stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1952
בחירות כלליות > נושאים במסע הבחירות

מסע הבחירות של אייזנהאואר היה אחד מהראשונים שהתרכז בקול הנשי. רבים מתשדירי הבחירות שלו ברדיו ובטלוויזיה התרכזו בחינוך, אינפלציה, סיום מלחמת קוריאה ונושאים אחרים שמשכו נשים להצביע עבורו. רוב העובדים במטה הבחירות שלו היו נשים: הן התקשרו בטלפון למצביעים פוטנציאלים, חילקו כפתורים עם השם "אייק" ודאגו לתמיכה במועמדים הרפובליקנים. בבחירות אייזנהאואר זכה ברוב הקול הנשי.
מסע הבחירות של אייזנהאואר תקף את "קוריאה, הקומוניזם והשחיתות" - כישלונות ממשל טרומן. נושא מרכזי היה "הצפת" ממשל טרומן במרגלים קומוניסטים. בנוסף טען שממשל טרומן הזניח את אמריקה הלטינית והוביל אותם לקראת שלטון קומוניסטי. הרפובליקנים האשימו את הדמוקרטים בכישלון צבאי בקוריאה, בשמירה על מרגלים קומוניסטים בממשל ובמספר אנשים בכירים שהואשמו בשחיתות.
סטיבנסון קיווה לנצל את המאבק בין טאפט השמרן ואייזנהאואר המתון. בנאום בבולטימור, טען שלפיל הרפובליקני יש שני ראשים ושאי אפשר להפקיד את אמריקה בידי מפלגה שלא יודעת מי מנהיג אותה, בידי "בית מפולג בתוך עצמו". סטיבנסון, טרומן ודמוקרטים אחרים ביקרו את הסנאטור ג'וזף מקארתי ובכירים רפובליקנים אחרים בתור "מעוררי בהלה" שרמסו את זכויות האזרח של עובדי הממשל. בנאום בסולט לייק סיטי טען סטיבנסון שהרפובליקנים ממהרים להאשים את מי שהם לא מסכימים איתו ופולשים אל חופש המחשבה. סטיבנסון טען שההתקפות מצד הימין על עובדי ממשלה כג'ורג' מרשל, ששירת כמזכיר המדינה של ארצות הברית, פגעו במדינה. הנשיא טרומן ביקר את מקארתי ודרש מאייזנהאואר לגנות אותו. סטיבנסון לעג לרפובליקנים שצדים קומוניסטים במשרד להגנת הטבע אולם מסרבים לסייע לאנשים שנלחמים בקומוניסטים האמיתיים באסיה. הסנאטור מקארתי בלבל בכוונה בין סטיבנסון לאלג'ר היס, שהואשם בריגול קומוניסטי. בנוסף טען שהוא רוצה לקחת אלה ולעשות מסטיבנסון "אמריקני טוב".
סטיבנסון וספרקמן לא היו חלק מממשל טרומן והתעלמו ממנו, והעדיפו להדגיש את הישגי הניו דיל של רוזוולט לעומת השפל הגדול של הובר. סטיבנסון לא הצליח, לטענת ההיסטוריונים, להפיג את התחושה שאמריקה המפולגת זקוקה לשינוי.
בחירות כלליות > מסע הבחירות

