stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרונוע
ברכבת ישראל

ברכבת ישראל נעשה עד היום שימוש בשלושה סוגי קרונועים המונעים בדיזל; שניים מהם בשירות סדיר ואחד, מסוג קרונוע-רכינה, הובא לישראל לשם נסיעות ניסיון בקווים המפותלים לירושלים ולבאר שבע.
קרונועים מתוצרת חברת "אסלינגן" הגרמנית שנרכשו בכספי שילומים בין השנים 1956 ו–1958, היו בעבר בשימוש סדיר ברכבת ישראל. מערך מתוצרת אסלינגן היה מורכב משלוש או ארבע יחידות: יחידת מנוע וניהוג, יחידת ביניים או שתי יחידות ביניים ויחידת ניהוג ללא מנוע. אורכו של מערך שלם היה 69.5 או 91.5 מטרים והיו בו 248 או 354 מקומות ישיבה, בהתאם למספר יחידות הביניים, והיה ניתן לצרף שני מערכים לרכבת אחת. הקרונועים שירתו בצורה זו ברכבת ישראל באופן סדיר בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ובתחילת שנות ה-60. עקב תקלות וקשיי תחזוקה, פורקו המנועים מקרונועים אלה והפכו לקרונות נוסעים שנגררו על ידי קטר. השימוש במערכי הקרונועים באופן זה נמשך עד סוף שנות ה-70. בתחילת שנות ה-90, בעקבות מחסור בציוד נייד, שופצו שבע יחידות ביניים על מנת לשמש כקרונות נוסעים ברכבות גרורות קטר. השימוש בהם בצורה זו נמשך עד לתחילת המאה ה-21.
עד נובמבר 2023, שימשו את רכבת ישראל קרונועים מדגם IC3 (ראשי תיבות של Inter City 3) תוצרת דנמרק. קרונוע זה מורכב ממערך בן שלושה קרונות כאשר שני הקרונות הקיצוניים מכילים את המנועים ואת תאי הניהוג וניתן לחבר עד חמישה מערכים לרכבת אחת. אורכו של כל מערך הוא 58.80 מטר ויש בו 167 או 177 מקומות ישיבה (תלוי בדגם). הרכבת אשר התנגשה במשאית באסון רבדים הייתה מסוג קרונוע IC3.
במרץ 1998 נוסה בישראל קרונוע הרכינה, מתוצרת חברת "Adtranz", אשר הושאל לרכבת ישראל על ידי הרכבת הגרמנית. הקרונוע נוסה על קטעי מסילה מפותלים: מסילת הרכבת יפו–ירושלים והמסילה לבאר שבע. למרות שהניסוי הוכתר בהצלחה וזמן הנסיעה בין תל אביב ובין ירושלים ובאר שבע היה קצר משמעותית לעומת זמן הנסיעה של הציוד הרגיל, קרונועי רכינה לא נרכשו על ידי רכבת ישראל.
בספטמבר 2017, זכתה חברת סימנס במכרז לאספקת 330 קרונועים בעלי הנעה חשמלית (EMU - Electric multiple unit) מסוג Desiro HC. הקרונועים פועלים בשילוב של קרונות קומתיים ("דאבל-דק") וחד-קומה ("סינגל-דק"). בכל מערך של ארבעה או שישה קרונות, הקרונות המרכזיים הם דו־קומתיים והשניים שבקצוות בעלי קומה אחת. ניתן לחבר שני מערכים יחד. בניגוד לקרונועי ה-IC3 ובדומה לרכבות המהירות, רק הקרונות בקצוות מונעים, בעוד שאר הקרונות הם חסרי מנוע
הערות שוליים

↑  Page Capture, www.rail.co.il (באנגלית)
↑   אורן דורי, סימנס משלימה את הקאמבק לישראל: זכתה במכרז הקרונות החשמליים של הרכבת בכ-3.8 מיליארד שקל, באתר TheMarker‏, 26 בספטמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph123003
קודקס אזרחי

ערך זה עוסק במושג המשפטי. אם התכוונתם לחוק במשפט הישראלי המכונה "הקודקס האזרחי", ראו .
קודקס אזרחי הוא אוסף שיטתי של חוקים אשר נועד להתמודד באופן מקיף עם תחומי הליבה של המשפט האזרחי. במדינות שבהן קיים קודקס אזרחי, קיים בדרך כלל גם קודקס סדר דין אזרחי. יש והקודקס האזרחי אינו מכיל נושאים מתחום המשפט המסחרי וחוקים העוסקים בתחום זה מאוגדים בקודקס מסחרי.
היסטוריה

