stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסנדר קדוגן

| --- | --- |

צילום משנת 1933, כשכיהן כנציג בריטניה בחבר הלאומים
 לידה:  25 בנובמבר 1884 לונדון, אנגליה,  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  9 ביולי 1968 (בגיל 83) וסטמינסטר, אנגליה, הממלכה המאוחדת של בריטניה וצפון אירלנד 
 שם לידה:  Alexander George Montagu Cadogan
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  בייליול קולג'  איטון קולג' 
 מעסיק:  BBC, משרד החוץ של בריטניה 
 תפקיד:  Chair of the BBC (1952–1957)  שגריר בריטניה בסין (1934–1936)  תת-מזכיר מדינה קבוע לענייני חוץ (1938–1946)  הנציג הקבוע של הממלכה המאוחדת באומות המאוחדות (1946–1951)  חבר המועצה המלכותית  Governor of the BBC 
 בן או בת זוג:  ליידי תאודוזיה לואיזה אוגסטה  אצ'סון (3 באוגוסט 1912–?) 
 פרסים והוקרה:  אביר מפקד במסדר האמבט  אביר הצלב הגדול במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש 
 
סר אלכסנדר ג'ורג' מונטגיו קדוגן GCMG, KCB, OM, PC (באנגלית: Sir Alexander George Montagu Cadogan;‏ 25 בנובמבר 1884 לונדון – 9 ביולי 1968 לונדון) היה דיפלומט ופקיד בריטי בכיר, שכיהן, בין היתר, כציר (1935-1934), אחר כך שגריר (1936-1935) של בריטניה בסין, בשנים 1938–1946 היה תת-מזכיר מדינה קבוע של הממלכה המאוחדת ובשנים 1946–1950 הנציג הקבוע הראשון של הממלכה המאוחדת באומות המאוחדות.
בעת כהונתו במשרד החוץ הבריטי היה קדוגן אחת הדמויות המרכזיות של המדיניות הבריטית לפני ובמשך מלחמת העולם השנייה. יומניו שפורסמו ב-1971 היו למקור מידע היסטורי חשוב ושפכו אור על אישיותו ועל חייו. בדומה לפקידים בכירים אחרים של משרד החוץ הבריטי היו לקדוגן ספקות מסוימות לגבי מדיניות הפייסנות משנות ה-1930, עם זאת נחשב כאחד התומכים בה. הוא סבר שעד להתקדמות החימוש מחדש של בריטניה לא היו הרבה ברירות. לדעתו ללא מחויבות אמריקאית להתגוננות משותפת נגד יפן, בריטניה הייתה חצויה בגישתה כלפי החזית המערבית לעומת זו המזרחית. סבר שסכסוך עם גרמניה יחשוף אוטומטית את האימפריה הבריטית באסיה בפני התוקפנות היפנית.
בשנים 1952–1957 כיהן כיושב ראש מועצת המנהלים של ה-BBC.
קורות חייו > ילדות וצעירות

קדוגן נולד וגדל בלונדון בשנת 1884 במשפחה אנגלית אריסטוקרטית ואמידה שבעבר הרחוק הייתה בעלת שורשים ולשים. הוא היה הילד התשיעי ובן הזקונים של ג'ורג' קדוגן, רוזן קדוגן החמישי, ושל אשתו, ליידי ביאטריקס ג'יין קרייבן, בתו של ויליאם קרייבן, הרוזן קרייבן השני.
אביו, סר ג'ורג' קדוגן, כיהן בשנים 1886–1892 כלורד צ'נסלור של הממלכה המאוחדת ובשנים 1895–1902 בלורד לוטננט של אירלנד. אחיו היו הנרי קדוגן, ויקונט צ'לסי, ג'רלד, הרוזן קדוגן השישי, ויליאם קדוגן וסר אדוארד קדוגן. אלכסנדר התחנך במכללת איטון (1903-1897) ובמכללת בייליול (1908-1903) באוקספורד, בה סיים תואר ראשון (B.A.) בהיסטוריה והשתלם בשפות זרות.
קורות חייו > הקריירה הדיפלומטית

