stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אופיר (יישוב)

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך ייסוד:  בתכנון ובהקמה
 קואורדינטות:  31°27′49″N 34°33′18″E﻿ / ﻿31.463539°N 34.55494°E﻿ / 31.463539; 34.55494 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מערב הנגב מוגדלת) אופיר(למפת מערב הנגב רגילה) אופיר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אופיר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אופיר  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אופיר הוא יישוב קהילתי המתוכנן, נכון ל-2024, להיבנות בשטח המועצה האזורית שדות נגב, בין קיבוץ סעד ומושב תקומה על שדות חקלאיים של המועצה האזורית שדות נגב, מספר קילומטרים צפונית־מערבית לעיר נתיבות, על כביש 25. שמו הזמני היה "חנון" על שם נחל חנון העובר לידו, ולאחר טבח שבעה באוקטובר, שבו נהרג ראש המועצה האזורית שער הנגב, אופיר ליבשטיין, הוחלט לקרוא את היישוב על שמו.
תכנון והקמה

תכנון הקמת היישוב אושרה בהחלטת ממשלת ישראל ה-35 ב-8 בנובמבר 2020. בטקס אבן הפינה להקמת היישוב השתתפו ראש הממשלה בנימין נתניהו, ראש המועצה תמיר עידאן ועוד מספר שרי ממשלה.
בנובמבר 2021 התקבלה המלצת הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה במחוז דרום, וב־4 בינואר 2022 אישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה את הקמת היישוב פעם נוספת בתמיכתה של שרת הפנים איילת שקד. בסוף ינואר ובפברואר עלתה התנגדות מצד אגף תקציבים במשרד האוצר בעקבות חשש שתוכנית זו תביא להחלשת נתיבות מבחינה כלכלית. ביולי קבעה היועצת המשפטית לממשלה גלי בהרב-מיארה שהשרה לא תוכל להביא את אישור ההקמה לממשלת המעבר בתקופת הבחירות. כשבוע לאחר מכן תושבי המועצה האזורית מחו על מניעת האישור להקמת היישוב.
ב־5 בפברואר 2023, לאחר הקמת הממשלה ה־37, לאחר ירי רקטות, ופיגוע הירי בנווה יעקב, ניתנה החלטת ממשלה נוספת לפיה בהמשך לאישור המועצה הארצית, קידום התכנון יתבצע באחריות משרד הבינוי והשיכון.
ב-24 באוקטובר 2023, בזמן מלחמת חרבות ברזל, אישרה ועדת התכנון את הקמתו בעוטף עזה, 7 קילומטר מרצועת עזה.
ב-29 בנובמבר 2023 הוחלט לשנות את שמו של היישוב המתוכנן לשם "אופיר" על שמו של אופיר ליבשטיין, ראש המועצה האזורית שער הנגב שנפל בקרב בעת שנלחם במחבלי הנוח'בה של החמאס בטבח בכפר עזה במתקפת הפתע על ישראל באוקטובר 2023.
הערות שוליים

1 2  מועצה אזורית שדות נגב, אושר שלב נוסף בדרך להקמת היישוב החדש בשדות נגב, באתר sdotnegev.org.il, ‏12 בנובמבר 2021
↑  איתמר אייכנר, "ילדים יגדלו על גבורתו": יישוב אופיר יוקם בעוטף, על שמו של ראש המועצה שנרצח, באתר ynet, 29 בנובמבר 2023
↑  הממשלה ה־35, הקמת יישוב קהילתי חדש במועצה אזורית שדות נגב ("חנון" - שם זמני) | מספר החלטה 511, באתר GOV.IL, ‏08.11.2020
↑  עופר פטרסבורג, נעים להכיר: ישוב חדש בעוטף עזה, באתר ישראל היום, 5 בינואר 2022;
 שלומית צור, המועצה הארצית לתכנון ולבנייה אישרה את הקמת היישוב חנון, באתר TheMarker‏, 4 בינואר 2022
↑  דרור מרמור, ‏ליברמן נגד שקד: "הקמת יישוב חדש בנגב תפגע בנתיבות ובנגב כולו", באתר גלובס, 19 בינואר 2022;
עודד בר-מאיר, האוצר מתנגד להקמת יישוב חדש ליד קיבוץ סעד, באתר mynet‏ קיבוץ, 1 בפברואר 2022
↑  גיא פלג, ‏היועמ"שית נגד שרת הפנים: לא תוכל להביא לאישור הממשלה הקמת יישוב חדש, באתר ‏מאקו‏, 25 ביולי 2022;
שירית אביטן כהן, ‏התוכנית של שקד להקמת היישוב חנון נעצרה ע"י היועמ"שית, באתר גלובס, 25 ביולי 2022
↑  איליה יגורוב, שקד נגד היועמ"ש: "ביטל היישוב חנון - שגוי ומקומם", באתר ישראל היום, 31 ביולי 2022
↑  יצחק גולדמן, הקמת היישוב 'חנון' בעוטף עזה: "הדבר הכי חשוב כדי לתת תשובה לטרור זה לעשות תגובה הולמת", באתר חדשות מבזק לייב, ‏2023-02-05
↑  איתי גדסי, היישוב החדש בנגב אושר בישיבת הממשלה, באתר רדיו קול חי, ‏2023-02-05
↑  הממשלה ה־37, הודעה משותפת לראש הממשלה ושר הבינוי והשיכון, באתר GOV.IL, ‏05.02.2023:
”על פי ההחלטה שאושרה יחל משרד הבינוי והשיכון לקדם את תכנון היישוב החדש 'חנון' (שם זמני), בהמשך לאישור והמלצת המועצה הארצית לתכנון ובנייה שניתן לפני כשנה לתזכיר התכנוני שהוכן על ידי המינהל לענייני הכפר במשרד.”
↑  איציק ברנדויין, יישוב חדש בישראל: השר גולדקנופף יביא לאישור הממשלה את הקמת חנון בעוטף עזה, באתר ערוץ 7, 3 בפברואר 2023;
אנה ברסקי, ‏"יחזק את הגבול וההתיישבות": ישוב חדש יוקם בעוטף עזה, באתר מעריב אונליין, 5 בפברואר 2023
↑  הונחה אבן פינה ליישוב חדש על שם אופיר ליבשטיין ז"ל, באתר ערוץ 7, 29 בנובמבר 2023
הולודומור

