stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של מינסטר
מינסטר בעת החדשה > מלחמת שבע השנים

עם פרוץ מלחמת שבע השנים חזר ההרס ופקד את מינסטר שצידדה באותו זמן במריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה ומלכת בוהמיה והונגריה. כך חזרה העיר להיות שדה קרב בין פרוסיה והנובר מצד אחד, ואוסטריה וצרפת מצד שני. שני הצדדים הטילו כל אחד מצור על העיר וכבשו אותה זה מזה. בשנת 1759, כתוצאה מההרס המוחלט של אחד מרובעי העיר מהפגזות כוחות הנובר, החליט שר הנסיך-הגמון פרנץ פון פירסטנברג להרוס את חומות העיר, וכך הייתה מינסטר לעיר פתוחה לכול אך "חסינה" בפני הפגזות.
בשנת 1767, לאור בקשות גוברות של התושבים, הורה הנסיך-הגמון מקסימיליאן פון קניגסאג-רותנפלס על בניית ארמון שנמשכה עד שנת 1787. האדריכל יוהאן שלאון ניהל את הבנייה עד מותו ב-1773. וילהלם ליפן השלים את בניית הארמון. שלאון היה זה שתכנן את הטיילת שהוקמה במקום בו עמדו חומות העיר. בשנים אלו החליט הנסיך-הגמון על בניית אוניברסיטה, שנחנכה ב-16 באפריל 1780, ולימים התפתחה להייתה לאוניברסיטת וילהלם בווסטפאליה. שר הנסיך-הגמון פרנץ פון פירסטנברג נטל חלק גדול במיזם זה.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית בסוף המאה ה-18, ברחו המוני פליטים למינסטר, ובהם רוב עצום של אנשי דת קתולים. בשנת 1794 נספרו במינסטר לבדה יותר מאלף פליטים. בעקבות הסכם בזל בין פרוסיה לצרפתים ניצל אזור מינסטר מהתקפות, אך כבר בתחילת המאה ה-19 הגיעו קרבות המהפכה לעיר.
מינסטר בעת החדשה > תחת שלטון פרוסיה

לפי הסכמי הפיצויים בין הצרפתים והפרוסים הועברה העיר ב-1803 לסמכות פרוסיה. לפני אישורם הרשמי של הסכמים אלו פלשו לעיר כוחות הפרוסים עם פרשיהם ההוסרים, והחלו לפרק בלהט את הנסיכות ההגמונית. היינריך פרידריך פום שטיין היה אחראי על תהליך החילון.
כוחותיו של נפוליון בונפרטה כבשו את מינסטר בשנת 1806 והפכו אותה לעיר מחוז, עד שבשנת 1813 נכבשה העיר שוב על ידי הפרוסים ועל ידי כוחות רוסים. קונגרס וינה העביר את השליטה על העיר רשמית וסופית לפרוסיה. מאז ועד 1945 הייתה מינסטר בירתה הרשמית של וסטפאליה.
בשנת 1864 הוציא האפיפיור פיוס התשיעי רשימה של 40 תזות המנוגדות לאמונה הנוצרית, בהן קומוניזם וליברליזם. כל המורים והמרצים שהמשיכו ללמד את התזות הללו במוסדות הקתוליים פוטרו. בין פרוסיה הפרוטסטנטית לכנסייה הקתולית היו קשרים צוננים ביותר. משום שהמרצים והמורים היו גם פקידים פרוסים, ראתה פרוסיה בפיטוריהם פגיעה בתחום אחריותה. כמו כן זעם ביסמרק על כך שבתי ספר קתוליים המשיכו ללמד בשפה הפולנית באזורים הפולניים, למרות האיסור המוחלט על לימוד שפות זרות בבתי ספר גרמניים. סכסוך זה נקרא "קרב התרבויות" (Kulturkampf).
קרב התרבויות הגיע גם לעיר מינסטר הקתולית, שראתה בו הזדמנות למרוד בשליט הפרוסי. התפרעויות התושבים בשנת 1875 הביאו למעצר הבישוף יוהנס ברנהרד ברינקמן (גר'), שמצא מקלט בהולנד. ההגמון התקבל בעיר כמנצח בשנת 1884.
התפתחות התעשייה ושילובם של כפרים שכנים במינסטר גרמו לעיר לצמוח ולגדול. בשנת 1885 גרו בעיר 44,060 תושבים, מהם 36,751 קתולים, 6,784 פרוטסטנטים ו-513 יהודים.
בשנת 1899 נפתח בעיר נמל על תעלת דורטמונד-אמס החדשה. בנוסף נחנכה באותה שנה תחנת הרכבת המרכזית של העיר. באזור שבין תחנת הרכבת והנמל צמח אזור תעשייה משגשג. באותן שנים נוספה מערכת טיהור שפכים ראשונה בעיר. עוד נבנו שלושה קווים של רכבת עירונית שאמורים היו להחליף בהדרגה את המרכבות והסוסים.
ב-22 באוגוסט 1907 נחנכה בשנית אוניברסיטת מינסטר, בטקס רשמי בנוכחות הקיסר וילהלם השני שעל שמו נקראה.
מינסטר בעת החדשה > מלחמת העולם הראשונה ורפובליקת ויימאר

