stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פוגרום קיילצה

| חלק מפיגועים כנגד יהודים לאחר מלחמת העולם השנייה |
| --- | --- |

 תאריך:  4 ביולי 1946
 תאריך עברי:  ה' בתמוז ה'תש"ו
 מקום:  בעיקר רחוב פלנטי 7, קיילצה, פולין
 מטרה:  הרג יהודים ללא הבחנה
 קואורדינטות:  50°52′23″N 20°37′36″E﻿ / ﻿50.873173°N 20.62658°E﻿ / 50.873173; 20.62658
 סוג:  פוגרום
 נשק:  סכינים, מקלות עץ, מוטות ברזל, מפתחות ואומים
 הרוגים:  47
 פצועים:  80
 מבצע:  פורעים פולנים
 מניע:  עלילת דם
 he
 
הבניין ברחוב פלנטי 7, שבו נטבחו 40 יהודים
חלק מהאנדרטה המוצבת בבית הקברות היהודי בעיר
האנדרטה החדשה על קבר 42 הנרצחים. כל שהיה ידוע על אחד הקורבנות (האחרון ברשימה) הוא המספר שנתנו לו הנאצים – "B-2969 אושוויץ"
פוגרום קְיֶילְצֶה היה פוגרום שאירע בשרידי יהודי פולין ב-ה' בתמוז ה'תש"ו, 4 ביולי 1946, בעיר קיילצה שבפולין, לאחר שנפוצה בעיר עלילת דם נגד יהודים שכביכול השתמשו בדם ילד נוצרי לצורך טקס דתי.
בפוגרום נרצחו 47 מתוך 163 היהודים ניצולי השואה ששהו בעיר וכ-80 נפצעו.
השתלשלות האירועים

ב-1 ביולי 1946 נעלם בקיילצה הנריק בלשצ'יק, ילד בן שמונה. לאחר שהוריו לא מצאו אותו, הם הודיעו על דבר העדרו למשטרה. כעבור יומיים חזר הנריק לביתו וסיפר שיהודים חטפו והחזיקו אותו באחד הבתים בעיר וכי הצליח להימלט בסופו של דבר דרך חלון הבית.
בבוקר 4 ביולי 1946 הלכו הנריק ואביו למסור עדות בתחנת המשטרה. בדרך הצטרף אליהם מכר, וכשחלפו השלושה על פני הבית ברחוב פלנטי 7, הצביע אותו מכר על הבית והורה להנריק לומר שבמרתף הבית הזה הוחזק בניגוד לרצונו. כשנשאל הילד אם יזהה את האיש שנעל אותו במרתף, הצביע הנריק על איש נמוך קומה, שחבש כובע ירוק ועמד באותה שעה ליד הבית.
בתחנת המשטרה, כמאתיים מטר מהבית ברחוב פלנטי, התקבל דיווחו של הילד באמון, ומפקד התחנה הורה לעצור את האיש בעל הכובע הירוק. שישה שוטרים, בלוויית הנריק ואביו, הלכו לחפש את "החשוד". הם עצרו את קלמן זינגר, בחור דתי ניצול מחנות הריכוז, הביאו אותו לתחנת המשטרה והכו אותו. בד בבד החלו השוטרים להפיץ שמועות שיהודים חטפו את הילד וכלאו אותו במרתף.
בהמשך אותו בוקר החל להתאסף בקרבת הבית המון פולני מוסת, שהאמין כי בבניין מוחזקים ילדים נוצרים, שלפי המסורת העתיקה דמם משמש לאפיית מצות, ולפי הגרסה החדשה – לעירויי דם לחיילים רוסים פצועים. לעלילה נוספה שמועה שהילדים הנוצרים המוחזקים בבניין כבר אינם בחיים.
בשעה 11:00 לערך עצרו ליד הבית שני כלי רכב צבאיים, ומתוכם קפצו כמה חיילים מצוידים ברובים אוטומטיים. החיילים ירו על חלונות הבניין. למקום הגיעו גם כוחות משטרה, והם פרצו לבניין. חלק מחברי "הקיבוץ" של תנועת הבריחה, שהכינו עצמם לעזוב את פולין, נגררו החוצה ואחדים נרצחו מיד באכזריות. קציני צבא אחדים, שהצטרפו לאספסוף, הורו ליהודים למסור לידיהם את הנשק, שבו החזיקו לצורכי הגנה והבטיחו לשמור עליהם. כאשר הם עזבו את הבניין החלו שוטרים להרוס את הדירות וההמון ששהה בחוץ פרץ אל הבניין. התנהגותם של השוטרים שלהבה את ההמון, שהשליך אבנים לעבר המבנה וצעק שהיהודים רוצחים ילדים פולנים. היהודים שנלכדו בבניין הוכו בקרשים ובמוטות ברזל. אלה שהוצאו מהבניין נגררו לכיכר סמוכה, ושם נרצחו.
למשך זמן קצר עוד הצליחו כוחות המשטרה והצבא להדוף את ההמון מהבניין ולהעביר את ההרוגים והפצועים לבית החולים העירוני. עם זאת המהומות התפשטו לנקודות נוספות בעיר.
סמוך לבית היהודים שכן המפעל ליציקת פלדה "לודביקוב". בסביבות 12:30, השעה שבה יצאו העובדים להפסקת הצוהריים, פרצו כ-500 פועלים את שערי המפעל ויצאו כאיש אחד לכיוון רחוב פלנטי. הפועלים, שהיו מצוידים בסכינים, במקלות עץ, במוטות ברזל, במפתחות ובאומים, הבקיעו מעבר בקלות ופרצו גם הם לבניין.
באותו יום התנפלו פורעים גם על רכבת שהגיעה לעיר מצ'נסטוחובה; נהג הקטר האט בכוונה, וכל היהודים הוצאו בכוח מהקרונות ונרצחו. הפורעים שדדו מהקורבנות שעונים, בגדים, נעליים וכסף.
בשעות אחר הצוהריים הגיעו לקיילצה יחידות צבא מוורשה ופיזרו את האספסוף. ההרוגים והפצועים היהודים הועברו לבית החולים "אלכסנדרה הקדושה", והניצולים נלקחו לאצטדיון המקומי ולמשרדיו של שירות הביטחון.
במוצאי יום הפוגרום נערכה בעיר פגישת הבנה, שבה השתתפו הפלגים הפוליטיים השונים וסגן ראש המחוז. זה גינה את הלשכה הכנסייתית של הבישופים על אדישותה בעת ההתרחשויות. בפגישה הוסכם על נוסח של כרוז שהיה אמור להתפרסם כדי להרגיע את הרוחות. "הוועד המרכזי של יהודי פולין" בוורשה שלח לקיילצה את הד"ר אברהם ברמן ואת יצחק צוקרמן, והם הביאו ליהודי העיר מזון ובגדים. בשעות הערב הכריזו השלטונות על עוצר והמשטרה הכריזה על מצב חירום.
תוצאות הפוגרום

