stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השורד
הערות שוליים

↑  "The Survivor". Toronto International Film Festival. Retrieved April 28, 2022.
↑  Fleming, Mike Jr. (November 5, 2018). "BRON & New Mandate Set Barry Levinson To Direct Ben Foster-Starrer 'Harry Haft'". Deadline Hollywood. Retrieved April 28, 2022.
↑  Kay, Jeremy (March 1, 2019). "Danny DeVito, Vicky Krieps, Peter Sarsgaard, John Leguizamo join 'Harry Haft'". Screen International. Retrieved April 28, 2022.
↑  "Hans Zimmer Scoring Barry Levinson's 'Harry Haft'". FilmMusicReporter. June 8, 2020. Retrieved April 28, 2022.
↑  N'Duka, Amanda (March 1, 2019). "Danny DeVito, Vicky Krieps, Peter Sarsgaard, John Leguizamo To Co-Star Barry Levinson's 'Harry Haft'". Deadline Hollywood. Retrieved April 28, 2022.
↑  Fleming, Mike Jr. (July 20, 2021). "2021 Toronto Festival Unveils 'Dear Evan Hansen' As Opening Night Premiere; Check Out First Slated Films". Deadline Hollywood. Retrieved April 28, 2022.
↑  D’Alessandro, Anthony (October 4, 2021). "HBO Picks Up Barry Levinson's 'The Survivor' About Boxer Harry Haft Post TIFF". Deadline Hollywood. Retrieved April 28, 2022.
אניגמה (פרויקט מוזיקלי)

| --- | --- |
הלוגו של אניגמה, בשימוש מאז 2005
הלוגו של אניגמה, בשימוש מאז 2005
 מקום הקמה:  גרמניה 
 מוקד פעילות:  גרמניה
 תקופת הפעילות:  מ-1990
 סוגה:  וורלדביט • העידן החדש •  דאון-טמפו • אלקטרוניקה •  אמביינט • ניסיוני
 חברת תקליטים:  וירג'ין • EMI • כריזמה
 www.enigma.de
 חברים
 מיכאל קרצו
 חברים לשעבר
 דייוויד פירסטיין פרנק פיטרסון סנדרה קרצו לואיזה סטנלי פיטר קורנליוס ינס גאד אנדראס הארד (אנג'ל אקס) רות'-אן בויל אנדרו דונלדס אנדי קנאבן אליזבת הוטון מרגריטה רו מארק ג'ושר נאנוק אקווילו אנגון
 
אניגמה (באנגלית: Enigma) הוא פרויקט מוזיקלי גרמני שנוסד בשנת 1990 על ידי המוזיקאי והמפיק הרומני-גרמני מיכאל קרצו. קרצו הוציא מספר אלבומי סולו, שיתף פעולה עם אמנים שונים והפיק אלבומים עבור אשתו, זמרת הפופ הגרמנייה סנדרה, לפני שהגה רעיון של פרויקט מסוגת וורלדביט והעידן החדש. הוא הקליט את אלבום האולפן הראשון של אניגמה, MCMXC a.D. (1990), עם תרומות של דייוויד פירסטיין ופרנק פיטרסון. האלבום נותר המצליח ביותר של אניגמה, ובו נכלל הלהיט הבין-לאומי "Sadeness (Part I)", שנמכר ב-12 מיליון עותקים. לדבריו, ההשראה ליצירת הפרויקט הגיעה מחזונו ליצור סוג של מוזיקה שלא צייתה ל"חוקים וההרגלים הישנים" והציגה צורת ביטוי אמנותית חדשה עם מרכיבים מיסטיים וניסיוניים.
חברי אניגמה המשיכו לפעול אחרי MCMXC a.D. עם סדרת אלבומים שכללה מספר מוזיקאים ומפיקים שעבדו עם קרצו. הראשון היה The Cross of Changes (1993), ששילב השפעות שבטיות ואתניות ונמכר בלמעלה משמונה מיליון עותקים ברחבי העולם, ואחריו Le Roi Est Mort, Vive Le Roi! (1996), ששילב את המזמורים הגרגוריאניים שמזכירים את האלבום הראשון עם רובדי הצלילים הבין-תרבותיים הדומיננטיים המצויים בשני. האלבום הרביעי The Screen Behind the Mirror (2000) סטה קלות מהנושאים הקודמים של מוזיקת העולם לכיוון של מוזיקה אלקטרונית כבדה יותר. סטייה זו הגיעה לשיאה עם Voyageur (2003), האלבום החמישי וכללה שירי פופ בזה השישי, A Posteriori (2006). Seven Lives Many Faces (2008) יצא בעקבותיהם וכלל תערובת של אלמנטים קלאסיים ומודרניים, החל ממזמורים אתניים ועד השפעות ראפ ודאבסטפ. האלבום השמיני, The Fall of a Rebel Angel, יצא בנובמבר 2016.
האלבומים והשירים של אניגמה נמכרו בלמעלה משמונה וחצי מיליון עותקים בארצות הברית בלבד, לפי אישורים שפורסמו על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA). ברחבי העולם קיבלו התקליטים למעלה מ-100 תוארי זהב ופלטינה עם מכירות של למעלה מ-75 מיליון עותקים בסך הכול. הפרויקט זכה גם לשתי מועמדויות לפרס גראמי.
היסטוריה > הקמה

עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, המוזיקאי והמפיק הגרמני יליד רומניה מיכאל קרצו שיתף פעולה עם כמה מוזיקאים, הפיק אלבומים שהוקלטו על ידי אשתו באותה העת, זמרת הפופ הגרמנייה סנדרה, והוציא אלבומי סולו בשמו, בהוצאת חברות התקליטים וירג'ין ופולידור רקורדס. חלקם זכו להצלחה מסחרית באירופה. ב-1988 נישאו קרצו וסנדרה ועברו לאי הספרדי איביזה. אולפן הקלטות ביתי בשם א.ר.ט. נבנה בהמשך לכך, וקרצו החל לעבוד על פרויקט מוזיקלי חדש, בעל גוון וורלדביט בשילוב העידן החדש בשם אניגמה (Enigma), עם דייוויד פירסטיין ופרנק פיטרסון. קרצו סגר עסקה עם ממבו מיוזיק ממינכן כדי לטפל בניהול וההוצאה לאור של אניגמה.
היסטוריה > שנות ה-2000

יציאתו של The Screen Behind the Mirror בשנת 2000 כללה דגימות מתוך "כרמינה בוראנה" מאת המלחין קרל אורף בארבע רצועות באלבום. לעומת אלבומים קודמים הופחת באלבום זה השימוש במזמורים גרגוריאניים, אך עדיין נעשה שימוש בחלילי השאקוהאצ'י ואלמנטים מסורתיים נוספים של הפרויקט. הסינגלים שיצאו מאלבום זה היו "Gravity of Love" ו-"Push the Limits". באלבום זה השתתפו הזמרים רות'-אן בויל (מלהקת אוליב) ואנדרו דונלדס לראשונה בפרויקט אניגמה. לאחר הביקורות הפושרות על האלבום השלישי, אלבום זה זכה לשבחים אצל המעריצים והמבקרים. בשנת 2001 הוציא קרצו סינגל חדש בשם "Turn Around" ביחד עם Love Sensuality Devotion: The Greatest Hits ו-Love Sensuality Devotion: The Remix Collection כדי לסיים את מה שקרא לו "הפרק הראשון של אניגמה". לכבוד יציאת אלבום האוסף הוא ארגן מופע אורות בפלנטריום שבעיר מינכן, גרמניה.
האלבום החמישי, Voyageur, שיצא ב-2003, נחשב לשינוי תדמית כולל של הפרויקט. חלילי השאקוהאצ'י המפורסמים, המזמורים האתניים והגרגוריאנים וכל הטכניקות הייחודיות לאניגמה הוסרו לגמרי מהאלבום. לציון חמש-עשרה שנות פעילות, הושק מארז תקליטורים במהדורה מוגבלת בשם 15 Years After, עם עטיפה בהשראת ציוריו של לאונרדו דה וינצ'י, חוברת נלווית ומספר תקליטורים: כל האלבומים הקודמים, DVD בשם Remember the Future ותקליטור בלעדי בשם The Dusted Variations, שכלל גרסאות צ'יל-אאוט של כמה מהלהיטים הגדולים של הפרויקט. כל השירים שונים מהמקור ובהם נעשה שימוש בכלי הקשה מינימליים. תקליטור זה הכיל גם את גרסת הסינגל של "Hello and Welcome", שיצא מאוחר יותר כסינגל. ב-28 באוגוסט 2005, הנהלת אניגמה, קרוקודייל מיוזיק, הודיעה על יציאתו של "Hello and Welcome" כסינגל רשמי. הוא פורסם בגרמניה ב-10 במרץ 2006.
ב-26 בספטמבר 2006, האלבום השישי של אניגמה, A Posteriori, פורסם ברחבי העולם, וכלל גרסה חדשה של "Hello and Welcome" והשיר החדש "Goodbye Milky Way". מהדורת ה-DVD של A Posteriori פורסמה ב-16 בדצמבר 2006, וכללה תמונות קליידוסקופ בסנכרון עם המוזיקה המחודשת שהוקלטה. A Posteriori קיבל מועמדות לפרס גראמי בקטגוריית "אלבום העידן החדש הטוב ביותר", המועמדות השנייה של אניגמה בקטגוריה זו לאחר Le Roi Est Mort, Vive Le Roi! משנת 1996. בסוף מרץ 2007, פורסם אלבום רמיקס בשם "פרייבט לאונג'" שנוצר עבור A Posteriori; הוא הועלה לחנות המוזיקה של אייטונס. אלבום זה כלל שתים-עשרה רצועות רמיקס חדשות מהאלבום, שנעשו על ידי אמנים כמו בוקה ג'וניור ודי ג'יי טוקאדיסקו. חלק מהרצועות הללו היו זמינות בעבר בגרסתו המקורית של A Posteriori באייטונס ובמהדורת ה-DVD שהוזכרה קודם לכן.
בשנת 2008, יצא האלבום השביעי של הפרויקט, Seven Lives Many Faces, בו שילב קרצו בשיריו אלמנטים מודרניים עם מוזיקה קלאסית, ובחלק מהשירים באלבום השתתפה זמרת ספרדייה-קטלונית בשם מרגריטה רו, כיוון שזה חיבב את הקול ומהמבטא הקטלאני שלה, משהו שהוסיף לאלבום שוני וייחוד. הסינגל המוביל מתוך האלבום, "La Puerta del Cielo / Seven Lives", בעל שילוב של אלמנטים מודרניים וקלאסיים גם כן.
The Platinum Collection, אוסף של שלושה תקליטורים, פורסם ב-27 בנובמבר 2009 בגרמניה וב-9 בפברואר 2010 ברחבי העולם. התקליטור הראשון מכיל את הלהיטים של אניגמה. התקליטור השני מכיל רמיקסים והתקליטור השלישי הוא אוסף של "רצועות אבודות", ניסויים מוזיקליים שמעולם לא הוקלטו או יצאו לפני כן.
היסטוריה > שנות ה-2010

