stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיסים ביהדות
חלוקת נטל המס

נטל המס חייב להתחלק בין האזרחים על-פי כללים קבועים והוגנים, ולא לפי שרירות-ליבו של השלטון.(פרק ט) ישנם שני גורמים עיקריים הקובעים את חלוקת הנטל במיסים שונים:
"לפי נפשות" - כל אדם משלם סכום קבוע, כמו מס מחצית השקל;
"לפי ממון" - העשיר משלם יותר והעני משלם פחות, כמו המעשרות.
ישנם גם מיסים שבהם שני הגורמים הללו משתלבים. לדוגמה, כשאנשי-העיר גובים מס לבניית חומה סביב העיר:
אם עיקר מטרתה של החומה הוא למנוע פלישה של אויבים ורוצחים, חלוקת הנטל צריכה להיות "לפי נפשות", שהרי נפשו של כל אדם חשובה באותה מידה בלי תלות בעושרו.
אם עיקר מטרתה של החומה הוא למנוע פלישה של שודדים וגנבים, חלוקת הנטל צריכה להיות "לפי ממון", שהרי שודדים יפגעו בעשירים יותר מבעניים.
אם החומה נועדה להגן גם מרוצחים וגם מגנבים, חלוקת הנטל צריכה להיות משולבת, כגון: חצי מהמס לפי נפשות וחצי לפי ממון.
גורם נוסף הנזכר בחלוקת הנטל, בהקשר של בניית חומה, הוא מידת הקרבה לחומה - הדיירים הקרובים לחומה צריכים לשלם יותר מהדיירים הרחוקים מהחומה (משנה תורה לרמב"ם, ספר קנין, הלכות שכנים, פרק ו', הלכה ד'), כיוון שהחומה חשובה להם יותר - אם לא תהיה חומה, הם יהיו הראשונים שייפגעו. וכן, הבתים שלהם גורמים להגדלת היקף החומה (הרמ"ה).(פרק י)
בספרות השאלות והתשובות ישנם דיונים על סוגים שונים של מיסים, כגון לשמירה, לאספקת מים, לצדקה, להחזקת בתי-דין, לבניית בית-כנסת ומקווה, למשכורת הרב והחזן, ולהוצאות מערכת החינוך - האם הם צריכים להתחלק לפי ממון או לפי נפשות.(פרקים יא, יב, יד, טו)
בהלכה נזכרו הנחות והקלות בחיוב המס. ההנחות הן משני סוגים: הנחה רכוש, והנחה לאדם. נזכר פטור ממס על ממון המיועד לצדקה, וכן על רכוש המיועד למצוה כגון תלמוד תורה, ישיבה, בית-כנסת, בית-מדרש או מקוה, וכן על ספרים תורניים. נזכרו הנחות למעוטי-יכולת, מובטלים ומשפחות מרובות ילדים. ישנם דיונים רבים במקורות על פטורים והקלות לתלמידי-חכמים - מאיזה מיסים בדיוק פוטרים אותם, ומי בדיוק נחשב "תלמיד חכם" לעניין זה.(פרקים כ, כא)
סוגי רכוש החייבים במס

במקורות נזכרו מיסים על סוגים שונים של רכוש:(פרק טז)
מס על הכנסה - בדברי מרדכי (על בבא בתרא פרק א סימן תפא) נזכר מס על "כל מה שאדם מרויח בו, בין שלו בין של אחרים".
מס על מותרות - בדברי מהריק"ש (על חושן משפט סימן קסג) ועוד, נזכר מס על שְׁפָחוֹת - על כל שפחה שאדם הביא לביתו, היה צריך לתת מס מיוחד, כי זה היה נחשב למותרות.
מס על קרקעות - נחלקו הפוסקים אם יש להטיל מס על קרקעות חקלאיות (כגון כרמים) באותו שיעור של המס על הסחורה. מהר"ם מרוטנבורג (סימן תתקמא) התנגד וטען שלא צריך להטיל מס על קרקע כלל: "שלא להטיל מס על הקרקעות, כי כל המס אינו אלא מן המשא ומתן". וכן הובא בשולחן ערוך (חושן משפט קסג ג): "אבל ממון דלא מטלטל אין גובין עליו כלל". אולם מתשובת הרב יוסף טוב-עלם נובע שיש להטיל מס על קרקע, אך בשיעור פחות מהמס על הסחורה: "שהכרם צריך הוצאה מרובה וטורח כבד, בין בעבודות מרובות שלו בין באספתו, ולא עוד אלא שבכל שנה באים שרי הארץ ונוטלים שם מנותיהם, נמצא המטפל בו מוציא הרבה בזיעת אפו ואוכל קמעא, ופעמים נשרף ונמוק והולך לו, ומאומה לא ישא בעמלו, אבל ממון העומד לרבית או סחורה נוח הימנו, שהרי משכונו בידו וממונו הולך וגדל ואוכל בלא עמל ובלא יגיעה ובלא עין ובלא שום הוצאה, ואם יצטרך למעותיו יכול לעשות בו צרכיו... וכן תרבות ישראל ומנהג הקהילות... יושבים ומדקדקים ומטילים על כל אחד ואחד בצדק איש לפי עמלו ולפי טיפולו, ודנין על אחיהן כאילו הן גופן, לקיים מה דאמרו (שבת לא,ע"א) 'מה דעלך סני לחברך לא תעביד', ומה שמטילין על ליטרא של פרקמטיא אינו דין שיקבלו על ליטרא של קרקע, שפחותה זו מזו... ולא מצינו בכל התורה, ששיעבד הקב"ה כלום את ישראל בקרקע, אלא היוצא השדה לשנה, וכן בלקט שכחה ופאה ובעוללות ובהענקה... ". גם חכמים אחרים טענו שיש להטיל מס על קרקע בשיעור פחות משיעור המס המוטל על המסחר (כגון חצי או רביע).
מס על בתים - בדברי פוסקים רבים נזכר שאין להטיל מס על דירה אחת המשמשת למגורים, אבל יש להטיל מס על דירה שנייה ומעלה, ובפרט כאשר הדירות הנוספות משמשות לרווח (כגון דמי-שכירות או מסחר), שכן אין הבדל בין סחורה בבתים לבין כל סחורה אחרת.
מס על רכוש מטלטל - בדברי הרא"ש (תשובות כלל ו) נזכר מס על רכוש מטלטל בשווי מאה זהובים ומעלה. ונחלקו הפוסקים אם נכללים בכך גם תכשיטים, או ממון שביד בני-המשפחה והמשרתים.
בספרות השו"ת נדונה רבות שאלת מקום החיוב: אם אדם גר בעיר אחת, אבל רוב רכושו ורווחיו נמצא בעיר אחרת, לאיזו עיר הוא צריך לשלם מס? (במושגים של ימינו: אדם שבבעלותו מפעל הנמצא באזור-התעשייה של עיר גדולה, והוא עצמו גר ביישוב פרברי - למי הוא צריך לשלם מס?). הדעה הרווחת היא, שמס התלוי ברכוש יש לשלם למקום שבו נמצא הרכוש.(עמ' 156) אולם ישנן דעות שונות.(פרק טז.6)
יישוב מחלוקות בענייני מס

