stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של בולגריה
מלחמת העולם השנייה

בפרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-1 בספטמבר 1939, ממלכת בולגריה הכריזה על נייטרליות אך נקטה במדיניות פרו גרמנית. בסוף 1939 מונה לראשות הממשלה בוגדאן פילוב דמות פרו גרמנית מוצהרת אשר מינה לתפקיד שר הפנים את פטר גברובסקי, מנהיג התנועה הפשיסטית הבולגרית-"רטניק". בשנת 1940 נחתם הסכם קראיובה במסגרתו אילצו הגרמנים את הרומנים להחזיר את חבל דוברוג'ה לבולגריה. ב-1 במרץ 1941 חתם בוגדאן פילוב בווינה על ההסכם התלת-צדדי ובולגריה הפכה רשמית לבעלת בריתן של מדינות הציר. עוד טרם החתימה השתמש הוורמאכט בשטח בולגריה כקרש קפיצה לפלישות ליוון ויוגוסלביה. למעשה, לא הייתה ממלכת בולגריה מעולם שטח כבוש בידי גרמניה הנאצית. לא היה בה צבא כיבוש חוץ ממספר יחידות אבטחה וצי גרמניות, אשר אבטחו את החוף האגאי שמדרום לתראקיה שהייתה בחזקת הבולגרים.
ב-17 באפריל 1941 נכנעה ממלכת יוגוסלביה וב-20 באפריל נכנעה ממלכת יוון. הצבא הבולגרי נכנס ללא קרב ותפס חזקה על תראקיה ומקדוניה כאשר הוא פותח נתיב גישה לים האגאי בהגיעו עד לעיר אלכסנדרופולי. בהמשך גירשו הבולגרים את 11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה למחנות ההשמדה הנאציים. ב-13 בדצמבר 1941 הכריזה בולגריה מלחמה על ארצות הברית ובריטניה, צעד שהפך את הממלכה מטרה להפצצות בעלות הברית במסגרתן הוחרב המרכז ההיסטורי הישן של העיר סופיה וניזוקה העיר פלובדיב. ב-28 באוגוסט 1943 לקה המלך בוריס השלישי בהתקף לב והלך לעולמו. בנו בן ה-6 הוכתר כמלך סימאון השני ומונתה מועצת עוצרים בראשות הנסיך קיריל, אחיו של המלך בוריס ובוגדאן פילוב ראש הממשלה.
ב- 26 באוגוסט 1944 הודיעה בולגריה על חזרתה לנייטרליות לאור התקדמותו המהירה של הצבא האדום וב-9 בספטמבר 1944 בוצעה הפיכה בממלכה בסיוע כוחות הצבא האדום, אשר התקדמו לעבר סופיה. ראש הממשלה קונסטנטין מוראבייב הודח ובמקומו תפס את השלטון הגנרל קימון גאורגייב שהודיע על הצטרפות בולגריה לבעלות הברית. באותו הערב הגיע הצבא האדום לסופיה. הוקמה ממשלת קואליציה אנטי פאשיסטית שכונתה "חזית המולדת" והורכבה מהמפלגה הקומוניסטית, מפלגת האיכרים, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת זֶבְנוֹ (ליכוד). ראש הממשלה קימון גאורגייב נמנה עם מפלגת זבנו, שר החוץ פטקו סטאינוב היה עצמאי וחבר לשעבר במפלגה הדמוקרטית ושר התעמולה דימו קזאסוב השתייך לסוציאל-דמוקרטים. תיק ביטחון הפנים נמסר למפלגה הקומוניסטית במסגרתו גם השליטה על כוחות המשטרה ומנגנוני ביטחון הפנים החשאיים. הקומוניסטים ניצלו בהמשך תפקיד זה לצבירת כוח וסילוק מתחריהם במאבק לשלטון האבסולוטי בבולגריה.
המלך סימאון השני והנסיך קיריל נעצרו בידי הכוחות הסובייטים ביחד עם אנשי ממשל צבא ומשטרה. ב-1 בפברואר 1945 הוצאו להורג הנסיך קיריל, ראש הממשלה לשעבר בוגדאן פילוב, שהיו חברי מועצת העוצרים, בליווי קבוצה גדולה של פוליטיקאים אנשי צבא ועיתונאים, בעוון שיתוף פעולה עם הנאצים. למלך סימאון הותר להישאר בתפקידו. הצבא הבולגרי שבעת ההיא מנה כ-450,000 לוחמים הצטרף לצבא האדום במסגרת החזית האוקראינית השלישית ונטל חלק בלחימה ביוגוסלביה, הונגריה ואוסטריה כנגד צבאות גרמניה הנאצית. ב-8 במאי 1945 השתתפו הכוחות הבולגרים בכיבוש העיר קלגנפורט שבאוסטריה.
הרפובליקה העממית של בולגריה

