stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אווה טיקה
כתביה > אנתולוגיות

טבעות האלומיניום (1984).
אגדות (1984).
הסוד של גבירת הזרם (1987).
ציפור לילה ובלי כנף (1989).
המלך-הדייג (1990).
ליל הפיתון (1992).
צמָא לָאֵש (1995).
נטבל פעמיים (1997).
פרפר הצפצפה (2002).
SV40

| SV40 |
| --- | --- |

מיון מדעי
קבוצה:: קבוצה I‏ (נגיפי dsDNA)
משפחה:: Polyomaviridae
סוג:: Polyomavirus
מין:: Simian virus 40
שם מדעי
 Simian virus 40
SV40 (קיצור של Simian vacuolating virus 40 או Simian virus 40), הוא מין של נגיף מהסוג Polyomavirus, המצוי בקופים ובבני אדם. בדומה לנגיפים אחרים מהסוג Polyomavirus, נגיף זה הוא וירוס דנ"א, הכולל גנום המורכב מדנ"א מעגלי. מאפיין נוסף המשותף בין נגיף ה-SV40 לנגיפים אחרים מאותו הסוג הוא היכולת לגרום לגידולים, אך בדרך כלל הוא נמצא כזיהום חבוי.
הנגיף חולק דמיון מולקולרי וגנטי רב עם שני נגיפים נוספים במשפחה: JCV ו-BKV.
היסטוריה

הנגיף זוהה לראשונה בשנת 1960 בתרביות תאי כליה של מקוקי רזוס (Macaca mulatta), ששימשו לייצור חיסון כנגד נגיף הפוליו. מעריכים כי עשרות מיליוני אנשים בארצות הברית נחשפו לנגיף, בעיקר בעקבות חיסון שהופק מתאי כליה של קופים. בשנת 1961 הורתה הממשלה האמריקנית על כך שכל החיסונים החדשים יהיו נקיים מהנגיף, ואולם השימוש בחיסונים ישנים המשיך עד 1963.
שמו של הנגיף נגזר מהשפעתו על תאים נגועים של קופים ירוקים שפיתחו מספר יוצא דופן של חלוליות.
רצף הדנ"א המלא של הנגיף נמצא בשנת 1978 על ידי קבוצת מחקר מאוניברסיטת גנט שבבלגיה בראשותו של ולטר פירס ‏.
הנגיף שכיח באוכלוסיות רבות של קופי המקוק בטבע אולם לרוב במצב רדום, ולא מראה השפעות הנראות לעין על קופי מקוק, כלומר גורם למחלה לעיתים נדירות. ואולם, בקופים בהם קיים ליקוי במערכת החיסונית, למשל בעקבות הדבקות ב-SIV ‏(Simian Immunodeficiency Virus; נגיף הכשל החיסוני הנרכש בפרימטים), גורם SV40 למחלת כליות ולעיתים למחלה במערכת העצבים. בבעלי חיים אחרים, ובמיוחד באוגרים, יכול SV40 לגרום לגידולים שונים, לרוב מסוג סרקומה.
המנגנונים המולקולריים שבאמצעותם הנגיף מתרבה ומשנה את פעילות התא המאכסן לא היו ידועים בעבר, אך מחקרים שנעשו על הנגיף אפשרו את הבנתם, ואף הגדילו את הידע בתחומים שונים של ביולוגיה של התא, לרבות ביטוי גנים וויסות של גדילת תאים.
מבנה

נגיף ה-SV40 הוא נגיף קטן יחסית בגודל של 40 ננומטר בעל קפסיד איקוסהדרלי ללא מעטפת חיצונית (וירוס פשוט). הקפסיד שלו מורכב מחלבוני המבנה VP1-3, כשבעזרת החלבון VP1 מצליח הנגיף לחדור לתאים בגוף.
הגנום שלו טבעתי, ומורכב מכ-5000 נוקלאוטידים, ובדומה לגנומים של polyomavirus אחרים, הגנום של SV40 מורכב משני מערכי גנים מבוטאים:
גנים השייכים לאזור ה"מוקדם", המקודדים לחלבונים הדרושים השכפול של הווירוס, בהם אנטיגן-T גדול ואנטיגן-t קטן (large T Ag, small t Ag) וחלבון kT ‏17 .
גנים השייכים לאזור ה"מאוחר", המקודדים לחלבונים מבניים, בהם חלבוני המעטפת (VP1 ,VP2 ,VP3) ו-agnoprotein.
בין האזור ה"מוקדם" ל"מאוחר" נמצא מקור השכפול (Ori).
הדבקה ומחזור ההתרבות

