stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיכאל שלי
פרטי העלילה

חנה גרינבאום, סטודנטית ירושלמית לספרות עברית, פוגשת את מיכאל גנץ, סטודנט לגאולוגיה, על מדרגות  טרה סנטה, מושבה הזמני של האוניברסיטה אחרי הניתוק מהר הצופים. חנה מועדת על המדרגה ומיכאל מציל אותה מנפילה. מרגע זה ואילך יימשכו יחסיהם במתכונת זו - חנה המסובכת, המרחפת, השקועה בדמיונותיה ונאחזת בזיכרונות ילדותה, נשענת על מיכאל האיתן, המעשי וחסר הדמיון. הוא מתפעל מרוחניותה השברירית, אך מתקשה לעמוד בשיגיונותיה.
לאחר נישואיהם חנה נוטשת את הלימודים ומסייעת לפרנסה בעבודתה כעוזרת גננת בגן ילדים דתי. הזוג הצעיר שוכר דירה בשכונה ישנה וקודרת, בתקווה להתקדם לעתיד טוב יותר, לאחר שמיכאל יסיים את עבודת הדוקטורט שלו, אך החיים אינם מאירים להם פנים. חנה נכנסת להיריון ומסרבת לשקול הפלה על אף ניסיונות השכנוע של דודתו של מיכאל, רופאת ילדים קשוחה וזועפת. בתקופת ההיריון הקשה ולאחר הלידה חנה מתרחקת יותר ויותר ממיכאל, והוא מתקשה להבין את התנהגותה ההפכפכת. גם בשנים הבאות, כשהיא מתפקדת לכאורה כרעיה ואם רגילה, חנה  שבויה בהזיותיה על הוויה אחרת, רומנטית ומסעירה, שממנה, כביכול, נלקחה בכוח ונשבתה לקיומה הנוכחי.
בביקור עם בעלה ובנה אצל אביו של מיכאל, בחולון הבהירה, שטופת האור והחופשית מתעתועי ירושלים, קל לה יותר להתחבר לחיי היום-יום ולנורמליות, אך בשובם לירושלים היא חוזרת לחלומות בהקיץ על התאומים הערביים, חליל ועזיז, חברי ילדותה (אמיתיים או מדומים - אין לדעת)); על המשחתת הבריטית דראגון ועל קפטן נמו המחפשים אותה כדי לגאול אותה מחיי השיממון שלה, ועל מיכאל סטרוגוב, לוחם אציל נפש,  גיבור ילדותה. היא רואה בלב נחמץ ילדה יפה במעיל כחול, המנופפת אליה מבעד לשמשת החלון הנעכרת והולכת, מנסה ליצור קשר עם הגננת המבוגרת, בעלת הדליות ברגליים, עד שהיא נואשת.
בחיי המציאות, חנה מכשילה כל סיכוי להיחלץ מחיי הקדרות והדכדוך שלהם כשהיא יוצאת למסעות קניות מטורפים ומבזבזת בלי חשבון, במקום לחסוך לדירה חדשה, כחפצו של מיכאל הנבון והאחראי. היא חצויה בלבה - ברגעי שפיות היא יודעת שמיכאל ראוי לאהבה ולכבוד, היא גאה בבנה יאיר, היא משתדלת להתאים את עצמה לחייה כמות שהם ולשפרם, אך רגעי הדמיון, ההזיות והצמידות לעבר, אמיתי או מדומה, משתלטים עליה שוב ושוב. היא כמהה למחלה קשה, כזאת שידעה בילדותה, לבריחה מאחריות אל תעתועי קדחת, ועל רקע מבצע סיני, עם גיוסו של מיכאל, היא משתדלת להביא מחלה כזאת על עצמה בהתקף טירוף, שמיכאל המבוהל והחרד לחייה איננו מסוגל להבין. בהזיותיה היא רואה עצמה כנסיכה שלטת, שעמה מורד בה וגורר אותה מרום מושבה, והמנסים להצילה מחפשים אותה לשווא.
לקראת סוף הספר, מיכאל הנאמן נופל סוף סוף בשבי חברתו ללימודים וחנה נסחפת אל סף התהום ואולי גם מעבר לו.
על הספר

