stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה רון-פולני
מפרסומיו

נמנה ונחשב, יחד עם דוד אידלסון, תל אביב: מדע ואמנות, תרפ"ב 1922.
על החינוך בקבוצה: החינוך המשותף, תל אביב: אורים, המרכז לחינוך וארגון עובדיו, תשי"ד 1954.
צעדים ראשונים: פרקי-חיים מבית החינוך לילדי העובדים בתל אביב, יחד עם דוד אידלסון, תל אביב: אורים, תשי"ח 1958.
הניסיון הראשון: בית הספר העמלני בתל אביב (תרפ"ב–תרפ"ג), תל אביב: אוצר המורה, תשכ"א 1961.
חברת הילדים בישראל – מהי?, תל אביב: איחוד הקבוצות והקיבוצים – מחלקת החינוך, 1964.
עד כאן: בשבילי חינוך, תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך, בהשתתפות איחוד הקבוצות והקיבוצים, תשל"ב 1971.
יומן הקבוצה – רמת יוחנן: החל חורף תש"ו 1945-6, יחד עם יעקב ינובסקי, רמת יוחנן: ארכיון רמת יוחנן, תש"ס 2000.
מפרסומיו > בעריכתו

בכל לבבו: נפש לחיים שפרוני, עין חרוד: איחוד הקבוצות והקיבוצים; הסתדרות המורים בישראל, תשכ"ג 1962.
ליל יום הכפורים: מסכת תשכ"ו, רמת יוחנן: [חמו"ל], תש"ל 1971.
לקריאה נוספת

צבי צמרת, 'חינוך על גג "האוורסט שלנו": "המגדלור" החינוכי של התנועה הקיבוצית', בתוך: אביבה חלמיש, צבי צמרת (עורכים), הקיבוץ – מאה השנים הראשונות, ירושלים: יד יצחק בן-צבי; גבעת חביבה: יד יערי; רמת אפעל: יד טבנקין, תש"ע 2010, עמ' 131–132.
נחמן תמיר, אנשי העלייה השנייה - פרקי זכרונות - כרך ב', הוצאת המרכז לתרבות וחינוך תל אביב, 1974, עמודים 386-390
מרים סמט, החדש היה אצלנו - חינוכאים ושיח החינוך ביישוב העברי, 1935-1880, הוצאת מאגנס, 2024.
הערות שוליים

↑  פולסקי ולא פולנסקי: נעמי פולני, שהיא בת אחיו של יהודה, אמרה ששם משפחתם היה פולסקי (ולא פולנסקי) לפני שעוברת לפולני, על ידי אביו או סבו של יהודה.
↑  בין מוריו היו ש. בן-ציון ויחיאל יחיאלי
↑  פרס חינוך יינתן לי. רון-פולני, מעריב, 9 בדצמבר 1968.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312962305171  ISNI: 0000 0000 7096 456X  LCCN: no99014917  VIAF: 97276058   WorldCat (עם VIAF): 97276058
אהרן אברהם קבק

| --- | --- |

אהרן אברהם קבק בשנות ה-20
 לידה:  28 בדצמבר 1881 סמרגון, בלארוס 
 פטירה:  18 בנובמבר 1944 (בגיל 62) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ליטא 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (1943) 
 
שלט מעלות קבק בשכונת בית הכרם בירושלים
אהרן אברהם קַבָּק (א. א. קבק; גם קאבאק; כ"ט בכסלו ה'תרמ"ד, 28 בדצמבר 1881, סמורגון – ב' בכסלו התש"ה, 18 בנובמבר 1944) היה סופר עברי ארץ-ישראלי יליד רוסיה הלבנה.
ביוגרפיה

