stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גיל וינברג
ביוגרפיה

נולד ברמת גן, בן לרונית ולאהרן וינברג, שעלה מארצות הברית. בשנות ילדותו, המשפחה נעה רבות על ציר ישראל-ארצות הברית. כשהיה בגיל 3 חודשים עברה המשפחה לארצות הברית, שבה לרמת גן בהיותו בן ארבע, ובהמשך עברה לכפר סבא. וינברג קיבל חינוך מסורתי-דתי, ובגיל 15 עבר שוב יחד עם אביו לשנה לארצות הברית. כשחזר לישראל החל בלימודי תיאטרון במכינת נוער בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
בגיל 5 החל להתאמן בג'ודו, ובגיל 12 עבר לאימוני קראטה בהדרכת אביו ומקס אזולאי נאור. משנת 2004 מתאמן אצל אלכס וודקוב. בשנת 2005 השתתף במכביה השבע-עשרה כחבר נבחרת ישראל בקראטה. בין השנים 2019–1996 זכה בתשע מדליות זהב, האחרונה בהן כאלוף ישראל בקראטה מטעם התאחדות הקראטה בישראל, בשנת 2019.
במקביל לעבודתו בתיאטרון, בין השנים 2004-2008 הקים וניהל חברות שיווק בארצות הברית, וחי על ציר ישראל-ארצות הברית.
אב לילדה.
קריירה בתיאטרון

בשנת 2002 סיים את לימודיו בבית הספר למשחק בית צבי, והתקבל לתיאטרון הקאמרי, שם השתתף כשחקן בהצגות רבות, בהן "אמא קוראז'", "המלט", "אמדאוס", "גטו", "ריצ'רד השני" ו"ריצ'רד השלישי", "סיראנו דה ברז'ראק", "מפיסטו", "איבאנוב" ו"אופרה בגרוש".
הוא הופיע גם בתיאטרון העברי, תיאטרון הספרייה, תיאטרון השעה והמדיטק, במחזות מגוונים כמו "צלילי המוסיקה", "מקבת", "אמיל והבלשים" ו"ילדי קורצ'ק".
וינברג ביים מספר הצגות בתיאטרון הספרייה וכן בבית צבי, בהן "רעולים", "קללת מעמד המורעבים", "כובע מלא גשם", "יצרים", שהשתתף בפסטיבל "במהניה" בחיפה, ו"אל נקמות", שהשתתף בפסטיבל ורשה להצגות סטודנטים.
בנוסף כתב מחזות מקוריים, ובהם "עת לעקור", "פטנט", "ליידי" ו"חיות", ותרגם מחזות שונים, בהם "בום-טאון", "נעורים וצדק", "קללת מעמד המורעבים", "קלף חזק" ו"פלסטלינה".
וינברג עוסק גם בכוריאוגרפיית קרבות במה. בין היתר היה כוריאוגרף בתיאטרון הקאמרי בהצגות "ריצ'רד השלישי", "ריצ'רד השני", "מפיסטו" ובתיאטרון הספרייה ב"מלכודת העכברים", "חיים פרטיים", ו"הדוכסית מאמלפי".
גלריה

גיל וינברג, מתוך "סיראנו דה ברז'רק", התיאטרון הקאמרי, 2013
גיל וינברג, מתוך "אופרה בגרוש", התיאטרון הקאמרי, 2015
מתוך אליפות ישראל בקראטה, 2019
גיל וינברג, מתוך "מקבת", התיאטרון העברי, 2024
הערות שוליים

↑  אמא קוראז, בארכיון הקאמרי, אתר "הבמה"
↑  מיכאל הנדלזלץ, פרויקט שייקספיר בקאמרי: תמרור בדרכו של התיאטרון הישראלי, באתר "הארץ", 17 ביולי 2012
↑  ננו שבתאי, הפקה חדשה של ההצגה "גטו": כמו קדימון לדבר האמיתי, באתר "הארץ", 12 בינואר 2020
↑  צבי גורן, שני מלכים על במה אחת, באתר "הבמה", 10 ביולי 2012
↑  מיכאל הנדלזלץ, "ריצ'רד השלישי" בקאמרי: ניצחון שייקספירי גדול, באתר "הארץ", 13 ביולי 2012
↑  מרב יודילוביץ', "סירנו דה ברז'רק": הצגה שסומכת על הקהל, באתר "ynet"‏, 12 בינואר 2014
↑  אופיר הלל, "מפיסטו" בקאמרי: הקלות שבהתמסרות אל הרוע, באתר "nrg"‏, 17 במרץ 2016
↑  יון פדר, "איבנוב" בקאמרי: ליהנות מהדיכאון, באתר "ynet"‏, 4 בינואר 2015
↑  אופרה בגרוש (הקאמרי), באתר "הבמה"
↑  צלילי המוסיקה, באתר התיאטרון העברי
↑  הצגה: מקבת, באתר עיריית חיפה
↑  אמיל והבלשים - מדיטק, באתר "הבמה"
↑  "רעולים" - מלחמת אחים, באתר "הבמה", 26 באוגוסט 2007
↑  קללת מעמד המורעבים - בלי תקווה, באתר "הבמה", 15 ביולי 2008
↑  כובע מלא גשם A Hatful of Rain, באתר בית צבי
↑  יצרים Extremities, באתר בית צבי
↑  צבי גורן, אל נקמות - כל נשמה זונה, באתר "הבמה", 20 באוגוסט 2018
↑  צבי גורן, "בום טאון" – מסים, משכנתא ותשוקה, באתר "הבמה", 19 בספטמבר 2006
↑  מיכאל הנדלזלץ, הלך להם קלף, באתר "הארץ", 1 במרץ 2005
↑  מיכאל הנדלזלץ, פרויקט שייקספיר בקאמרי: תמרור בדרכו של התיאטרון הישראלי, באתר "הארץ", 17 ביולי 2012
↑  צבי גורן, ריצ'רד השני – המלך חייב למות (1), באתר "הבמה", 10 ביולי 2012
↑  מלכודת עכברים The Mousetrap, באתר בית צבי
↑  צבי גורן, חיים פרטיים במקרה, באתר "הבמה", 10 במאי 2015
ברוך שמואל בלומברג

