stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של הפיליפינים
שלטון מרקוס (1965-1986) > משטר צבאי

ב-21 בספטמבר 1972 בתגובה לעלייה בפשיעה ולאיום הקומוניסטי, הכריז מרקוס על משטר צבאי בפיליפינים. תחת חוקי המשטר הצבאי, מרקוס שלל את זכויות האדם ואת חופש העיתונות, סגר את הקונגרס ואת כלי התקשורת והורה על מעצרם של כל המנהיגים והחיילים האויבים, כולל 3 מחברי הסנאט לשעבר. החלטה זו הביאה רבים ממתנגדי המשטר לצאת לגלות, אולם באופן כללי היא התקבלה בברכה על ידי רבים בעם הפיליפיני בגלל המצב האנארכי אליו הייתה קרובה המדינה.
הוועדה לחוקה שהתחילה את פעולתה ב-1970 על מנת להחליף את חוקת המושבה מ-1935 המשיכה את פעולתה, וב-1973 נכנסה לתוקף חוקה חדשה, ושינתה את מוסד השלטון כך שמרקוס יכל להמשיך ולהחזיק בשלטון. מרקוס טען שהמשטר הצבאי היה הכרחי ליצירת סדר יום חברתי ופוליטי חדש. בשנות ה-70, הכלכלה בפיליפינים פרחה, התיירות עלתה והיצור הלאומי שולש. למרות זאת, עם השנים, החל מרקוס להיות נגוע בשחיתות במידה גוברת והולכת.
שלטון מרקוס (1965-1986) > הרפובליקה הרביעית

ב-17 בינואר 1981 לכבוד ביקורו של יוחנן פאולוס השני, סיים מרקוס באופן רשמי את המשטר הצבאי. למרות זאת, הוא שמר לעצמו את רוב הסמכויות שהיו לו עד אז, כולל הסמכות לעצור ולעכב אנשים כרצונו. בשלב זה השחיתות הנפוטיזם והמרי האזרחי גרמו לירידה בצמיחה הכלכלית.
הבחירות של 1981, שהציבו את מרקוס נגד הגנרל לשעבר אלחו סנטוס בהן ניצח מרקוס ביותר מ-16 מיליון קולות, הוחרמו על ידי מתנגדיו בשל חשד לזיופים והטיות. ב-1983 מנהיג האופוזיציה בניגנו אקינו הבן נרצח בשדה התעופה של מנילה בעת ששב לפיליפינים אחרי תקופה ממושכת בגלות. אירוע זה יצר אי שקט בציבור והתחיל שרשרת של אירועים שכללה לחץ מארצות הברית והובילה בסופו של דבר לבחירתה של קורסון אקינו אלמנתו של בנינו אקינו בבחירות ב-1986.
כצפוי, ועדת הבחירות הרשמית הכריזה על מרקוס כעל המנצח אולם בשל הבדל גדול בין תוצאותיה של הוועדה ואלו שנאספו מסקרים, אקינו ביחד עם תומכיה, ארצות הברית, ומשקיפים מכל העולם דחתה את החלטת הוועדה והפגנה לא אלימה ענקית, שעירבה חיילים ואזרחים כאחד, הכריחה את מרקוס לברוח לגלות והפכה את אקינו לנשיאה ב-25 בפברואר 1986. לאחר לכתו של מרקוס התגלה העושר בו חי, על חשבון עמו העני. במיוחד ניקר את העין אוסף אדיר של אלפי נעליים שאספה אשתו של מרקוס, אימלדה מרקוס.
הערות שוליים

↑  New evidence for a 67,000-year-old human presence at Callao Cave, Luzon, Philippines
↑  מקור: ספר נפתחו שערי הגיהנום  עמוד 621
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541276205171  LCCN: sh85100783 
מפה תלת־ממדית של דרום-מזרח אסיה
מיגל לופס דה לגאספי הגיע אל הפיליפינים ב-1565 ופיקד על ההתיישבות הספרדית הקבועה באזור.
דגל מוקדם של המהפכה הפיליפינית
הרפובליקה הפיליפינית הראשונה שרדה תקופה קצרה מאוד.
אמיליו אגינלדו, הנשיא הראשון של הפיליפינים
חיילים אמריקאים בקרב כחלק ממלחמת ארצות הברית בפיליפינים
משמאל לימין: ג'ורג' ה. דירן, הנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ונשיא הפיליפינים מנואל ל. קזון, הנשיא השני של הפיליפינים ולשעבר ראש הסנט במשך 19 שנים
כתבה חדשותית המסקרת את הכרזת העצמאות
פרדיננד מרקוס שלט בפיליפינים במשך 21 שנים לפני שהוגלה. הוא היה הנשיא העשירי של הפיליפינים- השישי ברפובליקה השלישית, והראשון ברפובליקה הרביעית.
מימין, ג'וסף אסטרדה, הנשיא ה-13 של הפיליפינים ונשיא השלישי ברפובליקה החמישית. לשעבר כוכב קולנוע, הודח מתפקידו.
גלוריה מקפגל-ארויו הנשיאה ה-14 של הפיליפינים, ביתו של הנשיא ה-9 דיוסדאדו מקפגל.
שקרים אמיתיים