אהרן אברהם קבק נולד בסמורגון שבפלך גרודנו (ליטא), בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) בשנת 1881, לרב נתן קלונימוס מן העיר וישיי שבפלך סובאלק, אשר לצד בקיאותו התורנית (כתב ספר פירוש לספרו של הרמ"א "תורת חטאת") התמצא בספרות רוסית ותרגם משירי לרמונטוב לעברית. אהרן אברהם קיבל חינוך מסורתי ב"חדר" ובישיבה. בצעירותו עבר לאודסה, ופנה להשכלה. סיפורו הראשון במגמה ציונית, "המעפיל", פורסם ב"השילוח" לזכר הרצל, שנפטר זמן מועט קודם לכן, ושנה לאחר מכן, בשנת ה'תרס"ה, יצא לאור בהוצאת "תושיה" הרומן שלו "לבדה".
אחרי מהפכת 1905 יצא לאיסטנבול, בירת האימפריה העות'מאנית, שם שהה זמן-מה ושלח מאמרים וסיפורים ל"הזמן", ליומון היידי "דער פריינד" ולשבועון הציוני "דאס אידישע פאלק".
בשנת 1911 עלה לארץ ישראל ועסק בהוראה זמן קצר בגימנסיה הרצליה בתל אביב. ב-1914 יצא ללמוד באוניברסיטת ברלין, ומשבאו אותות המלחמה עבר לשווייץ ולמד באוניברסיטת לוזאן במשך כל שנות המלחמה, והוסמך לדוקטור לפילוסופיה. לאחרי המלחמה חזר לארץ ישראל, השתקע בירושלים ונמנה עם מייסדי שכונת המורים והסופרים בית הכרם. היה מורה לספרות עברית שנים רבות בגימנסיה העברית רחביה.
בזמנו נחשב לאחד המספרים הפופולריים ביותר בספרות העברית. ספרו הידוע ביותר היה "במשעול הצר", שאותו רקם בצעידתו הלוך ושוב במשעול הצר שהוליך מרחוב ביאליק בבית הכרם לחורשת ביתו של חיים שלי.
ספרו "בחלל הריק" זכה בפרס ביאליק בשנת תש"ג (1943). בכתיבתו ניסה קבק להתמודד עם בעיות ההווה, ובסיפוריו עיצב שפע של דמויות, אירועים ותמונות הווי. להצלחה רבה במיוחד זכה ברומנים ההיסטוריים שלו, שבהם הוא מוכיח כושר יצירתי רב.
קבק נפטר ב-18 בנובמבר 1944 בירושלים, ונקבר בהר הזיתים.
אשתו, שרה פייגה (נפטרה ב-1950‏), שאותה נשא בשנת 1911, הייתה אחותם של חיים טשרנוביץ ("רב צעיר") ושמואל טשרנוביץ (אביה של ימימה אבידר-טשרנוביץ).
בשנת 1959 נקרא על שמו רחוב בירושלים.
יצירתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
מספריו

במשעול הצר - רומן על חיי ישו
שלמה מולכו (טרילוגיה)
תולדות משפחה אחת (טרילוגיה) - סאגה רחבת יריעה על משפחה יהודית בתקופת ההשכלה במזרח אירופה
אהבה (נובלה)
לבדה -רומן (ורשה: תושיה, תרס"ה)
מעל המגדל- ספור (ורשה: ספרות, תר"ע)
בין ים ובין מדבר - רומן (תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ג) 3 כר'.
תרגומים

רחוב החתול הצד דגים, מאת יולן פלדש הוצאת "רימון", 1940
האדום והשחור, רומן מאת סטנדל .עם מבוא מאת סטיפן צויג (ירושלים: מצפה, תרפ"ט) 3 כר'.
עריכה

מאסף סופרי ארץ ישראל: לספרות ולדברי מחשבה, בהוצאת המפעל העצמי של אגודת הסופרים העברים בארץ ישראל - "החברה למפעלי הספרות העברית" בע"מ, שנת ת"ש. (יחד עם אליעזר שטיינמן)
לקריאה נוספת

בצרון יב (תש"ה) – חוברת אב–אלול הוקדשה לקבק.
משה אונגרפלד, 'בין א. א. קבק לח. נ. ביאליק', מאזנים 20, 3–4 (1965), 300–303.
א. אונגרפלד, 'הסופר א.א. קבק, כ"ה שנה לפטירתו', הצופה, כ"ה בכסלו תש"ל, עמ' 6.
יעקב צור, 'במחיצתו של קבק', בצרון סה (תשל"ד), 223–231.
אהרן אברהם קבק, 'איגרות' (לפ. לחובר - לי. ח. ברנר - ליעקב פיכמן - לג. שופמן - לאשר ברש) מאזנים לט (תשל"ה), 382–387.
יוסף אורן, 'הרומן ההיסטורי הראשון של קבק' (שלושים שנה למותו), מאזנים לט (תשל"ה), 376–381. (על "שלמה מולכו")
שמאי גולן, 'אפיפניות ביצירתו של א.א. קבק', ירושלים: מאסף לדברי ספרות ט-י (תשל"ה), 251–257.
אברהם שאנן, 'קבק על קבק', משא 40 (תשל"ו), 1.
שמואל ורסס, 'המבקר א.א. קבק', מאזנים מב (תשל"ו), 26–37.
רות שנפלד, 'א"א קבק בתורת מבקר הפרוזה בת-זמנו', בתוך: נורית גוברין (עורכת), פלס: מחקרים בביקורת הספרות העברית: מאסף לזכר ש"י פנואלי, תל אביב: מכון כץ לחקר הספרות העברית, אוניברסיטת תל אביב, תש"ם 1980, עמ' 195–213.
רות שנפלד, 'הרומן האודיסאי של א"א קבק: על ’סיפור בלי גיבורים’', מחקרי ירושלים בספרות עברית ט (תשמ"ו), 215–238. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
מלכה שקד, 'בין תליה לתחיה: יחסים בין-מוטיביים וארגון המשמעות ברומן האחרון של א.א. קבק', בצרון 37–38 (תשמ"ח), 58–74. (על "תולדות משפחה אחת")
שרה האופטמן, דרכי העיצוב הפיגורטיבי של הגבור המודרני ביצירות א.א. קבק, דיסרטציה, אוניברסיטת בר-אילן, תש"ן 1990.
קציעה עלון, 'נוצרים, יהודים ו"אחרים": עיון במורשת הספרותית של אברהם אהרון קבק ושל שלום אש', תיאוריה וביקורת 26 (2005), 175–199. (על "במשעול הצר"; גרסה מקוונת)
צבי סדן, 'נשבה בקסמיו של האיש מנצרת: א.א. קבק, "במשעול הצר"', עתון 77 312–313 (תשס"ו), 22–24, 53.
אילת נגב, א. א. קבק: אמא קראה לו "בעל הרומנים", מתוך שיחות אינטימיות תל אביב: משכל, 1995. גרסה דיגיטלית בפרויקט בן־יהודה
Werner Weinberg, 'Kabak’s connections with America,' American Jewish Archives 22, 2 (1970), 166-173.
Norman Tarnor, 'Aharon A. Kabak: the heroic quest,' Jewish Book Annual 40 (1982), 120-126.
הערות שוליים