הוֹלוֹדוֹמוֹר (באוקראינית: Голодомор; בתרגום מילולי לעברית: "רצח באמצעות רעב" או "הרעבה עד מוות") היה רעב המוני שהתרחש באוקראינה בין 1932–1933. זהו האסון הלאומי הגדול ביותר שפקד את אוקראינה בהיסטוריה המודרנית. מספר המתים לא ידוע, כשההערכות נעות בין 3 ל-10 מיליון נפשות.
ההולודומור היה חלק מהרעב הסובייטי, שהתרחש בכל ברית המועצות, אך השפיע בעיקר על אזור מרכז אוקראינה, שלא כמו הרעב הקודם באוקראינה (1921–1923) והרעב שהיה אחריו (1946–1947), שפגעו באזור דרום אוקראינה, שם הבצורת היא תופעה מוכרת.
רוב החוקרים סבורים כי מדיניות השלטון הסובייטי הייתה הגורם המרכזי לרעב, וכי לתופעות הטבע היה חלק שולי בכך. כן מניחים ששליט ברית המועצות, יוסיף סטלין, היה מודע להשלכות מדיניותו, אך נמנע מלשנותה. הואיל והאוכלוסייה שסבלה מהרעב הייתה בעיקרה האוכלוסייה הכפרית (האוקראינית) בעוד האוכלוסייה העירונית (רוסית ברובה) כמעט לא סבלה מכך, חלק מהחוקרים המודרניים רואים את הרעב כמדיניות מכוונת נגד האוקראינים[דרוש מקור: מי?], היינו סטלין חתר במכוון לתוצאה זו כדי לדכא את הרגשות הלאומיים בציבור זה, כמו גם את רוח ההתקוממות שלו - באמצעות ההרעבה.
מקור השם

המונח "הולודומור" נוצר מהלחם המילים "הולוד" (голод) – "רעב", ו"מור" (мор) – "מגפה"; או, באופן דומה – מהמונח 'Морить голодом', שפירושו "להרעיב", "להמית ברעב".
הסיבות והתוצאות

