stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסתר אווקה
הערות שוליים

↑  "Aster Aweke". Discogs.
1 2  Biography of Aster Aweke, TheBiography
↑  Aster Aweke, African Musicians Profiles
1 2  Aster Aweke, Craig Harris, AllMusic
↑  "Africa: Aster Aweke Sings for the People Against Hunger". All Africa. 23 בנובמבר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Aster Aweke to perform live at ‘Ewedhalew’ concert, Beth Achitsa, Music In Africa, 26 Aug 2015
↑  Ethiopian Soul, Richard Harrington, The Washington Post, October 11, 1990
↑  Aster Aweke’s Kabu Coffee to Start Export, Ethiopiaforums, DECEMBER 11, 2011
↑  "Ethiopian celebrity expanding into coffee export". capitalethiopia.com.
↑  "Aster Aweke". Discogs.
↑  "Aster Aweke". Discogs.
↑  Biography of Aster Aweke, פרטים
↑  Yegna - A Musical Band Of Five Girls, "The Sound Of All Of Us", Zela Gayle, Addis Standard, November 26, 2013
↑  "PRESS RELEASE-YEGNA RELEASES NEW MUSIC VIDEO FEATURING ASTER AWEKE". debirhan.com. אורכב מ-המקור ב-2015-01-12. נבדק ב-2018-11-05.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13983881j (data)  GND: 1070072834  ISNI: 0000 0000 3258 9156  LCCN: n2011212713  MusicBrainz: a9a3acea-e026-44ac-90d5-7768eaf183ed  NTA: 105061999  VIAF: 12500327   WorldCat (עם VIAF): 12500327
מרקוס מלוני

מרקוס ויניסיוס ברבוסה מלוני (בפורטוגזית: Marcus Vinicius Barbosa Meloni, בערבית: ماركوس فينيسيوس باربوسا ميلوني, בתעתיק מדויק: מארכוס פיניסיוס בארבוסא מילוני; נולד ב-25 ביוני 2000 בסאו פאולו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי-אמירתי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת א-שארג'ה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת איחוד האמירויות הערביות.
קריירת מועדונים

מלוני גדל במחלקת הנוער של פלמיירס. בשנת 2019 עבר לא-שארג'ה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
קריירה בינלאומית

ב-10 באוקטובר 2024 ערך מלוני את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איחוד האמירויות הערביות, בתיקו 1-1 נגד נבחרת קוריאה הצפונית במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
בית אנגל

| --- | --- |
בית אנגל (2019)
בית אנגל (2019)
 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים 
 על שם:  שרה אנגל 
 כתובת:  שדרות רוטשילד 84 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1933
 תאריך פתיחה רשמי:  1933 
 אדריכל:  זאב רכטר 
 סגנון אדריכלי:  הסגנון הבין-לאומי 
 קואורדינטות:  32°03′58″N 34°46′40″E﻿ / ﻿32.066038888889°N 34.777708333333°E﻿ / 32.066038888889; 34.777708333333
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) בית אנגל(למפת תל אביב רגילה) בית אנגל(למפת גוש דן רגילה) בית אנגל(למפת גוש דן מוגדלת) בית אנגל  he בית אנגלhe בית אנגלמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית אנגל הנמצא בלב תל אביב, בשדרות רוטשילד 84 פינת רחוב מזא"ה, הוא בניין מגורים בסגנון הבינלאומי (באוהאוס) שתוכנן על ידי האדריכל זאב רכטר ב-1933. הבניין מהווה את אחד המבנים הידועים של העיר הלבנה ואבן דרך חשובה בהתפתחות האדריכלות הישראלית כבניין הראשון על עמודים.
אדריכלות

