stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גלוריה סטיוארט

| --- | --- |

 לידה:  4 ביולי 1910 סנטה מוניקה, ארצות הברית 
 פטירה:  26 בספטמבר 2010  (בגיל 100) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1932–2004 (כ־72 שנים) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  תיכון סנטה מוניקה 
 בן או בת זוג:  ארתור שיקמן (1934–1978)  Gordon Newell 
 צאצאים:  סילביה ווהן תומפסון 
 פרסים והוקרה:  פרס סאטורן  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
1937
גלוריה פרנסס סטיוארט (באנגלית: Gloria Frances Stewart; ‏ 4 ביולי 1910 - 26 בספטמבר 2010) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית, ידועה בעיקר בזכות תפקידה בסרט "טיטאניק", תפקיד שזיכה אותה במועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
ביוגרפיה

סטיוארט נולדה בסנטה מוניקה, קליפורניה לפרנק סטיוארט, עורך דין, ואליס דדריק סטיוארט, עקרת בית. אביה של סטיוארט נהרג ב-1919 כתוצאה מתאונת דרכים. לאחר מכן נישאה אמה של סטיוארט בשנית, לבנקאי בשם פרד פינץ'.
סטיוארט למדה ב"תיכון סנטה מוניקה" וסיימה בהצלחה בשנת 1927. לאחר מכן עברה ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אך לא הצליחה לסיים את לימודיה.
ב-1930 נישאה סטיוארט לפסל בשם בלייר גורדון. נישואיהם הסתיימו ב-1934. לאחר מכן נישאה סטיוארט לתסריטאי ארתור שיקמן, וב-1935 נולדה בתם סילביה. הזוג ערך טיול מסביב לעולם ב-1939, והם חזרו לקליפורניה בפרוץ מלחמת העולם השנייה.
בעלה של סטיוארט נפטר בשנת 1978. זמן מה לאחר מכן חלקה סטיוארט את חייה עם המוציא לאור וורד ריצ'י, ידידו של בעלה הראשון בלייר גורדון. השניים חיו ביחד מ-1983 עד 1996.
ביוגרפיה > קריירת משחק

סטיוארט גילתה את יכולות המשחק שלה ב"תיאטרון פסדינה" שבפסדינה, מחוז לוס אנג'לס, וחתמה על חוזה עם חברת הסרטים "סרטי יוניברסל". ב-1932 נבחרה לאחת מ-13 כוכבות הקולנוע המבטיחות ביותר של WAMPAS.
בתחילת דרכה שיחקה סטיוארט בסרטי האימה "הבית האפל והישן" ו"האיש הבלתי נראה". לאחר דעיכה בקריירה שלה עברה סטיוארט לחברת "פוקס המאה ה-20", שם הופיעה ב-40 סרטים בשנות ה-30, הבולט שבהם היה "כורי הזהב של 1935".
במהלך מלחמת העולם השנייה ניסתה לתרום למאמץ המלחמתי בלוס אנג'לס, וכן השתתפה במספר סרטים. עם זאת, הקריירה הקולנועית שלה דעכה, וב-1946 פרשה מתעשיית המשחק ועברה לעסוק בתחום האמנות והעיצוב. היא פתחה חנות בה מכרה רהיטים שעיצבה. ב-1954 התגוררה תקופה מסוימת באיטליה וציירה ציורי שמן.
לאחר 30 שנות הפסקה ממשחק, חזרה סטיוארט לשחק בשנת 1975 בסרט הטלוויזיה "האגדה על ליזי בורדן". לאחר מספר שנים של משחק בסדרות טלוויזיה, הופיעה סטיוארט בקומדיה "שנת חיי היפה ביותר" ב-1982, לראשונה מזה 40 שנה. בסרט הופיעה סטיוארט באחת הסצנות המפורסמות שלה, כשרקדה לצידו של פיטר או'טול.
בשנת 1997 שיחקה סטיוארט בדרמה של ג'יימס קמרון, "טיטניק". בסרט גילמה את דמותה המבוגרת של רוז קלברט, ניצולת אסון הטיטניק, שמחליטה לספר את אשר היה על סיפון האונייה בליל האסון. על משחקה זכתה סטיוארט בפרס גילדת שחקני המסך בשיתוף עם קים בייסינגר והייתה בגיל 87 מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, ובכך הפכה לשחקנית המבוגרת ביותר שהייתה מועמדת לפרס.
ב-1999 פרסמה סטיוארט את האוטוביוגרפיה שלה, "I Just Kept Hoping". בנוסף הופיעה בסרט "מכתב אהבה". בשנת 2000 קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד. ב-2004 שיחקה בסרט "ארץ האפשרויות".
גלוריה סטיוארט הלכה לעולמה ב-26 בספטמבר 2010 בגיל 100 לאחר שסבלה מספר שנים מסרטן הריאות.
סטיוארט בתור רוז קלברט (המבוגרת) על סט הסרט "טיטניק" (1997)
עוגב

| --- | --- |

עוגב קאבייה-קול של כנסיית סנט אואן הגותית עליו אמר נגן העוגב שארל מארי-וידור שהוא "מיכלאנג'לו של עוגב"
 
