stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבחירות לנשיאות ישראל (2007)
הבחירה

עד כשבועיים לפני הבחירות, עת הכריז פרס על מועמדותו לתפקיד, היו רק אביטל וריבלין המועמדים. על אף היות הבחירות חשאיות, נראה היה כי ריבלין הוא המועמד המוביל.
בתום הסיבוב הראשון נספרו 116 קולות כשרים: 21 חברי כנסת בעד קולט אביטל, 37 בעד ראובן ריבלין ו-58 בעד שמעון פרס. כיוון שאף אחד מהמתמודדים לא זכה לרוב של 61 חברי כנסת, נדרש לערוך לפי חוק היסוד סיבוב הצבעה שני. הישיבה נפסקה וחודשה לאחר כשעה. בהפסקה שבין ההצבעות הכריזה אביטל על פרישתה, ולאחר זמן מה גם ריבלין, באומרו דומע: "יחי נשיא המדינה, תחי מדינת ישראל". ריבלין קרא לחברי הכנסת לתמוך בשמעון פרס פה אחד.
בסיבוב השני התמודד פרס לבדו, כשהפעם ההצבעה הייתה בעדו או נגדו. בתום ההצבעה נספרו 109 קולות כשרים. פרס זכה בהצבעה עם 86 חברי כנסת תומכים, אל מול 23 מתנגדים.
| המועמד | מפלגה | מפלגה | קולות> סיבוב ראשון | קולות> סיבוב שני |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שמעון פרס |  | קדימה | 58 | 86 |
| ראובן ריבלין |  | הליכוד | 37 | - |
| קולט אביטל |  | עבודה-מימד | 21 | - |
| נגד | נגד | נגד | - | 23 |
| פתק לבן | פתק לבן | פתק לבן | 3 | 8 |
| פתקים פסולים | פתקים פסולים | פתקים פסולים | 1 | 2 |
| לא הצביעו | לא הצביעו | לא הצביעו | 0 | 1 |
| סה"כ | סה"כ | סה"כ | 120 | 120 |
למרות התפטרותו של קצב, לא הוקדמה השבעתו המתוכננת של פרס, ואיציק שכיהנה מזה מספר חודשים כממלאת מקום הנשיא, מאז יציאתו של קצב לנבצרות ב-25 בינואר 2007, החלה לכהן כנשיאה בפועל.
ב-15 ביולי 2007, כ"ט בתמוז ה'תשס"ז הצהיר פרס אמונים במליאת הכנסת והחל לכהן בתפקיד.
הערות שוליים

↑  אבירם זינו, קצב מבהיר: לא הוגשה תלונה על סחיטה, באתר ynet, 9 ביולי 2006
↑  אסתי אהרונוביץ ורוני זינגר-חרותי‏, עדויות: כך הטריד קצב את העובדות, באתר וואלה, 12 ביולי 2006
↑  אריק בנדר, ועדת הכנסת אישרה הנבצרות הזמנית, באתר nrg‏, 25 בינואר 2007
↑  שחר אילן ויובל יועז, נבצרות הנשיא הוארכה עד תום תקופת כהונתו, באתר הארץ, 22 באפריל 2007
↑  אריק בנדר ושני מזרחי, קצב הנבצר התפטר ויהפוך לנשיא לשעבר, באתר nrg‏, 29 ביוני 2007
↑  יאיר אטינגר, הרב לאו לא יתמודד על הנשיאות, באתר הארץ, 18 במאי 2007
↑  שחר אילן, השבעת פרס לא תוקדם, איציק תהפוך לנשיאה בפועל, באתר הארץ, 28 ביוני 2007
הארמייה השלישית (צרפת)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  צרפת צרפת
 שיוך:   צבא צרפת
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  2 באוגוסט 1914   2 בספטמבר 1939 – 7 באפריל 1919   20 ביוני 1940
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
 
הארמייה השלישית הייתה ארמייה צרפתית שפעלה הן במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, והן במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויסה הארמייה ב-2 באוגוסט 1914, והתייצבה באזור הארדנים תחת פיקוד גנרל פייר ריפי. הארמייה השתתפה במערכה על הגבולות, ובכלל זה בקרב הארדנים וספגה אבדות כבדות, אך הצליחה לבסוף לבלום את המתקפה הגרמנית. הארמייה השתתפה בין היתר בקרב השני על האן, בבלימת מתקפת האביב הגרמנית, ובמתקפת מאה הימים.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה, הייתה הארמייה השלישית בפיקוד גנרל שארל מארי קונדה פרוסה בקו מאז'ינו, כחלק מקבוצת הארמיות השנייה, ונכנעה לגרמנים כגוף אחד ב-20 ביוני 1940.
מפקדים > מלחמת העולם הראשונה

פייר ריפי (2 באוגוסט 1914 - 30 באוגוסט 1914)
מוריס סראי (30 באוגוסט 1914 - 22 ביולי 1915)
ז'ורז' לואי אימבר (22 ביולי 1916 - 7 באפריל 1919)
מפקדים > מלחמת העולם השנייה

