הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה
סגל הגימנסיה > מורים

| סגל המורים (לפי סדר א"ב)> שם | סגל המורים (לפי סדר א"ב)> מקצועות הלימוד | סגל המורים (לפי סדר א"ב)> הערות | סגל המורים (לפי סדר א"ב)> תמונה |
| --- | --- | --- | --- |
יעקב אישלונדסקי: 
| לאה אלוני-בוברובסקי |  | אשתו של דב אלוני, מחנך (אף הוא מורה בגימנסיה). לאה אלוני לבית בוברובסקי (1899–1969) כיהנה קודם כמורה ומנהלת בבית ספר עברי בעירה קמניץ וכמורה בברסט ליטובסק. בשנת תרפ"ג-1923 עלו בני הזוג לארץ ישראל ולבסוף (1936) התיישבו בתל אביב. עבדה כמורה בגימנסיה הפרטית "עתיד" בעיר, ובהמשך, לאחר הפסקה ארוכה, בבית הספר ביאליק עד פרישתה לגמלאות.  בתה גלילה רוזנצוייג (נולדה ב-1929) הייתה גם היא מחנכת במשך עשרות שנים. החל ב-1955 לימדה במשך 25 שנה בגימנסיה הרצליה בתל אביב. נכדתה בילי מלמן (בתה של גלילה) היא פרופסור מן המניין להיסטוריה, מופקדת הקתדרה ללימודי אירופה וראש בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב. |  |
| דב אלוני (דובין) |  | בן-זוגה של לאה אלוני. דב אלוני (1892–1974), יליד מחוז אליטא, למד בישיבת שדובה ובישיבת לידא והוסמך כרב. בתקופת מלחמת העולם הראשונה נדד לסיביר, שם ייסד וניהל בית ספר עברי ע"ש הרצל, ייסד וניהל גימנסיה עברית ראשונה, הקים סניף של ארגון המורים העבריים "המורה", ייסד וניהל את הקורסים הפדגוגיים למורים עבריים מיסודו של מרכז "תרבות" והיה ציר לוועידה הציונית במערב סיביר. אחרי המלחמה שב לליטא, היה חבר הוועד המרכזי של "תרבות" וייסד סניפי "תרבות" בערים שונות. בשנת 1921 היה חבר המשלחת הסיבירית לקונגרס הציוני ה-12. בשנת תרפ"ג-1923 עלה לארץ עם אשתו. בארץ המשיך בעבודתו החינוכית והציבורית. עבד כמורה בחיפה ובצפת ומשנת 1929 בראשון לציון. היה פעיל בולט בהסתדרות המורים ובמועצת המורים למען הקרן הקיימת לישראל. בשנת 1936 עברה המשפחה לתל אביב, והוא היה למורה, לסגן מנהל ולמ"מ המנהל בבית ספר ביאליק. (על בתו ונכדתו ראו לעיל.) |  |
| ד"ר אליהו אלטמן | מתמטיקה | עלה לארץ ישראל. |  |
| מרדכי אלישיב (פרידמן) | טבע וכימיה (בשנים 1925–1930) | (1977-1898), אגרונום, ביולוג, מחנך עברי בליטא ובארץ ישראל, ומנהלו הראשון של תיכון קוגל בחולון. הורה בגימנסיה ביולוגיה וכימיה, ומתודיקה של מדעי הטבע וגאוגרפיה בבית המדרש למורים העברי של "תרבות" בקובנה. בסתיו 1930 עלה לארץ ישראל. פרסם ספרי לימוד וחוברות לימוד בכימיה ובמקצועות נוספים, תרגם ספרים ומאמרים מדעיים לעברית ופרסם מאמרים בעיתונות העברית בארץ. |  |
| אליהו בילס (נכתב גם: ביליס, בייליס) | ציור ושרטוט | (1966-1903), מהנדס חשמל, מחנך עברי, מורה לציור בליטא ובישראל, מנהל בית החינוך ע"ש א"ד גורדון במשך עשרים שנה וממעצבי הוראת הציור בישראל. לימד גם בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה. ב-1939, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, עלה לארץ ישראל עם משפחתו. |  |
| משה יצחק בלוך | ציור ושרטוט | (1942-1893), מהנדס, אדריכל, מחנך ופעיל ציוני. הורה גם בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה. נרצח במחנה ריכוז סובייטי. |  |
