stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סמיון בודיוני

| --- | --- |

 לידה:  13 באפריל 1883 (יוליאני) Budyonnovskaya, רוסיה 
 פטירה:  26 באוקטובר 1973 (בגיל 90) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות של חומת הקרמלין 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השכלה:  אקדמיית פרונזה  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  Maria Budyonnaya 
 צאצאים:  Nina Budyonnaya, Mikhail Budyonny, Sergey Budyonny 
 השתייכות:  חיל פרשים 
 תקופת הפעילות:  מ-1903 
 דרגה:    מרשל ברית המועצות
 פעולות ומבצעים
 מלחמת רוסיה-יפן  המלחמה הפולנית-סובייטית  מלחמת העולם השנייה  מלחמת האזרחים ברוסיה  מלחמת העולם הראשונה  החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
 עיטור לנין (23 בפברואר 1935)  עיטור הדגל האדום (24 ביוני 1948)  עיטור הדגל האדום (מונגוליה) (1936)  מסדר סוחבאטאר (1961)  מסדר סוחבאטאר (1973)  עיטור הדגל האדום (3 בנובמבר 1944)  עיטור הדגל האדום (22 בפברואר 1930)  צלב גיאורגי הקדוש, דרגה 1 (1 ביולי 1916)  עיטור הדגל האדום (13 במרץ 1923)  כוכב הזהב (22 בפברואר 1968)  מדליה לציון 50 שנה למהפכה המונגולית (1970)  מדליית הידידות (1967)  צלב גיאורגי הקדוש, דרגה 4 (1914)  צלב גיאורגי הקדוש, דרגה 3 (ינואר 1916)  צלב גיאורגי הקדוש, דרגה 2 (מרץ 1916)  מדליית 50 שנה לצבא העם המונגולי (1970)  צלב גיאורגי הקדוש, דרגה 4 (1914)  נשק הכבוד של המהפכה (1921)  נשק הכבוד עם חותם ברית המועצות (22 בפברואר 1968)  נשק הכבוד של המהפכה (20 בנובמבר 1919)  גיבור ברית המועצות (22 בפברואר 1968)  עיטור הדגל האדום (8 בינואר 1941)  גיבור ברית המועצות (24 באפריל 1963)  עיטור לנין (17 בנובמבר 1939)  כוכב הזהב (24 באפריל 1963)  מסדר סובורוב, דרגה 1 (22 בפברואר 1944)  עיטור הדגל האדום (29 במרץ 1919)  גיבור ברית המועצות (1 בפברואר 1958)  עיטור לנין (21 בפברואר 1945)  עיטור לנין (24 באפריל 1943)  עיטור לנין (1 בפברואר 1958)  עיטור לנין (24 באפריל 1958)  עיטור לנין (24 באפריל 1953)  כוכב הזהב (1 בפברואר 1958)  מדלייה "על הגנת אודסה"  מדליה להנצחת 40 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 20 שנים לצבא האדום  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליית "ההגנה על סבסטופול"  מדליה לציון 30 שנים לייסוד צבא היבשה והצי של ברית המועצות  מדליית ההגנה על מוסקבה  מדליית הניצחון על יפן  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  מדליה להנצחת 50 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה על הגנת הקווקז  מדליה לציון 250 שנה ללנינגרד  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  מדליית גיאורגי הקדוש 
 
מרשל ברית המועצות סמיון בודיוני
סמיון מיכאילוביץ' בודיוני (רוסית: Семён Михайлович Будённый;‏ 25 באפריל 1883 - 26 באוקטובר 1973) היה איש צבא ומפקד פרשים רוסי, הידוע בשל הצטיינותו במלחמת האזרחים ברוסיה ושירותו במלחמה הפולנית-סובייטית. בודיוני היה בין אנשי הצבא האהובים על סטלין, דבר שהביא לכך ששרד בטיהורים הגדולים. לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות, המכונה מבצע ברברוסה, פיקד בודיוני על כוחות גדולים של הצבא האדום באוקראינה והוא אחראי ישירות לתבוסה בקרב קייב, בה כותרו והוכנעו מאות אלפי חיילים סובייטים, תבוסה שהיא אחת החמורות במלחמת העולם השנייה ובתולדות הלוחמה בכלל. לאחר התבוסה המשיך בודיוני לפקד על כוחות בצבא האדום, אם כי משנת 1943 היה למפקד חיל הפרשים, מינוי חסר משמעות במלחמה שנסמכה על כוחות שריון. בודיוני נחשב, על אף מגרעותיו, לדמות עממית ואהובה. הוא שרד בתהפוכות המשטרים השונים בברית המועצות, ומת בשנת 1973 לאחר שנהנה מפרישה ארוכה ושלווה.
שנים מוקדמות