שארל מארי קונדה (2 בספטמבר 1939 - 20 ביוני 1940)
ראו גם

החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה
החזית המערבית במלחמת העולם השנייה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2011084765  VIAF: 171916306   WorldCat (עם VIAF): 171916306
הארמייה השמינית (בריטניה)

| --- | --- |

סמל הארמייה
 פרטים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1941–1945 (כ־4 שנים)
 מלחמות:  המערכה בצפון אפריקה   המערכה בסיציליה   המערכה באיטליה.
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  10 דיוויזיות ומספר חטיבות עצמאיות. כ-220,000 לוחמים בנובמבר 1942
 פיקוד
 מפקדים:  מפקדי הארמייה
הארמייה השמינית של הצבא הבריטי הייתה אחת היחידות הלוחמות המפורסמות שפעלו במסגרת הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. היחידה פעלה בעיקר במערכה בצפון אפריקה ובמערכה האיטלקית.
על אף שהיחידה הייתה חלק מן הצבא הבריטי, ותמיד עמדה בפיקודו של קצין בריטי, צורפו ליחידה יחידות משנה מרחבי האימפריה הבריטית וחבר העמים הבריטי, וכן גולים מגרמניה הנאצית ואירופה הכבושה. היחידה כללה יחידות שהגיעו מאוסטרליה, הודו, קנדה, צרפת החופשית, יוון, ניו זילנד, פולין, רודזיה ודרום אפריקה, בנוסף ליחידות שהגיעו מהממלכה המאוחדת.
יחידות חשובות שצורפו לארמייה כללו את: הקורפוס האוסטרלי ה-1, הקורפוס הבריטי ה-5, הקורפוס הבריטי ה-10, הקורפוס הבריטי ה-13, הקורפוס הבריטי ה-30, הקורפוס הקנדי ה-1, הקורפוס הפולני ה-2, הדיוויזיה המשוריינת הבריטית ה-7 (המכונה "עכברושי המדבר"), הדיוויזיה הבריטית ה-50, הדיוויזיה הבריטית ה-51, והדיוויזיה הניו זילנדית ה-2.
הקמת הארמייה

הארמייה השמינית קמה מ"כוח המדבר המערבי", הכוחות הבריטים ששהו במצרים בעת הפלישה האיטלקית למצרים בספטמבר 1940 ונשאו בתחילה בעולה של המערכה, לאחר ארגון מחדש ותגבור ביחידות נוספות, תהליך שהתבצע בספטמבר 1941. מפקדו של הכוח החדש היה לוטננט גנרל אלן גורדון קנינגהם.
עם הקמתה, כללה הארמייה שני קורפוסים. הקורפוס הבריטי ה-30 בפיקודו של לוטננט גנרל וילוובי נורי והקורפוס הבריטי ה-13 בפיקודו של לויטננט גנרל אלפרד ריד גודווין אוסטן. הקורפוס ה-30 הורכב מאנשי הדיוויזיה הבריטית המשוריינת ה-7 בפיקודו של מייג'ור גנרל ויליאם גוט, הדיוויזיה הדרום אפריקנית ה-1 בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' ברינק וחטיבת המשמר ה-22. הקורפוס ה-13 היה מורכב מאנשי הדיוויזיה ההודית ה-4, בפיקודו של מייג'ור גנרל פרנק מסרווי, הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2, בפיקודו של מייג'ור גנרל ברנרד פרייברג, וחטיבת הטנקים הבריטית ה-1. הארמייה השמינית כללה גם את חיל המצב בטוברוק, שכונה הדיוויזיה הבריטית ה-70, בפיקודו של מייג'ור גנרל רונלד סקובי ואת חטיבת הקרפטים הפולנית העצמאית. הארמייה השמינית כללה, כיחידת עתודה, גם את דיוויזיית חיל הרגלים הדרום אפריקנית ה-2, ובסך הכל כלל כוחה 7 דיוויזיות.
עד לקרב אל-עלמיין השני בנובמבר 1942, גדל כוחה של הארמייה והגיע ל-10 דיוויזיות ומספר חטיבות עצמאיות, ובסך הכל כ-220,000 לוחמים.
פעולות הארמייה > צפון אפריקה

