stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיאה אלטרס
הערות שוליים

Altaras, Adriana (2011). Titos Brille. Köln: Kiepenheuer & Witsch. ISBN 978-3-462-04297-9.
Romano, Jaša (1980). Jevreji Jugoslavije 1941-1945: žrtve genocida i učesnici narodnooslobodilačkog rata. Beograd: Jevrejski Istorijski Muzej, Saveza jevrejskih opština Jugoslavije.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257784805171  BnF: cb14473166s (data)  GND: 119538261  ISNI: 0000 0001 0888 702X  LCCN: n88142440  NTA: 133821250  VIAF: 37141718   WorldCat (עם VIAF): 37141718 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "תיאה אלטרס".
קברה של תיאה אלטרס בגיסן, גרמניה.
כתב השטנה

בתקופת שיבת ציון בהובלת זרובבל, סבל היישוב היהודי המתחדש בארץ ישראל מהתנכלויות מצד השומרונים. בין השאר שלחו השומרונים לפרס כתב שטנה שמאשים את היהודים בתכנון מרד במלכות, וכך גרמו להפסקת בניין המקדש לתקופה ארוכה.
האירוע מתואר בספר עזרא, פרק ד', פסוקים א'–כ"ד, בשפה הארמית (כיון שהאיגרת במקורה נכתבה בארמית).
רקע

כחמישים שנה לאחר חורבן בית המקדש, בשנת 538 לפנה"ס, העניק ליהודים כורש, שליט האימפריה הפרסית אשר כבשה את האזור, את הזכות לשוב לעבוד את אלוהים בירושלים, ולנהל בעצמם אוטונומיה יהודית תחת שלטון פקידיו. בהצהרת כורש כפי שהובאה בספר דברי הימים קרא כורש לגולי בבל: "מי בכם מכל עמו ה' אלוהיו עמו ויעל".
כ-42,000 איש עלו לארץ בעקבות ההכרזה. רובם ככל הנראה נמנו על עניי בבל, שכן חלק גדול מהיהודים בחרו להישאר בבבל מסיבות כלכליות, אך היהודים שלא עלו לארץ נתנו לעולים כסף וכלים יקרי ערך. בספר עזרא מוזכר שכאשר חזרו הגולים הם הונהגו על ידי ששבצר שהיה "הנשיא ליהודה", וזרובבל בן שאלתיאל. מרבית החוקרים סבורים שאלו שני אישים נפרדים – ששבצר הוא שנאצר בן יהויכין מלך יהודה, והוא נבחר על ידי כורש לעמוד בראש הגולים, אך זמן קצר לאחר מכן התמנה זרובבל לתפקיד נציג השלטון הפרסי ביהודה – אך רוב פרשני המקרא סבורים שזרובבל וששבצר הם אותו אדם.
מעט אחרי הקמת בית המקדש ביקשו השומרונים (המכונים בכתוב "צָרֵי יְהוּדָה וּבִנְיָמִן") לקחת חלק בבניית המקדש. זרובבל, יהושע הכהן הגדול ושאר המנהיגים דחו אותם: ” לֹא לָכֶם וָלָנוּ לִבְנוֹת בַּיִת לֵאלֹהֵינוּ כִּי אֲנַחְנוּ יַחַד נִבְנֶה לַה' אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל כַּאֲשֶׁר צִוָּנוּ הַמֶּלֶךְ כּוֹרֶשׁ מֶלֶךְ פָּרָס”. המלבי"ם מבאר שהדחייה נבעה מההנחה שהשומרונים מצפים שעולי הגולה ישנו את הפולחן שלהם, ויעבדו גם את אלוהי השומרונים – כפי שהשומרונים עבדו גם את אלוהיהם וגם את אלוהי ישראל. המצודת דוד פירש שהמנהיגים הבינו שהשומרונים רק מחפשים נקודות תורפה, ולא באמת רוצים להשתתף.
מאז סבל היישוב מהתנכלויות רבות מצידם של השומרונים.
כתב השטנה

כחלק מהמאמץ לפגוע ביהודים השבים מהגולה, שלחו השומרונים איגרת לארתחששתא הראשון מלך פרס, שעליה חתמו רחום בעל טעם ושמשי ספרא (רחום בעל הדברים ושמשי הסופר). באיגרת הם טענו שלאחר שהיהודים יסיימו לבנות את המקדש הם יפסיקו לשלם מס, ושירושלים הייתה מאז ומעולם עיר שנוהגת למרוד באימפריות שסביבה, ובניין ירושלים והמקדש הוא חלק מתוכנית של היהודים למרוד בשלטון הפרסי. לדבריהם נאמנותם למלכות לא מאפשרת להם לשבת ולשתוק.
בעקבות האיגרת השתכנע ארתחששתא שבניין ירושלים אכן יכול לסכן את פרס, והוציא צו מידי העוצר את בניין בית המקדש לתקופת ביניים – שכן אם יימצא שהמקדש לבדו לא מסכן את ממלכת פרס ואכן יש אישור מן העבר לבנות אותו, יהיה ניתן להמשיך בעבודות עליו.
כתב השטנה > אחרית דבר

