stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארמון אלחפריה
מגדל הטרובדור

המבנה העתיק ביותר של אלחפריה קרוי מגדל הטרובדור (La torre del Trovador). המגדל קיבל כינוי זה מהמחזה הרומנטי "הטרובדור" של אנטוניו גרסיה גוטיירס (ספ') שנכתב ב-1836. המחזה שימש מקור ללברית של האופרה הטרובדור של ג'וזפה ורדי בשנת 1853.
המגדל הוא מבנה הגנתי, עם בסיס מרובע וחמישה מפלסים המתוארך לסוף המאה ה-9 לספירה, בתקופת שלטונו של השליט הראשון משושלת בנו תג'יב (אנ'), מוחמד אל-אנקר, אשר נקרא על שמו של מוחמד הראשון (אנ'), האמיר העצמאי של קורדובה. על פי קבניירו סוביסה (Cabañero Subiza‏; 1998) נבנה המגדל במחצית השנייה של המאה העשירית. בחלקו התחתון, המגדל מכיל שרידים להתחלה של קירות כבדים של בנייה באבני גזית המחוברים בטיט מאלבסטר, וממשיך כלפי מעלה בבטון פשוט מאבן גיר המכוסה בטיח, חומר פחות עבה להשגת גבהים גדולים יותר. החלק החיצוני אינו משקף את חלוקת חמש הקומות הפנימיות ונראה כמנסרה גדולה, שפה ושם פעורים בה חרכי ירי צרים. הגישה לתוך המגדל התאפשרה באמצעות דלת קטנה בגובה כזה שניתן היה להגיע אליה רק באמצעות סולם נייד. תפקידו הראשוני היה, לפי כל הסימנים, צבאי.
המפלס הראשון משמר את מבנה הבניין מהמאה ה-9 וכולל שתי ספינות מופרדות ושישה קטעים הספינות מופרדות באמצעות שני עמודים בצורת צלב ומהם מתחילים קשתות פרסה נמוכות.
הקומה השנייה חוזרת על התוכנית המרחבית של הקומה הראשונה, כשעל הקירות יש שרידים של בנייה מוסלמית בלבנים, מה שמעיד שהקומה נבנתה מחדש במאה ה-11, אולי בתקופתו של אבו ג'עפר אל-מוקתדר.
הקומה השלישית, שגם המבנה שלה דומה לשתי הקומות התחתונות, עם קשתות פרסה, ומוטיבים גאומטריים של מודחאר צבועים על התקרה, שם אפשר לקרוא את שמותיהם של אניאס, אהבה וונוס, והיא מתוארכת למאה ה-14. שתי הקומות האחרונות נבנו בסגנון מודחאר, והסיבה לבנייתן היא הקמת הארמון הנספח של פדרו הרביעי, מלך אראגון שמחובר למגדל הטרובדור במסדרון. הקשתות בקומות אלו כבר משקפות את המבנה הנוצרי שלהן, שכן מדובר בקשתות מחודדות מעט, שתומכות לא בתקרות מקומרות, אלא בתקרות עץ שטוחות.
תפקיד המגדל במאות ה-9 וה-10 היה כמגדל שמירה ומעוז הגנה. הוא היה מוקף בחפיר. בהמשך שילב אותו אבו ג'עפר אל-מוקתדר בבניית ארמון הטירה של האלחפריה, והוא הפך לאחד ממגדלי המסגרת ההגנתית של החזית הצפונית של המבנה. לאחר הכיבוש הספרדי הוא המשיך לשמש כמגדל עוז, ובשנת 1486 הוא הפך לצינוק עבור האינקוויזיציה הספרדית. כמגדל בית סוהר הוא שימש גם במאות ה-18 וה-19, כפי שמעידות כתובות הגרפיטי הרבות שכתבו בו אסירים.
ארמון הטאיפה המורי > האולמות בצד הצפוני

בחלק הצפוני של הארמון נבנתה מערכת החדרים החשובה ביותר בארמון של תקופת בנו הוד, מכיוון שהיא כוללת את אולם הכס או אולם הזהב ואת המסגד הפרטי הקטן, הממוקם בצד המזרחי של פורטיקו הגישה המשמש כפרוזדור כניסה לאזור התפילה. בפנים הוא יש מחראב בפינה הדרומית-מזרחית, שגומחתו, אפוא, מכוונת כלפי מכה, כפי שקורה בכל המסגדים למעט זה של קורדובה.
רצפות חדרי המלוכה היו עשויות משיש. הכותרות היו עשויות אלבסטר, למעט כמה שבהן נעשה שימוש חוזר מכותרות משיש מתקופת הח'ליפות. החדרים הללו היו מוקפים ברצועה של קישוט אפיגראפי בכתב כופי ששחזרו את הסורות מהקוראן שרמזו על המשמעות הסמלית של הקישוט. שחזור הסורות התואמות לכתובות אלה התבסס על הקטעים ששרדו.
בשניים מהתבליטים הקליגרפיים האלה ניתן למצוא את שמו של אל-מוקתדר. משום כך תוארכה בניית הארמון, לפחות בשלב ראשון, בין 1065 ל-1080. באחד מהם נכתב "את [= האלג'עפריה] הורה אחמד אל-מוקתדר באללה לעשות".
ארמון הטאיפה המורי > האולמות בצד הצפוני > אולם הזהב

