stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סרגיי סטרוגנוב
ביוגרפיה

הוא נולד בסנט פטרסבורג, בירת האימפריה הרוסית, בשנת 1794 לברון גריגורי סטרוגנוב (1770–1857) ולנסיכה אנה טרבטסקיה (1765–1824).
כנער ובוגר צעיר לחם למען רוסיה במלחמות נפוליאון והתבלט בקרב בורודינו ובקרב לייפציג. ב-1815 נשא סטרוגנוב לאישה את נטליה פבלובנה סטרוגנובה (1796–1872), בתה של סופי גוליצין, איתה נולדו לו ארבעה בנים ושלוש בנות. לאחר מכן השתתף סטרוגנוב במלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1828–1829 ובמלחמת קרים.
הרוזן סרגיי סטרוגנוב מילא תפקיד גדול בהתפתחות החינוך והתרבות הרוסית במהלך המאה ה-19. בשנת 1825, סטרוגנוב ייסד את האקדמיה הפרטית הראשונה לאמנות ברוסיה (במוסקבה) באמצעות כספו. האקדמיה לאמנות לימדה אומנויות ומלאכות ל-360 אנשים, כולל ילדים וצמיתים. מ-1835 עד 1847, סטרוגנוב היה הממונה על החינוך במחוז מוסקבה, שכלל את אוניברסיטת מוסקבה אשר פרחה אז כמקום מרכזי בחיי האינטלקטואלים הרוסיים.  בשנת 1860 שונה שם האקדמיה לאמנות לבית הספר סטרוגנוב והיא חינכה אדריכלים ואמנים בולטים רבים.
מ-17 באפריל 1859 עד 8 בספטמבר 1859, כיהן הרוזן סטרוגנוב כמושל הכללי של מוסקבה. החל משנת 1860, סטרוגנוב היה המורה של בנו הבכור של הקיסר אלכסנדר השני, וכן של בניו הצעירים.
סטרוגנוב כיהן גם במועצת המדינה של האימפריה הרוסית והיה יו"ר האגודה להיסטוריה ועתיקות ברוסיה בין השנים 1837 ל-1874, וכן ייסד את הוועדה לארכאולוגיה, שניהלה חפירות בערים עתיקות ברוסיה.
כבעל אדמות, סטרוגנוב התנגד לשחרור הצמיתים הרוסים על ידי הצאר אלכסנדר השני ב-1861.
לאחר רצח אלכסנדר השני ב-1881, הצליח סטרוגנוב ואחרים, לשכנע את הצאר הרוסי החדש, הרוזן אלכסנדר השלישי, לגנוז את הצעתו של מיכאיל לוריס-מליקוב לשינוי הדומא והחוקה הרוסית.
סטרוגנוב נפטר בשנת 1882 בביתו בסנט פטרסבורג, בן 87.
הערות שוליים

↑  СТРОГАНОВ Сергей Григорьевич, www.hist.msu.ru
↑  Kenneth, Count Sergei Stroganov, www.rusartnet.com (באנגלית בריטית)
↑  "Family"
↑  Evans, Charles T. (1991). Count Sergei Stroganov and the Development of Moscow University, 1835-1947 (PhD). University of Virginia.
↑  Thomas S. Pearson, Russian Officialdom in Crisis: Autocracy and Local Self-Government, 1861-1900, Cambridge University Press, 2004-02-12, ISBN 978-0-521-89446-3. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810668963205606  GND: 119293811  ISNI: 0000 0000 4723 7671  LCCN: no99009625  RKD: 460781  VIAF: 64814100   WorldCat (עם VIAF): 64814100
סטיבן סטיינר

| --- | --- |

סטיבן סטיינר על דוכן העדים במשפט (1981)
 לידה:  18 באפריל 1965 מרסד, ארצות הברית 
 נהרג:  16 בספטמבר 1989 (בגיל 24) מרסד, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מספר צאצאים:  2 
 
סטיבן גרגורי סטיינר (באנגלית: Steven Gregory Stayner‏; 18 באפריל 1965 - 16 בספטמבר 1989) היה ילד אמריקאי, גיבור פרשת חטיפה שהסעירה את ארצות הברית והעולם כולו בשנות ה-70. סטיינר נחטף על ידי הפדופיל קנת פרנל במחוז מרסד שבצפון קליפורניה כשהיה בדרכו מבית ספר בגיל 7 והצליח לברוח מחוטפו בגיל 14 כשהוא מציל את קורבן החטיפה השני של פרנל, טימותי וייט. סטיינר מת ב-1989 בתאונת אופנוע.
סיפור החטיפה

