stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החלטה על תוכנית בניין עיר של שנת 1916
הערות שוליים

1 2  Nash and McGrath, Manhattan Skyscrapers 2005:55.
↑  דייוויד דנלאפ "At New Trade Center, Seeking Lively (but Secure) Streets"  ‏17 בדצמבר 2006
↑  "Background". www1.nyc.gov. Retrieved 2017-05-24.
↑  Dunlap, David W. (December 7, 2006). "At New Trade Center, Seeking Lively (but Secure) Streets". The New York Times. Retrieved 2008-06-06.
↑  Bennett, Charles G. (1960-10-19). "Planners Adopt New City Zoning; Resolution Goes to Board of Estimate for Final Vote". The New York Times. ISSN 0362-4331. Retrieved 2020-05-01.
↑  "New Zoning Code Goes into Effect". The New York Times. 1961-12-15. ISSN 0362-4331. Retrieved 2020-05-01.
↑  W. Bressi, Todd (1993). Planning and Zoning New York City. Rutgers, the State University of New Jersey. pp. 9–12.
מחקרו של יו פריס (אנ') ממטרופוליס המחר (אנ') (1929) המתאר את המסה המרבית המותרת על פי חוקי 1916
מחלף דבירה

| --- | --- |

 תאריך הקמה:  2016
 מיקום:  דבירה
 כבישים במחלף:    כביש 6   כביש 40  כביש 325
 אתרים סמוכים:  דבירה, בית קמה
 קואורדינטות:  31°25′21″N 34°47′07″E﻿ / ﻿31.42259284088°N 34.785315902195°E﻿ / 31.42259284088; 34.785315902195
  (למפת הר חברון מערב מוגדלת) מחלף דבירה(למפת הר חברון מערב רגילה) מחלף דבירה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחלף דבירה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחלף דבירה
 
מחלף דבירה הוא מחלף המחבר בין כביש 6 ו-כביש 40 לכביש 325, בסמוך לקיבוץ דבירה.
היסטוריה

המחלף היה בעבר צומת המחבר בין כביש 40 לכביש 325. עקב הארכת כביש 6 דרומה כך שיתלכד עם כביש 40 באזור, הוחלט למחלף את הצומת.
המחלף נחנך בשנת 2016.
מבנה המחלף

המחלף דומה במעט למחלף יהלום, איך אינו מחלף יהלום מושלם. כביש 325 עובר בגשר מעל כביש 6/40. במחלף נמצאים שני מעגלי תנועה, אחד מהם חסר והשני מלא. ליד מעגל התנועה המלא (המזרחי) נמצאת תחנת דלק.
פרס השחקן הקבוצתי על שם טוויימן-סטוקס

| --- | --- |
הפסלון המוענק לזוכה בפרס
 ענף:  כדורסל
 תאריך ייסוד:  2012
 מדינות משתתפות:  ארצות הברית ארצות הברית
 זוכה:  ג'רו הולידיי
 
פרס השחקן הקבוצתי על שם טוויימן-סטוקס (באנגלית: Twyman–Stokes Teammate of the Year Award) הוא פרס אישי המוענק מדי שנה בליגת ה-NBA לשחקן שהפגין "משחק לא-אנוכי, מחויבות ומסירות לקבוצה שלו" כהוקרה על היותו "החבר לקבוצה האידיאלי". הפרס נקרא על שמם של ג'ק טוויימן ומוריס סטוקס. השנים שיחקו יחדיו ברוצ'סטר/סינסינטי רויאלס (כיום סקרמנטו קינגס) בין השנים 1955–1958. ב-1958 הקריירה של סטוקס נגדעה עקב פציעת ראש שספג עקב נפילה במהלך משחק נגד מיניאפוליס לייקרס. מאוחר יותר סטוקס הפך למשותק עקב פגיעה במוח שפגעה לו בשליטה המוטורית. טוויימן נטל עליו את האחריות והיה האפוטרופוס החוקי שלו עד מותו של סטוקס ב-1970.
בכל שנה נבחרים 12 מועמדים לפרס (6 מהמזרח ו-6 מהמערב) על ידי פאנל של שחקני עבר. בשלב הבא מצביעים שחקני ה-NBA. עשר נקודות ניתנות עבור הצבעה למקום הראשון, 7 עבור הצבעה למקום השני, 5 עבור הצבעה למקום השלישי, 3 עבור הצבעה למקום הרביעי ונקודה אחת עבור הצבעה למקום החמישי. השחקן שקיבל את מספר הנקודות הגבוה ביותר זוכה בפרס (ללא קשר למספר ההצבעות שקיבל עבור המקום הראשון). כחלק מהפרס, ליגת ה-NBA תורמת 25,000 דולר לצדקה לפי בחירתו של הזוכה.
רשימת הזוכים

