stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רקטת מגנטו-פלזמה בעלת מתקף סגולי משתנה
מחקר ופיתוח > פיתוח של מנוע 200 קילוואט > בדיקת הפוטנציאל בתחנת החלל הבינלאומית > שותפות נאס"א

בחודש יוני 2005, אד אסטרה חתמה על הסכם חוק החלל (Space Act Agreement) הראשון שלה עם נאס"א שהוביל לפיתוחו של מנוע VASIMR. ב-10 בדצמבר 2007 נחתם הסכם נוסף מסוג זה בשם "Umbrella" שעסק בעניינה של סוכנות החלל ב-VASIMR. ההסכם קבע מסגרת לשיתוף פעולה בין הצדדים והגדרת תנאים כלליים המסדירים היבטים שונים במערכת היחסים המתמשכת בין השתיים. ב-8 בדצמבר 2008, נאס"א ואד אסטרה חתמו על הסכם חוק חלל שיוכל להוביל לבדיקת טיסת חלל של VASIMR על תחנת החלל הבינלאומית. ב-2 במרס 2011, אד אסטרה ומרכז החלל ג'ונסון של נאס"א חתמו על הסכם שיתוף פעולה במשימות מחקר, ניתוח ופיתוח של פעילות מגנט קריוגני שיימצא בחלל ושל מערכות הנעה חשמליות הנמצאות עתה בשלבי פיתוח על ידי אד אסטרה. נכון לפברואר 2011, נאס"א הקצתה 100 איש לפרויקט עם אד אסטרה למען שילוב VF-200 בתחנת החלל. ב-16 בדצמבר 2013, נחתם הסכם גג לחמש שנים נוספות.
מחקר ופיתוח > פיתוח של מנוע 200 קילוואט > VX-200S

בחודש מרץ 2015, הודיעה אד אסטרה על זכייתה בפרס בסך 10,000,000 $ מנאס"א, על מנת לקדם את מוכנות הטכנולוגיה של מנוע VASIMR נוסף, ה-VX-200SS (האותיות SS מייצגות את המילים מצב יציב, באנגלית: steady state) וזאת כדי לענות על הצרכים של מגוון משימות בחלל העמוק.
יישומים עתידיים אפשריים

VASIMR אינו מתאים לשיגור מטענים מכדור הארץ לחלל בשל יחס נמוך של דחף למשקל והצורך שלו בוואקום לשם תפעול. במקום זאת, הוא יתפקד כשלב עליון בהעברת מטען, ויצמצם את כמות הדלק הנדרשת לתחבורה בחלל. המנוע צפוי לבצע את הפונקציות הבאות בעלות נמוכה בהרבה מזו של טכנולוגיות כימיות:
גרירת תחנות חלל סובבות כדור הארץ חזרה למסלולן לאחר שהנמיכו גובה (פיצוי גרר - drag compensation).
משלוח מטען לירח.
מיצוב מחדש של לוויינים.
תדלוק חוזר, תחזוקה ותיקון של לוויינים.
ניצול חוזר של משאבים בחלל.
משימות רובוטיות מהירות ביותר בחלל העמוק.
יישומים אחרים ל-VASIMR כגון תחבורה מהירה של אנשים למאדים ידרשו כוח גבוה מאוד ומקור אנרגיית בעל מסה נמוכה כגון כור גרעיני. מנהל נאס"א, צ'ארלס בולדן, אמר כי טכנולוגית VASIMR יכולה להיות פריצת הדרך הטכנולוגית שתצמצם את זמן הנסיעה למאדים מ-2.5 שנים ל-5 חודשים.
בחודש אוגוסט 2008, הצהיר טים גלובר, מנהל מחלקת פיתוח באד אסטרה, כי היישום הצפוי הראשון של מנוע VASIMR הוא "גרירת דברים [מטען לא-אנושי] ממסלול נמוך סביב כדור הארץ למסלול נמוך סביב הירח" והביע בכך תמיכה למאמצי נאס"א לחזרה לירח.
יישומים עתידיים אפשריים > שימוש כגרר בחלל או רכב העברה מסלולית