כשיש מחלוקת בין שני אנשים מן השורה בענייני ממון, הכלל הוא "המוציא מחברו - עליו הראיה": הרוצה לחייב את זולתו לתת לו כסף - עליו מוטלת החובה להוכיח את טענתו, ואם לא הצליח להוכיח את טענתו - המצב נשאר כפי שהוא. אולם כשיש מחלוקת בין היחיד לבין הציבור (ונציגיו) בענייני מיסים, הכלל שונה - היחיד הוא שחייב להוכיח את טענתו. אם אין לו הוכחה מיידית - הוא חייב קודם-כל לשלם את המיסים שתובעים ממנו, ואחר-כך לתבוע את הציבור לדין, ואם יביא ראיה לדבריו - הציבור יחזיר לו את המס. המקור לדין זה הוא בתשובת מהר"ם מרוטנברג (סימן קו), והוא מציין כמה סיבות: א. המיסים נחשבים ב"חזקת" הציבור עוד לפני שנגבו (ע"פ הגמרא בבא מציעא עג:); ב. מצאנו בגמרא כמה סוגיות הנותנות עדיפות לציבור על-פני היחיד; ג. אילו חובת ההוכחה הייתה על הציבור, אף אחד לא היה טורח לתבוע, כי החלק של כל אחד מבני-הציבור במיסים הוא קטן יותר מעלות התביעה. פוסקים רבים נוספים מציינים דין דומה ומנמקים אותו בדרכים שונות.(פרק יז)
כיוון שהציבור נחשב ל"מוחזק" בכספי המס, חוב המס קודם לחובות אחרים. למשל, אם אדם נפטר לפני שהספיק לשלם מיסים, ובצוואתו נתן מתנה או ציווה לתת את רכושו להקדש - קודם-כל גובים את החוב מהעיזבון, ורק אחר-כך נותנים את מה שנשאר למתנה או להקדש. חוב המס קודם לזכויות היורשים ואפילו לכתובת האלמנה.(פרק יח)
הנוהג בקהילות רבות היה, שכל אזרח מצהיר על שווי רכושו ורווחיו (בדומה להצהרת הון בימינו), ואף נשבע על כך. בנוסף לשבועה, נהגו להטיל חרם על מי שמעלים הכנסות או משתמט מתשלום המס.
הדבר מעיד על החשיבות הרבה שייחסו חכמי ישראל לתשלום מס-אמת, והחומרה הרבה של הברחה והשתמטות מתשלום מס.(פרק יט)
ראו גם

נטל המס בהלכה
דינא דמלכותא דינא
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17  הרב כתריאל פישל טכורש, מערכת המסים לאור התורה, בצומת התורה והמדינה ב, מכון צומת, עמ' 287-
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  ד"ר מאיר תמרי, 10: "מיסים, השתמטות ותיכנון מס", כסף כשר, ירושלים: ראובן מס, ה'תשנ"ד, עמ' 148-165
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012366061805171
תקנות שו"ם