 סיווג:  אירופוניים
 קבוצה:  כלי מקלדת
 נגנים:  נגני עוגב
 מנעד
 
עוגב (בלעז: אורגן; מיוונית: όργανον) הוא כלי מקלדת, בדרך כלל גדול מאוד, המפיק צליל מהרעדה של אוויר. אף כי קיימים עוגבים הקטנים מפסנתר, עוגב הוא כלי הנגינה הגדול בעולם, היות שעוגב ממוצע גדול בהרבה מכל כלי נגינה אחר.
שלא כמו כלי מקלדת אחרים כגון פסנתר, צ'מבלו וקלאוויקורד אשר צלילם מופק מרעידת מיתרים – הפקת הצליל בעוגב נוצרת מהרעדה של אוויר, כמו בכלי נשיפה מעץ. הצליל מופק בו על-ידי מפוח הנושף אוויר בצינורות. רוב העוגבים העתיקים נמצאים על קירותיהן הקדמיים או האחוריים של כנסיות. עוגבים רבים נמצאים באולמות קונצרטים.
מבנה

מנגנון העוגב מורכב מסדרות רבות של צינורות השונים בעיצובם, בחומר שממנו הם עשויים ובפיות שלהם. בכל סדרה יש צינורות באורך שונה, דבר המשפיע על גובה הצליל הנוצר בהם.
יש בו מערכות קלידים אחדות (לרוב בין שתיים לחמש), הדומות לאלו של פסנתר, ומערכת דוושות נוספת המופעלת ברגליים. כל קליד שנלחץ (בידיים או ברגלים) משחרר שסתום הגורם לשליחת אוויר (שנידחס במפוח/ים) לתוך חליל אחד או יותר, מה שגורם לו/להם להשמיע צליל.
גודלו של העוגב נקבע על פי מספר החלילים המנגנים בו. החלילים מופעלים על ידי רגיסטרים המחוברים למערכת הקלידים, ואחראים על גון הצליל. כל רגיסטר מפעיל לפחות חליל אחד (לפעמים שלושה או אף חמישה) לכל קליד (61 חלילים למקלדת בת חמש אוקטבות). בעוגב הקטן ביותר מורכבים שלושה רגיסטרים בלבד, רגיסטר אחד אחראי על המקלדת הראשית, רגיסטר שני על המקלדת המשנית ורגיסטר שלישי על מקלדת דוושות. מאחר שהדוושות מנגנות ברוב המקרים את צלילי הבאס, החלילים שלו הם גדולים וארוכים. בעוגב הגדול ביותר בעולם, באולם הכינוסים באטלנטיק סיטי בארצות הברית, יש למעלה מארבע מאות רגיסטרים, ולמעלה משלושים ושלושה אלף חלילים. את גודלו של העוגב ניתן למדוד במספר החלילים, או במספר המקלדות, או במספר הרגיסטרים השונים, ולכן יש קביעות שונות לגבי "העוגב הגדול ביותר בעולם". חלילי העוגב מאורגנים במספר מחלקות: חזיתית (great), זו המערכת העיקרית, נמצאת מול הנגן. ייתכנו עוד מספר מחלקות, והקטנה ביותר נמצאת מאחורי הנגן ובה נמצאים החלילים הקטנים יותר אשר משויכים למקלדת המשנית (positif אחורי). עוצמתם חלשה יותר והם מתאימים לליווי השירה.
היסטוריה