רעיון הקודיפיקציה, דהיינו איסופם השיטתי, תוך עריכה עדכנית, של חוקים בתחום מסוים, מופיע עוד בימי בבל העתיקה. הקודקס העתיק ביותר הידוע בימינו הוא חוקי חמורבי מן המאה ה-18 לפנה"ס. הקודקס הקדום הידוע ביותר הוא ספרי החוקים של יוסטיניאנוס קיסר (Corpus Juris Civilis), אסופה שיטתית של המשפט הרומי שנערכה על ידי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית במאה ה-6.
קודקסים עתיקים אחרים כוללים חיבורי הלכה וחקיקה דתית כגון, המשנה היהודית, המשפט הקאנוני הקדום, והשריעה.
רעיון הקודיפיקציה ידע עדנה מחודשת בעידן הנאורות על רקע התפיסה הכללית ולפיה ניתן לסדר את כל תחומי החיים במערכת כוללת המבוססת על רציונליות. הקודיפיקציה בתקופה זו שאבה השראתה מן הקודיפיקציה של המשפט הרומי.
ניסיונות ראשונים בקודיפיקציה מודרנית נעשו במדינות דוברות גרמנית במחצית השנייה של המאה ה-18, כאשר אוסטריה, פרוסיה, בוואריה, וסקסוניה החלו בקודיפיקציה של מערכת המשפט שלהן. הקודקס הראשון הממוספר התפרסם בבוואריה בשנת 1756: Codex Maximilianeus bavaricus civilis, שמו הלטיני מעיד על אחד ממקורות ההשראה לכתיבתו. בשנת 1792 התפרסם קודקס שכלל משפט אזרחי, פלילי, וחוקתי, "חוקים כלליים למדינות הפרוסיות" (בגרמנית: Allgemeines Landrecht für die Preußischen Staaten), מפעל שהחל בעידודו של פרידריך הגדול. הקודקס הראשון, קודקס מערב גליציה, נכנס לתוקף באופן ניסיוני בגליציה בשנת 1797. הקודקס האזרחי האוסטרי (Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch) הוכנס לשימוש רק בשנת 1811.
בצרפת חוקק קודקס נפוליאון בשנת 1804 לאחר שנים מעטות של עבודה, ושיקף במידה רבה את רעיונות המהפכה הצרפתית. קודקס נפוליאון הוא בעל השפעה בולטת במגמת הקודיפיקציה המודרנית כיוון שאומץ במדינות רבות שהיו תחת השפעה צרפתית בעת המלחמות הנפוליאוניות. מדינות דוגמת איטליה, בנלוקס, ספרד, פורטוגל (שם הוחלף הקודקס האזרחי בשנת 1966 לקודקס חדש שהשפעתו גרמנית), מדינות אמריקה הלטינית, קוויבק, לואיזיאנה, והקולוניות הצרפתיות, אימצו חקיקה השואבת מקודקס נפוליאון.
החל משנת 1881 החל פיתוחו של הקודקס האזרחי הגרמני (Bürgerliches Gesetzbuch, הידוע בראשי תיבות BGB) ואשר נכנס לתוקף ב-1 בינואר 1900 כחלק מתהליך איחודה של גרמניה. בשנת 1907 נכנס לתוקפו הקודקס האזרחי השווייצרי (Zivilgesetzbuch). שני קודקסים אלה היוו פריצת דרך במלאכת הקודיפיקציה בכך שהם מכילים מבנה סדור ומסווג של חוקים, המתחיל בחוקי יסוד ועקרונות יסוד משפטיים, ומתפרש לתחומים השונים של המשפט האזרחי (למשל, דיני חוזים, דיני עבודה, דיני ירושה). בעוד ששיטת הקודיפיקציה הצרפתית היא קזואיסטית באופייה, ומנסה להתמודד עם כל מקרה אפשרי, השיטה הגרמנית והשווייצרית אחריה, מניחה תחילה עקרונות מופשטים ומהם נפרשים באופן שיטתי דברי חקיקה בתחומים שונים. ל-BGB הייתה השפעה ניכרת על מפעלי קודיפיקציה במדינות שונות בהן יפן, יוון, טורקיה, פורטוגל (החל משנת 1966), ומקאו (קודקס אזרחי משנת 1999).
מדינות יבשת אירופה, להוציא את מדינות האיים הבריטיים ומדינות סקנדינביה, אימצו כולן קודקס אזרחי.
תוכן הקודקס האזרחי

קודקס אזרחי אופייני מכיל בדרך כלל את התחומים הבאים: דיני חוזים, דיני נזיקין, דיני קניין, דיני משפחה, ודיני ירושה. בדרך כלל קודקס נפרד מכיל תחומי משפט מסחרי, דיני חברות וסדר דין אזרחי.
המבנה האופייני לקודקסים מודרניים המושפעים מן ה-BGB הגרמני הוא:
חלק כללי
דיני התחייבויות
דיני זכויות ממשיות
דיני משפחה
דיני ירושה
קודקסים אזרחיים בולטים

