stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תפילין
מבנה התפילין > רצועת עור > קשירה

על פי ההלכה יש לקשור את התפילין, בין של יד ובין של ראש. הקשירה בתפילין של ראש אינה מוזכרת בתורה אך היא הלכה למשה מסיני.
דל"ת של תפילין הקשר בתפילין של ראש נעשה בצורת האות דל"ת, ויש בו שלושה מנהגים מקובלים: המנהג הנפוץ כיום הוא קשר בצורת האות דל"ת רגילה, והוא נפוץ בקרב כל העדות, מנהג בני תימן וגרמניה העתיק וכן נוהגים מרבית החסידים הוא קשר מרובע, ומנהג חסידות צאנז הוא של קשר גדול בצורת האות "ם" שאמור לייצג את האות ד' פעמיים.
יוד של תפילין הקשר בתפילין של יד נעשה כעין האות יו"ד. ישנה מחלוקת בין רש"י והרמב"ם באופן הקשירה, לכן נוהגים היום לקשור כדעת שניהם.
סדר הפרשיות

קיימות ארבע שיטות מרכזיות לסידור הפרשיות בתוך התפילין; בטרמינולוגיה ההלכתית השיטות השונות זכו לכינויים: שיטת רש"י; שיטת רבנו תם; שיטת הראב"ד; ושיטת השימושא רבא (חיבור בהלכות תפילין המיוחס לתלמיד של אחד הגאונים).
סדר הפרשיות > דעת רש"י

על פי שיטת רש"י (והרמב"ם והרבה ראשונים) יש לסדר את הפרשיות בסדר זה: "קדש", "והיה כי יביאך", "שמע", "והיה אם שמוע", כשבתפילין של ראש מתחילים מצד ימין של מי שמסתכל על ראשו של בעל התפילין (שמאל המניח).
סדר הפרשיות > דעת השימושא רבא

לשיטת השימושא רבא, בתפילין של ראש, הסדר הוא כשל רש"י אלא שמתחילים מצד ימין של מי שמניח את התפילין, אולם יש המבארים את דבריו באופן שאין מחלוקת בינו ובין שיטת רש"י.
סדר הפרשיות > דעת רבנו תם

בשיטת רבנו תם יש לסדר את הפרשיות בסדר זה: "קדש", "והיה כי יביאך" "והיה אם שמוע" ו"שמע", כשבתפילין של ראש מתחילים מצד ימין של מי שמסתכל על ראשו של בעל התפילין.
סדר הפרשיות > דעת הראב"ד

שיטת הראב"ד, סדר הפרשיות בתפילין של ראש כדעת רבינו תם, אך לדעתו מתחילים מצד ימין של מניח את התפילין.
סדר הפרשיות > תפילין של רש"י ושל רבנו תם

הסדר של רש"י הוא הסדר הנפוץ ביותר, ואחריו – של רבנו תם.
בשולחן ערוך נפסק שיש להניח תפילין של רש"י כיוון שכך הוא מנהג העולם, אולם ירא שמים צריך להניח גם תפילין של רבנו תם מחמת הספק. כיום, רוב החסידים - וכן בהרבה קהילות ספרדיות - מניחים תפילין דר"ת בנוסף לתפילין דרש"י לאחר החתונה, אם כי בחסידויות חב"ד, ברסלב וקומרנא מקובל להניח תפילין של ר"ת מיד עם הבר מצווה.
בשנים האחרונות ישנם חסידי חב"ד המניחים ארבעה זוגות תפילין.
לאחר שכותבים את פרשיות התפילין יש לספור את האותיות כדי לדעת האם נפלה טעות. בארבע פרשיות התפילין יחדיו יש 3188 אותיות.
קדושת התפילין

התפילין נחשבות לכתבי קודש בגלל הפרשיות שנמצאות בתוכן. "כל כתבי הקודש -- מצילין אותן מפני הדליקה, ... מצילין תיק הספר עם הספר, ותיק התפילין עם התפילין, אף על פי שיש בתוכן מעות..." (משנה, שבת, ט"ז א'), ולכן נוהגים בהם בקדושה ובכבוד. על פי ההלכה בעת עטיית התפילין אין להיכנס לחדרי רחצה או שירותים ואין להניחם בגוף שאינו נקי, לרבות כאשר יש חשש הפחה בהם.
מקורות היסטוריים

על פי התפיסה המסורתית ביהדות, מקור מצוות התפילין ופרטי ההלכות הקובעות את צורתם, הוא במסורת שעברה לאורך הדורות בלא שינוי מאז מתן תורה. מחקרים שונים עוסקים באופי התפילין שנהגו בתקופות שונות, על פי ממצאים ארכאולוגיים ולפי העולה מאזכור התפילין בטקסטים עתיקים.
מקורות היסטוריים > התפילין במקורות הבית השני