העוגב הוא כלי עתיק ביותר וגרסאות מוקדמות שלו היו נפוצות כבר בימי הביניים המוקדמים ואף לפניהם. קטסיביוס, שחי באלכסנדריה במאה השלישית לפני הספירה נחשב לממציא ההידראולוס, העוגב העתיק ביותר[דרוש מקור]. בימי הביניים נשלטה המוזיקה הקלאסית על ידי הכנסייה הקתולית ולכן רוב העוגבים הותקנו בקתדרלות. העוגבים שימשו בתקופה זו בעיקר כדי ללוות מזמורים גרגוריאניים, אבל החל מהמאה ה-14 התפתחה הלחנה לעוגב ככלי עצמאי.
בתחילה היו היצירות לעוגב ריקודים ועיבודים של שנסונים פוליפוניים. במאה ה-15 נוספו אליהם צורות אלתוריות באופיין כמו הפרלוד. במאה ה-16 התעצמה ההלחנה לעוגב, בעיקר בסוגות הפוליפוניים, כמו קנצונה, ריצ'רקר, פנטזיה וכן יצירות המבוססות על חומר קודם (קנטוס פירמוס) שמקורו במנגינות כוראל (כוראל-פרלודים) או בשירי עם (וריאציות). צורות אלתוריות הוסיפו להתפתח, כמו הטוקטה, אשר התאפיינה גם בווירטואוזיות, כמו ביצירותיהם של קלאודיו מרולו, אנדראה גבריאלי, וג'ירולאמו פרסקובלדי.
לשיא השימוש וההכרה הגיע העוגב במוזיקת הבארוק ביצירותיהם של מלחינים כמו יוהאן סבסטיאן באך, גאורג פרידריך הנדל, ודיטריך בוקסטהודה. בתקופה הקלאסית נזנח העוגב מעט, אף על פי שיוזף היידן, וולפגנג אמדאוס מוצרט ואחרים חיברו יצירות עבורו. בתקופה הרומנטית חזרו וחיברו יצירות לעוגב ביתר וירטואוזיות, כתיבה "סימפונית" וכן מתוך רצון להחיות את מוזיקת העבר. ראוי להזכיר את יצירותיהם של פליקס מנדלסון, פרנץ ליסט, סזר פרנק, יוהנס ברהמס, רוברט שומאן ומקס רגר. מלחינים חשובים של יצירות לעוגב מהמאה העשרים: אוליבייה מסייאן, ג'רג' ליגטי, ארנולד שנברג, פרנסיס פולנק, פֶּטֶר אֶבֶּן ואחרים.
העוגבים המצויים באירופה הם מבחינה היסטורית המוקדמים ביותר הקיימים. עוגבים אלה נבנו על פי מסורות שונות ולכן צליליהם שונים. ישנם עוגבים גרמניים ועוגבים צרפתיים כמו גם ספרדים ואיטלקים. גון הצלילים בעוגבים אלה שונה זה מזה ובא לידי ביטוי במגוון הרגיסטרים הקיימים בעוגבים אלה. אי לכך, נדרשת מהנגן יכולת אסתטית המבוססת על ידע היסטורי כדי לבחור רגיסטרציה שתתאים לביצוע היצירות.
נגן עוגב המגיע לנגן קונצרט בצרפת ינגן על עוגב צרפתי. עוגב זה יהיה עשיר בחלילים בעלי גוון reed (חלילים עם עלה בתוכם), המהווים חיקוי לכלי נשיפה כמו קלרינט, אבוב ובסון. נגינת יצירות גרמניות על עוגב מסוג זה תאלץ את הנגן לבחור חלילים אשר יפיקו צלילים קרובים במיוחד לעוגבים הגרמניים, שבהם מגוון חלילי ה-reed נמוך ביותר. כך גם הפוך - נגן אשר ייתן רסיטל בגרמניה, ובתוכניתו יצירות צרפתיות, ייאלץ להשקיע מאמץ ומחשבה על מנת לבחור ברגיסטרציה (אנ') שתתאים לסגנון הצרפתי עם מגוון לא רחב של צלילים המאפיינים את הסגנון הזה.
יוהאן סבסטיאן באך, בכתיבתו לעוגב, ציין רק מעברים בין מקלדות ומעולם לא כתב רגיסטרציה ברורה ליצירותיו. בחירת הרגיסטרציה משתנה מעוגב לעוגב ולכן מקשה מאוד על הנגן.
העוגבים הגדולים ביותר

העוגב הגדול ביותר נמצא באולם הכנסים ברואדווק באטלנטיק סיטי, בניו ג'רזי. הוא בעל 449 משלבים ו-33,114 צינורות ושוקל כ-150 טון. לאחר שיפוצים לקראת שנת האלפיים - שוב ניתן לנגן בו.
העוגב השני בגודלו שעדיין פעיל נמצא באולם "גרנד קורט" בפילדלפיה שבפנסילבניה והוא העוגב השני בגודלו שנבנה אי-פעם. הוא בעל 462 משלבים ו-28,541 צינורות ושוקל 287 טון. עדיין מנגנים בו בתדירות קבועה.
ביהדות