לאולם הזהב היו שני חדרים בקצותיו המזרחיים והמערביים, שהיו חדרי שינה פרטיים, אולי לשימוש מלכותי. כיום אבד חדר השינה באגף המערבי, ששימש כחדר שינה מלכותי ושימש גם את מלכי אראגון עד המאה ה-14.
רוב עבודות הערבסקות של היסריות (אנ') אשר קישטו את קירות החדרים הללו עם לוחות דקורטיביים המגולפים בטיח אבדו, כמו גם לוחות אלבסטר בגובה שניים וחצי מטרים ורצפות השיש הלבנות של הארמון המקורי. השרידים שנשמרו, הן במוזיאונים והן המעטים שנמצאו באולם המלכותי הזה, מאפשרים, עם זאת, לשחזר את מראה הקישוט הרב גוני הזה, שהיה כנראה מרהיב בתקופתו.
התקרות, גילופים מעץ, הציגו את הרקיע, והחדר כולו היה דימוי של היקום, עתיר בסמלים של ההשפעה של מלך סרגוסה על היקום השמיימי, שהוצג בצורה זו כיורש הח'ליפות.
הגישה לחדר הזהב היא באמצעות קיר עם שלושה פתחים. אחד מרכזי רחב מאוד, המורכב מחמישה עמודי שיש כפולים עם כותרות אלבסטר אסלאמיות מסוגננות במיוחד, התומכות בארבע קשתות מורכבות, שביניהן יש קשתות פרסה פשוטות יותר.
ארמון הטאיפה המורי > האולמות בצד הצפוני > פורטיקו הכניסה לאולם הזהב

לכיוון דרום ישנה יחידה נוספת בגודל דומה שהגישה מהחצר אליה היא דרך פורטיקו של קשתות גדולות מרובות אונות. שוב יש חלל מחולק לשלוש, וקצותיו המזרחיים והמערביים משתרעים בניצב עם שתי גלריות רוחביות שאליהן ניגשים באמצעות קשתות מרובות-אונות, ואלה מסתיימות בסוף זרועותיהן בשתי קשתות מחודדות, גם הן מרובות-אונות, כאשר האלפיס מעוטר ברצועות קלועות (Strapwork) ותבליטים של ערבסקות. בין העבודות המרוקעות בזהב יש ייצוג של ציפור, דמות של בעל חיים יוצאת דופן באמנות האסלאמית שיכולה לייצג יונה, פסיון או סמל של המלך כישות מכונפת.
העקבות של קשתות מרוכבות משולבות זו בזו אופייניות לארמון זה והן הופיעו לראשונה לראשונה בלה אלחפריה, ומשם התפשטו למבנים אסלאמיים עתידיים.
בצד המזרחי של הפורטיקו נמצא האזור הקדוש, המסגד, אליו ניגשים דרך שער המתוכנן בהשראת אומנות הח'ליף, והוא מתואר להלן.
ארמון הטאיפה המורי > האולמות בצד הצפוני > המסגד וחדר התפילה