קדוגן עשה קריירה דיפלומטית מכובדת ושירת בשירות הדיפלומטי הבריטי בין השנים 1908–1950. בתפקידו הראשון שובץ בינואר 1909 כנספח ומאוקטובר 1910 כמזכיר שלישי בשגיגרות הבריטית באיסטנבול (קונסטנטינופול) , בה בילה שלוש שנים וחצי מאושרות שבהן למד את רזי הדיפלומטיה וכן את השפה הטורקית. הוחזר ללונדון ושרת בשנים 1912–1913 יחד עם ואנסיטארט במחלת המזרח של משרד החוץ תחת ניהולו של לואי מאלט. שיבוצו הבא בחו"ל היה ב-1913 כמזכיר השגרירות בווינה אותה נאלץ לעזוב ב-14 באוגוסט 1914, יומיים אחרי שבריטניה הכריזה על מלחמה נגד אוסטרו-הונגריה. בימי מלחמת העולם הראשונה עבד במשרד החוץ בלונדון במחלקה למסחר ובריאות. אחר כך צורף למחלקת מרכז אירופה (שטיפלה בקשרים עם גרמניה, אוסטריה, איטליה ו"מדינות הבלקן")
בתום מלחמת העולם הראשונה בינואר 1919 התמנה למזכיר פרטי אחר כך מזכיר ראשון של תת-המזכיר הפרלמנטרי של משרד החוץ, ססיל הארמסוורת'. נשלח, בין היתר, לוועידת השלום בוורסאי וב-1924 הוצב בז'נבה למשך עשר שנים, קודם כעוזר, והחל מ-1930 כיועץ במשלחת הבריטית בחבר הלאומים . היה די אופטימי לגבי עתיד החבר, אך פחות בטוח בנוגע להצלחתה של ועידת פירוק הנשק בז'נבה וחש תסכול מול חוסר היווצרות האמון הדרוש להשגת פירוק הנשק. תוך כדי העבודה הפך מקורב לאנתוני אידן. הוא העריך מאוד את אידן שמצידו כיבד אותו גם כן וכתב פעם ש"קדוגן ביצע את משימותיו הכפויות טובה עם תערובת נדירה של אינטליגנציה, רגישות וסבלנות"
בשנים 1930–1933 עבד קדוגן כיועץ משרד החוץ בענייני חבר הלאומים ועל משימה זו זכה למינויו כעמית מסדר האמבט.
ב-1933 אחרי עלייתו של היטלר לשלטון וכשגורל ועידת פירוק הנשק היה ברור, הסכים קדוגן להישלח לנהל את הצירות הבריטית בבייג'ינג במקום מוריס אינגרם. הוא נכנס לתפקיד ב-3 בספטמבר 1933 קודם בתור ציר.
משפחתו הגיעה ב-1934, אחרי שהממשלה הסינית פינתה את בייג'ינג בגלל הפלישה היפנית. קדוגן, שהתמנה בינתיים כשגריר בריטי ראשון בסין, פגש את צ'יאנג קאי שק וניסה לשכנעו בתמיכת בריטניה. למרות העדרו של ממשל סיני ריאלי, עשה קדוגן את המיטב אולם ללא כל תמיכה ממשרד החוץ. ב-1935 נדחתה שוב המלצתו להרחיב הלוואה שנועדה לממשלה הסינית.
"על אף טענותיהם שמתכוונים "להישאר בסין" הם "לא עושים דבר", כתב על ממוניו. ולהישאר זה אומר לגביהם לשלם מחיר כלשהו בכסף או איזשהו מאמץ או סיכון. לסינים נמאס מאיתנו. ואין כל טעם במגעים שלי איתם אם לא אוכל לתת להם עידוד כלשהו".
ב-23 בספטמבר 1936 הוחלף כשגריר בסין על ידי יוקנצ'בול-הוגסן.
באותה שנה, 1936, התבקש קדוגן על ידי מזכיר המדינה החדש, אנתוני אידן, לשמש כסגן תת-מזכיר. הצטער לעזוב את סין באופן פתאומי כל כך אולם נענה להצעה ושב ללונדון. אחרי עזיבתו את סין הדברים הידרדרו עוד יותר. איטליה תקפה את אתיופיה וגרמניה כבשה את ריינלנד. תוך כדי הערכת מצד המליץ קדוגן לבחון מחדש את היסודות הנקמניים יותר שבחוזה ורסאי "שהיו יותר בסגנון של שביתת נשק.
עם זאת, הצעתו לא התקבלה על ידי רוברט ונסיטארט ועל ידי אידן. הייתה הרגשה ששינוי בחוזה רק יגביר את שאפתנותה של גרמניה. קדוגן לא סבר כך וכתב ביומנו: אני מאמין, שכל עוד מאפשרים לה לטפח את הטינה, תביעותיה רק תתגברנה יחד עם חימושה". הוא ביקש לקנות את לבה של גרמניה תוך מאמץ להעלות על הנייר את טרוניותיה ולא התרגש כמו עמיתיו מהאפשרות שגרמניה תשתלט על מרכז אירופה. קדוגן חש שאיבד את הסבלנות לגבי העדר הכיוון האסטרטגי במשרד החוץ. הוא קבל: "אי אפשר לומר ש"מדיניותנו" עד עכשיו צלחה. למעשה אין לנו מדיניות; אנחנו רק מחכים לאירועים הבאים".
קורות חייו > האומות המאוחדות