זוהי רשימה של קודקסים אזרחיים בולטים במדינות, או באזורי מדינות:
| מדינה/אזור | שם הקודקס | שנת הוצאה | תוקף | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |

| אוסטריה אוסטריה | Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (בגרמנית) | 1812 | בתוקף | - |
| אוקראינה אוקראינה | Гражданский Кодекс Украины (באוקראינית) | 2004 | בתוקף | - |
| איטליה איטליה | Codice Civile (באיטלקית) הקודקס האזרחי האיטלקי | 1924 | בתוקף | - |
| אינדונזיה אינדונזיה | Kitab Undang-Undang Hukum Perdata (באינדונזית)  הקודקס האזרחי האינדונזי | 1848 | בתוקף | - |
| בבל | Codex Hammurabi תרגומים (באנגלית) חוקי חמורבי | 1780 לפנה"ס לערך | אינו בתוקף | - |
| בוואריה בוואריה | Codex Maximilianeus bavaricus civilis | 1756 | אינו בתוקף | - |
| גרמניה גרמניה | Bürgerliches Gesetzbuch (בגרמנית) | 1900 | בתוקף | ראו: הקודקס האזרחי הגרמני |
| הולנד הולנד | Burgerlijk Wetboek (בהולנדית)  הקודקס האזרחי ההולנדי | 1838 | בתוקף | תוקן באופן מקיף בשנת 1992 |
| הפיליפינים הפיליפינים | Civil Code of the Philippines (באנגלית) | 1950 | בתוקף | החליף את הקודקס הספרדי שהיה בתוקף בין השנים 1949-1889‏ |
| יוון יוון | Αστικός Κώδικας (ביוונית)  הקודקס האזרחי היווני | 1946 | בתוקף | - |
| יפן יפן | 民法Civil Code of Japan תרגום (באנגלית) | חלקים 1–3: 1896 חלקים 4–5: 1898 | בתוקף | - |
| לואיזיאנה לואיזיאנה | Civil Code of the State of Louisiana (באנגלית)  הקודקס האזרחי של מדינת לואיזיאנה | 1825 | בתוקף | - |
| מצרים מצרים | موجز الدراسة תרגום (באנגלית)  הקודקס האזרחי המצרי | 1949 | בתוקף | - |
| ספרד ספרד | Código Civil español (בספרדית) | 1889 | בתוקף | - |
| סרביה סרביה | Српски грађански законик (בסרבית)  הקודקס האזרחי הסרבי | 1844 | בתוקף |  |
| פולין פולין | Kodeks cywilny (בפולנית)  הקודקס האזרחי הפולני | 1964 | בתוקף | - |
| פורטוגל פורטוגל | Código Civil Português (בפורטוגזית)  הקודקס האזרחי הפורטוגזי | 1966 | בתוקף | - |
| פרוסיה פרוסיה | Allgemeines Landrecht (בגרמנית) | 1794 | אינו בתוקף | קוד ענק של 11,000 סעיפים שניסה להתמודד עם כל התרחשות אפשרית ומכאן גם מקור כישלונו |
| צ'ילה צ'ילה | Código Civil de la República de Chile (בספרדית) הקודקס האזרחי של רפובליקת צ'ילה | 1855 נכנס לתוקף: 1857 | בתוקף | את עיקר ניסוחו עשה אנדרס בלו והוא אף מהווה בסיס לקודקסים בקולומביה, אקוודור ומדינות נוספות באמריקה הלטינית |
| צרפת צרפת | קודקס נפוליאון  Code Civil (בצרפתית) | 1804 | בתוקף |  |
| קוויבק קוויבק | Civil Code of Lower Canada, הוחלף על ידי Civil Code of Québec (באנגלית) | הראשון: 1865 השני: 1994 | בתוקף | - |
| שווייץ שווייץ | Zivilgesetzbuch (בגרמנית) | 1907 | בתוקף | - |
| תאילנד תאילנד | Civil and Commercial Code תרגום (באנגלית) | ספרים 1–2: 1923 (פורסמו), 1925 (נכנסו לתוקף) ספר 3: 1925 ספר 4: 1930 ספר 5: 1935 ספר 6: 1935 | בתוקף | - |
הערות שוליים

↑  ראו גם ספרי החוקים של יוסטיניאנוס קיסר (Corpus Juris Civilis). כרך א': האינסטיטוציות (Institutiones). מתורגמות מרומאית לעברית בצירוף מבוא, הערות, טבלאות ומפתחות מאת ד"ר שמואל אייזנשטדט. ירושלים, המשפט, תרפ"ט.
| חוק ומשפט |
| --- | --- | --- |
| ענפים עיקריים | משפט ציבורי • משפט חוקתי • משפט מנהלי • משפט פלילי • דיני חיובים • דיני חוזים • דיני נזיקין • דיני עשיית עושר ולא במשפט • דיני קניין • דיון אזרחי • דיון פלילי • משפט בין-לאומי פומבי • דיני היושר |  |
| תחומים נוספים | משפט ימי • דיני חדלות פירעון • דיני תאגידים •  דיני הגבלים עסקיים • משפט בין-לאומי פרטי • דיני הגנת הצרכן • דיני משפחה • דיני ירושה • קניין רוחני • דיני עבודה • משפט צבאי • דיני מיסים • דיני נאמנות |  |
| מקורות המשפט | חוקה • חוק • תקנות • צו • תקדים • קודקס • מנהג • פקודה • אסדרה |  |
| שיטות משפט | משפט קאנוני • המשפט המקובל • המשפט הקונטיננטלי • המשפט הרומי • משפט עברי • שריעה • יאסה • השיטה האינקוויזיטורית • השיטה האדברסרית |  |
| תורת המשפט | פוזיטיביזם משפטי • פורמליזם משפטי • ריאליזם משפטי • הגישה הביקורתית למשפט • משפט הטבע • משפט השוואתי • הגישה הפמיניסטית למשפט • ניתוח כלכלי של המשפט • מחשבה מדינית |  |
| מוסדות ובעלי תפקידים | רשות מחוקקת • הרשות השופטת • רשות מבצעת • שופט • עורך דין • בוררות |  |
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00567683
רבקה אבולעפיה

