דגוברט השני
שלטונו

שלטונו של דגוברט מתועד בדלילות. "ספר ההיסטוריה של הפרנקים", בעל נקודת השקפה נויסטרית, אינו מזכיר אותו שוב לאחר תיאור גלותו. ייתכן שמחברו לא האמין שדגוברט חזר והפך למלך, וייתכן שלא רצה לספר על כך. ייתכן שהיעדר התיאור נובע מכך שהמחבר לא התייחס לדגוברט כמלך לגיטימי, משום שלא נבחר בתמיכת הנויסטרים, כי הוא נחשב לזר לאחר גלותו הארוכה, או מפני שהוא לא נחשב ראוי למלוכה בגלל שאמו הייתה פילגש.
רק חיבור אחד מהמאה ה-7 מתוך הממלכות המרובינגיות, "חיי סדלברגה" (אנ'), מזכיר את שלטונו של דגוברט, ורק בדרך אגב. הוא מציין כי סדלברגה (אנ') העבירה את המנזר שלה מפרברי לאנגר בצפון בורגונדיה לעיר לאן בגלל אותות מבשרי רע, שהוכחו מאוחר יותר כנכונים על ידי "לחימה לאחרונה בין המלכים דגוברט ותיאודריך". זהו האזכור היחיד למלחמה בין דגוברט ובן דודו, תיאודריך השלישי מנויסטריה. זוהי אינדיקציה לאיבה המתמשכת בין אברוין והאוסטרזים, אם כי ייתכן שהיא החלה כסכסוך גבול בשמפאן.
העובדה שהמלחמה התנהלה בעומק בורגונדיה, שהייתה בשלטון נויסטריה, מעידה על כך שלזמן מה היוזמה הייתה בידיו של דגוברט. ייתכן שבמהלך המלחמה הזו פתחו פפין ומרטין במתקפה על תיאודריך השלישי, שסוכלה על ידי אברוין בקרב לוקופאו (אנ'), והביאה למותו של מרטין. בעוד שקרב זה התרחש אולי לאחר מותו של דגוברט, תאריך סביר יותר הוא ספטמבר 679, כאשר דגוברט היה עדיין בחיים והיה מסוגל להוציא צווים. עם זאת, לא ניתן לתארך במדויק את המלחמה המוזכרת ב"חיי סדלברגה". ייתכן שהסתיימה כבר בספטמבר 677.
בשנת 676 חתם דגוברט על הסכם שלום עם הלומברדים. ניתן לתארך את האירוע הזה בדיוק משום שהמקור הנוסף היחיד לו, החיבור "תולדות הלומברדים" (אנ'), שנכתב על ידי פאולוס הדיאקון לקראת סוף המאה ה-8, מדווח על הופעת שביט באוגוסט באותה שנה. שביט זה דווח בהרחבה ברחבי העולם מאירלנד ועד יפן. עם זאת, פאולוס מציב בטעות את ההסכם בתקופת שלטונו של המלך הלומברדי גרימואלד (אנ'), שמת ב-671, עוד לפני שדגוברט חזר מאירלנד, ואילו המלך הלומברדי בזמן הופעת השביט היה למעשה פרכטריט (אנ').
כתב הזיכיון היחיד ששרד שהונפק על ידי דגוברט, מאשר את רכושו של מנזר סטבלוט-מלמדי (אנ'). בכתב הזיכיון מתייחס דגוברט לתרומות שנתן אביו, אך אינו מזכיר את העובדה שהמנזר הוקם על ידי גרימואלד, האיש שהגלה אותו.
דגוברט חידש את הטבעתם של מטבעות זהב, שככל הנראה הושעתה על ידי כילדריך השני בסביבות 670. טרמיסיס (אנ') הזהב שלו נפרד מהסגנון הפרנקי הישן והעתיק את צלב הפוטנט על שלוש מדרגות של סולידי ביזנטיים מאותה התקופה. דגוברט היה גם המלך האחרון שבשמו נטבעו מטבעות במרסיי. המטבע המלכותי החשוב של מרסיי, שנמשך משנת 613 עד 679, נטבע תמיד עם שם של מלך, מה שהיה יוצא דופן, שכן מטבעות פרנקיים מכילים בדרך כלל רק את שמות הטובע והמטבעה.
בשנת 679, בעת שהיה בדרכו לרומא כדי להשתתף בוועידת כנסייה, נשאר וילפריד בחצר דגוברט, שהיה אסיר תודה לבישוף על שאפשר את חזרתו מאירלנד. דגוברט הציע למנות את וילפריד לדיוקסיה של שטרסבורג (אנ'), אשר החיבור "חיי וילפריד" מכנה אותה "הבישופות הראשית של ממלכתו", אך וילפריד סירב. דגוברט סיפק לו נשק ובני לוויה להמשך מסעו לרומא. באיטליה שהה וילפריד זמן מה בחצרו של בעל בריתו החדש של דגוברט, פרקטריט.
בשלהי 679, זמן קצר לאחר ביקורו של וילפריד, נרצח דגוברט. החיבור "חיי וילפריד" טוען שזה תוכנן על ידי "דוכסים בוגדניים" בהסכמת הבישופים. על פי מסורת מאוחרת, הוא נהרג על ידי בן הסנדקאות שלו, יוחנן, בזמן ציד בוובר (אנ'). התאריך המסורתי של מותו, 23 בדצמבר, מבוסס גם הוא על מקורות מאוחרים, אך הוא מקובל.
לאחר מותו של דגוברט, הצליח אברוין להרחיב את סמכותו של תיאודריך השלישי על אוסטרזיה. בנסיעתו חזרה של וילפריד דרך אוסטרזיה בשנת 680, הוא נאסר על ידי אנשיו של אברוין, שהאשימו אותו בכך שארגן את חזרתו של דגוברט. על פי התיאור בחיבור "חיי וילפריד", דגוברט היה "מחריב ערים, בז לייעוצם של בעלי ההשפעה, מפחית את מספר האנשים עם מיסוי... בז לכנסיות האל והבישופים שלהן". ייתכן שציון הרס הערים מתייחס לכישלונו של דגוברט להגן עליהן כאשר אברוין הרס את הארץ לאחר ניצחונו בלוקופאו.