| שאול בּלֶכָרוביץ' | זמרה | מוזיקאי, מלחין, מעבד ומנצח מקהלות. בן למשפחת חזנים (אחיו אברהם בלכרוביץ היה חזן נודע בארגנטינה). ניצח בקובנה על המקהלה ע"ש יואל אנגל, שמנתה 40 זמרים וזמרות וביצעה אורטוריות, קנטטות ושירי עם בעברית ויידיש (הסולנית הייתה יונה (אנה) ורשבסקי). בעת המלחמה נדדה המשפחה בברית המועצות, והוא הועסק על ידי מקהלות הצבא האדום. אחריה שבו לווילנה, כעת בירת ליטא הסובייטית. ב-1956 היה ממייסדי מקהלת הפולקלור היהודי בווילנה "אנחנו כאן", בעזרת בתו עליזה, והיה מנצחה הראשון (חברי הלהקה עלו לארץ ב-1971). המקהלה התפרסמה ב-1970 עם שירם "כחול ולבן" ("כחול ולבן זה צבע שלי"). השיר, שחיבר ישראל רשל (שבעצמו עלה ב-1971), היה להמנון מחאה של "יהודי הדממה" – יהודי ברית המועצות שביקשו לעלות לישראל.  שני ילדיו, שעלו לישראל בראשית שנות ה-70, גם הם מוזיקאים. בתו עליזה בלכרוביץ-גולדברג היא מנצחת מקהלות וזמרת, ניצחה על מקהלת "אנחנו כאן". בנו מישה בלכרוביץ' הוא מלחין, מעבד מוזיקלי, מנהל מוזיקלי, מנצח ופסנתרן, הפעיל בעיקר בתחום המוזיקה לתיאטרון. בניו של מישה אף הם מוזיקאים: שחר בלכרוביץ' הוא נגן סקסופון וטל בלכרוביץ' הוא זמר-יוצר. | שאול בלכרוביץ |
בן-מנחם (מנדלסון): 
| אן פִישֶלֶביץ-בּרוּצקוּס (ברוצקיינה) | גרמנית | נולדה ב-1896 ונישאה ב-1927. לימדה בגימנסיה מסוף שנות ה-20. אשתו של ד"ר יואל ברוצקוס (1885–1951), מחנך עברי, מנהל הגימנסיה העברית ע"ש "שוואבה" בקובנה בשנים 1928–1940. עמיתה מרדכי אלישיב (פרידמן) תיאר אותה כ"אדם חביב, שקט ומקובל על החברים ועל התלמידים כאחד". הוגלתה עם בעלה לסיביר, שם הוא נפטר. |  |
| ישעיהו-אהרן גָדוֹן | עברית ולימודי יהדות | ישעיהו (שעיה) גדון (1877–1954) נולד בעיירה איישישוק שבפלך וילנה. היה ממקימי בית הספר העברי העממי בווילקובישק וממוריו. ב-1922 עבר עם משפחתו לקובנה, והיה למורה בגימנסיה הריאלית. כן לימד היסטוריה של עם ישראל בבית הספר המקצועי "אורט" ובבית הספר העממי היהודי. היה נשוי לפרידה (פריידל) לבית זקה"ם (מצאצאי ר' ישראל מרוז'ינוי, שמת על קידוש השם ב-1659) ואב לשלושה. בשנת 1936 עלה עם אשתו לארץ ישראל. נפטר בקיבוץ גבעת ברנר. אלמנתו נפטרה ב-1959.  שני בניו ובתו עלו גם הם לארץ. בנו שלום גדון (1908–1989) היה חבר קיבוץ גבעת ברנר. בתו איָלה (הינדה) כהן (נולדה ב-1913) התיישבה בירושלים. בנו הצעיר, שמואל גדון (1914–1982), היה חבר קיבוץ נצר סרני, מפקח, מרצה, סופר ועורך (בין היתר ערך את "ניב הקבוצה", ביטאון איחוד הקבוצות והקיבוצים) ופעיל בתנועת העבודה ובמפעלי החינוך של ההסתדרות. |  |
| משה (מוזס) גולדמן | אנגלית | נולד ב-1886. לימד גם בגימנסיה המסחרית היידית. תלמידו אהרון וילנצ'וק מספר: "בבית הספר כינינו אותו ה״טיצ'ר״. מראהו היה כשל אנגלי אמיתי: גבוה וצנום, לחיים נפולות ותמיד סיגריה בין אצבעותיו הארוכות". עם הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 גורש לגטו קובנה, ונספה. |  |