בשנות העשרים של המאה העשרים, בראשית ימי ברית המועצות, המפלגה הקומוניסטית עודדה ייצוג המיעוטים הלאומיים בכל דרגי השלטון. האוקראינים נהנו מעשור של תחיית התרבות הלאומית, חיזוק זהותם הלאומית, ביטוי הייחודיות שלהם תוך פיתוח אליטה חברתית אצלם. בהמשך, בתחילת שנות ה-30, התפתחות זו החלה להדאיג את ההנהגה הסובייטית, שחששה מטיפוח הלאומיות האוקראינית על פני האידאולוגיה הסובייטית. מדיניות ה"אוקראיניזציה" הוחלפה ב"רוסיפיקציה", שהביאה לתסיסה באזורים של אוכלוסייה אוקראינית.
בד בבד הוחדרה מדיניות הקולקטיביזציה של החקלאות. הקולקטיביזציה התקבלה בחוסר אהדה בקרב החקלאים. כל עוד שהייתה התנדבותית, מעט מאוד חקלאים הצטרפו לחוות שיתופיות; או אז הממשל החל להפעיל בהדרגה לחץ על החקלאים. לבסוף בסביבות 1929–1930 עשרות אלפי פקידים סובייטים נשלחו לאזורים כפריים כדי לזרז את התהליך. ב-1932 כ-69% ממשקי הבית היו מאוגדים בקולחוזים.
באותו זמן נשלחו כעשרים וחמישה אלף עובדי תעשייה בולשביקים "לסייע" בניהול החוות השיתופיות, תוך שציפו מהם לחסל את ההתנגדות לקולקטיביזציה. מדיניות זו ("דה-קולאקיזציה") התבטאה במאסרים המוניים של "קולאקים", אותם איכרים אמידים שהתנגדו לקולקטיביזציה והחזיקו בתבואה לעצמם. בפועל, המונח "קולאק" הודבק לכל אדם שהתנגד לקולקטיביזציה, ללא קשר למצבו הכלכלי. כ-300 אלף אוקראינים סבלו ממדיניות זו, כשישית מסך כל המיליונים שהוגדרו "קולאקים".
הקולקטיביזציה הובילה לירידה ביבול החקלאי; מהיות אוקראינה ברובה אזור חקלאי שבו הופקה כמחצית יבול החיטה ברוסיה, תוצאות מדיניות זו היו הרות גורל שם במיוחד. בקציר 1932 ציפתה המדינה לאסוף כ-29.5 מיליון טון חיטה מתוך יבול של 90.7 מיליוני טונות. חרף זאת התוצר היה של 55–60 מיליון טון, כשהמדינה אספה רק כ-18.5 מיליון טונות.
הסיבות והתוצאות > גזר דין מוות

ב-7 באוגוסט 1932 ההנהגה הסובייטית העבירה חוק לפיו על גניבת רכוש ציבורי בברית המועצות יוטל עונש מוות. תחולת חוק זה הורחבה עד שחלה כל לקיחת תבואה על ידי האיכרים לשימוש עצמי. חרף זאת החוק לא נאכף בצורה קשה ונעשו בו שינויים. ב־16 בספטמבר 1932 הפוליטביורו שינה מעט את החוק וקבע כי על גניבה בהיקף קטן של "רכוש סוציאליסטי" לא יינתן גזר דין מוות. לעומת זאת, נקבע כי על חברות בארגון שפועל באופן שיטתי ל"הרס רכוש השייך למדינה" כן יוטל עונש מוות. קולאקים, ללא קשר לחברותם בקולחוז, שארגנו התנגדות או גניבת רכוש של הקולחוז או תבואה - צפויים היו לגזר דין מוות. בפועל, עובדי קולחוז שגנבו רכוש או תבואה של הארגון קיבלו עד 10 שנות מאסר, כשגזר דין מוות הוטל רק על מי שגנבו באופן שיטתי.
הסיבות והתוצאות > השלכות

ב-1932 כשהתברר שאספקת התבואה תהיה נמוכה מהערכות הממשלה, הואשמו ה"קולאקים", ה"לאומנים" וה"פטליוראים" בפגיעה בתוצר החקלאי. לפי דו"ח נשיא בית המשפט הסובייטי העליון ב-15 בינואר 1933, כ-103 אלף איש הואשמו בגנבה. 79 אלף מהמקרים הועברו לטיפול בית המשפט: 4,880 נידונו למוות, 26,086 ל-10 שנות מאסר ו-48,097 לעונשים אחרים.
ויאצ'סלב מולוטוב, ראש ועדה מיוחדת, נשלח לאוקראינה לאכיפת החוקים ומילוי המכסה. צו סודי שהוצא ב-9 בנובמבר קבע שעל ארגוני הביטחון הסובייטים להגביר את האפקטיביות. מולוטוב ציווה גם שאם לא נשארה תבואה בכפר יש להחרים כל מזון אחר הנמצא בכפר.
ב-6 בדצמבר הותקנו חוקים חדשים להטלת הסנקציות הבאות על הכפרים האוקראינים שנחשדו באי-ביצוע תהליך איסוף התבואה: איסור אספקת מוצרים או אוכל לכפרים; החרמת כל מוצר למאכל או תבואה שנמצא באזור; איסור על מסחר כלשהו; החרמת כל המשאבים הפיננסים. מחזיקי תבואה או הסוחרים בה נשפטו, והאכיפה נעשתה בעזרת "בריגדות ההלם" שביקרו לעיתים קרובות בכפרים כדי לאסוף את התבואה. מעשים אלו נעשו ללא התחשבות אם הם שמרו מספיק אוכל להאכיל את עצמם או לזריעה לקציר הבא.
הרעב השפיע בעיקר על האוכלוסייה הכפרית, רובה ככולה אוקראינית. בניגוד לרעב הקודם שנגרם בגלל בצורת וזה שבא אחריו ב-1947, הרעב של 1932–1933 באוקראינה לא נוצר מהתמוטטות התשתיות או ממלחמה אלא כתוצאה מהחלטות מנהליות ופוליטיקה מכוונת. התוצאות היו קטסטרופליות: תוך מספר חודשים אחד האזורים הפוריים ביותר בעולם, סבל מרעב כללי.
הסיבות והתוצאות > מספר הקורבנות