| --- | --- |

 לידה:  28 ביולי 1925 ברוקלין, ארצות הברית 
 פטירה:  5 באפריל 2011 (בגיל 85) מאונטיין ויו, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  וירולוגיה 
 מקום מגורים:  ברוקלין 
 מקום לימודים:  יוניון קולג' (1946)  בייליול קולג'  תיכון פאר רוקאוויי  המכללה לרופאים וכירורגים של אוניברסיטת קולומביה  אוניברסיטת קולומביה  ישיבה דפלטבוש 
 מוסדות:  בייליול קולג'  אוניברסיטת פנסילבניה 
 פרסים והוקרה:  מדלית ג'ון סקוט (1998)  הרצאת קרוניאן (1994)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  היכל התהילה הלאומי לממציאים (1993)  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1976)  קרל לנדשטיינר  פרס קרן גיירדנר הבינלאומי (1975) 
 
ברוך שמואל בלומברג
ברוך שמואל בלומברג (באנגלית: Baruch Samuel Blumberg; ‏28 ביולי 1925 – 5 באפריל 2011) היה מדען יהודי-אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1976 על "תגליות ביחס למנגנונים חדשים למקור ולהפצת מחלות מידבקות". בלומברג זיהה את הנגיף של דלקת כבד נגיפית מסוג B (ראשי תיבות: HBV) ופיתח לה בדיקה איבחונית וכן חיסון. את פרס נובל חלק עם דניאל קרלטון גאידושק.
קורות חיים

נולד בעיר ניו יורק למאיר ואידה בלומברג. אביו היה עורך דין. סביו היגרו לארצות הברית מאירופה בסוף המאה התשע-עשרה. את לימודיו היסודיים עשה בישיבה דפלטבוש, ניו יורק, שם למד תורה לצד לימודי חול. לאחר סיום לימודי התיכון התגייס בשנת 1943 לצי האמריקאי. במסגרת שירותו הצבאי סיים את לימודיו לתואר ראשון ביוניון קולג' בסקנקטדי בשנת 1945. עד לשנת 1946 שירת בצי האמריקאי כקצין סיפון על נחתות. בלומברג לא איבד את משיכתו לים אף לאחר תום שירותו הצבאי ויצא מדי פעם להפלגות כמלח בצי הסוחר האמריקאי ומאוחר יותר אף הוסמך כרופא ספינה.
החל לימודים מתקדמים במתמטיקה באוניברסיטת קולומביה, אבל בשנת 1947 שינה את תחום לימודיו והחל בלימודי רפואה באותה אוניברסיטה. סיים את לימודי הרפואה בשנת 1951. לאחר סיום לימודיו עבד במשך ארבע שנים במרכז הרפואי הפרסביטריאני של אוניברסיטת קולומביה וסיים שם התמחותו. בשנת 1955, לאחר תום התמחותו, החל לימודים מתקדמים בביוכימיה בבליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד וקיבל תואר דוקטור בביוכימיה בשנת 1957.
בין השנים 1957–1964 עבד במכונים הלאומיים לבריאות. החל משנת 1964 היה חבר במרכז לחקר הסרטן פוקס צ'ייס שבפילדלפיה, ומשנת 1977 היה פרופסור לרפואה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה. בין השנים 1989-1994 שימש אף כראש (מאסטר) בליול קולג' באוקספורד.
בלומברג המשיך במחקריו בתחום מחלת הצהבת הנגיפית מסוג B אף לאחר קבלת פרס נובל. הוא חקר את תפוצת המחלה, דרכים למונעה ולחסן נגדה במדינות רבות בעולם, בהן סין, הודו, סנגל וטאיוואן. כמו כן חקר והוכיח את הקשר שבין צהבת נגיפית מסוג B לבין מחלת סרטן הכבד. על פי הערכות שונות, למעלה משלוש מאות מיליון איש בעולם חולים במחלת צהבת נגיפית מסוג B. מספר המתים במחלה עולה על מספר המתים ממחלת האיידס ובכל שנה חולים מיליוני בני אדם בסרטן כבד לאחר שנדבקו קודם לכן בצהבת נגיפית.
בין השנים 1999–2002 ניהל בלומברג את המכון למחקר אסטרו-ביולוגי של NASA בקליפורניה.
ספריו

