stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמונה נשיפות
תיאור

סדרת ההדפסים "שמונה נשימות" נוצרה בשנת 2011 על ידי הילה בן ארי בסדנת ההדפס ירושלים. הסדרה, הכוללת שישה הדפסים, הופקה במסגרת פרויקט של אמנות נשית בשם "קליפות אדומות", אותו אצרה נעמי טנהאוזר, ושהוצגה כתערוכה בסדנת ההדפס בשנת 2012. לצד סדרה זו יצרה האמנית עוד שתי סדרות נוספות בשם "לאחור" ו-"פעם אחת", הקרובות בנושאיהן אל סדרה זו. העבודות הודפסו על ידי רן סגל במהדורה של 12 עותקים, לבד מאחד מן ההדפסים, שהודפס במהדורה של 15 עותקים.
ההדפסים מציגים דמויות של מתעמלות או לוליניות העוסקות בפעילויות גופניות שונות בעזרת מכשירי התעמלות. חלק מן המכשירים מתוארים בקו רישומי, בעוד אחרים מתוארים כמבנה תלת־ממדי בצבע לבן. מבנים אלו נוצרו על ידי שימוש במגזרות נייר שחסמו את הדפסת הצבע מלוח ההדפסה אל הנייר, וכן העניקו למבנים אלו איכות תלת-ממדי של תלחיץ. המבנים חוסמים או "כולאים" את הדמויות". אחד מן ההדפסים ("שמונה נשיפות IV") מודפס בגוון אפור, אחר ("שמונה נשיפות I") מאופיין ברקע אדום בוהק, ואילו האחרים מודפסים בשילוב של גוונים אפורים עם צבע אדום בהיר. השם - "שמונה נשיפות" - קשר למקצב סדור של הנשימה בפעולה גופנית.
בראיון תיארה בן ארי את העיסוק שלה בגוף הנשי כביטוי לשילוב שבין הסדר הברתי לבין הגוף האינדיבידואלי. ”בעבודות אני עוסקת באיזושהי התנגשות בין הגוף הנשי לבין האלמנט המסדר והממשטר. [...] בעבודות אני שואלת על הגבולות של הגוף, על האופן שבו הטריטוריה שלו נחסמת, היכן היא נחדרת ואיך היא מוגדרת. [...] האתגר שמעסיק אותי שוב ושוב בעבודות הוא איך לקיים תנועה בתוך המגבלה.”
אחת מן העבודות בסדרה ("שמונה נשיפות III") הוצגה בתערוכה "זמן הדפס" (2013) במוזיאון הפתוח תפן ואחד מעותקיה נמצא באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות. על יצירותיה בפרויקט זה זכתה בן ארי ב-"פרס פינס לגרפיקה ישראלית".
הערות שוליים

↑  ראו: הילה בן ארי באתר סדנת ההדפס ירושלים
↑  ראו: זמן הדפס: עבודות מסדנת ההדפס ירושלים וממרכז גוטסמן לתחריט, קיבוץ כברי, המוזיאון הפתוח תפן, גן התעשייה תפן, 2013, עמ' 22-21
↑  קליפות אדומות, סדנת ההדפס ירושלים, 2012, עמ' 30.
רפובליקת דהומיי

דהומיי, באופן רשמי הרפובליקה של דהומי (בצרפתית: République du Dahomey) הוקמה ב-4 בדצמבר 1958 כמושבה עם שלטון עצמי בתוך הקהילה הצרפתית. לפני שהמושבה קיבלה אוטונומיה היא נקראה דהומיי הצרפתית, והייתה חלק מהאיחוד הצרפתי. ב-1 באוגוסט 1960 היא קיבלה עצמאות מלאה מצרפת.
בשנת 1975 שונה שם המדינה לבנין על שם מפרץ בנין (אשר נקרא על שם האימפריה של בנין אשר שלטה באזור העיר בנין, ניגריה של ימינו), שכן "בנין" נחשב לנייטרלי מבחינה פוליטית לכל העדות. הקבוצות במדינה, ואילו "דהומיי" הזכיר את ממלכת דהומיי אשר נשלטה על ידי שבט הפון.
היסטוריה

