stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מגפת הקורונה במקסיקו
ביטולים, השעיות וסגירת מקומות > כניסה למדינה ויציאה ממנה

אוויר - המושל אלפרו רמירס מחליסקו הודיע כי החל מ-26 במרץ, שמונה מדינות במרכז ובמערב מקסיקו לא ירשו טיסות מאזורים עם שיעור גבוה של נגיף קורונה. ההגבלות יחולו בשדה התעופה נמל התעופה הבינלאומי מיגל אידגלו אי קוסטייה בגוודלחרה (אנ') ובנמל התעופה הבינלאומי ליסנסיאדו גוסטבו דיאס אורדס (אנ') בפוארטו ואיארטה.
יבשה - מחלקת המדינה של ארצות הברית הודיעה ב-20 במרץ כי יהיו מגבלות בנסיעות דרך גבול מקסיקו-ארצות הברית. ההגבלות לא יחולו על מטען. ב-26 במרץ, מפגינים בסונורה התעקשו שהממשלה תגביל את מעברי הגבול עם ארצות הברית. הודיעה כי תתחיל להכניס להסגר מהגרים שיוחזרו למעבר הגבול סיודאד חוארס. אזרחי נוגלס, סונורה, חסמו את מעבר הגבול מהעיר נוגלס שבאריזונה על מנת למנוע כניסה של אנשים הסובלים מהנגיף ולמנוע מחסור במזון, מים בבקבוקים, נייר טואלט וציוד ניקיון בחנויות מקומיות.
ים - הממשלה הודיעה ב-25 במרץ כי תמשיך לקבל ספינות שייט, אך כי הנוסעים "יעברו חיטוי" בנפרד לפני שיועברו ישירות לשדות תעופה שבמולדתם.
ביטולים, השעיות וסגירת מקומות > ספורט

טורניר הטניס אליפות חליסקו הפתוחה (אנ') וליגת האלופות CONCACAF (אנ') בכדורגל ביטלו את התחרויות ב-13 במרץ.
ביטולים, השעיות וסגירת מקומות > אירועי דת

ב-17 במרץ, מחזה הפסיון של איסטפלפה במקסיקו סיטי עבר למיקום לא מוסתר סגור ושודר בטלוויזיה ב-10 באפריל.
ב-29 במרץ עיריית סן לואיס פוטוסי הודיעה כי תשעה את קיומן של הלוויות.
ביטולים, השעיות וסגירת מקומות > כינון עוצר

ראש העיר של נקוסרי דה גרסיה (אנ'), חואניטה רומרו ממפלגת הפעולה הלאומית (אנ'), הכריזה על עוצר בתוקף עד 20 באפריל.
מידע שגוי וביקורת

הממשלה הפדרלית של מקסיקו הגיבה באופן איטי להתפרצותה של מגפת הקורונה כבר בסוף מרץ 2020, תוך ביקורת רבה. עד 1 באפריל ביצעה הממשלה רק 10,000 בדיקות במקסיקו כולה, לעומת 200,000 שבוצעו במדינת ניו יורק. לפיכך, נתונים סטטיסטיים רשמיים עשויים לזלזל מאוד במספר המקרים בפועל. לפי דיווח ממאי, פרסום הנתונים הרשמיים במקסיקו מגיע שבועיים אחרי הבדיקות ועד האימות, כך שלא ניתן לפרסם את המידע בזמן.
הנשיא המקסיקני לופס אוברדור המשיך לערוך התכנסויות, להיות במגע עם ההמונים ולהמעיט באיום של נגיף הקורונה לבריאות מקסיקנים ולכלכלה המקסיקנית.
מיגל ברבוסה ורטה (אנ'), מושל פואבלה, טען שרק בעלי ההון נמצאים בסיכון לנגיף הקורונה, מכיוון שהעניים חסינים. אין שום עדות לכך שעושר משפיע על פגיעותו של האדם לנגיף.
נטען שממשלת מקסיקו מתעלמת מהנתונים, ומסתירה מאות עד אלפי מקרי מוות מקורונה. לפי דיווח מתחילת מאי, גורמים רשמיים ורשומות שהגיעו לניו יורק טיימס נראו כי המספרים במקסיקו סיטי היו עשויים להיות גבוהים פי שלושה מ-700 המקרים המאומתים, ודו"ח נוסף שפורסם במגזין נקסוס בסוף מאי הראה פער דומה בבירה. בעקבות המצב במקסיקו סיטי, ממשלות של מדינות מחוז אחרות במקסיקו הגיעו למסקנות דומות - הנתונים של הממשל הפדרלי אינם משקפים את המציאות. שר הבריאות לשעבר חוסה נארו רובלס האשים את לופס-גאטל, האחראי על התגובה הממשלתית למגפה), בכך שהוא משקר לאומה.
גנרל חיל

