stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חינוך ביתי
היסטוריה

טרם הקמת מערכת רחבת היקף של בתי ספר, עיקר החינוך היה חינוך ביתי. אך גם לאחר מכן, ועם התגברות היקף התלמידים ההולכים לבתי ספר יומיים, נותר החינוך הביתי כאופציה לחינוך סדיר, במיוחד אצל השכבות המבוססות. בסביבות 1850 בוצעו הערכות מהעיר מנצ'סטר ומשוודיה שלפיהן מציינות שבחינוך ביתי למדו בין 24-31% מהילדים בגילאי 5–15 שקבלו חינוך סדיר, או בין 11-15% מכלל הילדים בגילאי 5–15.
החינוך הביתי לאחר התרחבות מערכת החינוך המודרנית, החל להתפתח בארצות הברית בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20.
לאחר ניסיונותיהם של חוגים רדיקליים לבצע שינוי בשיטת החינוך במדינה ולאור ההבנה כי שינוי כזה הוא כמעט בלתי אפשרי, הבינו הוגים שונים ובראשם ג'ון הולט כי עליהם לחפש דרכים אחרות וסביבה שונה לחינוך ילדיהם. הולט הציע, כי הילדים יוצאו מהמסגרות הפורמליות ויתחנכו בבית. מכיוון שבאותה תקופה צעד זה נחשב מנוגד לחוק בארצות הברית, פעלו אותן משפחות באופן בלתי חוקי ובסתר.
לאחר הוצאת הספר המדבר על ערכי החינוך הביתי שזכה להצלחה השתנה היחס כלפי תופעה זו וההורים זכו לתמיכה ושיתוף פעולה מלא מהרשויות (לדוגמה קרן מנדל).
בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-20, מספר המשפחות שקיימו חינוך ביתי גדל, חצה את גבולות ארצות הברית והתפשט בעולם. התפשטות זו, יצרה השפעה הן מבחינה פוליטית והן מבחינה ציבורית: נוסדו ארגונים המגנים על זכויות המתחנכים בבית, ונוסחו חוקים המפרטים את הזכויות לקיום חינוך ביתי.
מניעים לוויתור על חינוך פורמלי

כיום, כאשר מערכת החינוך הפורמלית אחראית לחינוכם של מרבית הילדים, עולה השאלה מדוע ישנם הורים הבוחרים לוותר על שירותיה, על אף שאלו ניתנים בחינם ואף מחויבים מתוקף חוקי לימוד החובה המקובלים במרבית המדינות. לבחירה זו ניתנות מספר סיבות:
אידאולוגיה שלפיה על ההורים עצמם להיות אחראים לחינוך הילדים ולא למסור את האחריות לידי החברה או המדינה ואף לא בידי בית ספר פרטי.
גישה המאמינה שעל ההורים לקחת את האחריות על חינוך ילדיהם בפועל ולהיות עם הילדים שעות רבות.
אמונה שחינוך ביתי נותן תוצאות לימודיות טובות יותר.
רצון לקבוע את התכנים שאותם הילד לומד, למשל כאשר בתי הספר בסביבת המגורים אינם תואמים את ההשקפה הדתית של ההורים.
רצון לקבוע את שיטות הלימוד של הילדים, למשל הורים השוללים כפיית לימודים על הילדים או במקרה ששיטות הלימוד הנהוגות בבית הספר הביאו את התלמיד לכישלון (למשל תומאס אלווה אדיסון).
רצון לשלוט בחברה עמה הילד נפגש על מנת למנוע השפעות שליליות (למשל מניעת פגישה עם נוער עבריין או ילדים אלימים).
טעמים טכניים: התלמיד גר בחווה מרוחקת מכל מוסד חינוך (אוסטרליה) מוסדות החינוך בעיר חרבו באסון טבע (ניו-אורלינס), תלמידים שאינם שולטים בשפה המדוברת בבית הספר ולא רואים טעם בלמידתה (בני דיפלומטים), החינוך הממלכתי המקומי לא מוצלח והפרטי יקר מדי, בתי הספר לא מתייחסים בהגינות או מסרבים לקבל תלמיד מסיבות שאינן תלויות בו.
טעמים טכניים הקשורים בלקות: התלמיד מרותק למיטה, אף בית ספר קרוב אינו נגיש לכיסאות גלגלים, קשה למצוא תוכנית חינוך מיוחד שמתאימה לתלמיד (למשל הלן קלר שקיבלה חינוך ספק ביתי וספק פרטי), לבתי הספר המקומיים יש דעות קדומות על לקותו של התלמיד והם אינם מתייחסים אליו בהגינות (תלמידים נשאי איידס).
החשיבה כי ניתן לעודד את התפתחותו האישית ואת סקרנותו של הילד מפני שיחס המבוגר אליו הוא אישי יותר.
האמונה שהחינוך מן הבית מונע את תלות הילד בחבריו ומבטל את תופעת הלחץ החברתי בו שרוי הילד הלומד בבית הספר.
הימנעות מהדבקה במחלות זיהומיות.
הימנעות מהשפעות שליליות
חוסר שביעות רצון כללי ממערכת החינוך והמוסדות "הרגילים"
סוגי חינוך ביתי

