stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הילדה גולדשמידט
ביוגרפיה

גולדשמידט נולדה בלייפציג למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. בין באי ביתם היו ריינר מריה רילקה ותומאס מאן.
בשנים 1914 – 1917 למדה גולדשמידט עיצוב ספרים באקדמיה בלייפציג אצל הוגו שטיינר-פראג והחלה ליצור ליטוגרפיות בסגנון אקספרסיוניסטי. היא השתתפהבקורסי ציור ומחול בבית הספר לבלט של האופרה בלייפציג וכן כתבה שירה.
בשנת 1918 האקדמיה לאמנויות יפות בדרזדן החלה לקבל לראשונה נשים וגולדשמידט למדה שם ציור בין השנים 1920–1923 ושם למדה אצל אוסקר קוקושקה.
בין השנים 1923–1932 בילתה חלק מזמנה בפריס ואת הקיץ עשתה בדרום צרפת לפני שחזרה ללייפציג לחורף. היא הציגה עבודות בניו יורק בשנת 1923 ושכרה סטודיו במונפרנאס. תערוכת היחיד הראשונה שלה נערכה בגלריה קאספארי במינכן בשנת 1932 אך נסגרה על ידי הרשויות. כשהחלו רדיפות המשטר הנאצי בגרמניה, גולדשמידט ואמה עברו לקיצביל שבטירול באוסטריה בשנת 1933. והן קיבלו אזרחות אוסטרית בשנת 1936. בעקבות האנשלוס, הסיפוח הנאצי של אוסטריה בשנת 1938, הן ברחו ללונדון בשנת 1939.
כשהגיעו ללונדון בשנת 1939, הקימו גולדשמידט ואמה עסק קטן, שהתמקד בייצור ומכירה של כפפות. לאחר חופשה קצרה באזור האגמים הן עברו לצפון אנגליה והתמקמו באחוזת לנגדייל ליד אמבלסייד. שם הם מצאו את עצמם בקרב קהילה אמנותית שכללה כמה פליטים אחרים, ביניהם האמן קורט שוויטרס, שהפך לחבר קרוב והשפיע על עבודתה. ברובע האגמים המשיכה גולדשמידט לנהל את העסק שהקימו, והעבירה שיעורים בעבודות עור והמשיכה לצייר. היא ציירה נופים אקספרסיוניסטיים בצבעי פסטל עזים וגם דיוקנאות כמו "ערה וחולמת", המראה דיוקן של נשים בהתבוננות עצמית מלנכולית. דיוקן עצמי מאותה תקופה, בו גולדשמידט מתארת את עצמה כספינקס, אם כי הוא מתרחש בנוף אנגלי, נמצא  באוסף גלריית טייט. בשנת 1949 קיימה גולדשמידט תערוכת יחיד במנצ'סטר ומאוחר יותר באותה שנה, לאחר שאמה נפטרה, חזרה לקיצביהל.
באוסטריה ניסתה גולדשמידט לנהל בית הארחה במשך מספר שנים, אך לאחר שלמדה שיעורים אצל אוסקר קוקושקה בשנת 1954, החליטה להתרכז בציור. ציוריה נעשו נועזים ומובנים יותר לעיתים קרובות עם קווים שחורים עבים המקיפים גושי צבע עזים.
טיולים לוונציה בשנות השישים וישראל בשנת 1968 הובילו לסטים של הדפסי משי, הנקראים "ישראל: אדם וארץ". גם טיולים למלטה וגוזו סיפקו השראה. גולדשמידט הציגה כמה תערוכות יחיד באוסטריה ובאנגליה. יצירותיה הוצגו בתערוכה שהתקיימה במוזיאון התרבות וההיסטוריה באוסנבריק בשנת 2001, אשר התרכזה באמנים שעבודתם דוכאה תחת המשטר הנאצי. תערוכה משותפת של עבודותיהם של גולדשמידט ושוויטרס התקיימה בגלריה לאמנות אבוט הול בשנת 2003 ובתערוכת Refuge: The Art of Belonging בתערוכת 2019.
הערות שוליים