"גנרל חַיִל" הוא דרגה המקבילה לגנרל שלושה כוכבים - לוטננט גנרל, או לגנרל ארבעה כוכבים - גנרל. הדרגה התקיימה בכמה מדינות, ושימשה להבדלים בין הגנרלים השונים, או כתואר נלווה לדרגת הגנרל.
אוסטריה-הונגריה

בצבא האוסטרו-הונגרי היו שלוש דרגות של גנרל:
גנרל חיל הרגלים
גנרל חיל הפרשים
פלדצוגמייסטר (גנרל חיל התותחנים)
דרגת גנרל חיל הרגלים נוצרה בשנת 1908, וקודם לכן גם ביחידות הרגלים ניתנה דרגת פלדצוגמייסטר.
מבחינה היסטורית, דרגת גנרל חיל התותחנים (בגרמנית: Feldzeugmeister - מפקד החימוש בשדה הקרב" בהונגרית: Táborszernagy) הייתה שוות ערך ללוטננט גנרל. בצרפתית היה קיים התואר grand maitre d'artillerie, מתקופת פיליפ השישי, מלך צרפת, לתאר את התפקיד הנ"ל.
בולגריה

בממלכת בולגריה מהקמתה בשנת 1878 הייתה הדרגה הגבוהה ביותר דרגה צבאית של "גנרל" (בולגרית: генерал), אך בשנת 1897 דרגה זו פוצלה לשלושה; גנרל חיל הרגלים (генерал. пехотата), גנרל חיל הפרשים (генерал. кавалерията) וגנרל חיל התותחנים (генерал. артилерията). הדרגה הוחלפה לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר בולגריה הפכה לגרורה של ברית המועצות, בדרגה כללית של גנרל.
פינלנד

קצינים בעלי דרגת גנרל מלא (4 כוכבים; נאט "ו OF-9) בפינלנד סווגו כגנרלים של חיל הרגלים (jalkaväenkenraali), חיל הפרשים (ratsuväenkenraali), יגר (jääkärikenraali) וחיל התותחנים (tykistönkenraali). התואר כיום הוא רק תואר כבוד, ורק גנרל אחד מחזיק בדרגה זו באופן פעיל בעת שלום.
גרמניה > הוורמאכט

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
גנרל חיל (דרגות כתף וטלאי צווארון):  
| גנרל חיל (דרגות כתף וטלאי צווארון) | הר | לופטוואפה | ואפן אס אס |
בוורמאכט גנרל חיל (General der Waffengattung) הייתה דרגה של כוחות היבשה ושל הלופטוואפה, וסימלה את הזרוע שבה שירת הגנרל. הדרגה הייתה שוות ערך לדרגת אדמירל בקריגסמרינה, אובר-גרופנפיהרר בוואפן אס אס, ודרגת OF-8 בנאט"ו.
גנרל חיל התותחנים
גנרל הכוחות ההרריים
גנרל חיל הרגלים
גנרל חיל הפרשים
גנרל חיל הקשר
גנרל חיל השריון
גנרל חיל ההנדסה
גנרל חיל הרפואה
גנרל חיל הווטרינרים
גנרל חיל הצנחנים
גנרל חיל האוויר
גנרל חיל טייסי הקרב
גנרל חיל הקשר האווירי
גנרל חיל הנ"מ
גנרל חיל המודיעין האווירי
אובר-גרופנפיהרר
גרמניה > בונדסוור

כאשר נוסד הבונדסוור, הוחלפו הדרגות הקודמות עם אלה הנוכחיות. דרגת גנרל חיל לא בוטלה, אולם כיום היא אינה משמשת כדרגה, אלא כתיאור תפקיד הקצין. לדוגמה היינץ גינתר גודריאן החזיק בדרגת גנרל מפקח חיל השריון במשך תקופה מסוימת.
פולין

בצבא הפולני הייתה דרגת גנרל חיל שוות ערך לדרגת לוטננט גנרל.
האימפריה הרוסית

פטר הגדול יצר את דרגות גנרל חיל הרגלים וגנרל חיל הפרשים בצבא האימפריה הרוסית בשנת 1699.
הערות שוליים

↑  המונח בגרמנית: פלד- פירושו שדה קרב, כפי שמשמש בפלדמרשל הגרמני ("מרשל"), ו--zeug- מתייחס לאקדחים המשמשים את הארטילריה. 
The term is German. Feld- means battlefield, as used in the German Feldmarschall ("marshal"), and -zeug- refers to the guns used by the artillery
↑  Lackey, Scott (1995). The Rebirth of the Habsburg Army: Friedrich Beck and the Rise of the General Staff [Issue 161 of Contributions in Military Studies]. ABC-CLIO. p. 1. ISBN 0313031312.
טלאי צווארון של דרגות גנרל חיל בצבא האוסטרו-הונגרי
תג שרוול של דרגת גנרל חיל פולני
דרגת כתף של גנרל בצבא הרוסי הקיסרי
גרסיוסה