הנגיף מצליח לחדור לתא על ידי הצמדות לקולטני MHC מסוג 1 הנמצאים על קרום התא בעזרת חלבון הקפסיד VP1. מיד עם כניסתו לתא חומק הנגיף אל תוך הגרעין, שם האנזים RNA פולימראז II מזהה את הפרומוטר של האזור ה"מוקדם" שלו, ויוצר mRNA אשר עובר שחבור (Splicing) המניב את האנטיגנים T גדול ו-t קטן (large T Ag, small t Ag).
בשלב הבא, נקשר חלבון T גדול אל מקור השכפול בגנום הנגיפי ומתווך את קישורו של DNA פולימראז ממקור תאי אל האתר. כתוצאה מכך מתחיל תהליך השכפול של הגנום הנגיפי. כמו כן חלבון T גדול מקדם את שעתוק הגנים המאוחרים של הנגיף אשר מקודדים לחלבוני הקפסיד. חלבוני הקפסיד חוזרים חזרה אל תוך הגרעין מפני שתהליך האנקפסידציה, במהלכו מארז הגנום בקפסיד, מתרחש בתוך הגרעין.
התמרה סרטנית

מספר מחקרים רומזים על הקשר של SV40 למחלת הסרטן, בהתבסס על נוכחות כמויות גדולות יחסית של מה שעשויים להיות מקטעי דנ"א של SV40 בגידולים, בעיקר בסרטן מסוג מזותליומה ממאירה ולימפומה שאינה הודג'קין. ההתמרה מתרחשת ככל הנראה על ידי עיכוב חלבון האנטי-סרטני p53 הנגרמת על ידי חלבוני T גדול
 
ו-t קטן של הנגיף. תפקידו של חלבון p53 היא לבצע בקרה מתמדת ולגלות נזקי דנ"א, שבעקבותיהם הוא יגרום לעצירת מחזור התא ויגייס חלבוני תיקון. אם המוטציה לא תתוקן, ידחוף p53 את התא לעבר אפופטוזה על מנת למנוע את הפיכתו לסרטני. כמו כן נמצא כי האנטיגן T גדול מסוגל לקשור ולעכב את החלבון RB 

, אשר העדר פעילותו הוא גורם מוביל להתפתחות סרטן, ובעיקר רטינובלסומה.
עם זאת SV40 לא הוכח כגורם רשמי למחלת הסרטן באדם.
הערות שוליים

↑  NIP: Vacsafe/Concerns/Cancer/SV40, polio, and cancer
↑  Fiers W et al., Complete nucleotide-sequence of SV40 DNA, Nature, 273, 113-120, 1978
↑  Dobbelstein M, et al.,
"The large T antigen of simian virus 40 binds and inactivates p53 but not p73" ,
Journal of General Virology (1998), 79, 3079–3083
↑  Ludlow JD, et al.,
"SV40 large T antigen binds preferentially to an underphosphorylated member of the retinoblastoma susceptibility gene product family",
Cell, Volume 56, Issue 1, 57-65, 13 January 1989,
doi:10.1016/0092-8674(89)90983-5
↑  Gazdar AF, et al.,
"SV40 and human tumours: myth, association or causality?",
Nature Reviews Cancer 2, 957-964 (December 2002),
doi:10.1038/nrc947
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543860705171  LCCN: sh85122722
איזבל ורת

| --- | --- |

 לידה:  21 ביולי 1969 (בת 55) Issum, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מידע כללי
 מדינה:  גרמניה 
 משקל:  64 ק"ג 
 גובה:  1.68 מטרים
 ספורט
 ענף ספורט:  רכיבה תחרותית 
 הישגים
 פרסים והוקרה:  מסדר ההצטיינות של נורדריין-וסטפאליה (2007) 
 
איזבל ורת (בגרמנית: Isabell Werth; סוולן, 21 ביולי 1969) היא רוכבת סוסים גרמנייה, אחת הספורטאיות המצליחות ביותר בתולדות המשחקים האולימפיים, שמונה פעמים אלופה אולימפית ברכיבה אמנותית.
קורות חיים

איזבל ורת למדה משפטים בריינברג מ-1989 ולאחר מכן עבדה כעורכת דין. בין השנים 2001-2004 הועסקה ברשת בתי הכלבו קרשטדט ובשנת 2004 פתחה אורווה ובית ספר משלה. במקביל פתחה עסק לכל האביזרים הדרושים להחזקת סוסים ולרכיבה וזכתה להצלחה בשוק בהפצת אביזרים כאלה. היא משתתפה ברציפות בספורט רכיבת הסוסים הגרמני מאז 1989. שמונה פעמים הייתה אלופת גרמניה ברכיבה אמנותית, ארבע פעמים מדליית כסף ושלוש פעמים מדליית ארד. כרוכבת הצליחה גם באליפות אירופה, וזכתה 13 פעמים במדליות זהב. באליפות העולם זכתה בשלוש מדליות זהב קבוצתיות וארבע פעמים אישיות.
לקריאה נוספת

איזבל ורת - אתר הבית
אברהם סופר אברהם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 ביוני 1935 (בן 89) ירושלים, פלשתינה (א"י)
 לאום:  יהודי
 לימודי רפואה:  בית הספר האוניברסיטאי לרפואה של ליידס באנגליה
 תואר:  MD
 תפקידים:  רופא 
 מחלקות ובתי חולים:  בית החולים שערי צדק
 
