stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אשרה (אלה)
איקונוגרפיה > מוטיב העץ והיעלים

במזרח הקדום כולו, ובכנען בפרט, מוטיב העץ המקודש שמצדדיו חיות, לרוב מקורננות או ציפורים, היה נפוץ מאוד, ומקובל לראותו כמקושר לאשרה. המוטיב נקרא לעיתים "מוטיב העזים והעץ (הקדוש)" או "היעלים והעץ", "דגם היעל והדקל" או "דגם האיילות והתומר"; הוא כולל לעיתים (כמו בחותמי גליל ממיתני) עזים (או יותר נכון, עזי בר) כחיות המקורננות לצדי העץ. היותם של העצים המיוצגים חיים, לא רק כחלק ממוטיב העץ והיעלים, בולטת תמיד, והדבר מקושר להיותה של אלת הפריון אלת חיים, וגם איסיס, חתחור ואשתר מיוצגות בעצים חיים. בולט במיוחד חותם גליל ממרי, בו אל יושב על כיסא על גבעה, ומשני צדדיו אלות נקביות מהן יוצאים ענפים חיים, והן נראות כצומחות ממים שיוצאים מנחשים שעל בסיס הגבעה עליה יושב אל. היותו של העץ סמל לפריון מודגם יפה על ציור על כד בו במקום עץ הוצבה בין החיות ערוה המסמלת את האלה. ממצאים בהם, למשל, האלה מחליפה את עץ החיים כניצבת בין החיות המקורננות, או אף ניצבת בין חיות מקורננות כשבסמוך לה נמצא גם עץ הניצב בין חיות מקורננות, מעידים על היחס האיקונוגרפי בין האלה והעץ המייצג אותה.
חרפושיות עם דגם החיה המקורננת והענף
דגם החיה המקורננת ומסביב לה ענף או ענפים (בצורת כפות תמר) היה אופייני כמוטיב ("היעלים והענף") כנעני על חותמים מתקופת הברונזה הקדומה, ונעשה נפוץ יותר על חותמים בתקופת הברונזה התיכונה, אם כי היה נפוץ אף יותר על קדרות. בתקופת הברונזה שימשו האלה הערומה, הענפים והיעלים בשילובים שונים על חותמים, אולם בתקופת הברזל נעלמה דמות האלה ומופיעים רק היעלים, הענפים ועץ החיים.
הן בתקופת הברונזה הקדומה והן בתקופת הברונזה המאוחרת היה דגם העץ והיעלים הדגם המרכזי והאפייני ביותר בציורים על קרמיקה, וישנם מקרים בהם האמנים טרחו לציירו אף על משטחים בלתי־נוחים לציור. חשיבותו של המוטיב מתבטאת בין היתר בהימצאותו על מגוון רחב של חפצים. אותו מוטיב מצא את דרכו בקדרות (אמנם בצורה מעט מנוונת אמנותית, כאשר ההתנוונות התחילה עוד בסוף תקופת הרונזה המאוחרת) לתקופת הברזל, ומתבטא בצורה מסוגננת מאוד בקירמיקה ישראלית. בתענך, למשל, נמצאו שני כני קטורת מהתקופה הישראלית המוקדמת, שעליהם מעוצב (בין השאר) עץ עם יעלים משני צדיו. על אחד גב פיטס א' מחורבת תימן נמצא ציור עץ מסוגנן עם יעלים לצדדיו מעל אריה, ובצד השני הקדשה (שלא קשורה ישירות לציור) ליהוה שומרון ולאשרתו, והוא מבטא מסורות כנעניות־פיניקיות־לבנטיניות קדומות שהיו נפוצות גם באלף הראשון לפנה"ס.
ייתכן שיש קשר בין הופעתם של היעלים ועזי הבר (חיות המטפסות על הרים) במוטיב לטבעה של האלה המיוצגת כאלת הרים, בייחוד בהקשר של ממצאים מהתרבות המיקנית הקשורים לכנען או שנמצאו בה (כמו לוחית השנהב האיגאית המיובאת שנמצאה בקבר באוגרית, בה האלה מוצגת לצד יעלים על הרים).
מוטיב זה מתועד גם באימפריית קרתחדשת, בייצוגים המקושרים לתנת.
אחד הכנים שנמצא בתענך (סמל העץ והיעלים על בסיסו)
אחד הכנים שנמצאו בתענך (סמל העץ – עם וולוטות – והיעלים בקומה השלישית)
כד מתל ינעם ועליו עצי תמר ויעלים, תקופת הברונזה המאוחרת
שבר כד מבית שאן ועליו עץ תמר ויעל, תקופת הברזל א'
שבר כד ממגידו ועליו עץ תמר ויעל או חיה מקורננת אחרת, תקופת הרונזה המאוחרת
לוחית שנהב מאוגרית, בה הוחלף העץ ממוטיב העץ והיעלים בדמות האלה אשרה
לוחית של כנעני מארמון רעמסס השלישי בנאי־תה־חות (אנ'). על כתף בגדו נראים עץ החיים וצבאים, המופיע פה כסמל לאומי לכנענים
איקונוגרפיה > מוטיב העץ והיעלים > אשרה ומנורת המקדש