| --- | --- |
^: מציין שחקן שעדיין פעיל
*: חבר בהיכל התהילה של הכדורסל
| עונה | שחקן | עמדה | לאום | קבוצה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2012/2013 | צ'ונסי בילאפס | רכז | ארצות הברית ארצות הברית | לוס אנג'לס קליפרס |
| 2013/2014 | שיין באטייה | סמול פורוורד | ארצות הברית ארצות הברית | מיאמי היט |
| 2014/2015 | טים דאנקן* | פאוור פורוורד | ארצות הברית ארצות הברית | סן אנטוניו ספרס |
| 2015/2016 | וינס קרטר* | קלע/סמול פורוורד | ארצות הברית ארצות הברית | ממפיס גריזליס |
| 2016/2017 | דירק נוביצקי* | פאוור פורוורד | גרמניה גרמניה | דאלאס מאבריקס |
| 2017/2018 | ג'מאל קרופורד | קלע | ארצות הברית ארצות הברית | מינסוטה טימברוולבס |
| 2018/2019 | מייק קונלי^ | רכז | ארצות הברית ארצות הברית | ממפיס גריזליס |
| 2019/2020 | ג'רו הולידיי^ | רכז/קלע | ארצות הברית ארצות הברית | ניו אורלינס פליקנס |
| 2020/2021 | דמיאן לילארד^ | רכז | ארצות הברית ארצות הברית | פורטלנד טרייל בלייזרס |
| 2021/2022 | ג'רו הולידיי^ (2) | רכז/קלע | ארצות הברית ארצות הברית | מילווקי באקס |
| 2022/2023 | ג'רו הולידיי^ (3) | רכז/קלע | ארצות הברית ארצות הברית | מילווקי באקס |
| 2023/2024 | מייק קונלי^ (2) | רכז | ארצות הברית ארצות הברית | מינסוטה טימברוולבס |
שיין באטייה, זוכה הפרס בעונת 2013/2014.
יורוקופטר EC225 סופר פומה

איירבס הליקופטרס H225 סופר פומה (לשעבר: יורוקופטר EC225 סופר פומה, באנגלית: Eurocopter EC225 Super Puma) הוא מסוק נוסעים ארוך טווח שפותח כגרסה האזרחית למשפחת AS-332 סופר פומה (המבוסס על הSA 330 פומה). זהו מסוק דו-מנועי המסוגל לשאת עד 24 נוסעים ושלושה אנשי צוות. המסוק תוכן למשימות תובלת אח"מים, תובלות לאסדות קידוח וכדומה.
המסוק סומן מחדש בשנת 2015 כ-H255 כאשר חברת יורוקופטר שינתה את שמה לאיירבוס הליקופטרס. למסוק דגם צבאי המסומן כ-EC725 שמאוחר יותר סומן כ-H225M.
המנון פרו

| --- | --- |

 מדינה:  פרו פרו
 שפה:  ספרדית
 מילים:  חוסה דה לה טורה אוגארטה
 לחן:  חוסה ברנרדו אלסדו
 שמות נוספים:  Somos libres, seámoslo siempre (אנו חופשיים, מי ייתן ונשאר כך לנצח)
 Himno Nacional del Perú.ogg
ההמנון הלאומי של פרו אומץ בספטמבר 1821, כחודשיים לאחר ההכרזה על עצמאות המדינה. לחן ההמנון נכתב על ידי חוסה ברנארדו אלסדו, ומילותיו נכתבו על ידי המשורר חוסה דה לה טורה אוגרטה.
היסטוריה