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס האטלנטי 
 קואורדינטות:  39°03′10″N 28°00′36″W﻿ / ﻿39.0529°N 28.0101°W﻿ / 39.0529; -28.0101
 שטח:  61 קילומטר רבוע
 אורך:  10 קילומטר
 רוחב:  7 קילומטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  פורטוגל 
 אוכלוסייה:  4,301
 אזור זמן:  UTC-1
 עיר ראשית:  Santa Cruz da Graciosa 
  (למפת האוקיינוס האטלנטי מוגדלת) גרסיוסה(למפת האוקיינוס האטלנטי רגילה) גרסיוסה
 
גרסיוסה (בפורטוגזית: Graciosa) קרוי גם "האי הלבן", הוא האי הצפוני ביותר בקבוצה המרכזית של האיים האזוריים. אי זה שצורתו צורת ביצה משתרע על פני כ-60 קילומטרים רבועים. אורכו 10 קילומטר ורוחבו 7 קילומטר. האי הוא אי געשי שהקלדרה שלו באורך 1.6 קילומטר, שוכנת בדרום-מזרח האי.
היסטוריה

בניגוד לאיים האחרים שנמצאים בקבוצה המרכזית, גרסיוסה התגלתה על ידי נווטים פורטוגליים במהלך הרבע הראשון של המאה ה-15. אף על פי שאין תיעוד לתאריך גילויו ידוע שבשנת 1440 בהוראת הנסיך אנריקה הספן, יושבו באי חזירים ובקר. בשנת 1450 יושב האי לראשונה בעבדים כפי הנראה (אין תיעוד רשמי מאותו הזמן).
מרכז האוכלוסייה הראשון היה בקארפקו, אזור בדרום מזרח האי אך בשל חוסר פוריותה של הקרקע וחוסר ההגנה של התושבים מהים המתיישבים עברו לפנים האי. אחרי כמה שנים נוצר גרעין מתיישבים בחוף הצפוני ליד באררה וסנטה קרוז שם הייתה גישה למי שתייה והגנה מהים על ידי המפרצים באזור. מכאן ההתיישבות מתחילה להתהוות לכפר – סנטה קרוז דו גרסיוסה.
הקפטן וסקו גיל דה גאמה הקים בית-מכס עבור אדמות פוריות יותר בחלקו של האי בזמן שאחיו לפי החוק דוארטו בארטוק וטו מסוגל לצרף את החלק הדרומי של האי להתיישבות סביב הכפר פראיה. אחרי 1485 הקפיטניה של גרסיוסה אוחדה תחת שלטונו של פדרו קוריה דה צ'ונה. הסרן השני של פורטו סנטו ואחיה לפי חוק של כריסטופר קולומבוס. הוא לקח את משפחתו לגרסיוסה, הוא התיישב בסנטה קרוז והפך את המושב העירוני "פראיה" למרכז המנהלים.
בשנה לאחר מכן סנטה קרוז כונתה כפר ועירייה תחת הקהילות הדתיות של סנטה קרוז וסאו מטסאוס דה פאראיה. שינוי זה גרם לזרם בהתיישבות שהגיע מהולנד ומינכן שמתיר בנייה של מבנים עירוניים (הראשון במקרה זה הוא המגדלור בסנטה קרוז בשנת 1486).
בגלל העלויות הנמוכות היה היתר להעמסות רבות בנמלים והאוכלוסייה הקטנה באי החלה לשגשג ונעשתה למטרה למתקפות פיראטים ופורעי חוק אחרים במהלך המאה ה-16 וה-17. האוכלוסייה הותקפה באופן קבוע ורכושה ומבניה נהרסו.
תחת נסיבות אלה, האי הצליח להמשיך לתמוך בחלק ניכר מהאוכלוסייה שכלל בתוכו את המתיישבים הראשונים שקשורים לאצולה (במיוחד מהאי "טרסיה").
החל מההתיישבות המוקדמת, האי שרד בזכות החקלאות ותעשיית היין. בהתחשב בפוריות הקרקע והאקלים, המקומיים הצליחו לייצא חיטה, שעורה, יין ומשקאות חריפים מקומיים ושמרו על מסחר פעיל עם האי טרסיה, שבו נמל גדול, במרכז המסחר והממשל של הארכיפלג.
עמדתו של האי בקבוצה המרכזית וקרבתו לטרסיה הפכה אותו לא במקרה לנקודה חשובה לאורך הניווט הטרנס אטלנטי. מספר היסטוריונים ומגלים עברו במימייה של סנטה קרוז כולל אביו של אנטוניו ויאריה, קורבן של קרב בין אוניות אשר התחולל במלחמה הולנדית פרטית בבירת האזור. ב-1791 הכותב הצרפתי פרנסואה-רנה דב שאטובריאן ביקר באי במהלך מסע לצפון אמריקה, הוא שהה במנזר פרנציסקני ושם כתב על האי. המשורר אלמיידה גארט שביקר באי את דודו (שופט בסנטה קרוז) ב-1814 כשהיה בן 15.
לאורך ההיסטוריה האי חווה הרבה משברים טבעיים שכתוצאה מהם היו הרבה מקרי מוות.
בקיץ 1844, במהלך גל חום שבו מתו בעלי חיים רבים והמתיישבים היו בסכנה, שלח חוזה סילבסטרה ריביירו שהיה אז האפוטרופוס הכללי של מחוז אנגרה דו אירואיז'ימו, שלח 90 חביות מים וציווה לחפור בארות גאות ותעלות מההרים. צעדים אלו סייעו בהקלת התנאים השוררים על האי.
האי סבל גם מאירועים סייסמיים רבים, שרבים מהם גרמו להרס של מבנים ואבדות בנפש. המקרה היה ב-13 ביוני 1730, כאשר רעידת אדמה ליד לוז גרמו לבתים רבים להינזק.
כתוצאה מהגירה כללית של התושבים לארצות הברית במהלך שנות ה-50 עד ה-70, גרסיוסה עבר ירידה דמוגרפית אשר השפיעה על היציבות החברתית – כלכלית של קהילת האי.
גאוגרפיה > גאוגרפיה פיזית

