stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פולמוס הנאמנות הכפולה
הדי הפולמוס

הפולמוס הציבורי שעורר שכטר הביא להפצתה של הציונות בקרב שכבות חדשות בקהילות היהודיות באמריקה. מגמת ההתנגדות לציונות סייעה בסופו של דבר להרחבת הדיון ובהפצת הרעיון הציוני. רק מעמדו של שכטר יכול היה לגרום לכך. בזכותו הפכה השאלה הציונית לבעיה רעיונית רצינית ומחייבת עבור האליטות החברתיות של יהדות ארצות הברית. למרות המתקפות הציבוריות, מינפו הקונסרבטיבים את תמיכתם בציונות להמשך התרחבותם בקרב ציבור המהגרים ההולך וגדל; המחלוקת סביב הצטרפותו של שכטר לציונות לא היה בה כדי לערער את מוסד ה-JTS וחבר הנאמנים המגוון שלו, והמוסד המשיך להתרחב ולגדול.
הקונפליקט שעורר הרעיון הציוני חדר לאחר מכן ביתר שאת גם לתוככי ה-HUC, מרכז היהדות הרפורמית באמריקה. סמוך לפרסום מאמרו של שכטר התפוצצה פרשת התפטרותם של שלושה מורים מבית המדרש הרפורמי על רקע עמדותיהם הציוניות. לאורך 1907 התמלאו דפי העיתונים בשורה של ויכוחים ציבוריים על מידת הנאמנות הציונית ומפגעיה, במסגרת מאמרים ומאמרי ביקורת שעשו לתנועה הציונית שירות תעמולתי יוצא מן הכלל. מובן שלצד המאשימים בחוסר נאמנות והמגינים על הפטריוטיות הציונית, נשמעו גם קולות מסוג אחר. ציונים שונים, דוגמת דה-האז והארי פרידנוואלד, שללו את עצם הצגתה של "הנאמנות הכפולה" כבעיה ממשית. עורך עיתון בשם יוסף ג'ייקובס, שאיש לא חשד בו כציוני, טען כי אין בעיית "נאמנות כפולה" בקרב הציונים מפני שהנאמנות האמריקנית היא עשייה אזרחית ולא דיבורי סרק על פטריוטיות. כך טענו גם לואי מרשל ואוסקר שטר, מן האישים הבולטים בקרב היהדות הגרמנית הוותיקה.
בסיכומו של דבר, שיקף הפולמוס את השאיפות החברתיות של הנהגת התנועה הרפורמית והתנועה הציונית (ובתוכה החברים הקונסרבטיבים). שתיהן ביקשו לתת תוקף להשתלבותן בסביבה האמריקנית הכללית. אופיו המדיני והאזרחי של הפולמוס דיבר אל לב היהדות האמריקנית הוותיקה, שנכספה להשתלבות מוחלטת ולקניית מעמד ציבורי כלל-אמריקני. אותן שכבות חשו כיצד גלי ההגירה מעוררים תנועת התנגדות לקבוצות המהגרים, שפוגעת גם בהם כקיבוץ יהודי. ברקע החשש מן "הנאמנות הכפולה" עמדה החרדה שעוררה האווירה האמריקנית הכללית נגד ההגירה בראשית המאה ה-20. אותה התנגדות באה לידי ביטוי בתנועת ה-"Nativism" של הפרוטסטנטים הלבנים הוותיקים, שלנוכח השינוי הדמוגרפי העמוק שהתרחש בחברה האמריקנית במפנה המאה ה-20 עקב ההגירה האינטנסיבית, ביקשה לשמר את עמדות הכוח של האמריקנים הוותיקים ולהגביל את ההגירה החופשית. רוזנדייל ודומיו, זיהו את הציונות כאיום על השתלבותם החברתית כיהודים באמריקה, וכסדין אדום פוטנציאלי עבור מתנגדי ההגירה והאנטישמים. האפליה נגד יהודים במקומות הבילוי ובבתי הספר הפרטיים התעצמה בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה. עבור היהודים המשולבים עמוק בחברה האמריקנית, נתפסה הציונות כאיום על אידיאל האמריקניזציה, שהתממש בדמות אותה אפליה חברתית כלפי יהודים (ומיעוטים אחרים), וכיוצא בכך להגיע עד לכדי הגבלת ההגירה. העובדה כי הציונות עלתה בד בבד עם התחזקות האנטישמיות באמריקה, עוררה אצל יהודים וותיקים את התחושה כי התופעות קשורות.
בחורף 1985–1986 התפוצצה פרשת הריגול של ג'ונתן פולארד בארצות הברית, ולא ירדה מסדר היום התקשורתי. כלי תקשורת ישראלים ואמריקנים העלו מחדש את השאלה בדבר הנאמנות הכפולה של יהודי ארצות הברית, וזו נדחתה על הסף על ידי מנהיגי הקהילה היהודית. ההאשמה בדבר הנאמנות הכפולה שימשה מתנגדים אנטי-יהודיים לצורכי תעמולה, ולא הוכרה כטיעון בעל משקל. ברור היה שבקרב יהודי ארצות הברית אין בעיה של נאמנות כפולה.
לקריאה נוספת

