stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גאו שינג'יאן

| --- | --- |

 לידה:  4 בינואר 1940 (בן 84) Ganxian District, הרפובליקה העממית של סין 
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין, צרפת 
 מקום לימודים:  Beijing Foreign Studies University, Nanjing Jinling High School 
 שפות היצירה:  צרפתית, סינית 
 יצירות בולטות:  The Other Shore, Soul Mountain 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (2000)  מפקד בלגיון הכבוד (6 באפריל 2022)  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הסינית של הונג קונג  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
גאו שינג'יאן
זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
גאו שינג'יאן (Gao Xingjian;‏ נולד ב-4 בינואר 1940) הוא סופר, מחזאי, מבקר אמנות, מתרגם וצייר צרפתי ממוצא סיני, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 2000
חייו ופעילותו

גאו שינג'יאן נולד בינואר 1940 בעיר גאנג'ואו במחוז ג'יאנגשי שבדרום מזרח סין. ילדותו עברה עליו בצל הפלישה היפנית לסין, אביו היה פקיד בנק ואימו שחקנית חובבת. האם הפיחה בבנה את אהבת האמנות, התיאטרון והשפה הצרפתית. את לימודיו היסודיים רכש באמצעות בתי הספר של הרפובליקה העממית, אך בבגרותו בחר גאו להתמחות דווקא בשפה הצרפתית, והוא סיים את לימודיו האקדמיים ב-1962 עם תואר בצרפתית מטעם המחלקה לשפות זרות, המהווה שלוחה חיצונית של אוניברסיטת בייג'ינג. גאו שולט בשפה הצרפתית, בכתיבה, בדיבור ובקריאה ברמת שפת אם.
זמן קצר לאחר שסיים את לימודיו האקדמיים, החל לעבוד כמתרגם במחלקה לתרגום ספרות בינלאומית השייכת לשלטון הסיני. במהלך מהפכת התרבות נשלח כמו סופרים אחרים (כדוגמת אנצ'י מין) לחינוך מחדש. גאו נאלץ להשמיד כתבי יד מחשש שיסבכוהו עוד יותר עם השלטונות הסיניים. זמן קצר לאחר תום מהפכת התרבות, מצא ב-1979 דרך להתגבר על הדיכוי התרבותי בסין, והצליח להעביר חלק מכתבי היד שלו למדינות כמו צרפת ואיטליה. כתביו תורגמו ויצאו לאור במדינות הללו. בין השנים 1980 ל-1987 פרסם סיפורים קצרים פרי עטו במגזינים ספרותיים שונים בסין, ובנוסף גם ארבעה ספרים שעסקו באמנות וביקורת אמנות. באותן שנים החל לעלות גאו מחזות פרי עטו שהושפעו בסגנונם מברטולט ברכט ומסמואל בקט. גאו מתמחה בתיאטרון אבסורד ואוונגרד, המחזות הופקו והועלו על ידי התיאטרון לאמנות עממית של בייג'ינג. המחזות זכו להצלחה, אולם עוררו את זעמם של השלטונות וב-1986 נאסר לעלות מחזות של גאו שינג'יאן בסין.
ב-1986 חלה גאו בסרטן הריאות ובמשך עשרה חודשים ערך מסע לאורך התוואי של נהר היאנגצה. במהלך מסע זה החל למעשה להתהוות במוחו סיפורו "הר הנשמה", שבזכותו הוענק לו פרס נובל לספרות לשנת 2000. בשנת 1987 עזב גאו את סין והגיע לפריז כפליט פולטי. ב-1989 בעקבות הטבח בכיכר השלום השמיימית, כמו הסופר הסיני הא ג'ין ואינטלקטואלים סינים אחרים, פרש הסופר כמחאה מהמפלגה הקומוניסטית הסינית. מחזותיו של הסופר הועלו במספר תיאטראות באירופה; ובשוודיה הועלו מחזות פרי עטו של גאו שינג'יאן בשם: הנמלטים וגשמי קיץ בפקין בתיאטרון המלכותי הדרמטי של סטוקהולם. בנוסף, ידוע גאו גם כצייר, ולפחות שלושים תערוכות בינלאומיות הוקדשו לציוריו.
הערות שוליים