היישום החשוב ביותר בעתיד הקרוב של חללית המונעת על ידי VASIMR הוא הובלת מטענים. מחקרים רבים הראו כי, למרות זמן נסיעה ארוך יותר, חללית המונעת על ידי VASIMR תהיה הרבה יותר יעילה בהעברת סחורות בחלל מרקטות כימיות מסורתיות. רכב העברה מסלולית (OTV), במהותו "גורר בחלל", המונע על ידי מנוע VF-200 יחיד, יהיה מסוגל להעביר 7 טונות של מטען ממסלול נמוך סביב כדור הארץ (LEO) למסלול נמוך סביב הירח (LLO) תוך פרק זמן של שישה חודשים. נאס"א מתכננת אספקת 34 טון של מטען שימושי ל-LLO בטיסה אחת עם רכב המונע באופן כימי ושורף 60 טונות דלק. לאותו מסע, OTV היה צריך להשתמש ב-5 מנועי VF-200, המופעלים על ידי מערך סולארי בהספק של מגוואט אחד, וב-8 טון של ארגון. המסה הכוללת של OTV תהיה בסדר גודל של 49 טון (דלק למסע לשני הכיוונים: 9 טון, חומרה: 6 טון, מטען: 34 טון). ניתן להפחית את זמן המסע על ידי נשיאת עומסים קלים ו/או שימוש ביותר דלק ארגון והשנקת VASIMR עד לקבלת דחף גבוה יותר בתנאי פעולה פחות יעילים (מתקף סגולי נמוך יותר). לדוגמה, OTV ריק בנסיעה חזרה לכדור הארץ עובר את המרחק ב-23 יום במתקף סגולי אופטימלי של 5,000 שניות או בכ-14 יום במתקף סגולי של 3,000 שניות. המסה הכוללת של ה-OTV המתוכנן של נאס"א (כולל מבנה, מערך סולארי, מכל דלק, אוויוניקה, דלק ומטען) הוערכה ב-100 טון (נסיעה ארוכה 98.4 טון; נסיעה קצרה 110 טון). בהשוואה לחללית המונעת כימית, היא מאפשרת להכפיל כמעט את קיבולת המטען, אך דורשת מערכים סולאריים גדולים עוד יותר (או מקור אחר של כוח) המסוגלים לספק 2 מגוואט.
נכון לאוקטובר 2010, אד אסטרה פועלת לניצול טכנולוגית VASIMR למשימות גרירה בחלל כדי לעזור "לנקות את הבעיה ההולכת וגדלה של אשפת החלל". נכון ל-2010, אד אסטרה קיוותה להציע הצעה מסחרית לדור הראשון עד שנת 2014. שום מוצר מסחרי לא הוצע.
יישומים עתידיים אפשריים > מאדים ב-39 ימים

כדי לנהל מסע מאויש ל"מאדים ב-39 יום בלבד", VASIMR תצטרך כוח חשמלי באופן שיכול להיות מועבר רק על ידי הנעה גרעינית המיצרת חשמל. הכוח יופק באמצעות כור ביקוע גרעיני בחלל. הכור עשוי להשתמש במנוע רנקין / ברייטון / סטירלינג מסורתי כגון זה שמשמש את הכור SAFE-400 (מחזור ברייטון) או הכור Duff Kilopower (מחזור סטירלינג) להמרת חום לחשמל. עם זאת, עדיף שהמרת הכוח תבוסס על מנוע ללא חלקים נעים וקיטור, תוך שימוש בטכנולוגיית תא כגון: תרמו לחימום (כולל המרת כוח תרמית מבוססת גרפן), תרמי-חשמלי, תרמו פוטו-וולטאי, תרמיונית ומגנטו הידרודינמי. ייתכן שייעשה שימוש בטכנולוגיות שעדיין לא התגלו או חומרים אלקטרותרמיים להמרת אנרגיית חום (שהיא קרינת גוף שחור וגם רטט תרמי קינטי של מולקולות וחלקיקים אחרים) לאנרגיית זרם חשמלית (של אלקטרונים נעים דרך מעגל חשמלי). כדי למנוע את הצורך ב"רדיאטור בגודל מגרש כדורגל" (רוברט זוברין) בשביל "כור בהספק של 200,000 קילוואט (200 מגוואט) עם יחס כוח לצפיפות מסה של 1000 ואט לקילו" (פרנקלין צ'אנג-דיאז), כור זה צריך גם טכנולוגיה יעילה ללכידת חום כדי לסלק את פסולת החום. לשם השוואה, צוללת תקיפה מהירה מסוג "זאב הים" (Seawolf) משתמשת בכור עם הספק של 34 מגוואט, ותחנת הגרעין "Pilgrim" משתמשת בכור עם הספק של 690 מגוואט.
יישומים עתידיים אפשריים > משימות הקרובות לשמש יותר מצדק

מרחקו של כוכב הלכת צדק מן השמש הוא מעט יותר מ-5 יחידות אסטרונומיות (AU) בממוצע, ומקבל רק 4% מאור השמש שמקבל כדור הארץ. למסע לקרס (ממוצע של 2.8 AU מהשמש), מאדים (1.5 AU), הירח (1.0 AU) או שני כוכבי הלכת הקרובים יותר לשמש מאשר כדור הארץ (נוגה (0.7 AU) וחמה (0.4 AU)), בנוסף לתאים תרמים לביקוע הגרעיני, ניתן להשתמש בטכנולוגית תאי פוטו שמש, באמצעות פנלים סולאריים גדולים ויעילים יותר בחללית. ניתן להדפיס פנלים סולאריים גדולים מספיק במדפסת תלת-ממדי בחלל על ידי חברות כגון תעשיות החלל העמוק ותאגיד רצועות ללא הגבלה. נאס"א העניקה להן 100,000 $ ו-500,000 $ בהתאמה (אוגוסט 2013) כדי ללמוד את התהליך.
ביקורת על VASIMR מרוברט זוברין

