stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוזה דבול

חוזה דבול הוא הסכם שנחתם בשנת 1108 בין בוהמון הראשון מאנטיוכיה לבין אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, לאחר סיום מסע הצלב הראשון.
ההסכם קרוי על שם המבצר הביזנטי בדבול שבמקדוניה. אף שההסכם לא יושם באופן מיידי, מטרתו הייתה להפוך את נסיכות אנטיוכיה למדינה המשועבדת לאימפריה הביזנטית.
בתחילת מסע הצלב הראשון התכנסו צבאות הצלבנים בקונסטנטינופול והבטיחו כי ישיבו לאימפריה הביזנטית כל שטח שיכבשו. אולם, בוהמון, בנו של רובר גיסקאר שהיה בעבר אויבו של אלכסיוס, תבע לעצמו את נסיכות אנטיוכיה. אלכסיוס לא הכיר בעצמאותה של הנסיכות ובוהמון פנה לאירופה בניסיון למצוא לעצמו תמיכה. הוא פתח במלחמה גלויה כנגד אלכסיוס, אולם עד מהירה הוכנע ונאלץ לשאת ולתת עם אלכסיוס במחנה הקיסר שבדבול, שם נחתם ההסכם.
על פי תנאי ההסכם בוהמון הסכים להפוך וסאל של הקיסר ולהגן על הקיסרות הביזנטית בכל עת שהדבר ידרש. הוא אף הסכים למינויו של פטריארך יווני. בתמורה הוא קיבל את התארים סבסטוס (ביוונית: Σεβαστός) ודוכס אנטיוכיה וכן את הזכות להוריש לצאצאיו את רוזנות אדסה. לאחר חתימת ההסכם שב בוהמון לפוליה ושם מת. אחיינו, טנקרד, נסיך הגליל, אשר היה עוצר אנטיוכיה, סירב לקבל את תנאי ההסכם. אנטיוכיה באה תחת שליטת ישירה של הקיסרות הביזנטית באופן זמני בשנת 1137 ורק לאחר 1158 הפכה לווסאל של הקיסרות הביזנטית.
חוזה דבול הוא דוגמה אופיינית לנטייתה של הקיסרות הביזנטית ליישב סכסוכים באמצעים דיפלומטיים ולא באמצעי מלחמה. הסכם נבע מחוסר האמון ששרר בין הקיסרות הביזנטית לבין שכניה במערב אירופה ותרם לחיזוק חוסר אמון זה.
ההסכם

בחודש ספטמבר 1108 ביקש אלכסיוס מבוהמון כי ישא ויתן עמו במחנה הקיסרי שישב בדיאבוליס (היא דבול). לבוהמון לא נותרה כל ברירה אלא לקבל את ההזמנה, משהבין כי אבד כל סיכוי שיצליח לזכות בעימות צבאי מול כוחות האימפריה. הוא הודה כי הפר את שבועתו משנת 1097, אולם סירב להודות כי הוא נושא באחריות למצב הקיים, זאת כיוון שבעיניו אלכסיוס הפר את ההסכם כאשר לא בא לסייע לצלבנים בעת שהיו נתונים במצור באנטיוכיה, בשנת 1098. בתגובה הסכים אלכסיוס להכיר בחוסר התוקף של השבועות שניתנו לו בשנת 1097. תנאיו של ההסכם סוכמו על ידי הגנרל הביזנטי ניקופורוס ברייניוס ותועדו על ידי אשתו הנסיכה אנה קומננה:
בוהמון הסכים להפוך לווסאל של הקיסר ושל יורשו של הקיסר, יוחנן השני;
בוהמון הסכים לסייע בהגנה על הקיסרות הביזנטית, כל אימת שיתבקש לעשות זאת, והסכים לתשלום שנתי של 200 כיכר בתמורה לשירותיו;
הקיסרות העניקה לבוהמון את התארים סבסטוס ודוכס אנטיוכיה;
הוענקה לו השליטה הפאודלית באנטיוכיה ובחלב (אף שחאלב לא הייתה בשליטתו, או בשליטת הקיסרות. אולם ההבנה הייתה כי ינסה לכבוש את העיר);
בוהמון הסכים להשיב את לטקיה ושטחים קיליקיים אחרים לשליטת אלכסיוס;
בוהמון הסכים למינוי פטריארך יווני באנטיוכיה.
תנאי ההסכם סוכמו בהתאם למונחים המערביים המוכרים לבוהמון, כך שהוא ראה עצמו כווסאל פאודלי של אלכסיוס, על כל החובות שמעמדו מטיל עליו בהתאם למקובל באירופה המערבית: הוא התחייב להעמיד סיוע צבאי לקיסר במלחמותיו, כנגד כל אויבי הקיסר, בין באירופה או באסיה.
אנה קומננה מתארת את מהלך המשא ומתן בתיאורים חוזרים ונשנים, בהם בוהמון מצביע על שגיאותיו ומהלל את נדיבותו של אלכסיוס והאימפריה. משא ומתן שהיה כרוך ככל הנראה בהשפלתו של בוהמון. מנגד, אין ספק שתעודה של אנה קומננה בא להלל את אביה הקיסר ואת תנאי ההסכם וייתכן שאינו מדויק לחלוטין.
ההסכמות אליהן הגיעו הצדדים בעל פה, תועדו בכתב בשני עותקים, האחד ניתן לאלכסיוס והשני לבוהמון. על ההסכם חתמו עדים משני הצדדים. ההסכם נכתב בלטינית, או יוונית, או בשתי השפות גם יחד. אף לא אחד משני העותקים שרד עד ימינו. לא ידוע כיצד התקבל ההסכם באירופה המערבית והוא כמעט ולא הוזכר בהיסטוריה הכתובה של אותה העת.
לאחר חתימת החוזה