Baruch S. Blumberg. Hepatitis B: The Hunt for a Killer Virus, Princeton University Press, 2002.
Hepatitis B and the Prevention of Cancer of the Liver: Selected Publications of Baruch S. Blumberg
ראו גם

HBsAg
האח הגדול עונה 14

| --- | --- |

האח הגדול
 מבוסס על:  האח הגדול
 סוגה:  תוכנית מציאות
 בימוי:  רועי עוז-פרבשטיין
 מנחים:  גיא זו-ארץ לירון ויצמן
 זוכים:  אור בן דוד
 פרסים:  מיליון ש"ח
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 הפקה
 אתר צילומים:  בית האח הגדול, קריית התקשורת נווה אילן
 אורך פרק:  90–120 דקות (ברוטו)
 שידור
 רשת שידור:  רשת 13 האח הגדול LIVE (ערוץ 26)
 תקופת שידור מקורית:  2 ביוני 2024 – 21 בספטמבר 2024
 
 → עונה שלוש עשרה
האח הגדול עונה 14 היא העונה ה-14 של תוכנית המציאות הישראלית "האח הגדול", והעונה השמינית (כולל עונות ה-VIP) של התוכנית במצטבר שמשודרת ברשת 13. העונה שודרה החל מ-2 ביוני 2024. הגמר נערך ב-21 בספטמבר, ובסופו ניצח הדייר אור בן דוד. את העונה הנחו גיא זו-ארץ ולירון ויצמן.
על העונה

זאת העונה הרגילה מספר ארבע עשרה במצטבר והעונה השישית הרגילה ברשת 13.
ב-16 באפריל 2024, במהלך הופעה של הזמר עומר אדם בפארק הירקון, הוצג הפרומו הראשון לעונה, בו 16 דמויות חבושות מסכת ראש בצורת העין המזוהה עם התוכנית. ברקע נשמע קולו של "האח הגדול" שביקש מכולם: "נא להתנהג בהתאם", והודיע על כך שהעונה החדשה תעלה בקרוב. למחרת, ב-17 באפריל, שודר הפרומו הרשמי הראשון לעונה, בו מוצגים כל המנצחים של האח הגדול, עם הסלוגן "במי נתאהב הפעם?". ב-15 במאי פורסם רשמית כי העונה תתחיל ב-2 ביוני.
בתפקיד "האח הדיגיטלי", הוחלפה דיאן שוורץ בליאל קוצרי, דייר העונה הקודמת, שיראיין את הדיירים המודחים לאחר יציאתם מהבית.
על אף היותה העונה הרגילה הארבע עשרה שהופקה לתוכנית, היא משווקת בגופי השידור השונים כ"עונה 6", בשל היותה העונה הרגילה השישית של התוכנית במסגרת הזכיינית "רשת מדיה".
על העונה > מבנה ועיצוב הבית

בית האח הגדול בקריית התקשורת נווה אילן עוצב מחדש גם בעונה זאת. העיצוב נעשה בידי שמרי גל נובק, שעיצב את הבית גם בעונה הקודמת.
| --- | --- |
 חדר האח הגדול  חדר ארונות  חדר רחצה  חצר  מטבח  סלון  חדר מדרגות:  פינת אוכל  חדר שינה  נסט  מרפסת  חדר משימות  חדר אספת דיירים  חדר השעון
דיירי הבית

רשימת 28 הדיירים שנכנסו לבית האח הגדול לפי סדר כניסתם (כולל דיירים "לא אמיתיים"):
דיירי הבית > דיירים שנכנסו בכניסה הראשונה (ערב ראשון)

חיים טויטו – בן 29, רווק, מנתניה
עידן גלפר – בן 29, רווק, מאשדוד
קורלי יסמין לרוסה – בת 31, רווקה, מתל אביב
פרידה זיו עוזיאל – בת 25, רווקה, מתל אביב
ברק מדר – בן 24, בזוגיות, מנתיבות
נועם מדר – בן 24, רווק, מנתיבות
הדר שירי – בת 24, רווקה, מרמת גן
דני צ'רבוננקו – בן 29, רווק, מחיפה
בן אדם – בן 35, רווק, מתל אביב
אור בן דוד – בן 29, גרוש בזוגיות +1, מראשון לציון
אמילי קופר – בת 21, רווקה, מאשדוד
דיירי הבית > דיירים שנכנסו בכניסה הראשונה (ערב שני)

דנה בן שושן – בת 41, נשואה +4, מאילון
תום ברכה – בן 41, רווק, מתל אביב
דִינו֗ר אבשייב – בת 26, רווקה, מנתניה
לירון טנג'י – בת 31, גרושה בזוגיות +1, מאשקלון
אורית ג'ודי טנג'י – בת 61, נשואה +3, מאשקלון
דיירי הבית > דיירים שנכנסו בכניסות ביניים