הרפובליקה של דהומיי הפכה עצמאית מצרפת ב-1 באוגוסט 1960.  כלשונו של ההיסטוריון מרטין מרדית', המדינה הצעירה "הייתה משועבדת בכל קושי שניתן להעלות על הדעת: רצועת שטח קטנה מאזור החוף אל היבשה, היא הייתה צפופה, חדלת פירעון וסבלה מסכסוגי שבטים, חובות עצומים, אבטלה, שביתות תכופות מאבק כוח בלתי פוסק בין שלושה מנהיגים פוליטיים יריבים".  יריבים אלו היו ג'סטין אהומדג'ב-טומטין, ששלט בדרכים ובמרכזי המדינה, סורו-מיגן אפית'י, ששלט בדרום-מזרח, ואובר מאגה, שבסיס הכוח שלו היה ממוקם בצפון.
עם עצמאותה הפך מאגה לנשיאה הראשון של דהומיי. משבר פוליטי בשנת 1958, לפני עצמאות המדינה, הוביל לכך שהתנועה הדמוקרטית של דהומיי בראשות מאגה הצטרפה לממשלה קואליציונית, כאשר משבר שלאחר מכן הביא לכך שמאגה הפך לראש הממשלה באפריל 1959.  אולם פשרה זו לא הצליחה לפתור את בעיותיה של דהומיי, ומרד פרץ באוקטובר 1963, שהגיע לשיאו בהפיכה, והחלפתו של מאגה לנשיאה באפיתיה. גם מהלך זה לא הצליח להביא ליציבות, ואפיתיה הודח בהפיכה נוספת, בדצמבר 1965.
בעקבות ההפיכה ב-1965 הפך קולונל כריסטוף סוגלו לנשיא. הוא היה ותיק מהצבא הצרפתי, ראה את עצמו כשארל דה גול של דהומיי, ואסר על כל פעילות פוליטית במטרה המוצהרת לייצב את המדינה.  השלטון האזרחי הוחזר למעשה בשנת 1968, אך המהומה של השנים הקודמות גרמה לכך שהצבא נותר שחקן מרכזי בפוליטיקה של דהומיי, כאשר נשיאים אזרחיים נזקקו לתומכיהם הצבאיים.  באוקטובר 1972, הפיכה (החמישית בתולדות המדינה) בראשותו של מתייה קריקו הדיחה ממשלה אזרחית (שבראשה עמד טריומווירט המורכב מאחומדגבה, אפיתיה ומאגה). קריקו המשיך להצהיר על תמיכתו במרקסיזם-לניניזם, והכריז על סיומה של הרפובליקה של דהומיי והקמתה של הרפובליקה העממית של בנין ב-30 בנובמבר 1975.
בסרט

דהומיי נבחרה לכמה ממיקומי הצילומים בסרט הקומיקאים, עם צוות כוכבים שכלל את ריצ'רד ברטון, אליזבת טיילור, ליליאן גיש, ג'יימס ארל ג'ונס, רוסקו לי בראון, אלק גינס, ריימונד סנט ז'אק, גלוריה פוסטר, זאקס מוקאה, פול פורד, ג'ורג' סטנפורד בראון, פיטר יוסטינוב, דוטה סק וסיסלי טייסון. הסרט הוא סיפור רומן ניאוף שהונח על רקע האיטי בתקופת הדיקטטורה הסוערת של פרנסואה דובליה, (המכונה "פאפא דוק"). דהומיי דומה להאיטי במובנים רבים, מבחינה גאוגרפית ותרבותית, והיה בטוח יותר לצלם שם מאשר בהאיטי.
הערות שוליים

↑  Meredith, Martin (2013). The State of Africa. Simon & Schuster. p. 69. ISBN 9780857203885.
↑  Meredith, Martin (2014). The Fortunes of Africa. Simon & Schuster. p. 601. ISBN 9781471135439.
↑  Decalo, Samuel (1990). Coups and Army Rule in Africa. Yale. pp. 95–96. ISBN 0300040458.
↑  Post, Ken (1964). The New States of West Africa. Penguin. pp. 55–56.
↑  Decalo, Samuel (1990). Coups and Army Rule in Africa. Yale. pp. 98–99. ISBN 0300040458.
↑  Meredith, Martin (2013). The State of Africa. Simon & Schuster. pp. 177–178. ISBN 9780857203885.
↑  Decalo, Samuel (1990). Coups and Army Rule in Africa. Yale. p. 99. ISBN 0300040458.
↑  Dickovick, J. Tyler (2014). Africa. Stryker-Post. p. 70. ISBN 9781475812374.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548069005171  BnF: cb11883010c (data)  GND: 15582-2  ISNI: 0000 0001 0673 4193  LCCN: n80049722  SUDOC: 026617110  VIAF: 152981833   WorldCat (עם VIAF): 152981833
שמונה לאלף

שמונה לאלף (באיטלקית: otto per mille) הוא חוק איטלקי, המאפשר למשלם מס הכנסה לקבוע לאיזה גוף המספק שירותי דת, רווחה או תרבות להעביר 8 פרומיל ("שמונה לאלף") ממס ההכנסה האיטלקי (IRPEF‏ - Imposta sul reddito delle persone fisiche) שהוא משלם. החוק אינו מחייב את הממלאים דו"ח למס ההכנסה למלא סעיף זה, ובפועל שיעור המצהירים על יעד התרמה אינו עולה בממוצע על 40%. החוק קובע שבמקרה זה תחולק יתרת הסכום לפי אותו היחס שנקבע בין אלו שכן מילאו את הסעיף. שניים מהגופים הרשאים לקבל תרומה על פי חוק זה, התנועה הוולדנסית, והכנסייה של האסיפות של אלוהים באיטליה (Assemblee di Dio in Italia) מסרבים לקבל חלק זה ומוכנים לקבל תרומות רק מאלו שהצהירו על כך במפורש בטופס.
היסטוריה

