stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רמי רוזן
הערות שוליים

1 2  רמי רוזן, מדריך מאה שנה לתיאטרון העברי מאת שמעון לב-ארי
↑  אסף ענברי, צריך למצוא ,, פרוזה גיליון ינואר 1992 עמ' 60 עד 72.
.
↑  רמי רוזן, מי הוריד את הטנק בדגניה, דצמבר 1990 מוסף הארץ
↑  שם כפסי הציבור, אתר youtube
↑  המחזאי והעיתונאי החיפאי רמי רוזן הלך לעולמו, באתר ניוז חיפה והקריות
↑  שרגא הר-גיל, רמי רוזן כותב סאטירות, מעריב, 2 בינואר 1972
אלי קינן, מהנדס עם כל דבר, דבר, 21 בינואר 1972
↑  מפיקי ,עגל הזהב׳ מאיימים בבג״צ, על המשמר, 21 בפברואר 1972
↑  יעקב העליון, מדוע פסלה הצנזורה פרשת עגל הזהב?, מעריב, 21 בפברואר 1972
↑  "עגל הזהב" הוצג – למרות פסילתו, על המשמר, 20 בפברואר 1972
↑  רמי רוזן, פשכולניק, באתר הכל שקרים
↑  רמי רוזן, רוזן, רמי, 1977, כתיבת מחזה הלכה למעשה – בית אבות. עבודת מ"א, בהדרכת פרופ' משה לזר, אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לאמנויות, החוג לאמנות התאטרון.
↑  אליקים ירון, ויקו למשפט, והנה משפח, מעריב, 15 ביוני 1980
"המשפט" של קפקא בתיאטרון חיפה, דבר, 24 באפריל 1980
↑  מערכת חיפוש אנשי במה - רמי רוזן, באתר אוניברסיטת תל אביב
↑  ת"א נ"י ת"א (ארכיון)
↑  הגר רם, הצגה ראשונה - מטומטם, אז מה, חדשות, 6 בדצמבר 1987
↑  עירית נחמני, תיאטרון, חדשות, 6 בספטמבר 1988
↑  יומנו של מטורף, באתר הבמה (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009116386305171  VIAF: 6223160667989603560007   WorldCat (עם VIAF): 6223160667989603560007
קטעים ליריים

אדוורד גריג
הכותרת של הספר הראשון Op.12, בהוצאתו הראשונה לאור
תחילת ה"אריאטה" מתוך הספר הראשון, Op.12
קטעים ליריים (מנורווגית: Lyriske stykker) הם אוסף של 66 יצירות קצרות (מיניאטורות) לפסנתר סולו, שנכתבו בידי המלחין הנורווגי אדוורד גריג בין השנים 1866–1901. מסורת הלחנת מניאטורות התפתחה לז'אנר מוזיקלי מצוי במוזיקה המערבית מראשית המאה ה-19 והיא אחד המאפיינים של המוזיקה הרומנטית, וזאת כהנגדה ליצירות גדולות ומונומנטליות שנכתבו בתקופה זו.
האוסף כולל בתוכו מספר יצירות ידועות של גריג, כדוגמת "יום החתונה בטרולדהגן" (Bryllupsdag på Troldhaugen), לאביב (Til våren), מארש הטרולים (Trolltog), ופרפר (Sommerfugl).
הקלטות

בין הפסנתרנים שהקליטו את מכלול הקטעים, ניתן לציין את אלכסנדר גולדנוויסר (ההקלטה הראשונה בהיסטוריה של מכלול הקטעים, בשנת 1950 בברית המועצות) ואת לייף אובה אנדסנס (שהקליט על פסנתר הסטיינווי המקורי של גריג בטרולדהגן).
עוד פסנתרנים אחרים שהקליטו או ביצעו את "קטעים ליריים": ולטר גיזקינג, סביאטוסלב ריכטר, אמיל גיללס, אבה קנרדל (אנ'), אנדריי גברילוב (אנ'), האקון אוסטבו (אנ'), איינר שטין-נוקלברג (אנ'), אירינה מז'ואבה, איזבל מואראו, גרהרד אופיץ (אנ'), סטיבן האף וחאבייר פרינאס (אנ').
ראו גם

פר גינט (גריג)
שירים ללא מילים
רונית מרזן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 במרץ 1959 (בת 65) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חיפה  אוניברסיטת תל אביב 
 
רונית מרזן (נולדה ב-22 במרץ 1959) היא חוקרת בבית הספר למדע המדינה באוניברסיטת חיפה, זוכת פרס חייקין לשנת 2014 ופרס בהט לשנת 2020.
ביוגרפיה

נולדה ב-1959 וגדלה בטבריה. למדה במגמת אלקטרוניקה ופיזיקה בתיכון, ולאחר מכן התקבלה ללימודי עתודה בשפה וספרות ערבית והיסטוריה של המזרח התיכון. לאחר סיום התואר הראשון התגייסה ליחידה 8200 ושירתה כקב"רית.
קריירה