דמוקרטים רבים היו מודאגים כשאייזנהאואר סירב לנאום בוויסקונסין נאום שמגנה את מקארתי, ואף צולם לוחץ ידיים עם מקארתי. טרומן, שהיה חבר של אייזנהאואר, אמר שאייזנהאואר "בגד בכל מה שחשבתי שהוא מסמל".
למרות זאת, תפקידו של אייזנהאואר במלחמת העולם השנייה זיכה אותו בתמיכה רבה ובקהל רב שבא לראות אותו. הסלוגן שלו, "I Like Ike", היה אחד מהפופולריים ביותר בהיסטוריה האמריקנית. סטיבנסון גם נאם בכל המדינה וגם לו הקשיב קהל גדול. אף על פי שהסגנון שלו הלהיב אינטלקטואלים ואנשי אקדמיה, רבים מהמומחים תהו האם הוא מדבר "מעל ראשי" מאזיניו, לעומת אייזנהאואר העממי. השמרנים לעגו לסטיבנסון, שנודע כרודף נשים ובעל פילגשים רבות, כנשי מדי כדי להיות נשיא.
אירוע חשוב שקרה במהלך מסע הבחירות היה כשריצ'רד ניקסון, שהיה נוהג להאשים את הדמוקרטים בשחיתות, הואשם בקבלת 18,000$ במתנות מתורמים עשירים. אייזנהאואר ואנשי המטה שלו שקלו להסיר את מועמדותו של ניקסון, אך ניקסון הציל את הקריירה שלו בנאום טלוויזיוני בן חצי שעה שכונה "נאום צ'קרס". בנאום הכחיש ניקסון את ההאשמות, נתן פירוט מדויק על נכסיו הפיננסיים המועטים, והילל את מועמדותו של אייזנהאואר. שיא הנאום הגיע כשניקסון אמר שתומך נתן לבנותיו מתנה: כלב קוקר ספניאל בשם "צ'קרס", אך הוא לא יוותר עליו כי בנותיו אוהבות אותו. הנאום גרם לכמות כזו של תגובות אוהדות, שאייזנהאואר החליט להשאיר את ניקסון כמועמד לסגן הנשיא.
למרות ההאשמות בקומוניזם, רוב מסע הבחירות נחשב למכובד וסטיבנסון נחשב לקול חדש במפלגה הדמוקרטית שמשך את הצעירים. הוא האשים את אייזנהאואר בשתיקה מול מקארתי, וטען בפני חיילים שלא היה במעשיו של מקארתי דבר פטריוטי.
למרות זאת, היה ברור ששני המועמדים לא כיבדו אחד את השני: סטיבנסון גינה את סבלנותו של אייזנהאואר כלפי מקארתי, ואייזנהאואר ראה בסטיבנסון פוליטיקאי טיפוסי.
שני המועמדים השתמשו בטלוויזיה בפעם הראשונה במערכת הבחירות. נאומיו של אייזנהאואר נחשבו למבולבלים מאוד, ומומחי תקשורת עבדו איתו על מיקוד נאומיו. אייזנהאואר התקשה בהופעה בטלוויזיה, בו הוא נראה מבוגר ומצחו נצץ. בהנחיית יועציו, אייזנהאואר אופר ועמד בצורה מסוימת, ובנוסף לא לבש משקפיים. כיוון שלא יכול היה לקרוא את התסריט בלעדיהן, כתבו לו את המילים על שלטים גדולים.
רבים ביקרו את מסע הבחירות בטענה שהוא "מכר" את אייזנהאואר לציבור. סטיבנסון לא היה קשור לתשדירי הטלוויזיה וטען שאייזנהאואר "מוכר את הנשיאות כמו דגני בוקר. הוא עצמו טען שלא צפה בטלוויזיה.
תעמולה זכורה היא סרטון מצויר חסר דאגות עם שיר בשם "I Like Ike" לאייזנהאואר. בפעם הראשונה, ההיסטוריה הרפואית של שני המועמדים שוחררה לציבור, וגם גרסאות חלקיות של ההיסטוריה הפיננסית שלהם לאחר נאומו של ניקסון. לקראת סוף מסע הבחירות, אמר אייזנהאואר שאחרי שיבחר, ילך לקוריאה כדי לסיים את העימות. ניסיונו הצבאי והמודעות הציבורית לנושא נתנה לו את החיזוק האחרון לקראת הניצחון.
אייזנהאואר שמר על יתרון נוח במשך כל מסע הבחירות.
בחירות כלליות > אזרחים עבור אייזנהאואר

כיוון שהמפלגה הרפובליקנית נשלטה בעיקר בידי תומכי טאפט, הקימו תומכי אייזנהאואר מועדונים תומכי אייזנהאואר למשיכת תומכים. המועדונים, שכונו "אזרחים עבור אייזנהאואר", תמכו במדיניות מתונה ואינטרנציונליסטית. התנועה לא הותירה חותם רב בקרב הרפובליקנים.
תוצאות

ביום הבחירות - 4 בנובמבר 1952 - ניצח אייזנהאואר באופן החלטי, כשהוא גורף 55% מהקולות וזוכה ב-39 מ-48 מדינות. סטיבנסון לא זכה באף מדינה מצפון ארצות הברית או ממערב לארקנסו, ואילו אייזנהאואר זכה בשלוש מדינות דרומיות שלא הצביעו לרפובליקנים מאז תקופת השיקום - וירג'יניה, פלורידה וטקסס. הייתה זאת הפעם האחרונה עד 1968 שהרפובליקנים ניצחו במיזורי והפעם האחרונה בה זכו הדמוקרטים בקנטקי עד ל-1964. הייתה זאת הפעם האחרונה בה נבחר רפובליקני לנשיאות בלי קנטקי. סטיבנסון ניצח בקנטקי בהפרש של 700 קולות, ההפרש הזעום ביותר מאז זכייתו של וודרו וילסון בניו המפשייר בהפרש של 56 קולות.
במערכת הבחירות היה שימוש במחשב כדי לחזות את התוצאות.
| המועמד לנשיאות | מפלגה | מדינה | כמות האלקטורים | השותף | מדינת השותף | כמות האלקטורים של השותף |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| דווייט אייזנהאואר | רפובליקנית | ניו יורק | 442 | ריצ'רד ניקסון | קליפורניה | 442 |
| עדלי סטיבנסון | דמוקרטית | אילינוי | 89 | ג'ון ספרקמן | אלבמה | 89 |
| וינסנט הלינן | פרוגרסיבית | קליפורניה | 0 | צ'רלוטה באס | ניו יורק | 0 |
| סטיוארט המבלן | האיסור | טקסס | 0 | אנוק הולטוויק | אילינוי | 0 |
| אריק האס | העבודה הסוציאליסטית | ניו יורק | 0 | סטפן אמרי | ניו יורק | 0 |
| דרלינגטון הופס | הסוציאליסטית | פנסילבניה | 0 | סמואל פרידמן | ניו יורק | 0 |
| דאגלס מקארתור | החוקה | ארקנסו | 0 | הנרי בירד | וירג'יניה | 0 |
| פארל דובס | העובדים הסוציאליסטים | מינסוטה | 0 | מיירה וייס | קליפורניה | 0 |
תוצאות > מפות

