stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרודואה ויוה

| --- | --- |

Perodua Viva
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Perodua (אנ') (שם רשמי: Perusahaan Otomobil Kedua Sendirian Berhad)
 שנות ייצור:  2007–2014
 הרכבה:  מלזיה מלזיה
 מודל קודם:  פרודואה קליסה
 מודל אחריו:  פרודואה אקסיה
 אורך:  3,575 מ"מ
 רוחב:  1,475 מ"מ
 גובה:  1,530 מ"מ
 משקל:  דגם "660" - 755 ק"ג  דגם "850" - 765 ק"ג  דגם "1000 Standard", רמת גמור "SX" -  היא 785 ק"ג  דגם "1000 Standard", רמת גמור "EZ" - היא 790 ק"ג  דגם "Premium 1000", רמת גימור "SXi" - היא 795 ק"ג  דגם "Premium 1000", רמת גימור "EZi" - היא 800 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,390 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  3 צילינדרים, 4 שסתומים לצילינדר, 659 סמ"ק, המפיק 47 כ"ס ב-7,200 סל"ד, יחס דחיסה 10.5:1, מנוע דייהטסו מסדרת "Daihatsu E-series engine" (אנ') מסוג "EF-VE"  3 צילינדרים, 4 שסתומים לצילינדר, 847 סמ"ק המפיק 53 כ"ס ב-6,000 סל"ד, יחס דחיסה 10.1:1, מנוע דייהטסו מסדרת "Daihatsu E-series engine" (אנ') מסוג "ED-DE"  3 צילינדרים, 4 שסתומים לצילינדר, 989 סמ"ק, המפיק 61 כ"ס ב-6,000 סל"ד, יחס דחיסה 10.1:1, מנוע דייהטסו מסדרת "Daihatsu E-series engine" (אנ') מסדרת "EJ"
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות  תמסורת אוטומטית - 4 מהירויות
פרודואה ויוה (באנגלית: Perodua Viva) היא מכונית סופרמיני המוגדרת מכונית עירונית מתוצרת יצרנית הרכב המלזית Perodua (אנ') (שם רשמי: Perusahaan Otomobil Kedua Sendirian Berhad) אשר יוצרה בין השנים 2007–2014.
דגמים

"660".
"850".
"1000 Standard", רמות גימור: "SX", "EZ".
"Premium 1000", רמות גימור: "SXi", "EZi".
"פרודואה ויוה"

דגמי "פרודואה ויוה" הוצגו לראשונה ב-10 במאי 2007.
5 דלתות - האצ'בק.
מנוע קדמי.
מנוע בנזין.
סוג הנעה: הנעה קדמית.
קיבולת מכל דלק - 36 ליטר.
ABS.
הפצת בלמים אלקטרונית "Electronic brakeforce distribution" (אנ'))(EBD).
דגם "660" שווק ללא הגה כוח, ללא חלונות חשמל, ללא נעילה מרכזית, וללא רדיו.
דגמי "פרודואה ויוה" יוצאו לסינגפור, סרי לנקה, וברוניי.
מחיר היחידה בהשקה, במלזיה עמד על 28,400-44,200 רינגיט מלזי (מאי 2007).
תמונות

"פרודואה ויוה"
"פרודואה ויוה"
"פרודואה ויוה"
"פרודואה ויוה" (במרכז התמונה)
ראו גם

פרודואה רוסה
פרודואה באזה
פרודואה קליסה
פרודואה אקסיה
הערות שוליים

↑  "פרודואה ויוה" מנוע 989 סמ"ק stcars.sg/singapore-car/cars/perodua-viva-1237/specification
↑  "פרודואה ויוה" paultan.org/2007/05/11/new-perodua-viva-full-details-photos-and-price
↑  "פרודואה ויוה" paultan.org/2014/09/24/gallery-perodua-axia-vs-viva
↑  "פרודואה ויוה" דגם "660" paultan.org/2009/07/20/perodua-viva-660-bx
תסמונת מחלקת תיירים

תסמונת מחלקת תיירים היא תסמונת שהתגלתה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, שמשמעותה שטיסות ארוכות במחלקת תיירים (תוך ישיבה ללא תנועה בתנאי צפיפות) מגדילות את הסיכון ללקות בפקקת ורידים עמוקה (DVT - Deep Vein Thrombosis) כלומר להיווצרות קרישי דם ברגליים. הסכנה ב-DVT היא היסחפות של קרישי הדם לריאות ללב או למוח, דבר שעלול לגרום לנזקים קשים ואף למוות.
גילוי התסמונת