לאחר שפרו הכריזה על עצמאותה, הגנרל חוסה דה סן מרטין ארגן תחרות ציבורית לבחירת המארש הלאומי. ב-7 באוגוסט 1821 פורסם בעיתון הממשלתי כי כל מי שמעוניין לשלוח יצירה יוכל לעשות זאת עד 18 בספטמבר, והוועדה תבחר את המארש הלאומי. מתוך שבע יצירות שנשלחו, נבחר המארש "Somos Libres, Seámoslo Siempre" מאת חוסה ברנרדו אלסדו. הגנרל סן מרטין קבע כי זהו המנון הלאום, ויצירה זו בוצעה לראשונה בפומבי ב-23 בספטמבר 1821 בתיאטרון לימה. ההמנון הושר על ידי הגברת רוזה מרינו, לפי מילותיו של המשורר חוסה דה לה טורה אוגרטה, ואלסדו ניצח על התזמורת.
לאורך השנים נעשו ניסיונות לשנות את המילים והלחן של ההמנון, אך כולם כשלו עקב התנגדות ציבורית. בשנת 1913, בעקבות לחץ ציבורי, הקונגרס הפרואני הכריז על מילות ההמנון כבלתי ניתנות לשינוי. למרות זאת, בשנים שלאחר מכן נעשו ניסיונות לשנות את המילים והלחן, אך כולם כשלו וההמנון המקורי נשמר.
ב-2005 קבע בית הדין החוקתי כי לא ניתן לשנות את המילים והלחן של ההמנון, ושהבית החמישי נשמט מהיצירה, וכעת הוחזר להמנון כבית השישי, כך שבסך הכל יהיו שבעה בתים. ב-2009 החליטה הממשלה הפרואנית לשנות את הבית השישי להיות הבית הראשון הרשמי, והשינוי נכנס לתוקף בשנת 2010.
נהוג כי אזרחים שרים את ההמנון עם יד ימין על לבם, בעוד שחיילים, שוטרים וכבאים מחויבים להצדיע בעת השמעתו. בטקסים והופעות נשמעת הכריזה הבאה בסוף שירת ההמנון: המנהיג מכריז "ויוה פרו!" (תחי פרו!), והקהל עונה "ויוה!".
אליפות וימבלדון 1903

| --- | --- |
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  22 ביוני 1903 – 1 ביולי 1903 (10 ימים) 
 מספר תחרות:  27 
 עיר מארחת:  אצטדיוני הטניס בווימבלדון 
 זוכה:  גברים:לורנס דוהרטי נשים:דורותי דאגלס צ'יימברס זוגות גברים:לורנס דוהרטי/רג'ינלד דוהרטי
 → אליפות וימבלדון 1902 אליפות וימבלדון 1904 ← 
 
אליפות וימבלדון 1903 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-22 ביוני והסתיימה ב-1 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים.
התחרות > תחרות הגברים

התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-4 בתים. מנצח השלב הראשון היה עולה להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1902 על התואר. לתחרות זו נרשמו 42 טניסאים. בנוסף לטניסאים בריטים בתחרות השתתפו טניסאים מהולנד ומארצות הברית. בגמר תחרות הגברים פרנק ריסלי ניצח את יאשיהו ריצ'י. במשחק האליפות הוא פגש את לורנס דוהרטי (מנצח אליפות וימבלדון 1902) והפסיד ב-3 מערכות.
התחרות > תחרות הנשים

בתחרות הנשים השתתפו 28 טניסאיות שחולקו ל-2 בתים. דורותי דאגלס צ'יימברס ניצחה בתחרות. מיוריאל רוב, מנצחת אליפות וימבלדון 1902 לא התייצבה להגן על תוארה ולכן זכתה בניצחון טכני.
התחרות > תחרות הזוגות

בתחרות הזוגות השתתפו 18 זוגות שהתחרו על הזכות להתמודד על התואר במשחק נגד פרנק ריסלי וסידני סמית', מנצחי אליפות וימבלדון 1902. בתחרות נרשם זוג טניסאים מהולנד. בתחרות זו ניצחו האחים דוהרטי. במשחק על האליפות הם ניצחו ב-3 מערכות ובכך החזירו לעצמם את תואר האליפות לאחר שאיבדו אותו בשנה הקודמת.
לורנס דוהרטי, מנצח תחרות הגברים
דורותי דאגלס צ'יימברס, מנצחת תחרות הנשים
פנינה מוהנדו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 במרץ 1948 (בת 76) Kilosa, טנזניה 
 מדינה:  טנזניה 
 השכלה:  אוניברסיטת דאר א-סלאם 
 מעסיק:  אוניברסיטת דאר א-סלאם 
 
פנינה מוהנדו (באנגלית: Penina Muhando; נולדה ב-3 במרץ 1948) היא מחזאית ואשת תיאטרון טנזנית. היא כיהנה כפרופסור באוניברסיטת דאר א-סלאם (אנ') במחלקה לאומנויות יפות ואומנות הבמה.
ביוגרפיה