סמיון בודיוני נולד למשפחה כפרית ענייה בכפר קוזיורין במחוז רוסטוב באזור דרום רוסיה. על אף שהאזור בו נולד היה מאוכלס בקוזאקים של נהר הטרק, כשלעצמו לא היה בודיוני קוזאק, ומקורה של משפחתו באזור וורונז'. בודיוני מעולם לא למד בבית הספר, וכל ימיו התקשה בקריאה ובכתיבה. הוא עבד כפועל פשוט בחווה עד לשנת 1903, בה גויס לצבא האימפריה הרוסית. הוא היה לפרש, והוצב במזרח הרחוק. הוא שירת במלחמת רוסיה יפן בשנת 1905, אך העימות לא כלל קרבות פרשים, וגדודו של בודיוני עסק בעיקר במשימות שיטור. עם סיום המלחמה למד בודיוני שנתיים בבית הספר לרכיבה של הצבא. בשנת 1909 הסתיימה תקופת שירותו, אך הוא נשאר בשירות כאיש צבא הקבע. במהלך מלחמת העולם הראשונה היה למש"ק, ושירת בחזית המערבית עד לשנת 1916. לאחר שנה זו נשלח גדודו לפרס בה שהה כשנה וחצי. על הצטיינותו במלחמה זכה ארבע פעמים בצלב הגאורגי, עיטור שניתן בימי הצאר לחיילים שאינם קצינים שהפגינו גבורה יוצאת דופן. במרץ 1917 שב גדודו של בודיוני לרוסיה, לאזור הקווקז. המהפכה הרוסית סחפה עמה גם את בודיוני ואנשיו, ובשנת 1917 החל להיות פעיל במועצות החיילים באזור הקווקז.
שנים מוקדמות > מלחמת האזרחים ברוסיה והמלחמה הפולנית-סובייטית

בשנת 1918 התפרק גדודו של בודיוני, במהלך הכאוס ששרר לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה. בודיוני שב לאזור הדון. על אף שאזור זה נטה לצד ה"לבנים" במלחמת האזרחים, הצליח בודיוני לסחוף אחריו קוזאקים רבים, ועד מהרה התקבץ סביבו גרעין של קוזאקים נאמנים, שיצרו את השלד למה שנקרא לימים ארמיית הפרשים הראשונה של הצבא האדום. מסעותיה של ארמיית הפרשים והצטיינותו של בודיוני בפיקוד עליה שיחקו חלק חשוב בניצחון הצבא האדום על הלבנים. בודיוני הפך את היחידה מגוף גרילה קטן ליחידה צבאית עצמאית, שהסתפחה לצבא האדום, בהדרכת הקצין הפוליטי קלימנט וורושילוב. בודיוני וצבאו עצרו את מסעו של הגנרל הלבן אנטון דניקין אל מוסקבה.
בשנת 1920 עצרה ארמיית הפרשים הראשונה את מסעו של יוזף פילסודסקי בראש הצבא הפולני אל קייב, שהיווה את נקודת הפתיחה של המלחמה הפולנית-סובייטית. בין מאי ליולי התקדם הצבא האדום מתוככי אוקראינה אל ורשה, תוך שהוא ממוטט את ההגנה הפולנית. בודיוני נעצר בלבוב, ולא הצליח לכבוש את העיר. כישלון זה הביא לכך שלא יכול לחבור ליתר הצבא האדום כשזה הסתער על ורשה, מה שהביא לכישלון אותו כינו הפולנים "הנס על הוויסלה", ולמניעת הסכנה כי פולין תיפול בידי הסובייטים. כאשר חבר בודיוני אל הכוח העיקרי, הובס בקרב קומארוב, שהיה קרב הפרשים הגדול האחרון בהיסטוריה. בנקודה זו היו המוראל והמשמעת בארמיית הפרשים הראשונה בשפל, ורווחו תופעות של ביזה ואלימות כנגד האוכלוסייה האזרחית. את מסעותיו של בודיוני תיעד הסופר איסאק באבל, שהצטרף למסע ותיעד אותו ביומנו. יצירתו של באבל "חיל הפרשים" מתעדת את האכזריות בה נהגו אנשי בודיוני כלפי אויביהם, וכלפי האוכלוסייה האזרחית, ובמיוחד היהודים.
שנים מוקדמות > בין המלחמות

