stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שיונגנו
היסטוריה מאוחרת > השיונגנו הדרומיים

השיונגנו הדרומיים נסמכו כמעט לחלוטין על הסיוע הכלכלי של ההאן. מתחים נוצרו בין הסינים שיושבו בצפון לבין השיונגנו שהמשיכו לקיים אורח חיים נוודי. כך למשל פרץ מרד בקנה מידה גדול בשנת 94, כאשר השאניו אָנְגְווֹ צירף לשורות כוחותיו את השיונגנו המובסים של הצפון.
לקראת סוף שושלת האן המזרחית נסחפו השיונגנו הדרומיים למרידות התכופות שפרצו כנגד חצר האן. ב-188 נרצח השאניו על ידי חלק מנתיניו בשל הסכמתו לשלוח כוחות לעזור להאן לדכא מרידה שפרצה בחביי – רבים מהשיונגנו חששו שהסכמה זו תקבע תקדים לשירות צבאי מתמשך עבור חצר שושלת האן. בנו של הנרצח, יוּפֿוּלְווֹ, ירש אותו, אך הודח על ידי אותה סיעה מורדת ב-189. הוא נסע ללוו-יאנג, בירת השושלת, לבקש סיוע מחצר האן, אך בתקופה זו הייתה הקיסרות שקועה במאבקים בין המפקד הכללי, חֶה גִ'ין והסריסים, והתערבות המצביא הפרטי, דונְג גְ'ווֹ. ל"שאניו" לא נותרה ברירה והוא התיישב עם נאמניו בפִּינְגְיָאנְג (כיום לינפן) שבשאנשי. הוא מת בשנת 195 ואחיו, חוּצוּצְ'וֵאן, ירש אותו.
ב-216 כלא המצביא והמדינאי, צָאו צָאו את חוּצוּצְ'וֵאן בעיר יֵה שבחביי, וחילק את נאמניו בשאנשי לחמש חטיבות: שמאל, ימין, דרום, צפון ומרכז. דבר זה נעשה במטרה למנוע מהשיונגנו הגולים להצטרף למרידות, ואפשר לצָאו צָאו להשתמש בשיונגנו ככוחות עזר בחיל הפרשים שלו. בסופו של דבר שינו בני האצולה של השיונגנו בשאנשי את שם משפחתם מ"לְווָאנְטִי" ל"לְיוֹ" מתוך מטרה לרומם את מעמדם בחברה הסינית, כשהם טוענים כי הם קרובי משפחה של המשפחה הקיסרית של ההאן בשל בריתות הנישואים הישנות.
היסטוריה מאוחרת > השיונגנו הדרומיים > לאחר שושלת האן

לאחר חוּצוּצְ'וֵאן התחלקו השיונגנו לחמישה שבטים מקומיים. למצב האתני המסובך של יישובי הגבול המעורבים שנוסדו בתקופת האן המזרחי היו תוצאות חמורות, שהשלטונות הסיניים לא השכילו להבין עד לסוף המאה ה-3. בהגיע שנת 260 ארגן לְיוֹ צ'וּבֵּיי את קונפדרציית טְיֵאפֿוּ בצפון מזרח, ובהגיע שנת 290 לספירה הוביל לְיוֹ יְוֵּאן מרד בדרום מערב. באותה תקופה הגיע חוסר השקט של התושבים שאינם ממוצא סיני לממדים מדאיגים לאורך כל החזית המערבית של שושלת ג'ין.
היסטוריה מאוחרת > השיונגנו הדרומיים > ההאן הצפוני של לְיוֹ יְוֵּאן (318-304)

בשנת 304 עורר לְיוֹ יְוֵּאן, נכדו של יוּפֿוּלְווֹ שהיה סיני בשפתו ובאורח חייו, את הצאצאים של השיונגנו הדרומיים למרד בשאנשי, כשהוא מנצל את ההזדמנות שיצרה מלחמת שמונת הנסיכים שהתנהלה במלוא העוז סביב לוו-יאנג, בירת ג'ין המערבי. לכוחות בפיקודו של לְיוֹ יְוֵּאן הצטרפו רבים מהסינים תושבי אזור הגבול והם כונו בֵּיי הָאן. לְיוֹ יְוֵּאן השתמש ב"האן" כשמה של המדינה שיסד, כשהוא מקווה בכך לנצל את הנוסטלגיה לתקופת שושלת האן המפוארת. וקבע את בירתו בפִּינְגְיָאנְג (כיום לינפן) שבשאנשי. השימוש שעשו השיונגנו בכמות גדולה של פרשים כבדים שלהם שריון ברזל הן לרוכב והן לסוס, העניק להם יתרון נחרץ על פני צבאות שושלת ג'ין, שנחלשו והמורל שלהם היה בשפל לאחר שלוש שנות מלחמת אזרחים. בשנת 311 הם כבשו את לוו-יאנג ואיתה לכדו את קיסר ג'ין, סְאמָה צְ'ה (הקיסר חוּאָי). ב-316 נלכד קיסר ג'ין הבא בצ'אנג-אן, וכל צפון סין הובאה תחת שלטון השיונגנו, כאשר שרידים של שושלת ג'ין החזיקו מעמד בדרום (והם מוכרים להיסטוריונים כג'ין המזרחי).
היסטוריה מאוחרת > השיונגנו הדרומיים > שושלת גָ'או המוקדמת (329-318) של לְיוֹ יָאוֹ

