stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסולטנות הממלוכית
ממלוכים בארץ ישראל

העובדה שממלוכ לא יכול להוריש הובילה לשיטה בה הממלוכ הקדיש את רכושו בחייו להקדש ומינה בן משפחה למנהל נכסי ההקדש. לפי החוק מגיעה למנהל ההקדש הכנסה קבועה מן ההקדש. כך הבטיח הממלוכ רווחה כלכלית לבני משפחתו. רבים מהקצינים הממלוכים בחרו לבנות כהקדש מבני מדרסה (مدرسة). כלומר מוסדות ללימוד הדת. חלק ניכר ממדרסות אלה נבנו בירושלים. ירושלים לא הייתה עיר מרכזית באימפריה הממלוכית אך הייתה מרכז דתי חשוב שריכז הקדשים רבים, ביניהם למעלה מחמישים מדרסות בשטח העיר העתיקה לבדה.
השלטון הממלוכי נתן חשיבות עליונה לרישות הממלכה בדרכים טובות. על הדרכים היו יכולים לנוע שליחים נושאי דברי דואר והודעות וכן גייסות, בעת הצורך. הדרכים הממלוכיות נקראו "דרכי דואר". דרך הדואר הראשית עברה בתוואי: קהיר - עזה - יבנה - לוד - ראש העין - נחל עירון - מגידו - בית שאן - צמח - דמשק. יצירת דרכים טובות חייבה הקמת גשרים (גשר מרכזי על דרך הדואר נמצא בכניסה הצפונית לעיר לוד). ומתקנים שונים לרווחת הנוסעים כמו חאנים, כמו ח'אן אל-תוג'אר (חנות תגרים) ליד בית קשת, וסבילים - מזרקות שתייה (סביל ממלוכי יפה ושמור היטב נמצא ברחוב השלשלת בעיר העתיקה בירושלים).
הסולטאנים העיקריים

לרשימה המלאה ראה:
השליטים העיקריים בין נפילת הסולטנות האיובית במצרים לבין עליית הסולטנות הממלוכית (1260-1250)
| שם | שנות שלטון | אירועים מרכזיים |
| --- | --- | --- |
| שג'ר א-דור (شجر الدر) | 1250 | פילגשו של הסולטאן האחרון לשושלת האיובית, הומלכה על ידי ביברס וקוטוז לאחר קרב פארסכור (1250) ושלטה כסולטאנית הממלוכית הראשונה לבדה כ-80 יום. הוצאה להורג לאחר שרצחה את בעלה השני. |
| עיז א-דין אייבכ (عز الدين أيبك) | 1250–1257 | נישא לשג'ר א-דור ומלך לצידה עד שרצחה אותו. |
| אל-מנסור עלי (نور الدين علي بن أيبك) | 1257–1259 | בנו של אייבכ מאשתו הראשונה. הודח על ידי קוטוז |
| סייף א-דין קוטוז (سيف الدين قطز) | 1259–1260 | הקצין הממלוכי הבכיר ביותר, מנצח קרב עין ג'אלות. נרצח על ידי ביברס, לאחר שלא נתן לו להיות סולטאן. |
הסולטאנים העיקריים של השושלת הבח'רית
| שם | שנות שלטון | אירועים מרכזיים |
| --- | --- | --- |
| אלמלכ אלט'אהר רוכן א-דין ביברס אל-בנדוקדרי (الملك الظاهر ركن الدين بيبرس البندقداري) | 1260–1277 | המחוקק וקובע דמותה של הסולטנות. כבש את רוב ערי הצלבנים בארץ-ישראל. קבע את העיקרון של החרבת ערי החוף ופיתוח פנים הארץ. |
| א-מאלכ אל-מנצור סייף א-דין קלאון אל-אלפי (الملك المنصور سيف الدين قلاوون الألفى) | 1280–1290 | כבש את טריפולי וצר על עכו וצור. |
| אל-מלכ אל אשרף סלח א-דין ח'ליל בן קלאון (الملك الاشرف صلاح الدين خليل بن قلاوون) | 1290–1293 | כבש את עכו וחיסל את המדינה הצלבנית בארץ ישראל. |
| נאצר א-דין מוחמד בן קלאון (ناصر الدين محمد بن قلاوون) |  1294–1295   1299–1309   1310–1340 | שלט שלוש קדנציות, בכל פעם הודח וחזר. בימיו הגיעה הסולטנות הממלוכית לשיא. בנה רבות בכל רחבי הסולטנות. |
סוף השושלת הבח'רית - 1382.
הסולטאנים העיקריים של השושלת הבורג'ית
| שם | שנות שלטון | אירועים מרכזיים |
| --- | --- | --- |
| אלמלכ אלט'אהר סייף א-דין ברקוק (المالك الظاهر سيف الدين برقوق) |  1382–1389   1390–1399 | הסולטאן הראשון ממוצא צ'רקסי. נלחם נגד צבאו של טימור לנג בבגדד. |
| אל-מלכ אל-אשרף סייף א-דין ברסבאי(אנ') (الملك الاشرف سيف الدين ﺑﺮﺳﺒﺍﻱ) | 1422–1438 | הצליח לשעבד את מלך קפריסין הצלבנית. פתח את נמל ג'דה בערב הסעודית, לאחר ששליטים מקומיים מתימן מנעו גישה אליו. העלה את המס על סוחרים נוצרים ופתח בכך מערכה מול שליטי ונציה. |
| אלמלכ אלט'אהר סייף א-דין ג'קמק (الملك الظاهر سيف الدين ﺟﻗﻣﻚ ) | 1438–1453 | שיקם את דרך הדואר, גירש את היהודים והנוצרים מקבר דוד המלך אך התיר ליהודים להקים בית כנסת בירושלים. |
| אל-מלכ אל-אשרף סייף א-דין קאיתבאי (الملك الاشرف سيف الدين قايتباي) | 1468–1496 | "הסולטאן הבנאי" בנה רבות בירושלים ושיקם את אמות המים בה, בנה גם בדמשק, מכה, מדינה וכן רובע שלם בקהיר. |
| אל-מלכ אל-אשרף קאנסוה אל-ע'ורי(אנ') (الملك الاشرف قانصوه الغوري) | 1501–1516 | ניגף מפני העות'מאנים בקרב מרג' דאבק. מותו מציין את סוף התקופה הממלוכית. |
סוף השושלת הבורג'ית וקץ הסולטנות הממלוכית - 1517.
ראו גם