נתן גוטמן, שאלת "הנאמנות הכפולה" מתעוררת מחדש, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2004
נתניהו סיבך את יהודי אמריקה בדילמת הנאמנות הכפולה
טלי פרקש, אח חורג: יהדות ארה"ב לא שוכחת לפולארד, באתר ynet, 24 בנובמבר 2015
הערות שוליים

↑  Naomi W. Cohen, The Americanization if Zionism 1897-1948, Brandeis University Press 2003, pp. 66 (להלן: Cohen, The Americanization)
↑  Naomi W. Cohen, The Reaction of Reform Judaism in America to Political Zionism 1897-1922, American Jewish History, American Zionism: Mission and Politics, Jeffrey Gurock (ed.), Routlege 1998, pp. 33 (להלן: Cohen, The Reaction)
↑  אביתר פריזל, התנועה הציונית הציונית בארצות הברית: בשנים 1897–1914, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1970, עמ' 90 (להלן: פריזל, התנועה הציונית)
↑  Jonathan D. Sarna, American Judaism: a history, Yale University Press 2004, pp. 202 (להלן: Sarna)
↑  פריזל, התנועה הציונית, עמ' 94-96
↑  Cohen, The Zionism, pp. 23-24
↑  פריזל, התנועה הציונית, עמ' 91
↑  Edward Tivan, The Lobby: Jewish Political Power and American Foreign Policy, Simon&Schuster 1987, pp. 17
↑  פריזל, התנועה הציונית, עמ' 108
↑  פריזל, התנועה הציונית, עמ' 95
↑  פריזל, התנועה הציונית, עמ' 97, 102
↑  רוברט רוקאווי, מהגרים, פועלים וגנגסטרים: פרקים בתולדות היהודים בארצות הברית, הוצאת אוניברסיטת תל אביב 1990, עמ' 21-22
↑  Cohen, The Reaction, pp. 35
↑  Sarna, pp. 217-219
הרב שניאור זלמן שכטר באוניברסיטת קיימברידג', חוקר כתבים מגניזת קהיר, 1897
פיי ריי

| --- | --- |

 לידה:  15 בספטמבר 1907 אלברטה, קנדה
 פטירה:  8 באוגוסט 2004 (בגיל 96) מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות הוליווד פוראבר 
 מדינה:  קנדה, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1923 
 מקום לימודים:  בית הספר התיכון הוליווד 
 בן או בת זוג:  רוברט ריסקין (1942–1955)  ג'ון מונק סאונדרס (1928–1939) 
 פרסים והוקרה:  פרס קריסטל (1989)  שדרת הכוכבים של קנדה (2005)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  פרס לזכר ג'ורג' פאל 
 פרופיל ב-IMDb
 
וינה פיי ריי (באנגלית: Vina Fay Wray;‏ 15 בספטמבר 1907 – 8 באוגוסט 2004) הייתה שחקנית קולנוע קנדית-אמריקאית. זכורה בעיקר בשל תפקידה בסרט קינג קונג (1933).
ביוגרפיה

ריי נולדה בחווה באלברטה, קנדה, וכשהייתה בת שלוש משפחתה היגרה לארצות הברית. הוריה היו מורמונים והם חיו בארצות הברית לרוב בקהילות מורמוניות באלברטה, אריזונה וסולט לייק סיטי, בירת יוטה, לפני שהתיישבו בלוס אנג'לס, קליפורניה, שם החלה לשחק בקולנוע ב־1923. תחילה היו אלה סרטי ראינוע קצרים, לרוב קומדיות, בהן שתיים בבימויו של לאו מקארי. במחצית השנייה של שנות העשרים הופיעה במערבונים דלי תקציב, כמו גם בשני סרטים לצד גרי קופר: הנשיקה הראשונה והלגיון של ההרשעה (שביים ויליאם ולמן). ב־1928 כיכבה בסרטו עתיר התקציב של אריך פון שטרוהיים, מארש החתונה. הסרט היה כישלון קופתי, אך זו הייתה הפעם הראשונה בה כיכבה בתפקיד ראשי.
היא כיכבה בלמעלה ממאה סרטי קולנוע אולם היא זכורה בעיקר בשל תפקידה כאן דארו, הבלונדינית היפהפייה הפוחדת מן הגורילה האימתנית בסרט ההרפתקאות קינג קונג (1933). לצורך התפקיד חבשה פאה בלונדינית מעל שיערה הכהה. באותה שנה כיכבה גם בסרטים ידועים אחרים: המשחק המסוכן ביותר, תעלומת מוזיאון השעווה (שביים מייקל קורטיז) והערפד. בהמשך הופיעה בעשרות סרטים הוליוודים, אולם הפופולריות שלה הלכה ודעכה. בין השנים 1942–1953 לא הופיעה כלל בקולנוע, אך בשנות החמישים היא שבה להופיע, בעיקר בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה.
ריי נפטרה מסיבות טבעיות באוגוסט 2004 בדירתה במנהטן, ניו יורק, בגיל 96.
ריי הייתה נשואה שלוש פעמים במהלך חייה, כשבעלה השני היה התסריטאי רוברט ריסקין (בשנים 1942–1955), וממנו יש לה שני ילדים.
פילמוגרפיה

