stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אהרון אנקר

| --- | --- |

 לידה:  1933 (בן 92 בערך) ארצות הברית 
 ענף מדעי:  חוק 
 מקום לימודים:  ישיבה יוניברסיטי  אוניברסיטת הרווארד 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 תלמידי דוקטורט:  הדר דנציג-רוזנברג 
 
אהרון אנקר (נולד ב-1933) הוא פרופסור אמריטוס, ומשפטן המתמחה בדיני עונשין, ראיות ואתיקה והוא פרסם מאמרים וספרים בנושאים אלו. אנקר הוא ממייסדי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, והיה הדיקן הראשון שלה. כחלק מפעילותו בנושא האתיקה משמש אנקר חבר הוועד המנהל של המרכז לאתיקה ואחריות מקצועית על שם דייוויד וינר.
ראשית חייו

אנקר, יליד ארצות הברית, סיים תואר בספרות עברית מישיבה יוניברסיטי ותואר במשפטים מאוניברסיטת הרווארד. שני התארים ניתנו בהצטיינות. במהלך לימודיו במשפטים שימש אנקר כחבר המערכת ועורך המאמרים של ה-Harvard Law Review. אנקר למד גם בישיבות הרב חיים ברלין והרב יצחק אלחנן בארצות הברית ובישיבת חברון בירושלים, בשנים 1946 - 1955.
פעילות משפטית בחו"ל

בין השנים 1960 - 1963, עבד אנקר כעורך דין בלשכת הפרקליטות במחוז הפדרלי של דרום מדינת ניו יורק, שם כיהן בשנתו האחרונה בתפקיד ראש מחלקת הערעורים. הוא עבר לאקדמיה בשנת 1963 באוניברסיטת מינסוטה, וכיהן שם עד שעלה לארץ ב-1969. עיקר התמחותו, בהוראה ובמחקר, הייתה בתחום המשפט הפלילי.
בשנים אלה הוא גם שימש יועץ לוועדת הנשיא ג'ונסון לענייני המשפט הפלילי, כחבר הוועדה המייעצת של הצוות שהכין הצעת חוק סדר דין פלילי לדוגמה, מטעם המוסד האמריקאי למשפט (American Law Institute), ולאחר מכן כמשנה לעורך הראשי של אותו חוק. החוק הוא נוסח בסיסי המשמש מודל, אשר המדינות שבארצות הברית יכולות לבחור לקלוט לתוך החקיקה הפנימית שלהן.
במהלך השנים מאז שעלה לארץ, היה אנקר פרופסור אורח במספר אוניברסיטאיות בארצות הברית, לרבות ייל, שיקגו, פנסילבניה, ניו יורק, דיוק ומישיגן.
פעילות משפטית בארץ

בשנת 1969 עלה אנקר לארץ. הוא שימש עוזר בכיר ליועץ המשפטי לממשלה דאז מאיר שמגר. ב-1970, כשנה לאחר עלייתו ארצה, הפך אנקר לדיקן המייסד של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן. בפקולטה זו המשיך ללמד עד שנת 2000 כפרופסור למשפטים בנושאים דיני עונשין, ראיות, ואתיקה מקצועית ובדיני עונשין במשפט העברי. הוא נחשב מגדולי אנשי האקדמיה בתחום המשפט הפלילי המהותי. כיום משמש אנקר כפרופסור אמריטוס בפקולטה שייסד. במקביל לעשייתו בתחום האקדמי, היה חבר ועדת האתיקה הארצית של לשכת עורכי הדין בישראל, בשנים 1973 - 1987. הוא גם מילא מספר תפקידים במועצת העיתונות, כולל חבר המליאה וחבר בית הדין של המועצה. במהלך השנים הוא היה חבר במספר ועדות ממלכתיות שמונו מטעם שרי המשפטים, ביניהן:
ועדת אגרנט שהכינה הצעה להחלפת החלק הכללי של פקודת החוק הפלילי.
ועדת לנדוי שיעצה לשר בענייני סדר הדין הפלילי ודיני ראיות.
הוועדה (בראשות השופט דוד בכור) שהכינה את ההצעה להקמת הסנגוריה הציבורית.
הוועדה בראשות השופט דב לוין שהכינה את החוקים לתיקון סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים) ו-(סמכויות אכיפה – חיפוש בגוף האדם).
אנקר היה יו"ר הוועדה שמינה השר דניאל פרידמן לבחינת ההצעה לפיה, הרשעת אדם בעבירה במשפט שהתנהל לפני הרכב שופטים תחייב אישור פה אחד של כל חברי ההרכב. בשנים 1995 - 2005 כיהן גם כחבר בוועדת הפיקוח על הסניגוריה הציבורית. הוא מכהן כיום כחבר הוועד המנהל של המרכז לאתיקה ואחריות מקצועית על שם דייוויד וינר משנת הקמתו ב-2009.
אנקר גם היה חבר ועד ופעיל באגודת צדק-מדות-מוסר שבה חבר לרב שאר-יישוב כהן כבר ב-1969 כדי לתקן את מערכת המשפט מהבסיס, ולשם כך פעל במסגרת צדק-מדות-מוסר להכשרה של שופטים במוסר והחוק היהודי וביקורת על גופי השלטון השונים בארץ והוצאה לאור של חומרי חינוך שמשמש להכשרת שופטים, סוהרים, תלמידים והחזרה למוטב של אסירים על ידי חינוך לערכי היהדות.
מחקר