| --- | --- |

בתמונה: ארנולד שוורצנגר
 מבוסס על:  La Totale! 
 בימוי:  ג'יימס קמרון
 הופק בידי:  ג'יימס קמרון סטפני אוסטין
 תסריט:  ג'יימס קמרון
 עריכה:  קונרד באף ה-IV, ריצ'רד א. האריס, ג'יימס קמרון, מארק גולדבלט 
 שחקנים ראשיים:  ארנולד שוורצנגר ג'יימי לי קרטיס טום ארנולד ביל פקסטון ארט מאליק טיה קררה
 מוזיקה:  בראד פידל 
 צילום:  ראסל קרפנטר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Lightstorm Entertainment, סרטי יוניברסל, פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  15 ביולי 1994, ארצות הברית
 משך הקרנה:  144 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פעולה, קומדיה רומנטית, סרט מתח, סרט ריגול, סרט קומדיה 
 מקום התרחשות:  דרום פלורידה, מיאמי, וושינגטון די. סי., מרילנד 
 תקציב:  115,000,000‏$
 הכנסות:  378,882,411‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   truelies
 פרסים:  פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה בסרט קומי או מוזיקלי; 3 פרסי סאטורן – שחקנית, במאי ואפקטים מיוחדים
 דף הסרט ב־IMDb
 
שקרים אמיתיים (באנגלית: True Lies) הוא סרט קולנוע אמריקני רב אפקטים שנע בין קומדיה לסרט פעולה. את הסרט ביים ג'יימס קמרון, שלקח חלק גם בכתיבה ובהפקה. הסרט עוסק בסוכן ביון בכיר של ממשלת ארצות הברית, הארי טסקר (ארנולד שוורצנגר), אשר מנסה לסכל את מזימתם המרושעת של קבוצת טרוריסטים ערבים, בעוד אשתו הלן (ג'יימי לי קרטיס) ובתו דיינה (אלייזה דושקו) משוכנעות שהוא בסך הכול איש מכירות בחברת מחשבים. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ביולי 1994. את הטרוריסטית יונו משחקת טיה קררה.
תקציר העלילה

משפחת טסקר המתגוררת בפרבר של בירת ארצות הברית נראית כמשפחה רגילה לחלוטין. הארי האב הוא כביכול סוכן מכירות בחברת מחשבים גדולה ומבוססת, אשתו הלן, היא מזכירה משפטית במשרד עורכי דין גדול ובתם היחידה דיינה היא תלמידת תיכון. אך הארי הוא למעשה איש ביון בכיר של "אומגה" (האות האחרונה באלף-בית היווני), אחת הסוכנויות האמריקניות המכונה "קו ההגנה האחרון". חברו הטוב ושותפו הוא אלברט גיבסון (טום ארנולד); ביחד הם מנסים לפענח את כוונתה של חוליית טרור חדשה בראשותו של סאלים אבו עזיז (ארט מאליק), אשר על פי החשד מתכננת להבריח נשק גרעיני מאוזבקיסטן לאדמת ארצות הברית בעזרת ארכאולוגית אסייתית בשם יונו.
הארי מפתיע את אשתו ביום עבודה רגיל אבל מגלה שהיא יוצאת לפגוש אדם מסתורי בשם סיימון. הארי וגיבס עוקבים אחריו ומגלים שהוא סוכן מכוניות משומשות שלוקח קרדיטים על עבודות של סוכנויות ביון אמיתיות ותופסים אותו ואת הלן "על חם". ב"חקירה" הלן אומרת (בלי לראות את החוקרים) שהיא מעולם לא בגדה בהארי והיא אוהבת אותו. היא בסך הכול חיפשה ריגושים. הארי מארגן לה "משימה" רומנטית איתו בלי שתדע שזה הוא אבל הבריונים של יונו וסלים תופסים אותם ולוקחים אותם לאיי פלורידה. שם מתגלות ארבע פצצות אטום בתוך מיצגים ארכאולוגים. הארי מנסה להכחיש את זהותו, אבל אחרי שסלים מאיים על הלן הוא נאלץ לגלות שהוא יודע מה הן הפצצות ולחשוף את האמת בפני הלן: "מה אומר? אני מרגל". הלן רותחת ומכה אותו.
השניים נלקחים לחקירה אבל הארי מצליח להרוג את המענה ועוד כמה טרוריסטים. סלים משגר עליו RPG והארי נאלץ לקפוץ לים. יונו לוקחת את הלן בלימוזינה ושלוש מפצצות האטום נלקחות במשאיות צפונה לכיוון היבשה. גיבס מגיע עם מסוק ולוקח את הארי לכיוון הגשרים תוך שהוא מגייס שלושה מפציצים. המפציצים משמידים שתי משאיות עם הגשר והשלישית נופלת מהתהום שנפערה. בלימוזינה הלן מצליחה להשתלט על יונו והארי שולף אותה מהלימוזינה רגע לפני שהיא נופלת לאוקיינוס.
סלים לוקח את הפצצה הרביעית במסוק לגורד שחקים במיאמי עם דיינה כבת ערובה, אבל היא גונבת את המפתח. הארי לוקח אחד מהמפציצים ומשמיד קומה שלמה מלאה בטרוריסטים. דיינה וסלים נאבקים על הגג והארי אוסף אותה עם המפציץ. סלים נופל בסוף ונתלה על אחד הטילים של המפציץ. הארי יורה את הטיל דרך הקומה ההרוסה לעבר המסוק המלא טרוריסטים.
בסצנת הסיום הארי והלן, כעת שניהם מרגלים, מוצאים את סיימון שוב מפתה בחורה ומפחידים אותו עד שהוא שוב עושה במכנסיו.
פרסים

