stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ממשלת ויילס
משכני הממשלה

משכן הממשלה המרכזי נמצא בקריה שלטונית הכוללת שני מבנים בפארק קאטייס בקארדיף, קרייה המכונה "מבני הכתר" (Crown Buildings) או "מבני פארק קאטייס" (Cathays Park Buildings).
בנוסף למשכן הממשלה, משכן השר הראשון נמצא בבית הוול () שצמוד לבניין הפרלמנט, שניהם ממוקמים במפרץ קארדיף. מלבד המבנים המרכזיים, הממשלה כוללת מספר סניפים אזוריים ומרכזים מנהליים סביב ויילס, בנוסף למבנה המשמש את הממשלה בסמוך לפרלמנט הבריטי בוסטמינסטר (לשעבר משרד ויילס) ועוד 21 משרדים ב-11 מדינות שונות, בהן גרמניה, בלגיה, קנדה, סין, צרפת, אירלנד, הודו, יפן, קטאר, איחוד האמירויות וארצות הברית.
תקציב הממשלה

בהתאם לחוק ממשלת ויילס של 2006, תקציב הממשלה מתחלק ל-80% המגיע מתקציב הפרלמנט הבריטי ו-20% נוספים מגיעים ממיסים שונים שבסמכות הממשלה הוולשית לאסוף בוויילס. בין היתר מיסים אלו כוללים מיסוי פינוי פסולת ומס רכישת קרקעות, חלק ממס ההכנסה שמשלמים תושבי ויילס מגיע ישירות לתקציב הממשלה, אך מס זה נמצא באחריות רשות המיסוי הכלל-ארצית (HMRC) והיא אמונה על העברת הכספים לממשלת ויילס.
תקציב הממשלה השנתי נקבע לשנת המס העוקבת סביב הסתיו של כל שנה; הפרלמנט הוולשי מבקר את הפעילות התקציבית ואת הוצאות הממשלה. נכון לשנת המס 2024/2025 תקציב הממשלה הוולשית עמד על 23 מיליארד ליש"ט.
ממשלות העבר

| ממשלה | תמונה | השר הראשון | תקופת כהונה> התחלה | תקופת כהונה> סיום | מפלגה | מפלגה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ממשלת גטינג |  | וון גטינג | 21 במרץ 2024 | 5 באוגוסט 2024 |  | לייבור |
| ממשלת דרייקפורד השנייה |  | מארק דרייקפורד | 13 במאי 2021 | 20 במרץ 2024 |  | לייבור |
| ממשלת דרייקפורד הראשונה |  | מארק דרייקפורד | 13 בדצמבר 2018 | 13 במאי 2021 |  | לייבור |
| ממשלת ג'ונס השלישית |  | קרווין ג'ונס | 19 במאי 2016 | 12 בדצמבר 2018 |  | לייבור |
| ממשלת ג'ונס השנייה |  | קרווין ג'ונס | 11 במאי 2011 | 16 במאי 2016 |  | לייבור |
| ממשלת ג'ונס הראשונה |  | קרווין ג'ונס | 10 בדצמבר 2009 | 11 במאי 2011 |  | לייבור |
| ממשלת מורגן הרביעית |  | רודרי מורגן | 19 ביולי 2007 | 10 בדצמבר 2009 |  | לייבור |
| ממשלת מורגן השלישית |  | רודרי מורגן | 26 במאי 2007 | 19 ביולי 2007 |  | לייבור |
| ממשלת מורגן השנייה |  | רודרי מורגן | 1 במאי 2003 | 26 במאי 2007 |  | לייבור |
| ממשלת מורגן הראשונה |  | רודרי מורגן | 16 באוקטובר 2000 | 1 במאי 2003 |  | לייבור |
| ממשלה זמנית (מורגן) |  | רודרי מורגן | 9 בפברואר 2000 | 16 באוקטובר 2000 |  | לייבור |
הערות שוליים

1 2  דו"ח תקציב הממשלה הוולשית 2024/2025.
↑  דו"ח משכנים ומבנים בניהול ובעלות ממשלת ויילס 2018/2019.
| האצלת סמכויות בבריטניה |
| --- | --- | --- |
| חוקי האצלת סמכויות | חוק סקוטלנד (1998) • חוק סקוטלנד (2012) • חוק ממשלת ויילס (1998) • חוק ממשלת ויילס (2006) • חוק ממשלת ויילס (2014) • חוק צפון אירלנד (1998) • חוק צפון אירלנד (2006) • חוק רשות לונדון רבתי (1999) • חוק רשות לונדון רבתי (2007) |  |
| פרלמנטים | הפרלמנט הסקוטי • הפרלמנט הוולשי • האספה של צפון אירלנד • אספת לונדון |  |
| ממשלות | ממשלת סקוטלנד • ממשלת ויילס • הנהלת צפון אירלנד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 1787 8223  LCCN: nb2011025779  VIAF: 187200302   WorldCat (עם VIAF): 187200302 
משכן הממשלה במבני הכתר, פארק קאטייס, קארדיף.
ממשלת ספרד