| --- | --- |

 לידה:  9 בדצמבר 1874 ורשה, פולין
 פטירה:  20 בפברואר 1961 (בגיל 86) תל אביב, ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 
רבקה ושלמה אבולעפיה בצעירותם
בית רבקה ושלמה אבולעפיה ברחוב שלוש בשכונת נווה צדק
לוחית זיכרון בחזית ביתם של רבקה ושלמה אבולעפיה בנוה צדק
רבקה (פריימן) אבולעפיה (9 בדצמבר 1874, ורשה – 20 בפברואר 1961, תל אביב) הייתה ממייסדי שכונת אחוזת בית.
ביוגרפיה

רבקה פריימן נולדה בוורשה שבפולין לשפרה ויעקב פרץ פריימן. המשפחה עלתה לארץ ישראל בעלייה הראשונה, בשנת 1882. הוריה התיישבו בראשון לציון והם נמנים עם עשרת מייסדי המושבה. לקראת בגרותהּ הייתה רבקה בעלת השכלה רחבה בספרות ובהיסטוריה, ושלטה במספר שפות.
במהלך לימודיה בבית הספר התיכון בראשון לציון, הכירה רבקה את שלמה אבולעפיה, שהיה מורה לצרפתית וערבית בבית הספר. בשנת 1892 הם נישאו, וב-1895 עברו להתגורר ביפו, שם המשיך שלמה לעבוד כמורה. ב-1907 הקימו את ביתם בשכונת נוה צדק, ששימש גם כבית ועד לאנשי תרבות יהודים מהשכונה. בהמשך השתכן בו, בעליית הגג, הסופר ש"י עגנון, בתקופת עלייתו לארץ, ושם כתב את סיפוריו "תמול שלשום" ו"עגונות".
לרבקה ושלמה אבולעפיה נולדו ארבעה בנים וארבע בנות. הבכור בהם הוא רפאל אבולעפיה, איש ניל"י וגדוד נהגי הפרדות. בן נוסף הוא בוסתנאי (ידידיה) אבולעפיה, מראשוני המהנדסים בארץ ישראל ומסוללי כבישיה.
ב-1909 הצטרף הזוג אבולעפיה לאגודת אחוזת בית, במטרה להקים בית בשכונה החדשה. אך שלמה חלה ונסע לרופא ידוע בביירות, שם נפטר בפברואר 1909, כחודשיים לפני הגרלת המגרשים בשכונה. בהגרלה זכתה רבקה האלמנה בחלקה מס' 2, אשר לימים הפכה לרחוב יהודה הלוי 20 בתל אביב. היא נשאה לבדה בנטל בניית הבית וגידול שמונת הילדים. בתקופה זו גם פיטרה את המשרת הערבי ששימש בביתם, אך אפשרה לו להשתמש בשם אבולעפיה, שלימים שימש לשם המאפייה הידועה שהקימה משפחתו בתל אביב, מאפיית אבולעפיה.
אביה של רבקה, שחזר בינתיים לפולין, בעקבות הקשיים בארץ, הגיע לארץ לסייע לרבקה והציע לה לחזור איתו לוורשה, אך היא סירבה. היא התפרנסה מחנות לגלנטריה שפתחה ביפו, והמשיכה להתגורר בתל אביב.
ב-1917, במהלך גירוש תל אביב על ידי הטורקים, עברה עם ילדיה לבית משפחתה בראשון לציון, ובסיום מלחמת העולם הראשונה חזרה לתל אביב.
באמצע שנות העשרים מכרה אבולעפיה את ביתה, שהפך לבית דירות להשכרה. היא עברה לבית חדש ברחוב חובבי ציון, שם התגוררה עד מותה.
רבקה אבולעפיה נפטרה בגיל 86 בביתה בתל אביב, ונקברה בבית הקברות טרומפלדור בעיר.
ראו גם

מייסדי תל אביב
ראובן בן חיים

רבי רְאוּבֵן בֶּן חַיִּים (נפטר לפני 1279) היה מחכמי פרובנס באמצע המאה ה-13. מחבר ספר התמיד.
קורותיו