ישנם מספר סוגים עיקריים של חינוך ביתי:
סוגי חינוך ביתי > חינוך חופשי

החינוך החופשי גורס שאין צורך להכתיב לילד מסגרת, גם לא בתוך המשפחה, והסקרנות הטבעית תגרום לילד לרצות ללמוד.
בגישה זו, ההורים אינם מעבירים שיעורים לילדיהם באופן יזום, אלא רק עונים על שאלות שהילדים מעלים, מתוך תפיסה שכך נשמרת הסקרנות הטבעית של הילד ודרכה הוא ילמד באופן יעיל ומהנה בהרבה מאשר בשיעורים מתוכננים.
ג'ון הולט נחשב לאבי הגישה, אך היבטים שלה ניתן למצוא אצל הוגים חינוכיים רבים.
סוגי חינוך ביתי > חינוך מונחה תוכנית לימודים

בשיטה זו, הזהה לנהוג בבתי הספר, ההורים פועלים על פי תוכנית לימודים מסודרת אותה הם מעבירים לילדים. שיטה זו מחלקת את עולם הידע לתחומים נפרדים (למשל חשבון, לשון, אנגלית, תנ"ך וכו') ומלמדים כל אחד מהם בפני עצמו. בנוסף, כל תחום נפרט למסלול לימוד הבנוי בשלבים, כאשר שלבים מאוחרים מסתמכים על השלבים הקודמים להם.

לשיטה זו שני יתרונות מרכזיים: קל לעקוב אחרי מהלך הלימודים, וקל להשיג חומר לימוד מוכן. הורים שמלמדים את ילדיהם בבית לפי שיטה זו מדווחים כי הזמן הנדרש להגיע לאותו קצב לימוד המקובל בבתי הספר נע בין שעתיים ביום לשעה בשבוע. יתרונות נוספים: קל להורים לחלוק את עבודת ההוראה עם מורה פרטי ולתלמיד שלומד בחינוך ביתי מטעמים טכניים ולא אידאולוגיים, קל לחזור ולהשתלב בבית הספר.

החיסרון הבולט של השיטה הוא העובדה שהיא מחקה שיטת חינוך שאחד הגורמים המרכזיים בעיצובה הוא אילוצים שלא קיימים בבית. רוב האילוצים האלה קשורים בעובדה שבכיתה יש עשרות תלמידים. אילוצים אלה לא קיימים בבית וחיקוי שיטה שמתחשבת בהם עשוי לבזבז משאבים ולהמאיס את הלימודים על התלמיד.
סוגי חינוך ביתי > למידת חקר

גישה הצוברת פופולריות בהוראת המדעים. מדמה את תחום המחקר: בפני הילדים מוצבת בעיה או אתגר בו טרם נתקלו והם מתבקשים לנסות למצוא פתרונות או מידע בנושא. הדגש הוא לאו דווקא על מציאת הפתרון הנכון, או על פתרון בכלל, אלא על הדרך: העלאת רעיונות והשערות, ניסויים, תצפיות, הסקת מסקנות, חיפוש מקורות מידע, עבודה בקבוצה וכדומה.
תפקיד המורה הוא להציג בעיות חקר מתאימות לילדים ולתמוך בהם בתהליך החקר.
הבעיות עצמן יכולות להיות חידות, בניית מכשירים, הבנת תופעות טבע, הכרות עם מכשירים חדשים או כל דבר אחר שהילדים טרם למדו.
סוגי חינוך ביתי > הוראה אינדיאנית והוראה סוקרטית

שיטה זו היא מעין שילוב של למידה טבעית עם למידת חקר. כמו בלמידה טבעית, התלמיד הוא הקובע מה ללמוד, מתי ואיך. אך כשהוא בא אל המורה ושואל אותו משהו או מבקש את עזרתו, המורה אינו עונה ישירות. במקום זה המורה שואל את התלמיד שאלה או נותן לו משימה כמו בלמידת חקר. מתוך תהליך החקר, התלמיד מגיע לפתרון הבעיה המקורית שהטרידה אותו ולומד זאת בצורה יסודית ומקיפה יותר מאשר לו היה מקבל את התשובה ללא מאמץ מצדו.