מעורבות העיר במלחמת העולם הראשונה הסתכמה בעיקר בגיוס בני העיר לצבא. ידוע שבעיר שלטה אופוריה בשנות המלחמה הראשונות, אך לבסוף פקדו רעב ועוני את העיר. מלבד 100,000 תושבי העיר היה צורך להאכיל גם את 90,000 שבויי המלחמה, משימה בלתי אפשרית.
מינסטר בעת החדשה > עליית הנאצים לשלטון

בתחילת עליית הנאציזם בגרמניה נשארה מינסטר הקתולית סקפטית, כך שבשנים הראשונות היו בה רק חברים מעטים במפלגה הנאצית; אך בשנת 1931 החלו הדברים להשתנות כאשר המפלגה דאגה לארגן אירועי ענק, ששיאם היה בנאומיהם של הרמן גרינג ואוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה, ב-25 באוגוסט 1931. בדרך זו הצליחו הנאצים לחדור למרכז התמונה הפוליטית כמפלגה מן המניין.
לאחר גל התעמולה הנאצית שפקד את מינסטר, אורגן אירוע נאצי ענק שבו השתתפו ראשי המפלגה יוזף גבלס, רוברט ליי, וילהלם פריק וגרגור שטראסר, ואף ראש התנועה הנאצית - אדולף היטלר. במסגרת תעמולת הבחירות לנשיאות הרייך נאם היטלר ב-8 באפריל 1932 מול קהל של 7,000 איש באולם העיר ו-3,000 איש נוספים האזינו לנאומו מבחוץ. נאום היטלר נשא פירות: בעוד שבבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-5 במרץ 1933 הצליחו הנאצים לקבל במינסטר את המקום השני, עם 36.1% (מפלגת המרכז הגרמנית המשיכה להוביל עם 41.6%), הרי שבבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו רק כמה ימים מאוחר יותר הצליחו הנאצים לגרוף את מרבית הקולות, 40.2% (מפלגת המרכז הגרמנית הסתפקה ב-30.7%). בבחירות שהתקיימו ב-5 במרץ 1933 קיבלה המפלגה הנאצית 43.9% מכלל הקולות בגרמניה.
בזמן שלטון גרמניה הנאצית הפכה מינסטר לבירת המחוז (גאו, Gau) של המפלגה. בירת הגאו נעשתה מושב הקבע של חטיבת האס אה 66, פלוגה 13 של האס אה, פלוגה 19 של החי"ר של האס אה, מנהיגות "היטלר-יוגנד" של האזור ועוד.
בליל הבדולח נשרף בית הכנסת של העיר ויהודי מינסטר נרדפו. מ-708 יהודי מינסטר נשלחו 298 למחנות ריכוז, ורק 24 שרדו מהם. 280 מיהודי העיר הצליחו לברוח אל מחוץ לגרמניה, שבעה התאבדו וארבעה שרדו את המשטר הנאצי במחבוא בעיר. 77 יהודים נפטרו מוות טבעי בין אותן השנים, וגורלם של 42 לא נודע.
ביולי ובאוגוסט 1941 נשא הבישוף קלמנס פון גאלן את דרשותיו נגד המשטר הנאצי, בהן גינה את המתות החסד, ועקב כך קיבל קובלנה פלילית. בשל גבורתו כונה ההגמון "האריה ממינסטר". שנה לאחר המלחמה מונה פון גאלן לקרדינל ושנה לאחר מכן, ב-22 במרץ 1946, נפטר. בשנת 2005 עבר פון גאלן ביאטיפיקציה והוכרז כ"מבורך" בכנסייה הקתולית.
מינסטר בעת החדשה > לאחר המלחמה

בפברואר 1947 פקד את העיר שיטפון עז. הנהר הקטן (האָה) עלה על גדותיו בשל הגשמים, והריסות הבתים מנעו מהמים לזרום אל מחוץ לעיר.
ב-25 בפברואר 1947 נכנס לתוקף חוק בעלות הברית. פרוסיה פורקה, והוקמה מדינת נורדריין-וסטפאליה.
בקיץ 1949 הוצגו התוכניות לבנייה מחדש של מרכז העיר. הבנייה נמשכה במהלך שנות החמישים. בניגוד לבנייה בערים אחרות בגרמניה שנחרבו במלחמת העולם השנייה, התנגדו תושבי מינסטר בחריפות לבנייה מודרנית של מרכז העיר, וכך שוחזרו בניינים רבים, ביניהם בניין העירייה הישנה. ב-30 באוקטובר 1958 נחנך הבניין ההיסטורי שמומן על ידי אירועי לוטו.
בשנת 1975 אוחדה העיר מינסטר עם תשעה כפרים הגובלים בה. עם איחוד זה עלה מספר התושבים מ-200,000 ל-265,000 והעיר השתרעה על 302.79 קמ"ר.
לוחם גרמאני ומועצת שבט גרמאנית - תבליט מעמוד מרקוס אורליוס ברומא
הבודנטורם: נבנה ב-1150 כחלק מחומת העיר
בניין העירייה ההיסטורי
אבן מליבק