לאחר מלחמת האזרחים היה בודיוני לדמות פופולרית בברית המועצות ואחד מחביביו של סטלין. הוא שימש במשרות צבאיות שונות, ובין 1924 ל-1937 שימש כמפקח הכללי על הפרשים בצבא האדום (инспектор кавалерии РККА). ב-1935 היה לאחד מחמשת האישים שקיבלו את דרגת מרשל ברית המועצות. ביחד עמו מונו ידידו וורושילוב, וכן אלכסנדר יגורוב, ואסילי בליוכר ומיכאיל טוכאצ'בסקי.
בתקופת הטיהורים הגדולים חוסל באופן פיזי סגל הקצונה הסובייטי הבכיר. מבין חמשת המרשלים שרדו רק וורושילוב ובודיוני. בודיוני היה בין אנשי הצבא הבכירים שישבו ב-1937 בבית הדין הצבאי שדן למוות את חברו טוכאצ'בסקי וגנרלים אחרים - יונה יקיר, ירונים אובורביץ', ויטאלי פרימקוב, ויטווט פוטנה, אבגוסט קורק, רוברט איידמן ובוריס פלדמן. השמונה נדונו למוות במשפט צבאי חשאי ומהיר על היותם, כביכול, חלק מארגון טרוצקיסטי שפשה בשורות הקצונה הבכירה. בליוכר, שישב לצדו בדין הוצא להורג בשנה לאחר מכן באשמת ריגול לטובת יפן. גורל זהה נפל בחלקו של יגורוב, שישב עמם בדין.
ישנם מספר גרסאות בשאלה כיצד הצליח בודיוני עצמו לחמוק מן הטיהורים. בשנת 1937 נעצרה אשתו, אולגה סטפנובה, באשמה כי היא מרגלת, וכי הרעילה אותו כחלק ממזימה כנגד ברית המועצות. סטפנובה, רקדנית בלט בלהקת הבולשוי, הייתה ידועה בכך שנהנתה להסתופף בחוגים דיפלומטיים בהם התארחו גם זרים מחוץ לברית המועצות, הרגל קטלני בתקופת הטיהורים. גרסאות שונות מספרות כיצד ניצל בודיוני עצמו. על פי אחת הגרסאות התנגד למעצרו בכוח, ואיים במכונת ירייה על אנשי האן-קה-וה-דה שבאו לעצרו. לפי גרסה אחרת, הצליח ליצור קשר טלפוני עם סטלין, וזה הורה על שחרורו. בקרב חוקרי התקופה שוררת תמימות דעים שחיסול סגל הקצונה הבכיר, ובמיוחד חיסולו של טוכאצ'בסקי, שהיה הוגה צבאי מקורי וחריף, היה בין הגורמים שהשפיעו ישירות על התבוסות שנחל הצבא האדום בשלבים הראשונים של מבצע ברברוסה, ועל כך שלא היה מוכן למלחמה.
בין 1937 ל-1939 היה בודיוני מפקד המחוז הצבאי מוסקבה, מ-1939 חבר המועצה הצבאית הראשית של ברית המועצות, ומאוגוסט 1940 סגן שר ההגנה.
שנים מוקדמות > מלחמת העולם השנייה

בעת הפלישה הגרמנית, המכונה מבצע ברברוסה, שימש בודיוני כמפקד "החזית הדרום מערבית" שעמדה מול קבוצת ארמיות דרום שעליה פיקדו גרד פון רונדשטט וראש מטהו אריך פון מאנשטיין. באוגוסט 1941 נראה ריכוזם העצום של הכוחות הסובייטיים שעליהם פיקד בודיוני כמטרה מפתה. כוחותיו של בודיוני התרכזו באזור קייב, והיוו כשליש מסדר הכוח הלוחם של הצבא האדום כולו. הגנרלים של היטלר ניסו לשכנעו כי עליו לנסות ולייצב קו באוקראינה, על מנת לרכז את כוחותיו למבקע שיכבוש את מוסקבה עוד לפני תחילת החורף. היטלר סבר כי כיבוש אוקראינה הוא מטרה חשובה לא פחות, בשל ערכה הכלכלי. הוא הורה לפאנצר גרופא בפיקודו של היינץ גודריאן לפנות דרומה, ליצירת מערכת כיתור ענקית שתכתר את כוחותיו של בודיוני, ותכבוש את אוקראינה. פנייתו של גודריאן דרומה, ישירות לעורפן של הארמיות עליהן פיקד בודיוני הייתה בבחינת הפתעה טקטית. בודיוני מצא את כוחותיו מכותרים והיה חסר אונים כנגד המצב שנתהווה. בשתי מערכות, קרב אומן וקרב קייב, כשל בודיוני בארגון כוחותיו, ואלו כותרו, בטבעת שנסגרה ב-16 בספטמבר. בודיוני עצמו הוטס אל מחוץ לחזית ב-13 בספטמבר. הכוחות שנסגרו בכיס קייב הושמדו לחלוטין. הצבא האדום ספג מאות אלפי הרוגים ולמעלה מ-600,000 שבויים. רובם של השבויים סבלו מיחס בלתי אנושי, מהתעללות ומהרעבה מכוונת, ורק מעטים מהם שבו לביתם. מערכת קייב נחשבת לאחת התבוסות הגדולות ביותר במלחמת העולם השנייה.
בודיוני הועבר לאזור הקווקז והיה מפקד החזית הצפון-קווקזי. חזית זו היה במרכז הקרב על קווקז שהתחילה בקיץ 1942. לאחר שבודיוני עמד בקושי רב במתקפה הגרמנית, בספטמבר 1942 הוא סיים את תפקידו. לאחר מכך הוא מונה למספר משרות סמליות ומ-1943, המפקח הראשי על הפרשים בצבא האדום, אך לא קיבל עוד פיקוד מבצעי.
שנים מוקדמות > קריירה מאוחרת ופרישה