בעלים עיוורים (1919)
אהבת בנזין (1923)
בעלי-בתים אדירים (1925)
אין לו אב כמורה-דרך (1925)
סייר החוף (1925)
מייק הבטוח (1925)
איזה פרס טיפשי (1925)
לרדוף אחרי הרודף (1925)
מאדאם סאנס ג'יין (1925)
אויבים לא חברותיים (1925)
החצר האחורית שלך (1925)
אור-ירח ואפים (1925)
האם מלחים מתחתנים?
התינוקות המפורסמים של 1926 (1926)
היו זמנים פראיים (1926)
דון קי: בנו של שוטה (1926)
גבר על אוכף (1926)
אל תירה (1926)
מנוסתו של סוס-הפרא (1926)
נווד האוכפים (1926)
מופע הקאופנצ'ר (1926)
ברק עצלן (1926)
מזל משוגע (1927)
משחק של איש אחד (1927)
דורבנות ואוכפים (1927)
מסע דרך אולפני פראמונט (1927)
ירח הדבש (1928)
הלגיון של ההרשעה (1928)
רחוב החטאים (1928)
הנשיקה הראשונה (1928)
מארש החתונה (1928)
ברק (1929)
ארבע הנוצות (1929)
עקבים מחודדים (1929)
מאחורי האיפור (1930)
אולפני פראמונט במצעד (1930)
בן טקסס (1930)
משמר הגבול (1930)
ים האלוהים (1930)
סרן רעם (1930)
השבט הכובש (1931)
שלושה נוכלים (1931)
הפנינים החלקלקות (1931)
ספינת אוויר (1931)
האצבע מצביעה (1931)
סודו של עורך-הדין (1931)
הגן המושחת (1931)
הוליווד במצעד (1932)
נוסע סמוי (1932)
דוקטור איקס (1932)
המשחק המסוכן ביותר (1932)
הערפד (1933)
תעלומת מוזיאון השעווה (1933)
קינג קונג (1933)
מתחת לים (1933)
מקצועה של אן קארבר (1933)
האישה שגנבתי (1933)
שיגעון שנגחאי (1933)
המוח הגדול (1933)
אחר-צהריים של יום ראשון (1933)
החיווה (1933)
אדון הגברים (1933)
השכל המרושע (1934)
הגבירה המרגלת (1934)
הרוזנת ממונטה כריסטו (1934)
פעם אחת לכל אישה (1934)
ויוה ויה! (1934)
עסקיו של צ'ליני (1934)
ירח אפל (1934)
הנערה העשירה בעולם (1934)
לרמות רמאים (1934)
אישה באפלה (1934)
צא מן המזווה (1935)
טחנות האלים (1935)
בולדוג ג'ק (1935)
שקרים לבנים (1935)
כאשר האבירים התקרחו (1936)
גבירה משוטטת (1936)
הם נפגשו במונית (1936)
זה קרה בהוליווד (1937)
רצח בכפר גרינוויץ' (1937)
סודם של המושבעים (1938)
ניתוץ טבעת הריגול (1939)
סודות חיל הים (1939)
אוטובוס ויילדקאט (1940)
לחן לשלושה (1941)
לאדם היו ארבעה בנים (1941)
לא בעלה של גבירה (1942)
אוצרו של הקונדור המוזהב (1953)
ילדת העיירה (1953)
גיהנום במפרץ פריסקו (1955)
קור-העכביש (1955)
מלכת הדבורים (1955)
הירדם, תינוק יפה (1956)
פשע התשוקה (1957)
תמי והרווק (1957)
אהבת קיץ (1958)
מהומת סמים (1958)
רצח של מוות (1976)
שופרו של גדעון (1980)
פרכוס חלקי

| --- | --- |
 תחום:  נוירולוגיה 
 טיפול:  טופירמאט  אוקסקארבאזפין  לבטיראצטם  למוטריג'ין  zonisamide  tiagabine  פנוברביטל  אוקסאזפאם  גאבאפנטין  קלוראזפאט  פראזפאם  לוראזפאם 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D004828
 סיווגים
 ICD-10:  G40.0, G40.2 
 