בפוגרום נרצחו 47 מתוך 163 היהודים ניצולי השואה ששהו בעיר, וכ-80 נפצעו. מבין ההרוגים, 33 גופות זוהו על ידי מכרים או על פי תעודות שנמצאו בבגדיהם. 8 גופות לא זוהו ונקברו בעילום שם. לגבי אחת מהן צוינה הכתובת B 2969 שקועקעה על זרועה. שישה נוספים מתו מפצעיהם בבית החולים בקילצה, כשבוע לאחר הלוויה. כמו כן נהרגו שניים מהתוקפים. יהודי העיר שניצלו מהפוגרום, ובכללם הפצועים שאושפזו בבית החולים בעיר, הועברו מקלצה ללודז' ברכבת מיוחדת של "הצלב האדום".
ב-8 ביולי 1946, נערכו ההלוויות להרוגי הפוגרום, שנקברו בבית הקברות היהודי הישן בעיר. תושבי העיר עמדו משני צדי הרחובות שבהם עבר מסע ההלוויה, ואת המתים ליוו כעשרת אלפים איש, בהם פולנים רבים שהצטוו ליטול חלק בהלוויה בהוראת השלטונות. בראש המלווים צעדה משלחת מטעם מפעל "לודביקוב", ואת מסע ההלוויה הובילה יחידה מיוחדת של הצבא, שהייתה ממונה על הלוויות ממלכתיות וטקסים. בקבר אחים, שאורכו כ-60 מטרים, נטמנו זה בצד זה יותר מארבעים ארונות קבורה.
ב-9 ביולי 1946, החל בבית משפט צבאי שהוקם בעיר, משפטם של הנאשמים ברצח. מבין 12 הפולנים שהועמדו למשפט, נידונו תשעה למוות והוצאו להורג ב-12 ביולי 1946. בין ספטמבר לדצמבר 1946 נערכו משפטי המשך, שבהם הועמדו לדין 30 נאשמים, שוטרים וחיילים, ובנוסף נעצרו גם בכירים מקומיים בדרגים שונים.
לפוגרום נודעה השפעה טראומטית על היהודים בפולין ובעולם כולו, והוא עורר הדים נרחבים. פוגרום זה, יחד עם הפוגרום בקרקוב בסוף שנת 1945 ואירועים אנטישמים נוספים שהתרחשו בפולין, הובילו להתפכחות ניצולי השואה מהחלום להשתלב שוב בחברה הפולנית והוביל להגירה של עשרות אלפי יהודים פולנים במסגרת תנועת הבריחה.
הנצחה