מדינות מוסלמיות אחרות השתמשו גם הם בעבדים לוחמים:
היניצ'רים של האימפריה העות'מאנית
הסקוואליבים
חוקרי הסולטנות הממלוכית:
דוד איילון
יוסף דרורי
עמליה לבנוני
אמנון כהן
ראובן עמיתי
לקריאה נוספת

אמנון כהן (עורך), היסטוריה של ארץ-ישראל, כרך 7: שלטון הממלוכים והעות'מאנים (1804-1250), ירושלים, כתר ויד יצחק בן-צבי, 1981
יוסף דרורי, "ירושלים בתקופה הממלוכית", בתוך: אלי שילר (עורך), תולדות ירושלים מחורבן בית שני ועד לתקופה העות'מאנית, אריאל 84-83, 1992, עמ' 173–206.
אליהו אשתור, תולדות היהודים במצרים ובסוריה תחת שלטון הממלוכים
דוד איילון, אבק שריפה ונשק חם בסולטנות הממלוכית: אתגר לחברה צבאית מוסלמית בימי-הביניים, מאגנס, 1994
הערות שוליים

1 2  אמיר מזור, הסולטאנות הממלוכית 1250–1517 – עליית הממלוכים, באתר "דיומא", 11 באפריל 2022
1 2  אמיר מזור, הסולטאנות הממלוכית 1250–1517 – על עקרונות היסוד של הסולטאנות, באתר "דיומא", 18 באפריל 2022
1 2  אמיר מזור, הסולטאנות הממלוכית 1250–1517 – מסלול ההכשרה של הממלוכים, באתר "דיומא", 27 באפריל 2022
1 2  נהוג לקרוא לממלוכ בשמו הפרטי (מודגש), אלא אם כן זה שם ערבי, אז ייקרא בשמו ושם אביו
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: האיובים | הממלוכים | הבא: העות'מאנים |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533495305171  LCCN: sh85041295  NDL: 00567434  TDVİA: memlukler 
קיפצ'קים באירואסיה בסביבות 1200 לספירה
"ה-2 במאי 1808" (הסתערות הממלוכים), תמונה מאת פרנסיסקו דה גויה המתארת את לחימתם של חיילים ממלוכים בשירות צבא נפוליאון בספרד
קמרון גומחת הכניסה לארמון הגבירה טונשוק. ניתן לראות שימוש באבלק, עיטורי נטיפות (מוקרנס) ועיטורים גאומטריים
בו

