stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
.bo

| --- | --- |

 תאריך ייסוד:  1991 
 חסות:  הסוכנות לפיתוח חברת המידע 
 www.nic.bo
 
‎.bo היא סיומת האינטרנט בבוליביה. ב־8 ביוני 2009 קוד ISO 3166-1 לבוליביה השתנה כך שהוא משקף את ה-BO המשמש ל-ccTLD.
הדומיין מנוהל על ידי ADSIB. החל מחודש פברואר 2011, ה-NIC הציע דמי רישום של כ-40 דולר לשנה או 280 בוליביאנו לדומיין ברמה שלישית ו-140 דולר לשנה או 980 בוליביאנו לדומיין ברמה שנייה. ההרשמה היא ברמה השנייה או השלישית.
סיומות אינטרנט משניות

.bo - כל ישות, אדם או תאגיד מקומי או זר.
סיומות אינטרנט משניות ברמה שנייה

com.bo - גופים מסחריים.
net.bo - ספקי שירותי רשת.
org.bo - ארגונים.
tv.bo - ארגוני מדיה בטלוויזיה.
mil.bo - מוסדות צבאיים.
int.bo - ארגונים בינלאומיים.
gob.bo - ממשלה (Gobierno).
edu.bo - מוסדות חינוך.
סיומות אינטרנט משניות ברמה שנייה המוגבלים רק למוסדות המדינה

mil.bo - מוסדות צבאיים.
int.bo - ארגונים בינלאומיים.
gob.bo - ממשלה (Gobierno).
edu.bo - מוסדות חינוך.
ראו גם

טלקומוניקציה בבוליביה
שיחות עם קפקא

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  גוסטב יאנוך
 איורים:  פרנץ קפקא
 שפת המקור:  גרמנית - צ'כית
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1951
 מספר עמודים:  93
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  ספרית פועלים
 תרגום:  שלמה טנאי
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001038012
מהדורה אנגלית מורחבת, 1971, 219 עמודים, הוצאה: New Direction Publications Corporation ניו-יורק
שיחות עם קפקא הוא ספר המכיל לקט זיכרונות מאת גוסטב יאנוך המתעדים את פגישותיו ושיחותיו עם פרנץ קפקא. השיחות נערכו בפראג החל משנת 1920, בהיות גוסטב נער בן 17. הספר יצא לראשונה לאור בשנת 1951 בסיועו של מכס ברוד ותורגם מאז לשפות רבות. הספר היווה מקור חשוב, והטיל אור חדש על אישיותו ועל אורח מחשבתו של קפקא.
מכס ברוד כתב בהקדמה לספר בתרגומו לאנגלית כי זכרונות אלה נושאים את חותם אישיותו של קפקא, באופן כזה שהם מצליחים לשקף את ידידו לנגד עיניו. כמו כן, הוא ציין בספרו "החוג של פראג" כי "את ספרו של גוסטב יאנוך, ניתן להעריך כזיכרון הדברים המפורט היחיד של בן דורו", לצד הביוגרפיה שהוא עצמו כתב על קפקא.
הרקע לכתיבת הזכרונות

אביו של גוסאב יאנוך, החליט לבדוק מדוע חשבונות החשמל שנשלחים לביתו, גבוהים במיוחד. לאחר שגילה כי האור בחדרו של בנו דולק בלילות, הוא מצא בחדר מחברת שירים שעל כריכתה מתנוסס השם גוסטב. לאחר קריאתם, הוא הדפיסם והראה אותם לקפקא, אותו הכיר במקום עבודתם המשותף במחלקה המשפטית של המוסד לביטוח עובדים מפני תאונות עבודה בפראג. לאחר שקפקא קרא את השירים, הוא ביקש מהאב שיציג בפניו את בנו. גוסטב יאנוך כתב כי המשפט הראשון שקפקא אמר לו בפגישתם הראשונה שנערכה בחודש מרץ 1920: "אינך צריך להתבייש בפני, גם לי יש חשבון חשמל גדול". כך החלה להתרקם ידידות בין גוסטב יאנוך הצעיר לבין קפקא שהיה אז בגיל 36. מאותו יום ואילך הרבו השניים להיפגש ולשוחח במשרדו של קפקא, או תוך כדי טיולים רגליים ברחבי העיר פראג. את הזכרונות מהמפגשים הללו, תיעד גוסטב יאנוך ביומניו ורק כ־30 שנה מאוחר יותר הם קובצו, נערכו ויצאו לאור.
הרקע לעריכת הזכרונות כספר