בסוף המלחמה קיווה קדוגן להתמנות לשגריר בוושינגטון אבל הידע שלו על ארצות הברית היה מוגבל. בסופו של דבר התפקיד נלקח על ידי דיפלומט מוכשר אחר:סר ארצ'יבלד קלארק קר. ב-1946 הוחלף קדוגן כתת-מזכיר המדינה על ידי אורם סארג'נט
במקום זאת, כנראה בעקבות ניסיונו בחבר הלאומים ותפקידו בדמברטון אוקס ומעורבותו במלאכת ניסוח אמנת האו"ם בסן פרנסיסקו ב-1945, החליט שר החוץ החדש מטעם הלייבור, ארנסט בווין וראש הממשלה החדש קלמנט אטלי למנות אותו נציג קבוע ראשון של הממלכה המאוחדת באומות המאוחדות. קדוגן כיהן בתפקיד זה בשנים 1946–1950.
בתוקף תפקיד זה היה מעורב קדוגן במשא ומתן בנושאי פירוק הנשק והשימוש באנרגיה הגרעינית, בדיונים לגבי התפשטות ברית המועצות במזרח אירופה וההסגר על ברלין, חלוקת הודו והסכסוך בין הרפובליקה של הודו ופקיסטן בקשמיר. עסק בתוכנית חלוקת ארץ ישראל והסכסוך הערבי-ישראלי, בהשלכות המהפכה הקומוניסטית בסין, בקבלתן באו"ם של מדינות שונות, בעבודת ועדות האו"ם השונות ובפרוצדורות בירוקרטיות רבות.
באותה תקופה, מציין דייוויד דילקס, הרגיש קדוגן הרגיש תסכול רב מול חוסר גמישותו של הדיפלומטים הסובייטים, שהיה אסור להם להתערבב עם שאר המשלחות או להחליף דעות באופן בלתי פורמלי. בנקודה מסוימת שאל את עצמו: איך יכולים עשרה אנשים להתדיין עם בובה של פיתום?
הוא ראה הקבלות רבות בין מעשי הסובייטיים בתחילת המלחמה הקרה ואלו של הגרמנים ערב מלחמת העולם השנייה. קדוגן העיר לצ'רצ'יל: "מה שבולט לעין הוא המידה שבה הכל משחק לידי הרשע, אם הוא מספיק בוטה. כל ממשלה ישרה נאבקת בזמן שלום כשידיה קשורות. את הבוטות המזהירה של הרוסים אנחנו יכולים להעריץ אך לא לחקות אותה. היא מעניקה להם יתרון גדול."
אף על פי שלא זכה מעולם לפרסום גדול כדמות ציבורית, נהנה קדוגן מיוקרה בתוך החוגים הדיפלומטיים. כיבדו אותו על בזכות המיומנות, האופי והניסיון. יחד עם אשתו הוקף בידידים רבים אותם אירח בביתם בהילנדייל, לונג איילנד. בזמן הפנוי שיחק גולף, קנסטה ואת משחק הרמי או הג'ין הקרוי "אוקלהומה ג'ין" ונהנה מאירועי תרבות ומסיבות בניו יורק, מטיולים בחיק הטבע בלונג איילנד ומקריאה מחדש של הספרות הקלאסית האנגלית
בלקסיקון הדיפלומטי הסובייטי משנת 1948 חתום על ידי אנדריי וישינסקי וסולומון לוזובסקי, צוין כי "קדוגן היה נציג טיפוסי של הדיפלומטים המקצועיים הבריטים: מנוסה, בקיא, בעל דם קר, בלתי מפלגתי באופן רשמי, אך למעשה שמרן משוכנע, תומך בגוש האנגלו-אמריקאי ואויב ברית המועצות".
קורות חייו > שנותיו האחרונות

אחרי פרישתו ממשרד החוץ בשנת 1950, בשנת 1951 כיהן קדוגן כמנהל "חברת תעלת סואץ" וכמנהל ה-National Provident Bank. ב-1952 צ'רצ'יל ששב לשלטון שנה קודם מינה את קדוגן ליושב ראש מועצת המנהלים של BBC. כשקדוגן אמר לו שהוא חסר את הכישורים הדרושים, השיב לו צ'רצ'יל: אין צורך בכישורים. כל מה צריך הוא להיות הוגן". "ורגיש, אני מניח" הוסיף קדוגן. צ'ר'ציל הנהן. בהתמנותו בתפקיד הודה קדוגן שמעולם לא ראה תוכנית טלוויזיונית של BBC ושמה שראה בטלוויזיה האמריקאית לא אהב. הוא כיהן בתפקיד עד שנת 1957. בעשור האחרון לחייו התחיל קדוגן להתמסר יותר ויותר לאהבתו המאוחרת לאמנות.
בשנות ה-1950 לקח קדוגן חלק במפקשי הוועד האזורי של לונדון של איגוד האומות המאוחדות UNA (United Nations Association) ושל איחוד דוברי האנגלית (ESU - English Speaking Union), ארגון צדקה חינוכי ובינלאומי שקידם את הידידות בין אנגליה לארצות הברית.
בזמן מלחמת העצמאות של ישראל ב-19 באוקטובר 1948, אחרי שכוחות צה"ל התקדמו בנגב קרא קדוגן באו"ם להטלת סנקציות על ישראל.
קדוגן והיהודים. הסכסוך בארץ ישראל

