stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאופולדו פרגולי
ביוגרפיה > הקריירה באיטליה ובעולם

בשנת 1892 הקים פרגולי להקת תיאטרון משלו Compagnia di Varietà Internazionale (להקת וארייטה בינלאומית) איתה ערך למשך שנתיים סיורי הופעות בכל רחבי איטליה, תוך הפגנת כישוריו כ"טרנספורמיסט" - אומן חילופי התלבושות, הקול ומחוות הגוף במהירות מדהימה. ב-1893 התחתן עם וליה, צעירה שאותה הכיר שנה קודם לכן בעת הופעותיו בליבורנו .
ב-1894 התחיל סיור הופעות ראשון מחוץ לאיטליה עם הצגה בתיאטרו פרינסיפל של ברצלונה. משם המשיך בערים נווספות בספרד - במדריד
סביליה, קורדובה, ולנסיה וחרס דה לה פרונטרה. ביוני 1895-פברואר 1896 יצא לסיור ארוך באמריקה הלטינית - בארגנטינה, ברזיל ואורוגוואי. במאי 1896 נסע לארצות הברית והופיע בה למשך חצי שנה.
במרץ 1897 עבר פרגולי ללונדון והופיע על במת האולם "אלהמברה". באותה שנה סייר שוב בדרום אמריקה ובספטמבר שב לאירופה. בשלהי שנת 1897, בעת מופעו בתיאטרון "דה סלסטן" (Des Celestins) בליון התוודע פרגולי לאחים לומייר ולפתע נכבש לבו על ידי האמנות החדשה של הראינוע . הוא קנה לעצמו מכשיר הקרנה ויצר סרטונים קצרים שאותם הציג במופעיו למשך שנים רבות והיה מחלוצי השימוש בסרטים בהצגות תיאטרוניות. עד שנת 1905 שיחק וביים בהרבה סרטים כאלה. למכשיר שהשתמש בו קרא "פרגוליגרף" .
בספטמבר 1898 עבר פרגולי לגור באסטי ובנה שם בית בשם "וילה וליה" לפי שם אשתו. הם חיו בה עד 1912. בדצמבר 1898 חזר להופיע ברומא, הפעם בתיאטרון "איל ואלה" (Il Valle). בערב הראשון התיאטרון היה גדוש עד אפס מקום ונכחו בקהל נציגים רבים של חיי הספרות, התיאטרון והפוליטיקה, ביניהם השחקנית אלאונורה דוזה שהביע את רצונה להכיר את פרגולי אישית.
בשנים הראשונות של שנת 1900 חזר פרגולי לחרוש את איטליה לאורה ולרוחבה וסייר גם לחו"ל כשהוא הגיע לשיא פרסומו והצלחתו. בין השאר הופיע במרסיי, בריסל, ליסבון, סנט פטרבורג, ניו יורק, מקסיקו סיטי, ברצלונה, ברלין, וינה, ריו דה ז'ניירו, מדריד, תוניס, קהיר, בואנוס איירס, טריפולי, פריז, אלג'יר ומונטווידאו.
ב-1906 הקליט תקליט ב"חברה האיטלקית לפונוטיפיה" ("Società Italiana di Fonotipia") במילנו בסדרת "גדולי הזמרים הקומיים האיטלקים".
במסעותיו נהג פרגולי להביא איתו כ-30 טון ציוד קלל, בין השאר, לפחות 800 תלבושות ו-1200 פאות נוכריות
ב-16 ביוני 1909 הוזמן להופיע באולם Sala Pia של הותיקן ואחרי כן התקבל על ידי האפיפיור עצמו, פיוס העשירי.
בדצמבר 1911 נפרד מהאמרגן שלו פאראדוסי, והפקיד תפקיד זה לידי ידידו מילדות, וירג'יליו קרשנצי. ניהולו של קרשנצי התגלה כהרה אסון. הוא השאיר חוב ענק של 500000 לירות ונמלט.
ביוגרפיה > אחרי המשבר