מעט מאוד פרטים ביוגרפיים ידועים עליו. והתגורר בנרבון שבדרום-מערב צרפת של ימינו. ידוע שהוא ואחיו אברהם חיברו פיוטים, ושהוא היה תלמידו של יצחק הכהן, שהיה מתלמידיו של אברהם בן דוד מפושקירה. ידוע גם שהיה רבם של מנוח בן יעקב ומנחם המאירי. האחרון העטיר עליו שבחים רבים בהקדמה לספרו "בית הבחירה על מסכת אבות" כבקיא בתלמוד ובעל השכלה רחבה.
רבי ראובן היה מחברו של "ספר התמיד", פירוש פילוסופי לתפילות, שהכיל גם הלכות על התפילות יחד עם פירוש. רבי אהרן בן יעקב מלוניל השתמש בספר בספרו "ארחות חיים" ונראה שגם רבי דוד אבודרהם עשה בו שימוש. עזריה מן האדומים מזכיר פירושים שלו על אגדות חז"ל בספרו "מאור עיניים", החלק "ימי עולם".
אברהם גייגר סבר שלוי בן אברהם בן חיים היה בן אחיו של ראובן בן חיים.
לקריאה נוספת

משה הלברטל, "בין תורה לחכמה" - רבי מנחם המאירי ובעלי ההלכה המיימונים בפרובנס, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2000
Pinchas ROTH, New light on Rabbi Reuben Ben Hayyim
הערות שוליים

↑  הערך רְאוּבֵן בֶּן חַיִּים באנציקלופדיה העברית, כרך ל' עמוד 385
1 2 3 4 5  Reuben Ben Ḥayyim
↑  ספר התמיד, לרבינו ראובן בן חיים (רבו של הרב המאירי). יוצא לאור בפעם ראשונה על פי כתב יד יחידי נעולם ... עם מבוא והערות מאת יעקב משה טולידאנו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507305805171
קווין מרי (אונייה)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית אוקיינוס קווית 
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ג'ון בראון ושות' 
 מיקום:  33°45′11″N 118°11′23″W﻿ / ﻿33.753056°N 118.189722°W﻿ / 33.753056; -118.189722 
 מידות
 אורך:  310.74 מ' 
 רוחב:  36.14 מ' 
 שוקע:  11.9 מ' 
 נתונים טכניים
 מספר נוסעים:  2,280 
 
"קווין מרי" (באנגלית: RMS Queen Mary) היא אוניית תענוגות בריטית שהושקה בשנת 1934. כיום היא מתפקדת כ"בית מלון צף" בלונג ביץ'.
היסטוריה

ה"קווין מרי" נבנתה כאוניית נוסעים לחברת "קונארד" הבריטית. הבנייה החלה בדצמבר 1930, אך נפסקה בשנת 1931 בגלל המשבר הכלכלי העולמי. העבודות על האונייה חודשו הודות להלוואה מהממשלה הבריטית, לאחר שחברת "קונארד" התמזגה עם "הכוכב הלבן". האונייה הושקה ב-26 בספטמבר 1934 בגלאזגו בטקס בנוכחות המלך והמלכה ששודר בשידור ישיר ברדיו. באפריל 1936 הוצאה האונייה להפלגת ניסיון בים וב-27 במאי 1936 יצאה להפלגת הנוסעים הראשונה שלה.
עוד באוקטובר 1938 פורסם שבמקרה של מלחמה תוסב הקווין מרי לנושאת גייסות. בסוף אוגוסט 1939 הייתה הקווין מרי בדרכה מארצות הברית לאנגליה. בגלל המתיחות באירופה הוא לוותה אל הנמל על ידי ספינת קרב. היא יצאה חזרה לניו יורק ב-1 בספטמבר 1939. בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה היא נשארה בניו יורק. במרץ 1940 הפליגה הקווין מרי מניו יורק לאוסטרליה לצורך הסבה לנושאת גייסות. היא הגיעה לקייפטאון באפריל 1940. בנובמבר 1943 פורסם ששנה קודם לכן סוכל ניסיון של הגרמנים להטביע את הקווין מרי. במהלך מלחמת העולם השנייה הובילה הקווין מרי חיילים רבים מארצות הברית לאירופה, כאשר בכל הפלגה היא נושאת עליה יותר מ-14 אלף חיילים. בשנת 1943 בזמן הפלגה באוקיינוס בזמן סערה, כשעליה מעל 15 אלף חיילים, נפגעה הקווין מרי על ידי גל עצום בגובה של 28 מטרים אשר גרם לה לנטות על צידה לזווית של 52 מעלות. החיילים חשבו שמכיוון שהכובד שלה היה כפול משל ה"טיטניק" הסיכוי שהיא תטבע גדול יותר. אולם האונייה הצליחה ליישר את עצמה והגיעה ליעדה כמתוכנן.
ב-1 בינואר 1949 עלתה האונייה על שרטון בצאתה מנמל שרבור. היא הצליחה לרדת חזרה למים עם הגאות ולאחר בדיקות המשיכה בדרכה. העיכוב שנגרם בגלל העלייה על השרטון עכבה דיון של מועצת הביטחון שכן רבים מהמשתתפים בדיון היו על האונייה בדרכם לניו יורק.
באוגוסט 1966 לאחר שהאונייה סבלה מהפלגה איטית מדי, נוקתה תחתית האונייה והיא שבה להשיג מהירויות גבוהות יותר. במאי 1967 הודיעה חברת "קונארד" שהקווין מרי יוצא משירות בסוף הקיץ של שנת 1967. במקומה רכשה חברת קונארד את ה"קווין אליזבת 2". בספטמבר 1967 יצאה האונייה להפלגת הנוסעים האחרונה לניו יורק. האונייה הועברה ללונג ביץ' בקליפורניה שם עברה שיפוצים שהפכו אותה למוזיאון ומלון צף. בפברואר 1971 היא הועברה לנקודת הקבע שלה במזח של לונג ביץ' שם היא עוגנת עד היום.
תרבות