המשתתף במשימה המאוישת למאדים רוברט זוברין היה ביקורתי כלפי VASIMR. לדבריו, המנוע יעיל פחות ממנועים חשמליים אחרים שכבר זמינים ובנוסף אין מקור כוח שיתאים להפעלתו. זוברין גם מאמין שאין הכרח בהנעה חשמלית כדי להגיע למאדים ולכן אין להקצות תקציבים לפיתוחה. אד אסטרה הגיבה לביקורת בהודעה לעיתונות המתייחסת להפעלת חלליות מאוישות מהירות מאוד למאדים: "ברור כשמש שטכנולוגיית הכור הגרעינית, הנדרשת למשימות כגון אלה, אינה זמינה כיום ונחוצה [בה] התקדמות גדולה בנושאי עיצוב הכור והמרת הכוח". תוכנית "מאדים ישיר" (Mars Direct) של זוברין גם נזקקת לכורים גרעיניים, אם כי למטרות אחרות מאשר שיפור יכולות ההנעה באופן ישיר, למשל כדי לייצר דלק על פני מאדים. חברת אד אסטרה טענה עוד, כי "בטווח הקרוב, באמצעות אנרגיה סולארית חשמלית ברמות של 100 קילוואט עד 1 מגוואט, מדחף VASIMR יוכל להעביר מטענים כבדים למאדים באמצעות אחד עד ארבעה מדחפי הדור הראשון בלבד ובארכיטקטורות מנוע פשוטות יחסית".
ראו גם

מנוע הליקון דו-שכבתי
מדחף מגנטו-פלזמי דינמי
פרויקט פרומתאוס
מנוע פלזמה
שיטות הנעה של חללית
סק"א חברובסק

סמל הקבוצה בשנים 1999 - 2016
מועדון הכדורגל סק"א חברובסק (ברוסית: Футбольный клуб СКА Хабаровск) היא קבוצת כדורגל רוסית מהעיר חברובסק, אשר משחקת בליגת המשנה הרוסית.
הקבוצה התמודדה בעונת 2017/2018 בליגת העל הרוסית בכדורגל והייתה הקבוצה המזרחית ביותר המשחקת בליגת העל הרוסית בשל מיקומה בעיר חברובסק הנמצאת במזרח הרחוק הרוסי ובמרחק 6,000 ק"מ ממוסקבה. הקבוצה מפעילה גם מועדון קטרגל, המתמודד בליגת המשנה בקטרגל.
שמות הקבוצה

1946—1953: דק"א
1954: אוד"ו
1955—1956: ד"ו
1957: או.אס.ק
1957—1959: סקב"ו
1960—1999: סק"א
1999—2016: סק"א-אנרגיה
2016—ואילך: סק"א-חברובסק
היסטוריה

הקבוצה הוקמה כמועדון ספורט צבאי תחת חסות בית הקצינים הפיקודי ומי שתמך בקבוצה היה מפקד המחוז הצבאי המקומי, מרשל רודיון מלינובסקי. הישג השיא של הקבוצה היה בשנים 1990–1991 כשהמאמן בוריס סמיונוב הוביל אותה למקום השישי בליגת המשנה. ב-1993 הקבוצה הודחה לליגה השנייה. מאז 2002 משחקת הקבוצה בליגת המשנה (השנייה בחשיבותה). הקבוצה קיבלה בשנת 1999 קיבלה את השם "סק"א-אנרגיה חברובסק".
בשנת 2016 עברה הקבוצה מיתוג מחדש שכלל השמטת המילה "אנרגיה" ומעתה נקראה סק"א חברובסק ושונה סמל הקבוצה.
בעונת 2016/2017 העפילה הקבוצה לשמינית גמר הגביע לאחר שגברה 0:1 על מוליכת הליגה הרוסית, ספרטק מוסקבה ובהמשך העונה אף התמודדה בטורניר הישרדות וגברה על אורנבורג בדרך להעפלה לליגת העל הרוסית בכדורגל לראשונה בתולדותיה, ברם היא התקשתה מאוד לשמור על מקומה וניצבה במקום האחרון בטבלת האליפות במרבית העונה. בדצמבר 2017 נערכו שינויים בהנהלת הקבוצה: המאמן אלכסיי פודובסקי מונה למנהל ספורטיבי ולמאמן מונה רינאט ביליאלטדינוב, בעוד אלכסיי קנדאלינצב מונה למנכ"ל הקבוצה, אך גם רינאט לא הצליח לייצב את המצב בקבוצה והוא פוטר כעבור 3 חודשים. באותה עונה העפילה לרבע גמר הגביע הרוסי בכדורגל 2017/2018 לאחר שגברה על דינמו סנקט פטרבורג. ברם, הקבוצה לא הצליחה לשמור על מקומה ולאחר עונה אחת בלבד נשרה חזרה לליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה.
בעונת 2021/2022 התמודדה בטורניר הישרדות מול חימקי על זכות ההעפלה לליגת העל הרוסית בכדורגל.
קבוצת הנוער