אברהם סופר אברהם (נולד ב-7 ביוני 1935) הוא רופא ישראלי העוסק בתחום "רפואה והלכה".
קורות חיים

נולד בירושלים בשנת 1935. בשנת 1960 סיים את לימודי הרפואה בבית הספר האוניברסיטאי לרפואה של לידס באנגליה ובשנת 1968 קיבל תואר MD על מחקרו שעסק בנושא השפעת החמצן בלב ריאתי. בשנת 1974 התמנה לחבר הקולג' המלכותי לרופאים של אנגליה.
ב-1970 חזר לישראל וב-1973 החל לעבוד בבית החולים שערי צדק בירושלים. במקביל עסק במחקר והוראה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטה העברית בירושלים והדסה.
פרופ' אברהם פרסם למעלה מ-80 מאמרים בכתבי עת בינלאומיים, בהם 3 מאמרים בכתב העת היוקרתי New England Journal of Medicine. לצד עבודתו ומחקריו הרפואיים הרבה לעסוק בנושאי רפואה והלכה וכתב מאמרים וספרים רבים בתחום זה. לשם כך נעזר ברב שלמה זלמן אוירבך, ברב אליעזר ולדינברג וברבנים נוספים.
ספריו

לב אברהם, 2 כרכים
נשמת אברהם, 4 כרכים
Comprehensive Guide To Medical Halacha
Nishmat Avraham
מדריכי כיס לרופא ולחולה בעברית ובאנגלית
הערות שוליים

↑  אברהם סופר אברהם, מילי דפרידה - מרן הגרש"ז אויערבאך זצ"ל, ספר אסיא יב, תשס"ט, עמ' 45, באתר מכון שלזינגר
↑  נשמת אברהם
↑  מדריך כיס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257198205171  ISNI: 0000 0000 7957 6651  LCCN: n82011706  NTA: 129553182  VIAF: 121009969   WorldCat (עם VIAF): 121009969
אה"מ גורגון (1837)

| --- | --- |
אה"מ "גורגון", ציור מאת סר אוסוולד וולטרס בְּרָיירלי
אה"מ "גורגון", ציור מאת סר אוסוולד וולטרס בְּרָיירלי
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סלופ קיטור מלחמתי
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת הצי בפמברוק דוק, ויילס
 הוזמנה:  10 ביולי 1834
 תחילת הבנייה:  יולי 1836
 הושקה:  31 באוגוסט 1837
 תקופת הפעילות:  30 באוגוסט 1838 – 11 בפברואר 1864 (25 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-17 באוקטובר 1864
 מידות
 הֶדְחֶק:  1610 טונות
 תפוסה:  67/94‏ 1108 טונות (bm)
 אורך:  אורך כללי 235 רגל (71.6 מטר), אורך השדרית "152-2 רגל (46.4 מטר)
 רוחב:  "37-6 רגל (11.4 מטר)
 שוקע:  16 רגל (4.9 מטר), עומק הספנה 23 רגל (7.0 מטר)
 נתונים טכניים
 גודל הצוות:  160 איש
 מספר תרנים:  3
 סוג המעטה:  מעטה סקונר
 הנעה:  2 מנועי קיטור בני שני צילינדרים כל אחד מסוג פעולה ישירה; הספק כל מנוע 160 כוחות סוס; 4 דודי קיטור. מפרשים.
 צורת הנעה:  2 משוטות
 אמצעי לחימה
 חימוש:  6 תותחים  במקור: 2 תותחי 10 אינץ' על מקבעים סובבים (אנ'), 2 תותחי 68-ליטראות, 2 קרונאדות בנות 42 ליטראות  ב-1856: תותח 10 אינץ' על מקבע סובב, תותח 68-ליטראות על מקבע סובב, 4 תותחי 32-ליטראות
אוניית הוד מלכותו "גורגון" (באנגלית: HMS Gorgon) הייתה אוניית משוטות מלחמתית עשויה עץ של הצי המלכותי הבריטי, חמושה בשישה תותחים. היא הושקה ב-1837. האונייה השתתפה בהרעשת עכו מן הים ב-1840. ב-1843, במהלך מלחמת האזרחים באורוגוואי, הייתה חלק מן השייטת הבריטית שהוצבה בריו דה לה פלטה. אחר כך הוסבה לאוניית הובלה (transport), וב-1858 סייעה לאה"מ "אגממנון" בהנחת כבל הטלגרף הטרנס-אטלנטי הראשון. ב-1864 הוצאה מן השירות ונמכרה לגריטה.
מבנה האונייה