בשעות אחר הצהריים של 4 דצמבר 1972, עשה סטיבן סטיינר את דרכו הביתה מבית הספר. במהלך הדרך הוא נתקל בארווין מרפי וקנת פרנל שהציעו לו טרמפ הביתה. סטיינר לא הכיר את השניים אך הסיפור של פרנל לפיו הוא כומר בכנסייה העניקו לו ביטחון והוא נכנס למכונית ברצון.
פרנל לא לקח את סטיינר לביתו ונסע לבקתה שהייתה במרחק של כמה עשרות מטרים מבית מגוריו של סבו של סטיינר.
לאחר מספר ימים בהם ביקש סטיינר שוב ושוב לחזור הביתה, סיפר לו פרנל כי הצליח לקבל חזקה עליו אחרי שהוריו הודיעו שאינם יכולים להרשות לעצמם לגדל חמישה ילדים בבית ולמעשה ויתרו עליו ו"ביקשו" מפרנל לגדל אותו.
פרנל שינה את שמו של סטיבן לדניס ואת תאריך הלידה שלו, דבר שהיה צריך לעשות כדי לרשום את הילד לבית ספר. אחרי מספר חודשים קיבל סטיינר את רוע הגזירה ואף החל לקרוא לפרנל אבא, לפי בקשתו. אחד ההיבטים החיוביים המעטים בחייו של סטיינר עם פרנל היה כלבה שקיבל במתנה, טרייר מנצ'סטר שסטיינר קרא לה קוויני. הכלבה ניתנה לפרנל על ידי אמו, שלא הייתה מודעת כלל לקיומו של סטיינר בתקופה שהוא חי עם בנה.
במשך למעלה משנה, אישה בשם ברברה מתיאס, יחד עם אחד או יותר מילדיה, חיה עם פרנל וסטיינר בביתם. מאוחר יותר טענה כי הייתה מודעת לחלוטין כי "דניס" הוא למעשה ילד שנחטף על ידי פרנל אך לא ידעה במי מדובר.. פרנל נתן לסטיינר לשתות אלכוהול ולעשן מגיל מאוד צעיר ומאוחר יותר אף התברר כי גם תקף אותו מינית למעלה מ-700 פעמים במהלך התקופה. סטיינר סיפר מאוחר יותר כי לבקשת פרנל גם קיים יחסי מין עם מתיאס בסביבות גיל 9. במהלך השנים האלה כבר לא ביקש סטיינר לחזור הביתה, הבין וקיבל כי הוריו ויתרו עליו וכי לפרנל יש חזקה חוקית עליו, ואף השתמש בשמו החדש דניס.
הבריחה

כשסטיינר היה בן 14 החל פרנל לחפש את הילד הבא. ב-14 בפברואר 1980 חטף ביחד עם שון פולמן את טימותי וייט, ילד בן 5 בדיוק באותה צורה בה עשה זאת שבע שנים קודם לכן עם סטיינר. אחרי מספר ימים בהם שהו יחד בבית החליט סטיינר לנצל את הערב הפנוי בו פרנל עבד במשמרת לילה ולברוח איתו במטרה להחזיר אותו להוריו ולחזור לביתו.
כשהוא סוחב את וייט על גבו, הגיעו השניים למרכז העיר בטרמפים אבל וייט לא ידע לכוון את סטיינר לביתו. סטיינר החליט לקחת את הילד לתחנת המשטרה אך פחד להיכנס לשם בעצמו. שני שוטרים שהבחינו בשעת לילה מאוחרת בילדים מחוץ לתחנה הכניסו אותם מיד פנימה. את וייט זיהו השוטרים מיד מהתמונות הרבות שפורסמו בעיתונים והחלו לחשוד כי סטיינר היה מעורב בחטיפה שלו. סטיבן סיפר את הסיפור האמיתי וחשף את זהותו רק אחרי שאמר לשוטרים "אני יודע שהשם המקורי שלי הוא סטיבן" שהבינו שהצליחו לפצח את הפרשה אחרי שבע שנים.
עם עלות השחר ב-2 במרץ 1980, נעצר פרנל בחשד חטיפת שני הילדים. לאחר שהשוטרים בדקו את הרקע שלו מצאו כי כבר ב-1951 הורשע פרנל בביצוע מעשה סדום והאריכו את מעצרו. שני הילדים התאחדו עם משפחותיהם עוד באותו יום.
בשנת 1981 הורשע פרנל ונשפט לשבע שנים בחטיפת וייט וסטיינר אך לא בעקבות המעשים המגונים שביצע בסטיינר מאחר שהעבירות בוצעו באזור שיפוט אחר מהאזור בו נשפט. הוא ריצה חמש שנים ושוחרר. ארווין מרפי שסייע בחטיפת סטיינר ושון פולמן שסייע בחטיפת וייט נעצרו גם הם והורשעו. מרפי נכלא לשנתיים ופולמן הוכנס למרכז שיקום לעבריינים צעירים. מרפי טען כי לא ידע על התקיפות המיניות ולא היה מעורב בהן. ברברה מתיאס לא נעצרה. סטיינר העיד במשפט לטובתו של מרפי, כינה אותו "דוד מרפי" וסיפר כי גם הוא היה תחת השפעת המניפולציה של פרנל ושגם מרפי היה קורבן בסיפור.
חטיפת סטיינר ותוצאותיה גרמו לבית המחוקקים בקליפורניה לשנות את חוקי המדינה "כדי לאפשר עונשי מאסר רצופים במקרים דומים".
חייו המאוחרים ומותו