ב-1985 מונתה למפקדת ביה”ס הקדם צבאי של חיל המודיעין שהכשיר את החיילים והשוחרים של 8200 לגזרה הצפונית. ב-1993 השתחררה מצה"ל והצטרפה לשב"כ, שם הועסקה במשך 19 שנה כמומחית ידע בנוהגים הלשוניים, התרבותיים והדתיים של החברה הערבית.
מרזן המשיכה בלימודיה האקדמיים וסיימה תואר שני במדעי המדינה ותואר שלישי בהיסטוריה של המזרח התיכון. בעבודת הדוקטורט שלה, שכתבה בהנחייתו של פרופ' יוסף נבו, אוניברסיטת תל אביב, השוותה את השימוש בדת שעשו חאג' אמין אל חוסיניי ויאסר ערפאת לקידום מטרות פוליטיות ולאומיות בתהליך הבינוי של האומה הפלסטינית. על עבודתה זכתה בפרס "חייקין" לעבודת מחקר מצטיינת לשנת 2014.
בשנת 2020 זכה ספרה "האב, הבן ורוח המהפכה" בפרס בהט של אוניברסיטת חיפה.
מרזן מפרסמת מאמרי פרשנות בנושא המזרח התיכון בעיתונות הכתובה ומשמשת כפרשנית בערוצי הטלוויזיה והרדיו השונים. מרצה באוניברסיטה הפתוחה ובחוג למדעי המדינה באוניברסיטת חיפה וחוקרת בקתדרת חייקין לגאואסטרטגיה. חברה במאגר המומחיות של פורום דבורה.
חיים אישיים

נשואה, אם לשלושה ילדים, מתגוררת בכרמל שבחיפה.
פרסומים נבחרים

יאסר ערפאת – רטוריקה של מנהיג בודד. תל אביב: רסלינג, 2016
האב, הבן ורוח המהפכה: הצעירים והצעירות ב"אביב הערבי", הוצאת פרדס, 2021
קטר וטורקיה מניעות את הפלסטינים למאבק אלים. דעה.
הערות שוליים

↑  ד"ר רונית מרזן, באתר סופרנוס
↑   רוית הכט, "את חמאס אי אפשר להוציא מעזה. זה מה יש, זה הפרטנר", באתר הארץ, 25 בנובמבר 2021
↑  ד"ר רונית מרזן, קצת על עצמי, באתר אוניברסיטת חיפה
↑  Super User, פרס חייקין - זוכי עבר, באתר ch-strategy.hevra.haifa.ac.il
↑  פרס בהט – הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה
↑  Marzan - ראיונות לתקשורת, באתר marzan.poli.haifa.ac.il
↑  רונית מרזן, באתר האוניברסיטה הפתוחה מערך לימודי חוץ
↑  Marzan - קורסים, באתר marzan.poli.haifa.ac.il
↑  מאגר המומחיות של פורום דבורה, באתר פורום דבורה
↑  ד"ר רונית מרזן, באתר אניברסיטת חיפה, קתדרת חייקין לגיאואסטרטגיה
צבא יבשה דיגיטלי

טנק מרכבה סימן 4 מצויד במערכות שו"ב מתקדמות כחלק מפרויקט צי"ד.
צבא יבשה דיגיטלי (בראשי תיבות: צי"ד) היא מערכת שליטה ובקרה ו-C4ISTAR של זרוע היבשה בצה"ל.
במסגרת תוכנית צי"ד מסופקות לצה"ל מערכות תקשוב לדרג הלוחם, חברת אלביט מערכות וחברות אחרות. מערכות אלו מאפשרות העברת תמונת מצב אינטגרטיבית ועדכנית המשלבת בין כלל הגורמים המשתתפים בלחימה והמנהלים אותה (מודיעין טכנולוגי מבצעי ללחימה ברגע אמת) עלות הפרויקט מוערכת בכעשרים מיליארד שקל.
על המערכת

ממשק המשתמש של מערכת צי"ד כולל עמדות שליטה ובקרה (שו"ב) ותקשורת, ומערכות לעיבוד והפצת מידע. כמו כן, כוללת המערכת מחשבי כף יד שחולקו למפקדי הכוחות הרגליים ומאפשרת להם קשר עם כלי טיס בלתי מאוישים (כטב"מים), צפייה במפת מטרות ואיומים שיספקו להם כוחות המודיעין ותקשוב, ותצפית ומעקב אחר מיקומו של כל לוחם בכוח.
מערכת צי"ד מאפשרת תיאום בין הכוחות בדרגים השונים, מתן תמונת מצב (תמ"צ) עדכנית, יכולת מבצעית מערכתית כוללת, הגדלת שרידות הכוחות ושיפור הדיוק בעת הפעלת אש, תוך שימוש יעיל וחיסכון בכוח אדם ואמצעים.
כלי רכב ללחימה ובהם טנק מרכבה סימן 4, נגמ"ש מרכבה ונמ"ר הנדסי, ומסוק הקרב "שרף" AH-64D (אפאצ'י לונגבו) מצוידים במערכות שליטה ובקרה דיגיטליות מתקדמות המשתלבות במערכת צי"ד.
במסגרת פרויקט צי"ד ניתן למנות את המערכות הבאות:
"משואה" – שליטה ובקרה מבצעית לדרג האופרטיבי הטקטי.
דוא"ל – קישור רשת הנתונים הנייחת למערך הנפרס.
"רואים רחוק" – חוזי זמן אמת לכוחות נייחים ואף לכוחות ניידים.
"הרקיע השביעי" – תחנות נייחות ואמצעים ניידים לקליטת תקשורת לוויינית.
"תמנון" - מחשב נייד מוצפן ועמיד הנישא באפוד הקרבי, פותח ביחד עם חברות RTM ו-CTI.
המערכת מקושרת (או מתוכננת להיות מקושרת) גם למערכות הנמצאות בשימוש בדרגים הגבוהים יותר וכן למערכות המקבילות בזרועות האחרות (אוויר, ים ומודיעין)
המערכת כיום מוגדרת ככלל צהלית ונותן תמיכה בכל הזרועות והכוחות של צה"ל .
יישום הפרויקט