הסרט קיבל מספר מועמדויות לפרסים, ואף גרף מספר מהם. החשובים שבהם הם פרס גלובוס הזהב לשחקנית ראשית, בו זכתה ג'יימי לי קרטיס, ושלושה פרסי סאטורן: שחקנית ראשית (פרס נוסף לג'יימי לי קרטיס), בימוי ואפקטים.
תגובות

בעת יציאתו למסכים ב-1994 זכה הסרט בעיקר לביקורות חיוביות. מבקר הקולנוע ג'יימס ברארדינלי כתב (עבור ה־Reelviews) כי הוא טרם החליט אם מדובר בקומדיה או בסרט פעולה. לדבריו הסרט הוא בעל אלמנטים רבים של שתי סוגות אלה, וטוב בשתיהן. הוא נתן לסרט 3.5 כוכבים (מתוך ארבעה).
אליזבת פרטרוביץ'

| --- | --- |

צילום שחור-לבן של פלג גופה העליון של אליזבת פרטרוביץ' - אישה ילידית מאלסקה; היא לבושה בשמלה כהה עם הדפס פרחים לבנים, ושערה אסוף
 לידה:  4 ביולי 1911 Petersburg, ארצות הברית 
 פטירה:  1 בדצמבר 1958 (בגיל 47) ג'ונו, ארצות הברית 
 מדינה:  אלסקה
 מקום קבורה:  Evergreen Cemetery 
 פעילות בולטת:  קידום החוק הראשון נגד אפליה על בסיס גזע בארצות הברית (החוק נגד אפליה של אלסקה, 1945)
 השכלה:  אוניברסיטת ושינגטון המערבית  Ketchikan High School  Sheldon Jackson College 
 תפקיד:  נשיאה 
 בן זוג:  רוי פרטרוביץ'
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה לנשים של אלסקה (2009) 
 
אליזבת ג'ין פרטרוביץ' (באנגלית: Elizabeth Jean Peratrovich;‏ 4 ביולי 1911 – 1 בדצמבר 1958), בת אומת הטלינגיט, הייתה פעילה לזכויות האזרח; היא עבדה למען שוויון עבור ילידי אלסקה (אנ'). היא הייתה הכוח המניע מאחורי חקיקת החוק הטריטוריאלי נגד אפליה של שנת 1945, החוק הראשון נגד אפליה בארצות הברית.
ביוגרפיה