פעולתה הראשונה של הארמייה השמינית עם הקמתה, הייתה השתתפות במבצע צלבן, מבצע שנועד להסיר את המצור מעל טוברוק. ב-17 בנובמבר 1941, חצתה הארמייה את גבול מצרים לתוככי לוב על מנת להתקיף את כוחות ארמיית הפאנצר אפריקה של הגנרל ארווין רומל. אבדות מוקדמות הביאו את קנינגהם להמליץ על השעיית המתקפה, וב-26 בנובמבר הועבר קנינגהם מתפקידו, והגנרל קלוד אוקינלק הדיחו מתפקידו והחליפו במייג'ר גנרל ניל ריצ'י. על אף שהשיג מספר הצלחות טקטיות, נאלץ רומל לפנות את טוברוק, ועד לסוף שנת 1941 נסוג עד אל עגיילה. בפברואר 1942 ארגן רומל מחדש את כוחותיו, והצליח להדוף את הארמייה השמינית עד לקו גזאלה, מערבית לטוברוק. ההפוגה שחלה לאחר מכן איפשרה לשני הצדדים לארגן מחדש את כוחותיהם על מנת להנחית מכת נגד, אך היה זה רומל שלקח ראשון את היזמה לידיו, פרץ את קווי המגננה הבריטים, ובקרב גזאלה הצליח להסיג את הארמייה השמינית קילומטרים רבים למזרח, וכבש את טוברוק.
אוקינלק החליט כי ריצ'י אינו מסוגל לעצור את רומל, ולקח בעצמו את הפיקוד הישיר על הארמייה. ארמיית הפאנצר אפריקה נעצרה לבסוף על ידי אוקינלק לאחר קרב אל-עלמיין הראשון ביולי 1942. אוקינלק ביקש הפוגה, במהלכה יוכל לארגן מחדש את הארמייה, שאיבדה הרבה מכוחה בקרבות הבלימה, אך וינסטון צ'רצ'יל לחץ עליו ליזום מתקפת נגד מיידית. צ'רצ'יל ואלן ברוק נפגשו עם אוקינלק בקהיר באוגוסט 1942, ולאחר פגישה זו נראה כי איבדו את האמון בו. אוקינלק הוחלף על ידי הרולד אלכסנדר בתפקיד מפקד הצבא הבריטי במזרח התיכון, ומייג'ור גנרל ויליאם גוט קיבל את הפיקוד על הארמייה השמינית. גוט נהרג בהתרסקות מטוס בדרכו לקבלת התפקיד החדש, ואת מקומו מילא לויטננט גנרל ברנרד מונטגומרי. מונטגומרי ואלכסנדר הצליחו להדוף את הלחץ הפוליטי ליזום מתקפה, ובנו את כוחה של הארמייה, כשהם מוסיפים לה את הקורפוס הבריטי ה-10, שנועד לשמש ככוח מרדף.
עם תחילת נובמבר 1942 הביסה הארמייה השמינית את כוחותיו של רומל בקרב אל-עלמיין השני, והמשיכה במרדף אחרי הכוח המובס לאורכה של לוב, עד לקו ביצורי מארת', בגבול תוניסיה, אליו הגיעו כוחות מדינות הציר בפברואר 1943. בשלב זה הצטרפה הארמייה השמינית, שתקפה ממזרח, לארמייה הראשונה שתקפה ממערב ולחמה באזור תוניס מאז נובמבר 1942, ליצירת קבוצת הארמיות ה-18. במרץ 1943 איגפה הארמייה השמינית את קו ביצורי מארת', ולאחר לחימה נוספת הסתיימה המערכה בתוניסיה בכניעת כוחות מדינות הציר באפריקה במאי 1943.
איטליה