הפרויקט החל בשנת 2001, לאחר שסגן הרמטכ"ל דאז, משה יעלון, אישר את פיתוח המערכת. בשנת 2004 הפרויקט הגיע לשלב הטמעתה בזרוע היבשה והרמטכ"ל יעלון אישר הצטיידות והטמעה ביחידות השונות. בחודש יוני 2005 נכנסה לשימוש מבצעי ראשון מערכת "שדר חם" במסגרת תרגיל מבצעי של גדוד קרן בחיל התותחנים. מערכת "שדר חם" היא מערכת שליטה, בקרה וניהול אש למערך הקני, למערך הרקטי ולמערך הקישור הארטילרי בחיל התותחנים, ומהווה צעד ראשון בהטמעת מערכת צי"ד. באוגוסט 2005, במהלך תוכנית ההתנתקות, נכנסה המערכת לשימוש הכוחות ברצועת עזה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה חולקו למג"דים ולמספר מפקדי פלוגות מחשבי כף יד. המערכת העבירה למפקדים בשטח מידע על כוחות ידידותיים שכנים ועל כוחות עוינים בתוספת פרטי מידע נוספים כגון כיוון ההתקדמות.
לאחר מלחמת לבנון השנייה החלה עוצבת געש סדרת אימונים להטמעת מערכת צבא יבשה דיגיטלי ובספטמבר 2009 היא הייתה העוצבה הראשונה בצה"ל שקיימה תרגיל אוגדתי מלא במסגרת צבא יבשה דיגיטלי.
בשנת 2010 החלו אימונים רב-חיליים גדולים בהם תורגלה מערכת צי"ד לראשונה במסגרת רב-חילית.
המערכת רשמה טבילת אש מבצעית במבצע צוק איתן וזכתה להצלחה רבה. המערכת, שהותקנה על כל טנקי המרכבה סימן 4מ של חטיבה 401, אפשרה קשר, שו"ב, סנכרון ותיאום ברמות חסרות תקדים בין החמ"ל (מפקדת החטיבה) לכל הטנקים, בין כל הטנקים, וכן בין הטנקים לגורמי סיוע כגון חיל האוויר, חיל התותחנים וחיל החימוש. מערכת צי"ד אפשרה העברת מידע מודיעיני בזמן אמת שסיפקו אגף המודיעין וחיל האיסוף הקרבי למחשבי הטנקים, והצגתם באופן דיגיטלי על מסכי המפקדים. בכך אפשרה המערכת חלוקה של מטרות בין הכוחות, שיתוף מידע ותצפיות ולחימה יעילה יותר. בזכות "מעיל רוח" שסיפקה הגנה לטנקים ומערכת צי"ד הטנקים השמידו מאות מטרות (בין השאר ירו הטנקים פגזים על בתים ממולכדים שהמודיעין סימן, דבר שהביא להפעלה יזומה של המטענים וחומרי הנפץ שהוסתרו בבתים ולפיצוצם), פגעו במאות מחבלים (חטיבה 401 לבדה הרגה 120–130 מחבלים) וחיפו על כוחות חיל הרגלים וחיל ההנדסה הקרבית.
ב-2015 זכו צוותים מאלביט מערכות, מזרוע היבשה וממפא"ת בפרס ביטחון ישראל על הפרויקט.
ב-2017 נכנסה לשירות גרסה חדשה של המערכת, צי"ד 750.
בפברואר 2018 נכנסה לראשונה מערכת צי"ד לחטיבת מנשה ביהודה ושומרון, אשר אמורה לסכל פיגועי טרור.
מערכת הצי"ד/משואה 750 רשמה טבילת אש מבצעית במהלך מבצע שומר החומות ברצועת עזה ב-2021. המערכת מותקנת על טנקי הטנק מרכבה סימן 4 400 של חטיבה 188
כיום תוכנית צי"ד משרתת את כלל צהל מהדרג הלוחם עד המטכ"ל כדי לעשות בה שימוש נרחב צריך לבצע סיווג ביטחוני (מערכת מסווגת) .
מפעילים

