stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיכאל שולץ
קריירת מועדונים > "קללת מיכאל שולץ"

מיכאל שולץ שיחק עשר עונות בבונדסליגה, בשלוש קבוצות שונות, קייזרסלאוטרן, בורוסיה דורטמונד וורדר ברמן. בתקופה זו, שלוש הקבוצות זכו יחדיו ב-12 תארים מקומיים ובינלאומיים, ושולץ לא היה שותף לאף אחד מהם. מיתוס הקללה דבק בשולץ כאשר עזב את קייזרסלאוטרן בקיץ 1989, ובשתי העונות הבאות זכתה קייזרסלאוטרן בגביע הגרמני בעונת 1989/90, ובאליפות הבונדסליגה בעונת 1990/91. בזמן זה שיחק שולץ בבורוסיה דורטמונד במשך חמש עונות ולא זכה בהן בתארים, כשבמקביל, ורדר ברמן, קבוצתו הבאה, זכתה באליפות (1992/93), שני גביעים (1990/91, 1993/94), גביע אירופה למחזיקות גביע (1991/92) והסופר קאפ הגרמני (1993). כאשר עבר שולץ לורדר ברמן מבורוסיה דורטמונד בקיץ 1994, חדלה ורדר ברמן לזכות בתארים, ואילו בורוסיה דורטמונד, קבוצתו הקודמת, זכתה בשתי אליפויות רצופות בעונות 1994/95 ו-1995/96, ואף זכתה בליגת האלופות בעונת 1996/97. לאחר פרישתו של שולץ ממשחק פעיל בשנת 1997, זכתה ורדר ברמן בגביע הגרמני בעונת 1998/99. כל אלו יצרו לשולץ תדמית של לוזר וחסר מזל, ועניין ה"קללה" הפך להיות מושא ללעג בגרמניה. כאשר נשאל שולץ לאחר פרישתו אם לדעתו ורדר ברמן תשוב לזכות בתארים כפי שהיה לפני הגעתו לקבוצה, ענה שולץ כי הוא בטוח בכך.
קריירה בינלאומית

שולץ השתתף עם נבחרת גרמניה המערבית האולימפית באולימפיאדת סיאול בשנת 1988, וזכה עם הנבחרת במדליית ארד, לאחר הפסד בפנדלים בחצי הגמר לנבחרת ברזיל האולימפית, וניצחון 3-0 על נבחרת איטליה האולימפית בתוצאה 3-0 בקרב על מדליית הארד.
את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה המאוחדת, ערך שולץ במרץ 1992 בהפסד 1-0 לנבחרת איטליה במשחק ידידות, בו נכנס כמחליף בדקה ה-46. שולץ נכלל בסגל הגרמני ליורו 1992, ואת הופעתו היחידה בטורניר ערך בניצחון 2-0 על נבחרת סקוטלנד בשלב הבתים. שולץ נכנס במשחק זה כמחליף בדקה ה-75, במקומו של שטפן רויטר שנכנס כמחליף רק שמונה דקות קודם לכן ונפצע. את הטורניר גרמניה סיימה כסגנית, לאחר הפסד 2-0 בגמר לנבחרת דנמרק. בהמשך, ערך שולץ עוד חמש הופעות נוספות עם נבחרת גרמניה, כולן במשחקי ידידות שנערכו בשנת 1993. לאחר מכן שולץ לא זומן עוד לנבחרת.
תארים

המשחקים האולימפיים: 1988 (מדליית ארד)
מעלה סיירים

מעלה סיירים
מעלה סיירים הוא נתיב מדברי בנגב בשמורת מסיב אילת ובקרבת נחל עתק. הדרך נפרצה בתחילת שנות ה-50 בידי יחידת סיור של הצנחנים.
בשלהי קיץ שנת 1954 הוחלט על פריצת דרך אלטרנטיבית לאילת מאזור מערב הנגב לאזור באר אורה שבערבה. מבצע זה הוטל על ידי אריק שרון על מחלקת הסיור של הצנחנים בפיקודו של יאיר תל צור. במסגרת זו נפרץ לראשונה "מעלה סיירים", אשר נקרא בתחילה - "מעלה סיירי 890". הדרך התבססה על נתיב שכבר היה קיים בערוץ נחל עתק ושימשה לצורך מעבר ג'יפים וקומנדקרים. בשל מיקומה הרחק מציוויליזציה קיבלה את השם "מעלה סיירים". במשך שנים רבות שימש הנתיב בתור דרך היחידה, שקישרה בין שני צדי הנגב: זה הנסמך על הגבול המצרי ועמיתו הנושק לגבול הירדני.
בתקופת פריצת הדרך הנסיעה במעלה סיירים הייתה קשה מאוד - תלילות הדרך הייתה משמעותית, הידרדרות בה ארוכות ובורות ומהמורות הקשו על הנסיעה. בחלוף השנים נסללו כבישים שהחליפו את השבילים הכבושים בנגב, וגם "מעלה סיירים" שופץ והורחב ואיפשר לג'יפים לנסוע בו ביתר קלות. בשנים האחרונות מצב המעלה התדרדר, נפערו בו בורות ומדרגות והדרך חזרה להיות בעבירות קשה.
אנדרטה לזכרו של יחיאל אמסלם