ב-318, לאחר שדיכא הפיכה שיזם שר חזק בחצר שיונגנו-האן (שבה קיסר שיונגנו-האן ומרבית האצולה נטבחו), העביר נסיך השיונגנו,  לְיוֹ יָאוֹ, את בירת שיונגנו-האן מפִּינְגְיָאנְג לצ'אנג-אן, ושינה את שם השושלת לגָ'אוֹ (ממלכה זו מכונה בפי ההיסטוריונים האן ג'או). במקור צירף לְיוֹ יְוֵּאן את השם האן לאימפריה שהקים על מנת ליצור זיקה עם שושלת האן – שעל פי טענתו היה צאצא שלה, משום מוצאו מנסיכה משושלת האן שניתנה לאבותיו, אבל לְיוֹ יָאוֹ חש שהגיע הזמן לנתק את הקשר עם ההאן ולהחזיר את הקשר עם מָאוֹדוּן, השאניו הדגול של השיונגנו. משום כך החליט לְיוֹ יָאוֹ לשנות את שם המדינה. עם זאת, הוא לא התכחש ללְיוֹ יְוֵּאן, שכן המשיך לחלוק כבוד ללְיוֹ יְוֵּאן וללְיוֹ צונְג אחרי מותם. באותה תקופה נפל החלק המזרחי של צפון סין לידיו של שְׁה לֶה, מפקד לשעבר בכוחות השיונגנו-האן, שהיה במוצאו מעם הגְיֵה. בין השניים פרצה מלחמה ממושכת שנסתיימה בשנת 329 כאשר לְיוֹ יָאוֹ נלכד בקרב והוצא להורג. צ'אנג-אן נפלה לידי שְׁה לֶה זמן קצר אחר כך, ושושלת השיונגנו נכחדה. צפון סין נשלטה על ידי שושלת גָ'או המאוחרת של שְׁה לֶה במשך 20 השנים הבאות.
עם זאת, אצולת השיונגו של לְיוֹ נותרה פעילה בצפון למשך כמאה שנים נוספות.
היסטוריה מאוחרת > השיונגנו הדרומיים > טְיֵאפֿוּ ושְׂיָה (431-260)

ענף טְיֵאפֿוּ הצפוני של השיונגנו השתלט על אזור מונגוליה הפנימית בעשר השנים שבין כיבוש מדינת דאי של שבטי הטְווֹבָּה והשְׂייֵנְבֵּיי על ידי אימפריית צִ'ין הקדומה ב-376, ושיקומה כשושלת וי הצפונית ב-386. לאחר 386, הטְיֵאפֿוּ הושמדו או נכנעו לטְווֹבָּה, כשהטְיֵאפֿוּ שנכנעו כונו דוּגוּ. לְיוֹ בָּוֹבָּוֹ, נסיך של הטְיֵאפֿוּ ששרד נמלט לאזור לולאת מדבר אורדוס, שם יסד מדינה לה קרא שְׂיָה (מקור השם בשל הטענה שמוצא השיונגנו משושלת שיה) ושינה את שמו לחֶאלְייֵן (赫連). מדינת שְׂיָה-חֶאלְייֵן נכבשה על ידי שושלת וי הצפונית בשנים 428–431, ומכאן ואילך חדלו השיונגנו לשחק תפקיד מרכזי בהיסטוריה הסינית, כשהם נטמעים בקבוצות האתניות של השְׂייֵנְבֵּיי וההאן.
בירת מדינת שְׂיָה הייתה טונְגְוָאנְצֶ'נְג ("אחדו את כל האומות"). הריסות העיר נתגלו ב-1996‏ ומועצת המדינה של סין הכריזה על ההריסות שריד תרבותי המוגן על ידי המדינה. הוחל בשיקומם של המבנים בעיר, הושלם תיקון בימת היונג'אן, המבנה ממנו צפה הקיסר חֶאלְייֵן בָּוֹבָּוֹ במצעד כוחותיו, והחל שיקום המגדל בגובה 31 מטרים. כמו כן נעשים ניסיונות לקבל מעמד של אתר מורשת עולמית לעיר.
היסטוריה מאוחרת > השיונגנו הדרומיים > ג'וּצ'וּ והלְיָאנְג הצפוני (460-401)

הג'וּצ'וּ היו ענף של השיונגנו. מנהיגם ג'וּצ'וּ מֶנְגְשׂוּן השתלט על מדינת הליאנג הצפוני לאחר שהדיח את שליט הבובה הקודם דְווָאן יֵה. הג'וּצ'וּ הובסו ב-439 על ידי ווי הצפוני. שרידיהם התיישבו בעיר גָאוצָ'אנְג, לפני שהושמדו על ידי שבטי הז'וֹאוּזָ'אן.
השיונגנו הצפוניים הופכים להונים