ישראל ישראל: בשירות זרוע היבשה של צה"ל.
אוסטרליה אוסטרליה: המערכת נמכרה לצבא אוסטרליה, בעסקה בהיקף של חצי מיליארד דולר.
הולנד הולנד: צבא הולנד קנה את המערכת, בעסקה בהיקף של כמה מאות מיליוני דולרים.
הערות שוליים

↑   תום לוינסון, "רק מתנחלים וצעירים מהפריפריה מסכימים לבוא למילואים. השאר מנתקים לי בפנים", באתר TheMarker‏, 10 ביולי 2022
1 2 3 4 5  פקודת יום לסיום תפקיד קצין התקשוב הראשי תא"ל ארנון זו ארץ מטעם רמ"ט אגף התקשוב וק. התקשוב הראשי תא"ל ארנון זו - ארץ, באתר חיל תקשוב, 22 בספטמבר 2005.
↑  דניאלה בוקור, פרויקט צי"ד ממשיך לשלוח זרועות, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 29 במאי 2011.
↑  עמיר רפפורט, צה"ל: מכרזים במאות מיליוני ש"ח להקמת רשת נתונים, באתר ynet, 3 בדצמבר 2001.
↑  עמיר רפפורט, רמטכ"ל, שפר הופעתך, באתר nrg‏, 10 ביולי 2004
↑  הודעת דובר צה"ל, סיום תרגיל אוגדה 36, 17 בספטמבר 2009
↑  נועה בן אהרון ואיתמר שגב, איחוד כוחות, ביטאון ביבשה, גיליון 13, 26 באפריל 2010
↑  בן כספית, האדם שבטנק, מעריב המוסף, 22 באוגוסט 2014
↑  יובל אזולאי, ‏פרס ביטחון ישראל יוענק למערכת של אלביט מערכות, באתר גלובס, 9 ביוני 2015
↑   כרמל ליברמן, לראשונה - מערכת צי"ד נכנסת לפעילות באיו"ש ומסייעת לסכל פיגועים. כך זה עובד, באתר צה"ל, 26 בפברואר 2018
↑  אודי עציון, האינטרנט המהיר מתגייס לשריון וחטיבות החי"ר, באתר כלכליסט, 26 בפברואר 2020
↑  שירות גלובס, ‏אלביט מערכות זכתה במכרז של צבא אוסטרליה ב-150 מיליון ד', באתר גלובס, 25 בינואר 2018
↑  יובל אזולאי, ‏אלביט תמכור מיחשוב לביש בשווי 150 מיליון דולר לצבאות באירופה, באתר גלובס, 2 ביולי 2015
↑  עמי רוחקס דומבה, ‏אלביט מערכות מדווחת על שתי עסקאות לצבא הולנד, באתר "IsraelDefense‏", 16 בדצמבר 2020
שלמה קצין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  מרץ 1909 אדר ה'תרס"ט ירושלים
 פטירה:  23 באוקטובר 1982 (בגיל 73) חשוון ה'תשמ"ג
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  ירושלים, בני ברק, יפו ומצרים
 תקופת הפעילות:  ? – 23 באוקטובר 1982 
 רבותיו:  הרבנים יעקב עדס ועזרא עטיה
 
הרב שלמה שאול קצין (מרץ 1909 – 23 באוקטובר 1982) היה שוחט, מוהל ומורה הוראה, רב השכונות נחלת אחים ונחלת ציון בירושלים, אב בית דין במצרים, ודיין ביפו ובתל אביב.
ביוגרפיה

נולד בירושלים בחודש מרץ 1909 (אדר ה'תרס"ט) לאלטון ולרב שאול קצין, שהיה מקובל ומחבר הספרים "אמרי בינה" ו"פרי צדיק". האות ש' נוספה לשמו כקיצור לשם אביו, כנהוג במשפחתו בתקופה זו. בילדותו למד בתלמוד תורה ובבית ספר, ומשם המשיך לישיבת פורת יוסף, שם למד אצל הרב יעקב עדס והרב עזרא עטיה.
בסיום לימודיו הוסמך לרבנות על ידי הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, ושימש כרב השכונות "נחלת אחים" ו"נחלת ציון" בירושלים. במקביל שימש כסופר וכמזכיר בית הדין של העדה הספרדית בירושלים למשך כשנתיים.
הוסמך גם כשוחט ובודק, וכמוהל, ובשנת 1931 (ה'תרצ"א) ייסד בירושלים "בית דרשות לחכמה ולמוסר".
לאחר פטירת הרב יהודה הכהן מסלתון טראב, מונה לשמש תחתיו כאב בית דין וכרב במצרים. לאחר הקמת המדינה חזר ארצה והחל לשמש כרב וכדיין ביפו, וייסד שם את בית הכנסת הגדול "שיבת ציון". לאחר מספר שנים עבר להתגורר בבני ברק, והחל לשמש כמורה הוראה וכחבר בית הדין הרבני בתל אביב יפו.
הלך לעולמו ב-23 באוקטובר 1982 (ו' בחשוון ה'תשמ"ג).
אחיו היה הרב יעקב קצין.
חיבוריו

