stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניס
ערים תאומות

הערים התאומות של ניס הן:
ארצות הברית מיאמי, פלורידה, ארצות הברית
ארצות הברית יוסטון, טקסס, ארצות הברית
סקוטלנד אדינבורו, סקוטלנד
איטליה קונאו, איטליה
פולין גדנסק, פולין
הרפובליקה העממית של סין הנגז'ו, הרפובליקה העממית של סין
קנדה לאוואל, קנדה
גרמניה נירנברג, גרמניה (מ־1954)
הונגריה סגד, הונגריה
רוסיה סנקט פטרבורג, רוסיה
יוון סלוניקי, יוון
רוסיה יאלטה, רוסיה
ישראל נתניה, ישראל
ספרד סנטה קרוס דה טנריפה, ספרד
קלדוניה החדשה נומאה, קלדוניה החדשה
מדגסקר אנטננריבו, מדגסקר
הערות שוליים

↑  Musée d’Archéologie site de Cimiez et de Terra Amata, presentation, www.nice.fr
↑  "Nice | France". Encyclopedia Britannica. נבדק ב-2016-12-28.
↑  Treaty of Turin – March 24, 1860, www.emersonkent.com
↑  The English Promenade in Nice, France, The Curious Rambler, ‏2013-08-03
↑  "The mythical Promenade des Anglais". KLM.com (באנגלית). נבדק ב-2016-12-28.
↑  Alexandre Sahal, Anne Lemahieu, The 1979 nice airport tsunami: mapping of the flood in Antibes, Natural Hazards 56, 2010-08-17, עמ' 833–840 doi: 10.1007/s11069-010-9594-6
↑  service: 07A1010 / publisher: PE – etordywareseuroparl.europa.eu – 07A1010, European Council Nice 7-10 December 2000: Conclusions of the Presidency, www.europarl.europa.eu
↑   ענת וובנובוי ודור גליק, 84 אנשים נהרגו ולפחות 100 נפצעו בפיגוע דריסה בניס, באתר nana10‏, 15 ביולי 2016
↑  Nice, the city of the Riviera winter resort, UNESCO site
↑  France, www.eurojewcong.org (ארכיון)
↑  Alloj, ✓ Ecole Juive Nice | Nos meilleurs préstataires à Nice > Alloj.fr, www.alloj.fr
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564236405171  BNE: XX454173  BnF: cb11865098p (data)  GND: 4075416-9  ISNI: 0000 0001 2285 6326  LCCN: n79065307  MusicBrainz: 49856c85-1b7c-4f46-a078-b01261a058ad  NARA: 10045027  NKC: ge163961  SUDOC: 026395673  VIAF: 128617334   WorldCat (עם VIAF): 128617334
פולין הקונגרסאית

פולין הקונגרסאית, פולין של הקונגרס (בפולנית: Królestwo Polskie; ברוסית: Царство Польское), פולין הרוסית (כישות מאוחדת עם האימפריה הרוסית), או בשמה הרשמי "ממלכת פולין", הייתה ישות מדינית שנוצרה לאחר פירוק דוכסות ורשה על חלק משטחה. פולין הקונגרסאית התקיימה בשנים 1815–1863, כאשר הייתה למעשה מדינת חסות של האימפריה הרוסית. בתקופה זו פולין הייתה במעמד של מלוכה חוקתית, עם צבא ובית מחוקקים משלה, כשהצאר הרוסי הוא גם מלך פולין באוניה פרסונלית.
אטימולוגיה