1 2 3  Delia Gaze (Editor) (1997). Dictionary of Women Artists Volume 1. Fitzroy Dearborn Publishers. ISBN 1 884964 21 4. {{cite book}}: |last= has generic name (עזרה)
↑  Alicia Foster (2004). Tate Women Artists. Tate Publishing. ISBN 1-85437-311-0.
1 2  "Leicester's German Expressionist Collection;- Hilde Goldschmidt". New Walk Museum and Art Gallery. נבדק ב-4 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  David Buckman (2006). Artists in Britain Since 1945 Vol 1, A to L. Art Dictionaries Ltd. ISBN 0 953260 95 X.
↑  "Catalogue entry:The Sphinx". Tate. נבדק ב-4 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Benezit Dictionary of Artists Volume 6 Gemignani-Herring. Editions Grund, Paris. 2006. ISBN 2 7000 3076 1.
↑  Adrian Mullen (17 בפברואר 2019). "Abbot Hall's latest exhibition tells the story of artists who fled from Nazi occupation". The Westmoreland Gazette. נבדק ב-4 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007499155105171  GND: 11869619X  ISNI: 0000 0000 6675 608X  LCCN: nr2006000848  RKD: 98678  SUDOC: 089892259  ULAN: 500110505  VIAF: 20474838   WorldCat (עם VIAF): 20474838
המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה

מלחמת איטליה-אתיופיה הראשונה (באיטלקית: Prima Guerra Italo-Etiopica) התחוללה בין ממלכת איטליה לבין האימפריה האתיופית בין 17 בספטמבר 1895 ל-1 במרץ 1896. ניסיונה של איטליה להשליט את מרותה על אתיופיה ולהופכה למדינת חסות במסגרת המירוץ לאפריקה נכשל כישלון חרוץ והיה דוגמה יוצאת דופן להתנגדות מוצלחת לפלישה קולוניאלית אירופית מצד מדינה אפריקנית.
רקע

ב-25 במרץ 1889, לאחר מותו של יוהנס הרביעי בקרב מטמה נגד סודן המהדיסטית, הכריז על עצמו שליט שאווה, מנליק השני כקיסר אתיופיה (שהייתה מוכרת באירופה כאביסיניה). פחות מחודש לאחר מכן, העביר מנליק את השליטה במחוזות שלחוף הים האדום (בימינו אריתריאה) לידי האיטלקים, בתמורה להכרתם בשלטונו על אתיופיה ולסיוע צבאי וכלכלי. מנליק ביקש לאחד את אתיופיה לאור מדיניותו של תאודרוס השני ושאף גם הוא להפוך את אתיופיה למדינה מודרנית ובעלת שלטון מרכזי חזק.
הסכם אוצ'ילי שנחתם בין הצדדים, היה שונה בגרסתו בשפה האיטלקית לעומת זו האמהרית. על פי סעיף 17 בהסכם בגרסתו בשפה האיטלקית, הפכה אתיופיה למעשה למדינת חסות של איטליה, בעוד שבגרסה בשפה האמהרית נכתב שאתיופיה תקיים את קשרי החוץ שלה דרך איטליה רק מתוך בחירה. דיפלומטים איטלקיים טענו שבטקסט המקורי נכלל סעיף זה גם בשפה האמהרית וכי מנליק חתם ביודעין על חוזה שעבר שינויים.
בשל סירובה של אתיופיה לקיים את סעיפי החוזה בגרסתו האיטלקית, הוחלט בממשלת איטליה על פתרון צבאי כדי לכפות את קיומו. האיטלקים קיוו שעליונותם הטקטית והטכנולוגית והמחלוקות הפנימיות בקרב האתיופים יפצו על נחיתותם המספרית.
קרב עדווה