ב-15 בספטמבר 1946 נערך בבולגריה משאל עם אשר במסגרתו תמכו 95 אחוזים מבעלי זכות הבחירה בביטול המלוכה. מחשש לחייהם נמלטו המלך סימאון ומשפחתו לאלכסנדריה שבמצרים, שם חי בגלות סבו ויטוריו אמנואלה השלישי, מלכה לשעבר של איטליה. מ-1 בדצמבר 1946 ועד נובמבר 1989 נקראה המדינה הרפובליקה העממית הבולגרית. בין 1944 ועד 1947 התחולל מאבק על אופייה של בולגריה בין המפלגות שהרכיבו את "חזית המולדת". להוציא את המפלגה הקומוניסטית דגלו שלוש המפלגות הנוספות בקו פרו מערבי, מתוך שאיפה לכינון משטר דמוקרטי בבולגריה. הקומוניסטים חתרו בכוח להגמוניה של ברית המועצות במדינה. עניין זה הוביל לעימותים בתוך חזית המולדת וב-1945 נמלט מבולגריה גאורגי מיחוב דימיטרוב מנהיג מפלגת האיכרים. ב-1947 פתחו הקומוניסטים במסע טיהור פוליטי ברחבי בולגריה שמטרתו חיסול כל ראשי המפלגות החברות ב"חזית המולדת" והעברת רסן השלטון באופן מוחלט אליהם. ב-23 בספטמבר 1947 הוצא להורג ניקולה פטקוב מנהיג מפלגת האיכרים. דמיאן וולצ'ב מנהיג מפלגת "זבנו" ביקש מקלט מדיני בשווייץ וקוֹסְטָה לוּלְצֶ'ב מנהיג הסוציאל-דמוקרטים נידון ל-15 שנות מאסר. עשרות חברי המנגנונים של שלוש המפלגות הוצאו להורג ללא משפט. כך השיגו הקומוניסטים שליטה מוחלטת במדינה. למרות השליטה המוחלטת של הקומוניסטים, לא הייתה המדינה גרורה סובייטית מלאה וניהלה מדיניות חצי עצמאית תוך קרבה אישית בין מנהיגה גאורגי דימיטרוב, למנהיג יוגוסלביה יוסיף ברוז טיטו.
מותו של דימיטרוב ביולי 1949 היה נקודת ציון בהפיכתה המלאה של המדינה לגרורה סובייטית. ב-1950 מונה לראשות הממשלה וולקו צ'רבנקוב שהיה סטליניסט נלהב ופעל לריכוזיות מינהלית ואגרארית באופן קיצוני, שהקים עליו חוגים רחבים במפלגתו שלו. בתקופת צ'רבנקוב הגיעה לשיאה רדיפת מתנגדי המשטר ובמהלכה ב-1951 הוצא להורג ללא משפט ראש הממשלה לשעבר ניקולה מושאנוב.
לאחר מותו של סטלין נחלש מעמדו של צ'רבנקוב וב-1954 מונה ליושב ראש המפלגה הקומוניסטית טודור ז'יבקוב והוא כיהן בתפקידו עד 10 בנובמבר 1989, מועד בו אולץ להתפטר. ב-1956 מונה לראשות הממשלה אנטון יוגוב אשר פעל לביצוע רפורמות כלכליות ומתן חופש מסחר מוגבל. ב-1962 פרש יוגוב מתפקידו וטודור ז'יבקוב מונה לראש הממשלה בנוסף לכהונתו כיו"ר המפלגה הקומוניסטית. ז'יבקוב היה מקובל על חוגים רחבים בהנהגה הסובייטית גם לאחר הדחתו של ניקיטה חרושצ'וב ועלייתו של ליאוניד ברז'נייב. ב-1968 השתתפו כוחות הצבא הבולגרי בהנחיית ז'יבקוב בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה. ב-1971 קידם ז'יבקוב את עצמו לתפקיד יושב ראש מועצת המדינה ומינה תחתיו לתפקיד ראש הממשלה את סטאנקו טודורוב. משמעות תפקידו החדש של ז'יבקוב הייתה המשך השליטה האבסולוטית במנגנוני המפלגה ובמוסדות השלטון.
בראשית שנות ה-80 החל משטרו של ז'יבקוב לרדוף את המיעוט הטורקי שהיווה 10% מאוכלוסיית המדינה. על בני המיעוט נאסר לדבר בטורקית והמשטר פעל באגרסיביות להטמעתם בחברה הבולגרית ובכלל זה שינוי שמותיהם לשמות בעלי קונוטציה סלאבית. כ-300,000 תושבים ממוצא טורקי נאלצו להגר לטורקיה בעקבות צעדים אילו. בשלהי שנות ה-80 החלו תוצאות הרפורמות אותן החל מיכאיל גורבאצ'וב בברית המועצות לחלחל גם לבולגריה. בנובמבר 1989 החלו בסופיה הפגנות המונים בדרישה לשינוי המשטר. הנהגת המפלגה הקומוניסטית אילצה את ז'יבקוב להתפטר ובמקומו מונה פטר מלאדנוב לראש מועצת המדינה, תוך מתן הבטחות לרפורמות שלטוניות מסוימות. חילופי השלטון לא הפסיקו את המרי העממי והתעורר חשש כבד למלחמת אזרחים, שהביא את המפלגה הקומוניסטית להכריז בפברואר 1990, שהיא מוותרת על השלטון. ביוני 1990 נערכו בבולגריה בחירות כלליות וחופשיות.
יהודי בולגריה