תקנות שו"ם הן תקנות קהילתיות מקיפות בענייני ציבור, בענייני ממונות ובעניינים נוספים, אשר תוקנו במאה ה-12 ובמאה ה-13 על ידי רבנים ופרנסים מקהילות שו"ם, הקהילות האשכנזיות הגדולות שעל גדות נהר ריין: שפיירא, ורמייזא ומגנצא (כיום: שפייר, וורמס ומיינץ). חלק מהתקנות התקבלו כמחייבות בקרב יהדות אשכנז לדורותיה; מקצתן אף הובאו בשולחן ערוך ובכתבי פוסקים נוספים, ועד היום הן חלק בלתי נפרד מהפסיקה היהודית המחייבת.
הסיבות שבגינן תיקנו חכמי שו"ם את התקנות הן שונות ומגוונות. ביסודן עמד המצב המדיני והחברתי ששרר בתקופות ההן באזורים השייכים כיום לצרפת ולגרמניה. חלקן תוקנו כתגובה ליחסים בלתי תקינים בין הקהילות היהודיות לבין שלטונות הערים שבהן דרו, וחלקן תוקנו כמענה לבעיות פנים קהילתיות. כדי להגשים את מטרותיהן של התקנות, השתדלו הרבנים והפרנסים להשיג להן הסכמה רחבה ככל האפשר, ועל מפיריהן הוטלו סנקציות קהילתיות שונות.
מכיוון שרוב התקנות תוקנו כמענה לבעיות נקודתיות מקומיות, בחלוף הזמן ובחלוף הצורך בהן, הלכו התקנות ונשתכחו. לרובן של התקנות לא נמצאו הדים בתקופות מאוחרות יותר, וכל הידוע עליהן הוא מספרי השו"ת הסמוכים לתקופתן. עם זאת, תוקנו מספר תקנות כמענה לבעיות כלליות התקפות בכל מקום ובכל תקופה. תקנות אלו נידונו באריכות בספרות השו"ת לדורותיה, למן תקופת הראשונים דרך תקופת האחרונים ועד ימינו. עם אלו נמנות "תקנת הנדוניה" ו"תקנת החליצה".
הרקע לתקנות

באמצע ימי הביניים היו הקהילות היהודיות בחבל הריין נתונות בשיקום חייהן שנהרסו במסעי הצלב, בעיקר בפרעות תתנ"ו. הערים היו כפופות לשליטת אדונים פאודליים או למועצות נבחרות של נכבדי העיר, ששלטו שלטון מלא איש על עירו. בידי השליט הייתה סמכות בלתי מוגבלת, שבהּ השתמש לפי מאווייו וגחמותיו. פעמים רבות התערב השליט גם בחיי הקהילה היהודית; ברצותו היה ממנה את פרנסי הקהילה ואת ראשי הקהל, וברצותו היה מורידם מגדולתם. מצב זה פתח פתח לשוחד, שנועד להבטיח את מינויו של זה שדאג למלא את קופת השליט.
שלטונות הערים היו מטילים על התושבים מסים, שנועדו למימון משמר העיר וצרכים עירוניים נוספים, כמו גם להעשרת קופתו הפרטית של שר העיר. המיסים שהוטלו על היהודים הוטלו על הקהילה במשותף, והנהלת הקהילה היא זו שנדרשה להחליט ממי לגבות וכמה. קביעת חלקו של כל אדם במס השלטון התבססה על הודאת בעל דין, אך גם על הערכה שהעריכו שמאים מטעם הקהילה את גודל רכושו של האיש. מטבע הדברים, התעוררו ויכוחים רבים על תקפות השומה. נישומים רבים טענו כי הושת עליהם מס גבוה מכדי הכנסותיהם ורכושם. היו אף שהאשימו שמאים בהתנכלות על רקע אישי, וסירבו לשלם את המס.
טרם מסעי הצלב התפרנסו יהודי הריין ממסחר בין-עירוני – קניית סחורות בזול במקום אחד והולכתן ומכירתן ביוקר במקום אחר. מסעי הצלב עוררו תסיסה ואי שקט, ונוצרה סכנה רבה בדרכים הבין-עירוניות. חלק מהיהודים שנותרו מחוסרי פרנסה הפכו בעל כרחם למלווים בריבית, מקצוע שאינו מצריך ניידות והסתכנות. רוב ההלוואות ניתנו לנכרים, תושבי הערים, אך מיעוטן של ההלוואות היה ליהודי הקהילות עצמם. דבר זה עורר בעיות הלכתיות, לצד סכסוכים ממוניים ותביעות משפטיות.
סכסוכים אלו יצרו בעיות חדשות: היו יהודים שפנו לערכאות הגויים ותבעו בפניהם את בעלי דינם היהודים. היו שהשתמשו בנשק מקובל יותר אך גם מטריד מאוד: עיכוב התפילה או קריאת התורה בבית הכנסת עד שייעשה הדין ויצא הצדק לאור. היו שהצליחו לגייס לעזרתם אחד מתלמידי החכמים או מפרנסי הקהילה, והלה הטיל חרם ונידוי על הצד שכנגד. הללו בתורם לא טמנו ידיהם בצלחת: הם קצפו על העוול הנוסף שנעשה להם, לדעתם, ויצאו חוצץ כנגד המנדה ומחנהו. כך התרחבו הסכסוכים והמחלוקות והעיבו על חיי הקהילות.
התמהיל הנפיץ של כל הגורמים הללו, גרם לתסיסה פנימית רבה בתוככי הקהילות, ואיים על המשך פריחתן. על חיי הקהילות העיקו הפרנסים שמונו על ידי השלטונות, ההשתמטות מתשלום המס הקולקטיבי, הסכסוכים הממוניים, הנידויים והמחלוקות והבעיות הרוחניות השונות. מבחוץ נמשכו התנכלויות הגויים, שמדי פעם העלילו עלילות שונות על היהודים. כל הבעיות הללו עוררו את חכמי הדור להתכנס ולנסות לשים קץ למצבן המדרדר והולך של הקהילות.
ועידת טרוייש

