היסטוריה של בוקרשט
היסטוריה מודרנית > המהפכה בדצמבר 1989 והשלטון הדמוקרטי שלאחריה

אחרי תהליך הפרסטרויסקה והתחלת מדיניות הגלסנוסט של מיכאיל גורבצ'וב בברית המועצות ונפילתם זה אחר זה של מספר משטרים קומוניסטים במזרחי אירופה נפל ניצוץ המהפכה נגד המשטר גם במבצר שנראה בלתי חדיר של משטר צ'אושסקו ברומניה. בעקבות המרד בעיר טימישוארה שסילק את ההנהגה הקומוניסטית המקומית, בעזרת התקשורת ותעשיית השמועות התפשט אש המהפכה גם לבוקרשט הבירה. אספה המונית שכונסה על ידי צ'אושסקו ב-22 בדצמבר 1989 ברחבה לפני בניין הוועד המרכזי של המפלגה הפכה למפגן מחאה. באווירה העמומה של אנדרלמוסיה מוזנת משמועות על גרעיני התנגדות של הסקוריטטה ושל המשטרה ועל נטישת המשטר על ידי הצבא, על "טרוריסטים" זרים או מקומיים המנסים לירות בעם ולדכא את ההתנגדות, התפשטו בעיר חילופי יריות הדדיות ממקורות ירי שונים כשלא ברור מי נגד מי. ליריות נפלו בעיר מאות קרבנות. משולהב על ידי האמונה בצדק דרכו ומרצון להדיח את השלטון הפושע, המונים נאספו במרכזים חשובים של העיר ותמכו במהפך השלטוני. הדיקטטור צ'אושסקו ואשתו ברחו במסוק מארמונם ונעצרו זמן מה לאחר מכן, נשפטו במשפט מאולתר קצר והוצאו להורג. אחרי מותם הרוחות נרגעו בהדרגה והוקם בבוקרשט שלטון חדש של החזית להצלה לאומית בראשות יון אילייסקו.
קמו מחדש המפלגות ההיסטוריות יחד עם הופעת עשרות מפלגות חדשות והשלטון הפך לרב מפלגתי. בהדרגה תוך מכשולים לא מעטים קמה דמוקרטיה חדשה עם חילופי שלטון כל כמה שנים ורומניה נווטה בזהירות, לפי דעות אחדים מוגזמת, אל החזרה לכלכלת השוק.
ההתלהבות מחופש הדיבור והמחשבה הביאה לפריחה מחודשת של התקשורת, של חיי התרבות והבידור. מצד שני שכבות רחבות באוכלוסייה - במיוחד בקרב הפנסיונרים והמובטלים התמודדה עם תנאי עוני קשים.
בשנים הראשונות של המשטר החדש שלטון חזית ההצלה הלאומית התגונן מפני תנועות מחאה המוניות בבוקרשט של האופוזיציה, של הסטודנטים והאקדמאים בשיטות שנראו לקוחות מהארסנל של גופים טוטליטריים.
כך קרה בעת האירועים הקרויים "מינריאדות" בינואר, פברואר ו-13-15 ביוני 1990 כשהנשיא יון איליסקו והממשלה גייסו לדיכוי המהומות את ארגון כורי הפחם מעמק הז'יו ופטרושאן בראשותו של מירון קוזמה. באלימות נגד המפגינים שכונו על ידי הנשיא "גולנים", כלומר "פרחחים", הכורים המוסתים על ידי אנשי הבולשת, השתמשו באלימות רבה. הכורים גויסו עדיין לצרכים פוליטיים גם בסתיו 1990 כשגרמו להדחת ראש הממשלה פטרה רומן. בשנים האחרונות נוהלו חקירות ומשפטים נגד האחראים לאירועים אלה שהכתימו בזמנו את דימוי רומניה החדשה בעולם.
בשנים האחרונות ראש עירייה בוקרשט טריאן בססקו שהצטיין בניהול ענייני הבירה נבחר להיות נשיא המדינה.
אחרי המהפכה מ-1989 החלו הרומנים בשחזורה של בוקרשט העתיקה. לאחר שנת 2000, בעקבות ה"בום" הכלכלי של רומניה, העיר עברה מודרניזציה ואזורים היסטוריים רבים שוקמו לתפארתם הקודמת.
החל מ-1 בינואר 2008 עם כניסת רומניה לאיחוד האירופי בוקרשט הפכה לאחת מעריה החשובות.
הכנסייה המטרופוליטנית, 1654-1658, שנבנתה על ידי השליט קונסטנטין שרבאן "אף סולד", והפכה במאה ה-20 לקתדרלת הפטריארכיה הרומנית
סמלו של ניקולאה מברוקורדט, שליט ולאכיה ב-1716 וב-1716–1730
בוקרשט בשנת 1789
החאן של מאנוק בשנת 1841
בית הבאן הגדול מיכאי גיקה בבוקרשט, תחילת המאה ה-19
הגנרל הרוסי קיסליוב, מושל שתרם לפיתוח עיר הבירה הרומנית
מראה מבוקרשט, 1837
השרפה הגדולה בבוקרשט, 1847
רומניה משתחררת מאזיקיה ב"שדה החירות", ציור מאת הצייר המהפכן היהודי קונסטנטין דניאל רוזנטל
דיכוי המהפכה על ידי הטורקים. התנגדות הכבאים מבוקרשט בדיאלול ספיריי, 13 בספטמבר 1848
אוניברסיטת בוקרשט
ה"אתֵאנֵה" הרומני, 1885 - 1888, ,תוכנן על ידי האדריכל השווייצרי אלבר גאלרון
הכתרת קרול הראשון ואליזבטה כמלכי רומניה, ב-10 במאי 1881
קרול הראשון, מלך רומניה, 1866 - 1914
בית הכנסת הספרדי "קהל גראנדה" בבוקרשט - נהרס על ידי הליגיונרים המורדים, ינואר 1941
הצבא הסובייטי מגיע לבוקרשט, תמונה מ-31 באוגוסט 1944
שיכונים משנות ה-70–80 בשכונת טיטן