פנינה מוהנדו נולדה בשנת 1948 למשפחת מורה במחוז מורוגורו (אנ') שבטנגניקה, שאז הייתה מושבה בריטית וכיום טנזניה. בשנת 1968 היא החלה ללמוד באוניברסיטת דאר א-סלאם וקיבלה ממנה תואר ראשון בתיאטרון, תואר שני בחינוך ובשנת 1983 תואר שלישי בבלשנות.
בסוף שנות ה-60 היא תמכה ברעיוניות אוג'מאה של נשיא ג'וליוס נייררה. המחזה הראשון שלה Haitia ‏ (1972) מתאר את היתרונות של השיטה. בהמשך היא התאכזבה מפער שנפתח בין הרעיון ליישום. המחזות שלה משנות ה-80 מתרכזות בשחיתות שלטונית ומשחקי כוח של הפוליטיקאים.
בשנת 1998, ביחד עם אמנדינה ליהאמבה, היא עבדה על פרויקט Tuseme שעסק בחינוך תלמידות בית הספר באמצעות תיאטרון.
מהונדו עשתה קריירה אקדמית מוצלחת. בשנת 1982 היא מותנה לראש מחלקת אומנויות. בשנת 1984 היא מונתה לפרופסור באוניברסיטה בה למדה. בשנים 1990–1991 היא הייתה דיקאן. בשנת 1991 היא פרסמה עבודתה Culture and development: the popular theatre approach in Africa על פיתוח התיאטרון הקהילתי בטנזניה.
בשנת 1998 מהונדו עזבה את האוניברסיטה ומונתה למנהלת Forum for African Women Educationalists, ארגון שעוסק בחינוך נשים ב-34 מדינות אפריקה. משרדי הארגון היו ממוקמות בניירובי. בשנת 2011 היא חזרה לטנזניה והמשיכה ללמד באוניברסיטה. היא מונתה לפרופסור ללימודי אפריקה. מהונדו פרשה ממנה לגמלאות בשנת 2018.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 2564 0590  LCCN: n85011481  SUDOC: 08331881X  VIAF: 72811229   WorldCat (עם VIAF): 72811229
שארל הראשון ממונקו

| --- | --- |

 לידה:  שנות ה־90 של המאה ה־13 קלבריה, איטליה 
 פטירה:  15 באוגוסט 1357 
 פרסים והוקרה
 אדמירל צרפתי 
 
שארל הראשון ממונקו (בצרפתית: Charles I de Monaco; נפטר ב-15 באוגוסט 1357) היה הלורד של מונקו ומייסד שושלת בית גרימלדי השולטת בנסיכות עד ימינו. שארל הראשון החזיק בדרגת אדמירל של צרפת וברון של סן דמטריו מממלכת נאפולי.
חייו

שארל הראשון היה בנו הבכור של רנייה הראשון מאשתו הראשונה סלווטיקה דל קרטו. בשנת 1301 יצא לגלות לאחר המפלה שספגה משפחתו מהרפובליקה של גנואה בקרב ההגנה על צוק מונקו שבו ישבו.
בשנת 1331, לאחר שלושים שנות שליטה של הרפובליקה של גנואה, הצליח שארל הראשון להחזיר לידיו את השליטה בצוק מונקו ושלט בו בחסותו של מלך צרפת עד מותו. בתקופת שלטונו ניהל מדיניות חוץ מאוזנת ושקולה מול ממלכת פרובאנס והרפובליקה של גנואה הגובלות בנסיכות הזעירה, ומדיניות פנים ליברלית כלפי נתיניו. בתמורה לכך העמיד שארל הראשון את הצי שלו לשימושה של צרפת, ואביריו שירתו בברכתו כשכירי חרב של שליטים אחרים.
ההכנסות הכספיות הגבוהות של הנסיכות הזעירה איפשרה לשארל לרכוש שטחים בקרבת הצוק מפרובנס וגנואה, ולהרחיב את שטחה. בתקופה זו נחשב לאציל העשיר ביותר בשטחי הריביירה הצרפתית של ימינו.
בשנת 1346 קיבל את תואר הלורד של מנטון לאחר שכבש אותה, וב-1355 צירף לעצמו את תואר הלורד של רוקברון.
משנת 1352 שלט בנסיכות מונקו במשותף עם דודו אנטוניו שהיה אחיו הצעיר של אביו, ובניו רנייה השני וגבריאל.
הצלחותיו הכלכליות והפוליטיות של שארל הראשון והרחבת שטחים שבשליטתו היו לצנינים בעיני שליטי גנואה שראו בפעולות אלה פרובוקציה. בשנת 1357 הטילה גנואה מצור ימי ויבשתי על מונקו ושארל נכנע, תוך שהוא מפסיד שטחים וכספים רבים. זמן קצר לאחר התבוסה מת מסיבות לא ברורות. בנו רנייה השני ירש אותו כשליט מונקו.
הפסק (הלכה)