בקצה המזרחי של פטיו הכניסה לאולם הזהב, יש מסגד קטן או בית תפילה פרטי לשימוש המלך ובני חצרו. ניתן לגשת אליו דרך שער המסתיים בקשת פרסה בהשראת המסגד של קורדובה, אך עם קצות קשת בצורת S, חידוש שאחר כך יחקו אותו באמנות של המוראביטון והשושלת הנסרית. קשת זו נשענת על שני עמודים עם כותרות עלים גאומטריות מאוד. האלפיס שלה מקושט מאוד בעיטור צמחוני ועליו יש אפריז של קשתות משתלבות זה בזה.
בתוך חדר התפילה יש חלל מצומצם שצורתו מרובעת אך עם פינות חתוכות, מה שהופך אותו לחדר מתומן מזויף. בגזרה הדרומית-מזרחית, מול מכה, נמצאת גומחת המחראב. חזית המחראב נוצרת על ידי קשת פרסה מסורתית מאוד, עם הצורה של מסגד קורדובה ועיטורים מתחלפים, חלקם מעוטרים בתבליטי צמחים ואחרים חלקים (אם כי במקור הם היו מעוטרים), המזכירים את עיטור המחראב של המסגד של קורדובה, אם כי בקורדובה נעשה שימוש בחומרים עשירים (אריחי פסיפס בסגנון ביזנטי). בסרגוסה, שהייתה עשירה פחות מח'ליפות קורדובה העיטורים הם מסטוקו צבעוני, קישוט שאבד כמעט בכל הארמון. ממשיכים את קשת השער, אלפיס ממסגר את חלקו האחורי, שבמשולשים המעוגלים שלו מופיעים שתי רוזטות שקועות, כמו גם בכיפה בתוך המחראב.
שאר קירות המסגד מעוטרים בקשתות עיוורות מורכבות המחוברות ומעוטרות על פני השטח כולו בערבסקות של צמחים. קשתות אלה נתמכות על ידי עמודים שמעליהן כותרות דקיקות. לוחות שיש מרובעים מכסים את החלק התחתון של קירות המסגד.
הקירות מסתיימים בגובה עם קשתות מורכבות משתלבות זו בזו, אשר במקרה זה אינן עיוורות לחלוטין, מכיוון שהפינות החתוכות חושפות כעת את המבנה של המרובע של החדר. גלריה זו היא היחידה ששומרת על שרידי העיטור הציורי של המאה ה-11. המוטיבים שלה התגלו על ידי האדריכל הספרדי פרנסיסקו אינייגס (Francisco Íñiguez), שמ-1947 ועד מותו ב-1982 עסק בשחזור הארמון, לאחר שהסיר את הסיד בו היו מכוסים לאחר המעבר של אלחפריה לקפלה. לרוע המזל, שיקום זה, שזכה להערכה על כך שהציל את המונומנט מחורבן, עבד עם קריטריונים שונים מאלו של ימינו, מכיוון שאינייגס הציע להחזיר את כל האלמנטים למראה המקורי שלהם. לשם כך הוא צייר מחדש את עקבות השרידים האסלאמיים בצבע אקרילי. פעולה זו היא בלתי הפיכה, ולכן לעולם לא נראה את הפיגמנט המקורי, גם אם היה דהוי מאוד.
כיפת המסגד לא נשמרה, מכיוון שזהו הגובה בו נבנה ארמון המלכים הקתולים. עם זאת, על בסיס התוכנית המתומנת האופיינית משערים כי הכיפה נבנתה כמו במסגד בקורדובה, כלומר כיפה של קשתות חצי מעגליות, השזורות זו בזו, ויוצרות מתומן במרכז. עם זאת, ההצעה של פרנסיסקו אינייגס הפיכה, מכיוון שהיא מבוססת על כיפת גבס שאפשר לנתק. בשנת 2006, טענו כמה חוקרים ש"צלעות הקמרון [...] חייבות להיות קטע של קשתות פרסה, היוצרות תבנית של כוכב בן שמונה קצוות מחודדות במרכז הכיפה, כמו אלה הקיימים בשתי הכיפות של הטרנספט של המסגד בקורדובה".
ארמון הטאיפה המורי > חצר סנטה איסבל

זהו המרחב הפתוח והחלל הנופי שאיחד את כל הארמון המורי. לחצר הייתה גישה מהפורטיקו הצפוניים והדרומיים, כמו גם מחדרים הנמצאים ממזרח וממערב לחצר מרכזית זו.
שם החצר מנציח את איזבל, מלכת פורטוגל (אנ') (איסבל בהגיה הספרדית) שנולדה בארמון אלפחריה והפכה למלכת פורטוגל בשנת 1282. בריכת ההשתקפות המקורית בדרום השתמרה ואילו זו שבחזית הצפונית, מהמאה ה-14, כוסתה ברצפת עץ. השיקום ניסה להעניק לחצר את הדרה המקורי, ולשם כך הוסדר ריצוף לוחות שיש במסדרונות המקיפים את גן עצי התפוז והפרחים.
הארקדה שמשערים שהשקיפה לכיוון הפורטיקו הדרומי שוקמה על ידי שכפול הקשתות המקוריות השמורות במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה (מדריד) ובמוזיאון סרגוסה. הם מייצגים העזה וחדשנות ביחס לדגמי הח'ליפות של הקשתות בצד הצפוני, בשל המרחק. לדברי הארכאולוג וההיסטוריון כריסטיאן אוורט (Christian Ewert) (ספ'), שחקר את קשתות האלחפריה במשך חמש-עשרה שנים, ככל שהאזורים קשורים יותר לאזורים האציליים (אולם הזהב והמסגד), כך יש לקישוטים של הארקדות יותר כבוד למסורת קורדובה ממנה שאבו השראה.
הארמון של פדרו הרביעי, מלך אראגון