ב-5 באוקטובר 2010, לציון יום השנה העשרים לאלבום הראשון MCMXC a.D., החל פרויקט "השיר החברתי של אניגמה" ("Enigma's Social Song"). המעריצים של אניגמה התבקשו לצלם קטע שירה שיחובר לשיר חדש של הפרויקט. לאחר מכן התבקש הציבור להצביע, ובהמשך נודע שהזוכה היא הזמרת הלטבית פוקס לימה (אליס קטנר) עם קטע השירה "Fei mea". שלושת המתחרים שלה, מארק ג'ושוע מברזיל, ג'יי ספרינג מספרד, ורסה סרה מליטא, הקליטו חלקים חשובים נוספים בשירה כמו הגשר המוזיקלי, קטע הליווי והפזמון של הגרסה הסופית של הסינגל. המעריצים השפיעו גם על שלבים נוספים בתהליך יצירת השיר באמצעות הצבעה על כלי הנגינה בהם ייעשה שימוש, כמו גם הסגנון המוזיקלי עצמו שיאפיין אותו. המיקס הסופי של הסינגל בשם "MMX (The Social Song)" פורסם ב-15 בדצמבר 2010. הוא הפך לשיר הראשון שנוצר אי-פעם עבור המעריצים ועל ידי המעריצים דרך האינטרנט.
באוגוסט 2016, אלבום האולפן השמיני של אניגמה, The Fall of a Rebel Angel, תוארך לצאת ב-11 בנובמבר 2016. הוא כולל השתתפות של מוזיקאים כדוגמת הזמר-יוצר הברזילאי מארק ג'ושר, הזמרת האינדונזית אנגון, נאנוק וצמד האלקטרו-פופ האנגלי אקווילו. שני סינגלים מהאלבום יצאו, "Sadeness (Part II)" בהשתתפות אנגון, ו-"Amen" בהשתתפות אקווילו. במאי 2018, יצאו מהדורות תקליטים צבעוניות בהוצאה מוגבלת של כל הקטלוג של אניגמה, The Colors of Enigma – The Vinyl Series. המהדורה כוללת עטיפות חדשות ומיקס מחודש שנעשו באמצעות הקלטות המאסטר המקוריות.
במהלך 2019 ועד 2020, שלושת הסולנים של אניגמה – אנדרו דונלדס, אנג'ל אקס ופוקס לימה – יצאו לסיבוב הופעות עולמי בשם "Original Enigma Voices". זוהי הפעם הראשונה שבה המוזיקה של אניגמה בוצעה בשידור חי.
פרסים

| --- | --- |
 פרס המוזיקה העולמית אמן הסולו הגרמני הפופולרי ביותר, 2002 ECHO ההפקה הגרמנית המוצלחת ביותר ברחבי העולם, 1991  השיווק הטוב ביותר, 1992  האמן הלאומי הטוב ביותר, 1992  ההפקה הגרמנית המוצלחת ביותר ברחבי העולם, 1995  "Beyond the Invisible",‏ 1997:  מעל מאה פרסי פלטינה ברחבי העולם שבעה פרסי פלטינה של RIAA  שני פרסי זהב של RIAA  חמישה פרסי פלטינה BPI  שני פרסי זהב של BPI
טכנולוגיות הקלטה