השם "פולין הקונגרסאית" על שם קונגרס וינה שיצר אותה.
היסטוריה

לאחר תבוסת נפוליאון ב-1815, הוחלט בקונגרס וינה על הקמת פולין הקונגרסאית, במקום דוכסות ורשה, והכפפתה לשלטון אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, על ידי הכתרתו כמלך פולין. ישות מדינית זו חלשה על שטח של כ-128,500 קילומטרים רבועים ובו כ-3,300,000 תושבים. הצאר אלכסנדר התחייב בעת הכתרתו לקיים את החוקה, ולמדינה זו היו מטבע משלה, מערכת חוקים, תקציב וגבול מכס עם יתר האימפריה הרוסית. הקמת הישות הזאת הייתה במידה רבה תוצאה של השתדלותו של אדם יז'י צ'ארטוריסקי, מדינאי פולני, שהיה בעברו שר החוץ של האימפריה הרוסית.
הצאר אלכסנדר שאף לבטל את החירויות של המדינה הפולנית ולהנהיג בה אבסולוטיזם פוליטי דומה למה שהיה נהוג ביתר חבלי האימפריה הרוסית. ב-1819 בוטל חופש העיתונות והונהגה צנזורה, וב-1821 פורקו הבונים החופשיים. יורשו של אלכסנדר הראשון, ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, לא הסכים בעת הכתרתו למלך פולין להישבע אמונים לחוקה הפולנית ולא קיבל על עצמו התחייבויות כלפיה. הצאר פעל לצמצום הדרגתי של סמכויות הסיים הפולני, בית מחוקקים המורכב מנציגי האצולה והכמורה הבכירים, ושני הכינוסים האחרונים של הסיים, ב-1826 וב-1830, נערכו בסודיות. ב-1831 ביטל הסיים את הכתרת הצאר הרוסי כמלך פולין. בתגובה נכנס הצבא הרוסי לפולין, שהה בה 11 חודשים, וכך דוכא מה שכונה "מרד נובמבר". בכך גם בא הסוף על עצמאותה היחסית של פולין הקונגרסאית.
בינואר 1863 פרץ מרד נוסף, ובעקבותיו ביטלו הרוסים את חוקת פולין ואת הישות המדינית של פולין הקונגרסאית; הטריטוריה שולבה בתוך האימפריה הרוסית, ושמה שונה רשמית לשם הרוסי Привислинский Край (בפולנית: Kraj Nadwiślański), שפירושו "נסיכות הוויסלה", על שם הנהר הזורם דרכה. שם זה נמצא בשימוש כבר לאחר המהפכה הכושלת הראשונה, אך לאחר המהפכה השנייה הפך לשם רשמי.
בני בן-מובחר

בני בן-מובחר (נולד בשנת 1957) הוא ראש המועצה האזורית מבואות החרמון.
ביוגרפיה

בן-מובחר גדל במושב שדה אליעזר. בעל תואר ראשון במנהל עסקים.
משנת 2002, מכהן במשך ארבע קדנציות כראש המועצה האזורית מבואות החרמון.
עד לבחירתו שימש במשך ארבע שנים כסגן וממלא מקום ראש המועצה.
במהלך כהונתו יזם בן-מובחר והוציא לפועל את הקמתו של המרכז הטיפולי לאוכלוסיות מיוחדות בגליל המזרחי. בשנת 2012 הוענק לבן-מובחר אות יקיר קרן שלם, על פועלו בתחום פיתוח שירותים לאנשים בעלי מוגבלות שכלית, התפתחותית ועל שילוב וקבלה של האוכלוסייה המיוחדת בקהילה.
בשנת 2019 נבחר בן-מובחר לתפקיד יו"ר אשכול רשויות גליל מזרחי.
בתפקיד זה מוביל בן-מובחר את שיתופי הפעולה האזוריים בין 18 הרשויות השותפות באשכול, פיתוח כלכלי אזורי בתחום הפוד-טק, קידום מענים אזוריים טיפוליים ושיקומיים לאוכלוסייה עם מוגבלויות, מיזם חינוכי אזורי למצוינות במדעים וטכנולוגיה – גליליום ועוד.
במלחמת חרבות ברזל נדרש להתמודד עם התרוקנות חלקה הצפוני של המועצה האזורית ממרבית תושביו, שפונו ממנה מחמת הירי המתמשך לעברו. עקב המלחמה לא נערכו במועצה האזורית בחירות בפברואר 2024, ובן-מובחר המשיך בתפקידו.
בבחירות לראשות המועצה האזורית שנערכו ב-18 בפברואר 2025 נבחר לתקופת כהונה חמישית, לאחר שניצח את יריבו איתי חיניץ עם כ-55.53% מהקולות (לעומת 44.47%% לחיניץ).
תפקידים ציבוריים נוספים

יו"ר אשכול רשויות גליל מזרחי
יו"ר פארק תעשיות דלתון
דירקטור בחברה למשק וכלכלה
יו"ר ועדת משנה – ועדה לתכנון ובניה
יו"ר ועדת היגוי לצרכים מיוחדים
יו"ר האספה הכללית של עמותת קו לחיים
חבר הנהלה בכיר באגודת ידידי המרכז הרפואי זיו צפת
יו"ר לשעבר באיגוד ערים לכבאות גליל-גולן
דירקטור לשעבר בחברה לפיתוח עכו העתיקה
חיים אישיים

בן-מובחר תושב שדה אליעזר. הוא נשוי למיכל, תא"ל במיל', לשעבר ראש חטיבת הסגל באגף כוח האדם של צה״ל, ובתו של חבר הכנסת לשעבר רענן נעים, ממייסדי המועצה. אב לשלושה.
הערות שוליים