אנקר פרסם מספר רב של מאמרים בישראל ומחוצה לה, רובם בתחום דיני העונשין, ושלושה ספרים פרי עטו ואחד נוסף שערך. הוא בחן שאלות יסוד בקשר לעבירת הניסיון בשני מאמרים, אחת בסוגיית הניסיון הבלתי צליח והשנייה בשאלת היסוד הנפשי של עבירה זו.
פרסומיו בישראל כוללים מספר מאמרים בנוגע להיבטים שונים של עבירת רצח, לרבות רצח בכוונה תחילה ורצח תוך ביצוע עבירה.
ספרו הראשון, שהתפרסם ב-1977, דן בהגנות כורח וצורך, שם בין השאר הניח יסודות להבחנה בין הצדקים ופטורים, אשר הספרות הישראלית לא עסקה בה עד לאותו היום.
ספרו האחרון, שהתפרסם ב-2007, עוסק בעיקרי המשפט הפלילי העברי. הוא ביסס ופיתח את ההבחנה בין המשפט הפלילי העברי הדתי, שעניינו היחס בין האדם והאל, ובין המשפט הפלילי העברי החברתי, שמטרתו תיקון הסדר החברתי. הספר דן באופן מקיף ויסודי גם בהגנות העיקריות מפני אחריות פלילית: אי-ידיעת הדין, כורח, צורך, הגנה עצמית והשאלה אם יש מצבים שבהם מותר לפגוע באדם שאינו תוקף, כדי להציל את הרבים.
אנקר הנחה כותבי עבודות מחקר רבים, כגון פרופ' רות קנאי בעבודה על שיקול דעת השופט בגזירת הדין, ד״ר ג'ודי ברודר בעבודה על סייגים לאחריות פלילית, השופט ד״ר עדי אזר בעבודה על יסוד נפשי, השופטת דבורה ברלינר בעבודה על צדדים לדבר עבירה, ד״ר יעקב חבה בעבודה על יסודות עבירת הרצח במשפט העברי, ד״ר הדר דנציג-רוזנברג בעבודה על הוראת החוק בעניין עבירה שונה או נוספת, ד״ר גיא רוטקופף בעבודה על חסיון מפני הפללה עצמית, ד״ר אלירז וידר בעבודה על חסיון עורך-דין - לקוח, ד״ר חגי הרוש בעבודה על סוגיית הקלון. אנקר עדיין מנחה כותבי עבודות מחקר.
ספרים שערך וכתב

"הכרח וצורך בדיני עונשין", הוצאת אונ' בר-אילן, 1977
"מאסר על תנאי", הוצאת אונ' בר-אילן, 1981
"פסקי דין נבחרים של בית המשפט העליון כרך ח", 1992 (עורך)
"פסקי דין נבחרים של בית המשפט העליון כרך ט", 1995 (עורך)
"עיונים במשפט העברי והלכה" הוצאת אונ' בר-אילן, 2000 (עורך, יחד עם סיני דויטש)
"עיקרים במשפט הפלילי העברי" הוצאת אונ' בר-אילן, 2007
שם נבטי

שם נבטי של השליט סמרח'ת (אנ').
שם נבטי (נקרא גם שם שתי הגברות) היה אחד מ"חמשת השמות הגדולים" (אנ') ששימשו את הפרעונים המצריים. שם נבטי היה גם אחד מהכותרים המלכותיים העתיקים ביותר. המונח המודרני "שם שתי הגברות" הוא נגזרת פשוטה מהתרגום של המילה המצרית נבטי (nebty).
אטימולוגיה

המונחים "שם נבטי" ו"שם שתי הגברות" נובעים מהמילה המצרית nbtj (נבטי; nebty), שהיא שם עצם כפול שמשמעותו "(שתי) הגברות". כשם עצם בלבד, זוהי לשון נקייה דתית המציינת את האלות נח'בת ו-וואדג'ת כאלוהות זוגית. כציצה מלכותית חשבו שהיא מייצגת מצרים מאוחדת.
חזות הרלדית

שם נבטי, בדומה לשם המאוחר Niswt-Bity, נבנה עם שתי קבוצות סימנים. הראשון מציג נשר מקראי יושב על סל. הקבוצה השנייה מציגה קוברה זקוף, גם הוא יושב על סל. הגרסאות העתיקות ביותר של "שם נבטי" הראו במקום הקוברה את הכתר האדום (אנ') מעל הסל השני. קבוצות הסימנים היוצרות את שם נבטי מעולם לא שימשו בנפרד.
סמליות