כמו במקרה של הניסיון לזהות בין עם הז'וֹאוּזָ'אן לעם האווארים, כך הובילה פשטנות יתר לעיתים קרובות לזיהוי השיונגנו כהונים, שהתיישבו בגבולות אירופה. הראשון שקשר ביניהם היה ההיסטוריון הצרפתי בן המאה ה-18 ז'וזף דה גיניֶיה (de Guignes), אשר שם לב שחלק מהשבטים הברבריים ששכנו מצפון לסין הקשורים לשיונגנו היו מכונים "הונים" בתעתיקים שונים בכתב סיני. תאוריה זו נותרה ברמת ספקולציה, אף שהיא מקובלת על חוקרים אחדים, כולל סינים. בדיקות DNA של שרידי הונים לא הוכיחו באופן מכריע בקביעת מקורם של ההונים.
שיונגנו (IPA: ‏ɕɥʊ́ŋnǔ) הוא ההגייה המנדרינית התקנית 
המודרנית (המבוססת על הדיאלקט של בייג'ינג) של "匈奴". בזמן הקשר ההוני עם העולם המערבי (במאות הרביעית עד השישית לספירה) היה צליל התו "匈" מבוטא כנראה כ-/hoŋ/.
לצליל המשוער של התו הראשון יש דמיון ברור לשם "הונים" בשפות אירופיות. קשה לומר האם זו הוכחה לקרבת משפחה או שמדובר בצירוף מקרים בלבד. עובדה זו נותנת חיזוק לתאוריה שההונים היו למעשה צאצאים של השיונגנו הצפוניים שהיגרו מערבה, או שההונים עשו שימוש בשם שהושאל מהשיונגנו הצפוניים, או ששיונגנו אלו היוו חלק מקונפדרציית ההונים.
על פי האטימולוגיה המסורתית, ה-"匈" הוא פיקטוגרף של תווי הפנים של לוחם מעמים אלו כשהוא חובש קסדה, כאשר ה-"x" מתחת לקסדה מייצגת את הצלקות שהם נהגו לחרוט על פניהם במטרה להפחיד את אויביהם, אך אין כל הוכחה מעשית לפירוש זה.
בסינית מודרנית נעשה שימוש בתו "匈" בארבע דרכים שונות: על מנת לתאר "חזה" (נכתב 胸 בהקשר זה בעקבות התפתחות הכתב הסיני), בשם 匈奴 – "שְׂיוֹנְגנוּ", במילה匈人 – "שְׂיונְגזֶ'ן" (הוני), ובשם 匈牙利 – "שְׂיוֹנְגְיָאלִי" (הונגריה). השימוש האחרון הוא מטבע לשון מודרני שייתכן שנגזר מהאמונה שההונים קשורים לשיונגנו.
לתו השני בשם הסיני "奴" אין מקבילה בטרמינולוגיה המערבית. ההגייה המודרנית של התו היא /nhō/, ופירושו "עבד" – בדרך כלל כינוי גנאי, אם כי ייתכן שיש לו משמעות פונטית בלבד בשם 匈奴. בין המשמעות של 匈 כ"חזה" ובין משמעותו האתנית אין כנראה כל קשר. ייתכן שיש קשר כלשהו למילה המבוטאת באופן דומה "凶", שפירושה "עַז", "אכזרי", "מבשר רעות", "רע" או "פעולה אלימה". ההשערה הסבירה ביותר היא שהמילה נגזרת מהשם בו העם כינה את עצמו כתעתיק פונטי למחצה לסינית, ושהתו נבחר באופן שרירותי – נוהג שמתקיים גם כיום בצורה בה מתעתקים הסינים שמות זרים.
אף על פי שהמחקר הפונטי של ההשערה בדבר הקשר בין השיונגנו להונים אינו החלטי, ממצאים חדשים ממרכז אסיה עשויים לחזק את התאוריה התומכת בקיום קשרים פוליטיים ותרבותיים בין השיונגנו להונים. מקורות ממרכז אסיה של המאה הרביעית מתרגמים את השם הונים לשיונגנו ולהפך. במכתבים הסוגדיאנים הקדומים, מכונים השיונגו של צפון סין xwn, בעוד שבתרגום הבודהיסטי של הדהרמארקשה לסינית מתורגם המונח ההודי "הוּנה" לשיונגנו. סימן משותף נוסף הוא שהקדירות של ההונים דומות לאלו שייצרו השיונגנו באורדוס. בנוסף לכך, הן בהונגריה והן באורדוס נמצאות הקדירות כשהן קבורות בגדות הנחלים.
טבעת פין

טבעת פין מתכתית
טבעת פין או קוק רינג (מאנגלית: Cock ring) היא טבעת המיועדת לענידה על הפין. הטבעת מעכבת את זרימת הדם אל הפין וממנו, ובכך מאפשרת שמירה על זקפה ממושכת. יש טבעות המיועדות לענידה סביב הפין עצמו, ואחרות מקיפות גם את שק האשכים. בדרך כלל עשויות טבעות הפין עור, גומי, סיליקון, ניילון או מתכת.
השימוש בטבעות הפין נועד להגביר את ההנאה מיחסי המין באמצעות הזקפה הממושכת. בנוסף, עשויה הטבעת להעצים את תחושת האורגזמה. שימוש נוסף בטבעות פין הוא לצרכים רפואיים, שכן הן עשויות לסייע לגברים הסובלים ממידה מסוימת של הפרעה בזקפה לשמר את זקפתם.
בנוסף לטבעות הפין הסטטיות, יש גם טבעות פין רוטטות. טבעות אלה נועדו אף הן לשפר את ההנאה מיחסי המין, הן של העונד אותן והן של בן או בת זוגו. טבעות פין אחרות מעוצבות כך שיגבירו את תחושת הגירוי של הדגדגן או של פי הטבעת שהן באות עמם במגע במהלך יחסי המין.
ענידה הדוקה מדי של טבעת הפין או לתקופה ממושכת מדי עלולה לסכן את המשתמש בה ולגרום לנמק באיבר המין. בדרך כלל ממליצים יצרני הטבעות לא לענוד אותן למשך למעלה מ-30 דקות. סכנה נוספת עלולה להיגרם למי שנרדם בעודו עונד את הטבעת, ועלול לסבול מנזק עצבי.
וו-ווי