פרנץ פון ולדק
הסלסילות המקוריות על מגדל הפעמונים
"המלך" יאן ואן ליידן
מינסטר ב-1636
אשרור הסכם מינסטר, מאת חררד טר בורך (1648)
הפגזות 1657
הארמון של מינסטר
מינסטר לאחר ההפצצות
ההיסטוריוגרפיה של נפילת האימפריה העות'מאנית

ביטוי של שקיעה? איור של קרב לפנטו 1571 בו הוטבע רוב הצי העות'מאני
ההיסטוריוגרפיה של נפילת האימפריה העות'מאנית מתארת את ההבדלים בין הגישות הבולטות בחקר הסיבות לנפילת האימפריה העות'מאנית בתחילת המאה ה-20. תזת השקיעה היא ההסבר הקלאסי לסדרת התהליכים אשר הובילו להתמוטטות זו ומהווה בסיס לדיון ער בין היסטוריונים. טענתה המרכזית היא כי עם סיום "תור הזהב" של האימפריה בתקופתו של הסולטאן סולימאן המפואר החלה בה התדרדרות איטית, מתמשכת ורב-תחומית, אשר הובילה בסוף לקריסתה. טענה נוספת של תזת השקיעה היא כי תהליך זה ייצג את היחלשות כלל "עולם האסלאם" מול התחזקותה ההדרגתית של אירופה – יריבתה העיקרית של האימפריה ומייצגת העולם הנוצרי, לאורך המחצית השנייה של האלף השני לספירה. עם התפתחות המחקר ההיסטורי בסוגיה, בעיקר משנות ה-70 של המאה הקודמת וביתר שאת בעשרים השנים האחרונות, הולכות ומתחזקות טענות נגד לתפישה זו. לפי טענות אלה, לאורך התקופה הנדונה חוותה האימפריה תהליכים מורכבים של מודרניזציה ושל התפתחויות פוליטיות, כלכליות וחברתיות, אשר נקטעו עקב פריצת מלחמת העולם הראשונה.
רקע

קריסת האימפריה העות'מאנית בראשית המאה ה-20 החלה לקבל הסברים אפשריים מהיסטוריונים בני המחצית הראשונה של המאה ה-20. הסברים אלה גובשו יחדיו לכלל המושג תזת השקיעה. במשך השנים הצטברו ראיות נוספות שלא היו מוכרות לראשוני ההיסטוריונים המערביים אשר עסקו בנושא ובנוסף, במחקר ההיסטורי עצמו, חלו התפתחויות רבות (ראו למשל הביקורת כלפי אוריינטליזם). ראיות ומגמות מחקריות אלה הובילו חוקרים מאוחרים יותר להשמיע קולות מנוגדים לאלו של קודמיהם. ניתן לחלק את ההיסטוריונים שעוסקים בקריסת האימפריה העות'מאנית לשתי קבוצות אשר מייצגות גישות עיקריות כלפי תזת השקיעה:
חוקרים התומכים בתזת השקיעה, כהסבר לתהליך הירידה לכאורה בעוצמתה של האימפריה העות'מאנית (לרוב נקראים "השמרנים"). גישתם משלה במחקר האירופאי-מערבי של תולדות האימפריה, החל מראשיתו, לאחר "הסכם קרלוביץ" (1699), ועד לשנים האחרונות. השמרנים רואים את ראשיתו של תהליך השקיעה בסיום תקופתו של הסולטאן סולימאן (1520–1566), אותה הם מחשיבים כ"תור הזהב" של האימפריה. את שיאו הם רואים בהסכם קרלוביץ, שבו הנחיתות העות'מאנית מול אירופה נחשפה בבירור. נקודת סיום נוספת לתהליך זה לפי הגישה השמרנית, היא בתחילת תהליכי ההתמערבות באימפריה בראשית המאה ה-19.
חוקרים המצדדים בהסברים אחרים, תוך ביקורת על פשטות תזת השקיעה. רוב ההיסטוריונים שתומכים בגישה זו טוענים כי בתקופת הזמן המדוברת, חוותה האימפריה שורה טבעית של עליות ומורדות וכי ככלל, התנהלותה הייתה רציונלית וסתגלנית (לרוב נקראים "הרוויזיוניסטים"). כלפי הגישה השמרנית טוענים הרוויזיוניסטים כי היא אוריינטליסטית, כוללנית, פשטנית וסמוכה על מערכי מקורות מצומצמים יחסית אליהם היא מתייחסת כפשט. שורשיה של גישה זו הוצגו בשנות ה-70 של המאה הקודמת והיא הולכת ותופשת אחיזה במחקר העדכני.
השקיעה כמתואר בכתיבה העות'מאנית