בבית הקברות היהודי בעיר הוקמה על קבר הנרצחים מצבה מאבן חול אדומה, בצורת אובליסק, שעליה נכתב בעברית ובפולנית: "מ"ב קדושים שנרצחו ביום ה' תמוז, תש"ו, בקלצה, ד' ינקום דמם".
בשנת 1996, במהלך טקס זיכרון בקיילצה, ביקש ראש העיר בוגוסלב צ'שלסקי את סליחת היהודים. בנאום שנשא במעמד קהל רב, ובו גם אורחים מישראל, בהם ניצולים מהפוגרום, אמר צ'שלסקי שאין להתכחש לעובדה כי היו בקלצה אנשים שלקחו לידיהם מוט ברזל, אבן או קרש, ורצחו יהודים. לדעת צ'שלסקי, בקשת הסליחה היא מחווה בסיסית ומתבקשת כלפי הקורבנות.
ב-4 ביולי 2006, לציון 60 שנה לפוגרום, התנצלה ממשלת פולין באופן רשמי על האירוע, שהוגדר על ידיה כ"מעשה זוועה, בושה גדולה, טרגדיה ליהודים וטרגדיה גם עבור הפולנים". לזכר הקורבנות הוצב בעיר פסל וניטע עץ אלון.
ראו גם

הטבח בידוובנה (1941)
לקריאה נוספת

שרה בנדר, בארץ אויב, יהודי קלצה והסביבה, 1939 - 1946, יד ושם, ירושלים, 2012
הרב דוד כהנא, אחרי המבול: חיי הקהילות בפולין לאחר השואה, מוסד הרב קוק, ירושלים, 1981, עמודים 58–76.
הילה טימור אשור, השוטר הטוב: האיש שהציל עשרות ניצולי שואה מפוגרום, שנה וחצי אחרי שחרור אושוויץ, ישראל השבוע, ישראל היום, 14 באפריל 2023, כ"ג בניסן תשפ"ג, עמודים 14–17
יוחנן כהן, עוברים כל גבול "הבריחה"פולין 1946-1945זמורה ביתן ומשואה, 1995, עמ' 323–336.
יהודה באואר, הבריחה, מורשת וספרית הפועלים, 1970, עמ' 199–204.
הערות שוליים

↑  יהודה באואר, הבריחה, מורשת וספרית הפועלים, 1970, עמ' 199
↑  יהודה באואר, הבריחה, מורשת וספרית הפועלים, 1970, עמ' 200
↑  הרב דוד כהנא, אחרי המבול: חיי הקהילות בפולין לאחר השואה, מוסד הרב קוק, ירושלים, 1981, עמוד 65.
↑  יהודים נמלטים מקיילצה, פולין, יומיים לאחר הפוגרום ביהודי העיר, 6 ביולי 1946, באתר יד ושם
↑  יהודה באואר, הבריחה, מורשת וספרית הפועלים, 1970, עמ' 202
↑  ראו תיאור פוגרום זה בתיק הארכיון הציוני מס' J12\178
↑  שרה בנדר, בארץ אויב: יהודי קלצה והסביבה 1946-1939, יד ושם, ירושלים 2012
1 2  שרה בנדר, כאילו לא הספיק להם אושוויץ, באתר הארץ, 4 ביולי 2006
↑  פולין התנצלה על פוגרום ביהודים ב-1946, באתר וואלה, 5 ביולי 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011340549905171  PLWABN: 9810600017005606  BnF: cb160501427 (data)  NKC: ph210127  SUDOC: 13071318X
ג'יימס האקר

| --- | --- |

 כינוי:  Scorch
 השכלה:  תיכון ברט הארט יוניון 
 תקופת הפעילות:  מ-1989
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד חיל האוויר ה-19  נשיא אוניברסיטת חיל האוויר  מפקד כוחות האוויר של ארצות הברית באירופה ובאפריקה
 עיטורים
   מדליית השירות המצוין של חיל האוויר   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה (3)  לגיון ההצטיינות (3)  מדליית האוויר (3)
 
ג'יימס האקר (באנגלית: James Hecker) הוא קצין בדרגת גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית המכהן כמפקד כוחות האוויר של ארצות הברית באירופה ובאפריקה.
ביוגרפיה