על רקע האוטוביוגרפיה של עמוס עוז, "סיפור על אהבה וחושך", יש הרואים את המקור לדמותה של חנה באמו של המחבר, אשת איש ואם, שלא הצליחה להתמודד עם קשיי החיים והמציאות ואמרה נואש. אולם עוז, בראיון עמו משנת 2008 הכחיש השקפה זו וטען כי אמנם יש מספר קווי דמיון בין דמותה של חנה ודמותה של אמו, אך דמותה של חנה שונה מאמו ובעיקר חזקה ממנה במידה ניכרת, בכך שהיא איננה נכנעת לסביבתה ונאחזת בחלומות הילדות הססגוניים שלה. סיומו של "מיכאל שלי" איננו אומר לקורא האם תצליח חנה להתגבר ולהיחלץ אל החיים החדשים, בדירה חדשה ובשכונה חופשית מצללי העבר והאופל, או שסופה יהיה כסוף בת-דמותה האמיתית, במוות או בשקיעה סופית בטירוף.
אפשר לראות קו של דמיון בין חנה לבין אילנה, גיבורת הספר "קופסה שחורה", המתלבטת בין אהבתה-שנאתה אל בעלה הראשון ונשבית אל חיי בורגנות שבעה, דתית ומשיחית עם בעלה השני, נכספת אל הדרקון יורק האש במצודתו המושלגת בנכר ומגישה תה ועוגות לידידי בעלה, עסקני קרקעות מפוטמים וזחוחי דעת.
כתיבת הספר

עמוס עוז החל בכתיבת הספר בעת שהיה בן 24. כתיבת הספר נמשכה שנה וחצי. באותה עת עבד עוז חצי שבוע בהוראה וחצי שבוע בפלחה בקיבוץ חולדה. הוא כתב את הספר בלילות בחדר המשפחה שלו ושל רעייתו נילי. כיוון שלא רצה לפגוע בשנתה של אשתו וגם חפץ לעשן בזמן הכתיבה, הוא כתב כשהוא יושב על האסלה בחדרון השירותים שהיה חלק מהחדר. הספר כתוב בגוף ראשון נשי. עוז העיד מאוחר יותר כי סבר אז כי הוא יודע הכל על נשים ולכן יכול לכתוב ספר מנקודת מבט נשית, דבר שלא היה מעז לעשות בעת התקיים הראיון ב-2008. הוא טען כי אין לקרוא את ספרו בקונטקסט של המצב הפוליטי שלאחר מלחמת ששת הימים מאחר שהספר נכתב בשנים שלפני 1967 ועל כן, הזיות הגיבורה על התאומים הערביים יכולות להתפרש רק על רקע רגשות כמו פחדים או געגועים ולא כסמלים פוליטיים. תחילה הביא עוז את כתב היד לספריית הפועלים אך ההוצאה דחתה אותו בטענה שהספר אינו קריא מספיק. העורך בהוצאת עם עובד אהב את הספר, אך כינה אותו "ספר למשוררים" וחשש גם הוא שעלילת הספר אינה מושכת מספיק וכי אם עוז אינו מוכן לערוך שינויים בעלילה, הספר לא יצא ב"ספריה לעם" שהייתה בעלת תפוצה רחבה ויועדה גם להפצה כמתנה על ידי מקומות עבודה לעובדיהם. בסופו של דבר, הוכלל הספר ב"ספריה לעם" (שהוציאה ספר מדי חודש) כיוון שהייתה תקלה ובאפריל 1968 חסר להם ספר בסדרה. גם עוז לא צפה את הצלחת הספר וסבר שהעניין בו יהיה מוגבל מאוד, וזאת בניגוד לצפייתו עם יציאת ספרו, שיצא קודם ל"מיכאל שלי", "מקום אחר", שעסק בחיי הקיבוץ והעלילה בו כללה מרכיבים מושכי קהל.
בתשובה לשאלתה של אילנה דיין במסגרת התוכנית "מי שמדבר" הוא מצטט את שורות הפתיחה של הספר "מיכאל שלי" כשורות האהובות עליו ביותר.
אני כותבת מפני שאנשים שאהבתי כבר מתו. אני כותבת מפני שבהיותי ילדה היה בי הרבה כח לאהוב ועכשיו כוחי לאהוב הולך למות. אינני רוצה למות.
השפע והמגוון של הניתוחים על הספר "מיכאל שלי" הביא את עוז לתגובה, שניתן ללמוד ממנה מעט על יחסו הכולל לגישות ספרותיות המונחות מראש על ידי תאוריות למיניהן:
שחררו קצת. ציונות ופוסט־ציונות, מיזוגיניה ואוריינטליזם, החפצה והגמוניה וחתרנות ואינטרסים ופריבילגיות, פסיכוזה ודפרסיה, ירושלים מאוחדת או מחולקת, דמות הערבי בספרות העברית — כל אלה נושאים נכבדים הראויים לדיון מעמיק. ואני לפעמים משתתף בדיון הזה ומקווה שגם חנה עדיין משתתפת. אבל אנא, אל תרתמו את הרומאן הזה, אל תרתמו שום רומאן, למשוך כמו פרד צולע את כל העגלות המלאות או הריקות האלה. שחררו קצת.
ב-1975 עובד הספר על ידי הבמאי דן וולמן לסרט קולנוע בשם "מיכאל שלי", שזכה בשלושה פרסי כינור דוד.
הספר תורגם ללמעלה משלושים שפות שונות ברחבי העולם.
לקריאה נוספת

