המצור על מלטה (מלחמת העולם השנייה)
חזרתו של הלופטוואפה (דצמבר 1941 – אוגוסט 1942) > העליונות האווירית של חיל האוויר הבריטי

עוד לפני הגעתם של מטוסי הספיטפייר, נעשו ניסיונות נוספים להפחית את האבדות. בפברואר 1942 הגיע סטן טרנר (Stan Turner) כדי לקבל את הפיקוד על טייסת 249. לויד ביקש שישלח אליו מפקד בעל ניסיון קרבי וניסיונו של טרנר בטיסה עם דאגלס באדר בשמי אירופה הכשיר אותו לתפקיד. הוא החל לאמץ את השימוש במבנה ארבע האצבעות בניסיון לצמצם את האבדות של חיל האוויר המלכותי על ידי שימוש בטקטיקות גמישות יותר שיפצו על הנחיתות הטכנית. מטוסי ההוריקן המיושנים עדיין נאבקו כנגד מטוסי המסרשמיט הגרמנים החדישים ביותר ומטוסי המאקי (Macchi C.202) שפעלו אז בשמי מלטה. מפציצי היונקרס היוו גם הם איום משמעותי.
כדי ליצור מחדש שוויון באיכות, טסו למלטה ב-7 במרץ 1942‏ 16 מטוסי ספיטפייר מסיפונה של נושאת המטוסים "איגל" (HMS Eagle) כחלק ממבצע ספוטר (Operation Spotter). סבב נוסף של ה"איגל" הוסיף 9 מטוסים נוספים. שיטת התגבור של מלטה באמצעות נושאות מטוסים (Club Run) המשיכה להתבצע בתדירות גבוהה יותר במהלך שנת 1942. ב-13 באפריל הובאו 47 מטוסים נוספים. כל המטוסים פרט לאחד הצליחו להגיע לאי. אף על פי שמטוסי הספיטפייר היוו גורם שקול מול מטוסי הציר, רבים מאלה שהגיעו במרץ ובאפריל הושמדו על הקרקע ובאוויר, כאשר הם היו בנחיתות מספרית. לדוגמה, במשך חמישה ימים באפריל היה רק מטוס ספיטפייר אחד זמין להגנת האי ובמשך יומיים לא היה אפילו אחד. הגרמנים ידעו על המשלוחים והפעילו התקפות כבדות. בבוקר 21 באפריל היו רק 27 מטוסי ספיטפייר שמישים. בערוב היום ירד המספר ל-17.
ההפצצות הכבדות של כוחות הציר שחקו את יכולות ההתקפה של כוחות הצי והאוויר שהיו במלטה. בחודשים אפריל-מאי 1942 היה ברור שהלופטוואפה השיג מידה רבה של עליונות אווירית. חיל האוויר האיטלקי ביצע גם הוא הפצצות בנחישות. לעיתים, שלושה עד חמישה מפציצים איטלקים היו טסים בגובה נמוך מאוד מעל המטרות כדי להטיל את הפצצות בדיוק רב, וזאת מבלי לשים לב לתקיפות של מטוסי חיל האוויר הבריטי ולאש נגד המטוסים שנורתה מהקרקע.
לצד העליונות האווירית שהושגה, גילו הגרמנים שהצוללות הבריטיות פעלו מתוך הבסיס באי מנואל ולא מתוך הנמל הגדול וניצלו את העליונות האווירית שלהם כדי לחסל את האיום הזה. עד מהרה היה הבסיס תחת התקפות בלתי פוסקות. הצוללות נאלצו לבלות את רוב זמנן מתחת למים ומבני המגורים, בהם הצוותים יכלו לנוח מדי פעם, ננטשו. הנחת המוקשים על ידי מטוסי הציר גרמה גם היא לעליה משמעותית באובדן הצוללות. עד לסוף מרץ 1942 אבדו 19 צוללות. היעילות של תקיפות האוויר כנגד בסיסי הצי נרשמה לזכות הצי האיטלקי. בחודש אפריל הגיעו 150,389 טונות מטען לצפון אפריקה מתוך 150,578 טונות שנשלחו. האסטרטגיה של היטלר שהתבססה על שיתוקה של מלטה על ידי מצור נראתה בשלב זה מוצלחת. קסלרינג דיווח לפיקוד העליון הגרמני ש"לא נותרו פצצות להטיל". המאמצים הנחושים של כוחות הציר כנגד מלטה השתקפו בגיחות ההפצצה. מ-20 במרץ ועד 28 באפריל 1942 הוציאו הגרמנים 11,819 גיחות כנגד האי והטילו 6,557 טונות של פצצות (3,150 טונות על ולטה). הגרמנים איבדו 173 מטוסים במהלך הפעולות.
בעלות הברית פעלו להגדיל את מספר מטוסי הספיטפייר על האי. ב-9 במאי הועברו על גבי סיפוניהן של שתי נושאות מטוסים 64 מטוסים נוספים. כעת היו במלטה חמש טייסות מלאות של מטוסי ספיטפייר. (טייסות 126, 185, 249, 601, ו-603). ההשפעה של מטוסי הספיטפייר נראתה מאוד לעין. ב-9 במאי הודיעו האיטלקים על 37 אבדות. ב-10 במאי איבדו כוחות הציר 65 מטוסים שהתרסקו או ניזוקו בקרבות אוויר בשמי האי. מטוסי ההוריקן היו מסוגלים להתמקד במפציצים של הציר ובמפציצי הצלילה בגבהים הנמוכים, כשבמקביל, הספיטפיירים, שהיו בעלי יכולת לטפס לגבהים, העסיקו את מטוסי האויב שטסו בגובה רב יותר. בין 18 במאי ועד 9 ביוני הצליחה ה"איגל" להוביל 76 מטוסי ספיטפיירים נוספים בשלושה סבבים. עם כוח כזה, היה מסוגל חיל האוויר המלכותי להתמודד עם כל התקפה של הציר.
באביב 1942, חילות האוויר של הציר שפעלו נגד מלטה היו בשיא כוחם. היריבים הרציניים ביותר של מגיני האי היו 137 מטוסי המסרשמיט, ו-80 מטוסי המאקי 202. המפציצים של הציר היו 199 מטוסי יונקרס 88 ו-32–40 מטוסי יונקרס 87. עם זאת, השיפורים הטכניים והגדלת כמות המטוסים של מערך ההגנה של חיל האוויר הבריטי, זיכו אותו בעליונות האווירית. בסוף מאי 1942 עמד סדר הכוחות של קסלרינג על 13 מטוסי סיור שמישים בלבד, 6 מטוסי מסרשמיט Bf 110, 30 מטוסי מסרשמיט Bf 109 ו-34 מפציצים. בסך הכול 83 מטוסים בהשוואה לכמה מאות חודשיים קודם לכן.
ביולי 1942 הופצצה כנסיית עליית מרים אך היא לא נפגעה עקב חבלה בפצצות בזמן הייצור.