↑  בני בן מובחר זכה באות יקיר קרן שלם, באתר קרן שלם
↑  בני בן מובחר מונה ליו"ר לאשכול הגליל המזרחי, באתר רדיו קול רגע, 3 בינואר 2019
↑  אלי אשכנזי‏, הכוונת של נסראללה על מבואות החרמון: "אם המדינה לא תפעל, איש לא יחזור לכאן", באתר וואלה, 3 בינואר 2024;
בני בן מובחר, ראש המועצה האזורית מבואות החרמון, התייחס לעיכובים בשיקום הצפון: "אני חושב שהאנשים בירושלים לא מחוברים למה שקורה בגבול הצפוני", 103fm,‏ 10 באפריל 2024;
"חבל ארץ של מבואות החרמון הולך ומתנתק ממדינת ישראל", באתר רדיו חיפה - 107.5FM, ‏10 במאי 2024
↑  עדכון משרד הפנים – תוצאות סופיות בבחירות המקומיות ביישובי הצפון שנדחו בעקבות מלחמת חרבות ברזל, באתר gov.il
יחזקאל קן

| --- | --- |

קן, 2022
 לידה:  17 בפברואר 1949 (בן 76) לונדון, בריטניה
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  1959
 מקום מגורים:  ירושלים, ישראל
 ידוע בשל:  לשעבר טייס מסוקים, לשעבר קצין רפואה ראשי של חיל האוויר בדרגת אל"ם
 מקצוע:  כירורג, מומחה לרפואת חלל ותעופה
 תפקיד:  מנכ"ל המרכז הרפואי הרצוג
 תואר:  דוקטור
 בת זוג:  סוזן
 מספר צאצאים:  3
 
יחזקאל קן (נולד ב-17 בפברואר 1949) הוא רופא ישראלי ששירת בעבר כטייס מסוקים, מומחה לכירורגיה, מומחה לרפואת חלל ותעופה, לשעבר קצין רפואה ראשי של חיל האוויר בדרגת אל"ם (1991–1994), מנכ"ל בית חולים הרצוג (משנת 1995).
מעל 20 שנה היה טייס פעיל בטייסת 123. בגיל 47 הפסיק לטוס.
ביוגרפיה

קן יליד לונדון, אנגליה, נולד למשפחה דתית. כשנולד היה קרוי ג'ף. בנם של דבורה והאורולוג הפרופ' מרדכי מרקו קן. עלה לישראל בשנת 1959, המשפחה השתקעה בירושלים.
עיברת שמו ליחזקאל, השם היהודי שניתן לו בעת לידתו. בשנת 1961 הצטרף לגדנ"ע אוויר. לטיסת הסולו הראשונה במטוס קל המריא קן בגיל 14, והמשיך לטוס במסגרת אזרחית עד סוף לימודי התיכון.
בין השנים 1967–1973 למד רפואה בבית ספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית. עבודת גמר בנושא: "השפעה אנדוקרינית של טיסה אווירובטית".
בין השנים 1974–1973 עשה קן שנת סטאז' בבית החולים הדסה עין כרם.
במלחמת יום הכיפורים תוך כדי הסטאז' גויס כרופא לגף הפינוי בהיטס שפעל בבסיס חיל־האוויר ברפידים. מאוחר יותר, חצה את התעלה, והוצמד כרופא אזורי לכוח נ"מ ששהה בפאיד. לאחר מלחמת יום כיפור, עבר קן קורס קציני רפואה, והוצב בתפקיד רופא בית הספר לטיסה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, שירת תקופה קצרה כרופא של הצנחנים במובלעת הסורית ברמת־הגולן.
בין השנים 1974–1976 עבר קורס טיס, לאחר שכיהן כקצין רפואה בחיל האוויר. בשנת 1976 הוצב בטייסת האנפות הדרומית ובשנתיים הראשונות בנוסף לתפקידו כטייס שימש כמפקד גף רפואה בבסיס, שהפך לימים לגף פינוי בהיטס. הטיס מסוקי בל 205. את דרגת הסרן העניקו לקן אשר שניר ויעקב טרנר.
בין השנים 1978–1985 התמחה בכירורגיה בבית החולים הדסה עין כרם. בסיום התמחותו היה רופא מנתח בכיר במחלקה לכירורגיה כללית ב"הדסה".
גם תוך כדי ההתמחות בכירורגיה בבית החולים הדסה בירושלים, המשיך קן לטוס, לפעמים כרופא המוטס התורן, ולפעמים כטייס.
במלחמת לבנון הראשונה ביצע קן את התפקיד של הקרפ"א (קצין רפואה אוגדתי) - שעסק בכל נושא הפינוי בהיטס ונם את תפקידו כטייס סדיר בטייסת, בגף שהוצב בצפון הארץ.
בין השנים 1986–1987 היה מדען אורח במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, מרצה לרפואה באוניברסיטת הרווארד, עמית מחקר במחלקה המטולוגית ואונקולוגית בית חולים בית ישראל, בוסטון, ארצות הברית. כמו כן, הדריך סטודנטים ורופאים מתמחים בלימודי כירורגיה בבית החולים הדסה עין כרם והדריך סטודנטים בעבודת הגמר.
בין השנים 1991–1994 כיהן כקצין רפואה ראשי של חיל האוויר בדרגת אל"ם.
בשנת 1995 מונה קן כמנכ"ל בית החולים הרצוג, תפקיד שמילא עד דצמבר 2020.
קן חבר הוועד המנהל של ועדת הכספים בבית חולים אלי"ן.
ב-2023 קיבל את פרס בוני ציון בקטגוריית "מפעל חיים".
השתלמויות