כשמונה עשרה שנה לאחר מכן, הנביאים חגי וזכריה קראו לשבי ציון לחדש את בניית המקדש, והבטיחו שבזכות מעשה זה תיפסק הבצורת הקשה ששררה באותם ימים. העם שמע לנביאיו, והחל בבניין המקדש עוד לפני שהושג אישור ממלכות פרס. האישור ניתן לבסוף על ידי המלך דריווש, ולאחר ארבע שנים הושלם בניין המקדש ונחנך בג' באדר בשנה השישית למלכות דריווש.
הערות שוליים

↑  ספר דברי הימים ב', פרק ל"ו, פסוק כ"ב.
מסלול המרוצים מיידאן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מסלול מרוצי סוסים 
 מדינה:  איחוד האמירויות הערביות 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2010
 תאריך פתיחה רשמי:  2010 
 
 קואורדינטות:  25°09′22″N 55°18′24″E﻿ / ﻿25.1561024°N 55.3065491°E﻿ / 25.1561024; 55.3065491
 www.dubairacingclub.com
  (למפת דובאי מוגדלת) מסלול המרוצים מיידאן(למפת דובאי רגילה) מסלול המרוצים מיידאן
 
יציע מיידאן
מרוץ במיידן
למיידאן יש את מסך הטלוויזיה הארוך בעולם
פנים יציע מיידאן
חלק ממרפסת הצופים במיידן
מסלול המרוצים מיידאן (אנגלית: Meydan Racecourse) הוא מסלול מרוצים (אנ') בדובאי באיחוד האמירויות הערביות. היציע באורך של יותר מקילומטר, ויכול להכיל למעלה מ-60,000 צופים.
מיידאן נפתח ב-27 במרץ 2010, במקום מסלול המרוצים נאד אל שיבא (אנ'). הוא כולל מוזיאון מרוצי סוסים, גלריה, מלון חמישה כוכבים ומסלול גולף בן תשעה גומות. כאשר אינו בשימוש למרוצים הוא משמש כמרכז עסקים וכנסים. המסלול שימש גם כמקום צילום לסרט "סטארטרק: אל האינסוף".
יציע מיידאן

מסלול המרוצים מיידאן 7.5 million m² כולל את מרינת מיידאן, מלון חמישה כוכבים הראשון בעולם עם 285 חדרים, שני מסלולי מרוצים והיציע, המורכב מבית מלון, מסעדות, מוזיאון מרוצים ו-72 סוויטות לאירוח לאורך כל השנה. יש בו 2,400 מטר מסלול מרוץ דשא ליד שמאל ומסלול באורך 1,750 מטר לשמאליים. הוא פועל מנובמבר עד מרץ וכולל אתגר מרוצי חורף, קרנבל המרוצים הבינלאומי של דובאי וליל גביע העולם של דובאי (אנ'). גביע העולם בדובאי הוא יום המירוץ היקר בעולם עם למעלה מ-26.25 מיליון דולר ארצות הברית לכספי פרסים.
רובע מסלול המרוצים תופס 67 מיליון רגל רבוע. עם זאת, השטח הכולל של מיידאן סיטי (אנ') הוא 200 מיליון רגל. הוא מחולק לארבעה תת-מחוזות: מסלול המרוצים מיידאן, מטרופולין מיידאן, אופקי מיידאן ופארקי מיידאן גודולפין. מיידאן נקשרת למוחמד בן ראשיד אל מקטום, סגן נשיא איחוד האמירויות וראש הממשלה ושליט דובאי.
ליידי גאגא הופיעה במקום ב-10 בספטמבר 2014 כחלק מסיבוב ההופעות העולמי שלה, ArtRave: The Artpop Ball, לתמיכה באלבום האולפן השלישי שלה Artpop. מסלול המרוצים גם אירח קונצרטים של אלטון ג'ון, סנטנה, קיילי מינוג, ג'נט ג'קסון וסיה.
הערות שוליים

↑  Leslie Wilson Jr; Aya Lowe (15 בדצמבר 2009). "Meydan race course construction on track". Gulf News. נבדק ב-2011-03-18. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Meydan to replace Tapeta surface with dirt". Daily Racing Form. נבדק ב-2016-02-04.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 803ab6df-54b9-4a3b-b519-4c483c6719ed
העיר באפור

| --- | --- |
 סינגל בביצוע שלישיית גשר הירקון
 מתוך האלבום התוכנית החדשה
 יצא לאור:  1966
 סוגה:  זמר עברי
 שפה:  עברית
 אורך:  3:17
 חברת תקליטים:  הד ארצי
 כתיבה:  נעמי שמר
 לחן:  נעמי שמר
 הפקה:  תיאטרון החמאם
 
"העיר באפור" הוא שיר שכתבה והלחינה נעמי שמר ובוצע על ידי שלישיית גשר הירקון בשנת 1966 כחלק מתקליטה השני "התוכנית החדשה"
.
היצירה