↑  זוכה פרס נובל לספרות לשנת 2000
↑  Tiananmen Square protests of 1989
| זוכי פרס נובל לספרות |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | פרידום (1901) • מומזן (1902) • ביירנסון (1903) • אצ'גראי, מיסטרל (1904) • סנקביץ' (1905) • קרדוצ'י (1906) • קיפלינג (1907) • אויקן (1908) • לגרלף (1909) • הייזה (1910) • מטרלינק (1911) • האופטמן (1912) • טאגור (1913) • לא חולק (1914) • רולן (1915) • היידנסטם (1916) • גילרופ, ה. פונטופידן (1917) • לא חולק (1918) • שפיטלר (1919) • האמסון (1920) • פרנס (1921) • בנאבנטה (1922) • ייטס (1923) • ריימונט (1924) • שו (1925) |  |
| 1926–1950 | דלדה (1926) • ברגסון (1927) • אונדסט (1928) • מאן (1929) • לואיס (1930) • קרלפלט (1931) • גולסוורתי (1932) • בונין (1933) • פיראנדלו (1934) • לא חולק (1935) • או'ניל (1936) • גאר (1937) • בק (1938) • סילנפא (1939) • לא חולק (1940–1943) • ינסן (1944) • מיסטרל (1945) • הסה (1946) • ז'יד (1947) • אליוט (1948) • פוקנר (1949) • ראסל (1950) |  |
| 1951–1975 | לגרקוויסט (1951) • מוריאק (1952) • צ'רצ'יל (1953) • המינגוויי (1954) • לכסנס (1955) • חימנס (1956) • קאמי (1957) • פסטרנק (1958) • קווזימודו (1959) • פרס (1960) • אנדריץ' (1961) • סטיינבק (1962) • ספריס (1963) • סארטר (1964) • שולוחוב (1965) • עגנון, זק"ש (1966) • אסטוריאס (1967) • קאוובטה (1968) • בקט (1969) • סולז'ניצין (1970) • נרודה (1971) • בל (1972) • וייט (1973) • יונסון, מרטינסון (1974) • מונטאלה (1975) |  |
| 1976–2000 | בלו (1976) • אליכסנדרה (1977) • בשביס-זינגר (1978) • אליטיס (1979) • מילוש (1980) • קנטי (1981) • גארסיה מארקס (1982) • גולדינג (1983) • סייפרט (1984) • סימון (1985) • סויינקה (1986) • ברודסקי (1987) • מחפוז (1988) • סלה (1989) • פס (1990) • גורדימר (1991) • וואלקוט (1992) • מוריסון (1993) • אואה (1994) • היני (1995) • שימבורסקה (1996) • פו (1997) • סאראמאגו (1998) • גראס (1999) • שינג'יאן (2000) |  |
| 2001 ואילך | נייפול (2001) • קרטס (2002) • קוטזי (2003) • ילינק (2004) • פינטר (2005) • פאמוק (2006) • לסינג (2007) • לה קלזיו (2008) • מילר (2009) • ורגס יוסה (2010) • טראנסטרמר (2011) • מו (2012) • מונרו (2013) • מודיאנו (2014) • אלכסייביץ' (2015) • דילן (2016) • אישיגורו (2017) • טוקרצ'וק (2018) • הנדקה (2019) • גליק (2020) • גורנה (2021) • ארנו (2022) • פוסה (2023) • האן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298527005171  PLWABN: 9810698532205606  BIBSYS: 90340794  BNE: XX1532481  BnF: cb12215094c (data)  CANTIC: a10872115  CiNii: DA12977943  GND: 118845497  ICCU: RAVV235430  ISNI: 0000 0001 2145 8481  LCCN: n83040297  LNB: 000222427  NDL: 00860762  NKC: jo20000075484  NLA: 36618527  NLG: 75444  NLK: KAC200106822  NTA: 149799594  RERO: 02-A003278493  SELIBR: 271980  SUDOC: 030810736  Trove: 1334324  ULAN: 500342652  VIAF: 102266649   WorldCat (עם VIAF): 102266649
גגאוזיה

גגאוזיה או גגאוז-יארי (בגגאוזית: Гагауз-Йери; ברומנית: Găgăuzia) היא אזור אוטונומי בדרום-מזרח רפובליקת מולדובה והיחיד במדינה לאחר הכרזת העצמאות של טרנסניסטריה.
שטחה של גגאוזיה, או בשמה המלא "היחידה הטריטוריאלית האוטונומית גגאוזיה", הוא 1830 קמ"ר, ואוכלוסייתה מונה 157,200 תושבים. בירתה היא קומרט (Comrat), ושפתה היא השפה הגגאוזית. התושבים הגגאוזים הם ממוצא טורקי, ושפתם נמנית עם משפחת השפות הטורקיות.
בדצמבר 1990 התנועה הבדלנית גגאוז חאלקי - בתמיכה שקטה של הקג"ב וגורמים שמרנים בקרב שלטונות ברית המועצות, מתנגדי מיכאיל גורבצ'וב, – הכריזה על שלושה מחוזות מולדובניים, קומרט, צ'יאדר-לונגה, ווולקנשטי, כ"רפובליקת גגאוזיה". בדצמבר 1994, כשלוש שנים לאחר פירוק ברית המועצות והקמתה של מולדובה העצמאית, הפרלמנט המולדובני, שנשלט על ידי מפלגת האיכרים הלאומית, הכיר באוטונומיה של הגגאוזים, ובשנת 1995 נקבעו גבולות האוטונומיה לאחר משאל עם מקומי.
דמוגרפיה