ב-1913, שנתיים אחרי פרידתו מפאראדוסי, נשאר פרגולי במצוקה כלכלית קשה. על מנת להשתקם ארגן סיור אמנותי חדש בספרד, שכלל ערים שבהן לא הופיע בעבר. אחר כך שב לאיטליה והופיע בטריאסט בתיאטרון "פוליטיאמה רוסטי" ("Politeama Rossetti"), אחר כך בתיאטרו קוסטנצי ברומא ובפוליטיאמה בנאפולי. נאלץ למכור את ביתו "וילה וליה" באסטי והצליח להתאושש חלקית מבחינה כלכלית. חזר לארגן סיורים בחו"ל, לרבות בקובה. אמנם פריצת מלחמת העולם הראשונה על הגבלותיה בתנועה הקשתה עליו .
במאי 1915 למשך שנה ערך סיור הופעות בדרום אמריקה. ב-1916 הציג בתיאטרון "שרה ברנאר" ובתיאטרון בלוויל בפריז. בשנים 1918–1919 שקל מספר פעמים לפרוש ועשה הפסקות בהופעות. אולם לבסוף חזר לבמה במרץ 1919 עם שורת הצגות בנאפולי בתיאטרון פוליטיאמה ג'קוזה. בין 1920–1924 המשיך בסיורי הופעות באיטליה ובארצות אירופה וב-1925 שוב בדרום אמריקה.
בפברואר 1925 בברזיל הציג את מופעו האחרון ובאפריל אותה שנה הודיע על פרישתו מהבמה. תוך זמן קצר מכר את כל ציודו ופרש לביתו בוויארג'ו.
פרגולי נפטר בוויארג'ו בנובמבר 1936. הובא לקבורה בוויארג'ו, אולם באביב 1938 ,לבקשת המשפחה עצמותיו הועברו לבית קברות וראנו ברומא,
על מצבתו כתוב: כאן עשה פרגולי את התחפשותו האחרונה". (Qui Fregoli compì la sua ultima trasformazione)
חייו הפרטיים

בכל הביוגרפיות של פרגולי צוין שהיה לו בן מחוץ לנישואים, בשם ארתור פרטוניו (1983-1897), שנולד בשווייץ ב-1897 והיה לימים מלחין, צייר, משורר וסופר בשפה הצרפתית.
פרגולי במדיה האומנותית אחרי מותו > קולנוע וטלוויזיה - הנצחה

1954 - דמותו גולמה על ידי אלברטו סורדי בפרק "פרגולי" בסרט "Gran Varietà" בבימוי דומניקו פאוללה
1973 -
1981 - הופקה מיני-סדרת טלוויזיה בשם "פרגולי" על חייו - בבימויו של פאולו קאווארה וכשבתפקיד פרגולי שיחק ה"טרנספורמיסט" ג'יג'י פרויאטי.
2007 - ארטורו בראקוטי שיחק את תפקידו של פרגולי במחזמר "פרגולי" - עם להקת Compagnia della Rancia (קומפניה דלה ראנצ'ה)
1973 - שמו של פרגולי מופיע באחד הפרקים של סרטי "מיקי מאוס" - באיטלקית Zio Paperone e il fotofregoli
פרגולי במדיה האומנותית אחרי מותו > ספרות

בספר של ג'ורג'ו מנגנלי "Le interviste impossibili" (ראיונות בלתי אפשריים) נמצא גם ראיון דמיוני עם פרגולי
ספרים

1936 - Fregoli racontato da Fregoli (פרגולי מספר על פרגולי) - ספר אוטוביוגרפיה - פורסם המהדורה חדשה בשנת 2007 בעריכתו של ה"טרנסורמיסט" ארטורו בראקטי
לקריאה נוספת

Arturo Brachetti, Fregoli-la biografia, Florence Art Edizioni 2011
Alex Rusconi, Fregoli - La biografia, Stampa Alternativa/Nuovi Equilibri, 2011, ISBN 978-88-6222-180-1.
הערות שוליים