פרטרוביץ' נולדה ב-4 ביולי 1911, בפטרסבורג, אלסקה, והוא הייתה בת לשבט לוקאקס אדי, מצד העורב של אומת הטלינגיט. היא התייתמה בגיל צעיר ואומצה על ידי אנדרו ומרי ונמייקר. הזוג ונמייקר היו מיסיונרים פרסביטריאנים בני שבט הטלינגיט. אליזבת גדלה במספר ערים קטנות באלסקה – פטרסבורג, קלאוק, וקטצ'יקן, שם סיימה את לימודי התיכון. היא למדה במכללת שלדון ג'קסון בסיטקה, ובמכללה לחינוך בבלינגהאם, שבוושינגטון (עכשיו חלק מאוניברסיטת וושינגטון המערבית).
ב-15 בדצמבר 1931 נישאה אליזבת לרוי פרטרוביץ' (1908–1989), גם הוא בן הטיגליט, ממוצא ילידי וסרבי. הם למדו יחד במכללה, וחלמו להיות מורים. אך בשל השפל הכלכלי באזור, לא הצליחו להגשים את תוכניתם. הם חזרו לקלאווק, שם רוי עבד במפעל שימורי דגים. הוא נבחר ארבע פעמים לתפקיד ראש העיר. היה זה בקלאווק שהשניים התחילו להיות מעורבים באחוות ילידי אלסקה, ארגון שמטרתו להיאבק באפליה נגד ילידים.
כדי לקדם את פעילותם הפוליטית, ובחיפוש אחר הזדמנויות טובות יותר בתעסוקה ולשיפור חיי שלושת ילדיהם, עברה המשפחה לג'ונו ב-1941, שם פגשו במעגל חברתי נרחב יותר, וכן באפליה גזעית בוטה יותר. הם התקשו למצוא דיור והרבו לראות שלטים האוסרים על כניסת ילידים למתקנים ציבוריים. שלטים בחנויות ובתי עסק בסגנון "אין כניסה לילידים" ו"אין כניסה לכלבים או ילידים" היו נפוצים בעיר וברחבי המדינה.
מאוחר יותר, עברה המשפחה לאנטיגוניש, שבנובה סקוטיה, קנדה, שם רוי סיים תואר בכלכלה באוניברסיטת סנט פרנסיס אקסבייר. משם הם עברו לדנבר, קולורדו, שם המשיך רוי את לימודיו. בשנת 1950 הם עברו לאוקלהומה, ואז חזרה לאלסקה.
אליזבת פרטרוביץ' נפטרה ממחלת הסרטן ב-1 בדצמבר 1958.
אפליית ילידים באלסקה

ההיסטוריה של ילידי אלסקה דומה במידה רבה לזו של האינדיאנים האמריקאים, וכוללת כיבוש, רצח המוני, שעבוד, הפקעת אדמות והכחדה תרבותית. התוצאה של אירועים מתמשכים אלה הייתה, בתורה, צמיחה בתופעות האלכוהוליזם, אלימות, ומחלות כרוניות. ילידים יותר עשויים לחוות עוני, להיות מופלים בתעסוקה, ולהיות קורבנות לפשע מכל קבוצה אתנית אחרת באלסקה.
תחילה נכבשה אלסקה על ידי הרוסים באמצע המאה ה-18, כאשר אלה ביקשו להרחיב את תעשיית ציד כלבי הים, ושיעבדו את הילידים, ובעיקר את אומת האלאוט. בנוסף, כפו הרוסים על הילידים המרה דתית לכנסייה הנוצרית האורתודוקסית. כעבור כמאה שנים, קנתה ארצות הברית את הטריטוריה, בשנת 1967. תחילה, ארצות הברית בעיקר התעלמה מהקולוניה. אך בהלת הזהב של שנות ה-1890 הביאה עמה הגירה גדולה של אזרחים לבנים, אשר פיתחו מרכזים עירוניים כגון אנקורג', פיירבנקס וג'ונו. אלו הביאו עמם את הגישות הרווחות בארצות הברית לגבי ילידים וזכויותיהם, ולא היססו להפקיע אדמות או להשתלט על משאבי ציד ודיג. אך כאשר כריית הזהב פסקה, שוב הממשלה בעיקר זנחה את אלסקה, מצב שנמשך על למלחמת העולם השנייה, אז הכירה המנהיגות הצבאית את הפוטנציאל של הטריטוריה. ב-1959 הפכה אלסקה למדינה ה-49 של ארצות הברית.
עם הגברת המיסוד של אלסקה לתוך ארצות הברית, כך גם גדלו הפערים בין הילידים והלבנים שבאו בעקבות התעשיות השונות שפותחו באזור (החל מכריית זהב, לתעשייה הצבאית, ומאוחר יותר – נפט). גורם ראשי של אפליה נגד ילידים הייתה גישת העליונות הלבנה שרווחה אז, לפיה צאצאי מהגרים מאירופה הם "בני תרבות" ואילו ילידים הם "פראיים" שאותם צריך "לתרבת". בנוסף, המבנה הייחודי של אלסקה – שהיא מבחינת שטח המדינה הגדולה ביותר בארצות הברית, אך מבחינת אוכלוסייה הקטנה ביותר – יצר בעיות אחרות, בעיקר הבדל ניכר בשירותים ציבוריים בין הערים (הלבנות בעיקר) והפריפריה הגאוגרפית (הילידית בעיקר).
בין המאה ה-19 ועד מלחמת העולם השנייה, קבוצה בעלת כוח מיוחד בטריטוריה הייתה המיסיונרים הפרסביטריאנים שהגיעו לעשות עבודת המרה באלסקה, ובדרך כלל החזיקו בה בעת בתפקידים רשמיים באדמיניסטרציית הקולוניה. בשנות ה-1920 הם הקימו את אחוות ילידי אלסקה (שני ארגונים-אחים, אחוות גברים ואחוות נשים), במטרה "לתרבת" את הילידים ולהחיל עליהם את התרבות הלבנה – אסרו עליהם לערוך טקסים מסורתיים או לדבר בשפתם, למשל. אך הילידים השתמשו במנגנון הארגוני באופנים אחרים, והחלו לשתף במסגרתו מידע לגבי הדיכוי והאפליה שהם חווים, והתארגנו להיאבק בהם. הארגונים הפכו לנציגים העיקריים של המאבק הילידי למען הזדמנויות, גישה לחינוך והשכלה, שימור התרבות, וצדק עבור מי שזכויותיהם ורכושם הופקעו מהם.
החוק נגד אפליה

