stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלי יחימוביץ'
ספרים

במקביל לקריירה עיתונאית ופוליטית כתבה יחימוביץ' שלושה ספרים:
אשת איש, הוצאת קשת, תל אביב, 2001
משחקי זוגות, הוצאת קשת, תל אביב, 2003
אנחנו: על כלכלה, חברה, מוסר ולאומיות בישראל, הוצאת עם עובד, 2011 – אנתולוגיה של מאמריה ונאומיה לאורך השנים
אלף בית (שיר)

| --- | --- |
 סינגל בביצוע נעמי שמר
 יצא לאור:  1974 
 סוגה:  שיר ילדים 
 שפה:  עברית 
 כתיבה:  נעמי שמר 
 לחן:  נעמי שמר 
 
"אָלֶף בֵּית" (ידוע גם כ"בני השש ובני השבע") הוא שיר בחרוזים שכתבה והלחינה המשוררת נעמי שמר ויצא ב־1974 באלבום מיוחד שהקדישה שמר לשירי ילדים.
השיר זכה לגרסאות כיסוי רבות, והותאם לנושאים שונים, וכן לביצועים של שמר עצמה, האחים והאחיות, עוזי חיטמן, חני נחמיאס, מיקי קם, חיים צינוביץ', רינת גבאי, גיא פרידמן, רונן גולדפרב פלד, שפיטה, יעל דואני, אסף אשתר וטל מוסרי. השיר זכה לאזכור במהלך מחאת האוהלים בקיץ 2011, כאשר השימוש בטקסט "אלף אוהל, בית זה בית" קיבל משמעות נוספת במחאה על יוקר המחיה והדיור.
כמו כן, במהלך מחאת האוהלים, הוציאו חברת התוכן שרוטונים שיר מחאה בלחן השיר.
זהו שיר אלף בית שמציג את האותיות באלפבית העברי בסדר עולה, לכל אות מוצמדת מילה המתחילה באותה האות. כך א - אוהל, וי - יופי. בחלק מהמקרים צמד אותיות הופך לצמד מילים, כך "זין - חית שתיהן ביחד...זהו זר חבצלות".
בבית האחרון נאמר "ד"ש לכל המשפחה" או "ד"ש למשפחה שלך".
את השיר ניתן לקרוא גם כאקרוסטיכון חלקי והוא בנוי משישה בתים, שלושה צמדי בתים שלאחריהם מופיע פזמון חוזר המתחיל ב"בני השש ובני השבע". ובו חריזה מסורגת של אב אב גב גב וחזרתיות באפיפורה ואנאפורה לצמד המילים "אלף -בית", חזרה המתקיימת לאורך כל השיר.
ראו גם

אלפון
הערות שוליים

↑  Srutonim - שרוטונים (2011-07-28), שיר המחאה, נבדק ב-2024-06-22
טיטירדיים

| טיטירדיים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי טירן
משפחה:: טיטירדיים
שם מדעי
 Tityridae ‏גריי, 1840

הגדול במשפחה -Tityra semifasciata
טיטירדיים (שם מדעי: Tityridae) הם משפחה של ציפורי שיר החיים ביערות באזורים טרופיים של אמריקה הדרומית. בני משפחה זו הם קרובות של המשפחות טירניים, מנקיניים וקוטינגיים ובעבר מינים שונים השתייכו למשפחות אלה. עם זאת משפחה זו לא מוכרת על פי כל החוקרים וחלקם רואים בהם מינים של טירניים או אף של קבוצות טקסונים ללא מקור.
מאפיינים

הטיטירדיים הם עופות בינוניים (לסדרה) באורך 9–22 ס"מ ובעלי נוצות מקושטות, בעיקר בזנבם. הם בעלי ראשים גדולים ומקורים מוארכים ונוקשים, עיניים גדולות וציצת ראש גדולה. חלקם בעלי ראשים אדומים או לבנים ואחרים בעלי מקור ארוך.
הם חיים בין ענפי היער ומחפשים ציד של חרקים אותם הם חוטפים בזריזות. הם מצויים בעיקר ביערות ומשמיעים שריקות חזקות.
סוגים

Tityra
Schiffornis
Laniocera
Iodopleura
סוג ומין יחיד Laniisoma elegans
סוג ומין יחיד Xenopsaris albinucha
Pachyramphus
אל קפונה

| --- | --- |

 לידה:  17 בינואר 1899 ברוקלין, ארצות הברית 
 פטירה:  25 בינואר 1947 (בגיל 48) פאלם איילנד, ארצות הברית 
 שם לידה:  Alphonse Gabriel Capone 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית קברות מאונט כרמל 
 מקום מגורים:  Eastern State Penitentiary 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 בן או בת זוג:  מיי קפונה (30 בדצמבר 1918–25 בינואר 1947) 
 חתימה:   
 