גרסיוסה ממוקמת בצפון מערב הלוח הטקטוני שנקרא טרסריה ריפט, הנוכחות של האי גרסיוסה על השבר מעוותת את האי לצורה מוארכת.
החוף מחוספס וסלעי אך נמוך, מלבד האזור הצפוני - סרה ברנסה, שם הצוקים מתנשאים לגובה של 200 מטר. לאורך החופים הצפוניים, ליד סנטה קרוז דה גרסיוסה, קיימים מספר מפרצונים קטנים ששימשו כנמלים אך היום הם נטושים. הוותיק והמסחרי מביניהם הוא נמל בברה, שכיום משמש כמרכז פנאי.
גאוגרפיה > גאוגרפיה אנושית

האי גרסיוסה מורכב ממחוז אחד שמנה 4,780 תושבים בשנת 2001. במחוז יש ארבע ערים וכפרים:
העיר סנטה קרוז – מקום מושבה של העירייה. העיר נמצאת בחוף המזרחי.
הכפר סאו מטאוס דה פראיה (אנ').
הכפר גואדלופה.
הכפר לוז בו מתגוררת קהילה שמכונה "סול" (דרומיים) - והיא ממוקמת בחוף הדרומי של האי.
כלכלה

תושבי גרסיוסה מתפרנסים מענף התיירות ומחקלאות הכוללת ייצור יין, גידול בקר לבשר ויצור גבינות ומוצרי חלב. הנמל המסחרי הוקם בשנת 1980 וממנו מיוצאות הסחורות אל שאר האיים האזוריים ורחבי אירופה.
המלון הראשון שהוקם בגרסיוסה נחנך ביוני 2009, והוא חלק מסדרה של השקעות נוספות בתחום התיירות.
תחבורה > טיסה

בחופו הצפוני של האי נמצא שדה התעופה היחיד באי.
תחבורה > שייט

יש קו מעבורת שיוצא מדי יום מהאי ואליו והוא מופעל על ידי חברת "אטלנטיקליין".
דריאנובו

דריאנובו (בבולגרית: Дряново) היא עיר במחוז גברובו שבמרכז בולגריה, על המורדות הצפוניים של הרי הבלקן.
תושבים מפורסמים

קוליו פיצ'טו - היה אדריכל, בנאי ופסל בולגרי מתקופת התחייה הלאומית הבולגרית, נולד בדריאנובו.
ארנה סנש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בדצמבר 1889 מישקולץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  25 בפברואר 1945 (בגיל 55) גרמניה הנאצית בוכנוואלד, גרמניה הנאצית 
 שם לידה:  Schwarz Ernő 
 מדינה:  הונגריה 
 
ארנה סנש במקור שוורץ, בהונגרית: Szenes Ernő; מישקולץ, 24 בדצמבר 1889 – בוכנוואלד, 25 בפברואר 1945) היה שחקן תיאטרון, שחקן קולנוע, קומיקאי יהודי-הונגרי שניספה בשואת יהודי הונגריה.
ביוגרפיה