מקור מנורת המקדש הוא בעץ המקודש לאשרה. במספר ממצאים חשובים מארץ־ישראל הכוללים את מוטיב העץ והיעלים, העץ המסוגנן כולל שלושה ענפים היוצאים מכל צד, בדומה למנורה. ממצאים אמנותיים רבים המתארים עץ המייצג את אשרה (ולעיתים אף אלות נקביות שמיות אחרות) כוללים מוטיב של שלושה ענפים (לעיתים כוולוטות), זה כנגד זה, היוצאים מצדי הגזע הראשי, ולעיתים הגזע הראשי יוצא ב'צמרת' כענף שביעי – בדומה למנורה. בלכיש נמצא כד, שלפי כתובתו הוא מוקדש ל"אלת" (אל בנקבה, שם אחר לאשרה, המופיע גם באוגרית), הכולל ציור של יעלים משני צדי עץ מקודש, המעוצב בצורה דומה לייצוגי מנורת המקדש המוכרים לנו; כד זה מהווה מעין "חוליה חסרה" לקשר בין העץ המקודש המוכר במזרח הקדום לבין צורת מנורת המקדש, וכן מהווה עדות יוצאת דופן לקשר בין אשרה למוטיב העץ והיעלים. ייתכן מאוד שמנורת שבעת הקנים המוכרת מקורה רק בימי שיבת ציון, ואם כך, אפשר שעיצוב המנורה בימי בית שני כעץ אשרה נועדה להוות אלטרנטיבה לעצי אשרה במסגרת המאבק נגדם. ייתכן שהמנורה הייתה קיימת בצורה זאת גם בתקופה מוקדמת יותר, וגם במקרה זה מדובר ככל הנראה בתחליף לעץ אשרה.
השם Prunus amygdalus מקורו בצירוף השמי "אם גדולה" או השומרי ama.gal (באותה משמעות), ומתייחס ככל הנראה להיותו של השקד ייצוג לאלה האם; אשרה, הידועה בכתבי אוגרית כ"אם האלים" או "קונת האלים", מתאימה לתיאור זה, וכנראה מקבילה בכך גם לתנת (המוכרת בפיניקית כ"אם"). בשילוב עם העדות מבית אל על אשרת שקד, חיבת יהוה לעץ השקד המתבטאת בסיפור מטה אהרן והופעת אשרת שקד עם שלושה ענפים מכל צד בציורי חורבת תימן, מצביעים על היתכנות קשרים מיוחדים בין המנורה לעץ השקד בפרט.
איקונוגרפיה > אריות

הן בשני הכנים מתענך – האחד מעוטר באריות רבים מצדדיו ובשני האריות מופיעים לצדי העץ והיעלים (וכך מצדי אלה ערומה בקומה אחרת), הן בהופעת האריה תחת עץ מקודש עם יעלים גב פיטס א' מחורבת תימן, הן בהופעת אריה על הכד מלכיש, והן בממצאים רבים נוספים, עולה קרבה בין אשרה לאריה. הקשר בין אריות ואלות נשיות באזור, שקיים עוד מהתקופה הנאוליתית, מציג היבטים תוקפניים של האלה. האריה היה מקושר בצורה דומה לאשתר.
לאחר תקופת הברזל

בתקופה ההלניסטית והרומית מוזגה אשרה עם עשתרת וענת,[דרוש מקור: לעניין המיזוג עם ענת] לעיתים תחת השם הארמי "עתרעתה", וביוונית עַטַרְגַתִיס (Atargatis). בדרך־כלל נחשבה לבת זוגו של הדד, ולעיתים תוארה כבעלת גוף דג בדומה לסירנה, או כרכובה על אריות בדומה לקיבלי. בתקופה זאת היה פולחנה נפוץ באזור דרום־סוריה, והרומים כינו אותה "האלה הסורית" (לטינית: Dea Syria או במילה אחת Deasura; ראו לוקיאנוס מסאמוסאטה). היא זוהתה עם מספר אלות אמהיות ואלות אדמה במיתולוגיה היוונית, בעיקר דמטר, ריאה, קיבלי והרה, ובמיתולוגיה הרומית עם יונו.
החל מהתקופה ההלניסטית היטשטשה ההבחנה בין עצים מקודשים ומכובדים, בין לבדם ובין בחורשת קודש, לבין עצי אשרה. המשנה (ראו בהרחבה ב#בספרות חז"ל), כמו העדויות האמנותיות הארכאולוגיות, תומכת בדעה שאשרה הייתה עץ חי, ואף בהבחנה בין עץ גדול מקודש לבין עץ גזום מקודש, ככל הנראה בהתבסס על פולחנים פוליתאיסטיים שהיו נהוגים בארץ ישראל בתקופתם. המשנה מעידה שאשרים יכולים להיות גפנים, רימונים, עצי אגוז, עצי תמר, ערבות, הדס ואתרוג. בתקופת התלמוד כבר נשכחה אשרה ה"קלאסית" (כלומר, דמותה כאלה), ואשרה מופיעה בתלמוד רק כעץ מקודש וכל עץ ששימש לפולחן פוליתאיסטי.
בתרגום השבעים תורגם השם "אשרה" לרוב כ"אלסוס", פעמיים בישעיהו כ"דנדרה" (עץ) ופעמיים בדברי הימים כ"אסטרטה" (עשתרת); תרגום בצורה זאת מקשר את אשרה, לפחות בתקופה מאוחרת, עם חורשות מקודשות בעולם ההלניסטי (כגון לאדוניס או לדיאנה), כנראה כדי לאפשר לקורא היהודי בתפוצה ההלניסטית להבין את המושג.
לאחר תקופת הברזל > בספרות חז"ל