ערך זה עוסק בעקרון מהפילוסופיה הסינית. אם התכוונתם לאמנות הלחימה הסינית, ראו .
ווּ-וֵוי (בסינית: 無為; בפין-יין: wúwéi) הוא מושג הלקוח מהפילוסופיה הסינית. למושג תרגומים ופרושים שונים בתורות שונות, ולכן הגדרתו רחבה ולא חד משמעית, אך לרוב הוא מתורגם כ"פעולה ללא מאמץ" או "אי עשיה". המושג אינו מתייחס לחוסר פעולה מוחלט, אלא לפעולה המתבצעת באופן הרמוני, פנימית וחיצונית, כלומר פעולה שאינה דורשת הפעלת כוח (פיזי או נפשי). לרוב, ביטוי זה מתייחס גם להפעלת כוח כלפי חוץ (הן בדמות של מאבק עם הטבע, מאבק מול אדם אחר או מאבק מול החברה) וגם למאבק פנימי, במובן התודעתי או הנפשי. מבצע הפעולה הנקרא גם הסוכן או השחקן.
ההיסטוריון הסיני פּוּ פּאנג הגדיר את הוו-ווי כמצב של הרמוניה פנימית, בה הפעולה זורמת באופן חופשי ומיידי מנטיית לב ספונטנית של המבצע, בלי צורך לטפח כוונה או להיאבק מאבק פנימי, ובכל זאת תואמת באופן מושלם את התנאים ומחוללת את התוצאה הרצויה. הסינולוג ז'אן פרנסואה בּילטה (אנ') תיאר מצב זה כ"ידע מושלם של המצב הנתון, יעילות מושלמת ומימוש מושלם של כלכלת האנרגיה". הפילוסוף וחוקר הדת אלן ווטס ציין שמושג זה, כמו מושגים אחרים בפילוסופיה הסינית, לא ניתן לתרגום לשפות אחרות. התרגום המועדף עליו היה "אי-כפייה" או "non-forcing" באנגלית.
למושג מקום מרכזי בהגות הדאואיסטית, ואף מופיע בספר הדאו, אף כי מקורו בקונפוציאניזם, ושתי הפילוסופיות עסקו בישום שלו בחייו של הפרט, אך גם בישום שלו בתחום הממשל וההנהגה.
בקונפוציאניזם

הקונפוציאניזם מניח את קיומו של סדר טבעי או שמיימי שהאדם ישכיל לו יכוון את חיו לפיו, ולכן משמעות המושג בקונפוציאניזם היא פעולה בהרמוניה עם אותו סדר טבעי, בין אם מבחינה חקלאית, מעמדית או מגדרית. כאשר אדם מכיר את המקום והזמן לכל פעולה ומפנים את תפקידו ומעמדו והם הופכים לטבע שני עבורו הוא פועל בצורה ספונטנית המשרתת ומשקפת את הסדר הזה, ויוצרת את ההתנגדות המועטה ביותר. ההוגה מנציוס סיכם זאת כך:
יתכן ואדם ניחן בחכמה ובכושר הבחנה, אך אלו לא מחליפים לקיחת הזדמנות הנקראת בדרכו. יתכן ולאדם כל הכלים הדרושים לעבודת אדמה, אך אלו לא מחליפים את העונה הנכונה לגידולים.
קונפוציוס טען שעיקרון זה ישים ורלוונטי גם בתורת הממשל, ושאף ששליטים יכוונו את עמם באמצעות עשיה ללא מאמץ. התורה הקונפוציאנית שמה דגש על טקסיות, ולכן על השליט שרוצה לפעול בהרמוניה לעמוד בכללי הטקס הנדרשים לפי מעמדו ותפקידו. המנהיג היחיד שמימש את עיקרון זה לשיטתו היה הקיסר שון, וכך תיאר אותו קונפוציוס:
האם היה זה שוּן שלא עשה דבר אך שלט היטב? מה הוא עשה? הוא רק תיקן את אופיו, וישב כשפניו דרומה (כפי שנדרש מקיסר).
בדאואיזם