ערך זה עוסק בעיר בסיירה לאון. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מדינה:  סיירה לאון סיירה לאון
 מחוז:  המחוז הדרומי
 תאריך ייסוד:  1787
 שטח:  357 קמ"ר
 גובה:  15 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  233,684 (2017)
 קואורדינטות:  7°57′23″N 11°44′24″W﻿ / ﻿7.9563888888889°N 11.74°W﻿ / 7.9563888888889; -11.74 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סיירה לאון מוגדלת) פריטאון קנמה מאקני קואידו ליבריה גינאה האוקיינוס האטלנטיבו(למפת סיירה לאון רגילה) פריטאון קנמה מאקני קואידו ליבריה גינאה האוקיינוס האטלנטיבו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בּוֹ (Bo) היא העיר השנייה בגודלה בסיירה לאון אחרי הבירה פריטאון, והיא המרכז האדמיניסטרטיבי והעיר הגדולה במחוז הדרומי של המדינה (אחד משלושת המחוזות במדינה). העיר שוכנת 249 ק"מ דרומית לבירה פריטאון בדרום המדינה. בו היא המרכז החינוכי, תחבורתי ותרבותי של דרום המדינה. רוב תושביה מדברים בשפת קריו. היא ביתה של 'אוניברסיטת נייאלה', האוניברסיטה השנייה בגודלה אחרי 'מכללת פורה ביי' בפריטאון.
היסטוריה

בו שוכנת על מסילת רכבת ראשית שחיברה בין פריטאון למונרוביה, בירת ליבריה עד שנסגרה בשנת 1974. משנת 1930 ועד קבלת העצמאות בשנת 1961 הייתה בו הבירה של 'מדינת חסות סיירה לאון'.
אקלים

כמו בכל המדינה, מזג אוויר השורר בבו הוא טרופי. העונה הגשומה היא בין החודשים מאי לאוקטובר והעונה היבשה בין נובמבר לאפריל. כמות המשקעים הממוצעת היא 5,080 מ"מ. הטמפרטורה הממוצעת בבו היא בין 21 מעלות צלזיוס ל-31 מעלות.
תחבורה

בו מחוברת לפריטאון על ידי כביש סלול (מהמעטים במדינה) ולכפרים באזור (חלק גדול מהם לא סלולים). מסילת הרכבת שעוברת בבו ונבנתה בשנת 1889 נסגרה בשנת 1974. כיום אין שירות רכבות לבו.
נמל התעופה של בו הוא נמל התעופה האזורי היחיד במחוז הדרומי. ממנו יש טיסות יומיות לפריטאון וערים נוספות במדינה. חברות התעופה הפועלות מהנמל תעופה הן: איגל אייר, פראמונט איירליינס (חברת מסוקים) ואייר לאונה שהיא חברת התעופה הגדולה במדינה.
חינוך

בו היא ביתה של אוניברסיטת ניאלה (לה קמפוס בבו וקמפוס בניאלה), האוניברסיטה השנייה בגודלה בסיירה לאון אחרי מכללת פורה ביי בבירה פריטאון. רמת הלימודים באוניברסיטת ניאלה נחשבת גבוהה יחסית לאוניברסיטאות במדינות נחשלות ועל כן היא מושכת אליה סטודנטים רבים לא רק מסיירה לאון אלא גם ממדינות מערב-אפריקה רבות. היא נפתחה בשנת 1964 ומומנה על ידי הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי והציעה תחילה תואר בצרוף מטעם אוניברסיטת אילינוי. כיום ישנם שלושה בתי ספר באוניברסיטה: בית ספר להוראה, רפואה וסוציולוגיה.
מוסדות השכלה נוספים מלבד אוניברסיטת ניאלה הנמצאים בעיר הם המכללה להוראה של בו והמכללה הטכנולוגית קרייסט דה קינג. המכללה הוקמה בשנת 1954 על ידי הכנסייה הקתולית במימון ישיר מהותיקן. המכללה מושכת אליה סטודנטים רבים גם ממדינות שכנות כמו גאנה, גמביה, ניגריה וליבריה.
השפה העיקרית בלימודים האקדמיים בסיירה לאון היא אנגלית.
ספורט

הכדורגל הוא ענף הספורט האהוד ביותר. שני מועדוני כדורגל מקומיים משחקים בליגת העל של סיירה לאון: בו רנג'רס ונפין סטארס. שתי הקבוצות משחקות את משחקי הבית שלהן באצטדיון העירוני, אצטדיון בו. מועדון ספורט נוסף מהעיר, קקואה רנג'רס משחק בליגה השנייה במדינה.
ערים תאומות

ארצות הברית אינגלווד, קליפורניה, ארצות הברית
ההיסטוריה של הפיצה

ההיסטוריה של הפיצה החלה בעת העתיקה, במהלכה במגוון תרבויות החלו להכין לחם שטוח (Flatbread (אנ')) עם תוספות שונות בחלק העליון של המאפה. הפיצה המודרנית שאנו מכירים היום היא התפתחות של המנות האלו, שהתרחש בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 בנאפולי, איטליה.
מקור