פרכוס חלקי (נקרא גם התקף מוקדי) והתקף מוגבל מיקום הוא התקף המשפיע רק על חלק מן המוח בתחילתו . המוח מחולק לשתי המיספרות כאשר בכל אחת יש ארבע אונות: האונה המצחית, האונה הרקתית, הקודקודית והעורפית. בפרכוסים חלקיים נוצר ההתקף ומשפיע רק על צד אחד של המוח – על כל ההמיספירה או על חלק מן האונה. הסימפטומים ישתנו בהתאם למקום בו החל ההתקף. אם הוא החל באונה המצחית יכולים הסימפטומים לכלול תחושה של גלים בראש; באונה הרקתית – תחושה של דז'ה וו; באונה הקודקודית – קהות או עקצוץ ובאונה העורפית – הפרעה בראייה או הזיה.
פרכוסים חלקיים מתחלקים לשתי קטגוריות עיקריות:פרכוסים חלקיים פשוטים ופרכוסים חלקיים מורכבים.
בפרכוס חלקי פשוט רק חלק קטן מאחת האונות מושפע והאדם נשאר בהכרה. פרכוס חלקי פשוט הוא, לעיתים קרובות, מבשרו של התקף גדול יותר כמו פרכוס חלקי מורכב או פרכוס טוני-קלוני. כאשר זה המצב נקרא הפרכוס החלקי הפשוט, בדרך כלל, אאורה.
פרכוס חלקי מורכב משפיע על חלק גדול יותר של ההמיספירה והאדם עלול לאבד הכרה.
אם פרכוס חלקי מתפשט מהמיספירה אחת לצד השני של המוח יעורר דבר זה התקף כללי משני. האדם יאבד הכרה וקרוב לוודאי שיהיה לו פרכוס טוני-קלוני.
פרכוסים חלקיים שכיחים באפילפסיה של האונה הרקתית.
הערות שוליים

↑  "partial seizure" at Dorland's Medical Dictionary
↑  "eMedicine/Stedman Medical Dictionary Lookup!". נבדק ב-2008-12-07. (הקישור אינו פעיל, 3.6.2012).
↑  Epilepsy Society - Are all seizures the same.
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרכוס

פִּרְכּוּס (באנגלית: Convulsion) הוא מצב רפואי שבו שרירי הגוף מתכווצים ומתרפים במהירות שוב ושוב. התוצאה היא טלטול לא מבוקר של הגוף. ישנם שני סוגי פרכוסים: פרכוס אפילפטי ופרכוס לא-אפילפטי.
הערות שוליים

↑  Medlineplus medical encyclopedia (הקישור אינו פעיל, 13.9.2021)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560233305171  BnF: cb11977732j (data)  LCCN: sh85031755 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
פכיארמתריום

| פכיארמתריום |
| --- | --- |

תקופה
פליוקן-פליסטוקן כ-4,900,000–11,000 שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: ארמדילאים
סוג:: פכיארמתריום
מינים
 Pachyarmatherium leiseyi  Pachyarmatherium tenebris  Pachyarmatherium brasiliense
שם מדעי
 Pachyarmatherium ‏Downing & White, 1995

פכיארמתריום (שם מדעי: Pachyarmatherium) הוא סוג נכחד של דלשינאי מסדרת הארמדילאים, אשר התקיים באמריקה הדרומית והצפונית שלפני 4.9 מיליון שנה עד לפני 11,000 שנה מזמננו, ונכחד לפני ההולוקן. הסוג נקרא בשמו בידי החוקרים די דאונינג ווייט (Downing and White) ב-1995.
בסוג נכללו שלושה מינים:
Pachyarmatherium leiseyi - שמאובניו התגלו בפלורידה שלפני 4.9 עד 0.3 מיליון שנה.
Pachyarmatherium tenebris - שמאובניו התגלו בוונצואלה שלפני 800 עד 11 אלף שנה.
Pachyarmatherium brasiliense - שמאובניו התגלו במדינת ריו גראנדה דו נורטה שבברזיל לפני 100 אלף שנה.
זהו דמוי-ארמדיל גדול יחסית ששכן הן באמריקה הצפונית והן באמריקה הדרומית, כך שהוא שרד את ההחלפה האמריקאית הגדולה שבסוף הפליוקן. בעבר הוא נחשב לקרוב לגליפטודוניים או לפמפתריים, שחיו לצידו אך בימינו רואים בו בן למשפחה נפרדת.
הפכיארמתריום היה בעל כסות שריון אוסטאודרם, המכסה את שריונם של הארמדילים החיים להגנה. היה לו חוטם צר בעל שיניים מעטות וחלשות יחסית וככל הנראה הוא השתמש בלשון ארוכה כדי לאכול נמלים. המינים הגדולים עלו בגודלם על ארמדיל ענק מודרני והגיעו למשקל מוערך של 100 ק"ג.
פינוקיו (סרט, 2019)