יהב ארהבור – בן 26, רווק, מרמלה
יוסי פריאנטי – בן 29, נשוי +1, מלוד
עינב שרי – בת 24, בזוגיות, מתל מונד
מלאני למברסקי – בת 24, בזוגיות, מחיפה
צחי פלג – בן 50, נשוי +3, מכפר יונה
מלי קליגר – בת 23, גרושה, מביתר עילית
דיירי הבית > דיירים שנכנסו בכניסה השנייה

קרן אוזן – בת 25, בזוגיות, מסביון
איציק עמרם – בן 39, נשוי +3, מאריאל
שילה שלום – בן 27, רווק, מתל אביב
מיכל מושיוב – בת 35, גרושה, מהרצליה
דרק ג'וניור (די ג'יי) שארפ – בן 27, רווק, מהרצליה
דיירי הבית > דיירים "לא אמיתיים"

גאיה הראל – בת 26, רווקה, מהרצליה
יהודה אוחיון – בן 28, רווק, מאמונים
↑  הדיירת מלאני למברסקי נספרת פעם אחת בלבד אף שנכנסה פעמיים, בשתי דמויות שונות - בתחילה כדיירת AI לא אמיתית, ובהמשך העונה בדמותה האמיתית.
↑  הדיירת אינה דיירת אמיתית אלא שחקנית, ושמה מלאני למברסקי, בת 24, בזוגיות, מחיפה. דמותה כדיירת נוצרה לראשונה בעזרת תוכנת AI. מלאני נכנסה שוב בהמשך העונה כדיירת אמיתית.
↑  הדייר אינו דייר אמיתי אלא שחקן, ושמו דוד מושנינו, בן 27, רווק, מעזריקם. דמותו כדייר נוצרה לראשונה בעזרת תוכנת AI.
שינויים באופן המשחק

ב-23 במאי 2024, לראשונה ב"האח הגדול", הושק קמפיין שלטי חוצות ברחבי הארץ, שעל חלקם היה כתוב את שמות הדיירים החדשים, ועל חלקם שמות רנדומלים.
הקיר ועליו תמונות הפנים של דיירי הבית יוסר ועל מסך ערוץ 26 לא יספרו את הימים של השהייה בבית, אלא יצוין היום בשבוע. עוד נודע כי גם המשימות ותוכן העונה כולה יושפעו אף הם מאירועי ה-7 באוקטובר.
לפני תחילת העונה, בניגוד למקובל, סייר הדייר חיים טויטו בבית האח במהלך בנייתו, על מנת לוודא שהבית מותאם לשהותו בו, עקב היותו נמוך קומה.
לראשונה, יצר האח הגדול דיירים בעזרת תוכנת AI - התוכנה בנתה דמויות המתאימות להשתתף בבית האח הגדול, ושחקנית אחת ושחקן אחד יגלמו את הדמויות הללו לפי התסריט של התוכנה. הדיירת הראשונה שהיא שחקנית היא הדיירת גאיה הראל, לכאורה מהרצליה - בפועל היא שחקנית בשם מלאני למברסקי, מחיפה. הדייר השני שהוא שחקן הוא הדייר יהודה אוחיון, לכאורה מאמונים - בפועל הוא שחקן בשם דוד מושנינו, מעזריקם. מאוחר יותר, ביום ה-25, למברסקי נכנסה לבית כדיירת קבועה מן במניין.
בעקבות 4 החטופים שפורסם ב-3 ביוני שאינם בין החיים, ההפקה החליטה לבטל את השידור ובמקום זאת לצלם ולהקליט את הפרק באותו הערב, ולשדר אותו במועד מאוחר. בנוסף ערוץ 26 לא שודר על מנת שלא יתגלה את מי הכניסו לבית בכניסה השנייה.
בשונה מחוקי הפורמט, דיירי הבית נכנסו בשני חלקים של אירוע הכניסה: החלק הראשון (הערב הראשון), במסגרתו נכנסו 12 דיירים, והחלק השני (הערב השני), במסגרתו נכנסו שישה דיירים.
בעקבות פרסום מותם של 8 הלוחמים ב-15 ביוני, משדר ההדחה השני שהיה אמור להתקיים באותו ערב נדחה ל-17 ביוני, היום ה-16.
החל מהשבוע השני, באתר רשת 13 החל לעלות פודאקסט שמוגש על ידי דיירי הבית, שם מדברים הדיירים על השהות שלהם בבית.
לאחר משימת "בית הציפורים הגדול", הושאר 'תוכי' ליד המרפסת. מדי פעם התוכי צייץ, והושמעה הקלטה של אחד הדיירים שלא בידיעתו. ההקלטות השפיעו על השיח ומערכות היחסים בבית בהתאם.
לראשונה בתוכנית, הוקם חדר ליד חדר האח הגדול, שנקרא "חדר השעון". בחדר היה שימוש פעמים רבות, ביניהם תעודות הזהות של הדיירים, השפעות על הדחות ומפגשי דיירים עם קרוביהם.
לראשונה בגרסה של רשת, התקיימה תחרות "הזדמנות שנייה" בין שישה ממודחי העונה, במסגרתה אחד ממודחי העונה חזר כדייר קבוע.
מחלוקות