התוצאה הייתה קרב עדווה, שנערך ב-1 במרץ 1896. כמעט מחצית מהכוחות האיטלקיים במזרח אפריקה היו מרוכזים במקום ולחמו בכוחות האתיופיים, שהנחילו להם תבוסה מוחצת. הקרב עצמו נערך באזור הררי צפונית לעיירה עדווה. הצבא האיטלקי מנה ארבע חטיבות, שכללו 19,212 חיילים (8,463 מתוכם איטלקים ו-10,749 אסקרי) ו-56 תותחים. בקרב עצמו נטלו חלק כ-14,500 חיילים איטלקיים מול כ-100,000 חיילים אתיופיים.
ברטיארי תכנן להפתיע את הכוח האתיופי הגדול במתקפת בוקר בעוד חיילי האויב ישנים, אך לא היו מודע למנהג של הכנסייה האתיופית לקיים מיסה בכל יום ראשון בשעת בוקר מוקדמת. כתוצאה מכך, לא הופתעו האתיופים מההתקדמות האיטלקית, ויצאו במהירות לקדם את פניהם.
על אף שהניצחון האתיופי הושג בראש ובראשונה בשל עליונות מספרית, הוכיח הצבא האתיופי במהלך הקרב גם יכולת להוציא אל הפועל את התוכנית האסטרטגית של הפיקוד האתיופי בראשות מנליק. הצבא האתיופי סבל ממספר בעיות עיקריות: הראשונה הייתה איכותם של כלי הנשק הרוסיים שסופקו לו, אשר חובלו על ידי הבריטים והאיטלקים בעת העברתם לאתיופיה דרך השטחים שבשליטתם. בעיה נוספת הייתה קשורה למבנה הפיאודלי של הצבא האתיופי, שהורכב מיחידות מיליציה של איכרים, ולכן היה קשה לשליטה. היועצים הצבאיים הרוסיים יעצו למנליק לחתור להגיע לטווח מגע עם הצבא האיטלקי ולסגור במהירות את המרחק בין שני הצבאות, כדי לצמצם את הפערים באיכות כלי הנשק, בארגון וברמת האימון של החיילים ולא לאפשר לאיטלקים להפעיל ביעילות את הארטילריה שברשותם. בהתאם לזאת תקפו חייליו של מנליק את האיטלקים במספר גלי הסתערות עד שהכריעו אותם.
האיטלקים איבדו כ-4,000 הרוגים, 1,428 פצועים ו-1,800 שבויים. בנוסף, כ-2,000 אסקרי אריתריאים נהרגו או נשבו. האתיופים איבדו בין 4,000 ל-7,000 הרוגים וכ-10,000 פצועים. היחס לשבויים האיטלקים היה סביר ביחס לנסיבות, אך האסקרי שנשבו נחשבו כבוגדים בעיני האתיופים, ולכן הם כרתו את ידם הימנית ואת כף רגלם השמאלית.
סיום המלחמה והשלכותיה

מנליק נסוג בצורה מסודרת לבירתו, אדיס אבבה, שם המתין להשפעת ניצחונו על איטליה. רמת האבדות שספגו האיטלקים בקרב עדווה הייתה גבוהה יותר מכל קרב בהשתתפות מדינה אירופאית במאה ה-19. מהומות פרצו בכמה ערים באיטליה ובתוך שבועיים התמוטטה ממשלתו של קריספי כאשר בקרב האיטלקים חלה התפכחות מ"הרפתקאות מדיניות החוץ". ברטיארי הואשם בפני בית דין צבאי באסמרה כאחראי לכישלון, זוכה אך הודח מפיקוד.
מנליק חתם עם האיטלקים על אמנת אדיס אבבה ב-26 באוקטובר 1896, שהתווה את הגבול עם אריתריאה והכריח את איטליה להכיר בעצמאותה של אתיופיה. בתחילת 1897 הגיעו לאדיס אבבה משלחות מצרפת (20 במרץ) ומבריטניה (14 במאי), ששטחי מושבות שלהן גבלו באתיופיה, כדי לכרות הסכמים משלהם עם הכוח העולה החדש ולהכיר גם הם בעצמאותו.
לקריאה נוספת

Harold G. Marcus. A history of Ethiopia. University of California Press, 2002. ISBN 0520224795.
Thomas Pakenham. The Scramble for Africa: White Man's Conquest of the Dark Continent from 1876-1912. Avon Books, 1992. ISBN 0380719991.
הערות שוליים

↑  Marcus, עמוד 97
↑  Marcus, עמוד 93
↑  Marcus, עמוד 94
↑  Marcus, עמודים 93-94
↑  Pakenham, עמוד 688
1 2 3  Marcus, עמודים 98-99
↑  על פי מקור אחר, היו בצבא האיטלקי 17,700 חיילים, 10,600 מתוכם איטלקים ו-7,100 אסקרי
↑  Pakenham, עמוד 689
| הסכסוך האיטלקי-אתיופי |
| --- | --- | --- |
יחסי איטליה–אתיופיה
| המירוץ לאפריקה | קניית עסב • ועידת ברלין • הסכם היווט • קרב סאטי •קרב דוגאלי • הסכם אוצ'ילי • מושבת אריתריאה • מבצע מארב • מרד אקלה גוזאי |  |
| המלחמה הראשונה | קרב קוטית • קרב אמבה אלגי (1895) • קרב מאקלה • קרב תיגראי • קרב עדווה • הסכם אדיס אבבה |  |
| בין המלחמות | הסכם חלוקת אתיופיה • הסכם לונדון • ההסכם האתיופי-איטלקי • משבר אתיופיה • תקרית וואל וואל • הסכם לוואל-הור • סנקציות חבר הלאומים • ציר רומא-ברלין |  |
| המלחמה השנייה | קרב טמביין הראשון • קרב אנדרטה • קרב טמביין השני • קרב סאריה • קרב מאיצ'ו • קרב אוגדן |  |
| מזרח אפריקה האיטלקית | תקופת הכיבוש • הפטריוטים • חוקי הגזע • התוכנית להשמדת יהדות אתיופיה • טבח אדיס אבבה • טבח דברה ליבנוס |  |
| מלחמת השחרור האתיופית | בעלות הברית • כוח גדעון • שייטת הים האדום של הצי המלכותי האיטלקי • הצי המזרחי • המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה • קרב קארן • מבצע ההופעה • קרב גונדר • לוחמת הגרילה האיטלקית • הסכם השלום |  |
האימפריה האתיופית • אריתריאה האיטלקית • סומלילנד האיטלקית • האימפריה האיטלקית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565586805171  BNE: XX542156  BnF: cb12459680g (data)  LCCN: sh85068869 
מנליק השני, קיסר אתיופיה
אורסטה ברטיארי, מפקד הצבא האיטלקי
המבצר במקלה, 1896
חיילים אתיופיים עם דגל איטליה לאחר הניצחון
הישאם כיוואן