בהתאם לתרבות ולחוק ששררו באלסקה, גם פרטרוביץ' ומשפחתה סבלו מאפליה ודיכוי. לאחר שנמנע מהם לשכור דירה בג'ונו, וחוויות אחרות של הדרה, הם החליטו לכתוב מכתב פתוח למושל הטריטוריה, ארנסט גרונינג, ובו ציינו מספר צורות של אפליה וקראו לביטולן, וביניהן:
שלטים האוסרים על כניסת ילידים לבתי עסק ומתקנים ציבוריים.
הדרת ילדים ילידים מבתי ספר, על אף שתושבים ילידיים נדרשים לשלם מיסי חינוך.
גיוס חובה "שווה" לגברים ילידיים, ללא מתן זכויות שוות בקבלת שירותים.
הגיוס האזרחי לטובת המלחמה הפך לכר פורה לקריאה למען זכויות. החלו להופיע טורי דעה, מכתבים למערכת, ופעילויות אחרות בתקשורת. פרטרוביץ' וחברותיה מהאחווה הילידית ערכו הפגנה, בה דרשו שאם יתאפשר לבתי עסק לתלות שלטים האוסר כניסת ילידים, שייתלה אחד כזה גם במשרד הגיוס. בינתיים, המושל ארנסט גרינינג הביע תמיכה במאמצים אלו, ועבד מאחורי הקלעים עם אליזבת ורוי כדי לחזק את ההתארגנות הילידית, ולקדם שינויים בממשל שיאפשרו חקיקה עתידית נגד אפליית הילידים. גרינינג היה בעל ברית מוצהר של הילידים, ונהג להתערב במקרים של אפליה, והרבה לכתוב מכתבים לבעלי תפקיד – כולל הנשיא רוזוולט – לדרוש את התערבותם או לנזוף בהם כשנמנעו מכך. הם יזמו אסטרטגיה כפולה: רוי ואליזבת נסעו ברחבי אלסקה כדי לאסוף ראיות לאפליה, לערוך פעילויות חינוכיות בקהילות בהן ביקרו, ולהקים סניפים של האחווה; ובינתיים גרונינג פעל מול בית הנבחרים האמריקאי כדי להרחיב את המחוקק הטריטוריאלי מ-24 מושבים ל-40, כדי לאפשר ייצוג נרחב יותר לילידים במוקד קבלת ההחלטות. שינוי זה אכן נערך בשנת 1944.
בינתיים, הצעת חוק נגד אפליה הוגשה למחוקק הטריטוריאלי בשנת 1943. ההצעה הועלתה מספר פעמים קודם לכן, אך הובסה באופן גורף. הפעם, הזוג פרטרוביץ' עשו פעילות שתדלנית נרחבת, והיה נראה שהחוק יעבור, אם כי בקושי. אך ברגע האחרון נציג מאנקורג' שינה את הצבעתו, לאחר שורה של עדויות בשימועים לקראת ההצבעה על הנחיתות של הילידים, ופראותם, וההצעה הובסה.
אך לאחר הרחבת הגוף המחוקק, עלתה שוב הצעת החוק. במסגרת הדיונים, שאל הסנטור אלן שטוק: "מי הם האנשים האלו, שבקושי יצאו מפראותם, שרוצים להתחבר אלינו הלבנים, שלנו 5,000 שנים של תרבות מתועדת מאחורינו?", לו ענתה אליזבת במהלך עדותה: "לא הייתי מעלה על דעתי שאני, שבקושי יצאתי מפראותי, אצטרך להזכיר לאדונים בעלי 5,000 השנים של תרבות מאחוריהם את מגילת הזכויות שלנו?" הזוג פרטרוביץ' הביא כמות גדולה של מחקר משפטי להציג למחוקק, אך הייתה הסכמה נרחבת שהגורם המשפיע ביותר הייתה דווקא עדותם, ובעיקר הנאום של אליזבת.
פרן אולמר, לימים מושלת אלסקה, אמרה בשנת 1992 את הדברים הבאים על נאומה של פרטרוביץ':
היא דיברה על עצמה, על חבריה, על ילדיה, ועל היחס האכזרי שהדיר את ילידי אלסקה לכדי מעמד נחות. היא תיארה בפני הסנאט מה פירוש הדבר כשאי אפשר לקנות בית בשכונה הגונה, כי אסור לילידים לחיות בה. היא תיארה כיצד מרגישים ילידים כשמסרבים להם כניסה לבית הקולנוע, או כשהם רואים שלטים בחלונות ראווה עם הכיתוב "אין כניסה לכלבים או ילידים".
החוק עבר ברוב גדול, והיה לחוק הראשון בארצות הברית שאוסר על אפליה על בסיס גזע, כעשרים שנים קודם לחוק הפדרלי באותו הנושא, חוק זכויות האזרח של שנת 1964.
מורשת והכרה