בשנת 1924, הלכו לעולמם בזה אחר זה, אביו של יאנוך וקפקא ומאז לפי דברי יאנוך "התמוטט עלי אופק הרגש והרוח של נעורי". שנתיים מאוחר יותר, פנה אליו יוזף פלוריאן - בעל הוצאת הספרים דוברה דילו, עבורה תרגם גוסטב יאנוך 6 סיפורים מתוך הספר הרופא הכפרי – וביקש ממנו לערוך את זכרונותיו שכתב על קפקא. גוסטב יאנוך מסר לידיו את כתב היד הצ'כי והגרמני שערך, אך רשימות אלה נגנזו לפי עדותו של יאנוך, בשל התרחקותו מיוזף פלוריאן. מאז חלה הידרדרות נוספת במצבו הנפשי והפיזי של גוסטב יאנוך, כפי שתיאר זאת בכתב בשנת 1947: "לאחר אותו זמן החלו בחיי שנים ארוכות של נדודים חסרי מנוח, שהוליכוני אל הסבל של מלחמת העולם השנייה ואל המבוכה ואי השקט של ההווה".
באותם זמנים פנו אליו חברו הקומפוזיטור ג'ורג' ואזובק ואשתו יוהאנה ובקשו ממנו לפרסם את רשימותיו. הם טענו כי הרשימות הללו אינן שייכות רק לו וכי כעד המחזיק בידו מפתח להבנת אישיותו של קפקא, אסור לו להמשיך ולהסתיר אותן.
זמן קצר לאחר מכן, הואשם יאנוך שהיה חבר בתקופת מלחמת העולם השנייה בתנועת ההתנגדות, במעשי שחיתות על ידי פקידים של המשטר הישן, ונכלא במשך 13 חודשים בבית הסוהר פאנקראנץ.
את התקופה הזו הוא תיאר כאימת מוות, רדיפות, רעב בהמי, זוהמה וקור: "אותה ממלכת צללים מדמדמת של קפקא, נעשתה לי חוויית יומיום אישית, רגילה לחלוטין... גם היום הוא מופיע בכל נקודת מפנה בחיי... נזכר אני מה שאמר לי פעם: 'יש ושנים ארוכות צריכות לחלוף עד שהאוזן בשלה לסיפור מסוים, אולם האנשים – וביניהם ההורים שלנו ובכלל כל אשר אנו אוהבים ויראים – חייבים למות, על מנת שנוכל להבין אותם כראוי'". הבנה זו הייתה נקודת מפנה בהחלטתו להוציא את הספר לאור. לאחר שחרורו נוכח זיכויו המוחלט מההאשמות נגדו, הוא חיפש את רשימותיו שהיו מפוזרות בביתו ואצל ידידים. בסופו של דבר הוא מצא עותקים מהנוסח הצ'כי והגרמני של כתב היד, אותו מסר בזמנו לפלוריאן והחל לנפות חלק מהרשימות ולערכן מחדש. את הרשימות הוא הגיש בשם 'קפקא אמר לי', אך הן שונו על ידי המוציאים לאור, לשמו הנוכחי כיום.
מהדורה מורחבת

רק לאחר שהספר שיחות עם קפקא פורסם לראשונה בשנת 1951, ערך גוסטב יאנוך זכרונות נוספים מפגישותיו עם קפקא. זכרונות אלה, נוספו למהדורה האנגלית בתרגומו של Goronwy Reese, שיצאה לאור בניו-יורק בשנת 1971 על ידי הוצאת הספרים New Direction Publications Corporation. במהדורה זו נכללו גם דברי פתיחה מאת המתרגם, הקדמה מאת מכס ברוד ודבריו של גוסטב יאנוך אודות רשימותיו והכרותו עם קפקא.
קפקא אמר לי

במהלך פגישותיהם של קפקא וגוסטב יאנוך, פרש קפקא בפני יאנוך את תפיסת עולמו והתובנות שלו לגבי נושאים שונים. הנושאים עלו כבדרך אגב בשעה שיאנוך הציג בפניו ספרים או עיתונים שונים שקרא ובעת שחלפו במהלך טיוליהם ליד בתי הקפה והתיאטראות של פראג ובשכונות החדשות שנבנו על הריסות הרובע היהודי. בהערותיו של קפקא השתרבבו הומור, סרקאזם וביקורת נוקבת כלפי סופרים, משוררים ורוח התקופה. גוסטב יאנוך ציין ברשימותיו כי קפקא מעולם לא התאמץ להיראות מבריק או מבדח. כל מה שאמר, "נשמע פשוט, מובן מאליו וטבעי".
קפקא אמר לי > על היהודים

