stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רביב לימונד
קריירת בוגרים > הפועל תל אביב (2019-2013)

למרות שהייתה לו אופציה בחוזה שלו להמשיך לעונה נוספת עם הפועל ירושלים בחר לימונד לצאת מהחוזה וב-30 ביולי 2013, חתם לימונד לשלוש שנים בהפועל תל אביב. עונת 13/14 הייתה העונה הטובה בקריירה של לימונד, בה הוא העמיד ממוצעים של 18.8 נקודות (מלך הסלים הישראלי), 4.4 אסיסטים, 1.2 חטיפות ואחוזי קליעה של 46.3% ל-3 (שני בליגה). לימונד נבחר לחמישיית העונה והוביל את הפועל לחצי גמר גביע המדינה לראשונה מאז שחזרה לליגת העל, ולמקום הרביעי בסיום העונה הסדירה, אבל הודח ביחד עם הקבוצה בשלב רבע הגמר של הפלייאוף להפועל אילת. בעונה הבאה המשיך לימונד ביכולת הטובה וקלע 13.3 נקודות למשחק ביחד עם 6 אסיסטים לממוצע במשחק וסייע לקבוצה לסיים במקום השביעי בסיום העונה הסדירה, אך הפסיד את סדרת רבע הגמר להפועל ירושלים בתוצאה של 3-0. בעונתו האחרונה בחוזהו קלע לימונד 16.8 נקודות (מלך הסלים הישראלי), בנוסף ל-4.6 אסיסטים ו-1.5 חטיפות בממוצע למשחק וסייע לאדומים להשתחל אל הפלייאוף במחזורים האחרונים ולסיים את העונה הסדירה במקום השמיני. בסדרת רבע הגמר בפלייאוף נגד הפועל ירושלים הציג לימונד יכולת מצוינת לאורך כל הסדרה הצמודה שנגמרה בניצחון 3-2 להפועל ירושלים שנעצרה רק בגמר הפלייאוף באותה עונה. ב-5 ביולי 2016, לאור היכולת המצוינת של לימונד בקבוצה, הודיעה הפועל תל אביב על הארכת חוזהו של לימונד בשלוש שנים נוספות לצד שדרוג כלכלי בחוזה. בעונת 2016/2017 חווה לימונד ירידה ניכרת בממוצעים שלו, כשהוא קולע 8.4 נקודות בלבד בממוצע למשחק, שלא הצליחו לעזור להפועל להיכנס לפלייאוף והאדומים פספסו את הפלייאוף לראשונה מאז שחזרו לליגת העל. לאחר שקפטן הקבוצה מתן נאור עזב את הקבוצה לאחר 10 שנים, הודיעה הפועל תל אביב ב-10 ביוני 2017 על מינויו של לימונד לקפטן הקבוצה. בעונת 2017/2018 חזר לימונד להציג יכולת טובה כשהוא קולע 11.9 נקודות למשחק ביחד עם 4.2 אסיסטים כשהוא מוביל את הפועל תל אביב למקום החמישי בסיום העונה הסדירה ולחצי גמר הפלייאוף הראשון מאז חזרתה לליגת העל לאחר ניצחון 3-1 בסדרה נגד מכבי אשדוד באר טוביה. האדומים הודחו בחצי הגמר למכבי תל אביב לאחר הפסד 98-74 בחצי הגמר. בעונתו האחרונה בקבוצה, שמר לימונד על ממוצעים זהים לעונה הקודמת כשהוא קולע 11.4 נקודות ביחד עם 5.5 אסיסטים בממוצע למשחק ועזר לקבוצה לסיים במקום השמיני בעונה הסדירה, אך לא הצליח לקבוצה לעבור את סדרת רבע הגמר, שם הובסה בתוצאה 3-0 על ידי מכבי תל אביב. ביוני 2019 הנהלת הפועל תל אביב הודיעה ללימונד כי הוא לא נמצא בתוכניות לעונת 2019/2020 וזאת למרות שבקיץ הקודם חתם על הארכת חוזה בשנה נוספת בתמורה לקיצוץ בשכרו. ב-28 ביולי 2019 תבע לימונד בבוררות את הפועל תל אביב ב-400,000 שקלים וזכה ל-90,000 שקלים בסוף הבוררות.
קריירת בוגרים > עירוני נס ציונה (2021-2019)

ב-11 יולי 2019 חתם לימונד בעירוני נס ציונה. בעונתו הראשונה בנס ציונה קלע לימונד 9.3 נקודות ביחד עם 4.9 אסיסטים וסייע לקבוצה לסיים במקום השביעי בסיום העונה הסדירה. בסדרת רבע הגמר נגד הפועל ירושלים הפסידה נס ציונה 0-2. בעונתו השנייה בקבוצה דקות המשחק של לימונד ירדו משמעותית (מ-25.8 ל-15.4) וכך ממוצעיו בהתאם (מ-9.3 ל-2.7, 4.9 ל-2.8). לימונד סייע לקבוצה במסע האירופי הבלתי נשכח שלה במפעל היורופקאפ, בה היא ניצחה בגמר את טלאס הפולנית בתוצאה 74:82 וזכתה בתואר הראשון בתולדותיה. בזירה המקומית סיימה נס ציונה במקום השביעי בסיום העונה הסדירה והפסידה בפלייאוף בשלב רבע הגמר בסדרה נגד הפועל חולון בתוצאה 2-1.
קריירת בוגרים > מכבי עירוני רעננה (2022-2021)