| נתן גרינבלאט (גורן) | עברית, ספרות עברית, יהדות, היסטוריה, גאוגרפיה ופיזיקה | (1956-1887), סופר, עיתונאי, מסאי ומבקר יידי ועברי, מחנך עברי ופעיל ציוני בליטא וביישוב, איש תנועת העבודה. כבש לעצמו מקום מרכזי בחינוך היהודי ובספרות העברית והיידית בליטא. מעמודי התווך של התנועה העברית והחינוך העברי בליטא. העמיד אלפי תלמידים ואלפי קוראים. טיפח כישרונות ספרותיים צעירים והיה עורכם של כתבי עת עבריים שונים: "הצופה", "הד ליטא" ו"נתיבות". השתתף בעיתונים ובכתבי העת "די אידישע שטימע", "אונזער וועג" ו"די צייט", והיה עורכו הראשי של "דאָס וואָרט". פרט לגימנסיה הריאלית, לימד בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה ובבית המדרש העברי למורים של רשת "תרבות" בקובנה, כיהן כיו"ר הסתדרות המורים העבריים בליטא והיה חבר מרכז "תרבות", וכיהן כבוחן הראשי למורים עבריים מטעם משרד החינוך הליטאי. פעיל בחברה ההיסטורית-אתנוגרפית, חיבר ערכים על הספרות העברית והיידית באנציקלופדיה הליטאית, כתב בעיתונות הליטאית הכללית והרצה ברדיו הליטאי על ארץ ישראל ועל היצירה היהודית. בעל תואר מוסמך בהיסטוריה מאוניברסיטת קובנה, על עבודה בנושא הציונות והספרות העברית. ב-1935 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. |  |
| אפרים גרינברג | ספרות עברית ומקצועות עבריים אחרים; מעמודי התווך של המדור לבנות בגימנסיה | (1895–1942?), נולד בליובאווה (ליט') שבפלך סובאלק (ליטא הרוסית). קיבל חינוך מסורתי עברי, ולמד בבית ספר בעיירה ניישטוט שאקי (אנ'). במלחמת העולם הראשונה הוגלה עם משפחתו לאלכסנדרובסק (אוקראינה; נקראת כיום זפוריז'יה), שם למד בבית ספר ריאלי. היה פעיל בתנועה הציונית מגיל 15, ובימים שלפני המהפכה הרוסית (1917) נרדף על ידי המשטרה והסתתר מפניה. לאחר המהפכה היה פעיל בכמה מסגרות ציוניות "צעירי ציון", "החלוץ", "השחר", "מכבי" ועוד. בשנת 1920 חזר לליטא, והחל בעבודה חינוכית בבתי ספר בקלווריה, בניישטוט שאקי ולבסוף בגימנסיה הריאלית. היה חבר מרכז צ"ס בליטא, ומשנת 1937 כיהן כעורך ביטאונה, היומון היידי "דאָס וואָרט". כמו כן פרסם מאמרים בעיתונות המקומית. ביוני 1941, עם פלישת הנאצים לליטא הסובייטית, ברח לפנים רוסיה, ולבסוף הגיע עם אשתו רוחמה ובתו לטשקנט שבאוזבקיסטן הסובייטית. נפטר ממחלה קשה בברית המועצות בימי המלחמה בשרתו בצבא האדום. |  |
| הרב ד"ר שמואל (ליאו) דויטשלנדר (נכתב גם דייטשלנדר) |  | (1935-1879), הורה בגימנסיה בתקופת קרליבך. היה פדגוג יהודי, עסקן חרדי פעיל ביהדות החרדית לפני השואה. בשנות ה-20 הביא לביסוסה של רשת החינוך החרדית לבנות "בית יעקב". כן כיהן כיו"ר קרן התורה, שפעלה לסייע למוסדות תורניים ברחבי העולם. |  |
| יעקב דוּמְבּליאנסקי (נכתב גם: דומבלינסקי, דומבלאנסקי, דומבלנסקי) | עברית ולימודי יהדות | (1941-1876), מורה עברי יהודי ליטאי. מן המורים הוותיקים בגימנסיה, הורה בה עברית במשך עשרים שנה. במקביל לימד בסמינר למורים של רשת החינוך העברית "תרבות". כתב פיליטונים ומאמרים בנושאי לשון וחינוך, וכן סיפורים לילדים. חיבר ספרי לימוד עבריים: ספר לימוד דקדוק עברי למתחילים בשם "פסיעות ראשונות", בשני כרכים (תרצ"ה–תרצ"ו), ומקראות לכיתות הראשונות בשם "שחר", בארבעה כרכים, בהשתתפות ישראל קפלן (תרצ"ח). נספה בשואה. |  |