מהכרזת העונה, היא ספגה ביקורת פומבית בטענה לחוסר רגישות למצב החטופים בעזה, שנחטפו במהלך טבח שבעה באוקטובר. בין הטענות שהושמעו נאמר כי תוכנית שבה אנשים כלואים שרבים על אוכל ומתגעגעים למשפחותיהם משמשים כמקור לבידור היא מנותקת ומזלזלת במצב החטופים שנמצאים בתנאים קיצוניים בהרבה. ב-27 במאי 2024, עלה קמפיין של משפחות החטופים בקריאה "לא לנרמל את המצב". הקמפיין הציג סרטון ובו שילוט רחוב דומה לזה שהפקת התוכנית השתמשה בו כדי לפרסם את התוכנית אך על תמונות השלטים הופיעו שמות ותמונות החטופים במקום שמות הדיירים שיכנסו.
עם זאת, בכל תחילת פרק המנחים ציינו את מספר הימים לתחילת המלחמה שעברו, כמו את מספר החטופים, והביעו תפילה להשבתם במהרה. בנוסף, הוזכרו שניים מעובדי ההפקה שנרצחו במסיבת הנובה. בפרק הסיום, הוקרנו תמונותיהם של כל החטופים.
המתמודדים קיבלו הנחיה לענוד את 'סיכת החטופים' בכל שידור מרכזי, וההפקה סיפקה להם סיכות לשם כך.
תוכניות ליווי > אח לילה

"אח לילה", בדומה לעונה הקודמת, שודרה פעם בשבוע בתור לייט-נייט. את התוכנית הנחה קווין רובין (גם שי לי שינדלר הנחתה את העונה לצד רובין בתחילתה, עד שפוטרה עקב סכסוכי הפקה), אליהם הצטרפו מדי פרק דיירי העונות הקודמות, שי חי (עונה 7, VIP עונה 3) ומעיין אשכנזי (עונה 8). בשבוע ה-12 החליף ישראל אוגלבו (זוכה עונה 9) את שי חי לאחר שלא יכל להגיע לאולפן. מדי פרק, הצטרפו לשי ומעיין דיירי עבר נוספים כפאנליסטים אורחים. שני הפרקים הראשונים של העונה השנייה של אח לילה, שודרו לפני אירוע הכניסה, במטרה לקדם את עליית העונה החדשה.
תוכניות ליווי > אח לילה > מדרוג

| שבוע | אורח/ים | תאריך שידור מקורי | נתוני צפייה> אחוזי צפייה | נתוני צפייה> מספר צופים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| – | שי-לי עופרי וליהיא גרינר | 25 במאי 2024 | 5.8% | 182,000 |  |
| – | יובל מעתוק וליהיא גרינר | 1 ביוני 2024 | 3% | 68,000 | [דרוש מקור] |
| 2 | שי-לי עופרי | 12 ביוני 2024 | 5.1% | 128,000 |  |
| 3 | דינור אבשייב | 22 ביוני 2024 | 4.9% | 136,000 |  |
| 4 | שי-לי עופרי ותום ברכה | 29 ביוני 2024 | 5.8% | 171,000 |  |
| 5 | תום ברכה | 6 ביולי 2024 | 7.5% | 188,000 |  |
| 6 | תום ברכה | 13 ביולי 2024 | 7.9% | 258,000 |  |
| 7 | יהב ארהבור | 20 ביולי 2024 | 8.4% | 211,000 |  |
| 9 | בן אדם ותום ברכה | 3 באוגוסט 2024 | 8.7% | 204,000 |  |
| 10 | בן אדם וליהיא גרינר | 10 באוגוסט 2024 | 8% | 185,000 |  |
| 11 | בן אדם וקורלי לרוסה | 17 באוגוסט 2024 | 8.6% | 225,000 |  |
| 12 | קורלי לרוסה וברק מדר | 24 באוגוסט 2024 | 7.4% | 199,000 |  |
| 14 | ישראל אוגלבו ועינב שרי | 7 בספטמבר 2024 | 9.8% | 227,000 |  |
| 15 | אמילי קופר ועינב שרי | 14 בספטמבר 2024 | 7.4% | 204,000 |  |
| 16 | ישראל אוגלבו ותום ברכה | 19 בספטמבר 2024 | 5.9% | 128,000 |  |
תוכניות ליווי > אח שלי מתחתן