החלוקה האתנית של גגאוזיה היא (נכון לשנת 2004):
| קבוצה אתנית | כמות | % |
| --- | --- | --- |
| גגאוזים | 127,835 | 82.14% |
| בולגרים | 8,013 | 5.15% |
| מולדובנים | 7,481 | 4.81% |
| רוסים | 5,941 | 3.82% |
| אוקראינים | 4,919 | 3.16% |
| רומנים | 38 | 0.02% |
| אחרים | 1,409 | 0.91% |
גאוגברה

| --- | --- |

גאוגברה 4.4.3.0 (גרסת HTML5)
גאוגברה 4.4.3.0 (גרסת HTML5)
 מפתח:  Markus Hohenwarter
 גרסה אחרונה:  6.0.804.0 (4 באוקטובר 2023) 
 מערכת הפעלה:  חלונות, Mac OS X, דביאן,  אובונטו, Red Hat Linux, סוזה לינוקס, אנדרואיד, iOS וגם יישום רשת
 נכתבה בשפות:  HTML5 ,java
 סוג רישיון:  תוכנה חינמית וחלקים תחת GPL ו-CC-BY-SA
 קוד מקור:  https://dev.geogebra.org/svn/trunk/geogebra/  https://github.com/geogebra/geogebra 
 קטגוריה:  לומדה
 geogebra.org
 
הצגה בגאוגברה בתלת־ממד של פונקציה מהזמן למרוכבים
גאוגברה (באנגלית: GeoGebra) היא לומדה שמאפשרת למידת חקר, הוראת מתמטיקה ומדעים מבית הספר היסודי ועד לקורסים אקדמיים. התוכנה מאפשרת בניית המחשות ויזואליות ואינטראקטיביות בגאומטריה, אלגברה, סטטיסטיקה וחדו"א. התוכנה מופיעה גם כיישום רשת ולכן איננה מחייבת התקנה במחשב.
מאפיינים ומרכיבים

בגאוגברה ניתן להציג נקודות, וקטורים, קטעים, קווים, מצולעים, חתכי חרוט, אי-שוויוניים וגרפים של פונקציות. את הבניות ניתן לשנות לאחר הבניה באופן דינמי. ניתן לעדכן מרכיבים של הבניה באמצעות עכבר, מגע או סרגל הקלט. ניתן להגדיר בגאוגברה משתנים עבור מספרים, וקטורים ונקודות. ניתן לחשב נגזרות ואינטגרלים ועוד מגוון של פונקציות ואופרטורים.
חלקים עיקריים של גאוגברה:
סביבה אינטראקטיבית גאומטרית
גיליון אלקטרוני
מערכת אלגברת מחשב -(CAS)
כלים עבור סטטיסטיקה וחדו"א
כתיבת תסריטים
ספריית החומרים

המחשות דינמיות ואינטראקטיביות שנבנו באמצעות גאוגברה, ניתן להעלות לספריית החומרים של גאוגברה ברשת. הספרייה מכילה (אפריל 2016) יותר ממיליון משאבים, שנבנו על ידי משתמשים, מתוכם יותר מ-400,000 פתוחים לציבור לחיפוש, הצגה והורדה.
ראו גם

Mathematica
גיל סגל (מנכ"ל הכנסת)

גיל סגל (נולד ב-2 במאי 1963) הוא מנכ"ל הכנסת לשעבר. עד 2020 היה מנכ"ל יש עתיד.
קורות חיים

סגל התגייס לצה"ל ב-1981 ושירת בחיל האוויר בטייסות מבצעיות ובתפקידי מטה.
בשנים 2000–2001 שימש כקצין מודיעין ביחידה לשיתוף פעולה ובשנים 2001–2005 כיהן כמפקד יחידת שט"ל. לאחר מכן כיהן כשנתיים כראש ענף מטה בכיר בחיל האוויר.
בשנת 2007 יצא לשליחות ממלכתית בארצות הברית מטעם צה"ל, אז גם הכיר את מיקי לוי שכיהן כנספח המשטרה בוושינגטון. ב-2011 חזר לארץ והשתחרר מצה"ל בדרגת סגן אלוף.
בשנים 2011–2013 שימש כסמנכ"ל פיתוח עסקי בחברת ההיי-טק VisionMap.
בשנת 2013, עם הקמתה, החל סגל לשמש כמנכ"ל מפלגת יש עתיד, וכיהן בתפקיד עד שנת 2020, אז הוחלף על ידי אטל הובן.
לאחר מכן מונה לסגן יו"ר ההסתדרות הציונית העולמית (מטעם סיעת יש עתיד-מרצ) ולסגן ראש המחלקה לישראל ולהנצחת השואה והגבורה בישראל ובתפוצות. במהלך הבחירות לכנסת העשרים ושתיים עד עשרים וארבע, שימש כחבר בנשיאות ועדת הבחירות המרכזית.
עוד שימש לאורך השנים כחבר הנהלה בקונגרס היהודי העולמי WJC, כחבר ועדת הקשר עם הציבור בארגון צוות, וכחבר הוועד המנהל בתוכנית "רעים" של החברה למתנ"סים.
סגל הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה של ארץ ישראל ותואר שני במנהל ומדיניות ציבורית, שניהם מאוניברסיטת בר-אילן. כמו כן הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ומטה.
ביוני 2021 מונה סגל על ידי יו"ר הכנסת, מיקי לוי, לתפקיד מנכ"ל הכנסת.
סגל נשוי ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  מנכ"ל חדש לכנסת: גיל סגל, לשעבר מנכ"ל יש עתיד, באתר "סרוגים", 21 ביוני 2021
ברנאר מקלרבו