קבוצת הנוער של הקבוצה מתמודדת בליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה בבית המזרח הרחוק.
הדרבי של המזרח הרחוק

היריבות הגדולה ביותר של סק"א היא נגד קבוצת לוצ'-אנרגיה ולדיווסטוק, שממוקמת בעיר ולדיווסטוק, לא הרחק מחברובסק.
אצטדיון הקבוצה

מגרש הבית של הקבוצה הוא האצטדיון על שם לנין בעיר חברובסק, על גדות נהר אמור. האצטדיון נבנה בשנת 1956. בקיץ 2016 שופץ האצטדיון. מכיל 15,300 מושבים.
הישגים

הגביע הסובייטי בכדורגל / הגביע הרוסי בכדורגל: רבע גמר 1963, 2017/2018
ראו גם

לוצ'-אנרגיה ולדיווסטוק
הערות שוליים

↑  "С 1 июня мы — ФК «СКА-Хабаровск»!". אורכב מ-המקור ב-2016-06-12. נבדק ב-2016-06-07.
↑  Билялетдинов официально возглавил «СКА-Хабаровск»
↑  РИНАТ БИЛЯЛЕТДИНОВ ПОКИДАЕТ ФК «СКА-ХАБАРОВСК»
↑  «СКА-Хабаровск» уступил «Динамо» и потерял шансы остаться в Премьер-Лиге
שחקני סק"א במשחק ליגה, אצטדיון לנין בחברובסק, 1980
היציע המערבי של אצטדיון לנין, לפני השיפוץ בשנת 2016.
אסטלת הניצחון של אסרחדון

| --- | --- |

 פרטי הממצא
 חומרים:  דיאבז 
 רוחב:  1.35 מ' 
 גובה:  3.46 מ' 
 יצירת הממצא
 תאריך יצירה:  670 לפנה״ס 
 פרטי האתר והחפירה
 מיקום אתר:  שמאל 
 פרטי הממצא כיום
 אוסף:  מוזיאון המזרח הקרוב ברלין 
 מיקום נוכחי:  מוזיאון המזרח הקרוב ברלין 
 מזהה קטלוגי:  VA 02708 
 
מימין בעל מלך צור, משמאל אושנחורו, בנו של תהרקה שנלקח כשבוי, כורע על ברכיו בתנוחת תחינה
אסטלת הניצחון של אסרחדון היא אסטלה העשויה מדיאבז שהוקמה על ידי המלך האשורי אסרחדון, המנציחה את ניצחונו על המלך המצרי תהרקה בקרב שהתרחש בצפון מצרים העתיקה בשנת 671 לפנה"ס. האסטלה הוקמה בשער העיר שמאל, היום התל זנג'ירלי הויוק, שבאותה עת הייתה בירת פחווה אשורית. האסטלה התגלתה בשנת 1888 על ידי משלחת ארכאולוגית גרמנית של החברה הגרמנית האורינטלית (Deutsche Orient-Gesellschaft), בראשותם של הארכאולוג האוסטרי פליקס פון לושאן (Felix von Luschan) והארכאולוג הגרמני רוברט קולדווי (Robert Koldewey). האנדרטה מוצגת במוזיאון פרגמון בברלין.
הקרב הקודם בין שני המלכים התרחש בשנת 674 לפנה"ס. בקרב זה ניצח תהרקה. הקרב התרחש לאחר שתהרקה פשט לאזור הלבנט. בעקבות פלישה זו, נכנס אסרחדון לצפון מצרים, אך נהדף על ידי כוחותיו של תהרקה.
בקרב הנוסף שהתרחש שלוש שנים לאחר מכן, נסוג תהרקה עם צבאו לממפיס. לאחר שממפיס נכבשה, ברח תהרקה לכוש. הכתובת מתארת את ניצחונותיו ואת מה שעשה למלך המצרי ולבני ביתו לאחר הניצחון.
חלק מהכתובת:
אשר לתהרקה מלך מצרים וכוש, מקולל אלוהותם הגדולה, הנחלתי לו מפלה כבדה מאִשְחֻפְּרִ עד מוף עיר מלכותו, מהלך 15 יום, יום יום ללא הפסקה. היכיתיו חמש פעמים בחץ ו (עוד) חץ, מכה שאין לה מרפא. על מוף עיר מלכותו צרתי ולכדתי (אותה) בחצי יום באמצעות מנהרות, פרצים (בחומות), ובסולמות. הרסתי והחרבתי ובאש שרפתי (אותה). את אשת המלך, את נשי ארמונות, את אֻשַנַחֻרֻ, יורש העצר, ויתר בניו ובנותיו, נכסיו ורכושו, סוסיו, בקר וצאן ללא מספר הוצאתי כשלל לארץ אשור. עקרתי את שורש ארץ כוש ממצרים ולא השארתי אחד להלל (אותי). בכל ארץ מצרים מניתי מחדש מלכים, פחות, שרים, פקחי-נמלים, מפקחים ופקידים. (תשלום) קורבנות התמיד לאשור ולאלים הגדולים אדוני שמתי עליהם לעד והטלתי עליהם מס ומנחה לאדנותי (המשתלמים) מדי שנה ללא הפסקה
אִשְחֻפְּרִ (אישחוּפרי) המוזכרת בכתובת לא זוהתה על ידי החוקרים. לגבי תהרקה, למרות שאסרחדון מצהיר שהוא הכה את תהרקה "מכה שאין לה מרפא", המשיך תהרקה להציק לשלטון אשור במצרים. אשור שלטה על מצרים התחתונה וממפיס, ותהרקה המשיך לשלוט במצרים העליונה. שנתיים לאחר מכן, בשנת 669 לפנה"ס, מת אסרחדון, ותהרקה כבש את ממפיס, בעקבות כך נלחם אשורבניפל בנו של אסרחדון בתהרקה וכבש את נוא אמון, ותהרקה ברח לנפאטה, שם מת.
תיאור האסטלה