הארמייה השמינית הייתה אחת היחידות העיקריות שהשתתפו במערכה באיטליה. תחת פיקודו של מונטגומרי, חברה הארמייה לארמייה האמריקנית השביעית וביולי 1943 השתתפה במבצע האסקי, הוא הפלישה לסיציליה. לאחר כיבוש סיציליה המשיכה הארמייה והשתתפה בפלישת בעלות הברית לאיטליה כאשר יחידותיה נחתו ב"עקב" המגף האיטלקי ב"מבצע בייטאון", ובטאראנטו, ב"מבצע סלפסטיק". לאחר שחברה אל הארמייה האמריקנית החמישית שנחתה בסאלרנו, בחופה המערבי של איטליה דרומית לנאפולי, המשיכה הארמייה את דרכה צפונה, בחזית המזרחית של כוחות בעלות הברית.
בסוף שנת 1943 הועבר מונטגומרי לבריטניה, על מנת שיטול חלק בהכנות למבצע אוברלורד, הוא מבצע נחיתת בעלות הברית בנורמנדי, ולויטננט גנרל אוליבר ליס קיבל את הפיקוד על הארמייה.
לאחר שלושה כישלונות של הארמייה החמישית של צבא ארצות הברית לתקוף את קו החורף שהציבו הגרמנים באיטליה, הועברה הארמייה בחשאי אל חוף הים האדריאטי באפריל 1944, על מנת לרכז את מרבית הכוחות בצידם המערבי של הרי האפנינים לצידה של הארמייה החמישית של צבא ארצות הברית, במטרה להבקיע את הקו ולהגיע עד לרומא. לאחר הקרב על מונטה קסינו, הצליחה הארמייה השמינית במבקע למרכז איטליה, ואפשרה את כניסת הארמייה החמישית לרומא בתחילת יוני.
לאחר כיבוש רומא, המשיכה הארמייה בלחימה בכיוון צפון דרך מרכז איטליה במטרה לכבוש את פירנצה. הכוחות הגרמנים נערכו בקו מגננה שכונה "הקו הגותי". הארמייה השמינית שבה אל החוף האדריאטי והצליחה בהבקעת הקו הגותי, אך לבסוף כשלה בניסיון לפרוץ אל עמק הפו לפני תחילת החורף, שבו לא ניתן היה ליזום מתקפות משמעותיות. במהלך אוקטובר הועבר הגנרל ליס לדרום מזרח אסיה, והוחלף בלויטננט גנרל סיר ריצ'רד מקרירי.
באביב 1945 התעוררה הארמייה שוב לפעולה, ופתחה ראשונה בפעולות במסגרת מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה. 
עד לשעות הבוקר המאוחרות של 12 באפריל הגיעה הדיוויזיה ההודית ה-8 לצדה השני של סאנטרנו, והדיוויזיה הבריטית ה-78 החלה להסתער על ארגנטה. בינתיים חטיבת המשמר הבריטית ה-24 שהייתה חלק מהדיוויזיה הבריטית ה-56 (לונדון), פתחה במתקפה אמפיבית על פתחת ארגנטה, אולם אף על פי שהשיגה דריסת רגל במעבר, עדיין עוכבה בעמדות של פוסה מרינה בליל 14 באפריל, והדיוויזיה ה-78 עוכבה באותו היום גם היא על נהר רנו בבאסטיה אומברה. הארמייה ניתקה והשמידה חלקים ניכרים של צבאות הגרמנים באזור בולוניה ולאחר מכן התקדמה במהירות דרך צפון מזרח איטליה לאוסטריה. ב-2 במאי 1945 נכנסו כוחות הארמייה לטרייסט ובכך סיימו את תפקידם במלחמת העולם השנייה.
מפקדי הארמייה

לוטננט גנרל אלן גורדון קנינגהם (9 בספטמבר – 26 בנובמבר 1941)
מייג'ור גנרל ניל ריצ'י (26 בנובמבר 1941 – 25 ביוני 1942)
גנרל קלוד אוקינלק (25 ביוני – 13 באוגוסט 1942)
לוטננט גנרל ברנרד מונטגומרי (13 באוגוסט 1942 – 29 בדצמבר 1943)
לוטננט גנרל אוליבר ליס (29 בדצמבר 1943 – 1 באוקטובר 1944)
לוטננט גנרל ריצ'רד מקרירי (1 באוקטובר 1944 – יולי 1945)
הערות שוליים

↑  צבאות הברית חצו את הסנטרנו, הארץ, 13 באפריל 1945
↑  קרבות כבדים באיטליה, הארץ, 16 באפריל 1945
התקדמות חיילי הארמייה בקרב ביר חכים
הקרב על מונטה קאסינו
הבחירות לנשיאות ישראל (1973)

הבחירות השמיניות לנשיאות ישראל נערכו בכנסת ב-10 באפריל 1973.
הנשיא הנבחר היה מיועד להחליף את הנשיא המכהן זלמן שזר, אשר לא יכול היה להתמודד לכהונה שלישית ברציפות, בשל הסייג לכך בחוק יסוד: נשיא המדינה, אשר נחקק בכנסת בתקופת כהונתו כנשיא המדינה (ב-15 ביוני 1964).
סקירה כללית

