גוונדולין ברוקס
קורות חייה > הקריירה ספרותית

עד גיל 16 כתבה ופרסמה כ-75 שירים. בגיל 17 שלחה יצירות ל "
« Lights and Shadows », מדור השירה של Chicago Defender. שיריה, שרבים מהם התפרסמו כאשר הייתה תלמידה במכללה, היו בלדות, סונטות מסורתיות ועד שירים בחרוזים חפשיים ובמקצבי בלוס.
סופרים כמו ג'יימס ולדון ג'ונסון, ריצ'רד רייט ולנגסטון יוז שיבחו את שירתה ועודדו אותה להתמיד בכתיבה.
ג'ונסון היה הראשון ששלחה לה את הביקורתוהחיובית כשהייתה בת 16.
ביצירתה תיארה ברוקס את חיי האנשים הפשוטים בשכונות ה"דאונטאון" של שיקגו. היא עצמה התגוררה בדירה קטנה בקומה השנייה של בניין בצומת בין שני רחובות. הסתקרנה לעקוב אחר המתרחש בשני הרחובות הסמוכים האלה וכדבריה "היה לה כבר מכך חומר בסיסי לעבודתה".
ב-1941 ברוקס שכללה את כתיבתה והעשירה את הידע בתחום השירה בסדנעות לכיתבת שירה. אחת מהן קוימה על ידי אשה לבנה בקיאה בתחום הספרות, אינז קנינגהם סטארק. סטארק לימדה במרכז הקהילתי סאות' סייד. המשורר לנגסטון יוז פגשה שם את ברוקס כשהיא דיקלמה את "הבלדה של פרק מיי לי".
ב-1944 הגשימה ברוקס את אחת משאיפותיה מילדות - כששני שירים שלה יצאו לאור במגזין Poetry בגיליון של חודש נובמבר.
ב-1945 פרסמה בהוצאה Harper & Brothers את הקובץ הראשון לשירים A Street in Bronzeville (רחוב בברוזוויל) עם המלצות חמות מריצ'רד רייט.
רייט כתב למו"ל" :
אין בו רחמים עצמיים, גם לא שאיפה לאפקטים. היא תופסת את המציאות ומשקפת אותה באמינות. היא קולטת בנקל את הפאתטיות של הגורלות הקטנים, יבבת הפצועים, התאונות הקטנות הפוקדות את חיי העניים המרודים ואת בעיית הדעות הקדומות סביב צבע העור בקרב השחורים
הספר התקבל בברכה בגלל תמונות החיים מחיי ברונזוויל הרקומות באותנטיות. המבקר פול אנגל ב"Chicago Tribune" כתב מאמר בקורת מתלהב עליו.
הוא טען ששיריה של ברוקס הם לא יותר "שירה שחורה" מאשר שירתו של רוברט פרוסט היא "שירה לבנה". ב-1946 זכתה ברוקס במלגת גוגנהיים ראשונה ונכללה במגזין "Mademoiselle " ברשימת "עשר הנשים הצעירות של השנה"
קובץ השירה השני של ברוקס, "Annie Allen"‏ (1949) התמקד בחייה וניסיונותיה של צעירה שחורה הגדלה בין נשות ברונזוויל.
הספר זכה בפרס פוליצר ובפרס המגזין "Poetry" - פרס יוניס טיטיינס.
ב-1953 הוציאה לאור את הרומן שלה הראשון והיחיד Maud Martha המורכב מ-34 סיפורים קצרים, העוקבים אחרי חייה של אישה שחורה בשם מוד מרתה בראון - מילדותה ועד לגיל בוגר.
מדובר באישה שאינה בוטחת בעצמה ומהרהרת על מהו מקומה בעולם. היא חוששת פחות מלהיות נחותה כמו להיחשב למכוערת, כפי שכתב הביוגרף של ברוקס, הרי ב. שו. מוד סובלת מדעות קדומות ומאפליה גם מצד אותם ההשחורים שגוון עורם יותר בהיר משלה. חוויה משקפת את חחויותיה האישיות של הסופרת.
לקראת הסוף מוד מגיבה ומפנה את הגב לזבנית מתנשאת וגזענית. לדעתו של שו, נושא הספר הוא "ניצחון המושפלים". חוקרת מרי הלן וושינגטון ראתה בו "רומן על המרירות, הזעם, השנאה העצמית והשתיקה הנובעת מהדחקת הכעס".
ב-1967, שנת מותו של לנגסטון יוז, השתתפה ברוקס בוועידה השנייה של הסופרים השחורים באוניברסיטת פיק בנשוויל. שם כנראה התוודעה לפעילים ואמנים כמו אמאמו אמירי ברקה, דון ל.לי ואחרים שחשפו בפניה את פן הלאומנות התרבותית השחורה.
מחקרים מאוחרים יותר גילו שבשיקגו הייתה ברוקס מעורבת למשך מספר שנים בפעילות שמאלית בשעיר ובעקבות המקארתיזם אימצה עמדות לאומניות שחורות על מנת להתרחק מקשריה הפוליטיים המוקדמים.
עם תלמידיה בסדנה לכתיבה יוצרת נמנו גם כמה מחברי כנופיית הגגנסטרים השחורים Blackstone Rangers.
ב-1968 היא כתבה את השיר,In the Mecca, פואמה ארוכה על אם המחפשת את ילדה שהלך לאיבוד בבניין מגורים בשיקגו. השיר היה מועמד לפרס הלאומי לספרי שירה.
ב-1972 יצא לאור הספר האוטוביוגרפי Report From Part One, הכולל זיכרונות, וינייטות, ריאונות וצילומים. חלק שני פורסם ב-1995, כשהייתה בת 80.
יצירות אחרות כללו את Primer for Blacks (1980), Young Poet’s Primer (1980), To Disembark (1981), The Near-Johannesburg Boy, and Other Poems (1986), Blacks (1987), Winnie (1988), and Children Coming Home (1991).