אורי אבנרי
העולם הזה

בשנת 1950 נטל אבנרי את כספי הפיצויים שקיבל מאגף השיקום של משרד הביטחון בעקבות פציעתו בקרב, ואת ההכנסות מספרו "בשדות פלשת – 1948", ורכש יחד עם חברו לשועלי שמשון (ולימים יריבו) שלום כהן שבועון דל תפוצה בשם "העולם הזה". ברכישה השתתף גם נחום איתן (אשר מכר את חלקו בעיתון בסוף שנות החמישים). "העולם הזה" בעריכת אבנרי וכהן הגיע לתפוצה רחבה והפך לשם דבר בעיתונות הישראלית, וסיסמתו הייתה "בלי מורא, בלי משוא פנים". השבועון הופיע בעריכת אבנרי במשך כ-40 שנה. בסוף שנות השמונים ירדה תפוצתו, ובשנת 1990 מכר אותו אבנרי בסכום של כמיליון דולר לאיש העסקים אריה גנגר, מקורבו של אריאל שרון, שהציב את רפי גינת כעורך השבועון. זמן קצר לאחר מכן משך גנגר את ידיו מהעיתון, והעביר את השליטה לגינת. בימיו האחרונים נמכר העיתון ל"מוניטין", בעריכת רינו צרור (שהחל את דרכו ב"העולם הזה"), אשר שינה את שמו ל"שישי", וצורף כמוסף שבועי לעיתון "גלובס", עד 1993 שבה נסגר סופית.
ארכיון "העולם הזה", ובו מאות אלפי תצלומים ותשלילים, שמור בארכיון עיתון "ידיעות אחרונות". מספר שנים לפני מותו של אבנרי, ניסו כמה מחבריו לשכנע את ארנון מוזס, מו"ל "ידיעות אחרונות" ובעל הזכויות על "העולם הזה", להקים לו ארכיון מקוון, הוא לא נענה לבקשה, אך הארכיון הועלה לבסוף לרשת ללא הסכמתו. ביוני 2019, ירד האתר מהרשת לאחר שחווה כמה בעיות טכניות אך לאחר כשנה עלה האתר שוב.
באמצעות "העולם הזה" ניהל אבנרי מאבק בשלושה מישורים:
במישור הלאומי – הטפה מתמדת לרעיון הדו-קיום עם העם הערבי בארץ ישראל והשתלבות בסביבה (במרחב – כלשונו), תוך מאבק לביטול הממשל הצבאי והפקעת האדמות. הוא היה מבין הראשונים שקראו להקמת מדינה פלסטינית.
במישור הפוליטי – מאבק עיקש נגד הממסד של שלטון מפא"י ומוסדותיו, מאבק בחסידיו ובעוזריו הצעירים של דוד בן-גוריון: משה דיין, שמעון פרס, טדי קולק ואחרים, אותם כינה "צעירי בן-גוריון". חשיפת שחיתויות ופרשיות מעוררות מחלוקת (כגון טבח כפר קאסם, "פרשת אלכסיס", "פרשת אלישבע", "פרשת ידלין", "פרשת אברהם עופר" ו"פרשת יעקב לוינסון"), ותמיכה ביריבי בן-גוריון בפרשת קסטנר ובפרשת לבון.
במישור הממלכתי – מאבק בשירותי הביטחון (שנקראו באותם ימים "שין בית", ועצם עובדת קיומם נחשבה לסודית), אותם כינה "מנגנון החושך", ומאבק נגד חקיקת חוק איסור לשון הרע.
אבנרי אף חידש מילים וביטויים בשפה העברית, כגון ח"כ, בליין, מחזמר, יומון, חללית, מילה שהגה בשנת 1953 כאשר תרגם עבור עיתונו "העולם הזה" מאמר של ורנר פון בראון על המסע העתידי בחלל, שהיה אז עדיין בחזקת מדע בדיוני, וכן "כְּתַבְלָב" (כינוי לעיתונאי לא-אובייקטיבי המתחנף לבעלי-כוח). אבנרי המציא גם את המונח "פוסט-ציונות".
