stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע מוקד
הערות שוליים

↑  מיכאל הרפז, הקרקע של חיל האוויר, פברואר 2022, עמ' 77-96
↑  אתי אברמוב, עפה מקורס טיס, "ידיעות אחרונות", 19/4/2010.
↑  אורי מילשטיין, ‏כוח עליון: הסיפור המלא על היום ששינה לחלוטין את פני המזרח התיכון, באתר מעריב אונליין, 29 באפריל 2017
↑  למידע נוסף ראו "הפלת אוראגן מספר 12".
1 2 3  Calcalist | כלכליסט (2022-06-14), 55 שנה למבצע מוקד: הכישלון העיראקי של ישראל, נבדק ב-2024-08-26
↑  M. Hensel, Howard (4 June 2020). Air Power in the Indian Ocean and the Western Pacific: Understanding Regional Security Dynamics. Routledge. ISBN 9781000091779
↑  אליעזר דרור, ביום השלישי ולא הראשון, מעריב, 2 ביולי 1967.
↑  שני טייסי חיל האוויר הוחזרו על ידי הירדנים, דבר, 28 ביוני 1967.
| מלחמת ששת הימים |
| --- | --- | --- |
| רקע | פעולת סמוע • יום הקרבות של 7 באפריל 1967 • הנאום המגומגם • מרד הגנרלים • מבצע לשון אדומה |  |
| החזית המצרית | מבצע מוקד • קרב אום-כתף • קרב הג'יראדי • קרב חניון הלילה של גדוד 19 • פעולת אלכסנדריה • פעולת פורט סעיד • קרב רפיח • קרב מוצב אל-קובה • תפיסת שארם א-שייח' |  |
| החזית הירדנית | הקרב על גבעת התחמושת • המערכה על ירושלים • כיבוש צפון השומרון |  |
| החזית הסורית | הקרב על קלע וזעורה • קרב תל עזזיאת • קרב תל פאחר |  |
| אישים | לוי אשכול • משה דיין • יצחק רבין • מרדכי הוד • דוד אלעזר • עוזי נרקיס • ישעיהו גביש • מוחמד סידקי מחמוד • סולימאן עיזאת  • עבד אל-חכים עאמר • מוחמד פאוזי • גמאל עבד אל נאצר • חוסיין, מלך ירדן |  |
| כללי | ישראל במלחמת ששת הימים • יהדות ארצות האסלאם במלחמת ששת הימים • צבא ההגנה לישראל במלחמת ששת הימים • הצבא המצרי במלחמת ששת הימים |  |
| בינלאומי | החלטה 233 • החלטה 234 • החלטה 235 • החלטה 236 • החלטה 237 • החלטה 240 • החלטה 242 |  |
| בתרבות | בתרבות הישראלית • ירושלים של זהב • ירושלים של ברזל • משה דיין, יצחק רבין ועוזי נרקיס בשער האריות • תצלום הצנחנים בכותל המערבי • גבעת התחמושת |  |
| תיעוד והנצחה | יום הנכסה • יום ירושלים • אות מלחמת ששת הימים • גבעת התחמושת • אנדרטאות בירושלים • אנדרטה לחללי עוצבת השרון • אנדרטה לנופלי חטיבה 5 • אנדרטת אוגדת הפלדה • האנדרטה לחללי חטיבה 45  • טקס האזכרה לזכר חללי מלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565402505171  LCCN: sh85068716 
בסיס חיל אוויר מצרי שהותקף ובו מטוסי תובלה מדגם IL14 שהושמדו על הקרקע
כותרת העיתון מעריב לאחר המבצע
עמלץ כחול

| עמלץ כחול |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
על־סדרה:: דמויי כריש
סדרה:: דמויי עמלץ
משפחה:: עמלציים
סוג:: עמלץ מאקו
מין:: עמלץ כחול
שם מדעי
 Isurus oxyrinchus ‏רפינסק, 1810
תחום תפוצה

עַמְלֵץ כָּחֹל (שם מדעי: Isurus oxyrinchus – בלטינית: "כריש  שווה-זנב בעל חוטם מחודד") הוא מין כריש גדול וחזק החי באוקיינוס הפתוח. הוא שייך לסוג עמלץ מאקו (Isurus) (יחד עם המין עמלץ ארך-סנפיר) שבמשפחת העמלציים ונחשב קרוב רחוק של העמלץ הלבן (שמהווה סוג נפרד, אך באותה משפחה). מקור שמו העברי הוא צבעו הכחול. הכינוי "מאקו" מגיע מהשפה המאורית ומשמעותו "שיני כריש". אין להתבלבל בינו לבין כריש כחול.
העמלץ הכחול הוא כריש גדול (3–4 מטר, 150–600 ק"ג בממוצע), חזק, מהיר (הוא נחשב לכריש המהיר ביותר עם מהירות של 50–74 קמ"ש), אינטליגנטי ופעיל. הוא מסוגל להעלות את חום גופו ובכך לשמור על רמת פעילות גבוהה. הוא נפוץ בכל האוקיינוסים והימים הטרופיים והממוזגים (כולל הים התיכון והים האדום) ונעדר רק מאוקיינוסי הקטבים. הוא נחשב לכריש מסוכן לאדם אף שתקיפות אדם על ידיו הן מעטות, ונמצא בסכנת הכחדה עקב דיג.
תיאור