גובהה של האסטלה הוא 3.5 מטר. האסטלה מתארת את אסרחדון עומד בצד שמאל בתנוחה אומרת כבוד. הוא מחזיק בידו השמאלית מוט המשמש כנשק, כשזרועו לצידו במחצית הגוף. ידו הימנית פונה לשורה של סמלים המייצגים את האלים. כל חלקו של התבליט ממותני אסרחדון ומטה מכוסה בכתובת המתארת את ניצחונו.
בחזית המצבה נראה המלך מחזיק באמצעות חבלים המחוברים למוט שבידו השמאלית, שני אנשים קטני קומה. על פי לבושם, זיהו החוקרים את הדמות הגבוהה יותר כבעל הראשון מלך צור שמוזכר בכתובת אחרת של אסרחדון. הדמות הקטנה יותר מבין השניים הוא אושנחורו, בנו השבוי של תהרקה, שחבל קשור לצווארו.
הערות שוליים

↑  באתר כתובות נהר אל-כלב שבחוף לבנון מוצבת אסטלה המנציחה את ניצחונו של אסרחדון על תרהקה ב-671 לפנה"ס
↑  מרדכי כוגן, אסופת כתובות היסטוריות מאשור ובבל: מאות ט-ו לפסה"נ, בהוצאת ספריית האנציקלופדיה המקראית, מוסד ביאליק ירושלים 2003, כתובת 31, עמ' 92 - 93.
↑  עורך: יהודה שיף, עולם התנ"ך - ישעיה, הוצאת דברי הימים הוצאה לאור, 1996-1993, עמ' 98.
ארמון הנשיאות (פינלנד)

| --- | --- |

מראה ארמון הנשיאות
 מידע כללי
 סוג:  ארמון
 שימוש:  מעון העבודה הנשיאותי
 כתובת:  מאריאנקאטו 2
 מיקום:  הלסינקי
 מדינה:  פינלנד
 בעלים:  נשיא פינלנד
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1816–1820 (כ־4 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1820 
 אדריכל:  קרל לודוויג אנגל, פר גראנסטדט 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית
 מידות
 גובה מעל פני הים:  3 מ' 
 
 קואורדינטות:  60°10′06″N 24°57′23″E﻿ / ﻿60.16840488°N 24.95628144°E﻿ / 60.16840488; 24.95628144
 http://www.tpk.fi
  (למפת הלסינקי מוגדלת) ארמון הנשיאות(למפת הלסינקי רגילה) ארמון הנשיאות
 
חזית ארמון הנשיאות
ארמון הנשיאות (בפינית: Presidentinlinna) הוא מעון העבודה של נשיא פינלנד.
היסטוריה

אבן פינה לבניין בסגנון האמפירי הונחה בשנת 1816 במרכז הלסינקי, עוצבה על ידי האדריכל פר גראנסטדט (Pehr Granstedt) ונבנה בשנת 1820 על ידי סוחר עשיר מקומי בשם יוהאן היידנסטראוש (J. H. Heidenstrauch).
בשנת 1837, האחוזה נרכשה על ידי הממשלה לשימוש כבית המגורים של המושל הכללי, אך לבקשתו של הקיסר ניקולאי הראשון הבניין הוסב למעון מגורים מלכותי ונערך בו שיפוץ מקיף, שתוכנן על ידי האדריכל קארל לודביג אנגל. עבודות השיפוץ עצמם בוצעו כבר לאחר מות האדריכל — בשנים 1843–1845.
הבניין שימש כבית המגורים של המשפחה הקיסרית עד 1917, עם זאת, הקיסרים ביקרו בארמון לעיתים רחוקות (בפעם האחרונה בשנת 1915). בשנת 1907 הבניין שופץ על ידי האדריכל יוהאן יאקוב ארנברג ששיפץ את אולם קבלת הפנים וההיכל העגול.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ב-1915, הבניין שימש באופן זמני כבית חולים צבאי. ממרץ 1917 עד אפריל 1918 הארמון שיכן את הוועד המנהל של הפועלים והחיילים, הגוף ששימש בפועל כעיריית הלסינקי, בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה.
במחצית השנייה של 1918, הבניין באופן רשמי הפך לארמון הנשיאות. מ-1921 עד 1993, הבניין שימש גם כמעון המגורים של נשיא פינלנד, טרם בניית מעון המגורים מיאנטיניימי (Mäntyniemi) באזור מיילחטי, שבמפרץ טיילנלאחטי.
בדצמבר 2012, לאחר אירוע קבלת הפנים המסורתי, הנערך מדי שנה בארמון לכבוד יום העצמאות של פינלנד, הבניין היה סגור במשך שנתיים לצורך שיפוץ, לכן מעון העבודה הנשיאותי הועבר למשרדי ראש העיר של הלסינקי באלכסנדרינקאטו (Aleksanterinkatu) ומשרדי לשכת הנשיא עברו לבניין המטה הכללי ברחוב שמול מריאנקאטו ובית גוביניוס (Goviniuksen talo) ברחוב קטארינקאטו.
בנובמבר 2014 הארמון נפתח מחדש לאחר השיפוץ הגדול. ב-10 וב-13 במאי 2017, עקב ציון חגיגות המאה לעצמאות פינלנד, הארמון נפתח לציבור המבקרים.
ביולי 2018 נערכה בארמון פגישת פסגה ראשונה בין נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
הערות שוליים

