stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישיבת אור שמואל

| --- | --- |

 ישיבה
 על שם:  הרב שמואל רוזובסקי
 השתייכות:  חרדים-ליטאים
 תקופת הפעילות:  ה'תשנ"ד - 1994 – הווה
 מייסדים:  הרב נטע שילר  הרב אברהם דיסקין
 בעלי תפקידים
 ראש הישיבה:  הרב נחשון שילר
 משגיח:  הרב שמואל יצחק פינסקי
 תלמידים
 :  כ-180
 מיקום
 מיקום:  גבעת שאול, ירושלים
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°47′24″N 35°11′42″E﻿ / ﻿31.789991599589°N 35.194873852501°E﻿ / 31.789991599589; 35.194873852501
 he
 
בניין הישיבה הישן
ישיבת אור שמואל היא ישיבה קטנה חרדית-ליטאית השוכנת במבנה של בית היתומים דיסקין שבשכונת גבעת שאול בירושלים. בישיבה 180 בחורים.
תולדות הישיבה

הישיבה נוסדה בשנת תשנ"ד (1994) על ידי הרב נטע שילר ראש ישיבת אור שמח, יחד עם חברו לספסל הלימודים בישיבת פוניבז' הרב אברהם דיסקין, ונשיאה היה הרב מיכל יהודה ליפקוביץ. עם הקמתה מונה הרב נחשון שילר בנו של הרב נטע לעמוד בראשות הישיבה, והרב חיים אקרמן שימש בה כר"מ עד לפרישתו לטובת הקמת הישיבה הגדולה בביתר עילית. הישיבה נקראה על שם הרב שמואל רוזובסקי שרעייתו של ראש הישיבה הרב נחשון הייתה נכדתו.
בשנתה הראשונה עמדה הישיבה תחת חסות מוסדות ישיבת אור שמח, אולם כבר בשנה השנייה בעקבות קשיים כספיים של המוסדות, נאלצה הישיבה החדשה להתקיים בכוחות עצמה ועול אחזקתה נפל על כתפיו של ראש הישיבה הצעיר.
תחילה שכנה הישיבה במבנה ברחוב אוהלי יוסף בירושלים, כשבמחזור הראשון למדו בה 21 בחורים, ובשנה שלאחר מכן הצטרפו לשיעור א' 24 בחורים. בשנת תשנ"ט, בעקבות גידול משמעותי במספר הבחורים בישיבה, נאלצה הישיבה לעבור למבנה רחב יותר ברחוב מלכי ישראל בעיר. בשנת תש"ע עברה הישיבה לבניין בית היתומים דיסקין בגבעת שאול, בו היא שוכנת עד היום.
לאחר עשרות שנים של שהייה במבנים שכורים, הוקצה עבור הישיבה מבנה קבע ברחוב קצנלבוגן שבכונת הר נוף.
לאחר שנים שבכל שיעור היו 58 בחורים בשיעור אחד, לשנת התשפ"ה (2024) התקבלו 64 בחורים שיתחלקו לשני שיעורים, וכן שיעור ג' יתחלק לשני שיעורים.
צוות הישיבה

ראש הישיבה: הרב נחשון שילר (בנו של הרב נטע שילר וחתנו של הרב יצחק הקר).
משגיח: הרב  שמואל יצחק פינסקי.
צוות הישיבה > רמי"ם

שיעור א' :
עיון: הרב חזקיהו יוסף ברלין.
עיון: הרב זאב פרלמן.
שיעור ב'
עיון: הרב אברהם דיסקין.
בקיאות: הרב יוסף רקובסקי.
שיעור ג'
בקיאות: הרב אליהו וייס.
בקיאות: הרב זאב פרלמן.
כירוקיטיה

מראה באתר
כירוקיטיה (יוונית Χοιροκοιτία) הוא אתר ארכאולוגי מהתקופה הנאוליתית, בדרומה של קפריסין, בחצי הדרך בין לרנקה ללימסול, אשר התגלה בשנת 1934. חשיבותו של המקום היא בכך שזהו היישוב הראשון הידוע באי אשר התאפיין בתרבות מפותחת ומאורגנת, ומאז שנת 1998 הוא מוכרז כאתר מורשת עולמית.
פרה-היסטוריה