נורית גרץ, הסיפורת הישראלית בשנות השישים (יחידה 4 = מיכאל שלי), האוניברסיטה הפתוחה, 1983-1982.
אברהם בנד, "המספר הבלתי מהימן ב'מיכאל שלי' וב'בדמי ימיה'", הספרות ג, יוני 1971, עמ' 47-30. נדפס גם בספרו שאלות נכבדות, הוצאת דביר, 2007, עמ' 238-229.
מרדכי שלו, גונבים את הבשורה, הוצאת דביר ומכון הקשרים, 2018, הפרק "'מיכאל שלי' לעמוס עוז", עמ' 207–217.
ניצה בן-דב, "חלום ומחלה במיכאל שלי של עמוס עוז", בתוך חיי מלחמה: על צבא, נקמה, שכול ותודעת המלחמה בפרוזה הישראלית, הוצאת שוקן, 2016, עמ' 192-183.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  ראיון עם עמוס עוז לרגל צאת המהדורה ה-41 ל"מיכאל שלי" באפריל 2008, מראיינת ציפי גון גרוס, "ספרים רבותי ספרים", באתר גלי צה"ל (שודר מחדש לאחר פטירתו ב-28 בדצמבר 2018)
↑   עמוס עוז, חמישים שנה ל'מיכאל שלי' - אז איפה את עכשיו?, באתר הארץ, 5 באפריל 2018
↑  משה נתן, מיכאל שלי, מעריב, 29 באוגוסט 1975
↑  עמוס עוז (באנגלית) המכון לתרגום ספרות עברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529085305171
חיים שורר

| --- | --- |

חיים שורר, 1946
 לידה:  1 במאי 1895 (יוליאני) י"ח באייר תרנ"ה אובודיבקה, פלך פודוליה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  13 בפברואר 1968 (בגיל 72) י"ד בשבט תשכ"ח תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  Хаим Меерович Шурер 
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  עיתונאי, עסקן פוליטי  עורך עיתון "דבר" (1954–1966)
 פרסים והוקרה:  פרס סוקולוב לעיתונות (1960)
 
חיים שורר (עומד הראשון משמאל) בין ראשי סניף קרן היסוד בירושלים, 1930–1938
חיים שורר, 1949
חיים שוּרֶר (12 במאי (יוליאני: 1 במאי)‏ 1895 – 13 בפברואר 1968) היה איש הציונות הסוציאליסטית ועורך עיתון "דבר".
קורות חיים

שורר נולד בעיירה אובודובקה שבפלך פודוליה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) לחיה-שרה (דוּבִּינסקי) ומאיר שורר. למד ב"חדר", בגימנסיה בקישינב ובישיבה באודסה, ובמקביל היה פעיל בתנועה הציונית ובתנועת "צעירי ציון", והיה מראשוני החברים באגודת הנוער "נס ציונה" שנוסדה בקישינב ב-1910. בשנת 1913 עלה לארץ ישראל. משך תשע שנים עסק בעבודה חקלאית ביהודה, בגליל היה פועל בחווה החקלאית בביתניה תחתית ובחווה החקלאית בחולדה, ולאחריהן התיישב בנהלל והיה מראשוני המתיישבים בה. עוד קודם עלייתו לישראל החל לפרסם מאמרים בשפה הרוסית בעיתון "ראזסווייט" ('השחר').
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויס לעבודת כפייה ("סוכרה") עבור הצבא העות'מאני ושירת כמלווה עגלות לבאר שבע עד שחלה ושוחרר מהשירות.
בתום מלחמת העולם הראשונה חזר לקישינב, ושהה שם כשנה עם משפחתו, כשהוא עובד במרכז "החלוץ" ומפרסם מרשמיו בעיתונות עברית. בארץ, בשנת 1920 פורסמו שניים מסיפוריו בביטאון "האדמה" בעריכת יוסף חיים ברנר, מהם הומחז אחד והוצג לציבור בהשתתפותו. במסגרת פעילותו התנועתית היה חבר "הפועל הצעיר" בארץ וכתב בשבועון התנועה, וכן השתתף תקופה קצרה בעריכתו לצד יוסף אהרונוביץ'.
לאורך שנות חייו בארץ היה חבר מזכירות האיחוד העולמי פועלי ציון-ההתאחדות, מזכירות מפא"י, מועצת הפועלים בכפר סבא, ויצא בשליחות הקרן הקיימת לישראל לפולין ולרומניה. בוועידת יסוד המפלגה נבחר למזכיר מפא"י, וכיהן בתפקיד שלוש שנים, לצד מזכירים נוספים. בשנת 1933 יצא לשנת שליחות בגליציה מטעם המפלגה, ובמהלך שנות ה-30 השתתף במספר קונגרסים ציוניים וכן בקונגרס האינטרנציונל הסוציאליסטי. בשובו מגליציה ערך במשך שנתיים, עם אליעזר שוחט, את 13 כרכי האנתולוגיה של תנועת "הפועל הצעיר". במלחמת העולם השנייה התנדב לשורות הצבא הבריטי, ושרת בסוללה הארצישראלית הראשונה לתותחנות נגד-מטוסית. הוא תיאר את קורותיו ביחידה בספר "החייל 9172".
בעיתון "דבר" השתתף מראשיתו, אך השתייכותו הפוליטית לתנועת "הפועל הצעיר" והשתתפותו במאבקיו של יוסף שפרינצק על שמירת אופי התנועה במסגרת מפא"י, הם שעיכבו את צירופו כחבר מערכת העיתון עד 1936. במהלך השנים שימש עורך לילה, עורך "דבר ערב", עורך "דבר לעולה" ועורך "הדור", ובשנת 1953 מונה לעורך העיתון הראשי. שנה לאחר מכן הוזמן לביקור בברית המועצות, הושפע ממנו רבות והחל לעסוק בכתיבה להגברת התודעה למצב יהדות רוסיה. ספרו "ארבעים יום בברית המועצות" זיכה אותו בפרס סוקולוב. בשנת 1966 פרש לגמלאות, וב-1968 נפטר. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
על שמו רחוב בצפון תל אביב.
משפחתו