ב-16 ביולי 2021, לראשונה בקריירה שלו ירד לימונד לליגה הלאומית לאחר ששקל פרישה ממשחק פעיל וחתם במכבי עירוני רעננה מהליגה הלאומית.
קריירת בוגרים > מכבי עירוני רמת גן (2022)

ב-2 בפברואר 2022, באמצע עונת 2022-2021 עזב לימונד את מכבי עירוני רעננה וחתם בקבוצה בה התחיל את קריירת הבוגרים שלו בליגת העל, מכבי עירוני רמת גן. ב-7 במרץ 2022 קרע לימונד את גיד האכילס באימון הקבוצה וגמר את העונה.
נבחרת ישראל

לימונד היה אחד מהשחקנים הבולטים בנבחרת העתודה של ישראל, וביחד עם יותם הלפרין הוביל אותה לסגנות אליפות אירופה לנבחרות עתודה שהתקיימה בברנו שבצ'כיה בקיץ 2004. בהמשך, היה לימונד חלק קבוע מסגל נבחרת ישראל בכל חלונות המשחקים הבינלאומיים והשתתף באליפות אירופה בשנים 2009, 2013, וב2015. ללימונד 133 במדי נבחרת ישראל והוא מדורג במקום ה-12 בשיאני ההופעות של הנבחרת בכל הזמנים. בנוסף לימונד הוא השחקן הישראלי היחיד שזכה בשני תארים אירופיים שונים ובאליפות המדינה מחוץ למכבי תל אביב.
קריירת אימון

ב-25 באוגוסט 2022 מונה לעוזר מאמן באליצור "איתו" אשקלון. בעונתו הראשונה בקבוצה סיימה אליצור אשקלון במקום השלישי בעונה הסדירה בליגה הלאומית. בסדרת רבע הגמר ניצחה אליצור אשקלון את מכבי ראשון לציון 2-3 אחרי סדרה צמודה. בשלב חצי הגמר של הפלייאוף הפסידה אשקלון את הסדרה ואת הכרטיס לליגת העל במשחק 5 המכריע בו היא הפסידה למכבי עירוני רמת גן.
הערות שוליים

↑  אריה ליבנת, כדורסל: הפועל ירושלים החתימה את רביב לימונד, באתר הארץ, 10 בפברואר 2004
↑  שגיא ניר‏, לימונד חתם בעירוני נהריה, באתר וואלה, 30 ביולי 2006
↑  איתי שנמקן, רביב לימונד חתם בלה-מאן, באתר ynet, 28 ביוני 2007
↑  אור שקדי‏, רביב לימונד חתם בעירוני נהריה, באתר וואלה, 1 ביולי 2008
↑  יעל מרגלית, ‏רשמית: רביב לימונד חתם במכבי תל-אביב, באתר ONE‏, 10 במרץ 2009
↑  מערכת מכבי תל אביב, גל מקל ולימונד שוחררו ממכבי אלקטרה ת"א, באתר מכבי "אלקטרה" תל אביב, ‏30/6/2010
↑  אהוד כהנים, רביב לימונד חתם במנורקה הספרדית, באתר ynet, 10 ביולי 2010
↑  שי לוי, ‏חזר הביתה: רביב לימונד חתם בעירוני אשקלון, באתר ONE‏, 17 באוגוסט 2011
↑  ורד כהן‏, הפועל ירושלים: רביב לימונד חתם לשנתיים, באתר וואלה, 13 בספטמבר 2012
↑  אור שקדי‏, הפועל תל אביב: רביב לימונד חתם לשלוש שנים, באתר וואלה, 30 ביולי 2013
↑  דובי פיק, ‏רביב לימונד האריך את חוזהו בהפועל תל אביב, באתר ONE‏, 5 ביולי 2016
↑  אור שקדי‏, רביב לימונד מונה לקפטן הפועל תל אביב: "נרגש", באתר וואלה, 10 ביולי 2017
↑  אהרלה ויסברג‏, רביב לימונד תובע את הפועל תל אביב על 400 אלף שקלים בבוררות, באתר וואלה, 28 ביולי 2019
↑  ברק חקלאי, ניצחון להפועל ת"א בבוררות של רביב לימונד, באתר ynet, 22 ביוני 2021
↑  אור שקדי‏, עירוני נס ציונה: רביב לימונד חתם לעונה הבאה, באתר וואלה, 11 ביולי 2019
↑  יעקב מאיר, הישג היסטורי: עירוני נס ציונה זכתה באליפות היורופקאפ לעונת 2020/21, באתר Israel Hayom, ‏25/4/2021
↑  יורד ללאומית: רביב לימונד חתם בעירוני רעננה, באתר וואלה, 16 ביולי 2021
↑  יעקב מאיר, מעבר חד בליגה הלאומית: רביב לימונד חתם במכבי ר"ג, באתר Israel Hayom, ‏2/2/2022
↑  יעקב מאיר, פרסום ראשון: רביב לימונד קרע את גיד אכילס ועשוי לפרוש, באתר Israel Hayom, ‏7/3/2022
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - אליפות אירופה בכדורסל 2009 (מקום 13-16) |
| --- | --- | --- |
|  1 רוט •  2 נעימי •  3 מקל •  4 לימונד •  5 פניני •  6 הלפרין •  7 בורשטיין •  ‏8‏ ‏אליהו‏‏  •‏ 9 מזרחי • 10 קוז'יקרו • 11 גרין • 12 תמיר • מאמן: שרף  |  1 רוט •  2 נעימי •  3 מקל •  4 לימונד •  5 פניני •  6 הלפרין •  7 בורשטיין •  ‏8‏ ‏אליהו‏‏  •‏ 9 מזרחי • 10 קוז'יקרו • 11 גרין • 12 תמיר • מאמן: שרף  | ישראל |
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - אליפות אירופה בכדורסל 2013 (מקום 21-24) |
| --- | --- | --- |
|  1 לימונד •  2 ניסים •  3 חנוכי •  4 טיוס •  5 אליהו •  6 כספי •  7 פניני •  ‏8‏ ‏אוחיון‏‏  •‏ 9 הלפרין • 10 קוז'יקרו • 11 גרין • 12 כדיר • מאמן: שיבק  |  1 לימונד •  2 ניסים •  3 חנוכי •  4 טיוס •  5 אליהו •  6 כספי •  7 פניני •  ‏8‏ ‏אוחיון‏‏  •‏ 9 הלפרין • 10 קוז'יקרו • 11 גרין • 12 כדיר • מאמן: שיבק  | ישראל |
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - אליפות אירופה בכדורסל 2015 (מקום עשירי) |
| --- | --- | --- |
|  1 יבזורי •  2 דאוסון •  3 מקל •  4 אליהו •  5 כספי •  6 לימונד •  7 כדיר •  ‏8‏ ‏אוחיון‏‏  •‏ 9 גרין • 10 פישר • 11 רות'בארט • 12 טימור • מאמן: אדלשטיין  |  1 יבזורי •  2 דאוסון •  3 מקל •  4 אליהו •  5 כספי •  6 לימונד •  7 כדיר •  ‏8‏ ‏אוחיון‏‏  •‏ 9 גרין • 10 פישר • 11 רות'בארט • 12 טימור • מאמן: אדלשטיין  | ישראל |
(לימונד ב-2014 במדי הפועל תל אביב)
(לימונד בזריקת עונשין במשחק נבחרת ישראל נגד יוון באליפות אירופה ב-2009)
מד קרינה