שם נבטי נקשר באופן סמלי לשתי האלות החשובות ביותר של המלוכה המצרית העתיקה: נח'בת ו-וואדג'ת. בעוד נח'בת (במצרית: נח'בתי; "היא מנחב (אנ')") הייתה "פילגשו של מצרים העליונה", התליון שלה וואדג'ת (במצרית: ואדית; "היא פורחת" או פשוט "גברת הירוק") הייתה "הגברת של מצרים התחתונה". נח'בת הוערכה כ"האם השמיימית של השליט", מה שמתבטא בתואר המלכה המצרית העתיקה Mwt-niswt ("אם המלך"). הקוברה של וואדג'ת הוערכה כ"נחש הנזר השמיימי על מצחו של השליט", מאמינים כי הוא ירק אש על כל מי שהעז להתמודד עם פרעה. התנהגות מגוננת זו הפכה את וואדג'ת לפופולרית מאוד, וכבר בתקופה השושלתית המוקדמת תוארו מספר אלוהויות כשהן עוטות אוראוס על מצחן. כל פרעה רצה להציג בשם הנבטי שלו את עצמו כמי שנמצא בהדרכתן והגנתן של שתי האלות, ובכך להעניק לעצמו לגיטימציה כשליט מצרים כולה.
היסטוריה

שם נבטי הוא השם המלכותי השני בעתיקותו בהיסטוריה המצרית העתיקה (אחרי שם הורוס) וידוע גם כ"שם שתי הגברות" (אנ'). אגיפטולוגים כמו טובי וילקינסון (אנ') ולודוויג דייוויד מורנץ (אנ') מצביעים על אב טיפוס ברור של שם נבטי ששימש לפני הצגת הצורה הסופית: תגי שנהב מקברי אבידוס של השליטים חור-אחע וג'ר (אנ') והמלכה ניתחותפ (אנ') מציגים את סמל שתי הגברות עם הכתר האדום מעל הסל במקום הקוברה. במקרה של חור-אחע סמל הנבטי מעורר עניין מיוחד, מכיוון שהוא מתואר בתוך שלוש מסגרות (מקדש? קבר?) יחד עם ההירוגליף "Men" (סימן גרדינר Y5; כלומר "להישאר" או "לסבול"). ישנה מחלוקת קשה אם קבוצת הסימנים הזו רק נותנת את שמו של מקדש נבטי (מן-נבטי; "היכן שתי הגבירות מתקיימות"), האם היא מציגה את שם נבטי של אחע בתוך קברו או שמא היא מציגה, במקום זאת, את שם נבטי של נערמר, מה שמצביע על כך שאחע קבר את נערמר. תגי השנהב של המלכים ג'ר וצ'ת מציגים את אב הטיפוס בתוך ארמון ומקדש, מונחה על ידי הסימון שהשליטים ביקרו בארמון שתי הגבירות או פיקחו על בניית מרתפי יין למקדש נבטי. השימוש הראשון בצורתו הסופית של סמל נבטי (נשר וקוברה מעל שני סלים) הופיע בתקופת שלטונו של סמרח'ת (אנ'), שכינה עצמו איירי-נבטי (Iry-Nebty; "שומר שתי הגברות"). אחריו, כל שליט השתמש בשם נבטי, אם כי לא כל שליט מהשושלות המוקדמות והממלכה הקדומה ידוע בשמו נבטי.
בעיה נוספת בקביעת שמות נבטיים היא אופנה שהתעוררה בתקופת שלטונו של השליט פרי יב סן (אנ'). הוא היה השליט הראשון שהשתמש בסמל נבטי כשם נפרד או ככותרת נפרדת. אחריו, נראה שגם שליטים אחרים השתמשו בשמות נבטי נפרדים. עדות לכך היא המקרה של השליט קע. כתובות על תג שנהב מגלות שקע השתמש בשני שמות נבטיים שונים: קע-נבטי ("זרוע מורמת של שתי הגבירות") וסן-נבטי ("נושק על ידי שתי הגבירות" או "אח שתי הגבירות"). השליט חותפ סח'מוי כינה את עצמו סחוטפ-נבטי (Sehotep-Nebty; "שתי הגבירות מרוצות ממנו"), ובכך השתמש כמעט באותו השם שבו השתמש בשם הסרך שלו. בעיה נוספת בהקצאת שמות נבטי היא שבתקופת הממלכה הקדומה גם המלכות המצריות השתמשו בסמל נבטי כחלק משמות הלידה שלהן. דוגמאות בולטות הן המלכות חתפ-חר-נבטי (אנ') וג'פט-נבטי (אנ'). זה גרם לבעיה בנוגע לפרשנות של שם נבטי המופיע על תבנית שנהב מסאקרה. יש מחלוקת אם היה זה שם של מלכה (ג'פט-ענח'-נבטי; Djeseret-ankh-Nebty (אנ')) או רק שם נבטי של השליט סמרח'ת (אנ').
ראו גם

שם הורוס
סרך
הערות שוליים

1 2 3 4  Toby A. H. Wilkinson: Early Dynastic Egypt. Routledge, London/New York 1999, ISBN 0-415-18633-1, p. 203-205.
1 2 3 4  Wolfgang Helck, Eberhard Otto: Nechbet. In: Kleines Lexikon der Ägyptologie. Harrassowitz, Wiesbaden 1999, ISBN 3-447-04027-0, p. 199.
1 2  Toby A. H. Wilkinson: Early Dynastic Egypt. Routledge, London/New York 1999, ISBN 0-415-18633-1, p. 201, 206–207.
↑  Hermann Ranke: Die altägyptischen Personennamen. vol. III. Augustin, Glückstadt 1977, p. 319.
↑  Wolfgang Helck: Untersuchungen zur Thinitenzeit (=Ägyptologische Abhandlungen, vol. 45). Harrassowitz, Wiesbaden 1987, ISBN 3-447-02677-4, p. 108 & 117.
שיר ראובן

| --- | --- |

 לידה:  21 באוגוסט 1988 (בת 36) רמלה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  עיתונאית ותסריטאית
 מקום לימודים:  בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה 
 בת זוג:  דנאל אל-פלג
 פרופיל ב-IMDb
 