בשנים האחרונות נפטרו מאות נוסעים כתוצאה מהסינדרום ובני משפחותיהם הגישו תביעות משפטיות כנגד מספר חברות תעופה: "קוואנטס" (מאוסטרליה), "אייר ניו זילנד" (מניו זילנד), "אייר פראנס" (מצרפת) ו"בריטיש איירווייז" (מבריטניה).
מחקר שהתפרסם בשנת 2000 בכתב העת הרפואי "The Lancet", בדק הרגלי תחבורה של 788 אנשים עם חשד לקרישי דם ולא מצא קשר בין קרישי דם וטיסה במטוס, נסיעה ברכבת או מכונית, ואף שיט בסירה. המחקר העלה ספקות לגבי חומרת הסכנה באותה תקופה.
בשנת 2002 אישר "המכון הבריטי לתעופה ובריאות" כי במהלך 2001 נפטרו לפחות 50 בריטים כתוצאה מקרישי דם שנוצרו אצלם במהלך טיסה. לטענת המכון המספר גדול אף יותר, אך יש קושי לקשר בין מקרי מוות נוספים שקרו זמן מה לאחר הטיסה לבין הטיסה עצמה. להערכת המכון 26% מהמקרים האחרונים התרחשו בטיסות קצרות ו-25% מהמקרים קרו לנוסעי מחלקת עסקים. קרוב למחצית הנפטרים היו מתחת לגיל 40. מהממצאים התקבל שלא רק טיסות ארוכות ולא רק טיסות במחלקת תיירים מסוכנות.
במחקר נוסף שנערך על מתנדבים שנחשפו לתנאים הדומים לאלו שבמטוסי נוסעים ופורסם בכתב העת הרפואי "The Lancet", הועלתה סברה שהתופעה נובעת ממשינויים פתאומיים בלחץ האוויר.
לאחר מספר שנים של הכחשה, הודו לאחרונה חברות התעופה כי קיים קשר בין טיסה לבין היווצרות קרישי דם מסוכנים בגפיים התחתונות שעלולים להגיע לריאות, ללב או למוח ולגרום למוות. בכנס שערכו חברות תעופה בז'נבה בחסות ארגון הבריאות העולמי הוחלט להתחיל במחקר מקיף שיבדוק את הקשר בין הטיסה לקרישי הדם, ואת הדרכים למניעת הסכנות.
האוכלוסייה הנמצאת בקבוצת סיכון ללקות בפקקת ורידים עמוקה

אנשים הסובלים מבעיות רפואיות בוורידי הרגליים.
אנשים שסובלים מאירועי קרישת דם.
אנשים שעברו צנתור.
אנשים הנוטלים גלולות הורמונליות.
פעילות מונעת

להגיע לטיסה עם גרביים אלסטיים המסייעים לחזרת הדם הוורידי לכיוון הלב.
לנצל כל הזדמנות לפעילות של הגפיים התחתונות בעת הטיסה (להסתובב ולחלץ עצמות תוך הגברת זרימת הדם).
ללבוש בגדים שאינם לוחצים ועלולים להפריע לזרימה חופשית של הדם בגוף.
להיוועץ ברופא בקשר ללקיחת אספירין 100 מ"ג (המונע היווצרות קרישים ומעכב תהליכים דלקתיים המביאים לסתימת עורקים) או קבלת זריקת קלקסאן המדללת את הדם ומונעת היווצרות קרישי דם.
רוזה וולט-שטראוס

| --- | --- |

צילום עם ילדתה, נלי, בשנת 1893
 לידה:  24 באוגוסט 1856 צ'רנוביץ, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  15 בדצמבר 1938 (בגיל 82) ז'נבה, שווייץ 
 מדינה:  האימפריה האוסטרית, ארצות הברית 
 פעילות בולטת:  יושבת ראש התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל
 ידועה בשל:  האישה הראשונה באוסטריה שקיבלה תעודת רופא
 השכלה:  אוניברסיטת ברן 
 
רוזה וולט-שטראוס (Rosa Welt-Straus) (1938-1856), הייתה פעילה למען זכויות נשים בארצות הברית ובארץ ישראל. האישה הראשונה באוסטריה שקיבלה תעודת רופא (מאוניברסיטת ברן בשווייץ) ואחת מרופאות העיניים הראשונות באירופה. כיהנה כיושבת ראש התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל בשנים 1938-1919.
רקע משפחתי ולימודים