מספר הקורבנות של ההולודומור אינו ידוע במדויק. בנאומו של ויקטור יושצ'נקו בפני הקונגרס של ארצות הברית ב-2005, הוא טען כי ההולודומור גבה את חייהם של 20 מיליון בני אדם. לאחר מכן, במאמר בוול סטריט ג'ורנל ב-2007, הוא תיקן את דבריו וטען שנספו בין 7 ל-10 מיליון אוקראינים.
במשך השנים ניתנו הערכות של היסטוריונים לפיהן נספו בין 3 ל-10 מיליון אוקראינים. לפי מסמכי ארכיון מברית המועצות מתו בהולודומור לפחות 2.7 מיליון בני אדם. כמיליון מתוכם היו מקרי תמותת תינוקות. היסטוריונים מודרניים בדקו את נתוני הארכיון והצליבו אותם עם נתונים של סקרי אוכלוסין שנעשו באותה תקופה. לפי חישוביהם, מספר הנספים היה כ־3.2 מיליון.
עמדות בין-לאומיות כיום

אף שהיסטוריונים לא הגיעו להסכמה אם המדיניות המכוונת שהובילו הסובייטים מתאימה להגדרת "רצח עם", ישנן מדינות שמגדירות אותו ככזה, בהן:
אוסטרליה,
איטליה,
איסלנד,
אירלנד,
אנדורה,
אסטוניה,
אקוודור,
ארגנטינה,
ארצות הברית,
גאורגיה,
הונגריה,
הוותיקן,
לטביה,
ליטא,
מולדובה,
מקסיקו,
ספרד,
פאראגוואי,
פולין,
פרו,
צ'ילה,
צ'כיה,
צרפת,
קולומביה,
קנדה
ורומניה.
מצד שני, רוסיה מסרבת בכל תוקף לכנות רעב כ"רצח עם", וטוענת שמדובר בהשלכה של הקולקטיביזציה שממנה סבלו כל עמי ברית המועצות.
החלטה ברוח דומה קיבלו גם גרמניה וסלובקיה.
עמדה דומה הביע גם ארגון אונסק"ו, שבהחלטתו נאמר ש"אין לראות בהולודומור פעולה מכוונת נגד העם האוקראיני, בשל העובדה שמהרעב סבלו גם עמים אחרים בברית המועצות". התנגדותה הנמרצת של רוסיה מנעה עד כה גם דיון בנושא בעצרת הכללית של האו"ם. בשל עמדה זו של המוסדות הבינלאומיים, ישראל הביעה את הכרתה בהולודומור, אך לא כ"רצח עם", זאת למרות בקשה מפורשת של נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו בביקורו בישראל.
בנובמבר 2006 הועבר חוק בפרלמנט האוקראיני, על פיו הכחשת רצח העם האוקראיני היא עבירה על החוק באוקראינה.
ב-3 ביולי 2008 הכיר פרלמנט האיחוד האירופי בהולודומור באוקראינה, אך סירב לדון בהצעה להכיר בו כרצח עם.
נכון ל-2023, קבעו 27 מדינות כי הרעב היה למעשה רצח עם שתוכנן על ידי השלטון הסובייטי בראשות סטלין, וזאת על מנת להטיל טרור על העם האוקראיני ולמנוע בכך התקוממות אפשרית בעתיד.
ב-2008 נפתח בקייב מוזיאון הקרוי אנדרטת הזיכרון לציון קורבנות הרעב ההמוני באוקראינה, וב-2010 קיבל מעמד של מוזיאון לאומי. מדריכי השמע במוזיאון כוללים הדרכה בעברית.
ב-2022 (במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה) השווה האפיפיור פרנציסקוס בין "קורבנות המלחמה מהצד האוקראיני" לבין "רצח העם של סטלין".
לקריאה נוספת

אלק ד' אפשטיין, ג'נוסייד: טיהורים פוליטיים ואתניים בברית המועצות, 1918–1953, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ז 2007, פרק 2: דיכוי החקלאים ורעב יזום בתחילת שנות השלושים, עמ' 75–87.
נטליה מאקארובה

| --- | --- |

 לידה:  21 בנובמבר 1940 (בת 84) לנינגרד, ברית המועצות 
 מדינה:  ברית המועצות, ארצות הברית 
 מקום מגורים:  סנקט פטרבורג 
 השכלה:  אקדמיית וגנובה של הבלט הרוסי (1959) 
 מעסיק:  תיאטרון מרינסקי 
 פרסים והוקרה:  פרס מיוחד של עולם התאטרון (1983)  פרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר במחזמר (1984)  פרס מרכז קנדי (2012)  פרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר (1983)  פרס דרמה דסק לשחקנית מצטיינת במחזמר (1983)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית 
 