| --- | --- |

כרזת הסרט באיטלקית
 מבוסס על:  פינוקיו 
 בימוי:  מטאו גרונה 
 הופק בידי:  מטאו גרונה, ג'רמי תומאס, Anne-Laure Labadie, Jean Labadie, Paolo Del Brocco 
 תסריט:  מתאו גארונה מאסימו קצ'ריני
 עריכה:  Marco Spoletini 
 שחקנים ראשיים:  רוברטו בניני (סבא ג'פטו) Federico Ielapi (פינוקיו) Gigi Proietti Paolo Graziosi Massimiliano Gallo מארין ואכט רוצ'ו פפאלאו מאסימו קצ'ריני Marcello Fonte 
 מוזיקה:  דאריו מרינלי 
 צילום:  Nicolaj Brüel 
 מדינה:  איטליה איטליה
 חברת הפקה:  Archimede Rai Cinema Le Pacte Recorded Picture Company
 חברה מפיצה:  01 Distribution
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2019 
 משך הקרנה:  125 דק' 
 שפת הסרט:  איטלקית 
 סוגה:  סרט הרפתקאות, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט אגדות 
 תקציב:  11 מיליון יורו
 דף הסרט ב־IMDb
 
פינוקיו (באיטלקית: Pinocchio) הוא סרט פנטזיה איטלקי משנת 2019, שכתב וביים מתאו גארונה, מבוסס על הספר משנת 1883 הרפתקאותיו של פינוקיו מאת הסופר האיטלקי קרלו קולודי.
עלילה

ג'פטו, נגר איטלקי עני, בונה בובת עץ שמוכיחה שהיא מסוגלת לדבר ולנוע בכוחות עצמה. ג'פטו מחליט להתייחס לבובה כמו לבנו ולהטביל אותו בשם פינוקיו. פינוקיו, לעומת זאת, אינו צייתני ובעל רוח חופשית, אולם לאחר הרבה התרחשויות מוטעות הוא מגלה מפיה קסומה שאם הוא יתנהג יפה, היא תהפוך אותו לילד אמיתי המסוגל לחוות כל רגש באופן מלא.
שחקנים ודמויות

פדריקו ילאפי כפינוקיו
רוברטו בניני כג'פטו
רוצ'ו פפאלאו כהחתול
מאסימו קצ'ריני כהשועל
מרין וקטץ' כהפיה בשיער הטורקיז
אליזה בלדארי קלאבריה כהפיה והילד
גיגי פרוייטי כמגניפואוקו
הפקה

ב-24 באוקטובר 2016 פורסם כי טוני סרווילו לוהק לתפקיד ג'פטו, אביו של פינוקיו. שנתיים לאחר מכן, באוקטובר 2018, הוכרז שג'פטו יגולם על ידי רוברטו בניני שאמר "דמות נהדרת, סיפור נהדר, במאי נהדר: לשחק את ג'פטו בבימויו של מתאו גארונה הוא אחת מצורות האושר.", כאשר בעבר הוא גילם דווקא את פינוקיו בסרט משנת 2002. ניק דודמן עבד על האיפור והיצורים בסרט. בהמשך הוכרז שמארק קולייה עבד על האיפור לסרט.
הצילומים החלו ב-18 במרץ 2019 במשך 11 שבועות בטוסקנה, לאציו ופוליה.
הסרט ייצא לאקרנים באיטליה ב-25 בדצמבר 2019.
שיווק

ב-29 במרץ 2019 נחשפה תמונה ראשונה מתוך הסרט. הטריילר הראשון פורסם ברשת ב-3 ביולי 2019.
הערות שוליים