בשנת 1972 למד קן במחלקה לרפואה סביבתית, בריאות הציבור ורפואה תעופתית באוניברסיטת המדינה של אוהיו, קולומבוס, אוהיו, ארצות הברית.
בשנת 1978 למד לימודי תעודה לרפואה תעופתית מתקדמת של חיל האוויר האמריקני. בעל דיפלומה ברפואה היפרברית, חיל האוויר האמריקני.
בעל תואר M.Sc בניהול תעשייתי ומינהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע (1995).
השתלמויות > רפואת תעופה וחלל

בין השנים 1994–1992 כיהן כנשיא החברה הישראלית לרפואת תעופה וחלל. בין השנים 1996–1998 היה חבר הוועדה לבטיחות טיסה.
קן עמית החברה האמריקנית לרפואת תעופה וחלל, וסגן נשיא, חבר בוועדה לאמבולנסים אוויריים ופינוי בהיטס, חבר האקדמיה הבינלאומית לרפואת תעופה וחלל, וחבר בוועדת המינויים של האקדמיה.
ממחקריו

ממחקריו של קן באתר PubMed
חיים אישיים

נשוי לסוזן (לבית פריאר), לזוג 3 ילדים.
הערות שוליים

↑  צוות הרופאים והחוקרים / ד"ר יחזקאל קן המרכז הרפואי הרצוג
↑  ד"ר קן והטייס יחזקאל רוני קורן / 214 (עמודים 58-62)
↑  יקירי ירושלים לשנת תשס"ז / ראו הפרופ' מרקו קן jerusalem.muni.il/he/city/yakir/yakir2007
↑  חברים וחברי הוועד המנהל בבית חולים אלי"ן/ ד"ר יחזקאל קן
יון הליאדה רדולסקו

| --- | --- |
ציור דיוקן מאת מישו פופ
ציור דיוקן מאת מישו פופ
 לידה:  6 בינואר 1802 טרגובישטה, ולאכיה 
 פטירה:  27 באפריל 1872 (בגיל 70) בוקרשט, הנסיכויות הרומניות המאוחדות 
 מדינה:  רומניה 
 שם עט:  Ion Heliade, Eliad 
 שפות היצירה:  רומנית 
 סוגה:  שירה, אוטוביוגרפיה, סאטירה 
 זרם ספרותי:  הרומנטיקה, קלאסיציזם 
 תקופת הפעילות:  מ-1828 
 חתימה:   
 
יון הליאדה רדולסקו (ברומנית: Ion Heliade Rădulescu‏,  6 בינואר 1802, טרגובישטה - 27 באפריל 1872,בוקרשט), היה סופר, משורר, מסאי, בלשן, מתרגם, פוליטיקאי ועיתונאי רומני, ממנהיגי מהפכת 1848 (ולאכיה), אחד ממעצבי התרבות והשפה הרומנית המודרנית במחצית הראשונה של המאה ה-19, יושב הראש ראשון של האקדמיה הרומנית. רוב חייו היה מורה במכללת "ספנטול סבה" בבוקרשט שנפתחה מחדש בעזרתו. נאבק בשרידי התרבות הפנריוטית ובשימוש ביוונית כשפת הוראה בבתי הספר בוולאכיה וכמעריץ של השפה האיטלקית, אחות רומאנית של הרומנית, עורר פולמוסים עקב יצירת נאולוגיזמים על בסיס האיטלקית.
פטריוט רומני בעל אחוזות, מבחינה פוליטית השתייך, בימי "אביב העמים" בוולאכיה, למחנה השמרני והעלה על נס את תרומת מעמד הבויארים להתפתחות ארצו. עקב פעילותו ב-1848 הוגלה לכמה שנים ממולדתו. הליאדה היה ממובילי מחנה המתנגדים למתן אזרחות ליהודי רומניה.
קורות חייו > רקע משפחתי, שנות ילדותו ולימודיו