במקור החלה הממשלה האיטלקית בראשות בניטו מוסוליני לשלם משכורת חודשית לאנשי הכמורה הקתוליים על פי ההסכמים הלטרניים שנחתמו ב-1929 עם הכס הקדוש. משכורת זו באה כפיצוי על הלאמת רכוש הכנסייה לאחר איחוד איטליה. משכורת זו הייתה מכונה "קונגרואה" (congrua). עם השנים החל להתערער מעמדם של ההסכמים הלטרניים. כך, למשל, קבעה החוקה הרפובליקנית של איטליה ב-1946 כי באיטליה יהיה שוויון בין כל בני האדם בלא קשר לדתם, ובכך השמיטה את הבסיס החוקי להיותה של הדת הקתולית דת המדינה, כפי שנקבע בהסכמים הלטרניים.
ב-1984 הוחלט לבצע רוויזיה בהסכמים הלטרניים. משא ומתן שהתנהל בין נשיא איטליה, בטינו קראקסי, לבין הקרדינל אגוסטינו קסרולי, האחראי על ענייני החוץ בוותיקן, הוביל להסכם חדש שנחתם ב-18 בפברואר 1984. על פי ההסכם נקבע כי תמיכת המדינה בכנסייה תעשה דרך חלוקת חלק מהכנסותיה (8 פרומיל) לכנסייה ולארגוני דת או רווחה אחרים. חוק ה"שמונה לאלף" נחקק ב-20 במאי 1985.
בשנים שבאו אחר כך חתמה ממשלת איטליה הסכמים דומים עם ארגוני דת נוספים. ארגון הקהילות היהודיות באיטליה הצטרף להסכם ב-1996, ונכון לשנת 2009 זכאים שישה ארגוני דת ליהנות מהסכם זה. ממשלת איטליה מנהלת מגעים עם ארגוני דת נוספים, ובהם בודהיסטים הינדואיסטים ומורמונים, לשם צירופם להסדר זה.
מצב נוכחי

ההצהרה הרשמית של משרד האוצר האיטלקי לשנת 2004 מפרטת שבעה מוטבים שזכו לקבל כסף על פי חוק זה:
| מוטב | אחוז מסך כל הסכום | אחוז שצוין בטופס המס |
| --- | --- | --- |
| הכנסייה הקתולית | 87.25% | 34.56% |
| ממשלת איטליה | 10.28% | 4.07% |
| התנועה הוולדנסית | 1.27% | 0.50% |
| ארגון הקהילות היהודיות באיטליה | 0.42% | 0.16% |
| הכנסייה הלותרנית | 0.31% | 0.12% |
| הכנסייה האדוונטיסטית | 0.27% | 0.10% |
| אסיפות אלוהים באיטליה | 0.20% | 0.08% |
| לא צוין בטופס או לא תקין | - | 60.4% |
בשנת 2008 הסכום ששולם בצורה זו היה יותר ממיליארד אירו.
שלום אולמן

| --- | --- |
 לידה:  27 בפברואר 1755 ט"ז באדר ה'תקט"ו פירט 
 פטירה:  6 במרץ 1825 (בגיל 70) ט"ז באדר ה'תקפ"ה 
 מקום פעילות:  אנסבך, פראונקירכן, לקנבך
 תקופת הפעילות:  ? – 6 במרץ 1825 
 תפקידים נוספים:  רב העיר ואב"ד בנסיכות אנסבך, רב בפראונקירכן, רב בלקנבך
 רבותיו:  רבי יוסף שטיינהארט, רבי פנחס הלוי הורוביץ, רבי נתן אדלר
 חיבוריו:  דברי ר"ש
 צאצאים:  שלמה זלמן אולמן 
 
הרב שלום אולמן הידוע בכינוי רבי שלום חריף (ט"ז באדר ה'תקט"ו, 27 בפברואר 1755 – ט"ז באדר ה'תקפ"ה, 6 במרץ ה'תקפ"ה) היה רב העיר ואב"ד באנסבך ובלקנבך, ומחבר הספר דברי ר"ש.
ביוגרפיה