כאשר חיפש יאנוך את אולם האסיפות של אגודת הפועלים היהודית 'פועלי ציון', אמרו לו אנשים מהסביבה, כי "אנשים מהוגנים אינם מתרועעים עם יהודים". כשסיפר זאת לקפקא, הסביר הלה ליאנוך כי הציונות היא הסיבה להתעצמות האנטישמיות: "התעוררות התודעה של היהודים נתפסת כשלילת הסביבה. מתוך כך נוצרים רגשות נחיתות, שמפרקים אותם בנקל לפרצי שנאה". הוא השווה את ההתקוממות של דתן ואבירם כנגד משה, ל"התקוממות האנושות כנגד ההתעלות אל האנושי וצלילתה לתהום האפלה של תורת הגזע". "מכים את היהודי והורגים את האדם". אולי זו הסיבה ש"אנחנו היהודים נולדים כבר זקנים".
"קפקא טען כי "ליהודים ולגרמנים יש הרבה מן המשותף, הם שאפתנים, יעילים, חרוצים ושנואים בתכלית על ידי האחרים. יהודים וגרמנים הם מנודים". הבנת היהודים לדעתו של קפקא היא מכשול, כיוון שדרכו של אדם היא לשעבד את הזולת כשאינו מכירו, באופן הזה מצפונו אינו מציק לו. "לכן אין איש מכיר את תולדות היהודים" .
כאשר קפקא ויאנוך חלפו ברחובות הרחבים של פראג החדשה, העיר קפקא "אנו מהלכים ברחובות הרחבים של העיר החדשה, אך צעדינו ומבטינו אינם בטוחים... עיר היהודים הישנה החולה שבתוכנו, היא הרבה יותר מוחשית מאשר העיר החדשה ההיגיינית, הסובבת אותנו". כתושב יהודי של פראג, אמר קפקא כי כיהודי, הוא חולם לעלות לארץ ישראל. "היהודים אינם יכולים להסתפק עוד בהיסטוריה". אם ישראל היא בשביל היהודים מטרה חיונית, הרי שצ'כוסלובקיה, היא רק נקודת מוצא עבור הצ'כים. על אסופות סיפורים של יהודי מזרח אירופה, כגון י"ל פרץ ושלום אש, אמר שהם מציגים סיפורי עם כי "היהדות אינה רק עניין של אמונה, אלא בראש ובראשונה עניין של אורח חיים, של קהילה שדפוסיה נקבעים על ידי האמונה".
קפקא אמר לי > על משלח ידו

על עבודתו במשרד התלונן קפקא, כי זוהי עבודת כפייה וכי הוא מתגעגע לעבודת כפיים, אך בשל מצבו הבריאותי, אין הוא יכול לעשות זאת. "עבודה אינטלקטואלית עוקרת את האדם מן הקהיליה האנושית, ולעומת זאת מלאכת כפיים, מוליכה אותו אל הבריות... תמיד תוקפים אותי יסורי מצפון על שאני מניח לחיים שלי לטבוע בתוך פרנסה של משהו".
קפקא אמר לי > על מוזיקה ואמנות

"המוזיקה מגבירה את חיי החושים. ואילו השירה, לעומתה, מדבירה אותם, וגורמת לעילויים...את השירה משנים החיים, זה לפעמים עוד יותר גרוע". "האמנות לאמן היא סבל שמכוחו הוא משתחרר בשביל סבל חדש", הוא השווה את האמן לציפור תימהונית בתוך כלוב הקיום שלה, כמוה אמר: "אני ציפור בלתי אפשרית לחלוטין, אני קאק, אני קפקא".
קפקא אמר לי > על פוליטיקה

המהפכה הרוסית - "ככל שמרחיק שיטפון להתפשט, כך נעשים מימיו רדודים ודלוחים יותר. המהפכה מתאדה ונשאר רק הרפש של ביורוקרטיה חדשה. הכבלים של האנושות המעונה עשויים נייר משרדים." קפקא טען כי ניסיונם של האנשים ברוסיה להקים עולם צודק, הוא עניין דתי וכשיאנוך השיב לו כי הבולשביזם אינו דת, ענה קפקא: "מעשי התערבות, התקוממות ומצור, מה הם כל המעשים האלה? אלה הן הקדמות קטנות למלחמות דת איומות שישתוללו בעולם".
האנרכיסטים הצ'כים – "אנשים אלה המכנים את עצמם אנרכיסטים, הם כה חביבים ונעימים, שיש להאמין לכל מילה שלהם. אך באותה עת – ובגלל אותן תכונות עצמן – אי אפשר להאמין להם, שאמנם הם יכולים להיות הורסי עולם כאלה כפי שהם מכריזים על עצמם".
הקפיטליזם - "המרקיז דה סאד יכול לזכות בחדוות חיים אך ורק באמצעות סבל הזולת, כשם שמותרות העשירים, מצוקת העניים משלמת את תמורתם".
קפקא אמר לי > על ציוריו