הליאדה רדולסקו נולד בעיר טרגובישטה שבוולאכיה בשנת 1802 כבן של איליה רדולסקו, בעל אחוזה עשיר, ושל אם ממוצא יווני, אופרוסינה דניאלופול. שלשה מאחיו נפטרו מדבר לפני שנת 1829. בילדותו פרסו עליו הוריו של יון חסות מיוחדת ודאגו לחינוכו. איליה רדולסקו העניק לבנו במתנה בית על יד שכונת אובור בבוקרשט, שהשתייך בעבר למלומד גאורגה לאזר. בבעלות המשפחה נמצא גם גן רחב ידיים בקרבת האגם הרסטראו, כמו כן אחוזות בפגראש וישוב גרבוב. הליאדה רדולסקו התחיל לימודיו ביוונית אצל מורה יווני ובנוסף למד לבד לקרוא ברומנית, בכתיב הקירילי שהיה נהוג אז, תוך כדי התעמקות בסיפורי הרומן של אלכסנדרו על אודות חייו ומלחמותיו של אלכסנדר הגדול. בשנת 1813 היה לתלמידו של הנזיר נאום רמניצ'אנו, אחר כך למד בבית הספר היווני בסקיטו מגוריאנו והחל משנת 1818 למד אצל גיאורגה לאזר בתיכון "ספנטול סבה" היוקרתי. בין השנים 1820-1821 יון רדולסקו הצעיר היה לעוזרו של גיאורגה לאזר והדריך תלמידים באריתמטיקה וגאומטריה. באותן השנים אימץ את שם המשפחה הנוסף הליאדה (או הליאדה או אליאד) לפי השם ביוונית של אביו איליֶה.
קורות חייו > פעילותו כמחנך ובחברה הספרותית

אחרי פסק זמן במהלך המרד של טודור ולדימירסקו בשנת 1821 ונפילתו למשכב של המנטור שלו, לאזר, פתח הליאדה מחדש את התיכון "ספנטול סבה" ושימש בו כמורה המוביל, בהתחלה ללא שכר.
במרוצת הזמן הצטרפו אליו אקדמאים נוספים כמו אופרוסין פוטֵקה והקרואטי קרול וולשטיין שפתח כיתה לאמנות. בפעילותו נתמך על ידי השליט החדש הנסיך גריגורה הרביעי גיקה שהיה מעוניין לעודד את החינוך בשפה הרומנית במקום ההוראה ביוונית שהייתה בעיניו "היסוד לכל הרעות".
בשנות ה-1820 המאוחרות הליאדה התגייס יותר ויותר במדיניות התרבותית החדשה. ב-1827 הקים יחד עם דיניקו גולסקו את החברה הספרותית הרומנית שרשמה על מצעה את נושא פיתוח מוסדות החינוך ברחבי ולאכיה. החברה הספרותית שמושבה התמקם בפודול מוגושואיי בבוקרשט קיבלה לשורותיה אישים רבים, ביניהם הנסיכים גאורגה ביבסקו ובארבו שטירביי, לימים שליטים של ולאכיה. פעילות החברה היה משולבת עם ארגון הבונים החופשיים ואליאד נהיה בונה חופשי בדומה לרבים מהאקדמאים בדורו.
קורות חייו > "קוריירול רומנסק" - חלוץ העיתונות ברומנית

בשנת 1828 פרסם בסיביו את ספרו הראשון - מסה על הדקדוק הרומני והחל מ-8 באפריל 1829 הוציא בבוקרשט את העיתון "קוריירול רומנסק" ("Curierul românesc" "השליח הרומני"), ששיחק תפקיד בעל ערך בחיי התרבות של ארצו במשך שנים רבות. ב-1836 צרף לו מוסף ספרותי שנקרא "קוריירול דה אמבלה סקסה" (הקורייר לשני המינים) שהופיע עד שנת 1847. העיתון הופיע כשבועון, מאוחר יותר היה דו ירחי עד ל-1839 כשהתחיל להופיע שלוש-ארבע פעמים בשבוע. עם הכותבים שתרמו לו נמנו קוסטקה נגרוצי, דימיטריה בולנטיניאנו, יואן קטינה, וסילה קרלובה, יאנקו וקרסקו וכו'. הליאדה פרסם בו את שירו הידוע יותר - "המעופף" Zburătorul.
קורות חייו > מפעלי הפצת התרבות ולבטים פוליטיים