על פי הציווי המקראי, כחלק ממצוות השמדת עבודה זרה, הצטוו ”וַאֲשֵׁירֵהֶם תְּגַדֵּעוּן וּפְסִילֵיהֶם תִּשְׂרְפוּן בָּאֵשׁ”, ”וַאֲשֵׁרֵיהֶם תִּשְׂרְפוּן בָּאֵשׁ וּפְסִילֵי אֱלֹהֵיהֶם תְּגַדֵּעוּן”. התנאים נחלקו אם האשרה האמורה בתורה היא דווקא כשהפולחן נעשה לעץ עצמו, או גם עץ שהפולחן נעשה לעצם שמונח תחתיו. הם התחבטו במצווה זאת, כיצד היא מתיישבת עם העיקרון ההלכתי הרגיל, לפיו מצוות השמדת עבודה זרה נוגעת רק לפסלים ולמבנים מלאכותיים, ולא לדברים טבעיים המחוברים לקרקע, גם אם הם שימשו לפולחן. רבי יוסי הגלילי מסביר את הדבר במשנה: "מפני מה אשירה אסורה? מפני שיש בה תפיסת ידי אדם", כלומר עצי אשרה אסורים משום שהחיבור שלהם לקרקע נעשה באופן מלאכותי, על ידי נטיעתם בידי אדם.[דרוש מקור][מפני ש...] התלמוד מציג מחלוקת האם על פי זה מצוות ההשמדה היא רק בעצים שניטעו מראש כאשרות, או גם בעצים שהוכרזו כאשרות רק לאחר שניטעו. על פי המשנה והתלמוד, יכולים להיות מצבי ביניים שבהם מצוות ההשמדה נוגעת רק לענפים ולפירות שצמחו מהעץ לאחר שהקדישו אותו כאשרה. על פי ההלכה, בנוסף למצוות השמדת האשרות, יש בהן גם כן איסור הנאה.
בימי חז"ל נשארו 3 אשרות כאלה בארץ ישראל, כמבואר בתוספתא (עבודה זרה ז, ד).
על פי המסופר בספר מלכים (א' ט"ו, יג), מעכה בת אבישלום, אם המלך אסא שנלחם נגד הפוליתאיזם, עשתה לה "מפלצת אשרה", ובגלל זאת בנה המלך הוריד אותה ממעמדה הרם, והרס את הפסל. לא ברור מה הייתה המפלצת הזאת, ובגמרא, במסכת עבודה זרה דף מד עמוד א, מוסבר כי המדובר בפסל שיש לו איבר זכרות, שהייתה מקיימת איתו יחסי מין (דעת רב יוסף). הרד"ק הסביר שמדובר בבניין שהוקדש לעבודתה.
לאחר תקופת הברזל > בספרות חז"ל > התמורה בתפיסת חפצי הפולחן הפוליתאיסטי