שמו של העמלץ הכחול ניתן לו בשל צבעו הכחול על צדו הגבי וצידי הגוף. צבע כחול זה נע בין כחול מטאלי לכחול-כסוף וכחול-אפור עד לכחול-כהה. צידו הגחוני צבוע בלבן. קו ההפרדה בין הגב הכחול לגחון הלבן משתנה מכריש לכריש, ותלוי גם בגיל. תבנית צביעה זו מכונה הצללת נגד ומסווה אותו בים: הן מלמעלה והן מלמטה.
זהו כריש גדול ומוארך בעל סנפיר זנב אנכי וחד, מה שמאפשר לו להגיע למהירויות גבוהות של עד 74 קמ"ש (40 קשר) ויש הטוענים שאף ל-100 קמ"ש (54 קשר), מה שהופך אותו לכריש המהיר ביותר בים. הוא מסוגל גם לקפוץ לאוויר עד גובה 9 מטר.
עמלץ כחול ממוצע שוקל 60–135 ק"ג ואורכו עד 3.2 מטר אם כי נתפסו פרטים במשקל של עד 600 ק"ג ואורך 4.45 מטרים (14.6 רגל). ב-1881 דווח שבים התיכון נתפס עמלץ כחול במשקל גדול במיוחד של 1,000 ק"ג ואורך של 4 מטר.
הנקבות גדולות מהזכרים.
לסת הכריש גדולה וארוכה ושיניו חדות, ארוכות ופונות כלפי חוץ כך שהוא יכול לנשוך ולהרוג חיות ים גדולות יחסית. הנשיכה שלו חזקה מאוד והיא נשיכת הכריש החזקה ביותר שנמדדה בפועל, עוצמתה 3,000 ליברות-כוח או בערך 13,000 ניוטון. עוצמת הנשיכה  של עמלץ לבן הוערכה בלמעלה מ-18,000 ניוטון אך לא נמדדה בפועל. לשם השוואה, עוצמת הנשיכה של תנין הים היא 16,400–34,000 ניוטון והיא הגדולה ביותר של בעל חיים שקיים כיום.
דמו של העמלץ הכחול, בדומה לקרובו העמלץ הלבן, חם יותר מהסביבה (4–7 מעלות יותר), מה שמאפשר לו לחיות במים קרים יחסית לכרישים ודגים אחרים.
התנהגות ואקולוגיה > תזונה

העמלץ הכחול אוכל כל חיה שהוא נתקל בה ברחבי האוקיינוס: דיונונים, דגי גרם כגון אנשובי, מקרל, טונה, בוניטו ועוד. הוא מספיק מהיר כדי לתפוס דגי-חרב ומפרשניים וטורף גם אותם. הוא יאכל גם דגי סחוס קטנים, דולפינים, צבי ים ועופות ים. הוא מתנפל על טרפו מלמטה ומשסע את הסנפירים והעור שלו בנשיכה מטלטלת ומהירה. הוא צולל מתחת לטרף ומוצא את מיקומו על ידי חוש הריח החד שלו, כאשר הטרף אינו חושד בדבר.
העמלץ הכחול תוקף וטורף גם דגי-חרב. דג-החרב הוא דג גרם גדול בגודל דומה לזה של העמלץ הכחול וגם מהיר כמותו. הקרבות בין השניים קטלניים ועלולים להסתיים הן במותו של דג-החרב והן במותו של העמלץ. באזור סיציליה תועדו גופות של עמלצים כחולים שבראשם או בזימיהם הייתה נעוצה חרב שבורה של דג-חרב, שסביר מאוד שגרמה למותם.
התנהגות ואקולוגיה > רבייה והתבגרות

העמלץ הכחול משריץ ולדות חיים (ovoviviparity). העוברים ב"רחם" ניזונים מביצים לא מופרות. תקופת ההיריון היא 15–18 חודשים, ובסופה מושרצים בין 4 ל-18 עמלצים קטנים שאורכם כ-70 ס"מ. הנקבה ממתינה כ-18 חודשים לפני השרצה נוספת.
אסטרטגיית ההזדווגות של העמלץ הכחול היא פוליאנדריה: הנקבה, שבדרך כלל גדולה יותר מהזכרים, מזדווגת עם כמה זכרים.
תוחלת החיים של העמלץ הכחול היא כ-30 שנים. קביעת תוחלת החיים נעשית באמצעות ספירת טבעות גדילה על חוליות העמלץ הכחול, אחרי מחקר של נתנזון ועמיתיו שמצא שהעמלץ הכחול מוסיף טבעת גדילה אחת כל שנה (ולא כל שנתיים כפי שהיה נהוג לחשוב).
מחקר זה של נתנזון מצא את התוצאות הבאות בהתבסס על מדגם של 258 עמלצים כחולים:
גיל מרבי בזכרים: 29 שנים
גיל מרבי בנקבות: 32 שנים
גיל הגעה לבגרות מינית ב-50% מהזכרים: 8 שנים
גיל הגעה לבגרות מינית ב-50% מהנקבות: 18 שנים
העמלץ הכחול הוא בעל חיים יחידאי ונדיר למצוא כמה עמלצים כחולים ביחד, למעט לצורכי הזדווגות או כאשר יש מקור מזון גדול שמושך אליו כמה כרישים.
התנהגות ואקולוגיה > תפוצה