את השיר כתבה שמר בתקופה שבה התגוררה בפריז, הושפעה מהמוזיקה הצרפתית של אותה תקופה, ואף תרגמה מספר שירים.
מלכתחילה נכתב השיר כגרסה עברית של השיר Elle était si jolie (היא הייתה כה יפה) של אלן ברייר (Alain Barrière), שייצג את צרפת באירוויזיון 1963
,
אך בדיעבד נעמי שמר נמלכה בדעתה, הלחינה את השיר בעצמה, ושלחה אותו לבני אמדורסקי עבור שלישיית גשר הירקון.
העיר באפור היא פריז, והשיר מתאר את הסתיו הפריזאי כפי שהוא הצטייר בעיניה, בדומה לשיר ״לכבודך״ שאף אותו כתבה עבור שלישיית גשר הירקון.
"העיר באפור" מתכתב עם "עיר לבנה", שיר שכתבה נעמי שמר על תל אביב כמה שנים קודם לכן, ב-1958; בכל אחד מהם היא "צובעת" עיר בצבע משלה. הקשר ניכר גם בשורות הסיום של "העיר באפור":
אֲשִׁיבֵךְ עַל כְּנַף נֶשֶׁר
וְעַל גַּב עֲנָנִים
אֶל עִירֵךְ שֶׁחִכְּתָה לָךְ
בְּבָתִּים לְבָנִים.
השיר המקורי של אלן ברייר זכה לגרסה עברית משלו – "בנתיב מעורפל" (מילים: אברהם לוי) בביצועו של דקלון – ואפשר ללא כל קושי להחליף בין הלחנים והמילים של השירים השונים
.
הערות שוליים

↑  העיר באפור
↑  Elle était si jolie
↑  בנתיב מעורפל
פריז בסתיו, משקף את מילות השיר "ערמות של שלכת שם הרוח יעיף"
רלוונט

| --- | --- |

סמליל הערוץ
 פרטי הערוץ
 מדינה:  ישראל
 קטגוריה:  כללי, חדשות
 סוג:  ערוץ טלוויזיה מסחרי
 תאריך השקה:  שידורי אינטרנט: 7 בנובמבר 2023 שידורי טלוויזיה: ינואר 2024
 תאריך סגירה:  6 בנובמבר 2024
 בעלות:  פרי הדר תקשורת בע"מ
 שפה:  עברית
 אזור קליטה:  ישראל
 פורמט תמונה:  (SDTV (576i (HDTV (1080i
 
 https://relevant.co.il/
רלוונט: (באנגלית: relevant, בתרגום מילולי קָשׁוּר, שַׁיָּךְ) היה ערוץ טלוויזיה ושירות סטרימינג ישראלי. הערוץ שודר באתר אינטרנט, ביישומון ובאפיק 46 בפלטפורמות הדיגיטליות של yes:‏ ‏yes+ ו-STING+ בשונה מהערוצים הגדולים המשודרים בטלוויזיה הישראלית, הערוץ טען כי הוא לא משדר שידורי חדשות, אקטואליה ופרשנויות פוליטיות (כנהוג בערוצים 11, 12, 13 ו־14) אלא תוכניות מוקלטות הכוללות ראיונות, אקטואליה א-פוליטית, תוכן דוקומנטרי, וסאטירה שמועלות לאינטרנט ולרשתות החברתיות.
היסטוריה

את הקמת הערוץ יזמו ליאור שליין ומודי פרידמן, אשר מהווים בעליו באמצעות חברת "פרי הדר תקשורת", שהקימו ביוני 2022. היזם ניר צוק השקיע במיזם עשרות מיליוני דולרים במטרה לתת תגובה ליברלית לערוץ 14. אחראית התוכן היא טלי בן עובדיה ובצוות גם שילה דה בר ומתן דרורי.
לאחר שהכריזו על הקמת המיזם הודיע ליאור שליין שהוא חוזר לטלוויזיה בכך שהוא צפוי לשדר בפלטפורמה תוכנית חדשה בשם צוות שליין. לפלטפורמה חברו גם יוצרי הפודקאסטים "מה יש בזה", "ציון 3 - פודקאסט ספורט בינוני להחריד" ו"להבין את סין".
הערוץ הושק ב-7 בנובמבר 2023 באתר ובאפליקציה ייעודיים. ב-16 בינואר 2024 הערוץ עלה לשידור באפיק 22 בפלטפורמות הדיגיטליות של yes: yes+ ו-STING+. ב-17 ביוני 2024 הערוץ עבר לשדר באפיק 46.
עופר שלח, דניאל עמרם, ואלדד תמיר השתתפו במיזם בתחילתו אך עזבו תוך זמן קצר.
בסוף חודש יוני 2024 עזבה טלי בן עובדיה את המיזם.
ב-11 באוגוסט 2024 דווח על שיתוף פעולה עם ynet.
על אף ההשקעה הנרחבת, אחוזי הצפייה והמדרוג (רייטינג) בו היו נמוכים – ונמתחה ביקורת על חוסר הבידול הניכר מנרטיב ערוצי חדשות ואקטואליה אחרים כדוגמת ערוץ 11, ערוץ 12 וערוץ 13.
באוקטובר 2024, בתוך פחות משנה מאז השקתו, הודיעו בעלי הערוץ על סגירתו המתכוננת בתחילת נובמבר 2024, לדבריהם, בשל נתוני רייטינג מאכזבים שלא תאמו את הציפיות עם פתיחתו. ב-6 בנובמבר 2024 הערוץ נסגר.
תוכן