הישאם כיוואן (בערבית: هشام كيوان; נולד ב-17 במאי 1987) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק באיחוד בני מג'דל כרום.
קריירה

כיוואן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל חיפה. בעונת 2005/2006 זכה עם קבוצת הנוער באליפות הליגה לנוער תחת הדרכתו של המאמן שלומי דורה. לאחר עונה זו עלה לקבוצה הבוגרת, וב-14 באוקטובר 2006 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 1-3 נגד הפועל עכו במסגרת הליגה הלאומית. את עונת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת סיים עם שלושה שערים ב-25 הופעות בליגה, ובמקביל המשיך לשחק בקבוצת הנוער. ב-21 באוגוסט 2007 ערך את כיוואן את הופעתו היחידה במדי הנבחרת הצעירה של ישראל, בניצחון 4-5 נגד אוקראינה.
בעונת 2008/2009 שותף כיוואן כמעט בכל משחקי הקבוצה פרט למשחק אחד, ובסיום העונה עלה עם הקבוצה לליגת העל. ב-1 בינואר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 0-3 נגד בית"ר ירושלים. בעונת 2012/2013 התערער מעמדו של כיוואן ששיחק רק ב-14 משחקים, כאשר ברובם עלה כמחליף. ב-3 במרץ 2014 הבקיע צמד בניצחון 0-2 נגד בני סכנין. ב-2 בדצמבר 2014 הבקיע את שער הניצחון בדקה ה-93 נגד הפועל רעננה, אשר הוביל לניצחון הליגה הראשון של המועדון באצטדיון סמי עופר. ב-12 ביוני 2017 חתם לעונה נוספת בהפועל חיפה עם אופציה לעונה נוספת, אך הקבוצה התחזקה בשחקנים נוספים ובתחילת עונת 2017/2018 התברגה בצמרת הטבלה וכיוואן שותף רק במשחק ליגה אחד.
ב-18 בינואר 2018, כשהוא בן 30, עזב כיוואן לראשונה את המועדון בו החל לשחק כילד, וחתם בקבוצת מכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית. את עונת 2018/2019 פתח כיוואן ללא קבוצה, וב-16 באוקטובר 2018 חתם בהפועל בני לוד.
בדצמבר 2019 חתם באיחוד בני מג'דל כרום מליגה ב'.
בקיץ 2021 כיוואן חתם בעירוני בני שעב ובאוקטובר של אותה שנה חתם בהפועל כרמיאל.
הערות שוליים

↑  אבי פפיס, הישאם כיואן חתם בהפועל כרמיאל, באתר דאבל פס, 28 באוקטובר 2021
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הישאם כיוואן".
הילדה דוליצקיה

דיוקנה מתוך כרזה להופעה, 1941
הילדָה דוליצקָיָה (ביידיש: הילדא דוליצקא, דוליצקאיא; ברוסית: Дулицкая; בגרמנית: Hilda Dulitzkaja;‏ 1892 או 1893 ראדומישל, פלך קייב, רוסיה (אוקראינה) – 26 במאי 1953, תל אביב) הייתה שחקנית תיאטרון יידיש וזמרת עממית במרכז אירופה ובישראל.
ביוגרפיה