גדולי הדור ופרנסי הקהילות החליטו להשתמש בסמכותם ההלכתית לתקן תקנות ולגזור גזירות על הציבור. הוועידה הראשונה התקיימה ככל הנראה בטרוייש (כיום טרואה, Troyes) שברוזנות שמפן (כיום בצרפת) בשנת ד'תתק"כ או ד'תתקכ"א (1160), ובראשהּ עמדו רבנו תם, הרשב"ם, רבי אליעזר בן נתן (ראב"ן, מבעלי התוספות) ועוד מאתיים וחמישים רבנים מקהילות צרפת. הוועידה החליטה על שורה ארוכה של תקנות בעניינים שונים. ישנם המייחסים רבות מהן לרבנו גרשום מאור הגולה, אלא שחכמי הקהילות שבו ותיקנו אותן לאחר שהתרופפו ואף חיזקו אותן בחרם ובאלה.
ועידת טרוייש > תקנות בענייני ממון

שתיים מן התקנות שתוקנו בוועידת טרוייש, עוסקות בקשר שבין היהודים לשלטונות הנוצריים. התקנה האחת אוסרת פנייה לערכאות של גויים – בין לצורך קביעת הדין עצמו ובין לצורך אכיפת דין שנפסק בבית דין יהודי, למעט מקרים של סרבנות דין. התקנה השנייה אוסרת נטילת שררה על ידי השלטונות "על מנת לענוש או לקנוס את חברו".
חותמי התקנות הוסיפו להן אזהרה חמורה:
העובר על התקנות יהא בנידוי, בחרם, בשמתא ובשם מיתה ובשממה יהא... ויהיו כל ישראל מובדלים ממנו... פיתו פת כותי, יינו יין נסך, ספריו ספרי קוסמין.
תקנות נוספות שנתקנו ככל הנראה באותה ועידה, עוסקות בסכסוכים ממוניים למיניהם. ראשית נקבע, כי המזמין את חברו לדין ולא בא, יוטל עליו חרם עד שיבוא. בתקנה זו נקבעו מספר סייגים ותנאים. בנוסף לכך, הסדירו התקנות את זכות עיקול הפקדונות. תקנה קדמונית, שיש המייחסים אותה לרבנו גרשום, קבעה, כי אדם שהופקדו בידיו ספרים והמפקיד חייב לו כסף, אינו יכול לעכב את השבת הספרים עד לפירעון החוב. חכמי טרוייש הסכימו עם התקנה וציינו "כי חרם קדמונים הוא", ואף הוסיפו והרחיבו אותהּ – רבנו תם קבע, כי אין לעכב שום פקדון עד לפירעון חוב, מלבד מלמדי תינוקות שלא שולם שכרם, שלהם הותר לעכב פקדונות שונים, אך לא ספרים.
חלק מהתקנות עסקו בנושא סכסוכי המיסים. נקבע, כי אדם שנתבע לשלם מס ולטענתו חלה טעות באומדן הכנסותיו, יפרע תחילה את המס, או יתן משכון כפי הערכת הקהילה, ורק אחר כך ידון עמם בפני בית דין שאינו קשור לקהילה. כל זאת במקרה שהטענה היא שאירעה טעות בהערכת השומה, אך אם לדעת האיש מתנכלים לו בכוונת זדון, הוא רשאי לתבוע דין טרם שישלם.
ועידת טרוייש > תקנות בית הכנסת