| --- | --- |
סמליל ממשלת ספרד
 מידע כללי
 מדינה:  ספרד ספרד
 תחום שיפוט:  ספרד ספרד
 תאריך הקמה:  15 בינואר 1834
 ראש:   ראש ממשלת ספרד
 מטה מרכזי:  ארמון מונקלואה
 www.lamoncloa.gob.es
ממשלת ספרד (בספרדית: El Gobierno de España) היא הרשות המבצעת של ספרד, שהיא מונרכיה חוקתית אשר ממשלתה מוגדרת על ידי החוקה של ספרד. הנושא אושר במשאל עם בספרד בשנת 1978. הפירוש הסופי של החוקה, במקרה של מחלוקות, בסמכות גוף הנקרא "בית המשפט החוקתי" (מכונה בספרדית "Tribunal Constitucional").
המינהל הכללי של המדינה, בשליטת השלטון המרכזי, הוא הממשל הספרדי היחיד בעל הסמכות בכל רחבי המדינה. הוא כולל את הארגון המרכזי (הממשלה, מועצת השרים, ועדות הממשלה המאשרות, המשרדים, המזכירות הכללית של מזכירי המדינה ושל תת-ועדות וארגונים בין-ממשלתיים), ארגון הפריפריה (משלחות הממשלה בקהילות האוטונומיות, תת-הממשלה של הממשלה ב המחוזות והמנהלים החילוניים של המינהל הכללי, ומנהל הממלכה בחו"ל (שגרירויות וקונסוליות).
הממשלה מורכבת מראש הממשלה, ממלא מקום נשיא הממשלה (יכול להיות שיש יותר מאדם אחד בתפקיד זה בעת ובעונה אחת), השרים וחברים אחרים; את הביצועים הכוללים של הממשלה וחבריה נמדדת באמצעות חמישה עקרונות הפעלה מרכזיים: עקרון הנשיאות, עקרון האחריות, עקרון הקולגיאליות, עקרון הסולידריות ועקרון המחלקה.
שלושת הגופים המוסדיים הבלתי תלויים המרכיבים את הקורטס חנרלס (הפרלמנט) הם:
קונגרס הסגנים - אספת נבחרים המרכיבים את בכירי הממשלה ומציעים שינויי חקיקה.
אספת הסנטורים - אחראיים על ניתוח ההשלכות וההתאמות של הצעות חקיקה.
הענף המשפטי - היררכיה של בתי משפט המבטיחה כי החקיקה תואמת את החוק הספרדי והאירופאי.
עקרונות פעולה

ביצועי הממשלה כפופים לעקרונות הפעולה הבאים:
עקרון הכוונה הנשיאותית: ראש הממשלה מנחה את השרים ויכול למנות או לפטר אותם באופן חופשי.
עיקרון אחריות: ראש הממשלה מגיב פוליטית לקונגרס הצירים לפעולת הממשלה. התפטרות ראש הממשלה משמעה הממשלה נפלה.
עקרון הקולגיאליות: הממשלה, במשמעות מועצת השרים, היא גוף קולגיאלי המורכב מריבוי חברי הממשלה.
עקרון הסולידריות: הממשלה מגיבה באחריות קולקטיבית לפעולתו של כל אחד מחברי הממשלה.
עקרון מחלקתי: חברי הממשלה, כמו גם חברי הגוף המכללתי הזה, הם גם ראשי מחלקה הממונה על תחום סמכות הומוגני פחות או יותר.
יחסי הממשלה ומוסד המלוכה

המלך הספרדי, כיום המלך פליפה השישי, הוא ראש המדינה והמפקד העליון של הכוחות המזוינים. כמלך של מונרכיה פרלמנטרית, הכוח הביצועי אינו שייך לכתר ואינו תלוי בו. החוקה מעניקה למלך תפקיד סמלי, אך גם תפקיד ממתן, להיות מסוגל להתערב אם יש עימות בין מוסדות המדינה (חלק ב' סעיף 56).
כמפקד העליון של הכוחות המזוינים, המלך לשעבר חואן קרלוס הראשון דיכא את ניסיון ההפיכה הספרדית 23-F בפברואר 1981, והראה שלמונרך יש יותר כוח ממה שהחוקה מעניקה לו. יורשת היורש היא ליאונור, נסיכת אסטוריאס.
החוקה גם מעניקה למלך כמה סמכויות הידועות בשם זכויות מלכותיות. הזכויות הללו נעות בין חתימה על אמנות בינלאומיות, להכרזת מלחמה ולעשיית שלום או לפירוק הפרלמנט. עם זאת, עם בוא הדמוקרטיה, זכויות היתר הללו הוסדרו ורובם חייבים להיות חתומים בחתימה נגדית על ידי פקיד.
למרות שהמלך אינו חלק מהכוח הביצועי, ראש הממשלה מקיים עמו פגישות שבועיות כדי ליידע אותו על פעילות הממשלה והמלך יכול להביע את דעתו. באותו מובן, המונרך מוזמן בדרך כלל למועצת השרים הראשונה של כל ממשלה חדשה (ואחרים אם ראשי הממשלה רוצים בכך) ולישיבות של גופים כמו המועצה לביטחון לאומי או מועצת ההגנה הלאומית.
יחסי הממשלה ומוסד המלוכה > הזכויות המלכותיות > סמכויות בענייני פנים