בשנת 1830 יחד עם דודו, ניקולאיה רדולסקו, הליאדה פתח את בית הדפוס הפרטי הראשון בוולאכיה. הוא שכן בשכונת אובור במקום, על יד "הבאר של מברוגני" Cişmeaua Mavrogheni, שנקרא לאחר מכן "השדה של אליאד" Câmpul lui Eliad. בין הספרים שהדפיס מקום נכבד תפסו גם תרגומיו בעיקר מצרפתית (מיצירות מאת למרטין, וולטר, ז'אן-ז'אק רוסו, ז'או פרנסואה מרמונטל וכו', כמו כן ספרי לימוד - למשל לאמנות השירה ולאריתמטיקה (של לואי-בנז'מן פרנקר) נכנס לשירות המדינה - עלה לדרגת קלוצ'ר - ונתבקש על ידי משטר - גם בתקופת הכיבוש הרוסי והתקנון האורגני (1829) של המושל הרוסי קיסליוב, להדפיס את רשומות הרשמיות של הממשל - ה"מוניטורול אופיצ'יאל". למרות שהפיק רווחים מקשר זה עם המשטר, שמר אליאד על קשרים עם המחנה הרפורמיסטי האופוזיציוני. יחד עם נציגים בולטים בקרבו הקים את "החברה הפילהרמונית" שהייתה אגודה למטרות תרבותיות אבל שימשה גם כיסוי לפעילות פוליטית.
בשנת 1834 אחרי העלייה לכס המלכות של הנסיך אלכסנדרו השני גיקה, אליאד הפך לאחד מיועציו ומעין "משורר חצר". בכמה משיריו ונאומיו באותן השנים שיבח בצורה אפולוגטית את השליט תוך הצגתו כמונרך אידיאלי. כשהשליט נכנס לעימות עם האופוזיציה הרפומיסטית, הליאדה שמר על נייטרליות מתוך עמדה ששני הצדדים מייצגים מעמדות מופלים לטובה לעומת מעמד האיכרים המנוצל.
מתח בקורת על הגישה הרדיקלית של מיטיקה פיליפסקו ותמצת את עמדתו במילים: "אני שונא את הרודנות ומפחד מהאנארכיה".
במסגרת "החברה הפילהרמונית" התחיל ללמד החל משנת 1834, כשלצידו המוזיקאי יואן אנדרי ואכמן וק. אריסטיה. באותו זמן המשיך לתרגם סופרים כמו ביירון, מולייר, סרוואנטס (1839), בדרך כלל מגרסאות צרפתיות. התעניין גם בהתפתחות האמנויות במקומיות, הליאדה כתב חוברת על הציור והאדריכלות ואף ארגן בשנת 1837 תערוכה קבועה לאמנויות פלסטיות, הראשונה מסוגה בוולאכיה.
רפורמה בכתיב ובאוצר המילים

בספר "הדקדוק הרומני" שפרסם בשנת 1828 בסיביו הציע רפורמה של הכתיב ברומניה על בסיס כמה עקרונות:פישוט האלפבית הקירילי שהיה אז בשימוש, פונטיזם של הכתיב, שאלת נאולוגיזמים מהשפה הלטינית והשפות הרומאניות.
בשנות ה-1840 במוקדמות פרסם הליאדה את הספרים "הקבלות בין השפה הרומנית והאיטלקית" ו"הקבלות בין הניבים הרומנים האיטלקים או צורתם או דקדוקם של ניבים אלה" (1841). כתב בעקבותיהם סינופסיס של דקדוק השפה הרומנית-איטלקית ובשנת 1847 רשימה כוללנית של המילים הרומניות שמוצאם סלאבי, יווני, טורקי, הונגרי, וגרמני. כמו כן תכנן באותן שנים להוציא לאור "ספריה אוניברסלית" שתכלול את הכתבים הפילוסופיים הכי חשובים.
מהפכת 1848