בעיקר בעקבות כישלונות צבאיים החל משלהי המאה ה-16, הביעו כותבים-היסטוריונים ואחרים, בני האימפריה העות'מאנית עצמה, דעות ביקורתיות כלפי מצבה, המשילוה לאדם חולה הזקוק למזור והציעו צעדים שונים לאישושה. בביקורתם הדגישו את ההכרח בהשגת צדק כעקרון על במערכת העות'מאנית, אדיקות דתית אישית וכן בחיוניות ההקפדה על החוק העות'מאני המסורתי. גישה זו משקפת את התפישה הפוליטית העות'מאנית לפיה הרמוניה חברתית-דתית, שהיא תנאי לשגשוג, יכולה להיות מושגת באמצעות תיאום בין שני מרכיבי בסיס: החוק האסלאמי (שריעה) והמנהג המקומי (ערף).
השקיעה כמתואר בכתיבה העות'מאנית > גורמי השקיעה

לפי הכותבים העות'מאנים, תפקידו של הסולטאן היה לשמור את נתיניו במקום המיועד להם, להקפיד על חלוקה מעמדית בין ה"עסכרי" (אנשי המנהל והצבא) ל"רעאיא" (יתר העם, משלמי המיסים) להגן על האחרונים מפני עושק ולהפגין בעצמו אדיקות דתית. אלה נתפשו כתמצית הצדק והסולטאן שקיימם, היה זכאי לציות. גיבוש קובץ חוקים זה ודימויו של סולימאן המפואר (או סולימאן "נותן החוק", "קאנוני סולטאן סולימאן") כסולטאן שהקפיד על יישומו, היה הגורם המרכזי לתפישת תקופתו, בעיני אותם כותבים, כמופת בחיי האימפריה. לפיכך, לדידם, הדרך להחזיר את האימפריה למסלול הצלחה הייתה טמונה בזיהוי הפגמים החברתיים-דתיים ובתיקונם לפי הדגם הסולימאני. בכתביהם הם איתרו את הפגמים הבאים:
ירידה בסמכות הסולטאן אשר הייתה בעיקר תוצאה של שינוי דפוס הירושה. ירידה זו הביאה בהמשך לכרסום סמכות הממשלה העות'מאנית ופקידותה.
התערערות שיטת ה"טימאר" (היחידה החקלאית-מנהלית הבסיסית באימפריה) ולצד זה התערערות ה"דוושירמה" - מנגנון גיוס העבדים (בעיקר מקרב האוכלוסייה הנוצרית של האימפריה) אשר איישו את צבא הסולטאן ואת שורות הפקידות למעט זו הדתית.
נטיית גורמים שונים לשמר את מעמדם וטשטוש הגבולות בין מעמד העסכרי לרעאיא. הכוונה בעיקר ל"יניצ'רים", להתחזקותם הפוליטית-כלכלית ולהתקרבותם לנכבדים מקומיים בפרובינציות (ה"אעיאן").
ערעור הסדר וביטחון הפנים כתוצאה ממרידות הג'לאלי (סדרת מרידות אשר התרחשה באנטוליה בין שלהי המאה ה-16 לראשית ה-17), ובעקבותיהן התחזקות האעיאן.
השקיעה כמתואר בכתיבה העות'מאנית > חדירת תפיסת השקיעה העות'מאנית אל המחקר האירופי-מערבי

עניינם של חוקרים אירופאיים ב"שקיעתה" של האימפריה העות'מאנית החל, כאמור, רק לאחר חוזה קרלוביץ שכן עד אז, לא הייתה הירידה בכוחה של האימפריה מוחשית דיה עבורם. בחפשם הסבר, עמדה ההתייחסות העות'מאנית לתהליך הנדון ובכללה המושג שקיעה, כמן המוכן והם אימצוה כמעט כלשונה. עדיין, אותם חוקרים בני המאות ה-18 וה-19: פול ריקו (Rycaut), מורדג'אה ד'אוסון (D'Ohsson), ג'וזף פון האמר-פורגשטאל (Von Hammer-Purgstall) ורודולף צ'ודי (Tchudi), התייחסו לכתבים העות'מאניים כתעודות ארכיון בלבד ולא כבעלי מימד ספרותי כלשהו. תובנות אלה חלחלו אל המחקר המודרני בתחום. כדוגמה, במחקר שפרסמו בשנת 1950 "החברה האסלאמית והמערב" (Islamic Society and the West), נסמכו גיב ובוון (Gibb and Bowen) במידה רבה על עבודתו של ד'אוסון כמו גם על הכותבים העות'מאנים ולמעשה אימצו, כמעט מילה במילה, את עמדותיהם. מחקר זה הפך למשפיע ביותר בתחום עד לשלהי המאה ה-20 ושימש בסיס לעבודותיהם של חוקרים נוספים דוגמת ברנרד לואיס (Lewis) ונורמן איצקוביץ אחריו (Itzkowiz), אם כי האחרון, במידת מה וכפי שיוצג בהמשך, קרא תגר על תפישותיהם של קודמיו.
חוקרים אלה, יחד עם ח'ליל אינאלג'יק (Inalcik), הם הבולטים בקבוצת השמרנים.
תזת השקיעה במחקר המודרני