נולד בשנת תקט"ו לרבי ישראל איסר שהיה פרנס בעיר פיורדא ומחותנו של ר' יוסף שטיינהארט בעל "זיכרון יוסף".
בצעירותו למד אצל הרב שטיינהארט, ולאחר מכן נשלח על ידי אביו לפרנקפורט ללמוד אצל ר' פנחס הורוביץ בעל ה"הפלאה". היה לו משא ומתן הלכתי עם המהרי"ט אלגזי ועם בעל שאגת אריה. אחר כך הלך ללמוד אצל רבי נתן אדלר.
נישא לרעכיל בתו של רבי רפאל ריס אב"ד ענדינגען שבשווייץ. בתחילה ישב שם, ובשנת ה'תקל"ד (1774 לערך) עבר לכהן כרב קהילת אנסבך והמדינה. אז, כמו רבנים מסורתיים רבים אחרים בנסיכויות הגרמניות, עזב את גרמניה מפחד המודרניזציה וההתערות בחברה הגויית: לפי המקובל, נמלט עם משפחתו בבהלה לאחר שבתו ביקשה לצאת אל התיאטרון.
בחשון תקנ"ב עבר לעיר שטאמפען (אנ') שבסלובקיה עד שנת ה'תקנ"ח. לאחר מכן כיהן כרב בנאדי-אטרד ובפראונקירכן. בהיותו רב בפראונקירכן נלקח בשבי על ידי חייליו של נפוליאון בונפרטה, ושוחרר תמורות כופר כספי גבוה.
בתשרי תקס"ז היה בין שלושת המועמדים לכהן כרב בפרשבורג אולם למעשה התקבל למשרה רבי משה סופר, בעל חתם סופר.
בשנת ה'תקס"ט עבר לכהן כרב בלקנבך עד לפטירתו, והקים בה ישיבה חשובה.
כתב חידושים רבים חלקם נדפסו בספרו דברי ר"ש.
נולדו לו שני בנים, רבי אברהם (מחבר ספר שו"ת בית אברהם ואב"ד סאבאדקא ולקנבך) ורבי שלמה זלמן אולמן (מחבר ספרי יריעות שלמה). תלמידו היה רבי שמעלקא אב"ד סעליש ומחבר ספר צרור החיים.
נפטר בט"ז באדר ה'תקפ"ה. בנו רבי אברהם מילא את מקומו כרב וראש ישיבה בלקנבך, ואחריו נכדו רבי דוד.
לקריאה נוספת

הקדמה לספר יריעות שלמה – ארבעים דרושים ברוקלין תש"מ, מעמ' כד ואילך.
ראובן ברים, למעלה בקודש, בני ברק תשע"ט. על תולדות רבי שלום חריף וחותנו ותולדות בית אבותם.
הערות שוליים

↑  על אולמן ואחרים, ראו מיכאל ק' סילבר, שורשי הפילוג ביהדות הונגריה: תמורות תרבותיות וחברתיות מימי יוסף השני עד ערב מהפכת 1848, עבודת דוקטור, תשמ"ה. עמ' 14.
↑  s:ליקוטי חבר בן חיים/חלק ב/תולדות הגאון חתם סופר
↑  דברי ר"ש באתר היברו בוקס.
↑  משה אלכסנדר זושא קינסטליכער, ה'חתם סופר' ותלמידיו עמוד תקלח, בני ברק, תשס"ה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306300705171  ISNI: 0000 0000 6692 4389  LCCN: n96061903  VIAF: 23865416   WorldCat (עם VIAF): 23865416
תה דה חונג פאו

| --- | --- |
 
 סוג:  תה אולונג
 מוצא:  הרי וו-יי, פוג'יין, סין
 צבע:  אדום
דָה חוֹנְג פָּאוֹ (בסינית: 大紅袍, בפין-יין: Dà Hóng Páo, מילולית "גלימה אדומה גדולה") הוא סוג של תה אולונג העשוי מזן שיחי תה שמקורו בהרי וו-יי במחוז פוג'יין, על הגבול עם מחוז ג'יאנגשי בדרום-מזרח סין. התה מאופיין בניחוח סחלבי, דבר היוצא דופן בתה, ובטעם לוואי מתוק. כיום על צוקי הרי וו-יי קיימים שישה שיחי תה עתיקים, מכונים גם "שיחי אם" מהם מופק התה היקר ביותר בעולם, אך ייחורים נלקחו משיחים אלו ומהם מפיקים תה הדומה באיכותו אך במחיר נגיש. שמו של התה מגיע מאגדה על פיה נרפאה אמו של אחד מקיסרי סין בתקופת מינג ממחלתה על ידי תה זה וקיסר זה שלח גלימות אדומות גדולות לכסות את שורשי השיחים מהם הופק התה כדי להגן עליהם מנזקי קרה.
תה המופק משיחי האם הוא התה היקר בעולם. עריית וו-יי היא הבעלים הרשמי של שיחי האם וביטחה אותם במאה מיליון רנמינבי, השווים לחמישים מיליון ש"ח. בשנת 2006 העירייה אסרה כל קטיף פרטי מצמחי האם. חלק מהקטיף האחרון של תה שנקטף מצמחי האם מוחזק במוזאון העיר האסורה שבבייג'ינג. בשנת 2005 נמכרו 20 גרם של תה המופק משיחי האם במאתיים ושמונה אלף רנמינבי, השווים למאה אלף שקלים, במכירה פומבית.
כיום הרוב המוחלט של תה הנמכר בשם דה חונג פאו מופק מייחורים הזהים גנטית לצמחי האם, דבר המאפשר לשמור על טעמו הייחודי של התה, אם כי צורות עיבוד שונות והרכב קרקע אחר יכולים להשפיע לרעה על איכות התה, וסוגי דא חונג פאו שונים מדורגים ומתומחרים בצורה שונה מסיבה זו.
שיח אם של דה חונג פאו
הערות שוליים