השירות כלל שידור חי של ערוץ רלוונט, צפייה נדחית של תוכניות (Catch Up), וסרטונים אנכיים המהווים קליפים קצרים מהתוכניות (בדומה ל-Stories באינסטגרם או לסרטונים קצרים בטיקטוק).
השירות היה זמין כאפליקציה חינמית וכאתר, וכולל תוכן בהנחיית האישים הבאים:
ליאור שליין (סאטירה ופוליטיקה)
יונתן נמרודי, משה זיאת, ראם שרמן, איתן לשם, אושרת עיני ואיציק שאשו (ספורט, מנחי ציון 3)
עמנואל אלבז-פלפס ודניאל זילברשטיין (אירועים מהעולם)
נועה זילברמן (הייטק)
מרב בטיטו (פוליטיקה)
אבי שטרן (כלכלה)
אוריאל דסקל
שני נחשוני (תרבות)
אורי פסובסקי (כלכלה)
ליאב אורגד וגאיה גפן (משפט)
עמית תומר (כלכלה וחברה)
מגי אוצרי
רנין בולוס (מגישה למגזר הערבי)
גדי עזרא
קובי מלמד ואלעד יצחקיאן (מנחי מה יש בזה)
שאנן סטריט (מנחה סטריט טוק)
קורין קיציס (מנחת שומעת רגע?!)
אורי רונן (מנחה הופעה מהגיהנום)
סרטונים וקטעים מהתוכניות פורסמו גם באתר הפייסבוק, ה-X (טוויטר), והאינסטגרם של רלוונט. על אף היותו ערוץ שאינו סוקר חדשות ואירועים חיים, נוטה אופי הערוץ ליישר קו בעיקר עם עמדות הנעות בין שמאל מובהק ועד שמאל-מרכז, בפוליטיקה הישראלית. מרבית התוכן הסאטירי בערוץ אשר מוגש על ידי איש התקשורת והמנחה, ליאור שליין (שליין הוא גם יזם ומבעלי ערוץ רלוונט, וכמו-כן בעלה של יו"ר מפלגת העבודה לשעבר וחברת הכנסת מרב מיכאלי) הוא בעל קו ביקורתי שלילי נגד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, שרי ממשלת השלושים ושבע והקואליציה התומכת בממשלה זו.
הערות שוליים

1 2 3   עידו דוד כהן, ביקור באולפני ומשרדי ערוץ "רלוונט" החדש מעלה את התהייה – האם בכלל יש לו עתיד?, באתר הארץ, 31 בינואר 2024
↑  רלוונט, באתר live.relevant.co.il
1 2 3  ליאור שליין ודניאל עמרם: הסטרימינג של ניר צוק יוצא לדרך, באתר אייס, 20 ביולי 2023
↑   עידו דוד כהן, ערוץ "רלוונט" עלה לאוויר. ביקור באולפנים מעלה את התהייה: בשביל מי הוא רלוונטי?, באתר הארץ, 31 בינואר 2024
↑  עידן בן טובים, ‏שם חדש ודניאל עמרם: פרטים ראשונים על מיזם הסטרימינג המסתורי של ניר צוק וליאור שליין, באתר Geektime‏, 19 ביולי 2023
↑  דרמה בטלוויזיה: ליאור שליין חוזר בתכנית חדשה, באתר אייס, 18 ביולי 2023
↑  ליאור שליין מכריז על שובו לטלוויזיה בתוכנית חדשה - "צוות שליין", באתר וואלה, 18 ביולי 2023
↑  גד פרץ, הערוץ רלוונט יעלה כרגע רק ב – yes פלוס וסטינג, זמן אוויר, 9 בינואר 2024
↑   יסמין גואטה, רלוונט — הסוף: שנה אחרי הקמתו, המיזם של ניר צוק ייסגר בשבוע הבא, באתר TheMarker‏, 29 באוקטובר 2024
↑  נבו טרבלסי, ‏פחות משנה מהקמתו: טלי בן עובדיה עוזבת את מיזם רלוונט של ניר צוק, באתר גלובס, 30 ביוני 2024
↑   יסמין גואטה, שיתוף פעולה מפתיע: רלוונט של ניר צוק יעלה תכנים גם באתר ynet, באתר TheMarker‏, 11 באוגוסט 2024
↑  דוד ורטהיים‏, אחרי עזיבת העורכת והפיילוט המאכזב בטלוויזיה, ברלוונט משנים כיוון, באתר וואלה, 11 באוגוסט 2024
↑  ליאור שליין מוצא בית חדש: הפרויקט שכשל ישודר ב-ynet, באתר אייס, 11 באוגוסט 2024
↑  דוד ורטהיים‏, עומד על צוק: חצי שנה להשקת רלוונט, והתוצאות מאכזבות, באתר וואלה, 5 ביוני 2024
↑  דוד ורטהיים‏, עומד על צוק: חצי שנה להשקת רלוונט, והתוצאות מאכזבות, באתר וואלה, 5 ביוני 2024
↑  גיל משעלי, ‏אחרי פחות משנה: מיזם "רלוונט" של ליאור שליין נסגר, באתר ‏מאקו‏, 29 באוקטובר 2024
↑  אבי כהן, פחות רלוונטים: ערוץ "רלוונט" ייסגר, באתר ישראל היום, 29 באוקטובר 2024
↑  נבו טרבלסי, ‏אחרי ששרף 100 מיליון שקל לפחות: מיזם התקשורת של ניר צוק נסגר, באתר גלובס, 29 באוקטובר 2024
↑  דף הבית של רלוונט, באתר Relevant
↑  דף הבית של שידורי רלוונט
חג לאומי