רוזה וולט נולדה בשנת 1856,הבת הבכורה מבין ארבע בנות, בצ'רנוביץ שבחבל בוקובינה. האב, סיני וולט, סוחר, התנתק מהמסורת החסידית של המשפחה ואימץ סגנון חיים מודרני. השפה בה דברו בבית והתרבות אליה נחשפו רוזה ואחיותיה היו השפה והתרבות הגרמנית. האב עודד את בנותיו לרכוש השכלה וביקש להעניק לבנותיו חינוך אוניברסיטאי – צעד נון-קונפורמיסטי באותם הזמנים – . אחרי שבילדותה קיבלה שיעורים פרטיים, בין השאר גם מאביה, והייתה אף תלמידתו של קרל אמיל פרנצוז הצעיר (לימים סופר ופובליציסט יהודי גרמני ידוע), רוזה וולט סיימה בצ'רנוביץ את לימודיה התיכוניים בשנת 1873. כדי להקל על המשך הלימודים האקדמיים של הבנות, המשפחה עברה לעיר הבירה, לווינה. רוזה לא הצליחה להתקבל ללימודי הפילוסופיה, כפי שרצתה תחילה, ואף לא ללימודי הרפואה בעיר זו. בסופו של דבר, הצליחה להתקבל לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ברן שבשווייץ, מדינה שהייתה מתקדמת יותר מאוסטריה בגישה לנשים ולחינוך האקדמי. רוזה סיימה את הדוקטוראט ברפואה בשנת 1878 עם התמחות בתחום הפתולוגיה. בהמשך, התמחתה ברפואת עיניים והייתה אחת מרופאות העיניים הראשונות באירופה, דבר שהיווה פריצת דרך משמעותית לנשים באותה תקופה. בהמשך ,עבדה בבית החולים רוטשילד בפריז ובבית החולים המלכותי ליולדות בעיר דרזדן שבגרמניה. בינתיים עברה משפחתה לגור בז'נבה. שתיים מאחיותיה למדו גם כן רפואה ואחותה הצעירה למדה כימיה.
פעילותה בארצות הברית

רוזה וולט השלימה את לימודי הרפואה ונסעה לניו יורק, נישאה לאיש עסקים אמיד, לואי שטראוס, דור שלישי למהגרים יהודים באמריקה, ועבדה כמנתחת עיניים. ב-1892 ילדה את בתה היחידה נלי (לימים נלי שטראוס-מושנזון). במקביל לעבודתה הרפואית בארצות הברית, ד"ר רוזה וולט-שטראוס פעלה למען זכויות הנשים, והתרכזה במאבק לזכות בחירה, ניסיון עשיר בעבודה ציבורית שישמש אותה היטב בהגיעה לארץ ישראל. בנוסף, היא דיברה שוטפת גרמנית, אנגלית וצרפתית, ולקחה חלק בהקמת "ברית הנשים הבינלאומית למען זכות הצבעה" (International Woman Suffrage Alliance, IWSA), שבראשה עמדה קרי צ'פמן קאט, ואף השתתפה כחברת ממשלחת הארגון בקונגרס הראשון של הברית ב-1904. לאחר עלייתה לארץ ישראל ב-1919, היא המשיכה להשתתף בקונגרסים כנציגת ההתאחדות נשים עבריות לשווי זכויות בארץ ישראל (UNION OF HEBREW WOMEN FOR EQUAL RIGHTS IN ERETZ ISRAEL). ההתאחדות הייתה הארגון הארץ ישראלי הראשון שהתקבל לארגון בינלאומי.
עלייתה לארץ ישראל

בתה היחידה של וולט-שטראוס, נלי, הייתה חולנית ובעלת לב חלש, לכן בילדותה לא ביקרה בבית ספר ולא זכתה לחינוך יהודי. בבית שטראוס המתבולל "יהדות היה נושא שאסור לדבר בו". לאחר שלואי שטראוס כשל בעסקיו ושם קץ לחייו, עברה נלי בשנות העשרה לחייה לבית משפחת דודותיה מצד אמה בז'נבה, ושם, באוניברסיטה המקומית, נפגשה לראשונה בחייה עם יהדותה ועם צעירים יהודים ציונים, ובהם ברנרד מושנזון, מורה צעיר מגמנסיה הרצליה בארץ ישראל. היא נשבתה בקסמיו והתאהבה בציונות והחלה ללמוד יידיש ועברית והפכה לציונית נלהבת. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזרה נלי לארצות הברית. בניו יורק קשרה קשרים עם אישים ציונים ובראשם הנרייטה סאלד והפגישה את אמה עמם. כך גלתה גם רוזה וולט-שטראוס את יהדותה, וכמו בתה, נשבתה בקסמיה ובקסמי הציונות. במהלך ארבע שנות המלחמה נלי הייתה מעורבת בעבודה ציונית מעשית והיא החליטה לעלות ארצה בשנת 1919. וולט-שטראוס החליטה להגיע אתה, ככל הנראה עקב רצונה כאם להיות סמוכה לבתה היחידה. אולם שתיהן עלו גם מתוך שאיפה להגשים את אתגרי חייהן. רוזה וולט שטראוס הייתה אז בת 63 ואילו נלי הייתה בת 26. ד"ר וולט-שטראוס קבעה את מקום מושבה במלון עדן בירושלים ואילו בתה החלה את עבודתה כנציגת קהיליית ציון, עבודה שהייתה כרוכה בנסיעות רבות לעמק ולגליל.
הקמת מפלגת התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות בארץ ישראל