תוצאות הבחירות לפי מחוזות. אייזנהאואר-אדום, סטיבנסון-כחול
תוצאות הבחירות לפי מחוזות הקונגרס
קיפאובר ניצח בכל הבחירות המקדימות פרט לשלושה אולם לא נבחר
עדלי סטיבנסון הזהיר מחזרה למדיניות הרברט הובר
מסע בחירות של אייזנהאואר במרילנד בספטמבר
פוליקרפה סלברייטה

| --- | --- |

 לידה:  26 בינואר 1795 בוגוטה, מלכות המשנה של גרנדה החדשה
 הוצאה להורג:  14 בנובמבר 1817 (בגיל 22) בוגוטה, קולומביה 
 מדינה:  קולומביה, ניאוגרנדה
 עיסוק:  מרגלת, תופרת
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 
פוליקרפה סלברייטה (בספרדית: Policarpa Salavarrieta; 26 בינואר 1795 –  14 בנובמבר 1817), הידועה גם בשם לה פולה, הייתה תופרת ניאוגרנדינית (מלשון ניאו - גרנידי (הגרנידים החדשים)) כינוי לתנועת חופש בקולומביה, (אנ') שריגלה עבור כוחות המהפכה במהלך הרקונקיסטה הספרדית של מלכות המשנה של גרנדה החדשה. היא נתפסה על ידי ממלכת ספרד ובסופו של דבר הוצאה להורג על בגידה. יום האישה הקולומביאנית מונצח ביום השנה למותה. כיום היא נחשבת לגיבורת העצמאות של קולומביה.
שֵׁם

מכיוון שתעודת הלידה שלה מעולם לא נמצאה, שמה הפרטי החוקי אינו ידוע. השם "סלברייטה" ידוע רק כשם שמשפחתה וחבריה השתמשו בו. אביה כינה אותה אפולוניה בצוואתו. היא הייתה הקרובה ביותר לאחיה, ויויאנו, שכן היא הפכה לאפוטרופוס שלו כשהוריה מתו. כשהכוחות החמושים בגואדואה החלו לחפש אותה, היא החלה לקרוא לעצמה פוליקרפה.
בדרכונה המזויף משנת 1817, שבו נעזרה על מנת להיכנס ולצאת מבוגוטה במהלך הרקונקיסטה, היא הופיעה בתור "גרגוריה אפולינריה". אנדריאה ריקאורטה דה לוזאנו, שאיתה פוליקרפה התגוררה ואף עבדה עבורה באופן רשמי בבוגוטה, כמו גם אמברוסיו אלמיידה, מנהיג גרילה לו סיפקה מידע, קראו לה בשם זה. בני דורה התייחסו אליה בפשטות כ"לה פולה", אך פוליקרפה סלברייטה הוא השם שאיתו היא זכורה ומונצחת.
מקום ותאריך לידה

גם תאריך ומקום הלידה של לה פולה נתונים להשערות בהיעדר מסמכים משפטיים. הגרסה הפופולרית היא שהיא נולדה בעיריית גואדואס (אנ'), קונדינמרקה (אנ'), בין 1790 ל-1796. עם זאת, רפאל פומבו (אנ') טען שהיא נולדה ב-מריקיטה (אנ'), בעוד חוזה קאיסדו רוחאס טען כי היא בכלל נולדה בבוגוטה.
ניתן לשער את תאריך ומקום הלידה שלה ממידע זמין על אחיה, אשר, באופן מוזר, לא אבד.
האחים שלה היו:
מריה איגנסיה קלרה, נולדה בקהילת סן מיגל של גואדואה, 1789–1802
חוסה מריה דה לוס אנגלס, הוטבל בגואדואה ב-1790 - הפך לנזיר אוגוסטיני
קתרינה, ילידת גואדואה, 1791
אדוארדו, נולד בגואדואה, 1792–1802
מנואל, יליד גואדואה ב-1796 - הפך גם הוא לנזיר אוגוסטיני
פרנסיסקו אנטוניו, הוטבל בקהילת סנטה ברברה, בוגוטה, בשנת 1798
רמון, שאושר בבוגוטה בשנת 1800
ביביאנו, הוטבל בבוגוטה, 1801.
קיימת מחלוקת בנוגע למקום הולדתה של פוליקרפה, יש הטוענים שנולדה בגואדואה ויש הטוענים שנולדה בטנג'ו.
בניסיון ליישב את הפערים, האקדמיה הקולומביאנית להיסטוריה נתנה את פסיקתה הסופית ב-10 בספטמבר 1991, לטובת גואדואה, קונדינמרקה, כמקום הולדתה של פוליקרפה.
נעוריה