האונייה השתתפה בכמה סרטים, היא מוצגת בצורה הטובה ביותר בסרט "הרפתקה בפוסידון" שיצא בשנת 1972, בסרט מוצגת ה"קווין מרי" בשם אחר, "פוסידון". בסרט האונייה מתהפכת לאחר פגיעת גל עצום בזמן סערה בים ויוצרת מרוץ הישרדות נגד הזמן בין השורדים בהתהפכות.
תיאור האונייה

בתוך ה"קווין מרי" נבנה "בית כנסת" עם מקום לכ-50 איש.
האונייה יכלה לאכלס מספר נוסעים גבוה יותר מכל האוניות של החברות המתחרות בתקופתה.
ה"קווין מרי" הייתה היחידה בתקופתה ששברה שיא והצליחה לחצות את האוקיינוס האטלנטי בתוך 5 ימים בלבד.
תאוריות קונספירציה

יש האומרים שה"קווין מרי" רדופת רוחות רפאים. במהלך השנים אורחים שהתארחו באונייה סיפרו כי נתקלו במאורעות על טבעיים ושמעו רעשים מוזרים שאין להם הסבר הגיוני.
סיפור מפורסם על האונייה מספר על נוסע שמצאו את גופתו בחדרו ללא רוח חיים, מדוח הפתולוג נכתב שהוא נרצח וכי זו לא הייתה יכולה להיות התאבדות. הבעיה במסקנה הזאת היא שהנוסע שהה לגמרי לבדו בחדר, מה שמוסיף לחיזוק תאוריית הקונספירציה שתומכת בכך שה"קווין מרי" רדופת רוחות.
עוד תאוריה שתומכת בכך שהאנייה אכן רדופת רוחות, אנשים ששהו ב״קווין מרי״ דיווחו שראו רוחות רפאים בדמויות אישה בשמלה לבנה, שני ילדים קטנים ליד הבריכה ואיש זקן בעל זקן ארוך במחלקה הראשונה.
הוכחה נוספת היא חדר B340 שאנשים רבים מחשיבים אותו ל״חדר המקולל״ בחדר צולם שהסדין איננו נשאר במקומו, המיטה זזה ללא כל אדם שיזיז אותה והשטיחים שבחדר נקרעו בשעה שאף אדם לא היה נוכח בחדר.
לאחר כל המקרים האלו, בעל האנייה נעל את החדר ולא השכיר אותו שוב.
הערות שוליים

↑  חנוכת האניה. "קווין מרי", הארץ, 27 בספטמבר 1934
↑  הפלגת קווין מארי, הארץ, 17 באפריל 1936
↑  קווין מרי להובלת חיילים, הַבֹּקֶר, 19 באוקטובר 1938
↑  ידיעות בקיצור, הַבֹּקֶר, 22 במרץ 1940
↑  קווין מרי ואקוויטאניה בדרך, הארץ, 28 באפריל 1940
↑  איך ניצלה קווין מרי?, משמר, 17 בנובמבר 1943
↑  קווין מרי לרשות הצבא, משמר, 21 ביוני 1944
↑  קווין מרי עלתה על שרטון, חרות, 3 בינואר 1949
קווין מרי הורדה משרטון, הַבֹּקֶר, 3 בינואר 1949
↑  אין למנוע התחדשות הקרבות אם לא תשליט אונ"א שביתת נשק מיד, הַבֹּקֶר, 4 בינואר 1949
↑  הגברת שחדשה נעוריה, מעריב, 1 בספטמבר 1966
↑  יהושע ביצור, המלכות יימכרו לגרוטאות, מעריב, 9 במאי 1967
↑  אונייה חדשה במקום המיושנת, מעריב, 18 במאי 1967
↑  קווין מרי למסע אחרון, למרחב, 17 בספטמבר 1967
אל מלכה נצור, דבר, 20 בספטמבר 1967
ההפלגה האחרונה, למרחב, 21 בספטמבר 1967
↑  שירת הברבור של "קווין מרי" (תמונה), דבר, 1 במרץ 1971
מסעה האחרון של הגברת הזקנה (תמונה), למרחב, 5 במרץ 1971
↑  אהרן אבן חן, קווין מרי, מעריב, 18 ביולי 1975
↑  בית כנסת יהודי בגברת האניות, דבר, 29 בינואר 1936
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: b322405a-e1c1-4f7c-a611-7411d5e52073
קרן פוזן