| אידה דֶקטוֹר (דֶקטוֹרַיטֶה) | ליטאית וספרות ליטאית | נולדה ב-15 בדצמבר 1903 בעיירה הליטאית רוקישקיס (רוקישוק). זמן קצר לפני הפלישה הנאצית נסעה למוסקבה להשתתף בסמינר למורים לילדים בעלי קשיי דיבור, וכך ניצלה. עלתה לישראל בשנות ה-70, ונפטרה בשיבה טובה ב-1993. |  |
צ' הס: 
| ד"ר זיגברט הַלברשטאט | מתמטיקה | הורה בתקופת קרליבך. מתמטיקאי. בהמשך לימד בבית הספר התיכון של קהילת 'עדת ישראל' בברלין. |  |
| סוניה ורשבסקי-סגל | עברית | לימדה עברית בהברה ספרדית בכיתות הראשונות. לימדה בגימנסיה משנותיה הראשונות. בן-זוגה, ד"ר אליהו סגל, היה רופא ומחנך עברי, מורה בסמינר העברי למורים בקובנה, פעיל בציונות הרוויזיוניסטית (בעיקר בקרב הנוער) ומראשי "מכבי" בליטא. בתקופת השואה נכלאו בגטו קובנה. הוא כיהן כראש מחלקת הסעד (השירותים הרפואיים והסוציאליים) בגטו, והיא ייסדה וניהלה גן ילדים עברי – מוסד חיוני ביותר בגטו. בתם היחידה, הנערה נחמה, נספתה בשואה. בני הזוג נשלחו למחנות ריכוז, שרדו את המלחמה, ואחריה עלו לארץ ישראל. אליהו עבד כרופא בבתי הספר בתל אביב ופרסם מאמרים פופולריים בנושאי רפואה ביומונים "חרות" ו"מעריב". הוא נפטר ב-1963, והיא שנה וחצי אחריו, ב-1965. |  |
| שמעון ז"ק | היסטוריה | הורה קודם בגימנסיה העברית בווילקובישק. עלה לארץ ישראל בראשית שנות ה-30 והורה בתל אביב. |  |
| יששכר חמילבסקי (חמיליבסקי) | ביולוגיה וכימיה | מהמורים הצעירים בגימנסיה. יוצא פולין. לדברי עמיתו מרדכי אלישיב (פרידמן), היה "איש נעים, בעל אופי טוב, מסור לעבודתו החינוכית ולמקצועו". עם הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 גורש לגטו קובנה. זמן קצר לאחר האקציות בסתיו 1941 היה בין קרוב לחמש מאות יהודים שהוגלו לריגה. מצא את מותו במחנות ההסגר. |  |
| ד"ר אנטנס טמושייטיס (ליט') | לשון וספרות ליטאית | (1940-1894), פדגוג, משפטן, פעיל ציבורי ופוליטי, חבר הסיים (הפרלמנט) המכונן הליטאי, מרצה באוניברסיטת ויטאוטאס הגדול בקובנה, דוצנט (מרצה/חוקר בכיר בדרגה מתחת לפרופסור) ושר המשפטים בממשלת ליטא בתקופה 1939–1940. נספה בעקבות הכיבוש הסובייטי של ליטא. |  |
| שלמה יעבץ | התעמלות |  |  |
| שמואל כפכפי (שוקסטליסקי) | תנ"ך | היה מראשוני המורים בגימנסיה, בתקופת קרליבך. שמואל כפכפי (1874–1939) נולד באוטיאן (ליט') שבפלך קובנה (ליטא הרוסית). בשלהי המאה ה-19 עבר לקובנה ושם נישא לפרל (פנינה) קידנסקי (1875–1959). לזוג נולדו שבעה ילדים במשך 21 שנה: יוסף, משה, חביבה, ברוך, יצחק, שלום וירוחם. כפכפי היה ממייסדי החדר המתוקן בקובנה, בו לימדו תנ"ך, ספרות עברית חדשה ודקדוק, בנוסף ללימודים המקובלים בחדר הישן. כשנוסדה בקובנה הגימנסיה הריאלית, נבחר ללמד בה תנ"ך. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל עם אשתו וילדיו הצעירים, והצטרפו לשני בניו הגדולים, יוסף ומשה, שעלו ב-1921 עם קבוצת אחווה. בארץ היה כפכפי מורה בתל אביב, בישיבת היישוב החדש, חלוצת הישיבות התיכוניות ביישוב החדש.  בנו הבכור, יוסף אחאי (1898–1988), היה חלוץ איש העלייה השלישית, מחנך, סופר, עורך ומתרגם, ממייסדי קיבוץ נצר סרני. בנו יצחק כפכפי (1911–1998) היה ממייסדי תנועת הנוער "המחנות העולים", מתרגם ועורך. |  |