בתנ"ך נזכר מספר פעמים המונח "עוגב" למשל: "וְשֵׁם אָחִיו יוּבָל הוּא הָיָה אֲבִי כָּל תֹּפֵשׂ כִּנּוֹר וְעוּגָב." (בראשית ד כא), אך נראה שמדובר בכלי הדומה לכינור ואינו דומה לעוגב שבימינו.
התלמוד הבבלי (מסכת ערכין י ע"ב - יא ע"א) מספר על כלי נגינה בעל עשרה צינורות שהיה במקדש, ומזכיר בסוגיה זו כלי נוסף שנקרא "הרדולים" (בגרסאות מסוימות: הרדווליס), שמזכיר את השם היווני "הידראולוס" לעוגב העתיק - עוגב מים: "הרדולים היה במקדש. כלי נגינה בשם "מגרפה" מוזכר גם הוא במקדש: "עשרה נקבים היו בה (רש"י: ומכל אחד מהם יוצא צינור), כל אחד ואחד מוציא עשרה מיני זמר (צליל), נמצאת כולה מוציאה מאה מיני זמר". במתניתא תנא (דעה אחרת): "ועשרה נקבים היו בה כל אחד מוציא מאה מיני זמר, נמצאת כולה מוציאה אלף מיני זמר".
בקרב יהודים, העדות הראשונה להצבת עוגב בבית-כנסת מגיעה מבגדאד במאה ה-12. ב-1628 ידוע שעוגב שימש בטקס בבית-הכנסת הספרדי בוונציה; רבני העיר התנגדו לכלי בשל הקשרו הכנסייתי, בעוד שרבי אברהם שלמה גרציאני ממודינה התיר וכתב שאין בכך משום חוקות הגויים. במאות ה-17 וה-18 שימש עוגב בקבלת שבת ובטקסים אחרים בבית הכנסת מייזל בפראג, ואולי גם בבית-הכנסת אלטנוישול שם, אם כי הפעלתו נפסקה. ב-1818 הפך העוגב שנוי במחלוקת במיוחד בשל הצבתו ונגינה בו בשבתות, על ידי גוי של שבת, בהיכל בהמבורג, בית-הכנסת הרפורמי הראשון.
באיסורים שהוטלו על ההיכל על ידי עשרות רבנים מסורתיים, נקבע שהעוגב הוא בחזקת חוקות הגויים ואינו מותר בשימוש כלל, כשהפוסקים מתאמצים להפריך את התקדים בפראג. עוגב הוצב שוב בבית הכנסת "הספרדי" בעיר בשנות ה-1830. בשנות ה-1860 פרצה מחלוקת גדולה נוספת על הכלי כשרצו להכניסו לבית-הכנסת החדש של ברלין; הרב מיכאל זקש, שכיהן קודם בקהילה ה"ספרדית" בפראג, היה מוכן שישמש בחגיגות ובקבלות שבת אך לא בשבתות ובמועדים, והתפטר משלא התקבלה עמדתו. לבסוף, הפך העוגב למסמן-הגבול בין קהילות אורתודוקסיות וליברליות בגרמניה: כתבי-הסמיכה של חניכי הסמינר הרבני האורתודוקסי בברלין הכילו סעיף ביטול במקרה שהרב יסכים לכהן בבית-כנסת שהכלי יוצב בו. בצרפת, לעומת זאת, הצליחו רבני הקונסיסטוריה לקדם רפורמות בארחות בית-הכנסת תוך שמירה על קונצנזוס יחסי, וב-1856 התיר הרב הראשי שלמה אולמן באופן גורף שימוש בעוגב גם במועדים ושבתות על ידי גוי של שבת. רבים מבתי-הכנסת במדינה אימצו את הכלי עוד קודם, ואפילו ראש המחנה השמרני ברבנות הצרפתית, שלמה זאב קליין, אפשר שימוש מוגבל בעוגב בקהילתו בקולמר.
בישראל

בישראל כ-50 עוגבים. העוגב הגדול ביותר נמצא באוניברסיטה המורמונית בהר הצופים בירושלים. עוגבים נמצאים בכנסיות ומנזרים בירושלים וסביבתה, למשל כנסיית הדורמיציון, כנסיית אוגוסטה ויקטוריה וכנסיית הגואל בירושלים. בשטחי הרשות הפלסטינית יש עוגבים בבית לחם וברמאללה. יש עוגב במנזר השתקנים שבלטרון. ביפו יש מספר עוגבים, כמו למשל בכנסיית עמנואל. בחיפה יש מספר עוגבים: במוזיאון הכט באוניברסיטת חיפה, במנזר הכרמליטים בסטלה מאריס, ובכנסיית בית הספר האנגליקני "יוחנן הקדוש". בכנסיות נצרת יש מספר עוגבים. בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב יש שני עוגבים. בזכרון יעקב נחנך עוגב חדש בשנת 2014 באולם הקונצרטים במתחם לאמנויות "אלמא".
רשימת העוגבים המלאה מופיעה באתר חובבי העוגב בישראל.
קיימים מספר עוגבים בבתים פרטיים בישראל.
מוזיקה ישראלית לעוגב היא מועטה ביותר ואפשר לציין למשל יצירות מאת פאול בן-חיים, יוסף טל, יורם פפוריש, גיורא שוסטר, יוסף דורפמן, עמי מעייני, רמי בר-ניב ורומן קרסנובסקי.
בונה העוגבים היחיד בישראל היה גדעון שמיר, אותו החליף בינואר 2022 אורי שני.
גלריה

עוגב בפראואנקירכה, מינכן.
מקלדת של עוגב
העוגב בכנסיית דורמיציון שליד העיר העתיקה בירושלים
העוגב בבזיליקת סן מרקו, ונציה
העוגב שבאולם הקונצרטים על שם וולט דיסני
מראה פנימי של עוגב בתהליך שיפוץ – כנסיית אוגוסטה ויקטוריה בירושלים, 2009
חלילי עץ ומתכת של עוגב בתהליך שיפוץ – כנסיית אוגוסטה ויקטוריה בירושלים, 2009
העוגב בכנסיית שוויינטה ליפקה בפולין
עוגב ביתי בדירתו של המלחין עמי מעייני בתל אביב, 2014. בשנת 2020 נתרם העוגב לפארק קרסו למדע בבאר שבע.
הערות שוליים

