stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וליד עידו

וליד אחמד עידו (בערבית: وليد أحمد عيدو; 2 באפריל 1942 – 13 ביוני 2007) היה פוליטיקאי סוני לבנוני וחבר פרלמנט מטעם זרם העתיד של סעד אל-חרירי בפרלמנט הלבנוני, החברה בקואליציית 14 במרץ. הוא נרצח בפיצוץ מכונית תופת יחד עם בנו ח'אלד ועוד שמונה אחרים. עידו היה מן המתנגדים הבולטים לסוריה ולמעורבותה בענייני לבנון, לנשיאה בשאר אל-אסד ולמקורבו בלבנון הנשיא אמיל לחוד.
ביוגרפיה

עידו נולד ב-1942 בביירות. הוא סיים את לימודיו ב-1966 והפך לשופט שנה לאחר מכן. בשנות ה-90 המאוחרות הוא היה התובע הציבורי בצפון לבנון, תפקיד שממנו אולץ להתפטר לאחר שנתגלה כי קיבל שוחד. במהלך מלחמת האזרחים בלבנון בין השנים 1975–1990 הוא היה חבר במיליציה הסונית אל-מוראביטון, שממנה סולק מסיבות לא ברורות.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

עידו הצליח לזכות במושב בפרלמנט בבחירות שנת 2000 (בחירות שנערכו בתקופת הסדר הסורי בלבנון). בבחירות 2005 נבחר שוב, ברשימתו החדשה של סעד אל-חרירי. במהלך השנתיים בהן כיהן בקואליציה הוא היה חבר במספר ועדות פרלמנטריות. עידו התנגד להתפטרות השרים השיעים מממשלת סניורה וקרא להחליפם בשרים אחרים. הוא תמך בהקמת בית דין בינלאומי לשיפוט החשודים ברצח רפיק אל-חרירי. במהלך מלחמת לבנון השנייה טען כי הוא "היה מוכן למכור את דמו כדי לקנות נשק ולהילחם בשיעים מוסלמים".
עידו היה חבר הפרלמנט השלישי מן הקואליציה הלבנונית שנרצח מאז 2005. מותו הותיר את הרוב של הקואליציה האנטי-סורית בפרלמנט על שלושה מושבים בלבד.
חיים אישיים

וליד עידו היה נשוי ואביהם של שלושה ילדים: ח'אלד, זהר ומאזן. פיצוץ מכונית התופת שהרג את עידו ובנו ח'לאד פצע גם את בנו האחר מאזן. עידו היה שחיין נלהב, והפיצוץ אירע לאחר שחזר מחוף הים של ביירות במהלך הסכסוך בלבנון.
הערות שוליים

↑  Lebanese lawmaker killed in Beirut blast, באתר CNN,‏ 13 ביוני 2007
↑  Michael Slackman,‏ Chilling Echo for Lebanon, Mirror of Regional Tension, באתר עיתון הניו יורק טיימס, 27 בנובמבר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1154856119  VIAF: 813152200813914400004   WorldCat (עם VIAF): 813152200813914400004
באהיה

ערך זה עוסק במדינה בברזיל. אם התכוונתם לקבוצת כדורגל ברזילאית, ראו .
באהיה (בפורטוגזית: Bahia, מבוטא בָּאִייָה, משמעות מילולית: מפרץ) היא מדינה באזור הרשמי של צפון מזרח ברזיל. מבחינה תרבותית, מתייחס המושג "באהיה" בעיקר לסלבדור בירת באהיה ולסביבתה, שבהם האוכלוסייה מושפעת מהתרבות האפריקאית, ולא לכל אזורי המדינה.
המדינה כוללת את אזור החוף האטלנטי, (mata atlântica), אזור המטעים היוצא ממפרץ באהיה, בו גדלים טבק וסוכר, (recôncavo) והאזור הפנימי, אזור הפלאנלטו (planalto). נהר סאו פרנציסקו עובר מן האזור האטלנטי, דרך הפלאנלטו והגבול הצפוני של המדינה, לתוך המדינה השכנה, מינאס ז'ראיס.
מלבד הבירה סלבדור, קיימות מספר ערים חשובות במדינה: אִילִיֶאוּס (עירו של הסופר ז'ורז' אמאדו), העיר העתיקה איטפריקה, השוכנת על אי הנושא את אותו שם, במפרץ באהיה, קצ'ואיירה, ויטוריה לה קונקוויסטה, ולנסויה.
היסטוריה