ב-6 בפברואר 1988, בית המחוקקים של אלסקה הצהירה על ה-16 בפברואר (היום ב-1945 בו נחתם החוק נגד אפליה) כ"יום אליזבת פרטרוביץ'", כדי לכבד אותה עבור: "עבודתה האמיצה, בה עסקה ללא לאות, כדי למגר את האפליה ולהביא שוויון זכויות לאלסקה" (חוקי אלסקה 44.12.065).
פרס אליזבת פרטרוביץ' נוסד על שמה מטעם אחוות הנשים של ילידי אלסקה.
ב-1992, גלריה ב' של אולם המליאה של בית הנבחרים של אלסקה נקרא על שמה.
ב-2003, פארק במרכז העיר אנקורג' נקרא על שמם של אליזבת ורוי פרטרוביץ'. הפארק כולל את המדשאה שסובבת את בניין העירייה הישן, עם אמפיתיאטרון קטן שבו מתקיימות הופעות.
בשנת 2009 יצא סרט תיעודי אודות עבודתה פורצת הדרך של פרטרוביץ' למען זכויות האזרח, בשם For the Rights of All: Ending Jim Crow in Alaska.
בשנת 2009, הוכנסה פרטרוביץ' להיכל התהילה לנשים של אלסקה, תוך הכרה בעבודתה למען זכויות האזרח.
ב-2017, נקרא על שמה התיאטרון במרכז התגליות של דרום-מזרח אלסקה אשר בקטצ'יקן; הטקס פתח תערוכה אשר חקרה את תפקידה של פרטרוביץ' במאבק לזכויות ילידיות באלסקה.
בשנת 2018, אליזבת פרטרוביץ' נבחרה על ידי פרויקט היסטוריית הנשים הלאומי בתור אחת הנשים המצוינות במהלך חודש היסטוריית הנשים בארצות הברית.
לקריאה נוספת

Dauenhauer, Nora; Dauenhauer, Richard. Haa k̲usteeyí, our culture : Tlingit life stories. Seattle : University of Washington Press ; Juneau : Sealaska Heritage Foundation, ©1994. ISBN 0295974001.
Peratrovich, Sr. Roy Scott; Peratrovich, Roy. A recollection of civil rights leader Elizabeth Peratrovich, 1911-1958. Alaska? : R.A. Peratrovich, 2001.
הערות שוליים