בגרסה האינדיאנית עיקר הלימוד מתבצע בפעילות הגומלין שבין הלומד לבין העולם, כשהמורה מנחה היכן לחפש את התשובות. בגרסה הסוקרטית השיחה עצמה היא הסביבה הלימודית והחומר הנלמד נובע מתוך הלומד עצמו תוך כדי דיאלוג עם המורה.
סוגי חינוך ביתי > הוראה באשכולות

גישה זו מדגישה את הקשר שבין תחומי הידע. בוחרים נושא מסוים ללמוד, ודרכו לומדים דברים מתחומי ידע רבים. למשל, אם כנושא הלימוד נבחרה ברזיל, הלימודים יעסקו בגאוגרפיה שלה (גאוגרפיה, אקולוגיה, ביולוגיה), בהיסטוריה שלה (היסטוריה, מדע המדינה), בתרבות שלה (מוזיקה, ספרות, אמנות) וכן הלאה.
חיי החברה בחינוך הביתי

הורים לילדים בחינוך הביתי נוהגים לדאוג לחיי החברה שלהם כשם שהם דואגים לחינוכם. מחקר שערכה מונטגומרי בשנת 1989, הראה כי החינוך בבית אינו יוצר בידוד. על פי המחקר, ילדי החינוך הביתי הם משתתפים פעילים במגוון פעילויות עם אנשים ובני נוער אחרים. משפחות המחנכות את ילדיהם בבית נוהגות להיפגש ביניהן, ובמקומות בהם החינוך הביתי נפוץ, הן יכולות להקים ארגונים חברתיים כמו ליגת כדורסל לנוער החינוך הביתי. במקומות בהם החינוך הביתי נדיר, אפשר לשלוח ילד למועדון קראטה, תנועת נוער, חוגי העשרה, טיולי נוער וכיוצא בזה. מחקר נוסף מצא כי המיומנויות החברתיות מפותחות יותר אצל ילדי החינוך הביתי מאשר אצל ילדים המתחנכים בבית הספר. מעבר לזאת, אנשי החינוך הביתי יכולים לטפח יחסי תוך משפחתיים עמוקים יותר מהמקובל בחברה הכללית[דרוש מקור].
הישגים לימודיים

מחקר שנערך על ידי יחידת הקולג'ים בארצות הברית הראה כי סטודנטים שהתחנכו בבית קיבלו ציונים מעל הממוצע באנגלית ובקריאה, והבדל קטן לרעה נמצא במיומנויות ההבנה שלהם. מחקר אחר, שנערך בארצות הברית ובדק את הציונים של מבחני הקבלה לקולג', הראה כי ציוניהם של בוגרי החינוך הביתי גבוהים יותר מציוניהם של תלמידי בתי הספר הציבוריים ונמוך יותר מהתלמידים אשר למדו בבתי ספר פרטיים. תלמידי החינוך הביתי השיגו ממוצע ציונים גבוה במבחני השפה וממוצע נמוך יותר במבחני המתמטיקה לעומת שאר הסטודנטים.
חינוך ביתי בישראל

עד שנת 1994 לא הכירה מדינת ישראל בחינוך ביתי כלל. בשנה זו, בעקבות התגברות פניות הורים המעוניינים בחינוך ביתי והתייחסות חיובית של שר החינוך, אמנון רובינשטיין, הוקמה ועדה בראשות פרופסור דוד גורדון, אשר המליצה לאשר חינוך ביתי בתנאים מגבילים להורים בעלי "תפיסת עולם מגובשת", והמשרד פעל בהתאם. עם התחלפות השרים במשרד החינוך, בוטלו ההנחיות ומשרד החינוך שב לעמדתו כי ילדים בגילאי חינוך חובה צריכים לשהות בבית ספר.
בעקבות לחץ מחודש של הורים, הוקמה ועדה נוספת, הפעם בראשות אילנה זיילר, שפרסמה בשנת 2002 "חוזר מנכ"ל" החוזר על העמדה כי מקומם של ילדים ב"מסגרות הלימוד הממוסדות", אך אפשרה מתן היתרים לחינוך ביתי במקרים חריגים ביותר. על פי נהלים אלו, נדרשו ההורים המבקשים חינוך ביתי להציג תוכנית לימודים מפורטת, להראות כל שנה שהתוכנית אכן הושגה ובנוסף היה צורך להראות שההורים נושאים באידאולוגיה המחייבת חינוך ביתי. בהתאם, לא היה ניתן לקבל אישור לחינוך חופשי. הורים שפנו לבקשת אישור לחינוך ביתי נדרשו להראות שיש לילד בעיה חריפה הדורשת חינוך ביתי, למשל חרדות. ועדה שהייתה אחראית על אישור בקשות לחינוך ביתי נהגה לשלוח ילדים לבצע "מבחן טובה" ו/או אבחון פסיכולוגי הכולל מבחני אינטליגנציה, כדי להראות שיש הכרח בחינוך ביתי.
באפריל 2006 פורסם חוזר מנכ"ל נוסף בעניין החינוך הביתי, עם שינויים לעומת החוזר הקודם, אשר מציגים את הדרישות הלימודיות בעמימות מה, המאפשרת לפי חלק מהדעות קיום חינוך חופשי. חוזר זה ביטל את הצורך בבחינות מיצ"ב לילדי חינוך ביתי ואינו דורש הגשת תוכנית לימודים מפורטת אלא רק "פירוט התחומים שהילד ילמד בביתו... ואת התוצרים הצפויים שאפשר יהיה ללמוד מהם שהלמידה אכן מתרחשת". החוזר גם מתיר לקחת את הילד לעבודה או למקום אחד אחר כמו מקום עבודה.
באוגוסט 2007 הוגשה עתירה לבג"ץ של כ-100 הורים, אשר לא היו מרוצים מחוזר המנכ"ל של 2006. העותרים התנגדו לדרישה שההורים חייבים להיות בעלי גישה אידאולוגית מגובשת המחייבת חינוך ביתי או שנסיבות יוצאות דופן של הילד יחייבו חינוך ביתי. כמו כן התנגדו לקביעה שחילוקי דעות או סכסוכים בין ההורים לבית הספר לא מהווים עילה לחינוך ביתי. בנוסף, ההורים לא היו מרוצים מהדרישה להוכיח כל שנה מחדש שהם עומדים בדרישות שהגדיר משרד החינוך. לטענת העותרים, חוק הפיקוח על בתי ספר אינו מאפשר למשרד החינוך להפעיל בקרה על לימודים של פחות מעשרה תלמידים וכי בהתאם לאמנת זכויות הילד יש להורים זכות יסוד לקבוע את שיטת החינוך של ילדיהם. לאחר הגשת העתירה התקיימה הידברות בין העותרים למשרד החינוך, והופץ חוזר מנכ"ל חדש, המכיר בחינוך חופשי. בעקבות פרסום החוזר החדש, ובהמלצת השופטת בדיון שהתקיים במרץ 2009, משכו העותרים את עתירתם.
חינוך ביתי בישראל > הסדרת החינוך הביתי