כעשרת אלפים שנה לפני זמננו התקיים יישוב ארעי של ציידים-לקטים בקפריסין, אך החוקרים בדעה כי הם עזבו את האי זמן קצר לאחר מכן. יישוב של קבע החל בקפריסין כתשעת אלפים שנה לפני זמננו, מועד בו הוקמה כירוקיטיה על גבעה סמוך לנהר מרוני, ככל הנראה בידי מתיישבים נאוליתיים שהגיעו מאסיה הקטנה או מהלבנט. מקימי היישוב היו חקלאים שגידלו דגנים והביאו עימם מארצות מוצאם חיות משק משלושה מינים - עיזים, כבשים וחזירים. מסיבה שטרם נתבררה, נינטשה כירוקיטיה, כמו גם כ-20 יישובים אחרים ברחבי האי, כ-7,500 שנה לפני זמננו, ויושבה מחדש רק אלף שנים לאחר מכן.
יישוב מאוחר זה הותיר אחריו ממצאי מבנים מרשימים פחות מקודמו, אך מתקופה זו התגלו עדויות לגידול צמחים ובעלי חיים מסוגים נוספים, כמו האייל, וכן שרידי קדרות אופייניים, הרומזים לכך שהמתיישבים החדשים השתייכו לקבוצת מהגרים חדשה באי. האתר ננטש באופן סופי לפני כ-6,000 שנה.
האתר

כירוקיטיה יושבת על מורדותיה של גבעה סמוך לפיתול בנהר מרוני, במרחק של כ-6 ק"מ צפונית לחופי הים התיכון. אורכו של האתר כ-200 מטר ממזרח למערב, והוא משתרע על שטח של כ-1.5 הקטאר. המבנים המוקדמים ביותר במקום עגולים ושוכנים על שיפוליה המזרחיים של הגבעה. מתחם זה הוקף בחומה ממנה נחשף קטע באורך של יותר מ-180 מטר. הגישה אל המתחם הייתה ממערב, ומיתר צדדיו הוא הוקף על ידי מורדותיו של עמק הנהר. חלקו המאוחר יותר של היישוב הוקם בצידה המערבי של הגבעה, והוקף גם הוא בחומה ממנה נחשף קטע של כ-60 מטר. חומה זו, העשויה מגושי אבן גדולים, נישאה לגובה של 3 מטר והייתה ברוחב של 2.5 מטר.
כ-20 בתים נחשפו במקום. קוטרם החיצוני נע בין 2.3 ל-9.2 מטר וקירותיהם עבים למדי, כך שקוטרם הפנימי נע בין 1.4 ל-4.8 מטר בלבד. הבתים הוקמו בצפיפות מאבן גיר, צפחה ומלבני בוץ, ישירות על הקרקע וללא שימוש ביסודות. החוקרים סבורים כי הבקתות העגולות תפקדו כחדרים אשר נבנו סביב חצר מרכזית, ויחדיו יצרו יחידת דיור אחת. גגות הבתים היו שטוחים ועשויים מענפים ומגומא שצופו בצפחה, ובקירות חלק מהם נקבעו חלונות. במספר מקומות קיימות עדויות לכך שקירותיהם הפנימיים של הבתים היו צבועים, ונתגלו ראיות גם לעמודים שתמכו בקומות העליונות. בתוך הבתים התגלו תנורים וספסלים, ובסמוך להם שכנו אסמים, דירים ומבנים אחרים שנועדו לשימושים חקלאיים וביתיים.
בחלק מהבתים התגלו שרידי אדם שנקברו מתחת לרצפת האדמה, ואלה מעידים על טקסי קבורה שנהגו במקום, או על צורה כלשהי של פולחן שהוקדש לאבות המשפחה. אוכלוסיית היישוב מנתה בין 300 ל-600 איש בכל פרק זמן נתון. התושבים היו נמוכים למדי - הגברים היו בממוצע בגובה של 1.61 מטר והנשים בגובה של 1.51 מטר. תוחלת החיים עמדה על 22 שנים בשל תמותת תינוקות גבוהה.
באתר נמצאו כלים מאבן ומעצם, ומאוחר יותר גם כלי קדרות, אך הממצאים החשובים ביותר הם דמויות אנושיות מאבן, ובמקרה אחד גם מחרס, המצביעים על קיומה של אמונה רוחנית בקרב התושבים.
יצחק יחזקאל

| --- | --- |

יצחק יחזקאל לאחר צליחת הכנרת, עין גב טבריה, 1953
 לידה:  16 בינואר 1921 טביליסי, גאורגיה
 פטירה:  25 באפריל 2010 (בגיל 89) חולון, ישראל
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  שחייה
 תת-ענף:  שחייה במים פתוחים
 מועדון:  הפועל תל אביב
תחרות שחייה בפתח תקווה, 1942
יצחק יחזקאל לאחר הזכייה בתחרות הקרב-רב למסטרס, 1983
יצחק יחזקאל (16 בינואר 1921 – 25 באפריל 2010) היה שחיין ישראלי. הצולח הראשון של הכנרת בשחיית יחיד לאורכה, כ-22 ק"מ (1944) אותה צלח עוד פעמיים לאורכה (1953 ו-1955) ועוד 10 פעמים לרוחבה בצליחה התחרותית מעין גב לטבריה (כ-9 ק"מ).
ביוגרפיה