קדוגן היה כמו רבים מבני האצולה הבריטית בעל דעות שליליות למדי כלפי היהודים, כפי שבאו לידי ביטוי גם בהערתו לגבי מוצאם היהודי של הדיפלומטים הסובייטים שאיתם ניהל מגעים. בשנת 1940 התפטר שר ההגנה של בריטניה, לסלי הור-בלישה היהודי, לדבריו, גם בגלל הרגשות האנטי-יהודיים של עמיתיו השרים. הלורד הליפקס וסגנו, קדוגן, הביעו התנגדות למינויו של הור בלישה כשר ההסברה בטענה ש"שליטה יהודית על התעמולה שלנו תהיה אסון גדול".
כנציג מדיניות בריטניה באו"ם פעל נגד תוכנית החלוקה של ארץ ישראל ונמנע בהצבעה ב-כ"ט בנובמבר 1947 בעצרת הכללית של האו"ם. בהמשך התמנה לאיש הקשר של בריטניה ביחס ל"ועדת ארץ ישראל", וועדת האו"ם ליישום החלטת החלוקה. התנגד בשם ממשלת בריטניה
להיווצרות כוח צבאי יהודי בארץ ישראל לפני סיום המנדט הבריטי וכן לכל התערבות של "ועדת ארץ ישראל" של האו"ם בניהול חלק כלשהו של ארץ ישראל לפני סיום המנדט הבריטי.
ב-14 בינואר 1948 הזהיר קדוגן את ועדת ארץ ישראל של האו"ם כי "הערבים הבהירו שכוונתם להתנגד בכל הכוח שברשותם ליישום תוכנית החלוקה של פלסטין." .ב-21 בינואר הזהיר ש"הוועדה תיאלץ להתמודד עם השאלה איך למנוע שפיכות דמים בהיקף הרבה יותר רחב מזה של היום". לדבריו "למעמד הבינלאומי של הוועדה תהיה בעיני הערבים משמעות קטנה אם הכלל, בעוד שהרג יהודים יעמוד כעת מעבר לכל שיקול אחר".
אחרי סיום המנדט הבריטי, הקמת מדינת ישראל ופלישת צבאות ערבים לארץ ישראל ב-28 במאי 1948 הציע קדוגן שביתת נשק של ארבעה שבועות שבזמנה תיאסר כניסת אנשים כשירים ללחימה וציוד רפואי עבור שני הצדדים. מועצת הביטחון של האו"ם אישרה החלטה ברוח זו תוך שינויים לגבי הצדדים שיילקחו במקרה הפרות תנאי שביתת הנשק.
חייו הפרטיים

קדוגן התחתן בשנת 1912 עם ליידי תאודוזיה אצ'סון, ב-28 שנים צעירה ממנו, בתו של הרוזן גוספורד הרביעי, ארצ'יבלד אצ'סון. נולדו להם בן, אמברוז, ושלוש בנות:פטרישה, סינתיה וגיליאן.
אלכסנדר קדוגן מת בווסטמינסטר בשנת 1968 בשנת 83. אלמנתו, ליידי תאודוזיה, מתה באוקטובר 1977.
פרסים ואותות הוקרה

1939 - הצלב בגדול של מסדר מיכאל הקדוש וגאורגיוס הקדוש בדרגת אביר (עמית בשנת ,1926 וב־1 בינואר 1934 כאביר-מפקד) (GCMG)
1941 - אות מסדר האמבט עם דרגת מפקד (ב-1932 - בדרגת אביר)
1946 - חבר במועצה המלכותית של הממלכה המאוחדת
1951 - אות המסדר להצטיינות של בריטניה
דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטאות טורונטו (1947), מקגיל (1950) ופרינסטון (1950).
ציטוטים

הברירות היחידות הן:א. להילחם בגרמניה, ב. להמשיך לא לעשות כלום. הראשונה , אני מניח,  תוביל לאסון, האחרונה, הסתבר שאיננה מובילה לשום מקום אחר
ספרים

The Diaries of Sir Alexander Cadogan, 1938-1945. Edited by David Dilks. Cassell, London, 1971
יומן. 1945-1938 בעריכת דייוויד דילקס
לאורך השנים, בין 1933–1968, ניהל קדוגן פנקסי יומן אישי שמעטים ידעו על קיומם. פרסומו בשנת 1971 על ידי ההיסטוריון דייוויד דילקס עשה סנסציה
אחד הקטעים מיומן זה התפרסם במיוחד הודות לספרו של ז'אן לקוטיר על שארל דה גול. בו מתוארים הריבים והחרמות בין מנהיגי בעלות הברית ב-5 ביוני 1944 ערב הפלישה לנורמנדי, קטע שנרשם אחרי שיחה סוערת במיוחד בין צ'רצ'יל לדה גול:
"זה ממש פנסיון של בנות. רוזוולט, ראש הממשלה ו- יש להודות גם דה גול - מתנהגים כמו בנות בהתחלת ההתבגרות. פשוט אין מה לעשות." לקוטיר העיר על כך: נראה שלקדוגן הייתה דעה פסימית לגבי הבנות המתגברות".
לקריאה נוספת