מאז 2002 יצאו מספר חוזרי מנכ"ל המסדירים את החינוך הביתי בישראל. הורים המבקשים להקנות לילדם חינוך ביתי צריכים להגיש בקשה מנומקת בכתב, במקביל לרישום הילד למוסד חינוכי בו יהיה חייב ללמוד כל עוד לא אושרה הבקשה. האישור ניתן לשנה או לשנתיים ויש להראות עמידה בתוכנית על מנת לחדש את האישור. על משרד החינוך לשלוח עובד פדגוגי לבית הילדים כדי לוודא שהילדים לומדים. בפועל, אין בקרה של משרד החינוך על תהליך החינוך הביתי, ולרוב לא מחייבים את ההורים לשלוח את הילד למוסד חינוכי לפני אישור הבקשה, שכן תהליך האישור עלול להימשך חודשים ארוכים.
קיים בלבול בין הרשויות השונות לגבי הגילאים עבורם צריך להגיש בקשה. בחלק מהרשויות מבקשים שההורים יגישו בקשה לאישור החל מגיל שלוש, בעוד באחרות - החל מגיל חמש.
על הבקשה לכלול את הפרטים האישיים של בני הבית, הסבר על האידאולוגיה מאחורי הרצון בחינוך ביתי, ותוכנית לימודים שכוללת 50% מלימודי הליבה. הלימוד יכול להתבצע בכל שיטה שההורה בוחר, כולל אנ-סקולינג (חינוך חופשי).
הטבלה הבאה מציגה את מספר הילדים שלמדו באופן רשמי במסגרת חינוך ביתי. ארגוני חינוך ביתי מעריכים שתלמידים נוספים לומדים במסגרת חינוך ביתי ללא אישור המדינה.
| שנה | סך מספר ילדים |
| --- | --- |
2003: 60
2004/5: 140
2007/08: 198
2009/10: 208
2012/13: 350
2013/14: 448
חינוך ביתי בארצות הברית > תפוצה

בתחילת שנות ה-80 היו בארצות הברית כ-15,000 ילדים שלמדו מן הבית. בתחילת שנות ה-90 עמד מספרם על 250,000, בשנת 1999 עמד מספר הילדים על 850,000 (1.7% מהצעירים), בשנת 2003 עמד מספרם על 1.1 מיליון ובשנת 2007 עמד מספרם על 1.5 מיליון (2.9% מהצעירים). יש הטוענים כי מספר זה אינו מדויק כי הוא איננו כולל מדינות שאינן דורשות דיווח על חינוך מהבית ועל משפחות שאינן מדווחות, ולפיכך טוענים כי מספרם כפול - בין 2.5-3 מיליון ילדים. אם קצב הגידול ימשיך, עד 2020 12.7% מהצעירים בארצות הברית ילמדו בחינוך ביתי.
חינוך ביתי בארצות הברית > המעמד החוקי

הממסד האמריקאי תקף את ההורים שבחרו חינוך ביתי, ואף ניסה להטיל קנסות ומאסרים על ההורים שבחרו לקחת אחריות על חינוך ילדיהם, בשנת 1972 הכריז בית המשפט העליון בפסק דין מדינת וויסקונסין נ' יודר (Wisconsin v. Yoder) בזכות ההורים לקבוע את החינוך של הילדים שלהם שלא במסגרת מוסד. הקביעה התבססה על פס"ד משנת 1925 שקבע שלהורים יש זכות לשלוח את הילדים שלהם למוסד פרטי.
פסק דין Yoder היה הזרז להסרת כתבי אישום נגד הורים שבחרו בחינוך ביתי וכיום החינוך הביתי חוקי בכל מדינות ארצות הברית. בנובמבר 2005 הונחה הצעת חוק פדרלית הקובעת שהממשל הפדרלי אינו יכול לפקח על החינוך הביתי.
חינוך ביתי בארצות הברית > ההתפתחות