יחזקאל נולד וגדל בטביליסי, גאורגיה. משפחתו ברחה מהטיהורים הגדולים של סטלין לאיסטנבול, טורקיה, וכעבור מספר שנים הם עברו להתגורר בביירות, לבנון.
בשנת 1936 יחד עם אחיו הבכור הם הסתננו לארץ ישראל והגיעו לכפר גלעדי. מספר ימים לאחר מכן, הם הוברחו במשאית לתל אביב כשהם מסתתרים מתחת לערמת חציר. מספר חודשים לאחר מכן, הצטרפו אליהם גם הוריהם ואחותם. למחייתם עסקו בסחר ברחובות העיר.
לאחר מכן הצטרף לנוער העובד. בתנועה למד מקצוע, מסגר ואת השפה העברית. במקביל הצטרף למועדון הספורט של הפועל תל אביב, ושם התאמן בהתעמלות, והפך במהרה לספורטאי מוביל בקבוצה. הוא התאמן במספר ענפי ספורט והשתתף בתחרויות שחייה בסגנון החזה.
בשנת 1943 צלח יחזקאל לראשונה את הכנרת, לרוחבה למרחק של כ-9 ק"מ, ובסך הכל השתתף ב-10 תחרויות של צליחת הכנרת לרוחבה מעין-גב לטבריה, עד שנת 1968 (כולל), יותר מכל שחיין ישראלי אחר.
ב-28 באוקטובר 1944 צלח יחזקאל את הכנרת לאורכה מצמח בדרום לטבחה בצפון, כ-22 ק"מ במשך 9 שעות, 39 דקות ו-44 שניות, ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון שעמד במשימה זו. בשנת 1953 חזר על המשימה בשחייה רק בכיוון ההפוך, מכפר נחום לצמח בזמן של 10 שעות, 18 דקות ו-20 שניות. בשנת 1955 חצה את הכנרת שוב לאורכה מצמח בדרום לכפר נחום בצפון בזמן של 8 שעות, 33 דקות ו-25 שניות.
יחזקאל שרת במהלך שירותו בצה"ל בחיל הים כמדריך ספורט ומאמן קרב מגע. במסגרת שירות המילואים שלו, היה המאמן הראשי של נבחרת השחייה של חיל הים, אתה זכה באליפויות צה"ל במשך כמה שנים ואחר כך של נבחרת השחייה של הנח"ל, שניצחה את נבחרת חיל הים בשחייה כל עוד הוא היה המאמן הראשי. הוא השתחרר משרות המילואים בשנת 1968.
בשנים 1945–1965 אימן את קבוצות הילדים והנוער של הפועל תל אביב בהתעמלות, בשחייה ובכדורמים.
בשנת 1994 לקה יחזקאל בשבץ מוחי ראשון, ולאחר 6 חודשי החלמה הוא חזר לעבוד בפיסול בסטודיו שלו. לאחר מכן, סבל מעוד חמישה אירועי שבץ מוחי, שהשאירו אותו משותק בחצי הגוף.
הוא התגורר עם משפחתו בתל אביב עד שנת 1951, ממנה עבר להתגורר בחולון עד למותו בשנת 2010.
התנדבות

בין השנים 1960–1992 התנדב יחזקאל ללמד עיוורים לשחות.
בין השנים 1980–1994 התנדב כנהג אמבולנס במגן דוד אדום.
תארים והישגים

בשנת 1959, לאור הישגיו כספורטאי אוזכר בין 3000 ספורטאים מצטיינים בארץ ובעולם בספרם של זמרי ופז .
בשנת 1989 זכה יחזקאל בעיטור "לאיש כפועלו".
ראו גם

שחיית מרתון במים פתוחים
הערות שוליים

↑  יצחק יחזקאל, כיצד צלחתי את הכנרת לארכה, דבר, 4 ביוני 1948
↑  דן פחטר, צליחת הכנרת לאורכה, דבר, 28 באוגוסט 1953
↑  דן פחטר, עם יצחק יחזקאל מצמח לכפר נחום, דבר, 14 באוקטובר 1955
↑  שיאים חדשים בצליחת הכנרת, דבר, 1 באוקטובר 1944
↑  ז'. פרחי, אספורט - "קדחת הכנרת", משמר, 18 בספטמבר 1945
↑  ש. פינס, 35 צלחו את הכנרת, דבר, 19 באוקטובר 1951
↑  ישראל פז, דרום-אפריקנים ניצחו בצליחת הכנרת ה-5, על המשמר, 7 באוקטובר 1953
↑  אברהם בן שלום, הצליחה ה־6 במרכז פסטיבל המים בכנרת, דבר, 26 בספטמבר 1958
↑  אורי זמרי וישראל פז, מי ומה בספורט לקסיקון, מרחביה: ספריית הפועלים, 1959, עמ' 185
↑  יצחק יחזקאל, 1989 - רשימת מקבלי עיטורי "לאיש כפועלו" ו"עמית כבוד לכל חייו", באתר הפועל
כרמזלך