בוהמון מעולם לא שב לאנטיוכיה לאחר חתימת חוזה דבול (אלא פנה לאיטליה ושם מת בשנת 1111) ותניות ההסכם אשר נוסחו בזהירות כה רבה לא יושמו. אחיינו של בוהמון, טנקרד, סירב לכבד את החוזה. לדידו, אנטיוכיה הייתה שייכת לו מכוח זכות הכיבוש. טנקרד לא מצא כל סיבה להעביר את השליטה במקום לידי כוח אחר אשר לא היה מעורב במסע הצלב ואשר מנקודת ראות הצלבנים, אף פעל להכשלתו. הצלבנים חשו שאלכסיוס גרם לבוהמון לחתום על החוזה במעשה מרמה, התנהגות שעלתה בקנה אחד עם תפיסתם את דמותו של אלכסיוס בעת מסע הצלב. על פי החוזה לא הייתה לטנקרד חזקה חוקית באנטיוכיה ואלכסיוס ציפה כי בוהמון ידיח את טנקרד, או יכפה עליו בדרך כלשהי לכבד את ההסכם. תחת זאת, הפטריארכים היוונים, אשר מונו לאנטיוכיה בקונסטנטינופול, לא יכלו למלא את משרתם במקום.
שאלת מעמדה של אנטיוכיה והערים הקיליקיות שבסמוך לה, המשיכה להטריד את האימפריה הביזנטית במשך שנים ארוכות לאחר חתימת ההסכם. אף שחוזה דבול מעולם לא יושם, הוא סיפק את הבסיס החוקי למשא ומתן שניהלו הביזנטים עם הצלבנים במשך 30 השנים שלאחר חתימתו, וכן לטענות הביזנטיות באשר לאנטיוכיה בעת מלכותם של יוחנן השני קומננוס ומנואל הראשון, קיסרי האימפריה הביזנטית. למטרה זו הגיע יוחנן השני עם צבאו לאנטיוכיה בשנת 1137, והטיל עליה מצור. תושבי אנטיוכיה ניסו לשאת ולתת עם צבא המצור, אולם יוחנן דרש כניעה ללא תנאי. לאחר שביקש וקיבל את רשותו של פולק מאנז'ו, מלך ירושלים, נכנע ריימונד, נסיך אנטיוכיה לביזנטים. הסכם הכניעה, בו נשבע ריימונד אמונים ליוחנן השני, מבוסס באופן מפורש על חוזה דבול ואף מרחיק לכת ממנו. ריימונד הבטיח לקיסר זכות כניסה חופשית לאנטיוכיה, וכן להעבירה לשליטת הביזנטים מיד לאחר שיכבוש את הערים חלב, שייזר, חומס וחמאת מידי המוסלמים. על פי ההסכם, הערים הנכבשות תועברנה לידי ריימונד.
לקריאה נוספת

Thomas S. Asbridge, The Creation of the Principality of Antioch, 1098–1130. The Boydell Press, 2000.
Jonathan Harris, Byzantium and the Crusades. Hambledon and London, 2003.
Ralph-Johannes Lilie, Byzantium and the Crusader States, 1096–1204. Trans. J.C. Morris and J.C. Ridings. Clarendon Press, 1993.
Kenneth M. Setton, ed., A History of the Crusades, Vols. II and V. Madison, 1969–1989.
הערות שוליים

↑  Spinka M., Latin Church of the Early Crusades, Church History 1939;8:113–131,113
↑  Anna Comnena,
The Alexiad: Book X, 261.
↑  Runciman, S.,(1980). The First Crusade. Cambridge University. ISBN 0-521-23255-4. pp. 182-183
↑  Anna Komnene, The Alexiad, XI, 291.
↑  Spinka, Latin Church of the Early Crusades, 113
המצור על אנטיוכיה
אלכסיוס הראשון
בוהמון הראשון
וסלי סניידר

וסלי בנג'מין סניידר (בהולנדית: Wesley Benjamin Shneijder; נולד ב-9 ביוני 1984 באוטרכט) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת הקשר. בעברו שיחק באייאקס אמסטרדם, בריאל מדריד ובאינטר מילאנו. הוא היה שותף מרכזי לזכייה בטרבל עם אינטר ב-2010, ובאליפות ספרד עם ריאל מדריד ב-2008.
סניידר הוא שיאן ההופעות בנבחרת הולנד בכל הזמנים, כשלזכותו 134 הופעות ו-31 שערים. סניידר הגיע עם הנבחרת לגמר מונדיאל 2010. בנוסף הוא השתתף במונדיאל 2006 ובשלוש אליפויות אירופה.
קריירת המועדונים > ראשית הקריירה