↑  Sarah Rose (2009). For all the tea in China: how England stole the world's favorite drink and changed history. Penguin Books. ISBN 0-670-02152-0. The first and second flush of the Da Hong Pao, the most powerful and sweetest crops, sell on the private market as the most expensive tea per pound in the world. At several thousands of dollars per ounce, Da Hong Pao is many times more valuable than gold.
↑  "Most Expensive Tea - The World's Most Expensive". MSN. אורכב מ-המקור ב-23 ביולי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
רפובליקת המכתבים

ארסמוס מרוטרדם כותב מכתב בציור דיוקן מאת הנס הולביין
רפובליקת המכתבים (באנגלית: Republic of Letters, בצרפתית: République des Lettres, בלטינית: Respublica literaria) הוא כינוי לקהילה האינטלקטואלית הבין-לאומית שהתפתחה באירופה ולאחר מכן גם באמריקה לקראת סופה של המאה ה-17 ובמאה ה-18, בעידן הנאורות, והתבססה במידה רבה על כתיבה ושליחה בדואר של מכתבים אישיים, פמפלטים וטקסטים כתובים אחרים. היסטוריונים כיום מייחסים לרפובליקת המכתבים השפעה רבה בהפצת רעיונות בתחומי הפוליטיקה, הדת, הפילוסופיה, המדע והאמנות בעידן הנאורות.
היסטוריה

הביטוי בצורתו הלטינית Respublica literaria נמצא לראשונה במכתב של פרנצ'סקו ברבארו, דיפלומט והומניסט ונציאני, לפוג'יו בראציוליני, מלומד והומניסט איטלקי ב-6 ביולי 1417. משמעה של המילה literaria באותו זמן היה "לימוד" או "ידע", ובכלל זה ידע מדעי, ולא "ספרות" כמו במובן המצומצם של ימינו, ומשמע השורש publica היה "ציבורי". הביטוי בתקופת הרנסאנס התייחס ללימוד או אגירת ידע לטובת הציבור, ושמר על משמעות זו גם מאוחר יותר כשהועשר במשמעויות נוספות.
השימוש בביטוי התפשט במאה ה-16 ובמאה ה-17, שבסופה הוא נכלל בכותרתם של מספר כתבי עת חשובים באירופה. בייחוד, בשנת 1684 החל הפילוסוף והסופר הצרפתי פייר בל לפרסם כתב עת לביקורת ספרות בשם Nouvelles de la république des lettres (צרפתית: "חדשות רפובליקת המכתבים").
הביטוי בשפות כמו צרפתית או אנגלית ניתן להתרגם גם כ"רפובליקת האותיות" והוא היה קרוב לביטוי men of letters (מילולית: "אנשי מכתבים" או "אנשי אותיות") שפירושו המקורי היה בפשטות "אנשים היודעים קרוא וכתוב". במאות ה-17 וה-18, בתקופת ההשכלה, החלה האוריינות להתפשט באוכלוסיית אירופה, והביטוי ציין יותר ויותר אינטלקטואלים משכילים, המתעניינים בנושאים רבים ומסוגלים לבטא עצמם בכתב. ביקורת ספרות כמו גם ביקורת אמנות ומוזיקה, וכן דיון פילוסופי, מדעי ופוליטי, הפכו לבילוי נפוץ ומוערך בסלונים חברתיים. סלונים תכופות התגבשו סביב נשות חברה כמו קתרין דה ראמבוייה, מאדאם ז'ופרין (Marie Thérèse Rodet Geoffrin) ורחל ורנהגן. בחברה שבה מרבית האפשרויות לרכוש השכלה היו חסומות בפני נשים, סלונים והחלפת מכתבים מלאו תפקיד חשוב ביצירת זהות, הענקת השכלה והעצמה לנשים שהשתתפו בהם. משכילים וחברי סלונים לעיתים התייחסו לעצמם בביטוי "אזרחים ברפובליקת המכתבים".
לרפובליקת המכתבים היה תפקיד חשוב גם בעיצובם של מוסדות מדעיים ושיטות מדעיות: אקדמיות, דוגמת האקדמיה הצרפתית שנוסדה בשנת 1635; אגודות מדעיות, דוגמת החברה המלכותית הבריטית שנוסדה בשנת 1660; כתב העת המדעי; המאמר המדעי; וביקורת עמיתים מדעית. תהליך הפרסום והשיפוט של תוצאות מדעיות מתבצע עד היום באמצעות מכתבים הנשלחים בדואר, בשנים האחרונות בדרך-כלל דואר אלקטרוני. כתבי-עת מדעיים רבים עדיין נקראים בשמות המכילים את המילה letters, ומציגים סוגים מסוימים של מאמרים כ"מכתב לעורך".
רפובליקת המכתבים מעולם לא הייתה מוסד רשמי, כמו אקדמיה או אגודה ספרותית, והתקיימה כרעיון ומושג בתפיסתם של חלק מחבריה. בין היסטוריונים והוגי דעות במאה ה-21 היא מוגדרת תכופות כרשת חברתית, מושווה לרשתות חברתיות מקוונות בעידן הדיגיטלי המודרני, ונחקרת בשיטות כמותיות של ניתוח רשתות חברתיות, כגון תורת הגרפים המתמטית. דוגמה לכך היא מיזם המחקר השיתופי "מיפוי רפובליקת המכתבים" באוניברסיטת סטנפורד.
דוגמאות מפורסמות