"אח שלי מתחתן", היא סדרת ספיישל בעלת שני פרקים, ששודרה ימים ספורים לפני עלייתה של העונה, וליוותה את הזוגות המאורסים של העונות הקודמות של "האח הגדול", בר כהן ואליאב טעטי, שי עפרי ושניר בורגיל, לחופתם. הפרק השלישי של הסדרה ישודר ארבעה ימים אחרי גמר העונה, יעסוק בחתונתם של הזוג ספיר בורגיל ואברהם אקלום, יוצאי התוכנית גם הם.
תוכניות ליווי > אח שלי מתחתן > מדרוג

| פרק | פרק | תאריך שידור מקורי | נתוני צפייה> אחוזי צפייה | נתוני צפייה> מספר צופים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | שי ושניר | 25 במאי 2024 | 8.7% | 234,000 |  |
| 2 | בר ואליאב | 29 במאי 2024 | 5.7% | 152,000 |  |
| 3 | ספיר ואברהם | 26 בספטמבר 2024 | 8.5% | 202,000 |  |
תוכניות ליווי > תוכניות רשת

בלי המצאות (מנחה: ליאל קוצרי): ליאל קוצרי (משתתף העונה הקודמת), האח הדיגיטלי של רשת 13, פגש את המודחים הטריים שיצאו מהבית ודיבר איתם על החוויה שלהם בבית.
פולואח (מגיש: שחר נרדע): מדי שבוע בדק את מדד העוקבים באינסטגרם של דיירי הבית.
הפודקאסט של האח (מנחים: דיירי הבית): תוכנית שבועית במסגרתה שניים מדיירי הבית התיישבו מול המיקרופון, כדי להעניק הצצה בלעדית לחיים בתוך הבית. בכל פודקאסט ניהלו שיחה אישית על החיים תחת עין המצלמות - משימות, הדחות, רומנטיקה והחוויות בתוך בית האח. לכבוד ארבעת הפרקים האחרונים (שהוקלטו באותו היום), המראיינים היו מספר משתתפי עבר של התוכנית, בעוד שהמרואיינים היו שמונת הדיירים האחרונים.
בלי עין הרע (מנחים: גל "גלגול" הללי ולירז עוזרי): לירז וגלגול בתוכנית דיגיטלית שבה הם יגידו את מה שהם חושבים על הדיירים.
נא להתלבש בהתאם (מנחות: אן זיוי ואור לוזון): אן ואור לוקחות את מודחי התוכנית כדי לעשות להם "מהפך סטיילינג" בחנויות "טוונטיפורסבן".
בלו טקסי (מנחה: רומי גיאור): רומי גיאור (משתתפת עונת ה-VIP הרביעית), "האחות המלווה", תלווה את המודח בחזרה לחיים האמיתיים, ותשחק איתו סדרה של משחקי שאלות.
ביאורים

↑  המדרוג נכתב על פי נתוני צפייה ראשוניים, כולל צפייה נדחית עד 2:00 בלילה
↑  במגזר היהודי
↑  באוכלוסייה הכללית
אוסף גורליט

סוסים בנוף של פרנץ מארק, אחת מיצירות האמנות שהתגלו באוסף גורליט (כנראה 1911, צבעי מים).
אוסף גורליט (שם בעליו בגרמנית: Gurlitt) היה אוסף של כ-1,500 יצירות אמנות, שהתגלה במינכן ב-2012. האוסף כלל יצירות אמנות רבות שנבזזו מיהודים על ידי הנאצים, ויצירות שעקבותיהן אבדו במהלך מלחמת העולם השנייה. את האוסף ירש קורנליוס גורליט מאביו, הילדברנד גורליט (1895–1956), שהיה אחד מסוכני האמנות הרשמיים של היטלר.
תיאור

בשנת 2013 עורר האוסף עניין בינלאומי, כאשר התקשורת הכריזה עליו כביזה נאצית. האוסף התגלה בחיפוש של פקידי מס הכנסה בדירתו של קורנליוס גורליט בשוואבינג, מינכן, שחקרו אותו בחשד (שהתברר מאוחר יותר כבלתי מבוסס) להעלמת מס אפשרית. השלטונות הגרמניים תפסו את כל האוסף, אף על פי שגורליט לא נעצר. גורליט ביקש שוב ושוב את החזרת האוסף בטענה שלא ביצע כל פשע, אך בסופו של דבר הסכים שהאוסף יישאר במשרד התובע לצורך הערכה למקרה שניתן יהיה לזהות יצירות שנבזזו מהתקופה הנאצית. בשנת 2014 הושג הסכם כי האוסף יוחזר לגורליט, אך הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן. הוא הותיר את כל רכושו – כולל שתי דירות במינכן, בית ויצירות נוספות שהיו בביתו בזלצבורג שבאוסטריה – למוזיאון לאמנות של ברן בשווייץ, שהסכים לקבל את האוסף, למעט יצירות שנבזזו.
האוסף כלל יצירות של המאסטרים הגדולים וכן ציורים אימפרסיוניסטיים, קוביסטים ואקספרסיוניסטיים של אמנים מפורסמים, כולל קלוד מונה, פייר-אוגוסט רנואר, פול סזאן, פול גוגן, אנרי מאטיס, אז'ן דלקרואה, אדגר דגה, אנרי דה טולוז-לוטרק, מארק שאגל, אדואר מאנה, קאמי פיסארו, אוגוסט רודן, אוטו דיקס, אדוארד מונק, גוסטב קורבה, מקס ליברמן, ואסילי קנדינסקי, פאול קלה ורבים אחרים. חלק ניכר מהאוסף היה הדפסים ו"מלאי סוכן", והיתר מספר קטן אך עדיין ראוי לציון, של יצירות ייחודיות, ששווין גבוה יותר.
טענות סנסציוניות ראשוניות, כי האוסף שווה מעל מיליארד דולר, התבררו כלא מבוססות. על פי הערכות זהירות שווי האוסף היה כמה עשרות מיליוני דולרים. עם גילוי האוסף, קורנליוס גורליט הוכר כבעלים החוקי של כל היצירות. זאת, מכיוון שעל פי החוק הגרמני, תביעות משפטיות הנוגעות ליצירות אמנות שנבזזו מתיישנות לאחר 30 שנה. עם זאת, החל משנת 2012 הסכים גורליט להחזיר מרצונו ליורשי המשפחות הנוגעות בדבר את כל היצירות שהוכח כי נבזזו. עד מאי 2020 הוחזרו 14 יצירות. בשנת 2021 הוצהר ש-7 יצירות נוספות יוחזרו בקרוב, כולל יצירות של אנרי מאטיס, מקס ליברמן, קארל ספיצווג, קמיל פיסארו, אדולף פון מנזל ופול סיניאק. בשנת 2011 הושג הסכם חלוקת רווחים עם יורשיה של משפחה אחרת למכירת ציור של מקס בקמן. הסכם זה אפשר את מכירת היצירה, תוך הבטחת פיצוי הוגן ליורשים.
הילדברנד גורליט, אביו של קורנליוס