בתחילת 1973 דווח דן פתיר על השמות שנשקלו במפלגת העבודה למועמדות להחליף את זלמן שזר במאי 1973 בתפקיד נשיא המדינה. אלו כללו את יו"ר הקרן הקיימת יעקב צור, השופט אליהו מני ואת יושב ראש הכנסת ישראל ישעיהו. בתחילת פברואר 1973 הציגו יוצאי רפ"י במפלגה את שמו של יצחק נבון. בתחילת פברואר 1973 עלה גם שמו של אפרים קציר.
זאב שרף, אז שר השיכון, פגש את סגן יו"ר הכנסת יצחק נבון (אותו הכיר אישית מימיו במחיצתם של בן-גוריון ושרת) ודרבן אותו להתמודד על נשיאות המדינה. בדומה לפעולותיו כשהתמודד למועמד המערך לראשות הכנסת, בירר נבון בצמרת המפלגה האם יקבל תמיכה מספקת די לבחירתו. תחילה התייצב אצל שר התעשייה והמסחר, פנחס ספיר, שהבטיח לו שלא יתערב בבחירות. לאחר מכן פנה אל שמחה דיניץ, מזכירה של ראש הממשלה דאז גולדה מאיר, וביקש ממנו לברר עמה אם היא לא תתנגד למועמדותו לנשיאות. כעבור זמן מה שב דיניץ לנבון וסיפר לו כי גולדה אמרה לו שהיא לא תתערב.
משהבין נבון כי בכירי המפלגה לא יתערבו או יסכלו את מועמדותו, הסכים נבון להצעתו של שרף ונכנס באורח רשמי למירוץ לנשיאות. יממה לאחר הגיעה לביתו משלחת מטעם מזכירות המפלגה שבירושלים למען הפגנת תמיכה במועמדותו. בשעה שהמשלחת ומצדדים אחרים של נבון הגיעו לחגוג את הכרזת מועמדותו, הגיע לבית אהרן ידלין, מזכיר המפלגה. פניו היו חמורות סבר, וזה אמר לו במבוכה: "גולדה מציעה... שלא תתמודד". נבון ההמום שאל מדוע זאת, הרי היא הבטיחה שלא להתערב בבחירות, והלה השיב לו כי הפרופסור אפרים קציר מועמד מטעם המפלגה לנשיאות. בדיעבד נתברר לנבון כי שרי אחדות העבודה - פועלי ציון, יגאל אלון וישראל גלילי, הכשילו את המינוי ושכנעו את גולדה לא להותיר לנבון להתמודד על הנשיאות, בטענה שאם הוא - איש רפ"י - יבחר ויהיה לנשיא, יטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על משה דיין איש רפ"י. יום לאחר מכן, ב-23 במרץ, התכנס מרכז המפלגה על מנת לבחור בין נבון לקציר. בתום הכינוס נבחר קציר, וגם בתום מערכת הבחירות עצמה נבחר לנשיאות המדינה. ב-26 במרץ שלח ראש הממשלה לשעבר בן-גוריון מכתב מיוחד לנבון, ובו ניחם אותו על אי-בחירתו.
המועמדים

אפרים קציר: ביופיזיקאי, חתן פרס ישראל למדעי החיים, חבר האקדמיה הישראלית למדעים, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, והחברה המלכותית הבריטית.
אפרים אלימלך אורבך: פרופסור למדעי היהדות באוניברסיטה העברית, חבר האקדמיה ללשון העברית, נשיא האקדמיה הישראלית למדעים, וחתן פרס ישראל בתחום היהדות, הרוח והחברה.
תוצאות הבחירות

הבחירות הוכרעו בסיבוב הראשון, בעקבות זכייתו של קציר ברוב מוחלט מבין חברי הכנסת, והוא הושבע לתפקיד ב-24 במאי באותה השנה.
| המועמד | מפלגה | מפלגה | קולות |
| --- | --- | --- | --- |
| אפרים קציר |  | המערך | 66 |
| אפרים אלימלך אורבך |  | עצמאי | 41 |
| פתק לבן | פתק לבן | פתק לבן | 9 |
| פתקים פסולים | פתקים פסולים | פתקים פסולים | 0 |
| לא הצביעו | לא הצביעו | לא הצביעו | 4 |
| סה"כ | סה"כ | סה"כ | 120 |
הערות שוליים

↑  סעיף 4 לחוק היסוד קבע (בנוסחו דאז, סייג אשר בוטל בשנת 1998) כי "אדם שכיהן כנשיא המדינה שתי תקופות בזו אחר זו לא יהיה מועמד בבחירות לתקופה הסמוכה לאחריהן"
↑  דן פתיר, יעקב צור והשופט א. מני הוזכרו כמועמדים לנשיא, דבר, 5 בינואר 1973
↑  מ. שמריהו, ח"כ נבון הוזכר כמועמד לנשיא הבא, דבר, 5 בפברואר 1973
↑  מי יהיה הנשיא הרביעי?, מעריב, 9 בפברואר 1973
↑  נבון נוטה להציג מועמדותו, דבר, 18 במרץ 1973
↑  דן פתיר, המירוץ לנשיאות, דבר, 21 במרץ 1973
↑  מרכז "העבודה" יכריע היום בין קצ'לסקי לנבון, דבר, 22 במרץ 1973
↑  מרכז העבודה בחר בקצ'לסקי, דבר, 23 במרץ 1973
↑  בן-גוריון לנבון: אתה המועמד המתאים לנשיא, דבר, 26 במרץ 1973
הוריה דליאנו

הוריה דליאנו (ברומנית: Horia Deleanu;‏ 25 בדצמבר 1919 – 25 בדצמבר 1998) היה מבקר תיאטרון והיסטוריון של התיאטרון היהודי-רומני, עורך ומתרגם. הוא כיהן כפרופסור במכון לתיאטרון על שם יון לוקה קאראג'אלה בבוקרשט.
ביוגרפיה