תעודת הפטירה של אל קפונה
אלפונס "אל" גבריאל קפונה, באנגלית מבוטא: "קאפון", באיטלקית: "קפונֶה" (באנגלית: Alphonse "Al" Gabriel Capone;‏ 17 בינואר 1899 – 25 בינואר 1947) היה בין הדמויות הבולטות במאפיה האמריקאית בשנות העשרים ובשנות ה-30 של המאה ה-20, והיה לתקופה הבוס החזק ביותר בשיקגו. עיסוקו המוצהר היה סוחר רהיטים משומשים. קפונה נולד בברוקלין שבניו יורק, ופיתח את קריירת הפשע שלו בשיקגו. בשנות העשרים הפך ליעד מרכזי של ה-FBI. בשנת 1931 הואשם והורשע בהעלמת מס הכנסה, ונידון לאחת עשרה שנות מאסר.
עלייתו האלימה והמתוקשרת להנהגת העולם התחתון של שיקגו קנתה לו מקום בהיסטוריה של ארצות הברית כאחת הדמויות המזוהות ביותר עם המאפיה ועם תקופת היובש בכלל, ודמויות ספרותיות וקולנועיות רבות התבססו על סיפור חייו או על אופיו ודמותו כפי שהוצגו בתקשורת.
שנים מוקדמות

קפונה נולד בשנת 1899 בברוקלין לזוג הורים קתוליים שהיגרו מאיטליה. אביו גבריאל קפונה היה ספר מאזור העיר נאפולי, ואמו תרזה (לבית ראיולה) הייתה תופרת מאזור סלרנו. לזוג נולדו שבעה בנים ושתי בנות:
האח הבכור וינצ'נצו (ג'יימס) (1892–1952) – עבד בקרקס, ושירת כקצין זוטר בצבא האמריקני במלחמת העולם הראשונה. בהמשך שינה את שמו לריצ'רד הארט, התגייס למשטרה ושירת כמרשל במדינת נברסקה.
רפאל (ראלף) (1894–1974) – עבד כעוזרו של אחיו הצעיר אל בשיקגו. בין היתר ניהל את סניף מועדון הכותנה בעיר.
סלבטורה (פרנק) (1895–1924) – עבד כנציג של אל, ונורה למוות על ידי שוטרים מקומיים.
ארמיניו (ג'ון) (1994-1901) – ריצה תקופות מאסר בגין עבירות קטנות, ושינה את שם משפחתו ל"מרטין".
אומברטו (אלברט) (1906–1980) – עבד בעיתון המקומי שהיה בבעלות אחיו אל. בשנת 1942 שינה את שם משפחתו ל"ריולה".
אמדאו (מתיו) (1908–1967) – היה בעל באר.
האחיות הקטנות: רוז ומפלדה.
קפונה עסק בפשע מגיל צעיר, והיה חבר בשתי כנופיות נוער שפעלו בברוקלין. בגיל 14 עזב את בית הספר התיכון, והחל לעבוד בעבודות מזדמנות. בהמשך הצטרף לכנופיית הפשע של פרנקי ייל, ועבד כברמן וכשומר במועדון של ייל. לאחר שהעליב את אחותו של חבר הכנופיה פרנק גלוצ'יו, חתך אותו האחרון בפניו – והעניק לו את הכינוי "פני צלקת" (Scarface).
בשנת 1918 התחתן עם מיי קולין (ממוצא אירי), ובאותה שנה נולד בנם אלברט (סוני). בשנת 1919 עברו לגור בלונג איילנד, ואל החל לבצע מעשי רצח בהוראת ייל. באותה שנה נקלע לסכסוך עם כנופיה יריבה, וייל שלח אותו לשיקגו כדי שיירגע.
הפעילות בשיקגו

קפונה קיבל תפקיד זוטר בארגון הפשע של ג'וני טוריו, שהיה למעשה משפחת פשע המשויכת למאפיה האמריקאית, וטוריו זיהה את כישוריו וקידם אותו במהירות. בשנת 1922 מונה קפונה לסגנו של טוריו, והופקד על מרבית עסקי ההימורים, האלכוהול והזנות של שיקגו.
לאחר שעבריינים יריבים ניסו להתנקש בחייו של טוריו ופצעו אותו באורח קשה, הוא חזר לאיטליה והוריש את עסקיו לקפונה. במהלך תקופת היובש פרחה המאפיה בארצות הברית, וקפונה הפך לדמות החזקה והחשובה ביותר בעולם התחתון של שיקגו. קפונה התחמק מאישום בזכות איום על עדים, ומתן שוחד לבכירים בכוחות הביטחון ובעירייה – לרבות ראש העיר דאז ויליאם תומפסון. מעריכים כי הארגון של קפונה הרוויח בשנות השיא כ-100 מיליון דולר בשנה – סכום אגדי באותה תקופה.
בשנת 1929 ניסה קפונה לחסל את יריבו העיקרי, באגס מורן באירוע שנודע בשם "טבח יום ולנטיין". בניסיון התנקשות זה חוסלו שבעה מאנשיו של מורן, בעת שערכו פגישת עבודה. מורן עצמו ניצל, כי איחר להגיע לפגישה.
המעצר