↑  2011 A.Rusconi עמ 41
↑  2011 A.Rusconi עמ' 46
↑  2011 A.Rusconi עמ' 88-60
↑  A.Rusconi  2011 עמ' 96
↑  A.Rusconi  2011 עמ' 97
↑  2011 A.Rusconi עמ' 105
↑  2011 A.Rusconi עמ' 110
↑  2011 A.Rusconi עמ' 158
↑  La Settimana Enigmistica nr. 4332/ 2 /4/2015
↑  2011 A.Rusconi עמ' 164
↑  2011 A.Rusconi עמ' 174-173
↑  2011 A.Rusconi עמ' 214-196
↑  2011 A.Rusconi עמ' 216
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb122195534 (data)  CANTIC: a11745666  GND: 116749318  ICCU: NAPV075661  ISNI: 0000 0000 6631 1662  LCCN: n91069308  SUDOC: 030865697  VcBA: 495/73305  VIAF: 35216263   WorldCat (עם VIAF): 35216263 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לאופולדו פרגולי".
פוסטר של פרגולי בעיצובו של לואי ז'זלר (גייסלר) בצרפת, בשנת 1900. נמצא בספרייה הלאומית של צרפת
אחת הדמויות המגולמות על ידי פרגולי
פרגולי בתפקיד אישה
פרגולי בדמות קשיש
שמואל וילוז'ני

| --- | --- |

שמואל וילוז'ני, 2007
 לידה:  10 בינואר 1954 (בן 71) רמת גן, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1979
 מקום לימודים:  תלמה ילין 
 צאצאים:  יהונתן וילוז'ני 
 פרסים והוקרה:  פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה 
 פרופיל ב-IMDb
 
שמואל (שמוליק) וילוז'ני (נולד ב-10 בינואר 1954) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, קומיקאי, סטנדאפיסט ובמאי תיאטרון ישראלי, זוכה פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר. וילוז'ני נחשב לאחד מה"אבות המייסדים" של אומנות הסטנדאפ בישראל.
ביוגרפיה

שמואל וילוז'ני נולד ברמת גן, לאב ניצול השואה. גדל בשדה יעקב ובכפר הילדים והנוער "הדסים", מקום בו אביו מוטק'ה שימש מדריך נוער. הוא סיים את לימודי התיכון ב"תלמה ילין". בצעירותו למד ריקוד בסטודיו של רוני סגל ובמסגרת זאת הופיע בטקסים של מכון "משואה".  ושירת וילוז'ני כחבר בלהקת פיקוד הצפון בשנת 1973 והוא בוגר בית הספר למשחק "בית צבי", שם סיים את לימודיו בשנת 1979.
וילוז'ני נחשב לאבי סצנת הסטנדאפ שפרחה בישראל החל מאמצע שנות השמונים. וילוז'ני מציין, כי הוא טס לניו יורק ושם צפה באדם עומד באחת הכיכרות ליד ברז כיבוי ומציג בפני העוברים והשבים באופן קומי. וילוז'ני הוקסם ממופע הרחוב ועם חזרתו לישראל החל להופיע במופעי סטנדאפ שופעי הגיגים פרועים, דבר שנחשב לחדשני בזמנו. הוא הקים יחד עם בן זיידל את המועדון קאמל קומדי קלאב בתל אביב בו התקיימו מופעים שונים בפורמט זה ושם התגלו סטנדאפיסטים צעירים.
לאחר שעלו סטנדאפיסטים צעירים בולטים, החל וילוז'ני להמעיט בהופעות הסטנדאפ ולהשתתף בעיקר בהצגות בתיאטרון וכשחקן מסך.
קריירה > בתיאטרון