1 2  Barraclough, Leo; Barraclough, Leo (2016-10-24). "Matteo Garrone to Direct 'Pinocchio' Starring Toni Servillo". Variety (באנגלית). נבדק ב-2019-07-18.
↑  Tosini, Matteo (2019-07-17). "Pinocchio: Matteo Garrone impegnato sul set in una foto dal dietro le quinte". Cinema – BadTaste.it (באיטלקית). נבדק ב-2019-07-30.
↑  Vivarelli, Nick; Vivarelli, Nick (2018-10-26). "Oscar-Winner Roberto Benigni to Play Geppetto in Matteo Garrone's 'Pinocchio'". Variety (באנגלית). נבדק ב-2019-07-18.
↑  Mitchell, Robert; Mitchell, Robert (2017-05-17). "Cannes: 'Harry Potter' Effects Wizard Nick Dudman Joins Live-Action 'Pinocchio' (EXCLUSIVE)". Variety (באנגלית). נבדק ב-2019-07-18.
↑  "Ecco il Pinocchio di Garrone. Tutto make up, niente effetti speciali". Repubblica.it (באיטלקית). 2019-07-30. נבדק ב-2019-07-31.
↑  "Pinocchio di Garrone, Benigni sul set – Cinema". Agenzia ANSA (באיטלקית). 2019-03-18. נבדק ב-2019-07-16.
↑  "Pinocchio: ecco la data d'uscita del film di Matteo Garrone". Cinema – BadTaste.it (באיטלקית). 2019-05-14. נבדק ב-2019-07-30.
↑  "Il Pinocchio di Garrone, la prima immagine ufficiale con Benigni – Cinema". Agenzia ANSA (באיטלקית). 2019-03-29. נבדק ב-2019-07-16.
↑  01Distribution (2019-07-03), PINOCCHIO di Matteo Garrone (2019) – Teaser Trailer HD, נבדק ב-2019-07-16
| הרפתקאותיו של פינוקיו מאת קרלו קולודי |
| --- | --- | --- |
| קולנוע | פינוקיו (1940) • פינוקיו וקיסר הלילה (1987) • פינוקיו (1992) • הרפתקאות פינוקיו (1996) • הרפתקאותיו החדשות של פינוקיו (1999) • פינוקיו (2002) • פינוקיו 3000 (2004) • פינוקיו (2012) • פינוקיו (2019) • פינוקיו שמי (2021) • פינוקיו (2022) • גיירמו דל טורו מציג: פינוקיו (2022) |  |
| טלוויזיה | הרפתקאות פינוקיו (1972) • פינוקיו (1976) • פינוקיו וחברים (2021) |  |
| דמויות | פינוקיו • סבא ג'פטו • שמשון ויובב • ג'ימיני הצרצר |  |
| שונות | פרשנות חזותית לפינוקיו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811714740105606  GND: 1212126750  LCCN: no2021047564  VIAF: 8064161938111239870009   WorldCat (עם VIAF): 8064161938111239870009
פרדריק הריסון

| --- | --- |

 לידה:  18 באוקטובר 1831 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  14 בינואר 1923 (בגיל 91) 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השכלה:  בית ספר קינגס קולג' 
 מעסיק:  לינקולנ'ס אין 
 תפקיד:  חבר מועצת מחוז לונדון 
 מפלגה:  Progressive Party 
 בן או בת זוג:  אתל ברתה הריסון 
 חתימה:   
 
פרדריק הריסון
פרדריק הריסון (Frederic Harrison;‏ 1831-1923) היה משפטן, סופר והיסטוריון בריטי. מאוהדי הפילוסופיה הפוזיטביסטית הראשונים, תמך באיגודים המקצועיים ובקומונה הפריזאית.
ביוגרפיה

נולד בכיכר יוסטון 17 בלונדון, ב-18 באוקטובר 1831, והיה בנו של פרדריק הריסון (1799–1881), סוכן מניות ואשתו ג'יין, בתו של אלכסנדר בריס, סוחר גרניט בבלפסט. הוא הוטבל בכנסיית סנט פנקראס, יוסטון, ובילה את ילדותו המוקדמת בפרבר בצפון לונדון, אליו עברה המשפחה זמן קצר לאחר לידתו. בשנת 1840 עברה המשפחה לכיכר אוקספורד 22, הייד פארק, לונדון, בית שתוכנן על ידי אביו של הריסון. יחד עם אחיו סידני ולורנס, הריסון קיבל את השכלתו הראשונית בבית לפני שלמד בבית ספר יום בסנט ג'ון ווד, לונדון. בשנת 1843 הוא נכנס לבית הספר של קינגס קולג', וסיים את לימודיו בבית הספר בשנת 1849.
אוקספורד ופוזיטיביזם

הוא קיבל מלגה למכללת וודהאם, אוקספורד בשנת 1849. באוקספורד נחשף לפילוסופיה הפוזיטיביסטית, בהשפעת המורה שלו, ריצ'רד קונגרייב, ויצירותיהם של ג'ון סטיוארט מיל וג'ורג' הנרי לויס. הריסון מצא את עצמו בקונפליקט עם קונגרייב באשר לפרטים, ובסופו של דבר הוביל את הפוזיטיביסטים שהתנתקו והקימו את ניוטון הול בשנת 1881, והוא היה נשיא הוועדה הפוזיטיביסטית האנגלית משנת 1880 עד 1905. הוא כתב הרבה על הפילוסוף הצרפתי אוגוסט קונט ועל פוזיטיביזם. במשך יותר משלושים שנה תרם בקביעות מאמרים בעיקר כדי להגן על הפוזיטיביזם, ובמיוחד בגרסתו של אוגוסט קונט.
הוא הפך לחלק מקבוצה ליברלית של אקדמאים באוקספורד שכללה גם את ארתור פינהן סטנלי, גולדווין סמית', מרק פטיסון.
כמורה ללימודי דת, מבקר ספרותי, היסטוריון ומשפטן, הריסון לקח חלק בולט בחיי זמנו בעזרת כתביו. לעיתים קרובות הוא הגיב בנושאים פוליטיים, דתיים וחברתיים. נקודת מבטו ההיסטורית מאופיינת על ידי נקודת מבט רדיקלית הוא מוערך כמלומד מוכשר, שהידע הרחב שלו בספרות משולב עם עצמאות מחשבתית ראויים לציון.
קריירה משפטית ופרסומים