המתמטיקאי השווייצרי לאונרד אוילר כתב 234 מכתבים לנסיכה בת החמש-עשרה פרדריקה שרלוטה לודביקה לואיזה (אנ'), דודניתו של פרידריך הגדול. הנסיכה ביקשה להבין את הטבע ואוילר כתב לה מכתב מדי ארבעה ימים, מאפריל 1760 ועד מאי 1762, שבהם ניסה להבהיר בשפה פשוטה את הידע המדעי והדיון הפילוסופי והדתי של זמנו. מכתבים אלו התפרסמו לאחר מכן בספר "המכתבים" שהיה לאחד מספרי המדע הפופולרי הידועים והחשובים בעידן הנאורות.
הפילוסוף והסופר הצרפתי וולטר כתב ב-83 שנות חייו למעלה מ-20,000 מכתבים אישיים. כאשר חלקם הוצאו לאור במאה ה-20 הם מילאו 102 כרכים. מכותביו כללו רבים מן האישים החשובים באירופה בזמנו, למשל פרידריך הגדול, האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר והפילוסוף ז'אן-ז'אק רוסו. התכתובת הקבועה שלו עם יקטרינה הגדולה נמשכה משנת 1763 ועד מותו בשנת 1778, והיחסים העולים מתוכנה הושוו לאלו של מורה ותלמידה.
ראו גם

עידן הנאורות
רפובליקה ספרותית
המלאכים הטובים של טבענו
בלוסטוקינג
הערות שוליים

↑  Republic of Letters, Encyclopedia of the Enlightment, Editor in Chief: Alan Charleskors, Oxford University Press, 2003, Vol. 3, pp.436-440
↑  דניאלה הוס, הנסיכה שרצתה לדעת הכול. מאמר בכתב העת אלכסון, אוקטובר 2016.
שלום אדון קורבה

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  גוסטב קורבה
 תאריך יצירה:  1854
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  150.5 ס״מ 
 גובה:  132 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  ריאליזם 
 מספר יצירה:  868.1.23 (Musée Fabre) 
 מיקום:  מוזיאון פאבר, צרפת
 
שלום אדון קורבה (בצרפתית: Bonjour Monsieur Courbet) או הפגישה (La rencontre) הוא ציור של האמן גוסטב קורבה משנת 1854. היצירה מוצגת במוזיאון פאבר שבמונפלייה, צרפת. יצירה זו עוסקת בהצהרתו של גוסטב קורבה לגבי מעמדו ותפקידו של אמן בחברה - האמן הוא נפש חופשייה שאינה מקבלת תכתיבים מאף אדם, אפילו לא מפטרונו.
רקע

היצירה נוצרה בתקופת המהפכה התעשייתית שבה חלו שינויים רבים בחברה ובכלכלה וכך גם בתחום האומנות. באותה תקופה בעלי בתי החרושת מהמעמד הבורגני בצרפת התחזקו ובמקביל, מעמד הפועלים גדל והפך למנוצל יותר. ילדים ונשים עבדו בשכר זעום, בתנאים קשים וללא תנאים סוציאליים. קורבה בציוריו ביטא מצבים חברתיים שונים במטרה לייצג את האובייקטיביות וכתוצאה מכך נוצר זרם הריאליזם בעקבות ביקורות על ציוריו.
תיאור היצירה

