גזרה שווה
מהות הלימוד > מסורת

בגזירה שווה ישנו הגיון בסיסי של ניתוח טקסט, שכאשר יש מילה לא מובנת עלינו לחפש במקומות אחרים בטקסט מה ההקשר של המילה. עם זאת, בגזירה שווה יש יותר מכך, שכן הלימוד אינו בהכרח בא להסביר מילה לא מובנת, אלא מילה שמיותרת במשפט הכללי. כמו כן, הלימוד לא תמיד קשור למילה הספציפית ולמשמעותה, אלא יוצר קשר כוללני בין הדינים שמאפשר ללמוד פרטים שלמים (ראו בהמשך). לכן במבט ראשוני מידה זו נראית לימוד שרירותי, לא הגיוני, וחסר מגבלות, מפני שתמיד בשפה טבעית ישנו שימוש באותן מילים ולכן כמעט כל פסוק יכול ללמד למקומות אחרים ולשבש דינים רבים.
בניגוד לתפיסה ראשונית זו, ישנה מגבלה בסיסית מאוד המשפיעה באופן מהותי על כל הלימודים במידה זו – אסור לאדם ללמוד גזירה שווה מעצמו אלא רק על פי מה שקיבל במסורת מרבותיו.
מגבלה זו מתוארת במושג התלמודי:
אין אדם דן (=לומד) גזירה שוה מעצמו
מחלוקות רבות בתלמוד הבבלי בדיני תורה מסתיימות באמירה ”לא שמיע ליה”, כלומר שחכם אחד קיבל את הלימוד מרבו במסורת, והחכם השני לא, ומכאן נוצרות מחלוקות שלעיתים מסועפות מאוד.
לפי דברים אלו אפשר להבין שהסמכות לדרוש גזירה שווה לא נתונה לחכמים, ועל כן נובע שגזירות אלו ניתנו למשה בסיני. כך אכן מבין רש"י: ”אין אדם דן גזירה שוה מעצמו אלא אם כן לְמדהּ מרבו ורבו מרבו עד משה רבינו, ושמא מקראות הללו לא לדרוש גזירה שוה נכתבו”. לפי שיטת רש"י, כל גזרה שווה היא קבלה מיוחדת מסיני.
הרמב"ן הבחין במספר קושיות על שיטת רש"י, שכן מצינו מחלוקות רבות בתלמוד בלימודים עצמם של גזירות שוות, כגון מהיכן יש ללמוד, או אילו דינים יש ללמוד. לכן מסביר הרמב"ן שהקבלה של הגזרות השוות היא לא קבלה מלאה כפשוטה, כלומר לימוד מילה ספציפית מפסוק ספציפי עם אותה מילה בפסוק ספציפי אחר, והגדרה מדויקת של משמעות הלימוד. לדעת הרמב"ן, המסורת היא רק בצורה של: דין מסוים נלמד מגזרה שווה של מילה מסוימת, ללא פירוט המיקום המלמד. על פי הסבר זה מיושבים המהלכים בתלמוד על לימודי גזרה שווה.
בעניין מקור הפרטים החסרים, בתחילת דבריו כותב הרמב"ן שכך הקבלה ממשה רבנו, אך בסיום דבריו מסייג זאת הרמב"ן "בשמא", כלומר כהשערה, שמלכתחילה היו כל הגזרות השוות למדות למשה מסיני באופן מלא ומפורט, ונשתכחו מעם ישראל בימי האבל על מות משה, כפי שמובא בתלמוד במסכת תמורה. הרב חיים הירשנזון מרחיב אפשרות זאת:
לא שהקבלה בגזרה שווה נמסרה בלתי שלמה, פעם המקומות ופעם המילות פעם הדינים, רק (=אלא) שמשכחת השבע מאות גז"ש בימי אבלו של משה ובעוד שאר הנדודים בגולה באה השכחה בהם, ונשארו רק רמזים קטועים באופנים שונים.