קרצו הקליט את חמשת אלבומי האולפן הראשונים של אניגמה באולפני א.ר.ט. – אולפן הקלטות ביתי הממוקם באי הספרדי איביזה. מ-1988 עד 2001, קרצו גר בסנטה אולאריה דה ריו, ולאחר מכן, מ-2001 עד 2008, עבר לגור בווילה ליד סנט אנטוני, שם האולפן עוצב מחדש ונבנה בשנית על ידי גינטר וגנר וברנד סטבר. שני האלבומים A Posteriori ו-Seven Lives Many Faces הוקלטו באולפן הקלטות דיגיטלי נייד בשם "אלכימאי" ("Alchemist"). ב-2010 נבנתה גרסה מחודשת של אולפן ההקלטות הדיגיטלי ושמו חודש ל"מרלין" ("Merlin"). השיר "MMX (The Social Song)" היה ליצירה הראשונה שהוקלטה באולפן המחודש; השיר יצא לאור בשנת 2010.
דגימה ותביעות משפטיות

בשנת 1991 נתבע מיכאל קרצו בידי מקהלת מינכן "קפלה ענתיקה" וחברת התקליטים שלה, פולידור גרמניה, בגין הפרת "זכות האישיות" שלה וזאת, בשל עיוות בדגימות המשמשות ב-"Sadeness (Part I)" ו-"Mea Culpa (Part II)" . הדגימות נלקחו מהאלבום Paschale Mysterium (1976) של המקהלה; בעוד שהיצירות המוזיקליות היו ברשות הציבור, הקלטות המקהלה הייתה מוגנת בזכויות יוצרים. החוק האירופי הכיר גם בזכויות מוסריות (droit moral) ביצירות.
בשנת 1998, קרצו נתבע על ידי המוזיקאים הטאיוואנים דיפאנג ואיגאי דואנה, בטענה שהקולות שלהם משמשים ב-"Return to Innocence", בצורה לא חוקית וללא מתן קרדיט. התיק הוכרע מחוץ לכותלי בית המשפט תמורת סכום כסף לא ידוע וכל ההפצות הנוספות של השיר זוכו (כולל תמלוגים) לשניהם. קרצו הצהיר כי לא ידע שהקולות היו ברשות הציבור ושהוא לא הפר בכוונה את זכויות היוצרים של השניים.
סגנון מוזיקלי

במסגרת פרויקט אניגמה מוציאים בדרך כלל שירים קצביים המאופיינים במוזיקת וורלדביט והעידן החדש. הפרויקט המוזיקלי הוגדר כניסיוני מאוד, המשלב לרוב אלמנטים מסוגות מוזיקליות אחרות כמו אווירה, פופ או רוק. מיכאל קרצו אמר באירוע שאלות ותשובות שהוא ”תמיד מחפש את הלא נודע ומנסה למצוא דרכים חדשות לבטא את הרעיונות שלי”. מאוחר יותר אמר:
אניגמה היא כולה ניסיון להגיע לגבול ואפילו להתקדם ממה שכבר ידוע. ניסויים הם חלק גדול מהעבודה שלי ובכל תקליט שייצא לאניגמה יהיה משהו חדש
האלבום הראשון של אניגמה, MCMXC a.D., משלב מזמורים גרגוריאניים, וצלילים דתיים עם שימוש בסינת'ים בעלי אווירה, כלי נגינה שתוארו בתור "היפנוטיים" וקצב המושפע מדאנס, יחד עם אלמנטים של פופ ומוזיקת אווירה. הכול בליווי לחישות בשפה הצרפתית והתנשפויות שתוארו בתור "אירוטיות", שסופקו על ידי סנדרה. The Cross of Changes, אלבום האולפן השני של אניגמה, מחליף את סגנון המזמורים הגרגוריאניים שאפיינו את MCMXC a.D. וכלל בעיקר מוזיקה אתנית ומזמורים בשפת הסנסקריט. האלבום הוא משלב מוזיקת אווירה ורוחניות בדומה ל-MCMXC a.D., אך כולל פעימות מפותחות יותר, ומילים על אהבה ומודעות עצמית.
מורשת

ההצלחה הבין-לאומית של אניגמה עם MCMXC a.D. הייתה לזו שסללה את דרכים של מספר פרויקטים מוזיקליים אחרים העוקבים אחר סגנונות וגישות שיווק דומות, במיוחד השימוש במונח "פרויקט" בניגוד ללהקה כדי לכנות את עצמם, והתווית "מוזיקה חידתית", שנועדה להעסיק את המאזינים במחשבות ותהיות וזאת, תוך סיווג המוזיקה עצמה לזו המשתייכת לעידן החדש. קרצו ציין את להקת הרוק המתקדם יס כהשפעה עיקרית.
זמן קצר לאחר העבודה עם מיכאל קרצו על האלבום הראשון של אניגמה, המפיק הגרמני פרנק פיטרסון עזב את הפרויקט כדי להתמקד בגרגוריאן, להקה גרמנית שמבצעת בעיקר גרסאות כיסוי לשירי פופ ורוק מודרניים עם שירה וכלים סימפוניים דמויי גרגוריאניים. כמו כן, הפרויקט המוזיקלי הצרפתי Era (אנ') עושה שימוש במזמורים גרגוריאניים עם עיבודי פופ רוק והוא גם מושווה לעיתים קרובות בהיקפו לאניגמה.
פרויקטים אלקטרוניים נוספים שלעיתים קרובות מושווים לאניגמה הם ההרכב המוזיקלי הצרפתי דיפ פורסט, הצמד הקנדי דליריום (אנ'), הפרויקט הדני Achillea (נוצר על ידי המפיק השותף והגיטריסט האורח של אניגמה, ינס גאד), והפרויקט הגרמני שילר (אנ'). גם הפרויקט המוזיקלי שינובו שהוציא את להיט העידן החדש "After of My Life" ביסס את מעמדו על אניגמה. מיקס בשם "Indilla Enigma" המשלב את המלודיות של הפרויקט ביחד עם השיר "Mini World" של הזמרת הצרפתייה אינדילה זכה להצלחה בשנת 2024, כאשר צבר למעלה ממיליון צפיות ביוטיוב בתוך חודש – מספר מיקסים נוספים צברו מאות אלפי צפיות.
צוות