היצירה "שלום אדון קורבה" מתארת פגישה בין הצייר גוסטב קורבה לפטרונו אלפרד בריאס בקרבת מקום לאחוזת הפטרון במונפלייה. הציור מצויר בנוף כפרי אשר היה אהוד על גוסטב קורבה ומציג שלוש דמויות: האמן, הפטרון ולידו נמצאים משרתו וכלב הציד שלו, דבר המסמל את מעמדו הגבוה. לבוש הפטרון מהודר ולבוש משרתו מוקפד. האמן לבוש כנווד הוא אוחז במקל ביד אחת ובכובע בידו השנייה, על גבו תרמיל וכלי הציור שלו כאשר הוא מחזיק את הכובע בצורה נינוחה לעומת הפטרון ומשרתו אשר הורידו את הכובע כברכת שלום ואות של כבוד. מבטם מושפל כאשר קורבה עומד עם ראש מורם מלא גאווה ומביט ישירות בפטרונו.
מרכיבים חזותיים

האור ביצירה מגיע מצד שמאל מאור השמש, הפטרון ומשרתו נמצאים בצל שבא מן העץ, אותו לא רואים אך מזהים לפי צורת הצל. כאשר קורבה נמצא באור שמש מלא. הקומפוזיציה מתוכננת כך שקו האופק חותך את היצירה לרוחבה במרכז, והדמויות ממלאות את הקומפוזיציה במאוזן מכל צדדיה. הצבע ביצירה הוא ריאליסטי, הצבעים מייצגים את המציאות כפי שהיא נראית לעין האנושית, הצייר מצייר מה שהוא רואה. תפיסת החלל והפרספקטיבה היא עמוקה, קיימת חלוקה למישורים ניתן לראות כי האמן נמצא במישור הקדמי ומאחוריו הפטרון ומשרתו הנמצאים במישור השני. נוסף על כך, קיים שימוש בפרספקטיבה אווירית, ככל שמתרחקים האובייקטים קטנים ומטשטשים.
לקריאה נוספת

שטרמל קריסטין, ריאליזם, תל אביב: ספרי, 2005.
1956 ,Chamson Andre, Gustave Courbet: 1819-1877, New York: H. N. Abrams.
1991 ,Herding Klaus, Courbet: to venture independence, New Haven, Ct.: Yale University Press.
1971 ,Sandra Pinto, Courbet, New York: Grosset and Dunlap.
שמונה דייטים חדשים

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  מריוס וייסברג
 הופק בידי:  מיכאיל גלוסטיאן, Borys Shefir 
 תסריט:  אנדריי יאקובלב
 שחקנים ראשיים:  וולודימיר זלנסקי אוקסנה אקינשינה מיכאיל גלוסטיאן פולינה מקסימובה
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 חברת הפקה:  סנטרל פרטנרשיפ
 הקרנת בכורה:  2015 
 משך הקרנה:  86 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט קומדיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
שמונה דייטים חדשים (ברוסית: Восемь новых свиданий) הוא סרט קומדיה רוסי משנת 2014 בכיכובם של וולודימיר זלנסקי ואוקסנה אקינשינה (אנ'), שהוא המשך לסרט "שמונה דייטים ראשונים" משנת 2012. הסרט יצא לאקרנים ב-1 בינואר 2015 ונמשך 86 דקות.
עלילה

ורה וניקיטה, שהכירו בסרט הקודם, נשואים כבר שלוש שנים. במהלך שנות נישואיהם, הם תמכו אחד בשנייה בכל דרך אפשרית, ותמיד פתרו יחד את בעיותיהם. יום אחד, במריבה רגילה, הם מחליפים דעות חריפות איך צריך להיראות בן זוג אידיאלי ומהו בעל אמיתי. אחרי שהשלימו, הם שכבו לישון.
כשהם מתעוררים בבוקר, הם מגלים לצידיהם את "הנפשות התאומות האידיאליות" שלהם: לניקיטה יש אישה בלונדינית שופעת (פולינה מקסימובה (רו')), שמבשלת היטב, ולוורה יש איש עסקים אכפתי (מיכאיל גלוסטיאן) שקונה בעצמו את הקרואסונים האהובים עליה לארוחת הבוקר.
ורה וניקיטה צריכים לבחור אם לחיות עם בני הזוג החדשים שלהם, או לחזור להיות ביחד. הם צריכים להחליט אם הם מעדיפים לחיות עם אדם אהוב או עם אדם אידיאלי. הם מבינים כי אף על פי שיש ביניהם מריבות, רגשותיהם זה כלפי זה חזקים, והם חוזרים אחד לשנייה.
שחקנים

וולודימיר זלנסקי – ניקיטה אנדרייביץ' סוקולוב
אוקסנה אקינשינה – ורה קזנצבה
מיכאיל גלוסטיאן – טימור
פולינה מקסימובה – קריסטינה
ויקטור ואסילייב – ליושה
סבינה אחמדובה – קרינה
יבגני קושבוי – אורח חתונה
נטליה איוחווידובה – המזכירה של ניקיטה
נטליה אונגרד – חמות
סרגיי בליאייב – חותן
הערות שוליים