יום העצמאות הוא גם החג הלאומי  יום המהפכה או יום האיחוד הוא גם החג הלאומי  אין חג לאומי רשמי
חג לאומי הוא יום מיוחד המצוין במרבית מדינות העולם, בדרך כלל על מנת לציין אירועים בעלי אופי לאומי. חגים לאומיים מציינים בדרך-כלל מאורעות היסטוריים חשובים בתולדות המדינה: יום היווסדה, יום אימוצם של חוקה או דגל, אירועים מכריעים במהפכות או מלחמות נגד כובש זר, או איחוד בין חלקים שונים במדינה. בחלק מהמדינות נחגג חג לאומי ביום עלייתו לשלטון או יום הולדתו של השליט.
לרוב מוענק יום שבתון בימי חג לאומי.
במדינות שונות מנהגים המציינים את החג הלאומי ובהם טקסים, מצעדים צבאיים, הנפת דגלי הלאום על מבני שלטון ומבנים פרטיים, וחגיגות במרחב הציבורי. תושבי המדינה חוגגים באירועים פרטיים (מסיבות, ברביקיו, ופיקניקים).
חגי ישראל ומועדיו

החג הלאומי של ישראל הוא יום העצמאות, אשר מועדו נקבע לפי התאריך העברי של יום הכרזת המדינה.
ביום שלפני יום העצמאות, מציינים את יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולפגעני פעולות האיבה.
בחוק מוגדרים מועדים נוספים הזוכים לציון ממלכתי: יום ירושלים, יום העלייה (הישראלי), יום הזיכרון לשואה ולגבורה ויום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב והאסלאם, יום (חג) הסיגד של יוצאי יהדות אתיופיה, וכן ימי זיכרון לאישים ציבוריים, כגון יום הרצל, יום זאב ז'בוטינסקי, יום הזיכרון לרחבעם זאבי, ויום הזיכרון ליצחק רבין.
בשנת 2024 הוחלט בממשלה על ציון יום הזיכרון לחללי מלחמת חרבות ברזל בעקבות הטבח בטבח שבעה באוקטובר ב-7 באוקטובר 2023 ובמהלכו נרצחו מאות אזרחים ואנשי כוחות הביטחון וההצלה.
ראו גם

ימי עצמאות
יום הולדתו הרשמי של המונרך
הארבעה ביולי
יום הבסטיליה
יום אבל לאומי
יום זיכרון לאומי
הערות שוליים

↑  חוק חג הסיגד, ה'תשס"ח-2008, ס"ח 2164, מיום 9 ביולי 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4171213-4  NKC: ph126194 
שלט בפתח תקווה, אם המושבות, לכבוד יום העצמאות ה-76 למדינת ישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל עם סרט צהוב למען שחרור החטופים
רניה שפיגל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 ביוני 1924 Uhrynkivtsi, אוקראינה 
 פטירה:  30 ביולי 1942 (בגיל 18) פשמישל, גנרלגוברנמן 
 שם לידה:  Renia Spiegel
 שפות היצירה:  פולנית
 אתר רשמי
 
רניה שפיגל (בגרמנית: Renia Spiegel;‏ 18 ביוני 1924 - 30 ביולי 1942) הייתה נערה פולנייה-יהודייה, שכתבה יומן ונרצחה בתקופת שואת יהודי פולין.
יומנה של שפיגל, אותו כתבה בין גיל 15 ל-18, מתעד את חייה כנערה בעיר פשמישל במהלך מלחמת העולם השנייה ובתקופת השואה. שפיגל כתבה על נושאים רגילים כמו בית ספר, חברות ורומנטיקה, כמו גם על הפחד שלה מהמלחמה, והתנאים המחריפים שהכריחו אותה לעבור לגטו פשמישל (פול'). הוא מתעד חוויות תחת השלטון הסובייטי והנאצי כאחד.
היומן היה ברשות משפחת שפיגל במשך עשרות שנים, אך רק ב-2019 הוא פורסם לראשונה באנגלית.
חייה