הילדברנד גורליט (אנ') היה היסטוריון אמנות, מנהל מוזיאון וסוחר אמנות ממוצא יהודי, שהפך בשנות ה-30 לסוחר אמנות רשמי של הנאצים. הוא גילה עניין מיוחד באמנות מודרנית וטיפח קשרים עם אמנים שונים, שאת יצירותיהם הוא רכש עבור המוזיאונים שהיו בניהולו. כאשר הפך לסוחר הוא הציג לעיתים קרובות את עבודותיהם למכירה, ולעיתים רכש פריטים שאהב במיוחד לטובת האוסף שלו. במהלך שנות ה-30 ואילך, עסק גם ברכישה ומכירה של יצירות אמנות, שנרכשו במחירים נמוכים מאנשים פרטיים, כולל יהודים שנאלצו לשלם מיסים גבוהים או לחסל את נכסיהם כדי להימלט מהמדינה. הילדברנד גורליט טען כי סייע לבעלי יצירות אמנות במצוקה, שכן מעטים הסוחרים שהיו מוכנים לבצע עסקאות כאלו. עם זאת, הוא לא נמנע מלהתעשר מהתהליך ולא שיתף פעולה עם תובעים לאחר המלחמה, אשר ביקשו להשיב או לקבל פיצוי על יצירות שנמכרו בכפייה.
"אמנות מנוונת" (בגרמנית: Entartete Kunst) הוא מונח שאומץ בשנות ה-20 של המאה העשרים על ידי המפלגה הנאצית בגרמניה לתיאור אמנות מודרנית. בשנת 1937, המשטר הנאצי בגרמניה החרים יצירות אמנות מודרניות ממוזיאונים ברחבי גרמניה, תוך שהוא מגדיר אותן כ"אמנות מנוונת". הוקמה תערוכה של אמנות מנוונת נודדת, שבה הוצג לציבור חלק מהיצירות הללו כדי להמחיש את ה"ניוון". הנאצים אישרו לארבעה סוחרים, הילדברנד גורליט, קארל בוכהולץ, פרדיננד מולר וברנהרד בהמר לסחור בפריטים כאלה ולאתר קונים מעבר לים בתמורה לעמלת סוכן. שמו של גורליט מופיע ברבות מהרשומות ברישום שנערך על ידי משרד התעמולה, שסיפק פרטים על גורלו של כל חפץ, בין השאר אם הוחלף, נמכר או הושמד.
לאחר נפילת צרפת, מינה הרמן גרינג מספר סוחרים מאושרים, כולל גורליט, לצורך מבצע רוזנברג. מטרת המבצע הייתה רכישה של נכסי אמנות צרפתית, בעיקר יצירות שנבזזו ממוזיאונים ומאספנים עשירים, עבור מוזיאון הפיהרר המתוכנן של היטלר, שאותו רצה להקים בלינץ; חלק מהעבודות הועברו לאוסף האמנות האישי של גרינג. גורליט, שכבר יצא למסע רכישה לפריז מטעם מוזיאונים גרמניים, רכש בין השנים 1943 ל-1944 כ-200 יצירות בפריז ובהולנד, לא כולל יצירות שנרכשו לאוסף שלו, מהן 168 יצירות שנועדו למוזיאון הפיהרר. הוא ניצל את נסיעות הרכישה הרשמיות שלו לפריז, שהייתה בתקופת מלחמת העולם השנייה מרכז סחר אמנותי, להרחבת אוספו הפרטי. בנוסף, הוא הרוויח סכומי כסף גבוהים כעמלות ממכירת יצירות אמנות עבור המשטר הנאצי, אשר שילם סכומים נכבדים עבור יצירות אלו.
גורליט רכש גם יצירות מאמנים שנרדפו על ידי הנאצים, ביניהם מקס בקמן, שעד 1944 חי בגלות בהולנד, לפני יציאתו לארצות הברית ב-1947. גורליט ושותפו רכשו בספטמבר 1944 מבקמן חמש יצירות, כולל "בר בראון" שגורליט שמר לעצמו. לאחר מותו של גורליט ניסתה אלמנתו למכור את הציור ללא הצלחה. הציור נמכר מאוחר יותר על ידי בנו, קורנליוס, ובמכירה פומבית בשטוטגרט ב-1972 הוא הניב לו 90,000 מארק. משפחת בקמן לא ערערה על חלוקת תמורתה של המכירה, ואישרה כי רכישת היצירה המקורית על ידי הילדברנד גורליט נעשתה באופן חוקי, למרות נסיבותיו הכלכליות הקשות של האמן באותה תקופה.
לאחר המלחמה