הוא הפך לעורך דין (בריסטר) בשנת 1858, ובמהרה התבלט בתור תורם יעיל לביקורות המעמד הגבוה. שני מאמרים שפרסם, משכו תשומת לב מיוחדת. התעניינותו הייתה בחקיקה עבור מעמד העובדים שהביאה אותו לפעילות חברתית רבה. בשנים 1877–1889 היה כפרופסור למשפטים ומשפט בינלאומי במועצת החינוך המשפטי ועמית כבוד במכללת וודהאם.
הפרסומים החשובים ביותר הם ״חייו של קרומוול״ (1888), ״רוסקין״ (1902). ״ההיסטוריה הביזנטית בימי הביניים המוקדמים״ (1900). בין המאמרים החשובים - ״ספרות ויקטוריאנית קדומה״ (1896), ״בחירת הספרים״ (1886) בשנת 1904 פרסם "מונוגרפיה רומנטית" של התחייה הביזנטית מהמאה העשירית.
פוליטיקה

הריסון היה בעל דעות רדיקליות מתקדמות. הוא היה נמרץ בפוליטיקה ובעניינים עירוניים. בשנת 1889 הוא נבחר כראש מועצת מחוז לונדון, אך התפטר בשנת 1893.
תרם בקביעות לכתבי העת מקצועיים, ותמך בארגוני עובדים ובהתאגדותם הלאומית והבינלאומית. הוא תמך בעצמאות פולין ואיטליה, וברפורמטורים בוועדה לענייני ג'מייקה משנת 1866, ובקומונת הפריזאית. במאמר שהגן על הקומונה הפריזאית, הריסון הכריז: "הסטטוס קוו בלתי אפשרי. האלטרנטיבה היא קומוניזם או פוזיטיביזם."
עבודות מאוחרות יותר כוללות זיכרונות אוטוביוגרפיים (1911); ההתפתחות הפוזיטיבסטית של הדת (1912); הסכנה הגרמנית (1915). תורת המשפט וסכסוך האומות (1919) ועוד.
משפחה

בשנת 1870 התחתן עם אתל ברטה, בתו של ויליאם הריסון, ונולדו להם ארבעה בנים, בהם העיתונאי ומבקר הספרות אוסטין הריסון. אחד מבניו, כריסטופר רנה הריסון, נהרג במלחמת העולם הראשונה.
פרידריק הריסון נפטר ב-14 בינואר 1923.
הערות שוליים

1 2  Harrison, Frederic (1831–1923), positivist and author, Oxford Dictionary of National Biography (באנגלית)
1 2  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Harrison, Frederic". Encyclopædia Britannica. 13 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 23.
↑  Henry Robert Addison, William John Lawson, Charles Henry Oakes, Douglas Brooke Wheelton Sladen, Who's who: An Annual Biographical Dictionary, A. & C. Black, 1907. (באנגלית)
↑  כתבי פרדריק הריסון בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308469605171  PLWABN: 9810591952505606  BIBSYS: 2027197  BnF: cb12284736b (data)  CiNii: DA02305494  GND: 116485361  ISNI: 0000 0001 1558 2371  LCCN: n50025870  LNB: 000180288  NKC: skuk0000543  NLA: 35174400  NLG: 141630  NTA: 071345221  RERO: 02-A003349625  SNAC: w60p18sq  SUDOC: 031677622  Trove: 852104  VcBA: 495/180172  VIAF: 2534316   WorldCat (עם VIAF): 2534316 
קריקטורה של הריסון עם הכותרת - מגן על הפוזיטיביזם
פרדריק הראשון, מלך שוודיה

פרדריק הראשון (בשוודית: Fredrik I; ‏ 17 באפריל 1676 – 25 במרץ 1751) היה בן זוגה של אולריקה אלאונורה, מלכת שוודיה מ-1718 עד 1720 ומלך שוודיה מ-1720 ועד מותו, וכמו כן היה רוזן הסן-קאסל מ-1730 ועד מותו. הוא עלה לכס המלכות השוודי בעקבות מותו של גיסו, קרל השנים עשר, במלחמה הצפונית הגדולה ולאחר התפטרותה של אחותו של קרל, אשתו, מכס המלכות לאחר שוויתרה על רוב סמכויותיה לטובת הפרלמנט. תקופת מלכותו, שהייתה נטולת סמכויות, עמדה בסימן ניתוקה של משפחתו מסדר הירושה, לאחר שהממשלה הפרלמנטרית שנשלטה על ידי הפוליטיקאים מ"מפלגת הכובעים", הכניסה את שוודיה למלחמה נגד רוסיה, שהסתיימה בתבוסה ויליזבטה, קיסרית רוסיה דרשה שאדולף פרדריק מבית הולשטיין-גוטורפ, יעלה לכס המלכות בעקבות מותו של פרדריק.
ראשית חייו

