תומאס קורווין
קריירה פוליטית

בשנים 1822–1823 ובשנת 1829 כיהן קורווין כחבר בבית הנבחרים של אוהיו, שם הוא נשא נאום נמרץ נגד הנהגת תפקיד המצליף באוהיו. ב-1830 הוא נבחר כחבר המפלגה הוויגית לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו ממרץ 1831 עד להתפטרותו במאי 1840, עת הציג את מועמדותו לתפקיד מושל אוהיו. בשל שנינותו, מיומנויות הנאום שלו ומסע הבחירות הנמרץ שלו, הוא ניצח בבחירות את המושל המכהן וילסון שנון, שהביס את קורווין שנתיים לאחר מכן ושב לכס המושל.
בבחירות לנשיאות של 1844 היה קורווין אלקטור מטעם המפלגה הוויגית לטובת מועמדיה הנרי קליי ותאודור פרלינגהויסן.
קורווין נבחר על ידי האספה הכללית של אוהיו לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו ממרץ 1845 ועד יולי 1850. כסנאטור הוא נאם לעיתים רחוקות, אך תמיד עם כישרון רב. את הנאום המפורסם ביותר שלו הוא נשא ב-11 בפברואר 1847 ובו הוא דיבר נגד מלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
קורווין התפטר מהסנאט כדי להתמנות כמזכיר האוצר בממשלו של הנשיא מילרד פילמור, זמן קצר לאחר מותו של הנשיא הקודם, זאכרי טיילור. כמו קודמו בתפקיד, האמין קורווין במכסי מגן, אך הוא לא היה מעוניין לבצע שינויים מידיים או קיצוניים בחוק הסחר החופשי של 1846. הוא התנגד לקביעות של החוק הזה, שלפיהם הוטל מס על כמה סוגים של חומרי גלם מיובאים, בציינו בדוח שהגיש לקונגרס ש"ברור שתנאים אלו לקחו מהיצרן ומבעל המלאכה את העידוד שהחוק הנוכחי התכוון לאפשר". בכל אופן, כוויגי ותיק, לא עלה בידו של קורווין להעביר שום חקיקת מיסוי בקונגרס שנשלט על ידי הדמוקרטים. זמן קצר לאחר תום נשיאותו של פילמור הוא התפטר מתפקידו כמזכיר האוצר.
ב-1857 ירה מושל אוהיו לשעבר ויליאם בב באדם, וב-1858 הוא הועמד למשפט במקום מגוריו, מחוז וינבגו שבאילינוי. קורווין והשופט לשעבר ויליאם ג'ונסטון הצליחו להביא לזיכויו בטיעון של הגנה עצמית. באותה שנה נבחר קורווין שוב לבית הנבחרים, הפעם כחבר המפלגה הרפובליקנית. ב-1860 הוא היה ליושב ראש "ועדת ה-23" של הבית, שבה היו חברים נציג אחד מכל מדינה ושמונתה לבדוק את מצב האומה וככל האפשר למצוא אפשרות לפיוס בין הצפון לבין הדרום במשבר הפרישה שהגיע בעקבות בחירתו לנשיאות של אברהם לינקולן. באותה עת הוא הוביל הצעת תיקון לחוקה שמאוחר יותר נודע כתיקון קורווין, שאסר על הממשלה הפדרלית להוציא אל מחוץ לחוק את העבדות בארצות הברית. לשון הצעת התיקון הייתה:
החוקה לא תתוקן באופן שיסמיך את הקונגרס לבטל או להתערב במוסדות הפנימיים של מדינה מן המדינות, ובפרט באלה העוסקים באנשים העובדים או המשרתים בהתאם לחוקי כל מדינה מן המדינות.
בהצעת התיקון שלו חזר קורווין על מה שאמריקאים רבים האמינו בו כבר, שעל פי החוקה אין לקונגרס שום סמכות להתערב בנושא העבדות במדינות בו היא הייתה נהוגה.
עיקרון זה נודע בכינוי "הקונצנזוס הפדרלי", והוא זכה להסכמה מרבים, החל מתומכי עבדות כמו ג'ון קלהון, ועד מתנגדי עבדות כמו ויליאם לויד גריסון (אנ'). לינקולן, כמו רוב הרפובליקנים, הסכים שבעת שלום, לא תוכל הממשלה הפדרלית לבטל את העבדות במדינה כלשהי. המצע של המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות של 1860 שב וחזר על העיקרון המוכר הזה. בשל אי יכולתם על פי החוקה לבטל את העבדות במדינות הדרום, איימו הפוליטיקאים מתנגדי העבדות להחלישה באמצעים אחרים - איסור העבדות בטריטוריות, מניעת קבלתן לברית של מדינות חדשות בהן הייתה נהוגה העבדות, סיוע בהעברתם של עבדים נמלטים אל הצפון, עצירת העבדות בימים, וביטול העבדות בוושינגטון. מסיבה זו, התייחסו זה מכבר הדרומיים בספקנות להבטחות הצפוניים לא לבטל את העבדות במדינות, והם לא התרשמו כאשר הגיש קורווין את הצעת התיקון שלו. ב-2 במרץ אישר הסנאט את תיקון קורווין, אך רק שתי מדינות אשררו אותו, ובכל מקרה, המלחמה כבר פרצה. כך כשלה יוזמתו של קורווין למניעת פריצתה של מלחמת האזרחים.
ב-1860 נבחר קורווין מחדש לבית הנבחרים, אך ב-12 במרץ 1861 הוא התפטר לאחר שמונה על ידי הנשיא לינקולן כשגריר במקסיקו, תפקידו בו הוא כיהן עד 1864. הוא זכה ליחס חיובי בציבור המקסיקני שזכר את התנגדותו למלחמת ארצות הברית-מקסיקו ואת מאמציו בסנאט לשמור על היחסים הידידותיים בין שתי המדינות במהלך מלחמת האזרחים, על אף מאמצי הקונפדרציה לחבל בהם. לאחר התפטרותו מתפקידו כשגריר, שב קורווין לוושינגטון, שם הוא המשיך לעסוק בעריכת דין.