↑  Journal of Jewish Music and Liturgy, Volume 18. Cantorial Council of America, 1996. עמ' 8.
↑  דוד אלנסון, A Disputed Precedent: The Prague Organ in 19th Century Central European Legal Literature and Polemics.
↑  Jay R. Berkovitz, The Shaping of a Jewish Identity in Nineteenth-Century France. Wayne State University Press, 1995. (עמ' מדויק לא מצוין במהדורת הקינדל)
↑  עוגבים בישראל | חובבי העוגב בישראל
↑  בונה העוגבים מחפש יורש, באתר art-tour
| כלי נגינה מרכזיים במוזיקה המערבית |
| --- | --- | --- |
| כלי נשיפה ממתכת | חצוצרה • קרן יער • טרומבון • בריטון • טובה |  |
| כלי נשיפה מעץ | פיקולו • חליל צד • אבוב • קלרינט • בסון • סקסופון • קרן אנגלית |  |
| כלי פריטה | נבל • גיטרה • גיטרה בס |  |
| כלי קשת | כינור • ויולה • צ'לו • קונטרבס |  |
| כלי הקשה | תופים • מצלתיים • קסילופון • טימפני • צ'יימס |  |
| כלי מקלדת | פסנתר • עוגב • צ'מבלו • אורגן חשמלי • מקלדת אלקטרונית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4043844-2  MusicBrainz: 39d85868-3476-45cc-94d0-3d43e3135921  NKC: ph126989 
צינורות של עוגב
העוגב מאחורי חלון הרוזטה בקתדרלת סואסון הגותית
סזר פרנק מנגן בעוגב בבזיליקת קלוטילדה הקדושה
העוגב בכנסיית עמנואל במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו
מתיה פרטי

| --- | --- |

 לידה:  24 בפברואר 1613 Taverna, איטליה 
 פטירה:  3 בינואר 1699 (בגיל 85) ולטה, מלטה 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  בארוק 
 הושפע על ידי:  קאראווג'ו 
 יצירות ידועות:  Aeneas, Anchises and Ascanius Fleeing Troy, Return of the Prodigal Son, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
מתיה פרטי (באיטלקית: Mattia Preti; 24 בפברואר 1613 – 3 בינואר 1699) היה צייר איטלקי, שחי באיטליה ובמלטה, וייתכן שגם בספרד ובפלנדריה, ויצר בסגנון הבארוק. הוא נודע בכינוי "האביר הקלברי" (Il Cavaliere Calabrese).
ביוגרפיה

פרטי נולד בקלבריה שבדרום איטליה, ולפני 1630 הצטרף לאחיו גרגוריו, גם הוא צייר, ברומא. הוא השתלם בסגנונם של מספר ציירים ידועים, אך הושפע בעיקר מקאראווג'ו. פרטי זכה עד מהרה להצלחה רבה ונחשב לצייר בר-סמכא במחצית השנייה של המאה ה-17‏. בתחילה צייר נושאים חילוניים, כמו מוזיקאים ושחקני קלפים, אך לאחר מכן התמחה בציור פרסקאות בנושאי דת. בין השנים 1644–1646 עסק בעיטור שתי כנסיות ברומא, ולאחר מכן עבד בכנסיות ובארמונות שונים ברחבי איטליה, בעיקר בנאפולי, בה שהה בין השנים 1656–1660. על יצירותיו החשובות בנאפולי נמנו ציורים על שבעה משערי העיר, שתארו את הבתולה וקדושים נוצרים כשהם מחלצים את ההמונים ממגפת הדבר, שפקדה את העיר ב-1656. הציורים עצמם אבדו, אך שניים מהתרשימים שרשם בעת לימוד הנושא השתמרו.
כאשר הוענק לו תואר אבירות על ידי מסדר ההוספיטלרים, יצא ב-1659 לבקר במעוזם שבמלטה, ונותר באי משך רוב שארית חייו. יצירתו הנודעת ביותר באי היא תקרתה של קון-קתדרלת יוחנן הקדוש בוולטה, שעליה צייר 18 סצנות מחייו של יוחנן המטביל, ובנוסף עיטר את הקירות הפנימיים של הספינה הראשית ואת קפלות הצד. העבודה על התקרה נמשכה חמש שנים, החל ב-1661 ועד 1666. בנוסף נשכרו שירותיו של פרטי גם לעיטורה של קתדרלת פאולוס הקדוש במדינה ובמספר כנסיות נוספות ברחבי האי. המוניטין שיצאו לפרטי הביאו לכך שזכה לתמיכתם של פטרונים רבים, וציורים רבים שצייר מצויים כיום באוספים פרטיים שונים באי. הוא מת בוולטה ב-1699, ונקבר ברצפת המעבר לסקריסטי שבקתדרלת יוחנן הקדוש בעיר.
גלריה

החתונה בקנה (1655 בערך)
תקרתה וקירותיה של קון-קתדרלת יוחנן הקדוש בוולטה, מעשה ידיו של פרטי
"אל תיגעי בי" (אנ') בפיו מונטה דלה-מיסריקורדיה בנאפולי
יהודית עם ראש הולופרנס במוזיאון קפודימונטה (אנ') בנאפולי
הערות שוליים