הסמכות למנות ולפטר את ראש הממשלה. את הכוח הזה מפעיל המלך עצמו. לפי האמנה הוא ממנה את הפרט עם התמיכה הגדולה ביותר של הקונגרס.
הסמכות לפטר ולמנות שרים אחרים. סמכות זו מופעלת על ידי המונרך בעצת ראש הממשלה.
הסמכות להסכים ולחוקק חוקים על ידי מתן הסכמה מלכותית להצעות חוק שהתקבלו על ידי הפרלמנט, הנדרשות על מנת שחוק יהפוך אותו לחוק. פררוגטיבה זו מופעלת על ידי המונרך אך זקוקה לחתימתו של ראש הממשלה. אסור לו חוקתית לסרב לחתום על חוק שהתקבל בפרלמנט.
הסמכות להסכים ולחוקק נורמות בדרגה נמוכה מהחוק. פררוגטיבה זו מופעלת על ידי המונרך אך זקוקה לחתימה נגדית של ראש הממשלה, שר, נשיא הקונגרס או הסנאט (בהתאם לסוג הנורמה).
הכוח לקרוא למשאל עם. זה נעשה בחתימה נגדית של ראש הממשלה לאחר בקשת מועצת השרים.
הכוח לפקד על הכוחות המזוינים של ספרד. זכות זו מואצלת לראש הממשלה ולשר הביטחון.
הכוח לתת חנינות מלכותיות, בספרד המכונה זכות החסד (derecho de gracia). זה מיושם על ידי המונרך, אך ההחלטה על מי חייבת חנינה מואצלת לשר המשפטים ולמועצת השרים.
הסמכות להתעדכן בענייני המדינה ולעמוד בראש ישיבות מועצת השרים. הוא מיושם לאחר בקשה של ראש הממשלה.
הסמכות להעניק משרות אזרחיות וצבאיות. זכות זו מחייבת חתימה נגדית של הממשלה.
הסמכות למנות חברים אזרחיים או צבאיים במשק ביתו הפרטי.
הכוח להשתמש בחופשיות בתקציב משק הבית שלו.
הסמכות להעניק (וגם לבטל ולבטל) כיבודים.
כוחה של חסות גבוהה של האקדמיות המלכותיות.
הסמכות להעניק לקבוצות ספורט, פדרציות וארגוני ספורט אחרים את התואר מלכותי (מלכותי).
יחסי הממשלה ומוסד המלוכה > הזכויות המלכותיות > סמכויות בענייני חוץ

הסמכות לאשרר ולערוך אמנות בינלאומיות.
הכוח להכריז מלחמה והסכם שלום עם מדינות אחרות.
הכוח לזכות ולקבל תעודות.
סמליל

בסמליל הרשמי של ממשלת ספרד מופיעים מצד שמאל דגל האיחוד האירופי ודגל ספרד במרכז שלט האצולה של ספרד והמילים: "Gobierno de España" (שפירושן "ממשלת ספרד") ומצד ימין ייצוג של "לה מונקלואה" (La Moncloa - "ארמון מונקלואה" משכן ראש הממשלה משנת 1977).
הערות שוליים

↑  World Population Review, Government of Spain
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX87000  ISNI: 0000 0004 1768 2343  VIAF: 141321160   WorldCat (עם VIAF): 141321160 
סמליל ממשלת ספרד
מלחמת קונגו הראשונה

מלחמת קונגו הראשונה, הייתה מלחמה בשנים 1996–1997 בה כוחות של רואנדה פלשו לזאיר, הדיחו את הדיקטטור מובוטו ססה סקו ומינו במקומו את לוראן דזירה קבילה. בעקבות זאת, שונה שמה של זאיר ל"הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו".
לאחר עלייתו לשלטון, קבילה התנכר לבעלות בריתו, רואנדה ואוגנדה, וסילק אותן מארצו. מאורעות אלו היו הגורמים העיקריים למלחמת קונגו השנייה שהתרחשה שנה לאחר מכן.
רקע