לפני ההתיישבות האירופית, התגוררו באזור קבוצות שונות של ילידים, ביניהן הפטקסו (Pataxó), אשר עדיין מצויים באזורים הפחות מיושבים של באהיה.
בשנת 1500 הגיע הפורטוגזי פדרו קברל לאזור החוף הדרומי של באהיה (כיום, פורטו סגורו) והכריז על השטח כטריטוריה פורטוגזית. העיר סלבדור הוקמה על ידי פורטוגל ב-1549 בתקופת ברזיל הקולוניאלית. העיר שימשה כמרכז המנהלי (וכעיר בירה בפועל) של הקולוניות הפורטוגזיות ביבשת אמריקה עד 1763. עם זאת, במשך תקופה קצרה, בין מאי 1624 לאפריל 1625, החזיקו ההולנדים בבאהיה.
אזור באהיה היה האחרון במדינות ברזיל שהצטרף לקונפדרציה העצמאית והוא נותר נאמן לכתר הפורטוגזי כשנתיים לאחר ששאר ברזיל קיבלה עצמאות.
בין המאות ה-16 וה-18 הייתה באהיה מרכז לגידול סוכר, ומספר ערים היסטוריות הוקמו בתקופה זו. אחד מהגורמים החשובים בכלכלת גידולי הסוכר הייתה יבואם של עבדים מאפריקה. יותר מ-37% אחוזים מכלל העבדים אשר נלקחו מאפריקה הובאו לברזיל, ורובם עברו דרך באהיה, לפני שהועברו למטעים ברחבי המדינה. צ'ארלס דרווין ביקר בבאהיה ב-1832 במסעו המפורסם.
כלכלה

באהיה היא מרכז הייצור והייצוא העיקרי של קקאו בברזיל. בנוסף לחקלאות והתעשייה החשובים, קיימים בבאהיה גם מרבצים של מינרלים ונפט. יסוד נוסף בכלכלה הוא תיירות: קו החוף הארוך, החופים היפים ואוצרות התרבות שלה הופכות אותה לאחד מן היעדים העיקריים לתיירות בברזיל.
תרבות באהיה

כאשר מתייחסים לתרבות בבאהיה, הכוונה בעיקר לתרבות בסלוואדור ובאזור מפרץ "כל הקדושים", שבהם נפוצה אוכלוסייה ממוצא אפריקאי. בגלל היותה המרכז העיקרי של סחר העבדים בברזיל, קיים גם כיום חותם אפריקאי על התרבות והמנהגים בבאהיה, המשפיעים על ברזיל כולה. בין ערכי התרבות החשובים בבאהיה אפשר לראות את דת הקנדומבלה המושפעת מהאמונות של היורובה, אמנות הלחימה קפואירה, מוזיקה המושפעת מאפריקה (כמו אשה), סגנון הריקוד אפוקסה וסגנון בישול המושפע מן המטבח המערב אפריקאי.
באהיה היא מאים ברזילאים מפורסמים כמו דוריבאל קאיימי, ז'ואאו ז'ילברטו, ז'ילברטו ז'יל, קייטנו ולוזו ואחותו מאריה בתניה, ההרכב Novos baianos, דניאלה מרקורי, איווטי סנגלו, וקארליניוס בראון. במחוז פועלות להקות מפורסמות כמו אולודום, ארה קטו ואילה איה, וכן היא מחוז הולדתו של הסופר ז'ורז'י אמאדו.
הודא ברכאת

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 בספטמבר 1952 (בת 72) ביירות, לבנון 
 מדינה:  צרפת, לבנון 
 מקום מגורים:  פריז 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הלבנונית 
 שפות היצירה:  ערבית 
 צאצאים:  Dima Abdallah 
 פרסים והוקרה:  מדליית נגיב מחפוז לספרות (2000)  הפרס הבינלאומי לסיפורת ערבית (2019)  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 
הודא ברכאת (בערבית: هدى بركات; נולדה ב-1952) היא סופרת לבנונית.
ביוגרפיה

הודא, ילידת ביירות, גדלה במשפחה מרונית, אך התחתנה עם מוסלמי, ועזבה את לבנון בשנת 1989 עם שני בניה.
הרומנים שלה מתורגמים לשפות רבות, כמו צרפתית, עברית, אנגלית.
הרומן הראשון שלה, حجر الضحك - "אבן הצחוק" (1990) (אנ') זכה לתשומת לב גדולה מאוד, כיוון שזו הייתה הפעם הראשונה בספרות הערבית, שסופר העמיד בתור דמות ראשית הומוסקסואל. על רקע מלחמת האזרחים בלבנון מנסה ח'ליל לברוח לעולם של בישול וניקוי החדר. חבריו הולכים ונעלמים: נהרגים, בורחים, עוברים לצד השני.
הרומן השלישי שלה, حريث الماء - "בקע המים" זכה בשנת 2001 למדליית נגיב מחפוז לספרות. שוב אנחנו בתוך מלחמת האזרחים. הוריו של המספר, ניקולא מיטרי, נפטרו זה מכבר, ועכשיו פולשים לבית פליטים, וניקולא מוצא מקלט בחנות הבגדים של אביו.
ב"מורי, אהובי" (2007) שוב אנו פוגשים ילד שהוריו אינם או לא מתפקדים. ושוב ההומוסקסואליות עומדת במרכז הספר. ודיע מנסה למצוא את דרכו בעולם, שבו אין בני-אדם, רק מכונות הרג.
ב"מלכי העולם הזה" (ملكون هده الأرض - 2012) היא פורסת סאגה לאורך כל המאה העשרים בכפר מרוני קטן בהר הלבנון.
ספרה "The Night Mail" זיכה אותה בשנת 2019 בפרס הבינלאומי לספרות ערבית.
לקריאה נוספת