כיום תופעת החינוך הביתי הולכת ומתפשטת בארצות הברית ובמקומות נוספים בעולם. מחקרים שנערכו בארצות הברית (Knowels, Marlow, Muchmore 1992) מראים כי אחד התהליכים החשובים אשר סייעו להפיכת החינוך מן הבית מתופעה זניחה השמורה ל"תמהונים" בודדים במקומות שונים לתנועה חברתית משמעותית ולאלטרנטיבה חינוכית לגיטימית ורצויה הייתה ההתאגדות של אותן משפחות לקהילות.
התאגדויות אלו מאפשרות למשפחות המחנכות מן הבית ליצור קהילה בעלת אינטרסים משותפים ואידאולוגיה משותפת (לפחות בחלקה) אשר פועלת יחד הן במישור של תמיכה אישית והן במישור של משויכות חברתית.
ראו גם

חינוך חובה
חוק לימוד חובה
ביטול בית הספר
ג'ון הולט
חינוך חופשי
אוטודידקט
חינוך בלתי פורמלי
אקדמיית קהאן
לקריאה נוספת

הד החינוך, גיליון יולי-אוגוסט 2006, עמודים 20–27.
חינוך-ביתי בישראל -- התחלות, חיה הלר-דגני, הוצאת רמות, תל אביב, 2003.
חינוך-ביתי -- אוסף מאמרים, מחשבות והגיגים. מוסף מיוחד של עלון "באופן טבעי". ראש פינה, הוצאה עצמית 'באופן טבעי', 2003.
הערות שוליים

↑  Edward Baines, Strictures on the New Government Measure of Education, J. Snow, 1853, page 12
↑  עדה אופיר, זה מה שקורה כשאתם שולחים ילד חולה לגן, באתר ynet, 19 בספטמבר 2017
↑  רונית דוייב, אלו מחלות הגן הנפוצות ביותר, באתר ישראל היום, 6 בספטמבר 2018
↑  פרטי התיק "חינוך ביתי" בבית המשפט העליון
↑  הנוהל החדש לחינוך ביתי בפרסומו הרשמי באתר משרד החינוך
↑  3.1-15 חינוך ביתי - נהלים, באתר משרד החינוך, ‏1 באוקטובר 2002
↑  Maintenance, www.knesset.gov.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539262405171  BNE: XX531048  BnF: cb14447510m (data)  GND: 4121517-5  LCCN: sh88002564  NDL: 00565169  NKC: ph119559  SUDOC: 077067312 
חוקיות החינוך הביתי ברחבי העולם: ירוק - חוּקי, צהוב - חוקי ברוב המחוזות, כתום - נחשב לכבלתי חוקי, אדום - לא חוקי. (נכון לשנת 2008)
ספנסר פרסיבל

ספנסר פרסיבל (באנגלית: Spencer Perceval‏; 1 בנובמבר 1762 – 11 במאי 1812), היה מדינאי בריטי מהמפלגה הטורית שכיהן כראש ממשלת בריטניה. פרסיבל היה ראש הממשלה היחידי בבריטניה שנרצח. כמו כן הוא היה ראש הממשלה היחידי שכיהן קודם לכן כתובע הכללי וכיועץ המשפטי לממשלה.
כבנו הצעיר של רוזן ממוצא אירי התחנך פרסיבל בבית הספר הארו ובטריניטי קולג' שבקיימברידג'. הוא למד משפטים בלינקולנ'ס אין (Lincoln's Inn), ולאחר מכן עסק בעריכת דין במחוז מידלנד. ב-1796 מונה לעורך דין בכיר, ולאחר מכן נכנס לפוליטיקה, בגיל 33, כחבר הפרלמנט מטעם מחוז נורת'האמפטון. כאחד מחסידיו של ויליאם פיט הבן, תיאר תמיד פרסיבל את עצמו כ"ידיד של מר פיט" יותר מאשר כטורי. פרסיבל התנגד למתן שוויון הזכויות לקתולים ולרפורמה בפרלמנט. הוא תמך במלחמה נגד נפוליאון ובאיסור סחר העבדים. הוא תיעב צייד, הימורים וניאוף, לא נהג לשתות לשוכרה כמו שעשו רבים מחברי הפרלמנט, נתן מכספו בנדיבות לצדקה ונהג לבלות את זמנו הפנוי עם 12 ילדיו.
חרף כניסתו המאוחרת לפוליטיקה הייתה התקדמותו בה מהירה. הוא כיהן כיועץ המשפטי וכתובע הכללי בממשלתו של הנרי אדינגטון, כשר האוצר וכמנהיג בית הנבחרים בממשלתו של הלורד פורטלנד ובאוקטובר 1809 מונה להיות ראש הממשלה. כמנהיגה של ממשלה חלשה, התמודד פרסיבל עם שורה של משברים שאירעו בתקופת כהונתו, כולל החקירה בנוגע למסע המלחמה הכושל לוואלכרן (Walcheren), טירופו של המלך ג'ורג' השלישי, שפל כלכלי ומהומות מצדם של הלודיטים. הוא שרד במשברים הללו, כולל את מלחמת חצי האי לנוכח התבוסתנות של האופוזיציה וזכה בתמיכתו של הנסיך העוצר. באביב 1812 נראה היה שמעמדו מתחזק עוד יותר, כאשר הוא נרצח על ידי ג'ון בלינגהאם (Bellingham), סוחר שחש רגשות של התמרמרות כלפי הממשלה, שירה בו למוות במבואה של בית הנבחרים.
ב-1997 היו רוג'ר פרסיבל, צאצא של ספנסר פרסיבל, והנרי בלינגהאם (שהוא צאצא של משפחת הרוצח), בין המתמודדים על מקום בפרלמנט הבריטי מטעם מחוז נורפוק צפון-מערב.
ראשית חייו