↑  לפי יעקב צור (טשרנוביץ), בן גיסו של קבק, נולד קבק בשנת 1883 (מקור: יעקב צור, במחיצתו של קבק. בארכיון גנזים, אוסף 589 (קבק, א.א.), סימול כ-39525).
↑  מסיבת יובל לא"א קבק בשכונת בית הכרם, בעיתון דבר, 23 בפברואר 1941. "הנה הוא המשעול הצר מאחורי חורשת ביאליק, שם ביקש ישו את דרכו" שם, עמ' 3
↑  חתני פרס ביאליק לשנת תש"ג, דבר, 6 בינואר 1944.
↑  שרה־פייגה קבק, דבר, 19 בדצמבר 1950.
↑  רחובות בירושלים ע"ש קבק וכרמון, דבר, 5 במרץ 1959.
↑  ראו ביקורות: רבקה גורפיין, "במשעול הצר" לא. א. קבק, דבר, 21 בפברואר 1938; שלום קרמר, אמונה ואמנות, דבר, 15 במרץ 1940; מ. תמרי, "במשעול הצר", דבר, 14 באפריל 1950.
↑  ראו ביקורת: ר., בעולם הרגש, דואר היום, 22 בינואר 1926.
↑  ראו ביקורת: י. י–ב, "בצרון" לזכרו, דבר, 9 בנובמבר 1945.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: שאול טשרניחובסקי, חיים הזז | פרס ביאליק  1943 | הבא: שלמה צמח, יהודה קרני |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263487605171  PLWABN: 9810558909605606  BnF: cb12197236q (data)  GND: 1124486186  ISNI: 0000 0001 1673 6432  LCCN: n81006924  NLA: 35256551  NTA: 07240471X  SELIBR: 250022  SUDOC: 086043625  Trove: 884829  VIAF: 75164830   WorldCat (עם VIAF): 75164830
Interplay

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  בריאן פרגו 
 תקופת הפעילות:  1983–הווה (כ־42 שנים)
 חברות בנות:  14 Degrees East 
 מיקום המטה:  בוורלי הילס 
 ענפי תעשייה:  משחקי מחשב
 מוצרים עיקריים:  Planescape: Torment, Fallout, Baldur's Gate, Icewind Dale
 הכנסות:  1,380,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2010) 
 רווח:  1,030,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2010) 
  
 www.interplay.com
 
Interplay היא חברת פיתוח והפצת משחקי המחשב, אשר יועדה לפיתוח משחקי תפקידים ממוחשבים. החברה הוקמה בשנת 1983, ומשרדיה המרכזיים מוקמו במדינת קליפורניה שבארצות הברית.
המחלקה התפרסמה בעיקר בעבודתה על המשחק Planescape: Torment וסדרת המשחקים Fallout, אך נחלה הצלחה גם במשחקיה האחרים. (כדוגמת סדרות המשחקים Baldur's Gate, ו-Icewind Dale).
בשנת 2005 נסגרה חברת פיתוח משחקי וידאו Titus Interactive (שפיתחה בין היתר את המשחק "פרהיסטוריק") וכל הזכויות על משחקיה הועברו ל-Interplay.
הערות שוליים

↑  "3D Realms is digging up Kingpin for PC and consoles". Destructoid (באנגלית). נבדק ב-2020-01-19.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 20058e6a-9cf2-4f15-8657-d7f915ff10a9  MusicBrainz: af005936-66f6-4a94-a5c5-d32b726901cf
כרטיס חופש

.
אנשים בעלי כרטיס חופש בלונדון, 1851
כרטיס חופש או כרטיס חופשה (באנגלית: Ticket of leave) היה מסמך שנתן שחרור על-תנאי ומספר חירויות, שהונפק לנידונים שהראו שניתן לסמוך עליהם. במקור, הכרטיס הונפק בבריטניה, ומאוחר יותר הותאם על ידי ארצות הברית, קנדה ואירלנד.
כרטיס חופש לפי מדינה > אוסטרליה