מד קרינה (רדיומטר) הוא מכשיר מדידה המודד שטף של קרינה אלקטרומגנטית באורכי גל שונים.
מד קרינה
מאפייני מד-הקרינה:
טווח ספקטרלי (תחום אורכי הגל)
רגישות ספקטרלית
זווית איסוף
רגישות לכיוון הקרינה
מד קרינה קולט ומודד קרינה כחום (ספיגת האנרגיה והמרתה לאות) או כאור (פוטודיודה הסופגת פוטונים).
דוגמאות למדי-קרינה:
בולומטר בולע קרינה, מתחמם כתוצאה מכך ובעזרת גלאי חום מודד את שטף הקרינה.
רדיומטר קרוקס (Crookes): מכשיר מיושן למדידת קרינה תת-אדומה ואור. בעקבות מכשיר זה יצאו מגוון מכשירים המודדים קרינות אלו כמו למשל רדיומטר ניקולס (Nichols) אשר פועל בשיטה שונה ורגיש ממנו לקרינה.
רדיומטר מיקרוגל: פועל על אורכי גל המוגדרים כמיקרוגלים. מכשיר זה מכיל גז ארגון. כאשר אטומי ארגון בולעים קרינת מיקרוגל, אנרגיית הרוטציה שלהם גדלה.
המונח "מד-קרינה" מתקשר למכשיר Crookes radiometer, מכשיר מיושן אשר משתמש ברוטור אשר מסתובב בחשיפה לקרינת אור ובתנאי ריק חלקי.
כיבוש המדינות הבלטיות

כיבוש המדינות הבלטיות הוא מונח המתייחס לכיבוש ולהכללה בברית המועצות של לטביה, אסטוניה, ליטא וחבל ארץ מפינלנד שבוצע במהלך קיץ 1940 בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. המדינות זכו לעצמאות מחודשת לאחר התפרקות ברית המועצות.
רקע

לאחר מלחמת העולם הראשונה, לאורך החוף הבלטי המזרחי הוקמו מדינות חדשות: אסטוניה, לטביה וליטא. שטחים אלו נכללו בתחומי האימפריה הרוסית במהלך המאה ה-17-המאה ה-18 ואוכלוסייה רוסית היוותה בהם מיעוט. במרוצת השנים בין ברית המועצות לבין המדינות החדשות נחתמו הסכמי ידידות והוסדר נושא הגבולות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה במדינות הללו הורגשה השפעה אנגלית-צרפתית, אך החל משנות ה-30 החלה עליה של השפעה גרמנית. מסיבות היסטוריות בשטחים אלו התגוררה אוכלוסייה גרמנית משמעותית.
בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב נקבע שפינלנד, אסטוניה ולטביה יוכפפו להשפעה סובייטית ביחד עם החלק המזרחי של פולין. לעומת זאת, ליטא וחלק המערבי של פולין יהיו תחת שליטה גרמנית. כבר במהלך מרץ 1939 גרמנים פלשו לאזור קליפדה וכבשו אותו.
אירועי 1939