הודא ברכאת: אבן הצחוק. הוצאת אנדלוס. 2004
הערות שוליים

↑
↑  One-Minute Review: Hoda Barakat’s /Tiller of Waters/, ArabLit, JULY 3, 2010
↑  הרומן כולו לקריאה באינטרנט, בתרגום לצרפתית
↑  Hoda Barakat: Kingdom of this Earth, Jadaliyya
↑   איתמר זהר, הסופרת הלבנונית הודאא ברכאת זכתה בפרס הבוקר הערבי, באתר הארץ, 24 באפריל 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305592105171  BNE: XX1531740  BnF: cb125389021 (data)  GND: 124198368  ICCU: RMLV034248  ISNI: 0000 0001 1567 4778  LCCN: n89604496  NKC: xx0321863  NTA: 123438578  SELIBR: 38661  SUDOC: 034656596  VIAF: 39364872   WorldCat (עם VIAF): 39364872
שלשלת הקבלה (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  גדליה אבן יחיא
 נושא:  היסטוריה של עם ישראל 
 קישורים חיצוניים
 היברובוקס:  6618
 
שלשלת הקבלה הוא ספר שחובר על ידי רבי גדליה אבן יחיא (1526–1587), החיבור עוסק בכרונולוגיה יהודית ובסיפורים מתולדות עם ישראל. המחבר מכנה שם הספר בהקדמתו "ספר יחייא".
תוכן הספר

בחלקו הראשון מספר המחבר בארוכה את תולדות העם היהודי מהבריאה ועד זמנו, בהמשך מסכם את הספר בקצרה, ומסכם את חיבור ספרי הקודש. בחלק השני של הספר מובאים דרשות שונות, דרוש על הגלגלים, דרוש על יצירת הולד, דרוש על הכשפים, עולם הנשמות, דרוש על רוחות בדיני בני אדם, מהות הנפש וכוחותיה, דרוש המטבע והמידות, מדרגות המלאכים, גן עדן וגיהנום, כתב ולשון הראשונים, ולאחר מכן חוזר שוב על קורות העולם, בחלק השלישי עוסק החיבור בחכמי האומות ובגזירות שהיו נגד ישראל.
בהקדמת הספר כתב על מגמת החיבור, הצגת השתלשלות התורה, חינוך לאמונה לאורם של סיפורי גזירות, וגיבוש הרעיון של ייחוד עם ישראל ותורתו.
המחבר עירב בספרו את שני המקורות הראשונים לתולדות חכמי ישראל בתקופת הסבוראים והגאונים: אגרת רב שרירא גאון, וספר הקבלה לרבי אברהם אבן דאוד. בנוסף הוא מרבה להזכיר את ספר יוחסין.
הביקורת על הספר