סניידר נולד באוטרכט למשפחה בעלת מסורת ספורטיבית: אביו גם הוא כדורגלן, ואף אחיו, ג'פרי, אשר שיחק כמקצוען בקבוצת סטורמוולגס טלסטר. כבר בשנים הראשונות לחייו הצטרף סניידר ל-DOS, מועדון כדורגל חובבני, וכבר בגיל חמש היה בעל יכולת לשחק כדורגל בשתי הרגליים. בגיל שבע, ב-1991, הוא הוזמן למבחנים באייאקס אמסטרדם, וכעבור זמן קצר הצטרף לאקדמיית הכדורגל של המועדון. בנעוריו ייצג סניידר את הולנד במסגרת כל נבחרות הגילאים השונות.
לאחר שעבר דרך קבוצות הנוער השונות של אייאקס שיחק סניידר לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת בשנת 2003, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד וילם II, בו ניצחה קבוצתו 0-6. הוא זומן לקבוצה על ידי מאמן אייאקס באותו זמן, רונאלד קומאן. ב-13 באפריל באותה שנה הוא הבקיע את שערו הראשון בקבוצה, בניצחון 0-3 על נאק ברדה. הוא היה שותף באותה עונה להעפלתה של אייאקס לרבע גמר ליגת האלופות, לאחר ששותף בניצחון על ארסנל בשמינית הגמר. כבר בראשית דרכו באייאקס הפגין סניידר יכולות מרשימות של בעיטה ומסירה, והפך לבועט הקבוע של הקבוצה בכדורים חופשיים.
בעונת 2003/2004 הפך סניידר לאחד משחקני המפתח של אייאקס כאשר כבש תשעה שערים ב-30 משחקים, וסייע לקבוצה לזכות באליפות ליגת העל ההולנדית. בעקבות יכולתו הטובה הפך גם לאחד מהשחקנים החשובים בחוליית הקישור של נבחרת הולנד. על אף הזכייה באליפות, סיימה אייאקס במקום האחרון בביתה בליגת האלופות באותה עונה. בעונת 2005/2006 הבקיע סניידר את שערו הראשון במסגרת ליגת האלופות, במשחק קבוצתו מול ספרטה פראג, לפני שקבוצתו הודחה בשמינית הגמר על ידי מילאן. באותה עונה הוא סייע לקבוצתו לזכות בגביע ההולנדי, לאחר ניצחון על פ.ס.וו. איינדהובן במשחק הגמר.
בעונת 2006/2007 הגיע סניידר לשיאו במדי אייאקס: הוא כבש 18 שערים ב-31 משחקי ליגה ו-20 שערים בכל המסגרות, והיה שותף לסיום במקום השני בליגה, אחרי איינדהובן. בנוסף, הוא זכה אייאקס באותה עונה בפעם השנייה ברציפות בגביע ההולנדי, לאחר ניצחון בגמר על א.ז. אלקמאר בתום דו-קרב בעיטות עונשין. יכולתו המרשימה של סניידר גררה התעניינות בהחתמתו מצד מועדונים בכירים רבים ברחבי אירופה.
קריירת המועדונים > ריאל מדריד ואינטר