| --- | --- |

כרמזלך
 
 מאכלים
 סוג:  לביבות
 מרכיבים עיקריים:  קמח מצה, קמח תפוחי אדמה, ביצים
כרמזלך (גם חרמזלך או בובלך, ביידיש: כרעמזלעך, ריבוי של כרמזל), הוא מאכל יהודי אשכנזי מסורתי הנאכל בפסח.
הכרמזלך הן לביבות שטוחות מטוגנות העשויות מקמח תפוחי אדמה או מקמח מצה יחד עם ביצים. קיימת גרסה מלוחה עם מלח ופלפל שחור או גרסה מתוקה עם סוכר או דבש.
השם כרמזלך מתייחס גם למחבת המשמשת באופן מסורתי כדי ליצור את הלביבות.
קיימת גרסה של כרמזלך תפוחי אדמה הדומה ללביבות המוגשות בחנוכה.
קיימות גרסאות שונות של לביבות בהן גם כאלה הממולאות בפירות יבשים ואגוזים ומוגשות כקינוח.
יצחק יורש

| --- | --- |

 לידה:  27 בספטמבר 1937 חיפה, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 פטירה:  12 באוקטובר 2023 (בגיל 86) כפר ורדים
 שם לידה:  יצחק יורש
 לאום:  ישראלי ישראל
 תחום יצירה:  אנימציה
 בן או בת זוג:  אביגיל יורש 
 
יצחק יורש (27 בספטמבר 1937 - 12 באוקטובר 2023) היה אנימטור, מרצה ומעצב גרפי ישראלי.
ביוגרפיה

יצחק יורש נולד בחיפה 27 בספטמבר 1937. בין השנים 1959–1966 הקים בתל אביב סטודיו לעיצוב גרפי יחד עם רעייתו, אביגיל יורש. בשנת 1963 החל לעסוק בהנפשה. בשנת 1966 עבר לירושלים, שם הקים סטודיו פרטי להנפשה שפעל עד לשנת 1978. במסגרת עבודתו יצר כ-35 סרטים קצרים עצמאיים, וכן קטעים וקדימונים רבים לסרטי קולנוע, לטלוויזיה ולפרסומות. בין עבודותיו פתיח למשדרי האוניברסיטה הפתוחה, פתיח לסרט הקולנוע "ארבינקא" (1967) ועוד. עיצב את עטיפות התקליטים "ירושלים של ברזל" של יהורם גאון (1967) ו"דיסקוטנק" של להקת גייסות השריון (1971).
בשנת 1972 שימש כראש מחלקת שרותי אמנות של הטלוויזיה הישראלית. בשנת 1971 ייסד את המחלקה לאנימציה בבצלאל ועמד בראשה עד לשנת 1996. שימש כיועץ הנפשה לארכיון הסרטים הישראלי ובשנת 1983 התמנה ליועץ לפסטיבל הקולנוע ירושלים. שימש כחבר מועצת המנהלים של האיגוד הבינלאומי להנפשה "אסיפא" ובשנת 1985 כחבר מועצת המנהלים של "ביליפא", ארגון הבינלאומי של בתי הספר הגבוהים להנפשה.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 עסק בפרויקט אמנותי המבוסס על סמלים ודגלים של מדינת ישראל ושל מדינות אחרות. בשנת 1988 הציג תערוכה המבוססת על הדימוי של דגל ישראל במוזיאון ישראל, ירושלים.
בשנת 1996, לאחר פרישתו מבצלאל, עבר להתגורר בכפר ורדים.
השכלה

1956 בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
הוראה

1965-1962 עיצוב גרפי, בית הספר ויצו ע"ש חנה יפה, תל אביב-יפו
1968-1965 עיצוב גרפי, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1996-1971 המחלקה לאנימציה, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
תערוכות נבחרות

1988 "עבודות בנושא דגל ישראל", מוזיאון ישראל, ירושלים.
1992 "וריאציות על דגלים וסמלים לאומיים", גלריית המחלקה לצילום, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
1998 "וריאציות על דגלים וסמלים לאומיים", מרכז אמנויות ע"ש ברר, מעלות.
2007 "ישראל שלי האם את צוחה או בוחקת", גלריה טל, כפר ורדים.
2010 "נושאי דגל", גלריה על הקצה, נהריה.
2914 "אדמה", תערוכה קבוצתית רב תחומית, מרכז אמנויות ע"ש ברר, מעלות.
2016 "וריאציות על דגל ישראל", גלריית מצפה הימים.
קטעים מוקלטים

יצחק יורש - יכולות האנימציה, תיק תקשורת, 1991, הערוץ הראשון.
יצחק יורש (אורכב 22.03.2020 בארכיון Wayback Machine) - הטלוויזיה החינוכית, קולטורה, הישראלים, פרק 8, תערוכת דגל ישראל, מוזאון ישראל 1988.
לקריאה נוספת