ראשון מבקרי הספר היה הישר מקנדיא אשר כתב בספרו מצרף לחכמה, ”ואין מביאין ראיה מן השוטים, והוא צריך לשלשלאות של ברזל שקלקל חיבורו בכזביו עד שהאמת שבתוכו אינו ניכרת”, הרב יחיאל היילפרין כתב אף הוא בהקדמה לספרו סדר הדורות "כי רובו ככולו מלא טעות", אך למרות כן הרבה לצטט ממנו סיפורים רבים, בעקבות כן טען המהדיר נפתלי משכיל לאיתן, שלא עלה כלל על דעתו של הרב היילפרין שבעל שלשלת הקבלה הכניס לספרו דברים תמוהים ושקרים, ומה שכותב שבעל שלשלת הקבלה הביא שקרים, כוונתו לטעויות בתאריכים וכדומה.
החיד"א בספרו שם הגדולים השיג על הספר בצורה חריפה אף יותר מקודמיו:
"ובאמת אין לאבד הזמן להשיג על בעל שלשלת הקבלה, כי הוא היה שומע מכל אדם וכותב, וכל אשר שמע או מצא כתוב בכל אופן שיהיה - כתב, והם דברים שאינם אמתיים וגם ער'ב רב עלה אתם, וביותר תמיהני על הגאון בעל סדר הדורות, שהיה מופלג בחכמה מאד, איך נמשך אחר שלשלת הקבלה והעתיק דבריו כמה פעמים שאינם נכונים, ובפרט שבריש הקדמתו כתב נגדו והביא דברי הרב יש"ר ע"ש וכו', ובזה הלכו כל ראיותיו ודמיונותיו [של ספר שלשלת הקבלה]. והוי יודע כי כמעט שעברתי איזה דפין מספר שלשלת הקבלה לא יכול יוסף להתאפק והתויתי תיו בגליון תיבה אחת כגון להד"מ, אין זה אמת, ליתא, ולא רציתי להזכירם ולפרשם פה כי רבים הם, וגדולה תמיהתי על הגאון בעל סדר הדורות וכו', ובסדר הדורות לעיל הביא דברי שלשלת הקבלה וכו', וכל זה אינו אמת, והתימה על הגאון הנזכר בזה והרבה דברים כאלה שהעתיק משלשלת הקבלה ואין להאריך".
ההיסטוריון אהרן זאב אשכולי כתב בספרו התנועות המשיחיות בישראל:
"ידוע דרכו של ר' גדליה ן' יחיא בהיסטוריה... לאמיתו של דבר אסף ן' יחיא חומר רב מן הכתוב ומן השמועה, אלא שערבב את העובדות עם דברי אגדה, ולא היה מרבה לבדוק אחרי אמיתות השמועה. ן' יחיא, שהיה יליד איטליה - וכתב את ספרו במחצית השניה של המאה השש עשרה, - הלך בזה בדרך כמה כרוניסטים איטלקיים. נגד דעת ראשונים הוכח עתה שגדליה היה פחות קל אמונה משחשדו בו".
ד"ר ארתור מנתון טען שישנן בספר מספר טעויות, אך לא יותר משאר ספרים, ובוודאי אינו מלא שקרים.
אברהם דוד מנה חמישה סוגי טעויות בספר, א. קיצור המקורות שעל ידי כך לא מובנת כוונת המחבר, ב. לעיתים מזהה שני אישים כאיש אחד, ג. טעויות בקביעת זמנים של אישים ומאורעות, ד. החלפת אב בבנו או תלמיד ברבו, ה. שיבושים כרונולוגים. דוד מסביר את הטעויות באי הבנת המקור או בטעות במקור עצמו.
לקריאה נוספת

אברהם דוד, מפעלו ההיסטוריוגרפי של גדליה אבן יחייא בעל שלשלת הקבלה. חיבור לשם קבלת תואר דוקטור. ירושלים, תשל"ו.
הערות שוליים

↑  פרק ה דף ז
↑  מערכת גדולים אות א ט
↑  עמ' 175. ומציין שם לדברי דוד קאופמן
↑  Arthur F. Menton, The Book of Destiny; Chapter XXVI (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008705989405171  VIAF: 2727159337563513150000   WorldCat (עם VIAF): 2727159337563513150000
האוניברסיטה הלבנונית

| --- | --- |

 אוניברסיטה ציבורית
 תקופת הפעילות:  1951–הווה (כ־74 שנים) 
 בעלי תפקידים
 סגל:  4,000 
 סטודנטים
 :  81,000 
 מיקום
 מדינה:  לבנון לבנון
 קואורדינטות:  33°49′40″N 35°31′20″E﻿ / ﻿33.827815°N 35.522189°E﻿ / 33.827815; 35.522189
 www.ul.edu.lb
 he
 
האוניברסיטה הלבנונית (בצרפתית: Université libanaise, בערבית: الجامعة اللبنانية) היא מכון ציבורי ללימודים גבוהים בלבנון. האוניברסיטה נוסדה בשנת 1951 בתמיכת נשיא לבנון בשארה אל-ח'ורי.
באוניברסיטה 16 פקולטות:
ספרות ומדעים אומניים
משפט, מדעי המדינה ומינהל ציבורי
הפקולטה למדעים
הפקולטה למדעי החברה
הפקולטה לאמנות יפה
הפקולטה לפדגוגיה
הפקולטה לעיתונאות ותיעוד
הפקולטה למנהל עסקים וכלכלה
הפקולטה להנדסה
הפקולטה לחקלאות
הפקולטה לבריאות הציבור
הפקולטה לרפואה
הפקולטה לרפואת שיניים
הפקולטה לרוקחות
הפקולטה לתיירות ומלונאות
המכון האקדמי לטכנולוגיה
עד לשנת 1975 שכנה האוניברסיטה בביירות ובפרווריה, אך אחרי 1976 בשל מלחמת האזרחים בלבנון, הוקמו סניפים בהר הלבנון, בצפון לבנון, בדרום לבנון ובבקאע.
האוניברסיטה מפעילה 62 ספריות, שבהן למעלה מ-700 אלף ספרים, הנגישים בחינם לסטודנטים.
האוניברסיטה מציעה תוכניות של חילופי סטודנטים, ופעילויות ספורט.
עצמונה (סיני)