ב-1 בספטמבר 1939 גרמניה הנאצית פלשה לפולין וב-17 בספטמבר החלה פלישת ברית המועצות לפולין.
ב-15 בספטמבר צוללת פולנית נכנסה לנמל טאלין. בעקבות דרישה גרמנית, שלטונות אסטוניה החלו בפירוק הצוללת מנשקה. ב-18 בספטמבר הצוללת נמלטה מהנמל. ב-19 בספטמבר ויאצ'סלב מולוטוב הודיע ששלטונות אסטוניה עזרו לצוללת להימלט והיא מהווה עתה איום על צי הסוחר הסובייטי. מעשית, הסובייטים החלו במצור על נמלי אסטוניה. ב-24 בספטמבר 1939 שר החוץ האסטוני הגיע למוסקבה במטרה להסדיר את הנושא.
ב-25 בספטמבר 1939 ברית המועצות וגרמניה סיכמו על שינויי הסכם קודם וליטא עברה לאזור שליטה סובייטית תמורת נסיגה של ברית המועצות מחלק משטחי פולין.
ב-28 בספטמבר נחתם הסכם עזרה הדדי בין אסטוניה לבין ברית המועצות, לפיו כוח צבאי סובייטי שכלל 25 אלף חיילים הוצב בשטח אסטוניה.
ב-5 באוקטובר נחתם הסכם דומה עם לטביה, לפי הסכם זה כוח צבאי סובייטי בהיקף של 25 אלף חיילים הוצב במדינה והצי הסובייטי הציב של ספינותיו בונטספילס ולייפאיה.
ב-10 באוקטובר נחתם הסכם עם ליטא. לפי ההסכם אזור וילנה עבר לליטא ובשטח המדינה הוצב כוח סובייטי בהיקף של 20 אלף חיילים.
עד סוף 1939 כל הכוחות הוצבו בשטח מדינות הבלטיות. היקף הכוחות של הצבא האדום שהוצב במדינות הבלטיות היה דומה לכוח הצבאי של המדינות הללו.
מספר חודשים לאחר חתימת ההסכמים, הממשל הסובייטי החל בתלונות על כך שממשלות של המדינות הבלטיות אינן מקיימות את ההסכמים שנחתמו.
אירועי 1940

שלושה חודשים לאחר חתימת ההסכם, ב-30 בנובמבר 1939, החלה המלחמה על פינלנד. לאחר שלושה וחצי חודשי לחימה הסובייטים ניצחו ובהסכם השלום ויתרה פינלנד ונתנה לסובייטים את חבל קרליה (כעשירית משטח פינלנד) וכן חמישית מהיכולת התעשייתית שלה וב-31 במרץ 1940 הוקמה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקרלו-פינית.
ב-4 ביוני 1940, הצבא האדום במסווה של תרגיל צבאי החל בהתקרבות לגבול בין ברית המועצות לבין המדינות הבלטיות.
ב-14-16 ביוני ממשלות אסטוניה, ליטא ולטביה קיבלו מהממשל הסובייטי אולטימטום בו הם הואשמו בהפרה סדרתית של ההסכמים, הן נדרשו לתת אפשרות להכניס לשטחיהן יחידות צבאיות נוספות ולפעול להקמת ממשלה שתפעל לפי ההסכמים. נשיא ליטא אנטאנס סמטונה דרש לארגן התנגדות צבאית לכוח הפולש אך לא קיבל תמיכה מהממשלה. ראשי ממשלת לטביה ואסטוניה הסכימו לשתף פעולה עם הסובייטים. בכל המדינות הוקמו ממשלות חדשות ובראשן הועמדו פוליטיקאים בעלי דעות ידידותיות לברית המועצות.
ב-25 בספטמבר, פנה מולוטוב, ראש ממשלת ברית המועצות ושר החוץ שלה, לשר החוץ של אסטוניה ודרש לאפשר כניסה של כוחות סובייטיים למדינה ל"שיפור ההגנה על הים הבלטי" - משימה שלטענת הסובייטים לא יכלה אסטוניה למלא בכוחות עצמה. לאחר שלושה ימים רצופי לחצים ואיומים, ב-28 בספטמבר, אישרה ממשלת אסטוניה לכוחות סובייטיים להיכנס לתחומה, וב-18 באוקטובר נכנסו למדינה דיוויזיית חי"ר, בריגדת שריון ומטוסים של הצבא האדום. זמן קצר לאחר מכן איבדה אסטוניה את עצמאותה והפכה לרפובליקה עממית (קומוניסטית) במסגרת ברית המועצות. בטקטיקות דומות סיפחו הסובייטים גם את לטביה ואת ליטא.
הממשלות החדשות הרשו פעילות המפלגות הקומוניסטיות ובמקביל אסרו על השתתפות כל המפלגות האחרות בבחירות הקרובות. ב-14 ביולי התקיימו בחירות שבהתאם לתוצאות, מעל ל-90% מקולות הבוחרים היו בעד המפלגות הקומוניסטיות (שהיו היחידות שהשתתפו בבחירות).
במהלך 21-22 ביולי הכריזו הפרלמנטים של ליטא, לטביה ואסטוניה על הקמת רפובליקות סובייטיות והועברה בקשה אל הסובייט העליון לכלול את הרפובליקות בברית המועצות. ב-6 באוגוסט 1940 בקשה זו התקבלה בחיוב והרפובליקות שולבו בברית המועצות. גרמניה הנאצית הייתה בין המדינות הבודדות שהכירו בסיפוח באופן מיידי.
מדינות המערב לא הכירו בסיפוח באופן רשמי אך הכירו בו דה פקטו. בחלק מהמדינות המשיכו להתקיים נציגויות דיפלומטיות ולאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוקמה ממשלת הגולה האסטונית.
השלכות הכיבוש והסיפוח