יחיאל אמסלם "אמסה" (21 באוקטובר 1939 – 5 ביוני 1967) היה קצין בצבא הגנה לישראל בדרגת רב-סרן ומפקד הצוות הראשון בסיירת מטכ"ל שבין חייליו נמנה אהוד ברק. לאחר מכן שימש כקצין מודיעין של חטיבת הצנחנים. במלחמת ששת הימים היה מפקד פלוגה בגדוד 202 בחטיבת הצנחנים. יחיאל נפל ביום הראשון למלחמה. יחיאל היווה השראה לדמותו של גיבור הספר "אהבת שאול" מאת אלי עמיר.
לאחר שנפל במלחמת ששת הימים חיפשו פקודיו מהיחידה ב"צוות אמסה" דרך להנציחו. הם תרו את הנגב בחיפוש אחר מקום סמלי להנצחת יחיאל -"מי שהוליכנו בהרים ובשבילים אלו" לבסוף נמצא "מעלה סיירים". ב-1968 הקימו לזכרו אנדרטה ותצפית בראש המעלה. "יחיאל מאד אהב לסייר ובעיקר אהב את אזור הרי אילת", מספרת אחותו ריקי יזדי, שהייתה בת 14 כשאחיה נהרג, "לכן היה זה המקום הטבעי להקמת הגלעד".
"באהבה ובקפידה בחרנו את המקום הזה, סמוך לדרך העפר המוליכה להר ירך, על גבעה דומה למבצר, על פי מדרון תלול אל מול הר תמנע, והלאה מזה אל מול הרים של גיר ושחם, לנוכח תפארת קדומים זו של המדבר שאהב אבשי כל כך"
האנדרטה נפגעה על ידי רעידת אדמה ושופצה, ב-1996 חוללה על ידי זרים ושופצה שוב ב-2008 על ידי לוחמים וחבריו של יחיאל מסיירת מטכ"ל.
הערות שוליים

↑  יואב קווה, מעלה סיירים נחל עתק, באתר שבילים, ‏29/05/2015
↑  העמותה למורשת הצנחנים, פריצת מעלה סיירים, באתר העמותה למורשת הצנחנים
↑  ממעלה סיירים למעלה אורה, באתר 4x4 אתר השטח הישראלי, ‏31.10.2007
↑  Israeli Ground Forces - אתר זרוע היבשה, באתר web.archive.org, ‏2016-04-12
↑  אנדרטה לזכרו של יחיאל אמסלם, באתר עמוד ענן, ‏1/4/2018
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
האנדרטה
מלכי דאל ריאטה

| --- | --- |
 תחום שיפוט:  דאל ריאטה
 איוש ראשון:  ארק
 איוש אחרון:  אייד מק בואנטה
 תאריך ביטול המשרה:  839
 
מלכי דאל ריאטה (Dál Riata) הם מלכים שלטו בממלכת דאל ריאטה - הממוקמת במערב סקוטלנד ובמזרח אירלנד של ימינו. לימים מלכי סקוטלנד ראו במלכי דאל ריאטה את אבות אבותיהם.
מלכי דאל ריאטה, ולימים מלכי אלבה (שמה של סקוטלנד הקדומה) ראו עצמם כצאצאי פרגוס מור, בנו של ארק מדאל ריאטה, ואף ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד ציין במאה ה-16 כי הוא צאצאו של פרגוס מור.
רקע

מלכי דאל ריאטה מוזכרים בכרוניקות איריות החל מהמאה השישית. שני האזכורים הראשונים של מלכי דאל ריאטה הם אזכורי מותם של קומגאל מק דומאנגארט (בשנת 538–545 לערך) ושל אחיו גאבראן מק דומאנגארט (בשנת 558–560 לערך). האזכור האחרון בכרוניקות של מלכי דאל ריאטה הוא אזכור מותו של פרגוס מק אכדאך, אחיו ויורשו של אייד פינד - מותו מוזכר ב"דברי ימי אלסטר" בשנת 781. לאחר מותו הפכה רשימת המלכים מעורפלת ולא ברור מי שלט בדאל ריאטה, למעט דונכוירכה אשר מותו מצוין בשנת 792.
דאל ריאטה נחלקה בין מספר שבטים שנקראו "קנלה" (cenéla). קנל נגבריין (שבט גבריין) אשר שלט בקינטייר וטען להיותו צאצא של גאבראן מק דומנגארט וקנל לוריין (שבט לוריין) אשר טען להיותו צאצא של לוארן - בנו של פרגוס מור, נאבקו ביניהן על השליטה בממלכה. גנאלוגיות אלה מוזכרות ב"סנכוס פר נ-אלבן" - אולם כבר בעת העתיקה הטילו ספק בטענות אלה.
כמו כן, כרוניקות שונות השתמשו בתעתיקים שונים, ובעת המרת התעתיק ללטינית השתנו חלק מהשמות, כך למשל הצורה הלטינית של שם הממלכה הייתה "דאלריאדה", עובדה שהקשתה על זיהוי הדמויות השונות המוזכרות בכרוניקות.
מלכי דאל ריאטה > מלכים שקדמו לקרב מאג ראת'