↑  תמונת חזית הארמון
↑  Президентский дворец закрывается на ремонт
↑  "Капитальный ремонт президентского дворца готов". YLE.
↑  "Финляндия – 100 лет: Открытые двери в Президентском дворце". YLE.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1033569798  SUDOC: 175461791  VIAF: 297953825   WorldCat (עם VIAF): 297953825
אנדרטת נורה עם שחר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אנדרטת מלחמה 
 על שם:  306 חיילי בריטניה ומדינות האימפריה הבריטית, שהוצאו להורג בידי צבאותיהם שלא בצדק במהלך מלחמת העולם הראשונה
 כתובת:  משתלת הזיכרון הלאומית 
 מיקום:  משתלת הזיכרון הלאומית בסטפורדשייר
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2001
 תאריך פתיחה רשמי:  2001 
 יוצר:  אנדי דה-קומין
 
 קואורדינטות:  52°43′29″N 1°43′28″W﻿ / ﻿52.7248°N 1.7244°W﻿ / 52.7248; -1.7244
 he
 
אנדרטת נורה עם שחר (Shot at Dawn Memorial) ניצבת במשתלת הזיכרון הלאומית בסטפורדשייר שבבריטניה. היא הוקמה לזכרם של 306 חיילי בריטניה ומדינות האימפריה הבריטית, שהוצאו להורג בידי צבאותיהם שלא בצדק במהלך מלחמת העולם הראשונה.
רקע

כ-3,000 מחיילי האימפריה הבריטית נשפטו ונידונו למוות בחזיתות השונות של מלחמת העולם הראשונה. 346 מהם הוצאו להורג, מרביתם בחזית המערבית. מאלו, 40 הורשעו ברצח או במרידה. היתר - 306 - נדונו למוות בשל עריקה (266) או עבירות של פחדנות, נקיטת אלימות כלפי קצין, סירוב לבצע פקודה חוקית, עזיבת עמדה בלא רשות, שינה בתפקיד או השלכת נשק. במוצאים להורג היו 291 בריטים, 25 קנדים, חמישה ניו זילנדים וארבעה חיילים מאיי הודו המערבית הבריטיים וכן 21 אזרחים שהיו כפופים לחוק השיפוט הצבאי, לרבות עובדים סינים. 133 חיילים אוסטרלים נדונו למוות, אך עונשי כולם הומתקו.
עם השנים התגבשה ההבנה כי בהרשעת רבים מן החיילים ובגזירת דינם למוות נפלו פגמים מהותיים שעשו אותן לבלתי צודקות:
רבים מהנידונים היו בעת המשפט צעירים מתחת לגיל הגיוס לצבא, אשר הגיעו לשורותיו לאחר שמסרו גיל כוזב כדי להתנדב לשירות;
רבים מהנידונים נידונו למוות לאחר משפט צבאי קצר ביותר, לא היו מיוצגים כראוי במהלך המשפט או שלא ניתנה להם אפשרות סבירה להתגונן;
חלק מן הנידונים סבלו מהפרעת דחק פוסט-טראומטית או מתגובת דחק קרבית (אנ') שבגללן עברו את העבירות שבהן הורשעו. מצבים אלו לא היו מוכרים באותה כעת כהפרעות פסיכיאטריות.
קרובי המשפחה של אלו שהומתו סבלו במשך שארית חייהם מתווית הפחדן שהודבקה לנידונים. גם לחיילים שנדרשו להוציא אותם להורג בירייה, אשר היו חבריהם ליחידה, נגרם עקב כך סבל נפשי.
בשנת 1992, לאחר שהוסר החיסיון מעל המסמכים הנוגעים להרשעת המומתים, החל בבריטניה קמפיין ציבורי לטיהור שמם בהובלת קרובי משפחה של חיילים אלו. ראש הממשלה ג'ון מייג'ור התנגד למתן חנינה לנידונים. הקמפיין נשא פרי בשנת 2006, כאשר הפרלמנט הבריטי אישר חוק אשר העניק חנינה סמלית ל-306 נידונים (למעט המורשעים ברצח או מרד). חוק זה לא ביטל את הרשעותיהם וגזרי הדין שלהם. קודם לאישור החוק אמר שר ההגנה דאז דס בראון (אנ') כי לאחר שנים כה רבות אין בנמצא ראיות המאפשרות לבחון כל הרשעה לגופה. הוא הוסיף שאין בכוונתו לערער על החלטות שהתקבלו על ידי מפקדים בשדה, אשר עשו כמיטב יכולתם על מנת ליישם את הכללים ששררו באותה עת, ועם זאת מוטב להודות כי אי צדק נעשה בבירור בחלק מן המקרים, גם אם לא ניתן להגיד באיזה מהם, וכי כל אותם אנשים היו קורבנות של המלחמה.
האנדרטה