נטליה רומנובנה מאקארובה (ברוסית: Ната́лия Рома́новна Мака́рова, נולדה ב-21 בנובמבר 1940) היא פרימה בלרינה וכוריאוגרפית סובייטית. "תולדות המחול", שיצא לאור ב-1981, מציין, כי "ביצועיה מציבים אמות מידה של אמנות ואצילות במחול, שעל פיהן היא הבלרינה המעולה ביותר בדורה במערב."
ביוגרפיה

מאקארובה נולדה בלנינגרד, ברית המועצות. בגיל 12, נבחנה לבית הספר לכוריאוגרפיה של לנינגרד (לשעבר (בית הספר האימפריאלי לבלט), והתקבלה, אף כי רוב התלמידות מתחילות את לימודיהן בבית הספר בגיל 9.
מאקארובה הייתה חברה קבועה בבלט קירוב בלנינגרד מ-1956 עד 1970, שם הגיעה לדרגת פרימה בלרינה בשנות ה-60'. היא ערקה למערב ב-4 בספטמבר 1970, כשהייתה בסיור הופעות עם בלט קירוב בלונדון. זמן קצר לאחר עריקתה, החלה מאקארובה לרקוד עם תיאטרון הבלט האמריקאי בניו יורק ועם הבלט המלכותי בלונדון.
עם הגיעה למערב, השתוקקה מאקארובה להרחיב את הכוריאוגרפיה שלה בביצוע בלטים מאת כוריאוגרפים מודרניים. עם זאת, היא המשיכה להיות מזוהה בעיקר עם תפקידים קלאסיים כמו אודט/אודיל באגם הברבורים וז'יזל. בדצמבר 1975 התבלטו היא ובן-זוגה למחול מיכאיל ברישניקוב בפרק בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "ארנה". ב-1976 השתתפה בהפקה של "אגם הברבורים" של תיאטרון הבלט האמריקאי בשידור חי מלינקולן סנטר ב-PBS וב-NPR. כשהמנהלת האמנותית של תיאטרון הבלט האמריקאי לוצ'יה צ'ייז פרשה מתפקידה, הגישו הן מאקארובה והן ברישניקוב את מועמדותם למשרה. ברישניקוב נבחר, ומאקארובה עזבה את הלהקה והצטרפה לבלט המלכותי בלונדון.
מאקארובה המשיכה להצטיין בתפקידים רבים ושונים, שהבולט בהם הוא התפקיד הראשי בז'יזל. ב-1989 חזרה לתיאטרון הבית שלה, בלט קירוב, והתאחדה מחדש עם משפחתה ועם עמיתיה ומוריה משכבר הימים. שיבתה עתירת הרגשות תועדה בסרט "מקאקארובה חוזרת", שאותו כתבה ואף הציגה. אחרי הופעתה בקירוב, פרשה מן הריקוד. את נעליה ותלבושות הבלט שלה תרמה למוזיאון קירוב. כיום מאקארובה מביימת בלטים כגון אגם הברבורים, הבאיאדרה והיפהפייה הנרדמת ללהקות ברחבי העולם. היא פרשה מן הבלט עקב הצטברות של חבלות, בעיקר לברכיה.
ביוגרפיה > חיים פרטיים

מאקארובה נישאה שלוש פעמים במהלך חייה. פעם לרקדן בלט ופעם לבמאי. ב-1976 נישאה מאקארובה לתעשיין אדוארד קארקאר. מנישואים אלה נולד בן, אנדריי. קארקאר מת ב-22 בדצמבר 2013, בגיל 81. ג'אנט ששון אמרה על מאקארובה, "כשהתחלתי ללמד בסן פרנסיסקו, באמצעות מאדאם באלי, זכיתי לעבוד עם כל אותן רקדניות ראשונות גדולות מרוסיה, כשהן היו שם. כך קיבלתי את נטליה (נטשה) מאקארובה, פרימה בלרינה אסולוטה. הייתה רק פרימה בלרינה אסולוטה אחת עד לתקופה שהיא רקדה. וכאן היא הייתה בידי למשך חמישה חודשים אחרי לידת בנה!"
פרסים ואותות הוקרה