לאחר כיבוש סרגוסה על ידי אלפונסו הראשון, מלך אראגון המכונה "הלוחם" בשנת 1118, הפכה האלחפריה לארמון למלכי אראגון ולכנסייה, ולא שונתה באופן מהותי עד המאה ה-14 עם הגעתו של פדרו הרביעי, מלך אראגון המכונה גם "פדרו חובב הטקסים".
מלך זה הרחיב את מבני הארמון בשנת 1336 והורה לבנות את כנסיית סן מרטין בחצר הכניסה למצודה. על פי התיעוד מתקופה זו שימש ארמון האלחפריה כנקודת המוצא של המסלול שהוביל לקתדרלת סלבדור דה סרגוסה, שם הוכתרו מלכי אראגון בחגיגיות ונשבעו לקיים את חוקי אראגון (ספ').
הארמון של פדרו הרביעי, מלך אראגון > כנסיית סן מרטין

כנסיית סן מרטין מנצלת את המרחב שבפינה הצפונית-מערבית של החומה, עד כדי כך שאחד ממגדליה שימש כחדר תשמישי הקדושה. הכנסייה העניקה את שמה לחצר שממנה יש את הגישה למתחם הארמון המורי.
המבנה בסגנון גותי-מודחאר מורכב משתי ספינות המחולקות לשלושה חלקים כל אחת, במקור מכוונות למזרח ונתמכות על ידי שני עמודים שאליהם צמודים חצאי עמודים המחוברים במרכז פני העמוד.
הקמרונות של ספינות אלו, הם קמרונות צלעות פשוטים, נתמכים על קשתות מעוצבות, כשהקשתות האלכסוניות עגולות למחצה. על פינות הקמרונות יש קישוט בצורת פרח ועליו שלט האצולה של ממלכת אראגון. מהקישוטים, נשמרו רק שברי הציפוי הציורי וכמה קשתות מורכבות בהשראה ישירה מהארמון המוסלמי.
מבחוץ, בולטת חזית שער הלבנים בסגנון מודחאר, שנבנה בתקופת מרטין הראשון, מלך אראגון המכונה "האנושי". השער נפתח לחלק האחורי של הספינה הדרומית. שער זה בנוי בתוך סדרת קשתות שטוחות שקועות, המכוסות על ידי קשת מחודדת אחרת בעלת ממדים גדולים יותר. אלפיס כפול ממסגר את שתיהן מעוטר במוטיבים מהסוג המכונה "Jaqués taqueado" היוצרים צורות של מעוינים. בספנדרלים ישנם שני מדליונים בצורת אליפסה עם פינות שבתוכם שלטי האצולה של ממלכת אראגון. בטימפנון שבין הקשתות יש רצועה ובה מקבץ של קשתות מורכבות עיוורות, המתייחסות שוב לסדרת הקשתות בארמון של שושלת בנו הוד. רצועה זו מופסקת במרכזה על ידי תיבה הכוללת תבליט ששולב לאחרונה.
הכנסייה שופצה במאה ה-18 כשלפניה נוספה ספינה שכיסתה את השער בסגנון מודחאר. העמודים והקירות שופצו וטויחו בסגנון הנאו-קלאסי. שינוי זה בוטל במהלך השיפוצים שביצע פרנסיסקו אייניגס, אם כי מהתיעוד הצילומי הקיים, ידוע שהיה מגדל צר שמופיע כעת בגימור עם שינות בהשראת המבנה של כנסיית מודחאר, בעוד שבמאה ה-18 הוא הסתיים בצריח בולבוסי מוזר.
הארמון של פדרו הרביעי, מלך אראגון > ארמון מודחאר

זה אינו ארמון עצמאי, אלא הרחבה של הארמון המוסלמי שעדיין היה בשימוש. פדרו הרביעי, מלך אראגון ניסה להוסיף לאלחפריה חדרים גדולים יותר, חדרי אוכל וחדרי שינה, מכיוון שחדרי השינה של הארמון המורי היו קטנים מדי לטעמו של המלך "חובב הטקסים".
חדרים חדשים אלה מקובצים בגזרה הצפונית של הארמון האנדלוסי, ברמות גובה שונות. מבנה מודחאר חדש זה כיבד בדבקות את הבנייה שהייתה קיימת, הן בתוכנית והן בגובה, והוא מורכב משלושה אולמות גדולים שתוכניתם מלבנית, המקורים על ידי תקרות עץ ייחודיות בסגנון מודחאר המכונות בספרדית "אלחרפס" (aljarfes).
עוד מתקופה זו קיימת הארקדה המערבית עם קשתות מחודדות של חצר סנטה איסבל, המשולבת בקשתות עם אונות, וחדר שינה קטן עם תוכנית מרובעת המקורה בכיפת עץ מתומנת ודלת כניסה מעניינת בתוך קשת מחודדת המוקפת באלפיס מעודן, שהספנדרל שלו מעוטר בערבסקות. דלת זו מובילה ללוג'יה משולשת של קשתות חצי מעוגלות. חדר השינה ממוקם במבנה מעל המסגד.
ארמון המלכים הקתוליים