| ד"ר לוי (לייב) חיים יפה |  | (1882/‏1884–1941), נולד בקובנה. בילדותו התפרסם כעילוי. למד באוניברסיטת סנקט פטרבורג. לפני מלחמת העולם הראשונה פעל בתנועה לייסוד בתי ספר יידיים בווילנה. חיבר ספרי לימוד שונים ביידיש: "די יודישע שול" ('בית הספר היהודי' – קובץ תרגילי כתיבה ללימוד האורתוגרפיה היידית והבעה בכתב; וילנה תרע"א; ראה אור במהדורות נוספות), "דער שול-חבר" (מקראה לכיתות ב' ו-ג'; וילנה תרע"א?), "די קינדער-וועלט" ('עולם הילדים' – אלף-בית מאויר ללימוד קריאה וכתיבה ביידיש ובעברית; וילנה תרע"א?; ראה אור במהדורות נוספות). בתקופת המלחמה כיהן כמפקח על בתי הספר של "אוֹרט" ברוסיה. לאחר המלחמה שב לעיר הולדתו קובנה והיה למורה בגימנסיה הריאלית. חיבר ספר לימוד בפיזיקה בעברית: "קֹבץ שאלות לפיזיקה" (שאוולי תרפ"ט?). עם הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 גורש לגטו קובנה, נלקח באקציה הגדולה ב-28 באוקטובר 1941 ונספה. |  |
| יוסף לויטן | לטינית | עבר אחר כך להורות בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה. חיבר ספרי לימוד לטיניים בעברית, הראשונים בתולדות עם ישראל. |  |
| נח לידסקי | עברית | לימד גם בגימנסיון "שוואבה". עמיתו מרדכי אלישיב (פרידמן) תיאר אותו כך: "לכאורה איש יבש, עוסק רק בדקדוק, אך הדקדוק העברי הפך בפיו לשירה". חיבר ספרי לימוד רבים בדקדוק ותחביר עברי (לטענת מנהל גימנסיון שוואבה, אהרן ברמן, לידסקי הוא מחבר ספר התחביר העברי הראשון): "תרגילי כתב בעריכת רעיונות: ספר עזר למורים לבית הספר ולבית" (אודסה תרס"ה), "סנטקסיס הלשון העברית: אגב דוגמאות ותרגילים: ספר למוד בשביל תלמידי בתי ספר תיכוניים ולומדים מעצמם", (קובנה תרפ"ד), "תורת הלשון העברית: ספר למוד בשביל בתי ספר עממיים ותיכונים", חלק א: "תורת החיבה (אטימולוגיה)" (קובנה תרצ"א), צעדים ראשונים בהרצאה שבכתב: ספר-עזר בשביל בית-הספר העממי (קובנה ת"ש). עם הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 גורש לגטו קובנה, נלקח באקציה הגדולה ב-28 באוקטובר 1941 ונספה. |  |
| מ' ליוושין (ליבשין) |  | ניהל את הפרו-גימנסיה היידית בקובנה. |  |
| יוסף ליוושין (ליבשין) | גאוגרפיה | מורה וסופר. חיבר את ספרי הלימוד "קורות הליטאים" ו"גיאוגרפיה של ליטא". השתתף בעיתונות העברית והיידית. נפטר בליטא ב-1937. |  |
| יוסף ליפשיץ |  | נולד ב-1878. בשנת 1900 סיים את לימודיו בסמינר היהודי למורים בווילנה. היה נשוי ואב לשניים. |  |
| ליפמן לייקין | מתמטיקה | לֶייקין, יליד 1881 בטָטַרסק שבפלך מוהילב, היה מורה ותיק בגימנסיה. בעל הכשרה אקדמית במתמטיקה. לימד בעיקר בכיתות הנמוכות. נשוי ואב לשלושה. עם הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 גורש לגטו קובנה, נלקח באקציה של 26 בספטמבר 1941 ונספה. |  |