1965 - תחרות הבלט הבינלאומית של ורנה - מדליית זהב
1969 - אמנית כבוד של ברית המועצות
1970 - פרס אנה פבלובה ופרס המבקרים, פריז
1977 - פרס מגזין למחול
1979 - פרס אם השנה
1980 - אוטוביוגרפיה של מחול, הוצאת קנופף, 1979. - תעודת הצטיינות - המכון האמריקאי לאמנויות גרפיות - נבחר לתערוכה
1983 - פרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר- "On Your Toes", (ברודוויי)
1983 - פרס תא הדרמה - On Your Toes (ברודוויי)
1983 - פרס "עולם התיאטרון" - On Your Toes (ברודוויי)
1983 - פרס אסטר - On Your Toes (ברודוויי)
1983 - פרס חוג המבקרים החיצוני - On Your Toes (ברודוויי)
1983 - פרס סטניסלבסקי - On Your Toes (ברודוויי)
1984 - פרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר במחזמר - On Your Toes (ברודוויי)
1985 - פרס איבנינג סטנדרד - על הביצוע הטוב ביותר ב-1985 של הבלט "אונייגין", הוגש על הבמה בידי הנסיכה דיאנה אחרי הביצוע של מאקארובה ב"אונייגין" בשנת 1986 בלונדון
1986 - מועמדות לפרס אמי על "בלרינה", סדרת טלוויזיה דוקומנטרית ב-4 פרקים, רעיון, כתיבה וקריינות של מאקארובה, BBC לונדון/WNET
1992-1991 - פרס איגוד הספריות האמריקאי - על הקלטת הסיפורים "עלמת השלג", "הנסיכה הצפרדע" ו"ציפור האש" על ידי מאקארובה - חברת הקלטות דלוס
1993 - פרס האמן המצטיין - לוס אנג'לס
2000 - פרס על הישג אמנותי - מקסיקו
2004 - פרס על הישג אמנותי מבית הספר לבלט אמריקאי
יצירה > רפרטואר

כאמנית אורחת קבועה עם תיאטרון הבלט האמריקאי והבלט המלכותי, הרפרטואר שלה כלל:
תיאטרון הבלט האמריקאי:
"גן הלילך"; "אלגיות אפלות"; "רומיאו ויוליה" ו"עמוד האש"; "נשא ווריאציות" ו"אפולו"; "הבייאדרה"; "ממלכת הצללים"; קופליה; "סולו לעוגב"; "הנערה הסוררת"; הסילפידה; "דון קישוט"; מפצח האגוזים; מערכה 3 מ"ריימונדה"; "קונטרדנס"; פולחן האביב (טטלי); ציפור האש; "קונצ'רטו", ז'יזל; אגם הברבורים; "רומיאו ויוליה" (מקמילן); היפהפייה הנרדמת, הסילפידות, "מחולות אחרים"; "אפילוג"; "המנדרין המופלא"; "פא דה קווטר"; "הנהר"; "אטיודים (בלט); פה דה דה מרומיאו ויוליה" (צ'רנישוב); "דזיר" ו"נער פרא".
הבלט המלכותי:
"מנון"; "השיר על הארץ"; "חודש בכפר" (בלט); "קונצ'רטו"; "סינדרלה"; "סולו לעוגב"; "סרנדת מחולות בחגיגה"; "סינקופות עלית"; "קונצ'רטו"; "שחמט"; "האיילות"; "רומיאו ויוליה", "אגם הברבורים", "ז'יזל", "היפהפייה הנרדמת", "הסילפידות" של קנת מקמילן; "אדג'ו האמרקלאוויר" של ואן מאנן; "פה דה דה" של מקמילן ט"חלום פה דה דה" של אשטון.
כאמנית אורחת עם להקות בלט ברחבי העולם כלל הרפרטואר שלה:
הרפרטואר הקלאסי (ז'יזל, אגם הברבורים, הסילפידות, הסילפידה) וכן "אונייגין"; "נוטרדם מפריז", "כרמן" (בלט מ-1949), "פרוסט", "האיש היפה והמוות" (פטיט); "רומיאו ויוליה (קראנקו), "אגם הברבורים" (קראנקו), "אשליות" של נימאייר - כמו, אגם הברבורים" מערכה 2, "סונאטה של באך" (מוריס בז'אר); "מפצח האגוזים" (נימאייר); "רומיאו ויולה" (גרסה באורך מלא של צ'רנישוב); "הזמיר, (אשטון); "רוזלינדה" (היינד); "פה דה דה של צ'ייקובסקי" (ז'ורז' בלנשין); "רפאים" (אשטון); מנחת פאון (ג'רום רובינס; "הרהורים" (הייגן) "המקוי האמיתי" (פלד) "השיעור" (פלינדט), "הטוריאדור" אוגוסט בורנונביל; "הברבור הגווע"; "קורסייר", "פה דה דה" ו"פה דה דה מדון קישוט".
יצירה > הפקות מקוריות בבימוי וניהול מאקארובה