שיר ראובן (נולדה ב-21 באוגוסט 1988) היא עיתונאית, תסריטאית וסטנדאפיסטית ישראלית.
ביוגרפיה

ראובן נולדה ברמלה לאבא מהנדס ואמא מורה לביולוגיה. כשהייתה בת 4 עברה המשפחה לגור בראשון לציון, שם גדלה עם אחותה היחידה.
ראובן יצאה מהארון כלסבית בגיל 20.
לאחר שחרורה למדה תסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, וסיימה את הלימודים ב-2012.
קריירה מקצועית

בשנת 2014 החלה ראובן להופיע כסטנדאפיסטית, תחילה בערבי במה פתוחה ולאחר מכן כחלק מקבוצות "ערב הסטנדאפ המיותר" ו"ערב הסטנדאפ הפמיניסטי".
ב-2015 כתבה טור קבוע במגזין "בלייזר". באותה שנה החלה לכתוב עבור העיתון "הארץ". בשנים 2016–2018 היא כתבה טור אישי בעיתון, ובשנים 2020–2021 כתבה את המדור "פרויקט הגלעין", שבו החליפה חפצים בניסיון להגיע מגלעין אבוקדו לדירה.
ב-2016 הופיעה בפינת "המועדון" בתוכנית "היום שהיה" בערוץ 10.
ב-2016–2017 כתבה לתוכנית "היום בלילה עם גורי אלפי" בקשת והופיעה בפינה בתוכנית בה יצאה לחקור תופעות שונות.
ב-2018 הגישה פינה קבועה בתוכנית "פעם בשבוע עם תם אהרון" והחלה להופיע כפאנליסטית קבועה בתוכנית "עד כאן!", שניהם בערוץ כאן 11 של תאגיד השידור הישראלי.
בין השנים 2020 - 2022 הגישה ראובן יחד עם דור סער-מן פודקאסט בשם "ההסכת שאין לומר את שמו" במסגרת "כאן הסכתים", העוסק בקריאה מחודשת בסדרת ספרי הארי פוטר, ההסכת זכה בתואר "פודקאסט השנה" בקטגוריית תרבות בתחרות מטעם מעריב. במאי 2021 החלה להגיש ברדיו כאן תרבות את התוכנית "זינוק לאתמול" בימי ראשון יחד עם יואב רבינוביץ' או אסף ליברמן. בנובמבר 2021 השתתפה בסדרה סיפורים מהכורסה של תאגיד השידור הישראלי.
באוקטובר 2021 עלתה ב-HOT הסדרה ילדות סכסכניות אותה כתבה ויצרה ראובן יחד עם טליה לביא ורבקה אלנבי. היא יצרה יחד עם גיתית פישר את המחזה "כאפות" עם מוזיקה מאת נונו שמיועד להיות מוצג בתיאטרון הקאמרי בעונת 2024.
מ-27 באוגוסט 2024 ראובן מגישה פודקאסט בשם "איך לעשות דברים" במסגרת "כאן הסכתים", בו היא מראיינת בכל פרק אנשים ממגזרים שונים.
חיים אישיים

ראובן נישאה ביוני 2024 לקולנוענית דנאל אל-פלג לאחר שלוש שנות זוגיות. השתיים מתגוררות בפלורנטין, תל אביב.
כשהייתה בת 15 סבלה מאנורקסיה.
הערות שוליים

1 2  תחיה ברק, "גדלתי עם המון אלימות באוויר. ידעתי שאם לא אחזיר, יאכלו אותי", באתר ynet, 7 בנובמבר 2024
↑  שיר ראובן, באתר בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה
↑   שיר ראובן, התחלתי מגלעין אבוקדו והגעתי לטויוטה. מי יוציא אותי מהמבוי הסתום?, באתר הארץ, 21 באפריל 2021
↑  צוף ישראלי, ‏אתם קבעתם: הפודקאסטים הטובים ביותר לשנת 2020 – תוצאות המצעד, באתר מעריב אונליין, 1 בינואר 2021
↑  דף הפודקאסט "זינוק לאתמול", באתר כאן
↑  שיר ראובן, לפני שבוע דנאל ואני התחתנו, באתר www.instagram.com, ‏27 ביוני 2024
מקדש יסוקוני