ספנסר פרסיבל היה בנו השביעי של ג'ון פרסיבל, רוזן אגמונט השני ובנו השני מנישואיו השניים. אמו, קתרין, הייתה נכדתו של ג'ורג' קומפטון, רוזן נורת'האמפטון הרביעי, שאחיו היה ספנסר קומפטון, רוזן ווילמינגטון הראשון, שהיה ראש ממשלת בריטניה השני.
אביו של פרסיבל, שהיה יועץ פוליטי לפרדריק, נסיך ויילס ולמלך ג'ורג' השלישי, שירת זמן קצר בקבינט כלורד הראשון של האדמירליות. שנות ילדותו הראשונות של ספנסר פרסיבל עברו עליו בצ'ארלטון (Charlton) שבלונדון. אביו מת בהיותו בן שמונה. פרסיבל למד בבית הספר הארו, שם היה תלמיד ממושמע ושקדן. בבית ספר זה הוא החל לגלות עניין באוונגליזם אנגליקני ויצר ידידות שתמשך כל חייו עם דאדלי ריידר (Dudley Ryder). לאחר חמש שנות לימודים בהארו הוא הלך בעקבות אחיו הגדול צ'ארלס והמשיך בלימודיו בטריניטי קולג' שבקיימברידג', שם זכה בתחרות דקלום וסיים את לימודיו ב-1782.
קריירה משפטית ונישואין

כבנו השני של אביו מנישואיו השניים ועם קצבה שנתית של 200 ליש"ט, היה על פרסיבל לפלס את דרכו בחייו בכוחות עצמו. הוא בחר לעסוק במקצוע המשפטים, למד בלינקולן'ס אין והחל לעסוק במקצועו ב-1786. אמו של פרסיבל מתה ב-1783 והוא ואחיו שכרו בית בצ'ארלטון, שם הם התאהבו בשתי אחיות שהתגוררו במחוז ילדותם. אביהן של האחיות, סר תומאס ספנסר וילסון, היה שבע רצון מהקשר בין בתו הבכורה מרגריטה, לבין צ'ארלס, שהיה עשיר ובריא וכבר היה חבר פרלמנט וכיהן כלורד של האדמירליות. ספנסר, שבאותה עת היה עורך דין עני ומתחיל, התבקש להמתין עד אשר הבת הצעירה, ג'יין, תגיע לפרקה שלוש שנים לאחר מכן. כאשר מלאו לג'יין 21 ב-1790, עדיין לא הייתה הקריירה של פרסיבל מבטיחה ואביה עדיין התנגד לנישואין. הזוג ברח והתחתן במקום אחר ויחד הם הקימו את ביתם.
קשריו המשפחתיים של פרסיבל אפשרו לו לקבל כמה משרות. בין השאר, סגן הרשם של נורת'האמפטון, הנציב הממונה על פשיטות הרגל ויועץ למועצת האדמירליות. הוא שימש כתובע זוטר במשפטיהם של תומאס פיין ושל ג'ון הורן טוק (John Horne Tooke) שהואשמו בבגידה. ב-1794 הצטרף פרסיבל לרוכבים המתנדבים כאשר בריטניה הייתה תחת איום של פלישה צרפתית.
פרסיבל פרסם עלונים בעילום שם שקראו להעמדתו לדין של וורן הייסטינגס ושקראו למניעתה של הסתה ציבורית. עלונים אלה משכו את תשומת לבו של ויליאם פיט הבן וב-1795 הוצע לו להתמנות לתפקיד המזכיר הראשי לאירלנד. פרסיבל דחה את ההצעה. שכרו כעורך דין היה גבוה יותר והוא היה זקוק לכסף כדי לפרנס את משפחתו הגדלה. ב-1796 מונה לעורך דין בכיר ושכרו הגיע ל-1000 ליש"ט לשנה.
ראשית הקריירה הפוליטית