כשנה לאחר עלייתה של ד"ר רוזה וולט שטראוס לארץ ישראל, היא פרסמה מכתב בכתב העת של הברית הבינלאומית של הסופרז'יסטיות ובו ספרה, כי טרם יציאתה לארץ ישראל, היא שוחחה עם קרי צ'מפן-קאט, נשיאת ארגון הבינלאומי למען זכויות האישה, ויידעה אותה על כוונתה לנסוע ארצה. צ'פמן קאט הציבה בפניה אתגר: ניסיון לצרף את נשות פלשתינה וצירוף ארגונה להתאחדות הנשים הבינלאומית, לכן ד"ר וולט-שטראוס הגיעה לארץ ישראל חדורת מטרה: הקמת ארגון נשים למען זכות הבחירה וצירופה לברית הבין - לאומית של הסופרז'יסטיות. וולט-שטראוס נודעה לציבור הרחב בארץ באמצעות מכתב שפרסמה בעמוד השער של עיתון "חדשות מהארץ" ובו הציגה את נשות ההתאחדות: "רוצות אנו להשתתף, עד כמה שיכולותינו מגעת, בתחיית ארצנו". קולה של וולט-שטראוס היה בהיר וצלול: היא תבעה את זכות האישה לשוויון כזכות אנושית אוניברסלית שאין לערער עליה. רבות מנשות היישוב נמשכו לכריזמה שגילתה, כולל נשות ההתאחדות, ולכן כחודשיים בלבד לאחר הגעתה, היא נבחרה ליו"ר התאחדות הנשים העבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל, שמטרתה הייתה השגת זכות בחירה לנשים אך גם יצירת שוויון זכויות לנשים במגוון תחומים: הקמת לשכות ייעוץ משפטיות, בעיקר כדי לסייע בנושאי אישות ומשפחה, מאבק לאיסור נישואי קטינות, זכות האזרחות של נשים וזכותן לסרטיפיקטים לעלייה לארץ על סמך הכנסתן, וללא אישור בני זוגן ועוד.
בשל הקשיים שגלתה בלימודי השפה העברית, לא נהגה וולט-שטראוס לשאת נאומים בפומבי בארץ ולא הגישה מועמדות להיבחר באספת הנבחרים או הוועד הלאומי אלא שמשה כ"שרת החוץ" של ההתאחדות וכנציגתו בקונגרסים של ארגוני הנשים הבינלאומיים. בנוסף, עבדה בשיתוף פעולה עם שאר מנהיגות של תנועת הנשים העבריות ביישוב להשגת שוויון זכויות לנשים ביישוב, במיוחד שרה עזריהו, שעמדה לצדה של וולט-שטראוס במשך קרוב לשני עשורים, ואף כתבה על וולט-שטראוס בצורה נרחבת בספר זיכרונותיה. מלבד שרה עזריהו היא שיתפה פעולה עם שאר מנהיגותיה של תנועת הנשים העבריות כגון נחמה פוחצ'בסקי, עדינה כהנסקי, אסתר ייבין, חסיה פיינסוד-סוקניק וחמדה נופך-מוזס. ביולי 1920 השתתפה וולט-שטראוס בלונדון גם בהקמת "הארגון הבינלאומי של הנשים הציוניות" ויצו.
המאבק על זכות הבחירה לנשות היישוב

נשים יהודיות בארץ ישראל נלחמו על זכותן לבחור ולהיבחר למוסדות הלאומיים מאז שהחלו הדיונים על הקמת מוסדות היישוב היהודי בארץ לאחר הכיבוש הבריטי ותחילת המנדט. כשעלתה ד"ר רוזה וולט-שטראוס לארץ ישראל בשנת 1919, היא נוכחה, לתדהמתה, כי בניגוד לציפיות ולהבטחות, בקרב הציבור היהודי עדיין לא הוכר שוויון הזכויות של הנשים בבחירות למוסדות. הייתה לכך התנגדות גדולה מצד הרבנים והמנהיגים של היישוב הישן - בקרב היהדות החרדית וקהילות ספרדיות-מזרחיות, כמו כן בקרב איכרים יהודים שמרנים, שהסתמכו בעמדותיהם על ההלכה היהודית ועל המנהגים המסורתיים. תוך שנים ספורות, תחת לחצים מארגוני הנשים מהארץ ומחו"ל והודות לשינויים דמוגרפיים שהתחוללו בארץ ישראל עם הגעת גלי עולים חילונים בעלייה השלישית והרביעית, התנועה להשגת שוויון אלקטורלי לנשים היהודיות בארץ ישראל זכתה להצלחה. בשנת 1919 הוקמה התאחדות נשים עבריות לשיווין זכויות בארץ ישראל על ידי רוזה וולט שטראוס ושרה עזריהו וכן נשים אחרות, שנלחמו על זכותן להשתתף בחיים הציבוריים. כבר בבחירות הראשונות בשנת 1920 נבחרו נשים לאספת הנבחרים הראשונה, ביניהן חמש נציגות של מפלגת הנשים, אולם המאבק הסתיים בהצלחה רק בשנת 1926 והוא הגורם העיקרי לכך ששאלת זכותן של נשים לבחור ולהיבחר לא הועמדה בספק עם הקמת המדינה. בדצמבר 1925, לאחר חמש שנות מאבק, התקיימה אספת נבחרים שנייה, שבה כבר הייתה גם מפלגת נשים, והוכרזה זכות בחירה לנשים, כאשר היישוב הישן, החרדים, החרימו את הבחירות, ועם כינוסה של אספת הנבחרים השנייה בינואר 1926, הסתיים המאבק ונקבעה סופית זכות הבחירה לנשים.
שנות חייה האחרונות

