המשקל שבו נכתבה היצירה הוא אנאפסט, דהיינו שתי הברות לא-מוטעמות והברה שלישית מוטעמת, כשבכל אחת מהשורות יש ארבעה אנאפסטים. לדוגמה שתי השורות הראשונות של הסונטה הראשונה:
הָרִאשׁוֹן - שֶׁהִבְחִין - בָּהּ הָיָה - הָעוֹזֵר
לַטַּבָּח, - שֶׁיָּצָא - לְעַשֵּׁן - קְצָת בַּחוּץ.
הבחירה במקצב אנאפסט סדיר ואחיד אינה מובנת מאליה, שכן הנטייה של המשוררים המקומיים שחזרו אל כתיבה בחרוז ובמשקל הייתה באופן גורף כמעט חזרה אל משקל יאמבי (הטעמה של כל הברה שנייה) — צמצום מנעד המקצבים יותר מאשר הרחבה שלו.
בתשובה לשאלה מדוע בחרה לכתוב את הרומן בצורה של סונטות, הסבירה עופר אורן שלמעשה הצורה בחרה בה. לדבריה היא התחילה לכתוב את הרומן בפרוזה, בדומה לרומנים הקודמים שכתבה, אבל הדבר לא עלה בידה. באותה תקופה היא עסקה בתרגום כל מחזור הסונטות של שייקספיר (שבו 154 סונטות), לאחר שכבר השלימה את תרגום ה"סונטות מהפורטוגזית" של אליזבת בארט בראונינג (שבו 44 סונטות); עופר אורן אף כתבה סונטות משל עצמה ובכמה מקרים אף מחזורים קצרים של כמה סונטות המספרות סיפור אחד (לדוגמה: "תשע סונטות – סיפור על כובע שנשכח" ו"חמש סונטות על נפט שנשפך"). מאחר שהצורה השירית הזו הייתה מוכרת לה, החליטה עופר אורן לנסות לכתוב את סיפורה של הגר בסונטות, וברגע שהשלימה את הסונטה הראשונה הבינה שזו הדרך מבחינתה.
מעצם טבעה הַכְּתיבה השירית הִכתיבה למחברת צמצום, בבחינת מעט המחזיק את המרובה, חוקרת הספרות פרופ' זיוה שמיר טוענת כי "רק בשירה אפשר להשאיר בסיפור פערים כה רבים ולהותיר כל כך הרבה ליד הדמיון, מבלי לתסכל את הקורא. כתיבה על אותם נושאים עצמם בדרך פרוזאית או דרמטית הייתה מסכנת את הספר". לדבריה "הסונט הוא אחד הז'אנרים עם התביעות הפרוזודיות המחמירות ביותר, ואף על פי שהוא כובל את המחבֵּר, ואולי דווקא משום שהוא כובל אותו, עופרה עופר מצאה בו את החופש לומר בחופשיות את אשר הפֶּה מסרב לומר כשאין עליו שום רסן ומחסום." גם החוקר והמבקר אברהם בלבן, שלימד שנים רבות את יסודות החריזה והמשקל בשירה העברית, טוען כי "הרומן מביע בכמה וכמה מהסונטות את קוצר־ידן של המלים לתאר חוויות שיש בהן משום שבירה גמורה של טאבו חברתי. אבל השירה, על רמזיה ועל האימז'ים והמטפורות המקוריות הכלולות בה, מצליחה להעביר היטב את האלם וההלם שיש בחוויות האלה."
עופר אורן סיפרה כי העיסוק המתמיד בשמירה על "המבנה המהודק, הדיוק הצורני והמוזיקליות הלא מתפשרת הגנו עליה מפני הכאב בחייה של הגר." קוראים העידו כי המבנה הייחודי הקל על הקושי בהתמודדות עם התכנים. חלק מהקוראים סיפרו שכאשר שקעו בעלילה שכחו שמדובר בסונטות ונסחפו עם הסיפור, אחרים העידו שקראו לעצמם את הטקסט תוך שמירה על המוזיקליות שלו, ויש מי שמרגיע את החוששים לקרוא רומן בחרוזים: "אם נדמה לכם שתתקשו לקרוא סיפור דרמטי ומפותל שכתוב ככה, בשורות קצרות ומחורזות הרמטית (א-ב-א-ב), במשקל קצוב ומדוד, תרשו לי להמר ולענות – אתם טועים מאוד. אדרבא: הקריאה זורמת, מפכה ומתנגנת והעור סומר מרוב יופי, מהעברית הנהדרת, מהכתיבה הלוכדת את הנפש בקורי קסם דקיקים ועצובים." מבקר אחר ציין כי אמנם "הסונטה היא אחת מצורות השירה המורכבות ביותר וקשה מאוד לעמוד בדרישותיה בכל הנוגע לחריזה ולמשקל", אך "למקרא הסונטות של עופר אורן דומה שהקשיים האלה אינם קיימים כלל. העברית שלה חיה וזורמת, פרחחית ועגתית כשצריך [...] מתברר שכדי לכתוב רומן המעצב עלילה מותחת המחייבת את הקורא להעביר דף אחרי דף אפשר [להשתמש] לא רק בפרוזה אלא גם בסדרת סונטות."
עופר אורן מסבירה שהיא קיבלה החלטה מודעת שהחריזה תהיה טבעית ככל האפשר, שלא יורגש מאמץ ליצור חרוז. "היה לי חשוב להשתמש בשפה משכנעת ולא מאולצת, ולכן לפעמים השתמשתי ממש בשפה דיבורית". ככלל כל אחת מהסונטות היא גם סיום של משפט – כלומר אין משפטים הגולשים מסונטה אחת לבאה אחריה – אבל המשפטים אינם מסתיימים בהכרח בסוף שורה. עופר אורן מנצלת את חיתוכי השורות ניצול מקסימלי המעצים את המתח: "המשפטים השלמים, הפרוזאיים לעיתים, נשברים שוב ושוב בתוך המבנה ההדוק והלוחץ. השיר נתון בסד, והסד מוחץ וקוצץ את איבריו [...] אין המחשה כואבת יותר למצבה של זו הגדֵלה באזור האסון של הפגיעה המינית, לכודה בארגז קשיח המעוות את איבריה ומוחץ את נשמתה."