David Dilks, (ed) The Diaries of Sir Alexander Cadogan, 1938-1945 /G. P. Putnam's Sons, New York 1972
А. Я. Вышинский, С. А. Лозовский. Кaдoгaн, Александр Джордж Монтэгю, // Дипломатический словарь. — Государственное издательство политической литературы (рус.). — М., 1948.
(אנדריי וישינסקי, סולומון לוזובסקי - הערך אלכסנדר ג'ור' מנטגיו קדוגן - בלקסיקון הדיפלומטי, בהוצאה הממלכתית לספרות פוליטית, מוסקבה 1948)
ברוס בטרנג - באתר אוניברסיטת ברנדון
Bruce Strand - Sir Alexander Cadogan and the Steward-Hesse Affair:British Cabinet Politics and Future British Policy
december 2019
The Permanent Under-Secretary for Foreign Affairs, 1854-1946 T.G. Otte ,Keith Neilson
Routledge, New York, Oxford 2009
1999 Colette Barbier - Henri Hoppenot -diplomate Direction des Archives du Ministère des Affaires étrangères
Petr Falaleev Les relations franco-britanniques janvier 1944-janvier 1946 Histoire 2014 עמ' 11, 41
(עבודה באוניברסיטת סורבון בהדרכתו של אוליבייה וייביורקה)
הערות שוליים

↑  D.Dutton 2004
↑  D.Dilks 1984 עמ' 83
1 2 3 4  פנקסי מכללת בליול, שנת 1904-1903
↑  1972 David Dilks עמ' 3
1 2 3 4  Otte, Neilson 2009 עמ' 234
↑  David Dilks 1972 עמ' 4-8
↑  David Dilks 1972 עמ' 10
↑  David Dilks 1972 עמ' 13
↑  G.Gorodetzki 2018
↑  ברוס סטרנג - באתר אוניברסיטת ברנדון
↑  Colette Barbier עמ' 130
↑  D.Dilks1984, עמ' 173 הערה 12
↑  P.Falaleev 2014
1 2 3  2016 Heidi Egginton
↑  באתר holocaustchronicle
↑  ניו יורק טיימס, 10.1.1948
↑  דיונים בבית הלורדים
↑  מסמכי מחלקת המדינה 1948 כרך 5 חלק 2, מסמך 25
↑  Sarah Honig  in Jerusalem Post 27/11/2014
↑  דיווח סוכנות הידיעות היהודית JTA
↑  לפי העיתון האוסטרלי "ארגוס"
↑  The Gazette
↑  Jean Lacouture. De Gaulle : (1) Le rebelle, 1890-1944. Le Seuil, Paris 1984, עמ' 772
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281146305171  GND: 133309037  ISNI: 0000 0001 1205 1743  LCCN: no92001167  NARA: 18556225  NTA: 07036608X  SNAC: w6kd2wkc  SUDOC: 178640425  VIAF: 163128459   WorldCat (עם VIAF): 163128459 
צילום מ-15 ביולי 1945 בדרך לוועידת פוטסדם
קדוגן - הרביעי מימין בעמידה מאחורי המנהיגים של בריטניה, ארצות הברית וברית המועצות בוועידת יאלטה ב-1945
אשתו לעתיד של קדוגן, ליידי תאודוזיה לואיזה אצ'סון (מימין) לצד שתי אחיותיה - ליידי אלכסנדרה ומרי אצ'סון
מלחמת החרון

מלחמת החרון (באנגלית: The War of Wrath) הוא הכינוי לקרב בדיוני המופיע בלגנדריום מאת טולקין. על פי המסופר, מלחמת החרון הייתה הקרב האחרון שניטש על אדמת בלריאנד, וסיומה הביא את חורבנה הסופי ושקיעתה בים.
מלחמת החרון, שכונתה גם הקרב הגדול, הייתה המלחמה של העלפים, האדיין, הגמדאים והולאר כנגד מורגות בסוף העידן הראשון, שסימנה הן את סוף העידן והן את סוף שלטונו של מורגות בארץ התיכונה. זה היה הקרב הגדול ביותר של העידן הראשון ואולי הקרב הגדול ביותר שהתרחש אי פעם בארץ התיכונה. תוצאות הקרב הביאו לגירוש מורגות מארדה ולחורבן הרי התנגורודרים, אך עקב האלימות והזעם שהיו בקרבות בין כוחות הולאר ומורגות כל חלקי בלריאנד למעט לינדון שקעו בים.
רקע

בתחילת המאה השישית של העידן הראשון, מורגות שלט ללא עוררין בכל בלריאנד למעט שערי הסיריון וחלקיו הדרומיים ביותר של טאור אים דואינת. כוחם של העלפים, האדיין והגמדאים להתנגד לו הושמד לחלוטין, וכל ממלכות העלפים הגדולות הופלו. כאילו כדי להחמיר את המצב, ולשביעות רצונו של מורגות, בניו של פאנור, שחיפשו את הסילמריל של ברן ולותיין, ערכו שני מעשי טבח אכזריים בשאריהם העלפים, והשמידו את מה שנותר מממלכת דוריאת ומנמלי הסיריון. בהמשך הצליח מורגות' להפיל את גונדולין וניצחונו נהיה לשלם. בעת צרה זו החליטו יורד הים אארנדיל, צאצא לטואור (אדם מן האדיין) וידריל (עלפית, בתו של טורגון מלך גונדולין) פליטי מפלתה של גונדולין, יחד עם אשתו אלווינג (צאצאית ברן ולותיין), אשר שניהם מסמלים את הברית בין עלף לאדם, כשאורו של הסילמריל אותו ירש מברן מוביל אותם, להגיע אל ולינור בשם כל עמי הארץ התיכונה. שם, התחנן אארנדיל בפני הולאר שיסייעו וילחמו במורגות כדי לשחרר את ארדה מכבליו.
מהלך הקרב