כרם שלמה - שני חלקים; חידושים על מסכתות הש"ס ושו״ת, דרושים שדרש בפני קהילות שונות, וביאור מאמרים שונים של חז"ל
טהרת בנות ישראל - דיני נידה, טבילה וסדר טהרה, ירושלים ה'תרצ"ה
ניצוצי אור - מוסר ותוכחות, ירושלים ה'תרצ״ה. בהסכמת הרבנים הראי״ה קוק, יוסף צבי דושינסקי, בן ציון אברהם קואינקה ואברהם פילוסוף
דברי שלמה - שו"ת, חידושים ודרשות, שני חלקים
חלק ממאמריו פורסמו בירחונים תורניים ובעיתונים שונים
קובץ שיעורים

שער החלק הראשון
שער החלק השני
קובץ שיעורים הוא ספר למדני בן שני כרכים הכולל בעיקר את שיעוריו של רבי אלחנן וסרמן, שנמסרו בישיבת אוהל תורה בברנוביץ'. הוא יצא לאור על ידי בנו של המחבר, הרב אלעזר שמחה וסרמן.
חלק א' של הספר

חלק זה כולל שיעורים על סדר התלמוד הבבלי, על המסכתות פסחים, ביצה, כתובות, קידושין בבא קמא ובבא בתרא. במהדורות החדשות לוקטו דבריו אף על מסכתות אחרות. הספר מחולק לסעיפים המסומנים באותיות, כשכל סעיף הוא קטע קצר ומתומצת מחידושיו של המחבר. בספר מובאים חידושים מתורתם של הראשונים, עם חקירות בשיטת בריסק המלבנות את הביאור המדויק בכוונתם. בין השאר מובאים בספר גם דברי רבותיו של המחבר, רבי חיים הלוי סולובייצ'יק ורבי שמעון יהודה שקופ.
בהקדמת הספר מובאת אמרתו של רבי חיים סולובייצ'יק שהרב וסרמן נהג לחזור עליה: לחדש חידושים זה לא בשבילנו, זה היה תפקידם של הראשונים. תפקידנו הוא להבין את מה שנכתב בלבד.
חלק ב' של הספר וקונטרס דברי סופרים

החלק השני של הספר כולל ביאורים והערות בעניינים שונים, מחולקים ל"סימנים", שלוקטו ממאמרים שהדפיס המחבר בכתבי עת תורניים. בנוסף נדפסו חילופי מכתבים שונים בין המחבר לגדולי תורה אחרים בזמנו.
חלק ב' של הספר וקונטרס דברי סופרים > קונטרס דברי סופרים

לאחר חלק המכתבים צורף לספר קונטרס "דברי סופרים", שיצא לאור לראשונה על ידי הרב אלחנן וסרמן כחיבור עצמאי. בקונטרס מברר המחבר את גדרן של המצוות דרבנן ומקור החיוב בהן, לפי שיטה ייחודית משלו. מהיסודות הידועים שבספר הוא היסוד כי המקור והחיוב לתקנות החכמים השונות, וכן החיוב על העם לשמוע בקולם, הוא מהסברה הפשוטה שכן הוא רצון ה', שכן המצוה "ועשית ככל אשר יורוך" אומרת רק כי יש להאמין ולשמוע בקול החכמים, אך לאחר שנכתבה מצווה זו, די בכך שעל פי סברת חכמים נדרשות תקנות אלו כדי להעמיד את חוקי התורה שאותם ציווה הבורא, כדי לשמוע בקולם, שהרי המחייב לשמוע בקול התורה גם הוא הסברא הפשוטה ש"כן הוא רצון הבורא", וכיום כאשר ידוע שגם דינים ותקנות אלו הם רצון הבורא כדי להעמיד את התורה והמצוות על תילן, המחייב בהם גם הוא כי כן הוא רצון הבורא, ועל כן גם על ילד, שלא הגיע לגיל מצוות, מוטל לשמוע לכל החכמים.
לאחר קונטרס "דברי סופרים" מופיעים שני חיבורים נוספים, שנערכו על ידי הרב שלמה פישר (תחת הכינוי "ישי"ש"):
קובץ ביאורים: שיעורים על מסכתות גיטין, בבא קמא, מכות ובכורות, ועל ספר שב שמעתתא.
קובץ שמועות: שיעורים על מסכתות בבא מציעא, שבועות וחולין. חיבור זה נערך מתוך מחברות תלמידיו הצעירים של הרב וסרמן שרשמו את שיעוריו, בניגוד לשאר חלקי ה"קובץ שיעורים" שהועתקו מכתבי יד של הרב אלחנן וסרמן עצמו, או ממאמרים שהדפיס בחייו.
ספרים שנכתבו בעקבות הספר

במהדורה הראשונה של ספרו של הרב שלמה פישר, "בית ישי", מופיע קונטרס "קובץ על יד" הכולל הערות על ספרי קובץ שיעורים.
כמו כן, הרב אברהם יעקב זילברשטיין (בנו של הרב יצחק) הוציא ספר בשם "אבני אש" על ספרי קובץ שיעורים.
הערות שוליים