שורר היה נשוי תחילה לזמירה סֶמִינובסקי, וממנה נולד לו בן, זיוי. ב-1925 התגרשו השניים, וב-1926 נישא ליהודית (1906–1990), ממנה נולדו לו בן נוסף, ערן שורר (1929–1971; סופר ואיש קול ישראל) ובת, סיוָנה שורר.
אחיו הצעיר, מיכאל שורר (1896–1966), שעלה ארצה ב-1921, היה פקיד בעיריית תל אביב, בורר מקצועי ואיש ציבור.
כתביו

רצח ארלוזורוב: חומר למשפט הצבור, תל אביב: דפוס אחדות, תרצ"ד (פורסם תחת השם "ח' בן מאיר").
יוסף אהרנוביץ, תל אביב: מרכז לתרבות, תרצ"ח.
הרוויזיוניזם – סכנה לעם (חמש שנים של רוויזיוניזם-בריונות), תל אביב: מפלגת פועלי ארץ ישראל, תרצ"ח-1938.
החייל תשע אחת שבע שתים, תל אביב: המשמרת הצעירה של מפלגת פועלי ארץ ישראל, תש"ו.
עם נשיא ישראל, תל אביב: מרכז לתרבות והסברה, תשי"א.
בעליה השנייה, תל אביב: דבר, תשי"ב-1952.
קל וחומר: פליטונים, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ב-1952.
ארבעים יום בברית המועצות, תל אביב: עם עובד, תשט"ו.
שריי, מיין ליב פאלק: אונזער חוב צו די אידן אין ראטנפארבאנד, איחוד עולמי פועלי-ציון (צ"ס)–התאחדות, 1955. ["חובנו ליהודים בברית המועצות"] (ביידיש)
גורל יהודי ברית המועצות, תל אביב: הקונגרס היהודי העולמי; על ידי יבנה, תש"ל.
במערכה ובמערכת; עורך: יוסף שפירא; הביא לדפוס: בני דון-יחייא, תל אביב: דבר, תשל"א. ("חויות, סיפורים, רשימות, מסות")
לקריאה נוספת

צבי לבנה, נחמן תמיר, אנשי העלייה השנייה - פרקי זכרונות -כרך ד, הוצאת המרכז לחינוך ותרבות תל אביב, 1972, עמודים 286-289
הערות שוליים

↑  מתתיהו (כתב "דבר"), עשור לתותחנים עברים, דבר, 4 במרץ 1951
↑  הקבר של חיים שורר בבית העלמין קריית שאול, באתר BillionGraves.
↑  דוד תדהר (עורך), "מיכאל שורר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ו (1955), עמ' 2490; אהרן ש., לזכר נעדרים: מיכאל שורר, דבר, 4 ביוני 1967.
↑  ביקורת: נתן גורן, "קל וחומר" לחיים שורר, דבר, 11 באפריל 1952.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306966205171  GND: 1062756665  ISNI: 0000 0000 6694 3045  LCCN: no93001672  VIAF: 31566110   WorldCat (עם VIAF): 31566110
מיילס ג'ופ

| --- | --- |

ג'ופ ביולי 2017
 לידה:  8 בספטמבר 1979 (בן 45) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  מיילס יו בארט ג'ופ
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 תקופת הפעילות:  מ-1999
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אדינבורו  בית הספר אוקלנד  בית הספר סנט ג'ורג', טירת וינדזור 
 בת זוג:  רייצ'ל ג'ופ
 מספר צאצאים:  5
 http://www.milesjupp.co.uk/
 פרופיל ב-IMDb
 