גאון, איזיקה (אוצר), יצחק יורש, עבודות בנושא דגל ישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1988
יצחק יורש - המחסן של גדעון עפרת, הפרוגרמה של האקדמיה "בצלאל", 1970 ואילך.
יצחק יורש - מוזיאון ישראל, "שבעים מעצבים במחווה לאיזיקה גאון", 2000.
יצחק יורש - בית האומנים בירושלים, אובייקט ישראלי\עניין של זמן, 2002.
השפעת התנ"ך על חיי היום יום בישראל, "דיאלוג של אומנים ישראליים עם תחריטי גוסטב דורה", 2010.
כריסטיאן האביכט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בפברואר 1926 דורטמונד, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  6 באוגוסט 2018 (בגיל 92) פרינסטון, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  היסטוריה עתיקה, אתונה העתיקה, פאוסניאס, התקופה ההלניסטית, אפיגרפיה, מרקוס טוליוס קיקרו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המבורג 
 מוסדות:  אוניברסיטת המבורג  המכון למחקר מתקדם  אוניברסיטת מרבורג  אוניברסיטת היידלברג  אוניברסיטת פרינסטון 
 תלמידי דוקטורט:  אלכסנדר דמנדט 
 פרסים והוקרה:  פרס רויכלין (1991)  Sather Professor (1982)  Henry Allen Moe Prize (1996) 
 
כריסטיאן האביכט (בגרמנית: Christian Habicht;‏ 23 בפברואר 1926 – 6 באוגוסט 2018) היה היסטוריון גרמני שעסק ביוון העתיקה ואפיגרף של יוונית עתיקה.
ביוגרפיה

כריסטיאן האביכט נולד בדורטמונד. לאחר קבלת תואר PhD מאוניברסיטת המבורג בשנת 1952, היה האביכט מורה מן החוץ באוניברסיטה, ולאחר שעשה שם הביליטציה בשנת 1957, מרצה זוטר (פריווט-דוצנט). בשנת 1961 היה לאורדנטליכר-פרופסור באוניברסיטת מרבורג וב-1965 עבר לאוניברסיטת היידלברג. ב-1973 עבר למכון למחקר מתקדם שבפרינסטון, ניו ג'רזי, ארצות הברית. בהיידלברג נותר "פרופסור של כבוד". מאז 1983 לימד גם באוניברסיטת פרינסטון כמרצה אורח; פרש ב-1998.
מחקריו של האביכט עסקו באפיגרפיה יוונית ובאתונה העתיקה בתקופה ההלניסטית. כתב רבות על פאוסניאס ועל מרקוס טוליוס קיקרו.
בשנת 1991 קיבל את פרס רויכלין מטעם העיר פפורצהיים שבגרמניה, בשנת 1996 את פרס מו מטעם החברה הפילוסופית האמריקאית, ובשנת 1998 את פרס קריטיקוס מטעם החברה לקידום הלימודים ההלניסטיים (אנ') בלונדון. היה חבר האקדמיה למדעים של היידלברג מאז 1970, חבר המכון הארכאולוגי הגרמני והמכון הארכאולוגי האוסטרי, החברה הפילוסופית האמריקאית, האקדמיה הבריטית והאקדמיה של אתונה. כמו כן היה עורך שותף של סדרת הפרסומים "Hypomnemata" ‏(1962–1996) ושל כתב העת "American Journal of Ancient History"‏ (1976–2000).
נפטר ב-6 באוגוסט 2018.
פרסומיו

Gottmenschentum und griechische Städte. Beck, München 1956; 2. Auflage 1970.
Altertümer von Pergamon Bd. 8, 3. Die Inschriften des Asklepieions. de Gruyter, Berlin 1969.
Untersuchungen zur politischen Geschichte Athens im 3. Jahrhundert v. Chr. Beck, München 1979, ISBN 3-406-04800-5.
Studien zur Geschichte Athens in hellenistischer Zeit. Vandenhoeck und Ruprecht, Göttingen 1983, ISBN 3-525-25171-8.
Pausanias und seine „Beschreibung Griechenlands“. Beck, München 1985, ISBN 3-406-30829-5.
Cicero der Politiker. Beck, München 1990, ISBN 3-406-34355-4.
Athen in hellenistischer Zeit. Gesammelte Aufsätze. Beck, München 1994, ISBN 3-406-38164-2.
Athen. Die Geschichte der Stadt in hellenistischer Zeit. Beck, München 1995, ISBN 3-406-39758-1.
The Hellenistic Monarchies: Selected Papers. University of Michigan Press 2006, ISBN 978-0-472-11109-1.
ינה ינוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  8 בדצמבר 1872 אוז'הורוד, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  16 בנובמבר 1945 (בגיל 72) קלוז'-נאפוקה, ממלכת רומניה 
 מדינה:  הונגריה, ממלכת רומניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי האז'ונגארד בקלוז' 
 השכלה:  האוניברסיטה לתאטרון ולקולנוע (1894)  אוניברסיטת פרנץ יוזף בקולוז'וואר (קלוז') (1918-1872) (1900) 
 מעסיק:  פשטי נפלו 
 בן או בת זוג:  Lili Poór 
 