היכל התפילה הראשי של מקדש יסוקוני
מקדש יסוקוני  (יפנית: Yasukuni Jinja 靖国神社) הוא מקדש שינטו השוכן ברובע צ'יודה, טוקיו, יפן. המקדש מוקדש לחיילים ולאנשים אחרים שנהרגו בלחימה למען קיסר יפן. כיום רשומים במקדש שמותיהם של מעל ל-2,466,000 גברים ונשים שהקדישו את חייהם בשירות האימפריה היפנית, בעיקר אלה שנהרגו במלחמות, וכמו כן שמותיהם של נתיני הקולוניות של יפן (קוריאנים וטאיוואנים). בנוסף מכיל המקדש את אחד המוזיאונים הבודדים ביפן המוקדש למלחמת העולם השנייה, ופסלי זיכרון לאימהות ולחיות שהקריבו את חייהם במלחמה.
מקדש יסוקוני נועד להכיל את נשמותיהם של הנופלים כ"קאמי" (神), המונח היפני לנשמה או רוח. לפי האמונה נמחלים כל מעשיו הרעים והשליליים של אדם בשעה שרוחו נכנסת למקדש. פולחן זה הוא מנהג דתי לחלוטין, מאז הפרדת דת השינטו מהממשלה היפנית ב-1945. הכמורה במקדש נהנית מחופש אוטונומי להחליט מי ואיך יונצח במקדש, מכיוון שההנצחה היא תמידית ובלתי הפיכה. המקדש נועד לספק מקום מנוחה לכל המונצחים בו, וזהו המקום היחיד בו קד קיסר יפן.
היסטוריה

האתר בו נבנה מקדש יסוקוני נבחר על ידי הקיסר מוצוהיטו בתקופת מייג'י, ב-1869. המקדש, שנקרא תחילה "טוקיו שוקונשה" (東京招魂社), נועד להנציח את חללי מלחמת בושין שהקריבו את חייהם למען העברת השלטון לידי הקיסר, אחרי מאות שנים בהן היה סמל בלבד. המקדש היה אחד מעשרות מקדשי הנצחה שהוקמו ביפן בהוראת הממשלה החדשה, כחלק מהתכנית להפוך את השינטו לדת מדינה. ב-1879 שונה שם המקדש ליסוקוני ג'ינג'ה והוא הפך לאחד המקדשים הראשיים של השינטו הלאומי והמקדש הראשי להנצחת חללי המלחמות. מקור השם יסוקוני הוא בביטוי הלקוח מטקסט סיני קלאסי שפירושו "השכנת שלום באומה", והוא נבחר על ידי הקיסר מוצוהיטו. באופן רשמי נכתב שם המקדש בקיוג'יטאי 靖國神社, בסימניות הקאנג'י ישנות שהיו נהוגות לפני מלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה פרסמו רשויות הכיבוש האמריקאיות את פקודת השינטו, שקבעה את הפרדת הדת מהמדינה ובכך שמה קץ לשינטו הלאומי. בכך נאלצו ראשי המקדש להחליט אם יהפוך המקדש למוסד ממשלתי חילוני או שמא יהפוך למוסד דתי עצמאי. לבסוף נפלה ההחלטה שמקדש יהפוך למוסד דתי עצמאי, ועד היום נסמך המקדש על תרומות ועל מימון פרטי.
חגיגות שנתיות

1 בינואר: שׁינֶנְסאי (פסטיבל השנה החדשה).
11 בפברואר: קֶנקוֹקוּ קינֶנְסאי (יום ייסוד הלאום) - יום השנה ליום בו, לפי אמונת השינטו, ייסד הקיסר ג'ימו את האומה היפנית.
17 בפברואר: קינֶנְסאי (פסטיבל הקציר של האביב).
23-21 באפריל: שוּנְקי רֵייטאיסאי (פסטיבל האביב השנתי).
29 באפריל: שׁוֹוָסאי (פסטיבל שוֹוָה) - יום ההולדת של הקיסר שוֹוָה.
29 ביוני: גוֹסוֹריצו קינֶנבּיסאי (יום הייסוד) - יום השנה לייסוד מקדש יסוקוני.
16-13 ביולי: מיטאמה מאצורי - חגיגת קיץ המוקדשת לאבות המדינה. שביל הגישה הראשי למקדש מקושט בקיר בגובה 12 מטרים עליהם תלויים מעל 29,000 פנסים ואלפי מבקרים באים לחלוק כבוד לקרוביהם שנפלו במלחמות.
20-17 באוקטובר: שוּקי רֵייטאיסאי (פסטיבל הסתיו השנתי).
3 בנובמבר: מייג'יסאי (יום הולדתו של הקיסר מייג'י).
23 בנובמבר: ניאינאמֵסאי (פסטיבל הפירות הראשונים).
23 בדצמבר: טֶנוֹ גוֹטָנשׁין הוֹשוּקוּסאי (יום הולדתו של הקיסר הנוכחי).
מדי יום נערכים במקדש טקסי רוחות והצגות דתיות.
הנצחה

ב"רשומת האלוהויות" של מקדש יסוקוני רשומים מעל ל-2,466,000 קאמי, או רוחות. הרשימה כוללת ברובה חיילים, אך גם נשים וסטודנטים שתרמו למאמץ המלחמתי של המדינה. הנצחה אינה נחלתם של יפנים בלבד, והמקדש מנציח גם את נשמותיהם של 27,863 טאיוואנים ושל 21,181 קוריאנים, לעיתים ללא אישור קרובי משפחתו של החלל ולעיתים אף בניגוד לדרישתם.
בשנת 1978 החליטה הנהלת המקדש, בניגוד לדעתו של הקיסר הירוהיטו, להנציח בו גם קבוצה של 14 מראשי המדינה בתקופת המלחמה, שנידונו בתקופת הכבוש האמריקאי כפושעי מלחמה והוצאו להורג או מתו בכלא. עם ראשי המדינה נמנה גם הגנרל הידקי טוג'ו, שהיה ראש הממשלה בזמן ההתקפה על פרל הארבור.
הנצחה > קטגוריות תאימות