העטיפה הקדמית והאחורית של הספר שיחות עם קפקא במהדורה העברית, מאוירת ברישומיו של קפקא, והאותיות של שם הספר הן פרי המצאתו.
בשיחותיו עם יאנוך הביע קפקא מדי פעם את רצונו לדעת לצייר ואת אכזבתו מהתוצאות: "מאוד הייתי רוצה לדעת לצייר. למעשה, אני חוזר שוב ושוב ומנסה, אך אין תוצאות. זהו כתב תמונות אישי לחלוטין. כעבור זמן מסוים, אני עצמי איני יכול לגלות את פירושו". את האיורים שלו הוא כינה שרבוטים ואידיוגרמות ונוכח עיניו של יאנוך, הוא היה משליך אותם ככדורי נייר לפח האשפה. הוא הסביר כי לפיגורות שהוא מצייר אין פרופורציות נכונות ואופק משלהם וכי הפרספקטיבה שהוא כה מתאמץ ללכוד, מונחת מחוץ לנייר. "כשהאסקימוסים רוצים להצית אש על פיסת מקל, הם מציירים כמה פסים עבים עליה וכך גם הוא עושה, אבל הדמויות שלו אינן מציתות אש, כי הוא לא משתמש כנראה בחומרים הנכונים, אולי העיפרון שלו הוא זה שנטול כוח ואולי זה פשוט הוא עצמו", שנמצא עדיין במדבר המצרי ללא יכולת לחצות את הים האדום.
קפקא אמר לי > על ביתו

יאנוך שאל את קפקא לאחר שחזר מביקור בכפר: "שוב בבית?", וקפקא ענה: "בבית? אני גר אצל הורי. זה הכול. יש לי חדר כאן משלי, אך זו אינה מולדת, אלא רק מקום מקלט, שבו אני יכול להסתיר את אי השקט הפנימי שלי, ולהתמכר לו ביתר שאת". באחד מן הטיולים המשותפים, הראה קפקא ליאנוך את החנות ואת ביתו של אביו. "אם כן עשיר אתה" אמר יאנוך. קפקא עיקם את פיו וענה: "ומהו עושר? לאחד, אפילו חולצה ישנה היא עושר, אחר עני גם אם הוא בעל עשרה מיליונים".
קפקא אמר לי > על אביו של יאנוך

כשגוסטב יאנוך סיפר לקפקא כי אביו גזר מתוך עיתון את השירים של אלטנברג ושמר אותם, אמר קפקא: " תמיד אהבתי את אביך. במבט ראשון הוא נראה כל כך קריר ומפוכח, סבורים כי אינו אלא פקיד רציני וחרוץ, אך כשמכירים אותו מקרוב, מגלים מתחת לפני השטח המטעים, מעיין של אנושיות מחממת". ובהזדמנות אחרת אמר: "אביך מפתיעני ברבגוניות שלו. לגביו הדברים הם כל כך מוחשיים. הכול כה קרוב ונהיר לו. הוא בוודאי אדם מאמין בעומק נשמתו, כי אחרת לא היה עולה בידו להתקרב כל כך אל הדברים". כאשר יאנוך סיפר בדרך היתול על עבודת הנגרות והמסגרות של אביו, אמר קפקא: "אתה צוחק, כיוון שאתה מצטער על כי אינך יכול להשתתף במלאכת הנגרות והמסגרות יחד עם אביך. הצחוק שלך? אלה הן דמעות שלא נבכו".
מילות סיום

"ב-14 במאי 1924 נטש אבי את החיים מרצונו החופשי. עשרים ואחד ימים מאוחר יותר ב-3 ביוני הלך קפקא לעולמו. עשרים ואחד ימים מאוחר יותר... עשרים ואחד ימים... עשרים ואחד... זה היה מניין שנותי, כאשר התמוטט עלי אופק הרגש והרוח של נעורי".
ביקורת על אמינות הכתוב