ערך זה עוסק במושג ביהדות. אם התכוונתם לתופעה בעברית מקראית, ראו .
בהלכה, הפסק הוא ביטוי למצב בו יש המתנה פסיבית או שנעשית פעולה אקטיבית זרה בזמן עשיית מצווה, לדוגמה המתנה משמעותית בין ברכה על מאכל לבין אכילתו.
הפסקים מפורסמים

ה'הפסק' המפורסם ביותר הוא בין ברכת 'נטילת ידיים' לברכת 'המוציא' ולאכילת הלחם (או החלה בסעודת שבת). למעט קהילת יוצאי תימן, כל הקהילות נוהגות שלא לדבר במילים מפורשות, למעט - "העבירו מלח", עד לאכילת הלחם. בחלק מהקהילות נוהגים שקט מוחלט. אם כי מעיקר הדין מותר להפסיק בין הנטילה להמוציא.
בעת התפילה ישנם חלקים שבהם ההלכה קובעת שאסור 'הפסק' - ומאפשרת זאת רק במקרים קיצוניים של סכנה וכדומה. המשנה במסכת ברכות מדברת על איסור דיבור מרגע שמתחילים בברכות לקראת קריאת שמע ובהמשך עד סיום תפילת עמידה. בגלל הרצון "לסמוך גאולה לתפילה" - כלומר שברכת הגאולה תסתיים ומיד תתחיל תפילת העמידה, ישנם מנהגים שונים באשר לאמירת פיוטים ותוספות לתפילות עתיקות אלו. משום כך, לדוגמה, יש הנוהגים (מנהג ארץ ישראל) שלא לומר בשבת את פסוקי השבת והחג לפני תפילת העמידה בימים אלו.
מה נחשב להפסק

בתלמוד יש נדון האם שהיה בשתיקה מפסיקה, בהקשר זה מובא מעשה ברבי אבהו שפסק באמצע קריאת שמע מפני שעבר במבואות המטונפות, וכששאל את רבי יוחנן אם עליו לשוב לתחילת הקריאה אמר לו שלדעתו אין שהיה בשתיקה מפסיקה אך אם הוא, רבי אבהו, סבור שהיא מפסיקה אזי אם שהה פרק זמן המספיק לגמור את כל הקריאה עליו לשוב לראשה. השולחן ערוך פסק כרבי יוחנן, שאין שהיה בשתיקה מפסיקה, אך הרמ"א פסק שבמקרה שהשתיקה באה מתוך אונס היא מפסיקה אם היה בה כדי לגמור את כל הקריאה.
הפוסקים דנים, בגדר מה בדיוק נחשב להפסק. יש שסוברים, שהפסק נחשב כל דבר המפסיק את הדבר שהיה קודם מכיוון שלא ניתן לעשותם יחד, ובכך הם מסבירים את החילוק שמבואר במסכת חולין בין אדם הנוטל מים אחרונים כדי לברך ברכת המזון, שמכיוון שברכת המזון היא הפסק לסעודה - שהרי לא ניתן לברך ולאכול כאחד, לכן אדם האומר "הביאו מים אחרונים ונברך" הפסיק את סעודתו, ואם רוצה לחזור ולאכול חייב לברך ברכה ראשונה, אבל אדם השוחט בעלי חיים, ומכסה את דמו, אין הדבר נחשב להפסק אם רוצה לשחוט שוב עוד בעל חיים, ואין הוא צריך לחזור ולברך, כיוון שהוא יכול עדיין לשחוט ביד אחת ולכסות את הדם ביד שנייה. לפי זה, נמצא לכאורה, שאדם המתפלל באמצע הסעודה, נחשב הדבר להפסק, והוא צריך לברך שוב.
יש שהסבירו את דברי הגמרא בדרך אחרת; ברכת המזון נחשבת להפסק רק מפני שהיא מפסיקה את האכילה; לעומת זאת, כיסוי הדם אינו מסמל את הפסקת השחיטה, אלא אדרבה כיסוי הוא צורך השחיטה.
המפסיק בין שתי מצוות