מייד לאחר סיפוח שטח הרפובליקות סובייטיות החדשות החלה הלאמה מסיבית של מפעלים, כל האדמות הועברו לרכוש המדינה, פוליטיקאים, קצינים, בעלי עסקים וכו' הוגלו לסיביר. עד ליוני 1941 מאסטוניה הוגלו מעל ל-10 אלף תושבים, מליטא 17.5 אלף ומלטביה כ-16 אלף. ראשי המדינות והשרים נעצרו ורובם נפטרו במחנות גולג. במקביל, השלטונות הסובייטים הרשו לכל הגרמנים הבלטים לעזוב את השטח ולעבור לגרמניה.
במהלך קיץ 1941 השטח נכבש על ידי הצבא הגרמני. על בסיס האוכלוסייה המקומית הוקמו יחידות צבאיות ששולבו בצבא הגרמני והשתתפו בקרבות, שמירה על הסדר הציבורי ובהריגת יהודים. מעל ל-90% מהיהודים שהתגוררו בשטח המדינות הבלטיות נהרגו במהלך המלחמה.
במהלך 1944–1945 השטח חזר לשליטה סובייטית ורפובליקות סובייטיות הוקמו מחדש. במהלך ועידת יאלטה וועידת פוטסדאם סוכם שהשטח יישאר בשליטת ברית המועצות.
במהלך 1949 הסובייטים גרשו לסיביר עוד כ-100 תושבים. לאחר פטירת יוסיף סטלין רוב המגורשים קיבלו רשות לחזור למולדת. עד למחצית שנות ה-50 ביערות הסתתרו פעילים לאומנים שלחמו נגד השלטון הסובייטי ("אחים של יערות").
במהלך השלטון הסובייטי רוסים רבים עברו להתגורר ברפובליקות הבלטיות שנחשבו לאזור בעל איכות חיים גבוהה. כתוצאה מכך אחוז הרוסים באוכלוסיית האזור גדל.
עם תחילת הפרסטרויקה לאומנים בלטיים החלו בהפגנות המוניות למען ניתוק מברית המועצות. לאחר בחירות חופשיות שנערכו בשנת 1990, הרוב בפרלמנט של הרפובליקות היה בידי התנועות שדרשו עצמאות מחודשת. מעשית, המדינות הכריזו על יציאה מברית המועצות עוד לפני התפרקותה ומדינות רבות בעולם הכירו בממשלות החדשות. ב-6 בספטמבר 1991 גם השלטון הסובייטי הכיר בכך שהמדינות הבלטיות חזרו להיות מדינות עצמאיות.
ב-16 בספטמבר 2008 סנאט ארצות הברית קרא לרוסיה להכיר בכך שהסיפוח והכיבוש היו צעד לא חוקי.
בשנת 2005 הפרלמנט האירופי גינה את הסיפוח והגדיר אותו כ"כיבוש".
הממשל הרוסי הנוכחי מגדיר את האירוע כסיפוח שתאם את הפוליטיקה של אותם הזמנים ויש להתייחס לנושא תוך ראייה רחבה של הנושא על רקע אירועי מלחמת העולם השנייה.
שלטונות המדינות הבלטיות מגדירים את התקופה ככיבוש. בבירות המדינות הוקמו מוזיאונים ולוחמים נגד הכיבוש נחשבים לגיבורי האומה, אף על פי שבחלקם פעלו גם במסגרת הצבא הגרמני.
ראו גם

הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האסטונית
הערות שוליים

↑  בני מיכלסון, ‏הדרך אל "ברברוסה": הרקע ההיסטורי והתוכניות האסטרטגיות של היטלר, מערכות 437, יוני 2011, 52–61
הפגנות בעד סיפוח אסטוניה בטאלין
הצו לגירוש היהודים ממחוז טנסי

צו מספר 11 (באנגלית: General Order No. 11), או הצו לגירוש היהודים ממחוז טנסי, שהוצא על ידי הגנרל יוליסס ס. גרנט ב-17 בדצמבר 1862, הורה לגרש את כל היהודים ממחוז צבאי שכלל חלקים מטנסי, מיסיסיפי וקנטקי, בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית מצד כוחות האיחוד. הצו יצא לפועל באופן חלקי בלבד ובוטל ב-4 בינואר 1863 על ידי אברהם לינקולן, נשיא ארצות הברית.
מעמדם החוקי של היהודים