מיילס יו בארט ג'ופ (באנגלית: Miles Hugh Barrett Jupp; נולד ב-8 בספטמבר 1979) הוא קומיקאי ושחקן אנגלי. הוא התחיל את הקריירה שלו כסטנדאפיסט, וזכה להכרה בטלוויזיה הבריטית כשגילם את דמותו של ארצ'י הממציא בסדרת הטלוויזיה לילדים "בלאמורי". ג'ופ זכה להכרה נוספת בבריטניה אחרי שהופיע בשעשועונים בטלוויזיה ובתפקידים כגון ג'ון דאגן בסדרה " The Thick of It" ונייג'ל בסיטקום "כבוד הכומר".
בספטמבר 2015 החליף ג'ופ את סנדי טוקסביג כמנחה בשעשועון "The News Quiz" ששודרה ברדיו 4 של ה-BBC.
ביוגרפיה

ג'ופ נולד בעיר ניוקאסל ורוב ילדותו חי בלונדון. הוא בנו של כומר ב-United Reformed Church.
הוא למד בבית ספר עצמאיים: הול סקול בהמפסטד שבצפון לונדון, ובסנט ג'ורג' סקול בווינדזור. אחר כך למד באוקהם סקול בראטלנד, ובאוניברסיטת אדינבורו שם למד תאולוגיה. באוניברסיטה הופיע באלתורים קומיים עם להקה בשם Improverts, והשתתף בהפקות בידור מוזיקליות (pantomime) עם להקת התיאטרון של אוניברסיטת אדינבורו בתיאטרון בדלם.
ב-2001 זכה ג'ופ בפרס קומיקאי השנה של לסטר מרקורי (So You Think You're Funny?). ב-2003 היה מועמד לפרס Perrier לשחקן החדש הטוב ביותר על הופעתו ב-"Gentlemen Prefer Brogues". הוא טען שפילס את דרכו להצטרף לנבחרת הקריקט בסיור בהודו ככתב הקריקט של BBC סקוטלנד ושל Western Mail.
על הרפתקאותיו כעיתונאי בהודו כתב ג'ופ בספר "Fibber in the Heat".
ביוגרפיה > טלוויזיה וקולנוע

ג'ופ גילם את ארצ'י הממציא בסדרת הטלוויזיה לילדים "בלאמורי" של ערוץ CBeebies. עוד שיחק בתוכנית הקומית "Live Floor Show" של רשת BBC Scotland בה הופיע בתפקיד קומיקאי תמהוני המדבר בגסות. ב-2007 הופיע ג'ופ בתפקיד קטן בסרט "הארי פוטר ומסדר עוף החול" בדמות חזאי בטלוויזיה.
בסדרה הקומית הפוליטית "The Thick of It" הופיע ג'ופ בעונות השלישית והרביעית בתפקיד קצין עיתונות לא יוצלח. בהמשך הופיע ג'ופ בסיטקום "Gary: Tank Commander" בתפקיד קפטן פנשו. ב-2009 שיחק בתפקיד קטן בדמות מלצר בסרט "שרלוק הולמס". באותה שנה הופיע בסדרה הקומית "Stewart Lee's Comedy Vehicle".
ב-2009 הופיע ג'ופ בשעשועון "Mock the Week", בתוכנית הסטנדאפ "Michael McIntyre's Comedy Roadshow", ובתפקיד נייג'ל מתלמד לכמורה בכנסייה האנגליקנית בסיטקום של ה-BBC "כבוד הכומר". עוד שיחק בתפקיד תת-שר בסרט הקולנוע "איזה מין שוויון" (2010).
ב-2011 היה ג'ופ חבר צוות עם המוזיקאי גולדי, ועם ראש הצוות פיל ג'ופיטוס בשעשועון המוזיקה "Never Mind The Buzzcocks". במאי ובנובמבר 2012 ובאפריל 2012 השתתף כפאנליסט בתוכניות הטלוויזיה "Have I Got News for You" ו-"Would I Lie To You?".
באוקטובר 2011 הופיע שוב בתוכנית "Mock the Week". עוד ב-2011 שיחק בתפקיד קמע בסרט "ג'וני אינגליש חוזר" בדמות עובד של MI7. הוא הופיע בפרק בעונה הרביעית של השעשועון "Argumental" ששודרה ב-24 בנובמבר 2011. ב-2012 הופיע ג'ופ פעם נוספת בתוכנית "Mock the Week".
בינואר 2012 ניצח ג'ופ בתוכנית "Celebrity Mastermind". בפברואר 2012 השתתף בתוכנית "Let's Dance for Sport Relief" של ה-BBC ורקד לצלילי השיר "Firestarter" של להקת הפרודיג'י. במרץ 2012 הופיע בפרק של שעשועון הרדיו "Just a Minute" לצדם של פול מרטון, ג'יילס ברנדרת' וליזה טרבאק. ביולי 2013 השתתף בפרק של התוכנית " I'm Sorry I Haven't a Clue" של רדיו 4 של ה-BBC. ב-2014 שיחק בסרט "ציידי האוצרות" המתרחש במלחמת העולם השנייה בתפקיד הקצין הבריטי מייג'ור פילדינג. עוד השתתף פעמים אחדות בתוכנית הטלוויזיה "8 Out of 10 Cats Does Countdown".
ב-2014 היה ג'ופ קריין של הסדרה הדוקמנטרית "Building Dream Homes" של רשת ה-BBC. ב-2016 הופיע בתפקיד קצין משטרה בסרט "גרימסבי". ב-27 באפריל 2016 פורסם שג'ופ ישתתף בעיבוד של "גבעת ווטרשיפ". ב-2015 היה ג'ופ ראש צוות של השעשועון "The Really Welsh Christmas Quiz" לצדם של הקומיקאים כריס קורקורן, אליס ג'יימס ועומאר חמדי.
באוקטובר 2016 הופיע ג'ופ בתפקיד ג'יילס בסיטקום של ערוץ BBC Three "ג'וש". ב-2017 שיחק בתפקיד הרדי בסרט "Journey's End". ב-2018 הופיע בתפקיד אורח בדמות בזיל בסדרת הדרמה "The Durrells" של רשת ITV. מ-2019 ואילך, גילם בסדרת הצגות המבוססת על מקרים אמיתיים את השחקן הבריטי המנוח דייוויד טומלינסון (מרי פופינס, המיטה המעופפת), במהלכו נחשפים פרקים כואבים במהלך חייו של טומלינסון .
ביוגרפיה > חיים אישיים