הזדהותה של וולט-שטראוס עם מפלגת התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות בארץ ישראל נמשכה עד לימי חייה האחרונים. באחרית ימיה, לאחר ששכלה את בתה בשנת 1933, עברה וולט-שטראוס לז'נבה לחיק משפחתה, אך גם משם המשיכה לדאוג ליישוב, ובמיוחד לנוכח המאורעות הקשים שאירעו בו בסוף שנות השלושים. בדברי ההספד שנשאו לזכרה, ציינו חברותיה, חברות הברית הבינלאומית של הסופרז'יסטיות, את אומץ ליבה הנדיר ומחויבותה העצומה לחזון של שוויון האישה. רוזה וולט-שטראוס נפטרה בשנת 1938 בגיל 82 ונקברה בבית העלמין היהודי בז'נבה (צר').
משפחתה

גם אחיותיה היו חלוצות בין הנשים בעלות השכלה אקדמית בעולם. לאונורה גורפיין-וולט (30 ביולי 1859 סדגורה, בוקובינה - 8 בינואר 1944 ז'נבה) סיימה לימודי רפואה בציריך בשנת 1888 ועבדה גם היא כרופאת עיניים בז'נבה על יד בעלה, פרופ' דוד גורפיין אחות אחרת, שרה וולט-קאקלס (12 בדצמבר 1860 צ'רנוביץ - 26 בדצמבר 1943 ניו יורק) למדה אף היא רפואה בציריך (בחינת סיום ב-1885) ועבדה כרופאת ילדים בבית החולים מאונט סיני בניו יורק. הייתה נשואה לכירורג מוזס קאקלס. האחות הקטנה, אידה וולט (23 באפריל 1871 וינה - 1950 ז'נבה) הייתה דוקטור לכימיה מאוניברסיטת ז'נבה עבדה ככימאית חוקרת בגרמניה ורוב השנים בארצות הברית.
הנצחה

Don Soeurs Welt קרן האחיות וולט - הוקמה בשווייץ על ידי לאונורה גורפיין-וולט לזכר אחיותיה, רוזה ושרה, ויועדה לסיוע למוסדות טיפול לקשישים ולעיוורים.
לקריאה נוספת

מרגלית שילה, המאבק על הקול: נשות היישוב וזכות הבחירה 1917–1926, ירושלים: יד יצחק בן-צבי; [שדה בוקר]: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב - מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, תשע"ג 2013
מרגלית שילה, אייל כתבן, רות הלפרין קדרי (עורכים). חוקה אחת ומשפט אחד לאיש ולאישה: נשים, זכויות ומשפט בתקופת המנדט. אוניברסיטת בר-אילן, 2010.
חנה ספרן, 'מאבק בינלאומי, ניצחון מקומי: רוזה וולט שטראוס והשגת זכות בחירה לנשים, 1919–1926', מ' שילה, ר' קרק וג' חזן רוקם (עורכות), העבריות החדשות, נשים ביישוב ובציונות בראי המגדר, ירושלים 2001, עמ' 315–330.
'רוזה ולט-שטראוס', בתוך: חנה ספרן, לא רוצות להיות נחמדות: המאבק על זכות הבחירה לנשים וראשיתו של הפמיניזם החדש בישראל, חיפה: פרדס, תשס"ו, 2006, עמ' 45–47. (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה) באתר "כותר")
לילך רוזנברג-פרידמן, "שמרנות פורצת דרך: לדמותן של מנהיגות ציוניות-דתיות בתקופת היישוב", מרגלית שילה, גדעון כ"ץ (עורכים), מגדר בישראל א', מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2011, עמ' 409–438
מאמר מעיתון "פלסטיין פוסט", המבשר על מותה של ד"ר וולט-שטראוס: National Library of Israel: The Palestine Post, 05.01.1939, p. 2
מאמריה של ד"ר רוזה וולט-שטראוס השמורים בספריה הלאומית: מאמר שפרסמה ד"ר וולט שטראוס ב-1930 בו היא כותבת נגד נישואי ילדות: National Library of Israel: The Palestine Bulletin, 25.09.1930, p. 2
Harriett Pass Freidenreich - Female,Jewish,and educated:lives of Central European university women, הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון, 2002 Indiana Press University, Bloomington, 2002
Ruth Kark,Margalit Shilo & Galit Hasan Rokem (ed) Jewish Women in pre-state Israel :Life history, Politics and Culture, Brandeis University Press,Lebanon, NH, 2008
Mary RS Creese with Thomas M Creese - Ladies in the Laboratories - West European Women in Science 1800-1900, Scarecrow Press,Lanham, Maryland, 2004
הערות שוליים