ביוני 1985 סטיינר נשא לאישה את ג'ודי אדמונסון, חברתו לספסל הלימודים בימים שלפני החטיפה, ולשניים נולדו שני ילדים, בן ובת. ב-16 בספטמבר 1989, התנגש סטיינר במכונית בזמן שנהג ללא רישיון, אחרי שנשלל בגלל עבירות תנועה רבות, באופנוע גנוב. בעקבות התאונה נפגע בראשו ומת מפצעיו זמן קצר לאחר מכן בבית החולים המקומי במרסד.
מעל 500 איש השתתפו בהלוויה, כולל טימותי וייט שהיה אז כבר בן 14.
הנצחה

סיפורו של סטיבן סטיינר הכה גלים בארצות הברית ובעולם כולו, ספרים רבים נכתבו על סיפור החטיפה כשהמפורסם שבהם הוא ספרו של הסופר ג'ים לאפר "מקורבן לגיבור - הסיפור שלא סופר על סטיבן סטיינר".
ערוץ הטלוויזיה האמריקאי NBC יצר בשנת 1989 מיני סדרה בשני חלקים המספר את סיפור. לסדרה קראו "קוראים לי סטיבן" וכיכב בה קורין נמק שגם היה מועמד לפרס אמי על תפקידו כסטיינר.
כותרת הסרט שהופק והספרים שנכתבו לקוחים מתוך ההצהרה שכתב סטיינר עצמו בתחנת המשטרה בעיירה אוקיה שבה התגורר וייט בשעות הבוקר המוקדמות של ה-2 במרץ 1980 ההצהרה בה הוא מספר מי הוא למרות שהוא טועה בכתיב של שם משפחתו.
עיריית מרסד, עיר הולדתו של סטיינר, רצתה לקרוא על שמו פארק. השם "פארק סטיינר" שהוצע על ידי המשפחה לא התקבל בעקבות חשש העירייה שהשם לא יתקבל בצורה יפה בציבור בעקבות העובדה שאחיו של סטיבן, קרי סטיינר, הורשע ונכלא אחרי שביצע מספר מעשי רצח, ובעירייה לא רצו לקשר בין האירועים. בסופו של דבר הוקם באוגוסט 2010 פסל של סטיבן סטיינר יחד עם טימותי וייט בכניסה לפארק. גם בעיר אוקיה, עיר הולדתו של וייט, הוקם פסל של שני הילדים.
הערות שוליים

↑  David Peterson (21 במרץ 1980). "Kidnap victim reunites with 'mystery woman'". St. Petersburg Times, United Press International. נבדק ב-2009-09-15. {{cite news}}:  (עזרה)
↑   "I Know My First Name is Steven", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑  page 212 "I Know My First Name is Steven", Mike Echols, 1999, Pinnacle Books, ISBN ISBN 0 7860 1104 1
↑  Patton, Victor A. (30 באוגוסט 2010). "Statue honors Steven Stayner's legacy". Merced Sun-Star. אורכב מ-המקור ב-2012-03-06. נבדק ב-27 במרץ 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n92054869  VIAF: 60739243   WorldCat (עם VIAF): 60739243
ספרד והשואה

ספרד הפרנקואיסטית נותרה נייטרלית רשמית במהלך מלחמת העולם השנייה אך שמרה על קשרים פוליטיים וכלכליים הדוקים עם גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית לאורך כל תקופת השואה.
לפני המלחמה תפס פרנסיסקו פרנקו את השלטון לאחר ניצחון במלחמת האזרחים בספרד בעזרת תמיכה צבאית גרמנית ואיטלקית. פרנקו אהד את האידאולוגיה נאצית כולל האנטי-קומוניזם והאנטישמיות שלה. נראה היה כי ספרד עשויה להיכנס לברית עם מדינות הציר בתחילת שנות ה-40. באותה תקופה ניהלה ארכיון יהודי (אנ') ליהודי ספרד, ואף הוסיפה את הסעיף "יהודי" במסמכי הזהות הרשמיים במדינה.
המשטר לא הגן על הרוב המכריע של יהודי ספרד, שחיו מחוץ לספרד, בשטחים שהיו תחת כיבוש של גרמניה הנאצית. עם זאת, הוא התיר לבין 20,000 ל-35,000 יהודים להגיע באשרות מעבר מצרפת של וישי לספרד. בעקבות הצלה זו, שנים לאחר המלחמה טיפח משטר פרנקו את הרעיון שהוא פעל להגן על יהודים ברחבי אירופה, וזאת על מנת לשפר את יחסיו עם בעלות הברית.
רקע