ב-1796 מת דודו של פרסיבל, רוזן נורת'האמפטון השמיני. בן דודו של פרסיבל שהיה חבר פרלמנט מטעם מחוז הבחירה של נורת'האמפטון, ירש את תואר האצולה של אביו ואת מושבו בבית הלורדים. פרסיבל קיבל את ההצעה להתמודד במקומו על המושב בבית הנבחרים. בבחירות שהתקיימו במאי הוא נבחר ללא מתחרים, אך כמה שבועות לאחר מכן הוא נאלץ להגן על כסאו בבחירות כלליות. לאחר מערכת בחירות לא קלה זכה פרסיבל לייצג את המחוז עד יום מותו 16 שנים מאוחר יותר.
כשתפס פריסבל את מושבו בבית הנבחרים בספטמבר, כבר היו דעותיו הפוליטיות מגובשות. בביוגרפיה שלו נכתב ש"הוא היה בעד חוקה ובעד פיט ונגד צ'ארלס ג'יימס פוקס ונגד צרפת". במושב הפרלמנט של 1796–1797 הוא נשא כמה נאומים, שאותם תמיד קרא מן הכתב. כישורי הנאום שלו התפתחו בהיותו חבר באגודת ויכוחים בהיותו סטודנט למשפטים. במהלך פגרת הפרלמנט של קיץ 1797 הוא שימש כתובע בכיר במשפט הכתר נגד ג'ון בינס (John Binns) בעוון הסתה.
במושב הפרלמנט הבא, בינואר 1798 רכש פרסיבל את המוניטין שלו כנואם מוכשר, ואת שאיפותיו להתמנות בעתיד לתפקיד שר, כאשר נשא נאום שבו תמך בהנהגת מיסוי שנועד לממן את המלחמה נגד צרפת. הוא ניצל את ההזדמנות לתקוף את פוקס ואת דרישותיו לביצוע רפורמות. פיט הבן תיאר את נאומו כאחד הטובים ביותר שהוא שמע מעודו ומאוחר יותר אותה שנה מונה פרסיבל לתפקיד משפטי בכיר.
תובע כללי

על רקע התנגדותם של חברי הממשלה ושל המלך למתן שוויון זכויות לקתולים התפטר פיט הבן ב-1801. כשותף לדעותיו של המלך בסוגיה זו, לא הרגיש פרסיבל שעליו ללכת בעקבות פיט לאופוזיציה והקריירה שלו המשיכה לשגשג במהלך תקופת כהונתו של הנרי אדינגטון כראש ממשלה. באותה שנה הוא מונה כתובע כללי. פרסיבל לא היה שותף למדיניותו של אדינגטון, במיוחד בתחום מדיניות החוץ, והגביל את עצמו בעיקר לנאומים שעסקו בסוגיות משפטיות. הוא המשיך לכהן בתפקיד התובע הכללי גם לאחר התפטרותו של אדינגטון והקמת ממשלתו השנייה של פיט ב-1804. כתובע כללי היה פרסיבל מעורב בתביעות כנגד כמה רדיקלים, אך גם פעל להחלטות בעלות גוון ליברלי בנוגע לשיפור תנאי חייהם של הנדונים שהוגלו לניו סאות' ויילס.
לאחר מותו של פיט הבן בינואר 1806, תרם פרסיבל 1000 ליש"ט לכיסוי חובותיו, זאת אף על פי שמצבו הכלכלי לא היה שפיר (באותה עת הוא כבר היה אב ל-11 ילדים). הוא התפטר מתפקידו כתובע כללי וסירב להצטרף לממשלתו של ויליאם גרנוויל כל עוד פוקס היה חבר בה. תחת זאת הוא נעשה מנהיגם של חסידיו של פיט באופוזיציה.
בתקופת שיבתו באופוזיציה שימשו כישוריו המשפטיים של פרסיבל להגן על הנסיכה קרוליין, אשתו בנפרד של הנסיך מוויילס. הנסיכה הואשמה בלידת בן בלתי חוקי והנסיך מוויילס הורה על פתיחה בחקירה, מתוך תקווה להשיג עדויות שיאפשרו לו להתגרש ממנה. החקירה הממשלתית העלתה כי להאשמה המרכזית אין ביסוס (הילד נשוא החקירה בכלל אומץ על ידי הנסיכה), אך נמתחה ביקורת על התנהגותה. האופוזיציה עמדה לצדה ופרסיבל שימש כיועצה ושיגר למלך ג'ורג' השלישי מכתב בן 156 עמודים להגנתה. מסמך זה, שכונה על ידי הביוגרף של פריסבל בשם "הספר" (The Book), תואר כ"תוצר המשפטי המשמעותי בקריירה המשפטית שלו". כאשר סירב המלך לאפשר לקרוליין לשוב לחצר המלכות, איים פריסבל לפרסם אותו. אך כאשר נפלה ממשלתו של גרנוויל, שוב על רקע חילוקי דעות עם המלך על מתן שוויון זכויות לקתולים, לפני שסיפק בידו לפרסם את המסמך, כעת כחבר הממשלה החדשה, הגיש פרסיבל לקבינט מזכר, בו מנוקה קרוליין מכל ההאשמות והמליץ לאפשר לחזור לה לחצר המלכות. כסף ממשלתי רב הוצא על קנייה מחדש של הספרים והם הועלו באש, אך כמה עותקים שרדו והספר פורסם זמן קצר לאחר מותו של פרסיבל.
שר האוצר