בודיוני המשיך לשמש במשרות שונות גם לאחר המלחמה, בצבא ומחוצה לו. בין השנים 1947 ל-1953 שימש כסגן שר החקלאות, הממונה על הסוסים בברית המועצות. מ-1954 עמד לרשות שר ההגנה, והיה חבר נשיאות ועדת ההגנה המרכזית, ויושב ראש ועדת העיטורים שלה. כן שימש עד מותו כחבר הסובייט העליון, תפקידים שמשמעם פרישה בפועל. בשנת 1958, וכן ב-1963 ו-1968 קיבל את תואר גיבור ברית המועצות.
לפני מותו פרסם חמישה כרכי זכרונות. בשנת 1973 מת משבץ מוחי. הוא נטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין, בהלווייה ממלכתית, בה השתתפו ראשי ברית המועצות באותם הימים - ליאוניד ברז'נייב, אלכסיי קוסיגין, אנדריי גרצ'קו, ניקולאי פודגורני ואנדריי גרומיקו.
חיים פרטיים

חייו האישיים של בודיוני היו אף הם סוערים. אשתו הראשונה מתה בשנת 1924 בתאונה. יש הטוענים[דרוש מקור] כי בודיוני ירה בה בהתקף קנאה. זמן קצר (ויש האומרים[דרוש מקור] יום) לאחר מותה נישא בשנית לזמרת אופרה בתיאטרון בולשוי בשם אולגה סטפנובנה. בשנת 1937 נעצרה אולגה בחשד שזממה להרעיל את בודיוני. היא נשלחה למחנות המעצר בסיביר. בודיוני שמר עמה על קשר, על אף שהתגרש ממנה, אך לא העז לפעול לשחרורה עד לאחר מותו של סטלין. לאחר שחרורה ב-1956 סייע בשיקומה. לאחר מעצרה של אולגה נישא בודיוני בשלישית לאישה בשם מריה, הצעירה ממנו ב-33 שנים. נישואים אלו נראו כמאושרים יותר, ולזוג נולדו ילדים, דבר שלא אירע בנישואיו הקודמים של בודיוני. מריה האריכה ימים לאחריו, ומתה ב-2006 בגיל 91.
חיים פרטיים > עיטורים ומדליות

לאחר מלחמת העולם השנייה, עוטר סמיון בכל עיטוריו. עד מותו עוטר בסה"כ ב-15 עיטורים וב-13 מדליות.
כמו כן, עוטר ב"גיבור ברית המועצות" 3 פעמים.
| שם העיטור | מספר פעמים שבהן עוטר |
| --- | --- |
עיטור גיבור ברית המועצות: 3
עיטור לנין: 8
עיטור הדגל האדום: 6
עיטור סובורוב (דרגה ראשונה): 1
| שם המדליה | מספר פעמים שבהן עוטר |
| --- | --- |
לכבוד 100 שנה להולדת לנין: 1
על השתתפותו בהגנת מוסקבה: 1
על השתתפותו בהגנת אודסה: 1
על השתתפותו בהגנת סבסטופל: 1
על השתתפותו בהגנת קייב: 1
לכבוד הניצחון של ברית המועצות על גרמניה הנאצית: 1
למלאת 10 שנים לניצחון ברית המועצות על גרמניה הנאצית: 1
20 שנה להקמת הצבא האדום: 1
30 שנה להקמת הכוחות המזוינים של ברית המועצות: 1
40 שנה להקמת הכוחות המזוינים של ברית המועצות: 1
50 שנה להקמת הכוחות המזוינים של ברית המועצות: 1
800 שנה לעיר מוסקבה: 1
250 שנה לעיר לנינגרד: 1
מורשת

על אף האכזריות בה נהג במלחמת האזרחים, והיותו אחראי לאחת התבוסות האיומות במלחמת העולם השנייה, נחשב בודיוני בברית המועצות לדמות עממית ואהודה. על שמו נקראה העיר בודיונובסק שבקווקז, שהייתה בשנת 1995 למוקד התעניינות עולמי, כאשר מורדים צ'צ'נים השתלטו שם על בית חולים ולקחו בני ערובה. כן נקרא על שמו גזע של סוס גזעי שבודיוני סייע בפיתוחו. הכובע המיוחד, בעל החוד, שלבשו אנשי הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים, ולאחריה, עד שנות ה-30 נקרא אף הוא על שמו "בודיונובקה". בודיוני ופרשיו הם נושא לשירי עם ושירי לכת רוסים, מהם ידוע בעברית השיר "על גדות הדנייפר" הכולל את השורה - "פרשים קוזקים מגדודי בודיוני - יוני / דוהרים לקרב".
תמונה של חמשת המרשלים הראשונים - יושבים (מימין לשמאל): אלכסנדר יגורוב, קלימנט וורושילוב, מיכאיל טוכאצ'בסקי; עומדים: ואסילי בליוכר, בודיוני
בול סובייטי משנת 1974, בו נראה סמיון במדיו הצבאיים
עונת 1999/2000 בפרמייר ליג