↑  Biography
↑  לעיון בלוח קברו באתר הקתדרלה (קבר מספר 264)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507950905171  PLWABN: 9811279086005606  AGSA: 5594  BNE: XX897079  BnF: cb12194593n (data)  CiNii: DA06530914  GND: 119006472  ICCU: CFIV095086  ISNI: 0000 0001 0803 3411  KulturNav: 32e90dab-180a-4b56-a35e-f3eb0d29d9e9  LCCN: n85087886  NGV: 1181  NSK: 000361835  NTA: 184921260  RERO: 02-A003711217  RKD: 64763  SIKART: 4030277  SNAC: w6jq2bm0  SUDOC: 030553490  ULAN: 500012806  VcBA: 495/8407  VIAF: 92408554   WorldCat (עם VIAF): 92408554
בזיליקת הלנה הקדושה

בזיליקת הלנה הקדושה (במלטית: Il-Bażilika ta' Sant' Elena, באנגלית: St Helen's Basilica) היא כנסייה קתולית המשמשת ככנסיית הרובע של העיר בירקירקארה שבמרכזו של האי מלטה במלטה. הכנסייה מוקדשת להלנה הקדושה, אימו של הקיסר קונסטנטינוס, אשר לפי המסורת מצאה את הצלב האמיתי בכנסיית הקבר הקדוש בירושלים.
היסטוריה

בניית המבנה החלה בשנת 1727 במטרה להחליף את כנסיית הרובע הקודמת אשר הוקדשה לחג עליית מרים, והכיפה הונחה ב-1760. הכנסייה הוקדשה ב-20 באוקטובר 1782, אך השלמתה המוחלטת של הבנייה נתמשכה עד 1866. בתחילה הועברו לכנסייה החדשה רהיטים ויצירות אמנות מקודמתה, אך בהמשך היא עוטרה ביצירות שהוזמנו במיוחד בשבילה. במהלך מלחמת העולם השנייה אוחסנו במקום יצירות אמנות מרחבי מלטה, כדי להגן עליהן מפני ההפצצות האוויריות של מטוסי מדינות הציר. לאחר המלחמה, בשנת 1950, הוענק לכנסיית הלנה הקדושה מעמד של בזיליקה.
המבנה

הכנסייה בנויה בסגנון הבארוק. חזיתה מחולקת לשלושה חלקים שבכל אחד מהם פתח בקומה הראשונה, ובקומה השנייה קבועים בה שני שעונים בצדדים וחלון מעוטר מעל לדלת הכניסה המרכזית. בין שלושת החלקים מפרידים עמודים בסגנון מעורב בקומה הראשונה ובסגנון הסדר הקורינתי בשנייה, ועליהם ניצבים פסלי קדושים. מעל שני החלקים הצדדיים קבועים שני מגדלי פעמונים, ובתווך גמלון מעוטר.
צורתה של הבזיליקה היא כשל צלב, והיא נחלקת לשלוש ספינות. בשנת 1910 קושט חלל המבנה בפרסקאות המציגים סצנות מחייהם של קדושים שונים ואת ניצחון הצלב, ובכיפה המרכזית מתואר יום הדין האחרון. גם כיפות המשנה המכסות על קפלות הצד מעוטרות בפרסקאות עשירים. 12 המזבחים בבזיליקה עשויים משיש צבעוני מעשה ידיו של פסל מקומי ב-1837, אשר גילף גם את פסל העץ של הלנה הקדושה. הפסל נישא בתהלוכת הפסטה המקומית, החלה ביום חגה של הקדושה, ביום ראשון ה-18 באוגוסט, או ביום ראשון שלאחריו אם הוא חל ביום אחר. עוד הוא נישא בתהלוכה המתקיימת ביום 3 במאי, והמנציחה את מציאת הצלב האמיתי על ידי הקדושה.
"הפעמון הגדול"

מגדל הפעמונים המערבי של הבזיליקה גדול מהמזרחי, וכיום קבוע בה הפעמון הגדול ביותר במלטה, אשר החליף שני פעמונים קודמים. הכספים הדרושים ליציקת הפעמון נאספו בתוך עשרה חודשים, והוא יוצר במילאנו ב-24 בספטמבר 1931. הוא הגיע לנמל הגדול במלטה ב-12 בינואר 1932, הועבר לבירקירקארה ונקבע במקומו סמוך לאחר מכן. קוטרו של הפעמון הוא 2.5 מטרים, גובהו כ-3.3 מטרים והוא שוקל כשמונה טונות.
יואכים רף

| --- | --- |

 לידה:  27 במאי 1822 לאכן, שווייץ 
 פטירה:  24 ביוני 1882 (בגיל 60) פרנקפורט, הקיסרות הגרמנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי של פרנקפורט 
 מוקד פעילות:  שווייץ 
 סוגה:  אופרה, סימפוניה 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 www.raff.org
 פרופיל ב-IMDb
 
יוזף יואכים רף (בגרמנית: Joseph Joachim Raff;‏ 27 במאי 1822, לאכן (אנ'), שווייץ – 24 או 25 ביוני 1882, פרנקפורט) היה מלחין, מורה למוזיקה ופסנתרן גרמני-שווייצרי.
ביוגרפיה