הוריה דליאנו נולד ביאשי ב-1919 כבנם של ארנולד דליאנו ומלווינה לבית פלר. סיים בית ספר יסודי, גימנסיום ובית ספר תיכון ביאשי ולמד באוניברסיטת צ'רנוביץ ובפקולטה לרפואה של אוניברסיטת יאשי בשנים 1938 - 1940, עד שהיהודים סולקו ממנה. אחרי מלחמת העולם השנייה למד עד שנת 1946 ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט וב-1971 קיבל דוקטורט עם העבודה " Beckett, Ionescu, Adamov și teatrul absurdului ("בקט, יונסקו, אדמוב ותיאטרון האבסורד")
הוא עבד כעורך בכתבי העת Veac nou (מאה חדשה) בשנים 1945 - 1953 וכעורך הירחון Teatrul (התיאטרון) בשנים 1956 - 1958. משנת 1950 היה ראש הקתדרה להיסטוריה של התיאטרון האוניברסלי העכשווי במכון לאמנות תיאטרלית וקולנועית על שם קאראג'אלה בבוקרשט.
ספרו הראשון היה קובץ על רשמים ספרותיים סוביטיים ב-1948.
ספריו הראשונים בשנות ה-1950 היו ברוח האידאולוגיה הקומוניסטית והריאליזם הסוציאליסטי.
בשנות ה-1960 וה-1970 כתב ספרי סינתזה על התיאטרון והתפתחותו (Istoria teatrului universal contemporan 1963), (Dileme şi pseudodileme teatrale (1972, כמו כן התעניין בתיאטרון המודרני ושפתיו הספציפיות - למשל ב
Teatru-antiteatru-teatru (1972) וב -Modernitatea teatrului (1983). דן בספרים אלה בסוגיית המודרניות בתיאטרון כ "חדשנות תוך המשכיות" ו"ראביליטציה של המילה", היחס בין מרחב המשחק לצופה, וכו'
כתב פרשנויות למפעלם היצירתי של ולדימיר מאיאקובסקי, שון או'קייסי, ג'ון ב. פריסטלי, קארל צ'אפק, ברטולט ברכט, ז'אן ז'ירודו, אלבר קאמי וארמאן גאטי. כתב גם על יצירותיהם של במאים ידועים כמו פיטר ברוק.
בשנות ה-1980 כתב טרילוגיה " לשבחי השחקן " (1982), "לשבחי הבמאי" (1985) ולשבחי הבמה" (1988) שבה הוקיר שחקנים ובמאים חשובים של רומניה. הכרך השלישי כלל בקורות תיאטרון על ההצגות החשובות של התיאטרון הרומני בעשור התשיעי.
דליאנו תרגם לרומנית מיצירותיהם של איליה ארנבורג, קונסטנטין סימונוב (המחזה "בחור מעירנו"), לאוניד לאונוב (המחזה "אדם רגיל") ודים קוז'בניקוב (המחזה "חייו של רג'ינלד דייוויס") ;אלכסנדר קורנייצ'וק (המחזה "חורשת המורנים"), אוגוסט יאקובסון (מחזה "החיים במצודה") וג'יימס אלדרידג'. (המדינה ה-49)
מספריו

"התרשמויות ספרותיות סובייטיות" 1948 Impresii literare sovietice.‏
Maiakovski 1949
"סוגיות הריאליזם הביקורתי בספרות" 1951 Problemele realismului critic în literatură.‏
"היבטים במחזאות של גורקי" 1954 Aspecte din dramaturgia lui Gorki.‏
"הניצחון של גולדוני" 1957 Trimful lui Goldoni.‏ ביוגרפיה ספרותית דידקטית
"ערים ותיאטראות בגרמניה ובאיטליה 1957" 1958 Oraşe şi teatre. Germania, Italia '57.‏
"סימני דרך במחזאות המערבית העכשווית" 1962 Puncte de reper în dramaturgia occidentală contemporană‏
"היסטוריה של התיאטרון העולמי העכשווי" 1963 Istoria teatrului universal contemporan‏
"הבמאי והתיאטרון" 1968 Regizorul şi teatrul‏
"דילמות ופסאודודילמות תיאטרליות" 1972 Dileme şi pseudodileme teatrale‏
"תיאטרון-אנטיתיאטרון-תיאטרון" 1972 Teatru-antiteatru-teatru‏
"שבחי השחקן" 1982 Elogiul actorului‏
"אלמותיות התיאטרון" 1982 Nemurirea teatrului‏
"המודרניות של התיאטרון" 1983 Modernitatea teatrului‏
"שבחי הבמאי" 1985 Elogiul regizorului‏
"אמנות הבימוי התיאטרלי" 1987 Arta regiei teatrale‏
"שבחי הבמה" Elogiul scenei ‏
מפגשים בלתי נשכחים, 1995- Întâlniri memorabile בהוצאת הספר
מספריו > מחזה

1970 – Dialog despre dragoste (דיאלוג על אהבה)
הוא "מחזה רעיונות", על הדו-שיח בין האהבה לתיאטרון. גיבוריו הם הסופר ("הוא"), המבקר ("היא") והאישה. סיפור האהבה (ה"ריאלי") בין הסופר לאישה מקביל ל"כתיבה", מישור האהבה בין הסופר ל"היא" - המבקר. במהלך הזמן הסופר לומד לאהוב כשמוריו הם האישה המנוחשית, המאהבת, והידידה האפלטונית, המבקר - הופעות מתמזגות של העיקרון הנשי
לקריאה נוספת