ועידת טרוייש הרבתה לעסוק בנושא "ביטול התמיד". תקנה עתיקה זו, שאף היא מיוחסת לרגמ"ה, התירה לאדם שחש כי אחד מהקהל עושק אותו, למנוע קיום תפילות או קריאת התורה בבית הכנסת, עד שבית הדין יוציא את הצדק לאור. רבני צרפת הגבילו את זכות ההפרעה, וקבעו כי התובע לדין את חברו והלה מסרב לבוא, רשאי תחילה לעכב שלוש פעמים את תפילת ערבית בבית הכנסת או את "קדושה דסידרא", ורק לאחר מכן יוכל לעכב את תפילת שחרית, מנחה או קריאת התורה. כמו כן, העיכוב יוחל אך ורק בבית הכנסת שבו נוהג הנתבע להתפלל. עוד נקבע, כי אדם שאיבד אבידה רשאי לעכב את התפילה עד שיתחייבו כל המתפללים כי אם יודע אחד מהם על מקום הימצאהּ, יגלה אותו למאבד.
מטרתן של תקנות אלה הייתה קביעת מידתיות בזכות עיכוב התפילות והפרעתן. המתקנים שאפו לאזן בין נשק "ביטול התמיד", לבין גזילת זמן הציבור ויצירת "טירחא דציבורא".
החיבור בין סכסוכים ממוניים לענייני בית הכנסת, בא לידי ביטוי בתקנה נוספת: המשאיל בית הכנסת לציבור ויש לו מריבה עם אחד המתפללים, אינו יכול לאסור עליו לבוא להתפלל שם, אלא אם כן אוסר על כולם ודורש השבת בית הכנסת לחזקתו. מטרתה של התקנה הייתה למנוע מצב שבו ינצל אדם את תרומתו לציבור כנשק בסכסוכיו האישיים עם פלוני.
ויכוח נפוץ נוסף בעניין בית הכנסת נסב אודות מקום "הנחת הנרות", שהיו באותה תקופה מקור התאורה היחיד בלילות. הוויכוח נסוב בין בני העיירות הקטנות שהגיעו להשתתף בתפילות הימים הנוראים עם בני הקהילות הגדולות, והשאלה הייתה מה ייעשה בשארית הנרות שהביאו עמם הכפריים בבואם להתפלל בעיר ביום הכיפורים. לטענת בני הקהילה הגדולה, הדלקת הנר בבית הכנסת שלהם הקדישה אותו לרשות בית הכנסת ואין לשנות את ההקדש ממקום למקום. הוועידה קיבלה חלקית את טענתם וקבעה, כי על הכפריים להשאיר את מותר נרותיהם בבית הכנסת העירוני, אלא אם כן הדליקו שני נרות, שאז ניתן לקחת אחד מהם על מנת להדליקו בבית הכנסת הקבוע שבעיירה הקטנה.
בדומה לכך הוחלט, כי בכל עיר שיש בהּ מניין קבוע לתפילה, מוטל על העובר שם החל מראש חודש אדר ועד פורים לשלם שם את מעות הפורים, אם הוא נתבע לעשות זאת.
ועידת טרוייש > חרם דרבנו גרשום

הוועידה אף חיזקה את חרם דרבנו גרשום שלא לשאת שתי נשים, ושלא לגרש אשה בעל כרחה, אלא אם כן נתקבל היתר מאה רבנים הדרים בשלוש "מדינות" שונות: אניו (כיום אנז'ו, Anjou), נורמנדיה (Normandie) וצרפת.
ועידת שו"ם הראשונה

תקנות רבנו תם וסיעתו, שנתקנו בטרוייש, חייבו בעיקר את קהילות צרפת. קהילות הריין, שהתמודדו עם בעיות זהות, החליטו לאמץ את שיטת התקנות ובכך לפתור את בעיותיהן. בשנת ד'תתקנ"ו (1196) התכנסה במגנצא ועידת רבנים ופרנסים מכל קהילות הריין. נראה שבראש הוועידה עמדו רבי יוסף ב"ר עתניאל "איש הלבנון" ורבי דוד ב"ר קלונימוס ממינצבורג, תלמידו של רבנו תם. ועידה זו העתיקה את רוב תקנות טרוייש והוסיפה עליהן עוד תקנות רבות ומפורטות. התקנות נחתמו על ידי רבני שו"ם ופרנסיה.
המשך ישיר של ועידת תתקנ"ו במגנצא הייתה ועידה נוספת, שהתקיימה אף היא במגנצא עשרים וארבע שנים לאחר מכן, בשנת ד'תתק"ף (1220). בוועידה זו התכנסו שוב חכמי הדור וראשי הקהילות, וחתמו בשנית על תקנות מגנצא הראשונות. נראה שהצורך באשרור נוסף לתקנות שזה מקרוב נתקבלו, נבע מן העובדה שהתקנות לא קויימו כראוי על ידי בני הקהילות, ומכך שההתנהגות הנלוזה, במידה שהייתה כזו, נמשכה ללא שינוי. חכמי הדור הבינו כי עליהם ליצור מנגנון הרתעה משמעותי, אשר יחייב את בני הקהילות להישמע לתקנות שפורסמו. בוועידת תתק"ף הובהר ופורסם כי מי שיעבור על התקנות יהיה "בחרם חמור". חכמי שו"ם קיוו שאיום זה יפעל את פעולתו, וכי ענייני הציבור ישובו להתנהל על מי מנוחות.
ועידת שו"ם הראשונה > תקנות בין אדם לחברו