בחיבורו "צמיחתה של טורקיה המודרנית" משנת 1961 משרטט ברנרד לואיס את קווי השקיעה העות'מאנית כפיתוח של הקטגוריות בהן השתמשו הכותבים העות'מאנים לעיל. לטענתו, הייתה השקיעה תוצאה של תמורות מרחיקות לכת במנגנוני הממשל של האימפריה כמו גם בפרקטיקות של החיים החברתיים-כלכליים בה. מנקודת מבטו, מרחיב לואיס את הדיון בסוגיה עד לתקופת ה"טנזימאט" - הרפורמות בסגנון מערבי אשר נערכו באימפריה החל מאמצע המאה ה-19 בידי אבדילמג'יט הראשון.
שלא כלואיס, טען נורמן איצקוביץ בשנת 1972, כי הסיבות לשקיעת האימפריה נעוצות בגידול חד באוכלוסייתה במאה ה-16, בסיום הכיבושים, באינפלציה, בשאננות גורמי הממשל ובמגבלות גאוגרפיות ולוגיסטיות. יתר הגורמים המוזכרים אצל לואיס נתפשים על ידו כתסמינים מתארים (Describing symptoms) בלבד. כאיצקוביץ, אף אינאלג'יק, מזהה את הסיבות לשקיעה בגידול החד באוכלוסייה במאה ה-16 וכן בהתערערות המערכת הפיננסית, אך שם דגש על גורם נוסף לשקיעה העות'מאנית - פיתוח טכנולוגיות צבאיות חדשניות באירופה. להלן תמצית הסברי חוקרים אלה לשקיעת האימפריה:
תזת השקיעה במחקר המודרני > עיקרי הגישה השמרנית

ברנרד לואיס טוען:
ביסודה נשארה האימפריה העות'מאנית מדינה של ימי הביניים, או שבה ונעשתה כזאת. הלך המחשבה והכלכלה של ימי הביניים נהגו בה, בתוספת הנטל של מערכת פקידות וצבא סדיר-נטל שכמותו לא ידעה שום מדינה אחרת בימי הביניים. בעולם שבו קצב המודרניזציה היה מהיר ביותר, לא היו למדינה שכזו סיכויים רבים להוסיף ולהתקיים." הוא מוסיף וטוען כי "...יתכן למצוא הסבר חלקי לסגירותם של העות'מאנים-ואולי אף להתמוטטות משטרם-בדרכי מחשבה מסוימות שהם קיבלו בסגלם להם את הציוויליזציה האסלאמית, שהם היו יורשיה ומחייה".
מפיו של שארל עיסאווי באה אחת הקביעות החדות בסוגיה:
איני רואה כל התקדמות: פילוסופית, טכנולוגית או כלכלית במזרח התיכון לאחר שנת 1400 לערך...איני רואה כל מגמה או תנועה משמעותית, כל התקדמות. ככל שתשמע קביעה זו כ'לא היסטורית', איני יכול להימנע מהבנת מציאות זו כקלוקלת.
דברים ברוח אחרת מעט הביע נורמן איצקוביץ. לדעתו, ההצבעה על היסוד המוסלמי בחברה העות'מאנית כאחראי אפשרי לשקיעת האימפריה, כפי שהוצע במחקריהם של אלברט ליבייר (Lybyer) משנת 1913, של גיב ובוון אשר נסמכו עליו ואצל לואיס אשר נסמך עליהם, מוטעית מיסודה. טענה נוספת של איצקוביץ הייתה כי במשך כ-250 שנה, בין תקופתו של סולימאן לסולטאן סלים השלישי (1808-1761), לא היו מוסדות האימפריה קפואים אלא להפך-הפגינו כושר הסתגלות מרשים לשינויי הנסיבות. כך, גם אם כתוצר לוואי ולא כמטרה עיקרית, זרע איצקוביץ את זרעיה של הביקורת כלפי "תזת השקיעה" הקלאסית.
תזת השקיעה במחקר המודרני > פירוט הגורמים לשקיעת האימפריה לפי הגישה השמרנית > הגבלות גאוגרפיות ולוגיסטיות

קביעת איסטנבול כבירת האימפריה העות'מאנית על ידי הסולטאן מהמט "הכובש" (1446-1444 וכן 1481-1451) למעשה חייבה את הגבלת כושר התפשטותה למרחב מסוים. העות'מאנים היו תלויים בבהמות משא ואלה התקשו לנוע מעבר למרחק תנועה יומי נתון, במיוחד בתנאי מזג אוויר קשים. לפיכך מסעות המלחמה הוגבלו לעונות מסוימות. למעשה שאיפותיו האימפריאליות של מחמד "הכובש" הסיטו את העות'מאנים ממורשתם ומטבעם הנוודי. כך, בטווח הארוך, במתח שבין האסלאם הגבוה למסורת ה"ראזי" (בעיקר קיום לחימה מתמדת כנגד הכופרים לשם הרחבת תחום השפעת האסלאם)-שני מאפיינים בסיסיים אצל העות'מאנים, המשמעות הייתה התגברות הדרגתית של הגורם הראשון וניצחונו המוחלט עם עצירת ההתפשטות הגאוגרפית. כך, תפישת הערים הקדושות - מכה ומדינה והצורך להגן עליהן מפני הפורטוגלים ומפני האימפריה הספווית, הגבילה למעשה את יכולתם הלוגיסטית של העות'מאנים להתרחב אל הכיוון השני והשופע יותר - מערבה, אל תוככי אירופה.
תזת השקיעה במחקר המודרני > פירוט הגורמים לשקיעת האימפריה לפי הגישה השמרנית > סיום הכיבושים והידרדרות הממשל, הצבא והמנהל