| תקופת שלטון | שליט | שם מלא | שבט | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| נפטר בשנת 474 | ארק |  |  | המייסד האגדי של קנל לואיירן |
| לא ידוע | לוארן | לוארן מק ארק |  | המייסד האגדי של קנל לואיירן |
| 498–501 | פרגוס מור | פרגוס מור מק ארק | בנו של ארק |  |
| 501–507 | דומנגארט רטי | דומנגאט מק פרגוס | בנו של פרגוס מור |  |
| נפטר בשנת 540 לערך | קומגאל מק דומאנגארט | קומגאל מק דומאנגארט | בנו של דומאנגארט | האב האגדי של קנל קומגייל (שבט קומגייל) |
| נפטר בשנת 558 לערך | גאבראן | גאבראן מק דומאנגארט | בנו של דומאנגארט | האב האגדי של קנל נגבריין (שבט גבריין) |
| 558–574 | קומגאל | קונאל מק קומגאל | בנו של קומגאל - שבט קומגייל | העניק את איונה לקולומבה הקדוש; המלך הראשון מבין מלכי דאל ריאטה, המוזכר ב"דברי ימי אלסטר" בהתייחסות שאינה תאריך מוות |
| 574–608 | אידאן | אידאן מק גאבראן | שבט גאברין; בנו של גאבראן |  |
| 608–629 | אאוכייד בוייד | אאוכייד מק אידאן | שבט גאבריין - בנו של אידאן |  |
| 627–629 | קונאד קר | קונאד מק קונאל | שבט קומגייל - בנו של קונאל | שלט במקביל בחלק מתקופת שלטונו של אאוכייד בוייד; |
| 629–642 | דומנל ברק | דומנל מק אכדאך | שבט גבריין - בנו של אאוכייד בוייד |  |
| 642–650 | פרכאר | פרכאר מק קונייד | שבט קומגייל - בנו של קונאד קר |  |
מלכי דאל ריאטה > מלכים מאז קרב מאג ראת' ועד שנת 741

| תקופת שלטון | שליט | שם מלא | שבט | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 650–654 | דונכאד | דונכאד מק קונייג   דונכאד מק דוביין | שבט גבריין - כנאה בנו של קוניינג בן אידאן | מלך במקביל לקונאל קראנדומנה |
| 650–660 | קונאל קראנדומנה | קונאל מק אכדאך | שבר גבריין - בנו של אאוכייד בוייד |  |
| 660–673 | דומאנגארט | דומאנגארט מק דומנל | שבט גבריין - בנו של דומנל ברק |  |
| 673–688 | מאל דואין | מאל דואין מק קונאל | שבט גבריין - בנו של קונאל |  |
| 683 או 693–696 | דומנאל דון | דומנאל מק קונאל | שבט גבריין - בנו של קונאל |  |
| 696–697 | פרכאר פוטה | פארכאר מק פרדאך | שבט לואיירן - צאצא דור שביעי של לוארן | ראש שבט לואיירן, מלך זמן קצר על דאל ריאטה |
| 697 | אאוכאיד | אאוכאיד מק דומאנגארט | <שבט גבריין - בנו של דומאנגארט |  |
| 697–698 | אינבכלאך | אינבכלאך מק פרכאר | <שבט לואיירן - בנו של פרכאר פוטה |  |
| 698–700 | פיאנאמייל | פיאנאמייל מק אואה דונכאדו | שבט גבריין - ייתכן נכדו של דונכאד |  |
| 719–721 | דונכאד | דונכאד בק | שבט גבריין; |  |
| 700–723 | סלבאך | סלבאך מק פרכייר | שבט לואיירן - בנו של פרכאר פוטה | ויתר על כיסאו לטובת בנו, דונגאל |
| 723–726 | דונגל | דונגל מק סלבאך | שבט לואיירן - בנו של סלבאך | הודח בשנת 726 ממלכותו, ונותר ראש שבט לואיירן עד שהודח בשנת 733. |
| 726–733 | אאוכייד | אאוכייד מק אכדאך | שבט גבריין | השלטון שב לשבט גבריין |
| 733–736 | מוירדאך | מוירדאך מק איינבכלייך | שבט לואיירן - בנו של אינבכלאך | השלטון שב לשבט לואיירן |
| לא ידוע | אלפין | אלפין מק אכדאך |  | מוזכר בדואן אלבאנאך |
| 736 - ? | אאוגאן | אאוגאן מק מוירדאך | שבט לואיירן - בנו של מויאדאך | לא מוזכר בדואן אלבאנאך |
מלכי דאל ריאטה > מלכים לאחר שנת 741