שפיגל נולדה באורינקובצ'ה (Uhryńkowce, אז בפולין וכיום במערב אוקראינה) להורים פולנים-יהודים, ברנרד שפיגל ורוז'ה מריה לשצ'ינסקה. היא גדלה באחוזה של אביה על נהר הדניסטר ליד גבול פולין-רומניה, עם אחות צעירה בשש שנים, אריאנה (כיום אליזבת בלק), שהייתה כוכבת קולנוע בפולין.
ב-1938 שלחה אותה אמה לגור עם סבה וסבתה בעיירה פשמישל שבפולין, בזמן שהאם עברה לוורשה כדי לקדם את קריירת המשחק של אריאנה. אריאנה נשלחה להצטרף לשפיגל בפשמישל בקיץ 1938. סבתה של שפיגל הייתה בעלת חנות כלי כתיבה וסבה היה קבלן בניין. הסכם ריבנטרופ-מולוטוב באוגוסט 1939 והפלישה הנאצית לפולין בספטמבר גרמו לשתי הבנות ולאמם להתאחד. אביה של שפיגל, ברנרד, נשאר באחוזה המשפחתית ובמהלך המלחמה נעלם. לאחר הפרידה אמרה אריאנה ששפיגל "הייתה כמו אמא בשבילי". עם התמשכות המלחמה למדה שפיגל בבית הספר בפשמישל וב-1940 פיתחה קשר רומנטי עם זיגמונט שוורצר, בנו של רופא יהודי בולט שהיה מבוגר ממנה בשנתיים. שפיגל התייחס לשוורצר בכינוי "זיגו".
עם הקמת גטו פשמישל ביולי 1942, עברה אליו שפיגל עם 24,000 יהודים נוספים. לאחר כשבועיים, שוורצר, שעבד עם המחתרת המקומית, הוציא בחשאי את שפיגל מהגטו והחביא אותה ואת הוריו בעליית הגג של בית דודו מכיוון שלא קיבלו את אישורי העבודה הדרושים כדי להימנע מגירוש למחנות ריכוז. מודיע אלמוני הסגיר למשטרה את מקום המסתור. המשטרה הוציאה להורג את שפיגל בת השמונה-עשרה עם הוריו של שוורצר, ברחוב, ב-30 ביולי 1942.
אמה ואחותה של שפיגל וחברה שוורצר שרדו והיגרו לארצות הברית.
יומן ופרסום > היסטוריה של היומן

שפיגל החלה לכתוב את יומנה ב-31 בינואר 1939, כשהייתה בת חמש עשרה. היומן, בן כמעט 700 עמודים, נשמר ברובו בסוד, והיה עשוי משבעה ספרי תרגילים של בית ספר שנתפרו יחדיו. היומן דן בעיקר בחיי היום-יום של שפיגל בבית הספר, בחיים החברתיים והמשפחתיים בפשמישל, ונוגע במיוחד במצוקתה עקב פרידתה מאמה, ביחסיה הרומנטיים עם זיגמונט שוורצר, בפחד סביב המלחמה המתגברת ובאימת המעבר לגטו. בנוסף לטקסט בכתב יד, מכיל היומן ציורים ושירים מקוריים. ברשומה האחרונה ב-25 ביולי 1942 כתבה שפיגל:
יומני היקר, חברי הטוב והאהוב! עברנו תקופות נוראיות כל כך ביחד ועכשיו הרגע הגרוע ביותר בפתח. יכולתי לפחד עכשיו, אבל מי שלא עזב אותנו אז, יעזור לנו גם היום. הוא יציל אותנו. שמע ישראל, הצל אותנו, עזור לנו. שמרת עליי מפני כדורים ופצצות, מפני רימונים. עזרו לי לשרוד! ואת, אמא יקרה שלי, תתפללי עלינו היום, תתפללי חזק. תחשבי עלינו ושמחשבותיך יהיו מבורכות.
בסוף יולי קיבל שוורצר לידיו את היומן וכתב את הטקסטים האחרונים על הסתרת שפיגל מחוץ לגטו ועל מותה: "שלוש יריות! שלושה חיים אבדו! כל מה שאני יכול לשמוע זה יריות, יריות." שוורצר השאיר את היומן עם אדם אחר ונשלח לאושוויץ. לאחר ששרד, הביא שוורצר את היומן לארצות הברית וב-1950 נתן אותו לאמה של שפיגל. אחותה של שפיגל, אליזבת (אריאנה) בלק, שמעה על היומן ב-1969 ואחסנה אותו בכספת בנק עד 2012.
יומן ופרסום > פרסום ועיבודים