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 posenfoundation.com
 
קרן פוזן היא חברה פרטית הפועלת ברחבי העולם כדי לתמוך בלמידה יהודית ולקדם את אמונתו של פליקס פוזן שחינוך יהודי הוא זכות מלידה של כל ילד ובוגר יהודי. על ידי התמקדות בהיבטים התרבותיים של ההיסטוריה, הפילוסופיה והיצירתיות היהודית, קרן פוזן מבקשת לקדם ליהודים חילונים חינוך על פי תפיסה זו.
קרן פוזן פועלת בשלושה תחומים עיקריים: הוראה והכשרת מורים; הוצאת ספרים, ספרי לימוד, תוכניות לימוד בכיתה ומשאבים מקוונים; ומחקר אקדמי. רוב הפרויקטים שלה מבוצעים באמצעות משרדה בחולון.
היסטוריה

קרן פוזן הוקמה בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי הנדבן פליקס פוזן, ותחילה התמקדה בחקר האנטישמיות. פוזן היה התומך הפיננסי העיקרי של המרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות ע"ש וידאל ששון שנוסד באותה עת ביוזמת הנדבן וידאל ששון. זמן קצר לאחר מכן, פוזן, שגדל כיהודי אורתודוקסי, הוקסם מהשאלה מה המשמעות של לימוד היסטוריה, תרבות ורעיונות יהודיים כיהודי חילוני. קריאתו בהיסטוריה וברעיונות היהודיים - נושאים שהם מחוץ לגבול השכלתו הדתית - הובילה לדאגה מהיעדר "אוריינות יהודית" בקרב יהודים חילונים. פוזן ראה את החינוך הדתי כבלתי רלוונטי לרוב היהודים החיים בתפוצות.
במהלך שנות ה-90 והעשור הראשון של המאה ה-21 הקדיש פוזן חלק ניכר מהפילנתרופיה שלו לנשוא יהדות כתרבות, גישה להיסטוריה, לחיים וללמידה היהודית המדגישה את התרבות, הפילוסופיה והיצירתיות היהודית, וכוללת את הדת כהיבט אחד של הציוויליזציה היהודית. הוא ניגש לחקר אותם נושאים מנקודת מבט ביקורתית וחילונית.
למרות שפוזן עדיין לא ניסח את גישתו, כפי שעשה מאוחר יותר, העקרונות מאחורי היהדות כתרבות יהיו חלק בלתי נפרד מהעבודה העתידית של קרן פוזן - אם כי עבודה זו תהיה מגוונת. במהלך שנות ה-80, ועד שנות ה-90, תמכה קרן פוזן במרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות. בתחילת שנות ה-90 סייעה קרן פוזן להקמת מכון מנדל למנהיגות בירושלים, בו תמכה (יחד עם משרד החינוך הישראלי וקרן מנדל) עד 1999.
בתחילת שנות ה-2000 השיקה קרן פוזן את פרויקט פוזן לחקר ההיסטוריה והתרבות היהודית החילונית, אשר העניק מענקי פיתוח קורסים ליותר משלושה תריסר אוניברסיטאות בישראל, צפון אמריקה ואירופה. קורסים אלו בחנו את המגמות המודרניות והחילוניות של התקופה שלאחר ההשכלה של ההיסטוריה היהודית, ונלמדו בגישות דיסציפלינריות שונות, ביניהן היסטוריה, ספרות וסוציולוגיה.
בשנים 2005–2007 תמכה הקרן בהוצאת "זמן יהודי חדש" אנציקלופדיה בעלת חמישה כרכים בנושאי התרבות היהודית המודרנית-חילונית, בעריכת ירמיהו יובל.
בשנת 2007 סייע הקרן לתוכנית שיזם קצין חינוך ראשי, אלי שרמייסטר, לקידום חינוך יהודי ברוח פלורליסטית בקרב חיילי צה"ל; שמטרתה הייתה לגלות לחיילים שיהדות איננה רק דת, אלא גם ערכים, תרבות והגות. אולם היא נתקלה בהתנגדות של הרב הצבאי הראשי אביחי רונצקי. מחליפו של רונצקי רפי פרץ הביא לביטולה של התוכנית.
בדצמבר 2008 התגלה כי הקרן הייתה בין קורבנות ההונאה של ברנרד מיידוף והפסידה כספים שהשקיעה אצלו
בשנים האחרונות מרכזת קרן פוזן חלק ניכר ממאמציה בישראל, ובנו של פליקס פוזן, דניאל, קיבל על עצמו תפקיד גדול יותר בפעילות הקרן. דניאל פוזן מכהן כעת כמנכ"ל קרן פוזן. הוא יזם שינוי בסדר העדיפויות של קרן פוזן, מהאקדמיה לתוכניות מבוססות קהילה.
הפרויקטים העיקריים של קרן פוזן כוללים פרויקט הוצאה לאור גדול ורב שנתי, ספריית פוזן לתרבות וציוויליזציה יהודית, שבו משתתפים למעלה מ-120 חוקרים. הסדרה השלמה תכלול עשרה כרכים, כל אחד באורך של כ-1,000 עמודים. קרן פוזן גם תומכת במלגת אגודת העמיתים של פוזן, שנועדה לתמוך בחוקרים מתעוררים של ההיסטוריה והתרבות היהודית המודרנית. בין הארגונים בהם תומכת הקרן נכללים: "ממזרח שמש", "המכון לחקר תקשורת המזרח התיכון", "עלמא בית לתרבות עברית", "הויה - מרכז טקסי חיים ישראלי" ו"בינה - התנועה ליהדות חברתית".
ראו גם