ללא שם או שהייתה ממעמד ההידאלגו, משפחתה של פוליקרפה הייתה ככל הנראה מכובדת ואמידה, אם לשפוט על פי בית ילדותה בגואדואס (אנ'), כיום מוזיאון. משפחת סלברייטה ריוס עברה לבוגוטה בין השנים 1796–1798, והתגוררה בבית קטן בסנטה ברברה.
בשנת 1802 פרצה מגפת אבעבועות שחורות בבירה, והרגה אלפים, כולל אביה של פוליקרפה, אימה, אחיה אדוארדו ואחותה מריה איגנסיה. לאחר הטרגדיה, המשפחה התפרקה: חוסה מריה ומנואל הצטרפו למסדר האוגוסטיני, רמון ופרנסיסקו אנטוניו נסעו לטנה (אנ') שם מצאו עבודה בחווה. קתרינה, הילדה הבכורה ששרדה, החליטה לחזור לגואדואה בסביבות 1804, ולקחה איתה את אחיה הצעירים פוליקרפה וביביאנו. הם גרו בבתיהם של הסנדקית מרגריטה בלטראן ודודה מנואלה עד שקתרינה נישאה לדומינגו גרסיה, ושוב לקחה איתה את שני אחיה.
יש מעט מידע על תקופה זו בחייו של פוליקרפה. מה שידוע הוא שהיא עבדה כתופרת, ומעריכים גם שעבדה כמורה בבית ספר ממלכתי.
באותה תקופה גואדואס הייתה תחנת מנוחה חשובה בדרך החשובה ביותר דרך גרנדה החדשה, רצועת אדמה מבוגוטה לנהר מגדלנה המתקשרת (אנ') עם צפון המדינה והחוצה לים הקריבי : חיילים, אצילים, אומנים, חקלאים, מורדים, ספרדים וגרנדינים מכל תחומי החיים עברו דרך גואדואה, מה שהפך אותה למרכז של מסחר, חדשות ומידע. במהלך המלחמה, משפחתה של פוליקרפה הייתה מעורבת בצד המהפכני: גיסה, דומינגו גרסיה, מת בלחימה לצד אנטוניו נאריניו (אנ') במערכה הדרומית, שבה לחם גם אחיה ביביאנו.
לפי האגדה, לאחר פרוץ המהפכה, המשנה למלך אנטוניו חוסה עמאר אי בורבון (אנ') ואשתו מריה פרנסיסקה וילנובה, מחשש לחייהם, הוברחו מבוגוטה על ידי ראש העיר חוסה מיגל פיי דה אנדרדה (אנ'). הם עצרו בגואדואה, שם, המשנה מריה פרנסיסקה וילנובה, הלכה לביתה של פוליקרפה וניבאה את גורלה ומותה הקרובים.
מהפכנות

ההיסטוריה מצביעה על כך שפוליקרפה לא הייתה מעורבת בפוליטיקה לפני 1810, אבל עד שהיא חזרה לבוגוטה ב-1817, היא השתתפה באופן פעיל בנושאים פוליטיים. מכיוון שבוגוטה הייתה מעוז הרקונקיסטה, שם רוב האוכלוסייה הייתה רויאליסטית ספרדית (אנ') ואף עודדה את ההשתלטות על ידי פבלו מורילו (אנ'), היה קשה מאוד להיכנס ולצאת מהעיר. פוליקרפה ואחיה ביביאנו נכנסו לבירה עם מסמכים ואמצעי הגנה מזויפים, ומכתב היכרות שנכתב על ידי אמברוסיו אלמיידה וחוסה רודריגז, שני מנהיגי המהפכה; הם המליצו לה ולאחיה להישאר בביתה של אנדריאה ריקורטה אי לוזאנו ולהסתוות כמשרתיה. במציאות, ביתה של אנדריאה ריקורטה היה מרכז איסוף מודיעין והתנגדות בבירה.
בגואדואה נודעה פוליקרפה כמהפכנית. מכיוון שהיא לא הייתה מוכרת בבוגוטה, היא יכלה לנוע בחופשיות ולהיפגש עם פטריוטים ומרגלים אחרים ללא חשד. היא יכלה גם לחדור לבתיהם של המלוכה. כשהציעה את שירותיה כתופרת לנשותיהם ולבנותיהם של מלוכה וקצינים. במקביל לעבודתה, שמעה פוליקרפה שיחות, אספה מפות ומודיעין על תוכניותיהם ופעילותם, זיהתה מי היו הרויאליסטים הגדולים וגילתה מי חשודים במהפכנים.
פוליקרפה גם גייסה בחשאי צעירים למטרה המהפכנית; בסיוע אחיה. יחד, הם עזרו להגדיל את מספר החיילים שההתקוממות בקונדינמרקה הייתה זקוקה להם נואשות.
לכידתה