האנדרטה ניצבת בעברה המזרחי של משתלת הזיכרון הלאומית, הכיוון שממנו זורחת עליה השמש בשעה שבה נערכו ההוצאות להורג. מרכז האנדרטה הוא פסל בטון של חייל צעיר העומד להיירות. החייל ניצב גלוי ראש ועיניו מכוסות במטפחת. ידיו כפותות מאחורי גבו אל מוט עץ הנעוץ באדמה. על צווארו וחזהו הונחו שרשרת ומדליון מתכת, שאליו כיוונה כיתת היורים את רוביה. הפסל עוצב על פי דמותו של טוראי הרברט ברדן (אנ'), שהוצא להורג בבלגיה ביולי 1915 בגיל 17 לאחר שערק מן החזית.
מאחורי פסל החייל נעוצים באדמה 306 מוטות עץ הפרוסים כתיאטרון רומי, תבנית המסמלת את האופי הטרגי של נושא האנדרטה. כל אחד מהם נושא לוחית ועליה פרטיו ותאריך הוצאתו להורג של אחד הנידונים. מול הפסל ניצבים שישה עצים, המסמלים את ששת חיילי כיתת היורים.
האנדרטה עוצבה על ידי הפסל אנדי דה-קומין (אנ'). היא נחנכה ב-21 ביוני 2001, זמן קצר לאחר חנוכת המשתלה.
הערות שוליים

1 2  Christopher Bellamy, Major refuses pardons for executed soldiers, אינדפנדנט, ‏20.02.1993 (באנגלית)
מוט העץ והלוחית הנושאים את פרטיו של טוראי הרברט ברדן
אבן סקון

תחריט. אבן סקון מתחת כיסא ההכתרה במנזר וסטמינסטר, 1855
העתק של אבן סקון במנזר סקון
העתק של אבן סקון במנזר סקון
אבן סקוּן (באנגלית: Stone of Scone) אבן הגורל (Stone of Destiny) או אבן ההכתרה (Coronation Stone) היא אבן חול אדומה שאורכה 66 ס"מ, רוחבה 41 ס"מ וגובה 21 ס"מ. משקלה של האבן כ-152 ק"ג. בחלקה העליון של האבן נראים סימני חציבה, ובכל אחד משני צדדיה טבעת ברזל שנועדה לאפשר נשיאתה. האבן הוחזקה בעבר במנזר סקון בפרת' וקינרוס שבסקוטלנד ונעשה בה שימוש כאבן ההכתרה של מלכי סקוטלנד. בשנת 1296 הועברה האבן לארמון וסטמינסטר לשימוש כאבן ההכתרה של מלכי אנגליה והממלכה המאוחדת, בשנת 1996 הוחזרה האבן לסקוטלנד וכעת היא מוצגת בטירת אדינבורו כאשר העתק שלה שוכן במקומה המקורי סמוך למנזר סקון.
היסטוריה > מסורות קדומות

על פי המסורת הקדומה אבן זו היא האבן שעליה נח ראשו של יעקב אבינו עת חלם על סולם יעקב. מסורת אחרת מציינת שאבן זו הייתה אבן ההכתרה של ממלכת דאל ריאטה ממלכה באזור מערב סקוטלנד וצפון אירלנד בה חיו הגיילים (Gaels). מסורת אחרת מציינת כי האבן הייתה המזבח הנייד של קולומבה הקדוש.
היסטוריה > אבן הכתרה

האבן שימשה כאבן הכתרה מאז הכתרתו של קנת מק'אלפין (הראשון במלכי סקוטלנד) בשנת 847. טקס ההכתרה נערך בסקון בו נשמרה האבן. ישנה מסורת לפיה לאות תודה על התמיכה האירית בקרב באנוקברן בשנת 1314 העניק רוברט דה ברוס חלק מהאבן לקורמק מקארתי, מלך מנסטר - אבן זו נקראת כיום אבן בלארני.
היסטוריה > מנזר וסטמינסטר