בחוקה האמריקנית אין התייחסות לקבוצות אתניות או דתיות (מלבד השחורים), היות שהיא עוסקת ביחידים ולא בקבוצות. הדבר בא לידי ביטוי במפקדי האוכלוסין האמריקניים, שבהם אין קטגוריית דת. גם בתחום העיסוק קיים שוויון בין-דתי ובין-אתני: כל אדם, יכול לעסוק בכל עיסוק מותר, ולכהן בכל משרה רשמית, ללא מגבלות דת או מוצא אתני. החוקה האמריקנית הבטיחה ערבויות לחופש הדת, לחופש הדיבור, לחופש העיתונות, להתאגדות ולחירויות נוספות. סעיפים אלה המבטיחים "חירות וצדק לכול", בנוסף לסעיפים המבטלים מבחנים דתיים למשרות ציבוריות, וחוקים בנושא חופש משכו יהודים רבים להגר לארצות הברית, והיוו מקור השראה בעבור אלה שכבר ישבו בה. יהודים מבחינה חוקית שווים לאוכלוסייה הנוצרית בארצות הברית, ואין ולא היה בעבר כל בסיס חוקתי להפלותם לרעה.
הרקע לחתימת הצו

מלחמת האזרחים האמריקאית הייתה מרוכזת בשתי חזיתות עיקריות: האחת באזור נהר הפוטומק, והשנייה במערב, בעמק המיסיסיפי. לאחר שמצביאי הצפון הצליחו להשתלט על חלק מעמק המיסיסיפי, עד העיר ממפיס, קיבל הגנרל יוליסס ס. גרנט את הפיקוד על מחוז טנסי ב-25 באוקטובר 1862. גרנט תכנן מתקפה על הנקודה האסטרטגית ויקסבורג.
לתושבים של כל אחד מהצדדים במלחמת האזרחים היה מחסור במוצרים מסוימים, והסחר המשיך לפרוח בין האויבים גם בעת המלחמה. בצפון הייתה חסרה הכותנה, ובדרום חסרו ציוד הלחימה, הציוד הרפואי ומטבעות כסף וזהב. באזורי הקרבות טנסי ומיסיסיפי היה מלאי עודף של כותנה, שעלה על הנדרש למדינות הדרום, והספסרים קנו את עודפי הכותנה ומכרו אותם למדינות הצפון תמורת זהב.
ב-28 באוגוסט 1862 פרסם משרד האוצר תקנות האוסרות להעביר סחורות למדינות הקונפדרציה. למרות התקנות, המשיכו סחורות לעבור בין הצדדים היריבים. בין הסוחרים היו גם יהודים, אלא שהגנרל גרנט עשה הכללה וזיהה את כל הסוחרים כיהודים, ואת כל היהודים כסוחרים העוברים על החוק.
נוסח הצו

ב-17 בדצמבר 1862 חתם הגנרל גרנט על הצו לגירוש היהודים ממחוז טנסי.
נוסח הצו:
"היהודים כמעמד המפר את כל תקנות הסחר שהונחו על ידי משרד האוצר וגם פקודת המחוז, מגורשים בזה מן האזור בתוך עשרים וארבע שעות מקבלת הפקודה.
מפקדי תחנות הצבא ישגיחו, שכל מעמד האנשים האלה יקבל רישיונות מעבר ויידרש לעזוב. אם ישוב אחד מהם לאחר הודעה זו, ייאסר ויוחזק בכלא עד שתזדמן אפשרות לשלחו החוצה כאסיר. אלא אם יהא מצויד ברישיון מן המטה הראשי.
שום רישיונות מעבר לא יינתנו לאנשים אלה, שירצו לבקר במטה הראשי כדי לבקש רישיונות מסחר.
בפקודת מייג'ור גנראל יו.ס. גראנט."
תגובת היהודים