מערכת כרטיס החופש הוצגה לראשונה על ידי המושל, פיליפ גידלי קינג, ב-1801. מטרתה העיקרית של המערכת הייתה להפחית את הנטל על הממשלה הקולוניאלית החדשה שמספקת מזון מהחנויות המוגבלות של הממשלה לנידונים שהוגלו בעיקר מאנגליה למושבות העונשין ניו סאות' ויילס וטסמניה באוסטרליה. נידונים שהיו מסוגלים לפרנס את עצמם קיבלו כרטיס חופש. הכרטיסים ניתנו גם כפרס על התנהגות טובה, שאפשרה למחזיקים לחפש עבודה במחוז מוגדר, אך לא לעזוב אותה ללא אישור הממשלה או השופט האחראי על המחוז. כל חילופי מעסיק או מחוז נרשמו באותו כרטיס חופש.
במקור, כרטיס החופש ניתן ללא כל קשר לתקופת העונש שאותו ריצה נידון. למספר "נידונים ג'נטלמנים" הונפקו כרטיסי החופש עם הגעתם למושבה. החל מ-1811, החלו להוסיף עבודת עונשין לנידונים, וב-1821, המושל תומאס בריסביין (אנ'), הציג תקנות המפרטות כי כרטיס החופש יינתן לפי מספר השנים שאותו נידון קיבל:
אם הנידון קיבל גלות של 7 שנים, הנידון יוכל לקבל את כרטיס החופש לאחר שמלאו 4 שנים.
אם הנידון קיבל גלות של 14 שנים, הנידון יוכל לקבל את כרטיס החופש לאחר שמלאו 6–8 שנים.
אם הנידון קיבל גלות לכל החיים, הנידון יוכל לקבל את כרטיס החופש לאחר שמלא 10–12 שנים.
לאחר ריצוי העונש המקורי המלא, תינתן "תעודת חופש" על פי בקשה של הנידון. אם הנידון קיבל גלות לכל החיים, הנידון היה יכול לקבל כרטיס יציאה או חנינה על-תנאי או מלאה.
בעלי כרטיסי חופש הורשו להתחתן או להביא את משפחותיהם מבריטניה ולקנות דברים, אך הם לא הורשו לשאת כלי נשק או לעלות על אונייה. נידונים שעמדו בתנאי כרטיס החופש עד לסיום מחצית מתקופת מאסרם, היו זכאים לחנינה על-תנאי, שהסירה את כל המגבלות למעט איסור יציאה מהמושבה. נידונים שלא עמדו בתנאי הכרטיס שלהם, היו יכולים להיעצר ללא צו משפטי, להישפט ללא פנייה לבית המשפט העליון (אנ'), ולוותר על רכושם. את כרטיס החופש היה צריך לחדש מדי שנה. אלו שקיבלו את כרטיס החופש נאלצו להשתתף במפקדי נוכחות ובכנסיות.
הכרטיס עצמו היה מסמך מפורט ביותר שפירט, בין השאר, את המקום והשנה בה נשפט הנידון, את שם האונייה בה הוא הוגלה לאוסטרליה ומשך גזר הדין. בנוסף, בכרטיס החופשה היה גם תיאור פיזי מלא של הנידון, יחד עם שנת לידתו, העיסוק הקודם ואיפה נולד.
לכרטיס החופש היו שני עותקים:
העותק הראשון היה כרטיס החופש המקורי שהונפק לנידון שהוענק לו, והייתה לו החובה להחזיק, בכל עת, את כרטיס החופש שלו. כמעט ולא ניתן למצוא את העותקים המקוריים.
העותק השני היה העותק הרשמי של כרטיס החופש ונשמר בתיק על ידי הממשלה. עותקים אלו נשמרו ברשומות ארכיונים, והן זמינות לחוקרים.
לדברי קצין הצי המלכותי הבריטי, אלכסנדר מקונוצ'י (אנ'), כרטיסי החופש יכלו להיות מושעים באופן מוסכם בגלל "האי-סדרים הקטלניים" ביותר, ו-"שיעור גדול מאוד" של החזרות של כרטיסי חופש כתוצאה מעבודה ממשלתית.
כרטיס חופש לפי מדינה > הצבא הבריטי

בזמן מלחמת העולם השנייה, "כרטיס חופש" היה מאפשר לחייל לצאת משירות פעיל.
כרטיס חופש לפי מדינה > קנדה