וילוז'ני שיחק בשורה של הצגות, ואף ביים מספר הצגות. עם תפקידיו בתיאטרון הבימה נמנים: סבסטיאן ב"הלילה השנים עשר", הורציו ב"המלט", שניהם מחזות מאת שייקספיר, וולר ב"הקמצן" של מולייר, דייוויד ב"מחילה", טרופלדינו ב"משרתם של שני אדונים" (הצגה שהצליחה מאוד וזיכתה אותו בשבחי הביקורות), "הכתובה" וההצגה "אבנים בכיסים". בתיאטרון הספרייה ברמת גן גילם, בין השאר, את ג'ימי פורטר ב"הבט אחורה בזעם" מאת ג'ון אוסבורן ואת מר סליק, בהצגה בשם זה. בתיאטרון באר שבע שיחק את אוברון ב"חלום ליל קיץ" ואת אנטיפולוס מאפזוס ב"קומדיה של טעויות".
במהלך שנות ה-90 ביים הצגות לתיאטרון הבימה, כמו: "שנים עשר המושבעים", "המפקח בא", "גט 4 TWO" בכיכובו של שלמה וישינסקי והצגת יחיד שלו בשם "יהודי בחושך", העוסקת ביהודי מאנוסי ספרד.
ב-2003 עבר לתיאטרון הקאמרי, לאחר 9 שנות פעילות בתיאטרון הבימה. בקאמרי השתתף בהצגה "פרק ב'" מאת ניל סיימון ובבימויו של אלון אופיר ובהמשך גם ב"מכתבי אהבה", "אחורי הקלעים".
ב-2006 השתתף ב"יתוש בראש", לצד לימור גולדשטיין.
בשנת 2010 עלה עם הקומדיה "אסיר בלב העיר" מאת ניל סיימון ובבימויו של אלון אופיר בתיאטרון הקאמרי.
ב-2015 גילם את התפקיד הראשי במחזה "נשוי במנוסה" מאת ריי קוני בבימויו של אלון אופיר. ב-2016 החל לשחק ב"מלון רנדוו" מאת ז'ורז' פדו ובבימוי אודי בן-משה.
ב-2019 ו-2021 גילם את אביהו תשבי במחזה "השיבה" (במקביל לאוהד שחר) מאת איה קפלן ובבימויה בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2020 ו-2022 שיחק במחזה "מחוברים לחיים" בתיאטרון הקאמרי מאת אלי ביז'אווי ובבימויו של אלון אופיר, שמבוסס על הסרט הצרפתי משנת 2011.
קריירה > בקולנוע ובטלוויזיה

וילוז'ני השתתף בסרטי קולנוע, רובם משנות ה-80. הוא זנח את הקריירה הקולנועית שלו בראשית שנות ה-90, בעיקר לטובת עולם התיאטרון. סרטו הראשון נקרא "הפנימייה" (1983) בו שיחק לצד אלון אבוטבול, וב"עדות מאונס" (1984) לצד אורי גבריאל ואושיק לוי. סרטו השלישי היה "השגעון הגדול" (1986) בו שיחק לצד ענת וקסמן, דב נבון וספי ריבלין. ב-1987 שיחק תפקיד ראשי כצעיר ניצול שואה בסרט "תל אביב - ברלין" ובתפקיד משני ב"לא שם זין", סרט שהתבסס על ספרו של דן בן אמוץ. ב-1992 השתתף בסרט "אישה זרה" של מיכל בת-אדם, ובסרטי הטלוויזיה "בּוּצֵ'ה", בבימוי של רם לוי ו"כל דיכפין" בבימויו של שמואל הספרי, בהפקת הערוץ הראשון. ב-1995 הפיק סרט תעודה בשם "אבא'לה בוא ללונה פארק", אותו ביימה ניצה גונן, שעוסק במערכת היחסים המורכבת שלו, כבן הדור השני לשואה, עם אביו ניצול השואה ומתאר את המסע שערכו יחדיו לאושוויץ. ב-2007 שיחק בסרט "תהילים" של רפאל נג'ארי. בשנת 2009 שיחק במחזה הטרגי "לארץ המובטחת" יחד עם קרן מור, ובקומדיה "כסף עובר ושווא" מאת ריי קוני, לצד אלון דהן וקרן מור.
בטלוויזיה הייתה לווילוז'ני פינת סטנד-אפ בתוכנית "זהו זה!" בשם "מקום בעמידה". הוא השתתף בסדרה הקומית "צה"ל 1" משנת 1997. הנחה את תוכנית הטיולים "זמן גליל" בערוץ 10. ב-2002 השתתף בסרט הטלוויזיה "שתי דקות מפארדיס" בבימויו של דני סירקין. ב-2003 השתתף בסדרה הקומית היומית "צימרים" בערוץ הראשון. שנתיים לאחר מכן השתתף בעונה השנייה של סדרת הדרמה "לתפוס את השמיים", וכמו כן הנחה את תוכנית הסאטירה "פקקים" בערוץ הספורט. ב-2007 גילם צייר במשבר נפשי שנכנס לקשר עם צעירה בסדרה "מסכים" ושיחק בסיטקום לילדים "בילי" בערוץ ג'טיקס. בשנת 2009 הופיע במיני-סדרה "תמיד אותו חלום" בערוץ הוט 3. בשנים 2008–2010 שיחק בסדרת הדרמה "עד החתונה" בדמותו של איתן, סופר שבוגד באשתו ועובר לגור עם סופרת צעירה. בדצמבר 2011 עלתה העונה השלישית של "חצויה", שם שיחק את מני המפיק. ב-2012 שיחק בסרט הקומדיה "חתולים על סירת פדלים". בשנת 2013 החל להשתתף בסדרה הקומית "בלתי הפיך", לצד עדי אשכנזי בערוץ 2, וכן החל להגיש לצד יעקב כהן את תוכנית האירוח והבידור "מחר שבת" בערוץ הראשון ושיחק בסרט "סוכריות". ב-2017 שיחק בסרט הקומדיה הרומנטית של רועי פלורנטין - "ואז היא הגיעה". בסוף אותה שנה החל לשחק בסדרת הדרמת-אקשן "המדרשה" ששודרה ברשת 13 בתפקיד הרמס"ד. ב-2019 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של אריק לובצקי "סדקים". ב-2021 השתתף בסדרתו של תום שובל "הד קולך", המשודרת בערוץ כאן 11. ביוני של אותה שנה השתתף בסדרה "זאת שלי".
משתתף בערוץ הקבלה עם הרב מיכאל לייטמן בסדרת שיחות על ספר תהילים.
ב-2022 השתתף בסרטו של יונה רוזנקיאר "הדרך לאילת", עליו זכה בפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-2023 השתתף בקליפ לשיר "הבא בתור" מתוך פרויקט "אלבום שקוף" המפתח תשתית לאומית להפניית לוחמים משוחררים שסובלים מפוסט טראומה לתהליכי שיקום.
ב-2024 שיחק בסרט "לא יום ולא לילה".
קריירה > עשייה ציבורית פוליטית