מקור מצוות התפילין מופיע במקרא בפסוקים: "וקשרתם לאות על ידך והיו לטטפת בין עינך" (המופיע בצורות שונות ארבע פעמים בתורה), אך עם זאת - אין במקרא פרטים לגבי אופן קיום המצווה, או אזכור על אנשים שקיימו את המצווה. האזכור המוקדם ביותר שבוודאי מדבר על מצוות התפילין הוא מימי הבית השני בחיבור שנקרא איגרת אריסטיאס, שם הוזכרה המצווה ביחד עם מצוות הציצית, ועם מצוות המזוזה: "ואף ציווה בדברים ברורים לקשור את האות סביב היד". החוקרים מתארכים את כתיבת האיגרת למחצית המאה ה-2 לפנה"ס, אף על פי שהיא מתארת מציאות של למעלה ממאה שנה קודם לכן (שהתרחשה במצרים התלמיית).
פילון שחי במצרים מזכיר כמטאפורה לקיום מעשי של מצוות התורה "את הלכות הצדק התורה אומרת אדם חייב לשים על לבבו ולקשור לאות על ידו והן מטלטלות מול עיניו".
בארץ ישראל יש תיאור של התפילין בספרו של יוסף בן מתתיהו, "קדמוניות היהודים": "חייבים הם גם לכתוב על דלתותיהם את הטובות הגדולות ביותר, שהיטיב אלהים עמהם, ועל כל אחד להראותן על זרועו. כל מה שעלול לסמן את כוחו של אלהים וחיבתו אליהם חייבים הם לכתוב ולשאת על הראש ועל הזרוע, כדי שיהא חסדו של אלהים אליהם גלוי לבריות מכל צד". בברית החדשה, ב"הבשורה על-פי מתי" מתוארים התפילין בתוך דברי תוכחה של ישו נגד הפרושים: "וְעֹשִׂים אֶת־כָּל־מַעֲשֵׂיהֶם לְהֵרָאוֹת בָּהֶם לִבְנֵי אָדָם, כִּי מַרְחִיבִים אֶת־תְּפִלֵּיהֶם וּמַאֲרִיכִים אֶת־צִיצִיּוֹתֵיהֶם". כמו כן, נמצאו תפילין במערות קומראן שככל הנראה שייכים לכת האיסיים שישבה במקום. במקומות אחרים במדבר יהודה נמצאו תפילין מתקופת מרד בר כוכבא, אך ישנם חוקרים שמייחסים את התפילין שנמצאו שם לקנאים מימי המרד הגדול.
במשנה אין התייחסות מפורשת למבנה התפילין רק שאין לעשותם עגולים או מצופים זהב. ישנה התייחסות למנהגי הנחת תפילין מהתקופה על ידי כתות שונות, שנהגו להניחם שלא על פי ההלכה: "העושה תפילתו עגולה – סכנה ואין בה מצווה. נתנה על מצחו או על פס ידו – הרי זו דרך המינות. ציפה זהב ונתנה על בית אונקלי שלו – הרי זו דרך החיצונים". המשנה מזכירה שיש ארבעה חלקים הנקראים קציצה במקורות תנאים אחרים יש התייחסות לחיוב שיהיו ארבע טוטפות.
על פי מקורות אלו, נראה שמצוות התפילין הייתה מבוססת דיה בימי הבית השני המדוברים – הן במצרים (שגם בה הייתה קהילה יהודית גדולה) והן בארץ ישראל, ביחד עם מצוות המזוזה (שגם היא לא מוזכרת במקרא עצמו, פרט לאזכור שבתורה).
תפילין קדומות > תפילין ממערות קומראן