פרשנות משפטית חדשה לחוקי המיסים חדשים שהתקבלה בשנת 1927 איפשרו לממשלת ארצות הברית להאשים את קפונה בהעלמת מס הכנסה. במקביל לחקירת המס שניהל פרנק וילסון, הוקם צוות בראשות סוכן משרד האוצר אליוט נס – שעסק בהפרות של חוק היובש. צוות המיסים הצליח לתפוס קבלות שקשרו את קפונה לעסקי הימורים בלתי חוקיים ולהעלמת מס הכנסה.
קפונה נעצר והועמד למשפט בשנת 1931. הוא הודה באשמה בתקווה לזכות בעסקת טיעון, אך השופט דחה אפשרות כזו. אנשיו של קפונה ניסו לשחד ולאיים על המושבעים, אך הדבר התגלה על ידי סוכניו של נס. חבר המושבעים הוחלף כולו, והניסיון להטות את המשפט נכשל. קפונה הורשע בחמישה סעיפי אישום (מתוך 23), ונידון ל-11 שנות מאסר.
ב-4 במאי 1932 החל לרצות את עונשו בכלא באטלנטה, אך באוגוסט 1934 הועבר לכלא השמור באלקטרז, במטרה למנוע ממנו להמשיך לנהל את עסקיו. באלקטרז הוצבה עליו שמירה צמודה, ונמנע ממנו כל מגע עם העולם החיצון. בעקבות ביטול חוק היובש, התמוטטו עסקיו של קפונה. הוא שוחרר בשנת 1939 ומת מדום לב כתוצאה ממחלת העגבת (עגבת שלישונית) בשנת 1947, בעיר מיאמי ביץ' שבפלורידה.
בהוליווד מרבים לציין את קפונה כאב-טיפוס של המאפיונר האיטלקי של תקופת היובש. סרטים רבים נעשו אודותיו, שהמפורסם ביניהם הוא "הבלתי משוחדים", בכיכובם של רוברט דה נירו, קווין קוסטנר, שון קונרי ואנדי גרסיה.
הערות שוליים

↑  Eudie Pak, 10 of the Most Powerful Mob Bosses of All Time, Biography (באנגלית אמריקאית)
↑  אל קאפונה באתר www.alcatrazhistory.com.
↑  אל קאפונה באתר PBS.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279720105171  PLWABN: 9810580781405606  BIBSYS: 1059598  BNE: XX876747  BnF: cb11951263k (data)  GND: 118518984  ISNI: 0000 0000 6319 9599  LCCN: n79058274  NARA: 10580795  NDL: 00620452  NKC: jn20000700276  NLA: 40920216  NSK: 000416178  NTA: 102636567  RERO: 02-A025320996  SELIBR: 264337  SNAC: w60296k1  SUDOC: 027482626  Trove: 1449713  VIAF: 69720987   WorldCat (עם VIAF): 69720987
ג'ורג' סטיינר

| --- | --- |

 לידה:  23 באפריל 1928 ניי-סיר-סן, צרפת 
 פטירה:  3 בפברואר 2020 (בגיל 91) קיימברידג', הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Francis George Nathaniel Steiner 
 ענף מדעי:  ספרות משווה, כתיבה יצירתית ומקצועית, ביקורת ספרות, philosophy of culture 
 מקום לימודים:  בייליול קולג'  תיכון ז'אנסון-דה-סאי  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת הרווארד  בית הספר הצרפתי של ניו יורק 
 מוסדות:  האקונומיסט (1952–1956)  אוניברסיטת פרינסטון  אוניברסיטת ז'נבה  אוניברסיטת הרווארד  ויליאמס קולג' 
 תלמידי דוקטורט:  עמינדב דיקמן 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית לספרות  פרס אלפונסו רייס הבינלאומי (2007)  עמית האקדמיה הבריטית  פרס לודוויג ברנה (2003)  פרס נסיך אסטוריאס לתקשורת ולמדעי הרוח (2001)  פרס היום (1998)  אביר בלגיון הכבוד (1984)  מלגת גוגנהיים (1971)  מלגת רודס (1950) 
 בן או בת זוג:  Zara Steiner (1955–?) 
 צאצאים:  David Steiner, Deborah Steiner 
 מספר צאצאים:  2 
 
