אה"מ וורספייט (1913)
בנייה וקריירה > בין המלחמות (1919–1939)

בשנת 1919, וורספייט הצטרפה לשייטת אוניות המערכה השנייה, חלק מהצי האטלנטי החדש שהוקם, וערכה הפלגות אביב קבועות לים התיכון. בשנת 1924, היא השתתפה בביקורת הצי המלכותי בספיטהד, בראשותו של המלך ג'ורג' החמישי. בהמשך השנה, וורספייט עברה מודרניזציה חלקית ששינתה את המבנה העילי שלה על ידי חיבור שתי הארובות שלה לאחת, שיפור הגנת השריון שלה עם בליטות טורפדו, החלפת תותחי הזווית הגבוהה בקוטר 3 אינץ' עם תותחי נ"מ חדשים בקוטר 4 אינץ', והוצאת חצי מצינורות הטורפדו שלה. לאחר שהתהליך הסתיים ב-1926, תפסה וורספייט את תפקיד אוניית הדגל של סגן המפקד העליון, צי הים התיכון. ב-1927, בפיקודו של קפטן ג'יימס סומרוויל, היא פגעה בסלע לא ידוע בים האגאי ונצטוותה לחזור לפורטסמות' לצורך תיקונים. בשנת 1930, וורספייט הצטרפה מחדש לצי האטלנטי. היא הייתה בים כאשר הצוותים של מספר ספינות מלחמה ערכו מרד באינברגורדון בספטמבר 1931, אם כי שלושה מלחים הודחו מאוחר יותר מהספינה. במרץ 1933, היא נפגעה בערפל על ידי אוניית נוסעים רומנית מול פורטוגל, אך לא נזקקה לתיקון רציני.
בין מרץ 1934 למרץ 1937, היא עברה שיקום גדול בפורטסמות' בעלות של 2,363,000 פאונד. שיפוץ זה העניק לאדמירליות ספינת מלחמה כמעט חדשה, החליפה מכונות פנימיות ושינה משמעותית את המראה והיכולות של אוניית המערכה.
הנעה: פרויקט השיקום החליף את מכונות ההנעה שלה והתקינו שישה חדרי דוודים בודדים, עם דודי אדמירליות שלושה תופים, במקום 24 דוודי Yarrow; טורבינות פארסונס עם הילוך הותקנו בארבעה חדרי מכונות וחדרי הילוכים חדשים. זה הגדיל את יעילות הדלק, הפחית את צריכת הדלק מ-41 טון לשעה ל-27 במהירות של כמעט 24 קשרים, והעניק לאוניית המערכה 80,000 כוחות סוס. 1,500 טון ארוך (1,524 טון) חיסכון במשקל במכונות הקלות יותר שימש להגברת ההגנה והחימוש.
שריון: 1,100 טון ארוך (1,118 טון) של שריון נוספו, שיפור המיגון הקדמי של צריח A וחדרי הדוודים, וכן עלייה ל-5 אינץ' מעל מחסני התחמושת ו-3.5 אינץ' מעל המכונות. חלוקה טובה יותר של חדרי ההנדסה חיזקה את גוף האונייה ושיפרה את שלמותו.
חימוש: זוג צינורות הטורפדו האחרון הוסר ותותחי ה-6 אינץ' הפחיתו את ההגנה שלהם; ארבעה תותחים הוצאו מהקצוות הקדמיים והאחוריים של הסוללות. שמונה תותחים בזווית גבוהה בקוטר 4 אינץ' בארבעה צריחים תאומים ושני זוגות תותחי פום-פום 2 ליטראות נוספו להגנת הנ"מ שלה, כמו גם מקלעים נוספים בקוטר 0.50 בשניים מהצריחים הראשיים. הצריחים המקוריים של תותחי ה-15 אינץ' שודרגו כדי להגדיל את הגבהת התותחים בעשר מעלות (מ-20° ל-30°), תוך מתן טווח נוסף של 9,000 יארד למקסימום של 32,300 יארד (29.5 קילומטרים) עם פגזי 6crh. בקרת האש עברה מודרניזציה גם כך שתכלול את מערכת בקרת האש HACS Mk III* AA ואת לוח בקרת האש של האדמירליות Mk VII עבור בקרת אש עילית של החימוש הראשי.
בנוסף, המבנה העילי שלה השתנה באופן קיצוני, מה שאיפשר להרכיב שני מנופים והאנגר למטוסים. הוא היה יכול לשאת ארבעה מטוסים, אבל וורספייט נשאה בדרך כלל רק שניים: מ-1938 עד 1941 היו אלה מטוסים ימיים פיירי סורדפיש ומ-1942 עד 1943 סירות מעופפות של וולרוס. תורן החצובה שלה הוסר ונבנתה מצודה משוריינת ייחודית כדי לסגור את הגשר ולספק לה מקום לפעול כספינת דגל.
לאחר השלמת השיפוץ, וורספייט הופעלה מחדש בפיקודו של קפטן ויקטור קראצ'לי. הכוונה הייתה שהיא תהפוך לספינת הדגל של צי הים התיכון של אדמירל דאדלי פאונד, אך ניסויים חשפו בעיות במכונות ההנעה וההיגוי, מורשת מקרב יוטלנד, שהמשיכה להציק לוורספייט ועיכבה את יציאתה. העיכובים הללו והעבודה שנדרשה לתיקונם השפיעו גם על הסדרי החופשה של הצוות והובילו לכך שכמה מלחים העלו את דעותיהם בעיתונים הארציים, והכעיסו את פאונד. וורספייט נכנסה לבסוף לגראנד הארבור, במלטה, ב-14 בינואר 1938 והמשיכה באימון ירי ובאימונים. בסופו של תרגיל נ"מ אחד, איש מקצוע זוטר שחרר באופן עצמאי את אקדח הפום-פום שלו לאחר שמטוס גרר טס נמוך מעל ראשו כדי להציג את מטרתו המחוברת לצוות. וורספייט פנתה לעבר ולטה עם סיום התרגיל והפגזים נפלו לעבר העיר. הפגזים נחתו ללא נזק במטווח ירי שבו התאמנה מחלקה של רגימנט גרין הווארד. בשארית השנה היא שייטה בים האגאי, הים האדריאטי והים התיכון, והובילה סדרה אינטנסיבית של תרגילי צי באוגוסט עקב המתח הבינלאומי הגובר. היא יצאה לשייט נוסף במערב הים התיכון באביב 1939. ביוני 1939, תת אדמירל אנדרו קנינגהם החליף את דאדלי פאונד ולקח את וורספייט לאיסטנבול לשיחות עם ממשלת טורקיה. כשהוכרזה מלחמה בספטמבר, הים התיכון נשאר שקט ווורספייט נשלחה להצטרף לצי הבית בעקבות אובדן אה"מ רויאל אוק.