ב-11 באוגוסט 1899, חוקק הפרלמנט הקנדי חוק למתן שחרור מותנה של נידונים - חוק כרטיס חופש.
חוק זה התבסס כמעט מילה במילה על החקיקה הבריטית המקורית. באותו חוק, לא הייתה שום התייחסות למטרה של שחרור על-תנאי, אם כי בדרך כלל ניתן כרטיס חופש כסוג של חנינה.
בתחילת הדרך, המושל העניק שחרור על-תנאי בעצת הקבינט בכללותו. מאוחר יותר, תוקן החוק כך שהסמכות לייעץ למושל הכללי הוגבלה לשר המשפטים בלבד. תיקון החוק קבע סטייה משמעותית מהנוהג המסורתי בשימוש בחנינות. החוק היה ניסיון להפריד בין החלטות השחרור לפוליטיקה. למרות זאת, מאחר שהחלטה על שחרור על-תנאי היה עדיין בידי שר נבחר, לדעת הקהל הייתה השפעה חזקה, ולעיתים גם הייתה מוטלת בספק.
בתחילת המאה ה-20, קנדה ייושבה בדלילות. היה קשה לעקוב אחרי גברים בעלי כרטיס חופש, והרשויות הסתמכו על חניונים שידווחו מדי חודש למשטרה. היו לכך חסרונות, וכאשר התנועה הנוצרית-פרוטסטנטית, צבא הישע, הציעה לקחת על עצמה את הפיקוח על השחרור על-תנאי במקומות מסוימים, משרד המשפטים שמח לקבל זאת. קציני הארגון פעלו כקצינים האחראים לשחרור עד לביטול התפקיד ב-1931.
ב-7 במרץ 1939, הועברה בפרלמנט הקנדי הצעת חוק C-34. הצעת חוק זו תיקנה את חוק העונשין ויצרה ועד מנהלי המונה שלושה חברים שיהו אחראים לכך.
כרטיס חופש לפי מדינה > אירלנד

ולטר קרופטון (אנ') ניהל את מערכת כרטיסי החופש האירית.
הערות שוליים

↑  "Bottomley: Parole in Transition: A Comparative Study of Origins, Developments, and Prospects for the 1990s". ארכיון מ-2020-10-27. נבדק ב-2008-05-11.
↑  "Convicts and the British colonies in Australia". australia.gov.au. Australian Government. אורכב מ-המקור ב-1 בינואר 2016. נבדק ב-2017-01-03. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Alexander B. Smith; Louis Berlin (1988). Treating the criminal offender. Springer. p. 25. ISBN 978-0-306-42885-2.
↑  Doherty, Fiona (2013). "Indeterminate Sentencing Returns: The Invention of Supervised Release". N.Y.U. L. Rev. 88.
↑  Smith, Richard (2004). Jamaican volunteers in the First World War : race, masculinity and the development of national consciousness (1. publ. ed.). Manchester Univ. Press. ISBN 978-0-7190-6985-7.
משלת המושבות של ניו סאות' ויילס – כרטיס חופש של נידון, 1846
נהרדעא
ראו גם

ישיבת נהרדעא
לקריאה נוספת

יונתן גן אור, על מה חרבה נהרדעא? תהודה היסטורית בתלמוד הבבלי, מעגלים ה', תשס"ז 2007, עמ' 117–155.
הערות שוליים

↑  אגרת רב שרירא גאון, מהדורת לוין עמ' 72–73, וממנו ברש"י מגילה דף כ"ט. ד"ה דשף.
↑  תלמוד בבלי, מסכת מגילה כ"ט.
↑  מנחם שטרן - Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1980, Vol. II, C. Arrian, p. 155
↑  מסכת עירובין דף ו:
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544273205171
די אוהרה

| --- | --- |

 לידה:  9 באוגוסט 1935 (בת 89) נמפה, ארצות הברית 
 שם לידה:  דלורס ב. אוהרה
 מדינה:  ארצות הברית 
 ידועה בשל:  האחות הראשונה של האסטרונאוטים בתוכנית מרקורי
 
דלורס ב. "די" או'הרה (באנגלית: Dolores B. "Dee" O'Hara; נולדה ב-9 באוגוסט 1935) היא האחות הראשונה שטיפלה באסטרונאוטים הראשונים של נאס"א, במסגרת תוכנית מרקורי, והניחה את התשתית לטיפול של אחיות מוסמכות במסגרת רפואה בחלל (אחיות המוסמכות לטיפול באסטרונאוטים). אוהרה הייתה האחות הראשונה הרשמית של אסטרונאוטי תוכנית מרקורי ומשפחותיהם, והמשיכה לתמוך בתוכנית ג'מיני, תוכנית אפולו וגם באסטרונאוטים של תוכנית סקיילאב.
האסטרונאוט ג'ון גלן, טייס מרקורי-אטלס 6, משוחח עם האחות דלורס אוהרה במהלך ההכנות לשיגור
בצעירותה

אוהרה נולדה ב-9 באוגוסט 1935 בנמפה, איידהו, ארצות הברית. בשנת 1956 קיבלה הסמכה כאחות מוסמכת לאחר סיום לימודים בבית הספר לאחיות בבית חולים פרובידנס בפורטלנד, אורגון.
 לאחר סיום הלימודים, בין השנים 1956–1957 היא השלימה הסמכה כאחות חדרי ניתוח באוניברסיטת אורגון, ועבדה שם כאחות מוסמכת. לאור בעיות גב, היא עברה לעבוד עם רופאים פרטיים בעיר פורטלנד, ולמדה איך לבצע עבודות מעבדה וצילומי רטנגן.
בחיל האוויר האמריקני