מיכאל קרצו – מוזיקה, מילים, שירה, הפקה, עיבודים, תכנות, הנדסה (1990–הווה)
| --- | --- |
 דייוויד פירסטיין – מילים (1990–2000)  פרנק פיטרסון (פ. גרגוריאן) – דגימות, הפקה, הנדסה, כתיבה משותפת (1990–1991)  סנדרה – שירה, קולות (1990–2003)  לואיזה סטנלי – קולות (1990–1996; 2006)  ינס גאד – גיטרות (1993; 2000–2003), עיבודים וכתיבה משותפת (2000–2003)  פיטר קורנליוס – גיטרות (1993–1996)  אנדראס הארד (אנדי ג'ונאס / אנג'ל אקס) – שירה (1993)  טוד פלג – שירת רקע (1993–1994)  אנדרו דונלדס – שירה (1999–2008), כתיבה משותפת (2008)  רות'-אן בויל – שירה (1999–2003; 2008)  אליזבת הוטון – קולות (1999–2000):  סבסטיאן סי. – שירה (2008)  ניקיטה סי. – שירה (2008)  מרגריטה רו – שירה, כתיבה משותפת (2008)  נאנוק – קולות (2008, 2016)  אליס קטנר (פוקס לימה) – שירה, כתיבה משותפת (2010)  ז'רום פריגו (ג'יי. ספרינג) – שירה, כתיבה משותפת (2010)  מארק ג'ושר (מרסלו אמרל פונטלו) – שירה, כתיבה משותפת (2010, 2016)  ראסה ורטנסביינה (ראסה סרה) – שירה, כתיבה משותפת (2010)  אנגון – שירה (2016)  אקווילו – שירה (2016)  מייקל קונזה – סיפור, כתיבה משותפת (2016)
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

1990: MCMXC a.D.
1993: The Cross of Changes
1996: Le Roi Est Mort, Vive Le Roi!
2000: The Screen Behind the Mirror
2003: Voyageur
2006: A Posteriori
2008: Seven Lives Many Faces
2016: The Fall of a Rebel Angel
אן קולטר

| --- | --- |

 לידה:  8 בדצמבר 1961 (בת 62) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת קורנל  אוניברסיטת מישיגן  בית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן  תיכון ניו כנען 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  OfficialAnnCoulter
 טוויטר:  AnnCoulter
 anncoulter.com
 חתימה:   
 
אן קולטר, פברואר 2012
אן הארט קולטר (באנגלית: Ann Hart Coulter; נולדה ב-8 בדצמבר 1961) היא פרשנית פוליטית, סופרת ועורכת דין אמריקאית. מופיעה לעיתים קרובות בטלוויזיה וברדיו, וכן נואמת באירועים ציבוריים ופרטיים.
קולטר ידועה בעמדותיה המשויכות לרוב לימין הקיצוני, והואשמה באנטישמיות ועליונות לבנה על ידי הליגה נגד השמצה והוועד היהודי-האמריקאי. כמו כן הביעה תמיכה בגלוי בתאורית הקשר על רצח עם של האדם הלבן המזוהה עם גורמים ניאו נאצים ובתמיכתה בשלילת זכות בחירה לנשים.
ילדות ולימודים