Evreii din România, Breviar biobibliografic – הוצאת HASEFER, בוקרשט, 2008.
מילים לזכרו – בכתב העת minimum, גיליון 146, מאי 1999 עמ' 24
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  altmarius
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260324905171  PLWABN: 9810611043105606  BNE: XX903576  GND: 127165681  ICCU: LIGV025584  ISNI: 0000 0000 2339 8761  LCCN: n82212559  NLG: 86158  SUDOC: 241143063  VIAF: 57975000   WorldCat (עם VIAF): 57975000
המלחמה האנגלו-צרפתית (1294–1303)

המלחמה האנגלו-צרפתית (בצרפתית: Guerre de Guyenne) הייתה סכסוך בין השנים 1294–1298 ו-1300–1303 סביב גסקוניה. הסכם פריז (1303) סיים את הסכסוך.
אקוויטניה וגסקוניה

סכסוך רציני התעורר בשנת 1293, כאשר התנגשויות בין מלחים צרפתים ואנגלים גרמו לפיליפ הרביעי, מלך צרפת לזמן את הווסאל שלו לפרלמנט. כאשר טירות גסקוניה שנכבשו על ידי הצרפתים כחלק מההסכם לא הוחזרו לאנגלים לפי לוח הזמנים, אדוארד הראשון, מלך אנגליה ויתר על שבועת האמונים שלו והתכונן להילחם למען אקוויטניה. המלחמה שהתפתחה (1294–1303) נטתה לטובת פיליפ הרביעי, שצבאותיו חדרו עמוק לתוך גסקוניה.
פלנדריה

אדוארד חידש ברית עם פלנדריה ונסיכים צפוניים אחרים. הוא פתח במערכה בשיתוף עם רוזן פלנדריה באוגוסט 1297, אך נתקל בתבוסה מצד כוח צרפתי בראשות רובר השני, רוזן ארטואה, ובמהלך שביתת נשק מאוקטובר 1297 עד 1303 קבעו המלכים היריבים את הסטטוס קוו. השלום של 1303 המשיך להוות פוטנציאל לסכסוך, על ידי החזרת הדוכסות לאדוארד בתמורה לשבועת אמונים.
תוצאה של מלחמה ראשונה זו הייתה חוסר כפיפות כרוני של פלנדריה. לאחר כניעתו וכליאתו של הרוזן, העירוניים הפלמיים מרדו בחיל המצב הצרפתי, והאבירים הצרפתים ספגו תבוסה איומה בקרב דורבנות הזהב ביולי 1302. לאחר מכן התהפך המצב. אך רק בשנת 1305 ניתן היה להגיע להסדר המספק את המלך.
לאחר מכן

בתקופה שבה הלחימה הטילה עומס חסר תקדים על משאבי המלוכה, גסקוניה סיפקה גם כוח אדם. אף מלך אנגלי, לפיכך, לא יכול היה להרשות לעצמו להסתכן בכיבוש צרפתי של גסקוניה, כי יותר מדי עמד על כף המאזניים.
המלכים האנגלים כדוכסי אקוויטניה היו חייבים נאמנות פיאודלית למלך הצרפתי והטענות הסותרות של ריבונות וצדק היו מקור תדיר למחלוקות. בהתחשב באי הנוחות של מערכת היחסים הפיאודלית, זה עשוי להיראות מפתיע ששום סכסוך רחב יותר לא צמח ממצב גסקוניה לפני שנות ה-30 של המאה ה-14. אולם עד לאותו עשור המתיחויות שנבעו מהעמדה האנגלית בגסקוניה הוכלו ולא יצאו מכלל שליטה. המלחמה סימנה קו פרשת מים ביחסים בין שתי המעצמות.
הערות שוליים

1 2  Encyclopædia Britannica, France – Foreign relations
1 2 3  The Origins of the Hundred Years War, History Today, John Maddicott, Published in Volume: 36 Issue: 5, 1986
↑  Ginger M. Lee, "French War of 1294–1303", in Ronald H. Fritze and William Baxter Robison (eds.), Historical Dictionary of Late Medieval England, 1272–1485 (Greenwood, 2002), pp. 215–16 מסת"ב 9780313291241.
המועצה המחוקקת של אנדרה פרדש

| --- | --- |
 מדינה:  אנדרה פרדש
 סוג:  וידהאן פרישד, בית עליון
 היסטוריה
 תקופת הפעילות:  1 ביולי 1958–31 במאי 1982, 30 במרץ 2007 – הווה (23 שנים)
 הרכב
 מספר מושבים:  58
 