האשרה, יחד עם שאר עצמי עבודה זרה, עוברת תמורה בספרות חז"ל. מעצמים בעלי תכונות אליליות סגוליות, הם עוברים לעצמים אשר מיוחסות להם תכונות כאלה על ידי המאמינים. ההכרה הסובייקטית של המאמינים באלילותו של העצם ובכלל זה האשרה הם אלה שהופכים אותו לנעבד ולאסור. דבריו אלה בולטים בשיטת ר' שמעון במשנה – "איזו היא אשרה?... רבי שמעון אומר, כל שעובדין אותה". אולם ההבדל הבולט עוד יותר בין האשרה שבמקרא לבין האשרה בספרות חז"ל נוגעת לביטול ולאיבוד שלה. במקרא, איבוד וביטול האשרה (בתוך שאר העבודה הזרה) הוא מצווה בעלת מאפיינים קנאיים וברוטליים ואילו במשנה ובתלמוד חובת השמדת האשרה מצטמצמת לאיסור הנאה ממנה ולדינים הנוגעים לביטולה ולהפקעת קדושתה. גם כאן ההבדל איננו ייחודי לאשרה בלבד, אלא מאפיין את היחס החז"לי לחובת הכרתת עבודה זרה באופן כללי.
רבים עמדו על תופעה זאת וניתנו לה הסברים שונים. חלקם מתבססים על הסיטואציה הגיאו­־פוליטית במרחב הארץ־ישראלי באותה תקופה, על המצב הדתי ותחושת הביטחון היהודית באותו זמן או על שיקולים כלכליים. אחרים מתייחסים לשינוי אידאולוגי שנועד לקיים חיים משותפים עם האויב. לעומת ההסברים המבוססים על הריאליה הפוליטית, זהר תופס את השינויים בדיני ביטול האשרה כנלווים לשינוי בייצוג עצמי העבודה הזרה – כיוון שזיהוים תלוי בתודעת הגוי, כך גם ביטולם תלוי בתודעת הגוי. יאיר פורסטנברג, בניגוד לזהר, תולה את השינוי בדיני הביטול בהבנת התאולוגיה הפגאנית־רומית. לשיטתו, מודל הקדשת הקיסר וביטולו הם העומדים ברקע לשינויים בדיני הביטול. אולם, התייחסותו של פורסטנברג מוגבלת אך ורק לפסלים (שאכן מדמים את פסלי הקיסר במובנים מסוימים), ייתכן שבמקרה של עצים ואשרות הוא יטען שחז"ל התאימו את הדין גם למקרה הזה.
ישי רוזן־צבי טוען שההבדל התהומי בין הדין המקראי לחז"לי איננו שולט בספרות חכמים באופן מובהק אלא מייצג רק אסכולה אחת, ואילו הגישה המקראית להשמדת עבודה זרה משתמרת בטקסטים דברי ר' ישמעאל. את פרקי המשנה הנוגעים לביטול העבודה הזרה יש לקרוא כמתפלמסים עם השיטה שקוראת להשמיד את העבודה הזרה.
בתרבות

האסטרואיד 214 Aschera (אנ') שהתגלה על ידי יוהאן פאליזה, קרוי על שמה.
ראו גם

מיתולוגיה כנענית
הדת הישראלית הקדומה
אל (אל כנעני)
בעל
יהוה
קדש
עשתרת
תנת
כתובות חורבת תימן וחורבת אל כום
לוקיאנוס מסאמוסאטה – אליו מיוחס הספר "אודות האלה הסורית" (Περὶ τῆς Συρίης Θεοῦ).
לקריאה נוספת

משה דוד קאסוטו, "אשרה", אנציקלופדיה מקראית: אוצר הידיעות על המקרא ותקופתו, א, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"י, טורים 786–788
lzak Cornelius, The Many Faces of the Goddess, Fribourg, 2008
Joan E. Taylor, The Asherah, the Menorah and the Sacred Tree, Journal for the Study of the Old Testament 20, 1995, עמ' 29–54 doi: 10.1177/030908929502006602
Othmar Keel, Christoph Uehlinger, תרגום: Thomas H. Trapp, Gods, goddesses, and images of God in ancient Israel, Minneapolis, MN, 1998, ISBN 0-8006-2789-X
Irit Ziffer, Western Asiatic Tree-Goddesses, Ägypten und Levante – Egypt and the Levant XX, 2010, עמ' 411–430
Nicholas Wyatt, "Asherah", in Karel van der Toorn, Bob Becking, and Pieter W. van der Horst (eds.), Dictionary of Deities and Demons in the Bible (DDD), 2nd ed., Leiden: Brill, 1999, pp. 99–105.
ביאורים

↑  מהשורש אתֿר, שמשמעותו לצעוד: ”בְּאֹרַח רְשָׁעִים אַל תָּבֹא וְאַל תְּאַשֵּׁר (כלומר אל תלך) בְּדֶרֶךְ רָעִים”'"`UNIQ--nowiki-00000021-QINU`"'(משלי,'"`UNIQ--nowiki-00000020-QINU`"'ד','"`UNIQ--nowiki-00000020-QINU`"'י"ד), ”עִזְבוּ פְתָאיִם וִחְיוּ וְאִשְׁרוּ (כלומר תצעדו) בְּדֶרֶךְ בִּינָה”'"`UNIQ--nowiki-00000023-QINU`"'(משלי,'"`UNIQ--nowiki-00000022-QINU`"'ט','"`UNIQ--nowiki-00000022-QINU`"'ו'), ואף בבן סירא ד' י"ח: "ועד עת ימלא לבו בי אשוב אאשרנו וגליתי לו מסתרי".'"`UNIQ--ref-00000025-QINU`"'
↑  נגה איילי-דרשן ציינה שהתואר "ים" לאשרה מופיע רק בעלילות בעל וענת, וסברה שהוא מייצג שם את תמיכתה באל ים, יותר מאשר מאפיין כללי שלה.'"`UNIQ--ref-00000027-QINU`"'
↑  על-פי קאסוטו, קדש שמוקדש לעבודת אשרה, ואמרר "משורש אמר בהוראת רום, בהכפלת האות האחרונה של השורש, ופירושו מעין נעלה ונשגב".'"`UNIQ--ref-0000002C-QINU`"'
↑  במקור: "שת", וזאת במקום "אַתֿרת" (אשרה) בפעם הקודמת שרצף הכינויים הזה הופיע בלוח. המלה "שת" באוגריתית היא, כנראה, "גבירה".'"`UNIQ--ref-00000037-QINU`"'
↑  שתי אותיות אלה דומות גם בכתב העברי העתיק (ר=𐤓, ד=𐤃; ברוב צורות הכתיבה, הדמיון בין שתי האותיות היה רב מהדמיון ביניהן ביוניקוד), אם כי שתיהן שונות מצורתן בכתב העברי המודרני
↑  סיומת ת' היא צורה ארכאית בשפות כנעניות (כולל עברית) לסיומת הנקבה ה'.
↑  כמו החורשה המקודת לתמוז, הוא אדוניס, שהתקיימה בבית לחם עד ימי קונסטנטינוס
↑  "איזהו אשרה כל שהעובדי כוכבים עובדין ומשמרין אותה ואין טועמין מפירותיה ר"ש בן אלעזר אומר ג' אשרות בארץ ישראל חרוש שבכפר פטם ושבכפר פגשה שקמה שבראני ושבכרמל":
האחת, חרוב בכפר קסם, ונשמר באל חרובה שלמזרח כפר קסם כיום; השנייה, חרוב בכפר פגשה, היא פג'ה שבפתח תקווה כיום ונשמר באל קוצבת שלצפונה ושמו הסורי של החרוב הוא גשובא; השלישית, שקמה בראני בכרמל, ונשמרה בואדי אל ראהין שליד חורבת קדם. וכיום נשארה רק האחרונה וגם היא כבר נפלה.[דרוש מקור]
ארנסט קסירר