ג'ופ ואשתו רייצ'ל הכירו כשלמדו באדינבורו. לבני הזוג יש חמישה ילדים, והמשפחה עברה מפקהם שבלונדון למונמאות'שייר שבוויילס.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2007 | הארי פוטר ומסדר עוף החול | Harry Potter and the Order of the Phoenix | חזאי בטלוויזיה |  |
| 2007 | להקסים את הארי | Death Defying Acts | פיתום |  |
| 2008 | יש שם מישהו? | Is Anybody There? | ויקאר |  |
| 2009 | שרלוק הולמס | Sherlock Holmes | מלצר |  |
| 2010 | איזה מין שוויון | Made in Dagenham | תת-שר |  |
| 2011 | ג'וני אינגליש חוזר | Johnny English Reborn | טכנאי |  |
| 2013 |  | The Look of Love | מראיין |  |
| 2014 | ציידי האוצרות | The Monuments Men | מייג'ור פילדינג |  |
| 2014 | רוז ווטר | Rosewater | המפיק של מזיאר |  |
| 2014 |  | The Riot Club | בנקאי |  |
| 2014 |  | The Last Sparks of Sundown | ג'פרי צ'יקן |  |
| 2016 | גרימסבי | Grimsby | שוטר |  |
| 2016 | האגדה של טרזן | The Legend of Tarzan | משרת אישי |  |
| 2016 |  | ChickLit | מרקוס |  |
| 2016 |  | Waterboys | הוריישו |  |
| 2017 |  | Journey's End | הרדי |  |
| 2017 | האיש שהמציא את חג המולד | The Man Who Invented Christmas | ויליאם מייקפיס תאקרי |  |
| 2020 | לא ממושמעות | Misbehaviour | קלייב |  |
| TBA |  | Savage House | מעצב |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2001 |  | Revolver | מוכר נעליים |  |
| 2002–2005 |  | Live Floor Show | רופרט דונלדסון |  |
| 2002–2005 |  | Balamory | ארצ'י | סדרת טלוויזיה (72 פרקים) |
| 2006 |  | Feel the Force | מר ברמוול | בפרק "Murder" |
| 2007 |  | Wedding Belles | אורח | סרט טלוויזיה |
| 2008 |  | She Stoops to Conquer | טוני לומפקין | סרט טלוויזיה |
| 2008 |  | The Wrong Door | נינג'ה | בפרק "Bondo" |
| 2009 |  | Stewart Lee's Comedy Vehicle | תפקידים שונים | סדרת טלוויזיה (4 פרקים) |
| 2009–2012 |  | The Thick of It | ג'ון דאגן | סדרת טלוויזיה (2 פרקים) |
| 2009–2012 |  | Gary: Tank Commander | קפטן פנשו | סדרת טלוויזיה (10 פרקים) |
| 2010 |  | Lip Service | רורי | סדרת טלוויזיה (2 פרקים) |
| 2010–2014 | כבוד הכומר | Rev. | נייג'ל מקול | סדרת טלוויזיה |
| 2011 | קמפוס | Campus | ארנולד | בפרק "Post-Coital" |
| 2011 |  | Peeder Jigson's Video Diary | טרוור גרטרוד | בפרק "What Everyone's Up to in the Break" |
| 2011 |  | Comedy Lab | סטו קרטר | בפרק "Rick and Peter" |
| 2012 | מרגל | Spy | אוון | סדרת טלוויזיה |
| 2012 | יומנו של רופא צעיר | A Young Doctor's Notebook | הפקיד פלכיקוב | סדרת טלוויזיה (פרק אחד) |
| 2013 |  | Man Down | גבר בפאב | סדרת טלוויזיה (פרק אחד) |
| 2013 |  | Harrow: A Very British School | קריינות | סדרה דוקומנטרית |
| 2015 |  | In and Out of the Kitchen | דמיאן טרנץ' | סדרת טלוויזיה (3 פרקים); תסריטאי |
| 2016 |  | Do Not Disturb | ג'ון |  |
| 2016 | ג'וש | Josh | ג'יילס | בפרק "Sex & Politics" |
| 2016 |  | Alan Partridge's Scissored Isle | ג'יימס האבנט בראון | פרק ספיישל |
| 2016 | לא ממש סיטקום | Outnumbered | סטיוארט | בפרק ספיישל חג המולד 2016 |
| 2017 | האב בראון | Father Brown | וינפורד קולינס | בפרק "The Tanganyika Green" |
| 2017 |  | Quacks | ג'ורג' קומב | בפרק "The Madman's Trial" |
| 2017 | ג'יימס וג'ופ | James and Jupp |  | סדרת טלוויזיה (4 פרקים) |
| 2017 | הכתר | The Crown | המפרי | בפרק "Marionettes" |
| 2017 | אחוזת הווארד | Howards End | פרסי קהיל | מיני-סדרה |
| 2017–2018 |  | Bad Move | מאט | סדרת טלוויזיה (12 פרקים) |
| 2018 | גבעת ווטרשיפ | Watership Down | בלקברי דיבוב | מיני-סדרה |
| 2019-2018 | משפחת דארל | The Durrells | בזיל | סדרת טלוויזיה; 8 פרקים |
| 2020 | קתרינה | The Great | מקסים וורוביוב | פרק: "War and Vomit" |
| 2021 | שערורייה בריטית למדי (אנ') | A Very British Scandal | ד"ר איבור גריפית'ס | מיני-סדרה |
| 2022 |  | SAS: Rogue Heroes | מייג'ור נוקס | מיני-סדרה |
| 2022 | למה לא שאלו את אוונס? (אנ') | Why Didn't They Ask Evans? | הנרי בסינגטון | מיני-סדרה |
| 2023 | ללכת עד הסוף | The Full Monty | דארן | 7 פרקים |
| 2024 | בלגרביה: הפרק הבא (אנ') | Belgravia: The Next Chapter | הדוכס של רוצ'סטר | תפקיד ראשי; 8 פרקים |
תפקידים בתיאטרון