אוהרה שוכנעה על ידי השותפה שלה להצטרף לחיל האוויר האמריקני, דבר שהיה פחות נהוג שנשים עושות באותה תקופה. היא השלימה את קורס הקצינים בבסיס חיל האוויר מקסוול באלבמה וקיבלה דרגת לוטננט שני.
במאי 1959 היא הוצבה לבסיס חי האוויר פטריק בקייפ קנברל, פלורידה, כתמיכה בתוכנית מרקורי. בשנת 1963 היא הוצבה כאחות הצוות ב Cocoa Beach, פלורידה.
אוהרה פרשה רשמית מחיל האוויר בשנת 1964 כדי לעבור למרכז הטיסות המאוישות (לימים מרכז החלל ג'ונסון ביוסטון, טקסס) כדי להקים את מעבדת רפואת החלל.
כאחות חלל

בנובמבר 1959 אוהרה מונתה האחות הרשמית של צוות תוכנית מרקורי. תפקידה היה להקים את מעבדת הרפואה האווירית (Aeromed), אזור השינה של הצוות, אזור בדיקות האסטרונאוטים בהאנגר S, ולהיות האחות של הצוות. מפקד בסיס חיל האוויר פטריק סקייפ קנברל, הקולונל ג'ורג' האף, התעקש שתהיה אחות בצוות כיוון שהוא חשב שהאסטרונאוטים ישתפו יותר מידע עם האחות (במקום עם הרופא שעלול לקרקע אותם). בנוסף, הוא חשב שאם האחות תשהה עם הצוות מספיק זמן, היא תדע לזהות מתי הם לא מרגישים טוב. אוהרה זכתה באמונם של האסטרונאוטים. היא ערכה איתם הסכם - הם לא יסתירו ממנה מידע, והיא לא תבגוד באמונם, אלא אם מדובר במקרה שלדעתה מסכן את בריאותם או את הצלחת המשימה.
אוהרה הייתה האחות היחידה אשר רשמית מונתה לטפל באסטרונאוטים, והיא יצרה קשר טוב וחברויות עם האסטרונאוטים והמשפחות שלהם. לפני כל שיגור היא ביצעה את הבדיקות הרפואיות הנדרשות כולל בדיקת גובה ומשקל, (בשביל להשוות ולמדוד כמה משקל איבדו במהלך בטיסה), טמפרטורת גוף ובדיקות דם, עם הזמן האסטרונאוטים לא הסכימו שמישהו אחר חוץ מאוהרה יבצע את הבדיקות הללו.
אוהרה עזרה להקים בית חולים נייד באיי בהאמה (באי בהאמה הגדול) כדי לתמוך בבדיקות לאחר הטיסה, או לטפל באסטרונאוטים שנפצעו לאחר הנחיתה (בעיקר בטיסות התת-מסלוליות הראשונות). אחות נוספת, לוטננט שירלי סינאת' (Shirley Sineath) הייתה מיועדת כאחות חדר ניתוח בצוות שטיפל באסטרונאוטים החוזרים.
בשנת 1964 היא עברה ליוסטון כדי להקים את מרפאת רפואת החלל (Flight Medicine Clinic) במרכז החלל ג'ונסון. היא מונתה לאחות התעסוקתית האחראית עד שנת 1967, והמנהלת של משרד לרפואה מונעת בין השנים 1967–1971. במהלך תוכנית ג'מיני היא עבדה מול האסטרונאוטים ומשפחותיהם, והייתה האחות היחידה יחד עם חמישה רופאים.
אוהרה ביצעה את כל הבדיקות לפני טיסה, והיה טסה כל פעם מיוסטון לקייפ קנבראל עם הצוותים ונשארת בפלורידה עד לחזרתם אחרי הנחיתה. היא אז ביצעה את כל הבדיקות אחרי הטיסה והיה אחראית על התיעוד. ביוסטון היא ביצעה את המעקבים הרפואיים השגרתיים, בדיקות יותר מעמיקות וניהול הטפסים המנהליים, יחד עם הטיפול השוטף במשפחות האסטרונאוטים. המרפאה הרפואית טיפלה גם בכל הצוות המוטס, טייסים ואנשי התפעול. אוהרה תמכה וליוותה את כל השיגורים בתוכנית אפולו, מהטרגדיות (כמו שריפת אפולו 1) ועד להצלחות הגדולות ונחיתות על הירח.
בין השנים 1971–1974 אוהרה הייתה המנהלת של מחלקת התפעול הרפואי בענף רפואת החלל, עד שעברה למרכז המחקר איימס בקליפורניה. אוהרה הייתה מעורבת בהחלטה למנוע מהאסטרונאוט קן מטינגלי לטוס בטיסות אפולו 13 לאור החשד שהוא נחשף לאדמת.
אוהרה נכחה בכל שיגור בתוכניות מרקורי, ג'מיני ואפולו. לאחר סקיילאב היא גם הוזמנה להיות נוכחת בשיגור טיסות אפולו-סויוז ובשיגור טיסת המעבורת הראשונה ב-1983.
במהלך תפקידה כאחות הרשמית של האסטרונאוטים היא קיבלה הרבה מכתבי מעריצים.
במרכז המחקר איימס