הראשונים נחלקו, גם האם שחיטה מפסקת בין כיסוי הדם האחד למשנהו, ואם צריך לברך במקרה שהפסיק ביניהם. יש שכתבו שכשם שאין הכיסוי מפסיק בין שחיטה לשחיטה כך אין השחיטה מפסקת בין כיסוי הדם למשנהו ויש שסוברים, שבעוד שכיסוי הדם אינו מסמל את הפסקת השחיטה, אלא אדרבה כיסוי הוא צורך השחיטה, הרי שהשחיטה אינה מצורכי הכיסוי והיא מפסיקה ביניהם.
בנושא זה נחלקו עוד הראשונים, אם שיחה בין שחיטה לשחיטה נחשבת להפסק ומצריכה לברך שוב. הרי"ף סובר, שדווקא השח בין תפלין של יד לתפילין של ראש חוזר ומברך, מכיוון שהן שתי מצוות שאינן מעכבות זו את זו, ולכן כאשר אדם מפסיק ביניהן בדיבור, הוא גורם לכך שהן יחשבו לשני מעשים שונים, אך אדם המפסיק בין אותה מצווה עצמה, כמו המפסיק בקריאת הלל בין פרק לפרק, אינו חוזר ומברך.
אך הרמב"ן ורבינו יונה סוברים שגם כאשר מדובר בשתי מצוות נפרדות, תלוי הדבר: אם מדובר בשתי מצוות ששתיהן מוטלות על האדם כחובה, כמו תפילין של יד ותפילין של ראש, אסור לו להפסיק ביניהן, ולכן אם הפסיק יחזור ויברך; אבל בשתי מצוות שהוא לא חייב לעשותן, כמו שחיטה שאם אינו רוצה יכול לא לשחוט ולא לאכול, לא ניתן לומר שאסור לו להפסיק, וממילא גם לא ניתן לומר שאם הפסיק חייב לחזור ולברך, כשם שהסח באמצע הסעודה אינו חייב לחזור ולברך ברכת המוציא.
לקריאה נוספת

אלעד פורטל, ברוך הוא וברוך שמו, הוצאת פאר הקודש, אשקלון, תשע"ב, 2012.
הערות שוליים

↑  ילקוט יוסף ברכות עמוד צח
↑  תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף ל"ד, עמוד ב'
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן ס"ה, סעיף א', ורמ"א שם
↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף פ"ז, עמוד ב'.
↑  רבינו תם, מובא בר"ן שם.
↑  כלומר ניתן לקיים אחת מהם מבלי לקיים את השנייה.
↑  מובא בר"ן שם.
| ברכות |
| --- | --- | --- |
| ברכות הנהנין | המוציא לחם מן הארץ • בורא מיני מזונות • בורא פרי הגפן • בורא פרי העץ • בורא פרי האדמה • שהכל נהיה בדברו  • ברכות הריח |  |
| ברכות השבח | אשר יצר • אלוהי נשמה • ברכות השחר • ברכת החמה • ברכת הלבנה • משנה הבריות • ברכת האילנות • ברכת הגומל • הטוב והמיטיב • ברכת הנסים • שהחיינו |  |
| ברכות הראייה | ברכת המלכים • ברכת הים הגדול • חכם הרזים • שחלק מחכמתו ליראיו • שנתן מחכמתו לבשר ודם • שככה לו בעולמו  • עושה מעשה בראשית • שכוחו וגבורתו מלא עולם • זוכר הברית • ברכת מחיה המתים •  אשר יצר אתכם בדין • מציב גבול אלמנה |  |
| ברכות המצוות | ברכות התורה • ברכת השחיטה • ברכת אירוסין • ברכת לשמור חוקיו • ברכת לישב בסוכה |  |
| ברכה אחרונה | ברכת המזון • מעין שלוש • בורא נפשות |  |
| ברכות שונות | ברכת בתולים • ברכת חתנים  • ברכת מעין שבע • ברוך דיין האמת • ברכת הגשמים • ברוך שפטרני מעונשו של זה • בורא מאורי האש • ברכת השיר • ברכת ברוך ה' לעולם • ברכת אבלים • ברכת רופא חולים |  |
| דינים כלליים | מאה ברכות • ברכה שאינה צריכה • ברכה לבטלה • הפסק • תוך כדי דיבור • שם ומלכות • שומע כעונה • ספק ברכות להקל • תדיר ושאינו  תדיר • עובר לעשייתן • ברכה הסמוכה לחברתה • עניית אמן • ברוך הוא וברוך שמו • סדר קדימה בברכות |  |
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
אליפות וימבלדון 1901

| --- | --- |
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  24 ביוני 1901 – 3 ביולי 1901 (10 ימים) 
 מספר תחרות:  25 
 עיר מארחת:  אצטדיוני הטניס בווימבלדון 
 זוכה:  גברים:ארתור גור נשים:שרלוט קופר זוגות גברים:רג'ינלד דוהרטי/לורנס דוהרטי
 → אליפות וימבלדון 1900 אליפות וימבלדון 1902 ← 
 