מאמצע המאה ה-16 לערך פסקה התפשטותה הגאוגרפית של האימפריה. כיוון ההתפשטות האטרקטיבי ביותר עבור העות'מאנים - אל מרכז אירופה, נבלם על ידי הכוחות הנוצריים המתחזקים והדבר בא לכדי ייצוג משמעותי בכישלון המצור הראשון על וינה בשנת 1529 ובתבוסת הצי האימפריאלי בקרב לפנטו (Lepanto) בשנת 1571. למעשה, מראשית המאה ה-17 ואילך כשל הצבא העות'מאני בהדבקת התקדמות יריביו האירופיים בשיטות לחימה והפערים בין הצדדים הלכו והתרחבו. צ'ארלס עיסאווי (Issawi) טוען כי עצירת ההתקדמות העות'מאנית באירופה הייתה הגורם הראשי לשקיעת האימפריה. ההידרדרות המקצועית בקרב הצבא העות'מאני, שנלוותה לה גם הידרדרות מוסרית, לא הייתה אלא תוצאה של ירידה באיכות הסולטאנים והפקידות שלצידם: אנשי מנהל וחכמי דת, לאחר תקופתו של הסולטאן סולימאן.
לעצירת התפשטותה הגאוגרפית של האימפריה הייתה משמעות חברתית וכלכלית חשובה. אחד העקרונות הבסיסיים בחייה של אימפריה זו היה מושג "חזית הלחימה" ("אוץ'") אשר יצרה באופן תדיר מקורות הכנסה חדשים וסביבה נבנו כלל המערכות העות'מאניות. למעשה סיפק ה"אוץ'" קרקעות חדשות לעיבוד חקלאי אשר אורגנו כטימארים חדשים וגררו גידול במשרות המנהליות סביבם, משרות חדשות לחכמי דת אשר פעלו כמיסיונרים, מקורות רעננים לגיוס עבדים לפי שיטת הדוושירמה, בלימת לחצים פנימיים באמצעות הסטת גורמים מתסיסים למרחב הלחימה שם יכלו למצוא מקורות רווח. עצירת ההתפשטות הצבאית לא לוותה בהתאמות במערכות אלה וכתוצאה החל תפקודן להיפגע.
אל כל אלה הצטרפו מרידות הג'לאלי. קבוצות מורדים אלה יצרו טרור באנטוליה והיוו גורם ראשי להגירת אוכלוסייה ממנה ולפגיעה בחקלאות באזור חשוב זה. כתוצאה חלה פגיעה ממשית בתפקודה של המדינה דווקא בעת שהזדקקה לשנס מותניים במלחמה נגד האיראנים באזרבייג'ן. מלחמה זו, אשר החלה ב-1578 ונמשכה לסירוגין עד 1639, הייתה גורם חשוב בשקיעת האימפריה שכן היא השיתה משא כבד בעיקר על הכוחות שהיו מוצבים באנטוליה המעורערת ממילא, כמו גם נטל משמעותי על קופת האוצר העות'מאני המרכזי. באותה העת, הפרובינציות העות'מאניות במקדוניה ובצפון בולגריה חוו חוסר סדר דומה כתוצאה מפעולת חבורות של נוצרים צעירים. מצבים של חוסר סדר מעין זה חזרו יותר מאחת לאורך מלחמות האימפריה במאה ה-17 וביתר שאת בין השנים 1683–1699. הנטל הכלכלי הכבד שהביאו עימותים צבאיים חיצוניים והפרעות סדר פנימיות אלה לפתחו של האוצר המרכזי תורגם להכבדת נטל המיסים על מעמד הרעאיא ועל התושבים הלא מוסלמים ומידת חוסר השקט בקרב קבוצות אלה הלכה וגברה.
תזת השקיעה במחקר המודרני > פירוט הגורמים לשקיעת האימפריה לפי הגישה השמרנית > מנטליות: שאננות ויהירות