אן הארט קולטר נולדה בניו יורק ב-8 בדצמבר 1961. אביה, ג'ון וינסנט קולטר, היה סוכן FBI ממוצא אירי-גרמני ויליד אולבני; אמה הייתה עקרת בית ילידת פדוקה שבקנטקי. בהמשך עברה משפחתה לניו כנען שבקוניטקט, שם גדלו קולטר ושני אחיה הגדולים, ג'יימס וג'ון. שני הוריה היו שמרנים ותומכי המפלגה הרפובליקנית. לדברי אן, אהדה את הגישה השמרנית עוד בגן הילדים, ובילדותה קראה ספרי עיון רציניים כדי לשפר את יכולתה לטעון בזכותה.
בגיל 14 ביקרה קולטר את אחיה הגדול בניו-יורק, שם למד משפטים. היא גרה עמו תקופה קצרה, ובמהלכה קראה, בעידודו של אחיה, ספרים מאת מילטון פרידמן וויליאם סימון. בשובו הביתה מהלימודים נהג לבחון אותה, וכפרס לקח אותה למסבאות שונות ברחבי ניו-יורק. קריאת ספרות רפובליקאית הביאה את קולטר לחלום על קריירה ככותבת. ב-1980 השלימה את לימודיה התיכוניים.
ב-2002 פרצה מחלוקת בנוגע לגילה. קולטר טענה שגילה צעיר מ-40, ואילו לויד גרוב, עיתונאי בוושינטון פוסט, טען שתאריך הלידה הרשום שלה הוא 8 דצמבר 1961. עם זאת, רישיון הנהיגה שלה מעיד כי נולדה ב-8 בדצמבר 1963. לבסוף שככה הסערה, אך קולטר לא אישרה אף אחד מהתאריכים בתואנת פרטיות.
כסטודנטית לתואר ראשון באוניברסיטת קורנל, קולטר סייעה לייסד את העיתון "The Cornell Review", והייתה חברת אחוות הנשים הלאומית דלתה גאמא. ב-1984 סיימה תואר ראשון בהצטיינות בהיסטוריה באוניברסיטת קורנל. ב-1988 קיבלה תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת מישיגן, שם התקבלה לחברות ב-Order of the Coif, וערכה את כתב העת Michigan Law Review.‏ במישיגן שימש קולטר כנשיאת הסניף המקומי של החברה הפדרליסטית ולמדה במרכז העיתונות הלאומי.‏ לאחר מכן עבדה קוטלר כמתדיינת בבתי משפט במרכז לזכויות הפרט.
קריירה

לאחר לימודי המשפטים עברה קולטר לקנזס, והתמחתה בבית המשפט לערעורים. עם תום תקופת ההתמחות, עברה לניו יורק ועבדה תקופה קצרה במשרד עו"ד פרטי. שם התמחתה במשפט תאגידי. ב-1994 ניצחה המפלגה הרפובליקנית בבחירות לסנאט. קולטר עברה לוושינטון, וחבר הסנאט ספנסר אברהם מינה אותה ליועצת. במסגרת עבודה השתתפה בניסוח חוקים לגירוש זרים שהורשעו בפשעים.
בשנת 2000 שקלה קולטר להתמודד לקונגרס בקונטיקט מטעם המפלגה הליברטריאנית. קולטר לא ביקשה להיבחר, אלא להכשיל את בחירתו-מחדש של כריס שאיס לאחר שהצביע נגד הדחת קלינטון. עם זאת, לאחר שנפגשה עם הנהגת המפלגה הליברטריאנית בקונטיקט, סירבה המפלגה לתמוך בה. כתוצאה מכך נמנעה התרחשותו של, כדבריה: "מסע בחירות שקרי לגמרי, עתיר תשומת לב תקשורתית, בסגנון ג'סי ונטורה". בסופו של דבר ניצח שיאס בבחירות, והמשיך להיות נציג מחוזו בקונגרס עד 2009.
קולטר פרסמה שנים-עשר ספרים, וכותבת טורי מערכת במספר עיתונים. ידועה בעיקר על שום סגנונה הפולמוסי, ומעידה על עצמה, "אני אוהבת להתסיס. אינני מעמידה פנים, ואינני מתיימרת להיות אובייקטיבית או מאוזנת, כמנהג שדרי הרדיו". סגנונה הסאטירי הושווה לזה של קלייר בות' לוס, אחת ממושאי הערצתה. נוסף על הכתיבה, מרבה קולטר להופיע בטלוויזיה וברדיו, וכן לנאום בפני סטודנטים. לא אחת מלהיט סגנונה את האווירה, בין מתמיכה בין מבוז: במהלך אחת מהרצאותיה באוניברסיטת אריזונה, הושלכה עליה עוגה. היא נוהגת לסנוט במפגינים ובאנשים שמפריעים לה לשאת את דברה. בכל שנה מבלה קולטר כשלושה חודשים בעריכת חוגי-בית ברחבי ארצות הברית, ויותר מכך כשעליה לקדם ספר חדש פרי עטה. ב-2010 הרוויחה, לפי הערכות, כחצי מיליון דולר מהרצאותיה. קולטר מרצה על שמרנות מודרנית, נישואים חד-מיניים ו'צביעות הליברליזם האמריקאי המודרני'.
קריירה > פובליציסטיקה