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מספרן של יריעות התפילין שנמצאו במערות קומראן, הוא כשלושים יריעות שונות. רובם לא נמצא בתוך בתי התפילין. התפילין שנמצאו אינן באתר עצמו אלא במערות הסמוכות אליו. בקומראן נמצאו פרשיות נוספות על ארבע הפרשיות המסורתיות. התפילין שנמצאו עם פרשיות מורחבות הם בעלי אורתוגרפיה המקובלת בקומראן בלבד ולמעשה אלו תפילין כיתתיות.
מהממצאים עולה כי יש מספר קבוע של פרשיות נוספות בתפילין מקומראן, וכי לפרשיות אלו גבולות מוגדרים פרשיות אלו צמודות לפרשיות ה'קלסיות', לפניהן, כך שלמעשה מדובר בגרסה מורחבת של פרשיות התפילין. המחלוקת היא בהגדרת הגבולות של 'הדברים האלה' האם רק הפרשיות הקלאסיות או מורחב יותר. רובן של תפילין אלה כוללות צירופים שונים של פרשיות, בהם שירת "האזינו" ועשרת הדברות, וגם פסוקים נוספים לפרשיות. כמו כן נמצאו ארבע תפילין שכללו רק קטעים שלא נכללו בדברי חז"ל
יוצאים מן הכלל הם התפילין ממערה 8 בקומראן (8Q 3), המכילות את ארבע הפרשיות בלבד, תפילין אלו הן עם אורתוגרפיה מסורתית. סדר שתי הפרשיות הראשונות ("קדש", "והיה כי יביאך") אינו דומה לשיטות המסורתיות ידין זיהה בטעות כמתאים לשיטת ר"ת ולמעשה דומה לשיטת הראב"ד. שתי הפרשיות האחרונות ("והיה אם שמוע", "שמע") כתובות במקביל, טור מול טור.
מספר השערות נאמרו לגבי ריבוי התפילין במערות קומראן: שהייתה זו גניזה של תפילין או מפעל המייצר תפילין. המסתבר ביותר הוא שתפילין של כת קומראן היו שונות ומי שהצטרף לכת הביא את התפילין הקודמות וגנזן. אפשרות נוספת היא שכת קומראן אפשרה לחבריה לקיים את מצוות התפילין בדרכים שונות והייתה זו למעשה חברה פלורליסטית. (י' אדלר, Adler Y,2016 The Distribution of Tefillin Finds among the Judean Desert Caves in: Fidanzio, M. (editor) The Caves of Qumran: Proceedings of the International Conference, Lugano 2014, Leiden, pp. 161–173)
ייתכן שהתפילין משקפות את ההלכה המוקדמת להלכה התנאית ואת השלב הראשון בהתגבשות ההלכה התנאית. אך מכיוון שבממצאים משתקפים רוב הנוהגים שנשנו מאוחר יותר בדברי חז"ל והפוסקים, יש הסבורים שתפילין אלו היו שלב בהתפתחות התפילין, בהסכמה בין הכיתות השונות.
תפילין קדומות > תפילין ממערות מדבר יהודה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
התפילין שהתגלו בנחל צאלים נמצאו בתוך בור בקרבת פתח המערה (ממצא סותר את הצעתו של חנן אשל שהתפילין למערה זו הובאו על ידי פרס.
סביר שהגיעו בימי מרד בר כוכבא, אך ייתכן שהובאו כבר בימי המרד הגדול. מסקנה זו בנויה על אנליזה פלאוגרפית של הכתב על יריעות התפילין שנתגלו במערה 34, שפרסמה ירדני (2017) ומסקנתה היא שהכתב הוא מהמחצית השנייה של המאה הראשונה לספירה.
בית התפילין שנמצאו, יותר קרובות למלבן מאשר לריבוע וצבען חום. ודומה לסוג המצוי אצל רוב בתי התפילין ממדבר יהודה, שבהם רק שורה אחת של תפרים מפרידה בין כל אחד מארבעת התאים בכך הוא דומה להלכה התנאית (במדרש הלכה בספרי (דברים לה) נאמר: "כיס אחד של ארבע טוטפות" מדרש הלכה זה מצטרף למדרשי הלכה פולמוסיים שיצאו נגד נוהגים מקובלים בכתות בית שני) שבית התפילין יהיה עשוי ״כיס אחד״ ולא מופרד לארבעה תאים נפרדים (בתי התפילין שנמצאו במדבר יהודה הם משני סוגים שונים. סוג אחד בו הפרדת התאים נעשית על ידי חתכים ותפרים סביב לכל תא ובין סוג שני בו הפרדה מבצעת על יד תפרים בלבד.)
תפילין נוספות שנמצאו מחוץ לקומראן, במערות מסתור בנחל צאלים במדבר יהודה (במערת המגילות) מתקופת מרד בר כוכבא, כללו שתי רצועות קלף המכילות קטעים של שתיים מפרשיות תפילין בנוסח זהה לנוסח המסורה למעט שינוי אחד, בו נכתב "תאכלו" במקום נוסח המסורה "תאכל".
תפילין קדומות > התפילין בתקופת חז"ל