"גורגון" תוכננה על ידי סר ויליאם סיימונדס (אנ'), המפקח על בניית האוניות של הצי (אנ'), והייתה כלי השיט הראשון שהותקנו בו מנועי פעולה ישירה (direct acting). גוף האונייה נבנה מעץ טיק והצלעות מעץ אלון. הדחק האונייה היה 1640 טונות. קוטר כל אחד משני גלגלי המשוטות שלה היה 27 רגל (8.2 מ'). האונייה נבנתה במספנת הצי המלכותי בפמברוק; שדריתה הונחה ביולי 1836, והיא הושקה ב-31 באוגוסט 1837.‏
מבנה האונייה > המנועים

שני המנועים של "גורגון", בני 160 כוחות סוס כל אחד, נבנו על ידי ג'ון סיוורד (אנ'). היו אלה מנועים חדשניים, מסוג פעולה ישירה, שבהם הועברה תנועת מוט הבוכנה ישירות אל הטלטל וממנו לגל הארכובה ולא באמצעות זוג זרועות צדיות כמו במנועים מהדור הקודם; מנגנון של מוטות מקבילים (parallel motion linkage), ולא ראש צלב (crosshead), שמר על התנועה הקווית מעלה-מטה של מוט הבוכנה. המשמעות הייתה שמנועי "גורגון" שקלו 60 טון פחות מן המנועים המקבילים להם מהדור הישן, תפסו פחות מקום והיו אמינים יותר. את הקיטור למנועים סיפקו 4 דודי קיטור מנחושת שסודרו בזוגות, גב אל גב. ניתן היה להפעילם בנפרד, וכך לאפשר תיקון תקלות בעוד הדודים האחרים ממשיכים לפעול. אורכו של חדר המכונות, מהמחיצה הקדמית לאחורית, היה 52 רגל. מגורות הפחם סודרו לאורכו של חדר המכונות, רוחבן הממוצע 8 רגל, והן הכילו 400 טון פחם שהספיקו ל-16 ימי הפלגה.
מבנה האונייה > החימוש

חימושה של "גורגון" כלל 6 תותחים כבדים, אומנם לא לפי התכנון המקורי. היא אמורה הייתה לשאת על סיפון התותחים 12 תותחים בני 32 ליטראות (משקל התותח 56 cwt)(אנ'), 4 בני 32 ליטראות (56 cwt) על הסיפון העליון, ושני תותחים של 10 אינץ' ו-96 ליטראות על מקבעים סובבים בחרטום ובירכתיים. לאחר ההשקה וההתקנה לשירות הסתבר כי שקיעת האונייה במים גדולה מדי, וכל פתחי התותחים על סיפון התותחים נאטמו.
ב-1847 נשאה "גורגון" על סיפונה העליון תותח אחד של 68 ליטראות (90 cwt), תותח אחד 10 אינץ' (85 cwt), וארבעה תותחים של 32 ליטראות (42 cwt). על סיפונה הראשי אמורה הייתה לשאת תותח אחד של 32 ליטראות (56 cwt). תותח 32 הליטראות (42 cwt), שנוסה לראשונה ב-1838, שקל הרבה פחות מתותח 32 הליטראות (56 cwt) שעל הסיפון הראשי.
קורות שירותה בצי

ב-1840 השתתפה "גורגון" יחד עם עוד שלוש אוניות משוטה ("ויסוביוס", "סטרומבולי" ו"פניקס"), בפיקודו של אדמירל רוברט סטופפורד, בהפגזת העיר עכו.
ב-1843, במהלך מלחמת האזרחים באורוגוואי, הגיעה "גורגון" אל שפך ריו דה לה פלטה והצטרפה לשייטת הבריטית בפיקוד קומודור ג'ון פרוויס (John Purvis). היא נשארה לעגון במפרץ להרתעה מפני התקפה אפשרית. ב-10 במאי 1844 עלתה על שרטון אך נחלצה בסופו של דבר.
מ-23 בפברואר 1854 עד 8 במאי 1854 פיקד על האונייה קומנדר ארתור קאמינג.
ב-1858 סייעה "גורגון" להניח את כבל הטלגרף הטרנס אטלנטי הראשון, וביצעה מדידות של עומק המים עבור אוניית המלחמה לשעבר "אגממנון" שהוסבה לאוניית כבל (cableship). כשהושלמו העבודות בקטע האחרון של הכבל עד ניו יורק, זכו אנשי הצוות של "גורגון" ושל שאר האוניות לקבלת פנים חגיגית שערכו לכבודם אזרחי העיר.
ב-1863 נשלחה "גורגון" אל מדגסקר כדי לשמור על השלום והסדר הציבורי בעקבות מותו של רדאמה השני, מלך מדגסקר. היא שבה אל אנגליה דרך כף התקווה הטובה, והטילה עוגן בספיטהד ב-29 בינואר 1864. ב-11 בפברואר, לאחר שפרקה את תותחיה ותחמושתה בארסנל המלכותי, הוצאה האונייה משירות פעיל.
למרות שכבר הוצאה משירות פעיל הוטלה על "גורגון" משימה נוספת ואחרונה. היא נגררה אל גרינהיית' ב-6 במאי כדי לשמש גוות מגורים עבור הצוות של אה"מ "אוסבורן", ששבעה מאנשיה חלו באבעבועות שחורות. לאחר השלמת המשימה פורקה האונייה בווליץ'. ב-17 באוקטובר 1864 נמכרה לגריטה.
לקריאה נוספת