 קואליציה (49):      YSR קונגרס (43)        עצמאי (4)  אופוזיציה (26):       טלוגו דזאם (8)  PDF‏ (2)  לא מאויש       לא מאויש (1)
 אתר אינטרנט
 אתר רשמי
 
המועצה המחוקקת של אנדרה פרדש (בהינדי: प्रदेश विधान विधान परिषद; באנגלית: Andhra pardesh Legislative Council) היא הבית העליון של בית המחוקקים המדינתי של אנדרה פרדש.
היסטוריה

המועצה המחוקקת של אנדרה פרדש הוקמה לראשונה ביולי 1959, אך המועצה בוטלה ב-1985, לאחר שהטלוגו דזאם עלתה לשלטון.
בינואר 1990, לאחר שהאספה עברה לשליטת הקונגרס הלאומי ההודי, העבירה האספה החלטה להקמתה מחדש של מועצה מחוקקת, אך ההחלטה לא קודמה.
בינואר 2005 עברה חקיקה בפרלמנט ההודי שהקימה מחדש את המועצה המחוקקת כגוף בן 90 חברים, והיא הוקמה מחדש ב-30 במרץ 2007.
ביוני 2014 פוצלו 11 מחוזות מהמדינה והפכו למדינה נפרדת בשם טלנגאנה. בעקבות כך, תוצאות המועצה המחוקקת פוצלה בין שתי המדינות, כאשר במועצה המחוקקת של אנדרה פרדש מכהנים 50 חברים, בעוד 40 חברים מכהנים במועצה המחוקקת של טלנגאנה. במרץ 2015 הוגדלה המועצה ל-58 חברים.
בינואר 2020 העבירה האספה המחוקקת של אנדרה פרדש ברוב הדרוש של שני שלישים החלטה לביטול המועצה, והבקשה הועברה לעיון הפרלמנט ההודי. בנובמבר 2021, לאחר שה-YSR קונגרס השיגה רוב במועצה, העבירה האספה החלטה המבטלת את ההחלטה הקודמת וקוראת להשארת המועצה.
הרכב

חברי המועצה המחוקקת נבחרים בחלוקה הבאה: 20 נבחרים על ידי האספה המחוקקת של אנדרה פרדש, 20 על ידי גופי שלטון מקומי, 5 על ידי בעלי השכלה גבוהה, 5 על ידי מורי מוסדות להשכלה גבוהה, ו-8 ממונים על ידי המושל.
הערות שוליים

↑  G. C. Malhotra, Cabinet Responsibility to Legislature: Motions of Confidence and No-confidence in Lok Sabha and State Legislatures, Lok Sabha Secretariat, 2004, עמ' 164, ISBN 978-81-200-0400-9
↑  Andhra Pradesh Legislative Council (Abolition) Act, 1985
1 2  Ravi Sharma, In a volte-face, Andhra Pradesh Assembly passes resolution seeking continuation of Legislative Council, frontline.The Hindu, ‏23 בנובמבר 2021
↑  The Andhra Pradesh Legislative Council Act, 2005
↑  The Andhra Pradesh Reorganisation Act, 2014, s. 22, India Code
↑  The Anddhra . Pradesh Reorganisation (Amendment) Act, 2015. act. No. 12 OF 2015
↑  Andhra Pradesh Assembly passes resolution to abolish Legislative Council, Economic Times, ‏27 בינואר 2020
הארמייה השמינית (איטליה)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ממלכת איטליה ממלכת איטליה
 שיוך:  הצבא המלכותי האיטלקי הצבא המלכותי האיטלקי
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  I: ב-25 בינואר 1940 II: ב-1 באפריל 1942 – I: ב-31 באוקטובר 1940 II: בשלהי אפריל 1943
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה: קרב סטלינגרד קרב ניקולאייבקה מבצע סטורן קטן
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  229,000
 ציוד עיקרי:  976 תותחים, 1,297 מרגמות 66 מטוסים, 25,000 סוסים 17,000 נושאי גייסות וכלי רכב
 פיקוד
 מפקדים:  אדלברטו מסבויה-ג'נובה ג'ובאני מסה איטלו גריבולדי
 
חיילים איטלקים בחזית המזרחית, יולי 1942
חיילים איטלקים בחזית המזרחית, דצמבר 1942
הטנק הקל מסוג פיאט L6/40 בו צוידו הכוחות האיטלקים
שבויים איטלקים לאחר התבוסה בקרב סטלינגרד
הארמייה השמינית של הצבא האיטלקי, או הארמייה האיטלקית ברוסיה (באיטלקית: Armata Italiana in Russia), הייתה ארמייה איטלקית שלחמה בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה לצד מדינות הציר, במסגרת קבוצת ארמיות B, ונטלה חלק בקרב סטלינגרד. בחורף 1942/1943 הותקפה הארמייה על ידי כוחות עדיפים של הצבא האדום וספגה אבדות כבדות מאוד, בעקבותיהם הוחלט להוציא אותה מהחזית הסובייטית.