בשנות ה-1840, למרות סלידתו מרדיקליזם, הצטרף הליאדה לקשר המחתרתי נגד השליט גאורגה ביבסקו, במיוחד כמחאה נגד התוכניות של הנסיך להחכיר את המכרות בוולאכיה למהנדס רוסי בשם טרנדפילוב. הליאדה כתב פמפלט בחרוזים (Măceşul) ("ורד הכלב") על הפרשה.
באביב 1848 הליאדה התקבל כחבר באגודה החשאית "פראציה" (Frăţia האחווה) שהוקצה על ידי בלצ'סקו, יון גיקה, כריסטיאן טל, ואלכסנדרו גולסקו. כמו כן התחבר למורה הצרפתי בעל ההשקפות הרפומיסטיות, ז'אן-אלכסנדר וייאן שגורש בסופו של דבר מוולאכיה. ב-19 באפריל 1848 הליאדה נאלץ מסיבות כלכליות להפסיק את פרסום ה"קוריירול רומנסק".
בנוגע למצע המהפכה הליאדה הסתייג בעיקר מפרויקט הרפורמה האגררית וערעור מעמד הבויארים בעלי האחוזות. פרט לכך היה בעד עצמאות לאומית, הענקת זכויות אזרחיות, שוויון, הרחבת הרכב הפרלמנט (האספה), הקצבת חמש שנים לכהונת השליטים ובחירתם על ידי האספה הלאומית, חופש העיתונות, וביזור המינהל.
ב-21 ביוני 1848 באספה עממית המונית בשדה איסלז על יד העיר טרגו מגורלה, הליאדה רדולסקו קרא בפני המשתתפים את עקרונות מצע המהפכנים - מה שכונתה בתולדות רומניה "ההכרזה מאיסלאז".
כעבור 4 ימים המהפכנים הצליחו לדחוק בשליט ביבסקו להתפטר ולברוח והשלטון עבר לידי ממשלה זמנית בראשות ה"מיטרופוליט" (ארכיבישוף) נאופיט. חברי הממשלה היו הליאדה עצמו כשר החינוך, כריסטיאן טל, שטפאן גולסקו, גאורגה מאגרו, וגאורגה סקורטי.
מהר התעוררו מחלוקות בעניין הרפורמה האגררית - הדרישה לחלוקת האדמות לאיכרים - לה הליאדה התנגד. "הוועדה לעיניני הרכוש" המורכבת מנציגים של האיכרים ושל בעלי האחוזות, שהוקמה ביולי 1848 ובראשה עמדו אלכסנדרו ראקוביצה ויון יונסקו דה לה בראד, פוזרה על ידי הליאדה אחרי שלא הצליחה להגיע לפשרה. לדעתו, על חלוקת האדמות תצטרך להלחיט אספה לאומית חדשה בעתיד.
בזמן הזה האימפריה הרוסית השכנה עקבה מקרוב בחשדנות ועוינות אחרי התהפוכות בוולאכיה והחליטה לפעול.
ביחס לאימפריה העות'מאנית המהפכנים, לרבות הליאדה, נזהרו בכבודה והתכוונו לשמור איתה יחסים טובים מפני שראו בה משקל - נגד מול הלחצים של רוסיה. באמצעות שליח שלו, סולימאן פאשה, הסולטאן אבדילמג'יט הראשון כפה על הממשלה הזמנית בבוקרשט להתפטר לטובת טריומווירט שנקרא Locotenenţă domnească (לוקוטננצה דומניאסקה) שכללה את הליאדה, את טל ואת ניקולאיה גולסקו. לבסוף, רוסיה לחצה על הטורקים לכפות בספטמבר 1848 את החזרה לממשל ה"תקנון האורגני" שהייתה קיימת לפני ההפיכה. יחד עם כריסטיאן טל נמלט הליאדה לבניין הקונסוליה הבריטית בבוקרשט וקיבלו שם מקלט זמני תמורת ערבות כספית.
בגלות צרפת

בנסיבות שנוצרו הליאדה נפרד מאשתו ומילדיו שמצאו מקלט באימפריה העות'מאנית בעוד הוא עצמו קיבל רשות לעבור לחבל באנאט שהיה בשליטת האימפריה האוסטרית ומשם נסע לצרפת, בדומה לחבריו, טל ומאגרו.
בגלות צרפת פעל הרבה להפצת השקפותיו על העניין הרומני, פרסם בעיתונים הצרפתיים "לה פרס" (La Presse), לה סמן (La Semaine), "לה סיאקל" (Le Siècle). בנוסף בשנים 1850-1851 הליאדה פרסם בפריז, ברומנית ובצרפתית, את זכרונותיו על ימי המהפכה בוולאכיה.
עם האישים שהכיר בבירת צרפת נמנה אף ההוגה האנרכיסטי פייר-ז'וזף פרודון שביקש באותן השנים לקדם את הפרויקט שלו לעידוד בעלי הרכוש הקטנים- בסתירה עם מגמות הליברליזם הכלכלי והסוציאליזם כאחד. צוות עיתונו של פרודון ,"לה ואה די פפל" (La Voix du peuple) התוודע לבעיות הרומנים באמצעותו של הליאדה.
ניקולאיה יורגה ראה מאוחר יותר בצורה שלילית את אופן הצגת האינטרסים הרומניים על ידי הליאדה בפני דעת הקהל הזרה. לדבריו הליאדה, שנרתע מרעיון איחוד הנסיכויות הרומניות עם טרנסילבניה, שכנע את ההיסטוריון אליאס רניו (Élias Regnault) לסגת מתמיכתו באיחוד כל השטחים המאוכלסים ברומנים ולשנות את דיווחו על המהפכה הרומנית ב-1848. בהתמידו בהתנגדותו לתוכניות לרפורמה האגררית ובהבעת תמיכתו ל"תקנון האורגני" השמרני, הליאדה הסתכסך עם רבים מחבריו המהפכנים כמו בלצ'סקו, ק.א. רוסטי, האחים גולסקו וגם כריסטיאן טל בו חשד כי ניהל רומן עם מריה, אשתו. בדעות שביטא בהתכתבותו הפרטית הביע תכופות ביקורת מרירה על עמו תוך כדי טענות כי הרומנים הם "עצלנים" ו"רודפי שמלות". משום כך היה סבור כי נדרשים להשגחה ומנהיגות מתאימה. מצבו הכלכלי הידרדר על רקע חובות מצטברים והגיע לא פעם לפת לחם.
בשנת 1851 התאחד הליאדה עם משפחתו באי כיוס, שם נשארו עד 1854. מלחמת קרים היוו הזדמנות לשיפור מעמדו ולחזרה לרומניה. רוסיה נאלצה להסיג את כוחותיה מהנסיכויות הרומניות ואליאד התמנה על ידי השער הנשגב לנציג של הרומנים במטה של מפקד הצבא, עומר פאשה, בעיר הבולגרית שומן. הוענק לו התואר "ביי", אך לדברי יורגה, עומר פאשה לא השתמש ממש בשרותיו.
בסוף שנת 1854 הליאדה חזר לבוקרשט אך לא לזמן רב. כוחות הכיבוש האוסטריים בפיקודו של הגנרל יוהאן קורוניני-קרונברג השתלטו על ולאכיה בתור "כוח נייטרלי" ודרשו את גרושו המידי.
בחזרה לפריז, הליאדה המשיך לפרסם ספרים על נושאים פוליטיים ותרבותיים, כולל ניתוח של המצב באירופה בעקבות הסכם השלום בפריז מ 1856 ומסה על כתבי הקודש (ביבליה) (1858). ב-1859 פרסם תרגום משלו של הספטואגינטה לרומנית תחת הכותרת Biblia sacră ce cuprinde Noul şi Vechiul Testament 
כשלאור החלטות הוועידה בפריז, "המפלגה הלאומית", המורכבת ממהפכנים לשעבר, התחילה לקדם את רעיון בחירת האספה הנקראת "דיוואן אד הוק" לצורך האיחוד בין מולדובה ובין ולאכיה, הליאדה רדולסקו נמנע מלתמוך במועמד מסוים לתפקיד השליט העתידי אך הביע התנגדות נחרצת למועמדותו של אלכסנדרו השני גיקה.
שנותיו האחרונות

