שעון הקיץ בישראל
היסטוריה > מקום המדינה ועד חקיקת החוק ב-1992

עם הקמת המדינה עברה הסמכות לקבוע את השעה הרשמית למשרד הפנים, וכך גם קביעת מועדי שעון הקיץ. מיד לאחר הכרזת המדינה, בעיצומה של מלחמת העצמאות, הונהג שעון קיץ בכל רחבי המדינה. בירושלים, שהייתה נתונה במצור, כוונו השעונים שעתיים קדימה. ב-22 במאי 1948 הונהג שעון קיץ כפול גם ביתר חלקי המדינה. ב-3 ביוני תוקנה פקודת קביעת הזמן, כך שתאפשר לשר הפנים לקבוע כי הזמן בישראל יקדים את הזמן הממוצע של גריניץ' בכל פרק זמן, לאו דווקא בשלוש שעות. ב-1 בספטמבר 1948 עברה כל המדינה לשעון קיץ רגיל של שעה אחת, וב-31 באוקטובר הוחזר שעון החורף.
שעון קיץ הונהג בישראל בין השנים 1948–1957, אולם משך תקופת שעון הקיץ השתנה במידה ניכרת משנה לשנה. בשנים 1951–1952 הוא הונהג למשך שבעה חודשים בערך, ובשנת 1952 התכוונה הממשלה לקבוע שעון קיץ כפול בחודשים יולי אוגוסט, במטרה להביא לחסכון כספי. הדבר עורר מתנגדים רבים לשעון הקיץ שטענו שאין הוכחה ששעון הקיץ מביא לחסכון ובעקבות זאת הצטמצם השימוש בשעון הקיץ. בשנים 1953–1954 הוא הונהג למשך כשלושה חודשים בלבד. בשנת 1958 בוטל שעון הקיץ על ידי שר הפנים ישראל בר יהודה, לאחר שמשאל בקרב הציבור לא הראה העדפה לשעון קיץ בקרב הציבור. במשאל בקרב 38 מוסדות גדולים נמצא רוב גדול נגד שעון הקיץ. בין המתנגדים היו דן, קול ישראל, הנהלת בתי המשפט, אל על, מגן דוד אדום, הקאמרי ומשרד מבקר המדינה. גם משרד החינוך התנגד לשעון הקיץ בגלל החשש מעייפות של התלמידים ומהארכת שעות הפנאי שלהם, דבר הדורש מסגרות משלימות לאחר הצהריים.
הנהגת שעון הקיץ חודשה בשנים 1974–1975 עקב המשבר הכלכלי שחוללו מלחמת יום הכיפורים ומשבר האנרגיה העולמי.
בשנת 1976 החליט שר הפנים יוסף בורג (ראש המפד"ל) שלא להנהיג עוד את שעון הקיץ, לאחר שבדיקות שנערכו גילו שהחסכון באנרגיה היה קטן והתלונות על אי נוחות היו רבות. הדבר עורר התמרמרות, בעיקר בקרב הציבור החילוני והמחלוקת החלה לתפוס גוון של מחלוקת בין דתיים לחילוניים. בשנת 1980 קבע בג"ץ, בהחלטת רוב של חיים כהן ושלמה לוין כנגד דעתו החולקת של אהרן ברק, בעקבות עתירה של המהנדס, זאב סגל, שלפי פקודת קביעת הזמן, שר הפנים רשאי להחליט על מועדי שעון הקיץ, אך אינו רשאי לבטלו. לפיכך הונהג שעון קיץ באותה שנה למשך חודש וחצי, וב-1981 הפקודה תוקנה כך שתאפשר שלא להנהיג שעון קיץ כלל. בשנת 1982 עתרו אזרחים לבג"ץ על-מנת לחייב את השר להנהיג שעון קיץ, ועתירתם נדחתה.
ב-1984 החליטה הממשלה להנהיג את שעון הקיץ מחדש, בניסוי שהתקיים במשך שנתיים. הטיעון העיקרי בזכותו היה המצב הכלכלי הקשה ששרר אז במדינה, שחייב חיסכון בהוצאות הציבוריות. ועדת מעקב לניסוי, בראשות בן ציון שרשבסקי, המליצה לשר הפנים שלא להפעיל שעון קיץ בשנת 1986. ב-1986, בהוראתו של הרב עובדיה יוסף, החליט שר הפנים, יו"ר ש"ס, הרב יצחק חיים פרץ, לחדול מהנהגת שעון הקיץ. בעקבות החלטתו הודיעו מפעלים שונים על שינוי שעות העבודה כך שיתאימו לשעון קיץ. עיריית אילת הודיעה באפריל שהיא מתחילה להפעיל את שירותיה לאזרחים לפי שעון קיץ, ושר החינוך שקל הפעלת שעון קיץ במערכת החינוך. לנוכח המצב, החליטה הממשלה להפוך את החלטת שר הפנים ולהורות על הפעלת שעון הקיץ. הרב עובדיה יוסף דרש משר הפנים שלא לקיים את החלטת הממשלה אף אם הדבר יהא כרוך בעזיבת הקואליציה, אך הרב שך הכריע בעד ביצוע החלטת הממשלה. מאז הונהג שעון קיץ בכל שנה, אולם מועדי הפעלתו עוררו בכל שנה ויכוחים סוערים. חרף התנגדות הדתיים, ובפרט הספרדים שבהם, לשעון הקיץ, פעל שר הפנים מטעם ש"ס, אריה דרעי, לביסוסו של שעון הקיץ בישראל, משום שראה לנכון להתחשב בעמדת רוב הציבור. עם זאת, הוא הקפיד לקבוע את סיומו בסוף אוגוסט או בתחילת ספטמבר כדי לצמצם ככל האפשר את הקושי לאומרי "סליחות" וכך למעשה המשיך הוויכוח בנוגע לאורכה של תקופת שעון הקיץ בישראל.