באוגוסט 2007 עבר סניידר לקבוצה הספרדית ריאל מדריד, אשר שילמה תמורתו 27 מיליון אירו - סכום שהפך אותו לשחקן השני היקר ביותר בתולדות הכדורגל ההולנדי. סניידר חבר לשני הולנדים נוספים שהצטרפו לקבוצה באותו קיץ, אריאן רובן ורויסטון דרנטה, וכן לחלוץ רוד ואן ניסטלרוי שהצטרף אליה עונה קודם לכן. במשחק הליגה הראשון שלו עם ריאל בעונת 2007/2008, ה"דרבי" נגד אתלטיקו מדריד, הוא הבקיע את שער הניצחון 1-2 עבור קבוצתו. במהלך העונה היה סניידר אחד מהשחקנים החשובים בקישור של קבוצתו ובועט הכדורים חופשיים המצטיין שלה, וסייע לה לזכות באליפות שנייה ברציפות עבורה. הוא הבקיע תשעה שערים ב-30 משחקים בעונה זו.
באוגוסט 2008, במשחק אימון של קבוצתו נגד ארסנל לקראת פתיחת העונה הבאה, סבל סניידר מפציעה בדמות הצטלבות מיתרים לאחר תיקול עם שחקן היריבה אבו דיאבי. לאחר בדיקות שנערכו לו התברר כי סניידר ייעדר ממשחק למשך כשלושה חודשים, זמן קצר ממה שציפו לו בתחילה. הוא חזר לשחק במשחק נגד יובנטוס בחודש אוקטובר. לאחר עזיבתו של רוביניו קיבל סניידר את חולצה מספר 10 של ריאל מדריד, מספר שבאופן מסורתי השתייך לכוכב המוביל של הקבוצה. עם זאת, בעקבות הפציעה ממנה סבל סניידר הפגין יכולת משחק ירודה באותה עונה, ולא הצליח לזכות עם קבוצתו בתואר כלשהו.
עם מינויו של מנואל פלגריני למאמנה של ריאל והחתמתם של שחקנים רבים בקבוצה לפני עונת 2009/2010 לא נמצא לסניידר מקום בסגל, והוא הועבר באוגוסט אותה שנה לאינטר מילאנו האיטלקית, ששילמה תמורתו 15 מיליון אירו. את הופעת הבכורה שלו באינטר ערך סניידר בניצחון 0-4 ב"דרבי" מול מילאן. לאורך אותה עונה הפך סניידר לשחקן הבולט של אינטר והבקיע עבורה שערים חשובים רבים. הוא נטל חלק מכריע בהעפלת הקבוצה לגמר ליגת האלופות: הוא הבקיע את שער הניצחון דקה לפני הסיום בניצחון 1-2 על דינמו קייב בשלב הבתים, ובגומלין של רבע הגמר מול צסק"א מוסקבה הבקיע את שער הניצחון 0-1. בחצי הגמר, מול ברצלונה, הוא הבקיע את השער הראשון ובישל שער נוסף בניצחון קבוצתו 1-3 בסן סירו.
בגמר ליגת האלופות, מול באיירן מינכן, בישל סניידר לדייגו מיליטו את השער הראשון בניצחון 0-2, וזכה עם אינטר במפעל לראשונה בקריירה שלו. הוא נבחר לשחקן המצטיין של משחק הגמר לצדו של מיליטו, ואף סיים כמלך הבישולים של הטורניר עם שישה בישולים. באותה עונה זכה עם אינטר גם באליפות הסרייה א' - אליפות חמישית רצופה עבור הקבוצה - ובגביע האיטלקי, ובכך השלים עם הקבוצה זכייה בטרבל הראשון בתולדותיה. הוא זכה גם בתואר הקשר המצטיין של העונה באירופה מטעם אופ"א.
בינואר 2013 עבר סניידר לגלאטסראיי הטורקית, בה חתם על חוזה לשלוש שנים.
ב-7 באוגוסט 2017 חתם סניידר בניס הצרפתית לעונה אחת.
ב-6 בינואר 2018 לאחר חצי עונה בלבד שהיה בניס, סניידר חתם באל גראפה מליגת העל הקטרית.
ב-12 באוגוסט 2019 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
נבחרת לאומית

בצעירותו ייצג סניידר את הולנד במסגרת כל נבחרות הנוער הלאומיות השונות. הוא שיחק לראשונה במדי נבחרת הולנד עד גיל 21 במשחק נגד נבחרתה המקבילה של צ'כיה במרץ 2003. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של הולנד ערך ב-30 באפריל אותה שנה ובכך הפך לשחקן השמיני הצעיר ביותר שמשחק במדי נבחרת הולנד, בגיל 19. ב-11 באוקטובר הוא הבקיע את השער הראשון בקריירה שלו בנבחרת, מול נבחרת מולדובה.
סניידר הבקיע שני שערים עבור הולנד במשחקי המוקדמות ליורו 2004 ונכלל בסגל גם לטורניר עצמו, אליו העפילה הנבחרת. הוא היה שותף להעפלת נבחרתו לחצי גמר הטורניר, לאחר ששותף בשני משחקים כמחליף במסגרת שלב הבתים. הנבחרת הודחה לאחר הפסד לפורטוגל.
במונדיאל 2006, שנערך בגרמניה, פתח סניידר בהרכב נבחרת הולנד בכל ארבעת משחקיה. במהלך טורניר זה תופקד סניידר על ידי המאמן מרקו ואן באסטן בעמדת הקשר ההגנתי, מה שמנע ממנו למצות את מלוא יכולותיו. הולנד העפילה סיימה שנייה לנבחרת ארגנטינה בשלב הבתים, אך הפסידה בתוצאה 1-0 לפורטוגל בשלב שמינית הגמר. משחק זה היה אלים במיוחד וסניידר קיבל את אחד מ-16 הכרטיסים הצהובים שנשלפו - שיא של כל הזמנים בתולדות גביע העולם.
סניידר היה לאחד מהשחקנים הבכירים בנבחרתו גם ביורו 2008. במשחק הראשון של הטורניר, מול נבחרת איטליה, הוא הבקיע שער בניצחון 0-3. השער של סניידר היה גורם בניצחון הראשון של הולנד על איטליה מזה 30 שנה. במשחק הבא, בו ניצחה נבחרתו 1-4 את נבחרת צרפת, הוא הבקיע שער בבעיטה חזקה מחוץ לרחבה אל עבר חיבורי השער. שעריו נחשבו על ידי אוהדים ופרשנים רבים לשניים מהגדולים ביותר בטורניר, בעוד שהשער מול צרפת זיכה אותו בתואר "שער הטורניר" מטעם אופ"א. על אף שהולנד הפסידה לנבחרת רוסיה ברבע הגמר, סניידר עצמו נכלל בנבחרת המצטיינים של הטורניר כהוקרה על יכולתו הטובה.
במונדיאל 2010 היה סניידר השחקן המרכזי של נבחרת הולנד שהעפילה בפעם השלישית בתולדותיה לגמר, שם הפסידה 1-0 לנבחרת ספרד. הוא היה המבקיע המוביל של נבחרתו בטורניר עם חמישה שערים, כולל צמד ברבע הגמר נגד ברזיל (השער הראשון הובקע לאחר שהכדור פגע בראשו של פליפה מלו) ושער בחצי הגמר נגד אורוגוואי. הוא זכה בתואר כדור הכסף כשחקן השני בטיבו בטורניר, אחרי דייגו פורלאן.
במונדיאל 2014 הגיע סניידר עם נבחרת הולנד למקום השלישי לאחר שהפסידו לנבחרת ארגנטינה בחצי הגמר וניצחו את ברזיל בקרב על המקום השלישי. לסניידר היה חלק חשוב בנבחרת במונדיאל זה והוא אף כבש שער שוויון קריטי מול מקסיקו בשמינית בדקה ה88.
חיים אישיים