ינה ינוביץ' (בהונגרית: Janovics Jenő; אונגוואר, 8 בדצמבר 1872 – קלוז', 16 בנובמבר 1945) היה שחקן, במאי, מנהל תיאטרון, תסריטאי יהודי-הונגרי. כמנהל התיאטרון ההונגרי בקלוז', הוא מילא תפקיד חשוב בבניית התיאטרון בכיכר הוניאדי ובהפיכת "במת הקיץ" לתיאטרון בנוי אבן. למחזורי הדרמה המצליחים ביותר שלו, שהתקיימו בין 1911 לבין 1414, יש משמעות יוצאת דופן בהיסטוריה של התיאטרון ההונגרי. לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא היה מחלוצי הפקת הקולנוע ההונגרי כמפיק סרטים, בעל קולנוע, יזם, אסתטיקאי קולנוע, במאי קולנוע ותסריטאי. מהכנסות אולפן הקולנוע שלו הוא תמך בתיאטרון עד שהונו דעך. לאחר חוזה טריאנון התמקד בבניית מוסדות חדשים לתיאטרון ההונגרי של קלוז', שנותר ללא תמיכת המדינה והעיר. הוא הותקף רבות בגלל מדיניות התוכניות שלו: הלאומנים ההונגרים התנגדו למדיניות התוכניות שלו של הצגת יצירות רומניות, הלאומנים הרומנים התנגדו לתפקיד שמילא בארגון וקיום התרבות ההונגרית והאזרחים השמרנים ראו לצנינים את ההצגות שהעלה לפועלים. בשל מוצאו היהודי הוא נדחק לצד מהמחצית השנייה של שנות ה-30. אז כתב את זכרונותיו מתולדות התיאטרון. אחרי מלחמת העולם השנייה ב-1945 קיבל שוב את ניהול התיאטרון ההונגרי של קלוז'. הוא מת במהלך ההכנות לפתיחת העונה.
קורות חיים > משפחתו ולימודיו

ינה ינוביץ' נולד באוז'הורוד, הילד החמישי למשפחה יהודית ענייה. (בין אחיו, שאנדור הפך לקצין רפואה ויועץ בריאות בבודפשט, ופאל הפך לעורך של העיתון אשט) עד מהרה המשפחה עברה לבודפשט, שם הוא למד בבית ספר יסודי ולאחר מכן בגימנסיה הריאלית הראשית ברחוב הורניאנסקי. בנוסף לסיום לימודיו בכל הכיתות בהצטיינות, הוא זכה מדי שנה מאז שהיה בכיתה ו' בפרס לתולדות הספרות והבלשנות ההונגרית, וכן בפרס כמדקלם השירה הרציני הטוב ביותר והקומיקאי הטוב ביותר. הוא עזר להוריו ולאחיו בתגמולים כספיים אלה ובהכנסות של השיעורים הפרטיים שנתן.
הוא סיים את בחינות הבגרות עם תוצאות מצוינות בשנת 1891 ולבקשת הוריו נרשם לאוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה. בנוסף, מוריו, שכנעו את הוריו לאפשר לילד המוכשר להשתתף במקביל בלימודי האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע. כאשר בתום השנה הראשונה הותר לו לקפוץ שנה ולהירשם ישר לשנה השלישית באוניברסיטה זו לדרמה הסכימו גם הוריו לבחירת הקריירה שלו כשחקן.
בשנת 1896 התקבל בחוזה לתיאטרון הלאומי של קלוז'-נאפוקה. הוא מונה למנהל התיאטרון לאחר השנה הראשונה ובשנת 1900 קיבל דוקטורט באסתטיקה ובפילוסופיה. בקיץ של אותה שנה ערך מסעות לימודים לגרמניה, ללונדון ולפריז.
קורות חיים > לפני מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה

בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה השיק את אולפן הקולנוע שלו, שיצר שישים וחמישה סרטים אילמים וחמישה משחקי קולנוע בין השנים 1914 ל-1920. הסרטים גם הפכו אותו להצלחה כלכלית: היו לו עשרים ושישה בתי קולנוע בפריסה ארצית ואחד עשר בתי קולנוע בקלוז'. כדי לעזור למשפחות הלוחמים בחזית ארגן הופעות צדקה והמשיך לשלם את משכורות השחקנים שנקראו לצבא. בתקופת המלחמה סיפק גם את שכרם של עובדי התיאטרון וגמלאי התיאטרון מרכושו האישי וכן רכש תפאורות, תלבושות, ספרים וציוד טכני שהיה דרוש להפעלת התיאטרון. עם פרוץ מהפכת החרציות בסתיו 1918, ביקש לשמור על הסדר בעיר ולהימנע ככל האפשר מהשפעות המהפכה. הוא נבחר לחבר נשיאות מועצת השלטון ההונגרית הקבועה על ידי האספה הלאומית ההונגרית בקלוז' ב-22 בדצמבר 1918, אך ב-25 בספטמבר 1919, כניסת הצבא הרומני לעיר, יצר מצב חדש. בין ינואר לאפריל 1919 אסר מפקד החיל של הצבא הרומני על קיום ההצגות בתיאטרון.
קורות חיים > בין שתי מלחמות העולם