↑  הקדמת הרב אלעזר שמחה וסרמן לקובץ שיעורים
↑  הקדמותיהם של הרב אלעזר שמחה וסרמן והרב שלמה פישר לחלקיו השונים של הספר
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות תורנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שלמה ברדקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1846 ה'תר"ו ירושלים
 פטירה:  12 ביוני 1915 (בגיל 69 בערך) ל' בסיוון ה'תרע"ה ירושלים
 עיסוק:  חזן
 מעסיק:  בית הכנסת החורבה
 כלי נגינה:  כינור
 בת זוג:  חיה סלנט
 צאצאים:  יוסף זונדל וישעיהו
 מספר צאצאים:  2
רבי שלמה ברדקי (1846 - 12 ביוני 1915) היה תלמיד חכם וחזן ירושלמי, החזן הראשי של בית הכנסת חורבת רבי יהודה החסיד במשך למעלה מ-40 שנה ומחלוצי החזנות האשכנזית המקצועית בארץ ישראל.
ביוגרפיה

נולד בירושלים העתיקה בשנת 1846 (ה'תר"ו) לרב ישעיהו ברדקי, מנהיג היישוב האשכנזי בירושלים, ולשיינדל בת רבי ישראל משקלוב.
התחנך בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים, ולמד מוזיקה באופן פרטי, כך שידע לקרוא תווים ולנגן בכינור. ב-1863 נשא את חיה, בתו של הרב שמואל סלנט, והתגורר בשכונת "בתי מחסה" ברובע היהודי.
שירת כחזן ראשי בבית הכנסת "בית יעקב" שבחורבת ר' יהודה החסיד. הוא היה החזן הקבוע הראשון של בית הכנסת, ומראשוני החזנים בשכר ביישוב. לצדו שרה מקהלה קטנה. חיבר מנגינות לתפילות הימים הנוראים. כמו כן היה פעיל ציבור בוועד הצדקה של קופת רבי מאיר בעל הנס.
בסוף שנת ה'תרע"ד חלה במחלה קשה שממנה לא קם. נפטר בשבת, ל' בסיוון ה'תרע"ה, 12 ביוני 1915, ונקבר בחלקת הפרושים בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
משפחתו

שני בניו נפטרו בחייו:
יוסף זונדל היה עסקן ציבור ושד"ר. בנו היה השופט ד"ר נתן ברדקי.
ישעיהו היה סוחר. בנו היה החזן ישראל בר-זכאי שהחליף אותו כחזן בית הכנסת החורבה.
הערות שוליים

↑  פ. מ. גרייבסקי, הרה"ג שלמה ברדקי ז"ל, החרות, 14 ביוני 1915.
↑  ראו אודותיו אצל דוד תדהר (עורך), "יוסף זונדל ברדקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 1052.
↑  ראו אודותיו אצל דוד תדהר (עורך), "רבי ישעיהו ברדקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1782.
↑  ראו אודותיו אצל דוד תדהר (עורך), "ישראל ברדקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 929.
קליר יניב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1921 בצרה, ממלכת עיראק 
 פטירה:  16 בנובמבר 2015 (בגיל 94 בערך) עין הוד, ישראל ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 תחום יצירה:  ציור
 
קליר יניב, ילדה - ענת קון, 1955, שמן על בד, 60X73 ס"מ, אוסף פרטי
קליר יניב, נוף רמת גן, 1953, שמן על בד, 72.5X58 ס"מ, אוסף האמנית
ציפורים מעל חיפה, תחילת שנות ה-80, שמן על בד, 91X100 ס"מ.
קליר יניב (1921 – 16 בנובמבר 2015) הייתה ציירת, ממייסדי "קבוצת העשרה" ו"קבוצת אקלים". הייתה ממייסדות כפר האמנים עין-הוד (1953), ושם התגוררה בקביעות מאז 1976 ושם המשיכה ליצור עד יום מותה. יניב השתתפה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות רבות. בשנת 2006 נערכה לכבודה תערוכה רטרוספקטיבית (ראשונה) במוזיאון ינקו דאדא בעין-הוד.
לימודי אמנות

יניב נולדה בעיראק ועלתה לארץ ישראל עם משפחתה ב-1928. במהלך לימודיה בגימנסיה הרצליה (אותם סיימה ב-1939) למדה ציור אצל הצייר ישראל פלדי וקיבלה שעורים פרטיים אצל חיים גליקסברג. מאוחר יותר למדה ציור אצל יצחק פרנקל, ובזמן לימודיה בסמינר למורים בית הכרם (כיום המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין) (1943-1941) למדה רישום אצל יעקב שטיינהרדט. לאחר סיום לימודיה יניב עבדה כמורה בקיבוץ גניגר (1946-1944) ובשנת 1946 החלה ללמוד ב-"הסטודיה" של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי, וכן למדה פיסול אצל משה שטרנשוס בבית הספר של ההסתדרות בהנהלתו של אהרון אבני (בית הספר יהפוך מאוחר יותר ל"מכון אבני"). ב-1958 יניב ערכה סיור לימודים בפריז, ובשנים הבאות לימדה ציור במכללת אורנים, בסמינר הקיבוצים בתל אביב, בבית הספר לאמנות בעין הוד ובמכללת מנשה בחדרה. בשנת 1973 סיימה את לימודיה לתואר ראשון בפילוסופיה ובתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
התפתחותה האמנותית > ציוריה המוקדמים