וילוז'ני כיהן כחבר מועצת עיריית תל אביב-יפו בשתי קדנציות (לא רצופות). ב-1989 התמודד בבחירות העירוניות בראש רשימת "שמואל וילוז'ני-העיר שלנו" שקיבלה מושב אחד במועצה. הוא נחשב לאופוזיציונר בולט כנגד ראש העיר דאז, שלמה להט. בתום הקדנציה פרש מהפוליטיקה, אך שב אליה ב-1998, אז גם התמודד על ראשות העירייה. רשימתו התחזקה מעט וקיבלה שני מנדטים במועצת העיר, ובבחירות לראשות העירייה דורג במקום השלישי אחרי רון חולדאי ודורון רובין, עם כ-13.5% מהקולות. סיעתו הייתה באופוזיציה במשך כל הקדנציה, שבסופה הכריז וילוז'ני כי לא יתמודד בבחירות הבאות, וכי הוא פורש מהפוליטיקה. כחבר המועצה שם דגש על בעיותיו של "האזרח הקטן" כגון נושא החנייה.
בשנת 2003, בעת הבחירות לכנסת השש עשרה, התמודד במקום החמישי ברשימת הירוקים לכנסת. מאז לא חזר לעשייה פוליטית.
קריירה > חיים אישיים

וילוז'ני נשוי לאיריס ואב לארבעה. אחד מבניו הוא השחקן יהונתן וילוז'ני.
בינואר 2025 חשף וילוז'ני שחלה בפרקינסוניזם.
פרסים בהם זכה

1994: פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה
פרס פינקל
2022: פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט "הדרך לאילת"
לקריאה נוספת

יורם יובל, ישראל - שיחת נפש, כנרת זמורה ביתן, 2012, עמודים 146 - 152.
הערות שוליים