הפעולות של פוליקרפה התנהלו בצורה חלקה ולא זוהתה עד שהאחים אלמיידה נתפסו בעודם נושאים מידע חזרה למורדים מחוץ לבוגוטה. המידע שלהם קישר ישירות את לה פולה למהפכה. לה פולה והאחים אלמיידה היו מעורבים בסיוע לחיילים לנטוש את הצבא המלכותי ולהצטרף למהפכה; הם הובילו נשק, תחמושת ואספקה למורדים; בסיוע לבני הזוג אלמיידה להימלט מהכלא כאשר נתפסו בספטמבר של אותה שנה, ולמצוא להם מקלט במאצ'טה (אנ'). הם קיוו שהקשר שלהם עם לה פולה יוכל להועיל במקרה של מרד בעיר. הנאמנים חשדו בה כעת בבגידה, אך חסרו ראיות מוצקות להאשים תופרת בריגול ובגידה.
מעצרו של אלחו סבארין בזמן שניסה להימלט לקזאנרה היה האירוע שאפשר לבני המלוכה לעצור את לה פולה; הוא נתפס עם רשימה של רויאליסטים ופטריוטים שניתנה לו על ידי פוליקרפה.
פוליקרפה סלבריינטה ואחיה ביביאנו נעצרו שניהם בביתה של אנדריאה ריקאורטה אי לוזאנו ונלקחו ל-אוניברסיטת דל רוסאריו (אנ'), אשר הפך לכלא מאולתר.
משפט ומוות

הם נלקחו למועצת המלחמה (אנ') וב-10 בנובמבר נידונו פוליקרפה, אלחו ושישה אסירים נוספים להוצאה להורג על ידי כיתת יורים, שנקבעה לבוקר ה-14 בנובמבר 1817.
השעה שנבחרה להוצאתה להורג הייתה תשע בבוקר ה-14 בנובמבר. עם ידיה כבולות צעדה לה פולה אל מותה כששני כמרים לצידה ובראשם שומר. במקום לחזור על התפילות שהכוהנים קראו, היא קיללה את הספרדים וחיזתה את תבוסתם במהפכה הקרובה. מסופר כי לה פולה קיללה את הספרדים ללא הפוגה במהלך הלילה שלפני הוצאתה להורג. בשלב מסוים היא עצרה, עייפה וצמאה, ואחד השומרים הציע לה כוס יין. היא השליכה את הכוס ישר לאחור לעבר שוביה, והכריזה "לא אקבל אפילו כוס מים מהאויבים שלי!" .
היא הייתה אמורה למות עם שישה אסירים נוספים והמאהב שלה, אלחו סבארין, בכיכר בוליבר (אנ'). לאחר שעלתה על הגרדום נאמר לה להפנות את גבה, מכיוון שזו הדרך בה נהרגו בוגדים. כשהובלה להוצאתה להורג, פוליקרפה סימנה לב לאסירים האחרים וקיללה את שוביה. לה פולה, שסירבה לכרוע ברך בפני כיתת היורים הספרדית, צעקה, "יש לי די והותר אומץ לסבול את המוות הזה ועוד אלף. אל תשכחו את הדוגמה שלי". כשהחוליה החלה לירות, פולה הסתובבה אל מול החוליה.
כמקובל, גופותיהם של אלחו וששת האסירים האחרים הוצגו ברחובות בוגוטה, כדי להפחיד כאלו העלולים להפוך למהפכנים בעתיד. בהיותה אישה, נחסכה ממנה ההשפלה האחרונה הזו.
אחיה הנזיר האוגוסטיני, חוסה מריה דה לוס אנג'לס ומנואל סלברייטה, תבעו את הגופה כדי לתת לה קבורה נוצרית (אנ') ראויה בכנסיית המנזר של סן אגוסטין, בשכונת לה קנדלריה.
מורשת וזיכרון > יום האישה הקולומביאנית

ב-8 בנובמבר 1967, חוק 44 הועבר על ידי הקונגרס של הרפובליקה של קולומביה (אנ') ונחתם על ידי הנשיא קרלוס לרס רסטרפו (אנ'), שהכריז במאמרו השני כי ה-14 בנובמבר יהיה "יום האישה הקולומביאנית" לכבוד יום השנה על מותה של "הגיבורה שלנו, פוליקרפה סלברייטה".
מורשת וזיכרון > מטבע קולומביאני

פוליקרפה סלברייטה הוצגה במטבע הקולומביאני פעמים רבות במהלך השנים. אמנם הופיעו גם דמויות נשיות רבות, אך במשך הרבה זמן היא הייתה האישיות ההיסטורית היחידה ששמו את איורו במטבע. תמונות אחרות כוללות: ליידי ליברטי ; צדק ; אישה אינדיאנית לא ידועה המייצגת את כל העמים הילידים בקולומביה (אנ'); ולאחרונה מריה (אנ'), דמות פיקטיבית מהרומן של חורחה אייזק (אנ') באותו שם, מאויירת עם המחבר. שטר "דיאז מיל פסוס" ($10,000) הוא כרגע הערך היחיד עם דמותה של פוליקרפה סלברייטה שעדיין מסתובב.
מורשת וזיכרון > בולי דואר