האקר סיים ב-1989 לימודי תואר ראשון באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית. הוא עבר קורס טיס והוכשר כטייס F-15. שירת כטייס קרב, מדריך טיסה וטייס ניסוי. בשנת 2000 מונה לקצין קישור לסנאט במחלקת חיל האוויר ושירת בתפקיד במהלך פיגועי 11 בספטמבר, לאחר מכן שירת בלשכת הסנאטור טרנט לוט. באוקטובר 2004 מונה למפקד טייסת הקרב ה-27, הטייסת המבצעית הראשונה שהפעילה מטוסי F-22 ראפטור. ביולי 2007 מונה למפקד להק המבצעים של הכנף השלישית. ביולי 2009 מונה לקצין המבצעים של פיקוד כוחות ארצות הברית ביפן. בעקבות רעידת האדמה והצונאמי בסנדאי היה האקר אחראי לתיאום הסיוע ההומניטרי (צבאי ואזרחי) של ארצות הברית ליפן. ביוני 2011 מונה למפקד כנף 432 המפעילה כלי טיס בלתי מאוישים. במאי 2013 מונה למפקד כנף 18 ביפן. באפריל 2015 מונה לראש אגף התכנון בפיקוד הקרב של חיל האוויר.
ביוני 2015 מונה למפקד חיל האוויר ה-19. באפריל 2017 מונה למפקד כוח המשימה של פיקוד מרכז באפגניסטן. ביולי 2018 מונה לסגן ראש אגף המבצעים במטות המשולבים. בנובמבר 2019 מונה למפקד ונשיא אוניברסיטת חיל האוויר. ביוני 2022 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד כוחות האוויר של ארצות הברית באירופה ובאפריקה.
במהלך שירותו צבר מעל 3,600 שעות טיסה על מטוסי F-15,‏ T-38 טאלון, F-22, ססנה 208 קרוואן, מסוקי HH-60 Pave Hawk וכטמ"ם MQ-1 פרדטור. הוא ביצע גיחות מבצעיות במהלך השלטת אזור אסור לטיסה בעיראק, במהלך מבצע כוח מאוחד ובמלחמת אפגניסטן.
האקר בעל תואר שני באווירונאוטיקה מאוניברסיטת אמברי-רידל, תואר שני באסטרטגיה מאוניברסיטת חיל האוויר, ובוגר קורס קצינים בכירים מהאוניברסיטה לביטחון לאומי.
פונפיי (מדינה)

מדינת פונפיי (/ˈ p ɔː n p eɪ / ; באנגלית: Pohnpei State) היא אחת מארבע המדינות של פדרציית מדינות מיקרונזיה (FSM). בירתה היא העיירה קולוניה. שטח המדינה 371.6 קילומטרים רבועים. היא המדינה הגדולה ביותר מבין מדינות מיקרונזיה.
היסטוריה

ילידי פונפיי, במיוחד ה'זקנים', מתייחסים לעיתים קרובות לאירועים בעברם כאילו התרחשו, ב"בימי הגרמנים" או "לפני הספרדים", כמזהים את התקופות ההיסטוריות:
| תקופה | שנים |
| --- | --- |
תקופת הילידים: לפני 1825
תקופה טרום ספרדית: 1825–1886
תקופה ספרדית: 1886–1899
התקופה הגרמנית: 1899–1914
התקופה היפנית: 1914–1945
תקופת ארצות הברית: 1945–1986
תקופת העצמאות: מאז 1986
ההיסטוריה הקדם-קולוניאלית של פונפיי מחולקת לשלוש תקופות: Mwehin Kawa או Mwehin Aramas (בערך 1100לספירה); Mwehin Sau Deleur (מ-1100 לערך עד 1628 לספירה); ו-Mwehin Nahnmwarki (מ-1628 לערך עד 1885 לספירה).
בפונפיי יש חורבות היסטוריות של ציוויליזציה מיקרונזית, עתיקה מהמאה ה-12, באתר נאן מדול.
היסטוריה > הקולוניזציה הספרדית