ארנה שוורץ נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר ברטלן שוורץ ושל לאורה קוֹהְן (הגרסה ההונגרית-אוסטרית לכהן). הוא למד בבית הספר למשחק של סידי ראקושי והפך לשחקן ב-1915. סנש היה חבר בתיאטרון הקומדיה של בודפשט וברוב הקברטים של בירת הונגריה. הוא התגלה כסטנדאפיסט וכשחקן קברט מוכשר והפך לשחקן אפיזודות בסרטים אילמים ולאחר מכן בסרטים מדברים. ב-1928 עבר לברלין, ואחר כך לווינה וזמן מה גן להוליווד. הוא חתם לאחר מכן על חוזה עם "קברט דר קומיקר" (גר') ("הקברט של הקומיקאים", שנקרא לעיתים קרובות KadeKo, שהיה קברט בברלין ברובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף של היום). בשל האנטישמיות הגואה בגרמניה והתחזקות המפלגה הנציונל-סוציאליסטית של היטלר הוא חזר להונגריה ב-1931 ושיחק בתיאטרון "בימת בולוואר טרז" עד תחילת חקיקת החוקים האנטי-יהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי שאסרו עליו לשחק לפני קהל שאינו יהודי. הוא שיחק אם כן במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך עד שגורש למחנות הריכוז. שם מצא את מותו.
אשתו הייתה מריה גבריאלה רוזארי, איתה התחתן ב-4 בנובמבר 1922 בבודפשט. הם התגרשו שנתיים לאחר מכן.
תפקידיו בקולנוע

קולונל לוטי (1916)
מי המנצח? (1919)
נציב הממשלה (1919)
ילד הפלא (1920)
הגברת של המזרח (1927)
אוטובוס מס' 2 (1929)
Der Ruf des Nordens (1929)
העיר המזמרת (1930)
Es gibt eine Frau, die dich niemals vergißt (1930)
Liebe und Champagner (1930)
גרוק (1931)
רב המשרתים, היפוליט (1931)
מארש ראקוצי (1933)
הכל בשביל האישה! (1934)
בתו של רוטשילד (1934)
3:1 לאהבה (1937)
ילדה יוצאת לדרך (1937)
יהלומים שחורים (1938)
גיבור נעלי הבית (1938)
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon II. (L–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1969. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון הונגרי לאמנות הקולנוע)
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 30190/1903. Forrás: MNL-OL 30806. mikrofilm 224. kép 1. karton. Névváltoztatási kimutatások 1903. év 46. oldal 31. sor
↑  "Születési bejegyzése a miskolci izraelita hitközség születési akv. 247/1889. folyószáma alatt".
↑  "Emlékkönyv (adatbázis)". HDKE - Holokauszt Emlékközpont.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest VIII. kerületi polgári házassági akv. 1528/1922. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1062288343  VIAF: 311705443   WorldCat (עם VIAF): 311705443
דרקוניקס

| דרקוניקס |
| --- | --- |

תקופה
יורה עליון 152–145 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי עוף
תת־סדרה:: צרפודה
משפחה:: Camptosauridae
סוג:: דרקוניקס
מינים
 Draconyx loureiroi
שם מדעי
 Draconyx ‏מתאוס ואנטונש, 2001

דרקוניקס (שם מדעי: Draconyx; מילולית: "טופר דרקון") הוא סוג של דינוזאור בעל אגן דמוי-עוף מקבוצת האורניתופודים אשר חי בסוף היורה. הוא התגלה ב-2001 בתצורות לוריניה (Lourinhã Formation) שבמערב פורטוגל. הוא ידוע רק ממאובנים של שרידי עצמות חלקיים, בעיקר של עצמות גפיים ושל שיניים ולסת תחתונה.
דינוזאור זה היה קרוב רחוק של הקמפטוזאורוס, ההיפסילופודוניים והאיגואנודונטידים. הוא היה צמחוני דו-רגלי בעל מקור קרני בקצה הלסתות, איתו תלש פרטי מזון והיה בעל זרועות קדמיות ארוכות. החוקר גרגורי ס. פאול מעריך שאורכו הגיע ל-3.5 מטר ומשקלו ל-150 ק"ג. הוא מילא את הגומחה של האיילים של היורה.
ככל הנראה הוא היה מקרוביו האירופאים של הקמפטוזאורוס וחי בצורה דומה לצד עדרי זאורופודים, כמו הסופרזאורוס והלוסוטיטן, סטגוזאורים כמו המירגאיה ותרופודים טורפים כמו הצרטוזאורוס והאלוזאורוס.
יעקב אלפרין

.
| --- | --- |

יעקב אלפרין (משמאל) ויעקב בודו בהצגת היידשפיל "מזל טוב יידן" תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  28 באוקטובר 1921 בוטושאן, מולדובה
 פטירה:  9 בדצמבר 2012 (בגיל 91)
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1944–2012 (כ־68 שנים)
 פרסים והוקרה:  פרס התיאטרון הישראלי 
 פרופיל ב-IMDb
 
יעקב (יענקל'ה) אַלְפּרין (28 באוקטובר 1921 – 9 בדצמבר 2012) היה שחקן תיאטרון יידיש וחבר בתיאטרון יידישפיל.
קורות חייו