Colledge, J. J. and Warlow, Ben (2006) [1969]. Ships of the Royal Navy: The Complete Record of all Fighting Ships of the Royal Navy. (Rev. ed.). London, Chatham Publishing.
Winfield, Rif and Lyon, David (2004). The Sail and Steam Navy List: All the Ships of the Royal Navy 1815–1889. London, Chatham Publishing.
Dumpleton, Bernard (2002). The Story Of The Paddle Steamer. Bristol, Intellect Books. p. 174.
Cooper Key, Sir Astley (1847). A Narrative of the Recovery of the HMS Gorgon. London, Smith, Elder & Co.
"The engines of the Gorgon steam frigate". The Mechanic's Magazine. London, 1829. pp. 185-186. Digitized copy in Internet Archive.
הערות שוליים

↑  Winfield, p.159.
1 2  The Mechanic's, pp. 185-186.
↑  Army and Navy Chronicle. B. Homans, Washington city. 1838. p. 244.
↑  The Nautical Magazine, Volume 16. Simpkin, Marshall, and Co, London. 1847. p. 426.
↑  Davis, Peter. "Captain Authur Cumming RN". Retrieved 8 September 2010.
↑  The Times of London, Monday, 20 September 1858, p.7.
↑  The Times (London), Wednesday, 3 February 1864, p.9.
↑  The Times (London), Thursday, 11 February 1864, p.12.
↑  The Times (London), Saturday, 7 May 1864, p.9.
↑  The Times (London), Saturday, 30 January 1864, p.12.
↑  Winfield, p.159.
אווה יוזפינה יוליה פוטוצקה

אווה יוזפינה יוליה פוטוצקה (בפולנית: Ewa Józefina Julia Potocka,‏ 10 באוגוסט 1818 - 21 במאי 1895) הייתה אשתו של פרנץ דה פאולה, נסיך ליכטנשטיין.
קורות חיים

אווה יוזפינה יוליה נולדה ב-10 באוגוסט 1818 בפריז, לאלפרד וויצ'ך פוטוצקי וליוזפינה מריה צ'רטוריסקה, בתם של יוזף קלמנס צ'רטוריסקי ודורותה ברברה יאבלונובסקה. אחיה אלפרד יוזף פוטוצקי ירש את נחלות המשפחה בלנצוט, ואף כיהן כמושל הכללי של גליציה מטעם האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-3 ביוני 1841 התחתנה אווה יוזפינה יוליה עם פרנץ דה פאולה, נסיך ליכטנשטיין, בנו של יוהאן הראשון יוזף, נסיך ליכטנשטיין, ממנו נולדו לה ארבעה ילדים. בשנת 1887 מת בעלה פרנץ דה פאולה, וב-21 במאי 1895 מתה אווה יוזפינה יוליה בביתה בווינה.
משפחתה

ב-3 ביוני 1841 התחתנה אווה יוזפינה יוליה עם פרנץ דה פאולה, נסיך ליכטנשטיין, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
אלפרד, נסיך ליכטנשטיין {1842–1907)
יוזפינה מריה יוליאנה, נסיכת ליכטנשטיין {1844–1854)
לואיס, נסיך ליכטנשטיין {1846–1920)
היינריך קרל אוגוסט, נסיך ליכטנשטיין {1853–1914)
אה"מ אינווינסיבל (1907)