| --- | --- |

ארנסט קסירר
 לידה:  28 ביולי 1874 ברסלאו, הרייך הגרמני 
 פטירה:  13 באפריל 1945 (בגיל 70) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין, אוניברסיטת מרבורג 
 מנחה לדוקטורט:  הרמן כהן, פול נטורפ 
 מוסדות:  אוניברסיטת אוקספורד  אוניברסיטת ייל  אוניברסיטת קולומביה  אוניברסיטת גטבורג  אוניברסיטת המבורג  אול סולס קולג'  War Press Office (German Reich)  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מונחה לדוקטורט:  ליאו שטראוס, סוזן לנגר
 זרם:  מנאו-קאנטיאניזם ועד פנומנולוגיה
 תחומי עניין:  תורת ההכרה, אסתטיקה, פילוסופיה של הלשון
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה, היסטוריון אמנות 
 הושפע מ:  עמנואל קאנט, הרמן כהן
 השפיע על:  ליאו שטראוס, מיכאיל בכטין, סוזן לנגר, סמיוטיקה, סטרוקטורליזם
 מדינה:  הרייך הגרמני, בריטניה, שוודיה
 פרסים והוקרה:  פרס קונו פישר (1914) 
 בן או בת זוג:  Toni Cassirer (1902–13 באפריל 1945) 
 צאצאים:  Heinz Cassirer 
 
ארנסט קסירר (בגרמנית: Ernst Cassirer;‏ 28 ביולי 1874 – 13 באפריל 1945) היה פילוסוף יהודי-גרמני נאו קאנטיאני ופנומנולוג.
תולדות חייו

ארנס קסירר נולד בברסלאו למשפחה יהודית. למד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת ברלין, כיהודי התקשה לעלות בסולם הדרגות האוניברסיטאי וכיהן כמרצה זוטר באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין מ-1900 ועד 1919. במהלך תקופה זו דחה הצעה לבוא לאוניברסיטת הרווארד משום שארצות הברית נראתה לו רחוקה ומוזרה מדי. בהמבורג היה מנחה הדוקטורט של ליאו שטראוס.
ב-1919 קיבל משרה בכירה כמרצה לפילוסופיה וראש קתדרה לפילוסופיה באוניברסיטת המבורג הצעירה.
ב-1929 נערך "הדיבייט בין קסירר להיידגר" בעיר דאבוס.
קסירר הרצה בהמבורג עד שנאלץ לפרוש ב-1933 עם עליית הנאצים לשלטון. הוא עזב את גרמניה ועבר לאוקספורד, שם שהה עד 1935 ומשם עבר לגטבורג, שוודיה. אף על פי שקיבל אזרחות שוודית החליט עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שהיא אינה בטוחה מספיק וב-1941 עבר לארצות הברית, שם ניסה להתקבל לאוניברסיטת הרווארד, אך זו דחתה אותו כיוון שדחה את הצעתה שלושים שנים קודם לכן. לפיכך כיהן כפרופסור לפילוסופיה תחילה באוניברסיטת ייל ולאחר 1943 באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
קסירר נפטר ב-1945, בנו, היינץ קסירר (אנ') היה גם הוא פילוסוף מוכר.
עבודתו > הפילוסופיה של הצורות הסמליות ומסה על האדם