בהקדמה לספר בתרגום העברי נכתב כי סביר להניח שלא כל הפרטים המופיעים בספר מדויקים, במיוחד אלה המתייחסים למחוות הגוף של קפקא, וכי ייתכן שגוסטב יאנוך הושפע מתיאור המחוות שהופיעו בסיפורים שפרסם קפקא. עם זאת צוין, כי "אין יסוד להטיל ספק במהימנות התיאורים של יאנוך באשר להתבטאויותיו של קפקא".
דורה דיאמנט, האשה עימה גר קפקא בחודשי חייו האחרונים התרשמה כי הרשימות של יאנוך ממחישות את הסגנון ואורח החשיבה של קפקא.
הרטמוס בינדר, עורכו של הספר ' קפקא ספר עזר' טען כי רשימות אלה, הן כמעט העדויות היחידות על סגנון הדיבור של קפקא. הוא הניח כי קפקא נמנע ביחסיו עם חבריו הסופרים, מאותו חופש הבעה שהתיר לעצמו ביחסיו עם מעריצו הצעיר גוסטב יאנוך, שראה בו דמות של אב.
מארק הרמן (Mark Harman) מ - Elizabethtown College, כתב בחודש יולי 2008, סקירה בשם 'ידידו הבלתי אמין של קפקא', בה הוא נותן ביטוי למגוון דעות של אנשי רוח באשר לאמינות כתיבתו של גוסטב יאנוך: ביניהם, אדוארד גולדסטאקר וזיידי סמית:
אדוארד גולדסטאקר (Eduard Goldstücker)‏, שהיה נשיא אגודת הסופרים הצ'כית בתקופת האביב של פראג, הציג מאמר בשפה הגרמנית שכותרתו 'ידידו הבלתי אמין של קפקא', אותה כותרת שציטט מארק הרמן בסקירתו. במאמר נטען כי ספרו של יאנוך לוקה בעובדות שגויות, דוגמת אזכור תאריכי פגישותיו של יאנוך עם קפקא, בשעה שהלה שהה מחוץ לעיר. בתגובה לדברים הללו, אמר יאנוך כי הוא לא טרח לרשום ביומניו את מועדי הפגישות, אלא רק את תיעוד הפגישות והשיחות שערך עם קפקא.
זיידי סמית, בסקירה שכתבה באוקטובר 2008 על חיבורו הביוגרפי של לואיס בגלי על קפקא, (Louis Begley’s biographical essay on Kafka), התייחסה לספרו של יאנוך כאל עבודה הגיוגרפית, המאדירה את נשוא הכתוב. כמו כן ציינה באותה סקירה כי יש להניח שקפקא דיבר בשפת דיווח, ודבריו יופו, לצורך שיווק הספר.
ג'ף נובאק (Jeff Nowak) כתב בשנת 2007 כי יש להתייחס בזהירות לכתוב בספר, כיוון שאיש אינו יכול להיות בטוח לגבי אמינות הדברים הכתובים, אך עם זאת, גם אם הספר מטעה, הרי שיש לסלוח על כך, כיוון שהחיוניות המשתקפת מן הכתוב, שייכת לאדם שהכיר את קפקא. באופן אישי, הוסיף נובאק, הוא סקפטי באשר לאופן ההתבטאות של קפקא, אך דעתו אינה נחשבת עוד. מאז שמכס ברוד ודורה דיאמונט טענו כי הספר אותנטי, גם הוא סבור כי זוהי סיבה טובה לכלול את גוסטב יאנוך "בכל רשימה של כותבי ביוגרפיות".
הערות שוליים

↑  פתח דבר למהדורה העברית, שיחות עם קפקא, הוצאת ספרית פועלים, 2006, עמ' 7 - 8.
↑  פתח דבר למהדורה העברית, שיחות עם קפקא, הוצאת ספרית פועלים, 2006, עמ' 8.
↑  מתוך רשימותיו של גוסטב יאנוך, שיחות עם קפקא, הוצאת ספרית פועלים, 2006, עמ' 11 - 13.
↑  דברי יאנוך על הספר,  Conversations with Kafka , ראו קישורים חיצוניים.
↑  ראו קישורים חיצוניים.
איורים של קפקא
שפיפון

ערך זה עוסק בסוג של נחשים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| שפיפון |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: צפעיים
תת־משפחה:: צפעיים
סוג:: שפיפון
שם מדעי
 Pseudocerastes

שפיפון (שם מדעי: Pseudocerastes) הוא סוג של נחש ארסי ממשפחת הצפעיים.
בעבר היה ידוע כי השפיפון הוא מין יחיד בסוג וכולל שני תת-מינים: שפיפון הנגב (Pseudocerastes p. fieldi) ושפיפון פרסי (Pseudocerastes p. persicus), אשר בהמשך הופרדו למינים עצמאיים. ב-2006 תואר מין חדש - שפיפון עכבישי (Pseudocerastes urarachnoides). מין זה אנדמי למערב איראן, והייחודיות שלו שהוא משתמש בזנב בתור פיתיון על מנת לפתות ציפורים, התנהגות שלא נצפתה בשפיפונים עד אז.
אטימולוגיה

על פי פירוש רש"י לתורה מקור שמו של השפיפון הוא בשל נשיפתו לפני הכשתו (ספר בראשית מט יז וכן בבראשית ג' ט"ו) משורש נש"ף. על פי הרמב"ן (שם) שמו נגזר מכך שהוא ישוף וינשוך את עקבו של האדם משורש שו"פ, המהר"ל סובר שם (גור אריה על רש"י שם) שמקור השם המדויק יותר הוא משורש שפ"ף, שהשפיפון הוא שפוף וזוחל נמוך על האדמה.
אטימולוגיה > בתנ"ך