פרנסיס ג'ורג' סטיינר (נקרא בעברית גם: ג'ורג' שטיינר; באנגלית: Francis George Steiner;‏ 23 באפריל 1929 – 3 בפברואר 2020) היה מבקר ספרות, פובליציסט, פילוסוף, סופר ומחנך יהודי-אמריקאי. הרבה לכתוב על היחס שבין לשון, ספרות וחברה, וכן גם על השואה. נחשב לאחד מהחוקרים הבולטים בעולם בנושא הספרות והקשריה החברתיים הרחבים.
כיהן כפרופסור לאנגלית וספרות משווה באוניברסיטאות ז'נבה, אוקספורד והרווארד.
קורות חיים

ג'ורג' סטיינר נולד בשנת 1929 בפריז להורים ממוצא יהודי – אוסטרי. אביו היה ד"ר פרידריך גאורג שטיינר, שכיהן כבנקאי בכיר בבנק המרכזי בווינה. אמו, אלזה (פראנצוז) שטיינר. אחותו הבכורה, רות ליליאן, נולדה בווינה.
כחמש שנים לפני לידתו של ג'ורג' סטיינר, עברה משפחתו מאוסטריה לצרפת, כדי להימלט מהמקום, שראו בו איום הולך וגובר של תורת הנאצים. כבר בילדותו למד סטיינר שלוש שפות ברמת שפת אם: גרמנית, צרפתית ואנגלית, ובהמלצת אביו, למד גם לקרוא את היצירות הקלאסיות של יוון בשפת המקור. אמו, מצדה, הרגילה אותו להתגבר על חולשה מולדת ביד ימינו, ולהתעקש לכתוב דווקא ביד זו, כדי לא להיכנע למגבלה.
בשנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, עברה משפחתו להתגורר בניו יורק, כחודש לפני שפריז נכבשה על ידי הנאצים. שני ילדים יהודים בלבד שרדו מהכיתה בה למד סטיינר בבית הספר בפריז. מאחר שניצל פעמיים ממצב של סכנה קיומית, נותרה בסטיינר תחושה מתמדת של שורד העוסק בשואה. "כל חיי התעסקתי במוות וזכרתי את השואה", כתב. שטיינר גם הרבה לנדוד, וטען שהוא חב את חייו לעובדה זו.
סטיינר המשיך את לימודיו בבית הספר Lycée Français de New York (אנ') אשר במנהטן, וקיבל אזרחות אמריקנית בשנת 1944.
בשנת 1948 קיבל סטיינר תואר ראשון מאוניברסיטת שיקגו, ושנתיים לאחר מכן, תואר שני מאוניברסיטת הרוורד. את הדיסרטציה השלים סטיינר באוניברסיטת אוקספורד באנגליה, וקיבל תואר דוקטור בשנת 1955, שנה בה גם נישא לזארה שאקוב, שאף היא למדה באוניברסיטת הרוורד, על אף שהכיר אותה בלונדון.
קריירה אקדמית

בשנת 1956 חזר סטיינר לארצות הברית והמשיך כחוקר וכמרצה באוניברסיטת פרינסטון ובמוסדות אקדמיים אחרים. הוא חזר לאנגליה בשנת 1961 והיה בין חבר המייסדים של Churchil College באוניברסיטת קיימברידג'. לא כולם בפקולטה לאנגלית קיבלו ברצון את המרצה הכריזמטי בעל המבטא הזר, שמרבה להתעסק בנושא השואה. היו מרצים שחשו שהנושא איננו באמת רלוונטי לבריטניה, שהתמקדה יותר בנושאים כמו הפגזות הבליץ, קרב דנקרק והקרב על בריטניה. ואכן, סטיינר לא קיבל מעולם את התואר של פרופסור חבר בקיימברידג', על אף שבפועל הוא קיבל משכורת שתואמת את התואר. אמנם, היו לו הזדמנויות לחזור לארצות הברית כדי לעבוד באוניברסיטאות אחרות, ולזכות בתנאים המתאימים, אך אביו טען שאם הוא יעזוב את אירופה, היטלר ינצח בכוונותיו להשמיד את השם היהודי ביבשת, והוא נענה לאביו.
לאחר מספר שנות עבודה במחקר והוראה קיבל סטיינר בשנת 1974 מינוי של פרופסור לספרות משווה באוניברסיטת ז'נבה - שם הוא לימד במשך 20 שנה בארבע שפות שונות. עם פרישתו, בשנת 1994 הוא עבר לסטטוס של פרופסור אמריטוס בז'נבה, וכן קיבל חברות כבוד ב-Balliol College, באוניברסיטת אוקספורד. לתארים אלו הצטרפו אחרים מאוניברסיטאות שונות ומכובדות באנגליה ובארצות הברית.
סטיינר הרבה להרצות ולפרסם מחקרים ונחשב למבקר חשוב. הוא פרסם עשרות מאמרים וביקורות בעיתונות הבכירה, הן בארצות הברית והן באנגליה.
על אף הרצינות הרבה שבה הוא התייחס לעבודתו, הוא היה ידוע גם כבעל הומור יבש. כשנשאל פעם איזו ספרות קלילה קרא בילדותו, הוא ענה "מובי דיק".
דעותיו