הפקודה החלה להתבצע, ומשפחות שלמות נאלצו לעזוב את אזור מגוריהם, לרבות משפחות מכובדות. יהודי ארצות הברית הזדעזעו לשמע הפקודה. הם היו רגילים לשוויון ממסדי מאז שרגלם דרכה באדמת צפון-אמריקה. ליהדות ארצות הברית מעולם לא הוענקה  אמנציפציה נפרדת ייעודית (שכן לפי החוקה האמריקנית אין לשיוך הדתי השפעה על מעמד הפרט), ולכן לא פחדו לאבד אותה, אם יילחמו לביטול הצו. בהתחלה הם פנו לדרגים המקומיים, ומשלא נענו - פנו ישירות לנשיא אברהם לינקולן שיבטל את הצו.
להלן חלקים מנוסח "איגרת המחאה לנשיא ארצות הברית אברהם לינקולן", שכתבו יהודי פאדוקה, עיירה בקנטקי, שגראנט כבש בספטמבר 1861:
"צו מספר 11 לתקנות הכלליות, שהוצא על ידי גנרל גראנט באוקספורד מיזורי... מורה לכל מפקדי חיל המשמר לגרש בתוך 24 שעות את כל היהודים, ללא הבחנה, מתחום מחוז שיפוטו. החתומים מטה, אזרחים טובים ונאמנים... העוסקים במסחר כחוק, חשים פגועים ונעלבים עמוקות בעקבות צו בלתי אנושי זה, אשר הוצאתו אל הפועל תהיה בגדר חילול של החוקה, שטרם היה כמותו ושל זכויותינו... והציג אותנו בצד יהודים רבים אחרים כפושעים... אנו מבקשים... את תשומת לבך המיידית לפגיעה מרושעת זו בחוק ובאנושיות..."
עיתון "המגיד" תיאר את ההתרחשויות כך:
אחד משרי צבאות הצפון, גענעראל גראנט... המצביא על המחנה הגדולה העומדת במחוז טענעססעע (=טנסי) על גבול ארץ המורדים, נתן פקודה נמרצה לגרש את כל היהודים היושבים בכל המקומות אשר צבאות חילו נחתים, במשך עשרים וארבע שעות, יען כי אחדים מהם עושים מסחר עם יושבי הנגב (=מדינות הדרום) שלא כדת, וע"כ יצא הקצף על כל היהודים השוכנים שמה והיה כצדיק כרשע
תגובת הנשיא לינקולן

הנשיא לינקולן, שהיה ידוע כאוהד של חירויות האדם ושל השוויון, פעל כנגד הצו וביטל אותו מיידית ורטרואקטיבית. היהודים הצליחו במאבקם. אין לראות בביטול הצו מצד הנשיא ביטוי למגמות פילושמיות מצידו, אף על-פי שמגמות כאלה רווחו באוכלוסייה הפרוטסטנטית באותה תקופה: הסיבה לתגובה זו של הנשיא הייתה הומאניטרית, ונבעה מתפיסת העולם של הנשיא בדבר זכויות המיעוט והרדיקליציה של השוויון בארצות הברית, שהתבטאה בין היתר במאבקו לביטול העבדות של השחורים.
סיכום

הצו מדגים פן שלילי בהיסטוריה של יהודי ארצות הברית. דווקא במדינה שהבטיחה בחוקתה חירות ושוויון לכל ללא קשר לדת או למוצא האתני, ושהושתתה על ערכים אלה, גורשו היהודים מאחד ממחוזותיה.
הצו לא היה הגילוי האנטי-יהודי היחיד בתקופת מלחמת האזרחים, והוא מהווה דוגמה לעלילות שהעלילו על היהודים הן במחנה האיחוד, והן במחנה הקונפדרציה. עם-זאת, שאר גילויי האנטישמיות, היו מוגבלים לדעות קדומות בתחום הפרט, וזהו הגילוי היחיד שהגיע לתחום המדיניות הציבורית.
יש חוקרים הנאחזים בצו זה כדי לטעון כי האנטישמיות בארצות הברית היא חוליה ברצף ההיסטורי של האנטישמיות ושנאת ישראל וכי אין הבדל בין שנאת ישראל האירופית, לזו האמריקנית. חוקרים אחרים מדגישים דווקא את ביטול הצו, ואת פעילות היהודים לביטולו, ומראים בכך שהיהודים לא פחדו להשתמש בחופש הדיבור, ושהאנטישמיות זרה לערכים האמריקניים הבסיסיים ולמסורת הדתית האמריקנית. לדעתם זהו למעשה ביטוי לעוצמת היהודים ולחירותם כאזרחים אמריקנים, המקבלים את הגנת החוקה.
גרנט והיהודים

התקרית לא גרמה נזק רב למערכת היחסים של גרנט עם הקהילה היהודית האמריקנית. הוא זכה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1868 וקיבל את רוב קולות היהודים.
ההיסטוריון ג'ונתן סרנה כותב בספרו "כאשר הגנרל גרנט גירש את היהודים" (2012) שגרנט כנשיא הפך לאחד מגדולי הידידים של היהודים בהיסטוריה האמריקנית. כנשיא הוא מינה יהודים רבים למשרות ממשלתיות, יותר מכל נשיא קודם. הוא גינה את מעשי הזוועה שבוצעו נגד יהודים באירופה, והדגיש את זכויות האדם כנושא מרכזי בארצות הברית.
בשנת 1874 הנשיא גרנט השתתף בחנוכת בית הכנסת "עדת ישראל" בוושינגטון, עם כל חברי הקבינט. זו הייתה הפעם הראשונה בה נשיא אמריקאי השתתף בטקס חנוכת בית כנסת. היסטוריונים רבים רואים בפעולה זו חלק מהמאמץ המתמשך שלו לפיוס עם יהדות ארצות הברית.
לקריאה נוספת

יוסי גולדשטיין, מירה קצבורג-יונגמן, יהודי ארצות הברית 1820–1914 קובץ מקורות א', תל אביב: 2001, עמ' 98–104.
Jonathan Sarna - When General Grant Expelled the Jews‏ (2012) (באנגלית)
אייזקס יהויקים, "יוליסס ס' גראנט והיהודים". בתוך: "יהודי ארצות-הברית: קובץ מאמרים", אריה גרטנר ויונתן סרנה (עורכים), ירושלים תשנ"ב, עמ' 157–166
הערות שוליים