רכטר, שחזר מלימודי אדריכלות בפריז ב-1932, הושפע רבות מגישותיו של המודרניסט לה קורבוזיה. בעוד מרבית אדריכלי התקופה הושפעו מבית ספר הבאוהאוס הגרמני, הביא איתו לארץ רכטר את גישותיו הייחודיות של לה קורבוזיה במסגרת התנועה המודרנית באדריכלות אשר באה לראשונה לידי ביטוי בבית אנגל. הבניין הושפע ישירות מוילה סבואה שנבנתה רק שנים ספורות קודם לכן ורעיונות נוספים אשר יישם לה קורבוזיה מאוחר יותר ב"יחידת המגורים".
הבניין נקרא על שם בעלת הבית הגב' שרה אנגל (1897–1964) עולה חדשה מאנגליה שביקשה להקים בית דירות איכותי לצורכי השכרה. היא אף התגוררה באחת הדירות. הוא תוכנן על מגרש בגודל כפול בצורת האות "ח" הפתוחה לכיוון רחוב מזא"ה ויוצרת חצר פתוחה קטנה בחזית הבניין. העמדתו על עמודים יצרה עבור הולכי הרגל ברחוב תחושה של המשכיות החלל ורציפות של הצמחייה שהמשיכה מתחת לבניין. על קבלת היתר הבנייה היה מאבק ממושך בין האדריכל ועירייה שסרבה תחילה לנכות את שטח הקומה המפולשת מאחוזי הבנייה אך לבסוף השתכנעה בחשיבותה ואישרה בהמשך קומות מסוג זה באלפי בניינים נוספים. במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה קומת העמודים כמפקדה בריטית זמנית.
על גג המבנה הוקם חדר כושר וגינת גג משותפת לכל הדיירים אשר מעל חלקה נבנתה פרגולת בטון. הפרגולה יצרה הצללה קלה בגג אך בעיקר נועדה להדגיש את קיומה של קומת הגג בחזית המבנה הנראית מהרחוב. חזיתות הבניין כללו מרפסות וחלונות סרט האופייניים מאוד לסגנון הבינלאומי אשר יצרו משחקים נפחיים ומשחקי אור וצל אשר הודגשו בעזרת הטיח הלבן החלק.
האדריכל זאב רכטר שכר לעצמו בבית זה דירה מרווחת לאחר השלמתו ובין דייריו המפורסמים נמנים גם האחים שמיר, מחלוצי הגרפיקה בארץ ישראל, הפיזיקאי עמוס דה-שליט ואדיס דה פיליפ, מייסדת האופרה בתל אביב.
השפעה

הבנייה על עמודים אשר יוצרת "קומה מפולשת" הייתה מקובלת מאוד בבנייה הישראלית מאז בית אנגל ועד למעשה שנות ה-80 וה-90 ורבים מבנייני המגורים בכל רחבי הארץ נבנו על עמודים. יש גם המכנים את בית אנגל כ"בניין שהעמיד את תל אביב על הרגליים".
אולם, הצלחתו של בית אנגל כבניין מגורים בראשית שנותיו לא המשיכה כייעודה המקורי. בניינים רבים שנבנו על עמודים מאוחר יותר ייעדו את הקומה לחניית מכוניות והגידור ההיקפי סביב כל המגרש, דבר שנעדר מהבנייה של שנות ה-30, הפך את הקומה המפולשת לאזור פונקציונלי בלבד ולא כחלל איכותי הממשיך את המרחב הציבורי. כיום, גם בעידודה של תמ"א 38, נסגרות קומות מפולשות רבות וניתנות הקלות בנייה רבות לבניינים המבקשים לסגור את החלל שמתחתם בקירות.
הבניין כיום

לאחר שנים ארוכות בהן הוזנח וחזיתות הבניין הלבנות האפירו, בינואר 2019 הושלם תהליך שימור קפדני בן ארבע שנים למבנה על ידי משרד השימור אמנון בר אור טל גזית אדריכלים בע"מ. כחלק מתוכנית השימור וחלק מהגדרתו כמבנה לשימור מחמיר פורקו כלל התוספות שנוספו לבניין במהלך השנים: שופצו כלל הדירות, נפתחה מחדש קומת העמודים האיקונית שנסגרה על ידי לבני סיליקט ושימשה כמקלט בהפצצות על תל אביב במלחמת העולם השנייה ונוספו לו מספר דירות חדשות. לאחר מספר ניסיונות שכשלו להסב את שימושו לכדי מלון בוטיק, הבניין משמש כיום כבניין מגורים ובו דירות יוקרה.
גלריה

הבניין בשנות ה-30. מימין רחוב מזא"ה ואגפו המזרחי של הבניין
בית אנג'ל, השלט עם מספר הבית
בית אנג'ל - רוטשילד 84
הערות שוליים

↑  שולה וידריך, בית אנגל, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
↑  המאבק לעצמאות של האדריכלות הישראלית במאה ה-20, אבא אלחנני, 1998
↑  מנור בראון, סוף להזנחה: חיים חדשים לבית אנגל, שהרים את ת"א על עמודים, באתר Xnet‏, 15 בינואר 2019
ברטוש ברשינסקי

ברטוש ברשינסקי (בפולנית: Bartosz Bereszyński; נולד ב-12 ביולי 1992) הוא כדורגלן פולני המשחק בעמדת המגן ימני בסמפדוריה ובנבחרת פולין.
קריירת מועדונים

ברשינסקי נולד בפוזנן ובמהלך קריירת הנוער שלו עבר באקדמיות של וינוגראדי פוזנן, פוזנניאק פוזנן, ורטה פוזנן ולך פוזנן. בקריירת הבוגרים שלו בליגה המקומית עבר בקבוצות לך פוזנן, ורטה פוזנן ולגיה ורשה.
בינואר 2017, ברשינסקי עבר לסמפדוריה מהסרייה א' בחוזה לארבע וחצי שנים.
ב-7 בינואר 2023 הושאל לנאפולי עד לסוף העונה.
קריירה בינלאומית