ככלל, מוגבלת ההנצחה לאנשי צבא שנהרגו בזמן השירות במהלך עימות צבאי. אזרחים שנהרגו במלחמה אינם נכללים מלבד קומץ יוצאי דופן. על מנת להירשם במקדש חייב החלל להתאים לאחת מהקטגוריות הבאות:
שנהרגו בפעולה, או שנפטרו כתוצאה מפציעות או מחלות בהן לקו במהלך שירות מחוץ ליפן (ובתוך יפן אחרי ספטמבר 1931)
נעדרים ושככל הנראה נהרגו כתוצאה מפציעות או מחלות במהלך שירותם
שנהרגו כתוצאה מהחלטות בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק
אף על פי ששמותיהם של חללי מלחמת העולם הראשונה נוספים לרשימת המקדש מדי שנה, לא נוסף אף אדם שנהרג בעימותים צבאיים לאחר חתימת חוזה סן פרנסיסקו, ההסכם שסיים באופן רשמי את המלחמה, ב-1951. לפיכך, לא כוללת רשימת החללים של המקדש את חיילי כוחות ההגנה העצמית של יפן, שהוקמו לאחר החתימה על הסכם השלום.
ההנצחה נעשית באופן חד צדדי על ידי המקדש. מספר משפחות ממדינות זרות כגון קוריאה הדרומית ביקשו ששמות יקיריהן יוסרו מהרשימה לאור העובדה שהנצחת אדם בניגוד לרצונו מהווה עבירה. כמורת המקדש קבעה שלאחר שרוח אדם נכנסת לרשימת המקדש היא מתערבבת עם הרוחות האחרות במקדש ולפיכך לא ניתן להפרידן.
הנצחה > קאמי לפי עימות

מאז מלחמת בושין ב-1869 השתתפה יפן בעשרה עימותים צבאיים. בטבלה הבאה מוצגים בסדר כרונולוגי מספר הקאמי הרשומים במקדש יסוקוני מעימותים אלה.
| שם העימות | תיאור | שנים | מספר הקאמי |
| --- | --- | --- | --- |
| מלחמת בושין | מלחמת אזרחים יפנית | 1869-1867 | 7,751 |
| מרד סצומה | מלחמת אזרחים יפנית | 1877 | 6,971 |
| המשלחת לטאיוואן | עימות עם טאיוואנים האבוריג'ינים | 1874 | 1,130 |
| תקרית אימו | עימות עם צבא מורדים קוריאני | 1882 | מעל 10 |
| מלחמת סין–יפן הראשונה | עימות עם סין של שושלת צ'ינג סביב קוריאה | 1895-94 | 13,619 |
| מרד הבוקסרים | ברית שמונה ארצות שפלשה לסין על מנת לדכא מרידה כנגד זרים | 1901 | 1,256 |
| מלחמת רוסיה–יפן | עימות עם האימפריה הרוסית סביב קוריאה ומנצ'וריה | 1905-04 | 88,429 |
| מלחמת העולם הראשונה | עימות עם האימפריה הגרמנית סביב שאנדונג | 1918-14 | 4,850 |
| קרב צ'ינגשאנלי | עימות עם צבא העצמאות הקוריאני | 1920 | 11 |
| תקרית ג'ינאן | עימות עם הקוומינטנג סביב ג'ינאן | 1928 | 185 |
| תקרית מוקדן | תקרית שהובילה לכיבוש מנצ'וריה | 1937-31 | 17,176 |
| מלחמת סין–יפן השנייה | עימות עם סין | 1941-37 | 191,250 |
| המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט | עימות עם בעלות הברית בזירת האוקיינוס השקט | 1945-41 | 2,133,915 |
| סך הכול | סך הכול | סך הכול | 2,466,532 |
רשימות מקדש יסוקוני אינן כוללות את כוחות שוגונות טוקוגאווה או את המורדים שנהרגו במלחמת בושין ובמרד סצומה מכיוון שהם נחשבים לאויבי הקיסר.
אזור המקדש

שטח המקדש הוא 0.0625 קילומטר רבוע, ובו פזורים מספר מבנים נוספים. אף על פי שמקדשים רבים ביפן חולשים על שטח גדול, ייחודו של יסוקוני הוא בהקשרו ההיסטורי.
אזור המקדש > מבני המקדש