פרנסיסקו פרנקו תפס את השלטון בעזרת קואליציה של פלגים פוליטיים פשיסטים ולאומנים במלחמת האזרחים בספרד בה הפילו את הממשלה הרפובליקנית שנתמכה על ידי גורמים סוציאליסטים, קומוניסטיים ואנרכיסטיים. פרנקו נתמך במהלך המלחמה על ידי גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית ובמהלכה הביע את דעתו הפרו-נאצית והאנטישמית.
בספרד הייתה קהילה קטנה של יהודי ספרד אבל במרוקו הספרדית הייתה את אחת הקהילות היהודיות הגדולות באזור, קהילת יהודי מרוקו.
פרנקו הבטיח לבעלות הברית שספרד תהיה נייטרלית במלחמת העולם השנייה אך לאחר נפילת צרפת במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה שקל ברצינות הצטרפות לצד מדינות הציר. פרנקו נפגש ב-23–24 באוקטובר 1940 עם קנצלר גרמניה, אדולף היטלר בקרון הרכבת של היטלר בהנדיה, על הגבול בין צרפת הכבושה לספרד במהלך ועידת אנדאי. היטלר הציע לפרנקו את שטחי צפון אפריקה הצרפתית תמורת הצטרפות למדינות הציר. היטלר אף שאף שספרד וגרמניה ישתלטו על גיברלטר הבריטי כחלק ממבצע פליקס (פרנקו דרש את מרוקו, את עיר הנמל אוראן באלג'יריה ודרישות מפריזות כמו 400–700 אלף טונות של תבואה וכל הציוד החסר לצבא הספרדי). בעקבות דרישותיו המוגזמות היטלר ויתר על כיבוש גיברלטר ובהמשך התברר שספרד לא מתכוונת להצטרף למלחמה.
השואה

במחנה הריכוז מאוטהאוזן היו אסירים רפובליקנים ספרדים (תומכי מלך ספרד ואנשי הרפובליקה הספרדית השנייה) רבים. רובם היו חיילים רפובליקנים שנמלטו לצרפת לאחר ניצחונו של פרנקו במלחמת האזרחים. לאחר כניעת צרפת והקמת שלטון הבובות הפרו-נאצי צרפת של וישי רבים מהחיילים נמסרו לשלטונות הגרמנים. על פי גנזכי המחנה ששרדו, אשר כללו מסמכים אישיים של 37,411 אסירים שנרצחו, כ-5,024 ספרדים נרצחו במחנה. רוב האסירים לא היו יהודים, אך נרצחו ככל הנראה בגלל ההתנגדות למשטר הפרו-נאצי של פרנקו.
השואה > מדיניות רשמית

ההיסטוריון פול פרסטון טען כי "אחת מהאמונות המרכזיות של פרנקו הייתה שקיימת מזימה עולמית בהנהגת היהודים, הבונים החופשיים והקומוניסטים. פרנקו סבר כי היהודים היו בעלי ברית הן של הקפיטליסטים האמריקאים והן של הקומוניסטים הרוסים. בתקופת שלטונו, שירותי דת יהודיים ציבוריים (אך גם שירותי דת פרוטסטנטים) היו אסורים מאז ניצחון הפשיסטים במלחמת האזרחים. בכיר בממשל הספרדי, בשם חוסה פינאט אי אסקריוו דה רומני החליט לערוך רשימה של כל היהודים והזרים ששהו בספרד נכון למאי 1941, רשימה זו ידועה כארכיון היהודי (אנ') ליהודי ספרד. כמו כן החלו להוסיף סעיף של "יהודי" במסמכי הזהות הרשמיים במדינה.
למשטר פרנקו נודע על הזוועות בחזית המזרחית בעקבות סיפורים של מתנדבים ספרדים מההדיוויזיה הכחולה שלחמו תחת הורמאכט. חיילי הדיוויזיה סיפקו מדי פעם הגנה ליהודים שברחו לשטחים בתחומי השליטה שלהם.
מבחינה היסטורית, ספרד ניסתה להרחיב את השפעתה על יהודים ספרדים באזורים אחרים באירופה. במהלך המלחמה, שלטונות הכיבוש הגרמניים פרסמו שורה של צעדים המחייבים מדינות נייטרליות להחזיר את אזרחיהם היהודים לארצם. הממשלה הספרדית קיבלה סופו של דבר כ-300 יהודים ספרדים מצרפת וכ-1,357 יהודים ספרדים שחיו ביוון. מלבד אלו, לא הצליחה ספרד להשפיע על השמדת יהודי ספרד שחיו באירופה הכבושה. בנוסף לכך, הרשויות הספרדיות התירו לבין 20,000 עד 35,000 יהודים מצרפת של וישי לנסוע לספרד באמצעות אשרות מעבר שחילקו להם. היו גם מספר קטן של יהודים שברחו מצרפת דרך הרי הפירנאים, לאחר שהגיעו לספרד רובם נסעו לממלכה המאוחדת ולארצות הברית.
השואה > יוזמות אישיות