סניידר התחתן עם רמונה סטריקסטרה ב-18 ביוני 2005. נולד לו בן אחד מאשתו, בספטמבר 2006. הזוג התגרש בינואר 2009. בשנת 2010 התחתן סניידר עם השחקנית והמנחה ההולנדית יולנטה קבאו ואן קסברגן. בשנת 2015 נולד לשניים ילד. ב-5 במרץ 2019 הודיעו בני הזוג שהם מתגרשים.
ב-8 במאי 2008 דווח כי סניידר מנע מאחיו הצעיר, רודני, לעבור בקיץ למועדון שלו עצמו באותו זמן, ריאל מדריד. סניידר אמר: "ריאל מדריד רצתה בו ורודני שמח מאוד על כך, אך כאשר אני שמעתי, הפסקתי את השיחות. אני לא מעודד את התופעה שצעירים הולכים במהירות למועדוני צמרת. אמרתי לו שהוא חייב קודם כל לעשות את הפריצה המקצועית שלו באייאקס (הקבוצה בה שיחק אחיו באותו זמן)".
תארים

אליפות הולנד: 2003/2004
הגביע ההולנדי (2): 2005/2006, 2006/2007
הסופר קאפ ההולנדי (3): 2002, 2005, 2006
אליפות ספרד: 2007/2008
הסופר קאפ הספרדי: 2008
אליפות איטליה: 2009/2010
הגביע האיטלקי (2): 2009/2010, 2010/2011
ליגת האלופות: 2009/2010
הסופר קאפ האיטלקי: 2010
אליפות העולם לקבוצות: 2010
אליפות טורקיה (2): 2012/2013, 2014/2015
הגביע הטורקי (2): 2013/2014, 2014/2015
הסופר קאפ הטורקי (2): 2013, 2015
פרס יוהאן קרויף: 2004
נבחרת הטורניר של היורו: 2008
מלך הבישולים של היורו: 2008
שער הטורניר ביורו: 2008
מלך הבישולים של ליגת האלופות: 2009/2010
קשר השנה של אופ"א: 2009/2010
כדור הכסף בגביע העולם: 2010
נעל הארד בגביע העולם: 2010
נבחרת הטורניר של גביע העולם: 2010
FIFPRO World 11:‏ 2010
נבחרת השנה של אופ"א: 2010
הערות שוליים

1 2 3 4  sneijderofficial.com, The story of Wesley Sneijder - about me
↑  123football.com, Wesley Sneijder
↑  Realmadrid.com, "Sneijder avoids going under the knife", 4.08.2008
↑  as.com, "El vestuario no le aceptaba y el dorsal 10 lo llevará Sneijder", 1.09.2008
↑    Telegraph staff and agencies, ‏Wesley Sneijder joining Inter Milan from Real Madrid, The Telegraph, 27 August 2009
↑  מערכת וואלה! ספורט‏, ווסלי סניידר הודיע על פרישה רשמית מכדורגל בגיל 35, באתר וואלה, 12 באוגוסט 2019
↑  tribalfootball.com, "Sneijder blocked Real Madrid move for kid brother"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810584865705606  BNE: XX4681210  GND: 1128262223  ISNI: 0000 0001 1837 6469  MusicBrainz: f21b10c4-2ede-44d2-9fb3-cff789ba39e5  NTA: 311456995  VIAF: 169461481   WorldCat (עם VIAF): 169461481 
סניידר במדי אינטר מילאנו
וסלי סניידר, 2010
ז'אק לזרוס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 ספטמבר 1916 פאיירן, שווייץ
 פטירה:  7 ינואר 2014 (בגיל 97) פריז, צרפת
 מדינה:  צרפת צרפת
 יו"ר אגף צפון אפריקה של הקונגרס היהודי העולמי
 נציג ופעיל לטובת יהדות אלג'יר
 פרסים והוקרה
 קצין בלגיון הכבוד  מדליית הרזיסטנס  צלב המלחמה 1939-1945 
 