מאכלים דומים לפיצה הוכנו כבר בעת העתיקה. מתקופה זו נמצאו תיעודים של הכנת מצעי לחם שטוחים, עם הוספת רכיבים מעליהם (כגון גבינה, זיתים ובצל). למשל:
במאה ה-6 לפנה"ס, חיילים פרסים ששירתו תחת דריוש הגדול אפו מעל המגנים שלהם לחמים שטוחים עם גבינה ותמרים.
ביוון העתיקה, אזרחים הכינו לחם שטוח בשם plakous (יוונית עתיקה: πλακοῦς) עם תוספות כגון עשבי תיבול, תמרים, בצל, שום ואולי גם גבינה.
התייחסות מוקדמת למזון דמוי פיצה מתרחשת באינאיס, פואמה אפית רומית מסוף המאה הראשונה לפנה"ס. בספר השביעי מוגשת לאיניאס ואנשיו ארוחה הכוללת בצקים דמויי-פיתה בציפוי ירקות מבושלים.
ישנן מנות לחם שטוח מהמזרח התיכון העתיק שעדיין מוכרות בימינו: פוקאצ'ה (שייתכן שמקורו באטרוסקים העתיקים); קוקה (אנ') מספרד; פיאדינה (אנ') מאיטליה; ומנאקיש ופיתות מהמזרח התיכון. ישנם גם מנות לחם שטוח משאר העולם: בינג (אנ') הסיני; פראטה, נאן ורוטי ההודים; וריאסקה (אנ') (פיתה פינית). בנוסף, ברחבי אירופה נפוצים סוגים רבים של פשטידות וקישים, שגם הם מבוססים על הרעיון של כיסוי מאפה שטוח בגבינה, בשר, ירקות ותיבול.
בנאפולי של המאה ה-16, גאלט כונתה פיצה (זוהי מעין עוגה בצקית, שטוחה ועגולה). המנה זוהתה עם בני המעמד הנמוך. השינוי בשימוש במילה "פיצה" קרה כשהספרדים הביאו לאירופה עגבניות מאמריקה, ופיתחו את הקונספט המודרני של פיצה.
הולדת הפיצה המודרנית

החידוש שהוביל לפיצה המודרנית היה שימוש בעגבניות. במשך זמן מה אחרי הגעת עגבניות לאירופה מאמריקה במאה ה-16, אירופאים רבים חשבו שהירק רעיל, כמו צמחים אחרים ממשפחת הסולניים. אך עם הזמן המצב השתנה. בסוף המאה ה-18 היה נוהג נפוץ בקרב עניי נאפולי להוסיף עגבניות ללחם שטוח מבצק שמרים. ניתן להחשיב זאת בתור הולדת הפיצה המודרנית. לפי מסמכים היסטוריים, ב-1807 בארכיון נאפולי תועדו 54 פיצריות, ועד אמצע המאה ה-19 מספרם זינק ל-120.
ב-1843 הסופר הצרפתי אלכסנדר דיומא האב תיאר את הפיצה בעבודתו "לה קוריקולו" (אנ'), שעסקה במסע של דיומא באיטליה:
עניי העיר נאפולי אוכלים בעיקר שני סוגי מאכלים: פיצה וקוקומרו. (...) הפיצה היא עגולה בצורתה, ומכינים אותה מאותו הבצק כמו לחם. (...)
במבט ראשון, הפיצה נראית כמו מנה פשוטה; אך כשבוחנים זאת, מגלים מנה מורכבת. הפיצה היא עם שמן, עם בייקון, עם שומן, עם גבינה, עם עגבניות, עם דגים קטנים; זהו התרמומטר הגסטרונומי של השוק: מחיר הפיצה עולה או יורד בהתאם למחירי המרכיבים הללו.
ישנו סיפור ידוע על המצאת הפיצה מרגריטה: ב-11 ביוני 1889, שף הפיצות רפאלה אספוזיטו הכין פיצה לכבוד מרגריטה, נסיכת סבויה, וקרא לפיצה על שמה. על הפיצה היו עגבניות, גבינת מוצרלה ובזיליקום, בהתאמה לצבעי דגל איטליה. עם זאת, הועלו ספקות לגבי אמינות הסיפור הזה, שתיעודיו המוקדמים ביותר נכתבו ב-1930-1940.
עד לסוף המאה ה-19 או תחילת המאה ה-20, פיצות היו מתוקות. ספר הבישול הקלאסי של פלגרינו ארטוסי (אנ') מתחילת המאה ה-20 נתן 3 מתכונים לפיצה, וכולם היו מתוקים. לאחר משוב של קוראים מסוימים, ארטוסי הוסיף לחלק מהמהדורות מתכון נוסף לפיצה שאינה מתוקה.
ב-2009 האיחוד האירופי העניק לפיצה נפוליטנה מעמד כינוי מקור מוגן. ב-2017 פיצה נפולטינה הוגדרה כמורשת תרבותית בלתי מוחשית של אונסק"ו.
התפשטות בעולם > ארצות הברית