מלבד העתקה של תקנות טרוייש, טיפלו במגנצא ביסודיות בעניינים שבין אדם לחברו. כהקדמה לתקנות אלו ציינו המתקנים את המצב העגום השורר בקהילות:
צץ המטה ופרח הזדון, 
והחמס קם למטה הרשע, 
ואין נושע, 
וכבר אין עין השע, 
וקול שוועת אומללים בת עמנו עלתה באזנינו.
דברים אלו מתייחסים ככל הנראה לתופעת ה"מסירה" שנפוצה בקרב הקהילות, ופגעה פגיעה קשה במשפחות רבות. חכמי שו"ם החליטו למגר תופעה מסוכנת זו באופן מוחלט: הם קבעו כי המלשין על חברו פסול לעדות ולשבועה, ויהא בנידוי הקהילות עד שישלם לחברו את ההפסד וישוב בתשובה שלמה. בנוסף נקבע, כי אם יהודי מאיים על חברו שיפסיד לו ממון על ידי הלשנה לשלטונות, ולאחר מכן אכן התנכלו אליו השלטונות – יתחייב המלשין לשלם את דמי ההפסד ולא יוכל לטעון כי לא ביצע את איומו וכי אין לו קשר למעשי השלטון. עוד הוחלט לקלל את המלשינים מדי שבת, ולהחרים את המונע מן הדיינים לדון על פי תורת ישראל.
סוגיית הקשרים הפסולים עם השלטונות באה לביטוי נוסף בתקנות מגנצא. כדי למנוע מהגויים להתערב בחיי הקהילה, נקבע, כי אם יתמנה אדם לתפקיד בבית הכנסת, כגון חזן, גבאי או גולל התורה, על פי מינוי השלטונות, יהיה אותו אדם בנידוי, בשמתא ובחרם. הוועידה שאפה למצב שבו אף קשרים לגיטימיים עם השלטונות לא ישפיעו על ענייני הציבור. מסיבה זו נקבע, כי אין לפטור אדם ממס עקב קרבתו לשלטונות.
תקנות נוספות עסקו בענייני ממונות. נקבע, כי אין לתת הלוואות אלא באופן של עיסקא, כלומר שדמי ההלוואה יחשבו כהשקעה משותפת, וסיכויי הרווח וההפסד יתחלקו בין המלווה והלווה. תקנה זו נועדה למנוע בעיות הלכתיות של ריבית, כמו גם טענות ומענות שונות. עוד נקבע כי יש לנהוג ביושר בכל ענייני הממון, ו"לא יעשה שקרנות ולא 'גילוח מעות'". שיוף מטבעות זהב על מנת להתיך את הזהב שנגזל מהמטבעות היה תופעה נפוצה בתקופות ההן, וחכמי שו"ם ראו בה רמאות, גזל, חילול השם וסכנת נפשות (בשנת 1278 נחשדו יהודים באנגליה באשמה זו, ו-269 מהם הומתו בתלייה).
מסי השלטונות והסכסוכים שנגרמו בעטיים, עלו אף הם על שולחן הוועידה. נקבע כי אין ליטול משכון מאדם שהפקידו אצלו ספרים (כתבי יד השווים הון רב), עבור חובות המיסים של בעל הספרים. עוד הוחלט, כי אם הצהיר אדם בשבועה הצהרת הון נמוכה כדי להיפטר מתשלום מס גבוה והתברר ששיקר, ייפסל לשבועה.
תקנה חשובה נוספת בתחום שבין אדם לחברו, אסרה על אדם לכנות את חברו בשם "ממזר" או פסול נישואין אחר.
ועידת שו"ם הראשונה > תקנות הציבור והפרט

ענייני ציבור נוספים נידונו בוועידה והוזכרו בתקנות. כך למשל נקבע, כי אם אין מספיק כסף כדי לשלם למלמדי התינוקות, ניתן לקחת כסף מהקדשות של נפטרים, למעט אם הוקדשו במפורש למטרה אחרת. הוחלט כי תקנות לטובת העיר או ענייה יתקבלו על דעת טובי העיר, וכי אין אפשרות לסרב להחלטתם ואף לא לתבוע אותם לדין תורה. נאסר גם לגלות לגויים סודות הנוגעים לקהילה.
הוועידה עסקה גם בענייני בית הכנסת. נאסר על אדם להתפלל בבית הכנסת בניגוד להסכמת הציבור. כן נקבע, כי נדרי צדקה שנודר אדם בבית הכנסת, ישלם לאותו בית הכנסת שבו נדר. החלטה אחרת קבעה כי אין לדבר בבית הכנסת, אלא ”ישבו באימה וביראה ויעבדו את אבינו שבשמים”.
במקביל לתקנות בענייני הציבור, עסקו תקנות שו"ם בסדרה ארוכה של תקנות שנגעו לשלל תחומי החיים הפרטיים של יהודי הקהילות. מספר תקנות לא היוו חידוש, אלא באו כחיזוק נוסף להלכות פסוקות שמקורן בתלמוד ואף במקרא והציבור לא הקפיד על שמירתן. כך למשל קבעה הוועידה, כי על כל אדם לקבוע זמן ללימוד תורה, מדרש או תלמוד, לפי מידת הבנתו ואפשרויותיו. בנוסף קיבלה הוועידה מספר תקנות בענייני כשרות, כגון איסור לאכול שלקות של גויים, תקנות בענייני יין נסך, חיוב להסיר "חוטי דכפלי" (מחשש לחֵלב אסור), איסור לשלוח בשר על ידי גוי ואיסור לשחוט ללא מבחן וקבלת הסמכה מרב.
בעתות שמחה היו מצויים מכשולים שונים, ועל כן התייחסה הוועידה גם לעניינים אלו. נראה כי מנהג רווח היה להתרים אנשים בעל כורחם לצורכי חתונה, וכן ליטול דברים מאולם החתונה, עקב שכרות ושמחה יתירה. התקנות קבעו אפוא, כי אין ליטול מהחתונה יותר משישה פשוטים (מטבע קטן), ואין לחברי החתן לגנוב תרנגולות ודברים אחרים משום אדם. בעיה אחרת ארעה בעתות שמחה: לפעמים נחרך התבשיל המיועד ליום השבת, עקב ההלכה שאסור להוסיף לו מים בשבת. היו שלא התאפקו עקב הבושה, וביקשו מגוי שיעשה זאת. כדי למנוע זאת החליטה הוועידה, כי יש למנות שומר יהודי, שימנע מגוי להוסיף מים לקדרה המתבשלת בשבת לצורך האורחים.
נראה כי יהודים רבים שעסקו במסחר עם הגויים החלו לשנות אט אט את מלבושם והופעתם החיצונית, וניסו להידמות לחבריהם הגויים. חכמי שו"ם ראו לנכון לתקן תקנות בנושא זה, וקבעו כי אין ליהודי ללבוש מלבוש של גויים, אין ללבוש "חלולי בתי זרועות" (גלימה נטולת שרוולים בסגנון גויי), אין לגלח זקן בתער ואף לא בכעין תער, כלומר במספריים הגוזזים את הזקן סמוך ללחיים.
תקנה אחרת הוקדשה למלחמה בנגע המותרות שפשה כפי הנראה בקהילות הריין. נקבע כי אסור להזמין אנשים לסעודה שאינה סעודת מצווה, מלבד אדם שאורחים מתאכסנים בביתו, או שהקיז דם שעליו להרבות במאכל. גם ליולדת הותר לעשות סעודה לחברותיה. תקנה זו היא הקדומה ביותר בנושא המותרות, והיא בבחינת אב לתקנות כאלו שהותקנו בעקבותיה.
כאמור, חלק מהתקנות לא חידשו הלכות או הנהגות כל שהן, ומטרתן הייתה לחזק הלכות ודינים שלא הקפידו עליהם. לשם כך הוטלו נידויים, חרמות ושמתות על החוטאים בענייני יין נסך, הרחקות נידה, פנייה לערכאות ועוד. כמו כן הודגשו במשנה תוקף מחויבויותיהן של הקהילות לכל תקנותיו של רבנו גרשום ”שהן הרבה מאוד והן ידועות ולא הוצרכו לחדשן”.
הרבנים המתקנים