לציון יום השנה ה-100 לעצמאות קולומביה בשנת 1910, ממשלת קולומביה הנפיקה סדרה של בולים (אנ') שהציגו את התמונות של כמה מגיבורי העצמאות, כולל פוליקרפה סלברייטה, סימון בוליבר, פרנסיסקו דה פאולה סנטנדר (אנ'), קמילו טורס טנוריו (אנ'), ואחרים. בין השנים 1903 ו-1904 הנפיקה מחלקת האנטיוקיה בול כחול 3 פסו המתאר את לה פולה (קטלוג סקוט, מספר אנטיוקיה 154).
בול הנצחה 1¢ (1910)
$3 אנטיוקיה בול  (1903–04)
לה פולה, 1910 מאת דיוניסיו קורטז מזה. בוגוטה.
בתרבות

בשנת 2010 יצאה הסדרה לה-פולה. טלנובלה של RCN משנת 2010 המבוססת על חייה שנעשו לרגל המאתיים שנה של קולומביה . היא נקראת לה פולה (סדרת טלוויזיה) (אנ') על שם הכינוי שלה אשר שימש את חברי תנועת העצמאות הקולומביאנית. התוכן הוא היסטורי/ רומנטי. הסדרה זכתה להערכה פופולרית כאחת הטלנובלות הקולומביאניות והספרדיות הטובות ביותר של 2010.
בשנת 2018 יצא לאור בעברית הספר "סיפורים לפני השינה לילדות מורדות" הספר נכתב על ידי אלנה פאווילי, פרנצ'סקה קוואלו ; ותורגם מאנגלית לעברית על ידי רונית רוקאס. הספר מרכז 100 סיפורים על נשים לאורך ההיסטוריה וביניהן מתאר גם את סיפורה של פוליקרפה.
לקריאה נוספת

ג'רום ר. אדמס (1995). "8, La Pola" מתוך Notable Latin American Women. Jefferson, North Carolina: McFarland & Company עמודים 75-82 (באנגלית).
סימס וויליאם גילמור (1854) "סיפורה של המשרתת מבוגוטה" פרק 5 עמ' 36-58. בhttp://simms.library.sc.edu/view_item.php?item=102659 (באנגלית)
Lavrin, A. (1979). Ten Notable Women of Latin America https://read.dukeupress.edu/hahr/article/59/3/501/149889/Ten-Notable-Women-of-Latin-America (באנגלית)
הערות שוליים

↑  צוואה של חואקין סלבורייטה, לדוקטור ד. סלבדור קונטררס, פרוטוקול של הנוטריון השלישי של בוגוטה, הסופר פדרו חואקין מלדונדו, 1802, "ארכיון כללי דה לה נסיון", תיקיות 229-231 ותיקיות 289-291. (בספרדית)
↑  "Policarpa Salavarrieta" (בספרדית).
↑  "The Execution of "La Pola (באנגלית).
↑  "Dia De La Mujer Colombiavdg" (בספרדית). Guaduas. אורכב מ-המקור ב-2007-10-09. נבדק ב-2007-11-21.
↑  1977 Colombia 2 Pesos - Policarpa Salavarrieta - UNC (באנגלית).
↑  La Pola (באנגלית), באתר IMDb, ‏2010
↑  פאווילי, אלנה, סיפורים לפני השינה לילדות מורדות : 100 אגדות אמיתיות על נשים יוצאות דופן, ‏2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13510895c (data)  GND: 1198174862  ISNI: 0000 0000 3525 2401  LCCN: n97051237  SUDOC: 050351060  VIAF: 23881762   WorldCat (עם VIAF): 23881762 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פוליקרפה סלברייטה".
צבעי מים מאת חוסה מריה אספינוזה
לה פולה בקפלה, רגע לפני מעצרה.
כנסיית סן אגוסטין בלילה, לה קנדלריה, בוגוטה .
הארגון לחירות נשים בעיראק

| --- | --- |
סמליל הארגון
 פעילות:  פמיניזם, מאבק בפטריארכיה, מאבק בסחר בנשים, מאבק בנישואי קטינים
 מדינה:  עיראק עיראק
 מטה הארגון:  בגדאד
 סינוף ארצי:  המפלגה הקומוניסטית העיראקית
 מייסדים:  ינאר מוחמד
 תקופת הפעילות:  2003–הווה (כ־21 שנים)
 https://www.owfi.info/EN/
 
הארגון לחירות נשים בעיראק (בערבית: منظمة حرية المرأة في العراق, תעתיק מדויק: מֻנט'מת חֻרית אל-מַרְאַה פי אל-עראק) הוא ארגון פמיניסטי אנטי-אימפריאליסטי ואנטי-קולוניאלי הפועל למען זכויות נשים בעיראק, תוך התנגדות לאסלאם הפוליטי והכיבוש האמריקני. הארגון נוסד בשנת 2003 על ידי ינאר מוחמד (אנ'), פעילה פמיניסטית עיראקית ותיקה, מייסדת הארגון ועורכת העיתון "אל-מוסאוואה" (المساواة, "שוויון"). הארגון שם לו למטרה להגן ולהעצים נשים עיראקיות, תוך קריאת תיגר על המוסדות הפטריארכליים, השבטיים והדתיים בעלי הכוח בעיראק. נשות הארגון פועלות לכך שנשים לא יישארו בנות ערובה של חוקים, של מנהגים ושל מסורות המשקפים את הפטריארכיה. הארגון חרת על דגלו שבכל מקום שבו יתקיים דיכוי פטריארכלי, תקום התנגדות פמיניסטית. הארגון פועל לשינוי נורמות חברתיות, פרקטיקות, מדיניות וחוקים באמצעות הקמת פרויקטים נשיים ביחד עם שותפים לעשייה, ביניהם תחנת הרדיו והעיתון "אל-מוסאוואה" הרשת למאבק בסחר בנשים בעיראק ופרויקטים חינוכיים להנחלתה של חשיבה פמיניסטית באזור.
רקע