↑  Harriet Pass Friederech, Famale, Jewish and Educated: The Lives of Central European University Women, Bloomington, IN 2002, p.8
↑  ד"ר רוזה וולט-שטראוס: דרכה של סופרז'יסטית לציון', בתוך: מרגלית שילה, המאבק על הקול: נשות היישוב וזכות הבחירה 1917–1926, ירושלים: יד יצחק בן-צבי; [שדה בוקר]: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב - מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, תשע"ג 2013, עמ' 148–154.
↑  חבל בוקובינה היה שייך באותה תקופה לאימפריה האוסטרו -הונגרית. כיון נמצאת העיר באוקראינה.
↑  חינוך בנות לא היה מקובל באותה תקופה, בחברה היהודית ומיעוט בנות למדו גם בחברה הלא יהודית, לא כל שכן השכלה גבוהה, אוניברסיטאית
↑  מהספד שנכתב עליה בפברואר 1939, IWSN, עמ' 35; פרדידנרייך, אלטה ג'ייקובס, עמ' 182-183
↑  Hana Safran, "Rosa Welt Straus", Encyclopedia of Jewish Women, Jewish Women Archives, http://jwa.org
↑  שרה עזריהו, פרקי חיים, תל אביב: מ. ניומן, תשי"ז-1957, עמ' 170.
↑  Straus, Rosa Welt. "Letter from Rosa Welt Straus to Carrie Chapman Catt, April 26, 1920." Jus Suffragi 14.9 (1920): 163.
↑  שרה עזריהו, התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות בארץ ישראל, חיפה 1977.
↑  (Straus-Mochenson, Nellie. "Our Palestine." (1939
↑  Straus-Mochenson, Nellie. "Our Palestine." (1939), p.22
↑  שרה עזריהו, פרקי חיים, תל אביב: מ. ניומן, תשי"ז-1957, עמ' 169
↑  מרגלית שילה, המאבק על הקול: נשות היישוב וזכות הבחירה 1917–1926, ירושלים: יד יצחק בן-צבי; [שדה בוקר]: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב - מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, תשע"ג 2013, עמ' 149-151.
↑  Straus, Rosa Welt. "Letter from Rosa Welt Straus to Carrie Chapman Catt, April 26, 1920." Jus Suffragi 14.9 (1920).
↑  ד"ר רוזה וולט-שטראוס, "חברת נשים יהודיות לשיווי זכויות" (מכתב למערכת), הארץ, ה' בתשרי תר"פ (29.9.1919)
↑  Straus, Rosa Welt. "Letter from Rosa Welt Straus to Carrie Chapman Catt, April 26, 1920." Jus Suffragi 14.9 (1920).
↑  שרה עזריהו, פרקי חיים, תל אביב: מ. ניומן, תשי"ז-1957.
↑  לילך רוזנברג-פרידמן, "שמרנות פורצת דרך: לדמותן של מנהיגות ציוניות-דתיות בתקופת היישוב", מרגלית שילה, גדעון כ"ץ (עורכים), מגדר בישראל א', מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2011, עמ' 428-430.
↑  מרגלית שילה, המאבק על הקול: נשות היישוב וזכות הבחירה 1917–1926, ירושלים: יד יצחק בן-צבי; [שדה בוקר]: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב - מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, תשע"ג 2013
↑  Mary RS Creese, Ladies in the Laboratories - West European Women in Science 1800-1900, Scarecrow Press,Lanham, (2004) p.174
↑  Mary RS Creese, Ladies in the Laboratories - West European Women in Science 1800-1900, Scarecrow Press,Lanham, (2004) p.176
↑  Mary RS Creese, Ladies in the Laboratories - West European Women in Science 1800-1900, Scarecrow Press,Lanham, (2004) p.174
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1026090075  ISNI: 0000 0003 8164 4491  LCCN: no2013116324  VIAF: 261102371   WorldCat (עם VIAF): 261102371
יצחק ענפי