| --- | --- |
 תקופת התחרות:  7 באוגוסט 1999 – 14 במאי 2000 (282 ימים)
 מספר משתתפות:  20
 הזוכה:  מנצ'סטר יונייטד
 מספר משחקים:  380
 מספר שערים:  1060 (2.79 בממוצע למשחק)
 מספר צופים:  11,677,585 (30,730 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  (30) קווין פיליפס (סנדרלנד)
 → 1998/19992000/2001 ←
 
עונת 1999/2000 הייתה העונה השמינית של פרמייר ליג שהיא הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-7 באוגוסט 1999 והסתיימה ב-14 במאי 2000.
הליגה הבכירה כללה 20 קבוצות. סנדרלנד, ברדפורד סיטי וווטפורד היו הקבוצות שעלו מפוטבול ליג.
עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון הפרש שערים דורגה במקום גבוה יותר.
מנצ'סטר יונייטד זכתה באליפות בפעם ה-13 בתולדות המועדון.
בסוף העונה לפוטבול ליג ירדו וימבלדון, שפילד וונסדי וווטפורד. במקומן לליגה הבכירה עלו צ'רלטון את'לטיק, מנצ'סטר סיטי ואיפסוויץ' טאון.
כדורגלנים מצטיינים

קווין פיליפס מסנדרלנד כבש 30 שערים וזכה בתואר מלך השערים, וכם בתואר שחקן העונה בפרמייר ליג
רוי קין ממנצ'סטר יונייטד זכה בפרס כדורגלן השנה של התאחדות עיתונאי הכדורגל האנגלית.
רוי קין ממנצ'סטר יונייטד זכה בפרס כדורגלן השנה שהוענק על ידי התאחדות שחקני הכדורגל.
טבלת הליגה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות | הערות |
| 1 | מנצ'סטר יונייטד | 38 | 28 | 7 | 3 | 97 | 45 | 52 | 91 | זכייה בליגה  עליה לליגת האלופות |
| 2 | ארסנל | 38 | 22 | 7 | 9 | 73 | 43 | 30 | 73 | עליה לליגת האלופות |
| 3 | לידס יונייטד | 38 | 21 | 6 | 11 | 58 | 43 | 15 | 69 | עליה לליגת האלופות |
| 4 | ליברפול | 38 | 19 | 10 | 9 | 51 | 30 | 21 | 67 | העפלה לגביע אופ"א |
| 5 | צ'לסי | 38 | 18 | 11 | 9 | 53 | 34 | 19 | 65 | זכייה בגביע האנגלי העפלה לגביע אופ"א |
| 6 | אסטון וילה | 38 | 15 | 13 | 10 | 46 | 35 | 11 | 58 | העפלה לגביע אינטרטוטו |
| 7 | סנדרלנד | 38 | 16 | 10 | 12 | 57 | 56 | 1 | 58 |  |
| 8 | לסטר סיטי | 38 | 16 | 7 | 15 | 55 | 55 | 0 | 55 | העפלה לגביע אופ"א |
| 9 | וסטהאם יונייטד | 38 | 15 | 10 | 13 | 52 | 53 | 1- | 55 |  |
| 10 | טוטנהאם הוטספר | 38 | 15 | 8 | 15 | 57 | 49 | 8 | 53 |  |
| 11 | ניוקאסל יונייטד | 38 | 14 | 10 | 14 | 63 | 54 | 9 | 52 |  |
| 12 | מידלסבורו | 38 | 14 | 10 | 14 | 46 | 52 | 6- | 52 |  |
| 13 | אברטון | 38 | 12 | 14 | 12 | 59 | 49 | 10 | 50 |  |
| 14 | קובנטרי סיטי | 38 | 12 | 8 | 18 | 47 | 54 | 7- | 44 |  |
| 15 | סאות'המפטון | 38 | 12 | 8 | 18 | 45 | 62 | 17- | 44 |  |
| 16 | דרבי קאונטי | 38 | 9 | 11 | 18 | 44 | 57 | 13- | 38 |  |
| 17 | ברדפורד סיטי | 38 | 9 | 9 | 20 | 38 | 68 | 30- | 36 | העפלה לגביע אינטרטוטו |
| 18 | וימבלדון | 38 | 7 | 12 | 19 | 46 | 74 | 28- | 33 | ירדה ליגה |
| 19 | שפילד וונסדי | 38 | 8 | 7 | 23 | 38 | 70 | 32- | 31 | ירדה ליגה |
| 20 | ווטפורד | 38 | 6 | 6 | 26 | 35 | 77 | 42- | 24 | ירדה ליגה |
סטטיסטיקה > שערים