בשנת 1974 אוהרה עברה למרכז המחקר איימס שם היא הייתה אחראית מתקן לחקר גוף האדם (Human Research Facility). במסגרת תפקידה הייתה אחראית על ניהול מחקרי המנוחה במיטה (bed rest studies). במסגרת מחקרים אלו הרופאים בדקו את ההקבלות בין ההשלכות הגופניות של שהייה ממושכת במצב מאוזן וטיסות בחלל במיקרו כבידה.
אוהרה המשיכה להיות המנהלת של המכון עד פרישתה בשנת 1997. לאחר הפרישה אוהרה המשיכה להתנדב במרכז החלל איימס. היא גם משמשת כחברת ועד חיצונית של הוועדה לבחינת המחקר של גוף האדם והשלכות התעופה בחלל על גוף האדם.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  "Dolores B. "Dee" O'Hara on the NASA Johnson Space Center Oral History Project". NASA Johnson Space Center. 23 באפריל 2002. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "ביוגרפיה של די אוהרה" (PDF). NASA. 14 בינואר 1999. נבדק ב-8 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "Meet: Dee O'Hara, First Nurse to NASA's First Astronauts". NASA. 24 באוקטובר 2004. אורכב מ-המקור ב-2016-10-15. נבדק ב-2018-07-09. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "להיות אחות של אסטרונאוטי נאס"א". Space Boffins podcast. The Naked Scientists. 10 בספטמבר 2016. נבדק ב-8 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Shayler David and Ian A. Moule. Women in Space - Following Valentina. p. 72.
↑  "האחות לאסטרונאוטים הראשונים של נאס"א מדברת על הקריירה שלה". spaceref. 3 בינואר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  האתר הרשמי של הHuman Research Program
↑  אבי סולומון (29 ביוני 2016). "לראות את כדור הארץ והירח במבט אחד". Medium. {{cite web}}:  (עזרה)
| תוכנית מרקורי |
| --- | --- | --- |
| טיסות לא מאוישות | ליטל ג'ו 1 • ביג ג'ו 1 • ליטל ג'ו 6 • ליטל ג'ו 1A • מרקורי-אטלס 1 • Beach  Abort • ליטל ג'ו 5 • מרקורי-רדסטון 1 • מרקורי-רדסטון 1A • מרקורי-אטלס 2 • ליטל ג'ו 5A • מרקורי-רדסטון BD • מרקורי-אטלס 3 • ליטל ג'ו 5B • מרקורי-אטלס 4 • מרקורי סקאוט 1 |  |
| טיסות עם יונקים | ליטל ג'ו 2 • ליטל ג'ו 1B • מרקורי-רדסטון 2 • מרקורי-אטלס 5 |  |
| טיסות מאוישות | מרקורי-רדסטון 3 • מרקורי-רדסטון 4 • מרקורי-אטלס 6 • מרקורי-אטלס 7 • מרקורי-אטלס 8 • מרקורי-אטלס 9 |  |
| טיסות שבוטלו | Balloon Ascents  • מרקורי־יופיטר • מרקורי-אטלס 10 • מרקורי-אטלס 11 • מרקורי-אטלס 12 |  |
| אסטרונאוטים | אלן שפרד • וירג'יל גריסום  • ג'ון גלן • סקוט קרפנטר • וולטר שירה הבן • גורדון קופר  • דונלד סלייטון |  |
| משגרים | ליטל ג'ו • מרקורי-רדסטון • אטלס |  |
| שונות | שביעיית מרקורי  • ה-13 של מרקורי  • אנוס (שימפנזה)  • האם (שימפנזה) • הצוות המובחר • די אוהרה |  |
האחות די אוהרה משוחחת עם האסטרונאוטים אד וייט ואליוט סי בהאגר S, מעבדת ה־Aero Med בשנת 1962
שאול משה זילברמן

| --- | --- |

 לידה:  אוגוסט 1850 ט"ו באלול תר"י 
 פטירה:  יולי 1939 (בגיל 88) כ"ג בתמוז תרצ"ט 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מקום פעילות:  וויירושוב, תל אביב
 תקופת הפעילות:  ? – יולי 1939 
 השתייכות:  חסידות גור
 
הרב שאול משה זילברמן (ט"ו באלול תר"י, אוגוסט 1850 - כ"ג בתמוז תרצ"ט, יולי 1939) היה רב בפולין, כיהן ברבנות במספר ערים, ונודע על שם רבנותו בוויירושוב. בסוף ימיו היה רבם של חסידי גור בארץ ישראל, וחבר הרבנות בתל אביב.
תולדותיו