| --- | --- |
אה"מ "אינווינסיבל"
אה"מ "אינווינסיבל"
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה:  "אינווינסיבל"
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ארמסטרונג ויטוורת' 
 הוזמנה:  2 באפריל 1906
 הושקה:  13 באפריל 1907
 תקופת הפעילות:  20 במרץ 1909 – 31 במאי 1916 (7 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה בקרב יוטלנד
 מיקום:  57°02′40″N 6°07′15″E﻿ / ﻿57.044444444444°N 6.1208333333333°E﻿ / 57.044444444444; 6.1208333333333 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה קרב יוטלנד 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 17,250 טון, מקסימלי: 20,420 טון
 אורך:  173 מטר
 רוחב:  23.93 מטר
 שוקע:  9.1 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  25.5 קשרים
 גודל הצוות:  784–1,000 איש
 טווח שיוט:  5,720 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  31 דוודים המזינים 4 טורבינות בהספק 31,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 102–152 מ"מ   שריון סיפון – 38–64 מ"מ   צריחי תותחים – 178 מ"מ   ברבטות – 178 מ"מ   מגדל הניווט – 152–254 מ"מ   מחיצת טורפדו – 64 מ"מ
 חימוש:  8 תותחי Mk X BL‏ 12 אינץ' (305 מ"מ)/45 קליבר   12 תותחי Mk I‏ 4 אינץ' (102 מ"מ)/40 קליבר   4 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אה"מ "אינווינסיבל" (באנגלית: HMS Invincible) הייתה האונייה הראשונה בסדרת סיירות המערכה מדגם "אינווינסיבל" של הצי המלכותי הבריטי. הסדרה כללה  שלוש אוניות, שנבנו בעשור הראשון של המאה ה-20. במלחמת העולם הראשונה השתתפה "אינווינסיבל" בקרב מפרץ הלגולנד בתפקיד מינורי, מכיוון שהייתה הוותיקה והאיטית ביותר מבין סיירות המערכה הבריטיות שנכחה בה. בקרב איי פוקלנד, "אינווינסיבל" ואחותה "אינפלקסיבל" הטביעו את סיירות השריון שרנהורסט וגנייזנאו כמעט ללא אבדות לעצמן, למרות פגיעות רבות של הספינות הגרמניות.
היא הייתה ספינת הדגל של שייטת סיירות המערכה השלישית במהלך קרב יוטלנד ב-1916. השייטת נותקה מצי הקרב של אדמירל ביטי כמה ימים לפני הקרב בשל אימון ירי עם ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") ושימשה ככוח הסיור הכבד שלה במהלך הקרב. היא הושמדה מפיצוץ מחסן תחמושת במהלך הקרב לאחר שפגז חדר את השריון של אחד מצריחי התותחים שלה.
תכנון ותיאור

"אינווינסיבל" הייתה גדולה משמעותית מקודמותיה הסיירות המשוריינות מסדרת מינוטאור. היא הייתה באורך כולל של 567 רגל (173 מטרים), רוחב של 78.5 רגל (23.9 מטרים), ושוקע של 30 רגל (9.1 מטרים) בתפוסה מלאה. היה לה הדחק של 17,250 טונות ארוכות (17,530 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-20,420 טונות ארוכות (20,750 טונות) בתפוסה מלאה, כמעט 3,000 טונות ארוכות (3,000 טונות) יותר מהספינות הקודמות.
הספינות מסדרת "אינווינסיבל" נודעו רשמית כסיירות משוריינות עד 1911, אז הוגדרו מחדש כסיירות מערכה בהוראת האדמירליות מ-24 בנובמבר 1911. באופן לא רשמי נעשה שימוש עד אז במספר כינויים, כולל סיירת-אוניית מערכה, סיירת דרדנוט וסיירת-מערכה.
תכנון ותיאור > הנעה

ל"אינווינסיבל" היו שני סטים זוגיים של טורבינות פרסונס, שכל אחת מהן הייתה ממוקמת בחדר מכונות נפרד והניעה ציר חיצוני ופנימי. טורבינות הלחץ הגבוה מלפנים ומאחור חוברו לצירים החיצוניים והטורבינות בלחץ נמוך לצירים הפנימיים. גם טורבינת שיוט הייתה מחוברת לכל ציר פנימי; אלה לא היו בשימוש לעיתים קרובות ובסופו של דבר נותקו. המדחפים שלה עם שלושה להבים היו בקוטר 11 רגל (3.4 מטרים) על הצירים הפנימיים ואילו המדחפים החיצוניים היו בקוטר 10 רגל (3.0 מטרים). הטורבינות הונעו על ידי שלושים ואחד דוודי צינור מים של Yarrow בארבעה חדרי דוודים, ותוכננו להפיק סך של 41,000 כוחות סוס (31,000 קילוואט), אך הגיעו לכמעט 46,500 כוחות סוס (34,700 קילוואט) במהלך ניסויים בשנת 1908. היא תוכננה להגיע למהירות של 25 קשרים (46 קמ"ש), אך הגיעה ל-26.64 קשרים (49.3 קמ"ש) במהלך ניסויים.
"אינווינסיבל" נשאה 2,997 טונות ארוכות (3,045 טונות) של פחם, ועוד 738 טונות ארוכות (750 טונות) של מזוט שאמור להיות מותז על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו. בקיבולת דלק מלאה, היא יכלה להפליג לטווח של 3,090 מיילים ימיים (5,720 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). הכוח החשמלי שלה סופק על ידי ארבעה 200 גנרטורים טורבו וגנרטורים מנועיים קיבולת של 100 קילוואט.
תכנון ותיאור > חימוש