טוריה של קולטר החלו להתפרסם החל מסוף שנות התשעים (מדי שבועיים החל מ-1999–2000) אותם כתבה עבור Universal Press Syndicate. הוא הופיע בעת ובעונה אחת בשישה אתרים שמרנים: Human Events Online, WorldNetDaily, Townhall.com, FrontPageMag, Jewish World Review ובאתר האישי שלה. מנהלו של אחד העיתונים בהם פרסמה אמר: "אכסניות שבהם התפרסמו טוריה של אן דבקים בה מכיוון שיש לה קהל מעריצים נאמן של קוראים שמרנים שמצפים לקרוא את טוריה בעיתונים המקומיים."
היא החלה לכתוב טור קבוע עבור כתב העת ג'ורג' ב-1999. קולטר גם כתבה טורים שבועיים בלעדיים בשנים 1998–2003 עבור כתב העת השמרני Human Events, לו היא הוסיפה לכתוב לפרקים אחרי כן. בטוריה במגזין, היא דנה בשלטון החוק, סוגיות משפטיות, ונושאים משפטיים המשפיעים על הקונגרס ועל הרשות המבצעת.
ב-2001 שימשה קולטר כעורכת משנה ובעלת טור ב-National Review Online) NRO), ביקשו העורכים מקולטר לשנות קטע שכתבה אחרי פיגועי 11 בספטמבר בריאיון שנתנה לתוכנית הטלוויזיה הלאומית Politically Incorrect, האשימה קולטר את נשיונל ריוויו בצנזורה ואמרה ששילמו לה 5$ עבור מאמר. NRO הפסיקה לפרסם את הטור שלה והדיחה אותה מתפקיד העריכה. יונה גולדברג, העורך הראשי של NRO אמר: "אנחנו לא 'פיטרנו' את אן בשל מה שהיא כתבה... אנחנו סיימנו את הקשר איתה מפני שהיא התנהגה לחלוטין בחוסר מקצועיות, ידידות, ונאמנות (בהתייחסו למחלוקת לגבי העריכה).
קולטר חתמה על חוזה עם USA TODAY כדי שתסקר את ועידת המפלגה הדמוקרטית של 2004. היא כתבה מאמר שהתחיל במילים: "כאן שורצות בוועידת השטן בבוסטון..." והתייחסה לכמה נשים שלא נקבה בשמן שהיו במקום כ"שמנות, בלי איפור, בלי חזייה, נועלות סנדלים, שעירות, פרגיות היפיות." העיתון סירב להדפיס את המאמר תוך שהוא מציין שהיה ויכוח בין העורכים לגבי "פגם יסודי בבהירות ובקריאות שלא ניתן לקבלו." העיתון פרסם מאמר המסביר זאת "קולטר אמרה למהדורה המקוונת של כתב העת Editor & Publisher ש-USA Today לא אהבו את ה"טון" שלי, שהתאפיין בהומור, סרקזם, וכולי., הדבר מעלה את השאלה המסקרנת למה הם שכרו אותי לכתוב עבורם." USA Today החליפו את קולטר בג'ונה גולדברג, ובמקום זאת קולטר פרסמה את המאמר באתר שלה.
Arizona Daily Star הפסיק לפרסם את מאמר הסינדיקט (מאמר שמתפרסם בו-זמנית בכמה עיתונים) של קולטר באוגוסט 2005, בצטטו תלונות מקוראים "קוראים רבים סבורים שהיא צווחנית, מנופחת ונבזית. ואלו המילים בהן השתמשו קוראים שמזהים עצמם כקונסרבטיבים."
ביולי 2006 עיתונים אחרים החליפו את טורה של קולטר עם כותבי טורים שמרנים אחרים, זאת בעקבות פרסום ספרה הרביעי "כפירה: כנסיית הליברליזם".
אחרי שאוגוסטה כרוניקל הוריד את הטור שלה, עורך העיתון מיכאל ריאן הסביר ש"הדברים הגיעו לידי כך שהיא הייתה נושא הדיון ולא מה שהיא כותבת עליו. ראיין גם התבטא ש"הורדת הטור של אן קולטר כואבת, היא אחת מההוגות הצלולות ביותר שמצויות."
ביולי 2006 עיתונים אחרים החליפו את טורה של קולטר עם כותבי טורים שמרנים אחרים, זאת בעקבות פרסום ספרה הרביעי.
קריירה > טלוויזיה ורדיו