ז'אק לזרוס (בצרפתית: Jacques Lazarus; ‏2 בספטמבר 1916 – 7 בינואר 2014) היה קצין בצבא הצרפתי עד לכיבושה של צרפת על ידי גרמניה הנאצית, ממנהיגי הצבא היהודי שהיה חלק מתנועת ההתנגדות הצרפתית בצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה, ופעיל פוליטי ותרבותי לקידום רווחתה של יהדות אלג'יריה לאחר שנת 1948 ובמיוחד בתקופת מלחמת העצמאות של אלג'יריה בשנים 1954–1962.
ביוגרפיה

לזרוס נולד בעיירה פאיירן בשווייץ להורים יהודים ממוצא אלזסי.
עם תום מלחמת העולם הראשונה חזרה משפחתו של לזרוס לצרפת, ולזרוס התגייס לשורות הצבא הצרפתי, בו שירת עד חתימת הסכם שביתת האש בין צרפת לגרמניה והקמת ממשלת וישי בשנת 1940 אז שוחרר מצבא עקב יהדותו. בשנת 1943 התמנה למנהיגה של תנועת התנגדות יהודית חשאית "הצבא היהודי" (Armee Juive). ב-17 ביולי 1944, במהלך שליחות סודית לבריטניה, נעצר לזרוס, ונשלח לאושוויץ יחד עם 50 עצורים נוספים ברכבת האחרונה שעזבה את פריז. ארבעה ימים מאוחר יותר, קפץ לזרוס מהרכבת ונמלט. לאחר תום המלחמה לזרוס פעל בדרכים שונות לקידום יהדות אלג'יריה. בשנת 1948 לזרוס נישא ליהודית שרקי, ילידת אלג'יריה, בתו של עזר שרקי, אחד ממנהיגי יהדות אלג'יריה. לזוג נולדו שתי בנות.
נפטר בפריז בגיל 97.
פעילותו של ז'אק לזרוס

לאחר תום מלחמת העולם השנייה, במאי 1946, נסע לזרוס לאלג'יריה במטרה לגייס יהודים צפון אפריקאים ל"ליגה הימית היהודית" (Jewish Maritime League). בהמשך חזר לאלג'יריה, ופתח שם את בתי הספר הראשונים של רשת אורט. ב-1948 ייסד ושימש כעורך ראשי של העיתון Information Juive, שעסק בנושאים יהודים ובמצב הקהילה במשך מלחמת אלג'יריה. כעורך העיתון הוא הזמין אינטלקטואלים יהודים אלג'יראים וצרפתים לכתיבה בנושא תחיית הזהות היהודית-אלג'יראית ויהודית-צרפתית לאחר השואה.
לזרוס היה ער למצבם העדין של יהודי אלג'יריה בתקופת המלחמה לעצמאותה מהשלטון הצרפתי, ונשאר בה עד סיום המלחמה וקבלת עצמאותה ב־1962. במשך שנות המלחמה שימש כדוברה של הקהילה היהודית הן מול החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה והן מול צרפת, ועמד בראש המשרד האלג'יראי של הקונגרס היהודי העולמי. ב-1962 חזר לצרפת יחד עם ההגירה של חלק משמעותי מיהדות אלג'יריה, ופעל להבטחת מעמדם כזכאים לאזרחות צרפתית. בשנה זו הסניף הצפון אפריקאי של הקונגרס היהודי העולמי, עבר לצרפת ולזרוס התמנה לעמוד בראש המשרד הפריזאי של הארגון, ולייצג את צפון אפריקה בקונגרס היהודי.
עם חזרתו לפריז המשיך לזרוס לערוך את העיתון Information Juive והוביל, יחד עם קבוצת אינטלקטואלים יהודים, את הוועד היהודי-אלג'יראי ללימודי החברה (Comite Juif Algerien d'etudes sociales).
לזרוס פרש מתפקידיו בקונגרס היהודי העולמי בשנת 1980.
עיטורי כבוד

קצין בלגיון הכבוד
צלב המלחמה
מדליית הרזיסטנס (médaille de la Résistance avec rosette)
ראו גם

הצבא היהודי
מאקי (מלחמת העולם השנייה)
לקריאה נוספת

ענת גואטה, הצבא היהודי בצרפת: קורותיה של מחתרת ציונית לוחמת, תל אביב: משרד הביטחון, 2001
צילה הרשקו (אנ'), ההולכים בחושך יראו אור, הרזיסטנס היהודי בצרפת שואה ותקומה: 1949-1940, אפי מלצר בע"מ, 2018
אתר "אקדם" (אורכב 07.03.2016 בארכיון Wayback Machine)
ספרו של ז'אק לזרוס: Juifs au combat, témoignage sur l'activité d'un mouvement de Résistance, הוצא לאור ב-1947 בהוצאת Editions du Centre de Documentation Juive Contemporaine.
Jacques Lazarus and Lucien Lazare, "Organisation juive de combat: Résistance/sauvetage. France 1940-1945", 2008, Éditions Autrement, (ISBN 978-2746709027)
Jessica Hammerman - "Jacques Lazarus", Academia.edu
הערות שוליים