העמלץ חי באוקיינוס הפתוח ונודד ברחבי ימים ממוזגים וטרופיים בקרבת זרם הגולף וזרמי מים חמימים אחרים. בדרך כלל הוא נמצא הרחק מחופים רדודים, וגם לא מעמיק לצלול מעבר ל-150 מטר. הוא נודד באוקיינוס אחר טרף ובני זוג ויכול לעבור כך מרחקים גדולים. כריש מתויג מקליפורניה נדד מרחק מדהים של 2,128 ק"מ ב-37 יום, כלומר שחה כ-58 ק"מ ביום.
העמלץ הכחול חי גם בים האדום ובמי הים התיכון, ונצפה מספר פעמים בחופי ישראל במיוחד באזורים בהם המים חמימים יותר (קרוב לתחנות הכוח, לדוגמה חוף הארובות בחדרה, בחופי קצא"א אשקלון, עכו ועוד). בחלק מהפעמים נלכדו כרישים מסוג זה על יד דייגים ובמקרים אחרים נפלטו לחוף. בשנת 2016 נפלטה גופת כריש ענקי מסוג זה בחופי חדרה. ביוני 2023 נפלטה גופת כריש מסוג זה לחופי מעיין צבי.
העמלץ הכחול והאדם > תקיפות בני אדם

העמלץ הכחול עלול לתקוף גם אנשים ומדורג כאחד הכרישים המסוכנים ביותר. משנת 1980 עד 2010 נרשמו 42 תקיפות עמלצים כחולים, שלוש מהן היו קטלניות. עם זאת הכריש לא רואה באדם טרף פוטנציאלי ורק לעיתים רחוקות יפגע באנשים, חוץ מדייגים המנסים לצודו.
העמלץ הכחול והאדם > בשבי

העמלץ הכחול לא שורד בשבי ובדרך כלל מת כעבור מספר ימים. נעשו מספר ניסיונות להחזיקו בשבי אך כולם כשלו, גם כאשר הוא הוחזק באקווריומים גדולים. בשבי הוא נוטה להתנגש בקירות, מסרב לאכול ומת מרעב. העמלץ הכחול ששרד הכי הרבה זמן בשבי הוחזק באקווריום ניו ג'רזי ב-2001 ושרד רק 5 ימים.
העמלץ הכחול והאדם > דיג ספורטיבי

בשל מהירותו, כוחו, הווירטואוזיות שלו ומנהגו לקפוץ גבוה באוויר כאשר הוא נלכד בחכה - העמלץ הכחול הוא דג מבוקש בדיג ספורטיבי. תפיסתו נעשית באמצעות חכה המחוברת לפתיון גדול. כיום נהוגה שיטת "תפוס ושחרר" מאחר שהוא נמצא בסכנת הכחדה. בעבר גם הוא נידוג לצורכי מאכל, אך כיום דיג זה נדיר יותר עקב מאמצי שימור וקמפיין נגד דיג עמלץ כחול למאכל בשל היותו נתון בסכנת הכחדה.
העמלץ הכחול והאדם > דיג מסחרי

האיום הגדול ביותר על העמלץ הכחול הוא מצד האדם, בעיקר מדיג מסחרי. העמלץ הכחול נידוג בעיקר עבור בשרו, השומנים והשמנים שבו וכן סנפיריו שנחשבים לתרופת פלא ומעוררי חשק במזרח אסיה. בעקבות מאמצי שימור הדיג המסחרי של עמלץ כחול פוחת, אך עמלץ כחול עדיין נהרג מדיג כתופעת צד כאשר הוא נתפס במערך חכות או מכמורת שנועדו לתפוס דגים אחרים.
למרות מאמצי השימור, העמלץ הכחול נתון בסכנת הכחדה וכך הוא רשום ב-IUCN.
הערות שוליים

↑  עמלץ כחול באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מילון בעלי חיים: דגי סחוס (תש"ס), 2000. האקדמיה ללשון העברית
↑  "1,323-pound shark caught off coast of Huntington Beach". KABC TV. אורכב מ-המקור ב-2013-06-09. נבדק ב-6 ביוני 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Most powerful shark bite ever recorded measured by scientists". Newsweek. 14 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Shark Gallery – Shortfin Mako Shark (Isurus oxyrinchus)". The Shark Trust. אורכב מ-המקור ב-2011-07-14. נבדק ב-2008-10-02.
↑  Natanson, L.J.; Kohler, N.E.; Ardizzone, D.; Cailliet, G.M.; Wintner, S.P.; Mollet, H.F. (2006). "Validated age and growth estimates for the shortfin mako, Isurus oxyrhinchus, in the North Atlantic Ocean" (PDF). Environmental Biology of Fishes. 77 (3–4): 367–383. Bibcode:2006EnvBF..77..367N. doi:10.1007/s10641-006-9127-z. S2CID 24839752. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2010-05-27.
↑  כריש עמלץ כחול נמצא בחוף מעיין צבי, באתר ‏מאקו‏, 28 ביוני 2023
↑  תקיפות כרישים - סטטיסטיקה באתר אוניברסיטת פלורידה, נבדק ב-13 במרץ 2025.
↑   Shortfin mako (Isurus oxyrinchus) in Captivity בתאריך 2016-05-28 בשעה 19:53:22, בארכיון האינטרנט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537131805171  LCCN: sh95001498 
עמלץ כחול
לסתות ושיניים של עמלץ כחול
עמלץ כחול שהוחזק לזמן קצר באקווריום גדול ביפן. העמלצים לא שורדים בשבי ומתים כעבור מספר ימים.
הארגון היהודי הלוחם