יצחק ענפי
יצחק ענפי (בירנצוויג) (1899 - 19 ביולי 1959) היה סופר, פובליציסט ומורה ישראלי.
תולדות חייו

ענפי נולד בפולין, בעיירה סנדומייז'. הוא קיבל חינוך מסורתי, למד בישיבה והוסמך לרב. הוא השתלם בכוחות עצמו, למד עברית והיה ציוני. ענפי שאף לעלות לארץ ישראל ולהשתלם בסמינר בית הכרם בירושלים.
במלחמת העולם הראשונה עזב את פולין והתיישב בבלגיה בעיר אנטוורפן, שם נישא לפנינה זילברברג (ילידת פולין) ובנה את ביתו. נולדו להם שלושה ילדים.
בשנים אלו עסק בהוראה בבית הספר "תחכמוני" מיסודו של הרב משה אביגדור עמיאל.
בשנת 1933 עלה לישראל עם משפחתו ועסק בהוראה בהרצליה ורמת גן.
נפטר בשנת 1959 ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
יצירתו

בגיל צעיר התחיל יצחק בפולין בכתיבת פרוזה ושירה. לאחר מעברו לבלגיה החל לפרסם שירים וסיפורים בעיתונות היידיש המקומית. כמה משיריו ומאמריו תורגמו לפלמית והולנדית והופיעו בכתבי יד מקומיים.
יצחק ענפי כתב רשימות וטורים לעיתוני "הארץ", "היסוד", "הצופה" ו"הצופה לילדים".
בשנת 1956 פורסם סיפורו "ניסל הסבל" אודות חיי עיירה יהודית בפולין במסגרת הספר "חמישים סיפורים", בהוצאת "מוסד הרב קוק".
בשנת 1958 יצא ספרו "בשבילי המקרא" ב"הוצאת יבנה", בו כתב והרחיב על סיפורי המקרא.
בשנת 1960, ביום השנה לפטירתו, יצא ספרו "יחיד בין רבים" (בהוצאת יבנה), המתאר דמויות יהודים כפריים בודדים בתוך הכפר הנכרי. בחלקו השני הנציח את דמויות העיירה צוייזמיר, שהיא ערש ילדותו. יצחק ענפי סיים לכתוב את הספר, אך לא זכה להוציא אותו לאור בחייו.
בשנת 2009, כ-40 שנה לאחר מותו, פורסם אוסף מכתביו הכולל משלים, אגדות וסיפורים בשירה ובפרוזה, במסגרת הספר "בשבילי הגן". כלל היצירות בספר זה מתייחסות לאדם וליחסיו עם החי והצומח שבסביבתו.
לקריאה נוספת

ענפי, יצחק, "בשבילי המקרא", הוצאת יבנה, תשי"ח
ענפי, יצחק, "יחיד בין רבים", הוצאת יבנה, תש"ך
פלאי, פנחס, "חמישים סיפורים", הוצאת מוסד הרב קוק, תשי"ז
הערות שוליים

↑  יצחק ענפי באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467556705171  LCCN: no2016165647  VIAF: 308258399   WorldCat (עם VIAF): 308258399
משה ספרא

| --- | --- |

הפילנתרופ מואיז משה ספרא  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  5 באפריל 1934 ביירות, לבנון
 פטירה:  15 ביוני 2014  (בגיל 80) סאו פאולו
 שם לידה:  מואיז יעקב ספרא
 מדינה:  ברזיל ברזיל
 מקום מגורים:  סאו פאולו
 פעילות בולטת:  פילנתרופ ובנקאות
 השקפה דתית:  יהודי
 בת זוג:  צ'לה כהן ספרא
 מספר צאצאים:  5
משה מואיז יעקב ספרא (בפורטוגזית: Moise Jacob Safra; בערבית: موسى يَعْقُوب صفرا; 5 באפריל 1934 – 15 ביוני 2014), היה איש עסקים יהודי ופילנתרופ ברזילאי ממוצא סורי. הוא הקים את בנקו ספרא (אנ') עם אחיו אדמונד ספרא ויוסף ספרא.
נעוריו

מואיז ספרא נולד ב-5 באפריל 1934 בביירות, לבנון, למשפחת יעקב ספרא, שהייתה משפחה יהודית ספרדית במקור מחלב. ההיסטוריה של המשפחה הבנקאית מקורה בסחר בין השיירות שנעו בין אלכסנדריה לקונסטנטינופול בתקופת האימפריה העות'מאנית. המשפחה עברה מחלב לביירות לאחר מלחמת העולם הראשונה. באותם ימים ביירות הייתה מרכז של קהילה יהודית משגשגת. בשנת 1952 יעקב ספרא אבי המשפחה החליט לעבור לברזיל. בשנת 1955, יעקב ספרא ובנו אדמונד, אחיו בן ה-23 של משה, הקימו בברזיל גוף פיננסי שמימן פעילות מסחרית בסאו פאולו, שבהמשך הפך לבנק הברזילאי הראשון שבבעלות המשפחה
קריירה