ג'ורג' סטיינר נחשב לאיש אשכולות בין-תחומי, שאינו כבול בהגדרות אקדמיות או לאומיות. הוא העדיף ראייה נרחבת על פני התמחות נקודתית והדגיש שאיש משכיל צריך לשלוט בתחומי האמנות והמדע כאחד. הוא האמין שבמהותה של הלאומיות קיימים יסודות אלימים. "ניסיתי, על אף המחיר האישי והמקצועי ששילמתי, להזהיר כנגד הלאומניות והיחס לפלסטינים בישראל. יש דברים שאיננו יכולים להרשות לעצמנו לעשות בגלל הזהות היהודית שלנו", טען בראיון. עיקרון מהותי לחשיבתו של שטיינר התבטא במשפט הבא: "לתדהמתי, עד כמה שזה נשמע נאיבי לאנשים, ניתן להשתמש בדיבור האנושי לאהבה, לבנייה, לסליחה, אבל בד בבד גם לעינוי, לשנאה, להרס ולהשמדה."
שטיינר קיבל הרבה ביקורות מצד אחד, ותמיכה מצד שני, על דעותיו בנושא הגזענות. הוא טען כי הגזענות טבועה בנו באופן מולד, והסובלנות היא רק מן השפה אל החוץ. קל מאוד לגנות גזענות באופן תאורטי, הוא קבע, אבל ברגע שבדירה שממולך מתגוררת משפחה מרעישה מג'מייקה, ובעקבות זה ערך דירתך יורד - דעתך משתנה.
עבודתו

הקריירה של ג'ורג' סטיינר השתרעה על פני מחצית מאה. הוא פרסם עשרות מאמרים וספרים שדנים בכשלים של התרבות המערבית העכשווית ובסוגיות של לשון ונסיגתה בתקופה של פוסט-שואה. התחום העיקרי של התמחותו היה ספרות משווה, ועבודתו כמבקר נטתה למחקר תרבותי-פילוסופי שהתמקד בעיקר בתרגום ובאפיונה של הלשון והתרבות.
אחד ממשפטיו הידועים על צריכת התרבות מפקפק בהשפעתה המוסרית החיובית:
"אנו כבר יודעים שייתכן שאדם יקרא גתה או רילקה בערב, ואחר כך ינגן באך ושוברט, וילך לעבודת יומו באושוויץ בבוקר. לומר שהוא קרא אותם בלי להבין, או שאוזנו ערלה, היא אמירה לא רצינית. כיצד משפיעה ידיעה זו על הספרות ועל החברה, על התקווה שהפכה לאקסיומה מימי אפלטון ועד מתיו ארנולד, שהתרבות היא כוח מעדן, ושאפשר להפוך אנרגיות של הרוח לאנרגיות של התנהגות?
אסף שגיב אפיין את ג'ורג' סטיינר כאיש ציבור בעל מוניטין רב, שעבודתו התעסקה והתחבטה בסוגיות הנוקבות ביותר של היצירתיות האנושית, בכוחה וגבולותיה של הלשון, בקשר ההדוק שבין אמנות לתאולוגיה ובתדמית המוסרית של הציוויליזציה המודרנית. בעיני משכילים רבים, אמר שגיב, שטיינר היה מעין מורה דרך בדרכים המפותלות של הציוויליזציה האירופית. עם זאת, הוסיף שגיב, דחה סטיינר כל בדלנות ולאומנות מכל סוג שהוא, כולל מדינה ציונית, עקב תמיכתו בהומניזם אוניברסלי ורדיקלי. היהודים במיטבם דווקא כאשר הם חלק מהעולם הגדול, ולא כשהם מקובצים במדינה ריבונית שלהם. הוא הרבה לצטט את הבעל שם טוב: "האמת מצויה תמיד בגלות, היא חייבת לשוטט" ואת חיים ויצמן (על אף שבטעות ייחס זאת לעזר ויצמן): "היהודים המפוזרים בעולם הם כדשן לאדמת העולם וכשהם מרוכזים הם כזבל פרות".
בשנת 1966 החל גם לכתוב טור קבוע בענייני ספרות בשבועון הידוע "הניו יורקר". כ-150 מאמרים פרסם סטיינר, שבהם פתח לאמריקאים אשנב לתרבות האירופית והגדיר מחדש את תפקידו של המבקר. בזכות עבודתו זו ואחרות זכה בחברות כבוד באקדמיה האמריקנית למדעים ואמנויות, בפרס טרומן קאפוטה למפעל חיים ובמשרה בקתדרה לשירה באוניברסיטת הרווארד. "מתווך התרבות המשפיע ביותר הכותב היום בשפה האנגלית" ו"ראש הממשלה של התרבות" הם רק חלק מהסופרלטיבים שהעניקו לו מעריציו.
ספרו הראשון: Tolstoy or Dostoevsky (טולסטוי או דוסטויבסקי): דן בדעות ובגישות המנוגדות, כפי שבאו לידי ביטוי ביצירותיהם של השניים.
The Death of Tragedy (מותה של הטרגדיה) יצא בשנת 1961 והתבסס על עבודת הדוקטור שלו באוקספורד, בודק את הספרות החל מיוון העתיקה ועד אמצע המאה ה-20. ספרו הידוע ביותר הוא: After Babel (לאחר בבל), שיצא בשנת 1975 והיווה תרומה גדולה לתחום התרגום ומקור לתוכנית טלוויזיה.
סטיינר גם פרסם מספר ספרים בתחום הספרות יפה, ספר אוטוביוגרפי, אראטה; מאזן של חיים, (יצא בעברית בשנת 2001), ספרים על השואה וספרים אחרים בנושאים מגוונים.
ג'ורג' סטיינר זכה לפרסי הצטיינות רבים וחברויות כבוד במוסדות אקדמיים רבים.
נפטר ב-3 בפברואר 2020 בקיימברידג' שבאנגליה, שם התגורר.
לקריאה נוספת