.
| --- | --- |

 
 דגל
 פעילות:  מחתרת יהודית
 מדינה:  גנרלגוברנמן 
 מייסדים:  שמואל ברסלב, יצחק צוקרמן, צביה לובטקין, מרדכי טננבוים ויוסף קפלן
 תקופת הפעילות:  28 ביולי 1942 – הווה (82 שנים) 
 נוצר מתוך:  השומר הצעיר, דרור, הבונד, עקיבא, גורדוניה, הנוער הציוני, פועלי ציון צ.ס, פועלי ציון שמאל, והקומוניסטים
 
האנדרטה לזכר מרד גטו ורשה, מעשה ידי הפסל נתן רפפורט. האנדרטה מוצבת במקום שבו עמד גטו ורשה, והעתקה מצוי ברחבת מוזיאון יד ושם בירושלים
הארגון היהודי הלוחם (בראשי תיבות: אי"ל; ביידיש: יידישע קאמף ארגאניזאציע; בפולנית: Żydowska Organizacja Bojowa‏ (ŻOB)) היה מחתרת יהודית חמושה, אשר הוקמה בוורשה ב-28 ביולי 1942 על ידי ארגון "החלוץ" וארגוני הנוער שפעלו במסגרתו בגטו ורשה - השומר הצעיר, דרור, הבונד, עקיבא, גורדוניה, הנוער הציוני, פועלי ציון צ.ס, פועלי ציון שמאל, והקומוניסטים.
בינואר 1943 הארגון תקף גרמנים שביצעו אקציה בגטו ורשה. באפריל ומאי של אותה שנה אי"ל פעל במרד גטו ורשה במקביל לארגון הצבאי היהודי (אצ"י) הרוויזיוניסטי. בשנת 1944 השתתפו שרידי הארגון במרד ורשה.
רקע היסטורי

בשנת 1939 פלשו הנאצים לפולין, והביאו לחלוקתה של הארץ עם ברית המועצות ולפתיחת מלחמת העולם השנייה. ב-22 ביוני 1941 פלשו הנאצים לברית המועצות. השמדתם של יהודי פולין על ידי הנאצים החלה רק לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות. עד אז ננקטו צעדים קשים נגד היהודים, שכללו התעללות,
סגירה בגטאות והטלת מגבלות קשות, אך רבים סברו כי אין המדובר אלא בגזרות קשות, ולא צפו את ההשמדה. יהודי הגנרלגוברנמן, "הממשל הכללי" הנאצי, שכלל את חבלי פולין המרכזית, נותקו מיתר היהודים, והקשרים בינם לבין העולם החיצון, ובינם לבין עצמם, היו רופפים.
בסוף אוקטובר 1941 החלו מטפטפות אל יהודי הגנרלגוברנמן ידיעות על גורל אחיהם במזרח ובצפון, בביאליסטוק, ובווילנה. הידיעה על השמדת יהודי וילנה בפונאר התקבלה בחוסר אמון כללי כמעט. ההנהגה המסורתית סברה כי המדובר באירוע שיכול לקרות רק במזרח, בחבלי ארץ שהיו בשליטת הסובייטים, ואילו ביהודי הממשל הכללי לא יעזו לנהוג בדרך זו. תנועות הנוער הציוניות שהיו מאורגנות סביב תנועת "החלוץ" – דרור, עקיבא, השומר הצעיר, וכן תנועת הבונד והקומוניסטים ראו בבירור את האסון המתקרב ורצו לנקוט פעולה.
בינואר 1942 הגיעו לוורשה ידיעות על שואת יהודי וילנה בפונאר, יהודי ווהלין וכן על המתרחש במחנה ההשמדה חלמנו. נראה כי היהודים מושמדים בכל מקום, וכי תורם של יהודי הגנרלגוברנמן קרוב. לנוכח זאת, התכנסו בוורשה, באמצע מרץ 1942, נציגים ממספר מפלגות – פועלי ציון, פועלי ציון שמאל, הבונד והחלוץ. יצחק (אנטק) צוקרמן אשר יזם את הפגישה מטעם "החלוץ" סקר את המצב, העלה את האפשרות כי בקרוב יחלו הנאצים להשמיד את היהודים אף בשטחי הממשל הכללי, והעלה תוכנית פעולה. נציג "הבונד", מאוריצי אוז'אך, טרפד את היזמה כאשר טען כי אין לקיים התנגדות יהודית אלא התנגדות סוציאליסטית כללית.
לאחר כישלון הפגישה הגיעו נציגי שאר הפלגים בפגישה, פרט לאנשי "הבונד" להסכם לפיו הוקם "גוש אנטי פשיסטי" שיעסוק ביצירת מסגרת ארגונית ובאימונים צבאיים. בין הפעילים ב"גוש" היו אנשים שיעמדו לימים בראש הארגון היהודי הלוחם – מרדכי אנילביץ', יצחק צוקרמן, צביה לובטקין ומרדכי טננבוים. על הפעילות הצבאית מונה אדם בשם אנדז'יי שמידט, הידוע אף כאליהו מוזס, או פינקוס קארטין. אדם זה, איש המפלגה הקומוניסטית הפולנית – PPR נאסר ביחד עם חבריו הקומוניסטים ב-30 במאי 1942, על רקע פעילותו הקומוניסטית, כפי הנראה עקב הלשנה. מאסרם של שמידט וכמה מחבריו הביא להפסקת פעילות "הגוש". על אף שהתארגנותו הייתה קצרת ימים, ולא היו לה כל תוצאות מעשיות, הגוש יצר את הבסיס להמשך ההתנגדות בגטו.
ב-22 ביולי 1942 הוציאו הנאצים צו אשר חתם את גורל יהודי גטו ורשה. על פי הצו כל יהודי ורשה, מכל גיל ומין, מיועדים ל"התיישבות מחדש" במזרח. לאנשי תנועות הנוער היהודיות אשר עמדו בקשר עם חבריהם מחוץ לוורשה, הייתה ברורה משמעותו של הצו. היה זה גזר דין מוות ליהודי ורשה באשר הם, בתאי הגזים של מחנות מבצע ריינהרד – טרבלינקה, בלזץ וסוביבור. לאחר פרסום הצו, החלה פעולת השמדה מאסיבית אשר נמשכה עד 12 בספטמבר 1942 במסגרתה גורשו לטרבלינקה כשלוש מאות אלף יהודים מגטו ורשה, ואוכלוסייתו פחתה עד כדי 55–60 אלף נפש.
מרד גטו ורשה