ערך זה עוסק ביישוב בלתי רשמי שפונה במהלך הנסיגה מסיני. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 שפה רשמית:  עברית
 תאריך ייסוד:  1979
 סיבת נטישה:  הנסיגה מסיני
 תאריך נטישה:  מאי 1982
 דת:  יהודים
 קואורדינטות:  31°10′54″N 33°56′26″E﻿ / ﻿31.18165°N 33.9405°E﻿ / 31.18165; 33.9405 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףעצמונה(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףעצמונה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
עצמונה היה מאחז על חוף צפון סיני, ליד היישוב חרובית באזור אל עריש. היישוב הוקם בשנת 1979, בתגובה על הכוונה לסגת מסיני ועל מנת להביע אמונה שהנסיגה לא תצא לפועל. היישוב פונה בשנת 1982, במסגרת הנסיגה מסיני.
היסטוריה > הקמת היישוב

היישוב עצמונה עלה על הקרקע ב-20 במרץ 1979, יום לפני הדיון בכנסת שבו אושר הסכם השלום עם מצרים, שכלל פינוי כל היישובים הישראלים בסיני. זאת כמחאה, לאחר ביקורו של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר בישראל שבוע קודם, על חתימת הסכם השלום והפינוי הצפוי של סיני. רבים מאנשי גוש אמונים נעצרו מפני שהפריעו או חשבו להפריע לביקור, ובזמן המעצר באו לבקרם תושבים מיישובי ימית, ואז עלה הרעיון.
למקום הגיעו כמה קבוצות של מתיישבים. קבוצת הסטודנטים סל"ע, מחוגי תנועת הליכוד, ואיתם צחי הנגבי, קבוצה של תלמידים מישיבת קריית ארבע, וקבוצה של כ-20 חברי גרעין קשת, שהגיעו מרמת הגולן, כאשר מזכיר הגרעין היה חנן אשל. ראשונה הגיעה קבוצת התלמידים מישיבת קריית ארבע, שלמעשה התכוונו רק לתגבר את המתיישבים העיקריים בימים הראשונים. גם תלמידים מישיבת ימית תגברו את המקום בהתחלה. ממארגני מבצע ההתיישבות במקום היו מאיר אינדור ויהודה חזני, אנשי גוש אמונים[דרוש מקור].
המתיישבים התבססו במתחם שהוקם כשנה קודם לכן. מתחם זה היה אחד ממספר מאחזים חקלאיים שנבנו ביוזמת שר החקלאות אריאל שרון, במהלך שיחות השלום. הקמת המאחזים הוקפא לאחר שנבנו ללא החלטת ממשלה וכונו "ישובי הדמי" בתקשורת. לכן הייתה כבר קיימת במקום חצר מגודרת בגודל 15 דונמים, ובה מגדל עם מכל מים, וכן מבנה מגורים קטן מפיברגלס. מים הובאו בצינור מהיישוב חרובית, וחשמל סופק על ידי גנרטור. יומיים אחר כך הובאו למקום שני מבנים נוספים. בתחילה לא ניסו כוחות הביטחון להפריע לפעילות במקום, אך כשהמשיכו להביא ציוד נוסף, המשטרה הזהירה כי תעצור את מי שיביא ציוד. כמו כן, הוצבו מחסומים כדי למנוע את הגישה ליישוב, אך המתנחלים הצליחו לעקוף אותם. המבנים שהובאו בימים הראשונים, היו מבנים שנלקחו משאר "ישובי הדמי", והובאו לעצמונה בעזרת מתיישבים מיישובי האזור. בימים הראשונים, ביקרה ביישוב קבוצה של חברי כנסת, ביניהם גאולה כהן ומשה שמיר, שהיו עדיין חברי הליכוד. גאולה כהן הודיעה כי תבקש ממשרד הביטחון להכיר ביישוב החדש.
היסטוריה > המיקום הקבוע

בחול המועד פסח 1979, כארבעה שבועות לאחר הקמת היישוב, עבר היישוב למקום חדש על גבעת חול סמוך לים, כקילומטר וחצי מצפון ליישוב חרובית. מתיישבי נאות סיני וחרובית עזרו בהעברת הציוד והגנרטורים. תושבי עצמונה הודיעו כי המיקום החדש הוא מקום הקבע שלהם, והוא נוח יותר מהמיקום הראשוני. המיקום החדש של עצמונה היה, כמו המיקום הראשון, בתוך מתחם שהוקם שנה קודם לכן. לעצמונה סייעו בציוד ותקציב המינהל האזורי של פתחת רפיח "איתם" ותנועת גוש אמונים.
בהתחלה, עסקו המתיישבים בעבודה שכירה ביישובי האזור. בקיץ החלה במקום פעילות חקלאית, שכללה גן ירק בן 5 דונמים, של עגבניות, מלפפונים, אבטיחים וקישואים, וכן 100 שתילי הדרים. במקום פעלו שני טרקטורים. שאר התושבים המשיכו לעבוד ביישובי הסביבה.
היסטוריה > תוכניות הממשלה