שבט דן בברכת יעקב מדומה לשפיפון, המסווה את עצמו בדרך, ומכיש בהפתעה את הסוס בעקביו:
"יְהִי דָן נָחָשׁ עֲלֵי דֶרֶךְ, שְׁפִיפֹן עֲלֵי אֹרַח, הַנּשֵׁךְ עִקְּבֵי סוּס, וַיִּפֹּל רֹכְבוֹ אָחוֹר"
קיים רמז לשפיפון כבר בפרשת גן עדן שם כתוב על הנחש ”וְאַתָּה תְּשׁוּפֶנּוּ עָקֵב” (ספר בראשית, פרק ג', פסוק ט"ו).
תיאור המין

השפיפון הוא נחש עבה ומגושם, בעל ראש משולש ושטוח, וצבעו הכללי צהוב. צבע גבו חום אפור עם פס מפותל כהה לאורכו וכן שורות כתמים בצידי הגב. בטנו אפורה-לבנה או כתומה, קצה זנבו שחור. בפיו של השפיפון שיני ארס חלולות בצורת וו, הנמצאות בלסת העליונה. מעל עיניו ישנן מעין זוג "קרניים", אשר בניגוד לעכן החרטומים, לשפיפון קרניים אלו עשויות ממספר קשקשים, ולא קשקש אחד, והן קצרות ועבות יותר.
אורכו נע בין 40-70 ס"מ ואורכו המרבי מגיע ל-1.2 מטר. הנקבות לרוב גדולות מן הזכרים. נחש זה כבד יחסית לאורכו ופריטים מסוגלים להגיע למשקל של 500 גרם ויותר.
השפיפון הפרסי נבדל משפיפון הנגב במספר הקשקשים שלו ובסוג הארס שלו.
יש חוקרים הרואים בשני תת-המינים מינים נפרדים.
תפוצה > מינים

בסוג שפיפון מצויים 3 מינים, אשר בעבר היוו תת-מינים:
| שם נפוץ | שם מדעי | ביולוג | טווח מחיה |
| --- | --- | --- | --- |
| שפיפון הנגב | Pseudocerastes fieldi | קרל פטרסון שמיט, 1930 | חצי האי סיני, דרום ישראל, ירדן, בצפון הרחוק של סעודיה ובדרום מערב עיראק |
| שפיפון פרסי | Pseudocerastes persicus | ביברון ודומרלי, 1854 | צפון עיראק, דרום-מזרח טורקיה, איראן, דרום אפגניסטן, פקיסטן ובהרי עומאן |
| שפיפון עכבישי | Pseudocerastes urarachnoides | בוסטנקי ואחרים, 2006 | אנדמי למערב איראן (במחוזות כרמאנשאה ואילאם). |

שפיפון הנגב - נמצא בישראל
שפיפון פרסי
שפיפון עכבישי
התנהגות

השפיפון פעיל בלילה ובשעות היום בדרך כלל חבוי. הוא נמצא לרוב בין שיחים, בעיקר בתוואי ואדיות במדבר וסמוך אליהם, אך בניגוד לעכן אינו מסוגל להתחפר בחול. הוא נע באיטיות יחסית. את טרפו, מכרסמים, זוחלים וציפורים, הוא בולע בשלמותו בהכניסו תחילה את ראשה של החיה אל תוך פיו. העיכול איטי וממושך. בשעת זחילתו המפותלת, נשמעת מעין נשיפה (שיפה), הנובעת מחיכוך הקשקשים אלה באלה. הנקבה מטילה בין 11-20 ביצים במקומות לחים. הביצים בוקעות כעבור כמה שבועות.
מאפייני הארס

הארס החודר לגוף כתוצאה מהכשה, מתערבב בנוזל הלימפה ובהמשך גורם לשטפי דם קשים, המלווים בכאבים עזים. הארס קטלני ועלול לגרום לאי ספיקת לב. ארס השפיפון נחשב כמסוכן לאדם, אך עד כה לא דווח על מקרי מוות עקב הכשתו. לא קיים נוגדן לארס לאף תת-מין מן השניים.
תגליות פורטוגזיות