השלב הסופי בחיסולו של הגטו החל בערב פסח, 19 באפריל 1943. רחובות הגטו רוקנו מאנשים. רוב שישים אלף היהודים שנותרו בגטו הסתתרו במקומות מחבוא ובבונקרים שהוכנו מראש, אשר ברבים מהם הייתה אספקת מים וחשמל, אך לא הייתה מהם כל דרך ליציאה אל מחוץ לגבולות הגטו.
כאשר צעדו הגרמנים אל הגטו נתקלו בהתנגדות כבדה מצד הלוחמים אשר ירו בהם מחלונות הקומות העליונות של בתי המגורים שהתרוקנו מיושביהם. לוחמת הגרילה שבה השתמשו מגיני הגטו, הביאה ליתרון זמני של המגינים על הגרמנים, ואלו נסוגו כדי להתארגן מחדש. בבוקר היום שלאחר מכן ניתן ללוחמים אולטימטום להניח את נשקם עד השעה עשר בבוקר. כוחות הואפן אס.אס. שהגיעו למקום נתקלו בהתנגדות כבדה.
בשלב זה החלו הגרמנים להצית את בתי הגטו. פעולה זו הייתה היחידה שבכוחה היה להתגבר על ההתנגדות המזוינת בגטו. כאשר נמלטו הלוחמים מן הקומות העליונות הבוערות אל הבונקרים התת-קרקעיים, כילתה השריפה שמעל את אספקת החמצן שמתחת, והפכה את הבונקרים למלכודות חנק.
הסיוע שקיבלו הלוחמים מן הפולנים שמחוץ לגטו היה מוגבל. הארמייה קריובה לא השתתפה בלחימה, ולמעט יוזמה מקומית של אחד מן הקצינים שתקף בראש אנשיו עמדה גרמנית ב-20 באפריל, היה היחס למרידה אדיש. הרדיו המחתרתי אשר שידר מלונדון, הודיע על ההתקוממות היהודית אך שבועיים לאחר פריצתה. אנשי הארמייה לודובה ביצעו מספר פעולות, ובמיוחד פעלו כנגד קווי התחבורה של הגרמנים אל הגטו, אך השפעת פעולות אלו הייתה מוגבלת, ונראה כי ערכן היה סימבולי בלבד.
הלחימה נמשכה מבית לבית עד 16 במאי. ב-8 במאי נהרגו אנילביץ' וחברי מפקדתו בבונקר שלהם, ברח' מילא 18, כשהם לוחמים עד הסוף, ואיש מהם לא נפל חי בידי הגרמנים. רבים שלחו יד בנפשם. כמה עשרות, ביניהם שניים ממנהיגי המרד - צביה לובטקין ומארק אדלמן הצליחו להימלט בעזרת קאז'יק - שמחה רותם (ראטהייזר) שחילץ אותם דרך תעלות הביוב אל "הצד הארי" ומשם בעזרת משאית אל היער . ב-16 במאי 1943 הודיע הגנרל יירגן שטרופ כי "גטו ורשה איננו עוד".
לאחר המרידה בוורשה