הגם שקהילה יהודית רומניוטית נתקיימה בבולגריה מן המאה ה-2, הרי שההיסטוריה של הקהילה שזורה בהיסטוריה הלאומית הבולגרית מימי האימפריה הבולגרית הראשונה. היהודים שימשו כמתווכים בין הבולגרים לממלכת הכוזרים, בעיקר לאחר התגיירות שכבת העילית ששלטה בממלכה ונודעה להם השפעה הלכתית על האוכלוסייה הסלאבית, גם לאחר התנצרות האימפריה הבולגרית. ההיסטוריון והבלשן, שלמה אברהם רוזאניס, טוען שליהודים הייתה השפעה ממשית על ייסוד האלפבית גלגוליטי, כאשר האחים קירילוס ומתודיוס, שאלו מספר אותיות מהאלף בית העברי.
בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה זכו היהודים לחופש פולחן כפי שלא ידעו באף מדינה נוצרית באירופה, תוך ששליטי בולגריה זוכים לביקורות פומביות מצד ראשי הכנסייה ובכלל זה האפיפיור. הצאר איוון אלכסנדר נישא בשנית ליהודיה בשם שרה (או תמרה), שמוצאה ממשפחה מיוחסת מעיר טרנובו. שרה התנצרה ושינתה את שמה לתיאודורה, אם כי אחד משמותיה העממיים היה "מלכת היהודים". בנם של שרה ואיוון אלכסנדר הפך לצאר איוון שישמן ובתקופתו פרצה מלחמת אחים על השלטון בינו לבין אחיו החורג איוון סרצימיר, שהחלישה את עמידת הממלכה מול העות'מאנים. בעת השלטון העות'מאני, במהלך המאה ה-18 ועד לראשית המאה ה-19, נתון היה מרבית סחר החוץ בבולגריה בידי סוחרים יהודים.
ממלכת בולגריה שיתפה פעולה עם גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-4 במרץ 1943 גירשו באכזריות שוטרים וחיילים בולגרים את 11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה ו-188 יהודי פירוט אל מחנות ההשמדה הנאציים בעקבות הסכם שחתמה הממשלה הבולגרית עם הגרמנים. ב-10 במרץ נכשל גירוש 6,365 מקרב 48,000 יהודי "בולגריה הישנה" בעקבות לחץ כבד שהפעילו על הממשלה וארמון המלך, חוגי אינטליגנציה ונציגים משכבות העילית הפוליטית והדתית. בכך הפכה בולגריה למדינה היחידה באירופה ששלחה מתוך הסכם, יהודים שהיו תחת שליטתה אל מחנות ההשמדה, תוך ידיעה ברורה על גורלם הצפוי. עם זאת הייתה בולגריה גם המדינה היחידה באירופה שנשלטה על ידי הנאצים והיהודים אזרחי בולגריה שהתגוררו בתחומה ("בולגריה הישנה") לא נפגעו. עם הקמת מדינת ישראל עלו מרבית יהודי בולגריה ארצה.
שערי פלומבו

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  דוד פלומבו 
 תאריך יצירה:  1966 
 טכניקה וחומרים:  ברזל 
 נתונים על היצירה
 קואורדינטות:  31°46′40″N 35°12′18″E﻿ / ﻿31.77786111°N 35.20493056°E﻿ / 31.77786111; 35.20493056
  (למפת ירושלים מוגדלת) שערי פלומבו(למפת ירושלים רגילה) שערי פלומבו(למפת הרי ירושלים רגילה) שערי פלומבו(למפת הרי ירושלים מוגדלת) שערי פלומבו
 
שערי פלומבו
שערי הזכוכית שהחליפו את שערי פלומבו
שערי פָּלוֹמְבּוֹ או שערי החצר היו שערי הכניסה לרחבת משכן הכנסת במשך כארבעים שנה.
היסטוריה

השערים פוסלו בשנת 1966 על ידי הפסל דוד פלומבו והוזמנו על ידי דורה גד, מעצבת הפנים של הכנסת, לקראת סוף העבודה על המבנה. בשנת 2007 בוצע שיפוץ מקיף ברחבת הכנסת ושערי פלומבו הוחלפו בשערים חדשים מזכוכית. השערים המקוריים הוצבו לצד השערים החדשים אולם הם כבר לא בשימוש כלל. מסוף הכניסה למשכן הכנסת נקרא ביתן פלומבו על שם הפסל והשערים.
לצד השערים במקומם החדש הוצב פסלו של פלומבו הסנה הבוער, שניצב עד שיפוץ הרחבה בכניסה למבנה הכנסת עצמו.
השערים