סיום הכיבושים הביא למעשה לסגירת הגבול ויצר מכשול רציני בין האירופים לעות'מאנים. האחרונים, בהעדיפם תפישה הגנתית ומסתגרת, הפסיקו לקלוט רעיונות מהמערב. בהיבט זה הייתה השפעתם של חכמי הדת, אשר המשיכו לדבוק ברעיון העליונות האסלאמית ודחו כל דבר החורג מה"סונה", מכרעת. האסלאם הנוקשה גבר על זה הפרקטי. בסוף המאה ה-16 רווחה תפישה לפיה שנת האלף לאסלאם (בשנת 1591 לפי הלוח הנוצרי) תהווה עת דין וחשבון וכי אם סטו המאמינים מדרך הישר, יענישם האל ויחריב את העולם. משעברה עת זו ללא אסונות משמעותיים ראו בכך מרבית חכמי הדת סימן כי האל שבע רצון מהאימפריה וכי תפישותיהם נכונות. כך, דווקא בעת בה החלה באירופה קפיצת מדרגה טכנולוגית ומדעית, יהירותם וחוסר נכונותם של העות'מאנים ללמוד מגורמים חוץ אסלאמיים גברה, והם נותרו שאננים גם כאשר הפערים בינם לבין האירופאים התרחבו. מגמה זו שאפיינה את האימפריה במאה ה-16 הלכה והשתנתה במאות הבאות ככל שנחיתותם הצבאית של העות'מאנים מול האירופים הודגמה בשדות הקרב. עדיין, פערים אלה בין היכולות החברתיות-כלכליות של האימפריה לבין צורכי מנגנוניה העצומים, היה למעלה מכוחה לאורך זמן. היא לא הדביקה את קצב המודרניזציה באירופה ולבסוף שקעה.
תזת השקיעה במחקר המודרני > החולשה העות'מאנית במאות ה-17 וה-18 לפי הגישה השמרנית > הפן המדיני-צבאי

ככלל, בשתי מאות אלה, ראו העות'מאנים את מערכת ההתייחסות הנאותה עבורם כאסלאמית וקיימו קשר קלוש בלבד עם "האירופאים הנחותים". במסגרת
זו, יחסי החוץ של האימפריה היו תחת אחריות ראש הפקידות ("ראיס אלכתאב") אשר צמצם מגעיו עם האירופאים לכדי שיחות רשמיות וענייניות בלבד. באופן מעשי, הסתמך השלטון העות'מאני במישור זה על מספר מצומצם של משפחות יווניות אשר בניהן שימשו באופן מסורתי כמתורגמנים. מצב זה נמשך עד המרד היווני של שנת 1820, אז התיזו השלטונות את ראשו של המתורגמן הראשי כצעד עונשין ועברו להיסמך על שירותי תרגום של מוסלמים אשר החל משנת 1793 שוגרו לאירופה במסגרות דיפלומטיות קבועות. טרם לכן הסתפקו העות'מאנים בשיגור משלחות דיפלומטיות זמניות אד-הוק. חוסר תשומת הלב העות'מאני כלפי אירופה בא לידי ביטוי גם במישור המדעי-אינטלקטואלי אם כי לא בזה האומנותי. גם בשלב מאוחר יותר, כאשר העליונות האירופית בתחום הצבאי התחוורה כברורה ומתמשכת, עדיין התקיימה באימפריה אווירה כללית השוללת אימוץ דפוסים מ"הכופרים" ובמסגרתה אף, מידת איום כלפי גורמי פנים שנטו לכך.
בראשית המאה ה-17 (1606) נחתם חוזה שלום ("שלום סיטבטורוק") בין העות'מאנים לאימפריה הרומית הקדושה. לראשונה, לא היה זה חוזה שלום שהוכתב מהצד העות'מאני אלא כזה אשר נידון בין צדדים שווים. לא זו אף זו, הסולטאן נאות לוותר לטובת יריבו על התואר "שליט רום", תואר אשר אומץ לראשונה על ידי מהמט השני "הכובש" מעט לאחר כיבוש קונסטנטינופול והיה בעל משמעות הנוגעת לתפישת האימפריה את עצמה ואת מעמדה הבינלאומי. ציון הדרך המשמעותי הבא הנוגע לעניין חולשתה של האימפריה היה כישלון המצור השני על וינה בשנת 1683. עצירת העות'מאנים מפני המשך חדירה לאירופה הייתה מוחלטת וסופית וליוו אותה ניצחונות משנה של האירופים בגזרה זו. חוזה קרלוביץ נתפש כאירוע משפיל עבור העות'מאנים שכן, במסגרתו ולראשונה בתולדותיהם, הם נאלצו לוותר על שטחים אותם תפשו כחלק מאדמות האסלאם. גם המאה ה-18 לא בישרה טובות לעות'מאנים. במסגרת שלום פוז'ארוואץ ב־1718, ויתרה האימפריה על שטחים חשובים נוספים ובהסכם קוצ'וק קאינרג'ה בשנת 1774, הושג שיא נוסף של השפלה כאשר הסולטאן אולץ לוותר עבור הרוסים, לא רק על שטחים שאוכלוסייתם נוצרית אלא גם על כאלה שאוכלסו בידי מוסלמים. יתר על כן, הסולטאן הסכים לפרישת חסות רוסית על נתיניו הנוצרים-אורתודוקסים. אמנם, ככלל, עד שנת 1787, עת פרצה מלחמה נוספת בין העות'מאנים מחד גיסא והרוסים והאוסטרים מאידך גיסא, לא סבלה האימפריה מפלות משמעותיות בשדות הקרב והתרחשויות בחזיתות אחרות של שתי המדינות האחרונות איפשרו, בשנת 1791, סיום עימותים אלה בתנאים סבירים יחסית עבורה. עדיין, משמעותו של ההסכם האחרון הייתה מכת מוות לפרדיגמה בתוכה חיו העות'מאנים מזה שלושת רבעי מאה של שאננות ושקט יחסי. למעשה, "התרופה האסלאמית" הביאה רק אשליה של בריאות לגוף העות'מאני החולה לתפישתם. היה זה האקט הראשון אשר זעזע את העות'מאנים באמונתם בעליונותם. כך חלחלה ההכרה שאם האימפריה חפצת חיים עליה לשנות את תפישתה מהבסיס.
תזת השקיעה במחקר המודרני > החולשה העות'מאנית במאות ה-17 וה-18 לפי הגישה השמרנית > הזירה הפנים-אימפריאלית