הממשלה אפשרה באופן לא רשמי את קיומו של היישוב, ונמנעה מלפנותו, למרות לחץ האופוזיציה והתקשורת, שטענו שקיומו של היישוב מסכן את הסכם השלום עם מצרים.
כשבועיים לאחר הקמת עצמונה, נפגש מנחם בגין עם נציגי ישובי חבל ימית. כאשר נשאל על ידי נציג עצמונה, מה יעלה בגורל ההתנחלות, השיב: "עליתם ללא אישור הממשלה – ואיני רוצה לדון במצבכם כאן".
בסוף יולי 1979, במסגרת ההכנות לנסיגה מסיני, הוחלט בפגישה אצל שר החקלאות אריאל שרון, שתושבי עצמונה, יעברו למורג בגוש קטיף (ההחלטה לא הייתה על דעתם של התושבים, אך לבסוף הם אכן הגיעו ליישוב מורג).
בחורף 1980, ניהלה תנועת אמנה משא ומתן עם השר שרון, לקבלת תקציב של 15 מיליון לירות לפיתוח מושב עצמונה. בקשת התקציב כללה: מבני מגורים, כולל חדר אוכל, שני צריפים והבאת 10 מבנים יבילים, תשתיות מים חשמל וכו', וכן צרכים חקלאיים, כולל הכנת עשרות דונמים לגידול קישואים, מילונים, חצילים ופלפלים, טרקטורים, כלי רכב ועוד. הנימוק הרשמי לתקציב זה היה, כי המושב עצמונה מהווה הכשרה חקלאית לצורך התיישבות בגוש קטיף.
היסטוריה > הניסיון להקמת היישוב חצרון

כשנה לאחר הקמת היישוב, בסוף מרץ 1980, נעשה ניסיון להקים נקודה נוספת בסמוך. שם הנקודה החדשה היה "חצרון" או "עצמונה ב'". מתיישבי עצמונה ביקשו אישור מהממשל הצבאי להקים מחנה עבודה במרחק כמה מאות מטרים מהיישוב, כשהמטרה הייתה שמחנה העבודה יהפוך ליישוב חדש. הממשל הסכים לאשר הקמת מחנה עבודה, אך רק בצמוד ליישוב, ולא במקום שביקשו. במקביל, הובא לעצמונה ציוד להקמת 4 מבנים, שנרכשו בכספי תנועות המחאה. וקבוצות של צעירים שהגיעו מישיבות במקומות שונים בארץ, רצו להקים את המבנים במקום המיועד, ללא אישור, למרות התנגדות אנשי עצמונה. בניסיון הראשון נכשלה הקמת המבנים בגלל רוח חזקה שגרמה לסופת חול, וחלקי המבנים הונחו בינתיים בצידי הכביש בסמוך לעצמונה. כעבור מספר ימים, אנשי הממשל הצבאי שכרו בדואים שלקחו את חלקי המבנים והביאו אותם לתחנת המשטרה בשייח זוויד. בלילה שאחרי כן, עלו אנשי חצרון על הקרקע, כשהם מביאים איתם 3 מבנים קטנים יותר, ומציבים אותם במקום. למחרת היום, פונו המתיישבים בכח על ידי חיילי צה"ל, לאחר שסירבו להתפנות מרצון. נעצרו 33 מתיישבים, 11 מתוכם צעירות מקרית ארבע.
היסטוריה > הפינוי