בשטח המקדש ישנם מספר מבני דת חשובים. היכל התפילה, הנקרא הַאידֶן (拝殿) נבנה ב-1901 במטרה לאפשר למבקרי המקדש לחלוק כבוד ולהציע מנחות. גג מבנה זה עבר שיפוץ ב-1989. באירועים טקסיים מוחלפים המסכים הלבנים המשמשים קירות למסכים בצבע סגול.
ההוֹנדֶן (本殿) הוא המקום המקודש ביותר במקדש ובו שוכנים הקאמי של המקדש. ההונדן נבנה ב-1872 ועבר שיפוץ ב-1989, וזה המקום בו נערכים טקסי השינטו במקדש. מבנה זה סגור לציבור.
המבנה השוכן ישירות מאחורי ההונדן הוא הרֵייג'יבּוֹ הוֹאָנְדֶן (霊璽簿奉安殿) ובו שוכנת רשומת האלוהויות - מסמך בו רשומים שמותיהם של כל הקאמי המונצחים במקדש יסוקוני. מבנה זה בנוי מבטון העמיד לרעידות אדמה והוא נבנה ב-1972 בעזרת תרומה פרטית של הקיסר הירוהיטו.
בנוסף על המקדש הראשי של יסוקוני, בשטח המקדש ישנם שני מקדשים נוספים. מוֹטוֹמִיָה (元宮) הוא מקדש קטן שהוקם בקיוטו לזכר תומכי הקיסר שנהרגו בשבועות הראשונים של מלחמת בושין. שבעים שנה מאוחר יותר, ב-1931, הוקם המקדש מחדש דרומית להונדן של יסוקוני. שמו של המקדש - שפירושו "המקדש המקורי" - הוא רמיזה לכך שמקדש זה היווה את הדגם לפיו נבנה יסוקוני. המקדש השני נקרא צ'ינְרֶיישָׁה (鎮霊社). זהו מקדש קטן שהוקם ב-1965, דרומית למקדש מוטומיה. מקדש זה מוקדש לאלה שלא הונצחו בהונדן - אלה שנהרגו במלחמות ובעימותים ברחבי העולם, ללא קשר ללאום.
במקדש קיים גם אגן היטהרות שנקרא אוֹטֶמיזוּשָׁה (大手水舎), שהוקם ב-1940.
אזור המקדש > טוריאי ושערים

בשטח המקדש ישנם מספר טוריאי. ממזרח למערב, הטוריאי הראשון הוא הדאיאיצ'י טוריאי. שער פלדה זה היה הטוריאי הגדול ביותר ביפן בעת בנייתו ב-1921 והוא מקדם את פני המבקרים בכניסה למקדש. גובהו כ-25 מטרים ורוחבו 34 מטרים. ב-1943 הוסר הטוריאי בשל פגעי מזג אוויר והוחזר לכנו ב-1974.
הטוריאי השני הוא הדאיני טוריאי. הוא הוקם ב-1887 במטרה להחליף את טוריאי העץ שעמד במקום לפני כן. שער זה הוא טוריאי הארד הגדול ביפן. אחרי הדאיני טוריאי שוכן השינמון, שער עץ ברוש בגובה שישה מטרים שנבנה לראשונה ב-1934 ושוחזר ב-1994. על שתי דלתותיו חקוק סמל החרצית הקיסרית בקוטר מטר וחצי. מערבית לשער זה שוכן צ'ומון טוריאי, הטוריאי האחרון דרכו עוברים המבקרים בדרכם להאידן.
בנוסף על שלושת הטוריאי והשער המובילים למקדש הראשי ישנם טוריאי נוספים המסמנים כניסות נוספות למתחם. אישי טוריאי, שהוקם ב-1932, הוא טוריאי אבן גדול הנמצא בקצה הדרומי של שביל הגישה למקדש. קיטָמוֹן ומינאמימון הם שני שערים המסמנים את הכניסה הצפונית והדרומית למתחם המקדש, בהתאמה.
אזור המקדש > מצבות זיכרון

פסל אלמנת המלחמה: פסל זה חולק כבוד לכל האמהות שנאלצו לגדל ילדים בהיעדר בעליהן שנהרגו במלחמה. הפסל נתרם למקדש ב-1974 על ידי ילדי אמהות אלה.
פסל טייס הקמיקזה: פסל ארד המציג טייס קמיקזה השוכן בסמוך למוזיאון המלחמה.
פסל הכלב, הסוס ויונת הדואר: שלושת פסלי הארד האלה, המוצגים בגודל אמיתי, נתרמו בזמנים שונים במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20. הראשון שבהם, פסל הסוס, נתרם למקדש ב-1958 ונועד לחלוק כבוד לסוסים ששירתו את הצבא היפני. פסל יונת הדואר העומדת על גלובוס, שנתרם ב-1982, חולק כבוד ליוני הדואר ששימשו את הצבא. הפסל האחרון, שנתרם ב-1992, מתאר כלב רועה גרמני וחולק כבוד לכלבים ששימשו בני לוויה לחיילים היפנים.
פסלו של מסוג'ירו אומורה: זהו פסל הארד הראשון ביפן, שנוצר ב-1893. הוא מתאר את האדם הידוע בתור "אבי הצבא היפני המודרני."
אירֶיי נוֹ איזוּמי: מיצג בצורת מעיין המוקדש לכל אלה שסבלו או מתו כתוצאה מצמא בקרב.
מצבה לזכרו של השופט ראדה בינוד פאל: מצבה זו הוקמה במקדש ב-2005, והיא חולקת כבוד לשופט ההודי ראדה בינוד פאל, השופט היחיד בחבר השופטים של בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק שמצא את כל הנאשמים לא אשמים.
אירֶיי נוֹ איזוּמי
אזור המקדש > מבנים אחרים