ברשינסקי ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של פולין בשנת 2013.
נכלל בסגל נבחרת פולין לטורניר מונדיאל 2022.
תארים > קבוצתיים

אליפות פולין (1): 2009/10
אליפות פולין (4): 2012/13, 2013/14, 2015/16, 2016/17
הגביע הפולני (3): 2012/13, 2013/14, 2015/16
נאפולי
אליפות איטליה: 2022/2023
הדלתה של הדנובה

מראה בדלתת הדנובה
הדלתה של הדנובה (ברומנית: Delta Dunării) הממוקמת במחוזות טולצ'ה ברומניה ומחוז אודסקאיה באוקראינה, שעל שפת הים השחור, היא הדלתה הגדולה ביותר (3,446 קמ"ר) והשמורה ביותר באירופה.
גאוגרפיה

הדלתה של הדנובה היא סביבה דינאמית מאוד, כך למשל גדלה הדלתה כל שנה בכ-40 מטר לערך כתוצאה מהסחף המגיע מהנהר דנובה. על פי עדות הרודוטוס מלפני כ-2,500 שנה, התחלקה הדנובה לשבע זרועות על מנת ליצור את הדלתה, אך כיום מתחלקת הדנובה בסמוך לעיר טולצ'ה לשתי זרועות, תעלת קיליה (Chilia) ותעלת טולצ'ה (Tulcea). בהמשך מתפצלת תעלת טולצ'אה לשתי זרועות, תעלת סולינה (Sulina) ותעלת גאורגה הקדוש (Sfântu Gheorghe). עוד תעלות משנה רבות נוספות מחלקות את הדלתה לאזורים בהם גדל הקנה, לביצות וליערות, שחלקם מוצפים באביב ובסתיו.
בדלתה של הדנובה, אחרי כל השינויים שחלו בה, נותרו עדיין 670 אגמים עם שטח של כ-300 קילומטרים רבועים.
בים השחור, במרחק של 44 ק"מ מהדלתה, מצוי אי הנחשים, טריטוריה השייכת לאוקראינה שרומניה טוענת לבעלות עליה.
ב-2004 החלה אוקראינה בחפירת תעלת דנובה–הים השחור (אוקראינה) שתאפשר קשר ימי בין הים השחור לחלק האוקראיני של הדלתה. האיחוד האירופי תבע מהאוקראינים להפסיק את החפירה משום שהיא תפגע באזורים המוצפים של הדלתה. הרומנים הודיעו על כוונתם לתבוע את אוקראינה בנושא בבית הדין הבינלאומי לצדק.
טבע

בדלתה של הדנובה יש 1,200 מינים של צמחים, 300 מינים של עופות ו-45 מינים של דגי מים מתוקים באגמים הרבים שבה ובביצות. מדי שנה מגיעים מיליוני עופות מאזורים שונים בעולם (אירופה, אסיה, אפריקה והמזרח התיכון) לקנן בדלתה. כ-2,733 קמ"ר משטח הדלתה הוכרז כאזור מוגן ולכן סגור לדיג ולציד. ארגון אונסק"ו הכריז על הדלתה כאתר מורשת עולמית ב-1991 וכעל שמורה ביוספרית ב-1998 (הכולל גם את חלקה האוקראיני של השמורה; החלק הרומני הוכר בידי הארגון כשמורה ביוספרית כבר ב-1979 והורחב ב-1992).
תושבים

כ-15,000 איש מתגוררים בדלתה, רובם חיים מדיג מתוך קיאקים הבנויים מסורתית מעץ. ביניהם קהילת הליפובנים, צאצאים של "חסידי הפולחן הישן" שעזבו את רוסיה ב-1772 כדי להימנע מרדיפות דת. המרכז הראשי של קהילת הליפובנים בחלק האוקראיני של הדלתה של הדנובה היא וילקובו (Vilkovo).
הערות שוליים

↑  Lacurile (ברומנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548947405171  PLWABN: 9810642595405606  BNE: XX458497  BnF: cb13566933k (data)  GND: 4012713-8  LCCN: sh91001123  MusicBrainz: dc503d1f-9d23-47d7-96c4-4216c6a38ec1  NSK: 000618108  SUDOC: 05259341X  VIAF: 316430382   WorldCat (עם VIAF): 316430382 
בול דואר המוקדש לדלתת הדנובה
דרוגו הקדוש

| --- | --- |

 לידה:  1105 Carvin, צרפת 
 פטירה:  1185 (בגיל 80 בערך) Sebourg, צרפת 
 חג:  16 באפריל
 פטרון של:  רועי צאן, כבשים, מיילדות, יתומים, אנשים עם מומים פיזיים קשים, בקעים, אבני מרה, חרשים, אילמים, מחלות נפש והסובלים מהן, עצמות שבורות, הכפרים הצרפתיים פלורי-סור-לואר ובום-לה-מסיה, ובתי קפה.
 