| מיקום | שחקן | קבוצה | שערים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | אנגליה קווין פיליפס | סנדרלנד | 30 |
| 2 | אנגליה אלן שירר | ניוקאסל יונייטד | 23 |
| 3 | טרינידד וטובגו דווייט יורק | מנצ'סטר יונייטד | 20 |
| 4 | אנגליה מייקל ברידג'ס | לידס יונייטד | 19 |
| 4 | אנגליה אנדי קול | מנצ'סטר יונייטד | 19 |
| 6 | צרפת תיירי הנרי | ארסנל | 17 |
| 7 | איטליה פאולו די קאניו | וסטהאם יונייטד | 16 |
| 8 | אנגליה כריס ארמסטרונג | טוטנהאם הוטספר | 14 |
| 8 | נורווגיה סטפן איברסן | טוטנהאם הוטספר | 14 |
| 8 | אירלנד ניאל קווין | סנדרלנד | 14 |
סטטיסטיקה > בישולים

| מיקום | שחקן | קבוצה | בישולים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | אנגליה דייוויד בקהאם | מנצ'סטר יונייטד | 15 |
| 1 | פרו נולברטו סולאנו | ניוקאסל יונייטד | 15 |
| 3 | איטליה פאולו די קאניו | וסטהאם יונייטד | 13 |
| 4 | ויילס ראיין גיגס | מנצ'סטר יונייטד | 12 |
| 5 | הולנד דניס ברגקאמפ | ארסנל | 9 |
| 6 | אנגליה ניק בארמבי | אברטון | 8 |
| 6 | אנגליה פול מרסון | אסטון וילה | 8 |
| 6 | צרפת תיירי הנרי | ארסנל | 8 |
| 6 | נורווגיה סטפן איברסן | טוטנהאם הוטספר | 8 |
| 6 | הולנד וים יונק | שפילד וונסדי | 8 |
הערות שוליים

↑  Premier League Player Stats - Goals, www.premierleague.com (באנגלית)
↑  Premier League Player Stats - Assists, www.premierleague.com (באנגלית)
| עונות במפעל הראשון בחשיבותו בכדורגל האנגלי |
| --- | --- | --- |
| הפוטבול ליג | 1888/1889 • 1899/1890 • 1890/1891 • 1891/1892 • 1892/1893 • 1893/1894 • 1894/1895 • 1895/1896 •  1896/1897 • 1897/1898 • 1898/1899 • 1899/1900 • 1900/1901 • 1901/1902 • 1902/1903 • 1903/1904 • 1904/1905 • 1905/1906 •  1906/1907 • 1907/1908 • 1908/1909 • 1909/1910 • 1910/1911 • 1911/1912 • 1912/1913 • 1913/1914 • 1914/1915 • 1919/1920 • 1920/1921 • 1921/1922 • 1922/1923 • 1923/1924 • 1924/1925 • 1925/1926 •  1926/1927 • 1927/1928 • 1928/1929 • 1929/1930 • 1930/1931 • 1931/1932 • 1932/1933 • 1933/1934 • 1934/1935 • 1935/1936 •  1936/1937 •  1937/1938 •  1938/1939 •  1939/1940 • 1946/1947 • 1947/1948 • 1948/1949 • 1949/1950 • 1950/1951 • 1951/1952 • 1952/1953 • 1953/1954 • 1954/1955 • 1955/1956 • 1956/1957 • 1957/1958 • 1958/1959 • 1959/1960 • 1960/1961 • 1961/1962 • 1962/1963 • 1963/1964 • 1964/1965 • 1965/1966 • 1966/1967 • 1967/1968 • 1968/1969 • 1969/1970 • 1970/1971 • 1971/1972 • 1972/1973 • 1973/1974 • 1974/1975 • 1975/1976 • 1976/1977 • 1977/1978 • 1978/1979 • 1979/1980 • 1980/1981 • 1981/1982 • 1982/1983 • 1983/1984 • 1984/1985 • 1985/1986 • 1986/1987 • 1987/1988 • 1988/1989 • 1989/1990 • 1990/1991 • 1991/1992 |  |
| הפרמייר ליג | 1992/1993 • 1993/1994 • 1994/1995 • 1995/1996 • 1996/1997 • 1997/1998 • 1998/1999 • 1999/2000 • 2000/2001 • 2001/2002 • 2002/2003 • 2003/2004 • 2004/2005 • 2005/2006 • 2006/2007 • 2007/2008 • 2008/2009 • 2009/2010 • 2010/2011 • 2011/2012 • 2012/2013 • 2013/2014 • 2014/2015 • 2015/2016 • 2016/2017 • 2017/2018 • 2018/2019 • 2019/2020 • 2020/2021 • 2021/2022 • 2022/2023 • 2023/2024 • 2024/2025 |  |
סמיון בליץ-גיימן