"אינווינסיבל" נשאה שמונה תותחי BL 12 אינץ' (305 מילימטרים) ‏Mk X בארבעה צריחים תאומים. בתחילה אלו היו צריחי BIX ו-BX מונעים חשמלית, שניים שנבנו כל אחד על ידי ויקרס וארמסטרונג. אולם, הם התגלו ככישלון למרות שני חידושים ממושכים ב-1909 וב-1911 והומרו להנעה הידראולית במהלך השיפוץ שלה בתחילת 1914 בעלות של 151,200 פאונד. המצב היה כל כך גרוע במהלך ניסויי הירי שלה באוקטובר 1908 עד שהקפטן של אה"מ "אקסלנט", בית הספר הראשי לתותחנים של הצי המלכותי, תיאר את פעולתם באופן הבא: "כאשר ניתנה הפקודה לאמן את הצריח, להרים או להפעיל תותח פנימה או החוצה, היה צורך רק ללחוץ על כפתור, או להזיז מתג, אבל התוצאה הייתה לעיתים קרובות הבזק של להבה כחולה שנראה היה שמילאה את הצריח."
החימוש המשני שלה כלל 16 תותחי 4 אינץ' (102 מילימטרים)‏ QF Mk III. במהלך 1915 הועברו תותחי גג הצריח למבנה העילי ומספר התותחים הכולל צומצם ל-12. כל התותחים הנותרים היו סגורים בקזמטים וקיבלו מגני תותחים באותה תקופה כדי להגן טוב יותר על צוותי התותחים מפני מזג האוויר ופעולת האויב. חימוש הנ"מ שלה היה מורכב מתותח QF ‏3 אינץ' 20 cwt AA על תושבת MkII בזווית גבוהה בקצה האחורי של המבנה העילי שנשאה בין אוקטובר-נובמבר 1914 ומאפריל 1915 ואילך. תותח הוצ'קיס במשקל 3 פאונד על תושבת MkIc בזווית גבוהה עם הגבהה מרבית של 60° הותקן גם הוא בנובמבר 1914. חמש צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ) שקועים הותקנו על ה"אינווינסיבל", שניים מכל צד ואחד בירכתיים. 14 טורפדות נישאו עבורם.
תכנון ותיאור > שריון

חגורת קו המים הייתה בעובי 6 אינץ' בערך בין צריחי התותחים הקדמיים והאחוריים של ה-12 אינץ', אך הצטמצמה ל-4 אינץ' מהצריח הקדמי ועד לחרטום, ולא נמשכה מאחורי הצריח האחורי. צריחי התותחים והברבטים היו מוגנים על ידי שריון בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים), למעט גגות הצריח שהשתמשו ב- 3 אינץ' (76 מילימטרים) של שריון לא מוצק של קרופ (KNC). עובי הסיפון הראשי היה 1–2 אינץ' (25–51 מילימטרים) ושריון הסיפון התחתון היה 1.5–2.5 אינץ' (38–64 מילימטרים). מחיצות טורפדו מפלדת פחמן בעובי 2.5 אינץ' הותקנו לצד חדרי התחמושת וחדרי הפגזים.
בנייה ושירות

הספינה נבנתה ב-Sir WG Armstrong‏, Whitworth & Co.‏, Ltd בטיינסייד. שדרית האונייה הונחה ב-2 באפריל 1906, והיא הושקה בשעה 15:00 ב-13 באפריל 1907 על ידי ליידי אלנדייל. ב-28 בדצמבר 1907, בזמן שעדיין עברה בדיקות הכנסה לשירות, היא נפגעה על ידי נושאת הפחם השוודית אודן, מה שהביא לקריסת קורות ומסגרות בגוף הספינה וחמש לוחות תחתונים שניתקו מהאונייה. היא הושלמה רשמית ב-16 במרץ 1909. ב-18 במרץ היא הפליגה מהטיין לפורטסמות', שם היא נכנסה לשירות. בדרך היא התנגשה בבריגנית מרי אן, ועמדה מנגד עד שהגיעה סירת ההצלה ג'ון ברץ' מירמות' לגרור את הבריגנית.
היא צורפה לשייטת הסיירות הראשונה של צי הבית ב-20 במרץ 1909 והשתתפה בתמרוני הצי באפריל וביוני 1909, בסקירת הצי ב-12 ביוני 1909, ובסקירת הצי ליד סאות'אנד ב-2 ביולי. היא נכנסה לשיפוץ בין ה-17 באוגוסט ל-17 בינואר 1910 בניסיון לסדר את בעיות החשמל עם הצריחים שלה, אך הן עדיין לא היו מספקות. נעשה ניסיון נוסף להביא את הצריחים שלה למצב תקין במהלך שיפוץ באביב 1911, אך גם ניסיון זה לא צלח וההחלטה התקבלה בשנה שלאחר מכן להסב את הצריחים שלה להנעה הידראולית. זה נדחה עד לאחר פריסתה להצטרף לצי הים התיכון באוגוסט 1913. ב-17 במרץ 1913, היא התנגשה בצוללת C34, אך ההתנגשות נקבעה באשמת הצוללת. היא חזרה לבריטניה בדצמבר 1913 כהכנה לשיפוץ גדול שיעניק לבסוף לצריחים שלה הנעה הידראולית ויהפוך אותה לראויה לקרב.
בנייה ושירות > מלחמת העולם הראשונה