נולד בבוטושאן שבחבל מולדובה. בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, נשלח למחנה לעובדי כפייה יאדינץ בבסרביה, ושם החל לשחק לראשונה.
לאחר סיום המלחמה ברומניה, בשנת 1944, שב לבוטושאן והצטרף שם לתיאטרון. בשנה שלאחר מכן עבר לבוקרשט והצטרף לתיאטרון יידי פרטי. בשנת 1948, עת הוקם התיאטרון היידי הממלכתי בעיר, הצטרף אלפרין לצוות השחקנים ושיחק שם בתפקידים דרמטיים שונים במשך 10 שנים. בשנת 1956 זכה לאות הוקרה של מסדר העבודה הרומני על הישגיו בתחום המשחק.
עלה לישראל בשנת 1961, והצטרף לשחקן היידי המוכר והמצליח שמעון דז'יגאן ויחד הופיעו בארץ ובעולם, בין השאר במערב אירופה, ארצות הברית, דרום אמריקה, דרום אפריקה וברית המועצות. הוא השתתף בהפקות והצגות פרטיות רבות ביידיש והופיע עם השחקן היידי יוסף בולוף כאשר הלה הגיע להופעות בארץ. ב-1968 השתתף בסרט "נס בעיירה" בהפקתו של מנחם גולן.
בשנת 1979 יצא להופעות בארצות הברית והחל להופיע בתיאטרון יידי בניו יורק.
אלפרין שב לישראל בשנת 1986. שנה לאחר מכן, עם ייסוד התיאטרון היידי "יידישפיל" הצטרף לצוות השחקנים שלו. בתיאטרון הופיע ברוב ההצגות שהעלה, בהן: "המגילה", "נערי הזהב", "מסעות בנימין השלישי", "מירה'לה אפרת", "הכתובה", "הרשלה מאוסטרופולי", "דז'יגן ושומאכר לנצח", "קשה להיות יהודי", "פויגלמן", "שירי החומש", "מוטק'ה גנב", "המכשפה", "ילדה יפה" ו"חלומו של שימל'ה". על גילום דמותו של פייביש ב"נערי הזהב" זכה אלפרין בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 2001.
היה בן זוגה הקבוע של השחקנית פאולינה טאכמן, עד פרישתה לגמלאות, בתחילת שנות ה-90.
אלפרין כתב את המחזות "זיווג משמים", "כל יום פורים" ו"עניינים מבדחים" לתיאטרון יידישפיל. את ההצגה "זיווג משמיים" גם ביים. הוא הופיע בכמה הצגות גם בעברית: "פישקה החיגר" בתיאטרון השדרה (1967) ובהצגות לילדים.
במקביל לפעילותו ביידישפיל הוזמן על ידי תיאטרון הבימה בשנת 1992 לשחק את וילי לומן, התפקיד הראשי, בהצגה "מותו של סוכן". בנוסף הופיע בתיאטרון בית ליסין בהצגה "שיחות עם אבי" בתפקיד סבא סלומון. כמו כן, ב-1994 השתתף בסדרת הטלוויזיה "משפט קסטנר" בתפקיד מלכיאל גרינוולד.
אלפרין הופיע בתפקידי משנה במספר סרטים, ביניהם: "הבן האובד" (1968), "להט במים" (1969), "אבו אל בנאת" (1973), "מיליונר בצרות" (1978), "כשנותנים - קח!" ("איז מען גיפט, נעמט מען") (1982), "שגעון של אבא" (1983), "חימו מלך ירושלים" (1987), "בשם האהבה" (1994), סדרת הטלוויזיה "סיטון" (1995), ו"בשם האהבה" (1994).
לאחר פרישתו לגמלאות המשיך אלפרין בכתיבת קטעי קישור להופעות, בעיבודים בימתיים ובתרגומים. בין השאר כתב גרסאות יידיש על פי מנגינות צועניות לאלבומו של הזמר יוני אילת, "ציגיַינער נשמה".
בתיאטרון יידישפיל הופיע ב-2010 בהצגה "מי הוא מי", על-פי מחזה של סמי גרונמן.
בנובמבר 2010 זכה בתואר "יקיר אמ"י". תעודת הוקרה הוענקה לו ולמספר אמנים ותיקים נוספים במסגרת הטקס השנתי לוותיקי הארגון.
יעקב אלפרין נפטר בגיל 91 ב-9 בדצמבר 2012 ונטמן בבית עלמין הדרום. הותיר אחריו את רעייתו דינה ושלושה ילדים - בן ושתי בנות.
פרסים