פרדריק היה בנם של קרל, רוזן הסן-קאסל ושל הנסיכה מריה אמליה מקורלנד. ב-1692 הוא ערך את הטיול הגדול שלו לרפובליקה ההולנדית וב-1695 לחצי האי האיטלקי ומאוחר יותר למד בז'נבה. לאחר מכן הוא החל בקריירה צבאית והוביל את הכוחות של הסה כקצין בדרגת לוטננט גנרל במלחמת הירושה הספרדית לצידם של ההולנדים. ב-1703 הוא הובס בקרב שפיירבאך, אך בשנה שלאחר מכן הוא לקח חלק בניצחון הגדול בקרב בלנהיים. ב-1706 הוא הובס שוב על ידי הצרפתים בקרב קסטיליון. הן ב-1716 והן ב-1718 הוא הצטרף למסע המלחמה של קרל השנים עשר, מלך שוודיה נגד נורווגיה ומונה להיות קצין בדרגת גנרליסימו בצבא השוודי.
בן זוגה של מלכת שוודיה ומלך שוודיה

ב-1715 הוא נשא את אשתו השנייה, הנסיכה אולריקה אלאונורה. עם נישואיו הוענק לו התואר "נסיך שוודיה" ובמהלך תקופת מלכותה של אולריקה אלאונורה, מ-1718 ועד התפטרותה ב-1720 הוא קיבל את התואר "בן זוגה של המלכה". עד היום הוא בן הזוג היחידי של מלכה שליטה כלשהי בשוודיה, ולפיכך גם מלך שוודיה היחידי שהיה קודם לכן בן זוגה של מלכה שולטת.
במהלך תקופת מלכותה של רעייתו, הייתה לפרדריק השפעה מרובה ובתחילת תקופת מלוכתו בת 31 השנים הוא היה פעיל מאוד. אך לאחר שהאצולה השיגה את השליטה במהלך המלחמה עם רוסיה, יותר מאשר שהוא איבד את סמכויותיו, הוא איבד למעשה את העניין בענייני המדינה. ב-1723 הוא ניסה לחזק את הסמכות המלכותית, אך לאחר שכשל בכך, הוא מעולם לא היה מעורב יותר בפוליטיקה. הוא אפילו לא היה חותם על מסמכים רשמיים ותחת זאת הייתה חותמת שהטביעה את חתימתו על גבי המסמכים. הוא הקדיש את רוב זמנו לציד ולפרשיות אהבים. נישואיו לאולריקה אלאונורה לא הניבו צאצאים, אך יחד עם פילגשו, הדוויג טאובה, הוא הביא לעולם כמה ילדים.
כמה מההיסטוריונים סבורים שהכדור התועה שהרג את גיסו, קרל השנים עשר ב-1718, נורה למעשה על ידי עוזרו של פרדריק. קרל היה שליט סמכותני ואחת הסיבות שהפרלמנט השוודי בחר בפרדריק היה שהוא נתפש כשליט חלש, תכונה שאכן אפיינה אותו.
תבוסותיו של קרל השנים עשר במלחמה הצפונית הגדולה, סגרו את הגולל על מעמדה של שוודיה כמעצמה אירופאית מהשורה הראשונה. תחת שלטונו של פרדריק, התקבע מצב דברים זה. שוודיה נאלצה לוותר על אסטוניה, אינגריה וליבוניה לטובתה של רוסיה במסגרת חוזה נישטאד שנחתם ב-1721.
ב-1723 העניק פרדריק לממציא סוון אדרמן (Åderman), את אחוזת הלטרופ שבאי אלנד, כגמול על כך ששיפר את טווח הירי של רובה המוסקט.
כמלך, לא זכה פרדריק להערכה מרובה. כאשר הוא הוכתר, נאמר "זה עתה קברנו את המלך קרל, עם הכתרתו של פרדריק, עבר השעון באופן פתאומי משתים עשרה לאחת". נאמר עליו, שאף שהושגו הישגים רבים לשוודיה במהלך תקופת מלכותו, הם לא הושגו בזכותו. לאחר מותו אמר עליו קרל גוסטב טסין: "תחת מלכותו של פרדריק התפתח המדע, אך הוא מעולם לא טרח לקרוא ספר. המסחר שגשג, אך הוא לא תמך בכך אפילו לא במטבע אחד. הארמון בסטוקהולם נבנה, אך לא הייתה לו אפילו את הסקרנות להביט בו".
לפרדריק לא היה אפילו חלק בהקמתו של התיאטרון הראשון דובר השפה השוודית שהחל לפעול בתקופת מלכותו. אחד מצעדי המדיניות החשובים שלו היה איסור קיומם של מעשי דו-קרב.
ב-23 בפברואר 1748 ייסד פרדריק את שלושת המסדרים המלכותיים השוודים: "מסדר השרפים", "מסדר החרב" ו"מסדר כוכב הצפון", שלושת מסדרי האבירות השוודים העיקריים.