בראשית שנות ה-50 היה "העולם הזה" בין הראשונים שהעלו לדיון את שאלת קיפוח עולי ארצות המזרח בישראל, בכתבת תחקיר ב-1950 תחת הכותרת "ישראל – מדינה אשכנזית?", ובשורת כתבות ב-1953 תחת הכותרת הבוטה "דופקים את השחורים" (ביטוי שהפך מאז למטבע לשון, גם שלא בהקשר העדתי) מפרי עטו של שלום כהן.
בשנת 1959 החל "העולם הזה" לצאת בפורמט של שני שערים – שער קדמי, שכלל בעיקרו סנסציות פוליטיות, ושער אחורי, שהוקדש לסיפורי מין (בעיקר בקרב דתיים או חיילים), וסיפורי רכילות בעלי אופי חצי-פורנוגרפי. הסיפורים היו מלווים בכותרות מרעישות כדוגמת: "הווידוי המזעזע של תלמידת תיכון דתית בת 15: 'כך הודחתי לזנות'", מלווה בצילום של נערה חצי עירומה שמלבן שחור מכסה את עיניה.
מאפיינים אלה של השבועון הביאו ליחס אמביוולנטי כלפיו מצד הציבור הישראלי. למרבית הציבור היה השבועון בבחינת מוקצה מחמת מיאוס, ורבים אחרים ראו בו מקור למידע חשוב שהעיתונות הממוסדת העדיפה להסתירו. בממסד ובעיתונות נהגו שלא לקרוא לשבועון בשמו, אלא לכנותו בשם "השבועון המסוים".
ב-1961 סיקר מטעם "העולם הזה" את משפט אייכמן בירושלים. על המשפט אמר ב-2018:
זה לא היה משפט אייכמן, זה רק נקרא ככה, אייכמן בעצם היה שם בתור מוצג דמה. [...] כשבן-גוריון תכנן את המשפט הזה, תפקידו של אייכמן היה, לדעתי, דבר משני לגמרי. [...] לא הביאו עדים בשביל להרשיע את אייכמן, הביאו עדים בשביל להראות מה זו הייתה השואה, הראו את ההיקף של השואה.
בשיאו, באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, הגיע השבועון לתפוצה שעלתה על 25,000 עותקים, מה שהעמיד אותו כשבועון השני בתפוצתו – אחרי "דבר השבוע"; ומאחר שחלק ניכר מתפוצתו של "דבר השבוע" נכפה על העובדים על ידי הממסד ההסתדרותי של מפא"י, הרי שתפוצתו האפקטיבית של "העולם הזה" נחשבת כגדולה אף יותר. השבועון היה פופולרי בעיקר בקרב האליטות החברתיות בישראל, כולל תושבי הערים הגדולות, פוליטיקאים ופקידי ממשל (שבדקו אם הושמצו בו, ולעיתים אף הדליפו לו אינפורמציה על מנת לנגח בה את יריביהם), ואפילו בקרב צעירים תושבי קיבוצים.
עיתונאי "העולם הזה" אהרן בכר אמר ב-1968: "אין אולי עיתון בארץ שחיוב ושלילה מתרוצצים בו בצורה כל-כך קיצונית. "העולם הזה" מילא תפקיד ציבורי ראשון במעלה בשבירת קשר השתיקה סביב נושאים שהשלטון החליט כי השתיקה יפה להם, אך אותה שעה עצמה מילא תפקיד לא קטן בגיבוש הווי חברתי מסוים ובהפיכת רחוב דיזנגוף לסמל של ישראל... הוא המציא סגנון עיתונאי חדש, מקורי ותוסס, אך הפך ברבות הימים לשבועון הכתוב בחלקו בשפת נערות מספרה".