דרוגו (1105–1185) הוא קדוש נוצרי צרפתי. שמו מאוית Drogo, Dreux, Drugo, ואף Druron. דרוגו נולד בסבורג. יום חגו הוא ה-16 באפריל.
קורות חייו

נולד בסבורג, שהייתה חלק מחבל נור-פה דה קאלה (כיום או-דה-פראנס, סמוך לגבול בלגיה). אביו מת טרם לידתו, ואימו מתה בלידתו, והוא גדל אצל קרובי משפחה. בגיל עשר שמע את סיפור לידתו והייסורים והקורבן שהקריבה אימו בלידתו, ואירועים אלה ייסרו אותו קשות.
בהגיעו לבגרות נפטר מכל רכושו, על מנת להתקרב לאידיאל העוני של ישו, כמסופר בבשורה על פי מתי, יט, 21:
21 וַיֹּאמֶר יֵשׁוּעַ אֵלָיו אִם־חֶפְצְךָ לִהְיוֹת שָׁלֵם לֵךְ מְכֹר אֶת־רְכֻשְׁךָ וְנָתַתָּ לָעֲנִיִּים וְהָיָה לְךָ אוֹצָר בַּשָּׁמָיִם וְשׁוּב הֲלֹם וְהָלַכְתָּ אַחֲרָי׃
22 וַיְהִי כִּשְׁמֹעַ הַבָּחוּר אֶת־הַדָּבָר הַזֶּה וַיִּתְעַצֵּב וַיֵּלַךְ כִּי נְכָסִים רַבִּים הָיוּ לוֹ׃
23 וַיֹּאמֶר יֵשׁוּעַ אֶל־תַּלְמִידָיו אָמֵן אֹמֵר אֲנִי לָכֶם קָשֶׁה לֶעָשִׁיר לָבוֹא אֶל־מַלְכוּת הַשָּׁמָיִם׃
24 וְעוֹד אֲנִי אֹמֵר לָכֶם נָקֵל לַגָּמָל לַעֲבֹר בְּנֶקֶב הַמַּחַט מִבֹּא עָשִׁיר אֶל־מַלְכוּת הָאֱלֹהִים׃
במשך כמה שנים עבד אצל אישה בשם אליזבת דה-אייר כרועה הצאן שלה. בעיסוק זה יכול היה להיות פנוי לחיי התבודדות ותפילה, והתפרסם בין הכפריים כרועה מיומן, אדם נעים הליכות שמוכן תמיד לעזור ולחלוק את הידע שלו. את הכסף והמתנות שקיבל מהכפריים בעבור עזרתו, נתן לעניים ושמר אצלו את ההכרחי לקיום. על פי המסורת הנוצרית, אמונתו העניקה לדרוגו יכולת לבילוקציה, היכולת להיות בשני מקומות בה בעת (בשדה ובשעת תפילה).
גם לאחר כמה שנים כרועה, לא פסקו יסוריו על חלקו במות אימו. הוא חש שעליו לקבל מחילה על כך והחליט לעלות לרגל לרומא. בדרכו סייר באתרים קדושים ברחבי צרפת ואיטליה. הוא עשה את המסע תשע פעמים, ולאחר כל מסע חזר לסבורג לתקופה קצרה. הוא מעולם לא זכה להתקבל אצל האפיפיור.
במסעותיו וחיי הנדודים הקשים, הוא לקה בבקע ששיווה לו מראה מעוות וגרם לבריות להתרחק ממנו. הוא שב לסבורג, והקדיש את עצמו לחיי נזירות כ"אנקוריט" (Anchorite), נזיר שחי חיי פרישות ותפילה בתא סגור בצמוד לכנסייה, שאותו הוא נודר שלא לעזוב לעולם. מחלון אחד בתאו, יכול היה לראות את הטקסים בכנסייה ומחלון שני, לקבל לחם ומים מכפריים שבאו לבקש ברכה או עיצה. הוא נחשב כ"קדוש חי" בעיני בני קהילתו וחי בתאו במשך עשרות שנים עד מותו.
בני קהילתו ראו בו קדוש עוד בחייו, ולאחר מותו הדבר קיבל הכרה רשמית של הכנסייה בשל אורחות חייו שהיוו אידיאל נוצרי, וכן הניסים שהיו קשורים בו. יום הקדוש שלו נקבע ל-16 באפריל.
השראה וניסים

ניתן לראות בחייו שלוש תחנות: רועה, עולה רגל, ונזיר אנקוריט. כל אחת מתחנות אלה נועדה לקרב אותו לחיי קדושה.
בנוסף לנס הבילוקציה, מסופר על שריפה שפרצה בכנסייה וכילתה אותה ואת התא של דרוגו שהיה צמוד אליה, אולם לא פגעה בדרוגו עצמו שהתפלל כל אותה עת. נס שלישי אירע על פי המסופר לאחר מותו של דרוגו, כאשר קרובי משפחתו בקשו להביא אותו לקבורה בעיר הולדתו. ארונו נעשה כבד יותר ויותר ככל שהתרחקו מהכנסייה, עד שלבסוף העגלה לא יכלה לנוע יותר. לבסוף דרוגו נקבר בסבורג, והמקום שבו נעצרה העגלה סומן בצלב והפך למקום עלייה לרגל.
דרוגו משמש כקדוש המגן של יולדות, יתומים, רועים, אנשים עם מומים פיזיים קשים, ועוד. הקשר של דרוגו לבתי קפה לא ברור, אך מתועד שנים רבות.
הערות שוליים