יוּשוּקאן: מוזיאון המוקדש למלחמת העולם השנייה. המוזיאון נבנה ב-1982 והוא מציג פריטים מימי המלחמה כגון מטוס A6M זירו וטורפדו מאויש.
שובך: כ-300 יונים לבנות חיות בשובך מיוחד השוכן בתחומי המקדש.
שינצ'י טֶייאֵן: גן יפני שנבנה בראשית תקופת מייג'י. גולת הכותרת בגן היא מפל מים קטן השוכן בלב בריכה.
זירת סומו: ב-1869 נערכה במקדש יסוקוני תחרות סומו לכבוד ייסוד המקדש. מאז בכל שנה בפסטיבל האביב השנתי נערכים קרבות ראווה בהשתתפות גדולי הענף.
נוֹגָקוּ-דֶן: ב-1878 הציגו לראשונה מחזות נו, ובתמיכת המשפחה הקיסרית הפך מקדש יסוקוני לביתו של התיאטרון.
מחלוקת > הנצחת פושעי מלחמה

אחת המחלוקות העיקריות נסובה סביב העובדה שפושעי מלחמה מונצחים במקדש יסוקוני. ב-31 בינואר 1969 נועדו נציגי המקדש עם נציגי משרד הבריאות והרווחה, וקבעו שכל פושעי המלחמה עומדים בקריטריונים להנצחה במקדש. עם זאת, הוחלט שלא לפרסם את רשימתם של פושעי המלחמה בשל ההחלטה מעוררת המחלוקת. ב-1959 נרשמו הקאמי של 1,068 פושעי מלחמה מדרג ב ו-ג שהוצאו להורג במקדש, וב-1978 נרשמו הקאמי של 14 פושעי מלחמה מדרג א שהוצאו להורג או מתו בכלאם. לפי מזכר שפרסם מנהל סוכנות משק הבית הקיסרי ב-2006, הנצחתם של פושעי מלחמה מדרג א הייתה הסיבה שבגינה נמנע הקיסר הירוהיטו מלבקר במקדש עד מותו ב-1989. מאז הנצחת פושעי המלחמה נשמעו מספר קריאות מקבוצות שונות להסרת שמותיהם מרישום האלוהויות של המקדש. עם זאת, נציגי המקדש הודיעו שבניגוד למסורת השינטו, כל הקאמי שנכנסים ליסוקוני משתלבים מיד ועל כן אין אפשרות להפריד חלק מהם ולהוציאם.
מחלוקת > יושוקאן

בתחומי המקדש פועל מוזיאון להיסטוריה של יפן החולק כבוד לגיבורי המלחמה היפנים. אף על פי שהיושוקאן מכיל פריטים מעימותים צבאיים מוקדמים יותר של יפן, כגון מלחמת בושין ומרד סצומה, עיקר ההתמקדות היא במלחמת העולם השנייה. המוזיאון ספג ביקורת על כך שהוא מציג גישה רוויזיוניסטית למלחמה. המוזיאון אף מציג את יפן כמשחררת אסיה מהשפעה מערבית, שנדחפה למלחמה על ידי מדינות אירופה וארצות הברית, שעצרה את ייצוא חומרי הגלם למדינה הענייה במשאבים.
מחלוקת > ביקורים פוליטיים

אחת המחלוקות העיקרית הסובבות את המקדש הוא נושא הביקורים מצד פוליטיקאים יפניים. בין המבקרים הפוליטיים לאורך השנים היו ראשי מדינה וראשי ממשלה. רבים בקהילה הבינלאומית, ובקהילה האסייתית בפרט, רואים בביקורים אלה תמיכה ואף שותפות בלאומנות היפנית, והכחשה של אירועי מלחמת העולם השנייה.
ביקורו של ראש הממשלה היפני ג'וניצ'ירו קואיזומי באוגוסט 2001 קיבל סיקור תקשורתי נרחב בסין ועורר זעם בקרב צעירים סינים. חודש לאחר מכן נפגש קואיזומי עם נשיא הרפובליקה העממית של סין ג'יאנג דזה-מין והסכים לערוך ביקור סמלי בגשר מרקו פולו מחוץ לבייג'ינג על מנת לחלוק כבוד לחיילים הסינים שנהרגו במהלך מלחמת סין–יפן השנייה. ביקור נוסף של קואיזומי במקדש יסוקוני באביב 2002 הוביל למשבר ביחסי שתי המדינות.
הערות שוליים

↑  אתר מקדש יסוקוני.
↑  טנאקה.
↑  Japan Times: Paper.
↑  Japan Times: Hirohito.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524515105171  BIBSYS: 8054804  BNE: XX4687457  BnF: cb150816890 (data)  CiNii: DA02575965  ISNI: 0000 0000 8595 0937  LCCN: n82010878  NDL: 00280826  NKC: ko2015877167  NLA: 49283511  SUDOC: 098134027  VIAF: 279316327   WorldCat (עם VIAF): 279316327 
טוקיו שוקונשה ב-1873
פסטיבל מיטאמה במקדש יסוקוני
ההאידן
דאיאיצ'י טוריאי
צ'ומון טוריאי
היושוקאן