בשנות ה-90 של המאה ה-20 היה שלטונו של מובוטו ססה סקו, שליט זאיר מאז 1965, בדעיכה. זאיר סבלה ממשבר כלכלי קשה ושלטון מושחת שביצע מעילות ענק בכספי המדינה. בעקבות תום המלחמה הקרה, הפסיקה ארצות הברית לתמוך בשלטונו, והוא עצמו היה חולה ונעדר מזאיר במחצית השנייה של 1996 למשך ארבעה חודשים לצורך טיפול רפואי.
במזרח המדינה, בקיוו צפון, התגוררו מהגרים רבים מבני הטוטסי וההוטו מרואנדה שהיוו כמחצית מהאוכלוסייה באזור. הוותיקים שבהם, שהגיעו עוד לפני שזאיר זכתה בעצמאות, כונו בניאומלגים. הקבוצות האתניות האחרות, בעיקר בני ההונדה, ניאנגה ונאנדה, ראו בהוטו ובטוטסי זרים והדירו אותם מעמדות הכח באזור. בעקבות רצח העם ברואנדה, ותפיסת השלטון ברואנדה על ידי הטוטסי, נמלטו בני הוטו רבים מרואנדה לזאיר על נשקם והתפתחה לחימה בין ההוטו והשבטים הזאיריים, כאשר הטוטסי בתווך סובלים משני הצדדים
מחנות הפליטים של ההוטו במזרח זאיר שמשו גם כבסיסים להתקפות של ההוטו נגד הטוטסי ברואנדה. בשנת 1995 החלה ממשלת רואנדה של הטוטסי בהרכבת מיליציות טוטסי לפעילות נגד ההוטו בזאיר. אל מול אלו עלו קולות בזאיר על כוונה לגרש את הטוטסי מזאיר.
המלחמה

ב-7 באוקטובר 1996 הקציב סגן המושל של דרום קיבו לכ-200,000 הבאניאמולנגה בזאיר שבוע לעבור לרואנדה. בתגובה, פתחו באוקטובר 1996 בני הטוטסי בזאיר במרד, בתמיכת כוחות צבא של רואנדה, במטרה להשתלט על המחוזות המזרחיים של קיבו בזאיר, ולהתגבר על בני ההוטו.
ב-18 באוקטובר 1996, בכינוס בלמרה, בדרום קיבו, הוקם "ברית הכוחות הדמוקטיים לשחרור קונגו" (AFDL), לניהול משותף של המרד. ה-AFDL כלל את:
מפלגת ה-PRP הנוטה למרקסיסטית של לורן קבילה,
ה-ADP של הטוטסים הזאיריים, הבאניאמולנגה והבניאמסיסי
ה-MRLZ של שבט הבאשי מסביבת בוקאבו בדרום קיבו
ה-CNRD ממזרח קאשאי
בראש החזית עמד קבילה שהיה יריב של ממשלת מובוטו זה זמן רב. על אף שלכאורה הייתה ה-AFDL תנועת מרד זאירית, היה לרואנדה תפקיד מרכזי בהקמתה.
המשטר הנוקשה והרודני של מובוטו יצר לו אויבים כמעט בכל זאיר. כתוצאה מכך נהנה המרד החדש מתמיכה של ציבורים שונים ועם התקדמותו הצטרפו אליו מתגייסים רבים. מנגד, התבוסה במזרח הביאה למהומות נגד בני הטוטסי בקינשאסה וממשלת זאיר פרסמה בנובמבר 1996 צו האוסר הימצאות בני טוטסי בזאיר ומטיל עונש מוות על טוטסי שיימצא בה.
עד ה-25 בדצמבר 1996, הצליחה ה-AFDL להשתלט על חלקים נרחבים משטח זאיר שלאורך הגבול עם רואנדה, אוגנדה ובורונדי. כוחות רואנדה הרסו את מחנות הפליטים בהם השתמשו בני ההוטו בהתקפותיהם אל תוך רואנדה. חייליו של מובוטו סבלו ממורל נמוך לאור משכורת נמוכה של כדולר לחודש, שלעיתים כלל לא שולם, וציוד מועט ולקוי. במקרים רבים נמנעו החיילים מלהילחם נגד המורדים ובמקום זאת בזזו את העיירות ונסו מהן לפני הגעת המורדים. בסוף 1996 מינה מובוטו את מארק מהאלה באנקוגו לייאקו למפקד הצבא, בתקווה שיעלה בידו לעצור את התקדמות המורדים.
בפברואר 1997 פתח צבא זאיר במתקפת נגד שעצרה לזמן מה את התקדמות המורדים. במרץ 1997 חידשו המורדים את התקדמותם והגיעו אל שערי קיסנגני.
ה-ADFL התקדמו ממזרח למערב והגיעו לקינשאסה באמצע מאי 1997. קבוצה נוספת של הADFL השתלטה על לובומבאשי. החלה תנועה אווירית לקינשאסה, מובוטו נמלט ממנה ב-16 במאי 1997 והבירה נכבשה ללא התנגדות משמעותית. קבילה הכריז על עצמו כנשיא ב-17 במאי 1997 ומיד ציווה על דיכוי אלים על מנת להחזיר את הסדר. לאחר מכן ניסה קבילה לארגן מחדש את המדינה וקרא לה הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (DRC). חילופי השלטון הביאו לסיום של מלחמת קונגו הראשונה.
תוך כדי התקדמות המורדים היו ניסיונות בין לאומיים ליצור משא ומתן על הסדר כלשהו, אך ב-ADFL לא התייחסו ברצינות לניסיונות אלה אבל לקחו בזה חלק על מנת למנוע ביקורת חיצונית על כך שהם אינם רוצים למצוא פתרון דיפלומטי, כל זה בזמן שבפועל המשיכו את התקדמותם.
ב-1997 שלח האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה כוחות לסייע למובוטו, בעוד ממשלת אנגולה שלחה שני גדודים לסייע למורדים. באפריל 1997 נטען שהיקף ההתערבות של אנגולה במלחמה היא גדולה מששיערו קודם.
זוועות