| --- | --- |

 לידה:  1090  פונטן-לה-דיז'ון (אנ'), דוכסות בורגונדיה
 פטירה:  20 באוגוסט 1153 לוח שנה לא מוגדר, ככל הנראה יוליאני  מנזר קלרבו, רוזנות שמפניה (אנ') 
 קאנוניזציה:  18 בינואר 1174. על ידי אלכסנדר השלישי
 מקום פולחן עיקרי:  הקתדרלה של טרואה
 חג:  20 באוגוסט
 
ברנאר מקלרבו
ברנאר מקלרבו, הידוע גם כברנרדוס הקדוש (1090 – 21 באוגוסט 1153), היה איש דת קתולי צרפתי, אב מנזר ותאולוג נוצרי חשוב. הוא נחשב לקדוש בכנסייה הקתולית ובכנסייה האנגליקנית, וכן מוכר על ידי הקתולים משנת 1830 כ"מורה כנסייה". הוגה בולט במסדר הנזירים הציסטרציאנים ואחד הדוחפים העיקריים לחיזוק מסדר אבירי היכל שלמה.
שנותיו הראשונות

ברנאר נולד בפונטן-לס-דיז'ון, על יד דיז'ון שבחבל בורגונדיה (בורגון) שבצרפת, בזמנו דוכסות בורגונדיה. אביו, אביר בשם טסלין, נהרג במסע צלב. אמו אלת (אדלהיד), בתו של אציל מבית מון-בר שהייתה ידועה באדיקותה, מתה כאשר ברנאר היה עדיין ילד.
ברנאר היה חולני מכדי להיות איש צבא, ומות אמו הוביל אותו אל הכנסייה. רצונו להיעשות לנזיר נתקל בהתנגדות מצד קרובי משפחה, והם שלחו אותו ללמוד בשאלון על מנת לקבל תפקיד כנסייתי גבוה יותר. אף על פי כן, רצונו של ברנאר להיות נזיר לא פחת, וכאשר החליט להצטרף לקהילה של רובר ממולם בסיטו בשנת 1108, הוא לקח עמו את אחיו ורבים מקרוביו וחבריו.
ברנאר כנזיר

הקהילה הקטנה של בנדיקטינים שהאמינו ברפורמה, שכמעט והוכחדה בשל מחסור בחברים חדשים, התעוררה לחיים בזכות כניסתם של כשלושים גברים צעירים מהמשפחות הטובות ביותר בסביבה. אחרים הלכו בעקבותיהם, והקהילה גדלה כה מהר שתוך זמן קצר יכלה לשלוח שלוחות למקומות אחרים. אחד מהמנזרים הקטנים הללו היה קלרבו, שנוסד בשנת 1115 על אדמות שנתן הרוזן איג מטרואה. ברנאר מונה לאב מנזר זה.
על פי האמנה החדשה של המסדר הציסטריני, קלרבו היה למנזר העיקרי, ולו חמישה ענפים. קלרבו נעשה למנזר החשוב ביותר למסדר, בשל הפרסום וההשפעה של ברנאר.
תכונותיו הנזיריות של ברנאר, העינויים העצמיים שלו וכוחו כמטיף ודרשן עשוהו מפורסם. עולי רגל רבים הגיעו לקלרבו בעקבות השפעתו, וחולים רבים הגיעו על מנת שירפא אותם במגעו. בתוך זמן קצר ברנאר, שהתכוון להקדיש את חייו לעבודה במנזר, נמשך לתוך אירועי העולם הגדול. כאשר האפיפיור הונוריוס השני נבחר בשנת 1124, ברנאר כבר נחשב לאחד מבכירי אנשי הכנסייה בצרפת - באחד הדיונים החשובים בהם השתתף, ביקשו שליחי האפיפיור את עצתו.
ברנאר כנזיר > פועלו במסדר אבירי היכל שלמה