בשנת 1859, שנת האיחוד בין מולדובה וולאכיה ובחירתו של אלכסנדרו יואן קוזה בראש המדינה המאוחדת, הליאדה חזר לבוקרשט. בתקופה זו הוסיף לשם המשפחה שלו את שם אביו רדולסקו.
לא הפסיק לכתוב, על נושאים מוגוונים, בעיקר על היסטוריה ובקורת ספרות והוציא קובץ חדש של שירים.
בשנת 1863 השליט קוזה העניק לו קצבה של 2000 ליי לשנה. בשנת 1867, שנה אחרי הקמתה, האקדמיה הרומנית (אז "החברה האקדמית") בחרה בהליאדה כיושב ראש הראשון שלה ונשאר בתפקיד זה עד יום מותו. האליטה האינטלקטואלית החדשה, למשל חברי החוג "ז'ונימיה" מתחה ביקורת קשה על כתיבתו. בבחירות לפרלמנט בשנת 1866 הליאדה נבחר כנציג של העיר טרגובישטה בבית התחתון. כשקרול לבית הוהנצולרן נבחר לשליט רומניה, הליאדה היה יחיד מנציגי ולאכיה שהצטרף לאופוזיציה של ניקולאיה יונסקו וחסידים אחרים של סימיון ברנוציו. בנאום בפרלמנט הרומני הליאדה השווה את הבאתו של קרול הגרמני לשלטון הפנריוטים של פעם. העבודות האחרונות שפרסם היו ספר לימוד לפואטיקה (1868) וספר על האורתוגרפיה (הכתיב). בשנים הללו התחיל להראות סימנים של הפרעה נפשית כשראה עצמו מעין נביא ומושיע של המולדת. התחיל לברך את ידידיו בברכה הלא שגרתיות: "שישוע ומרים המגדלית ישמרו אותך!".
יון הליאדה רדולסקו נפטר בשנת 1874 בביתו ב"סטראדה פולונה" מס. 20 Strada Polonă בבוקרשט. בלווייה השתתפו מעריצים רבים והוא נקבר בחצר הכנסייה ע"ש מברוגני.
שנותיו האחרונות > נישואיו וצאצאיו

בשנת 1823 הכיר את מריה אלכסנדרסקו איתה התחתן כעבור זמן. לזוג נולדו שבעה ילדים (חמש בנות ושני בנים), מתוכם שניים - בן ובת - מתו בילדותם. בהמשך יחסי בני הזוג התערערו כשלמריה היו תכופות התפרצויות קנאה. יש משערים כי להליאדה היו פרשות אהבה מחוץ לנישואים. לעומת זאת הוא עצמו היה קנאי ומתוך חשד כי המשורר גריגורה אלכסנדרסקו חיזר אחרי אשתו נאחז בשנאה כלפיו ושינה דעתו, שעד אז הייתה חיובית, על יצירותיו.