במהלך המלחמה ביצעו כוחות רואנדה מעשי טבח במחנות ההוטו. ההיקף האמיתי של ההתעללויות אינו ידוע היות שה-AFDL וה-RPF הקשו על הגישה של ארגונים לא ממשלתיים לשטחי הקרבות. אמנסטי אינטרנשיונל, טענו שלפחות 200 אלף פליטי הוטו רואנדים נרצחו על ידם ועל ידי ה-RDF. בדומה לכך תיעד גם האו"ם את הרצח ההמוני של האזרחים בידי חיילים רואנדים, אוגנדים וחיילי ה-AFDL בתחקיר מיפוי ה-DRC.
ה-ADFL ביצעו הפרות חמורות של זכויות אדם, ביניהם ביצוע של טבח המוני במחנות הפליטים של בני ההוטו ובני הטינגי טינגי ליד קיסאנגאני בהם נרצחו עשרות אלפי פליטים.
תוצאות והשלכות

הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו תחת שלטונו של קבילה דמתה לזאיר תחת שלטונו של מובוטו, אשר ידוע כשלטון שאכזב את התושבים. הכלכלה נותרה מוזנחת ומצבה אפילו התדרדר תחת שלטונו המושחת של קבילה. יתר על כן, נכשל קבילה בניסיונותיו לשפר את הממשלה וגם היא המשיכה להיות מושחתת וחלשה, ובנוסף נתפס בתור "בובה" של המשטרים הזרים שעזרו לו לעלות לשלטון. על מנת לבטל את התפיסה הזו ולהגביר את התמיכה המקומית בו החל קבילה לפנות גב לבעלי בריתו מחוץ לקונגו, כאשר השיא היה גירוש כל הכוחות הזרים מהמדינה ב-26 ביולי 1998. המדינות שצבאותיהן עדיין היו בקונגו צייתו לו בחוסר רצון, בעיקר רואנדה שקיוותה להשליט משטר בו תהיה בעלת הכוח.
חלק מהגורמים שהובילו למלחמת קונגו הראשונה נותרו ללא שינוי גם לאחר עלייתו של קבילה לשלטון. העיקריים בהם היו המתיחויות האתניות במזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שם לממשלה כמעט ולא הייתה שליטה, והיריבויות הישנות נותרו כשהיו. בתחילת אוגוסט 1998 מרדו שתי חטיבות של צבא קונגו החדש כנגד הממשלה ויצרו קבוצות מורדים שעבדו צמוד לקיגאלי וקמפלה, מה שסימן את תחילת מלחמת קונגו השנייה, אשר פרצה כשנה לאחר מלחמת קונגו הראשונה. מלחמת קונגו השנייה ידועה גם בתור המלחמה הגדולה של אפריקה.
ביבליוגרפיה

Lynne Duke, Congo Begins Process of Rebuilding Nation, Washington Post, May 20, 1997
Howard W. French ,1997, "Mobutu Sese Seko, Zairian Ruler, Is Dead in Exile in Morocco at 66", The New York Times
Thom, William G. (1999). "Congo-Zaire's 1996–97 Civil War in the Context of Evolving Patterns of Military Conflict in Africa in the Era of Independence", Journal of Conflict Studies.
הערות שוליים