היו מספר בכירים ספרדים שהחליטו להציל יהודים רבים בעזרת הוצאת ויזות ואשרות מעבר לספרד.
אחד מהם היו אדוארדו פרופר דה קאייחון היה בכיר בשגרירות ספרד בפריז. פרופר דה קאייחון הוציא ויזות ואשרות מעבר לפליטים צרפתיים שרצו לברוח מצרפת בעקבות כיבוש צרפת על ידי הנאצים והקמת שלטון הבובות הפרו-נאצי, צרפת של וישי. הוא הציל ככל הנראה אלפי יהודים אך לא ידוע בדיוק כמה יהודים קיבלו ממנו אשרות מאחר שהמסמכים הדיפלומטיים הקשורים להצלת היהודים הושמדו על ידי משטר פרנקו באותה עת בניסיון לכאורה לטשטש את מעשיו. פרופר דה קאייחון קיבל שנים לאחר מותו, ב-2008 את תואר חסיד אומות העולם מיד ושם.
מלבדו היה גם את אנחל סאנס בריס, דיפלומט ספרדי בכיר בשגרירות ספרד בהונגריה. בין 1942 ל-1944 הציל סאנס בריס בין 1000 ל-5,200 יהודים הונגרים. הוא ניצל סעיף מעורפל בחוק הספרדי מ-1924 שעל-פיו צאצאי מגורשי ספרד זכאים לאזרחות ספרדית. הוא השתמש בחוק זה גם כאשר היהודים האמורים לא היו באמת מצאצאי המגורשים. במהלך עבודתו בהונגריה הוא עודד את ג'ורג'יו פרלסקה, איש עסקים איטלקי, להתחזות לקונסול הכללי הספרדי ולהמשיך בפעילותו. פרלסקה הציל אף הוא אלפי יהודים (ככל הנראה כ-3,500 יהודים). ב-1944 בעקבות התקדמות הצבא האדום לאזור הונגריה נשלח סאנס בריס לשווייץ ופרלסקה נשאר בבודפשט והמשיך להציל יהודים.
שנים שלאחר המלחמה

פרסטון כותב שבשנים שלאחר המלחמה, "נבנה מיתוס בקפידה כדי לטעון שמשטרו של פרנקו הציל יהודים רבים מהשמדה" וזאת על מנת למנוע ביקורת מהאשמות על שיתוף פעולה פעיל עם מדינות הציר. כבר ב-1943 הגיעו במשרד החוץ הספרדי למסקנה שבעלות הברית צפויות לנצח במלחמה ובאותה תקופה פיתחו גורמים בכירים "אובססיה" לחשיבותו של "הקלף היהודי" ביחסים עם בעלות הברית. עם זאת, ספרד הייתה מבודדת מבחינה דיפלומטית בשנים שלאחר המלחמה. ב-1949 פורסם ספר בו תיארו באופן מסולף את פרנקו כמנהיג שפעל להצלת 50,000 יהודים מצרפת ומדרום מזרח אירופה. ההסלמה של המלחמה הקרה הובילה לשיפור ביחסי ארצות הברית–ספרד בתחילת שנות ה-50 וספרד התקבלה לאומות המאוחדות ב-1955.
בימיו האחרונים, ביקש פרנקו מחואן קרלוס, נכדו של אלפונסו ה-13, אחרון מלכי ספרד, להיות יורשו לאחר מותו ולהנהיג מלוכה חוקתית בספרד. פרנקו עצמו הלך לעולמו בשנת 1975. לאחר מותו של פרנקו עלה חואן קרלוס לכס המלוכה. בתמיכת המלך עברה המדינה תהליך מהיר של דמוקרטיזציה, ללא שפיכות דמים. השלטון המרכזי הגיע להסדרים עם המיעוטים הבסקי והקטלאני, שהכירו בזכויותיהם הלשוניות והתרבותיות והעניקו להם מידה רבה של אוטונומיה.
ספרד הפכה לחברה בכוח המשימה הבין-לאומי להנצחת זכר השואה ב-2008.
ראו גם

תגובת העולם לשואה
ארצות הברית והשואה
פורטוגל והשואה
לקריאה נוספת

Baer, Alejandro (2011). "The Voids of Sepharad: the Memory of the Holocaust in Spain". Journal of Spanish Cultural Studies. 12 (1): 95–120. doi:10.1080/14636204.2011.556879. S2CID 144699163.
González-Delgado, Mariano (2017). "The treatment of the Holocaust in high school history textbooks: a case study from Spain". History of Education. 46 (6): 810–825. doi:10.1080/0046760X.2017.1365951. S2CID 149425069.
Herrmann, Gina; Brenneis, Sara J., eds. (2020). Spain, the Second World War, and the Holocaust: History and Representation. Toronto: University of Toronto Press. ISBN 978-1-4875-0570-7.
Karakaya, Yağmur; Baer, Alejandro (2019). ""Such Hatred Has Never Flourished on Our Soil": The Politics of Holocaust Memory in Turkey and Spain". Sociological Forum. 34 (3): 705–728. doi:10.1111/socf.12521. S2CID 200071056.
מפה של אירופה בשיא מלחמת העולם השנייה.