לעומת הקונפוציאניזם, הדאואיזם אינו מניח את קיומו של סדר טבעי, אלא מניח את קיומו של זרם שינוי אוניברסלי בלתי פוסק המכונה דאו. מכיוון שזרם זה אינו ניתן לפענוח או לחיזוי (ובמובנים מסוימים, גם לא נתן לתפיסה בהגיון אנושי), כדי לפעול בהרמוניה איתו נדרשת פעולה שאינה נאחזת בתוצאה מקוּוה או מתעקשת על נתיב פעולה מסוים, אלא נשענת על ספונטניות ופתוחה להשתנות. פרשנויות מחמירות של המושג טוענות גם שעל הפעולה להעשות ללא מאמץ קוגניטיבי כלל. כך המושג מסוכם בפרק ה-27 של הדאו דה ג'ינג:
לנוסע טוב אין תוכניות מקובעות, והוא אינו מתכנן להגיע.
משמעות זו כמעט הפוכה מזו הקונפוציאנית, וייצרה מתח לאורך ההיסטוריה הסינית בין התורות. הכתבים הדאואיסטים המוקדמים, בעיקר הג'ואנג דזה, ביקרו את הקונפוציאניזם על אמונתו השמרנית לשיטתם בסדר טבעי. תפיסה זו מזוהה על ידי רבים הן כמקור והן כדוגמה מוקדמת לפילוסופיה ולפוליטיקה אנרכיסטית.
לפי הדאואיזם, באמצעות תרגול מדיטטיבי כמו גם תרגול פיזי הכולל יציבה נכונה, נשימה נכונה ותנועה נכונה יכול האדם להגיע למצב בו הוא מסוגל לפעול ללא מאמץ או התנגדות פיזית וקוגניטיבית ולהתמסר לדאו. ככל הנראה מתרגולים מוקדמים אלו התפתח הצ'י קונג ואמנויות הלחימה הדאואיסטיות, ביניהם טאי ג'י צ'ואן ובה גואה ג'אנג.
הערות שוליים

1 2  Edward Slingerland, Effortless Action: Wu-wei As Conceptual Metaphor and Spiritual Ideal in Early China, Oxford University Press, 2007-05-24, עמ' 7, ISBN 978-0-19-987457-6. (באנגלית)
↑  Lun Yu - Hebrew, www.confucius.org
↑  Maria Popova, A Small Dark Light: Ursula K. Le Guin on the Legacy of the Tao Te Ching and What It Continues to Teach Us About Personal and Political Power 2,500 Years Later, Brain Pickings, ‏2016-10-21 (באנגלית אמריקאית)
↑  Anarchism and Taoism, The Anarchist Library (באנגלית)
↑  ג'ון ראפ, Daoism and Anarchism: Critiques of State Autonomy in Ancient and Modern China
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph836172
מזכירות הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות

מזכירות הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות היה הגוף שהיה אמון על ניהול ענייני היום-יום של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ועל כן של ברית המועצות שנוהלה על ידי המפלגה הקומוניסטית, בהתאם להנחיות המדיניות שהותוו על ידי הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
מבנה

חברי מזכירות הוועד המרכזי נבחרו באופן פורמלי על ידי הוועד המרכזי, אך בפועל המועמדים נקבעו על ידי הנהגת המפלגה לפני הבחירות. המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות עמד בראש המזכירות וכיהן במקביל, ביחד עם מספר מצומצם של חברים נוספים במזכירות, גם בפוליטביורו. בשנת 1982, עם מינויו של יורי אנדרופוב לחבר המזכירות, היו חמישה חברים שכיהנו במקביל בפוליטביורו ובמזכירות: ליאוניד ברז'נייב, המזכיר הכללי, אנדרופוב, קונסטנטין צ'רניינקו, אנדריי קירילנקו ומיכאיל גורבצ'וב.
היסטוריה

המזכירות הוקמה ב-6 באוגוסט 1917 וחבריו הראשונים היו פליקס דזרז'ינסקי, מטבי מורנוב (אנ') ויעקב סברדלוב ולצדם אדולף יופה וילנה סטסובה (אנ') כממלאי מקום. בעקבות מהפכת אוקטובר נפלו תפקידי המזכירות על  סברדלוב וסטסובה, שכן החברים האחרים במזכירות קיבלו תפקידים אחרים. באותה עת תפקיד המזכירות היה מנהלי בעיקרו, דוגמת תיאום פעילויות שגופים מחוזיים של המפלגה. צוות המזכירות בשנת 1919 היו 30 איש והוא גדל ל-600 בשנת 1921 ול-767 בשנת 1925.
עד שנת 1922 הפכה המזכירות לגוף החשוב ביותר של המפלגה, ובאותה שנה נוצר התפקיד של המזכיר הכללי, שלאחר מותו של לנין היה לתפקיד הבכיר ביותר בברית המועצות.
בין חברי המזכירות בשנות ה-20 היו: ויאצ'סלב מולוטוב (1921–1930), יוסיף סטלין (1922–1953), אייזק זלנסקי (אנ') (1923–1924), לזר קגנוביץ' (1924–1939), אנדריי אנדרייב (אנ') (1924–1926), ניקולאי אוגלנוב (אנ') (1926–1929), ניקולאי שברניק (1926–1927), סטניסלב קוסיאור (1926–1928), ניקולאי קוביאק (אנ') (1927–1928), קארל באומן (אנ') (1928–1932), ואלכסנדר סמירנוב (אנ') (1928–1930).
חברי המזכירות בשנות ה-30 היו: יוסיף סטלין (1922–1953), לזר קגנוביץ' (1924–1939), פאבל פוטישב (אנ') (1930–1934), סרגיי קירוב (1934), אנדריי ז'דאנוב (1934–1948), אנדריי אנדרייב (אנ') (1935–1946), וניקולאי יז'וב (1935–1939).
בשנת 1952 בוטל האורגביורו (אנ'), שהיה אחראי על כוח האדם של המפלגה, ותפקידיו הועברו למזכירות.
הערות שוליים