| תקופת שלטון | שליט | שם מלא | שבט | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 736 לערך - 750 | תקופת אינטררגנום |  |  | ממלכת דאל ריאטה הייתה תחת שליטת הפיקטים |
| 768–778 | אייד פינד | אייד מק אכדאך | שבט גבריין - כנראה בנו של אאוכייד בן אאוכייד; |  |
| 778–781 | פרגוס | פרגוס מק אכדאך | שבט גבריין - אחיו של אייד פינד |  |
| 781–792 | דונכוירכה |  | לא ידוע |  |
| 792–787 | אינטרגנום |  |  |  |
| ? - 809 | קונאל, מלך הפיקטים | קונאל מק טאידאג |  | מלך הפיקטים בין השנים 787–789 |
| 807–811 | קונאל מק אאדיין | קונאל מק אאדיין |  | מלך במקביל לקודמו בחלק מהתקופה; |
| 811–835 | דומנל | דומנל מק קאוסטנטין | בנו של קאוסטנטין מק פרגוסה | על פי הדואן אלבאנאך שלט 24 שנים; |
| 835–839 | אייד | אייד מק בואנטה |  |  |
ראו גם

מלכי הפיקטים
מלכי סטרת'קלייד
מלכי סקוטלנד
מומיא אבו ג'אמאל

| --- | --- |

 לידה:  24 באפריל 1954 (בן 70) פילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  קולג' גודארד  תיכון בנג'מין פרנקלין 
 פרסים והוקרה:  אזרחות כבוד של פריז (2001)  פרס אריך מיזאם (2001)  פרס השלום של ליגת המתנגדים למלחמה (2015) 
 
וסלי קוק (באנגלית: Wesley Cook; נולד ב-24 באפריל 1954), מוכר בשם מומיא אבו ג'מאל (באנגלית: Mumia Abu-Jamal) הוא אמריקני מורשע ונידון למוות בגין רצח קצין המשטרה, דניאל פוקנר ב-9 בדצמבר 1981. משפטו הוא אחד מהמפורסמים והשנויים במחלוקת.
לפני מאסרו היה חבר בפנתרים השחורים, נהג מונית במשרה חלקית, עיתונאי, פרשן חדשות ושדרן.
מאז הרשעתו, זכה משפטו לסיקור בינלאומי, והוא הפך לסמל תרבותי שנוי במחלוקת.
מאז 1995, אבו ג'אמאל כלוא בבית כלא בפנסילבניה. במהלך מאסרו בכלא פרסם כמה ספרים.
ביוגרפיה > שנות ילדותו ונעוריו

אביו של אבו ג'אמאל מת כשהיה בן תשע, את הכינוי 'מומיא' קיבל ב-1986 ממורה בתיכון, יליד קניה, אשר לימד על תרבויות אפריקאיות. בשיעור התלמידים אימצו לעצמם שמות אפריקאים. לדברי אבו ג'אמאל פירוש השם 'מומיא' הוא 'נסיך' והיה שמם של לאומנים אפריקאים אנטי-קולוניאליים שניהלו מלחמה נגד הבריטים בקניה במאבק לעצמאות (תנועת המאו מאו). הוא אימץ את שם המשפחה אבו ג'אמאל לאחר לידת בנו ג'אמאל ב-18 ביולי 1971. בגיל 19 נישא לביבא. זמן קצר לאחר החתונה נולדה בתם לטיפה. מזי, בנו מאשתו השנייה, מרלין, נולד בתחילת 1978.
אבו ג'אמאל נפרד מאשתו השנייה, מרלין, והתחיל לגור עם אשתו השלישית, וודיה, זמן קצר לפני האירועים שהובילו למאסרו.
ביוגרפיה > החברות בארגון הפנתרים השחורים

בשנת 1969 כשהוא בן 15 עזר להקים את הסניף של הפנתרים השחורים בפילדלפיה, זאת לאחר שעבר התעללויות על ידי שוטר בשל ניסיונו לשבש עצרת של ג'ורג' וולאס שנה קודם לכן ב-1968. באותה שנה, עזב את תיכון בנג'מין פרנקלין והשתכן במטה של הסניף. הוא העביר את סוף שנת 1969 בניו יורק ואת תחילת 1970 באוקלנד. מ-1970 ה-FBI החל להשגיח עליו במסגרת תוכניות ה-COINTELPRO עד 1974.
ביוגרפיה > חינוך ועבודת העיתונאות