בירוק: האימפריה הבריטית וצרפת החופשית באדום: ברית המועצות בשחור: המדינות הנייטרליות
שגרירות ספרד בהונגריה, בה עבד אנחל סאנס בריס במהלך המלחמה
סם אמת

סם אמת הוא כינוי למגוון חומרים כימיים המשמשים למטרת השגת מידע מדויק מאדם המסרב לתת אותו באופן חופשי או רצוני, לרוב על ידי חוקרי משטרה או מודיעין צבאי מנחקרים או שבויים.
סמים שבהם נעשה שימוש למטרה זו כוללים אתנול (הידוע פשוט כ"אלכוהול"), סקופולמין (Scopolamine), והחומר המרדים סודיום תיופנטל (הידוע יותר בכינוי "סודיום פנטוטל") - סמי הרגעה המשבשים את כושר השיפוט והיכולות הקוגניטיביות המרכזיות. בספר 'תחנת וושינגטון' (Washington Station) שנכתב על ידי סוכן ק.ג.ב. לשעבר שהוצב בוושינגטון הבירה מתואר השימוש שנעשה באלכוהול טהור על מנת לוודא שסוכנים סובייטים לא נחשפו על ידי שירותי הביון הנגדי האמריקאי.
גם הקנאביס שימש את המשרד לשירותים אסטרטגיים (סוכנות המודיעין של ארצות הברית) כסם אמת במהלך מלחמת העולם השנייה.
בעוד שתיאורים בדיוניים על חקירות מודיעין מעניקים לסמים אלו יכולות כמעט מיסטיות, המידע שמושג במציאות באמצעות סמי אמת הוכח כבלתי מהימן במקרים רבים כאשר הנחקרים ערבבו בין עובדות לעובדות דמיוניות. האפקט שמושג על ידי הסם נשען במידה רבה על אמונת הנחקר שהוא אינו יכול לשקר בעודו נתון תחת השפעת הסם.
במהלך שנות התשעים הסמים שהוזכרו לעיל שימשו בקנדה לצורך אבחון חולי סכיזופרניה ופרנויה קיצונית שהיה קושי לשכנעם לדבר.
השימוש בסמי אמת ירד לממדים זניחים אולם נבחן מחדש לאחר פיגועי 11 בספטמבר. ייתכן שלשירותי מודיעין שונים יש סמי אמת אפקטיביים יותר מהסמים הנפוצים, המוכרים, אם כי טענה זו נחשבת לבלתי-סבירה על ידי מומחים לסמי הרגעה (שלהם ההשפעות הקרובות ביותר להשפעות של סמי אמת בשימוש היום-יומי).
ראו גם

פוליגרף
ערך זה הוא קצרמרבנושא בריאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סרג'יו סקאריולו

סרג'יו סקאריולו (באיטלקית: Sergio Scariolo; נולד ב-1 באפריל 1961) הוא מאמן כדורסל איטלקי המשמש כמאמן נבחרת ספרד בכדורסל.
קריירת אימון > שנים מוקדמות

סקאריולו החל את קריירת האימון שלו בתחילת שנות ה-80, כעוזר מאמן בברשה, קבוצת עיר הולדתו, ובסקאבוליני פזארו. ב-1985 הפך למאמן הנבחרת הצבאית של איטליה, איתה זכה באליפות העולם. כעוזר מאמן של ולריו ביאנקיני בפזארו, סקאריולו זכה באליפות איטליה הראשונה שלו בשנת 1988.
ב-1989 מונה ביאנקיני למאמן וירטוס רומא וסקאריולו קודם לתפקיד המאמן הראשי החדש של פזארו. בעונת 1989/90 הצליחה סקאבוליני של סקאריולו לזכות באליפות נוספת, כשניצחה את פלקנסטרו וארזה 3–1 בגמר. בגיל 29 הפך סקאריולו לאחד המאמנים האיטלקים הצעירים ביותר שזכו באליפות. באותה עונה הגיעה הקבוצה גם לגמר גביע קוראץ', בו הפסידה לחובנטוד בדאלונה. בעונת 1990/91 סיימה הקבוצה במקום השביעי בעונה הסדירה והודחה ברבע הגמר על ידי יובקזרטה באסקט. עם זאת, פזארו הצליחה להגיע לפיינל פור גביע אירופה לאלופות ב-1991, אך הפסידה 93–84 בחצי הגמר ליוגופלסטיקה ספליט, שזכתה בגביע, והפסידה במשחק על המקום השלישי למכבי תל אביב.
בשנה שלאחר מכן עבר סקאריולו לאורורה דזיו מהליגה השנייה. לאחר שתי עונות בהן לא הצליח להעלות את המועדון ליגה הוא עזב את הקבוצה. בשנת 1993 הוא מונה למאמן פורטיטודו בולוניה. בשנת 1994 הוא זכה בתואר מאמן השנה של הסרייה א' האיטלקית. בעונת 1994/95 סיימה פורטיטודו במקום השני בעונה הסדירה, אך הודחה בחצי הגמר על ידי בנטון טרוויזו. בעונה הבאה הגיעה הקבוצה לגמר ראשון בתולדותיה, אך הפסידה 3–1 לאולימפיה מילאנו.
קריירת אימון > מעבר לספרד (1997–2008)