ב-22 באוגוסט 1526, ביקר באיי קרוליין, (בתוכם נכלל האי פונפיי), חוקר הארצות הספרדי אלברו דה סאבדרה סרון. ב-1 בינואר 1528, אלברו דה סאבדרה סרון, השתלט על האטול אוליטי בשם מלך ספרד. מגלה הארצות והמושל הספרדי מיגל לופס דה לגאספי ביקר בארכיפלג בשנים 1542, 1543 1545 וב-1565.
המבקר האירופי הראשון בפונפיי היה מגלה הארצות והנווט הפורטוגזי בשירות ספרד, פדרו פרננדס דה קירוס, שפיקד על הספינה הספרדית סן ג'רונימו. הוא ראה את האי ב-23 בדצמבר 1595; התיאור שלו קצר אף על פי שמעולם לא נחת עליו. ב-10 בספטמבר 1825 האוסטרלי ג'ון הנרי רו, היה המבקר האירופי השני שביקר באי, כשספינתו ג'ון בול הגיעה לאי כשהיא מותקפת על ידי הילידים.
פונפיי, יחד עם איי סניאווין, נכללו במפות הניווט האירופיות לאחר שנצפו על ידי הנווט הרוסי פיודור ליטקה בשנת 1828. הספרדים קראו לאי בשם פונפיי והקימו את העיר סנטיאגו דה לה אסנסיון ששמה הוסב מאוחר יותר לקולוניה (מהמילה הספרדית מושבה). המושבה הספרדית הייתה מורכבת מפקידים, אנשי צבא, מיסיונרים ופועלים פיליפינים. הספרדים בנו בקולוניה כמה מבני ממשל, מבצר, כנסייה ובית ספר. מספר נזרים מהמסדר הקפוצ'יני הספרדי, נשלחו גם ממנילה לפונפיי כדי להטיף לאמונה הקתולית. קולוניה, ממוקמת במרחק של כ-4.5 קילומטרים מבירה פדרציית מדינות מיקרונזיה, פליקיר.
בשנת 1885, בהוראת ממשלת ספרד, אורגנה משלחת חדשה לפיליפינים, שהייתה אז מושבה של ספרד, כדי להמשיך בכיבוש הסופי של הארכיפלג איי קרולינה. האי פונפיי, הנמצא בחלקו המזרחי של הארכיפלג, המשתרע על שטח של 2,000,000 קמ"ר באוקיינוס השקט, נבחר כמקום מושבו של המושל והממשל הספרדי ששלט על האיים שבמשולש מנילה-גואם-פונפיי. המפקד פוסדילו (Isidro Mateo Posadillo) מונה לעמוד בראש המשלחת שהגיע לאי בסוף 1885. חיל המצב והציוד המינהלי שהוצבו באי היה דל. בשנת 1887 הייתה התקוממות של הילידים באי, שרצחו את כל תושבי המושבה הספרדית שהוקמה. על הכוחות שהרכיבו את המשלחת הספרדית הבאה פיקד המפקד דיאז וארלה (Diaz Varela). מפקד נוסף מהצי, דון לואיס קדרסו אי ריי (Don Luis Cadarso y Rey), הצטרף למשלחת כמושל הארכיפלג. הוא מת כעבור אחת עשרה שנים בקאוויט, גופתו הועברה לפונפיי על גבי ספינת הקרב האמריקאית אולימפיה, שהייתה ספינת הדגל של הצי האמריקאי. האי פונפיי נכבש מחדש על ידי הספרדים בקרבות קשים עם המקומיים. כל המבנים שהילידים הרסו נבנו מחדש. גופתו של דון לואיס קדרסו אי ריי נקברה במבצר. כאשר הילידים ראו את הנוכחות צבאית המוגברת באי, הם קיבלו על עצמם את הסמכות הספרדית.
שרידי מבצר אלפונסו ה-13, המכונה "החומה הספרדית", מתוארכים לתקופה הקולוניאלית.
היסטוריה > שליטה גרמנית ויפנית

לאחר מלחמת ספרד-אמריקה ב־1898, גרמניה קנתה את האי מספרד והאי עבר לריבונות גרמניה, במקביל שם המושבה הספרדית נקבע רשמית קולוניה. האי פונפיי נכבש על ידי יפן במהלך מלחמת העולם הראשונה, שלאחריה חבר הלאומים הכריז שאיי הארכיפלג איי קרוליין הועברו לידי הממשל היפני, כחוב מלחמה של גרמניה, כמו גם איי מרשל ואיי מריאנה (למעט האי גואם, שהיה שטח בריבונות ארצות הברית). הריבונות היפנית נמשכה בין השנים 1914 ל-1945.
היסטוריה > ממשל ארצות הברית

מדינת פונפיי, הייתה מחוז בטריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט, שהכיל בתחילה את האי קוסראה, שהיה עירייה במחוז. בשנת 1977 האי קוסראה הפך למחוז נפרד. בין השנים 1943 ל-1945, במהלך מלחמת העולם השנייה נעקפו האיים והיו תחת מצור של הצי והכוחות האמפיביים האמריקאיים. מתקנים צבאיים יפנים שהיו בחופי האיים הותקפו במספר הזדמנויות, כולל הפצצות מסיביות של ספינות המערכה מסצ'וסטס (BB-59) ואיווה (BB-61), וכן תקיפה אווירית. בתום המלחמה הפכו איי קרולינה לחלק מטריטוריית הנאמנות של איי הפסיפיק.
מדינות הפדרציה של מיקרונזיה זכו לעצמאות מלאה ב-1985. מאז, מדינת פונפיי נמצאת בחוזה הגנה עם ארצות הברית.
גאוגרפיה

מדינת פונפיי ממוקמת באוקיינוס השקט בקצה המזרחי של ארכיפלג איי קרוליין. היא נמצאת באמצע הדרך בין הונולולו למנילה. שטח הקרקע (האדמה) של מדינת פונפיי הוא כ־344.5 קילומטרים רבועים.
המדינה כוללת בסך הכל 10 אטולים מארכיפלג איי קרוליין המרכזיים, כולל האי הראשי פונפיי (שהוא האי הגדול ביותר במיקרונזיה) עם יותר מ-30 האיים קטנים המקיפים אותו. האיים והאטולים הכלולים במדינת פונפיי הם:
פונפיי
Pakin
Ant - בלתי מיושב
Oroluk - בלתי מיושב
Minto Reef - בלתי מיושב (שונית אלמוגים השקועה ברובה).
Sapwuahfik
Mokil
Pingelap
Kapingamarangi
Nukuoro
עשרת האטולים כוללים בסך הכל כ-150 איים. שטחה של המדינה הוא 344.5 קמ"ר, מתוכם 334 קמ"ר הם חלק מהאי הראשי פונפיי. שלושת האטולים Pakin, Ant, Oroluk מהווים את איי סניאבין. האטולים הנותרים מקובצים יחד כאיים חיצוניים.
באי פונפיי, למעט מישורי החוף, מדרונות דרדרת ומניפות סחף, רוב האי הוא אי געשי, הררי, יער גשם צפוף, שופע ומוריק, כשהפסגה הגבוהה ביותר שלו נמצאת בגובה 791 מטרים. ביצות מנגרובים נרחבות נמצאות לאורך רוב החוף הנמוך. האי הוא מעגלי, אורך היקף קו החוף, כ-130 קילומטרים. האי מוקף שונית אלמוגים.
גאוגרפיה > אדמיניסטרציה