תגליות פורטוגזיות (באנגלית: Portuguese discoveries) מתייחס לשטחים והנתיבים הימיים הרבים שהתגלו על ידי הפורטוגזים כתוצאה מחקירתם הימית האינטנסיבית במאות ה-15 וה-16. מלחים פורטוגזים היו בחזית החיפושים האירופיים מעבר לים, גילו ומיפו את חופי אפריקה, קנדה, אסיה וברזיל, במה שכונה עידן התגליות. משלחות שיטתיות החלו בשנת 1419 לאורך חופי מערב אפריקה בחסותו של הנסיך אנריקה הספן, כאשר בארתולומיאו דיאש הגיע לכף התקווה הטובה ונכנס לאוקיינוס ההודי בשנת 1488. עשר שנים אחר כך, בשנת 1498, הוביל ואסקו דה גאמה את הצי הראשון סביב אפריקה להודו, ונוצר מסלול ימי קבוע מפורטוגל להודו. חקירות פורטוגזיות המשיכו לדרום-מזרח אסיה, משם הגיעו ליפן בשנת 1542, ארבעים וארבע שנים לאחר בואם לראשונה להודו. בשנת 1500 הפך האציל הפורטוגלי פדרו קברל לאירופאי הראשון שגילה את ברזיל.
רקע

בשנת 1139 ממלכת פורטוגל השיגה עצמאות מליאון, לאחר שהכפילה את שטחה עם הרקונקיסטה תחת שלטונו של אפונסו אנריקס.
בשנת 1297, המלך דניס מפורטוגל התעניין באופן אישי בהתפתחות היצוא, לאחר שארגן את יצוא עודפי הייצור למדינות אירופה. ב־10 במאי 1293, הוא הקים קרן ביטוח ימי לסוחרים פורטוגלים המתגוררים במחוז פלנדריה, אשר אמורה לשלם סכומים מסוימים לפי גודל המטען, שהצטבר להם. יין ופירות יבשים מאלגארבה נמכרו בפלנדריה ובאנגליה, מלח היה ייצוא רווחי לצפון אירופה, ויוצאו גם עור, צבע ארגמן. פורטוגזים ייבאו שריונות ותחמושת, בגדים נאים ומספר מוצרים שהיו מיוצרים מפלנדריה ואיטליה.
בשנת 1317 חתם המלך דניס הסכם עם הספן מג'נובה מנואל פסנו, ומינה אותו לראשונה כאדמירל עם הרשאות לסחר עם מולדתו בתמורה לעשרים ספינות וצוותי מלחמה, במטרה להגן על פורטוגל מפני פשיטות פיראטיות מוסלמיות. בכך הניח את הבסיס לחיל הים הפורטוגזי ולהקמת קהילת סוחרים מגנואה בפורטוגל. פורטוגל נאלצה לצמצם את פעילותה בים השחור, רפובליקת ג'נואה פנתה לסחר בצפון אפריקה - סחר של חיטה, שמן זית (גם כמקור אנרגיה) וחיפוש אחר זהב - והם ניווטו גם לנמלי פלנדריה ואנגליה.
במחצית השנייה של המאה הארבע עשרה התפרצויות של מגפת הדבר השחור שהביאה לתמותה גדולה וצימצום אוכלוסין קשה. הכלכלה הייתה ברמה מקומית והייתה הגירה גדלה מפורטוגל שהובילה לנטישת אדמות חקלאיות והאבטלה בכפרים. רק הים הציע אלטרנטיבות כלכליות, כאשר רוב האנשים התמקדו בדיג וסחר באזורי החוף. בין השנים 1325–1357 העניק אפונסו הרביעי, מלך פורטוגל מימון ציבורי לגיוס צי מסחרי ראוי והורה על החקירות הימיות הראשונות, בעזרת רפובליקת ג'נואה, בפיקודו של האדמירל מנואל פסנחה. בשנת 1341 התגלו באופן רשמי האיים הקנריים, שכבר היו ידועים לאנשי גנואה.
הגילויים אחרי הנסיך הנרי