בשנות החמישים בולטת בציוריה הנוכחות הנשית, אשר רומזת על עולם אינטימי סגור, השרוי במתח ארוטי מול החברה המזרחית שממנה באה. יניב הייתה עסוקה במקומה של האישה בחברה העיראקית-יהודית השמרנית – אותן בנות משפחתה שזכרה מילדותה, נשים שלא זכו לביטוי והיו, לדבריה, "כמו הר געש שעדיין לא התפרץ". ואכן, הדמויות הנשיות בציוריה המוקדמים נראות בדרך כלל עצורות, מופנמות, שקועות בעצמן ומצויות במצב רוח מהורהר. לדבריה, מה שעניין אותה אז במיוחד הייתה התפתחות הזהות הנשית של הנערה ויחסיה עם אמה. נושא זה מתקשר גם לדמותה הדומיננטית של אמה שלה, שהייתה אישה נאה, מודעת לעצמה וחזקה, ולכן הסתגלה מהר לחיים בארץ. היא הייתה אישה משכילה יחסית וליברלית בחינוך ילדיה, בניגוד לאב שהיה שמרני ומחמיר. אך יניב אינה מייצגת בציוריה רק את עצמה כבת, אלא גם כאם לילדיה, כמו בציור משנות החמישים, "אם וילד", שבו נראית אישה על מיטה עם תינוק (בנה של יניב) ולפניהם שולחן מרובע ושולחן עגול ועליהם שתייה ופֵירות, שבמסורת האמנות מסמלים שפע ופריון (צלחת הפרות מזכירה את הפֵירות ב"העלמות מאביניון" של פיקאסו). יניב ממשיכה לצייר את בנה, בתה ואת נכדיה לאורך השנים. ציוריה משנות החמישים חושניים מאוד ובעלי עוצמה צבעונית במסורת פוביסטית, עם יסודות דקורטיביים וחזרה ריתמית של מוטיבים אורנמנטאליים, כפי שנראה בציור "ילדה" (ענת קון) 1955. האורנמנטליות והצבעוניות העזה נבעו כנראה גם משורשיה המזרחיים. מאפיינים סגנוניים אלה באו לידי ביטוי בכל הטכניקות השונות שבהן יצרה – צבע שמן, אקוורל, קרמיקה והדפס.
התפתחותה האמנותית > ציורי הנוף