בין השנים 1950–1970, לנשים עיראקיות הובטחו זכויות חברתיות שונות, ביניהן הזכות לעבודה, להתחנך, להתגרש ולהתלבש כרצונן. עם התגברות כוחם ואחיזתם של גורמים שמרניים בעיראק, בוטלו הזכויות החברתיות הללו, ועל הנשים חלה חובה לפעול על פי חוקי השריעה הקפדניים, תוך איום שנשים שתחרוגנה מכללי הצניעות המחייבים, תוענשנה בעונשי השריעה הקשים. כנגזרת ישירה משינויים אלו, נשות עיראק לא זכו לביטחון ולהגנה ורבות מהן נרצחו על רקע כבוד המשפחה. רציחות מסוג זה נהוגות עד היום בעיראק, שכן נשים שאינן מקיימות את המוסר האסלאמי הדתי, או אינן נוהגות בצניעות התואמת את השריעה, נרצחות במטרה להשיב את כבוד המשפחה. רק במקרים נדירים ננקטים צעדים חוקיים נגד עבריינים.
לאחר מלחמת המפרץ (1991) הטילה ארצות הברית סנקציות רבות על עיראק, שהובילו לעלייה בפטריארכיה וערערו את מעמד הנשים והובילו להדרתן החברתית. במסגרת הסנקציות זכויות שניתנו בעבר לנשים כמו הזכות לעבוד, לקבל השכלה, ליזום נישואים וגירושים ולהתלבש בחופשיות נלקחו מהן. עיראק ירדה מנכסיה והפכה למדינה ענייה, מוסדות בריאות וציבור קרסו ולא הצליחו להתאושש והדבר הוביל לתנאים הומניטריים ירודים. נשים רבות נאנסו נרצחו ונסחרו כשפחות מין.
בשנת 1998 נועדה קבוצת נשים עיראקיות בטורונטו וגיבשה החלטות משותפות במטרה להגן על זכויותיהן ולהיטיב עם מצבן. בשנת 2003 קיימה אותה קבוצת נשים אירוע חברתי ראשון, שלאחריו רשמו אצל הרשויות הזמניות של עיראק את "הארגון לחירות נשים בעיראק" כ"ארגון לא-ממשלתי חדש שיפעל להצלת חיים ויפעיל מקלטים עבור נשים במטרה לשקם את בריאותן ואת כבודן של נשים שניצלו מהאלימות בחסות הפטריארכיה". המקלטים שיפעיל הארגון נועדו לספק לנשים שירותים רפואיים ותמיכה חברתית, שיעורים וחינוך פמיניסטי שיכשיר אותם לרכישת מיומנויות ולפיתוח עצמאות כלכלית במטרה לשלבן מחדש בקהילה ובמשפחה.
פעילות הארגון

הארגון לחירות נשים בעיראק נותן מחסה לנשים בבתים או במקלטים מוסדרים ומסייע להן לבנות את חייהן מחדש תוך הכשרה פמיניסטית למנהיגות. לצד זאת, פועל הארגון במישור התקשורתי והציבורי לחשיפת פעילותו ולשינוי עמדות הציבור כלפי הפטריארכיה תוך קידום רפורמות משפטיות למען הנשים, חירותן וכבודן. נוסף על אלה, הארגון מפעיל בתי ספר פמיניסטיים ברחבי עיראק שמטרתם פיתוח נשים אקטיביסטיות שתועסקנה במסגרת הארגון. בית הספר הפמיניסטי מניף את דגל המנהיגות הפמיניסטית, ומכשיר נשים שורדות אלימות במטרה שתהפוכנה למגינות על נשים ולהט"בים, תוך קידום אקטיביזם חברתי ושוויון מגדרי. נשים רבות שלקחו חלק בתוכנית מצאו עצמן מנהלות קריירה בארגון. דוגמה לכך היא העובדה שמתוך עשרה מקלטים שמנהל הארגון, שבעה מנוהלים על-ידי נשים בוגרות התוכנית שמצאו מקלט בארגון והוכשרו לעבוד במסגרתו.
מטרה נוספת של הארגון היא הכפפת רציחות נשים במסגרות שבטיות ובתוך המשפחה לשפיטה תחת חוקים למניעת טרור. לפי הנתונים שמפרסם הארגון, כאלף נשים נרצחות מדי שנה במסגרת השבט או המשפחה. על כן, הארגון קורא למדינה העיראקית להכיר בנשים כאזרחיות שוות באופן מלא ולא כשפחות וכנגזרת ישירה מכך, גם להסיר את הזכות של הבעלים, האבות והאחים עליהן, על גופן ועל חירותן, ולפעול להגנתן, כפי שמבטיחה החוקה העיראקית.
בשל יוקר המחיה והקושי להתנהל כלכלית בעיראק, נשים רבות יוצאות לשוק העבודה כדי לסייע בכלכלת משק הבית. מספר גדול של נשים שניסו למצוא מקום עבודה נפלו לתרמית של עסקנים, שסוחרים בהן לעבודות מין והופכים אותן לשפחות מין ולזונות, בתמורה לכמה מאות דולרים בחודש. במקרים רבים, פונות נשים בעצמן לאותם סוחרים ומציעות את שירותיהן על מנת לסייע בכלכלת הבית ובפרנסת המשפחה. בשל העובדה שזנות אסורה על פי חוקי האסלאם, משפחות רבות מתנערות מאותן נשים, שמוצאות עצמן מחוסרות בית וסובלות מניכור חברתי. הארגון לחירות נשים בעיראק מסייע לנשים עיראקיות להימנע מתרמיות אלה ומספק דיור חלופי וסיוע לנשים שהפכו קורבנות סחר וזנות.
מאבק בנישואי קטינים