השיפוץ שלה במספנת פורטסמות' החל במרץ 1914 ונקטע על ידי הכרזת המלחמה על גרמניה ב-4 באוגוסט. היא נכנסה לשירות מחדש יום קודם לכן, אבל עבודת הצריח דרשה עוד שבוע כדי להשלים את השיפוץ. "אינווינסיבל" הייתה סיירת המערכה הראשונה שהצטיידה במנהל בקרת אש חדש, אך לא ניתן היה להשלים זאת בזמן המוקצב והיא נשארה בלתי ניתנת להפעלה עד שהיא תוחזר לאחר קרב איי פוקלנד. היא הוכרזה כמבצעית ב-12 באוגוסט, כאשר אדמירל משנה סר ארצ'יבלד גורדון מור, שפיקד על שייטת סיירות המערכה השנייה, הניף בה את דגלו. היא הצטוותה להגיע להאמבר, יחד עם סיירת המערכה ניו זילנד, שם תוכל לתמוך טוב יותר בספינות הבריטיות המפטרלות ב-Road Fourteens.
בנייה ושירות > מלחמת העולם הראשונה > קרב מפרץ הלגולנד

הפעולה הראשונה של "אינווינסיבל" הייתה כחלק מכוח סיירות המערכה בפיקודו של אדמירל ביטי במהלך קרב מפרץ הלגולנד ב-28 באוגוסט 1914. ספינותיו של ביטי נועדו במקור כתמיכה מרוחקת עבור הסיירות והמשחתות הבריטיות הקרובות יותר לחוף הגרמני למקרה שיחידות גדולות של צי הים הפתוח יצאו לפעולה בתגובה להתקפות הבריטיות. הם פנו דרומה במלוא המהירות בשעה 11:35 כאשר הכוחות הקלים הבריטיים לא הצליחו להתנתק לפי לוח הזמנים והגאות הגואה גרמה לכך שאוניות מערכה גרמניות יוכלו לצאת מהנמל בפתח שפך היאדה. הסיירת הקלה החדשה, "ארת'וזה", נפגעה כבר בשלב מוקדם יותר בקרב והייתה תחת אש מהסיירות הקלות הגרמניות "שטרסבורג" ו"קלן" כאשר סיירות המערכה של ביטי הופיעו מתוך הערפל בשעה 12:37. שטרסבורג הצליחה להתחמק לערפילים ולהתחמק מהאש, אך קלן נותרה גלויה ונפגעה במהירות מאש מהשייטת. דעתו של ביטי הוסחה מהמשימה להטביע אותה על ידי הופעתה הפתאומית של הסיירת הקלה הקשישה "אריאדנה" ישירות לחזיתו. הוא הסתובב במרדף והפך אותה לגוש בוער בשלושה מטחים בלבד מטווח קרוב (מתחת ל-6,000 יארד (5.5 קילומטרים)). בשעה 13:10 פנה ביטי צפונה וסימן אות כללי לסגת. בשלב זה, "אינווינסיבל", בעקבות הגוף העיקרי של סיירות המערכה, פתחה באש על קלן. היא ירתה 18 פגזים, כולם החטיאו, לפני שהכוח הראשי של ביטי נתקל בקלן הנכה זמן קצר לאחר שפנתה צפונה והיא הוטבעה על ידי שני מטחים מ"לאיון".
VPRO

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  29 במאי 1926 – הווה (98 שנים) 
 חברת אם:  קרן השידור הציבורי 
 מיקום המטה:  Media Park 
  
 www.vpro.nl
 
VPRO (בהולנדית: Vrijzinnig Protestantse Radio Omroep), הוא תאגיד שידור ציבורי הולנדי, שהוקם בשנת 1926 כחברת שידור פרוטסטנטית.
התאגיד הוקם והחל לשדר ב-26 במאי 1926. בין מייסדי הארגון הייתה ניקולט בראוינינג, חסידת אומות העולם. במהלך הכיבוש הנאצי שידורי התאגיד הופסקו וחודשו בשנת 1946. ניקולט בראוינינג חזרה לנהל את הארגון וכיהנה בתפקיד עד לשנת 1956.
עם התפתחות שידורי טלוויזיה, התאגיד החל להכין תוכניות טלוויזיה שמשודרות בערוצים אחרים בהולנד ואין בבעלותו ערוץ משלו. הוא מתמחה בשידורי מוזיקה לקהל הרחב. בשנת 1969 התאגיד שידר הופעה של פינק פלויד שהיה חלק של The Man and The Journey Tour. מרסל ואנטילט היה בין השדרים הבולטים של הערוץ בשנות ה-80. בשנת 2020 הוא היה בין מארגני תחרות שירים שנכתבו על ידי בינה מלאכותית.
קהל היעד של התאגיד הם אנשים בעלי השכלה ומקצועות חופשיות. התאגיד משדר כ-55 שעות ברדיו ו-19 שעות בטלוויזיה ומהווה חלק של מערכת השידור הציבורי בהולנד.