יהודה כהן, שכתב את הדוקטורט שלו על התפילין בעת העתיקה, טען כי התפילין היו בשימוש נרחב בתקופת התנאים. טענה זו נסמכת על קיומו של סחר בתפילין, כמו גם על אזכורם האגבי של התפילין לאורך המשנה והתוספתא. לטענת כהן, התפתחו התפילין בתקופת הכיבוש היווני של ארץ ישראל, בהשפעת מנהגי קמעות יווניים דומים, שכללו לעיתים קרובות פסוקים מיצירות הומרוס. נראה שמצוות התפילין הייתה נהוגה במצרים במאה ה-2 לפנה"ס. אולם, איננו יודעים על צורת תפילין אלו, או על אופן הנחתם. יונתן אדלר, בביקורת על חיבורו של כהן, כותב: "לא השתכנעתי מההיפותזה העיקרית של הספר, שהריטואל של התפילין היה 'מסורת שהומצאה' בתקופה ההלניסטית, בהשפעת קמעות יווניים, כדי למלא תפקיד אפוטרופאי. באשר לשאלה הכרונולוגית נראה שאין בידינו מספיק נתונים כדי למקם את ראשיתו של הריטואל בתקופה ההלניסטית... הראיות שמביא המחבר כדי לתמוך בהיפותזה שלו הן נסיבתיות למדי... המחבר חיפש ראיות לאופיין המאגי של התפילין בכל מקום אפשרי ולעיתים קרובות המאמץ נראה מאולץ".
חז"ל התייחסו בחומרה לאי-הנחת תפילין, ובתלמוד נאמר: "איזהו עם הארץ? ... כל שאינו מניח תפילין", וכן: "מעשה באשה אחת שנשאת לחבר והייתה קומעת לו תפילין על ידו; נשאת לעם הארץ והייתה קושרת לו קשרי מוכס (קשר המשמש להוכחת תשלום המס) על ידו", ובחומרה רבה יותר נאמר: "פושעי ישראל בגופן, מאי ניהו (מי הם)? אמר רב: קרקפתא דלא מנח תפילין"(גולגולת שאינה מניחה תפילין).
בשלהי תקופת בית שני נהגו להלך עם התפילין כל היום, וכמעט לכל מקום. כך למשל נהגו רבן יוחנן בן זכאי, אלישע בעל כנפיים ורבי עקיבא, ונראה כי שימוש זה רווח בין החכמים. כמו כן היו שנהגו להלך עם תפילין גם בשעות הלילה, וכך נהג רבי אליעזר בן הורקנוס. התלמוד מספר כי לוחמיו של בר כוכבא בביתר, יצאו למלחמה כאשר היו עטורים בתפילין.
היו חוקרים ששיערו שהצורה המוכרת לנו של מצוות התפילין מקורה במאה ה-12, מאחר שדיני התפילין הגיעו לכלל בשלות סופית רק אז.[דרוש מקור] השערה זו מבוססת על העובדה שבמשנה אין תיאור מדויק של התפילין, דרך הכנתן או הנחתן, ואף בתלמוד הדינים אינם מפורטים מאוד. אולם הממצא הארכאולוגי הראה הימצאות של תפילין בצורה דומה לתפילין שלנו מימי המרד הגדול, ונראה כי היה שימוש בתפילין כבר במאה ה-1 לספירה. חיבור הלכתי מתקופת הגאונים (מיוחס למאה ה-9) בשם "שימושא רבא" מציג את שיטת עשיית התפילין המוכרת לנו.
התפילין במאות השנים האחרונות ועד לעת החדשה

ממחקר שערך פרופ' זהר עמר על תפילין של העדות השונות ובייחוד אצל יהודי תימן עולה שישנם מספר הבדלים בין התפילין הקדומות לבין אלה המיוצרות כיום.
העור שממנו עשויים בתי התפילין עשוי בהמה דקה (כבש או עז) ובתימן היה שכיח השימוש בעור השליל (עובר בקר).
הגודל הממוצע של בתי התפילין והתיתורות הוא יחסית קטן כאשר הגודל הממוצע של הקציצות הוא כ-20 מ"מ ושל התיתורות הוא כ-30 מ"מ.
גודל התפילין של יד ושל ראש אינו אחיד - בדרך כלל שיעור של ראש גדול יותר בשל הצורך להכניס ארבע פרשיות עם מחיצות ביניהן.
גובה הקציצות - לרוב הוא אינו זהה לאורך ולרוחב שלהן.
צורת וגודל בתי היד - לעיתים בית היד גבוה וצר באופן יחסי, לעיתים בעל מתאר מעוגל. המתאר המעוגל נבע לעיתים מהתכווצות עור הבית הדק וקבלת צורת הקלף המגולגל בתוכו ונראה שלעיתים הבתים יוצרו כך לכתחילה.
ריבועי בתי הראש אינם מדויקים כמו בימינו.
רצועות התפילין צרות - רוחבן נע בין 10–18 מ"מ לערך. נראה שנחתכו ביד, שכן לא תמיד רוחבן היה אחיד באופן מדויק לכל אורכן.
צורת הגבול החוצץ בין הפרשיות - בבתי התפילין של ראש ישנם שלושה חריצים עמוקים וברורים בעור החיפוי החיצוני המציינים את הגבול החוצץ בין הפרשיות, אבל בתוך הבתים לרוב לא הייתה הפרדה ברורה..3 לעיתים, רק חלקית.
לצורת השי"ן של בתי הראש זרועות התחברו לבסיס רחב הנושק לתיתורא והוא אינו מסתיים בחוד הנוצר רווח. יצירתה נעשית על ידי קימוט והבלטת האות ולא בדפוס.
סדר כתיבת הפרשיות היא בשיטת רש"י, אך ללא תגים (בניגוד לרמב"ם) ומספר השורות של הפרשיות, בין של ראש ובין של יד- אינו קבוע. בבתי התפילין הקטנות הפרשיות כתובות בכתב זעיר, עדות למיומנות של כתיבה שכיום אינה שכיחה כבעבר.
כריכת הפרשיות - פרשיות התפילין היו כרוכות בקלף וקשורות בשיער בהמה. לא נהגו להוציא את השיער מחוץ לבית הראש.
רק במאות השנים האחרונות חלו שינויים משמעותיים בייצור התפילין באירופה, שיותר מאוחר השפיעו על ייצור התפילין בשאר קהילות ישראל. בתימן מתחילים לראות שיפורים בייצור התפילין בראשית המאה העשרים. בסוף המאה ה-19 החלו להשתמש בעור בהמה גסה אך הדבר לא היה שכיח. שינוי משמעותי היה ביובל השנים האחרון עם השימוש באמצעי מתיחה (Press) חזקים שאפשרו שימוש בקלף עבה של בהמה גסה, ששיפר את חוזקן ועמידותם לאורך זמן של התפילין.
אין בחומרות של היום כדי להטיל דופי בתפילין של אבותינו, שכן הללו התבססו במקרים רבים על שיטות פסיקה הלכתיות שונות מהמקובל בימינו, ועל יכולות ואמצעי ייצור שונים לחלוטין.
מצוות הנחת תפילין