לאחר שעזב את הפנתרים השחורים חזר לתיכון בו למד, אך הושעה ממנו באשמת הפצת ספר בשם "כוחו של סטודנט מהפכן שחור". הוא אף הוביל מחאה כושלת שניסתה לשנות את שם בית הספר למלקולם אקס. לאחר שסיים את לימודיו, למד זמן קצר בבית גודארד קולג בוורמונט הכפרית. ב-1975, הועסק בתחנת הרדיו "WHAT" והיה מארח של תוכנית שבועית בשנת 1978 הוא הועסק לתקופות קצרות ב-WPEN, ונעשה פעיל ב"אגודת משתמשי המריחואנה באמריקה". משנת 1979 עד 1981, עבד בתחנת הרדיו הציבורי WUHY כאשר נתבקש להגיש את התפטרותו עקב מחלוקת על הדרישות של מיקוד המטרה בחדשות. כעיתונאי ברדיו כונה בשם "הקול של חסרי הקולות" ונודע בהזדהותו והחשיפה שנתן לקבוצה אנרכו-פרימיטיביזם בפילדלפיה בשכונות כפר, חשיפה שכללה דיווח על המשפט ב-80–1979 של חברי "תשעה לזוז" שהואשמו ברצח השוטר ג'יימס ראמפ. במהלך קריירת השידור שלו, הראיונות המתקשרים שלו כללו את ג'וליוס אירווינג, בוב מרלי ואת אלכס היילי. אבו ג'אמאל היה נשיא "אגודת העיתונאים השחורים בפילדלפיה" (PABJ). בזמן הרצח של דניאל פוקנר, אבו ג'אמאל עבד כנהג מונית בפילדלפיה, וככתב במשרה חלקית ב WDAS.
המשפט, פסק הדין והערעורים > המשפט ב-1982

ב-9 בדצמבר 1981, בסביבות 03:51 נורה השוטר דניאל פוקנר ונהרג במעצר המכונית של ויליאם קוק, אחיו הצעיר של אבו ג'אמאל. במהלך הקטטה אבו ג'אמאל נורה ונפצע. שוטרים שהגיעו למקום מצאו אקדח בקוטר 38, שהיה שייך לאבו ג'אמאל, לידו. בגליל של האקדח היו חמישה תרמילים ואבו ג'אמאל היה עדיין לבוש בנרתיק כתף. הוא נלקח ישירות מזירת הירי לבית החולים וטופל בפציעות שלו. הוא הואשם ברצח מדרגה ראשונה של דניאל פוקנר, בהתחלה שכר את שירותיו של עורך הדין הפלילי אנתוני ג'קסון.
המקרה הגיע לבית המשפט ביוני 1982. השופט אלברט פ. סאבו הסכים לבקשה של אבו ג'אמאל לייצג את עצמו, עם ג'קסון כיועץ המשפטי שלו. במהלך היום הראשון של המשפט החלטה זו שונתה וג'קסון מונה להיות הפרקליט היחיד של אבו ג'אמאל כי השופט האמין שאבו ג'אמאל מנסה להפריע. בסך הכל, הוצא אבו ג'אמאל מהאולם לפחות 13 פעמים על הפרעה במהלך ההליכים המשפטיים ובמשפט.
המשפט, פסק הדין והערעורים > המשפט ב-1982 > תיק התביעה

התביעה טענה כי:
במהלך מעצר המכונית, קוק תקף את פוקנר, אשר ניסה להכניע את קוק
אבו ג'אמאל הגיח מחניון הסמוך, חצה את הרחוב, וירה בפוקנר מאחורה
פוקנר הצליח להשיב אש, ופצע את אבו ג'אמאל
אבו ג'אמאל ירה על פוקנר יריות נוספות מטווח קצר, אחת מהן פגע בפניו וגרמה למותו
אבו ג'אמאל לא היה מסוגל להימלט בשל פצע הירי שלו, התמוטט על המדרכה הסמוכה, נלקח למאסר על ידי שוטרים אחרים, אשר הוזעקו על ידי פוקנר בזמן מעצר המכונית
המשפט, פסק הדין והערעורים > המשפט ב-1982 > תיק התביעה > עדי ראייה