שערי פלומבו מורכבים משישה שערים באורך כולל של כשבעה עשר מטרים ובגובה של כשלושה מטרים. כל שער מורכב מצורות מופשטות של ברזל מרותך. פלומבו הקדיש את השערים לזכר השואה. אשתו, אמנית הברזל יונה פלומבו, שעבדה איתו על השערים, הסבירה: ”השערים מבטאים כוחו של עם אשר נלחם והגיע למה שהגיע ועתה הקים לעצמו את בניין הכנסת הראשון שלו.” יונה הוסיפה גם שגם הקוצניות שבשערים היא חלק מאופיו המיוחד של העם הזה. פלומבו עצמו הסביר שהכניסה למשכן הכנסת לא צריכה להיות כמו כניסה לסופרמרקט או לאולם נשפים ”אני מעוניין ליצור בנכנס מעין הרגשה של ביטחון, הרגשה שתהיה שונה מזו שמוענקת לו בכניסה להיכל”.
ביקורת

אדריכל בניין הכנסת יוסף קלרווין לא אהב את השערים וטען:”לא נעים לדבר על זה עכשיו. אולי הוא עשה שער יפה מאד, אבל אני לא מבין את הסימבוליקה שלו. לקחתי לשם את האדריכל הראשי של ניו דאלהי. כשראה את השער אמר: 'מה, את זה עשית? זה מזכיר את אושוויץ'”.
לעומת קלרווין, מבקרת האמנות מרים טל כתבה:
שער הכניסה של פלומבו (...) דומה אמנם בסגנונו לשער "אוהל יזכור" ביד-ושם (...) אך גם שונה ממנו. (...) הצורות האצילות מאונכות או אופקיות, מחודדות במתינות (...) צורות אלו מעוררות אסוציאציות גם עם צמחיה ישראלית – הברוש למשל – וגם עם נשק קדמוני וגם מודרני. בדרך פשוטה ומשכנעת תורגם כאן רעיון הקוממיות ללשון צורות מופשטות איתנות, שמבעדן נראה בניין הכנסת והרחבה שלפניו.
הערות שוליים

1 2  תמר אבידר, בשערי הכנסת, מעריב, 28 בינואר 1966
1 2  שילה הטיס-רולף, ‏משכן הכנסת בגבעת רם – תכנון ובנייה, קתדרה 96, יולי 2000, עמ' 159
ביר סוויר

חוף מיאמי בביר סוויר - מצפון לדרום
חוף מיאמי בביר סוויר - מדרום לצפון
ביר סוויר היא רצועת חוף הנמצאת כ-30 קילומטרים דרומית לעיירה טאבה, בחצי האי סיני שבמצרים. זהו אחד מאזורי התיירות הפופולריים ביותר בחצי האי סיני, בפרט בקרב מטיילים ונופשים ישראלים.
מאפיינים

האזור נחשב לנאת מדבר שבשטחה נובעים מקורות מים מתוקים רבים בצורה של  בארות, המאפשרים לצמחייה רבה לפרוח במקום, בעיקר עצי דקל ושיטה. מקורות המים מאפשרים גם קיומם של חיים ומשמשים להשקיית העדרים העוברים במקום וכמי שתייה לתושבי השבטים המקומיים.
רצועת החוף של ביר סוויר מרוחקת כ-300 מטרים מהכביש המשתרע לאורך חופי חצי האי סיני ומשני צידיה קיימים שני מפרצים קטנים שנוצרו על ידי שברי קרקע. מפרצים אלה משופעים באבני חול אדמוניות וסלעי גיר וחוואר שהם תוצאה של הצפות חוזרות ונשנות שהתרחשו באזור ביר סוויר.
בעבר הרחוק שימש האזור כנתיב להברחת סחורות למצרים, כאשר המבריחים מנצלים את הטופוגרפיה הנוחה המאופיינת בוואדיות רחבים ונוחים למעבר ובאזורי עגינה נוחים. המקומיים שחיו באזור ביר-סוויר שימשו כבלדרים של הסחורה.
תיירות

רצועת החוף של ביר סוויר נחשבת לאחת הפופולריות בקרב נופשים ישראלים, בעיקר משום קרבתה היחסית לגבול והעובדה כי היא מאופיינת בחול רך ונעים. הרצועה משופעת במתחמי אירוח הנמצאים על החוף ובהם בקתות וחושות ללינה. עיקר הנופשים באזור זה הם צעירים, ברובם ישראלים.
התיירות במקום נפגעה קשות לאחר מתקפת הטרור בסיני בשנת 2004, ועוד יותר לאחר המהפכה במצרים בשנת 2011, אולם בתקופת החגים של שנת 2016 נרשמה התאוששות וזינוק במספר הישראלים שנכנסו לסיני, ובקיץ 2017 אף גדל שיעור התיירים הנכנסים לסיני מישראל ב-54% בהשוואה לתקופה המקבילה ב-2016.
ראו גם

ראס א-שטן
לקריאה נוספת

מתיו טיג, סיני - חלום ושברו - מרירות המולידה טרור רוחשת בקרב שבטי הבדואים בחצי האי סיני, נשיונל ג'יאוגרפיק, גיליון 130, מארס 2009
הערות שוליים