בשנים האחרונות של המאה ה-15 הורו המלכים הקתוליים לבנות ארמון לשימוש מלכותי באגף הצפוני של המתחם המורי, תוך קביעת תצורה של קומה שנייה על גבי זו של הארמון הקיים. בניית הקומה השנייה כללה הריסה של החלקים העליונים של חדרי הארמון המורי, שם הוכנסו הקורות התומכות בארמון החדש.
העבודות מתוארכות בין השנים 1488 ל-1495, ובנאים ממוצא מורי השתתפו בהן, כמו פראיג (Faraig) ומאומה דה גלי (Mahoma de Gali). כפי שקרה בשיפוצים שביצע פדרו הרביעי שמרו הבנאים ממוצא מוסלמי (יוסף ומואמט בייטו (Yucef y Mohamat Bellito)), על מסורת האלריפה (alarife, בנאי מומחה בסגנון מודחאר) של המוריסקוס (אנוסים מוסלמיים) בשיפוץ של האלחפריה.
הגישה אל הארמון היא במעלה גרם המדרגות האצילי, מבנה מונומנטלי המורכב משני חלקים רחבים עם יסריות גאומטריות, המוארים על ידי חלונות עם תחרת חלונות של עלים וגבעולים בסגנון גותי והשפעות מודחאר, שהושלמו בפיתוחים על קצות הקשתות.
התקרה גרנדיוזית, כמו בשאר חדרי הארמון, מעוטרת בציורים בטמפרה עם מוטיבים איקונוגרפיים הקשורים למלכים הקתולים: בחלק המרכזי מוצג שלט האצולה במרכז התקרה, ובפינות העול והחצים מפינות שלט האצולה, המתחלפים עם ריבועי קישוט גרייזי של גרוטסקות ונברשות, קישוט האופייני לרנסאנס.
דלת הכניסה הראשית לחדר הכס שקועה בתוך קשת בת שלוש אונות, עם טימפנון בן חמש אונות, שבמרכזו מוצג שלט האצולה של המלכים הקתולים, בו מופיעים שלטי האצולה של ממלכות קסטיליה, לאון, אראגון, סיציליה וגרנדה, הנתמכים על ידי שני אריות. שאר שטח הקישוט מסתיים בעיטור צמחוני עדין, המופיע שוב בכותרות הרציפה של המשקופים. החזית כולה מעובדת בטיח מוקשה, שהוא החומר השולט ביותר הנראה בתוך של האלחפריה, מכיוון שאומני מודחאר מנציחים את החומרים והטכניקות הנפוצים באסלאם.
באותו קיר שני חלונות גדולים עם קשת מורכבת משולשת עם סריג בקצה הקשת, בזכותם מואר החלל הפנימי של חדרי המלוכה.
לאחר מעבר הגלריה, עוברים כמה חדרים הקודמים לחדר הכס הגדול, המכונים "חדרי המדרגות האבודות". מדובר בשלושה חדרים קטנים עם תוכנית מרובעת המחוברים זה לזה על ידי חלונות גדולים ופתוחים עם עבודות סריג המשקיפים על חצר סן מרטין, וששימשו חדרי המתנה למי שהיה אמור להתקבל על ידי המלכים. בימינו אפשר לראות רק שניים, שכן השלישי נסגר כשהוחלפה כיפת המסגד. הגג שלו הועבר לחדר הסמוך לחדר הכס.
אחד האלמנטים החשובים ביותר בחדרים אלה הם רצפותיהם, שהיו במקור אריחי אסולחו מרובעים ואריחי קרמיקה משושים (בספרדית alfardones) צבעונים מזוגגים. הם נוצרו בסדנת הקרמיקה של מואל (Loza de Muel) שבסמוך לסרגוסה בסוף המאה ה-15. מהשברים שנשמרו שוחזרה הרצפה לחלוטין בקרמיקה המחקה את צורת הריצוף הישן ואת סידורו, אם כי לא את איכות ההשתקפויות המזוגגות.
המרכיב הנוסף הבולט הוא התקרות בסגנון המלכים הקתוליים. תקרות אלו מציגות רשתות גאומטריות מעץ מגולפות מאוחר יותר, צבועות ומוזהבות בעלי זהב, שבין העיצובים מופיעים המוטיבים הידועים של שלטי האצולה של המלכים הקתוליים: העול, החצים והקשר הגורדי יחד עם המוטו הקלאסי "טנטו מונטה" (Tanto monta, לבטל את הקשר הגורדי), חתכו אותו וגם התירו אותו, על פי האנקדוטה הידועה המיוחסת לאלכסנדר הגדול, כמו גם מספר רב של גילופי עלים המסתיימים בתליון דמוי אצטרובל.
ארמון המלכים הקתוליים > חדר הכס