מצוות הנחת תפילין היא מצווה הנוהגת מדי יום, למעט ימים מיוחדים. על פי ההלכה מניחים את התפילין ביום ולא בלילה, בימי חול ולא בשבתות וימים טובים. בחול המועד, נחלקו הראשונים האם להניח תפילין, וישנם בפועל מנהגים שונים בעניין, אך מנהג רוב הקהילות בארץ ישראל הוא שלא להניחן. בעבר רווח הנוהג להניח תפילין במשך כל היום, ויש הנוהגים כך גם כיום, אך הרוב נוהגים להניח תפילין רק במהלך תפילת שחרית, ולעיתים בתפילת מנחה בימי צום. ישנם בקרב הציבור החסידי המניחים תפילין דר"ת בתפילת מנחה. בתפילת מוסף נוהגים שלא להניח תפילין, לכן בראש חודש חולצים את התפילין לפני תפילת מוסף והנוהגים להניחם בחול המועד חולצים אותם בטרם אמירת ההלל.
הציווי בתורה אומר: ”וְהָיָה לְךָ לְאוֹת עַל-יָדְךָ, וּלְזִכָּרוֹן בֵּין עֵינֶיךָ” (שמות, י"ג, ט'). וכן בפרשת ואתחנן: ”וקשרתם לאות על ידיך והיו לטוטפות בין עיניך” (דברים, ו', ח'). נחלקו הדעות האם כוונת הפסוק הפשוטה היא ציווי הנחת אביזר ייחודי כלשהו, או שמא לביטוי מטפורי שמטרתו להורות על זכירת המצוות. לדוגמה, רשב"ם פירש את הפסוק בצורה מטפורית:
"לאות על ידך" - לפי עומק פשוטו יהיה לך לזכרון תמיד כאילו כתוב על ידך. כעין "שימני כחותם על לבך" (שיר השירים, ח', ו').
"בין עיניך" - כעין תכשיט ורביד זהב שרגילין ליתן על המצח לנו.
כלומר: לפי רשב"ם פשט הפסוק הוא שיש להפנים את המצוות כאילו הן כתובות על היד או ענודות כתכשיט בין העיניים. עם זאת, על פי המסורת כפי שהתקבלה בתורה שבעל פה, הציווי הוא על הנחת אביזר בשם "תפילין", שצורתו על כל פרטיה, היא "הלכה למשה מסיני". כלומר: איננה כלולה במקרא, אבל צוותה בהר סיני כפירוש המקרא ועברה במסורת תורה שבעל פה. וכפי שכתב הרמב"ם:
"תפילין על קלף, ומזוזה על דוכסוסטוס, וספר תורה על הגויל, הלכה למשה מסיני. שי"ן של תפילין, וקשר של תפילין, ורצועות שחורות, ותפילין מרובעות, ומעברתא דתפילין, הלכה למשה מסיני. נכרכות בשערן, ונתפרות בגידין, הלכה למשה מסיני"
מצוות הנחת תפילין > טעמי המצווה

בספר החינוך (מצווה תכא-תכב), מבאר את טעם המצווה ועניין ארבע פרשיות אלו בפרט:
לפי שהאדם בהיותו בעל חומר ימשך בהכרח אחר התאוות, כי כן טבע החומר לבקש כל הנאות אליו והערב כסוס כפרד אין הבין, אם לא שהנפש שחננו האל תמנענו לפי כחה מן החטא, וכו', ורצה המקום לזכותנו אנחנו עם הקודש, וציוונו להעמיד שומרים גבורים סביב לה, והם שנצטוינו לבל נפסיק דברי תורה מפינו יומם ולילה, ושניתן ארבע ציציות בארבע כנפות כסותנו ומזוזה בפתחינו והתפילין בידינו ובראשינו.
והעניין בד' פרשיות אלו יותר מבשאר פרשיותיה של תורה, לפי שיש באלו קבלת עול מלכות שמים ואחדות השם יתברך ועניין יציאת מצרים, שהוא מכריח אמונת חידוש העולם והשגחת האל בתחתונים, ואלו הן יסודות דת יהודית, ולכן נצטוינו להניח יסודות אלו כל היום בין עינינו ועל לוח לבנו, כי שני אלה האיברים אמרו חכמי הטבע שהם משכן השכל ובהניחנו עליהם דברים אלה לזיכרון נתחזק בהם ונוסיף זכר בדרכי השם יתברך ונזכה לחיי עד.
הרמב"ן בפירושו על התורה כתב דברים דומים בביאור מצווה זו.
בקרב ארצות הספרדים נהגו לחנך קטן למצוות תפילין, עוד לפני גיל שלוש עשרה, על פי הגמרות ורוב הראשונים, אצל האשכנזים המנהג הוא חודש אחד לפני גיל שלוש עשרה או יותר.
הקראים אינם מניחים תפילין, משום שהם מפרשים את הפסוק בתור מטפורה. הפרשן הקראי יפת בן עלי הלוי, בעקבות פירושיהם של קודמיו – התיאודיון ותרגום השבעים – מפרש את משמעות הפסוק על דרך המטפורה: "מנהג בני אדם, כאשר יחפצו שיזכרו דבר ישימו אותות על אצבעותיהם, להזכירהו הדבר אשר הם חפצים לעשות אותו, על כן חייב ה' ב"ש שישימו מעשה במצרים לפניהם תמיד לזכור את אשר חייב עלינו לתת הבכורות, ודברה התורה בלשון בני אדם". אנלוגיה מטפורית זו (שעליה חלק האבן עזרא בפירושו לשמות י"ג פסוק ט'), קיימת גם בפרשנות השומרונית.
אחסון תפילין