המדינה מחולקת ל-11 רשויות, שש מהן נמצאות באי פונפיי, הכוללות גם את האטולים השכנים פאקין ואנט, כמו גם את האטולים הלא מיושבים אטול אורולוק ואטול מינטו שהוא ריף רחוק יותר בצפון מערב. שני האטולים אורולוק ומינטו היוו עירייה נפרדת בשם אורולוק עד 1985, במפקד האוכלוסין של 1980 נפקדו בהם שישה נפשות בלבד. חמש הרשויות הנותרות ממוקמות ב"איים החיצוניים".
בירת המדינה היא העיירה קולוניה הממוקמת באי פונפיי. בירת פדרציית מדינות מיקרונזיה, היא העיירה פאליקיר, הנמצאת גם היא באי פונפיי.
על פי מפקד האוכלוסין לשנת 2021 נרשמו במדינת פונפיי 12 יישובים וכלל האוכלוסייה עמדה על 36,896 נפש. להלן התפלגות האוכלוסייה לפי עיריות ויישובים:
עיריות באי פונפיי עצמו :
Madolenihmw (5,767)
נט (6,639)
סוקהס (6,647)
קיטי (6,470)
קולוניה (6,074)
U (3,192)
עיריות באיים החיצוניים
Mwoakilloa (או Mokil) (183)
Pingelap (258)
Sapwuahfik (לשעבר Ngatik) (456)
Nukuoro (210)
קפינגמרנגי (350)
אורולוק (ללא אוכלוסייה) מאז 1985 חלק מעיריית סוקהס)
גאוגרפיה > דת

הנצרות נהוגה באופן נרחב במדינה, כאשר 56% אחוזים מאוכלוסייה הזדהו כקתוליים במפקד של שנת 2000, ו-37 אחוז כפרוטסטנטים.
פוליטיקה וממשל

מדינת פונפיי היא אחת מארבע המדינות הפדרליות של פדרציית מדינות מיקרונזיה. כפדרציה דמוקרטית, לכל מדינה יש את היכולת לחוקק חוקים ותקנות מקומיות המעניקים לממשל המקומי כוח רב של בתוך המדינה, כמו גם רמה מסוימת של ריבונות האופיינית למדינות פדרליות. המנכ"ל של פונפיי הוא מושל המדינה. בפונפיי בית המחוקקים הוא חד-בתי.
חינוך

משרד החינוך הממלכתי של פונפיי מפעיל בתי ספר ציבוריים.
ממערכת החינוך של פונפיי כוללת:
30 בתי ספר יסודיים ציבוריים ו-6 בתי ספר יסודיים פרטיים, 8 שנתיים (א'-ח').
4 בתי ספר תיכון ממלכתיים ציבוריים.
5 בתי ספר תיכון פרטיים.
ההשכלה העל תיכונית מונגשת במכללת מיקרונזיה-FSM, שיש לה קמפוסים בכל אחת מארבע המדינות של פדרציית האיים. הקמפוס הלאומי של המכללה נמצא בעיר הבירה פליקיר. השלוחה באי יאפ כוללת גם את מכון הדיג והימים (FMI).
מוזיאון לידורקיני היה ממוקם בעיר קולוניה, עד לסגירתו בשנת 2012.
תעשייה וכלכלה

הכלכלה המוניטרית המדינת פונפיי היא המפותחת ביותר מבין מדינות מיקרונזיה, במקביל אליה קיימות גם כלכלות עצמאיות מסורתיות. כמו במדינות אחרות, כלכלת המדינה מסתמכת בעיקר על יבוא של מוצרי יסוד רבים. התעשיות העיקריות במדינת פונפיי הן מוצרים חקלאיים כמו: אגוזי קוקוס, קופרה, בננות וטארו, כמו גם דיג. בראשית המאה ה-21 כלכלת המדינה מתמקדת גם בתיירות, בעיקר תיירות אקולוגית. המוצרים המיוחדים שלה כוללים סבון ופלפל.
סניף של בנק גואם והמשרד הראשי של בנק מדינות הפדרציה של מיקרונזיה ממוקמים בקולוניה.
הערות שוליים