↑  8 new dates, אתר Film.ru
ריאי (שבט)

הריאי (בלטינית: Reii) היו שבט קלטו-ליגורי ששכן במחוזות צרפת המודרנית של האלפים של פרובאנס עילית בתקופת הברזל ובהתקופת האימפריה הרומית.
שם

השם האתני Reii פורש במשמעות "החופשיים", הנובע מהמילה-Reiī ומילה הגאלית המוקדמת יותר (Riioi), שנוצרה בעצמה מהגזע הקלטי riio -(חופשי). לפי חאווייר דלאמארה (אנ'), ה-Rei יכול היה להיות קבוצה של בני חורין או, יותר סביר, שבט אוטונומי בקרב קבוצה של שבטים/עמים כפופים.
העיר ריאז (אנ'), שמתועדת כ־Alebaece Reioru Apollinarium במאה ה-1 לפני הספירה נקראת על שם השבט.
גאוגרפיה > טריטוריה

הריאי שכן בעמקי הנהר קולוסטר ויובליו, ובעמק ורדון התחתון עד לדוראנס במערב. הם כנראה כבשו גם את העמקים של אס. הגבול המזרחי של שטחם היה הגבול בין המחוזות פרובינקיה גאליה נארבוננסיס לבין Alpes Maritimae.  הטריטוריה שלהם הייתה ממוקמת צפונית לוורוקיני וטריטולי (בעצמם צפונית ל-Salyes), דרומית לווקונטי, מזרחית ל- דקסיוואטס, ומערבית לסנטי, סואטרי וורגוני. לפי ההיסטוריון גיא בארוול, הם היו חלק מהקונפדרציה הסֶלווית.
גאוגרפיה > יישובים

בירתם הייתה Alebaece (ריאז המודרנית), הממוקמת למרגלות הגבעה של סן-מקסים, במפגש הקולוסטר עם יובלו. העיר הייתה ממוקמת ליד נתיב ראשי המקשר את פריז'וס עם סיסטרון ומקומות נוספים צפונה יותר. מתקופת שלטונו של אוגוסטוס, היא נודעה בשם Iulia Augusta Apollinaris Reiorum.
יישוב חשוב נוסף היה ממוקם ב-Gréoux-les-Bains, עיירת ספא רומית שבה נמצאה הקדשה ל-Nymphae Griselicae שנעשתה על ידי האצילה הרומית אניה פונדניה פאוסטינה (אנ').
ביבליוגרפיה

Barruol, Guy (1969). Les Peuples préromains du Sud-Est de la Gaule: étude de géographie historique. E. de Boccard. OCLC 3279201.
Delamarre, Xavier (2015). "Affranchis, chevaux sauvages, libérateurs et mercenaires : le mot gaulois pour "libre"". Études celtiques. 41 (1): 129–144. doi:10.3406/ecelt.2015.2454.
Falileyev, Alexander (2010). Dictionary of Continental Celtic Place-names: A Celtic Companion to the Barrington Atlas of the Greek and Roman World. CMCS. ISBN 978-0955718236.
Lafond, Yves; Olshausen, Eckart (2006). "Reii". Brill's New Pauly. doi:10.1163/1574-9347_bnp_e1020190.
Nègre, Ernest (1990). Toponymie générale de la France. Librairie Droz. ISBN 978-2-600-02883-7.
Rivet, A. L. F. (1988). Gallia Narbonensis: With a Chapter on Alpes Maritimae: Southern France in Roman Times. Batsford. ISBN 978-0-7134-5860-2.
Talbert, Richard J. A. (2000). Barrington Atlas of the Greek and Roman World. Princeton University Press. ISBN 978-0691031699.
הערות שוליים

↑  Delamarre 2015, p. 131.
↑  Nègre 1990, p. 1203.
1 2  Rivet 1988, pp. 243–244.
↑  Barruol 1969, p. 220.
↑  Talbert 2000, Map 16: Col. Forum Iulii-Albingaunum.
↑  Barruol 1969, p. 188.
↑  Rivet 1988, p. 16.
↑  Rivet 1988, p. 245.
פסל המקדש הרומי בריאז, מוקדש כנראה לאפולו.
תה עושה סחרחורת

| --- | --- |
 סינגל בביצוע גזוז
 מתוך האלבום גזוז
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 שפה:  עברית 
 אורך:  3:17
 חברת תקליטים:  הד ארצי 
 כתיבה:  דני סנדרסון
 לחן:  דני סנדרסון
 
"תֶּה עושה סחרחורת" הוא פזמון מ-1979 שכתב והלחין דני סנדרסון וביצעה להקת גזוז. הוא נכלל באלבום הבכורה של הלהקה והסולן בו היה סנדרסון.