↑  ביר סוויר, באתר סיני וייבס
↑    דני שדה, הישראלים חוזרים לסיני: זינוק של 140% באוקטובר, באתר "ידיעות אחרונות", 31 באוקטובר 2016
↑  לי אברמוביץ', ‏הישראלים שבים לסיני: "לא מפחדים", באתר ‏מאקו‏, 24 בספטמבר 2017
גדליה אהרן רבינוביץ

רבי גדליה אהרן רבינוביץ מליניץ (ה'תקע"ה, 1815 - ט"ו בשבט ה'תרל"ח, 19 בינואר 1878) היה האדמו"ר הרביעי של חסידות ליניץ, רב העיר ליניץ ומחבר הספר "חן אהרן". הראשון שהוציא את מעוז חסידות ליניץ מהעיר ליניץ ומראשוני האדמו"רים החסידיים ברומניה.
ביוגרפיה

נולד בליניץ לרבי יצחק יואל רבינוביץ, האדמו"ר השלישי לבית ליניץ ובנו של רבי גדליהו מליניץ מייסד החסידות (רבי יצחק יואל מילא את מקום אחיו הבכור, רבי שמואל יהודה לייב).
בצעירותו למד אצל רבי משה צבי מסאווראן, רבי ישראל מרוז'ין ורבי שמואל מקאמינקא. אביו שידכו עוד בקטנותו עם ביתו של רבי שמואל אברהם אבא שפירא מסלאוויטא, משושלת קוריץ. לאחר שנישא הסתופף מספר שנים בצל חותנו בסלאוויטא.
בה'תקצ"ט (1839) שב לליניץ שם החל לכהן באדמו"רות וברבנות תחת אביו.
בה'תרי"ב (1852) עבר לכפר סוקוליבקה שם כיהן כרב ואב"ד הקהילה.
בה'תרכ"ח (1868) ברח לפודול-אילואי שברומניה, בה כיהן כ-10 שנים עד לפטירתו, ושם נקבר. הוציא את הספר "חן אהרן" בו מאוגדים דברי תורתו.
ילדיו

לרבי גדליה אהרן שלושה בנים[דרושה הבהרה] ושבע בנות.
בנו וממלא מקומו, רבי יצחק יואל מקנטיקוזיבא, (ט"ז בשבט ה'ת"ר - כ"ד בתמוז תרמ"ה) חתן רבי משולם זוסיא השיל מזינקוב. סבל רבות בחייו ונפטר בצעירותו. אדמו"ר בליניץ, נאסר והוגלה ברוסיה. רב ביקטרינוסלב בפיקוח השלטונות עד שנת תרל"ד אז שוחרר ועבר לקנטקוזבה.
בנו, רבי פנחס מסוקוליבקא, נולד בשנת תר"ב. חתן הרב יעקב יוסף הורנשטיין. כיהן 40 שנה ברבנות סוקלובקה עד הרצחו בפרעות פטליורה בז' באב תרע"ט.
בנו, רבי אליהו יוסף (תר"י - י"ג בחשון תרע"א) חתן רבי משולם זושא אוירבך (חתן רבי יעקב ישראל מצ'רקס) ובזיווג שני של רבי יעקב יצחק ממקארוב. אדמו"ר בבאפלו שבארצות הברית.
בנו, רבי יעקב יעקאבקא מטשרקאס.
חתניו היו:
רבי יעקב שמשון חאדארוב, אדמו"ר מבוגופוליה.
רבי פנחס בן רבי שלמה (חתן רבי משה מאורזיסטשוב).
רבי דוד ראפילאוויץ', בן רבי סנדר מניקולייב.
רבי דוד חאדארוב מברדיצ'וב, על פי בקשת דודו, רבי מנחם מנדל הגר (צמח צדיק), כיהן כרב בקהילת אסטרייך.
רבי שאול, רב בחאטין בסרביה.
רבי יעקב אריה לייב מליבישוב, בן רבי חיים יצחק מינאוו.
בתו הצעירה נישאה בזיווג ראשון לבנו של רבי געציל מאוסטרא, ובזיווג שני לגביר מסוים מז'יטומיר.
לקריאה נוספת

טרקליני החסידות, יצחק אלפסי, כרך א', עמ' 332. הוצאת המודיע.
הקדמת הספר תשואות חן - חן אהרן, מכון "שמן הטוב", ירושלים, ה'תשע"א.
הערות שוליים

↑  אשכול אודותיו בפורום אוצר החכמה.
↑  lizensk12, Rebbe Eliyahu Yosef Rabinowitz | kevarim.com, ‏2008-05-28 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299678905171  ISNI: 0000 0000 3348 2860  LCCN: n97025029  VIAF: 43582278   WorldCat (עם VIAF): 43582278
שער מנדלבאום

| --- | --- |
רחבת שער מנדלבאום, כפי שצולמה בסיום מלחמת העצמאות, חודש מאי 1949
רחבת שער מנדלבאום, כפי שצולמה בסיום מלחמת העצמאות, חודש מאי 1949
 מיקום:  ירושלים 
 פתיחת המעבר:  1948
 סגירת המעבר:  יוני 1967 
 קואורדינטות:  31°47′15″N 35°13′37″E﻿ / ﻿31.78748333°N 35.22681389°E﻿ / 31.78748333; 35.22681389
  (למפת ירושלים מוגדלת) שער מנדלבאום(למפת ירושלים רגילה) שער מנדלבאום(למפת הרי ירושלים רגילה) שער מנדלבאום(למפת הרי ירושלים מוגדלת) שער מנדלבאום
 