ביוני 1945 נתפסו הילדברנד גורליט ואשתו כשברשותם עשרים קופסאות של יצירות אמנות בעיירה שלוספלד (אנ') שבגרמניה. הוא סיפר לחוקרי רשויות הצבא האמריקאי כי במהלך הפצצת דרזדן בפברואר 1945, מרבית האוסף ותיעוד עסקאות האמנות שלו הושמדו בביתו שבקייזרשטראסה. 115 יצירות נלקחו ממנו על ידי השלטונות האמריקאיים והגרמניים, אך הושבו אליו לאחר שהצליח לשכנע אותם שרכש אותן כדין. הוא הציג את עצמו כקורבן של רדיפות הנאצים בשל מורשתו היהודית וניהל משא ומתן על שחרור רכושו. בין אם חלקים מהאוסף שלו ותיעוד העסקאות שלו הושמדו בדרזדן, כפי שטען גורליט, ובין אם לאו, חלקים נוספים הוסתרו ככל הנראה בהצלחה בפרנקוניה שבסקסוניה ובפריז, והוחזרו לאוסף לאחר המלחמה.
בשנת 1947, אחר תום מלחמת העולם השנייה, חזר הילדברנד גורליט לעסוק במסחר ביצירות אמנות ומונה למנהל אגודת האמנות של הריין ווסטפאליה, שפעלה בדיסלדורף. ייתכן שהוא ירש יצירות נוספות שהחזיקה המשפחה לאחר פטירתם של אביו ואימו ב-1938 ב-1949, בהתאמה. על פי מסמכים שהציג, הציור "גשר ווטרלו" של קלוד מונה, אשר נחשב לאחד מהיקרים באוסף גורליט, נרכש על ידי אביו של הילדברנד כמתנה לאמו בין השנים 1914 ל-1923. בשנת 1923, הועבר הציור להילדברנד גורליט כמתנת חתונה. מאוחר יותר עלו ספקות באשר לאמינות המסמכים הללו. הוא המשיך לרכוש יצירות עבור האוסף שלו, כולל "נערת כפר עם עז" של קורבה, שעבורה שילם אז 480,000 פרנק צרפתי, והשאיל יצירות מהאוסף שלו למספר תערוכות נודדות: תערוכה אחת כזו, "צבעי מים, רישומים והדפסים גרמניים: סקירה של אמצע המאה", שכללה 23 יצירות מהאוסף של הילדברנד, נדדה בארצות הברית עד אחר פטירתו ב-1956 בתאונת דרכים.
לאחר מותו של הילדברנד גורליט, עבר האוסף לרשות אשתו, הלן. עם מותה ב-1964, עבר חלקו הגדול של האוסף לבנם, קורנליוס גורליט. האוסף נותר בתודעתם של אנשי עולם האמנות הגרמנית בני דורו של גורליט, ולעיתים בקרב ממשיכי דרכו בעסקים. עם זאת, בחלוף למעלה מארבעה עשורים, נעלם האוסף מתודעת הציבור.
עיקר האוסף של הילדברנד שרד עם בנו, קורנליוס, שחי חיים שקטים במשך יותר מארבעים שנה. חלקים מהאוסף נשמרו בשתי כתובותיו במינכן ובזלצבורג. נראה כי פריטים נוספים הוחזקו על ידי אחותו של קורנליוס, בניטה, שלימים נישאה ועברה לשטוטגרט עם בעלה. מלבד הכספים שירש לאחר מות הוריו, התקיים קורנליוס ממכירת מספר קטן של פריטים מהאוסף, בעיקר בשנים 1988 ו-1990, כשהתמורה שולמו לחשבון בנק בשווייץ, שבו היה מבקר מדי ארבעה עד שישה שבועות. הציור "מאלף האריות" של מקס בקמן נמכר במכירה פומבית ב-2011, ככל הנראה כדי לכסות חשבונות רפואיים; קורנליוס כבר הסכים לחלוק את ההכנסות מהמכירה בסך כ-800,000 אירו באופן שווה עם היורש למשפחה היהודית, שהציור היה שייך לה במקור.