אליפות וימבלדון 1901 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-24 ביוני והסתיימה ב-3 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים.
התחרות > תחרות הגברים

התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-4 בתים. מנצח השלב הראשון היה עולה להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1900 על התואר. לתחרות זו נרשמו 36 טניסאים. בנוסף לטניסאים בריטים בתחרות השתתף טניסאי מניו זילנד. בגמר תחרות הגברים ארתור גור ניצח את צ'ארלס דיקסון. במשחק האליפות ארתור גור פגש את רג'ינלד דוהרטי (מנצח אליפות וימבלדון 1900) וניצח ב-4 מערכות.
התחרות > תחרות הנשים

בתחרות הנשים השתתפו 30 טניסאיות שחולקו ל-2 בתים. לראשונה לתחרות נשים נרשמו טניסאיות מצרפת ומקנדה. שרלוט קופר (האלופה בשנים 1895, 1896 ו-1898) ניצחה בתחרות. במשחק האליפות היא ניצחה את בלאנש בינגלי בשני מערכות.
התחרות > תחרות הזוגות

בתחרות הזוגות השתתפו 19 זוגות שהתחרו על הזכות להתמודד על התואר במשחק נגד האחים דוהרטי, מנצחי אליפות וימבלדון 1900. בתחרות נרשם זוג אמריקאי דווייט דייוויס והולקום וורד שלא השתתפו בתחרות היחידים. הם היו אלופי ארצות הברית בתחרות זוגות בשנים 1899–1901. האמריקאים ניצחו בתחרות בין הזוגות המתמודדים. במשחק על האליפות הם הפסידו לאחים דוהרטי ב-4 מערכות. בכך האחים דוהרטי זכו בפעם החמישי ברציפות.
ארתור גור, מנצח תחרות הגברים
שרלוט קופר, מנצחת תחרות הנשים
גאורגה ביבסקו

| --- | --- |

 לידה:  1804 קראיובה, ולאכיה 
 פטירה:  1 ביוני 1873 (בגיל 69 בערך) פריז, צרפת 
 מדינה:  ולאכיה 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 בן או בת זוג:  Marițica Bibescu 
 פרסים והוקרה
 אות מסדר אנה הקדושה  מסדר התהילה  Order of the Imperial portrait  מסדר העיט האדום 
 
גאורגה ביבסקו (ברומנית: Gheorghe Bibescu;‏ 26 באפריל 1804 - 1 ביוני 1873) היה שליט של נסיכות ולאכיה בשנים 1843 עד 1848.
גאורגה ביבסקו הוא צאצא ישיר של קונסטנטין ברנקוביאנו, אח של בארבו שטירביי ואביהם של גריגורה, מריה וג'ורג'ס ביבסקו. הוא למד בבוקרשט ובפריז וב-1824 התחיל לעבוד בשירות הציבורי של נסיכות ולאכיה. הוא עבד במשרד המשפטים ובמשרד החוץ עד 1834, כשהתפטר ועזב את ולאכיה לטובת מגורים בפריז ובווינה. הוא שב לוולאכיה ב-1842 ועמד בראש האופוזיציה לשליט אלכסנדרו דימיטריה גיקה. בבחירות של 20 בדצמבר 1842 ביבסקו התחרה מול 35 מועמדים אחרים, כולל אחיו, בארבו שטירביי (שם המשפחה שונה, כי אומץ על ידי דוד מצד אימו) וזכה ברוב של קרוב ל-70% והיה לשליט ולאכיה. פעמוני הכנסיות ברחבי הנסיכות צלצלו כדי להודיע לתושבים על הבחירה.
בתקופת כהונתו הנסיכות נשלטה למעשה על ידי האימפריה הרוסית. ב-1848 החלה מהפכה ברוח אביב העמים וביבסקו, שהזדהה עם עקרונותיה וחתם על הצעת החוקה, התפטר ועזב את הנסיכות. כעבור כמה ימים הגיע הצבא הרוסי שדיכא את המהפכה. אחרי כן השלטון הרוסי הכתיב את שלטונו של שטירביי.
נישואיו