ספרו החשוב ביותר של קסירר הוא "הפילוסופיה של הצורות הסמליות" (Philosophie der symbolischen Formen) שיצא ב-3 כרכים בין השנים 1923–1929.
בשנת 1944 ריכז את תמצית תורתו בספר "מסה על האדם".
אין האדם יכול להימלט מן ההישג שאליו הגיע. אין לו אלא לקבל את תנאי חייו הוא. אין הוא חי עוד בעולם הטבע בלבד, אלא בעולם של סמלים. הלשון, המיתוס, האמנות והדת הם חלקיו של עולם זה. הם החוטים השונים הטווים את רשת הסמלים, את הקורים הסבוכים של הניסיון האנושי. כל התקדמות במחשבת האדם ובניסיונו משפרת ומשכללת רשת זו. אין אדם יכול עוד לעמוד במישרין מול הממשות; למעשה, אינו יכול לראותה פנים אל פנים. דומה, שהממשות הטבעית פוחתת כל אימת שהפעילות הסמלית של האדם עולה. במקום לעסוק בדברים כשהם לעצמם, האדם, במובן מסוים, שח עם עצמו בקביעות. עד כדי כך עטף עצמו בצורות לשון, בדימויי אמנות, בסמלי מיתוס או בטקסי דת, שאין ביכולתו לראות או לדעת דבר, אלא בחציצת מתווך מלאכותי זה. אחד הוא מצבו בספירה העיונית והמעשית. אפילו בספירת המעשה אין האדם חי בעולם של עובדות מוצקות או בהתאם לצרכיו או תשוקותיו המיידיים. הוא חי בתוך ריגושיו הדמיוניים, בתקוות ובחששות, באשליות ובאכזבות, בדמיונות ובחלומות. 'לא הדברים הם מפריעים ומפחידים את האדם, אלא דעותיו והרהוריו עליהם', אומר אפיקטטוס
האדם, לפי קסירר, הוא "חיה סימבולית", בעוד שחיות תופסות את עולמן באמצעות אינסטינקט, האדם התבוני בונה את עולמו מבעד למבנים סמליים. הוא ממשיך את הפילוסופיה של עמנואל קאנט הטוענת שהאדם אינו מסוגל לתפוס את העולם כפי שהוא אלא דרך מערכת של קטגוריות. הקטגוריות עוברות אצל קסירר למערכות סימבוליות של לשון (שפה), מדע או אמנות. בכך הוא מהווה חוליה חשובה בין הנאו-קנטיאניזם לסטרוקטורליזם ולסמיוטיקה.
עבודתו > המיתוס של המדינה

בספרו האחרון, שיצא רק לאחר מותו, "המיתוס של המדינה" הוא מתחקה אחר מקורות השלטון הטוטליטרי ופשיסטי. קסירר סבר שעידן הזהב של הפילוסופיה הפוליטית החל עם הפרה־סוקרטיים, מפני שאלו השתחררו מחשיבה מיתית ויצרו לראשונה תיאוריה רציונלית של המדינה. אפלטון טבע את המושג של המדינה המנהלת על פי הצדק. הסטואים הוסיפו שוויון מהותי של יצורי אנוש. השקפות אלו שררו בימי הביניים עד שמקיאבלי הפריד אתיקה מפוליטיקה, ובכך הביא לתפישת המדינה המבוססת על כוח. לאחר מכן, תאוריית הזכויות הטבעיות של עידן התבונה ותנועת ההשכלה סימלה שיבה לעקרונות הסטואיים בדבר שוויון וכבוד כל בני אנוש, שהגיעו למימושם במהפכה האמריקאית. אך בשלהי המאה ה-18 התפתחה התנועה הרומנטית שהציבה בספק את הרציונליזם של תאוריית הזכויות הטבעיות, ולפי מושג ה"פולק" מקום ומעמד פוליטיים מבוססים על ההשתייכות לשבט. קסירר מתייחס לשורת הוגים תרמה ליצירת מיתוס המדינה המבוסס על פולחן היחיד, הגזע והמדינה במאה ה-19: תומאס קרלייל ו"פולחן הגיבור" שלו, ייחס חשיבות עליונה ליחיד והשפעתו על ההיסטוריה; ארתור דה גובינו ותפישת "הגזע הטוטליטרי" שדירג את גזעי האדם וקבעה שהגזע הארי הלבן עליון על כולם; וגיאורג וילהלם פרידריך הגל ו"פולחן המדינה" שלו, המהווה לדעת קסירר "סוג חדש של אבסולוטיזם". בין הוגי המאה ה-20 הוא מאשים במיוחד אוסוולד שפנגלר ומרטין היידגר, ש"חוללו את התפנית לפטליזם בעולם המודרני שלנו".
כתביו > המהדורות העיקריות של כתביו בתרגום לאנגלית

An Essay on Man: An Introduction to a Philosophy of Human Culture, Yale University Press, 1962 ISBN 0300000340
The Philosophy of Symbolic Forms, Volume 1: Language, Yale University Press, 1965 ISBN 0300000375
The Philosophy of Symbolic Forms: Volume 2: Mythical Thought, Yale University Press, 1965 ISBN 0300000383
The Philosophy of Symbolic Forms: Volume 3: The Phenomenology of Knowledge, Yale University Press, 1965 ISBN 0300000391
Language and Myth, Dover Publications, 1953 ISBN 0486200515
The Myth of the State, Yale University Press, 1961 ISBN 0300000367
Symbol, Myth, and Culture: Essays and Lectures of Ernst Cassirer, 1935-1945, Yale University Press, 1981 ISBN 0300026668
כתביו > כתביו שתורגמו לעברית