↑  Riesenberg, Saul H (1968). The Native Polity of Ponape. Contributions to Anthropology. Vol. 10. Smithsonian Institution Press. pp. 38, 51. ISBN 9780598442437. נבדק ב-1 בינואר 2012. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  2000 FSM Census of Population and Housing : Pohnpei State Census Report
↑  Constitution, Sokehs Government (באנגלית)
↑  Pohnpei | FSM Statistics (באנגלית אמריקאית)
↑  "Pohnpei - Legal Information System of the Federated States of Micronesia". fsmlaw.org.
1 2  "Higher Education in the Federated States of Micronesia (אורכב 14.10.2017 בארכיון Wayback Machine)." Embassy of the Federated States of Micronesia Washington DC. Retrieved on February 23, 2018.
↑  "Green Travel Guide to Micronesia – How to Visit Sustainably". ecofriendlytravels.com. ארכיון מ-16 ביולי 2021. נבדק ב-2021-07-16. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 01c58349-a06b-4fbb-8911-00ad3170c470  NARA: 10046171 
דגל פונפיי הישן, שהיה בשימוש מ-1977 עד 1992
בתוך הלגונה של Ant Atoll, דרומית מערבית לפונפיי
עיריות באי פונפיי
קולוניה, בירת מדינת פונפיי
תומאס רוברטסון

תומאס ג'יימס רוברטסון (באנגלית: Thomas James Robertson‏; 3 באוגוסט 1823 – 13 באוקטובר 1897) היה חבר הסנאט של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית.
ביוגרפיה

רוברטסון נולד ב-3 באוגוסט 1823 ליד וינסבורו, קרוליינה הדרומית השלים לימודי מכינה קדם אקדמית וסיים את לימודיו במכללת קרוליינה הדרומית (כיום אוניברסיטת קרוליינה הדרומית) בקולומביה ב-1843. הוא התעסק במטעים והיה בעל עבדים. הוא היה חבר בוועידת החוקה של המדינה ב-1865.
עם קבלתה מחדש של מדינת קרוליינה הדרומית לייצוג בקונגרס ב-1868, נבחר רוברטסון כרפובליקני לסנאט האמריקאי; הוא נבחר מחדש ב-1871 וכיהן מ-15 ביולי 1868 עד 4 במרץ 1877, ולא הועמד לבחירה מחדש בסיום תקופת השיקום. במהלך כהונתו בסנאט הוא היה יו"ר הוועדה לייצור (הקונגרסים ה-42 עד ה-44). רוברטסון הצביע נגד חוק הקו קלוקס קלאן, אך הצביע בעד חוק זכויות האזרח משנת 1875. לאחר שכיהן בקונגרס, פרש רוברטסון מהחיים הציבוריים ומעסקים פעילים עקב בריאות לקויה. הוא מת ב-13 באוקטובר 1897 בקולומביה, קרוליינה הדרומית ונקבר בבית הקברות אלמווד.
הערות שוליים

↑  "Congress slaveowners", The Washington Post, 2022-01-19, נבדק ב-2022-07-08
↑  "TO PASS H.R. 320. -- Senate Vote #50 -- Apr 14, 1871". GovTrack.us (באנגלית). נבדק ב-2024-08-08.
↑  "TO PASS H.R. 796. -- Senate Vote #379 -- Feb 27, 1875". GovTrack.us (באנגלית). נבדק ב-2024-08-08.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no00001206  SNAC: w6c2572m  US Congress: R000327  VIAF: 43835464   WorldCat (עם VIAF): 43835464
ריימונד אבקסיס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ינואר 1943 (בת 82) קזבלנקה, מרוקו מרוקו
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1967
 עיסוק:  זמרת, שחקנית
 צאצאים:  יעל אבקסיס 
 פרסים והוקרה:  פרס האקדמיה לטלוויזיה (2005)  פרס תור הזהב על מפעל חיים (2017)
 פרופיל ב-IMDb
 
ריימונד אבקסיס (נולדה בינואר 1943) היא זמרת ושחקנית ישראלית. מהזמרות המצליחות בשפה המרוקאית ובעלת קריירה בינלאומית. זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2005.
ביוגרפיה

אבקסיס נולדה וגדלה בעיר קזבלנקה שבמרוקו. אבקסיס החלה את דרכה כזמרת ששרה בעיקר בערבית, והופיעה מספר פעמים בארמונו של מלך מרוקו.
עלתה ממרוקו עם משפחתה ב-1963 בגיל 20 והשתקעה באשדוד.
לאחר לידת בתה יעל החלה להופיע כדי לעזור בפרנסת הבית ותוך זמן קצר הצליחה והתפרסמה בקרב יוצאי מרוקו בישראל. היא הפיקה מספר תקליטים בחברת קוליפון.
בעלה נהרג בתאונת דרכים ב-1977 כאשר הסיע אותה להופעה, שלושה חודשים אחרי הולדתו של בנם השני אליאל.
מאמצע שנות השמונים היא החלה לשחק בסרטי קולנוע בצרפת.
קריירה