היומן היה ברשות משפחת שפיגל עשרות שנים, ולא נקרא על ידי אחרים עד 2012, כאשר בתה של בלק, אלכסנדרה רנטה בלק, מתווכת במנהטן, ארגנה את תרגומו לאנגלית על ידי אנה בלאסיאק ומרתה דזיורוש. היומן ראה אור בפולנית בשנת 2016 והיווה השראה למחזה פולני. קטעים פורסמו לראשונה באנגלית במגזין <i id="mwVQ">Smithsonian</i> ב-2018. הפרסום המלא הראשון באנגלית בן 90,000 מילים, Renia's Diary: A Young Girl's Life in the Shadow of the Holocaust, היה בבריטניה ב-19 בספטמבר 2019, על ידי הוצאת Ebury, והופץ על ידי ספרי פינגווין. בארצות הברית נקרא Renia's Diary: A Holocaust Journal, פורסם על ידי St. Martin's Press והופץ על ידי הוצאת מקמילן ב-24 בספטמבר 2019. הפרסום מכיל פרולוג ואפילוג מאת אליזבת בלק. מהדורה זו פורסמה בספרדית על ידי Plaza & Janés ב-17 בדצמבר 2019.
היומן הוא נושאו של סרט תיעודי בבימוי תומאש מגירסקי בשם "חלומות שבורים". הסרט הוקרן בבכורה באו"ם בניו יורק כחלק מתוכנית לזכר השואה. הקרנת הסרט הפולין החלה ב-18 בספטמבר 2019.
בשנת 2022, סיפורה של רניה שפיגל היווה חלק מההפקה הבימתית WITNESSES, המספרת את סיפוריהם של חמישה יומנים יהודים בתקופת השואה. ההפקה עלתה לראשונה באסקונדידו, קליפורניה, והתבססה על ספרו של המחזאי רוברט ל' פרידמן.
יומן ופרסום > ביקורות

עיתונאים השוו את יומנה של שפיגל לזה של אנה פרנק. רובין שולמן מ"סמיתסוניאן" ציין ש"רניה הייתה קצת מבוגרת ומתוחכמת יותר [מפרנק]. . . היא גם חיה בעולם במקום בהתבודדות." בריגיט כץ כתבה שגם פרנק וגם שפיגל היו "סופרים צלולים, רהוטים ומלאי תובנות למרות גילם הצעיר". אנה פרייליך-ז'אייק מאוניברסיטת קולומביה כינתה את היומן "מסמך היסטורי ופסיכולוגי מדהים, כמו גם הישג ספרותי אותנטי". ג'ואנה ברנדט אמרה בניו יורק טיימס, "ברגע שבו הסכמה בסיסית על אמיתות פשוטות הפכה לשדה קרב פוליטי וההיסטוריה - לנשק, פרסום הספר, 'יומנה של רניה', מציע תזכורת לכוחה של העֵדות."
משה סיקרון

משה סִיקְרוֹן (22 בדצמבר 1928 – 18 באפריל 2016) היה דמוגרף וסטטיסטיקאי ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, הסטטיסטיקן הממשלתי השני (1972–1993) וממייסדי המכון הלאומי לחקר שרותי הבריאות ומדיניות הבריאות.
קורות חייו

סיקרון נולד בירושלים ולמד כלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בעיר, המשיך ללימודים באוניברסיטת פנסילבניה, שבה קיבל תואר דוקטור בשנת 1968.
פרופסור סיקרון עבד בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בין השנים 1972 ו-1994 במדור דמוגרפיה, ניהל את מדור העבודה ואף כיהן בתפקיד סגן מנהל הלמ"ס. כמו כן, הוא שימש כסטטיסטיקן הממשלתי השני, הרצה במחלקה ללימודי אוכלוסייה באוניברסיטה העברית בירושלים, ופרסם ספרים ומאמרים על העלייה לישראל, על האוכלוסייה, על כוח העבודה ועוד.
פרש כפרופסור אמריטוס במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נפטר בירושלים ב-2016, בגיל 87.
פרסומיו

משה סיקרון, דמוגרפיה: אוכלוסיית ישראל – מאפיינים ומגמות; בעריכת נעה רוזן, ירושלים: כרמל ('תמונת מצב'), תשס"ד 2004.
הערות שוליים

↑  פרופ’ משה סיקרון: מודעת אבל באתר "אבלים".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267898405171  BIBSYS: 12055548  BnF: cb14591817m (data)  ISNI: 0000 0000 7144 8989  LCCN: nr91006439  NLA: 35453132  SUDOC: 096132035  VIAF: 92461443   WorldCat (עם VIAF): 92461443 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צבי אלדרוטי

צבי אלדרוטי (9 במאי 1934 – 13 באפריל 2018) היה פוליטיקאי ומנהל ישראלי שכיהן כראש המועצה המקומית מגדל העמק במשך 18 שנים, כמנכ"ל משרד ראש הממשלה, כמנהל עמידר וחברות אחרות, והיה חבר כנסת.
ביוגרפיה