"Super race theory hit at hearing". The Alaska Daily Empire. Juneau: Helen Troy Monsen. 6 בפברואר 1945. p. 8. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Duncan, Pauline (1999). Elizabeth Peratrovich: Native Civil Rights Leader. Sitka: Children of the Tidelands Publishing. p. 3.
↑  Elizabeth Peratrovich 100 Years, Alaska Newspapers, 4 July 2011
↑  Andrew J. Wanamaker, Chalyee éesh and Wooshkeenaa, of the Kaagwaantaan clan, Eagle Nest House; Mary Wanamaker; and daughter, Elizabeth Peratrovich. Alaska State Library.
↑  Link to 1930 census of Klawock showing the Wanamaker household starting on line 18. FamilySearch.org
↑  "A Recollection of Civil Rights Leader: Elizabeth Peratrovich, 1911-1958", Alaskool
↑  Denise Morris, president, Alaska Native Justice Center, statement before the Alaska Advisory Committee to the U.S. Commission on Civil Rights, community forum, Aug. 23, 2001, transcript, pp. 190–91.
1 2  Racism’s Frontier: The Untold Story of Discrimination and Division in Alaska (עמ' Chapter 1: An Overview of Alaska’s Problems and Promises), U.S. Commission on Civil Rights
↑  Lawrence Lee Oldaker, “From Blackstone to America’s Last Frontier: Education in Alaska Amid Rural-Urban Tensions,” n.d., submitted by Shirley J. Holloway, commissioner, Alaska Department of Education and Early Development, to the Alaska Advisory Committee to the U.S. Commission on Civil Rights, Aug. 24, 2001.
↑  Bryan Cooper, Alaska: The Last Frontier (New York: William Morrow & Co., 1973), p. 23.
↑  Steve Douglas, “The Alaska Pipeline,” March 2000, <http://www.miavx1.muohio.edu/~kaufmadg/alaska.html.
↑  Paul Ongtooguk, Alaska Natives Fight for Civil Rights, Alaska Humanities Forum
↑  Open Letter to Gov. Gruening from Elizabeth and Roy Peratrovich, on behalf of the Alaska Native Brotherhood, December 30, 1941
1 2  Remembering Elizabeth Peratrovich: Alaska's Civil Rights Legacy April 13, 2014 ,Tonei Glavinic
↑  "Elizabeth Peratrovich, bringing light to all people", JAMES MASO, Alaska Newspapers, July 4, 2011
1 2  Ulmer, Fran (1 במאי 1992). "Honoring Elizabeth Wanamaker Peratrovich". Alaska House of Representatives. Anchorage: University of Alaska AnchorageInstitute of Social and Economic Research. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Elizabeth & Roy Peratrovich Park" (PDF). Municipality of Anchorage. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2015-12-08. נבדק ב-30 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Projects Archive - Flight of the Raven". Anchorage Park Foundation. Anchorage. אורכב מ-המקור ב-25 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  For the Rights of All: Ending Jim Crow in Alaska, Alaska Civil Rights Organization
↑  Theater Named for Peratrovich. Bowman, Nick. Associated Press/Ketchikan Daily News, Feb. 25, 2017.
↑  "National Women's History Month: What is it, when did it begin, who is being honored this year?". kiro7.com. 25 בפברואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1356143970  LCCN: no2018136912  SNAC: w69c8wtz  VIAF: 2822154867597460100005   WorldCat (עם VIAF): 2822154867597460100005
תלת דפורענותא

תלת דפורענותא (או "תלתא דפורענותא"; בארמית: שלוש של פורענות) הן שלוש שבתות האבל החלות בימי בין המצרים, בין שבעה עשר בתמוז לתשעה באב. בשבתות אלה קוראים הפטרות הלקוחות מנבואות התוכחה והפורענות של ישעיהו וירמיהו, המנבאות את החורבן הקרב אם עם ישראל לא יחדל מחטאיו.
התיעוד הראשון למנהג מופיע בפסיקתא דרב כהנא והוא נפסק להלכה במשנה תורה לרמב"ם ובשולחן ערוך. עם זאת, יהודי איטליה נוהגים לקרוא רק את הפטרת השבת שלפני תשעה באב, שבת חזון, ובשאר השבתות קוראים הפטרה המתקשרת לפרשת השבוע.
לעומת שלוש שבתות תלת דפורענות, בשבע השבתות שאחרי תשעה באב ועד ראש השנה מפטירים בענייני נחמה. שבע שבתות אלה נקראות "שבע דנחמתא".
כינויי השבתות

בלשון העממית שבתות אלו נקראת 'שלושת השבועות'. בכמה ספרים הן מכונות 'תלתא דטיבותא', "שלושת שבועות הטובה", ובספרי המנהגים 'שבתות דש"ח', כראשי התיבות של ההפטרות הנקראות בהן במרבית קהילות ישראל: "דברי ירמיהו (ספר ירמיהו, פרק א'), "שמעו" (ספר ירמיהו, פרק ב') ו"חזון ישעיהו" (ספר ישעיהו, פרק א'). כל אחת משבתות דש"ח מקבלת בהתאמה את שם ההפטרה הנקראת בה: 'שבת דברי', 'שבת שמעו' ו'שבת חזון'.
קריאה בתורה ובנביאים

בניגוד למנהג הרגיל, שלפיו בהפטרה קוראים קטע בנביאים מעניין פרשת השבוע, בשבתות אלה, החלות בימי בין המצרים, קוראים נבואות תוכחה של ירמיהו וישעיהו שהזהירו את העם כי חטאיהם יביאו לחורבן בית המקדש.
להלן קטעי הקריאה עבור כל שבת כפי שמקובל ברוב העדות:
קריאה בתורה ובנביאים > שבת דברי ירמיהו

קוראים את פרשת פינחס או את פרשת מטות, מפטירים בנבואת ההקדשה שבפרק א' של ספר ירמיהו, "דברי ירמיהו" (ירמיהו, א', א' עד ב', ג'). חלק מן ההפטרה עוסק ישירות בתוכחה לישראל ובחורבן הקרב.
קריאה בתורה ובנביאים > שבת שמעו דבר