↑  Saint Druon Ermite à Sebourg près de Valenciennes - Confesseur (+ 1189)
1 2  Christian E. O'Connell, Rediscovering Saint Drogo of Sebourg, Crisis Magazine
↑  הקדושים של פה-דה-קלה: מארטירולוגיה מקומית (Saints du Pas de Calais Martyrologe local), באתר Diocèse d'Arras
ארמון לינדשטדט

ארמון לינדשטדט מכיוון הפארק
ארמון לינדשטדט (בגרמנית: Schloss Lindstedt) הוא בית מגורים מלכותי לשעבר, שנבנה במערב פוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה. הארמון נבנה עבור פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה מ-1858 עד 1861, והוא חלק מהמכלול התרבותי "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990, והורחב בשנים 1992 ו-1999. הארמון שייך כיום לקרן הארמונות והגנים הפרוסיים ברלין-ברנדנבורג (גר'), המנהלת את אתר המורשת העולמית.
היסטוריה

אחוזת לינדשטדט הייתה שייכת לאבותיו של הקומיקאי הגרמני לוריו (אנ') בין השנים 1803–1828, שמהם רכש אותה פרידריך וילהלם השלישי בשנת 1828 כאחוזה קטנה. היא שימשה לגידול קרפיונים ושרידי הבריכות עדיין שם. הנכס ממוקם צפונית-מערבית, כ-800 מטרים לארמון החדש, על כביש לינדשטדט (Lindstedter Chaussee).
פרידריך וילהלם הרביעי עבד בשלב זה על תוכניות לבית שאליו יפרוש מאז שקנה את אחוזת לינדשטדט. במשך עשרות שנים הוא השתתף בתכנון שיפוץ הבית עם למעלה מ-100 רישומים. מבנה החוץ הבארוקי אמור היה להתפתח למבנה מפואר בסגנון וילה עתיקה. בסופו של דבר, יושמה רק גרסה מינימלית של הפרויקט.
למרות מעורבותם של לודוויג פרזיוס, לודוויג פרדיננד הסה (גר'), פרידריך אוגוסט שטילר ופרדיננד פון ארנים, תלמידו של קארל פרידריך שינקל, התכנון התארך במשך שנים רבות.
תיאור

בנוסף לבניין הראשי, מורכב המכלול הקלאסי המאוחר ממגדל עם בלוודרה ושלוחה דמוית מקדש עם גרם מדרגות גבוה. אכסדרה מחברת את הבניין עם כביש לינדשטדט ויוצרת חיבור לנוף. נראה שחלקי הבניין שהוזכרו שונים זה מזה בשלמותם ומשקפים את כמיהתו של הלקוח לקלאסיציזם איטלקי.
הגן הרגיל שתוכנן על ידי פטר יוזף לנה מציע נקודות מבט על הארמון והנוף. בשל הגבעה, נשקף נוף של כיפות מכלול הבניינים של הארמון החדש.
שימושים

אומרים שפרידריך וילהלם הרביעי הקים את הארמון כמקום אליו התכוון לפרוש. עם זאת, ניתן לשאול אם זה היה קורה אי פעם. לאחר מות המלך, הארמון השתייך לירושת אלמנתו. רק יורשו לכתר ואחיו וילהלם הראשון השלים את הבניין.
מאוחר יותר הושכר הנכס לעובדי ממשלה שונים. בתקופת שלטונו של הקייזר וילהלם השני שימשה הטירה גם כתחנת הסגר למגפות כולרה ושחפת. ילדי המשפחה הקיסרית למדו לעיתים בארמון לינדשטדט. לאחר 1918 השאיר פאול פון הינדנבורג את הטירה לראש המטה הכללי אריך פון פאלקנהיין לשכירות ארוכה. הוא נפטר שם בשנת 1922, אף על פי שמשפחתו המשיכה להתגורר בטירה עד 1944. אריך פון פאלקנהיין נקבר בבית הקברות של בורנשטדט הסמוך.
בארמון לינדשטדט התאכסנו אנשים פרטיים עד שנות החמישים של המאה ה-20, והוא שירת את המכון הבוטני של אוניברסיטת פוטסדאם לחינוך בשנות החמישים, ומאז שנות השמונים של המאה העשרים, את מכון פוטסדם לרפואה משפטית. מאז 1996, הארמון מנוהל על ידי קרן הארמונות והגנים הפרוסיים ברלין-ברנדנבורג והוא חלק מאתר המורשת העולמית "מכלול הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שצורף לרשימת אתרי המורשת העולמית ב-1990, כשארמון לינדשטדט עצמו צורף לאתר בהרחבה של 1999. כיום הוא משמש לאירועים מסוגים שונים וניתן לשכור אותו מקרן הארמונות.
הטירה שימשה כרקע לכניסה למתחם מעבדה הסודית התת-קרקעית בסרט המדע הבדיוני הפעולה והאימה "האויב שבפנים" (2002).
בשנת 2019 נודע כי גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה, נינו של וילהלם השני, קיסר גרמניה האחרון, תובע זכות קניין קבועה, ללא עלות ורישום מקרקעין, בארמון צציליינהוף, בארמון לינדשטדט או בווילה ליגניץ (גר').
לקריאה נוספת