עצמונה הייתה אחת מארבעת היישובים שבהם היה ריכוז קיצוני של מתנגדי הנסיגה.
עצמונה פונתה מסיני ב-19 באפריל 1982. התושבים לא עשו כל הכנות שהן לפינוי, וסירבו אף לדבר או לחשוב מה יהיה במקרה של פינוי. ביום הפינוי עסקו התושבים ביציקת בטון של ארון הקודש של בית הכנסת ההולך ונבנה. כוחות פינוי גדולים מאוד הגיעו לעצמונה עם בוקר, כולל מספר גדול של אמבולנסים. לתושבים היה נראה שהצבא חושש מאוד מפינוי עצמונה. החשש נבע מכך שהתושבים ביישוב היו קיצוניים חדורי אידאולוגיה. תגובתם למצב לא הייתה על פי המצופה, והצבא חשש אולי מהפתעות מרות של הרגע האחרון. סוכם שהתושבים יעלו על אוטובוסים, שייקחו אותם לאן שיחליט הצבא, מלבד קבוצה קטנה של תושבים שיישארו בינתיים במקום, לשמור על ציוד, ולהמשיך בקטיף המילונים. הצבא התחייב שלא לפנות באותו יום את מבני המגורים.
לקראת ערב, לאחר תפילת מנחה עלו התושבים לשלושה אוטובוסים. לפני העלייה לאוטובוסים, נשא מזכיר היישוב, איציק אידלס, דברים בפני כל החיילים שהיו במקום. לתושבים לא היה כל מושג לאן מסיעים אותם[דרוש מקור]. רק במהלך הנסיעה נודע להם שהוכן מקום עבורם בבתים ריקים, ביישוב מורג שבגוש קטיף. המקום הוכן ביוזמת ראובן רוזנבלט, ראש המועצה האזורית חוף עזה, שידע שאנשי עצמונה לא יסכימו להשתתף בשום תכנון, הנוגע למקרה של נסיגה ופינוי.
למחרת הפינוי, הורשו כמה מהתושבים שכבר פונו, לחזור לעצמונה, ולהמשיך בקטיף המילונים עוד כמה ימים[דרוש מקור]. המפונים שהו במורג במשך כשלושה חודשים, שבמקביל הוכנה תוכנית ליישוב ב"בדולח".
בחמישים הימים האחרונים לפני הפינוי, צולם בעצמונה, בהסכמת התושבים, סרט טלוויזיה, המתאר את חיי התושבים בצל הנסיגה. בסרט מובאים דברי התושבים, ונראים שגרת החיים, ונופי היישוב והסביבה. הסרט מציג גם את יום הפינוי עצמו. הסרט נערך לאחר הפינוי, והוקרן בתוכנית מבט שני ב-7 בנובמבר 1982.
היסטוריה > הקמת היישוב החדש בגוש קטיף

ב-6 ביולי 1982 קיבלו מפוני עצמונה לידיהם את היאחזות הנח"ל בדולח, שפונתה לשם כך על ידי הצבא ואוזרחה. בדולח קיבלה את השם "מצפה עצמונה" ובמקום התיישבו 15 משפחות ו-15 רווקים. במלאת שנה לנסיגה, נערכה ב-12 באפריל 1983 עצרת מחאה ב"מצפה עצמונה", בנוכחות השר יובל נאמן, בדרישה לחזור לסיני.
בינואר 1984 מפוני היישוב דרשו ממשרד האוצר מיליון דולר על פיצויים הפינוי. היישוב הוקם לאחר ההחלטה למתן הפיצויים למפנוי סיני ולכן לא היו זכאים לפיצוי. הקבוצה שכרה את שירותיו של עורך דין יעקב נאמן, שאיים לעתור לבג"ץ בעניין. משרד האוצר דחה את הפנייה, אולם בדק אפשרות לסייע ליישוב בדרכים אחרות. מצפה עצמונה הוגדר יישוב זמני, והמפונים קיבלו לבסוף תקציב ממשרד השיכון להקמת יישוב הקבע בסמוך, שתוכנן ל-250 משפחות. טקס חנוכת יישוב הקבע בני עצמון, כ-500 מטר מדרום ל"מצפה עצמונה" נערך ב-6 באוקטובר בנוכחות השר דוד לוי.
בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות פונה היישוב בני עצמון באוגוסט 2005, במקומו הוקם היישוב נווה בחבל שלום על ידי חלק ממפוני עצמונה, ושאר המפונים הקימו מחדש את קיבוץ שומריה.
האידאולוגיה

העקרונות שהנחו את תושבי בעצמונה היו:
היישוב אמנם הוקם כתגובה על ההחלטה לסגת מסיני, אך הדרך להאבק בהחלטה היא על ידי קיום יישוב רגיל והרחבתו, ללא כל כוונת מחאה, או התנגדות פיזית.
כל זמן שרק אפשר, היישוב יפעל בצורה רגילה, כמו יישוב שעתידו לפניו, ללא כל קשר לסיכויי ביטול הנסיגה.
לא משתתפים בשום דיון או תכנון בנושא של מה יהיה במקרה של פינוי, ואף לא מקיימים שיח פנימי בנושא זה.
כשם שמצווה לקיים יישוב בארץ ישראל, כך מצווה להתייחס יפה לכל יהודי, ולכל חייל צה"ל, ולא לפגוע או להתעמת איתו בשום צורה.
מורה הדרך הרוחני של עצמונה, כמו גם של יישובים אחרים באזור, היה הרב אברהם יהושע צוקרמן, מישיבת מרכז הרב. הרב הרבה להגיע ליישובים באותה תקופה, והשפעתו הייתה גדולה. בתחילת שנת תשמ"ב, הגיע הרב נחום רכל להתגורר בעצמונה, ושימש כרב היישוב.
שאלה: מה מקור האופטימיות של תושבי עצמונה? האם הוא רגשי או רציונלי? תשובה: מקור האופטימיות שלנו הוא העובדה שהמציאות תלויה בנו, ולא תלויה, כמו שחושבים בטעות, במנחם בגין או ברונלד ריגן. לכן מוטב להסתכל על האירועים הקורים כאן כבבואה של המצב הפנימי בעם ישראל. צריך להתחיל את התיקון לא על ידי הפלת הממשלה, אלא על ידי תיקון הסיבות שגרמו למצב הזה, ועצמונה יוצרת את התיקון הזה. אנחנו מאמינים שהעובדות שאנו יוצרים וכוחות הנפש שאנו משקיעים ישנו את המצב. זה מהלך של אמונה, לא של נבואה. הכיסופים שלנו הם המפתח שיוביל אל המעשה. כיסופים של רבים מביאים למציאות שאליה נכספים.
האידאולוגיה > ביקורת