הילדה הינדה בת ישראל יעקב נולדה בעיירה ראדומישל שבפלך קייב, בת למשפחת הורנשטיין החסידית האמידה, שניהלה מפעלים לסוכר ברוסיה, מחסידי רוז'ין-סדיגורה-בויאן. בבית הוריה קלטה ניגונים מסורתיים וחסידיים, ושלטה בפרקי חזנות. ביום הצהרת בלפור (1917) הופיעה בזמרה בקייב. המהפכה הבולשביקית גרמה נזק רב למשפחתה בנפש וברכוש, והיא ברחה עם בעלה, שלום דוליצקי, כפליטה לווינה בירת אוסטריה. שם למדה בקונסרבטוריון בשנים 1923–1925. הופעתה הראשונה הייתה ב-1927, ומאז השתתפה בסוף שנות ה-20 ובתחילת שנות ה-30 במופעים של שירים יהודיים מזרח-אירופיים ביידיש, יצאה לסיבובי הופעות עם תיאטראות נודדים באוסטריה, גרמניה, פולין, צ'כוסלובקיה ורומניה, שרה ברדיו והקליטה משיריה בתקליטים.
ב-1940 עלתה לארץ ישראל עם בעלה. היא ידעה עברית, והחלה לבצע שירים עממיים רבים שתורגמו בשבילה מיידיש לעברית. שמה יצא לפניה כאחת מהזמרות העממיות הפופולריות ביותר. היא הופיעה בעיקר בחיפה, בתל אביב וכן בירושלים, במופעים מיוחדים (בהם מופע בהשתתפות נחום נרדי בתל אביב ב-1941, מופע עם מתתיהו רוזין בחיפה ב-1944), בתוכניות במועדוני לילה ובאירועים שונים. בין הופעותיה בתקופת מלחמת העולם היו הופעות עבור החיילים העבריים בצבא הבריטי ובקפה חוף גליה בקריית ים שנוסד על ידי משוחררי הצבא הבריטי והנוטרות.
גם בארץ הוסיפה לבצע שירים ברדיו.
בראשית יולי 1946 נעצרה על ידי שלטונות המנדט בעת שהופיעה בקפה פנורמה בחיפה, נידונה למעצר מנהלי בן שנה ונשלחה לבית הסוהר לנשים בבית לחם. בתחילה הייתה שמועה כי נעצרה בשל שיריה, ואמנים ועסקנים ביישוב התגייסו לטובתה, אולם לבסוף התברר שהמעצר היה בעקבות הלשנה שקרית, והיא שוחררה בסוף אותו חודש.
במלחמת העצמאות ובשנותיה האחרונות הרבתה להופיע בפני חיילים (הייתה בין האמנים הנודדים האזרחים, שנדדו בין עמדות החיילים בארץ). אלה שיבשו בכוונה את שמה, הִילדה, וכינו אותה "היָלדה", אולי בשל קומתה הקטנה, מרץ הנעורים שלה ו"החיוניות שגילתה בכל ישותה בכל שיר וכל מספר".
העיתונאי ואיש התרבות אורי קיסרי כתב לאחר מותה:
לדברי לאה הורנשטיין,
דוליצקיה התגוררה ברחוב אלנבי 116 בתל אביב. 
נפטרה ממחלה, בגיל 59.
נקברה בבית העלמין קריית שאול.
בתה, ליה דוליצקיה, עלתה לארץ ישראל ב-1938 במסגרת עליית הנוער, הייתה שחקנית וזמרת.
נכדתה היא השדרנית עיינה אילון.
הערות שוליים