גרשון שקד, "על ההוגה ג'ורג' שטיינר", ידיעות אחרונות, 21 ביוני 1991
יואב רינון, "למעשה עוד לא התחלנו להיות בני אדם" ; ריאיון עם ג'ורג' סטיינר, הארץ, 14 ביוני 1961
שולמית הראבן, "שיחה עם יהודי קוסמופוליטי, (בעקבות שיחה עם פרופ' ג'ורג' שטיינר וחבריו), הארץ, 16 באוגוסט 1968
Moshe Idel, Old Wolds, New Mirrors: On Jewish Mysticism and Twentieth-Century Jewish Thought, Philadelphia: Univ. of Pennsylvania 2010, pp. 52-82
ג'ורג' סטיינר, "מולדתנו, הטקסט", כתב העת 'אות', גיליון 5, 2015
הערות שוליים

↑  Hahn, Daniel. Contemporary Writers in the UK. Retrieved March 26, 2008.
↑  Cheyette, Bryan (February 1, 2008). "My Unwritten Books by George Steiner". The Independent. London. Retrieved March 26, 2008.
1 2 3  Maya Jaggi March 17, 2001). "George and his dragons". The Guardian. London. Retrieved March 27,2008.
↑  , Maya Jaggi, George and his dragons, The Guardian
↑  Review, D. J. R. Bruckner; D. J. R. Bruckner Is An Editor Of The New York Times Book (1982-05-02). "TALK WITH GEORGE STEINER". The New York Times. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2016-09-08. {{cite news}}: |first= has generic name (עזרה)
↑  ראו אצל אהרן ליכטנשטיין, באור פניך יהלכון, משכל, 2012, עמ' 244–245
1 2  אסף שגיב, "הבעיה היהודית של ג'ורג' שטיינר", בתוך: תכלת; כתב עת למחשבה ישראלית, מס. 12, תשס"ב, עמ' 133 - 158
↑  ראו את מכתבו של ג'ורג' שטיינר בתכלת 15, סתיו 2003, עמ' 3, ואת תגובתו של עזר ויצמן בנושא, תכלת 16, חורף 2004, עמ' 3
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268372505171  PLWABN: 9810686665305606  BIBSYS: 90061942  BNE: XX869252  BnF: cb119254895 (data)  CANTIC: a11457351  CiNii: DA0025142X  GND: 119200244  ICCU: CFIV035912  ISNI: 0000 0001 2146 8460  LCCN: n79106189  LNB: 000087283  MusicBrainz: 2a548f81-0fcd-4f78-a206-204b1b320809  NDL: 00457582  NKC: jn19990008212  NLA: 35522384  NLG: 84525  NLK: KAC2018L9816  NSK: 000008532  NTA: 068387385  RERO: 02-A003861568  SELIBR: 286043  SNAC: w6fn20zq  SUDOC: 032608969  Trove: 983334  VcBA: 495/281213  VIAF: 108190886   WorldCat (עם VIAF): 108190886
גשר המיתרים