פיצות הגיעו לארצות הברית בסוף המאה ה-19 דרך מהגרים איטלקים. במשך מספר עשורים הם נשארו נחלתם של המהגרים. במלחמת העולם השנייה חיילים שהוצבו באיטליה גילו את המטבח האיטלקי, ועם חזרתם הפיצו זאת בשאר החברה האמריקאית. ב-1956 פיצה הופיעה בפרק של הסיטקום לוסי אהובתי.
במחקר שערכה מחלקת החקלאות של ארצות הברית ב-2014, נמצא שביום נתון 13% מהאמריקאים יצרכו פיצה, ו-22% מבני 6 עד 11.
התפשטות בעולם > ישראל

הפיצריה הראשונה בישראל נפתחה ב-1957 בדיזנגוף 89, תל אביב-יפו. הפיצריה נקראה "פיצה". בשנות השמונים קמו מגוון פיצריות מקומיות בארץ. לקראת סוף שנות השמונים, הגיעו לארץ גם רשתות הפיצה הבין לאומיות: דומינוס ב-1989, פיצה האט ב-1990 וסבארו ב-1995.
בסקר שערך ynet ב-2002, נמצא ש-65% מהישראלים "אוכלים פיצה באופן קבוע", ו-82% מבני ה-18-24. לפי הערה של פאפא ג'ונס פיצה, ב-2021 ישראלים הזמינו כ-69 מיליון מגשי פיצה.
התפשטות בעולם > רשתות פיצה בין-לאומיות

בימינו פועלות רשתות פיצה בין-לאומיות. למשל, לדומינו'ס פיצה יש כ-20,000 סניפים ביותר מ-90 מדינות שונות; לפיצה האט יש כ-16,000 סניפים בכ-100 מדינות.
חידושים

לאורך השנים הומצאו מגוון ואריציות מיוחדות לפיצה. למשל, ב-1962 הומצאה ואריציה מוכרת, פיצה בנוסח הוואי (פיצה אננס).
סטארט-אפ מעמק הסיליקון פיתח שיטה להדפסה תלת-ממדית של פיצות, וזכה למימון מנאס"א (שחיפשה דרך יעילה להכין בחלל אוכל שייחשב טעים).
שיא גינס לפיצה הגדולה בעולם הושג בארצות הברית בינואר 2023, עם פיצה בגודל 1,296.72 מטר רבוע.
לקריאה נוספת

Barrett, Liz (2014). Pizza: A Slice of American History. Minneapolis: Voyageur Press online.
Dickie, John (2010). Delizia: The Epic History of the Italians and Their Food. New York: Free Press.
Gentilcore, David (2010). Pomodoro!: A History of the Tomato in Italy. Columbia University Press. ISBN 978-02-31152-06-8.
Helstosky, Carol (2008). Pizza: A Global History (London: Berg) online.
Marino, Michael P., and Margaret S. Crocco. "Pizza: Teaching US History through food and place". The Social Studies 106.4 (2015): 149–158. doi.org/10.1080/00377996.2015.1020354.
Mattozzi, Antonio (2015). Inventing the Pizzeria: A History of Pizza Making in Naples. London: Bloomsbury Academic excerpt.
Nowak, Zachary, and Antonio Mattozzi. "Interview with Antonio Mattozzi, Author of Inventing The Pizzeria: A History of Pizza Making in Naples". Gastronomica 15#4 (2015), pp. 1–5. online.
Nowak, Zachary. "Folklore, fakelore, history: Invented tradition and the origins of the pizza margherita". Food, Culture & Society 17.1 (2014): 103–124. online.
Ovadia, David. "A history of pizza". Bubbles in Food (AACC International Press, 2008). 411–423. online.
רון שלייפר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בספטמבר 1957 (בן 67)
 ענף מדעי:  תקשורת, ביטחון
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת אריאל
 תרומות עיקריות
 חקר הלוחמה הפסיכולוגית
 
רון שלייפר (נולד ב-10 בספטמבר 1957) הוא מרצה בכיר במחלקה לתקשורת באוניברסיטת אריאל, ראש מרכז אריאל לתקשורת וביטחון ומומחה ללוחמה פסיכולוגית.
קורות חיים