↑  Jessica Hammerman, Jacques Lazarus, Encyclopedia of the Jews of the Islamic World, ‏18.2.2010
↑  Jacques Bernard Sadon, Jacques Lazarus : un grand homme s’en est allé, M@batim
REGARDS JUIFS DE VERSAILLES, ‏19.1.2014
↑  Marc Fineltin, LAZARUS Jacques
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264219105171  PLWABN: 9810685600705606  BnF: cb16692780s (data)  GND: 1052101615  ISNI: 0000 0001 4015 5531  LCCN: no99091511  NTA: 190291303  SUDOC: 059578831  VIAF: 303305251   WorldCat (עם VIAF): 303305251
חוק וולקר

| --- | --- |
סמל ארצות הברית
 פרטי החוק
 מדינה:  ארצות הברית
 
חוק וולקר (באנגלית: Volcker Rule) הוא חלק מחוק דוד-פרנק, אשר הוצע במקור על ידי הכלכלן ויו"ר הבנק הפדרלי לשעבר פול וולקר, במטרה להגביל את הבנקים בארצות הברית מלבצע השקעות ספקולטיביות אשר אינן מטיבות עם הלקוחות שלהם. וולקר טען כי פעילות ספקולטיבית מסוג זה שיחקה תפקיד מפתח במשבר האשראי העולמי. החוק לרוב מתואר ככזה אשר מגביל את הבנקים לסחור בהונם העצמי, על אף שקיימות לכך מספר חריגות המפורטות בחוק דוד-פרנק. החוק נכנס לתוקף כחלק מחוק דוד-פרנק ב-21 ביולי 2012.
יישום

הערות הציבור לגבי איך בדיוק יש ליישם את החוק נשלחו למועצה לפיקוח על השירותים הפיננסיים עד 5 בנובמבר 2010. פירמות כגון גולדמן זקס, בנק אוף אמריקה וג'יי פי מורגן צ'ייס הביעו דאגה מהחוק. הנציגים הרפובליקנים בקונגרס הביעו גם הם את חששותיהם מחוק וולקר, באומרם כי המגבלות שהוא מטיל עלולות לפגום בתחרותיות הבנקים האמריקאיים ביחס לשוק העולמי, ועקב כך עלולים גם להפסיק לספק מימון לסוכנויות הממשלתיות האחראיות לאכיפתו. הרגולטורים הציגו לציבור גרסה אפשרית לחוק וולקר כדי לקבל עליה את תגובות הציבור ב-11 באוקטובר 2011 - גרסה שאושרה על ידי רשות ני"ע האמריקאית, הבנק הפדרלי, המשרד של חשב המטבע (OCC), והתאגיד הפדרלי לביטוח פקדונות. הגרסה המוצעת ספגה באופן מיידי ביקורת מצד הבנקים בגין היותה יקרה מדי ליישום, ומצד חסידי הרפורמה בשל היותה חלשה מדי ומלאה בפרצות. וולקר עצמו העיד כי הוא היה מעדיף מערכת חוקים פשוטה יותר.
ערך זה הוא קצרמרבנושא חוק ומשפט ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זדראבקו פונוש

| --- | --- |

זדראבקו פונוש, 2022
 לידה:  3 בנובמבר 1962 (בן 61) גלוביץ', יוגוסלביה יוגוסלביה
 מדינה:  סרביה 
 השתייכות:   הצבא העממי היוגוסלבי  צבא סרביה ומונטנגרו  צבא סרביה
 תקופת הפעילות:  1986–2009 (כ־23 שנים)
 דרגה:   גנרל-פולקובניק
 תפקידים בשירות
 ראש המטה הכללי
 
זדראבקו פונוש (בסרבית: Здравко Понош;‏ נולד ב-3 בנובמבר 1962) הוא איש צבא, פוליטיקאי ופעיל ציבורי סרבי. שימש כראש המטה הכללי הסרבי בין השנים 2006–2008. לאחר מכן החל בקריירה ציבורית. היה ממקימי מפלגת העם והיה ממנהיגיה עד שנת 2021. בשנת 2022, התמודד בבחירות לנשיאות סרביה מול אלכסנדר ווצ'יץ', אולם לא נבחר. ב-2023 הוא הקים את מפלגת "מרכז סרביה".
ביוגרפיה > קריירה צבאית