כאמור, כל התקנות האמורות נתקנו על ידי בעלי התוספות, בוועידות שנערכו במגנצא בשנים תתקנ"ו ותתק"ף. אזהרה חמורה שליוותה את התקנות קבעה כי מי שיעבור על התקנות ינודה, וכי אם לא יחזור בו תוך חודש – ניתן יהיה למסור את ממונו לשלטונות ולקנוס אותו לפי החלטת הקהילה. חותמי התקנות היו עשרות רבנים משלוש קהילות הריין המרכזיות. הבולטים מבין החותמים היו רב משה הכהן ממגנצא, רבנו דוד ממינצבורג (תלמידו של רבנו תם ורבו של הר"ש משאנץ), רבנו יעקב ב"ר אשר הלוי משפיירא (רבו של המרדכי), רבנו שמחה ב"ר שמואל משפיירא (מבעלי התוספות, תלמידו של הראבי"ה ורבו של האור זרוע), רבנו אליעזר ממיץ (הרא"ם, בעל ה"יראים"), רבנו אלעזר ב"ר יהודה מוורמייזא בעל "הרוקח", רבנו ברוך ב"ר שמואל ממגנצא (מחבר ספר החכמה, מפיוטיו ידוע הזמר "ברוך אל עליון") ורבנו אליעזר בן יואל הלוי מקלן (הידוע כ"אבי העזרי" או "ראבי"ה").
ועידת שו"ם השנייה

בחודש תמוז שנת ד'תתקפ"ג (1223) התכנסו שוב רבנים ונכבדים מקהילות שו"ם, בוועידה שהתקיימה ככל הנראה בשפיירא, ובהּ עסקו בפירוט רב בתקנת החליצה (ראו להלן). תקנות נוספות שחודשו בה על סמך תקנות קודמות קבעו כי אין לרבנים או לפרנסי הקהילות להטיל חרם על אדם מדעת עצמם ללא הסכמת הקהילה. במקביל נאסר על הקהילה להטיל חרם ללא הסכמת הרב. נקבע כי חרם או נידוי שהוטלו ללא הסכמת כל הגופים הללו ייחשבו לחסרי תוקף. על תקנות אלו חתמו גדולי הדור, בהם הרוקח, רבנו דוד ב"ר שאלתיאל (תלמיד ראבי"ה, אב"ד קהילת לורך), רבנו יהודה ב"ר משה הכהן ממגנצא (הר"י כ"ץ, רבו של מהר"ם מרוטנבורג) ועוד.
כאמור, רובן של תקנות שו"ם נתקנו כתגובה לבעיות מקומיות וייחודיות של קהילות אשכנז וצרפת בימי הביניים. מסיבה זו נהגו רובן רק במקומן ובשעתן, לא התפשטו מעבר לקהילות שבהן נתקבלו, ולא שרדו מעבר לתקופה שבהּ נצרכו. יוצאות מן הכלל הן שתי תקנות שמקורן בתקנות שו"ם אשר שרדו עד ימינו אלה: תקנת הנדוניא ותקנת החליצה.
ראו גם

תקנות הקהילה
לקריאה נוספת

שו"ת מהר"ם בר ברוך (מרוטנבורג) דפוס פראג, תשובה תתרכ"ב (בדפוסים מסוימים: אלף כ"ב)
שו"ת מהר"ם מינץ, תשובה י' ותשובה ק"ב
שו"ת תרומת הדשן ר"כ, ופסקים רס"ב
כתב יד של ספר "צידה לדרך" ח"ב דף ר"נ ע"א (נמצא ב-Jew's college בלונדון)
כתב יד צונץ (נמצא שם)
משה פרנק, קהילות אשכנז ובתי דיניהן, 1937
חיים הלל בן-ששון, פרקים בתולדות היהודים בימי הביניים, 1958
חיים הלל בן ששון, יהדות אשכנז, 1979
ישראל שציפנסקי, התקנות בישראל, כרך ד', 1993
הערות שוליים