ערך זה עוסק בגשר המיתרים בירושלים. אם התכוונתם לגשר בפתח תקווה, ראו .
| --- | --- |
מראה לילי של הגשר וסביבתו
מראה לילי של הגשר וסביבתו
 מידע כללי
 סוג:  גשר להולכי רגל, גשר רכבת קלה, גשר מעוגן כבלים 
 שימוש:  רכבת קלה והולכי רגל
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2005–2008 (כ־3 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  25 ביוני 2008 
 חברת בנייה:  רמט, כור-מתכת
 חומרי בנייה:  פלדת אל-חלד, זכוכית, בטון, אבן ירושלמית
 עלות:  כ-250 מיליון שקל
 אדריכל:  סנטיאגו קלטרווה
 מידות
 אורך:  380 מטר
 גובה:  119 מטרים, אורך השיא של המיתרים 150 מטר
 
 קואורדינטות:  31°47′20″N 35°12′0.2″E﻿ / ﻿31.78889°N 35.200056°E﻿ / 31.78889; 35.200056
  (למפת ירושלים מוגדלת) גשר המיתרים(למפת ירושלים רגילה) גשר המיתרים(למפת הרי ירושלים רגילה) גשר המיתרים(למפת הרי ירושלים מוגדלת) גשר המיתרים he
 
גשר המיתרים הוא גשר מעוגן כבלים בכניסה לירושלים (צומת הרחובות ויצמן, יפו, ירמיהו, שז"ר, הרצל) כחלק מפרויקט הרכבת הקלה. הגשר תוכנן על ידי האדריכל הספרדי סנטיאגו קלטרווה, ונחנך ב-25 ביוני 2008.
הגשר משמש למעבר הרכבת הקלה בין רחוב יפו לשדרות הרצל, וכן למעבר הולכי רגל, ובנוסף תוכנן כסמל חדש לעיר ירושלים.
היסטוריה

ההחלטה על בניית גשר בצומת הכניסה לירושלים נתקבלה במסגרת תכנון הרכבת הקלה בעיר בשנת 2001, על רקע עומסי התנועה במקום שחייבו פתרון מפלסי. לא ניתן היה לחפור מנהרה מתחת לצומת, בגלל מעבר כביש בגין מתחת לו, ועל כן הוחלט על בניית גשר במקום. במסגרת הניסיון לקדם שינוי עירוני יחד עם בניית הרכבת הקלה הוחלט לבנות גשר מיוחד שיהווה סמל ומונומנט מרשים בכניסה לעיר ירושלים.
סנטיאגו קלטרווה הוזמן לתכנן את הגשר על ידי מהנדס העיר, אורי שטרית, בברכת ראש העיר, אהוד אולמרט, וחוזה התכנון נחתם עמו באפריל 2002. ביוני 2004 אושרה התוכנית להקמת הגשר על ידי הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה. התוכנית אושרה לאחר שנדחו עיקר ההתנגדויות.
באוקטובר 2004, בוטל המכרז הראשון שפורסם להקמת הגשר, בשל השינויים בעלות הברזל בעולם, שהביא להתייקרות של לפחות ב-70 מיליון שקל בעלות הבנייה.
בינואר 2005 זכתה חברת "שפיר הנדסה ותעשייה" במכרז להקמת הגשר בעלות של 129 מיליון שקל, אך החליטה לוותר על הפרויקט. במקומה מנו החברות "רמט" ו"כור מתכת" באמצעות חברת "וולקן הנדסה" שבבעלותה. חלק מחלקי הגשר יוצרו באיטליה. באפריל 2007, החלו בהנפת המיסעה של הגשר מעל צומת הכניסה לעיר. המיסעה מורכבת משמונה חלקי פלדה, עליהם הונחו מסילות הרכבת. אורך כל מקטע כ-20 מטר, רוחבו - 10 מטר ומשקלו כ-350 טון. ההנפה בוצעה באמצעות מנוף ענק (היחיד בישראל) המופעל בידי חברת החשמל.
במרץ 2008 התגלו סדקים לאורך הגשר, והם עיכבו את פתיחתו וייקרו את מחירו של הפרויקט. עלות בניית הגשר הסתכמה בסופו של דבר כ-250 מיליון שקלים.
ב-25 ביוני 2008 התקיים טקס חנוכת הגשר. רקדניות שהופיעו בטקס הצטוו ללבוש בגדים צנועים, וזאת בשל מחאת גורמים חרדיים על עצם השתתפותן באירוע.
הקמת הגשר לוותה בהתנגדויות רבות. מתנגדיו טענו שהוא יקר מדי, נטע זר ומונומנט מיותר בכניסה לעיר, במיוחד בהתחשב בעובדה כי הבניינים מסביבו מסתירים אותו מזוויות רבות. עיקר המתנגדים היו תושבי רחוב שדרות הרצל הגרים בסמיכות לתוואי הגשר. לטענתם, הקמת הגשר תפגע בסביבה מבחינת רעש, רעידות וסינוור. הצדדים היו גם חלוקים בשאלה האם הגשר ממוקם קרוב מדי לבתי מגורים, ואם הוא מתאים לנופה ולאופיה של ירושלים. האמן הירושלמי יורם אמיר אף איים לקפוץ ממנוף בדרישה לבטל את בנייתו.
תנועת הרכבת הקלה על הגשר החלה במהלך שנת 2011, עם השלמת הקמת הקו האדום ותחילת נסיעת המבחן שלו.
באוגוסט 2017, למעלה מ-60 בעלי דירות בשדרות הרצל בירושלים קיבלו פיצוי בסך כולל של 3.5 מיליון שקל בגין ירידה בערך דירותיהם, בעקבות החלטה של השמאי שמינתה ועדת הערר המחוזית בירושלים.
בשנת 2019 בוצע בגשר שיפוץ נרחב בעלות של 3.3 מיליון שקל. במסגרת השיפוץ רחבת האבן אשר מתחת לגשר עוצבה מחדש ונבנה בה כעין אודיטוריום קטן עם מקומות ישיבה ממדרגות אבן. כמו כן, בוצעו באמצעות מנוף עבודות ניקיון והחלפת זכוכיות שבורות בגשר להולכי רגל, והותקנו על המיתרים כ-3600 נורות לד. כל נורה משמשת כ"פיקסל" ויכולה להחליף צבעים וכן להתעמעם ולהתחזק. הנורות מופעלות בלילה ויוצרות אפקטים ויזואליים, בהתאם לאירועים האקטואליים בעיר.
במאי 2021 ניזוק הגשר במספר אירועי ונדליזם קשים שהתרחשו בשעות הלילה, שבמהלכם נופצו הזגוגיות המותקנות על הגשר. כתוצאה מהמעשים נשקפה סכנה להולכי הרגל, והמעבר עליו נסגר לשיפוצים.
מבנה וסמליות הגשר