בשנת 1128 הוזמן בידי הקרדינל מתיה מאלבנו לסינוד של טרואה, שם חיכה לו תפקיד חשוב בהקמת המסדר הטמפלרי החדש, שמקובל כי הוא כתב את חוקיו. עד אז נאסר על נזירים להילחם בטענה ששפיכות דמים נוגדת את עקרונות הברית החדשה. ברנאר מצא דרך לעקוף את האיסור וטען כי גם ישו עצמו נלחם כשהיה צורך בכך. בדרך זו הוסר המחסום והתאפשרה הקמת המסדר הטמפלרי שנזיריו היו גם אבירים לוחמים.
בשנה שלאחר מכן, בסינוד של שאלון-על-המארן, הוא סיים את המשבר שנבע מהאשמות שהובאו כנגד אנרי, בישוף ורדן, על ידי כך ששכנע את הבישוף לפרוש. עם זאת, חשיבותו של ברנאר באירופה החלה בעיקר עם מותו של האפיפיור הונוריוס השני (בשנת 1130), והבחירות המפוקפקות שבאו לאחר מכן. בסינוד שכינס לואי השמן באפריל באותה שנה, טען ברנאר בהצלחה בעד האפיפיור אינוקנטיוס השני כנגד מתחרהו אנקלטוס השני, ומרגע זה נעשה לתומך המשפיע ביותר של אפיפיור זה. בעוד אנקלטוס ישב ברומא ושלט בה, אינוקנטיוס נתמך על ידי צרפת, אנגליה, ספרד וגרמניה, ונסע ממקום למקום כשברנאר מימינו. האפיפיור אף התגורר בקלרבו עצמה, למרות מבניה הצנועים ולאחר מכן נסע עם ברנאר להתדיין עם לותאר השלישי (אנ'), קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בלייז'.
ברנאר כנזיר > פועלו באיטליה

בשנת 1133 פתח הקיסר במסעו הראשון לרומא, וברנאר עצמו שהה באיטליה בזמן זה, תוך שהוא מנסה לשכנע את אנשי ג'נובה להשלים עם אנשי פיזה, מכיוון שהאפיפיור "שלו" היה צריך את תמיכת שניהם. הוא ליווה את אינוקנטיוס לרומא ודחה הצעות לפתוח במשא ומתן עם אנקלטוס. לותאר הוכתר בכנסיית סט. פטרוס, וברנאר לא יכול היה לעזור לאפיפיור אינוקנטיוס עקב ריב עם בית הוהנשטאופן. ברנאר שוב בא לעזרתו, ובאביב 1135 נסע  לבמברגר ושכנע את פרידריך הוהנשטאופן להיכנע בפני הקיסר. ביוני חזר לאיטליה ולקח חלק חשוב במועצה של פיזה, שם החרימו את אנקלטוס. בצפון איטליה ההשפעה של דרשותיו ואישיותו הייתה עצומה. אפילו מילאנו הגאה נכנעה לפניו ולפני הקיסר והאפיפיור שלו, וניסתה לשכנע את ברנאר לעמוד בראש סט. אמברוס (אנ'), הקתדרלה הגדולה של מילאנו.
אנקלטוס מת ב-25 בינואר 1138, וב-13 במרץ נבחר הקרדינל גרגוריוס ליורשו, ולקח את השם ויקטור. בחירה זו הייתה ניצחונו של ברנאר, ופרי השפעתו האישית. הקרע בכנסייה נרפא, והוא יכול היה לחזור ולשבת בשקט במנזרו בקרלבו.
ברנאר כנזיר > חזרתו לקלרבו

קלרבו עצמה השתנתה בינתיים - למרות התנגדותו של ברנאר שהעדיף את פשטותם של המבנים הישנים, הפכה קלרבו למקום מפואר יותר כיאה למנזר שהטיל את צלו על רומא עצמה. את גודל השפעתו של ברנאר ניתן לראות מתוצאת המאבק בינו לבין פייר אבלר. מבחינת כוחו האינטלקטואלי והדיאלקטי של אבלר, ברנאר לא היה יכול לעמוד מולו, אך בכל זאת אבלר ירא מפניו ומילתו של ברנר הספיקה לגרום לרומא לפסול את אבלר.
תוצאה נוספת של פרסומו של ברנאר הייתה הגידול במסדר הציסטריאני. בין 1130 ל-1145 נוסדו או הצטרפו ממסדרים אחרים 83 מנזרים, ביניהם שלושה באנגליה ואחד באירלנד. בשנת 1145 נזיר ציסטריאני, שפעם היה חבר בקלרבו, נבחר לאפיפיור אאוגניוס השלישי. בחירה זו הייתה ניצחון למסדר, והעולם הנוצרי ראה זאת כניצחון של ברנאר כעצמו.
לאחר שריפא את הקרע בכנסייה, נקרא ברנאר לתקוף את הכפירה. ביוני 1145, בהזמנתו של הקרדינל אלבריק מאוסטיה, ברנאר נסע לדרום, ודרשותיו עזרו לעצור את הכפירה לזמן מה, בעיקר בחבל לנגדוק. בין הנאומים החשובים היה נאום בורפיי. חשובה בהרבה הייתה פעילותו בשנה שלאחר מכן, כשהטיף למסע צלב שני על פי דרישת האפיפיור. ההשפעה של בקשתו הייתה יוצאת דופן - המלך לואי השביעי ומלכתו אלינור מאקוויטניה נטלו את הצלב (מעשה שביטא הסכמה לצאת למסע), יחד עם רבים אחרים מכל שכבות העם. ברנאר המשיך לנסוע בכל רחבי צרפת הצפונית וגרם בכל מקום להתרגשות עצומה. הוא שכנע את קונראד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, להצטרף למסע. תוצאות המסע היו מכה לברנאר, שכן הוא נחל כישלון חרוץ, אולם הוא תלה את הכישלון בחטאיהם של נושאי הצלב.
במהלך מסע התעמולה למסע הצלב השני, בערי הריין נערכה גם הטפה לרצח יהודים. אנשי כנסייה ומדינה בכירים פנו אל ברנארד מקלרבו, הן כאחראי לתעמולת מסע הצלב והן כבעל סמכות בעולם הנוצרי, לפעול להגנת היהודים, והמקורות העבריים אכן מביעות הערכה למניעים הדתיים שהניעו אותו לצאת להגנתם.
שנותיו המאוחרות