סמיון ויקטורביץ' בליץ-גיימן (ברוסית: Семён Викторович Белиц-Гейман;‏ נולד ב-16 בפברואר 1945). הוא שחיין עבר סובייטי-יהודי, בעל שתי מדליות אולימפיות במשחי שליחים(מקסיקו סיטי 1968), אלוף אירופה (אוטרכט 1966), אלוף האוניברסיאדה (בודפשט 1965) ושיאן עולם (1966) במשחה ל-800 מטר חופשי משחה שאינו אולימפי לגברים.
בגיל 29 שימש בליץ-גיימן כסגן נשיא הצעיר איגוד השחייה הסובייטי בשנים 1980-1974, הצעיר ביותר שכיהן בתפקיד זה.
קורות חיים

בליץ-גיימן נולד במוסקבה, אביו, ויקטור, יוצר סרטי תעודה ובן דודו בעל אותו השם, היה שחקן טניס מצטיין. הוא החל לשחות בגיל שמונה והצטרף לנבחרת ברית המועצות בשנת 1962. הוא בוגר תואר בכלכלה מהאוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה בהנדסת רכבות ובוגר עיתונאות מאוניברסיטת מוסקבה.
באולימפיאדת טוקיו (1964) סיים בליץ-גיימן במקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:21.4 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 4:19.4 דקות. מקום שביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:15.1 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 2:02.7 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:02.3 דקות.
קורות חיים > אלוף האוניברסיאדה

באוניברסיאדה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1965 זכה בליץ-גיימן בארבע מדליות, אחד זהב ושלוש כסף. מדליית זהב, במשחה ל-400 מטר בתוצאה של 4:15.6 דקות. מדליות כסף, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:17.8 דקות, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
קורות חיים > שיאן עולם ואלוף אירופה

בתחרות שנערכה בחרקוב אוקראינה ב-3 באוגוסט 1966 קבע בליץ-גיימן במשחה ל-800 מטר חופשי (משחה שאינו אולימפי לגברים) שיא עולם חדש של 8:47.4 דקות, שיפור לשיא עולם בן הארבע שנים של מארי רוז אוסטרליה (8:51.5 דקות). שיא זה החזיק מעמד כחמישה חודשים. שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה באוטרכט, הולנד הוא זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:58.5 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (8:00.2 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:13.2 דקות, אחרי פרנק ויגנד מגרמניה המזרחית שקבע שיא עולם חדש של 4:11.1 דקות.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה בליץ-גיימן בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:34.2 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:31.7 דקות ולפני אוסטרליה (3:34.7 דקות). מדליית ארד, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:01.6 דקות, אחרי ארצות הברית (7:52.3 דקות) ואוסטרליה (7:53.7 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:01.5 דקות ובמקום עשירי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:22.7 דקות.
לאחר שפרש מספורט תחרותי עבד כעיתונאי ספורט. בגיל 29 הוא שימש כסגן נשיא הצעיר איגוד השחייה הסובייטי בשנים 1980-1974, הצעיר ביותר שכיהן בתפקיד זה.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוא היגר בשנת 1993 לסטמפורד, קונטיקט, ארצות הברית.
הנצחה

ב-2017 הונצח בליץ-גיימן ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
שיאים אישיים

100 מטר חופשי: 54.1 שניות (1968)
200 מטר חופשי: 1:59.9 דקות (1968)
400 מטר חופשי: 4:11.0 דקות (1967)
800 מטר חופשי: 8:45.7 דקות (1969)
1500 מטר חופשי: 16:50.7 דקות (1969)
תארים והישגים

במהלך הקריירה שלו זכה בליץ-גיימן בתשעה תוארי אליפות אישיים ברית המנועצות ובארבעה תוארי אליפות קבוצתיים.
במהלך הקריירה שלו קבע בליץ-גיימן 67 שיאים לאומיים
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
התפתחות שיא העולם במשחה ל-800 מטר חופשי
הערות שוליים