↑  Dulitzkaja Hilda, biografiA. biografische datenbank und lexikon österreichischer frauen (אך יש שם טעות בשנת מותה: 1952).
1 2 3 4  הילדה דוליצקיה באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  Рут Клингер, 'Женщина в лапсердаке' (окончание), Альманах Диалог", Выпуск 7-8 (Том 2) (2005/06, 5765/66)‎.
1 2 3  'Dulitzkaja. Hilda,' in: The Near and Middle East Who's Who, vol. 2, 1949, p. 66.
↑  שמעו ברדיו, דבר, 27 ביולי 1942; שמעו ברדיו, דבר, 23 באוגוסט 1946; בראדיו, הצופה, 21 במרץ 1948.
↑  על הפרשה ראו: הזמרת הילדה דוליצקיה נאסרה, הצופה, 3 ביולי 1946; ה. דוליצקיה הועברה לבית-לחם, דבר, 7 ביולי 1946; הילדה דוליצקיה למאסר שנה, דבר, 8 ביולי 1946; ד. ב. מלכין, מכתבים למערכת: דרושה פעולה בעניין הילדה דוליצקיה, משמר, 8 ביולי 1946; בשולי דברים: הילדה דוליצקה, דבר, 9 ביולי 1946; האמנים מוחים על מאסר ה. דוליצקיה, דבר, 9 ביולי 1946; על מה נאסרה הזמרת דוליצקיה?, משמר, 16 ביולי 1946; בקשת אמנים לשחרור ה. דוליצקיה, דבר, 18 ביולי 1946; הומלץ על שחרורה של דוליצקיה, הצופה, 23 ביולי 1946; ה. דוליצקיה שוחררה, דבר, 26 ביולי 1946; דוליצקיה שוחררה, משמר, 26 ביולי 1946; על מאסר דוליצקאיה ושחרורה, הצופה, 28 ביולי 1946.
↑  ע. ר., הילדה דוליצקיה, ז"ל, מעריב, 28 במאי 1953.
↑  אורי קיסרי, הם חיים באשראי... ומתים במזומן, מעריב, 3 ביוני 1953.
1 2  לאה הורנשטין, לזכר נעדרים: הילדה דוליצקה (ליום השלושים), דבר, 15 ביוני 1953.
הילדה החולה

הילדה החולה, 1885-6
שמן על בד
120 x‏ 118.5 ס"מ
הגלריה הלאומית, אוסלו
"הילדה החולה" (בנורווגית: Det Syke Barn) היא סדרה בת שישה ציורים וכמה הדפסים מאת הצייר הנורווגי אדוורד מונק, שנוצרו בין השנים 1885–1926. עבודות אלו מתארות ילדה חולה היושבת במיטתה.
היסטוריה

במרכז סדרת הציורים "הילדה החולה" מופיע ייצוג של יוהנה סופי, אחותו של הצייר, שנפטרה ממחלת השחפת בשנת 1877, בהיותה בת 15. יוהנה מתוארת כשהיא יושבת במיטתה, נשענת על כר גדול ולצדה אשה בעלת שער כהה המרכינה את ראשה. ייתכן כי אשה זו היא קארן ביולסטאד (Karen Bjolstad), דודתה של יוהנה, שטיפלה בה לאחר מות האם.
למרות אופיו האוטוביוגרפי של הציור, הרי תיאורים של ילדים חולי שחפת היוו נושא מקובל באמנות האירופית באותה עת. במכתב משנת 1930 למנהל הגלריה הלאומית באוסלו כתב מונק כי "בהקשר ל'הילדה החולה', אני סבור שהיה זה 'עידן הכריות'. ציירים רבים יצרו ציורים של ילדים חולים שעונים על כריות."
מונק יצר שש גרסאות שמן לציור זה, כשהראשונה הושלמה בין השנים 1885–1886 ונחשבה כציור הכנה (Study). שלושה מציורים אלו נמצאים כיום באוסלו (1885-6; 1925; 1927), אחד בעיר גוטנברג שבשוודיה (1896), אחד בסטוקהולם (1907) ואחד בלונדון (1907). בנוסף, יצר מספר גרסאות בליתוגרפיה, תצריב ובמחט יבשה (drypoints). הראשונה מביניהן נוצרה בשנת 1892.
תיאור

הציור "הילדה החולה" מציג את הילדה שעונה על כר גדול, פניה בפרופיל והיא פונה אל עבר אשה המרכינה ראשה. סדרת הציורים מתאפיינת בגוונים ירקרקים של בגדי הדמויות ושל השמיכה שעל המיטה, המעניקים את הגוון השולט לציורים. ראשה של הילדה מודגש על ידי הכר הלבן, המבודד את ראשה משאר הפורמט.
על אף בשולי הפורמט מופיעים חלקים של רהיטים, כגון פינת שולחן ועליה כוס, הרי מונק יצר קומפוזיציה המדגישה את הסטטיות של הדמויות.
סגנון הציור הוא אקספרסיבי בבחירת הגוונים, המעניקים לציור גוון דרמטי, ובמשיכות המכחול ההולכות והופכות חופשיות יותר במהלך השנים.
גרסת 1885–1886
גרסת 1894
גרסת 1896
גרסת 1896
גרסת 1907
גרסת 1925
הערות שוליים

↑  ראו: The Sick Child 1907, באתר גלריה טייט (באנגלית)
↑  Bischoff Ulrich. Edvard Munch: 1863–1944. Berlin: Taschen, 2000
היינריך השלושה עשר, דוכס בוואריה