1 2 3  Jennifer Ludden, A Proven General Tries to Put Zaire Together Again, The Christian Science Monitor, December 23, 2016
↑  FORCED TO FLEE Violence Against the Tutsis in Zaire, July 1996, Human Rights Watch
↑  Rebels In Zaire Overrun Key City, November 03, 1996, Chicago Tribune
↑  Zaire: IRIN Briefing Part IV, 02/28/97
↑  HOWARD W. FRENCH, Zairian Tutsi Family, Now Stateless, Runs for Its Life, November 17, 1996, The New York Times
↑  HOWARD W. FRENCH, Hutu Refugees Trapped in Zaire Between Tutsi and the Crocodiles, NY times, MARCH 13, 1997
↑  זאיר מקווה לזינוק חדש של המשק, באתר גלובס, 19 במאי 1997
↑  רואנדה נבנית מהמלחמה בזאיר, באתר גלובס, 3 ביוני 1997
↑  Alex Vines, Angola Unravels: The Rise and Fall of the Lusaka Peace Process, page 34
↑  Zaire Watch News Briefs 27 Apr 1997, April 27, 1997
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph1135665 
Kigali Genocide Memorial
מפלגת השינויים (רוסיה)

| --- | --- |

 מדינה:  רוסיה
 מנהיגים:  דמיטרי גודקוב קסניה סובצ'ק
 תקופת הפעילות:  2013–הווה (כ־12 שנים)
 אידאולוגיות:  ליברליזם
 מטה:  מוסקבה
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-ימין 
 
 https://peremen.party
 
מפלגת "השינויים" (ברוסית: Партия перемен; בעבר נקראה בשם מפלגת "היוזמה האזרחית", ברוסית: Гражданская инициатива) היא מפלגה פוליטית רוסית ליברלית.
מייסד המפלגה הוא שר הכלכלה לשעבר אנדריי נצ'אייב.
היסטוריה

ב-27 ביולי 2012 הוכרז על הקמת המפלגה ובמחצית השנייה של השנה הוקמו סניפי המפלגה ב-50 מחוזות ברוסיה. לפני כן, הסף של חברי המפלגה ירד מ-50,000 ל-500, מה שהקל באופן משמעותי על תהליך ההרשמה.
ב-2 במרץ 2013 נערך הכנס המייסד של המפלגה באולם הכנסים של מלון איזמאילובו, שאימץ את מניפסט המפלגה שבעקבותיו נרשמה למשרד המשפטים ב-13 מאי 2013.
ב-30 ינואר 2014, המפלגה העמידה את סגן שר הכלכלה לשעבר איוואן סטאריקוב כמועמד לתפקיד ראש עיריית נובוסיבירסק. כמה ימים לפני ההצבעה סטאריקוב ומועמדים נוספים הסירו את מועמדותם לטובת המועמד מהמפלגה הקומוניסטית אנטולי לוקוט. אחר כך, סטאריקוב מונה לנציג של נובוסיבירסק במוסקבה בדרגת סגן-ראש העיר.
אנדריי נצ'אייב השתתף בבחירות המקדימות של המפלגה שנערכו במוסקבה אך נכשל באיסוף חתימות לקראת התמודדות לבחירות לדומה העירונית של מוסקבה שנערכו בשנת 2014.
יורי מרקלנוביץ' היה מועמד המפלגה לראשות מחוז המשנה בגאנסקי שבמחוז נובוסיבירסק, בבחירות שנערכו ב-14 בספטמבר 2014 והוא זכה ב-46,62% מהקולות.
המפלגה פועלת נגד זיוף בבחירות, תומכת בחופש היוזמה, מודרניזציה של הכלכלה והחברה, נגד רפורמת הבריאות במוסקבה, בעד לגליזציה של החזקת נשק וגינתה בחריפות את רצח בוריס נמצוב.
מיתוג מחדש

ב-23 בדצמבר 2017 קסניה סובצ'ק הצטרפה למועצה הפוליטית של המפלגה והוכרזה כמועמדת המפלגה לתפקיד נשיאת הפדרציה הרוסית.
ב-13 במרץ 2018, העיתון "ודומוסטי" דיווח כי ב-15 במרץ קסניה סובצ'ק ודמיטרי גודקוב יודיעו על הקמת מפלגה חדשה על בסיס "היוזמה האזרחית". ב-15 במרץ 2018 דמיטרי גודקוב והמועמדת לנשיאות רוסיה בבחירות 2018 קסניה סובצ'ק הודיעו על הקמת מפלגה פוליטית חדשה עם השם הזמני "מפלגת השינוי" (Партия перемен) על בסיס מפלגת "היוזמה האזרחית". סובצ'ק וגודקוב טענו כי המפלגה היא מפלגת אופוזיציה "נגד פוטין". חבריה מבקשים להשיג את פיטוריו של הנשיא המכהן של רוסיה ולדימיר פוטין, הסרת סנקציות והפסקת העימותים הצבאיים שבהן מעורב הצבא.
גודקוב אמר כי המטרה העיקרית של המפלגה יהיה השגת מושב בפרלמנט - בבחירות לפרלמנט בשנת 2021. Gudkov גם ציין כי בין יוזמות המפלגה במקרה של קבלת מושב יהיה ביטולו של סעיף 282 של הקוד הפלילי של הפדרציה הרוסית "אודות הקיצוניות", כמו גם חיזוק הבקרה הפרלמנטרית על רשויות אכיפת החוק. כנס הייסוד של "מפלגת שינוי", התקיים ב-23 ביוני 2018.
הערות שוליים