פרס על שם אברהם גולדפדן על תרומתו לשפה היידית בניו יורק, בשנת 1985
פרס "קרן לרנר ליידיש" לשחקן המצטיין בשפה היידית בשנת 1987
פרס אמ"י על תרומתו לתרבות היהודית
פרס התיאטרון הישראלי כשחקן בתפקיד משנה על תפקידו בהצגה "נערי הזהב" בשנת 2001
פרס התיאטרון הישראלי פרס מפעל חיים בשנת 2001
הערות שוליים

↑  עינב שיף‏, יקירי אמ"י ל-2010: גליקריה, מנחם גולן וליאור ייני, באתר וואלה, 27 באוקטובר 2010
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודמים: 2000 - זהרירה חריפאי, מישא אשרוב | פרס התיאטרון הישראלי - פרס מפעל חיים 2001 - יעקב אלפרין, אברהם דשא (פשנל) | הבאה: 2002 - מרים זוהר |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007453148005171  VIAF: 37148874396149620896   WorldCat (עם VIAF): 37148874396149620896
מיכאל זקש

| --- | --- |

 לידה:  13 בספטמבר 1808 גלוגאו, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  31 בינואר 1864 (בגיל 55) ברלין, ממלכת פרוסיה 
 מדינה:  ממלכת פרוסיה 
 תקופת הפעילות:  ? – 31 בינואר 1864 
 
 חתימה:   
 
הרב יחיאל מיכל זַקְשׂ (נכתב במקורות שונים גם מיכאל; וכן זק"ש, זאקש, זקס, זאקס; בגרמנית: Michael Sachs;‏ 3 בספטמבר 1808, גלוגאו – כ"ד בשבט תרכ"ד, 31 בינואר 1864, ברלין) היה רב ומטיף גרמני מגלוגאו, שלזיה. כיהן כדיין ודרשן בברלין. היה אחד מראשוני הבוגרים היהודים של אוניברסיטה מודרנית.
ביוגרפיה

ב-1836 קיבל תואר דוקטור. מונה לרב בפראג ב-1836 ובברלין ב-1844.
התנגד לרעיונות התנועה הרפורמית, והיה בין המתנגדים החריפים להכנסת עוגב לבתי הכנסת. באופן כללי נמצא בין המחנות הרפורמי והאורתודוקסי – אם כי היה שמרן ביותר ולעיתים נמנה עם האחרונים; הוא היה בחירתה הראשונה של עדת ישורון בפרנקפורט, קיבל את התפקיד ב-9 בנובמבר 1850 אך אז חזר בו – קרוב לעמדותיו של הרב זכריה פרנקל, אף כי הביוגרפית מרגית שאד ציינה שנמנע ממעורבות של ממש בבית המדרש לרבנים בברסלאו וניצב לצד שי"ר ויצחק נח מנהיימר יותר מאשר לצד פרנקל.
התנגד נחרצות לתקונים בסדרי התפילה שדרשו הרפורמים בברלין, כגון הכנסת עוגב ותפילות בגרמנית, ובשל כך קומם עליו את האגף הליברלי בקהילה. מאידך גיסא, הסכים לעריכת תיקונים קלים בסדרי התפילה, ולהשמטת יקום פורקן ובמה מדליקין. הסכמה זו קוממה עליו את האגף האורתודוקסי בקהילה, בראשות הראב"ד הרב יעקב יוסף אטינגר והדיין הרב אלחנן רוזנשטיין.
ב-1847, דנה ממשלת פרוסיה בהענקת אמנציפציה ליהודים. המתנגדים טענו כי היהודים אינם פרוסים בשל שאיפתם לשוב לארץ ישראל, בעוד אחרים טענו כי היהודים ויתרו על שאיפה זו. אחד המחוקקים נועץ אז ברב זקש, שאמר כי היהודים אכן מצפים לביאת המשיח ולשיבה לציון. דבריו אלה קוממו עליו את הרפורמים בראשות שמואל הולדהיים שהצהירו כי הם פרוסים בני דת משה ואינם מאמינים בביאת המשיח.
היה מחשובי הדרשנים בדורו, ופרסם שני כרכים מודפסים של דרשותיו. היה שותף עם ליאופולד צונץ לעבודת תרגום חדשה של התנ"ך לגרמנית. חקר שירה יהודית, ופרסם עבודות בנושא ותרגומים של שירת ימי הביניים של יהדות ספרד. כמו כן פרסם תרגום לגרמנית של מחזור התפילות לחגים.
זקש נפטר בליל כ"ד בשבט ה'תרכ"ד (31 בינואר 1864), בגיל 55. הותיר את אשתו וילדיו.
בהלווייתו השתתפו למעלה מ-3,000 אנשים.
(מקור: "המגיד" שנה שמינית גיליון 8–9)
משפחתו