ביבסקו נישא לזויה מברוקורדט-בסרב, שאומצה על ידי הדוד שלה, גריגורה ברנקובאנו ורעייתו וקיבלה את שם משפחתם. זויה הייתה בעלת חינוך משובח, מקושרת למשפחה חשובה ועשירה מאוד - הנדוניה שלה הוערכה למיליארד לאי זהב. כעבור כמה שנות נישואין התערערה הבריאות הנפשית של זויה והיא הוחזקה תחת השגחה ובהמשך נשלחה לטיפול, תחילה בווינה ולאחר מכן בפריז.
לאחר עלייתו לשלטון ושילוח רעייתו לטיפול בחוץ לארץ, הביא ביבסקו לארמון את פילגשו, מריה הנשואה לקוסטקי גיקה ואם ל-4 ילדים. מריה ביקשה להתגרש מבעלה וביבסקו ביקש להתגרש מרעייתו, אך התגלו קשיים. ביבסקו חיפש דרכים לעקוף את השבת הנדוניה עם הגירושים, כולל חקיקה, אך נכשל. נישואיו האזרחיים הותרו, אך הפטריארך דחה את בקשת הגירושים. גם פנייה לפטריארך של קונסטנטינופול לא עזרה, אך לאחר החלפת הפטריארך של קונסטנטינופול, הפטריארך החדש אישר את הגירושים. גירושי מריה קיבלו אישור, כי גם בעלה היה מעוניין בהם. ביבסקו ופילגשו נישאו מחוץ לבוקרשט, כי המיטרופוליט של בוקרשט סירב להשיא אותם.
מריה ביבסקו, רעייתו השנייה של גאורגה ביבסקו - ציור של קונסטנטין לקה
פרשת מאיירלינג

נסיך הכתר רודולף והברונית מרי וטסרה
בית הציד במאיירלינג
פרשת מאיירלינג או תקרית מאיירלינג הוא הכינוי שניתן למותם של רודולף, ארכידוכס אוסטריה ואהובתו הברונית מרי וטסרה. רודולף היה בנו היחיד של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ואליזבת, נסיכת בוואריה, וככזה היה מיועד לרשת את כתר האימפריה האוסטרו-הונגרית עם מות אביו. מרי וטסרה הייתה בתו של הדיפלומט הברון אלבין וטסרה. גופותיהם של רודולף בן ה-30 ומרי בת ה-17 התגלו בבקתת הציד של רודולף בעיירה מאיירלינג, כ-15 ק"מ דרומית-מערבית לעיר הבירה וינה, ב-30 בינואר 1889. ככל הנראה הם התאבדו, אם כי יש הגורסים שמדובר ברצח.
למות רודולף הייתה השפעה הרסנית על ההיסטוריה של המאה ה-19. המוות קטע את הביטחון הטמון בקו המיידי של ההמשכיות השושלתית ההבסבורגית, וזעזע את האימפריה. מאחר שלרודולף לא היו ילדים, הועברה משרת יורש העצר לבן-דודו פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, אשר היה בעל דעות ואישיות שונה לחלוטין. גם פרנץ פרדיננד לא זכה להגיע לשלטון, כיוון שב-1914 נרצח ביריות בסרייבו, רצח אשר הוביל למלחמת העולם הראשונה.
רקע

הארכידוכס רודולף (יליד 1858) היה הבן הזכר היחיד של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ואליזבת, נסיכת בוואריה הידועה בכינוי "סיסי". לפיכך הוא היה יורש העצר של האימפריה האוסטרו-הונגרית על כל נחלותיה ברחבי אירופה. בניגוד להוריו השמרנים, היה רודולף ליברלי מאוד. עובדה זו, כמו גם אופיו הלא-יציב והמלנכולי הביאה לנתק בינו לבין מרבית משפחתו. ב-1881 נישא רודולף לסטפני, נסיכת בלגיה. למרות שיחסיהם היו יציבים בתחילה, הרי שעד מהרה הם נקלעו למשבר. עם לידתה של בתם היחידה ארז'י ב-1883, נפרדו בני הזוג אולם לא הצליחו לקבל מהקיסר אישור להתגרש רשמית.
רודולף ניהל פרשיות אהבים רבות. בנובמבר 1888 (לפי חלק מהגרסאות קודם לכן) הוא פגש בתיאטרון את הברונית הצעירה מרי וטסרה (ילידת 1871) בתו של הדיפלומט הברון אלבין וטסרה. הוא נמשך אל וטסרה כבר מהרגע הראשון, והחל לנהל עמה רומן. רודולף ראה את הרומן בצורה קלילה, והמשיך את היחסים עם שאר המאהבות שלו. וטסרה ככל הנראה באמת אהבה את רודולף, ושמרה לו אמונים. היא קיוותה שרודולף יוכל להתגרש מסטפני ולשאת אותה לאשה, למרות שמשפחתה ניסתה להסביר לה את חוסר ההיגיון שבדבר. הן הוריו של רודולף והן הוריה של וטסרה ידעו על הרומן והתנגדו לו.