היינריך השלושה עשר, דוכס בוואריה (בגרמנית: Heinrich XIII. von Bayern;‏ 19 בנובמבר 1235 – 3 בפברואר 1290), היה דוכס בוואריה התחתונה בין השנים 1253–1290.
ביוגרפיה

היינריך נולד ב-19 בנובמבר 1235, לאוטו השני, דוכס בוואריה ואגנס מפפאלץ, בתם של היינריך החמישי, רוזן הפלטינט שעל הריין ואגנס מהוהשטאופן.
בשנת 1253 מת אביו אוטו השני, דוכס בוואריה, והיינריך ואחיו לודוויג השני, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו. בשנת 1255 חולקה דוכסות בוואריה בין היינריך לאחיו: היינריך קיבל את בוואריה התחתונה, ואילו לודוויג קיבל את בוואריה העליונה ואת רוזנות הפלטינט שעל הריין.
מאחר שחלוקת הדוכסות הייתה בניגוד לחוק, היא עוררה את זעמם של הבישופים בבוואריה, ובעקבות כך הם שיתפו פעולה עם אוטוקאר השני, מלך בוהמיה שפלש באוגוסט 157 לבוואריה. שני האחים שיתפו פעולה ביניהם, והצליחו להדוף את הפלישה. בשנים הבאות נלחם היינריך נגד ארכיבישוף זלצבורג ונגד בישוף פזאו, ובסכסוך בין רודולף הראשון, מלך בוהמיה לאוטוקאר השני, מלך בוהמיה הוא החליף את נאמנותו כמה פעמים.
הינריך תיקן כמה תקנות למען שלום האזרחים, שקבעו שחובה להסתובב בלילה עם פנס, וכן שאסור להסתובב עם חרב או פגיון ברחבי העיר.
ב-3 בפברואר 1290 מת היינריך, ובניו אוטו השלישי, דוכס בוואריה, לודוויג השלישי, דוכס בוואריה ושטפן הראשון, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו. בשנת 1305 הוכתר בנו אוטו השלישי, דוכס בוואריה כמלך הונגריה.
משפחתו

בשנת 1250 התחתן היינריך עם אליזבת מהונגריה, דוכסית בוואריה, בתם של בלה הרביעי, מלך הונגריה ומריה לסקרינה, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
אגנס מוויטלסבאך (1254–1315)
אגנס מוויטלסבאך (1255–1260)
אגנס מוויטלסבאך (1256–1260)
אליזבת מוויטלסבאך (1258–1314)
אוטו השלישי, דוכס בוואריה (1261–1312)
היינריך מוויטלסבאך (1262–1280)
סופיה מוויטלסבאך (1264–1282), התחתנה עם פופו השביעי, רוזן הנברג
קתרינה מוויטלסבאך (1267–1310), התחתנה עם פרידריך טוטה, מרקיז מייסן
לודוויג השלישי, דוכס בוואריה (1269–1296)
שטפן הראשון, דוכס בוואריה (1271–1310)
הנדסה ימית

חדר בקרה של אונית אספקה צרפתית, Argonaute
הנדסה ימית היא תחום העוסק בתכנון, עיצוב, בנייה, התקנה, תפעול ותמיכה במערכות וציוד של כלי שיט, וכן במערכות ומבנים המאפשרים מגורי נוסעים וצוות, נשיאת מטען על כלי שיט ומתקנים ימיים כמו אסדות קידוח ומספנות.
הנדסה ימית היא תחום הקרוב להנדסת מכונות אף שמהנדס ימי חייב להיות גם בעל ידע (ולעיתים אף ניסיון מעשי) במערכות חשמל, אלקטרוניקה, מערכות פנאומטיות, הידראוליות, כימיה, הנדסת בקרה, ארכיטקטורה ימית והנדסת אוניות, הנדסת תהליכים, מתקני קיטור, טורבינות גז ואפילו אנרגיה גרעינית על חלק מכלי השיט.
הנדסה ימית בעת תפעול שוטף של כלי שיט באה לידי ביטוי בהפעלה ובתחזוקה של מערכת ההנעה ומערכות אחרות כגון: מערכות ליצור חשמל, תאורה, דלק, שימון, טיהור מים, מיזוג וקירור. עבודה זו מתבצעת על ידי קציני הנדסה ימית, המוכשרים בדרך כלל לתפקידם במכללות ייעודיות למקצועות הים. הנדסה ימית התגבשה לכדי ענף מקצועי נפרד עם פיתוחם של מנועי הקיטור הימיים, בעיקר במחצית השנייה של המאה ה-19. המהנדסים הימיים הראשונים נודעו בתואר "מסיק" (באנגלית: Stoker), כיוון שחלק מתפקידם היה להזין פחם במנוע הקיטור. אף שמנועי הקיטור הימיים חלפו מן העולם, התואר Stoker עדיין נמצא בשימוש בקרב יורדי הים.
ראו גם