יהדות כתרבות
הערות שוליים

↑  קרן פוזן לישראל בע"מ | גיידסטאר - אתר התאגידים של ישראל | משרד המשפטים, באתר www.guidestar.org.il
↑  מה רוצים הורים חילונים?, באתר הארץ, 10 בנובמבר 2003
↑  אמיר שביב, לוס־אנג'לם, וידאל ששון מחלק ציונים, כותרת ראשית, 6 ביולי 1983
1 2 3  אנשיל פפר, הגיע הזמן שיכירו בזרם החילוני ביהדות - איש העסקים היהודי הבריטי פליקס פוזן, המבקר כעת בישראל, הוא אחד התורמים המרכזיים להפצת תרבות יהודית חילונית בעולם, באתר הארץ, 16 בנובמבר 2003
↑  ליאור דטל, קרן פוזן מתאוששת: תעניק מלגות בהיקף של מיליון שקל, באתר הארץ, 1 ביוני 2010
↑  עמירם ברקת, הנדבן פוזן החליט שגם ליהדות החילונית מגיעה אנציקלופדיה, באתר הארץ, 29 ביוני 2006
↑  יהודה שנהב, האם יש בכלל תרבות יהודית חילונית, באתר הארץ, 11 בספטמבר 2007
↑  עקיבא אלדר, קצין חיכוך ראשי, באתר הארץ, 2 ביולי 2009
↑  אנשיל פפר, הרבצ"ר לוחץ להפסיק פעילות חינוך לא-אורתודוקסית בצה"ל, באתר הארץ, 9 בספטמבר 2011
↑  ליאור דטל, המיליונר היהודי פליקס פוזן, תורם מרכזי למוסדות ישראליים, בין קורבנות מיידוף, באתר TheMarker‏, 8 בינואר 2009
ליאור דטל, הפסדי המגזר הפילנתרופי יהודי-ישראלי בהונאת מיידוף: 3.1 מיליארד דולר, באתר TheMarker‏, 29 ביוני 2009
↑  אביחי כהן, איך הפכו לימודי היהדות למעניינים כל כך?, באתר ynet, 10 בספטמבר 2015
↑  טלי פרקש, אוניברסיטת ייל מתעדת את היהדות ב-10 כרכים, באתר ynet, 2 בינואר 2013
↑  אור קשתי, ארגון יהדות פלורליסטי פנה למאה בתי ספר דתיים בבקשה להעביר שיעורי העשרה - ולא נענה, באתר הארץ, 15 בינואר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 140094159   WorldCat (עם VIAF): 140094159
פליפה מאסה

פליפה מאסה (פורטוגזית: Felipe Massa; נולד ב-25 באפריל 1981) הוא נהג מרוצים ברזילאי. התחרה באליפות הפורמולה 1 במשך חמש עשרה עונות עבור קבוצת סאובר, פרארי וויליאמס. בעונת עונת 2008 הגיע להישג הטוב ביותר כשסיים את העונה במקום השני. בסיום עונת 2017 פרש מהאליפות. התחרה במשך שנתיים באליפות הפורמולה אי, ממנה פרש בסיום עונת 2019/2020.
לאחר פרישתו מונה לנשיא מועצת הקארטינג הבינלאומית מטעם הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA).
קריירת מרוצים

מאסה, יליד סאו פאולו, החל להתחרות במרוצי קארטינג בגיל 8. לאחר עונתו הראשונה, אותה סיים במקום הרביעי, הוא החל להשתתף באליפויות לאומיות ובינלאומיות במשך 7 שנים. בשנת 1998 עבר להתחרות במרוצי הפורמולה שברולט בברזיל. בעונתו הראשונה סיים מאסה במקום החמישי וכעבור עונה ניצח 3 מעשרת המרוצים בדרך לזכייה באליפות. בשנת 2000 עבר לאיטליה כדי להתחרות במרוצים בקטגוריית פורמולה רנו. באותה שנה הוא זכה באליפות איטליה וכן ובאליפות אירופה בקטגוריית מרוצים זו. לאחר מכן התקדם לסדרת יורו פורמולה 3000, בה נחל הצלחה כשניצח בשישה מתוך שמונת המרוצים וזכה באליפות לעונת 2001. בעקבות הצלחתו במרוצי פורמולה 3000, שהייתה אז קטגוריית המרוצים השנייה בטיבה לאחר הפורמולה 1, זומן מאסה למבחנים בקבוצת סאובר מהפורמולה 1, שהחתימה אותו על חוזה לעונת 2002.