| יעקב מסנבלום | אמנות | 1933-1894, יליד וילנה, למד אמנות בווילנה ובמוסקבה. מבין תלמידיו: האמן היהודי הנודע, יליד קובנה, נחמיה ארביט בלאטאס. נפטר ממחלה. |  |
| יצחק מֶריאָש (מאריאש) | מתמטיקה | (1882–1939), לדברי עמיתו מרדכי אלישיב (פרידמן), "למד ושנה הרבה. מתמטיקאי מזהיר, אך מפוזר מאוד. היה אהוב על תלמידיו ואוהב כל אדם. מסור לתרבות העברית ולשפתה". אשתו נפטרה ב-1936, וב-1939 נפטר גם הוא בקובנה ממחלת לב.  היה אב לשלושה. בתו חביבה (חיה) ליברמן עלתה לארץ ישראל. עם הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 נמלטו שני בניו לברית המועצות. בנו שלמה (מוֹנְיה) התגייס לצבא האדום, ועם התקדמות הצבא מערבה ב-1944 ערק והיגר לארצות הברית, שם נפטר. בנו נחום (נוֹנְיה) נרדף על ידי הקומוניסטים, ולבסוף מצא את מותו בהרי הקרפטים. |  |
| מרדכי סיסיצקי (ססיצקי) | מתמטיקה | חיבר ספרי לימוד במתמטיקה. לימד בגימנסיה משנותיה הראשונות. עמיתו מרדכי אלישיב (פרידמן) כתב עליו: "ממניחי היסוד – עוד עם חברו ש[מואל]. קפיט – ללימוד המתמטיקה בעברית; קבע מונחים, פרסם ספרי לימוד. חבר טוב ומסור. קנאי לעברית ולתרבותה". בתקופת השואה גורש לגטו קובנה. גורש לאסטוניה באקציה ב-26 באוקטובר 1943 ונספה במחנות. בני משפחתו נספו אף הם. |  |
| פובלייטיס (Pobleitis) | בוחן ליטאי מטעם משרד החינוך | ליטאי. |  |
| אֶרנה פישל | גרמנית (ואנגלית) | ילידת 1887. יוצאת גרמניה, ילידת העיירה טִילזִיט שבפרוסיה המזרחית (כיום סובטסק, במחוז קלינינגרד שברוסיה). התיישבה בליטא. מ-1929 הורתה גרמנית וגם אנגלית במדור לבנות. עמיתה מרדכי אלישיב (פרידמן) תיאר אותה כ"מורה מסורה. בעלת ידיעות רבות". בתקופת השואה גורשה לגטו קובנה. נלקחה באקציה הגדולה ב-28 באוקטובר 1941 ונספתה. |  |
| אהרן שלום פינצ'וק (פינטשוק) | טבע | חיבר עם אברהם קיסין ספרי לימוד עבריים לזואולוגיה ובוטניקה בשם "הטבע" (קובנה תרצ"ח). אגרונום בהכשרתו. מראשי "המורה", אגודת המורים העבריים בליטא. בשנת הלימודים 1925/6 כיהן כמנהל הגימנסיה העברית בווילקומיר (החליף את דב ליפץ, והוחלף על ידי ד"ר זלמן לובובסקי-ליבאי). מנהל גימנסיון "שוואבה", אהרן ברמן, תיאר אותו כך: "בעל הטמפראמנט הסוער והקול המנסר, החדור אהבה לספרות העברית וכל ישראל, השולט בשפה במיתודיקה ובביצוע המעשי". בתקופת השואה גורשה המשפחה לגטו קובנה. נרצח על ידי הליטאים בטבח בפורט השביעי של קובנה ביולי 1941 עם אשתו אידה ובנם כבן החמש אמנון. |  |
| פרידה פֶּלֶר-לצמן (פלריטה; Peleryte) | ליטאית | הורתה גם בבית הספר "אורט". פרידה לצמן לבית פלר (1915–1944) הייתה אשתו השנייה של המורה והמשורר היידי יהושע לצמן (לאַצמאַן), שאותו הכירה בגימנסיה הריאלית. בני הזוג היו הורים לבת. עם הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 גורשה לגטו קובנה. אחרי חיסול הגטו הועברה למחנה הריכוז שטוטהוף ונספתה שם או במחנה הריכוז דכאו. בן-זוגה נמלט לפנים ברית המועצות ושרד; לאחר המלחמה שב לליטא עם אשתו השלישית ובנם, וב-1971 עלה לישראל. בתה, רות פאר, שרדה את השואה אצל משפחה מאמצת, ולימים עלתה לישראל. |  |