המכון הישראלי לחקר הנדסה ימית
הבנק האסייני להשקעות בתשתיות

| --- | --- |


 מטה הארגון:  בייג'ינג 
 יושב ראש:  Jin Liqun 
 תקופת הפעילות:  24 באוקטובר 2014 – הווה (10 שנים) 
 www.aiib.org
 
הבנק האסייני להשקעות בתשתיות (AIIB, Asian Infrastructure Investment Bank; בסינית מפושטת: 亚洲基础设施投资银行; בסינית מסורתית: 亞洲基礎設施投資銀行) נוסד בשנת 2015 והוא מוסד בנקאי מולטילטרלי לפיתוח אזורי המספק הלוואות ואשראי להשקעות למטרות פיתוח במדינות אסיה. הבנק נוסד ביוזמת ממשלת סין שהצהירה על החשיבות בקידום פיתוחה של יבשת אסיה וכן על רצונה להעמיד אפשרויות נוספות למימון לטווח ארוך עבור פיתוח תשתיות באזור. הבנק החל את פעילותו בתאריך 25 בדצמבר 2015 וזאת לאחר שעשר מדינות המחזיקות מעל 50% מהון הבנק אשררו את הצטרפותן לבנק. משרדי הבנק נמצאים בבייג'ינג.
כיום בבנק חברות 61 מדינות מתוכן 40 מדינות אזוריות הנכללות באזור הפעילות של הבנק (ובכללן ישראל) ו-21 מדינות לא-אזוריות. המדינות היחידות מיבשת אסיה שאינן חברות בבנק הן יפן, קוריאה הצפונית וטייוואן.
עקרונות היסוד של הבנק הן פתיחות, שקיפות, עצמאות ואחריותיות כאשר יש דגש רב בעבודת הבנק על סביבתנות, פרויקטים ירוקים וברי קיימא. מטרותיו של הבנק מוגדרות בקידום פיתוח כלכלי, לסייע ביצירת רווחה ולחבר בין כל חלקי יבשת אסיה תוך שימת דגש על בחירת פרויקטים ברי-קיימא אשר מתמקדים בצרכים העתידיים של היבשת. בנוסף הבנק מקדם שיתוף פעולה אזורי בהתמודדות עם אתגרי פיתוח, בשיתוף פעולה הדוק עם מוסדות פיתוח מולטילטרליים ובילטרליים מדינתיים ופרטיים.
היסטוריה ורקע להקמה

הרעיון להקמת הבנק עלה עוד בפורום הכלכלי של באו בשנת 2009 מתוך רעיון לעשות שימוש טוב יותר ברזרבות המט"ח הסיניים לנוכח המשבר הכלכלי של שנת 2008. היוזמה החלה לקרום עור וגידים בשנת 2013 בעת ביקור הנשיא הסיני שי ג'ינפינג באינדונזיה כאשר האחרון הכריז על הקמת הבנק. יחסית לארצות הברית ויפן, סין היא בעלת מניות קטנה יחסית בבנקים לפיתוח עולמיים אחרים (כמו הבנק העולמי), והקמת הבנק משויכת לרצון של ממשלת סין להשפיע יותר על בנקים לפיתוח אזוריים, ועל הנעשה באסיה בפרט, ואף להציב את הבנק כחלופה לבנק העולמי.
פעילות הבנק

נכון לסוף שנת 2017 הבנק אישר את מימונם של 24 פרויקטים ב-10 מדינות שונות בעלות של 4 מיליארד דולר, כאשר 15 מתוכם אושרו בשנת 2017. בין ההשקעות בשנת 2017 ניתן למצוא בפעם הראשונה השקעה בקרן הון שנועדה לשפר תשתיות אזוריות. לאורך שנת 2017 הבנק קבע את התוכנית האסטרטגית שלו בתחום האנרגיה והחל לגבש את התוכנית בתחום תשתיות התחבורה, ואכן מבין הפרויקטים שמבצע הבנק ניתן לראות כי פרויקטים רבים עוסקים בתחומים אלו. ניתן למצוא פירוט לפרויקטים שמנהל הבנק באתר הרשמי שלו.