המפלות הצבאיות העות'מאניות החלישו, אף עוד יותר, את השלטון המרכזי מול הפרובינציות השונות. אנשי צבא ופקידים עות'מאניים אשר הוצבו בעמדות מפתח באזורים מרוחקים נטו להעז ולטול לעצמם סמכויות והכנסות עד כדי קריאת תגר על הסולטאן והשגת עצמאות כמעט מוחלטת. לא כך היה המצב באזורים הסמוכים יותר לבירה - אנטוליה ורומליה, שם נתונה הייתה נאמנות השליטים והנכבדים המקומיים לשלטון המרכזי וכוננה מערכת יחסים סדורה בין הצדדים. התקופה שבין שלהי המאה ה-18 ואמצע המאה ה-19 אופיינה בשני גלים של רפורמות בסגנון מערבי ומודרניזציה. הגל הראשון-ה"נזאם אל-ג'דיד" ניזום על-יד הסולטאן סלים השלישי (1808- 1761) בשלהי המאה ה-18 אך נותר בגדר ניסיון שנגדע באיבו. לתפישתו של ברנרד לואיס, יוזמה זו כשלה משום אותן סיבות אשר הוצגו לעיל: חוסר נכונות אמיתית לאמץ רעיונות ומושגים חדשים או בלשונו "המסורת התרבותית והתנאים המדיניים באימפריה העות'מאנית, לא היו נוחים, לא לעיצוב ולא לביטוי של תאוריות או פרוגרמות מדיניות חדשות".
הגל השני, זה המכונה הטנזימאט, אמנם הביא עמו שינויים מרחיקי לכת בכלל המבנים האימפריאליים אך נתפש אף הוא, מצד חוגים רבים באימפריה, כביטוי צורם לניצחון האויב הנוצרי על האסלאם. ככזה, דינו היה להידחות ודין המשטר העות'מאני ההרוס היה להסתיים.
עיקרי הביקורת כלפי תזת השקיעה > זיהויה של תקופת הסולטאן סולימאן כ"תור הזהב" של האימפריה

המחקר השמרני סומך את תזת השקיעה על זיהוי תקופת שלטונו של הסולטאן סולימאן כ"תור הזהב" של האימפריה, תקופה שעם סיומה החלה הידרדרותה. כריסטין וודהד (Woodhead), מותחת ביקורת עקרונית על אופן הבנת ההיסטוריוגרפיה העות'מאנית מצד החוקרים הנמנים עם הזרם השמרני. לטענתה, דימויו של סולימאן ושל תקופתו כמופת בהיסטוריוגראפיה העות'מאנית לא היו תיאור נאמן של המציאות בזמנו אלא יותר בגדר מניפולציות שנועדו לקדם צרכים פוליטיים. צורך אחד בא מצד סלימאן עצמו - הוא עודד כתיבה בשבחו במטרה להגביר את הלגיטימציה לסמכותו וככלי במסגרת זו, הודגשה מחויבותו הטוטאלית לצדק שהתבטא בעיקר בהגנת ה"רעאיא". הצורך השני היה זה של הכותבים העות'מאנים. אלה, אשר באו בעיקר משורות הפקידות, הציגו את תפישותיהם והצעותיהם כחזרה אל ה"חוק הישן", זה שהיה נהוג בתקופתו של סולימאן, ובכך ביקשו למנוע טענות מצד הממסד הדתי, שסביר להניח כי היה יריבם, כי הן בגדר "חידוש" ("בדעה")-מושג ממנו קיימת רתיעה עקרונית במסורת האסלאמית.
בעוד וודהד מראה כי "מסעותיו הצבאיים" של סולימאן נועדו בעיקר צורכי תעמולה אישית ככלי שלטוני, הרי שצבחי לביב (Labib) מחמיר ומאפיין את "תור הזהב" הסולימאני ככזה אשר במהלכו "נולד משבר אוריינטציה ממנו לא הצליחה האימפריה להתאושש". לטענתו, תפישתו של סולימאן בהיסטוריוגראפיה כמצביא, אסטרטג ומדינאי מזהיר, מוטעית מיסודה שכן בפועל, הוא כשל בהבנת המגמות המדיניות הבינלאומיות בזמנו ובהתנהלותו השגויה הניח למעשה את המסד למשברים אליהם נקלעה האימפריה במאות אחריו. כך, בהיעדר "תור זהב" או שיא ממשי בתקופתו של הסולטאן סולימאן, לא ניתן לאפיין תקופות מאוחרות לה כשקיעה