המיתוס והדת, בתוך: עיון, כרך א', חוברת א', 1945, עמ' 16–47.
מסה על האדם: אקדמה לפילוסופיה של תרבות האדם, תרגמו יהודה לנדא ורפאל עמית, עם עובד, תשט"ו 1955.
ערכה החינוכי של האמנות, תרגם איתן בלום, מטאפורה 3, 1994.
מיתוס המדינה, תרגם חילי אטיה, הוצאת כרמל ירושלים, 2025.
לקריאה נוספת

הוגו ברגמן, קסירר והפילוסופיה של הצורות הסימבוליות, הוגי הדור, תל אביב: הוצאת מצפה, תרצ"ה, עמ' 56–69.
הערות שוליים

↑   אביהו זכאי, הפילוסוף שלחם נגד תרבות הפסימיות בגרמניה, באתר הארץ, 3 ביוני 2016
↑  ספר מקוון
↑  ספר מקוון
↑   עפרי אילני, "מיתוס המדינה": מפלצות קדמוניות מאיימות על הליברליזם, באתר הארץ, 26 בפברואר 2025
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259440505171  PLWABN: 9810567458605606  BIBSYS: 90061358  BNC: 000042067  BNE: XX1131559  BnF: cb118954523 (data)  CANTIC: a10060911  CiNii: DA00180365  GND: 118519522  ICCU: CFIV010833  ISNI: 0000 0001 2146 438X  LCCN: n50034385  LNB: 000009314  MGP: 231119  NDL: 00435490  NKC: jn19990001362  NLA: 35026489  NLG: 66467  NLK: KAC199604597  NSK: 000033609  NTA: 06837819X  RERO: 02-A003082358  RKD: 440157  SELIBR: 180540  SNAC: w64x69sp  SUDOC: 026770989  Trove: 800094  ULAN: 500281683  VcBA: 495/90918  VIAF: 106965171   WorldCat (עם VIAF): 106965171 
המיתוס כמקור הצורות הסמליות האחרות (דת, משפט/זכות, אמנות, טכנולוגיה, הכרה, שפה)
אלמו (רחוב סומסום)

| --- | --- |

אלמו ואימו השנייה
 סוג:  מפלצת
 תוכנית טלוויזיה:  החבובות רחוב סומסום עולמו של אלמו
 הופעה ראשונה:  החבובות
 הופעה אחרונה:  עולמו של אלמו
 מידע
 מין:  זכר
 מקצוע:  מנחה בלרינה
 מקום מגורים:  רחוב סומסום
 דמויות קשורות
 משפחה:  לואיס, מיי ואמא של עוגיפלצת (הורים) עוגיפלצת (אח תאום) דייזי (אחות) טנגו, דורותי ורוקו (חיות מחמד)
איש בתחפושת אלמו מדבר עם איש בתחפושת ספיידרמן ועוגיפלצת ברחוב
אלמו (באנגלית: Elmo) היא דמות מפלצת אדומה קטנה וחביבה מהמהדורה האמריקנית של תוכנית הטלוויזיה לילדים ארוכת השנים "רחוב סומסום". אלמו נוהג תמיד לדבר בגוף שלישי. הדמות מארחת פינה קבועה משלה בתוכנית באורך חמש דקות בשם "עולמו של אלמו" אשר מיועדת יותר לפעוטות. לאלמו יש כלבה בשם "טנגו", דגה בשם "דורותי" (בגרסה העברית נקראת "דגיגה") ואבן מחמד בשם "רוקו" (Rock באנגלית זה אבן).
במקור דיבב את הדמות קווין קלאש בין השנים 1984 עד 2013. בעקבות התפטרותו של קלאש בסוף 2012 הדמות מדובבת מאז ואילך על ידי ריאן דילון.
מוצרים רבים נמכרים עם דמותו של אלמו, כאשר אחד מהצעצועים הפופולריים ביותר עם דמותו הוא הצעצוע "Tickle me Elmo" (דגדג אותי אלמו) אשר מסוגל לנוע, לרקוד, לצחוק ולדבר. הצעצוע פופולרי במיוחד בארצות הברית - במיוחד במהלך שנות ה-90 בה הוא יצא לראשונה לשווקים.
בישראל איריס זינגר הייתה הראשונה לדבב את הדמות בעברית, ואחריה הדמות דובבה על ידי ירון חי מנשה, שמחה ברבירו ואריאל דורון. כיום, צביקה פורמן מדבב את אלמו בסדרות המדובבות המיובאות מחו"ל, אפרת גונן בתוכנית האירוח של אלמו ובהופעות בישראל מפעיל ומדבב אותו אריאל דורון.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  "'The Muppets': Where's Elmo?". The Hollywood Reporter. 17 בנובמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ryan Dillon is the New Voice of Elmo". DailyEntertainmentNews.com. 2013-04-02. נבדק ב-2014-06-29.
↑  "Elmo left behind on 'Sesame Street' as puppeteer Kevin Clash exits amid underage sex scandal". The New York Times. 21 בנובמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559004105171  LCCN: nb2017024722  MusicBrainz: e6697f34-600a-4ede-826d-c3ccf11e6310  SNAC: w6zt3pc4   WorldCat (עם LCCN): nb2017-024722 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חיים יהודה לייב אוירבך