1974 - "ממלכת הצללים" - תיאטרון הבלט האמריקאי
1980 - "הבייאדרה" ("רקדנית המקדש")- תיאטרון הבלט האמריקאי
1983 - "פקואיטה" - תיאטרון הבלט האמריקאי
1984 - "ממלכת הצללים" - הבלט הלאומי של קנדה
1985 - "ממלכת הצללים" - לונדון פסטיבל בלט
1986 - "ממלכת הצללים" - תאטרו מוניציפל - ריו דה ז'ניירו
1988 - אגם הברבורים - לונדון פסטיבל בלט
1989 - "הבייאדרה" - הבלט המלכותי השוודי
1989 - "הבייאדרה" - הבלט המלכותי קובנט גארדן - לונדון
1991 - "פקואיטה" - הבלט הלאומי של קנדה
1991 - "פקואיטה" - להקת יוניברסל בלט של סאול, דרום קוריאה
1992 - "הבייאדרה" - לה סקאלה, מילאנו
1992 - "הבייאדרה" - תאטרו קולון, ארגנטינה
1997 - "הבייאדרה" - הבלט הפיני הלאומי
1998 - "הבייאדרה" - בלט דה סנטיאגו, צ'ילה
1998 - "הבייאדרה" - הבלט האוסטרלי
2000 - "ממלכת הצללים" - בלט סן פרנסיסקו
2000 - ז'יזל - הבלט המלכותי השוודי
2000 - "הבייאדרה" - תאטרו מוניציפל, ריו דה ז'ניירו
2001 - "אגם הברבורים" - תאטרו מוניציפל, ריו דה ז'ניירו
2002 - "הבייאדרה" בלט המבורג
2003 - היפהפייה הנרדמת - הבלט המלכותי, קובנט גארדן
2002 - "פקואיטה" - בלט סן פרנסיסקו
2004 - "הבייאדרה" - תיאטר וייקי אופרה נרודובה, ורשה, פולין
2005 - "אגם הברבורים" - פרם בלט, רוסיה
2007 - "הבייאדרה" - הבלט הלאומי ההולנדי
2007 - "אגם הברבורים" - הבלט הממלכתי של סין
2008 - "הבייאדרה" - קורלה בלט, תאטרו ריאל, מדריד
2009 - "הבייאדרה" - בלט טוקיו
2013 - "הבייאדרה" - הבלט הלאומי של אוקראינה
2013 - "ז'יזל" - הבלט המלכותי השוודי
יצירה > סרטי קולנוע

1970 - טלוויזיה BBC - "מחול השניים הברבור השחור" עם רודולף נורייב ו"הברבור הגווע"
1976 - "אגם הברבורים" עם איוואן נאגי במטרופוליטן אופרה - שידור חי מלינקולן סנטר - תיאטרון הבלט האמריקאי
1976 - מחול שניים מ"דון קישוט" ומערכה שנייה מז'יזל (בן-זוג מיכאיל ברישניקוב)
1977 - ז'יזל עם מיכאיל ברישניקוב במטרופוליטן אופרה - שידור חי מלינקולן סנטר - תיאטרון הבלט האמריקאי
1978 - מחול השניים מ"דון קישוט" עם פרננדו ביז'ון במטרופוליטן אופרה - שידור חי מלינקולן סנטר - תיאטרון הבלט האמריקאי
1978 - ג'רום רובינס, "מחולות אחרים", עם מיכאיל ברישניקוב - WNET
1979 - "נטליה מאקארובה" - BBC TVת לונדון - "אסולוטה"
1979 - "קסם המחול"
1980 - הפקת מאקארובה של "הבייאדרה" עם אנתוני דאוול במטרופוליטן אופרה - שידור חי מלינקולן סנטר - תיאטרון הבלט האמריקאי
1980 - "אגם הברבורים" עם אנתוני דאוול - הבלט המלכותי, תמז TV, לונדון
1981 - הופעה רשמית לפני הנשיא - הופעת גאלה לכבוד הנשיא הנבחר רונלד רייגן, מרכז קנדי, וושינגטון הבירה
1983 - "כוכבים מצדיעים לנשיא" - תיאטרון פורד, וושינגטון הבירה (לנשיא רייגן)
1985 - "נאטאשה" - נטליה מאקארובה - תאגיד הווידאו הלאומי/Kultur USA
1985 - תיאטרון הבלט האמריקאי בסן פרנסיסקו - תאגיד הווידאו הלאומי
1985 - "במעמד משלה" - נטליה מאקארובה - תמז TV - לונדון
1985 - תיאטרון הבלט האמריקאי במטרופוליטן אופרה, ניו יורק
1986 - "בלרינה" - סדרה בארבעה פרקים ל-BBC TV
1988 - התחרות הבינלאומית הראשונה על שם אריק ברון - "הופעת אורח" של נטליה מאקארובה
1988 - מפגש מחודש עם בלט קירוב - "ברבור לבן" עם זקלינסקי - שידור חי BBC לונדון
1988 - "רומיאו ויוליה" (מקמילן) עם קווין מקנזי במטרופוליטן אופרה - שידור חי מלינקולן סנטר - תיאטרון הבלט האמריקאי
1989 - "מאקארובה חוזרת" - BBC TV, לונדון/תרבות ארצות הברית
1989 - "אגדת לנינגרד, - BBC TV אומניבוס, לונדון/תרבות ארצות הברית
1989 - "אגם הברבורים, - הפקה של נטליה מאקארובה ללונדון פסטיבל בלט
1991 - "הבייאדרה" - הפקה של נטליה מאקארובה לבלט המלכותי - מקובנט גארדן - Cameras Continentales, Amaya & Thames
1991 - "דיוקן ז'יזל"
1994 - "מסעות ארוכים ברכבת עם BBC" - מסנקט פטרבורג אל טשקנט - נכתב והוצג על ידי נטליה מאקארובה
2007 - "הבייאדרה" - הפקה של נטליה מאקארובה לבלט לה סקאלה, מילאנו
2009 - "הבייאדרה" - הפקה של נטליה מאקארובה לבלט המלכותי, קובנט גארדן, לונדון
2011 - "נטליה מאקארובה שני חיים" - סרט תעודה רוסי
הערות שוליים