בשנים אלו, יחד עם אימרה קאדאר ושאנדור אימרה, ינוביץ' חתר למודרניזציה של גישת התיאטרון, ולכן ביים בסגנון אקספרסיוניסטי, השתמש בכלי הקולנוע גם בתיאטרון, וביים את שייקספיר בגישה מקורית. הוא סיכם עם האיגודים המקצועיים שהוא יציג בפני העובדים מחזות מאת שייקספיר, איבסן, סטרינדברג, אנטול פראנס וג'ורג' ברנרד שו. ב-1923, 1924 ו-1930 הכריז על מכרזים לכתיבת דרמות מקוריות, בהן השתתפו כותבים רבים. למען ההתקרבות התרבותית הרומנית-הונגרית, הציג סופרים רומניים קלאסיים ועכשוויים (יון לוקה קאראג'אלה, ויקטור אפטימיו, לוצ'יאן בלאגה, ניקולאיה יורגה וכו') ולקח את הלהקה ההונגרית מקלוז' להופעת אורח בבוקרשט. הוא ספג התקפות רבות בגלל מדיניות התוכנית שלו: לאומנים הונגרים מחו נגדו על העלאת הצגות רומניות, לאומנים רומנים התנגדו לתפקידו בארגון התרבות ההונגרית, ואזרחים שמרנים מתחו עליו ביקורת על מחזות שביים לפועלים.
פעילותו > כמנהל במה וכבמאי תיאטרון

על פי הערכת לקסיקון אמנויות התיאטרון ההונגרי, "כבמאי וכמנהל תיאטרון, הוא שילב מסורות וחידושים, אך תמיד נשאר נאמן לאידיאלים אנושיים. מחזורי הדרמה שלו, אירועי נוער ופועלים שאורגנו בעשור השני של המאה ה-20 ובשנות ה-20, של המאה. מטרתו הייתה לחנך קהל רציני ומבין, הקשוב להתפתחויות הספרותיות והתיאטרוניות האחרונות. הוא ביים בשמחה את מולייר, שייקספיר, קלאסיקות יווניות והונגריות, אבל הוא היה פתוח גם לדרמה הונגרית חדשה. הוא התחיל במופעי נוער ושיתף את תלמידי העיר הצעירים, אותם החל לחנך כבר בגיל צעיר כדי שיוכלו להפוך לקהל מודע, אוהב תיאטרון ומבין. תחת ניהולו, הפך תיאטרון קלוז' לחלוץ בחיי התיאטרון ההונגרי, לעיתים קרובות לפני בודפשט, עם שאיפותיו העזות לתיאטרון אמנותי (חינוך קהל). הרפרטואר שלו כלל נציגים של מאמצי הדרמה האירופית המודרנית (גאורג קייזר, קארל צ'אפק, פרנק ודקינד) ועם הפקותיו הנועזות יצר מערכת יחסים חדשה בין הבמה לקהל, תוך יישום המגמות הסגנוניות של זמנו, בעיקר את תורתו של מקס ריינהרדט, אבל ללא דיכוי אלים של השחקנים; במובן זה הוא היה מקורב לקונסטנטין סטניסלבסקי. כשביים את באנק באן (1911) ואת טרגדיית האדם (1913), הוא שבר את הפרשנות המסורתית ובאמצעות כלים של ריאליזם ביקורתי הציב את טיבורץ במחזה הראשון ואת לוציפר במחזה השני במרכז ההצגה.
הבימויים עיקריים שלו:
יוז'ף קטונה: באנק באן
ויליאם שייקספיר : המלט
אימרה מדאץ' : טרגדיית האדם
יוהאן אוגוסט סטרינדברג : שכרון חושים
מלכיאור לנדייל : טייפון
פרנק ודקינד : התעוררות האביב
גרגיי צ'יקי : בועות
לוצ'יאן בלאגה : זמולקסה
פעילותו > באמנות הקולנוע