בשנת 1986 ביצעה יחד עם חוה אלברשטיין את השיר "מה שלומך אחות" שכתבה עבורן נעמי שמר.
בשנת 1998 שיחקה במספר פרקים בסדרה הטלוויזיונית "פלורנטין" ששודרה בערוץ 2, לצד: איילת זורר, קארין אופיר, אורי בנאי ואחרים. באותה השנה הופיעה אבקסיס במופע "פעמוני היובל".
בשנת 2000 שיחקה בסרט "הבולשת חוקרת" בבימויו של מרק רוזנבאום.
בשנת 2002 התארחה בסדרת הדרמה של ערוץ 2 "טיפול נמרץ", שם גילמה את רחל.
בשנת 2003 שיחקה בסרט הקולנוע "המנגליסטים" עליו הייתה מועמדת לפרס אופיר, בקטגוריית "השחקנית הראשית הטובה ביותר".
ב-2004 שיחקה בסרט "משהו מתוק", ובדרמה "אהבה זה כואב" ששודרה בערוץ 10, לצד דנה מודן ואסי כהן. באותה שנה השתתפה בצילומי סדרת הטלוויזיה "המשאית" ששודרה בערוץ 2, לצידם של זאב רווח ושלום אסייג.
בשנת 2005 שיחקה ביחד עם בתה יעל אבקסיס בדרמת הטלוויזיה זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה "חתה יסבח סבח", בבימויו של דוד דרעי. בסרט זה גילמה ריימונד את ליליאן אלמקייס, אלמנה קשת יום, המתמודדת עם אימה המעורערת ועם בתה השרויה במערכת יחסים קלוקלת. על תפקידה בסרט זה זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר לשנת 2005. ריימונד גם שרה את שיר הנושא "נשבעתי". זהו השיר הראשון שהיא הקליטה בישראל בעברית לבדה. את מילות השיר כתב אורי ויסברוד, והלחן הוא של מלחין הדרמה כולה יונתן בר גיורא.
בשנת 2012 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "אמא ואבאז" ששודרה ב-HOT בתפקיד יהודית ישראל, אמא של סמי.
בשנת 2018 יצא השיר באלבום האוסף "תֶּמוֹת" בהליקון.
בשנת 2019 שיחקה בסדרה "הנערים" של רשת HBO.
בשנת 2020 ראה אור הסרט התיעודי "ריימונד אל בידאוויה" בהפקה ובימוי של יעל אבקסיס. הסרט הוקרן לראשונה באירוע הפתיחה של פסטיבל דוקואביב של אותה השנה.
פרסים

על משחקה ב"חתה יסבח סבח", סרטו של דוד דרעי, זכתה לראשונה אבקסיס בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר. בנוסף, זכה הסרט בפרס האקדמיה לקולנוע ולטלוויזיה לדרמה הטובה ביותר לשנת 2005.
בשנת 2017 זכתה בפרס תור הזהב למפעל חיים.
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

"דאוויני דאוויני" – (ארבעה שירים), קוליפון
"אנא מטייבה" – (ארבעה שירים), קוליפון
"שירים מרוקאיים" – (ארבעה שירים), קוליפון
"אלבאס" – (חמישה שירים), קוליפון
"אל שינה אל ערוסה" – (חמישה שירים), קוליפון
הערות שוליים

↑  דודי פטימר, ‏ריימונד אבקסיס חוגגת 80 ומספרת על ההצלחות ועל הנפילות, באתר מעריב אונליין, 25 בפברואר 2023
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודמת: 2004 - לאורה ריבלין ("המסע הארוך") | פרס האקדמיה לטלוויזיה - שחקנית בדרמה, מיני סדרה או סרט טלוויזיה  2005 - ריימונד אבקסיס ("חתה יסבח סבח") | הבאה: 2006 - איילת זורר ("בטיפול") |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303789105171  ISNI: 0000 0004 1698 2037  LCCN: no2013083140  MusicBrainz: d904ceb7-8968-41a7-b6b6-3cea439f194f  VIAF: 305045940   WorldCat (עם VIAF): 305045940
שלמה זלמן פינס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 ביוני 1874 ז' בתמוז ה'תרל"ד מינסק 
 פטירה:  6 בנובמבר 1954 (בגיל 80) י' בחשוון ה'תשט"ו 
 תקופת הפעילות:  ? – 6 בנובמבר 1954 
 
הרב שלמה זלמן פינס (ז' בתמוז ה'תרל"ד, 22 ביוני 1874 – י' בחשוון ה'תשט"ו, 6 בנובמבר 1954) היה למדן אוטודידקט ומחבר ספרים תורניים פורה. הוא התכתב עם תלמידי חכמים ידועי שם ופעל גם בענייני ציבור ביהדות שווייץ.