↑  שרה קאופמן, וושינגטון פוסט: "בלרינה נטליה מאקארובה: "הספונטניות היא שהצילה אותי"30 בנובמבר 2012
↑  Sassoon מגזין כושר, ששון
↑  Наталья  מוזיאון מורשת רוסיה, מאקארובה (ברוסית)
| פרס טוני לשחקנית הראשית הטובה ביותר במחזמר |
| --- | --- | --- |
| 1947–1975 | גרייס הרטמן (1948) • ננט פאברי (1949) • מרי מרטין (1950) • אתל מרמן (1951) • גרטרוד לורנס (1952) • רוזלינד ראסל (1953) • דולורס גריי (1954) • מרי מרטין (1955) • גוון ורדון (1956) • ג'ודי הולידיי (1957) • תלמה ריטר / גוון ורדון (1958) • גוון ורדון (1959) • מרי מרטין (1960) • אליזבת סיל (1961) • אנה מריה אלברגטי / דיאן קארול (1962) • ויוויאן לי (1963) • קרול צ'אנינג (1964) • לייזה מינלי (1965) • אנג'לה לאנסברי (1966) • ברברה האריס (1967) • פטרישה ראוטלדג' / לזלי אגאמס (1968) • אנג'לה לאנסברי (1969) • לורן באקול (1970) • הלן גלאגר (1971) • אלכסיס סמית' (1972) • גליניס ג'ונס (1973) • וירג'יניה קאפרס (1974) • אנג'לה לאנסברי (1975) |  |
| 1976–2000 | דונה מקצ'ני (1976) • דורותי לודון (1977) • לייזה מינלי (1978) • אנג'לה לאנסברי (1979) • פטי לופון (1980) • לורן באקול (1981) • ג'ניפר הולידיי (1982) • נטליה מאקארובה (1983) • צ'יטה ריברה (1984) • ברנדט פיטרס (1986) • מריאן פלנקט (1987) • ג'ואנה גליסון (1988) • רות בראון (1989) • טיין דיילי (1990) • ליאה סלונגה (1991) • פיית' פרינס (1992) • צ'יטה ריברה (1993) • דונה מרפי (1994) • גלן קלוז (1995) • דונה מרפי (1996) • ביבי ניווירת' (1997) • נטשה ריצ'רדסון (1998) • ברנדט פיטרס (1999) • הת'ר הדלי (2000) |  |
| 2001–הווה | קריסטין אברסולה (2001) • סאטון פוסטר (2002) • מריסה ג'ארט וינוקור (2003) • אידינה מנזל (2004) • ויקטוריה קלארק (2005) • לה־שאנז (2006) • קריסטין אברסולה (2007) • פטי לופון (2008) • אליס ריפלי (2009) • קתרין זיטה-ג'ונס (2010) • סאטון פוסטר (2011) • אודרה מקדונלד (2012) • פטינה מילר (2013) • ג'סי מולר (2014) • קלי אוהרה (2015) • סינתיה אריבו (2016) • בט מידלר (2017) • קתרינה לנק (2018) • סטפני ג'יי בלוק (2019) • אדריאן וורן (2021) • חואקינה קלוקנגו (2022) • ויקטוריה קלארק (2023) • מליאה ג'וי מון (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297345905171  BIBSYS: 3000239  BNE: XX1691717  BnF: cb148495474 (data)  CiNii: DA04725377  GND: 119134756  ISNI: 0000 0001 1059 4517  LCCN: n79078164  MusicBrainz: 1fe07688-4d66-412b-89e3-4940a9ade183  NDL: 00470933  NKC: js20030609006  NLA: 35924265  NTA: 068750692  SNAC: w6gb2708  SUDOC: 156929090  Trove: 1147847  VIAF: 42641402   WorldCat (עם VIAF): 42641402
החרמת ישראל בספורט

החרמת ישראל בספורט מתייחסת להחרמת ספורטאים ישראלים ומועדוני ספורט בישראל, בפרט על-ידי מדינות מוסלמיות וערביות, וספורטאים מטעמן.