בשנת 1997 עבר סקאריולו לספרד, וחתם בטאו ויטוריה. באותה עונה הגיעה הקבוצה לגמר הליגה הספרדית, וב-1999 זכתה בגביע המלך הספרדי.
בשנת 1999 מונה סקאריולו למאמן ריאל מדריד. בעונתו הראשונה בקבוצה הוא הוביל את הבלאנקוס לזכייה באליפות לאחר ניצחון 3–2 על היריבה ההיסטורית ברצלונה. הקבוצה הגיעה גם לרבע גמר היורוליג, בו הפסידה לפורטיטודו בולוניה. עם זאת, בעונה שלאחר מכן, ריאל הובסה 3–0 על ידי ברצלונה בגמר הליגה, וב-2001/02 היא הודחה ברבע הגמר על ידי אסטודיאנטס מדריד וסקאריולו פוטר.
בין השנים 2003 ל-2008 היה סקאריולו מאמן אוניקאחה מאלגה, אשר תחת כהונתו ובזכות הנהגתו של חורחה גרבאחוסה, חוותה את "תור הזהב" שלה. בשנת 2005 זכתה מאלגה בגביע המלך הספרדי לאחר ניצחון על ריאל מדריד, ובעונה הבאה זכתה באליפות לאחר ניצחון 3–0 על ויטוריה בגמר. הקבוצה סיימה את שנותיה הטובות ביותר עד אז בהעפלה לפיינל פור היורוליג ב-2007, שם הפסידה בחצי הגמר לצסק"א מוסקבה וסיימה במקום השלישי. באוקטובר 2007 שיחקה מאלגה נגד ממפיס גריזליס מה-NBA במשחק ידידות, וניצחה 102–99. זו הייתה אחת הפעמים הבודדות שקבוצת NBA הפסידה למועדון זר.
קריירת אימון > שנים קשות (2008–2014)

מ-2008 עד 2010 שימש סקאריולו כמאמן הראשי של המועדון הרוסי חימקי. בשתי העונות הוא הגיע למקום השני, והפסיד בגמר לצסק"א מוסקבה. בשנת 2009 הגיעה חימקי לגמר היורוקאפ, בו הפסידה 74–80 לריטאס וילנה. ב-20 בדצמבר 2010 הסכימו סקאריולו וחימקי הדדית לסיים את חוזהו.
ב-2011 חזר סקאריולו לאיטליה, ומונה למאמן אולימפיה מילאנו. בעונת 2011/2012 הגיעה מילאנו לטופ 16, אך הודחה בשלב זה. קבוצתו של סקאריולו הגיעה לגמר הליגה, אך הפסידה 1–4 למונטפסקי סיינה. בעונה שלאחר מכן לא הצליחה מילאנו להעפיל לטופ 16 והפסידה 3–4 לסיינה ברבע גמר הפלייאוף. לאחר מכן התפטר סקאריולו מתפקידו.
ביוני 2013 מונה סקאריולו למאמן קאחה לבורל ויטוריה, אותה אימן בסוף שנות ה-90. עם זאת, ב-סיום עונת 2013/14 הוא פוטר מהקבוצה.
קריירת אימון > אליפות NBA בטורונטו (2018–2021)

ביולי 2018 מונה סקאריולו לעוזר מאמן טורונטו ראפטורס מה-NBA, וסייע להם לזכות באליפות ה-NBA הראשונה שלהם ב-2019. סקאריולו הפך למאמן האיטלקי הראשון ולאיטלקי השני אי פעם, אחרי הקלע מרקו בלינלי, שהפך לאלוף ה-NBA. ב-26 בפברואר 2021 שימש סקאריולו מאמן ראשי זמני של הראפטורס למשחק מול יוסטון רוקטס לאחר שהמאמן הראשי ניק נרס וחמישה עוזרים החמיצו את המשחק בגלל פרוטוקולי הבריאות והבטיחות של ה-NBA; טורונטו ניצחה את המשחק 122–111. רכז הראפטורס, קייל לאורי, אסף את כדור המשחק לאחר המשחק ונתן אותו לסקאריולו כמזכרת.
קריירת אימון > וירטוס בולוניה (2021–2023)

ב-18 ביוני 2021 חתם סקאריולו לשלוש שנים בווירטוס בולוניה מליגת העל האיטלקית והיורוקאפ. ב-21 בספטמבר זכה סקאריולו בתואר ראשון עם וירטוס לאחר ניצחון 90–84 על אולימפיה מילאנו בסופר קאפ האיטלקי.
ב-2022 זכה סקאריולו עם וירטוס ביורוקאפ והעלה אותה בחזרה ליורוליג.
ב-15 בספטמבר 2023 הוא פוטר מהקבוצה לאחר שמתח ביקורת על התנהלות ההנהלה.
קריירה בנבחרת הלאומית