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2005–2006 | ג'ק ואפון הפלא | Jack and the Beanstalk | סימפל סיימון | תיאטרון הוד מלכותה |
| 2007 | דרכו של עולם | The Way of the World | פטולנט | תיאטרון רויאל |
| 2011 |  | A Day in the Death of Joe Egg | ברי | תיאטרון סיטיזנס |
| 2012–2013 |  | People | ביוואן | התיאטרון המלכותי הלאומי |
| 2014 |  | Neville's Island | אנגוס | תיאטרון הדוכס מיורק |
| 2015 |  | Rules for Living | מתיו | התיאטרון הלאומי |
| 2019 |  | The Life I Lead | דייוויד טומלינסון | סיור הופעות בממלכה המאוחדת |
מופעי סטנדאפ

"Gentlemen Prefer Brogues" פסטיבל אדינבורו (2003–2004)
"Young Man in a Huff" פסטיבל אדינבורו (2005)
"Everyday Rage & Dinner Party Chit Chat" פסטיבל אדינבורו (2007)
"Drifting" פסטיבל אדינבורו (2008)
"Telling It Like It Might Be" פסטיבל אדינבורו (2009)
"Fibber in the Heat" פסטיבל אדינבורו וסיור הופעות לאומי (2010)
"Miles Jupp Is the Chap You're Thinking Of" סיור הופעות בממלכה המאוחדת
"Songs of Freedom" סיור הופעות סטנדאפ
הערות שוליים