התקרה המכסה את חדר הכס מפוארת. מידותיה 20 מטרים אורך על 8 מטרים רוחב, והיא נתמכת על ידי קורות היוצרות כוכבים בני שמונה פינות בצמתים, ושלושים שקעים מרובעים גדולים ועמוקים. בתוך שקעים אלה, יש מתומן עם שושנה מרכזית עם עלים מסולסלים המסתיים בנטיף דמוי אצטרובל של אורן המסמל פוריות ואלמוות. החלוקה של התקרה משוקפת ברצפה, המשחזרת את שלושים השקעים עם המתומן.
מתחת לתקרה המפוארת ישנה גלריה של קשתות שטוחות וכל המבנה הזה נתמך על ידי מסד ובו מגולפים צמחים ובעלי חיים (ענפים, ענבים, דרקונים מכונפים, בעלי חיים פנטסטיים ...), ועל האפריז העוטף את כל ההיקף בחדר יש קליגרפיה גותית בלטינית:
פרננדו, מלך ספרד, סיציליה, קורסיקה והאיים הבלאריים, הנסיך הטוב ביותר, זהיר, אמיץ, אדוק, מתמיד, צודק, שמח, ואיסבלה, מלכה, הנעלה על כל הנשים בגלל אדיקותה וגדלות רוחה, בני זוג נכבדים מנצחים בעזרת ישו, לאחר ששחררו את אנדלוסיה מהמורים, גירשו את האויב הוותיק והפראי, הם הורו לבנות יצירה זו בשנת הישועה של 1492.
לקריאה נוספת

BORRÁS GUALIS, Gonzalo (1991). "La ciudad islámica". Guillermo Fatás (dir.) Guía histórico-artística de Zaragoza. Zaragoza City Council. pp. 71–100. 3rd ed. ISBN 978-84-86807-76-4
BIEL IBÁÑEZ, María Pilar (2008). "Nuevas noticias sobre el palacio de la Aljafería". Guillermo Fatás (dir.) Guía histórico-artística de Zaragoza. Zaragoza City Council. pp. 711–727. 4th ed. ISBN 978-84-7820-948-4.
CABAÑERO SUBIZA, Bernabé et al. (1998), La Aljafería. I. Zaragoza: Cortes de Aragón. 1998. ISBN 978-84-86794-97-2
EXPÓSITO SEBASTIÁN et al. (2006). La Aljafería de Zaragoza. Zaragoza: Cortes de Aragón. 2006 (6ª ed.) ISBN 978-84-86794-13-2
Pedro I. Sobradiel, La Aljafería filipina - 1591–1597 LOS AÑOS DE HIERRO
ביאורים

1 2  يسرية, שיטת קישוט של הטיח שהייתה נהוגה אצל המורים בספרד
↑  מספרדית Alfiz, קישוט אדריכלי, המורכב בדרך כלל לוח מלבני, הסוגר את הצד החיצוני של קשת
↑  באנגלית spandrel, המשולשים שבין הקשת לכרכוב
↑  אריחים בזיגוג בדיל בשימוש בספרד ובייחוד בפורטוגל
הערות שוליים

↑  Planet, Lonely. "Aljafería in Zaragoza, Spain". Lonely Planet (באנגלית). נבדק ב-2017-08-25.
↑  "Mudéjar Architecture of Aragon". UNESCO World Heritage Center.
↑  "Discover Islamic Art - Virtual Museum - monument_isl_es_mon01_4_en". www.discoverislamicart.org.
↑  "Palacio de la Aljafería", turismodezaragoza.es, 15 בדצמבר 2017 {{citation}}:  (עזרה)
↑  José Antonio Tolosa, "THE ALJAFERÍA (ZARAGOZA). Palacio mudéjar -Patio de Santa Isabel-", aragonmudejar.com
↑  José Antonio Tolosa, "THE ALJAFERÍA (ZARAGOZA). Saint George's Chapel", aragonmudejar.com
↑  José Antonio Tolosa, "THE ALJAFERÍA (ZARAGOZA). Palacio mudéjar -Sala de Pedro IV-", aragonmudejar.com
↑  The Palace of the Catholic Kings -Introduction-
↑  Heraldry in the Palace of the Catholic Kings
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290657405171  BNE: XX104467  GND: 6055703-5  LCCN: sh93009693  NSK: 000585237  SUDOC: 050546945  VIAF: 135877161   WorldCat (עם VIAF): 135877161 
מגדל הטרובדור
פרט של אפריז באולם הזהב, השומר על שרידי הצבעים המקוריים. המאה ה-11.
שרידים רבגוניים של לוח קישוט גאומטרי של יסריות
אולמות הצד הצפוני של הארמון המורי
מבט לגג אולם הזהב מדלת חדר השינה המזרחי. שתחתית הקשת מעוטרת ביסריות
הקשת של הכניסה לפורטיקו
המחראב בתוך המסגד
תקרת המסגד
חצר סנטה איסבל
פרט בהיכל פדרו הרביעי, שנבנה באמצע המאה ה-14
החלק העליון של שער הכניסה לכנסיית סן מרטין
פרט מאלפיס מתקופת פדרו הרביעי
גרם המדרגות לארמון המלכים הקתוליים
שער הכניסה
חדר הכס
החפיר
אחד מהמגדלים הפינתיים הנאו-גותיים מ-1862
ביגפוט