לשם טלטול התפילין ולשמירתן נהוג לאחסנן בתיק מיוחד למטרה זו. בדרך כלל עשוי תיק זה מבד קטיפה, או פרווה. אך נהוג גם לאחסן ב"תפידנית" שעשויה כצינור פלסטיק שסגור בקצה אחד שבתוכו מונחים התפילין בתוך בתי התפילין. לעיתים קרובות רקום על תיק התפילין זיהוי בעל התיק. בקהילות מסוימות נהגו שלקראת החתונה הגבר מקבל ממשפחת הכלה תיק רקום בשמו או בראשי התיבות של שמו לתפילין, שאותו רקמה האישה.
על פי ההלכה, צריך להניח קודם תפילין של יד, ורק לאחר מכן תפילין של ראש (משום ש"מעלין בקודש ואין מורידין", וקדושת תפילין של ראש גדולה משל יד). כלל נוסף בהלכה הוא ש"אין מעבירין על המצוות", שאם הזדמנו לאדם שתי מצוות הוא צריך לקיים קודם את המצווה הראשונה שהזדמנה לפניו. על פי כלל זה אם אדם מוציא מתיק התפילין את תפילין של ראש לפני תפילין של יד, הוא לכאורה היה צריך לקיים את המצווה שהזדמנה לו ראשונה ולהניח קודם את של ראש (כדי לא להעביר על המצוות), וזאת בניגוד לכלל ש"מעלין בקודש ואין מורידין". כדי להימנע ממצב כזה, נהוג לסדר את התפילין בתוך התיק שלהן בצורה שתפילין של יד יהיו זמינים לפני תפילין של ראש.
מסיבה זו כאשר משתמשים ב"תפידנית", מכניסים אליה קודם את תפילין של ראש ורק לאחריהם את תפילין של יד, כך שיש גישה רק אל תפילין של יד. לדעת השולחן ערוך אין חשש בכך, אך לדעת המגן אברהם, והמשנה ברורה, יש להימנע מהנחת תפילין של יד על גבי תפילין של ראש שקדושתם גדולה יותר. לכן יש פוסקים שמורים לשאת את התפידנית במצב מאוזן, ובכך אין פגיעה בתפילין של ראש.
הגנה נפוצה שקיימת על מנת לשמור על שלמות בתי התפילין ואי הישחקותם, היא כיסוי קשיח מיוחד העשוי לרוב מפלסטיק, שבתי התפילין (של יד ושל ראש) מוכנסים לתוכו בזה אחר זה.
סמליות התפילין

התפילין, ובעיקר תפילין של ראש סמלו גאווה יהודית, עוד בתקופת הרומאים, כפי שמשתמע מסיפורו של אלישע בעל כנפיים, אשר נרדף על הנחתן והתפילין הפכו בידיו לכנפי יונה – סמל עם ישראל. בספרות היהודית מימי הביניים יש כמה סיפורים על זכות התפילין אשר הצילה חיים. בשואה מפורסמת תמונת השפלת אולקוץ' בה נראה רבי משה הגרמן, אחד מרבני העיירה, כשהתפילין לראשו מבוקעים בעת השפלתם של הקהילה היהודית בעיר בידי חיילים גרמנים.
באנדרטת מגילת האש לאחר מלחמת ששת הימים, הפסל נתן רפופורט בחר להציג את הרב גורן עטור תפילין של יד (על ידו הימנית דווקא).
תמונת חייל על טנק המניח תפילין צולמה במלחמת יום הכיפורים והפכה לאחת מהתמונות המוכרות ממלחמה זו. תמונות חיילים מתפללים עטורי תפילין הפכו נפוצות גם במלחמות שלאחר מכן.
ראו גם