הגשר מיועד לרכבת הקלה בירושלים, והוא מקשר בין שדרות הרצל ורחוב יפו. אורך המיסעה 380 מטרים, משקלו 4,500 טונות ואורך הכבלים התלויים יותר מ-150 מטר. גשר המיתרים בנוי כך שבמרכזו תורן נטוי ומעוקל העשוי מפלדת אל-חלד, המתנשא לגובה של יותר מ-119 מטרים וממנו נמתחים 66 מיתרים לבסיס הגשר, כך שכל עומס משקלו של הגשר מחזיק את התורן הנטוי לבל יפול. בנוסף לרכבת הקלה, מאפשר הגשר גם מעבר של הולכי רגל. ניצבי הגשר בנויים מבטון מצופה באבן מסוג "רמון אפור". נתיב הולכי הרגל על הגשר עשוי זכוכית שקופה למחצה. עם זאת, הרצפה הזקופה כוסתה לאחר מכן בנירוסטה ואבן לאחר שהתקבלו תלונות כי לובשות חצאית עשויות להיות חשופות תחת הגשר וכמו כן כי הריצוף השקוף חלק מדי בימי הגשמים. למרגלות הגשר נבנו שתי רחבות מוארות ומרוצפות אבן המכונות "גן הגשר". פרטי האבן המשמשים לחיפוי ניצבי הגשר, תוכננו במיוחד לצורך הפרויקט והם בעלי צורה מעוגלת ומשופעת, שהיא חדשנית בתחום התכנון האדריכלי.
אזכורים תרבותיים

בעקבות גשר המיתרים בירושלים, הוקמו גשרים דומים (אך קטנים יותר), בבאר שבע ובנהריה.
הגשר משמש לעיתים קרובות כמוקד להפגנות, שמפגינים מניפים עליו כרזות וחוסמים את התנועה סביבו.
בסצנה מרכזית מתוך הסרט "המוסד" בבימויו של אלון גור אריה, שיצא לאקרנים ב-2019, מתמוטט הגשר אחרי שטרוריסטים מפילים מכל דלק שגורם לגשר לרעוד ולמיתרים להתנתק. העמוד התומך מתרסק על סוכן מוסד בגילומו של טל פרידמן.
גלריה

מעבר הולכי הרגל בצד הגשר
גשר המיתרים מכיוון קריית משה בלילה
מבט מתחתית הגשר לראשו
תורן הגשר (מבט משדרות שז"ר)
עבודות הבנייה במאי 2007
גשר המיתרים מואר בטקס חנוכתו
מראה מתחת לגשר
גשר המיתרים ממבט מתחת לגשר
רכבת קלה על הגשר
הגשר במבט ממלון קראון פלזה
גשר המיתרים בעת העבודות להקמתו, פברואר 2008