כתוצאה מהתשואות הדלות הראשונות של החיפושים באפריקה, בשנת 1469 העניק המלך אפונסו החמישי את מונופול המסחר בחלק ממפרץ גינאה לסוחר פרנאו גומס, תמורת תשלום שנתי של 200,000 ריאל. גומס נדרש גם לחקור 480 ק"מ נוספים מהחוף בכל שנה במשך חמש שנים. הוא העסיק את החוקרים ג'ואו דה סנטארם, פדרו אסקובר, לופו גונסאלבס, פרנאו דו פו ופדרו דה סינטרה, ומילא את הדרישה. בחסותו חצו החוקרים הפורטוגזים את קו המשווה לחצי הכדור הדרומי ומצאו את האיים של מפרץ גינאה, כולל סאו טומה ופרינסיפה.
בשנת 1471 הגיעו האונית של גומס לאלמינה בחוף הזהב (גאנה של ימינו) וגילו סחר משגשג בזהב בין הילידים לבין סוחרים ערבים וברבריים. גומס הקים שם עמדת סחר משלו, אשר נודעה בשם " מינה " ("המכרה"). הסחר בין אלמינה לפורטוגל גדל בעשור הבא. בשנת 1481 החליט ז'ואו השני, לבנות את מבצר סאו חורחה דה מינה (טירת אלמינה) כדי להגן על מסחר זה, שנחשב שוב כמונופול מלכותי.
בשנת 1482, דיוגו קאו גילה את נהר קונגו. בשנת 1486 המשיך קאו לקייפ קרוס, בנמיביה של ימינו, בסמוך לחוג הגדי.
בשנת 1488 עקף ברטולומאו דיאס את כף התקווה הטובה בקצה הדרומי של אפריקה, כשהוא מפריך את הקביעה שהייתה מאז תלמי כי האוקיינוס ההודי מופרד מהאוקיינוס האטלנטי. כמו כן, הגיע פרו דה קוויליאן להודו דרך מצרים ותימן, וביקר במדגסקר. הוא המליץ לחקור את התוואי הדרומי.
כאשר פורטוגלים חקרו את קווי החוף של אפריקה, הם השאירו אחריהם סדרה של פאדרים, צלבי אבן שעליהם חרוט מגן השלטון הפורטוגלי המציין את ריבונותם. הם בנו מבצרים ומוצבי מסחר. מבסיסים אלה עסקו הפורטוגלים בסחר העבדים והזהב. פורטוגל נהנתה ממונופול של סחר העבדים האטלנטי במשך למעלה ממאה שנה, ויצאה מדי שנה כ-800 עבדים. מרביתם הובאו לבירת פורטוגל ליסבון. יש שמעריכים כי אפריקאים שחורים הגיעו לכדי 10 אחוזים מהאוכלוסייה.
חוזה טורדסיאס וחלוקת העולם (1492)

בשנת 1492 גילויו של כריסטופר קולומבוס מספרד את "העולם החדש", שלדעתו הייתה אסיה, הגילוי הוביל למחלוקות בין הספרדים לפורטוגזים. אלה הוחלפו בסופו של דבר על ידי חוזה טורדסיאס בשנת 1494, שחילק את העולם מחוץ לאירופה בדואופול בלעדי בין הפורטוגזים לספרדים, בקו שנמצא 1,560 ק"מ, מערבית לכף איי ורדה. עם זאת, מכיוון שלא ניתן היה באותה תקופה למדוד נכון את קו האורך, הגבול המדויק נקבע על ידי שתי המדינות רק בשנת 1777.
השלמת המשא ומתן עם ספרד היא אחת מהסיבות מדוע לקח תשע שנים לפורטוגזים לעקוב אחר מסעו של דיאס לכף התקווה הטובה. המטרה הפורטוגזית ארוכת השנים הייתה למצוא מסלול ימי לאסיה הושגה סוף סוף במסע פורץ דרך שפיקד עליו ואסקו דה גאמה.
הגעה להודו וברזיל (1497 –1500)

השייטת של וסקו דה גאמה עזבה את פורטוגל בשנת 1497, עקפה את הכף והמשיכה לאורך חופי מזרח אפריקה, שם הובא נווט מקומי שהעביר אותם אל האוקיינוס ההודי, והגיע לקליקוט במערב הודו במאי 1498. המסע השני להודו היה בשנת 1500 בפיקודו של פדרו אלווארס קברל. בעודו עוקב אחר המסלול הדרום-מערבי של ואסקו דה גאמה על פני האוקיינוס האטלנטי, קברל הגיע אל חופי ברזיל. ככל הנראה היה תגלית מקרית, אך משערים כי הפורטוגזים ידעו בסתר על קיומה של ברזיל וכי היא נמצאת בצד שלהם על פי חוזה טורדסיאס. קברל המליץ למלך פורטוגל על יישוב הארץ, ומסעות המשך נשלחו בשנת 1501 ו-1503. אדמות נמצאו בשפע בפאו-בראזיל, או ברזילווד, שממנה ירשה את שמה אחר-כך, אך לא הצליחו למצוא זהב או כסף. לכן בינתיים המאמצים הפורטוגלים התרכזו בהודו.
ב־8 ביולי 1497 עזב הצי, המורכב מארבע אוניות וצוות של 170 איש, את ליסבון. המסע שהובילו וסקו דה גמה לקליקוט היה נקודת המוצא לפריסה של פורטוגזים בחוף המזרחי של אפריקה ובאוקיינוס ההודי. הקשר הראשון התרחש ב־20 במאי 1498. לאחר סכסוך כלשהו, הוא קיבל מכתב אישור לסחור מהשליט בקליקוט, והשאיר שם כמה אנשים להקים עמדת סחר. בתקופה זו איבדו המסעות את התמיכה מההון הפרטי, כי הן נעשו בחסותו הבלעדית של הכתר הפורטוגזי. זמן קצר לאחר מכן, הוקם קאסה דה אינדיה בליסבון לניהול המונופול המלכותי של הניווט והסחר.