קוראים את פרשת מסעי (או את מטות ומסעי יחד), מפטירים האשכנזים והספרדים בפרק ב' של ירמיהו (הפטרת "שמעו") (ירמיהו, ב', ד'–כ"ח), ואילו התימנים מפטירים בפרק הראשון של ספר ישעיהו (ישעיהו, א', א'–כ'). כאשר חלה שבת זו בראש חודש אב, בתלמוד נזכר שיש להפטיר "חדשיכם ומועדיכם שנאה נפשי" (ספר ישעיהו, פרק א', פסוק י"ד), משום שזו נבואת חורבן המזכירה ראש חודש. בפועל, מנהג זה אינו נהוג באף נוסח, אך הפסוק כלול בהפטרה הנקראת ביהדות תימן מדי שנה בשבת זו. הראשונים דנו בשאלה האם להפטיר את הפטרת הפורענות של השבת או את הפטרת שבת ראש חודש, שאף היא נבואת זעם (ישעיה ס"ו) ויש בדבר מנהגים שונים.
קריאה בתורה ובנביאים > שבת חזון ישעיהו

בשבת שלפני תשעה באב קוראים את פרשת דברים. האשכנזים והספרדים מפטירים בפרק הראשון של ספר ישעיהו, "חזון ישעיהו בן אמוץ אשר חזה על יהודה וירושלים" (ישעיהו, א', א'–כ"ז). התימנים, שקראו את הפרק בשבוע שלפניו, קוראים בהמשך הפרק "איכה הייתה לזונה קריה נאמנה" (ישעיהו, א', כ"א–ל"א).
ילדים ששבת בר המצווה שלהם חלה בשבתות אלו יכולים לעלות לתורה כרגיל ולחגוג את בר המצווה.
מנהגים נוספים

יש הנוהגים מנהגי אבלות מיוחדים בשבת חזון. את הפטרת "חזון" יש מהאשכנזים הנוהגים לקרוא במנגינת טעמי המקרא של מגילת איכה. בכמה מקהילות הספרדים (בעיקר צפון אפריקה ומערב אירופה) יש הנוהגים לקרוא במנגינה עצובה את כל הפטרות תלת דפורענותא.
כמו כן, בכמה קהילות אשכנז נוהגים ללבוש בגדי חול בשבת חזון. יש הנמנעים משירת זמירות שבת בשבתות אלה.
אצל יהודי איטליה מנהג תלתא דפורענותא נהוג רק באופן חלקי. בשבתות הראשונה והשנייה הם נוהגים לקרוא הפטרות רגילות מעניין פרשיות השבוע, ורק בשבת חזון הם קוראים את ההפטרת "חזון" הנהוגה אצל האשכנזים והספרדים.
יהודי ג'רבא ויהודי לוב נוהגים בשבת חזון להפטיר "משא גיא חזיון" (ספר ישעיהו, פרק כ"ב, פסוקים א'–י"ד).
פיוטים

בנוסח אשכנז המערבי, נוהגים לומר פיוטים המדברים על ענייני שעבוד מלכיות, בשבתות אלה. בשבת הראשונה, אומרים זולת "אל אל חי ארנן" לשמעון בן יצחק. בשבת השנייה אומרים זולת "אריות הדיחו פזורה" ליוסף טוב עלם. בשבת חזון, אומרים אהבה "אותך כל היום קוינו" מאת רבי אפרים בן יצחק מרגנשבורג, וזולת "א-להים באזנינו שמענו" מאת הראב"ן. בנוסף, ברוב קהילות אשכנז המערבי, נוהגים לומר אב הרחמים רק בשבת זו ובשבת שלפני שבועות, ובקצת קהילות אשכנז נוהגים לערוך יזכור קצר בשבת זו.
ביהדות ספרד בתקופת הראשונים נהגו לומר בשבתות של תלתא דפורענותא פיוטים בפסוקי דזמרא ובברכות קריאת שמע, ביניהן קינות שכתבו רי"ץ גיאת (היכל ה' – רשות לקדיש לשבת איכה) וריה"ל (יונה נדאבה – רשות לאתה הראת). בתקופת ראשוני האחרונים, התנגדו הפוסקים, ובראשם הרדב"ז, למנהג זה, משום שפיוטים אלה הם למעשה קינות מצד תוכנם, ולכן אמירתם היא אבלות האסורה בשבת. ברם קינות אלו המשיכו להיות מודפסות בסדרי הקינות הספרדיים ובקהילות מסוימות נהוג לאומרן לפני תפילת ערבית של תשעה באב, בעיקר בקרב יוצאי מרוקו ובעוד כמה מקהילות צפון אפריקה והבלקן) או כחלק מהקינות של תפילת שחרית (בעיקר במערב אירופה).
לקריאה נוספת

בנימין אליצור, "מפורענות לנחמה: מנהגי הקריאה וההפטרה הקדומים בשבתות הפורענות והנחמה ובתשעה באב", דרך אגדה יב (תשע"ג), עמ' 267–282.