מסיבה כלשהי, כנראה בגלל הקנאה בו מצד הקרדינלים או בשל פגיעה בכבוד עקב כישלון מסע הצלב, השפעתו של ברנאר החלה לדעוך. במועצה שבה השתתף בריימס, שהתקיפה תאולוג מסוים וטענה כי הוא כופר, טענותיו של ברנאר לא נשמעו באותה עוצמה כמו פעם.
לאחר שהגיעו החדשות על כישלון מסע הצלב, נעשה ניסיון להציל אותו על ידי ארגון עוד מסע. בהזמנתו של סוגריוס, אב המנזר בזיליקת סן-דני, ועתה מנהיגה למעשה של צרפת, ברנאר השתתף בפגישה שזומנה למטרה זו. הוא עצמו נבחר להנהיג את המסע הנוסף, בתמיכתו של האפיפיור. אך בגילו הדבר לא התאפשר מבחינה פיזית ובריאותית למשימה זו, והנזירים הציסטריאנים הצילו אותו כשמנעו בעדו מלהשתתף בה. ברנאר כבר היה זקן, שבור מתהפוכות הגורל ומעבודה בלתי פוסקת, ונעצב מאיבוד כמה מחבריו הקרובים. אף על פי כן, האנרגיה האינטלקטואלית שלו נותרה כשהיתה. הוא המשיך להתעניין בצורה פעילה בעניינים כנסייתיים, ויצירתו האחרונה לא הראתה סימנים של חולשה.
דמותו ותכונותיו

גדולתו של ברנאר נעוצה בדמותו ותכונותיו. תקופתו ראתה בו ההתגשמות של האידיאל של הנזירות בימי הביניים בהתפתחותה הגבוהה ביותר. לא הייתה לו אהדה לדיאלקטיקה של כמה דרשנים ומורים. ראייתו של ברנאר הייתה בהירה, והוא הלך בעקבות עקרונות האמונה הנוצרית, אדיקות והגיון חסר פשרות. אף שהוא היה אדוק מאוד, לא היה זה מטבעו להיות רודף או קנאי, וגם כאשר הטיף בעד מסע הצלב במיינץ, הוא התערב על מנת להפסיק את רדיפת היהודים שהייתה במקום. לגבי הכופרים אמר כי צריך לשכנע אותם לא באלימות אלא בדרכי הוויכוח. אולם, אם הכופר סירב להאזין העדיף לגרש אותו או לאסור אותו, על מנת שלא יסיט אותם מדרך הישר.
ברנאר הראה את האצילות של טבעו ואת עדינותו כאשר ניהל מגעים עם אנשים אחרים, וכן את ענוותנותו האמיתית. השפעתו הייתה ארוכת טווח, ואף הסופר של "הליכה בדרכו של ישו" (אנ') - תומאס א קמפיס - שאב השראה מכתביו. תומכי הרפורמה בכנסייה ראו בו את מוביל עיקרי האמונה המועדפת עליהם של גאולה אלוהית. כתביו הודפסו בהוצאות רבות. הוא צמוד יחסית לביבליה, ואף שהוא מזכיר את הקדושים ואת הבתולה הם אינם חשובים ביותר בכתביו.
קשה לאמוד את הפופולריות של ברנאר כדרשן עקב תיעוד לוקה בחסר של דרשותיו. כל דרשותיו נאמרו בלטינית לאנשים בעלי דרגה אינטלקטואלית הקרובה לשלו, ובסגנון שהיה מתאים לזמנו. ידוע כי ארסמוס מרוטרדם כתב כי "ברנר הוא דרשן בחסד על פי טבעו, ומלא בקסם וחיים ויודע איך להשפיע על רגשות שומעיו". גם על מכתביו של ברנר ניתן להסיק תכונות דומות.
בעמוד זיכרון ליד מנזר השתקנים בלטרון מופיעה ציטטה מפיו יחד עם צלאח א-דין ורש"י.
יצירותיו

יצירותיו של ברנר מתחלקות לכמה סוגים:
מכתבים, מהם כחמש מאות ששרדו, והם משמעותיים מאוד לחקר ההיסטוריה של התקופה.
מאמרים אודות הנזירות.
מאמרים אודות הממשל הכנסייתי.
ביוגרפיה.
דרשות.
תפילות ומזמורים, שחלק התקבלו בנוסח התפילה הקתולי, וחלקן אף התקבלו בכנסיות פרוטסטנטיות.
יצירותיו של ברנאר פורסמו באוסף מלא כמעט מלא ב-1508, ואוספים מלאים יותר במאות שלאחר מכן.
הקדשתו