גם לאחר הודעת הפיקוד הגרמני על השמדת הגטו, נמצאו מספר יהודים בבונקרים תת-קרקעיים, הן בתחומי הגטו והן "בצד הארי". רבים הצליחו להימלט מהגטו אל "הצד הארי" עוד בטרם החלה הלחימה. יורק פלונסקי, למשל, מכר סיגריות בכיכר שלושת הצלבים יחד עם קבוצת ילדים יהודים (הדבר מתואר בספר "מוכרי הסיגריות מכיכר שלושת הצלבים" מאת יוסף ז'מיאן). חלק מהלוחמים כמו חייקה בלכטובסקה שפיגל ובעלה הצליחו לברוח ליערות סביב העיר.
יחידת הפרטיזנים ע"ש מרדכי אנילביץ' הוקמה על ידי שרידי הלוחמים בגטו ורשה, חברי אי"ל. היא כללה כ-80 לוחמים יהודים, שיצאו מהגטו הבוער דרך תעלות הביוב בשתי קבוצות בסוף אפריל ובראשית מאי 1943. בסיוע של המחתרת הפולנית הקומוניסטית ארמייה לודובה, הם הועברו ליערות וישקוב, כ-60 ק"מ צפונית לוורשה, ובמשך כ-5 חודשים [מאי-ספטמבר 1943] הם ביצעו פעולות נגד הכוחות הגרמנים, וביניהן חבלה במסילות ברזל, וכן פעולות עונשין נגד משתפי פעולה עם הגרמנים. מרבית הלוחמים נהרגו במהלך יולי-ספטמבר 1943 ביערות וישקוב בלחימה נגד חיילים גרמנים, שקיבלו סיוע מתושבים מקומיים ופולקסדויטשה שהסגירו את הלוחמים היהודים וכן על ידי חברי המחתרת הפולנית הגדולה, ארמייה קריובה, שהתנגדו לפעילות של כוח פרטיזני חדש, שקשור לארמייה לודובה, באזור שנתון למרותה. חלק מהלוחמים היהודים נהרגו עקב הלשנה במקום מסתור בוורשה. יצחק צוקרמן ומארק אדלמן השתתפו בראש אנשיהם במרד ורשה באוגוסט 1944, כשהם מהווים פלוגה של הארמייה לודובה אשר לחמה לצד הארמייה קריובה. בסיום המלחמה נותרו 10–20 לוחמים מיחידת הפרטיזנים.
אחרון הלוחמים היהודיים ששרדו הן את מרד גטו ורשה והן את מרד ורשה, ליאון קופלמן, הלך לעולמו בגיל 97 באוגוסט 2021.
האי"ל במקומות אחרים > קרקוב

הארגון היהודי הלוחם הוקם בגטו קרקוב באוקטובר 1942, בידי חברי התנועות עקיבא, דרור, השומר הצעיר ופעילים נוספים. בשונה מחבריהם בוורשה, בקרקוב החליטו חברי הארגון לפעול כנגד הגרמנים בעיקר מחוץ לחומות הגטו. הפעולה המשמעותית ביותר של אנשי המחתרת בקרקוב הייתה ההתקפה על "קפה ציגנריה" ב-22 בדצמבר 1942. בית הקפה, ששכן מחוץ לגטו והיה מקום מפגש ובילוי לקצינים גרמנים, הותקף ברימון יד ובקבוקי מולוטוב שהושלכו לתוכו בשעת ערב הומה. מקורות גרמניים מסרו על כ-20 הרוגים ופצועים, ולפי מקורות פולניים נהרגו בהתקפה 11 איש ונפצעו 13. המבצע קיבל תהודה רבה בגטו ומחוץ לו. מבצעי הפעולה נתפסו עוד באותו לילה בדירת מסתור בעיר. עשרות מחברי הארגון נאסרו בידי הגסטפו בעקבות הפעולה, ופעילות המחתרת בגטו קרקוב שותקה. 10 מבין העצורים הוצאו להורג בכלא הגסטפו.
האי"ל במקומות אחרים > ערים אחרות

גם בברודי, בצ'נסטוחוב, בבנדין, בביאליסטוק ובוילנה הוקמו תאי האי"ל באמצעות שליחים שנשלחו למקומות אלו ביולי 1942. תאים אלו קיימו פעילות מחתרתית בנוסח הפעילות אותה קיימו אנשי ורשה, אך לא ניתן לראות בהם חלק מתנועה אחת, בעלת הנהגה מרכזית, אלא, במיוחד לאחר חיסולו של גטו ורשה, ארגונים מקבילים בעלי אופי פעילות מקומי. במהלך מבצע ריינהרד חוסלו הגטאות אף במקומות אלו. חברי הארגונים הלוחמים התנגדו למשלוחים. רבים התבצרו בבונקרים ובמתחמים מבוצרים בתחומי הגטאות. חלקם נפלו כשנשקם בידם, חלקם הצליחו להימלט אל היערות הסמוכים. חיסול הגטו בקמיונקה, לשם נשלחו יהודי בנדין, נמשך כשבועיים. בביאליסטוק נלחמו המורדים כחמישה ימים. אנשים אלו ראו לנגד עיניהם את מסורת הגבורה שהותירו אחריהם לוחמי גטו ורשה, אשר לחלקם היו מוכרים באופן אישי, והיו חברי אותן תנועות הנוער – החלוץ, גורדוניה ואחרות. סופם הטראגי של הגטאות בתחום הממשל הכללי לא הגיע ללא התנגדות, הודות לפועלם של אנשים אלו.
הנצחת חברי האי"ל