פונוש נולד ב-3 בנובמבר 1962 בגולוביץ', כפר ליד העיר קנין שבקרואטיה המודרנית. למרות שנולד בקרואטיה, הוא בן למשפחה סרבית. בצעירותו עבר לזגרב, שם למד בבית ספר תיכון וב-1986 התגייס לצבא יוגוסלביה. הוא למד באקדמיה הצבאית הטכנית בזגרב, והשלים תואר בהנדסת אלקטרוניקה ב-1986. הוא סיים את לימודי התואר השני שלו ב-1999 בפקולטה להנדסת חשמל באוניברסיטת בלגרד, עם תואר שני במערכות ניווט גלובליות. במקביל, עבר בקורסים צבאיים בבריטניה, שווייץ וגרמניה. הוא הוצב תקופה בקוסובו, ובהמשך הועבר לבלגרד, שם ביצע תפקידים טכניים במחלקת הפיתוח והציוד של המטה הכללי. במהלך הפצצות נאט"ו על יוגוסלביה ב-1999, הוא עבד בצוות שזיהה את מטוסי נאט"ו המתקרבים והזהיר את האזרחים למצוא מקלט.
בשנת 2000 הוא הועלה לדרגת פולקובניק, ובשנת 2002 החל לעבוד במטה הכללי. הוא הקים את המחלקה לשיתוף פעולה עם נאט"ו, ועמד בראשה. בשנת 2005 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור. במקביל, הוא מונה לסגן ראש המטה הכללי. בתפקידו, הוא החל להעביר רפורמות שנועדו להפוך את צבא סרביה ומונטנגרו למודרני יותר. ב-2006, הכריזה מונטנגרו על עצמאותה, ופונוש נאלץ לעדכן את הרפורמות שלו כך שיתאימו למתכונת החדשה של צבא סרביה.
ב-13 בדצמבר 2006 הוא מונה לראש המטה הכללי הסרבי. הוא היה הרמטכ"ל הראשון מאז 1918 ששימש כרמטכ"ל של הצבא הסרבי בלבד. בתפקידו זה, הוא המשיך ברפורמות כדי להפוך את הצבא הסרבי למודרני יותר. במקביל, פעל להידוק היחסים בין סרביה למדינות נאט"ו. צעדים אלו גרמו לחיכוך בינו לבין גורמים שמרניים יותר בסרביה. באוקטובר 2008 התגלע סכסוך גלוי בין פונוש לבין שר ההגנה דראגן סוטנובאץ'. נשיא סרביה בוריס טאדיץ', צידד בסוטנובאץ', וב-30 בדצמבר של אותה שנה, הוא פיטר את פונוש. לאחר פיטוריו, הוא נותר בצבא במשך קרוב לשנה, למרות שלא קיבל תפקיד רשמי.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

פונוש קשר קשרי ידידות קרובים עם שר החוץ לשעבר ווק ירמיץ'. בספטמבר 2012, ירמיץ' נבחר לנשיא העצרת הכללית של האומות המאוחדות. פונוש עבר להתגורר בניו יורק, והפך לראש לשכתו של ירמיץ'. בספטמבר 2013, סיים ירמיץ' את הקדנציה שלו. פונוש וירמיץ' חזרו לבלגרד, שם הקימו את המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי ופיתוח בר קיימא (CIRSD). ירמיץ' שימש כנשיא הארגון, ופונוש שימש כמנכ"ל.
ירמיץ' בחר להתמודד לנשיאות במהלך הבחירות לנשיאות ב-2017. פונוש שימש כראש הקמפיין שלו. ירמיץ' הגיע למקום הרביעי, וזכה ב-5.65% מקולות הבוחרים. בהמשך אותה שנה, הוא השתתף בהקמת מפלגה חדשה, מפלגת העם, ונבחר כסגן נשיא המפלגה.
בשנים 2018–2019, פונוש היה ממנהיגי המחאות בסרביה כנגד ממשלתו של אלכסנדר ווצ'יץ'. הוא קרא להחרים את הבחירות לפרלמנט שנערכו בסרביה ב-2020, וקריאה זו אומצה בידי רבות ממפלגות האופוזיציה. עם זאת, לקראת הבחירות לנשיאות ב-2022, הוא קרא להשתתפות כוללת של האזרחים, ולהתלכדות של כל מפלגות האופוזיציה סביב מועמד אחד, במטרה להדיח את ווצ'יץ'.
בנובמבר 2021, פונוש פרש מתפקיד סגן נשיא מפלגת העם, והודיע כי הוא מתכוון להתמודד על הנשיאות מול ווצ'יץ', אם יזכה לתמיכת כל מפלגות האופוזיציה. ב-2 בפברואר 2022 הושגה הסכמה בין כל המפלגות, ופונוש הפך למועמד המשותף שלהן. למרות התמיכה הגורפת, בבחירות שנערכו ב-3 באפריל, פונוש זכה ב-18% בלבד מקולות הבוחרים. בעקבות ההפסד, הוא הודיע על פרישה ממפלגת העם.
ביולי 2022 הוא הקים ארגון חברה אזרחית בשם "מרכז סרביה". ביולי 2023, נרשם הארגון כמפלגה פוליטית בסרביה.
דעותיו הפוליטיות

פונוש מגדיר את עצמו כאיש המרכז הפוליטי. הוא תומך בהצטרפות סרביה לאיחוד האירופי, ותומך בשיתוף פעולה צבאי עם נאט"ו, אך מתנגד להפיכתה של סרביה לחברה מן המניין בארגון, בשל המטען הרגשי של העם הסרבי ביחס אליו. הוא ידוע בשל התבטאויותיו החריפות כנגד אלכסנדר ווצ'יץ', ובאחת הפעמים השווה אותו לאוגוסטו פינושה.
פונוש מתנגד להענקת עצמאות לקוסובו, אך תומך במציאת פתרון של קבע לשאלה ולא להותיר על כנו את הסטטוס קוו הקיים. הוא גינה בחריפות את הפלישה הרוסית לאוקראינה, ותמך בהטלת סנקציות בינלאומיות על רוסיה.