ועדת שביתת הנשק ירדן–ישראל בישיבה בשער מנדלבאום, בשנת 1950 לערך
שלט "ברוכים הבאים לישראל" שנת 1955
מעבר מנדלבאום 1965
פירוק שער מנדלבאום, 1967
שער מנדלבאום או מעבר מנדלבאום (כתיב אחר: מנדלבוים) היה מעבר הגבול בין ישראל לממלכת ירדן, ומעבר הגבול היחיד בין שני חלקיה של ירושלים, בין השנים 1948–1967. השם "מנדלבאום" הוא על שם ביתם של בני הזוג שמחה מנדלבאום ואסתר (מנדלבוים) - בית שהיה סמוך למעבר, בשטח ההפקר בין ישראל לבין ממלכת ירדן.
אתר מעבר הגבול היה בצומת הרחובות שמואל הנביא ודרך סנט ג'ורג'. רחוב זה, ששימש כדרך ראשית מירושלים לכיוון הר הצופים והעיר רמאללה, נחצה ונחסם על ידי "הקו העירוני" - הגבול בין ישראל לירדן, ובנקודת חצייה זו נקבע המעבר. שמו של קטע הרחוב (בעבר דרך סנט ג'ורג') אשר נותר בצד הישראלי הוסב לרחוב שבטי ישראל. חלקו הירדני של רחוב סנט ג'ורג' נשאר בשמו זה, ממעבר הגבול וצפונה.
היסטוריה

בזמן מלחמת העצמאות ניהלו הירדנים והישראלים קרבות קשים על השליטה בצומת ובאזור. דרך צומת זה עברה שיירת הדסה להר הצופים. השיירה הותקפה בשכונת שייח' ג'ראח בידי ערבים, שרצחו 78 נוסעים יהודים. שיאם של הקרבות בצומת במאי 1948, עת פרץ טור משוריין ירדני מכיוון שייח ג'ראח ונבלם על ידי מחלקה מפלוגת מפקדי הגדנ"ע של ה"הגנה". על פי הסופרים לארי קולינס ודומיניק לאפייר "הו, ירושלים", את הטור עצר מיכאל (מישקה) רבינוביץ (רותם) שירה פגז רובה פיאט אנטי-טנקי ועצר את הטור. בהמשך, ב-18 ביולי לפני כניסת ההפוגה השנייה לתוקפה, ניסו שוב משוריינים וכוחות חי"ר של הלגיון לכבוש את המתחם ואף גרמו לנסיגת כוחות החי"ם מהמקום, אך בפעולה מהירה ועיקשת הצליחו פלוגות א ו-ב של גדוד "בית חורון", בפיקוד צבי צלנר (שבלילה קודם נכשלו בניסיון הפריצה לעיר העתיקה (מבצע קדם)) לכבוש בחזרה את המקום.
הצומת והבתים סביבו נקבעו לאחר הסכמי הפסקת האש למעבר הגבול "מעבר מנדלבאום", בעיקר בשל קרבתם אל המובלעת הישראלית בהר הצופים.
המעבר נקרא על שם רבי שמחה מנדלבאום ורעייתו אסתר, אשר בנו את ביתם בשנת 1927 בצידו הצפוני של הצומת. הבית, אשר שימש בזמן המנדט הבריטי את ארגון ההגנה, פוצץ ונהרס ביולי 1948 במהלך מלחמת העצמאות, על ידי לוחמי הלגיון הירדני.
בפגישת מפקד מחוז ירושלים סגן-אלוף משה דיין עם המפקד הירדני, קולונל עבדאללה א-תל, נקבע כי שיירות האספקה להר הצופים יחצו את הגבול באזור בתי-מנדלבאום, בקצה רחוב שמואל הנביא.
המעבר נוהל על ידי אנשי מנהל ומכס ישראלים וירדנים, ושימש בעיקר למעבר דיפלומטים ואנשי או"ם, וכן למעבר של צליינים נוצרים בחג המולד. מן המעבר יצאה אחת לשבועיים "השיירה הדו-שבועית" אל המובלעת הישראלית בהר הצופים. בקשות רבות של ערבים ישראלים נתקבלו למפגש עם קרוביהם דרך מעבר מנדלבאום אך רק מעטים נענו. בציבור הערבי עלו טענות על פרוטקציה בניהול המעבר.
לאחר איחוד ירושלים במלחמת ששת הימים, נהרסו שרידי הבית שנותרו על תילם. כיום עובר במקום כביש מס' 1 של ירושלים (נחשב לחלק מכביש 60) ותוואי הרכבת הקלה (בקטע הנוכחי נקרא שדרות בר-לב). הכיכר הסמוכה למקום קרויה כיכר מנדלבאום, על שם בוני הבית. סמוך לכיכר שומרה העמדה הצבאית הצה"לית שחלשה על המעבר, "עמדת בית תורג'מן", במצבה בימי הקו העירוני. על הבניין מוצב שלט של המועצה לשימור אתרים המספר את הסיפור של מעבר מנדלבאום.
ראו גם