| אפרים-נחום פרוכובניק (פרחיהו) | תנ"ך, תלמוד, ספרות והיסטוריה | (1959-1885), נולד בפלך מינסק, בנו של רב חסידי. קיבל חינוך מסורתי ב"חדר" ובישיבות. כשהיה כבן 15 עזב עם חבר נעוריו נטע שפירא את בית הוריו ועיירת הולדתו החסידית ונסעו לעיירה פּאריטש שליד בוברויסק ללמוד אצל רבהּ חנוך הנדל פרידלנד ("העילוי מסמילוביץ", תלמידו של רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק מישיבת וולוז'ין), מתנגד וחובב ציון, ונסמכו לרבנות על ידו. בשנים 1903–1914 שימש כמורה לעברית ותלמוד בקובנה, והחל בפעילותו הציונית. ב-1916 היה מורה בישיבת לידא ומורה בגימנסיה העברית מיסודו של ש"י טשרנא. במקביל התחיל ללמוד היסטוריה באוניברסיטת חארקוב. ב-1921 שב לקובנה והיה למורה בגימנסיה הריאלית ומורה בסמינר למורים עבריים בעיר. כיהן מטעם הממשלה כבוחן למורים חסרי תעודות מספקות. היה חבר הוועד המרכזי של "תרבות" בליטא ופעיל ציוני, ונשלח כציר לקונגרס הציוני ה-7. בשנת תרצ"ג-1933 עלה להארץ ישראל. היה מורה בגימנסיה ע"ש אחד העם בפתח תקווה ואחר-כך בגימנסיה הרצליה בתל אביב.  בנו דניאל בן-נחום היה סופר, משורר, מסאי, עורך ומבקר ספרות. היה פעיל בהנהגת "השומר הצעיר" ובמרכז "החלוץ" בליטא, והצטרף לקיבוץ בית זרע. היה מפעילי הקיבוץ הארצי ומפ"ם. נכדיו: יונתן בן נחום הוא סופר, ואחיו הצעיר יזהר בן נחום הוא היסטוריון של תקופת היישוב וחבר קיבוץ בית קמה. |  |
| ד"ר אהרון (אלתר) פרוּמקין | היסטוריה ומתמטיקה | (1882–1941?), יוצא אוקראינה, היה בנעוריו מפעילי מפלגת הפועלים הציונית-סוציאליסטית (ס"ס). לימד בסמינר העברי למורים בקובנה. היה מידידי הנפש של המלומד זליק קלמנוביץ', ממייסדי יִיוואָ (המכון המדעי היהודי) וראשיו. לדברי עמיתו מרדכי אלישיב (פרידמן), פרומקין היה "מלא וגדוש, בעל אופי נעים ואיש ההומור... היה מעמודי התוך של הגמנסיון העברי לבנות". אשתו, ד"ר אֶטל פרומקין, הייתה רופאת הגימנסיה. בעת הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 שהה בחופשה בעיירת המרפא דרוסקינינקאי (דרוסגניק) שבדרום ליטא. נרצח על ידי הליטאים בטבח בפורט השביעי של קובנה ביולי 1941. אשתו, בתו אֶדיה וחתנו שמואל סגל שרדו את השואה ועלו לארץ ישראל. |  |
| שמריהו פרידמן |  | בהמשך היגר לסקנדינביה, היה מנהל בית ספר עברי בקופנהגן ואחר-כך בשוודיה. |  |
| ד"ר אהרן פרנק |  | (1945-1889), התחנך בסמינר ("הקורסים הפדגוגיים") של ד"ר אהרן כהנשטם וד"ר שלום יונה טשרנא בגרודנה. התקבל לעבודה בגימנסיה בתקופת קרליבך. אחר כך, עבר לעבוד בגימנסיה של וירבאלן (ייסד יחד עם הד"ר יעקב רובינסון את הגימנסיה העברית בווירבאלן ב-1919), ומשם ב-1923 עבר לברלין שם עבד בהוצאת שטיבל בסניף המקומי ותרגם כמה יצירות. כמו כן השתלם בברלין במכון הגבוה למדעי היהדות. חזר לליטא ונכנס לעבודה חינוכית בגימנסיה בווירבאלן, ולאחר מכן בשאוולי. נחשב לטובי המחנכים העברים (שימש כמורה לספרות עברית ולהיסטוריה ישראלית). פרסם בעיתונות המקומית מאמרים וסיפורים על נושאים ספרותיים וציבוריים. בין היתר היה משתתף קבוע ביומון היידי הציוני "די אידישע שטימע". בימי השואה נכלא בגטו שאוולי, אחר כך הועבר לדכאו שם מת. |  |