Gert Streidt, Klaus Frahm: Potsdam – Die Schlösser und Gärten der Hohenzollern. Könemann Verlagsgesellschaft, Köln, 1996 ISBN 3-89508-238-4
David E. Barclay: „Anarchie und guter Wille“
Stiftung Preussische Schlösser und Gärten SPSG: „Künstler und König“ – Ausstellungskatalog zum 200. Geburtstag von Friedrich Wilhelm IV.
הערות שוליים

↑  Wie der Streit zwischen Kaiser-Ururenkel und Bund eskalieren konnte
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4737001-4  VIAF: 248742255   WorldCat (עם VIAF): 248742255
האכסדרה הגדולה בתדמור

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אכסדרה, אתר ארכאולוגי 
 מיקום:  תדמור 
 מדינה:  סוריה 
 הקמה ובנייה
 חומרי בנייה:  אבן 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות רומית 
 קואורדינטות:  34°33′02″N 38°16′07″E﻿ / ﻿34.5505°N 38.2687°E﻿ / 34.5505; 38.2687
  (למפת סוריה מוגדלת) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיההאכסדרה הגדולה בתדמור(למפת סוריה רגילה) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיההאכסדרה הגדולה בתדמור
 
הקשת המונומנטלית בקצה השדרה שנהרסה באוקטובר 2015
קטע משדרת העמודים
תוכנית העיר העתיקה במרכזה האכסדרה על חלקיה השונים
האכסדרה הגדולה בתדמור היא שדרת עמודים בשדרה המרכזית של העיר העתיקה בעיר תדמור במדבר הסורי, בסוריה. האכסדרה נבנתה במספר שלבים במאות ה-2 וה-3 לספירה. אורכה של השדרה הוא יותר מק"מ והיא הייתה מקושרת למקדש בל בצידה הדרומי של העיר, לשער המערבי ולמקדש הקבורה בצידה הצפוני-מערבי. השדרה היא חלק מאתר מורשת עולמית של העיר תדמור.
על פי דיווח מתחילת חודש אוקטובר 2015, הקשת המונומנטלית שהייתה חלק מהשדרה נהרסה על ידי ארגון המדינה האסלאמית.
השדרה

שדרת העמודים מחולקת משלושה חלקים שנבנו בנפרד במהלך המאה ה-2 והמאה ה-3. החלק המערבי של השדרה הוא העתיק ביותר והוא מתחיל בשער המערבי ליד מקדש הקבורה. החלק המזרחי נבנה שני והתחיל בקשת המונומנטלית במרכז העיר העתיקה עד לכניסה למקדש בל. החלק המרכזי בשדרה נבנה האחרון במטרה לקשר בין שתי שדרות העמודים האחרות, הוא מתחבר עם החלק המערבי בטטרפילון הגדול ואל החלק המזרחי בקשת המונומנטלית.
שדרת העמודים מורכבת מעמודים קורינתיים שנבנו מ-6–8 גלילי אבן. על העמודים עוטרו בחלקם האמצעי במדף מדורג מאבן שנשאו כתובות הקדשה. המדפים שימשו להנחת פסלוני ברונזה של דמויות חשובות. על עמוד בחזית התיאטרון הרומי נמצאה כתובת ארמית ויוונית, המוקדשת לג'וליוס אורליוס זנוביוס (Julius Aurelius Zenobius) אביה של המלכה זנוביה, הכתובת מתוארכת לשנים 257–267 לספירה.
השדרה > השדרה המערבית

שדרת העמודים המערבית היא השדרה הראשונה שנבנתה. כתובות שנמצאו על חלק מהעמודים אישרו שהעבודות על שדרה זאת התחילו לפני 158 לספירה. העמודים בשדרה הונחו בקו ישר מכיוון צפון-מערב לכיוון דרום-מזרח ואורכה 500 מטר, זאת השדרה הארוכה ביותר מכל השלוש. הרוחב של השדרה אינו אחיד. החלק המרכזי הוא ברוחב של 11.7 מטר, ואילו שני צידי השדרה (המדרכות) הם ברוחב 7 מטר כל אחד. השער המערבי, ששימש כיציאה המערבית של השדרה, נבנה בסוף המאה ה-2. שדרה זאת מחוברת גם בזווית ישרה לשדרה רוחבית נוספת אשר מגיעה לשער דמשק בדרום.
השדרה > השדרה המזרחית