כיכר פיקוד מרכז
לקריאה נוספת

אהרן יפה, מנדלבאום : האיש והמעבר בירושלים החצוייה, האומה, 188, תשע"ג, עמ' 82–87.
הערות שוליים

↑  יא, ניצחון על הלגיון בצפון העיר וכן זורע תיאר לאורי מילשטיין: "... פלוגה ג' היה מישקה רבינוביץ, הוא הדף את המשוריינים (של הלגיון) בתוך העיר (בקרבות על בתי מנדלבאום)…" [דרוש מקור]
↑  זאב שיף, איתן הבר, אריה חשביה, "לקסיקון לביטחון ישראל", זמורה, ביתן, מודן הוצאה לאור, מהדורת "דבר", 1976, עמוד 327
↑  כיצד לסדר פגישה במענר מנדלבוים, חרות, 16 בינואר 1964
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007361167405171 
שלט של המועצה לשימור אתרים המספר את הסיפור של מעבר מנדלבאום
משיח

ערך זה עוסק באמונה מרכזית ביהדות. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
המשיח או משיח בן דוד הוא דמות מרכזית ביהדות, אמונה שבאחרית הימים יופיע אדם כשליחו של אלוהים שיביא גאולה לעם ישראל, יילחם עם עמים רבים שונאי ישראל ויכניעם, וכך יהפוך את העולם לעולם טוב ומתוקן, יביא שלמות בתורה ובמצוות ושלום עולמי.
בתפילת שמונה עשרה, הנאמרת שלוש פעמים בכל יום חול, הזכירו חכמי ישראל את הבקשה והצפייה לגאולה ולגואל (אם כי המונח "משיח" אינו מופיע בתפילה זו) בלא פחות משבע ברכות. הרמב"ם מנה אמונה זו כיסוד ה-12 מבין שלושה עשר יסודות האמונה. היסוד תומצת במשפט: "אני מאמין באמונה שלמה בביאת המשיח, ואף על פי שיתמהמה, עם כל זה אחכה לו בכל יום שיבוא". אמונות דומות אודות דמות משיחית קיימות גם בדתות אחרות.
במקרא > מקור המילה ומשמעותה

מקור המילה "משיח" מן השורש מ.ש.ח, שמשמעותו משיחת אדם בשמן המשחה, כביטוי טקסי לכניסתו לתפקיד רם מעלה. כך נקרא בתורה הכהן הגדול "הַכֹּהֵן הַמָּשִׁיחַ", מפני שהוא ”הַכֹּהֵן הַגָּדֹל אֲשֶׁר מָשַׁח אֹתוֹ בְּשֶׁמֶן הַקֹּדֶשׁ” (במדבר, ל"ה, כ"ה). במקרא מתוארת גם משיחתם בשמן של מלכים, כמו שאול, דוד ושלמה, ולפיכך דוד מכנה את שאול "מְשִׁיחַ ה'", ואף דוד עצמו מכונה פעמים רבות "משיח". בהשאלה, נאמר הכינוי "משיח" גם על הנשלח על ידי ה' לתפקיד כלשהו, כמו כורש מלך פרס: ”כֹּה אָמַר ה' לִמְשִׁיחוֹ לְכוֹרֶשׁ” (ישעיהו, מ"ה, א'), כביטוי לכך שמלכותו זכתה לסיוע שמיימי כדי להשיב את עם ישראל לארצו ולכונן את בית המקדש השני. גם הנביא ישעיהו עצמו "נמשח" במובן זה.
במקרא > גאולת ישראל בהנהגת המשיח