ארבעת עדי הראייה בשביל התביעה היו:
רוברט צ'וברט, נהג מונית
סינתיה וויט, זונה
מייקל סקאנלן, נהג
אלברט מגילטון, הולך רגל
רוברט צ'וברט אמר שהוא היה במונית שלו, חונה ממש מאחורי מכונית המשטרה של פוקנר. הוא זיהה את אבו ג'אמאל כיורה, מעיד: "שמעתי ירייה. הסתכלתי למעלה, ראיתי את השוטר נופל על הרצפה, ואז ראיתי את אבו ג'אמאל ניצב מעליו [פוקלנר] ויורה כמה יריות בו... אז ראיתי אותו [אבו ג'אמאל] הולך אחורה בערך 10 רגל והוא פשוט נפל על המדרכה." במהלך החקירה הנגדית הוא הודה שהוא אמר לשוטרים שהיורה זז 30 ולא 10 רגל מפוקנר והוא היה 30–50 פאונד שמן יותר מאבו ג'אמאל. הוא הסביר: "אני לא טוב במשקל, אתם חושבים שאני הולך לעמוד שם לכמה דקות ואשאל אותו כמה הוא שוקל?" צ'וברט היה נהג מונית ללא רישיון ומשוחרר על תנאי על הצתה. היו לו שני מאסרים על נהיגה בשכרות, בשנת 1995 הודה שביקש את עצתו של התובע במשפט, כיצד הוא יוכל לקבל בחזרה את זכות הנהיגה שלו. עשרים שנה לאחר הירי אמר החוקר הפרטי ג'ורג' ניומן, כי בשיחת טלפון, צ'וברט שינה את עדותו.
סינתיה וויט העידה לירי מזווית סמוכה. תיארה פעולות של אבו ג'אמאל, היא אמרה: "הוא רץ מתוך מגרש החניה... הוא ירה פעמיים לעבר הקצין משטרה... הוא בא מעל לשוטר וירה כמה פעמיים נוספות. אחרי זה הוא הלך בכתפיים שמוטות וישב על המדרכה." דסי הייטאואר ציין שהבחין בה מחצי בלוק רחוק יותר. הזונה ורוניקה ג'ונס אמרה מאוחר יותר כי הוצע לה טיפול מועדף על ידי המשטרה בתנאי שהיא תאמת את סינתיה וויט. איווט ויליאמס טענה מאוחר יותר כי בעת שנכלאה עם וויט בדצמבר 1981 היא סיפרה לה כי היא לא ראתה מי ירה בפוקנר ושהיא שיקרה מתוך פחד מהמשטרה של פילדלפיה. מודיעת משטרה פמלה ג'נקינס העידה בשימוע בשנת 1997, שמשטרת פילדלפיה לחצה עליה לשקר שהיא הייתה עדה לרצח של פוקנר ולזהות את אבו ג'אמאל כיורה. היא גם העידה כי היא חשבה שוויט חששה לחייה מהמשטרה לאחר הירי של פוקנר, וכי היא ראתה את וויט בחברה של משטרת פילדלפיה במרס 1997. עם זאת, התביעה הביאה את תעודת הפטירה של סינתיה וויט והוא מראה כי היא מתה בשנת 1992.
מייקל סקאנלן העיד כי ראה את פוקנר מותקף מול המכונית זמן קצר לפני שאיש אחר חצה את הכביש בריצה ממגרש החניה וירה בפוקנר. סקאנלן לא היה מסוגל או לתאר את היורה. בחקירה הנגדית אשר נקטעה על ידי אבו ג'אמאל שסולק מהאולם על ההפרעה, הודה סקאנלן שהיה תחת השפעת אלכוהול.
אלברט מגילטון העיד כי ראה את פוקנר עוצר את המכונית של קוק, אבל, בנקודה בה התחיל אבו ג'אמאל לרוץ לעבר הרחוב ממגרש החניה, מגילטון הסתובב ואיבד ראייה עד ששמע את היריות. הוא לא ראה יורה, או את הרכב של צ'וברט חונה מאחורי פוקנר.
המשפט, פסק הדין והערעורים > המשפט ב-1982 > תיק התביעה > וידוי בית החולים

שני עדים, קצינת הביטחון פריסילה דורהאם וקצין המשטרה גארי בל, העידו כי בזמן שאבו ג'אמאל היה בבית החולים הוא הודה כי הוא ירה בפוקנר "יריתי בבן זונה, ואני מקווה שהבן זונה מת!" הרופאים בבית החולים טענו כי אבו ג'אמאל לא היה מסוגל לעשות הצהרה כזאת במהלך אותו הזמן. הדו"ח המקורי של גארי ווקשול, קצין משטרה אשר ליווה את אבו ג'אמאל אל בית החולים, מספר כי "הכושי לא אמר שום דבר" חודשיים לאחר מכן, כאשר התראיין על ידי שוטרים, ווקשול נזכר ששמע את ההודאה של אבו ג'אמאל. הוא האשים "טראומה נפשית" על העיכוב. כאשר ההגנה ניסתה להתקשר לווקשול לחקירה נגדית, נמסר כי הוא היה בחופשה זמנית. ווקשול אף פעם לא העיד בבית המשפט את ההצהרה המקורית שלו ש"הכושי לא אמר שום דבר" אז זה לא התקבל כראייה.
המשפט, פסק הדין והערעורים > המשפט ב-1982 > תיק התביעה > ראיות פיזיות