רון שלייפר נולד בישראל. בשנים 1975–1979 שירת בצה"ל ולמד בישיבת מעלות. בהמשך למד היסטוריה ויחסים בין-לאומיים לתואר ראשון באוניברסיטה העברית. בשנת 1987 קיבל תואר שני מהאוניברסיטה במחלקה לתקשורת. נושא התזה שלו היה "התעמולה של אש"ף ותגובת ישראל", בהנחיית ד"ר יהודית אליצור. את התואר השלישי קיבל שלייפר בשנת 1999 מאוניברסיטת לידס, בריטניה, בהנחיית פרופ' פיליפ טיילור וד"ר רובין בראון. נושא הדוקטורט: "לוחמה פוליטית בסכסוך הערבי-ישראלי".
ד"ר שלייפר שימש מרצה במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן משנת 1997, וב-2005 עבר לאוניברסיטת אריאל (שהייתה אז מרכז אקדמי) כמרצה במחלקה לתקשורת. משנת 2007 הוא מכהן כמרצה בכיר במחלקה.
בין הקורסים שלימד: מלחמת המידע, התקשורת והלחימה, לוחמה פסיכולוגית, הטרור והתקשורת, ההסברה הישראלית, לוחמה פסיכולוגית במזרח התיכון, יחסי התקשורת והצבא, דיפלומטיה ציבורית ותהליכי קבלת החלטות.
ספרו "לוחמה פסיכולוגית" זכה בפרס חייקין מאוניברסיטת חיפה לשנת 2010.
שלייפר הוא גם מרואיין ופרשן לענייני לוחמה פסיכולוגית ולוחמת מידע בתקשורת הישראלית והעולמית.
בראיון מקיף על צה"ל במלחמת חרבות ברזל אמר שלייפר: "בצה"ל של עד לפני שנה וחצי היה מושג כזה שלא מכניסים פוליטיקה לצה"ל...זה כמובן היה שקר, כי לא הכניסו פוליטיקה רק אם היא הגיעה מצד ימין של המפה הפוליטית, בעוד שמצד שמאל הכניסו גם הכניסו...".
מרכז אריאל לתקשורת וביטחון

בשנת 2010 הקים שלייפר את מרכז אריאל לתקשורת וביטחון, והוא עומד בראשו מאז. המרכז, הפועל במסגרת הרשות למחקר ופיתוח באוניברסיטת אריאל, עוסק בחקר לוחמת סייבר, לוחמה פסיכולוגית, מידע כוזב, תעמולה ותקשורת צבאית. המרכז מספק חוות דעת ודוחות, מסייע בפרסום מאמרים וספרים ומארגן כנסים בתחומים הרלוונטיים. בנוסף, הוא פועל להעלאת חשיבותה של ה"לוחמה הרכה" בסדר היום הביטחוני של ישראל. מדי שנה מעניק המרכז את "פרס מולדובן לספרות צבאית חדשה".
פעילות מקצועית מחוץ לאקדמיה

2001 – חוקר במכון למדיניות נגד טרור במרכז הבינתחומי הרצליה
1998–2010 – חוקר במרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת בר-אילן
2001–2008 – מרצה במכללה לפיקוד טקטי (מלט"ק) ובמכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם)
1998 – יועץ לצה"ל ולגופי ביטחון שונים מהארץ ומהעולם בנושאי לוחמה פסיכולוגית ולוחמת מידע.
ספריו

לוחמה פסיכולוגית, הוצאת מערכות - משרד הביטחון, 2007
Psychological Warfare in the Intifada: Israeli and Palestinian Media Politics and Military Strategies. Eastbourne, UK: Sussex Academic Press, 2006.
Perspectives of Psychological Warfare in Contemporary Conflicts: Winning Hearts and Minds. Eastbourne, UK: Sussex Academic Press, 2011.
Psychological Warfare in the Arab-Israeli Conflict. Hampshire, UK: Palgrave Macmillan, 2014
Advocating Propaganda. Eastbourne, UK: Sussex Academic Press, 2014
מאמרים נבחרים