בשנת 1949, ביום השנה השישי למרד, הקימו אחדים מלוחמי האי"ל שנותרו בחיים את קיבוץ לוחמי הגטאות המפעיל את בית לוחמי הגטאות. המקום משמש מרכז הנצחה לגבורה היהודית בשואה, וכן לפעולות ההתנגדות והמחתרת.
מורשת הגבורה של אנשי תנועות הנוער הציוניות במסגרת האי"ל נשמרת אף כיום על ידי אנשי התנועות הפעילות בכל רחבי העולם. כיום פעילות השומר הצעיר והבונים דרור בארצות כדרום אפריקה, בריטניה, ארגנטינה, צ'ילה, איטליה, ארצות הברית, ישראל, מקסיקו ואוסטרליה.
מורשת האי"ל וכלל פעילותן של תנועות הנוער היהודיות בזמן השואה, נשמרת במיוחד בתנועות הנוער הציוניות סוציאליסטיות כגון: הנוער העובד והלומד והשומר הצעיר הרואות עצמן כשליחות בחברה של היום במטרה לעצב את החברה הישראלית כחברה צודקת ושוויונית יותר.
מתוך ראיית התנועה כממשיכת דרכן של תנועות הנוער הציוניות באירופה, ובמיוחד של תנועת דרור, הקימה תנועת הנוער העובד והלומד את תנועת החיים דרור ישראל. בפולין מונצחים אנשי המרד כגיבורים לאומיים, במיוחד מארק אדלמן, איש הבונד, אשר שרד, חי בה עד מותו והמשיך בפעילות פוליטית.
מנהיגי המרידה ששרדו בחיים – ביניהם יצחק צוקרמן, מארק אדלמן, רוז'קה קורצ'אק וצביה לובטקין היו למתעדים החשובים של השואה ושל הגבורה. צוקרמן ולובטקין אף העידו במשפטו של אדולף אייכמן.
פרט ל"לוחמי הגטאות" מונצחים אנשי האי"ל בשמות רחובות ומוסדות ברחבי הארץ, לרבות היישובים יד מרדכי הקרוי על שמו של מרדכי אנילביץ' ומעלה צביה על שמה של צביה לובטקין.
ביטוי ויזואלי עז מבע לפועלם של חברי האי"ל נותן ביצירתו הפסל נתן רפופורט אשר פסלו הידוע לזכרם של אנשי הגטו הלוחמים המוצב הן בלב גטו ורשה, והן ברחבת יד ושם בירושלים, הוא אחד הסמלים המוכרים של מורשת השואה והגבורה שהותירו אחריהם אנשי האי"ל.
משוררה הגדול של קינת העם היהודי בפולין יצחק קצנלסון, הנציח את פועלם של אנשי האי"ל בשורות אלו (מתוך "השיר על העם היהודי שנהרג - פרק י"ד - הסוף" תרגום מנחם זלמן וולפובסקי):
לקריאה נוספת

חייקה גרוסמן – "קווים ללקח המדיני והקרבי של מלחמת היהודים בגטאות ובמחתרת האנטינאצית" מתוך צבא ומלחמה בישראל ובעמים הוצאת ספרית פועלים, 1955.
חיים לזר ליטאי, מצדה של ורשה - הארגון הצבאי היהודי במרד גיטו ורשה Z.Z.W, בהוצאת מכון ז'בוטינסקי, תל אביב, תשכ"ג.
לוסי דווידוביץ' – המלחמה נגד היהודים, זמורה ביתן, מודן הוצאה לאור, 1982.
האנציקלופדיה של השואה, יד ושם וספרית פועלים 1990.
יצחק צוקרמן ומשה בסוק, ספר מלחמות הגיטאות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1956
קאז'יק שמחה רותם (ראטהייזר) - ובתוכי העבר, בהוצאת לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד 1985
חווקה פולמן-רבן, לא נפרדתי מהם, הוצאת "בית לוחמי הגיטאות", 1997
משה ארנס, דגלים מעל הגטו - סיפורו של מרד גטו ורשה, ידיעות ספרים, 2009.
הערות שוליים

↑  בימי שואה ופקודה, האוניברסיטה הפתוחה, יחידה 7 (כתב דן מכמן), עמ' 130.
↑  מרכז המידע אודות השואה, נוסיג, אלפרד (1864–1943), באתר יד ושם
↑  בימי שואה ופקודה, האוניברסיטה הפתוחה, יחידה 7 (כתב דן מכמן), עמ' 132.
↑  סיון חילאי, "גם אני לחמתי בגטו ורשה": הלך לעולמו אחרון משתתפי המרד, באתר ynet, 13 באוגוסט 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299173905171  LCCN: n84160693  NKC: kn20050926012  NLA: 35844557  VIAF: 305302387   WorldCat (עם VIAF): 305302387 
אתר ההנצחה על תל החורבות שנותר מהבונקר במילא 18
רדהנים