נישואי ילדים בעיראק הם נוהג מתמשך למרות חוק המעמד האישי של עיראק שצמח כדי למנוע את התרחשותם של נישואי קטינים. נערות צעירות בעיראק שנכנסות לנישואים מספקות רווח כספי למשפחותיהן, במיוחד לאלו החיות בעוני, אך חוות נזק פיזי ונפשי שנמשך כל החיים. החוק נועד לאפשר לבנות מתחת לגיל תשע להתחתן, ומתוקפו יחייב נשים להיכנע ליחסי מין עם בעליהם בכל עת. בקרב הארגון לא נרשמה הפתעה לנוכח החוק, וההתקוממות כנגדו לא איחרה לבוא. המחאה שקמה בהובלתן של נשות עיראק ופעולות הארגון היוותה נקודת מפנה. פעילי הארגון יצאו למחאות ולהפגנות נרחבות כנגד החוק, וקראו לנישואי קטינים פשע כנגד הילדות. הארגון מסייע לקורבנות של נישואי ילדים בעיראק תוך מתן שירותי בריאות, חינוך, תמיכה וקורת גג לנשים הנפלטות ממעגל זה.
פעילות כנגד ארגון המדינה האסלאמית

ינאר מוחמד, נשיאת הארגון הכריזה כי הארגון לחירות נשים בעיראק מוקיע בפומבי את המדינה האסלאמית (דאעש) על מסע רצח העם נגד מיעוטים, על אונס נשים, הטלת חוקי לבוש נשיים קפדניים והפעלת "שוק שפחות" בשטחי השליטה של הארגון, שלפי הדיווחים נסחרו בו נשים ונערות למטרות עבדות מינית. הארגון לחירות נשים בעיראק מפעיל קווי טלפון לשעת חירום ובית בטוח לנשים שנמלטו מרדיפת דאעש ומשבי הארגון.
עם התעצמות פעילות ארגון דאעש בעיראק, הבינו בארגון חופש הנשים בעיראק שיש לפעול כנגד ניצול נשים, אונס וסחר ושעבוד בהן. הארגון החל לתכנן שיטות עבודה ותוכניות פעולה במטרה להגן על אותן נשים, תוך פתיחת מקלט לנשים ונערות שנמלטו מעבדות של דאעש, וסובלות מטראומה עמוקה וזקוקות לטיפול נפשי. הארגון מקנה לאותם אנשים מקום מפלט שנותן אפשרויות לתעסוקה, בהן תפירה, מחשוב ועבודות יד. המקלט ממוקדם בדהוכּ, בכורדיסטן העיראקית.
פעילות תקשורתית

פעילות הארגון מתמקדת גם בזירה החברתית, תוך קידום הכרה בין-לאומית והסברה ברשתות החברתיות. הארגון מפעיל תחנת רדיו קהילתית, "אל-מוסאוואה", שהחלה את דרכה ככלי ליצירת מודעות קהילתית בנושאי קידום זכויות נשים, והשמעת קול פמיניסטי. בתמיכה קהילתית רכש הארגון ציוד שידור שביכולתו לשדר כמעט בכל בגדאד. תחנת הרדיו נוהלה על-ידי דיירות המקלטים, פתחה פתח להיכרות עם תחום התקשורת והעיתונאות ונתן במה לקידום דיירים שהייתה להם שאיפה להיות אנשי תקשורת. בנוסף, יוצא לאור עיתון, אשר תוכנו נכתב על-ידי פעילים, פמיניסטיות ומגיני נשים. העיתון מופץ בהתנדבות, ולו קהל קוראים קבוע, והוא מגיע גם לאנשים הפגיעים ביותר בכדי ליידע אותם בזכויות, במשאבים ובאפשרויות העומדות למולם במטרה לקדם את מאבקיהם.