למרות התחייבות הולאר על פי קללת מנדוס להגלות את הנולדור ולא לבוא לעזרם יותר, מנווה שעה לתחינתו של אארנדיל. יחד עם עלפי הווניר והנולדור הנותרים באמן, הגיע כרוזו של מנווה אואנווה לארץ התיכונה עם הצבא הגדול ביותר שנראה אי פעם בתולדות ארדה. עלפי הטלרי של אלקולונדה העניקו את השימוש בספינותיהם כדי להעביר את חילות אמן לארץ התיכונה, אך הם זכרו עדיין את בני משפחתם אשר נהרגו בידי הנולדור ב"טבח השארים באלקולונדה" ומרירות רבה עלתה בקרבם. עקב כך, הם שלחו רק את הימאים הדרושים לאייש את הספינות, ואף אחד מאנשיהם לא דרך על אדמת הארץ התיכונה לאחר שהגיעו. הכוח הגדול של אמן צעד ברחבי בלריאנד ופגש את צבאות מורגות במישורי אנפאוגלית. מורגות אסף את מכלול כוחותיו, שבשלב זה גדלו עד כדי כך שמישור אנפאוגלית לא הצליח להכיל את מספרם.
אף על פי שהמלחמה נמשכה למעלה מ-40 שנה, חיילי הולאר השמידו לחלוטין את צבאות האורקים של מורגות, כמו גם את רוב הבלרוגים. בעוד שלושת בתי האדין נלחמו לצד הולאר, בני אדם רבים אחרים מהמזרח לחמו למען כוחות מורגות ונהרגו או נאלצו לברוח חזרה לחלקים המזרחיים הרחוקים ביותר של הארץ התיכונה. ברואו כי הסוף קרב, שחרר מורגות את נשקו האולטימטיבי, הדרקונים המכונפים, שמעולם לא נראו לפני כן. הסתערותם הנוראה לוותה בסופות ברקים וסופות אש, והם גרמו לולאר לסגת בחזרה וכמעט העלו בתוהו את מאמצי צבאות המערב להכניע את מורגות.
למזל כוחות המערב, אארנדיל הגיע עם ספינת השמיים שלו וינגילוט כשהסילמריל של ברן ולותיין חגור למצחו ובוהק כמו כוכב השחר. יחד עמו הגיעו הנשרים של מנווה ושרם תורונדור. הם נלחמו עם הדרקונים מעל שמי אנגבנד, ואארנדיל עצמו הרג את מנהיגם, אנקלגון השחור, שבנופלו מחץ את הרי תנגורודרים. אנגבנד נהרסה ומורגות נלכד לבסוף במעמקי מכרותיו. הוא תבע שלום וחנינה, אך הוא נכבל שוב לשרשרת בה היה כבול עידנים רבים לפני כן - שרשרת אנגיינור; ושני הסילמרילים שעדיין היו בכתרו נעקרו ונלקחו על ידי המאיה אאונווה, כרוזו של מנווה. מורגות נלקח לאמן ונשפט על פשעיו, והולאר גזרו עליו מאסר לנצח והטילו אותו דרך דלת הלילה, שמעבר לחומות העולם, אל תוך הריק הנצחי, שדלתותיו נשמרות לנצח בידי אארנדיל.
לאחר מעשה