| --- | --- |

הרב חיים יהודה לייב אוירבך. צולם בין השנים 1910–1920
 לידה:  31 בדצמבר 1886 ד' בטבת ה'תרמ"ז ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  26 בספטמבר 1954 (בגיל 67) כ"ח באלול ה'תשי"ד ירושלים 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ?–1954 
 השתייכות:  יהדות חרדית, הישוב הישן
 תחומי עיסוק:  גמרא, קבלה
 חיבוריו:  חכם לב
 צאצאים:  שלמה זלמן אוירבך  אברהם דב אוירבך 
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבת המקובלים שער השמים
 
הרב חיים יהודה לייב אוירבך (יפו, ד' בטבת ה'תרמ"ז – ירושלים, כ"ח באלול ה'תשי"ד; 31 בדצמבר 1886 – 26 בספטמבר 1954) היה רב, מקובל וראש ישיבה בירושלים בראשית המאה העשרים.
תולדות חייו

דור שביעי לרבי יעקב יוסף מפולנאה, תלמיד הבעש"ט. אביו, הרב אברהם דב אוירבך, כיהן כרב בצ'רנוביץ למעלה משלושים שנה. אמו, רחל לבית מושלי, אחותו של זרח אלתר מושלי ממייסדי שכונת נווה צדק.
התחנך בישיבות ירושלים והוסמך לרבנות על ידי הרב חיים ברלין בגיל 18. לאחר נישואיו עם צביה, בת הרב שלמה זלמן פרוש, מבוני ומנהיגי היישוב בירושלים החדשה ואחותו של נפתלי צבי פרוש-גליקמן. החל ללמוד קבלה מהרב שמעון צבי הורביץ, ובשנת ה'תרס"ו ייסד יחד עמו את ישיבת המקובלים שער השמים. אף על פי שבשעת הקמתה היה בן פחות מעשרים, שימש לצידו של הרב הורוויץ. מאז הקדיש את כל זמנו ומרצו לביסוס הישיבה ”אשר כל חיי בכל נימי נפשי קשורים בה, וזה כל ישעי וחפצי לראותה ברוממותה שתהיה לאור מזהיר ומבהיק בארץ הקודש, ותל-תלפיות לכל תלמיד חכם ברחבי תבל” (בהקדמתו לספרו "לב חכם"). ישיבה זו הפכה עד מהרה למרכז לימוד הקבלה האשכנזי בירושלים, ועד היום היא מישיבות המקובלים היחידות המשויכות לציבור האשכנזי. בשנת ה'תרע"ו (1916) התמנה להיות סגן קונסול פרס, ובתפקידו זה הגן על יהודי הארץ מפני רודנות העות'מאנים, בנותנו להם דרכון פרסי. הדבר נודע לשלטונות העות'מאניים והרב נידון למוות שלא בפניו. שעות מספר קודם ביצוע גזר הדין נתגלה לו הסוד מפי אחד מאנשי הבולשת הטורקית, והוא נאלץ להסתתר מספר חודשים מפני השלטונות. במקום מחבואו ישב ולמד עם אחד מתלמידיו, שם חיבר חלק גדול מחידושיו שהיוו חלק מספרו "חכם לב". כשהטורקים איבדו את שלטונם בירושלים, יצא ממחבואו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה חבר אספת הנבחרים הראשונה, וממייסדי "מפעל התורה" וחבר הוועד הפועל שלו. נמנה עם חברי המזרחי, השתתף בוועידות המזרחי ובכינוסיו.
בשנת ה'תרפ"ח ייסד תלמוד תורה "שער השמים" לבני עדות המזרח, וכן כולל אברכים צמוד לישיבה ללימוד תורת הנגלה. בשנת ה'תרצ"א יצא לארצות הברית לפעול למען הישיבה שעמדה בסכנת פשיטת רגל. מסע זה ארך למעלה משנתיים.
נמנה עם בני היישוב הישן שקיבלו באהדה מסוימת את הציונות והעלייה לארץ, והיה מקורב לרב קוק. עם זאת, היה מקורב גם לרבני הקנאים, ובברית המילה של בנו הרב אברהם דב אוירבך שימש הרב יוסף חיים זוננפלד כמוהל, בעוד הרב קוק היה הסנדק.
הרב אוירבך נפטר בירושלים בכ"ח באלול ה'תשי"ד לאחר מחלה ארוכה והוא כבן 67.