↑  Semion-Belits-Geiman, International Jewish Sports Hall of Fame
ספר יום הדין

ערך זה עוסק בסקר קרקעות מהמאה ה-11. אם התכוונתם לרומן מאת קוני ויליס בשם זה, ראו .
דף מספר יום הדין המתאר את מחוז וורוויקשייר.
תרשים בשם "ספר יום הדין" מאת אנדרו ויליאמס.
ספר יום הדין למחוז יורקשייר. (לחץ על התמונה לעבור בין דפי הספר למחוז זה).
ספר יום הדין (באנגלית: Domesday Book) או ספר וינצ'סטר (Book of Winchester) הוא סקר קרקעות ומפקד אוכלוסין שנערך באנגליה בשנת 1086 בהוראת ויליאם הראשון מלך אנגליה, 20 שנים לאחר שכבש את אנגליה. הסקר נועד לתת למלך מידע אודות מספר התושבים, מיקומם ורכושם, כדי לאפשר מנהל תקין של המדינה וגביית מסים יעילה. הסקר נעשה בעקבות צו של ויליאם הראשון שניתן בחג המולד בשנת 1085 בעת שהמלך שהה בגלוסטר.
קביעת השמאים כפי שהופיעה בספר בדבר היקף השטחים, מספר התושבים, והיקף הרכוש של התושבים הייתה סופית ובלתי ניתנת לערעור. הספר נכתב בלטינית, אולם כלל מספר מונחים מקומיים שלא הייתה להם מקבילה לטינית.
מקור השם

הספר נקרא "ספר יום הדין" עקב שיבוש מודרני של השם המקורי. מקור השם האנגלי Domesday במילה Dome במשמעות "בית", כך שפרוש השם יום ספירת הבתים (התושבים ורכושם). השם האנגלי הנ"ל נשמע כמו Doomsday שפרושו יום הדין (במשמעות דתית), ומכאן הבלבול בשם.
שמאי המלך הגיעו אל התושבים בכל יישוב ויישוב וביקשו "דום" (dom) - דין וחשבון בדבר היקף רכושם, היינו משמעות שמו של הספר - "יום הדין והחשבון". רק בהמשך קושר שם הספר עם המשמעות הנוצרית הדתית, שלפיה ביום הדין ישפוט ישו הנוצרי לפי מעשיהם הרשומים בספר הנמצא בפניו.
תיאור הספר

ספר יום הדין מורכב למעשה משני ספרים:
ספר יום הדין הקטן (Little Domesday) - המסקר את אזורי נורפוק, סאפוק ואסקס. על אף שמו, ספר זה הוא הגדול מבין השנים והמפורט שבהם - הספר מכיל רישום מדויק של כל הרכוש, לרבות מספר ראשי הבקר של התושבים.
ספר יום הדין הגדול (Great Domesday) - המסקר את יתר אזורי אנגליה, למעט אזורי וסטמורלנד, קמברלנד, מחוז דרהאם ונורת'מברלנד אשר בעת הכנת הסקר היו בשליטת סקוטלנד.
ספר יום הדין אינו מסקר את הסיטי של לונדון וכן את העיר וינצ'סטר - בשל גודלן של ערים אלה.
אזורים אחרים בצפון מזרח אנגליה, כגון מחוז דרהאם סוקרו בשנת 1183 במסגרת "ספר בולדון".
בשל פירוטו הרב של ספר יום הדין הקטן משערים שהוא הראשון מבין שני הספרים שנכתב, ורק לאחר שהתבררה היקף העבודה, הוחלט לצמצמה ולהמשיך בכתיבת ספר יום הדין הגדול בפחות פירוט.
בראשית תיאור כל מחוז מופיעה רשימת הרכוש של המלך עצמו, לאחריו רכוש הכנסייה, לאחריו רכוש הברונים, ולבסוף רכוש הצמיתים והנשים.
בתיאור הערים שבספר מפורטות רשמית זכויות הערים השונות, וכן תיאורים של שווקים, מטבעות והסכמי מיסים עם הערים השונות המשמשים מקור היסטורי רב ערך.
עריכת הסקר

מבדיקה של כתבי היד עולה שהספר עצמו נכתב על ידי אדם אחד. קבוצות של סוקרים רשמיים ("לגטי" - legati) עברו מיישוב ליישוב בשנים 1085–1086 ואספו את המידע באסיפות עם ציבוריות שנערכו. המידע נאסף לכל "מאה" (Hundred) (מאית המחוז), והסוקר הבא עם המידע הושבע בפני שנים עשר מושבעים מקומיים, מחציתם אנגלים ומחציתם נורמנים.
מטרת הספר

ההנחה המקובלת כיום היא שמטרת הספר הייתה לאפשר מיסוי יעיל ומדויק עבור המלך אשר כבש מדינה עליה לא היה לו מידע רב, ולהגן על זכויות המלך בנכסים שונים שהיו לבית המלוכה ברחבי המדינה. הספר מיפה את הקרקעות והזכויות השונות של המלך, וציין מפורשות את המיסים המגיעים למלך מכל חלקה ומכל רכוש. כמו כן הסקר מיפה את האדמות שקיבלו האצילים הנורמנים מהמלך לאחר הכיבוש, וזאת על מנת למנוע מחלוקות בין האצילים השונים בדבר היקף הנכסים שניתנו להם.