הרדהנים (או רַאדַ'אנִים) היו חברי גילדת סוחרים, בחלקם הגדול יהודים, שמילאו תפקיד חשוב במסחר בין חלקי האימפריה המוסלמית במזרח לארצות הנוצריות באירופה בימי הביניים. רשת דרכי המסחר של סוחרים אלו נפרשה ממערב סין, הודו ופרס אל תוך המזרח התיכון, אירופה ואפריקה.
אטימולוגיה

כמה מקורות הוצעו לכינוי "רדהני": חוקרים רבים, ביניהם שארל ברביאֶה דה מיינאר ומשה גיל, מאמינים שהשם נובע ממחוז במסופוטמיה, שנקרא בערבית "ארץ הרדהן" על פי טקסטים עבריים וערביים מאותה תקופה.
חוקרים אחרים סבורים כי מרכזם של הרדהנים היה בעיר ריי (ראגא בשמה הקדום), מצפון פרס. ססיל רות' וקלוד כהן, מייחסים את הכינוי לנהר הרון בצרפת, שנקרא בלטינית "רודנוס" (Rhodanus)
על פי גרסה נוספת המילה "ראה" בפרסית משמעותה "דרך", והמילה "דאן" משמעותה "אחד שיודע"; השילוב יוצר את המושג "האחד שיודע את הדרך".
תיעוד הרדהנים

העדות על הרדהנים נמצאת ב"מדריך לנוסעים ולשליחים", שנכתב על ידי מנהל הדואר של ח'ליף בגדד אבן ח'ורדאדבה, באמצע המאה ה-9:
סוחרים אלה מדברים ערבית, פרסית, יוונית, לשון הפרנקים, האנדלוסים, והסלאבים. עוברים הם ממערב למזרח וממזרח למערב, ועושים דרכם בים וביבשה. הם מביאים מן המערב סריסים, עבדים ושפחות, חרבות, עורות הביבר והנמייה.
מלבד אבן ח'ורדאדבה, הרדהנים הוזכרו בשמם זה במספר קטן של מקורות. בספרו של אבן אל-פקיח, "כיתב אל-בולדאן" (ספר הארצות), הם מוזכרים - אך רוב המידע של אבן אל-פקיח מסתמך על אבן ח'ורדאדבה.
ספר הדינים, המספר את תולדות מסעות יהודה בן מאיר ממיינץ, מציין את קייב ופשמישל כתחנות מסחר על דרך המסחר של הרדהנים.
בראשית המאה ה-12, הסוחר היהודי הצרפתי יצחק דורבלו כתב שנסע עם סוחרים רדהנים לפולין.
חשיבות היסטורית

במהלך ימי הביניים המוקדמים המדיניות האסלאמית במזרח התיכון ובצפון אפריקה והמדיניות של המדינות הנוצריות באירופה אסרו לעיתים קרובות את כניסת הסוחרים של הצד השני לנמליהם.
קורסרים משני הצדדים פשטו על משלוחים של אויביהם. הרדהנים תיפקדו כשליחים וכסוחרים נייטרליים, ובכך תרמו לשמירת דרכי הסחר והתקשורת בין מדינות אירופה לבין המזרח הרחוק פתוחות. עקב ההכנסות שהביאו למדינות השונות, נהנו סוחרים יהודים מפריבילגיות רבות תחת השושלת הקרולינגית בצרפת, כמו גם ברחבי העולם המוסלמי. עובדה זו הכעיסה את רשויות הכנסייה הקתולית בצרפת באותה עת.
רוב המסחר בין אירופה למזרח אסיה עבר דרך פרס ומרכז אסיה. הרדהנים היו הראשונים שפיתחו מערכת סחר מסועפת שהשתרעה על דרכי הגישה ממערב למזרח. הם סחרו לאורך תקופה של מאות שנים עוד בטרם מרקו פולו ואבן בטוטה הביאו את סיפוריהם על המזרח לאירופה, ולעולם המוסלמי.
בעוד שהיסטוריונים רבים נטו להאמין שהאומנות הסינית של הפקת נייר הובאה לאירופה על ידי סוחרים ערביים, שהשיגו את המידע משבויי מלחמה בקרב טלס, אחרים סוברים שסוחרים יהודיים, ביניהם הרדהנים, ייבאו שיטה זו למערב.
יוסף מספרד, סוחר יהודי שייתכן כי היה רדהני, נודע לפי מספר מקורות כאדם אשר הכיר לאירופה את הספרות ההודיות-ערביות מהודו.
חלק מהחוקרים מאמינים שלרדהנים היה חלק חשוב בגיור הכוזרים כמו כן, נראה כי הם סייעו להקמתן של קהילות יהודיות במקומות שונים על צירי המסחר שלהם, וככל הנראה היו מעורבים גם בהתיישבות היהודית המוקדמת של מזרח אירופה, מרכז אסיה, הודו וסין.