בשנת 1296 נתפסה האבן על ידי אדוארד הראשון כשלל מלחמה, ונלקחה למנזר וסטמינסטר שם היא הוכנסה לבסיסו של כיסא עץ המכונה כיסא אדוארד הקדוש, עליו הוכתרו כל מלכי אנגליה, בריטניה הגדולה והממלכה המאוחדת למעט מרי השנייה. אדוארד עשה פעולה זו כדי להראות באופן סמלי שמלכי אנגליה שולטים אף בסקוטלנד משהם מוכתרים על אבן ההכתרה של סקוטלנד.
ישנה תאוריה המכונה תאוריית אבן וסטמינסטר לפיה האבן שנלקחה על ידי אדוארד הקדוש אינה אבן ההכתרה. בשיחות השלום בין ממלכת סקוטלנד וממלכת אנגליה שערך אדוארד השלישי הציע אדוארד להשיב את האבן, אולם לבסוף השבת האבן לא הייתה חלק מהסכם נורת'האמפטון, והאבן נשארה באנגליה. כאשר הומלך ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד ככמלך אנגליה בשם "ג'יימס הראשון", שבו למעשה מלכי סקוטלנד להיות מומלכים על האבן, ובעקבות חוק האיחוד 1707 אוחדו שתי הממלכות לממלכה אחת שנקראה ממלכת בריטניה הגדולה.
היסטוריה > גנבת האבן ושבירתה

ביום חג המולד, ב-25 בדצמבר 1950, איאן המילטון, גאווין ורנון, קיי מת'סון ואלן סטיוארט, קבוצה של תלמידי אוניברסיטה סקוטיים נכנסו למנזר וסטמינסטר וגנבו את האבן במטרה להשיבה לסקוטלנד. במהלך גנבת האבן נשברה האבן לשתים. הסטודנטים החביאו את החלק הגדול בקנט למספר שבועות ואז נסעו עמו לסקוטלנד, חלקה השני של האבן הובא לסקוטלנד מספר שבועות מאוחר יותר. האבן הועברה לידיו של פוליטיקאי סקוטי מגלאזגו שהעביר אותה לסתת האבן רוברט גריי על מנת שיתקנה.
ממשלת הממלכה המאוחדת הורתה על חיפוש אחר האבן, מחסומים הוצבו לאורך הדרכים בין אנגליה וסקוטלנד, אך האבן לא נמצאה. הסטודנטים הניחו את האבן על המזבח של מנזר ארברות' ב-11 באפריל 1951 (כנראה מתוך הנחה שהכנסייה של סקוטלנד לא תשיב את האבן לאנגליה), אולם עם גילוי האבן, היא הושבה למנזר וסטמינסטר.
היסטוריה > השבת האבן לסקוטלנד

בשנת 1996 החליטה ממשלת הממלכה המאוחדת שהאבן תושאל לשמירה בסקוטלנד ולא בארמון וסטמינסטר, ותושב לארמון לצורך טקסי ההכתרה. ב-3 ביולי 1996 הושבה האבן לסקוטלנד וב-15 בנובמבר באותה שנה נערך טקס העברת האבן בגבול בין אנגליה וסקוטלנד בנוכחות נציגי משרד הפנים של הממלכה המאוחדת ומשרד סקוטלנד, והאבן הועברה לטירת אדינבורו שם היא מוצגת כיום.
ראו גם

תאוריית אבן וסטמינסטר
אבני מורא
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק כ"ח, פסוק י"א
↑  ההיסטוריה של אבן בלארני
↑  כתבה ברשת CNN על השבת האבן לסקוטלנד
| תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת |
| --- | --- | --- |
| כתרים | כתר אדוארד הקדוש • כתר האימפריה הממלכתי • הכתר האימפריאלי של הודו • הכתר הממלכתי של ג'ורג' הרביעי • כתר סקוטלנד • כתר מרי ממודנה • הכתר הממלכתי של ג'ורג' הראשון • כתר פרידריק, נסיך ויילס • כתר ההכתרה של ג'ורג' הרביעי • כתר המלכה אדלייד • כתר היהלומים הקטן של המלכה ויקטוריה • כתר המלכה אלכסנדרה • כתר ג'ורג', נסיך ויילס • כתר המלכה מרי • כתר המלכה אליזבת • כתר צ'ארלס, נסיך ויילס |  |
| שרביטים | שרביט אדוארד הקדוש • שרביט היושר והרחמים • שרביט סקוטלנד |  |
| חרבות | חרב המתת • חרב הרחמים • חרב סקוטלנד |  |
| אחרים | אבן הגורל • סמל מסדר פטריק הקדוש • אודם הנסיך השחור • גלובוס הריבון |  |
אלמר ורטהיימר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 באוקטובר 1888 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  22 במרץ 1967 (בגיל 78) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  הונגריה 
 
אלמר ורטהיימר (בהונגרית: Wertheimer Elemér; בודפשט, 6 באוקטובר 1888 – ניו יורק, 22 במרץ 1967) היה במאי תיאטרון, מנהל תיאטרון יהודי-הונגרי, יזם בתחום התיאטרון.