↑  האקונומיסט, עלייתו של יורי אנדרופוב, דבר, 6 ביוני 1982
פימוזיס

| --- | --- |
  תצלום פין שסובל מפימוזיס, בעת זקפה  class=notpageimage|הצגה 
 תחום:  אורולוגיה
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  777539 
 MeSH:  D010688
 סיווגים
 ICD-10:  N47
 ICD-11:  GB05.2 
 
פִימוֹזִיס (Phimosis) מתאר מצב שבו לא ניתן להפשיל את העורלה מעבר לעטרה. ישנם שני סוגים של פימוזיס: פימוזיס פיזיולוגי המאפיין פעוטות וכן פימוזיס פתולוגי המתפתח לרוב בבגרות. בעוד שפימוזיס פיזיולוגי אינו מצריך טיפול פימוזיס פתולוגי מחייב לרוב התערבות רפואית.
פימוזיס פיזיולוגי

מרבית הבנים נולדים כאשר העורלה מחוברת לעטרה באמצעות קרום ולכן היא אינה ניתנת להפשלה. במהלך השנים הראשונות לחיים הקרום המחבר בין העורלה לעטרה נעלם עד אשר ניתן להפשיל את העורלה מעבר לכל העטרה. פימוזיס פיזיולוגי אינו מצריך התייחסות רפואית. הפשלה כפויה של העורלה יכולה להזיק לפין היילוד ולהוביל לכאב ובמקרים קשים לפימוזיס פתולוגי. יש הסוברים שתפקיד הפימוזיס הפיזיולוגי להגן על פין התינוק ופתח השופכה במהלך ההיריון ובילדות. ילדים נימולים סובלים משכיחות גבוהה יותר של היצרות השופכה וייתכן שזו קשורה למניעת המצב הטבעי של פימוזיס פיזיולוגי.
פימוזיס פתולוגי

פימוזיס פתולוגי קורה על פי רוב במבוגרים או בילדים שאצלם העורלה צרה או הדוקה מדי ואינה ניתנת להפשלה. בפימוזיס העורלה יוצרת טבעת סביב הפין, ולא מאפשרת את נסיגת העורלה שהכרחית ליציאת הפין לצורך זקפה מלאה וכן לשם שמירה על היגיינה של הפין. לחלופין, במידה ונוצרת זקפה, עלול הפין שיצא מהעורלה להילחץ על ידה, ובמקרים קיצוניים לגרום ליצירת נמק. פימוזיס עשוי להיות תופעה טבעית או להתפתח באופן משני למחלות עור, דלקות או כתוצאה מהצטלקות ולייפת, למשל בעקבות הפשלה כפויה של העורלה ביילוד. רוב מקרי הפימוזיס ניתנים לריפוי באמצעות טיפול תומך ותרופות או באמצעות ניתוח העורלה. מקרים קיצוניים של פימוזיס שלא נפתרים בטיפול שמרני מחייבים התערבות של מילה כירורגית.
מקור המונח פימוזיס מיוונית (φῑμός - phimos - חסם).
טיפול

המתנה עד גיל ההתבגרות. לעיתים ההיפרדות של העורלה מהעטרה נשלמת רק בגיל זה.
טיפול במשחה כגון betamethasone. משחה זו מכילה סטרואידים ומשווקת בישראל בשמות מסחריים שונים, במרשם רופא בלבד. המשחה נוסתה רבות ולא ידוע על תופעות לוואי מיוחדות. הצלחת הטיפול נעה בין 70%-90% במחקרים שונים.
טיפול במשחת אסטרוגן עד אשר ניתן למשוך את העורלה לאחור ולחשוף את העטרה. הניסיון בטיפול זה קטן יותר, ושיעור ההצלחה כ-87%, אך תועדה תופעת לוואי של הגדלת שדיים.
קיימים גם מספר סוגים של ניתוחים משמרי עורלה. מדובר בחתכים קטנים מאוד המרחיבים את פתח העורלה מבלי לפגוע בתפקודה.
ניתוח מילה.
מסופר על המלך הצרפתי לואי ה-16 שגם הוא סבל מפימוזיס, שגרם להפרעה בזקפה, ושכתוצאה מכך לא יכול היה לממש את נישואיו למארי אנטואנט במשך שבע שנים, עד שאזר אומץ וביצע את הניתוח.
צניחה צבאית

צנחן אמריקאי
צנחן הוא אדם המאומן לקפיצה ממטוס כשהוא מצויד במצנח. המדינה הראשונה שפעלה להקמת כוח צבאי של צנחנים הייתה איטליה, שהקימה שני גדודים מוצנחים בשנת 1927. מדינות אחרות, ובמיוחד ברית המועצות וגרמניה, הלכו בעקבותיה והקימו יחידות צנחנים לקראת מלחמת העולם השנייה.
צניחה צבאית