כלומר שלמשה בסיני נמסרו כל הפרטים והדקדוקים, אבל מחמת השכחה הם לא הגיעו לידינו במלואם.
בספר הליכות עולם מביא את דברי הרמב"ן, ומוסיף דרכים נוספות שבהן לפעמים נמסרו הגזירות השוות:
כל גזרות שוות נמסרו למשה מסיני סתם, ומסרן הכתוב לחכמים איזו גזירה שוה נדון. אלא שלא נמסרו בשוה, פעמים נמסרו המקומות לבד - כלומר פלוני ילמוד מפלוני, נשארו תיבות הגזירה שוה לחכמים לדון איזו הן [כגון ...]. ופעמים נאמרו התיבות סתם - מלה פלונית תלמוד ממלה פלונית, כגון "טומאתו טומאתו לגזירה שוה" פרק קמא דשבועות, ולא נמסרו המקומות, והחכמים מבקשים מנוח לתיבות אשר ייטב להם לדורשם בהם. זהו העיקר שעליו סובבת כל הגזירה שוה שבגמרא.
כלומר לפעמים נמסר העניין הנדרש בגזירה שווה, אך לא ידועות המילים כלל. לפי הריטב"א אלה אף רוב הדרשות בתלמוד. ישנו גם סוג שלישי, שנאמר שיש גזירה שווה במילים "טומאתו", ולא ברור מה הדינים הנלמדים.
אולם יש דעות באחרונים שגזירה שווה איננה באה במסורת מסיני. היעב"ץ כותב שהאמירה שאין אדם דן גזירה שווה מעצמו נתונה במחלוקת, והדעה המקובלת בתלמוד היא דווקא הדעה שאינה סוברת כך. פירוש קנאת סופרים מסיק שלדעת הרמב"ם אין צורך במסורת מסיני לגזירה שווה, ומחדש שאכן אין אדם דן גזירה שווה מעצמו, אבל בית הדין הגדול רשאי לדרוש גזירה שווה מעצמו; שנמסר כוח כללי לחכמים לדון את התורה בי"ג מידות בכל הענייני התורה לפי משפט שכלם, לחדש הלכות חדשות ולהסמיך על ידיהן הלכות מקובלות, וחידושי ההלכות היו מרוכזים בבית הדין הגדול, ומשעמד המרכז להיבטל, הגבילו חכמים את מידת הגזרה השווה ואמרו: אין אדם (כלומר חכם) דן גזרה שווה מעצמו (בלי קבלה מרבו ורבו מרבו עד בית הדין הגדול שבירושלים).
מספר מקורות תלמודיים מסייעים לגישות אלה, כמו התלמוד הבבלי בנידה, שם רבי מאיר דורש גזרה שווה וחכמים חולקים עליו בטענה שאינו יכול לדון אותה מעצמו, משמע שלפי רבי מאיר אפשר לדרוש מעצמו. בנוסף ישנה אמירה מחזקת בירושלמי, שם נכתב: ”ר' יוסה בי רבי בון בשם רבי בא בר ממל אדם דן גזירה שוה לקיים תלמודו ואין אדם דן גז"ש לבטל תלמודו” (תלמוד ירושלמי, מסכת פסחים,  פרק ו', הלכה א'), כלומר שאדם יכול לדרוש מעצמו כאשר זה סיוע לדברים מוסכמים ששמע, אך לא כדי לסתור דין ששמע או לחזק את דעתו כנגד החולק עליו.
לדעת רבי שמשון מקינון, ישנם שלושה סוגים של גזרות שוות: גזרות שוות מקובלות לגמרי מסיני, גזרות שוות מקובלות למחצה (העניינים הנלמדים זה מזה מקובלים, אך המילה הדומה אינה מקובלת, ועל חכמים למוצאה מעצמם וללמוד את הדין על פיה), וגזרות שוות בלתי מקובלות כלל (שחכמים ממציאים מדעתם, ולפי התלמוד הירושלמי משמשות כאסמכתא בעלמא, ואין מחדשים הלכות על פיהן).