נולד לרב יצחק אייזיק אלימלך זילברמן (בנם של שאול ופעריל זילברמן), מחסידי קוצק, ולמרים, בתו של הרב שר שלום יזרעאל (אחיו של מאיר קוואלער) אב בית הדין של פיונטקי ומצאצאי המהרש"ל. בילדותו חלה והרופאים אמרו נואש לחייו, אביו הזכירו לפני האדמו"ר מקוצק לברכה וענה לו קצרות: עה, ער וועט דאך האבן אריכות ימים, ואכן נתקיימה ברכתו והוא הסתלק בשנת התשעים לחייו . בהיותו בגיל 10 נסע עם דוד אמו ר' אלחנן אונגר מפיונטקי לחידושי הרי"ם מגור. החידושי הרי"ם דיבר עמו בלימוד, ולאחר מכן הורה לו ללמוד שולחן ערוך יורה דעה. עוד הורה לו האדמו"ר ללמוד אצל רבי שלום צבי הכהן בזגירש. עקב גילו, סירבו לקבלו בישיבה. כשנסע בשנית לחידושי הרי"ם, שאלו האדמו"ר האם הוא לומד בזגירש, ומשנענה בשלילה שלח אותו בשנית לשם, בצוותו שיאמר לראש הישיבה שהוא שלחו, והוא אכן התקבל לישיבה. בהיותו בגור התחבר לנכדו של האדמו"ר, רבי יהודה לייב אלתר.
בשנת תרכ"ו בערך נסע ללמוד בקרושנוביץ אצל ראש הישיבה ורב העיר רבי אברהם בורנשטיין, לימים רבה של חסידות סוכטשוב. לאחר פטירת האדמו"ר מגור הוא נסע יחד עם רבי אברהם אל רבי חנוך הניך מאלכסנדר. בשנת תרכ"ח נישא לבתו של אברהם מיכאל טונדובסקי מדווארט. לאחר פטירת רבי הניך מאלכסנדר בשנת תר"ל, החל רבו רבי אברהם מסוכטשוב לכהן באדמו"רות. הרב שאול משה נשאר חסיד גור, אך שמר אמונים לרבו ה"אבני נזר". בנוסף למד גם אצל הרב יהושע מקוטנא.
לאחר חתונתו בשנת תרכ"ח - 1868 התגורר בדווארט אצל חמיו אברהם מיכאל טונדובסקי 14 שנים, שם הקים ישיבה בשם "ישיבת ר' שאול דווארטער" ועמד בראשותה. בשנת תרמ"ב הועמד ברבנות קוז'מינקה הסמוכה לקאליש. גם בעיר זו הקים ישיבה. בזמן זה נפטרה אשתו הראשונה והוא נישא בשנית לחנה, בתו של המקובל ר' חיים הכהן מנובידוואר. באדר תרמ"ט, לאחר שראש אב בית הדין, הרב יעקב נפתלי זילברברג, עזב את וירשוב, נקרא לכהן בה ברבנות. הוא העביר לווירשוב את ישיבתו ומאות תלמידים למדו אצלו בתקופה זו.
בשנת תרע"ב ביקר בארץ ישראל בשליחות האדמו"ר מגור, על מנת ליישב את ההדורים בכוללים. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה ברח מעירו לאחר שנודע לו שהרוסים מתכננים לתופסו כבן ערובה, על מנת להבטיח שבני העיר לא ישתפו פעולה עם הגרמנים. הוא הגיע ללודז', מונה לראב"ד בעיר, ולמפקח על הכשרות.
בשנת תר"פ החל להתכונן לעזוב את פולין ובשנת תרפ"ד עלה לארץ ישראל והתיישב בדרום תל אביב. חסידי גור בארץ ישראל, ובפרט בשטיבל "נחלת בנימין", קיבלוהו כרב ומנהיג. הוא הצטרף לרבנות תל אביב, אך בהמשך פרש מהוועד הלאומי, בהוראת רבו מגור.
בשנת תרפ"ט, לאחר עזיבתו של הרב מנחם מנדל כשר את ארץ ישראל, נסע לירושלים לומר שיעורים במקומו בישיבת שפת אמת.
צאצאיו

בנו, הרב יהושע, מילא את מקומו ברבנות חסידי גור בתל אביב וכחבר מועצת הרבנות תל אביב.
בנו הרב אברהם צבי (אשתו מינדל רגטבלום - והיו להם 7 ילדים), רבה של פראשקה במחוז לודז' וחותנו של הרב יששכר תמר - נספה בשואה.
בנו שלום. (נפטר בפולין)
בתו טאבא (אשת צבי שירדצקי שנספה בשואה. נפטרה בפולין)
בתו הדס. (אשת יוסף אליעזר גליקמן, בן אברהם ויענטא גליקמן)
בתו יוכבד - נספתה בשואה.
בנו מיכאל חנוך. (מיכאל העניך - נפטר בת"א)
בנו יעקב מאיר - נספה בשואה.
בנו חיים - נספה בשואה.
בנו יצחק אייזיק אלימלך - נספה בשואה.
בתו יענטא. (אשת אברהם מרדכי אלתר, בנו של רבי משה בצלאל אלתר וחותנו של רבי פנחס מנחם אלתר)
בתו שרה. (אשת הרב ישראל מאנדל, אביו של מאיר מאנדל חתנו של האדמו"ר מגור רבי שמחה בונים אלתר)
ספריו

חידושי רבי שאול על הש"ס
שו"ת רבי שאול משה, תשי"ט
פרדס שאול על התורה וחמש מגילות, ירושלים, תשל"ז
אבני שהם, חידושים על סדר מועד, רמב"ם הלכות שבת ושולחן ערוך הלכות עירובין. תשנ"א
בנוסף חיבר חיבור על איזהו נשך והלכות ריבית אך הוא אבד.