סקאריולו שימש פעמיים כמאמן ראשי של נבחרת ספרד בכדורסל: מ-2009 עד 2012 ומ-2015 ועד היום. סקאריולו הוביל את ספרד לארבע זכיות באליפות אירופה בכדורסל (2009, 2011, 2015 ו2022) ולזכייה בגביע העולם בכדורסל ב-2019. בטורניר הכדורסל האולימפי זכה סקאריולו עם ספרד במדליית כסף באולימפיאדת לונדון 2012 ובמדליית ארד באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016.
באוקטובר 2020 הודיע סקאריולו שיישאר כמאמן הנבחרת עד טורניר הכדורסל באולימפיאדת פריז (2024).
הערות שוליים

↑  1990, l'allenatore dell'anno: Sergio Scariolo, Superbasket
↑  Classifiche dal 1985 al 1990
↑  "Resumen de la década de los 90 (1990-2000)". baskonistas.com (בספרדית). נבדק ב-2023-09-15.
↑  Accadde oggi: Sergio Scariolo conduce l’Unicaja Malaga al primo titolo, Basket Inside
↑  Scariolo lascia il Khimki, Paper Blog
↑  זארום, דייב (20 ביולי 2018). "Raptors add Spanish national team coach Scariolo to staff". sportsnet.ca. נבדק ב-2023-09-15. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  סמית', דאג (26 בפברואר 2021). "Sergio Scariolo coaches Raptors with Nick Nurse and five assistants out under NBA protocols. Pascal Siakam, too". Toronto Star. נבדק ב-2023-09-15. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  פוטר, אנדרו ג'ו (27 בפברואר 2021). "Lowry cites influence of MJ, Kobe after saving game ball for Scariolo". The Score. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Basket, la Virtus Bologna vince la Supercoppa: Milano ancora ko, לה רפובליקה
↑  וירטוס זכתה ביורוקאפ וחזרה ליורוליג, באתר ערוץ הספורט, 11 במאי 2022
↑  לאחר שהטיח ביקורת: סרג'יו סקריולו פוטר מווירטוס, באתר ערוץ הספורט, 15 בספטמבר 2023
↑  "Spain keep Scariolo, Mondelo in charge of national teams through Paris Olympics". פיב"א. 1 באוקטובר 2020. נבדק ב-2023-09-15. {{cite news}}:  (עזרה)
| נבחרת ספרד – גביע העולם בכדורסל 2010 |
| --- | --- | --- |
|  1  •  2  •  3  •  4 סן אמטריו •  5 פרננדס •  6 רוביו •  7 נבארו •  8 לופס •  9 רייס •  10 קלאבר •   11 ואסקס •  12 יוי • 13 גאסול •  14 מומברו • 15 גרבאחוסה • מאמן: סקאריולו |  1  •  2  •  3  •  4 סן אמטריו •  5 פרננדס •  6 רוביו •  7 נבארו •  8 לופס •  9 רייס •  10 קלאבר •   11 ואסקס •  12 יוי • 13 גאסול •  14 מומברו • 15 גרבאחוסה • מאמן: סקאריולו | ספרד |
| נבחרת ספרד – אולימפיאדת לונדון - 2012 (מדליית כסף) |
| --- | --- | --- |
|  1  •  2  •  3  •  4 פ.גאסול •  5 פרננדס •  6 רודריגס •  7 נבארו •  8 קלדרון •  9 רייס •  10 קלאבר •   11 סן אמטריו •  12 יוי • 13 מ.גאסול •  14 מומברו • 15 איבקה • מאמן: סקאריולו |  1  •  2  •  3  •  4 פ.גאסול •  5 פרננדס •  6 רודריגס •  7 נבארו •  8 קלדרון •  9 רייס •  10 קלאבר •   11 סן אמטריו •  12 יוי • 13 מ.גאסול •  14 מומברו • 15 איבקה • מאמן: סקאריולו | ספרד |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1739537  ISNI: 0000 0004 1725 2837  VIAF: 305116130   WorldCat (עם VIAF): 305116130
סלובניה במשחקים האולימפיים

סלובניה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת אלברוויל (1992), ובמשחקי הקיץ באולימפיאדת ברצלונה (1992). עד אז, הייתה סלובניה חלק מיוגוסלביה, והספורטאים הסלובנים התחרו במסגרת המשלחת היוגוסלבית. עוד קודם לכן, התחרו ספורטאים סלובנים במסגרת המשלחת האוסטרית לאולימפיאדת סטוקהולם (1912), כאשר סלובניה הייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשמונה אולימפיאדות הקיץ בהן השתתפו, צברו הספורטאים הסלובנים 28 מדליות, מהן 8 מדליות זהב. המדליות הושגו ב-9 ענפים שונים, הבולטים שבהם ג'ודו, אתלטיקה וחתירה. במשחקי החורף צברו הסלובנים 24 מדליות, מהן ארבע מדליות זהב. הענף הבולט במשחקים אלה הוא הסקי האלפיני.