שדרת העמודים המזרחית התחילה בקשת המונומנטלית והיא נמתחת מכיוון צפון-מערב לכיוון דרום-מזרח לכיוון הפרופילאה של מקדש בל. בניית השדרה החלה לאחר סיום הפרופילאה ב-175 לספירה והיא נמשכה עד תחילת המאה ה-3 לספירה. חלק זה הוא הרחב ביותר באכסדרת העמודים הגדולה. רוחב החלק המרכזי הוא 22.7 מטר, ורוחב המדרכות הוא 6.7 מטר. פינת הטמנוס (תחום מקודש המובדל באמצעות קיר) של מקדש נבו נהרס כדי לאפשר תצפית ישירה על הקשת המונומנטלית מתוך החלק המערבי וגישה רחבה ונוחה יותר לחלק המוביל למקדש בל. בשלב מאוחר יותר הוסף לחלק זה נימפאום בחלק שבין מקדש בל למקדש נבו. הקשת נבנתה בתקופת מלכותו של הקיסר הרומי ספטימיוס סוורוס שמלך בין השנים 193–211 לספירה.
השדרה > השדרה המרכזית

שדרת העמודים המרכזית משתרעת ממזרח למערב. היא נבנתה כדי לקשר בין שתי השדרות הקדומות יותר. העבודה על הקמת השדרה החלה באזור הקשת המונומנטלית בחלקה הראשון של המאה ה-3 לספירה. השדרה מגיעה עד לטטרפילון ששם הוא מתחבר לשדרה המערבית ברחבה סגלגלה. השדרה המרכזית היא חלק חשוב בעיר יחד עם מספר מבני ציבור סביבו כמו התיאטרון הרומי, המרחצאות של דיוקלטיאנוס ומקדש נבו. רוחב השדרה המרכזית נע בין 14 מטר ליד הטטרפילון ל-10 מטר כשהיא מגיעה לקשת המונומנטלית. רוחב המדרכות גם משתנה בין 7-6.3 מטר במדרכה הצפונית ל-8.95-6.8 מטר למדרכה הדרומית.
הערות שוליים

↑  Islamic State Destroys Ancient Palmyra Arch, Syrian Activists Say באתר וול סטריט ג'ורנל, 5 באוקטובר 2015
↑  דאעש פוצץ את שער הניצחון בתדמור, באתר ynet, 5 באוקטובר 2015
↑  Monuments of Syria: A Guide, עמ' 214
מבצע אסף

התקפות המצרים ב-6 בדצמבר
התקפות הנגד של צה"ל ב-7 בדצמבר
קבר שייח' נוראן בקיבוץ מגן. אתר מרכזי במבצע אסף
שלט הסבר על קבר שייח' נוראן בקיבוץ מגן
לוח תצפית בגבעת שייח' נוראן בקיבוץ מגן
מבצע אסף היה מבצע צבאי שקיים צה"ל בצפון מערב הנגב, כנגד הצבא המצרי, בין ג'-ה' בכסלו תש"ט, 5 ל-7 בדצמבר 1948, בעת מלחמת העצמאות. מטרת המבצע הייתה כיבוש והחזקה של תלים שהצבא המצרי תפס באותו אזור. המבצע הוכתר בהצלחה.
רקע