זקש נישא ב-2 בפברואר 1837 להנרייטֶה ליפלדט (Lehfeldt), אחותו של ידידו הרופא קארל ליפלדט (בעל התואר "Geheimen Sanitätsrat"). אביה, עמנואל נתן ליפלדט, שעד לנישואיו השניים ב-1811 נקרא אֶלקַן לוי, היה בעל אחוזה ליד ברסלאו, שב-1820 נאלץ למכור מסיבות כלכליות).
בנו פליקס היה בנקאי בפרנקפורט, וסייע לרב צבי הירש קלישר בפעילותו ליישוב הארץ. בתו תרזֶה נישאה ב-1869 לפרופ' יעקב פרוידנטל (1839–1907) (אנ'), פילוסוף גרמני שעסק בתרבות ההלניסטית. בנם של תרזה ויעקב התנצר.
אחותה הצעירה של אשתו, צֶלֶסטינֶה, הייתה אשתו השנייה של הרב נתן מרקוס אדלר מלונדון, הרב הראשי של האימפריה הבריטית.
נכדו ד"ר הנס זקש (בנו של בנו ליאונרד), זכה בעיטור צלב הברזל במלחמת העולם הראשונה על הקמה וניהול של בית חולים צבאי למחלות מידבקות בחזית הרוסית.
כתביו

Die religiöse Poesie der Juden in Spanien, Berlin: Veit, 1845.
Beiträge zur Sprach- und Alterthumsforschung: aus jüdischen Quellen, 2 Teilen, Berlin: Veit, 1852 und 1854.
Predigten; aus dessen schriftlichem Nachlass herausgegeben von David Rosin, 2 vols., Berlin: L. Gerschel, 1866-1867. (Bd. 1: Festpredigten--Sabbatpredigten zu den Wochenabschnitten des ersten und zweiten Buche Moses; Bd. 2: Sabbatpredigten zu den Wochenabschnitten des dritten, vierten und fuenften Buche Moses)
Stimmen vom Jordan und Euphrat: ein Buch fürs Haus, Frankfurt upon Main: Kauffmann, 1891
באר מיכל, באור קצר על מקומות אחדים בפיוטים, ברלין תרכ"ז, באתר אוצר החכמה
הגהות והערות בירושלמי שבת, נר מערבי יא (כסלו תשנ"ד), עמ' לז–לח, באתר אוצר החכמה
לקריאה נוספת

שמעון ברנפלד, מיכאל זקש: מאורעות חייו ופעולתו הספרותית, ברלין: אחיאסף, תר"ס 1899.
Franz D. Lucas, Heike Frank, Michael Sachs, der konservative Mittelweg. Leben und Werk des Berliner Rabbiners zur Zeit der Emanzipation, Tübingen: J.C.B. Mohr (P. Siebeck), 1992. (בגרמנית)
Margit Schad, Rabbiner Michael Sachs. Judentum als höhere Lebensanschauung, Hildesheim: G. Olms (Netiva), 2007. (בגרמנית)
הערות שוליים

↑  מיכאל מאיר, ביקורת ספר על Rabbiner Michael Sachs: Judentum als höhere Lebensanschauung,‏ Association for Jewish Studies,‏ 2009.
↑  ברנפלד, מיכאל זקש, עמ' 113.
↑  ברנפלד, מיכאל זקש, עמ' 89–90.
↑  ישראל קלויזנר, "הר צבי הירש קלישר: חייו ופועלו", בתוך: דרישת ציון, ירושלים תשס"ב, עמ' 408.
↑  ד"ר ש. ברנפלד, ההמרות במערב-אירופה, הזמן, טור 2, 30 במרץ 1909.
↑  Simone Lässig, Jüdische Wege ins Bürgertum. kulturelles Kapital und sozialer Aufstieg im 19. Jahrhundert, Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht (Bürgertum), 2004, p. 637; Franz D. Lucas, Heike Frank, Michael Sachs, der konservative Mittelweg. Leben und Werk des Berliner Rabbiners zur Zeit der Emanzipation, Tübingen: J.C.B. Mohr (P. Siebeck), 1992, pp. 29-30; ועוד על המשפחה בהספד לצלסטינה אדלר: אֵם בישראל, הצפירה, 19 בפברואר 1891.
↑  סקירה: בשורת ספרים חדשים: מיכאל זקש: מאורעות חייו ופעולתו הספרותית, המליץ, טורים 1–2, 18 בדצמבר 1899.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267316605171  PLWABN: 9810669889705606  BNC: 000554102  BNE: XX1103679  BnF: cb10330149x (data)  CiNii: DA06814751  GND: 119044595  ISNI: 0000 0001 2275 8275  LCCN: n87900924  LNB: 000304057  NKC: ola2002113923  NLA: 35931846  NTA: 112116922  RERO: 02-A018034617  SELIBR: 255215  SNAC: w6tt6t7w  SUDOC: 127684107  Trove: 1151650  VcBA: 495/248452  VIAF: 3272179   WorldCat (עם VIAF): 3272179