1 2  מאת ב' קורן, ירושלים תשל"א, עמודים 249–250
↑  אריה גרטנר, ״דמותה של האנטישמיות בארצות הברית״, בתוך: אלמוג (עורך), שנאת ישראל לדורותיה, ירושלים: מרכז זלמן-שזר: 1980, עמ' 309
יוליסס ס. גרנט
יעקב עדס

ערך זה עוסק ברב יעקב עדס, "ראש ישיבת פורת יוסף" ואב"ד בירושלים. אם התכוונתם לנכדו המקובל, הרב יעקב עדס, ראו .
| --- | --- |

הרב יעקב עדס
 לידה:  2 במרץ 1898 ח' באדר ה'תרנ"ח ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  19 ביולי 1963 (בגיל 65) כ"ז בתמוז ה'תשכ"ג
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 4 באוגוסט 1963 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה 
 חיבוריו:  חדות יעקב
 אב:  אברהם חיים עדס 
 צאצאים:  יהודה עדס 
 
ישיבת בית הדין הגדול לערעורים בשנת 1959. מימין הרב בצלאל ז'ולטי, הרב עובדיה הדאיה, הרב יעקב עדס
משמאל לימין: הרב יעקב עדס, הרב בן ציון אבא שאול, הרב עזרא עטייה, הרב מנצור בן שמעון, הרב משה יוסף עדס והרב משה פרוש
הרב יעקב חי ציון עדס (ירושלים, ח' באדר ה'תרנ"ח, 2 במרץ 1898 - כ"ז בתמוז תשכ"ג, 19 ביולי 1963) היה ראש ישיבת פורת יוסף במשך שלושים שנה, אב בית דין רבני בירושלים, חבר בית הדין הרבני הגדול וחבר מועצת הרבנות הראשית.
ביוגרפיה

נולד בירושלים לרב אברהם חיים עדס ולצלחה. בילדותו למד בתלמוד תורה בשכונת הבוכרים והתחנך על ידי אביו. בשנת 1910 (ה'תר"ע) החל ללמוד בישיבת אהל מועד אצל הרב רפאל שלמה לניאדו, ובהמשך אצל הרב יוסף ידיד הלוי. בשנת 1919 (ה'תרע"ט) נישא לחיה אסתר, בתו של הרב עזרא הררי רפול. בעקבות העוני בו חיו, הרב נסים נחום העמיד לרשותם דירת חדר למשך תקופה.
בשנת 1920 (ה'תר"ף) הוסמך לרבנות, ומונה למגיד שיעור בישיבת אהל מועד, עד חודש אפריל 1923 (אייר ה'תרפ"ג), אז עברו תלמידי הישיבה לישיבת פורת יוסף, שם מונה גם כן למגיד שיעור ובהמשך לאחד מראשי הישיבה. כתביו מתקופה זו שהיו בישיבה נשרפו יחד איתה בעת כיבוש הירדנים.
בשנת 1935 (ה'תרצ"ה) מונה לחבר בית הדין לעדת הספרדים בירושלים על ידי הרב יעקב מאיר, וכיהן בתפקיד זה עד סוף שנת 1943 (ה'תש"ג).
בשנת 1944 (ה'תש"ד) החל לשמש כדיין בבית הדין בתל אביב, בעצת הרב דוד יונגרייז, ונבחר לכהן גם כרבה של קהילת יוצאי ארם צובא בעיר. בתקופה זו התגורר בירושלים, והיה עושה את דרכו לתל אביב באוטובוסים וחוזר לביתו, אחת לשבוע.
בסוף שנת 1945 (ה'תש"ה) החל לשמש כראש אב בית דין בירושלים, שימש כדיין בבית הדין של הרב צבי פסח פרנק, עד שנת 1955 (ה'תשט"ו), אז נבחר לכהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול לצד הרב בצלאל ז'ולטי, הרב עובדיה הדאיה, הרב יצחק מאיר בן מנחם, הרב אליעזר גולדשמידט והרב יוסף שלום אלישיב. בתפקיד זה כיהן עד סוף ימיו בשנת 1963 (ה'תשכ"ג). החל מתשי"ז (1957) שימש כחבר הוועדה הבוחנת לדיינים.
בחייו חלה מספר פעמים. בשנת 1936 (ה'תרצ"ו) שכל את בנו הבכור אברהם, בגיל 16, ובעקבות כך לקה בהתקף לב ובמשך תקופה מאן להתנחם. כשנודע לו על פטירת הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, קיבל התקף לב נוסף.
בחודשים האחרונים לחייו אושפז בעקבות שטף דם מוחי, עד שהלך לעולמו ב-4 באוגוסט 1963 (כ"ז בתמוז ה'תשכ"ג) ונקבר בחלקת הרבנים בהר המנוחות.
בניו, הרב יהודה והרב דניאל עדס, הקימו על שמו את ישיבת קול יעקב.
ספריו

תשובותיו ההלכתיות כונסו על ידי בניו ונכדיו בשני כרכים, ושמם 'חדוות יעקב'.