השימוש הצבאי בכוח צנחנים נועד לרכוש יתרון טקטי כיוון שניתן להחדיר כוח לוחם זה לשדה הקרב מן האוויר, וכך ניתן למקמו באזורים שאינם נגישים בדרך היבשה. החדרת כוח מוצנח לשדה הקרב היא אחת משלוש הטכניקות האסטרטגיות לכניסה לזירת מלחמה; שתי האחרות הן בדרך היבשה ובדרך הים. יכולתם של הצנחנים להיכנס לזירת הקרב במיקומים שונים מאפשרת להם לעקוף מתחמים מבוצרים אשר נועדו למנוע חדירת אויב מכיוון מסוים. אפשרות השימוש בכוח צנחנים מאלץ את האויב לפרוש את כוחותיו לצורך הגנת שטחים אשר בדרך כלל יהיו בטוחים מפלישה בזכות מיקומם הגאוגרפי. שימוש נפוץ נוסף בכוח צנחנים הוא לצורך ביסוס שטח נחיתה אליו ניתן להנחית כוחות וציוד נוסף בעזרת מסוקים או מטוסים.
הראשונים לפתח דוקטרינה צבאית לשימוש בצנחנים היו האיטלקים והסובייטים בתחילת מלחמת העולם השנייה. אולם הכוחות הצבאיים של שתי מדינות אלה היו מצומצמים ביחס למשימות שעמדו בפניהן וכוחות העילית של הצנחנים שימשו בעיקר לקרבות יבשתיים. השימוש העיקרי בצנחנים, תוך ניצול יכולותיהם המיוחדות, היה בידי צבא גרמניה הנאצית ובנות הברית. עקב יכולת הנשיאה המוגבלת של מטוסי התובלה באותה תקופה, דבוקות הצניחה לא עלו בדרך כלל על 20 צנחנים במטוס.
הצניחה המבצעית הראשונה בוצעה ב-9 באפריל 1940 על ידי כוחות גרמנים בזמן הפלישה לנורווגיה. הוורמאכט ביצע צניחות מבצעיות גם בפלישה להולנד. צנחני בנות הברית תרמו רבות למהלך הפלישה לנורמנדי ובמבצע מרקט גארדן. המצנחים בתקופת מלחמת העולם השנייה היו בדרך כלל מצנחים עגולים שיכולת ההיגוי בהם הייתה מוגבלת מאוד. אף שגם היום כוחות צנחנים עושים לרוב שימוש במצנחים עגולים, הרי שעיצובם של מצנחים אלה שוכלל באופן המאפשר שליטה רבה יותר בהיגוי המצנח. מצנחים צבאיים מופעלים בדרך כלל על ידי כבל הקבוע במטוס, ולא בידי הצנחן. יחידות צבאיות לצניחה תחרותית, צניחות ראווה ויחידות מיוחדות עושים שימוש אף במצנחי רחיפה המופעלים בידי הצנחן ואשר להם יכולות תמרון רבות יותר.
צניחה צבאית > צנחנים בצה"ל

בישראל הוקם כח הצנחנים הראשון מיד לאחר הקמת המדינה ונקרא גדוד 890 אך היה ידוע כחיל הצנחנים. גם חיילי יחידת הסיור המדברית, יחידה 30 שפעלה בשנים 1951-1952, עברו אימוני צניחה. בהמשך הוקמה חטיבת הצנחנים ונוספו לה שלושה גדודים: גדוד חי"ר מוצנח 771, גדוד נח"ל מוצנח 88 הנח"ל המוצנח וגדוד חי"ר מוצנח ד'. בשנת 1956 גדוד 890 בפיקודו של רפאל איתן (רפול) השתתף בצניחה המבצעית הראשונה כאשר צנח במעבר המיתלה בחצי האי סיני במהלך הפתיחה של מבצע קדש. הגדוד צנח עם הפלוגה המסייעת שלו, כולל שתי מרגמות, תחמושת וציוד נוסף. הגדוד השתתף לאחר הצניחה בקרב המתלה. בהמשך הלחימה, ב-2 בנובמבר, ביצע גדוד הנח"ל המוצנח, עליו פיקד מוטה גור, את הצניחה הקרבית השנייה, והאחרונה הידועה לציבור עד כה (2020), של צה"ל בא-טור שבדרום מערב חצי האי סיני.
כיום ישנה חטיבת צנחנים סדירה, שהיא יחידה התנדבותית, ומספר חטיבות צנחנים במילואים. הצנחנים משמשים למעשה כחי"ר (חי"רניקים). חטיבת הצנחנים מזוהה על ידי כומתה אדומה ונעליים אדומות. תג היחידה של חטיבת הצנחנים הסדירה הוא נחש עם כנפיים על רקע אדום.
בנוסף לחטיבות הצנחנים, גם לוחמי יחידות מובחרות בצה"ל (כגון סיירת מטכ"ל) וחניכי קורס טיס עוברים קורס צניחה.
צניחה צבאית > אימון צנחנים בכוחות של ארצות הברית