1 2  Гражданская инициатива" стала "Партией перемен"
↑  Минюст России
↑  aanechaev — Партия Грани
↑  Манифест
↑  Минюст зарегистрировал партию «Гражданская инициатива» — Росбалт.ру
↑  Коммунист Локоть стал единым кандидатом оппозиции в мэры Новосибирска | РИА Новости
↑  http://tayga.info/news/2014/05/08/~116532
↑  Сведения о проводящихся выборах и референдумах
↑  Андрей Нечаев on Twitter: «Кандидат „Гражданской инициативы“ победил на выборах главы одного из районов Новосибирской обл. С первым успехом друзья!»
↑  Выступление Андрея Нечаева на митинге За свободный бизнес 26 05 2014 — YouTube
↑  Собчак и Гудков займутся партийным строительством
↑  "Гудков объявил о создании вместе с Собчак Партии перемен". РБК. נבדק ב-2018-03-15.
↑  "Ксения Собчак и Дмитрий Гудков объявили о создании новой партии". Радио Свобода.
↑  "Дмитрий Гудков и Ксения Собчак создадут "Партию перемен"". Interfax.ru.
↑  Дмитрий Гудков анонсировал учредительный съезд "Партии перемен" в мае
סמל המפלגה בשנים 2013 - 2018
מלחמת האזרחים השנייה בחוף השנהב

מלחמת האזרחים השנייה בחוף השנהב היא מלחמת אזרחים שהחלה ב-28 בנובמבר 2010, והלחימה בה הסלימה בחודש מרץ 2011, זאת בעקבות החרפת המשבר הפוליטי במדינה. בעקבות המשבר הפוליטי טענו שני נשיאים שונים לנשיאות המדינה: אלאסן ואטארה, שהוכר על ידי הקהילה הבינלאומית, ולוראן גבאגבו שעמד בראש המדינה. הצדדים הנצים היו כוחות הנאמנים ללורן גבאגבו, נשיא חוף השנהב משנת 2000, ותומכי אלאסן ואטארה.
במלחמה שהסתיימה ב-11 באפריל 2011 נהרגו כ-3,000 אנשים. במהלך המלחמה ארגונים בינלאומיים דיווחו על הפרות זכויות אדם בהיקפים נרחבים, בפרט בעיר דואקואה (Duékoué). כוחות האו"ם וצבא צרפת נקטו בפעולה צבאית, תוך הגנת אזרחיהם. לורן גבאגבו, הנשיא המודח, נעצר ומואשם בפשעי מלחמה. משפטו, אשר מתנהל בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג, נפתח ב-28 בינואר 2016.
רקע > מלחמת האזרחים הראשונה

חוף השנהב חוותה את מלחמת האזרחים הראשונה בשנים 2002–2004. הצדדים הלוחמים היו כוחותיו של הנשיא לוראן גבאגבו וכוחות המורדים ה-FN (הכוחות החדשים; New Forces) שייצגו את המוסלמים מצפון המדינה. המורדים חשו מופלים לרעה ומודרים מהסביבה הפוליטית והאזרחית על ידי קבוצת הרוב הנוצרית מהדרום, שהונהגו על ידי אלאסן ואטארה. עיקר המשבר במלחמה הראשונה התנהל סביב סוגיית האזרחות בחוף השנהב- המושג 'אייבוריות' (Ivority) שימש להבחנה בין ילידי חוף השנהב ובעלי זיקה למדינה לבין אלו שלא והדרתם של האחרונים. ב-2002 שלחה צרפת כוחות לחוף השנהב לצורך תיווך והשכנת פיוס בין המורדים לכוחות גבאגבו, אך אלו נחלו כישלון. בפברואר 2004 האו"ם הקים את ה-UNOCI (כוחות האו"ם לפעילות בחוף השנהב ;United Nations Operation in Côte d'Ivoire) כגוף שנועד להסדיר ולקיים את הסכמי השלום שנחתמו בין המורדים לבין גבאגבו ואנשיו. רוב הלחימה התקיימה עד שנת 2004. בתקופה זו הצפון היה בשליטת המורדים ואילו הדרום בחזקת הממשלה.
בבחירות שתוכננו לאוקטובר 2005 ואטארה התמודד מול גבאגבו על הנשיאות. התקרבות תאריך הבחירות ואי-הסכמת המורדים להתפרק מנשקם לאחר המלחמה הראשונה הוביל להחלטת האו"ם להעמיד את גבאגבו לנשיאות לשנה נוספת, בסופה יתקיימו בחירות. כישלון בעמידה בזמנים של הסכם זה גרר הסכמי שלום נוספים. ב-2007 נחתם הסכם ואגדוגו. הסכם זה נגע במהות הבעיה שגרמה למלחמת האזרחים - סוגיית האזרחות. ההסכם כלל את שינוי חוק האזרחות, ואפשר לאזרחים חסרי גיניאלוגיה של חוף השנהב להתמודד לנשיאות. הסכמים נוספים קבעו מועד לבחירות בשנת 2008, אך הבחירות נדחו שוב ל-2010.
רקע > המשבר הפוליטי – משבר שני הנשיאים