| פ' קסיונס (P. Kesiūnas) | לשון וספרות ליטאית | הורה בכיתות הגבוהות. ליטאי. |  |
| ד"ר אברהם קיסין | מדעים; סגן המנהל | היה מורה לטבע בגימנסיה במשך כעשרים שנה. משנת 1933 כיהן כסגן מנהל הגימנסיה. חיבר עם א"ש פינצ'וק ספרי לימוד עבריים לזואולוגיה ובוטניקה בשם "הטבע" (קובנה תרצ"ח). קיסין (1899–1945) היה מחנך ועסקן. יליד פוניבז'. התחנך בגימנסיה רוסית ולמד באוניברסיטה הליטאית בקובנה, וקיבל בה תואר דוקטור בביולוגיה; הדיסרטציה שלו עסקה באקולוגיה של הפלורה בחופי ליטא (Augalų asociacijos ir asociacijų kompleksai lietuvos pajūryje (be Klaipėdos krašto)‎; התפרסמה ב-1934). היה פעיל בחיי הציבור בליטא, חבר מרכז צ"ס בליטא, חבר מערכת ביטאונה, היומון היידי "דאָס וואָרט", חבר מרכז "תרבות", יו"ר אגודת המורים העבריים בליטא "המורה" ועורך ביטאונה "במשעולי החינוך" (שהופיע מ-1936), וממייסדי תנועת הנוער "גורדוניה" בליטא. במלחמה גורש עם אשתו ושתי בנותיהם לגטו קובנה. נשלח למחנה דכאו, ושם נספה זמן קצר לפני השחרור.  אשתו, ד"ר פסיה קיסין לבית בלומברג, הייתה רופאת ילדים. במלחמה פעלה להסתיר נערות יהודיות בבתי איכרים ליטאים. נשלחה עם ילדתה הקטנה למחנה הריכוז שטוטהוף, שם שימשה כרופאה וכך ניצלה. לאחר המלחמה הצטרפה עם בתה לילדי סלבינו ושימשה כמדריכה בבית הילדים. עלתה לישראל עם בתה אביבית ב-1948. בתה הבכורה, מירה מלמד (בוז), הייתה חברה בהנהגת קן "השומר הצעיר" בגטו וחברת המחתרת האנטי-נאצית בגטו. לאחר שברחה מהגטו הסתתרה אצל ליטאים עד לשחרור. בתום המלחמה, ב-1945, זכתה באחד מאלף הסרטיפיקטים שהוקצו לעליית הנוער, עלתה לארץ ישראל והתיישבה בקיבוץ להבות הבשן. |  |
| שמואל קָפִּיט (קאפיט) | מתמטיקה ופיזיקה | לימד בגימנסיה משנת 1918 עד שבשנת 1920 עבר ללמד בגימנסיון "שוואבה". חיבר ספרי לימוד במקצועות שונים במתמטיקה. מנהל הגימנסיון, אהרן ברמן, תיאר אותו כך: "המתמטיקן, הישר והפשוט בהליכותיו, המסור להוראה בכל ליבו, נוח לכעוס אבל גם נוח לפיוס". בשנותיה האחרונות של הגימנסיה כיהן עם יואל בּרוּצקוּס בהנהלתה. בתקופת השואה נכלא עם אשתו ושני ילדיהם בגטו קובנה. הוא המשיך ללמד מתמטיקה בגטו. נספה בשואה עם אשתו קוּניה ובנם יוסף (לדברי ברמן, נורה על ידי הליטאים; לדברי ישראל קפלן, נרצח על ידי הגרמנים בעת חיסול הגטו). בנו הבכור, בן-ציון קפיט, היה חבר במחתרת האנטי-פאשיסטית בגטו קובנה, שרד את השואה ועלה לישראל. נישא למאיה, בת אחותה של מינה קרנו (אף היא מורה בגימנסיה הריאלית שנספתה בשואה). |  |
| שלמה קַפֶּלוּשניק (קפליושניק) | התעמלות | מורה ותיק להתעמלות, פעיל בארגוני ספורט. נרצח על ידי הליטאים בטבח בפורט השביעי של קובנה ביולי 1941. |  |
דוד קרליבך: 
| מינה קַרנוֹ | אמנות | מינה קרנו לבית לוין (1885–1943?), ילידת וילנה. הייתה נשואה ליעקב ואם לבן ובת: בֶּרל ואסיה. בתקופת השואה גורשה לגטו קובנה עם בעלה ובנם, והם נספו. בתה אסיה נישאה לפני המלחמה והיגרה לאוסטרליה. |  |