1 2  Gray, Susan (2016-10-02). "Miles Jupp". The Sunday Times (באנגלית). ISSN 0956-1382. נבדק ב-2018-09-07.
↑  Merritt, Stephanie (2015-10-11). "Miles Jupp: 'I'd love to play a Bond villain'". the Guardian (באנגלית). נבדק ב-2018-09-07.
↑  "BBC - Entertainment and Arts". bbc.co.uk. נבדק ב-29 ביוני 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑    Julia Llewellyn Smith, ‏Miles Jupp interview: ‘I was deported for being drunk on a plane’, The Telegraph, 23 March 2018
↑  "Have you heard the one about the vicar's son, Miles Jupp?". Evening Standard (באנגלית בריטית). נבדק ב-2018-09-07.
↑  Logan, Brian (2011-01-28). "Miles Jupp – review". the Guardian (באנגלית). נבדק ב-2018-09-07.
↑  "Miles Jupp". bedlamtheatre.co.uk.
↑  Jupp, Miles (2013). Fibber in the heat. Ebury Press. ISBN 0091943132.
↑  Kettle, James (2010-06-04). "This week's new comedy". the Guardian (באנגלית). נבדק ב-2018-09-07.
↑    Nicholas Blincoe, ‏Fibber in the Heat by Miles Jupp: review, The Telegraph, 26 June 2012
↑  "Christmas, The Really Welsh Quiz - BBC One". BBC. נבדק ב-2017-12-27.
↑  "BBC Three - Josh, Series 2, Sex & Politics". BBC. נבדק ב-7 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Corcoran, Rachel (16 באוגוסט 2015). "Miles ahead: Interview with actor, comedian and panellist Miles Jupp". Express.co.uk. נבדק ב-7 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑    Harry Wallop,Harrywallop, ‏Miles Jupp: Radio 4 comedy needs the odd 'kidney punch', The Telegraph, 7 January 2016
↑  Jones, Alice (20 בדצמבר 2016). "Miles Jupp: I'm a white, middle-class man and I'm not going to pretend that I'm not". inews.co.uk. נבדק ב-7 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Jack and the Beanstalk". UK Theatre Web. נבדק ב-6 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Morris, Caroline (2 במאי 2007). "The Way of the World review at Royal Theatre Northampton". The Stage. נבדק ב-6 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Interview: Miles Jupp, comedian and actor". The Scotsman. 19 באוקטובר 2011. נבדק ב-6 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Hitchings, Henry (8 בנובמבר 2012). "People, Lyttelton, National Theatre - review". London Evening Standard. נבדק ב-6 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Billington, Michael (21 באוקטובר 2014). "Neville's Island review – descent into savagery stretches credulity". The Guardian. נבדק ב-6 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Billington, Michael (25 במרץ 2015). "Rules for Living review – Stephen Mangan and Miles Jupp are a joy". The Guardian. נבדק ב-6 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The Life I Lead Tour". mysite-1 (באנגלית). אורכב מ-המקור ב-2019-02-12. נבדק ב-2019-02-10.
↑  "Miles Jupp". sueterryvoices.com (באנגלית בריטית). נבדק ב-2017-12-01.
↑  "Miles Jupp". www.chortle.co.uk. נבדק ב-2017-12-01.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1061505456  ISNI: 0000 0001 2390 262X  LCCN: no2009095893  MusicBrainz: 574524ac-fb07-4de0-ae18-10341e1e77c7  SUDOC: 26078253X  VIAF: 90568457   WorldCat (עם VIAF): 90568457
מונרו קרטיס ברדסלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בדצמבר 1915 ברידג'פורט, ארצות הברית 
 פטירה:  18 בספטמבר 1985 (בגיל 69) פילדלפיה, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל 
 מוסדות:  מכללת מאונט הוליוק  אוניברסיטת טמפל  אוניברסיטת ייל  מכללת סווארת'מור 
 תחומי עניין:  אסתטיקה, פילוסופיה של הלשון 
 עיסוק:  פילוסוף, מבקר ספרות, עיתונאי 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1950) פרס ג'ון אדיסון פורטר (1939) עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 
מונרו קרטיס ברדסלי (באנגלית: Monroe Curtis Beardsley;‏ 10 בדצמבר 1915 – 18 בספטמבר 1985) היה פילוסוף אמריקאי שעסק באסתטיקה. ידוע במיוחד בזכות שניים ממאמריו, שנכתבו יחד עם ויליאם וימסט - "The Intentional Fallacy" ו-"The Affective Fallacy". מאמרים אלו היו מאמרי מפתח של הביקורת החדשה. כמו כן, ברדסלי כתב טקסט מבוא באסתטיקה וערך אנתולוגיה נחשבת בפילוסופיה.
ברדסלי התחנך באוניברסיטת ייל (B.A. 1936, Ph.D. 1939), שם קיבל את פרס ג'ון אדיסון פורטר. הוא לימד במספר מכללות ואוניברסיטאות, כולל מכללת מאונט הולוק ואוניברסיטת ייל, אך את מרבית הקריירה שלו בילה במכללת סווארמור (22 שנים) ובאוניברסיטת טמפל (16 שנים). עבודתו באסתטיקה ידועה בעיקר בזכות דגלה בתאוריה האינסטרומנטליסטית באמנות ובמושג החוויה האסתטית. ברדסלי נבחר לנשיא האגודה האמריקאית לאסתטיקה בשנת 1956.