יוזף יואכים רף נולד בלאכן, שווייץ לצדו של אגם ציריך. אביו, מנהל בית ספר ומורה למוזיקה פרנץ יוזף רף, נמלט לשווייץ בשנת 1810 לפני גיוס חובה בממלכת וירטמברג, שם נישא לקתרינה שמיד. בשנת 1838 עבר לשמריקון (אנ') ואחר כך לשווייץ. ההכנסה הצנועה כמנהל בית ספר, לא אפשרה לו להעניק לבנו יואכים שיעורי נגינה מקצועיים. למרות זאת, יואכים רף התאמן בנגינה על כינור, פסנתר ועוגב.
ביוגרפיה > כמלחין

היצירות הראשונות של רף הראו כישרון גדול. במאמץ להפוך את עצמו לעצמאי כלכלית ולהתפרסם כמה שיותר מהר, הוא "נקלע" להלחנה בלתי פוסקת שלא הועילה במיוחד להתפתחותו האמנותית. במכתב שרשם הצהיר שהוא רוצה לכפות את הקריירה שלו כמלחין בכוח.
לרוע מזלו של רף, אף מו"ל לא רצה לחתום איתו על הסכם ובכך רף לא הצליח כמלחין עצמאי ולא הרוויח כסף. בייאושו מפריצת הדרך שלא הגיעה והעובדה שהמלחין פרנץ ליסט לא נתן לו תמיכה ועידוד, פנה רף לבית אביו, עבר לגור בשטוטגרט ונאלץ לחיות כמורה למוזיקה.
בשטוטגרט הוא פגש את הפסנתרן והמלחין הנס פון בילוב, שבהמשך יהיה בן חסותו. לאחר שעבד בבית הוצאה לאור: ברייטקופף והרטל וכתב מכתב התנצלות נרחב לליסט, הוא נסע בשנת 1849 לויימאר לאסכולה של ליסט ועבד שם כמזכיר ועוזר אישי. רף בתקופה זו תזמר יצירות לתזמורת מאת ליסט, שלא זיכו אותו בהכרה אך זיכו אותו בהרבה ניסיון בהלחנה ותזמור. האופרה שלו "המלך אלפרד" התקבלה היטב על ידי הקהל. בוויימאר הוא פגש את דוריס ג'נאסט, אליה נישא בשנת 1859.
הוא גם הכיר שם את הכנר הווירטואוז יוזף יואכים, (שבדיוק למד אצל ליסט) התיידד איתו ועודד אותו להלחין. הלן רף, אחת מבנות המשפחה של יואכים רף כתבה: "כשנפגשו בפעם הראשונה, הם התבדחו על כך ששמותם דומים." שלושת המוזיקאים: רף, פון בילוב ויואכים, הלחינו מוזיקה קאמרית ומוזיקה לפסנתר ביחד.
ביוגרפיה > השנים בוויסבאדן וההצלחה

רף עבר לגור אצל דוריס (אשתו לעתיד) בעיר ויסבאדן בשנת 1853. עם הלחנת הסימפוניה הראשונה שלו An das Vaterland, זכה בפרס הראשון בתחרות המוזיקה בווינה בשנת 1861. הופעתו הראשונה בווינה התקיימה ב-22 בפברואר 1863 במוזיקפראיין.
הסימפוניה השלישית שלו (אנ') קידמה במהירות את תהילתו, וכך גם הסימפוניה החמישית שלו, שמושמעת מדי פעם גם היום. בויסבאדן, בילה רף עם עמיתו המלחין ריכרד וגנר עד 1877. בנוסף לפעילותו של רף כמורה לפסנתר ומרצה לתורת המוזיקה, הוא נחשב למלחין פורה במיוחד. ההצלחה של יצירותיו אפשרה לו לעבוד כמלחין עצמאי מתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19.
ביוגרפיה > שנותיו האחרונות ומותו

בשנת 1878 הוא מונה למנהל הראשון של קונסרבטוריון הוך בפרנקפורט, אשר הודות להנהלתו שם צבר במהירות מוניטין בינלאומי. בכך גם הגשים את משאלתו היקרה ביותר לאורח חיים עצמאי. במשך חמש שנים הפגין את יכולותיו כמורה ומנהל והיה מוערך מאוד כמלחין ומנהל קונסרבטוריון. רף מינה שניים מנציגי האסכולה הגרמנית החדשה וכמו כן גם את השמרנים, כמורים בקונסרבטוריון הוך, מכיוון שהיה חשוב לו שיקול מאוזן של שני המחנות. (ראו: מלחמת הרומנטיקנים). בין תלמידיו הם אדוארד מקדואל ולזארו עוזיאלי (אנ').
יואכים רף נפטר מדום לב בדירתו בפרנקפורט בשנת 1882 בלילה שבין התאריכים 24–25 ביוני. הלווייתו התרחשה ב-27 ביוני בבית העלמין הראשי בפרנקפורט (אנ') בתנחומים רבים מצד האנשים. השופט העירוני הכריז על הקבר של רף כקבר של כבוד (אנ'). אולם בהדרגה נעשה שקט סביב פטירתו של רף. יצירותיו, שעדיין היו באולמות קונצרטים בתחילת המאה ה-20, נפלו במהרה לשכחה. לרגל יום הולדתו ה-150, נחשפה אנדרטה במקום הולדתו בלאכן בשנת 1972.
ביוגרפיה > תהילה

