היסטוריה של השעונים
השעון ותעשיית השעונים

יצרני השעונים המקצועיים הראשונים הגיעו מגילדות המנעולנים והתכשיטנים. ייצור שעונים התפתח ממלאכה ואומנות מומחית לתעשיית ייצור המוני לאחר שנים רבות.
פריז ובלואיס היו המרכזים הראשונים של ייצור השעון בצרפת. יצרניות שעונים צרפתיות כמו ג'וליאן לה רוי, השעון של ורסאי, היו המובילים בתחום עיצוב המקרים ושעוני נוי. לה רוי היה שייך לדור החמישי למשפחת יוצרי השעונים, ותואר על ידי בני דורו כ"יוצר השעונים הכי מיומן בצרפת, אולי באירופה". הוא המציא מנגנון חוזר מיוחד ששיפר את הדיוק של שעונים ושעונים, פנים שניתן לפתוח כדי לראות את עבודת השעון הפנימית, וביצע או פיקח על יצור למעלה מ-3,500 שעונים. התחרות והיריבות המדעית שנבעו מתגליותיו עודדו את החוקרים לחפש שיטות חדשות למעקב זמן בצורה מדויקת יותר.
יצרני השעונים הגיעו למושבות האמריקאיות מאנגליה והולנד בראשית המאה ה-16. בין יצרני השעונים הידועים ביותר במושבות היו תומאס נאש מניו הייבן, קונטיקט (1638), ויליאם דייוויס מבוסטון (1683), אדווארדוס בוגארדוס מניו יורק (1698) וג'יימס באטרסון מבוסטון (1707).
יצרני השעונים של קונטיקט יצרו שעונים מרשימים לאורך שנות ה-1600. המוזיאון המטרופוליטני לאמנות בניו יורק מחזיק באוספיו שעון מַכֶּה שאותו בנה בנג'מין בגנל, האב, בבוסטון לפני 1740 ואת זה אלישע ויליאמס ככל הנראה רכש בין 1725 ל־1739 בזמן שהיה רקטור מכללת ייל. מוזיאון דאלאס לאמנות מחזיק באוספיו שעון מרשים דומה שעשוי כולו מחלקים אמריקאים שבגנל בנה בבוסטון בין 1730 ל־1745.
בשנות ה-1600, כאשר היה קשה יותר להשיג מתכת במושבות, שעונים אמריקאים רבים היו עשויים עץ, כולל ההילוכים, שעוצבו בעבודת יד, כמו כל החלקים האחרים. ישנן עדויות לכך שנעשו שעוני עץ כבר בשנת 1715 ליד ניו הייבן, קונטיקט. בנימין צ'ייני ממזרח הרטפורד, קונטיקט, ייצר שעונים מכים מעץ עד שנת 1745 דייוויד ריטנהאוס בנה שעון עם הילוכים מעץ בסביבות שנת 1749, בעת שהתגורר בחווה ליד פילדלפיה בגיל 17.
בין השנים 1794–1795, בעקבות המהפכה הצרפתית, הממשלה הצרפתית חייבה ייצור של שעונים עשרוניים למשך זמן קצר, כאשר יום חולק ל-10 שעות של 100 דקות כל אחד. כך לדוגמה, האסטרונום והמתמטיקאי פייר-סימון לפלס, בין רבים נוספים, עדכן ושיפר את שעון המחוג שבכיסו לזמן עשרוני. השעון ב-ארמון טווילרי שמר על זמן עשרוני גם בשנת 1801, אך עלות החלפת כל שעוני האומה הצרפתית מנעה את התפשטות השעון העשרוני. מקובל להניח כי מכיוון שהשעונים העשרוניים עזרו רק לאסטרונומים ולא לאזרחים מן השורה, לכן השעון העשרוני היה אחד מהשינויים הלא פופולריים ביותר שנעשו תוך הטמעת המערכת המטרית בציבור, והוא ננטש.
בגרמניה, נירנברג ואאוגסבורג היו המרכזים הראשונים להכנת השעונים, והיער השחור הגיע להתמחות בשעוני קוקייה מעץ.
האנגלים הפכו ליצרני השעונים העיקריים במאות ה-17 וה-18. המרכזים העיקריים של התעשייה הבריטית היו בעיר לונדון, ווסט אנד לונדון, סוהו שם התיישבו הרבה הוגנוטים צרפתים מיומנים ובהמשך בקלרקנוול. "החברה המעריצה של השענים" הוקמה בשנת 1631 כאחת מחברות הליברי של העיר לונדון.
תומאס טומפיון היה לשען האנגלי הראשון עם מוניטין בינלאומי, ורבים מתלמידיו הפכו להורולוגיסטים רבה בזכות עצמם, כגון ג'ורג גרהאם שהמציא את טכנולוגיית הגלגל הלא נסוג (Deadbeat escapement), האוֹרֶרִי ומטוטלת כספית, ותלמידו תומאס בוץ' שיצר לראשונה את טכנולוגיית גלגל-מנוף. יצרני שעונים מפורסמים בתקופה זו כללו את ג'וזף וינדמילס (Joseph Windmills), סיימון דה שארמס (Simon de Charmes) שהקים את חברת השעונים דה ארמס וכריסטופר פינצ'בק שפיתח והמציא את הסגסוגת הנקראת פינצ'בק.
מאוחר יותר, בכלל ההורולוגים המפורסמים נכללו ג'ון ארנולד שיצר את השעון המודרני הפרקטי והמדויק הראשון על ידי שיפור הכרונומטר של הריסון; תומאס ארנשו אשר היה הראשון שהפך את אלה זמינים לרשות הציבור; דניאל קוואר, שהמציא את התנועה החוזרת של השעון, הברומטר הנייד, וכן פיתח את שעון המחוג הקונצנטרי (שמסתובב סביב המרכז).
בקרת איכות וסטנדרטים הוטלו על יצרני השעונים על ידי חברת Worshipful of Clockmakers, גילדה אשר נתנה הרשאות ליצרני השענים לביצוע עסקים. עם התפתחות הצרכנות בסוף המאה ה-18, שעונים, בעיקר שעוני כיס, נחשבו לאביזרי אופנה ועשויים בסגנונות דקורטיביים יותר ויותר. עד שנת 1796 הגיע הענף לנקודת שיא עם כמעט 200,000 שעונים שיוצרו מדי שנה בלונדון, אולם באמצע המאה ה-19 הענף נכנס לירידה חדה מהתחרות השווייצרית.
שווייץ ביססה את עצמה כמרכז לשענות בעקבות זרם בעלי המלאכה של הוגנוטים, ובמאה ה-19 התעשייה השווייצרית "זכתה לעליונות עולמית בשעונים מתוצרת מכונה איכותית". החברה המובילה אז הייתה פטק פיליפ, שנוסדה על ידי אנטוני פטק מוורשה ואדרין פיליפ מברן.