לאחר התפטרותו של גרנוויל הרכיב הדוכס מפורטלנד ממשלה שחבריה נמנו עם חסידיו של פיט ופרסיבל מונה להיות שר האוצר ומנהיג בית הנבחרים. פרסיבל העדיף להישאר בתפקיד התובע הכללי או להתמנות כשר הפנים, וטען כי הוא בור בנושאים כלכליים. אף על פי כן הסכים לקבל את התפקיד כאשר המשכורת שבצידה, שהייתה נמוכה מזו של שר הפנים, זכתה לתוספת.
בנו הצעיר של פרסיבל, ארנסט אוגוסטוס, נולד זמן קצר לאחר מינויו של אביו לתפקיד (הנסיכה קרוליין הייתה סנדקיתו). ג'יין פרסיבל חלתה לאחר הלידה וזמן קצר לאחר מכן עברה המשפחה לבית כפרי מתאים באילינג. היה זה בית מהמאה ה-16 ששימש כמעונו של הבישוף מדרהם. פרסיבל שילם תמורתו 7500 ליש"ט אותם לווה מאחיו ומכספי הנאמנות של הנדוניה של אשתו.
אחת ממשימותיו הראשונות של פרסיבל כשר האוצר, הייתה להאריך את תוקפם של הצווים שהוצאו על ידי הממשלה הקודמת, שנועדו להגביל את הסחר של המדינות הנייטרליות עם צרפת, כתגובה לאמברגו שהטיל נפוליאון על הסחר הבריטי. הוא גם היה אחראי על הבטחת המשך אישורו של החוק לאיסור על סחר עבדים שחוקק ביוזמתו של ויליאם וילברפורס, שעדיין היה בשלבים האחרונים של אישורו בבית הלורדים כאשר נפלה הממשלה הקודמת, ומנע את נפילתו של החוק בין שתי הממשלות. פרסיבל היה בין מייסדיו של המכון האפריקאי (African Institute) שנוסד באפריל 1807 ושימש ככלב השמירה של החוק לאיסור עבדות.
כשר האוצר, גייס פריסבל כספים למימון המלחמות נגד נפוליאון. הוא הצליח לעשות כן בתקציבים שהגיש ב-1808 וב-1809 מבלי להעלות את המיסים ועל ידי גיוס הלוואות בעלויות סבירות. כמנהיג בית הנבחרים היה עליו להתמודד עם התנגדות חזקה, שאתגרה את הממשלה בסוגיות של ניהול המלחמה, שוויון הזכויות לקתולים, שחיתות ורפורמות פרלמנטריות. פרסיבל הגן בהצלחה על המפקד העליון של הצבא, הדוכס מיורק, כנגד האשמות שהוטחו נגדו על שחיתות כאשר פילגשו לשעבר, מרי אן קלארק הואשמה במעשי שחיתות שביצעה בידיעתו. אף על פי שהפרלמנט הצביע בעד זיכויו של הדוכס מההאשמה המרכזית, נמתחה ביקורת על תפקודו ובעצתו של פרסיבל הוא התפטר.
על חבריה של ממשלתו של פורטלנד נמנו שלושה ראשי ממשלה לעתיד, רוברט ג'נקינסון, ג'ורג' קנינג ופרסיבל עצמו, יחד עם עוד שניים מגדולי המדינאים הבריטים של המאה ה-19, הלורד אלדון (Eldon) והלורד קסלרי. אך פורטלנד לא היה מנהיג מספיק חזק ובריאותו הייתה רופפת. המדינה הייתה שרויה במשבר פוליטי בקיץ 1809 כאשר קנינג זמם תחבולות כנגד קסלרי ופורטלנד התפטר עקב שבץ שלקה בו. בשלב זה החל משא ומתן למציאת מועמד מתאים להרכיב ממשלה חדשה. רצונו של קנינג היה לקבל את התפקיד או לא לקבל כל תפקיד כלל, ופרסיבל היה מוכן לכהן תחת כל ראש ממשלה להוציא את קנינג. שאר חברי הממשלה החליטו להזמין את הלורד גריי ואת גרנוויל ליצור ממשלת אחדות, שבה קיווה פרסיבל לקבל את תפקיד שר הפנים. אך גרנוויל וגריי סירבו להיכנס למשא ומתן והמלך קיבל את המלצת הקבינט להטיל את תפקיד ראש הממשלה על פרסיבל. ב-4 באוקטובר ניגש פרסיבל למלאכת הרכבת הממשלה. מלאכה זו נתקלה בקשיים רבים ובסופו של דבר לקח פרסיבל על עצמו את תפקיד שר האוצר ובצעד האופייני לו סירב לקבל על כך משכורת.