תמונה מסרטם של פטרסון וגימלין, שצולם ב-20 באוקטובר 1967. לפי הודאתו כשלושים שנה לאחר מכן, זהו בוב היירונימוס בתחפושת.
איור, מתוך ספר ההרפתקאות "ביגפוט"
שכיחות דיווחים על נוכחות ביגפוט באמריקה הצפונית
ביגפוט (באנגלית: Bigfoot, "כף רגל גדולה"), הקרוי גם סאסקואץ' (Sasquatch), הוא כינוי ליצור דמיוני גדול ממדים, המהלך על שתיים ובעל טביעות רגל ענקיות, החי לכאורה ביערות במערב ארצות הברית (במדינות וושינגטון וקליפורניה) ודרום-מערב קנדה.
מדענים מתייחסים לסיפורים על ביגפוט כשילוב של פולקלור, זיהוי שגוי של בעלי חיים (כגון דובים), ומתיחה. אין ראיות לכך שיצור זה אכן קיים.
תיאור

גובהו של ביגפוט מתואר לרוב בין 2.1 ל-2.7 מטרים. כתפיו גדולות ומבנה גופו חזק. הוא בעל עיניים גדולות וזוג גבות עבות, ראש גדול ושמוט, כפות רגליו גדולות. גופו מכוסה בשיער פרוע קצר בדומה לזה של גורילה, וצבעו בדרך כלל שחור או חום כהה.
השם

סאסקוואץ' היא מילה באחת השפות הילידיות האמריקאיות (האלקומלם), אולם מקורה מודרני יותר. היו סיפורים שונים על יצורי פרא השוכנים ביערות. בהם גם סיפורים על יצורים דמויי אדם או קוף. בשנות העשרים של המאה העשרים החליטה מורה קנדית לקבץ את כל הגרסאות השונות של הסיפורים וליצור מהם נוסח אחיד ולתת להם גם שם אחיד. השם שבו היא בחרה היה מילה בשפת האלקומלם.
השם "ביגפוט" הופיע לראשונה בעקבות טביעות הרגליים שהתגלו בשנת 1958 (ראו בהמשך).
הערות שוליים

1 2 3 4  ישויות מסתוריות של צפון מערב הפסיפיק - ג'ו ניקל, 2007
↑   Roger Patterson Bigfoot Footage, סרטון  באתר יוטיוב
↑  מריוס כהן, גליליאו, תעלומת ביגפוט, באתר ynet, 18 בינואר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558483705171  LCCN: sh85117619  NKC: ph794046
ג'והנה הארווד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1930 (בת 95 בערך) אירלנד מחוז ויקלו, אירלנד
 מדינה:  אירלנד אירלנד
 תקופת הפעילות:  1949–2000 (כ־51 שנים)
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'והנה הארווד (באנגלית: Johanna Harwood;‏ נולדה ב-1930) היא תסריטאית אירית. היא הייתה שותפה לכתיבת שני סרטי ג'יימס בונד הראשונים ("ד"ר נו" ו"מרוסיה באהבה"), ולא קיבלה קרדיט עבור עבודת עיבוד שעשתה על הסרט "גולדפינגר".[דרוש מקור]
ביוגרפיה