הוא היה מחלוצי הפקת הקולנוע ההונגרית כמפיק קולנוע ובעל קולנוע כיזם, במאי ותסריטאי. כבר ב-1907 ביצע צילומי רחוב. ב-1912 הקים את חברת הסרטים קורווין שב-1913 יצרה יחד עם חברת פאטה (Pathé) הצרפתית את הסרט המצליח בכל העולם "סייח צהוב". מאוחר יותר התמזג הסטודיו של ינוביץ' עם חברת Projectograph הגרמנית בשם Proja Film Factory. במהלך חמש שנות קיומו, אולפן הסרטים, ששמו שונה שוב לקורווין במהלך מלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן לטרנסילבניה, יצר שישים וחמישה סרטים אילמים. הוא מימן את התיאטרון מההכנסות. בניגוד לאופנת התקופה, הוא ביקש להפיק סרטי אמנות.
רשימת סרטיו:
A dollárkirálynő leánya, 1913 – rendező, forgatókönyvíró
Sárga csikó, 1913 – forgatókönyvíró
Bánk bán, 1914 – forgatókönyvíró, színész
A kölcsönkért csecsemők, 1914 – forgatókönyvíró
A tolonc, 1914 – forgatókönyvíró
Éjféli találkozás, 1915 – forgatókönyvíró
Havasi Magdolna, 1915 – forgatókönyvíró
A kormányzó, 1915 – színész
Leányfurfang, 1915 – rendező
Liliomfi, 1915 – rendező, forgatókönyvíró
Vergődő szívek, 1915–1916 – rendező, forgatókönyvíró
Ártatlan vagyok!, 1916 – rendező
A dolovai nábob lánya, 1916 – rendező, forgatókönyvíró, színész
A gyónás szentsége, 1916 – rendező, forgatókönyvíró, színész
Méltóságos rabasszony, 1916 – rendező, forgatókönyvíró
Mesék az írógépről, 1916 – színész
A peleskei nótárius, 1916 – rendező, forgatókönyvíró
Petőfi-dalciklus, 1916 – rendező, forgatókönyvíró
Baccarat, 1917 – rendező, forgatókönyvíró
Ciklámen, 1917 – rendező, forgatókönyvíró
Csaplárosné a betyárt szerette, 1917 – rendező
A Gyurkovics lányok, 1917, forgatókönyvíró
Falusi Madonna, 1917 – rendező, forgatókönyvíró
Hotel Imperial, 1917 – rendező
A megbélyegzett, 1917 – rendező
Nehéz szerep, 1917 – rendező
A névtelen asszony, 1917 – rendező, forgatókönyvíró
Sergius Panin, 1917 – rendező, forgatókönyvíró
A szerzetes, 1917 – rendező, forgatókönyvíró
A tanítónő, 1917 – rendező
Az utolsó éjszaka, 1917 – rendező, forgatókönyvíró
A vasgyáros, 1917 – rendező, forgatókönyvíró
A vén bakancsos és fia, a huszár, 1917 – forgatókönyvíró
Andor, 1918 – rendező, forgatókönyvíró
Asszonyi eskü, 1918 – rendező
A feleség, 1918 – rendező, forgatókönyvíró
Lila test, sárga sapka, 1918 – rendező, forgatókönyvíró
A medikus, 1918 – rendező
Sarah grófnő, 1918 – rendező, forgatókönyvíró
A szerelem haláltusája, 1918 – rendező, forgatókönyvíró
Tisztítótűz, 1918 – forgatókönyvíró
A vadorzó, 1918 – rendező
A két árva, 1920 – rendező
Világrém, 1920, forgatókönyvíró, rendező
פעילותו > כשחקן

מלבד שנות הקריירה הראשונות שלו, הוא שיחק רק בכמה תפקידים מרכזיים (המלט, טרטיף, ביבראך, ד"ר טוקרמה). הוא פיתח כל אחד מהתפקידים הללו בקפידה במשך תקופה ארוכה: למשל, הוא גילם את טרטיף לראשונה ב-1899, והוא עבד על התפקיד גם כשהמחזה לא היה בתכנייה. הופעתו ב-1915 היא אחת הטרטיפים הגדולים בתיאטרון ההונגרי. באותו אופן, הוא פיתח את התפקיד של ביבראך (באנק באן) במשך עשרות שנים. שיא קריירת המשחק שלו היה המלט. כשחקן אינטלקטואלי, הוא בחר בקפידה את תפקידיו, נמנע מכל הבל, וחישב את ההשפעות של משחקו במדויק, התנועות הפיזיות של הדמות שגילם היו תמיד בהרמוניה מלאה עם חשיבתו ועם חייו הרגשיים.
רשימת ספריו
Csiky Gergely élete és művei I–II. Kolozsvár: Gombos Ferenc könyvnyomdája. 1900–1902.
A magyar dráma irányai. Budapest: Benkő Gyula könyvkereskedése. 1907.
A magyar dráma fejlődése: A Kolozsvári Nemzeti Színház által rendezett drámatörténelmi sorozatos előadások bevezető beszédei. Budapest: Országos Irodalmi és Közművelődési Szövetség. 1913.
A Farkas utcai színház. Budapest: Singer és Wolfner. 1941.
A Bánk bán nyomában. Kolozsvár: Különlenyomat az Erdélyi Múzeum 1942. évfolyamának 1. számából
A Hunyadi téri színház. Kolozsvár: Korunk Baráti Társaság. 2001. (1942-es kézirat)