אקדח בקוטר .38 קליבר, רשום על שם אבו ג'אמאל נמצא בזירת הפשע ולידו 5 תרמילים. בדיקות שבוצעו עם ראיות פיזיות אישרו שפוקנר מת מכדור .38. אנתוני ל. פול, המפקח על יחידת זיהוי נשק, העיד כי סוג הקליע היה נדיר באותו תקופה, עם יצרן אחד בלבד, אף על פי שהוא היה יכול לומר שם של לפחות עוד שני יצרים אחרים, אשר יצרו נשק הנושא את אותו המאפיינים. מומחים העידו כי הכדור הנלקח מאבו ג'אמאל נורה מהנשק של פוקנר. מומחה לבליסטיקה העיד בשביל ההגנה אך לא דיבר על הממצאים של המומחים.
אמנסטי אינטרנשיונל, תוך התייחסות לראיות פיזיות, הביעו את הדעה כי "... המשטרה לא הצליחו לבצע בדיקות כדי לברר אם הנשק ירה בעבר... הרכבה זו טעות, המשטרה גם לא הצליחו לבצע בדיקות כימיות על ידיו של אבו ג'אמאל כדי לגלות אם הוא ירה באקדח לאחרונה." בדיון ב-1995, מומחה לבליסטיקה העיד בשביל ההגנה כי עקב מאבקו של אבו ג'אמאל עם השוטרים במהלך מעצרו, גם בשל ששאריות אבק שרפה יכלו להשתפשף או להתנער מידיו, זה לא היה אמין מבחינה מדעית. מכתב שנכתב על ידי החוקר ד"ר פאול הויר, אשר ניתח את גופו של דניאל פוקנר, אמר כי הוציא כדור בקוטר .44 מפוקנר. זה הוביל לטענה שפוקנר נורה על ידי קליבר .44 ולא קליבר .38. הויר הודה בשנת 1995 כי הפתק שלו היה "ניחוש" מבוסס על התצפיות שלו, כי הוא לא היה מומחה לנשק ושהוא לא קיבל כל הכשרה בנשק.
המשפט, פסק הדין והערעורים > המשפט ב-1982 > תיק ההגנה

אחד מעדי ההגנה, דסי הייטאואר, תיאר אדם רץ ברחוב זמן קצר לאחר הירי. זה נודע בשם "תאוריית האדם הרץ", מבוסס על האפשרות כי "האיש הרץ" אולי היה היורה בפועל. עדה נוספת, ורוניקה ג'ונס, אמרה כי "כל מה שאני ראיתי היה שני גברים ושוטר על הקרקע. מה עוד אני יכולה לומר? הייתי קצת שיכורה." בתשובה לשאלה, "האם ראית מישהו בורח מזירת האירוע?" היא ענתה "אני לא ראיתי אף אחד עושה משהו. אף אחד לא זז." ההגנה טענה כי יש עד שלישי, דבורה קורדנסקי אך היא סירבה להופיע בבית המשפט.
ההגנה הציגה עדי אופי כולל המשוררת סוניה סאנצ'ס, סאנצ'ס העידה כי אבו ג'אמאל "נצפה על ידי הקהילה השחורה, כיצירתי, רהוט, שליו, איש חביב" במהלך החקירה הנגדית, התביעה הראה את הקשר שלו עם עבריין מורשע, פעיל ופנתר שחור ג'ואן צ'סימרד; סאנצ'ס נשאלה גם, בהתנגדות ההגנה, על אם היא תומכת בשחורים אחרים שהרגו שוטרים.
המשפט, פסק הדין והערעורים > פסק דין, גזר דין מוות, ותגובות

לאחר שלוש שעות של דיונים, המושבעים מסרו הרשעה בפה אחד. בשלב גזר הדין של המשפט, קרא אבו ג'אמאל אל המושבעים מהצהרה מוכנת מראש. בהצהרה שלו אבו ג'אמאל ביקר את התובע כעורך דין "מיומן משפטית", אשר נכפה עליו להשתתף במשפט בניגוד לרצונו וכי הוא "ידע שהוא לא מתאים למשימה ובחר לבצע הוראות של קושר קשרים בגלימה שחורה, [השופט] אלברט סאבו, גם אם פירוש הדבר התעלמות מהדברים שלי". הוא טען שזכויותיו "נגנבו במרמה" ממנו על ידי סאבו. הוא ציטט את דבריו של ג'ון אפריקה והכריז על עצמו כ-"חף מפשע מהאשמות אלה".
אבו ג'אמאל נידון למוות לאחר מכן על ידי החלטה בפה אחד של חבר המושבעים. התאריך של ההוצאה להורג הוא 25 במאי 1983. ביצוע ההוצאה למוות יהיה באמצעות זריקת רעל בבית כלא Rockview.
משרד התובע המחוזי של הפילדלפיה, המשפחה של דניאל פוקנר, כולל אשתו מורין, מסדר האחווה של המשטרה, ועוד ארגוני אכיפת החוק הקשורים, הביעו דעה חיובית על ההרשעה ועל העונש - בהסכמה שאבו ג'אמאל רצח את פוקנר בזמן שהוא מבצע מעצר חוקי במילוי תפקידו במשטרה, ושאבו ג'אמאל קיבל משפט הוגן. התובעת המחוזי, לין אברהם, שלעיתים פיקחה על היבטים במשפט של אבו ג'אמאל, ושאבו ג'אמאל:
המשפט, פסק הדין והערעורים > ערעורים והתפתחויות משפטיות > ערעורי מדינה 1983 - 1999