צנחנים מכל זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית רוכשים את הכשרתם הבסיסית בבית הספר לכוחות מוטסים של צבא ארצות הברית הנמצא בפורט בנינג במדינת ג'ורג'יה. האימון במקום נמשך שלושה שבועות. השבוע הראשון מתקיים על הקרקע ובו החיילים מתרגלים כניסה ויציאה ממטוס. בשבוע השני מתרגלים קפיצות ממגדל ומדגמי מטוסים המוצבים בגובה מעל הקרקע. בשבוע השלישי מתבצעות צניחות אימון ממטוסים ועל החניכים להשלים חמש צניחות כדי לעמוד בדרישות הקורס. עם השלמת חמש צניחות ממטוס, מוענקות לחניכים כנפי צניחה בסיסיות. הקורס מאפשר למסימיו להיות מוצבים כצנחנים ביחידות מוטסות בזרועות השונים של הכוחות המזוינים.
לאחר שחייל מסיים קורס צניחה בסיסי ומוצב כצנחן ביחידה מוטסת, הוא ימשיך את אימוני הצניחה במסגרת אימוני היחידה בה הוא מוצב, כדי להכשירו לצניחה קרבית במידה ויידרש לכך. קצינים ונגדים מן הכוחות המוצנחים יכולים לעבור הכשרה נוספת בבית הספר המתקדם ליחידות מוטסות בבסיסים: פורט בראג ופורט בנינג. בקורס המתקדם מבצעים החניכים 12 צניחות וכן עליהם לעמוד בבחינות בעל-פה ובכתב על היבטים שונים של צניחה קרבית. עם סיום הקורס מקבלים החניכים את התואר ג'אמפמאסטר (Jumpmaster) ועונדים כנפי צנחן בכיר. רק צנחנים שסיימו קורס מתקדם ובעלי ניסיון רב ביותר רשאים לענוד כנפי מאסטר צניחה.
צניחה צבאית > אימון צנחנים בכוחות של ארצות הברית > טכניקה

צניחה קרבית אוטומטית, בה המצנח מופעל על ידי כבל הקבוע במטוס, מתבצעת בדרך כלל בגובה של כ-150 מטר מן הקרקע בעוד שצניחות אימון מתבצעות בגבהים שבין 250–350 מטר. צניחה קרבית מתבצעת עם שק חפצים ונשק, להבדיל מחלק מצניחות האימון. משקל שק חפצים טיפוסי של צנחן קרבי נע בין 16–50 ק"ג. במהלך הכשרתם מאומנים הצנחנים לצניחות קרביות ביום ובלילה. מהירות ירידת מצנח עגול אל הקרקע היא כ-5–7 מטר לשנייה, בהתאם לסוג המצנח.
בגלל הגובה הנמוך שממנו מתבצעת צניחה קרבית, יעילותו של מצנח רזרבי בעת תקלה היא נמוכה מאוד. מטרת הצניחה בגובה זה היא להביא את הצנחן אל הקרקע במהירות גבוהה ולמזער סכנה של זיהויו ופגיעה בו בעודו חשוף באוויר.
צניחות בכוחות המזוינים של ארצות הברית מתבצעות ממגוון מטוסים, בהם: C-130 הרקולס, בואינג C-17 גלובמאסטר III,‏ CASA C-212 Aviocar, ו-C-5 גלקסי. רוב הצניחות מבוצעות מן הדלתות בצידי מטוסי התובלה, אולם לעיתים הצניחות מבוצעות מן הכבש האחורי אשר בזנב המטוס. ביחידות מיוחדות מבוצעות צניחות אף ממסוקי תובלה, בהם ה-CH-53 סי סטאליון, ו-CH-47 צ'ינוק. תפקידם של צנחנים בכוחות המזוינים של ארצות הברית כולל אף הצנחת ציוד כבד הדרוש למשימה. ציוד זה מוטען על מנשאים עשויים אלומיניום ומוצנח בעזרת מצנחי ענק. הציוד עשוי לכלול כלי רכב קרביים, תותחים, וציוד הנדסי כבד.
ראו גם

ירי בצנחן באוויר
צניחה צבאית מגובה רב
צניחה
הערות שוליים

↑  כיבוש ראס-סודר, אבו רודיס, א-טור, שרם א-שייך, מתוך אתר "הצנחנים, עשור ראשון 1948-1958".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563165805171  BNE: XX528072  BnF: cb121075449 (data)  GND: 4016373-8  LCCN: sh85097730  NKC: ph123969 
סיכת כנפי צניחה (כנפ"ץ) בצה"ל
דריה גולובטי

דריה "דשה" גולובטי (נולדה ב-30 באוגוסט 2005) היא שחיינית ישראלית, אלופת אירופה (בלגרד 2024) במשחה שליחות 4x200 מטר, אלופת ישראל במשחי החופשי ושיאנית ישראל במשחה ל-400 מטר חופשי. חברת נבחרת ישראל באולימפיאדת פריז (2024).
ביוגרפיה

גולובטי נולדה באוקראינה בת להורים שחיינים. היא עלתה לישראל עם משפחתה כשהייתה בת שנה והחלה לשחות בגיל 6. היא לומדת במגמת חינוך גופני בתיכון מקיף רמות בבת ים. היא מתאמנת בקבוצת הפועל בת ים בהדרכתם של שרון אזובל ומאיר לויה.