↑  הפיסקה על פי: חיים הלל בן-ששון, פרקים בתולדות היהודים בימי הביניים, 1958, ויהדות אשכנז, 1979; אריה גראבויס, הנהגת הפרנסים בקהילות צרפת הצפונית במאות ה-11 וה-12 : "טובי הקהל" ו"זקני הערים", בתוך "תרבות וחברה בתולדות ישראל בימי-הביניים", 2004, עמ' 308–313 ובהערה 16. גם מהתקנות עצמן ניתן ללמוד על מצב הקהילות בתקופה ההיא.
↑  על פי שו"ת מהר"ם בר ברוך (מרוטנבורג) דפוס פראג, דף קנ"ח עמוד ב'
↑  ראו ישראל שציפנסקי, התקנות בישראל, כרך ד', 1993, פרק ראשון: תקנות רבינו גרשום מאור הגולה, ובהערה 75
1 2 3 4 5 6  התקנות הוזכרו בשו"ת מהר"ם בר ברוך (מרוטנבורג) דפוס פראג, תשובה תתרכ"ב, בשו"ת מהר"ם מינץ תשובה ק"ב, וראו גם ישראל שציפנסקי, התקנות בישראל, כרך ד', 1993.
↑  כינוי מושאל לביטול התפילה, הנחשבת ביהדות כחלופה לקרבנות התמיד שהוקרבו בבית המקדש ובטלו בשבעה עשר בתמוז.
1 2  שמות החותמים הבולטים פורטו בשו"ת מהר"ם בר ברוך (מרוטנבורג) דפוס פראג, תשובה תתרכ"ב, ראו גם משה פרנק, קהילות אשכנז ובתי דיניהן, 1937, עמ' 142-157.
↑  על ועידה זו נרמז בשו"ת מהר"ם בר ברוך (מרוטנבורג) דפוס פראג, תשובה תתרכ"ב, ובשו"ת מהר"ם מינץ, תשובה ק"ב; ראו גם ישראל שציפנסקי, התקנות בישראל, כרך ד', 1993 ובאתר "מורשת המשפט בישראל".
↑  ראו בערך מטבע, כי כדי למנוע רמאויות מסוג זה, החלו יצרני המטבעות לטבוע חריצים בשולי המטבע, על מנת שכל שיוף יהיה ניתן להבחנה מיידית.
↑  תשובת מהר"ם מרוטנבורג הנ"ל; שו"ת מהר"ם מינץ, תשובה י' ותשובה ק"ב
↑  ראו לעיל ועידת טרוייש.
↑  בהגהותיו לשולחן ערוך אבן העזר סימן נ"ג סעיף ג', וסימן קי"ח סעיף י"ט
↑  ראו למשל שו"ת הרא"ש כלל נ"ד, שו"ת מהרי"ל סימן ע"ו וסימן פ', שו"ת תרומת הדשן פסקים סימן רס"ז, שו"ת מהרשד"ם אבן העזר סימן כ"ה, שו"ת שבות יעקב חלק ב' סי קכ"ה, שו"ת הרדב"ז סימן שצ"ז, שו"ת בית אפרים סימן ס"ג, שו"ת עבודת הגרשוני סימן כ"ח, שו"ת פנים מאירות חלק ב' סימן קע"ד, שו"ת חיים שאל לחיד"א חלק א' סימן ע"ד.
↑  ראו שמחה אסף, התקנות והמנהגים השונים בירושת הבעל את אשתו, בתוך "מדעי היהדות" א (תרפ"ו), עמ' 79, ופסקי דין רבניים, חלק ה' עמוד רכ"ה
↑  שו"ת מהר"ם בן ברוך מרוטנבורג, תשובה תתרכ"ב.
↑  שו"ת מהר"ם מינץ, תשובה י'
↑  על פי ההלכה, טרם מלאות שלושה חודשים מפטירת הבעל אסור לאלמנה להינשא או להתייבם לאדם אחר.
↑  תרומת הדשן תשובה ר"כ בשם ראבי"ה
↑  בעוד שאשת איש השוכבת עם זר חייבת מיתה, יבמה טרם חליצה העושה זאת אינה חייבת מיתה אלא מלקות
↑  תרומת הדשן, בתשובה ר"כ ובפסקים רס"ב
↑  ראו "דרכי משה" והגהות הרמ"א על שולחן ערוך אבן העזר סימן קס"ה, שו"ת מהר"ם פדואה סימן י"ז, וים של שלמה למהרש"ל על מסכת יבמות, פרק רביעי סימן י"ח, שו"ת מהר"ם מלובלין סימן י' ועוד.
| --- | --- |
ערך טוב: 
טרוייש העתיקה
מגנצא העתיקה
רחוב היהודים בפפדרסהיים, וורמס. על השלט כתוב אגב משחק מילים בין המילים "סימטה" ו"אורחים": "סימטת היהודים מקדמת בברכה את כל האורחים"
מקווה בשפיירא העתיקה
תחריט של טקס חליצה