מסוף שנות החמישים ואילך יניב התמקדה יותר ויותר בציורי נוף. מאז ילדותה הנוף מהווה עבורה מעין אואזיס - נווה מדבר, פיסת זיכרון מאושר. למשפחתה, משפחת ראובן, היו מטעי תמרים בסביבות בצרה, לשם נסעו כל קיץ. יניב התרשמה מעצי התמר שהשתרעו עד לאופק ולמרגלותיהם רשת של תעלות השקיה, שם תמיד ישבה לבדה כשרגליה במים. בתעלות הגדולות אף שטו סירות גופר שנראו, לדבריה, כמו סירים מזופתים, שבתוכם עומדים אנשים ובעלי חיים. מעבר לתעלות המים ראתה את עצי התמר, צפופים וירוקים וצמרותיהם נוגעות בשמים. לדבריה, העצים הגדירו את קצה עולמה – היא לא ידעה שמעבר להם יש עוד משהו, ואולי מסיבה זו רצתה בבגרותה לעלות מעלה ולהתבונן במה שיש מעבר. גם בתוך ביתם בבגדד היה נוף: כלפי חוץ הבית היה סגור ומסוגר אך פתוח כלפי פנים, עם חצר פנימית שבה גינה ומעליה נראו השמים. חלק מהגינה היה מרוצף ובחלקה היה נטוע גן שבו צמחו בננות ולימונים. מהמרתף ירד גרם מדרגות אל באר שנראתה כבריכת מים רחבה, שהשתרעה מתחת לחצר (בגדד כולה בנויה על מים) ובחצר הייתה סבכה שעליה הייתה עומדת ומציצה על המים. בקיץ נהגו לישון על הגג וקליר הילדה הייתה שוכבת ומביטה בכוכבים.
מראות ילדותה עיצבו את נפשה ואת עולמה החזותי של יניב והשפיעו על אהבתה ורגישותה לנוף הישראלי. הצבעוניות בציורי הנוף שלה, קשורה במוצהר לצבע ולאור המקומיים, אך מושפעת גם מהמקורות המזרחיים שלה. די אם נשווה את ציוריה לציורי האמנים ממוצא אירופאי כמו חבריה ב"קבוצת העשרה", שדגלו אף הם בשימוש בצבעים המקומיים: הפלטה שלהם מרוסנת יותר והצבעים מעורבבים יותר, לעומת הצבעים הקונטרסטיים, החזקים והרוויים שלה. אך עם כל ההשפעות של ילדותה יניב בשום פנים איננה מציירת נופים נוסטלגיים; הנוף שאותו היא מציירת הוא ישראלי מקומי, מזוהה תמיד עם מקום מסוים ועם צבעוניות ואור מקומיים. מסיבה זו לקחה חלק בייסוד או בפעילות שתי קבוצות אמנותיות שדגלו בביטוי הנוף המקומי – "קבוצת העשרה" (1951) ו"קבוצת אקלים" (1974), שנוסדה על ידי רחל שביט ואליהו גת בעקבות מלחמת יום כיפור.
אחד המאפיינים הבולטים במיוחד בנופים של יניב הוא זווית הראייה ממנה היא מסתכלת על הנוף – ממעוף הציפור. ציורי הנוף נראים כתצלום אוויר, מעין מפה אווירית המורכבת מצורות גאומטריות. לדבריה, כמעט תמיד היא מסתכלת על הנוף מלמעלה, כי תמיד רצתה לעוף כציפור ותמיד חיפשה מקום גבוה ממנו תוכל לצייר את הנוף. כאשר הנוף נשקף מלמעלה הוא נראה מבני יותר וכך מתקבלת תמונה כללית שבה נראים החיבורים בין הצורות. את יניב מעניינים המכלול והמרחב ולא פרטי הנוף. בריאיון שנתנה ביום 19.5.71 אמרה יניב כי מזה עשר שנים (זאת אומרת מתחילת שנות השישים) היא מציירת את הנוף במבט מלמעלה. אך ניתן לראות רמז לכך כבר בציורי הנוף של רמת גן משנות החמישים, שצוירו מגבעת ההחלמה (אחר כך רחוב הקשת וכיום רחוב שרת), אשר מצדה המערבי נשקף אז נוף פתוח לים. יניב מודה שהטיפוס במעלה הגבעה עם כל הציוד שסחבה היה קשה, ואם לא התעצלה והמשיכה לעשות זאת מדי יום סימן שהנוף הנשקף מלמעלה היה מאוד חשוב לה. כאשר ציירה את רמת גן לא ציירה בית אחד אלא סביבה שלמה. כאמור, המטרה לא הייתה פרטי הנוף אלא ההכללה. בכך, לדבריה, הושפעה מציוריו של יוסף זריצקי, שאת המרחבים בנופים שלו היא מאוד אוהבת.
תערוכות יחיד

1958; 1964, גלריה צ'מרינסקי, תל אביב
1960, "מופשט ציורי גואש", גלריה דוגית, תל אביב
1971, גלריה בבית ליוויק, תל אביב
1982, "אקוורלים", גלריה עמליה ארבל, תל אביב
1985, בית אבא חושי, חיפה; "מאקוורל עד גואש", המשכן לאמנויות, חולון
1986, "מפגש" בית האמנים, ירושלים
1990, עבודות על נייר, בית האמנים, תל אביב
1992 מבחר עבודות, גלריה ראט לי מלון דן כרמל, חיפה
1997, "בחיפוש אחר איזון", מוזיאון הכט, אוניברסיטת חיפה
2002, "עניין של איזון", גלריית עין הוד
2006, "קליר יניב, האישה וציפור הנפש", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד
לקריאה נוספת

קליר יניב, תיק אמן ב"בית ציפר", ארכיון לחקר האמנות הישראלית, אוניברסיטת תל אביב
בלס, גילה, קבוצת העשרה 1960-1951, קט. תע., מוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, 1992
אריה ברקוביץ', (אוצר), קליר יניב, האישה וציפור הנפש, קט. תע., מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, 2006
מרקוס, רות (עורכת), נשים יוצרות באמנות הישראלית 1970-1920, סדרת מגדרים, הקיבוץ המאוחד, 2008
הערות שוליים

↑  כל הציטוטים מדברי קליר יניב נאמרו בשיחות בין ד"ר רות מרקוס לבינה, אלא אם מצוין אחרת. הראשונה התקיימה ביום 7.2.06 בביתה בעין הוד; השנייה ביום 22.4.06 בבית בתה בתל-ברוך. שיחה נוספת התקיימה בנוכחות כיתת הסמינר שלי באוניברסיטת תל אביב ביום 22.4.02 . שיחה זו הוקלטה והתמליל נמצא בתיק האמן שלה ב"בית ציפר", ארכיון לאמנות ישראלית באוניברסיטת תל אביב.
↑  אבי כץ, "היחידים והעשרה", קבוצת העשרה (קטלוג תערוכה), מוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, 1992, עמ' עמ' 22
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 277136  NLI: 987007302443605171  ISNI: 0000 0000 6916 3191  LCCN: nr2007003131  VIAF: 78744869   WorldCat (עם VIAF): 78744869