דיו סת"ם
הנחת תפילין
מבצע תפילין
טלית
לקריאה נוספת

יגאל ידין, תפילין־של־ראש מקומראן (XQ Phy 1–4), בהוצאת החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, 1969
אביעד עברון, "נזר אלוהיו על ראשו: בעקבי מחלוקת אבן עזר ורשב"ם בפירוש פסוקי התפילין", בתוך: ח' כהן וא' עברון (עורכים), גישת התמורות: שיטה חדשה בפרשנות התורה, ירושלים תשע"ט, עמ' 205–219
יעקב אורבך, בסוד תפילין, לאורה של תורה קסח-קעד, 1995 תשנ"ו
Yehudah Cohn,, Society of Biblical Lit, 2008, ISBN 1930675569
מלחמת המאפים

מלחמת המאפים (בספרדית: Guerra de los pasteles; בצרפתית: Guerre des Pâtisseries), הידועה גם בתור ההתערבות הצרפתית הראשונה במקסיקו או המלחמה הפרנקו-מקסיקנית הראשונה (1838–1839), החלה בנובמבר 1838 עם המצור הימי על כמה נמלים מקסיקניים ולכידת מבצר סן חואן דה אולוה בנמל וראקרוס על ידי כוחות צרפתיים שנשלחו על ידי המלך לואי פיליפ הראשון. המלחמה הסתיימה במרץ 1839 עם שלום בתיווך בריטי. ההתערבות באה בעקבות טענות רבות של אזרחים צרפתים על אובדן עקב אי שקט במקסיקו. זו תהיה הראשונה מבין שתי פלישות צרפתיות למקסיקו; התערבות שנייה, גדולה יותר, התרחשה בשנות ה-60 של המאה ה-19.
רקע

במהלך השנים הראשונות של הרפובליקה המקסיקנית החדשה היה אי סדר אזרחי נרחב כאשר הפלגים התחרו על השליטה במדינה. הקרבות הביאו לעיתים קרובות להרס או ביזה של רכוש פרטי. לאזרחים רגילים היו מעט אפשרויות לתבוע פיצויים מכיוון שלא היו להם נציגים לדבר בשמם. זרים שרכושם ניזוק או הושמד על ידי פורעים או שודדים בדרך כלל גם לא הצליחו לקבל פיצויים מממשלת מקסיקו והם החלו לפנות לממשלות שלהם בבקשת עזרה ופיצוי.
יחסים מסחריים בין צרפת למקסיקו התקיימו לפני ההכרה של ספרד בעצמאותה של מקסיקו ב-1830, ולאחר כינון יחסים דיפלומטיים הפכה צרפת במהירות לשותפת הסחר השלישית בגודלה של מקסיקו. עם זאת, סחורות צרפתיות היו כפופות למיסים גבוהים יותר מכיוון שצרפת עדיין לא השיגה הסכמי סחר דומים לאלו שנקבעו על ידי ארצות הברית ובריטניה, שתי שותפות הסחר הגדולות של מקסיקו.
כרונולוגיה

בתלונה למלך לואי-פיליפ, שף קונדיטור צרפתי הידוע רק בשם מסייה רמונטל טען שבשנת 1832 קצינים מקסיקנים בזזו את חנותו בטקוביה (אז עיירה בפאתי מקסיקו סיטי). עם זאת, מקורות מקסיקנים טוענים כי השוטרים, מהממשלה של סנטה אנה, פשוט סירבו לשלם עבור החשבונות שלהם. רמונטל דרש 60,000 פסו כפיצוי על הנזק (הערך של החנות שלו היה פחות מ-1,000 פסו).
לאור תלונתו של רמונטל (שהעניקה את השם לסכסוך שנוצר) ותלונות נוספות של אזרחים צרפתים (ביניהן ביזת חנויות צרפתיות בשוק פאריאן ב-1828 והוצאה להורג ב-1837 של אזרח צרפתי שהואשם בפיראטיות), בשנת 1838 דרש ראש הממשלה לואי-מתייה מולה ממקסיקו תשלום של 600,000 פסו (3 מיליון פרנק) פיצויים, סכום עצום לתקופה שבה השכר היומי האופייני במקסיקו סיטי היה בערך פסו אחד (8 ריאל מקסיקני).
כשהנשיא אנסטסיו בוסטמנטה לא שילם את הכסף, הורה המלך הצרפתי לצי תחת אדמירל משנה שארל בודין להכריז ולבצע סגר על כל הנמלים המקסיקנים במפרץ מקסיקו מיוקטן לריו גראנדה, להפציץ את המבצר המקסיקני של סן חואן דה אולואה, ולהשתלט על העיר וראקרוס, שהייתה הנמל החשוב ביותר על חוף המפרץ. כוחות צרפת כבשו את וראקרוס בדצמבר 1838 ומקסיקו הכריזה מלחמה על צרפת.
עם הפסקת הסחר, המקסיקנים החלו להבריח יבוא למקסיקו דרך קורפוס כריסטי (אז חלק מרפובליקת טקסס). מחשש שצרפת תחסום גם את נמלי הרפובליקה, גדוד של כוחות טקסניים החל לסייר במפרץ קורפוס כריסטי כדי לעצור את המבריחים המקסיקניים. קבוצת הברחה אחת נטשה את מטענם של כמאה חביות קמח על החוף בפתח המפרץ, ובכך העניקה לפלור בלוף את שמו. עד מהרה שלחה ארצות הברית את הסקונר "וודברי" לעזור לצרפתים במצור שלהם.
בינתיים, כשהוא פועל ללא סמכות ממשלתית מפורשת, אנטוניו לופס דה סנטה אנה, הידוע בהנהגתו הצבאית, חזר מהפרישה מאסיינדה שלו בשם "מנגה דה קלאו" ליד חלפה וסקר את ההגנות של וראקרוס. הוא הציע את שירותיו לממשלה, שהורתה לו להילחם בצרפתים בכל אמצעי הכרחי. הוא הוביל את הכוחות המקסיקניים נגד הצרפתים ולחם בקרב וראקרוס (1838). בהתכתשות עם המשמר האחורי של הצרפתים, סנטה אנה נפצע ברגלו מירי קלע אשכול צרפתי. רגלו נקטעה ונקברה בטקס צבאי. מנצל את פצעיו בתעמולה רהוטה, סנטה אנה תפס בחזרה את השלטון.
החזרת השלום