“Democracies and LIC—The PSYOP Perspective.” Cambridge Review of International Affairs 2, no. 3 (2003): 41–53.
“Winning the Propaganda War in Iraq.” Middle East Quarterly 12, no. 3 (2005): 15–24.
“Psychological Operations: A New Variation on an Age Old Art, Hezbollah versus Israel.” Studies in Conflict and Terrorism 29, no. 1 (2006): 1–20
“Psyoping Hezbollah: The Israeli Psychological Warfare Campaign during the 2006 Lebanon War.” Terrorism and Political Violence 21 (2009): 221–238
(with Helena Rimon) “Who Will Guard the Guardians?” Special issue, The Intellectuals and Terror: A Fatal Attraction. In Terrorism and Political Violence 25, no. 4 (2013): 511–517
(with Shlomo Shpiro) “Intelligence Services and the Media: The Israeli Experience.” Journal of Mediterranean and Balkan Intelligence 1 (2013): 33–46.
“Propaganda, PSYOP and Political Marketing—The Hamas Campaign as a Case in Point.” Journal of Political Marketing 13, nos. 1–2 (2014): 152–173.
“PSYOP in Operation Cast Lead as Foretelling a Conflict with Iran.” In Military Psychology: Concepts, Trends and Interventions, edited by N. Maheshwari. Thousand Oaks, CA: Sage Publications, 2016. 149-164.
“The Palestinians’ Strategy to Take Over Campuses in the West—Preliminary Findings.” Israel Affairs. 1 (2016): 211-235
“Culture Matters: Strategic Deception in the Arab-Israeli Conflict.” In: Deception: Spies, Lies and Forgeries, L. Crossely, C. Sitbon (eds.) Inter-disciplinary.net, Oxford, e-book, 2016. pp. 29-40
“Cultural Elements in Intelligence Work—The Israeli Experience.” Journal for Intelligence History. Accepted for publication (2016)
(with Ron and Tamir, Ilan) “The Use of Sport in the Arab-Israeli Conflict” Israel Affairs Vol. 24, Iss. 1, 2018
(with Helena Rimon) “‘For us the “science of hatred” is problematic: The image of the Arab in Israeli literature of the Palmach generation vs. the enemy image in Soviet literature”, accepted for publication by Israel Affairs
הערות שוליים

↑  רון שלייפר: קורות חיים, אוניברסיטת אריאל
↑  ברכות, האגודה הישראלית לתקשורת, 23 בינואר 2011
↑  הילה קובו ואסתי סדקה‏, הקרב על התודעה: כך נצרבה מלחמת לבנון השנייה בזיכרון הלאומי, באתר וואלה, 6 באוגוסט 2016
↑  הקרב על התודעה, ישראל היום, 17 ביולי 2014
↑  המילה שלי: מלחמת התעמולה המתמשכת בעיראק (באנגלית), ג'רוזלם פוסט, 25 ביוני 2014
↑  הבנייה מחדש של עיראק: לנצח במלחמת התעמולה (באנגלית), 2005 Middle East Quarterly
↑  "רון שלייפר: "ישראל הפכה את סינוואר לגיבור בעולם הערבי", דוד פריד, ערוץ הידברות, 4 בפברואר 2025
↑  מרכז אריאל לחקר ביטחון ותקשורת, אוניברסיטת אריאל
↑  היחידה שתשגע לאויבנו את המוח, מעריב, 17 בדצמבר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302508205171  BIBSYS: 12029485  BnF: cb14474793k (data)  GND: 1159296626  ISNI: 0000 0001 0652 9691  LCCN: no2003115688  NTA: 298944855  SUDOC: 120251019  VIAF: 7613619   WorldCat (עם VIAF): 7613619
אוליב בילר

| --- | --- |

 לידה:  17 באוקטובר 1879 
 פטירה:  15 באוקטובר 1957 (בגיל 77) 
 מקום לימודים:  בית הספר סלייד לאמנות יפה  בית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת ליברפול 
 תחום יצירה:  איור 
 
אוליב בילר (באנגלית: Olive Biller; 17 באוקטובר 1879 –  15 באוקטובר 1957) אמנית ומאיירת קנדית. פרסמה איורים תחת שם נעוריה, אוליב אלן, ושמה לאחר הנישואים, אוליב אלן בילר.
קריירה