החורבן שגרמה המלחמה היה עצום. רוב הארצות שממערב להרים הכחולים נהרסו ושקעו מתחת לגלים. אף על פי שלא ידוע בדיוק מכמה נפגעים סבל צבא המערב, המלחמה נמשכה עשרות שנים לפני שהצליחו להתקרב לאנגבנד, והתקפתם של הדרקונים המכונפים של מורגות הייתה קטלנית ביותר עבור כוחות הולאר. בעוד שצבאו של מורגות הובס לחלוטין, חלק מהיצורים שהרכיבו אותו לא הושמדו, ורבים (במיוחד אורקים) נותרו להטריד את העולם בעידנו של סאורון. בנוסף, צוין כי כמה בלרוגים נמלטו והסתתרו במעמקי הארץ התיכונה, אם כי רק אחד, הידוע בכינוי "רועץ דורין", אי פעם צוין על ידי ההיסטוריה כשהופיע שוב. מספר כלשהו של דרקונים, במיוחד דרקוני קרח, הסתתרו גם הם בהרים. דרקונים אלה התרבו עם הזמן ומדי פעם בפעם הטרידו את הגמדאים במהלך העידנים הבאים. כמעט כל הדרקונים המכונפים נהרגו על ידי אאראנדיל תורונדור ונשריו, אך שניים ברחו.
בסוף המלחמה, שאר העלפים הוזמנו על ידי אאונווה לחזור עמו לארצות אמן. רוב העלפים הפליגו למערב, בעוד שאחרים עדיין סירבו להזמנה ויצאו מזרחה, שם יהפכו לאדונים של האלדר הנותרים או של העלפים שעדיין ישבו במזרח. גיל-גלד, גלדריאל, קלבורן ואלרונד היו החשובים מבין אלה. בנוסף, הניצחון נעשה מר עוד יותר בגלל אובדן הסילמרילים. מיד'רוס ומגלור, שני בניו של פאנור אשר נותרו בחיים, חויבו בשל שבועתם להשיב לידיהם את אבני החן. אף שבלבם כבר מאסו בנטל השבועה הנוראה, הם קשרו קשר להתגנב לאוהלו של אאונווה, בלב מחנה צבא הולאר, ושם הרגו את השומרים וגנבו את הסילמרילים. המחנה התעורר נגדם, והשניים היו מוכנים להילחם עד מוות כדי לשמור על אבני החן, אולם לבסוף הם הורשו ללכת. אך עד מהרה הם גילו שבגלל מעשי הרוע שביצעו בשם השבועה במהלך כל השנים, השבועה פקעה וזכותם על הסילמרילים פקעה גם כן. הם לא יכלו להחזיק את הסילמרילים מבלי לסבול מכאב נורא. לכן הטיל מיד'רוס את עצמו ואת הסילמריל שנשא לבור בוער, ומגלור השליך את הסילמריל שנשאו לים. וכך אבדו שניהם, וצבא הולאר שב לאמן בידיים ריקות.
עבור אותם אנשי אדין שנלחמו למען צבא הולאר, נמסרה כגמול ארץ נומנור (בקווניה: נומנורה). ארץ זו לא הייתה של אמן ולא של הארץ התיכונה, אך עדיין הייתה קרובה יותר לאמן.
ראו גם

דגור אגלרב
דגור ברגולך
יעקב שביט

| --- | --- |

 לידה:  24 באוקטובר 1944 (בן 80) קריית חיים, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  היסטוריה, היסטוריה של עם ישראל, מדעי היהדות 
 מנחה לדוקטורט:  זאב לקויר 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 בן או בת זוג:  זהר שביט 
 צאצאים:  אוריה שביט, אבנר שביט, נגה שביט 
 
יעקב שביט (נולד ב-1944) הוא פרופסור אמריטוס, בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב וסופר.
חייו

יעקב שביט נולד בקריית חיים. בעת שירותו הצבאי החל לפרסם סיפורים, שירים ומאמרי ביקורת בעיתונים "דבר", "הארץ", "מעריב", ו"ידיעות אחרונות". עשה את חוק לימודיו באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1972 הגיש את עבודת המאסטר על התנועה הכנענית תחת הכותר: "האידאולוגיה של האנטי-ציונות הארץ-ישראלית". בשנת 1977 סיים את עבודת הדוקטורט, נושאה היה: "התנועה הרוויזיוניסטית: התוכניות ההתיישבותיות והרעיון החברתי", בהדרכתו של פרופ' זאב לקויר.
יעקב שביט מונה ב-2008 בפעם השלישית כראש החוג להיסטוריה של עם ישראל. היה אחראי מטעם אוניברסיטת תל אביב על תוכניות לימודים לקציני צה"ל, וכחבר במועצות ציבוריות שונות. בתחילת שנות השמונים הנחה את תוכנית הטלוויזיה "דברים בגו", שאפשרה לציבור הרחב להכיר את עולמם של היסטוריונים. לימד באוניברסיטת שיקגו ובפריס 8.
נשוי לפרופסור למחקר התרבות זהר שביט ואביהם של מנהלת המרחב הקהילתי בעיריית תל אביב נגה שביט, הסופר וההיסטוריון פרופסור אוריה שביט וחוקר הקולנוע והעיתונאי ד"ר אבנר שביט.
ייסוד ועריכה

יעקב שביט שימש כמייסדם וכעורכם הראשי של מספר מפעלי מחקר בהיסטוריה של ארץ ישראל ושל היישוב העברי.
שביט ערך בין השנים 1981–1986 את סדרת ספרי ההיסטוריה של ארץ-ישראל, שבה נטלו חלק מחשובי החוקרים בתחום. הסדרה סוקרת את תולדות ארץ ישראל משחר ההיסטוריה ועד מלחמת העצמאות ותרמה להפנמת התפיסה של ההיסטוריה של ארץ ישראל כיחידה גאוגרפית, היסטורית ותרבותית, וגם כמכלול של עמים ותרבויות.
שביט יזם את חיבור לקסיקון האישים של ארץ ישראל, 1948-1799, אותו ערך בצוותא עם חיים באר ויעקב גולדשטיין. לקסיקון זה העלה מתהומות הנשייה דמויות חשובות בהיסטוריה המודרנית של הארץ.
יעקב שביט היה המייסד והעורך הראשון של קתדרה - רבעון לחקר תולדות ארץ ישראל ויישובה, הרואה אור מאז שנת 1976. אחר כך ישב במערכת כתב העת. זהו פרסום אקדמי העוסק בתולדות ארץ ישראל.
ערך בשנת 1997 את לקסיקון סטימצקי, אנציקלופדיה שימושית למאה ה-21 על פי מילון ובסטר.
מחקריו > תולדות הימין הציוני > מרוב למדינה. התנועה הרוויזיוניסטית: התוכנית ההתיישבותית והרעיון החברתי