דרך ההתמודדות של עצמונה, ספגה ביקורת משני כיוונים. היו שטענו שאנשי עצמונה מנותקים מהמציאות, בכך שהם ממשיכים להתנהג כאילו לא קרה דבר, גם כאשר כוחות הפינוי כבר בדרך. והיו שטענו שמאבקם חלש וחסר סיכוי, מפני שאינם מתכוונים להאבק בכוח נגד הפינוי, כשיגיע.
היו גם בעצמונה תושבים שלא הסכימו לדרך זו של מאבק, ולכן עזבו את היישוב ועברו ליישוב חצר אדר.
התפתחות

בהתחלה הייתה תחלופה גבוהה של התושבים, אך בהמשך הגיעו משפחות עם ילדים שקבעו את ביתם במקום. בשנת תשמ"א היו במקום 8 משפחות ו-11 ילדים. בסוף שנת 1981 גרו בעצמונה 15–20 משפחות.
ביישוב עצמונה היו בשלב זה כבר 15 מבנים, מהם 6 קרוואנים. לצורך הבניה הובאו חומרי בנין, במימון גוש אמונים והמינהל האזורי.
בעצמונה הוקמו מבני קבע בודדים: חדר אוכל, מקווה (שנבנה במימון משרד הדתות), והתחיל להבנות בית כנסת.
בינואר 1981, הגישו אנשי עצמונה בקשה לעוזר שר החקלאות, אישור לדייג חופי באזור ימית – חרובה.
בשנת 1981 עיבדו אנשי עצמונה 40 דונם של עגבניות. העגבניות של עצמונה נחשבו ללהיט מבוקש אצל הסוחרים, ואף יוצאו לחו"ל במחירים מצוינים. בשנת תשמ"ב עובדו 130 דונם של עגבניות.
הייתה החלטה שלא להיעזר בעבודה שכירה.
במוצאי שמחת תורה, אוקטובר 1981, הגיע לעצמונה גרעין שמטרתו הייתה להקים יישוב חדש באזור. בגרעין היו 15 רווקים ורווקות ומשפחה אחת.
ובחנוכה, עלה הגרעין והקים את היישוב חצר אדר..
בסוף דצמבר 1981, הוקם יישוב נוסף על חוף הים מזרחית לעצמונה, מעוז הים שמו. 10 צעירים השתכנו במבנה ששיקמו, והתכוונו לעסוק בדיג..
בחודשים האחרונים, התקיימו במקום תלמוד תורה, ובית ספר לבנות.
קבוצת חברי כנסת, ובהם סגן השר דוד שיפמן, יגאל כהן ויגאל כהן אורגד מהליכוד, ורענן נעים ממפלגת העבודה, ביקרו ביישובים עצמונה וחצר אדר, לאות הזדהות עם מאבקם נגד הנסיגה.
ייחודיות

היישוב עצמונה התקיים במשך 3 שנים בתנאים קשים ביותר (אמנם רוב התושבים גרו במקום פחות זמן), תנאים קשים יותר משאר יישובי חבל ימית.
עיקרן של הבעיות בעצמונה:
חוסר הכרה מצד הממשלה, ובדברים מסוימים אפילו הפרעה לפיתוח היישוב.
חוסר תנאים בסיסיים להתיישבות, כמו: מקורות מימון וקרקעות מתאימות לחקלאות ליד היישוב.
בעיות תקשורת - אין טלפון וכביש הגישה קשה למעבר ומתכסה תכופות בחול.
היישוב ממוקם על דיונה של חול, וחסרה תשתית של קרקע מוצקה.
בניגוד לשאר היישובים באזור שרוב תושביהם השלימו בשלב מסוים עם הנסיגה, ועזבו את היישוב הרבה לפני הפינוי, בעצמונה המשיכו לנהל שגרת חיים רגילה עד הסוף. ובניגוד לשאר מתנגדי הנסיגה, שבאו רק בחודשים, בשבועות ובימים האחרונים לפני הנסיגה, אנשי עצמונה החזיקו מעמד וקיימו יישוב במשך 3 שנים.
לקריאה נוספת

עליזה ויסמן, הפינוי - סיפור עקירת היישובים בחבל ימית, תש"ן, עמודים 46–53.