ברנאר הוכרז כקדוש על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי ב-18 בינואר 1174.
הוכרז כ"מורה הכנסייה" ב-1830 על ידי האפיפיור פיוס השמיני.
ראו גם

בשבח האבירות החדשה
הערות שוליים

↑  חיים ביינארט, אטלס כרטא לתולדות עם ישראל בימי הביניים, 1981, עמ' 32.
| תאולוגיה נוצרית |
| --- | --- | --- |
| האלוהות | השילוש הקדוש • האל האב • ישו • רוח הקודש • קרדו • ומן הבן • אריאניות • הסבליאניות • המקדוניות | תומאס מאקווינס, מחשובי התאולוגים הנוצריים, ציור של קרלו קריוולי |
| כריסטולוגיה | לוגוס • אינקרנציה • דיופיזיטיות • מונופיזיטיזם/מיאפיזיטיות • דונאטיזם • מונותליטיזם • נסטוריאניזם • לידת הבתולין • עליית ישו • הביאה השנייה | תומאס מאקווינס, מחשובי התאולוגים הנוצריים, ציור של קרלו קריוולי |
| האדם והאל | החטא הקדמון • כפרה • פלגיאניזם • חטא • שבעת החטאים • חסד • גאולה • פרדסטינציה • יוסטיפיקציה • קדוש (קדוש מגן) • הסקרמנטים • טרנסובסטנציאציה | תומאס מאקווינס, מחשובי התאולוגים הנוצריים, ציור של קרלו קריוולי |
| תאולוגים חשובים | טרטוליאנוס • אוריגנס • פוליקרפוס • אתנסיוס • בסיליוס הגדול • גרגוריוס מנזיאנזוס • הירונימוס • אמברוזיוס • אוגוסטינוס • יוחנן כריסוסטומוס • קירילוס האלכסנדרוני • ברנאר מקלרבו • תומאס אקווינס • אנסלם • לותר • צווינגלי • קלווין • וסלי | תומאס מאקווינס, מחשובי התאולוגים הנוצריים, ציור של קרלו קריוולי |
פורטל נצרות • מושגים בנצרות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258685605171  PLWABN: 9810599619205606  BIBSYS: 90550378  BNC: 000057448  BNE: XX1719943  BnF: cb11891532s (data)  CANTIC: a10482830  CiNii: DA01280161  GND: 118509810  HDS: 012504  ICCU: CFIV020873  ISNI: 0000 0001 2096 2264  KulturNav: d9ae5870-3607-42b5-8462-1f5ddaf7a14a  LCCN: n79059107  MusicBrainz: c3736ac5-ac6c-45ac-a0bd-2694a2519b0e  NDL: 00433097  NKC: jn20000720022  NLA: 35017912  NLG: 148379  NLK: KAC199602347  NSK: 000041565  NTA: 068402163  RERO: 02-A000018897  SELIBR: 269142  SNAC: w6q23zpq  SUDOC: 026722402  Trove: 792425  ULAN: 500314286  VcBA: 495/37870  VIAF: 59875293   WorldCat (עם VIAF): 59875293 
Bernardi Opera, 1719
גאורגי איוואנוב

| --- | --- |

 לידה:  2 ביולי 1940 (בן 84) לובץ'
 מידע כללי
 בשירות:  קוסמונאוט בשירות תוכנית החלל הסובייטית
 לאום:  בולגריה בולגריה
 עיסוק בעבר:  טייס קרב
 תקופת השירות:  1978–1979
 דרגה:  גנרל-לויטננט
 זמן שהייה בחלל:  1 יום, 21 שעות, ודקה
 משימות
 סויוז 33
 עיטורים
 ,
גאורגי איוואנוב (בבולגרית: Георги Иванов Какалов; ‏נולד ב־2 ביולי 1940) הוא קוסמונאוט בולגרי שטס לחלל במסגרת תוכנית אינטרקוסמוס.
ביוגרפיה

גאורגי איוואנוב נולד בלובץ', בולגריה. לאחר סיום קורס טייס החל משנת 1964 המשיך בשירות בבית הספר לטיסה. לאחר מספר תפקידים בחיל האוויר הבולגרי (אנ'), הוא קודם לתפקיד מפקד טייסת.
בשנת 1978 התקבל איוואנוב  ליחידת הקוסמונאוטים הסובייטית, והחל הכנות לטיסה. הוא ביצע טיסה בחללית סויוז 33 לצד ניקולאי רוקאבישניקוב. עקב בעיה טכנית החללית לא הצליחה לעגון בסאליוט 6 וחזרה לכדור הארץ.
לאחר סיום הטיסה הוא חזר לבולגריה, ושירת במספר תפקידים בחיל האוויר.
בשנים 1981-1991 איוואנוב היה חבר הפרלמנט הבולגרי.
בשנת 2004 הוא קודם לדרגת גנרל-לויטננט.
הוא ניהל את חברת תעופה איר סופיה שהייתה חלקית בבעלותו. החברה הפסיקה להתקיים בשנת 2008.
ג'ובאני ורגה