בילר למדה בתחילה עיצוב, איור ואומנויות ומלאכות שונות בבית הספר לארכיטקטורה ואמנות שימושית באוניברסיטה קולג' בליברפול, החל מאוקטובר 1898. שם לימד אותה רוברט אנינג בל, והונחה במיוחד על ידי הרברט מקנייר. בשנת 1900, לאחר תקופה קצרה בבית הספר לאמנות, לונדון, היא למדה בבית הספר סלייד לאמנות, לונדון. היא למדה בעיקר אצל הנרי טונקס, ועשתה רישום סאטירי שלו. משנת 1901, בתור אוליב אלן, היא הייתה מאיירת של מגזינים, ספרי ילדים ואיורים לוחות שנה לחג המולד. חלק מהכותרים תורגמו לגרמנית ונהנו מתפוצה רחבה.
האיורים שלה תואמים לאלו של מאיירים בריטים אחרים הקשורים לתנועת האמנויות והאומנות, כמו וולטר קריין; מאיירי הספרים עתירי הדמיון, כגון ארתור רקהם ואוברי בירדסלי; והרגישויות הקומיות של נשים מאיירות כמו מייבל דיארמר. בילר הציגה בגלריה לאמנות ונקובר ובמקומות אחרים בקנדה. קורפוס ניכר מעבודותיה נתרם על ידי ג'יל סימס, בתו של האמנית, לאוניברסיטת קולומביה הבריטית.
ב-1912 היא היגרה לקנדה ונישאה לג'ון בילר (חבר ותיק) בססקצ'ואן. עבודתה המסחרית פסקה למעשה בשלב זה, אך היא המשיכה לתעד את חייה וסביבתה במכתבים ובספרי סקיצות. לאחר מותו של בעלה במלחמת העולם הראשונה, בילר התיישבה עם שני ילדיה באי ג'יימס בשנת 1919. בשנת 1927 עברה לוויקטוריה, שם הייתה חברה פעילה באגודת האמנויות והאומנות של האי שנוסדה על ידי ג'וזפין קרייז.
היא עברה לוונקובר ב-1934, למדה ציור שמן אצל ג'וק מקדונלד, פרדריק וארלי ורישום חיים אצל טונשק אוסטינוב בקולג' הבריטי לאמנות של קולומביה. בית הספר לאמנות הוקם בשנת 1933 על ידי אמנים ממורמרים מבית הספר לאמנויות דקורטיביות ואמנויות שימושיות בוונקובר, מבשר בית הספר לאמנות של ונקובר, הידוע כאוניברסיטת אמילי קאר לאמנות ועיצוב.
עבודתה המאוחרת של בילר מורכבת בעיקר מנופים וסצנות ז'אנר בסגנון אקספרסיוניסטי, הדומה לאמילי קאר בת זמנה. דוגמאות נוספות לציורים ולרישומים שלה נמצאות בגלריה לאמנות של ויקטוריה רבתי, באוניברסיטת קולג' בלונדון ובאוספים פרטיים בקנדה ובבריטניה.
הערות שוליים

↑  Research Pages on Olive Allen Biller compiled by Jaleen Grove
↑  E. Johnson, Fact and Fable (London, 1901) [illus. by Olive Allen]; M. Edgeworth, retold and illus. by O. Allen,, The Birthday Present (London, 1908).
↑  Victoria, British Columbia, Archives & Record Service, Department of Visual Records, documents and records of the Island Arts and Crafts Society, 1909–41.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7405 9647  LCCN: no2008170061  SNAC: w6s20jdn  ULAN: 500027939  VIAF: 7219758   WorldCat (עם VIAF): 7219758
פרס בנק דיסקונט

| --- | --- |
 תיאור:  פרס ישראלי לאמנות
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  מוזיאון ישראל 
 תקופת הפרס:  1983–2007 (כ־24 שנים) 
 נקרא על שם:  בנק דיסקונט לישראל 
 
פרס בנק דיסקונט לאמנות (גם פרס אי.די.בי) הוא פרס שהוענק בין השנים 1983–2007 לאמן ישראלי על ידי מוזיאון ישראל בתרומת בנק דיסקונט.
זוכי הפרס

1983: תרזה גאייר
1984: יאן ראוכוורגר
1985: תמרה ריקמן
1986: עזרא אוריון
1987: יוסף הירש
1988: אורי רייזמן
1989: פנחס צינוביץ
1990: רוברט בזה
1991: אוזיאש הופשטטר
1992: ישראל הדני
1993: ביאנקה אשל גרשוני
1994: אסף בן צבי
1995: אבנר כץ
1996: הפרס לא הוענק בשנה זו
1997: גדעון גכטמן
1998: הפרס לא הוענק בשנה זו
1999: יאיר גרבוז
2000–2001: ליאוניד בלקלב
2002–2003: מאיה כהן לוי
2004–2005: אירית חמו
2006–2007: תמר רבן
| פרסי מוזיאון ישראל |
| --- | --- | --- |
| אגף אדמונד ולילי ספרא לאמנויות | פרס סנדברג • פרס בנק דיסקונט • פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום • פרס ז'ראר לוי • פרס פינס לגרפיקה ישראלית |  |
| אגף הנוער והחינוך לאמנות על-שם רות | פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על שם בן-יצחק |  |
| האגף לארכאולוגיה על-שם שמואל וסיידי ברונפמן | פרס פרשיה שימל |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מאיר אליהו

ערך זה עוסק בקצין במשטרת ישראל. אם התכוונתם לרב, ראו .
| --- | --- |
מאיר אליהו
מאיר אליהו
 לידה:  עפולה
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   משטרת ישראל
 דרגה:    ניצב
 תפקידים בשירות
 מפקד החטיבה הטקטית של משמר הגבול מפקד מג"ב עוטף ירושלים מפקד מג"ב ירושלים מפקד המשמר הלאומי הישראלי
 עיטורים
  עיטור האומץ
 
מאיר אליהו הוא קצין בדרגת ניצב במשטרת ישראל המכהן כמפקד מחוז צפון.