מאז הכרזת העצמאות ועד למבצע יואב נחשב צפון מערב הנגב לזירה צדדית של המלחמה, בה פעלו, מצד הערבים, בעיקר כוחות האחים המוסלמים המצרים, ואילו צה"ל הסתפק בהרחקתם הזמנית מן היישובים ומצינור המים המוביל לקיבוץ גבולות.
בעקבות מבצע יואב, המצרים תפסו את התלים שייח' נוראן, ח'ירבת מאעין, תל אל-פארעה ותל ג'אמה, אשר ממערב לוואדי שללה (נחל הבשור), ובכך הפרידו בין כוחות צה"ל בבארי (שבאותו הזמן ישב כשלושה ק"מ צפונה מערבה ממיקומו היום) ונירים (שבאותו הזמן ישב באזור קיבוץ סופה של ימינו). צה"ל חשש כי היערכות מצרית זאת תהווה ראש גשר להתקפה על באר שבע, או לחלופין, כאמצעי לריתוק כוחות צה"ל במטרה להקל על כיס פאלוג'ה. אפשרות נוספת ממנה חששה ישראל, הייתה שימוש באותם תלים כבסיס לקו הגנה חדש, עזה-ביר עסלוג' (רביבים). קו כזה יכול לבסס טענה מצרית לאחיזה בכל שטחי הנגב שמדרום וממערב לו, בהסדרים מדיניים עתידיים, אשר החלו להסתמן באותה העת.
ישראל שאפה, לפיכך, להסיג את הכוחות המצריים, לפני שהם יתבססו לאורך קו ההגנה החדש. לצורך כך, מבצע אסף תוכנן, והחלו הכנות לקראתו, במהלך נובמבר 1948, זמן קצר לאחר שהסתיים מבצע 'יואב'. על מנת להפתיע את המגינים, יחידות צה"ל הועברו דרך באר שבע, זמן קצר לאחר שנכבשה, לאגף הדרומי של הצבא המצרי, על מנת לתקוף צפונה (המצרים ציפו להתקפות מצפון וממזרח). צעד נוסף שנקטה ישראל על מנת לשמר את גורם ההפתעה, היה איסור שהטילה על משקיפי האו"ם לנוע במרחב שבין באר שבע לנירים.
המבצע נקרא מבצע אסף על שם אסף שכנאי, שנפל שנה קודם לכן בראש כיתת פלמ"ח שאיבטחה את קו צינור המים ליד הכפר שועוט (כיום, מדרום לעין הבשור) שהיה בשטח המבצע.
הכוחות המשתתפים

המשימה הוטלה על כוח בפיקודו של יצחק שדה, שבו נכללו גדוד הפשיטה 89 מחטיבה 8, מתוגבר בשני זחל"מים נושאי תותח 6 ליטראות, של גדוד 82. בהמשך, השתתף במבצע גדוד מרגמות 88 של החטיבה. כן השתתף במבצע גדוד 13 מחטיבת גולני. זו האחרונה הורדה לנגב זמן קצר קודם לכן, עם סיום הקרבות בצפון, והחליפה את חטיבת יפתח. הכוחות המיועדים למבצע צוידו בכמות גדולה יחסית של נשק נ"ט. כן עמד לרשות הכוח התוקף סיוע ארטילרי של גדוד תותחנים 402, [דרוש מקור] ולו שתי סוללות תותחי 75 מ"מ וסוללת תותחי 65 מ"מ, ארבעה תותחים בכל סוללה. לזה נוספה סוללת מרגמות 120 מ"מ. בנוסף לכל אלה, השתתפו במבצע כוחות רפואה, הנדסה ומשטרה צבאית.
הכוח המצרי כלל גדוד חי"ר, 12 טנקים ומספר לא ידוע של שריוניות. לאלה יש להוסיף כוחות, בגודל לא ידוע, של 'האחים המוסלמים', תחת פיקוד מצרי.
תוכנית המבצע

תוכנית המבצע התבססה על שתי הנחות, ושתיהן התאמתו במלואן. הראשונה הייתה כי המצרים לא יגנו בעוז על המשלטים שתפסו, והשנייה, כי על הכוחות יהיה להתמודד בשלב השני עם אויב המצויד בשפע יחסי של שריון. כיוון שכך, הוטל על כוח נייד, גדוד 89, לכבוש את אותם משלטים, ועל כוח רגלי, מצויד באמצעי נ"ט, גדוד 13, להאחז בהם תוך היערכות להתקפת שריון אפשרית. לקראת יום הקרבות האחרון גובשה תוכנית חדשה לצורך הכרעת הקרב, ועל כך בהמשך.
המבצע > כיבוש המשלטים

המבצע החל ב-5 בדצמבר 1948. על גדוד הפשיטה המשוריין 89, שיצא מגבולות, הוטל לכבוש את התלים ועל גדוד 13 של חטיבת גולני, שיצא מאורים, הוטל להתבסס על המשלטים ולהיערך להגנה. השלב הראשון התנהל בהצלחה וללא נפגעים.
פלוגת החרמ"ש של גדוד 89 כבשה את שייח' נוראן והמצרים שהיו במקום נמלטו. פלוגה אחרת של הגדוד תפסה את חירבת מאעין שנמצאה נטושה. סיור שעלה על תל אל-פארעה מצא גם מקום זה נטוש. במקביל לביצוע שלב זה, נערכה הפגזת הסחה על נוסייראת ואל-בורג'.
בעבסאן (ממזרח לבני סוהילה) נערכה, בבוקר 6 בדצמבר, פשיטה על ידי פלוגת ג'יפים של גדוד 89. הפלוגה פתחה באש על היעד, נענתה באש חזקה, ועזבה את המקום. למחרת כבש גדוד 89 גם את תל ג'אמה. כוח 'האחים המוסלמים' שבמקום נמלט.
לאחר כיבוש המשלטים, חיילי 'גולני', אשר קיבלו על עצמם את החזקתם, התבססו בעיקר בשייח' נוראן (גבעה ועליה קבר שיח הנמצאת כיום בתוך קיבוץ מגן) ובחירבת מאעין (בין נירים וניר עוז).