בספר זה מ-1978, שנוסח מורחב מאוד שלו יצא לאור בשפה האנגלית, היה הדיון ההיסטורי-אקדמי בתולדותיה של התנועה הרוויזיוניסטית והניב מחקרים רבים בתולדות ה'ימין' הציוני. ספר נוסף שכתב יחד עם יעקב גולדשטיין בתחום הוא הסכם בן-גוריון - ז'בוטינסקי וכשלונו שיצא לאור ב-1979.
מחקריו > תולדות הימין הציוני > המיתולוגיות של הימין: עיונים בהיסטוריה פוליטית ואינטלקטואלית של הימין

ספרו זה פורסם בשנת 1986. בספר מנסה שביט לחדור לעובי-הקורה של מיתולוגיות הימין ומימושן בתקופת הטרום מדינה. הפרק הראשון דן במשיכת הרוויזיוניזם לאידאולוגיה הלאומית הפולנית, זאת בניגוד לרוב הציוני שהסתייג מצביונה האנטישמי. בפרק השני טוען שביט כי תוכנית האווקואציה של ז'בוטינסקי לא הייתה ראלית בשל התנגדות בריטניה, שפולין הייתה תלויה בה. הוא אף מראה כי ז'בוטינסקי לא חזה את השואה כפי שמקובל לחשוב, זאת בהתבסס על ספרו האחרון בו השווה את רדיפת הנאצים את היהודים בפולין לפוגרומים במזרח אירופה בשנים 1920-1919. בפרק השלישי הוא מנסה להפריך את אבהותו של ז'בוטינסקי על רעיון המרד כפי שגורסת ההיסטוריוגרפיה הרוויזיוניסטית הרשמית. ז'בוטינסקי היה פרו-בריטי ורצה ליצור מודל היסטורי נוסח המרד האירי של 1916, יותר מאשר מרד בנוסח גריבלדי. לפי שביט ייחס מנחם בגין השקפה זו לז'בוטינסקי על מנת לבצר את מעמדו שלו.
בפרק הרביעי קובע שביט כי בגין לא החליט סופית על המרד אלא לאחר מרד גטו ורשה באפריל 1943. בפרק החמישי מראה שביט כי ניסיון הברית עם גרמניה הוא חזון משיחי שמוכיח כי העם היהודי חזק ומסוגל להעמיד תנאים לצדדים הלוחמים, כשבסיומה של המלחמה תיכון מדינה יהודית משתי גדותיו של הירדן. סיבה נוספת היא כי בסוף 1940 הגיע אברהם שטרן (יאיר) למסקנה כי היטלר ניצח במלחמה וכי האנטישמיות הנאצית אינה שונה מן האנטישמיות של העבר ולכן יש להקדים תרופה למכה, ולכרות ברית עם גרמניה על בסיס שותפות אינטרסים כנגד בריטניה. לטענת המחבר נבצר מלח"י שקם ב-1943 להתאחד עם האצ"ל בשל יחס הפטרונות מצידו של בגין.
בפרק השישי גורס המחבר כי הרוויזיוניזם יותר מכל זרם ציוני אחר היה זקוק ל"מנהיג מחוקק" בדמותו של אורי צבי גרינברג, מעמד שנבצר ממנו לקבל בתנועת העבודה אליה השתייך עד שלהי שנות העשרים. והשירה אותה חיבר הייתה שילוב השירה המודרנית עם מדרשי הגאולה בני הבית השני. בפרק השביעי טוען שביט כי השקפתו של ז'בוטינסקי הייתה מגוונת והשתנתה לאורך הזמן ובין קהלים שונים. לגבי המושג גזע סובר שביט כי ז'בוטינסקי הושפע מתפישתו הפוזיטיביסטית של באקל ולא מהתפישה האורגנית של הרדר. תפישתו הלאומית לא הייתה רומנטית, בניגוד לזו של תלמידיו וז'בוטינסקי דגל בהפרדת הדת מן המדינה וביצירתה של מדינה מערבית חילונית וליברלית ולא משיחית. בניגוד לגישתם של צבי גרינברג, יהושע ייבין ואב"א אחימאיר לא העניק ז'בוטינסקי לאנשי צבא מקום מרכזי בחברה, אלא היה מוקסם מההיבט הבימתי של הצבא. בהשתמשו ברטוריקה צבאית התכוון ליצירת אדם יהודי חדש ולא כדגם מנחה לפעולה פוליטית.