תוצאות הסיבוב הראשון בבחירות שנערך ב-31 באוקטובר 2010 העלו כי יש צורך בסיבוב שני בין שני המועמדים העיקריים, גבאגבו וואטארה. הסיבוב השני נקבע ל-28 בנובמבר. ב-2 בדצמבר, נשיא הוועדה החוקתית של חוף השנהב (IEC), יוסוף באקאיוקו (Bakayoko Youssouf), הכריז על ואטארה כמנצח ברוב של 54.1% לעומת 45.9% לגבאגבו. גבאגבו טען כי ל-IEC אין סמכות להצהיר על התוצאות והגדיר אותן כבטלות וחסרות משמעות. יום למחרת הוצהר על ביטול ההצבעות בתשעה מחוזות בצפון בשל חשד לסילוף הצבעות, ובכך גבאגבו הוכרז כמנצח בבחירות עם רוב של 51.5%.
בימים לאחר מכן, צרפת, ארצות הברית, האיחוד האפריקאי והקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה הכירו בוואטארה כנשיא הלגיטימי של חוף השנהב, וקראו לגבאגבו לפנות את כסאו באופן מידי. בתגובה, גבאגבו דרש את יציאתם המידית מחוף השנהב של כל הכוחות הזרים לרבות UNOCI, בשל העדפתם לכוחות המורדים, לטענתו. האו"ם הצהיר על חוסר הלגיטימיות בהצהרותיו של גבאגבו וטען כי מכוחה של מועצת הביטחון בלבד להחליט על הוצאתו או הארכת שהותו של כוח ה-UNOCI. יתרה מכך, האו"ם הכיר ועודד פעולות שנעשו בידי האיחוד האפריקאי ו-ECOWAS כגון סנקציות והשעיה של חוף השנהב. ההסלמה בחוף השנהב אילצה את ואטארה לברוח למלון באביג'אן, שם שהה לאורך רוב מלחמת האזרחים. כוח ה-UNOCI איבטח את המלון באמצעות טנקים וכ-800 חיילים והגן על האזור מפעולות של תומכי גבאגבו.
לחימה

הלחימה בין נאמניו של גבאגבו לתומכי ואטארה התקיימה תחילה באופן ספורדי. הלחימה הסלימה בתחילת מרץ 2011 לאחר תקיפות על אזרחים: ב-3 במרץ תומכי ואטרה הותקפו בנשק כבד בידי כוחות הביטחון. כתגובה, ב-7 במרץ, קבוצת "המפקדים הבלתי-נראים" (Invisible Commandos) – ארגון חמוש התומך בוואטארה – תקף את הקבוצה האתנית אברי (Ebrie) תומכי גבאגבו. במקרה אחר, ב-17 במרץ, הותקף שוק של תומכי ואטארה הנמצא בפרברי אביג'אן וכ-30 אנשים נהרגו. נציג האו"ם בחוף השנהב דיווח לוועדת הביטחון של האו"ם בסוף מרץ כי כ-100,000 פליטים ברחו לליבריה ועד כמיליון אנשים היו נפקדים בתוך המדינה. בחודש פברואר ה-UNOCI תיגבר את כוחותיו בשטח לכ-11,000 חיילים.
ב-30 במרץ אימצה ועדת הביטחון של האו"ם בפה אחד את החלטה 1975 אשר "מבקשת מכל מפלגות חוף השנהב ושאר הערבים לעניין לכבד את רצון העם ובחירתו של אלאסן ואטארה כנשיא חוף השנהב כפי שמוכר בידי ECOWAS, האיחוד האפריקאי ושאר הקהילה הבינלאומית". בנוסף, אותה החלטה מציינת כי ה-UNOCI רשאי להשתמש בכל האמצעים הדרושים כדי למלא את חובותיה האזרחיות להגנת המנדט. עם זאת, על אף ההחלטה בפה אחד, היו קריאות לוודא כי כוח ה-UNOCI יתפקד כגוף נייטרלי. ההודים טענו באו"ם כי אי אפשר להפוך את UNOCI כאמצעי שליטה.