הופעתה הראשונה של קולטר בטלוויזיה הלאומית הייתה ב-1996 אחרי ששכרה אותה הרשת שהייתה אז בחיתוליה MSNBC ככתבת לענייני משפט. היא פוטרה מהרשת לפחות פעמיים. בפעם הראשונה, בפברואר 1997, אחרי שהיא פגעה בזכרה של פמלה הרימן המנוחה (שהייתה שגרירת ארצות הברית לצרפת), כשהרשת סיקרה את טקס האזכרה שלה. הם חשו בחסרונה ומהר מאוד שכרו אותה מחדש, רק כדי לפטר אותה שמונה חודשים אחרי כן אחרי שהיא הסתבכה בשידור עם יוצא וייטנאם הנכה רוברט מולר; המייסד-שותף של המאמץ העולמי לאיסור על השימוש במוקשים; בטענה ש"בתשעים אחוזים מהמקרים שחיילי ארצות הברית נפגעו מפצצה (בווייטנאם) - אן, את מקשיבה – היה זה ממוקשים שלהם." (מולר ציטט בצורה שגויה דו"ח של הפנטגון מ-1969 שגילה ש-90% מהמרכיבים שמהם הורכבו המוקשים של האויב היו מפסולת הקרב של צבא ארצות הברית) קולטר, שחשבה שדבריו של מולר היו מגוחכים, הסבה הצידה את עיניה והגיבה בסרקסטיות, "לא פלא שהפסדתם במלחמה." חשבו שקולטר הגיבה בצורה מבישה ודיווחה שלא כהלכה. הוושינגטון פוסט עיוותו את דבריה וכתבו שהיא אמרה דברים פוגעים יותר: "אנשים כמוך גורמים לנו להפסיד במלחמה". אבל הצרות שלה עם MSNBC שחררו אותה ממחויבויותיה והיא הופיעה ב-CNN ובפוקס ניוז.
הווארד קרץ מהוושינגטון פוסט ענה במאמר בטיים והסביר שהציטוט הנרחב שהוא מסר של תשובתה של קולטר ליוצא הצבא במאמר שהוא כתב התבסס על זכרונה של קולטר עצמה מהאירוע. הוא תיאר את סיפורו הקודם והוסיף, "לא ציינתי שלפי קולטר, יוצא הצבא הופיע בלוויין, והיא לא ידעה שהוא היה נכה."
בריאיון עם בוב מקגוון ב-26 בינואר 2005, ב-The Fifth Estate, נמתחה על קולטר ביקורת על שאמרה: "קנדה נהגה להיות... אחת מהידידות הנאמנות ביותר שלנו, ולהפך. אני מתכוונת שקנדה שלחה חיילים לווייטנאם. האם וייטנאם הייתה פחות מסוגלת להכיל ופחות מאיימת מסדאם חוסיין?" מקגוון סתר זאת כשענה לה: "לא, למעשה קנדה לא שלחה חיילים לווייטנאם".
ב-18 בפברואר 2005 בוושינגטון ז'ורנל, הצדיקה קולטר את דבריה בהתייחסה לאלפי הקנדים ששרתו בכוחות המזוינים האמריקאיים במהלך מלחמת וייטנאם, אם מפני שהם התנדבו או משום שהם גרו בארצות הברית בזמן המלחמה והם גויסו. היא אמרה: "הממשלה הקנדית לא שלחה חיילים... אבל... הם באו ונלחמו עם האמריקנים. אז אני טעיתי. התברר ש- 10,000 אמריקנים במקרה נולדו בקנדה." (בין 5,000 ל-20,000 קנדים נלחמו בווייטנאם עצמה, בכללם קרוב ל-80 נהרגו).
ג'ון קלאוד מהטיים כתב על התקרית מספר חודשים אחר כך ואמר: "קנדה (שלחה) כוחות לא מזוינים להודו-סין בשנות החמישים ושוב לווייטנאם ב-1972."
קריירה > סרטים

ב-2004 הופיעה קולטר בשלושה סרטים: האחד היה Feeding the Beast, נעשה עבור תוכנית הטלוויזיה התיעודית 24. "24-Hour News Revolution"‏ השניים האחרים היו: FahrenHYPE 9/11 שיצא ישירות לווידאו והתכוון להפריך את סרטו של מייקל מור פרנהייט 9/11, ו- Is It True What They Say About Ann?, סרט תעודי המכיל סרטוני וידאו של ראיונותיה ונאומיה של קולטר. ב-2006 קולטר סירבה לאשר להכליל סצנה המציגה אותה ואת אל פרנקן בעימות בקונטיקט בשביל שיכלל בסרטו של פרנקן Al Franken: God Spoke.‏
השקפותיה בנושאי דת

קולטר אומרת שהיא מחזיקה באמונה נוצרית והיא הצהירה על היותה פרסבטריאנית. בהרצאה פומבית אחת היא אמרה: "לא אכפת לי משום דבר אחר: ישו מת בשביל החטאים שלי ושום דבר אחר לא חשוב."
בטור משנת 2004, היא מסכמת את השקפתה על הנצרות: "המסר הייחודי של 'ישו' היה: אנשים הם חוטאים וזקוקים לגאולה, ואני כאן לגאול אותך אפילו אם אתה לא ראוי לכך, ואני צריך להוציא את הדברים הרעים ממני כדי לעשות זאת." אחרי כן היא מלגלגת "המסר של ישו...לדעתם של הליברלים" מסתכם ב"...משהו כמו 'להיות נחמד לאנשים'", שבזה אחר זה, היא אמרה "הוא למעשה, אחד מעקרונותיה המשניים של הנצרות".
חיים אישיים

קולטר הייתה מאורסת מספר פעמים, אך לא נישאה מעולם. בין היתר, יצאה עם בוב גוצ'יוניה הבן, דינש ד'סוזה ואנדרו שטיין.
לקולטר דירה במנהטן ובית בפאלם ביץ' שבפלורידה. אף שלדבריה היא מתגוררת בעיקר בניו יורק, את זכות הצבעתה היא מממשת בפאלם ביץ'.
היא אוהדת מספר להקות רוק אלטרנטיבי, כגרייטפול דד, דייב מת'יוס בנד ופיש. עם ספריה האהובים נמנים התנ"ך, אנקת גבהים, אנה קארנינה, וספרי דייב בארי.