פנייה ישירה של הרשעתו נדחתה על ידי בית המשפט העליון של פנסילבניה ב-6 במרץ 1989, לאחר מכן דחו גם שימוע. ב-1 באוקטובר 1990, דחה בית המשפט העליון של ארצות הברית עצומה שלו בשביל צו עיון מחדש, וגם עצומה לשימוע חוזר עד 10 ביוני 1991.
ב-1 ביוני 1995, גזר דין המוות שלו היה חתום על ידי מושל פנסילבניה, טום רידג'. בית המשפט העליון של ארצות הברית דחה את העצומה על צו עיון מחדש נגד ההחלטה ב-4 באוקטובר 1999, המושל טום רידג' חתם על גזר דין מוות שני ב-13 באוקטובר 1999. גזר דין המוות שלו עוכב בגלל שאבו ג'אמאל החל במרדף שלו אחרי ההביאס קורפוס.
המשפט, פסק הדין והערעורים > ערעורים והתפתחויות משפטיות > פסק גזר הדין הפדרלי 2001

השופט וויליאם ה. יוהאן ג'וניור, של בית המשפט המחוזי של ארצות הברית של המחוז המזרחי של פנסילבניה אישר את ההרשעה אך ביטל את עונש המוות ב-18 בדצמבר 2001. בטענה לאי סדר בהליך המקורי של גזר הדין. בפרט,
הוא ציווה למדינת פנסילבניה להתחיל בהליכי מתן גזר הדין החדש תוך 180 ימים וקבע כי זה יהיה בלתי חוקתי לדרוש חבר מושבעים חדש בשל נסיבות מקלות נגד קביעת עונש המוות בפה אחד. אליוט גרוסמן ומרלן קמיש, עורכי דין עבור אבו ג'אמאל מתחו ביקורת על פסק הדין בטענה שזה שולל את האפשרות של משפט דה נובו שבו הם יכולים להציג ראיות שהלקוח שלהם הופלל. התובעים גם מתחו ביקורת על פסק הדין; אלמנתו של דניאל פוקנר, מורין פוקנר, תיארה את אבו ג'אמאל כ-"אכזרי ובנאדם מלא בשנאה" על בסיס פסק הדין. שני הצדדים ערערו.
המשפט, פסק הדין והערעורים > ערעורים והתפתחויות משפטיות > ערעור פדרלי 2005

ב-6 בדצמבר 2005, הודה בית המשפט לערעורים השלישי, שישנן ארבע בעיות עבור ערעור על פסק הדין של בית המשפט המחוזי:
ביחס לעונש, אם בצורת פסק חבר המושבעים היה פגום והוראות השופט למושבעים היו מבלבלות.
ביחס להרשעתו ועל גזר הדין, אם הטעיה גזעית בבחירת המושבעים היה קיים במידה מסוימת כדי לייצר הטעייה מיסודו ולכן המשפט לא הוגן. (טענת Batson)
ביחס להרשעה, אם התובע ניסה להפחית את תחושת האחריות על המושבעים בכך שסיפר להם שיהיה בדיקה נוספת.
ביחס לדיונים שלאחר הרשעתו בשנת 6–1995, אם השופט, אשר גם ניהל את המשפט, הפגין דעה מוקדמת בהתנהלות שלו.
בית המשפט השלישי שמע טיעונים בעל פה בערעור ב-17 במאי 2007, בבית המשפט בפילדלפיה בארצות הברית. לוח הערעורים כלל את: השופט הראשי אנתוני ג'וזף סכיריכה (Anthony Joseph Scirica), השופט תומאס אמברו (Thomas Ambro) והשופט רוברט כוואן (Robert Cowen). הקהילייה של פנסילבניה ביקשו להחזיר את עונש המוות, על בסיס פסק הדין של יוהאן היה לקוי. כפי שהיה צריך להדחות על ידי בית המשפט העליון של פנסילבניה, אשר כבר פסקה על העניין של העונש, וש- טענת Batson לא חוקית כי אבו ג'אמאל לא עשה שום תלונות במהלך בחירת המושבעים המקורי. יועצו של אבו ג'אמאל סיפר לבית המשפט לערעורים השלישי שאבו ג'אמאל לא קיבל משפט הוגן, כי השופט היה גזען וגם כי המושבעים היו בעלי דעות מוקדמות ומידה מוטעה. ב-27 במרץ 2008, הרכב השלוש שופטים הוציאו את דעתם על קיום משפט של אבו ג'אמאל בעת ההזמנה לשמוע גזר דין חדש. אם הקהילייה של פנסילבניה תבחר לא לקיים דיון חדש, אבו ג'אמאל יהיה נידון למאסר עולם אוטומטית. ב-7 ביולי 2008, עורך דין לערעורים הגיש עצומה לבית המשפט בשביל שימוע חוזר, המבקשים בדיקה מחודשת של ההחלטה על ידי ההרכב המלא של בית המשפט השלישי של 12 שופטים. העצומה נדחתה ב-22 ביולי 2008, וב-6 באפריל 2009, בית המשפט העליון בארצות הברית גם סירב לדון בערעורו של אבו ג'אמאל. ב-19 בינואר 2010, בית המשפט העליון הורה לבית המשפט לערעורים לשקול מחדש את ההחלטה לבטל את עונש גזר דין המוות.