אלדרוטי נולד בתל אביב בשנת 1934. את לימודי התיכון סיים בשנת 1952 בעיינות, פנימייה ליד נס-ציונה. הוא שירת בצבא הקבע לזמן מה ולאחר חתונתו ב-1958 החליט לעבור עם אשתו לעיירת פיתוח והגיע למגדל העמק, בה עבד כעוזרו של גזבר המועצה הממונה, אברהם זלוסצר. כשהוכרז על בחירות למועצה בשנת 1959, בגיל 25, הוא התמודד בראשות רשימת מפא"י שזכתה ב-5 מתוך 9 מושבים, ומונה לראשות המועצה. אלדרוטי המשיך לכהן בתפקיד, גבר על יריביו גם בארבע מערכות בחירות הבאות לראשות המועצה כשהוא מוביל את המערך לרוב מוחלט במועצה, וכיהן בתפקיד עד לשנת 1977. בשנת 1968 זכה בפרס למינהל ציבורי על תפקודו. באמצע שנת 1969, הוא פרש מתפקידו, אותו העביר לזלוסצר, ועבר לנהל את מפעל בגד עור. אולם בעקבות מחלה של מחליפו הוא שב לכהן בראשות המועצה ולהתמודד שוב על התפקיד, תוך שהוא מבטיח שלא יתפטר באמצע הקדנציה. אלדרוטי המשיך בתפקיד עד 1977, עת התפטר מתפקידו.
במהלך מילוי תפקידו יצר קשרים עם יישובים אחרים בצפון. הוא שלח סיוע לבית שאן ובשנת 1970 הוא נקרא לתווך בסכסוכים בנצרת. אלדרוטי בחר להוביל את מגדל העמק בקו של פיתוח עצמי וראייה חיובית, בניגוד לגישה של עיירות פיתוח אחרות שהתמקדו בהצגת המצב הגרוע ובהצבת דרישות לממשלה.
ביוגרפיה > בכנסת

בשנת 1965 נבחר לראשונה למרכז מפא"י וב־1971 הקים את מחוז הצפון של מפלגת העבודה. לקראת הבחירות לכנסת השמינית הוא נבחר במקום הראשון של מומלצי מחוז צפון וזכה גם לתמיכה של 16 ראשי ערי פיתוח. אלדרוטי הוצב בדיונים מוקדמים במקום ריאלי באחורי רשימת המערך, אולם לקראת הגשת הרשימה הוזז למקום ה-58 ולא נכנס לכנסת. בשבוע האחרון של הכנסת השמינית (בשנת 1977) כיהן כחבר כנסת מטעם סיעת המערך, לאחר פרישת אהרן יריב. בבחירות לכנסת התשיעית הוא הוצב ברשימת המערך מעבר למקום ה-60.
ביוגרפיה > בניהול

בדצמבר 1971 נתמנה למנכ"ל עמידר תפקיד בו כיהן, במקביל להיותו ראש מועצת מגדל העמק בתואר. ב-1973, לקראת הבחירות לכנסת השמינית התפטר מהתפקיד בעקבות מועמדותו לכנסת, ושב לכהן כיו"ר מועצת מגדל העמק בפועל. בתחילת 1974 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של החברה ואף נתבקש לעזוב את ראשות מגדל העמק כדי להתמסר לעבודה בחברה, אך הוא התפטר מהתפקיד בשנת 1975 לאחר שגזבר החברה נעצר על מעילה בכספים והועלתה ביקורת על הבקרה על הכספים בחברה.
לאחר חברותו הקצרה בכנסת, ניהל במשך שנתיים את מנהל ”מלווה העצמאות והפיתוח” בארגנטינה, ולאחר מכן שימש במשך שש שנים כמנכ"ל "דיור לעולה". בשנים 1986–1990 היה יו"ר ”תעוש אזורי פיתוח” במקביל לכך שהיה יו"ר הדירקטוריונים של דבר, עם עובד וסיפרי. בשנים 1990–1994 היה יו"ר דירקטוריון השק"ם עד להפרטת החברה. בשנים 1995–1996 כיהן כמנכ"ל משרד ראש הממשלה. בתחילת שנות ה-2000 היה שותף ויו"ר בחברת ב.נ.ה – בנייה ניהול והנדסה. כן היה חבר דירקטוריון בחברות גמול, גזית גלוב וספנקריט חולדה.
כן כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של תיאטרון יידישפיל, כחבר הנהלת מחשב לכל ילד וכיו"ר עמותת דיירי הדיור המוגן בישראל.
בעשור הראשון של המאה ה-21, כיהן כדירקטור בשירותי בריאות כללית וחבר הנהלת מרכז יצחק רבין לחקר ישראל.
אלדרוטי נפטר ב-13 באפריל 2018. בשנותיו האחרונות, הוא התגורר בנורדיה ובה גם נקבר. הוא היה נשוי לזהבה עד למותה ב-2013, ולזוג ארבעה ילדים. בנו, טל אלדרוטי, כיהן כשמאי הממשלתי הראשי.
על שמו נקרא הרחוב ששמו היה לפני כן "דרך העמק" במגדל העמק.
לירון וייסמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 במרץ 1980 (בת 44) י"ג בניסן ה'תש"מ עפולה, ישראל 
 שם לידה:  לירון וייסמן 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2002 
 עיסוק:  שחקנית ודוגמנית
 מקום לימודים:  סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין 
 בן או בת זוג:  יובל שפרמן (2009–2017) 
 מספר צאצאים:  2 
 פרופיל ב-IMDb
 
לירון וייסמן (נולדה בי"ג בניסן ה'תש"מ, 30 במרץ 1980) היא שחקנית ודוגמנית ישראלית.