הארווד נולדה וגדלה במחוז ויקלו, אירלנד.
היא נכנסה לתעשיית הקולנוע בשנת 1949 ובשנות ה-50 של המאה ה-20 הפכה למנהלת תסריטים.
בראיון למגזין אירי טענה הארווד שהמחסור בעבודת קולנוע אירית אילץ אותה לעבור ללונדון, שם עבדה אצל סוכן כישרונות (אנ'). בין הפרסומים שתרמה להם בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 היה המגזין "פאנץ'". בשלב מסוים סגרה הסוכנות בה עבדה את משרדה בלונדון והארי זלצמן השתלט עליו.
בין 1960 ל-1961 עיבדו הארווד וזלצמן את המחזה "משחק הנישואין" - קומדיה על "שש בנות בחיפוש אחר בעלים". העיבוד הוצג לראשונה ב-25 בספטמבר 1961. לאחר מכן שכרו זלצמן ואלברט ברוקולי את טרי סאות'רן (אנ') כדי לכתוב תסריט למחזה, אך העיבוד הקולנועי מעולם לא צולם.
לאחר מכן עבד זלצמן על שני סרטי ג'יימס בונד הראשונים: "ד"ר נו" ו"מרוסיה באהבה".
ברוקולי שכר במקור את ריצ'רד מייבאום וחברו וולף מנקוביץ כדי לכתוב את התסריט ל"ד"ר נו". טיוטה ראשונית של התסריט נדחתה מכיוון שהתסריטאים הפכו את האנטגוניסט הראשי, ד"ר נו, לקוף. מנקוביץ פרש ומייבאום כתב גרסה שנייה של התסריט, שעלה בקנה אחד עם הרומן.
הארווד גם תרמה לתסריט של הסרט "תיק איפקרס", אך לא קיבלה קרדיט.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  Spy Games: Recalling DR. NO, ‏13 בדצמבר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007460344305171  PLWABN: 9810622114005606  BnF: cb14105197k (data)  ISNI: 0000 0000 4691 1046  LCCN: no2003012632  NLK: KAC2020O8663  NTA: 071350160  RERO: 02-A006277912  SUDOC: 060330961  VIAF: 54353879   WorldCat (עם VIAF): 54353879
ג'ו יו-רי

זהו שם קוריאני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

ג'ו באוקטובר 2024
 לידה:  22 באוקטובר 2001 (בת 23) קוריאה הדרומית פוסאן, קוריאה הדרומית
 שם לידה:  조유리 
 תקופת הפעילות:  מ-2017
 מקום לימודים:  Munhyun Girls' High School, Haeyeon Middle School, Busan Moonhyun Elementary School 
 עיסוק:  זמרת, שחקנית
 סוגה:  קיי-פופ
 סוג קול:  מצו-סופרן 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  סטון מיוזיק‏ • Off the Record‏ • EMI‏ • WakeOne
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
ג'ו יו-רי (בקוריאנית: 조유리; נולדה ב-22 באוקטובר 2001) היא זמרת ושחקנית דרום קוריאנית, הידועה בעיקר כחברה לשעבר בלהקות הבנות הדרום קוריאנית-יפנית Iz*One. היא זכתה לפופולריות לאחר השתתפותה בתוכנית הריאליטי של Produce 48 של Mnet ב-2018, שם הגיעה למקום השלישי ובשל כך הצטרפה ללהקה.
לאחר פירוקה של Iz*One באפריל 2021 פתחה ג'ו בקריירת סולו, ובאוקטובר 2021 הוציאה את אלבום הסינגל הראשון שלה, Glassy, שבעקבותיו זכתה למועמדות בקטגוריית "טירונית השנה" במספר טקסי פרסים. בנוסף לקריירה המוזיקלית שלה, ג'ו שיחקה במספר תפקידים בסדרות טלוויזיה, בהם סדרת האינטרנט Mimicus, וכן החל מהעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה משחק הדיונון בתפקיד קים ג'ון-הי.
קריירה > 2017–2020: Iz*One

ביולי 2017 השתתפה ג'ו בתוכנית הריאליטי Idol School של Mnet, בה הורכבה להקת פרומיס 9 מהמשתתפות שהגיעו לתשעת המקומות הראשונים, וסיימה במקום ה-15.
ב-11 במאי 2018 השתתפה ג'ו בתוכנית הריאליטי Produce 48 של Mnet, בה הגיעה למקום השלישי, וזכתה להיכנס ללהקת הבנות Iz*One, שהוקמה לאחר התוכנית. ב-29 באוקטובר 2018 הופיעה ג'ו לראשונה כחברה ב-Iz*One, עם יציאתו של המיני-אלבום Color*Iz. ב-17 בפברואר 2020 הוציאה הלהקה לאור את אלבום האולפן הראשון שלה בשפה הקוריאנית, Bloom*Iz, ונכלל השיר "Someday", שכתבה והלחינה ג'ו, וביצעה לצד חברותיה ללהקה, קים צ'א-וון וצ'וי יא-נה. ב-29 באפריל 2021 התפרקה רשמית הלהקה, בעקבות סיום החוזה שלהן.
ב-22 בספטמבר 2020 פרסמה ג'ו את השיר "My Love" עבור סדרת הטלוויזיה Do You Like Brahms? של רשת SBS.