מואיז ספרא רכש אזרחות ברזילאית ויחד עם אביו ושני אחיו אדמונד ויוסף הקימו את בנקו ספרא. הוא היה פילנתרופ יהודי בולט.
מותו

מואיז ספרא מת ב-14 ביוני 2014, על פי הדיווחים מאי ספיקת לב, בגיל 80.  הוא נקבר בבית הקברות היהודי בסאו פאולו, ברזיל בשם Cemitério Israelita do Butantã (פור'). הוא הותיר אחריו את רעייתו צ'לה כהן ספרא וחמישה ילדים: יעקב מואיז ספרא, עזורי "עזרא" מואיז ספרא, אדמונדו "אדמונד" מואיז ספרא, אסתר ספרא שג'מן ואולגה ספרא.
הערות שוליים

↑  Bank annual report 2015, P. 18
1 2 3 4 5 6  Yoel Bermant, Moise Safra, Brazilian Billionaire Banker, passes away at 79, ‏2014-06-16 (באנגלית אמריקאית)
↑  JU_admin, Dignity Book, Edmond J. Safra Foundation (באנגלית אמריקאית)
↑  דוד ליפקין, בנקאי בצל. אדמונד ספרא, מעריב, 19 במאי 1989
1 2  Yoel Bermant, Moise Safra, Brazilian Billionaire Banker, passes away at 79, ‏2014-06-16 (באנגלית אמריקאית)
↑  "Moise Safra, Brazilian Billionaire Banker, Dead At 80". Forbes. 2014-05-28. נבדק ב-2014-06-16.
↑  "New chair enlarges, enhances FAS". Harvard University. אורכב מ-המקור ב-20 ביוני 2015. נבדק ב-7 בדצמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Olga Safra e Mauricio Levitin esperam chegada do terceiro filho". Glamurama (בפורטוגזית). 4 בנובמבר 2016. Olga Safra e Mauricio Levitin se casaram em 2009...Olga é filha de Chella com Moise Safra, morto em 2014 / Olga Safra and Mauricio Levitin were married in 2009...Olga is Chella's daughter with Moise Safra, who died in 2014 {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Esther Safra e Claudio Szajman armam Bar Mitzvá de Maurício em NY" (בפורטוגזית). Glamurama. 7 באוקטובר 2016. Esther Safra e Claudio Szajman estão a mil com os preparativos da inserção de seu filho mais novo, Maurício, na maioridade judaica. Maurício é neto de Chella e Moise Safra e de Cecília e Abram Szajman/ Esther Safra and Claudio Szajman are in full swing with the preparations for the initiation of their youngest son, Maurice, into Jewish majority. Maurico is the grandson of Chella and Moise Safra; and of Cecília and Abram Szajman {{cite web}}:  (עזרה)
ג'ון וטון (מוזיקאי)

| --- | --- |

 לידה:  12 ביוני 1949 ווילינגטון, דרבישייר, אנגליה
 פטירה:  31 בינואר 2017 (בגיל 67) בורנמות', דורסט, אנגליה
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1965–2017 (כ־52 שנים)
 מקום לימודים:  Bournemouth School 
 עיסוק:  זמר-יוצר, מוזיקאי, מפיק
 סוגה:  רוק מתקדם, רוק כבד, פופ רוק, ג'אז פיוז'ן, רוק קלאסי
 סוג קול:  בריטון 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  קול, גיטרה בס, גיטרה, קלידים
 חברת תקליטים:  E.G. רקורדס 
 שיתופי פעולה בולטים:  קינג קרימזון, Mogul Thrash, Family, Roxy Music, אוריה היפ, Wishbone Ash, UK, אסיה, רנסאנס, בריאן אינו
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ון קנת' וטון (באנגלית: John Kenneth Wetton; 12 ביוני 1949 – 31 בינואר 2017) היה זמר, בסיסט וגיטריסט אנגלי. הוא נולד בכפר ווילינגטון שבדרבישייר, וגדל בבורנמות' שבדורסט. בין השנים 1972 - 1982, הוא התפרסם כחבר בלהקות קינג קרימזון, UK ואסיה. כנגן בס וכזמר רקע הוא ידוע בשיתופי הפעולה שלו עם הלהקות Family, רוקסי מיוזיק, אוריה היפ ו-Wishbone Ash.
במהלך הקריירה שלו הוא ניגן בלהקות רבות מסצנת הרוק המתקדם של שנות ה-70, ביניהן Yes, Roxy Music, וג'נסיס.