| --- | --- |

 לידה:  2 בספטמבר 1840 קטניה, ממלכת שתי הסיציליות 
 פטירה:  27 בינואר 1922 (בגיל 81) קטניה, איטליה 
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קטניה 
 שפות היצירה:  איטלקית 
 סוגה:  רומן קצר, רומן 
 זרם ספרותי:  וריזמו 
 יצירות בולטות:  בית מאלאווליה, Una peccatrice, Storia di una capinera, Eva, Eros, Il marito di Elena, Red Evil Hair, Mastro Don Gesualdo, La duchessa di Leyra, Tigre reale, בפסקה זו 3 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 תקופת הפעילות:  1855–1922 (כ־67 שנים) 
 פרסים והוקרה:  מסדר סנט מוריס ולזרוס 
 חתימה:   
 
ג'ובאני כרמלו ורגה (באיטלקית: Giovanni Verga; ‏2 בספטמבר 1840, קטניה – 27 בינואר 1922) היה סופר איטלקי והנציג החשוב ביותר של זרם הווריזמו בספרות.
ביוגרפיה ומוצא

ורגה נולד בעיר קטניה שבסיציליה בשנת 1840 ברחוב סאנט'אנה להוריו ג'ובאני-באטיסטה ורגה קאטאלאנו וקתרינה מאורו. האב הגיע מהיישוב ויציני, שם היו למשפחת ורגה מספר נכסים, והיה צאצא באחד מענפיה של משפחה אליה השתייכו הבארונים מפונטנבלאנקה.
ילדותו של ורגה וחינוכו הראשוני

בילדותו חי ורגה בעיר הולדתו קטניה, אשר הייתה באותם ימים מרכז תרבות, אך פרובינציאלי ביחס לערים גדולות באיטליה ובאירופה. סיים את לימודיו הראשוניים אצל מורים פרטיים. לאחר מכן התמקצע ורגה אצל איש הספר אנטונינו אבּאטֶה, אשר ממנו שאב את טעמו הספרותי הרומנטי וכן את הפטריוטיות הבוערת בעצמותיו. אבאטה נהג להורות לתלמידיו לקרוא מכתבי דאנטה, פטררקה, אריוסטו, טאסו, וינצ'נזו מונטי, מנצוני וכן עמודים מתוך ה"אסתטיקה" של הגל. בנוסף לאלה, נהג לקרוא להם גם משיריו ובהיותו מעריץ נלהב של דומניקו קסטורינה, סופר ומשורר קטנֶזי וקרוב משפחה רחוק של ורגה, המליץ בפני תלמידיו על קריאת "השלושה במצור על טורינו", רומאן היסטורי-פטריוטי שכתב קסטורינה בשנת 1847.
ילדותו של ורגה וחינוכו הראשוני > הרומאנים ההיסטוריים-פטריוטיים הראשונים

תפיסתו של ורגה ככותב התעצבה בקריאת כתביו של קסטורינה ובקריאת "הקִדמה והמוות" מאת מורו אבאטה ובגיל 15 בלבד, בין השנים 1856 ו-1857 חיבר ורגה את הרומן הראשון שלו, רומאן בהשראת הריסורג'ימנטו בשם אהבה ומולדת. רומאן זה לא זכה לעריכה.
לימודיו הגבוהים של ורגה לא היו סדירים; בשנת 1858 נרשם ורגה ללימודים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת קטניה, אך לא השלים את לימודיו והעדיף להתמסר לפעילות ספרותית ולעיתונאות פוליטית.
בכסף שניתן לו על ידי אביו לשם השלמת הלימודים השתמש ורגה להוצאה לאור של הרומן "I carbonari della montagna" ("הקרבונרים מההר", 1861-1862), רומאן היסטורי ששאב את השראתו מפעולות הקרבונריה של קלבריה נגד הטיראניה הנפוליאונית של מירא.
עם הגעתו של גריבלדי לקטניה, הוקם "המשמר הלאומי" וורגה התגייס לשורותיו ושירת בו כארבע שנים, אך משמצא כי אינו מתאים למסגרת ולמשמעת הצבאית, השתחרר וקיבל מענק בסך 3100 לירות בגזברות המקומית.
בשנת 1863 פרסם ורגה בחלקים, בכתב העת הפלורנטיני "אירופה החדשה" את הרומן השלישי פרי עטו "על הלגונות". בתקופה זו איטליה כבר השיגה את עצמאותה אך ונציה נותרה עדיין תחת שליטה אוסטרית. רומאן זה מגולל את סיפור אהבתו של פקיד אוסטרי לצעירה ונציאנית בסגנון נוקשה ומשולל רטוריקה.
חייו בפירנצה

בשנת 1865 נוסע ורגה לביקור בפירנצה, שהייתה אז בירתה של ממלכת איטליה ושב לשם בשנת 1969 על מנת להשתקע בה, ביודעו כי על מנת להיעשות סופר "מן המניין" עליו להשתחרר ממגבלות חיי הפרובינציה ולבוא במגע עם אנשי הספרות של איטליה.