הכוחות הצרפתיים נסוגו ב-9 במרץ 1839 לאחר שנחתם הסכם שלום. כחלק מהאמנה האמורה ממשלת מקסיקו הסכימה לשלם 600,000 פסו כפיצויים לאזרחים צרפתים בעוד שצרפת קיבלה הבטחות להתחייבויות סחר עתידיות במקום פיצויי מלחמה. עם זאת, סכום זה מעולם לא שולם והוא שימש מאוחר יותר כאחת ההצדקות להתערבות הצרפתית השנייה במקסיקו בשנת 1861.
בעקבות הניצחון המקסיקני ב-1867 והתמוטטות הקיסרות הצרפתית השנייה ב-1870, מקסיקו וצרפת לא חידשו את היחסים הדיפלומטיים עד 1880 כאשר שתי המדינות ויתרו על טענות הקשורות למלחמות.
הערות שוליים

1 2  "The Mexican Campaign, 1862–1867". Fondation Napoléon.
1 2  Penot, Jacques (1973). "L'expansion commerciale française au Mexique et les causes du conflit franco-mexicain de 1838–1839". Bulletin Hispanique. 75: 169–201. doi:10.3406/hispa.1973.4100.
1 2  "Los Pasteles Más Caros de la Historia", Instituto Nacional de Estudios Históricos de las Revoluciones de México (אורכב 18.10.2013 בארכיון Wayback Machine)
1 2  "Acuerdo entre México y Francia pone fin a la Guerra de los Pasteles". Plumas Libres. 9 במרץ 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Coerver, Don M. Mexico Today: An Encyclopedia of Contemporary History and Culture. ABC-Clio, p. 135. מסת"ב 978-157-607-1328.
1 2  Klein, Christopher. "The Pastry War, 175 Years Ago".
↑  Nofi, Albert A. (21 במרץ 1994). The Alamo and the Texas War for Independence. Da Capo Press. ISBN 0-306-80563-4. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Santa Anna's Leg", The Orange Leader (Orange, Texas) (אורכב 04.11.2013 בארכיון Wayback Machine)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561227905171  LCCN: sh98001614 
שארל בודין אדמירל צרפת.
חיילים צרפתים בפיקודו של הנסיך דה ז'ואנוויל תוקפים את מעונו של הגנרל אריסטה בווראקרוס, 1838. ציור מאת פארמונד בלנשאר.
מפל שבע האחיות

| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  נורווגיה 
 גובה כולל:  410 מטר
 רוחב ממוצע:  229 מטר
 נפילת מים רציפה:  250 מטר
 קואורדינטות:  62°06′25″N 7°05′39″E﻿ / ﻿62.107027777778°N 7.0942222222222°E﻿ / 62.107027777778; 7.0942222222222
  (למפת נורווגיה מוגדלת) אוסלו ברגן טרומסה טרונדהיים קריסטיאנסנד נרוויק שוודיה פינלנד אסטוניה רוסיהמפל שבע האחיות(למפת נורווגיה רגילה) אוסלו ברגן טרומסה טרונדהיים קריסטיאנסנד נרוויק שוודיה פינלנד אסטוניה רוס.מפל שבע האחיות
 
מפל שבע האחיות (נורווגית: De Syv Søstrene או Dei Sju Systrene, הידוע גם בשם Knivsflåfossen) הוא המפל ה-39 בגובהו בנורווגיה. המפל מורכב משבעה אשדים מקבילים, כשלגבוה מבין השבעה נפילה חופשית של 250 מטרים.
המפל ממוקם לאורך ייראנגרפיורד בסטראנדה שבמחוז מור או רומזדל, נורווגיה. המפל ממוקם דרומית לחוות קניספלה ההיסטורית, מעבר לפיורד מחוות סקגפלה. המפל נמצא כ-6.5 ק"מ מערבית מכפר גירנג'ר. הוא מהווה חלק מאתר המורשת העולמית של גירנג'ר.
זרם חלש במפלי שבע האחיות בספטמבר.