יואכים רף תפס את מבטם של בני דורו בגלל הלחנתו הפורה והמעוררת השראה. במהלך חייו הוא היה נחשב לאחד המלחינים הגרמנים הטובים ביותר ונמצא באותה שורה יחד עם וגנר וברהמס על ידי פרשנים בני זמננו. יצירותיו כוללות אופרות, סונאטות, סימפוניות, קונצ'רטי, סוויטות ומוזיקה קאמרית.
יצירותיו הוצגו לעיתים קרובות במהלך חייו של רף. אולם במאה ה-20 הן נשכחו במידה רבה. היצירות שלו שלו נשפטו כבלתי טובות. מאז שנת 1970, ובמיוחד מאז שנות השמונים, התפרסמו יצירות רבות שלו.
יצירות

יואכים רף הלחין 214 יצירות ממוספרות (אופוס) ועוד רבות יצירות לא ממוספרות (WoO) רוב יצירותיו של יואכים רף נשכחו למעט יצירה קצרה שהלחין ולעיתים מבוצעת כהדרן.
יצירות > אופרות

המלך אלפרד (ליברית: גוטהולד לוגאו), אופרה הרואית גדולה בארבע מערכות. הוצגה לראשונה בויימאר בשנת 1851.
שמשון (ליברית: יואכים רף), טרגדיה מוזיקלית בחמש מערכות, פורסם לראשונה: 1865.
הסיסמה (טקסט: יואכים רף), אופרה קומית בשלושה מערכות, פורסמה לראשונה בשנת 1867.
דאם קובולד (ליברית: פאול רבר), מוקדש לדוכסית סופיה מסקסוניה. אופרה קומית בשלושה מערכות אופ. 154, נכתבה בשנת 1869. פורסמה לראשונה בוויימאר בשנת 1870.
בנדטו מרצ'לו (אמנות ואהבה), (טקסט: יואכים ראף, 1875), אופרה לירית בשלושה מערכות, נכתבה בין השנים WoO 47, 1877–1878, בכורה בקונצרט בשנת 2002.
Die Jeaersuchtigen (טקסט: יואכים רף, 1880), נכתבה בין השנים 1881–1882. האופרה עדיין לא פורסמה.
יצירות > יצירות עבור מקהלה ותזמורת

מזמור 121 לסופרן, אלט, מקהלה ותזמורת אופ. 8 (1848, נאבד).
Te Deum למקהלה ותזמורת, WoO 16 (1853).
היפהפייה הנרדמת, אפוס אגדות לסולו, מקהלה ותזמורת, WoO 19‏ (1854, לא פורסם).
תתעורר! (עמנואל גייבל), סולו, מקהלה ותזמורת, אופ. 80.
תחיית גרמניה, חזנות למקהלה גברית ותזמורת, חזנות למלאת 50 שנה לקרב לייפציג, אופ. 100, (1862).
"תהילים", לסופרן, מקהלה ותזמורת, 8 חלקים, המוקדש לפרנץ ליסט, אופ. 141, (1867).
שני שירים למקהלה מעורבת ותזמורת, אופ. 171, (1871).
שיר בוקר, למקהלה מעורבת ותזמורת, אופ. 188. (1873).
"אישה ישנה" לסופרן, מקהלה ותזמורת, אופ. 186. (1873).
זמני היום, למקהלה, לפסנתר ולתזמורת, אופ. 209, (1877)
Die Sterne, למקהלה ולתזמורת, WoO 54, 1880.
סוף העולם – שיפוט – עולם חדש. אורטוריה המבוססת על דברי כתבי הקודש, במיוחד התגלות סנט ג'ון. למצו-סופרן, בריטון, מקהלה ותזמורת, אופ. 21, (1879–1881)
יצירות > סימפוניות

סימפוניה מס' 1 בדו מז'ור, אופ. 96 ("לארץ המולדת") (1859–1861)
סימפוניה מס' 2 בדו מז'ור, אופ 140 (1866)
סימפוניה מס' 3 בסול מז'ור, אופ. 153 ("Im Walde") (1869)
סימפוניה מס' 4 בסול מינור, אופ. 167 (1871)
סימפוניה מס' 5 בסול מז'ור, אופ. 177 ("לנור") (1872)
סימפוניה מס' 6 בדו מינור, אופ' 189 ("חי – מסודר, סובל - שנוי במחלוקת, נפטר – מחזר") (1873)
סימפוניה מס' 7 בדו מז'ור, אופ. 201 ("בהרי האלפים") (1875)
סימפוניה מס' 8 במול מז'ור, אופ. 205 ("צלילי אביב") (1876)
סימפוניה מס' 9 במי מינור, אופ. 208 ("בקיץ") (1878)
סימפוניה מס' 10 במי מינור, אופ. 213 ("בזמן הסתיו") (1879)
סימפוניה מס' 11 במי מינור, אופ. 214 ("החורף") (1876)