בתורה הוזכר במפורש קיבוץ גלויות עתידי לאחר הגלות:
וְשָׁב ה' אֱלֹהֶיךָ אֶת שְׁבוּתְךָ, וְרִחֲמֶךָ; וְשָׁב וְקִבֶּצְךָ מִכָּל הָעַמִּים, אֲשֶׁר הֱפִיצְךָ ה' אֱלֹהֶיךָ שָׁמָּה. אִם יִהְיֶה נִדַּחֲךָ בִּקְצֵה הַשָּׁמָיִם - מִשָּׁם יְקַבֶּצְךָ ה' אֱלֹהֶיךָ, וּמִשָּׁם יִקָּחֶךָ. וֶהֱבִיאֲךָ ה' אֱלֹהֶיךָ אֶל הָאָרֶץ אֲשֶׁר יָרְשׁוּ אֲבֹתֶיךָ, וִירִשְׁתָּהּ, וְהֵיטִבְךָ וְהִרְבְּךָ מֵאֲבֹתֶיךָ.
בפסוקים אלה לא הוזכרה אישיות כלשהי שתנהיג את העם בתקופה זו. אולם בנבואת בלעם נאמר, שיקום בעתיד הרחוק שליט בעם ישראל אשר ימשול על כל האנושות:
אֶרְאֶנּוּ וְלֹא עַתָּה, אֲשׁוּרֶנּוּ וְלֹא קָרוֹב: דָּרַךְ כּוֹכָב מִיַּעֲקֹב, וְקָם שֵׁבֶט מִיִּשְׂרָאֵל; וּמָחַץ פַּאֲתֵי מוֹאָב, וְקַרְקַר כָּל בְּנֵי שֵׁת.
בתרגום אונקלוס על פסוק זה, נכתב :"יתרבא משיחא בישראל".
בפסוק נוסף המתאר את קיום מצות עיר מקלט מוסיפה התורה שיהיו בעתיד עוד שלש ערי מקלט. יש המפרשים את העתיד כימות המשיח, אם כי אין ראיה שזו כוונת הפסוק.
וְאִם יַרְחִיב ה' אֱלֹהֶיךָ אֶת גְּבֻלְךָ כַּאֲשֶׁר נִשְׁבַּע לַאֲבֹתֶיךָ וְנָתַן לְךָ אֶת כָּל הָאָרֶץ אֲשֶׁר דִּבֶּר לָתֵת לַאֲבֹתֶיךָ [...] וְיָסַפְתָּ לְךָ עוֹד שָׁלֹשׁ עָרִים עַל הַשָּׁלֹשׁ הָאֵלֶּה.
בספרי הנביאים מוזכרת גאולת ישראל העתידית פעמים רבות, וזאת בהנהגת איש מסוים שאישיותו תעמוד במוקד הגאולה. כך מתאר ישעיהו הנביא את האיש ואת הישגיו:
וְיָצָא חֹטֶר מִגֵּזַע יִשָׁי [...] וְנָחָה עָלָיו רוּחַ ה', רוּחַ חָכְמָה וּבִינָה [...] וְשָׁפַט בְּצֶדֶק דַּלִּים [...] וְהִכָּה אֶרֶץ בְּשֵׁבֶט פִּיו וּבְרוּחַ שְׂפָתָיו יָמִית רָשָׁע [...] וְגָר זְאֵב עִם כֶּבֶשׂ וְנָמֵר עִם גְּדִי יִרְבָּץ [...] וְהָיָה בַּיּוֹם הַהוּא שֹׁרֶשׁ יִשַׁי אֲשֶׁר עֹמֵד לְנֵס עַמִּים - אֵלָיו גּוֹיִם יִדְרֹשׁוּ, וְהָיְתָה מְנֻחָתוֹ כָּבוֹד.
"משיח" מוזכר מספר פעמים בתנ"ך, אם כי כולם שנויים במחלוקת פרשנית, האם מדובר על המלך העתידי או על אישיות היסטורית כלשהי (דוד המלך, או מי מצאצאיו). כינוי זה נובע משליחותו המיוחדת לגאולת ישראל, כאמור.
במקרא > גאולת ישראל בהנהגת המשיח > נחלת המשיח בארץ ישראל

בסוף ספר יחזקאל מתוארת חלוקה מחודשת של ארץ ישראל לשבטים (השונה מהחלוקה בימי יהושע בן נון, בכך שהארץ תתחלק ל-13 חלקים במקום ל-12), ושם מתואר שהנשיא (שלפי הפרשנות המקובלת - הוא המשיח) יקבל נחלה שלמה בפני עצמו (את הנחלה ה-13).
במקרא > צאצא של דוד המלך

דברי ישעיהו האמורים אודות "חוטר מגזע ישי" רומזים לכך שהגואל יהיה מזרע דוד המלך, בנו של ישי. כך גם לפי ירמיהו: ”בַּיָּמִים הָהֵם וּבָעֵת הַהִיא, אַצְמִיחַ לְדָוִד צֶמַח צְדָקָה, וְעָשָׂה מִשְׁפָּט וּצְדָקָה בָּאָרֶץ” (ירמיהו, ל"ג, ט"ו), ויחזקאל: ”וְדָוִד עַבְדִּי נָשִׂיא לָהֶם לְעוֹלָם” (יחזקאל, ל"ז, כ"ה). זאת, בהתאם לברכת יעקב לבניו, בה נאמר ששבט יהודה, שבטו של דוד, הוא הראוי למלוכה: ”לֹא יָסוּר שֵׁבֶט מִיהוּדָה וּמְחֹקֵק מִבֵּין רַגְלָיו” (בראשית, מ"ט, י'), ובהתאם לשבועה שנשבע ה' לדוד, לפיה המלוכה מיועדת לו ולזרעו לעולם. בהקדמות הרמב"ם כתוב שהמשיח צריך להיות דווקא מזרעו של שלמה.
על פי פירושי המצודות ורש"י (על ישעיהו, מ"ה, א'), הדבר קשור לגדולה ורוממות של האישיות, שמיוצגת על ידי המשיחה בשמן המשחה. לפי פירוש המלבי"ם לפסוק זה, מדובר במינוי אלוהי לעשות את דברו של ה'.
התואר "משיח", מיוחס במקרא ברוב מופעיו לדוד המלך, וייתכן שזו הסיבה שהשליט שעתיד לצאת מחלציו, נקרא "משיח".