↑  בספר "הענקים וילדי השמש" מאת אוריאל זוהר, מופיע וילוז'ני כדמות של רקדן במופעי השואה והגבורה בקיבוץ. היות שהכותב נולד בתל יצחק, וכתיבתו אוטוביוגרפית, יש להניח שמדובר בסיפור אמיתי, ואכן וילוז'ני הופיע שם כרקדן, ביחד עם רוני סגל מורתו.
↑  שיחה עם שמואל וילוז'ני, בתוך: ענת זלצר, במדינת היהודים, פרק 10 "עלילות כולנו בעיר הגדולה" .
↑  מחר שבת, באתר של רשות השידור
↑  רן בוקר, שמואל וילוז'ני חשף: אובחנתי עם פרקינסון, באתר ynet, 20 בינואר 2025
↑  השיחה עם שמואל וילוז'ני התקיימה במסגרת תוכנית "שיחת נפש" ששודרה במקור בHOT בידור ובטלוויזיה הישראלית ומובאת בספר בעריכה מינימלית בשפת הדיבור של המשוחחים
| פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | ששון גבאי (1991) • שרון אלכסנדר (1992) • אסטבן גוטפריד (1993) • עמוס לביא (1994) • שמואל סגל (1995) • יגאל נאור (1996) • אריה מוסקונה (1997) • עמוס לביא (1998) • מוסקו אלקלעי (1999) |  |
| 2000–2009 | יוסף שילוח (2000) • מוני מושונוב (2001) • איתי תורג'מן (2002) • אלון אבוטבול (2003) • משה איבגי (2004) • אסי דיין (2005) • צחי גראד (2006) • סאלח בכרי (2006) • שמיל בן ארי (2008) • זהר שטראוס (2009) |  |
| 2010–2019 | מיכאל מושונוב (2010) • ליאור אשכנזי (2011) • גל פרידמן (2012) • צחי הלוי (2013) • ששון גבאי (2014) • נורמן עיסא (2015) • תומר קאפון (2016) • עמי סמולרצ'יק (2017) • דב גליקמן (2018) • דובר קוסאשווילי (2019) |  |
| 2020 ואילך | נועם אימבר (2020) • איהאב אליאס סלאמה (2021) • שמואל וילוז'ני (2022) • דרור קרן (2023) • יעקב זדה-דניאל (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007520836105171  LCCN: no2013070608  MusicBrainz: d1c21115-01bd-4505-acaa-0a3c52907b8d  VIAF: 315535510   WorldCat (עם VIAF): 315535510
ג. עיטור

| --- | --- |

 לידה:  1932 עפולה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  12 במאי 1993 (בגיל 61 בערך) 
 שם לידה:  עיטור גלבץ 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  העולם הזה, להיטון, חדשות 
 
ג. עיטור היה שם העט של עיטור גֶלבֶּץ (נכתב גם: גלביץ) (1932 – מאי 1993), כתב הבידור הראשון בישראל, אשר כתב בעיתונים והמגזינים "עולם הקולנוע", "להיטון", "העולם הזה" ו"חדשות" וסיקר את הקולנוע הבינלאומי ואת חיי הבוהמה של תל אביב.
ביוגרפיה

עיטור גלבץ נולד ב-1932 בעפולה, הצעיר משני בניהם של וירה לבית ברדיצ'בסקי ושמעון גלבץ (גלביץ), זוג רופאים שעלו לארץ ישראל מרוסיה והתגוררו בקיבוץ תל יוסף. אביו, פעיל ציוני ומראשי תנועת החלוץ ברוסיה, נאסר בשל פעילותו הציונית וב-1924 הומר מאסרו בגירוש. בארץ היה פעיל במפא"י וחבר הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית, והיה יוזם הקמתו של הקיבוץ העירוני אפעל. בילדותו עברה משפחתו להתגורר בתל אביב, שם שימש אביו כרופא ראשי של קופת חולים כללית. הוא נפטר כשגלבץ היה כבן 13. בתיכון למד בגימנסיה הרצליה יחד עם אילנה רובינא, שהייתה חברתו הטובה.
עם סיום לימודיו ושירותו הצבאי יצא ללמוד יחסים בין-לאומיים בסורבון שבפריז. כהכנסה צדדית שלח כתבות עיתונאיות על חיי כוכבי הקולנוע ואנשי הבוהמה של פריז ל"עולם הקולנוע", שעליהן חתם בשם "ג. עיטור", שנראה אלגנטי ומסתורי. הוא בילה במסיבות ואירועים שונים והכיר אישית חלק מהכוכבים שעליהם כתב. הראיון הראשון שערך היה עם ויוויאן לי, כוכבת הסרט "חלף עם הרוח", הוא התגלה ככשרון, התאהב במקצוע והמשיך בכך גם בישראל.
באמצע שנות ה-50 חזר לישראל, מבלי שסיים את לימודיו, אך לאחר שקשר קשרים בתעשיית הבידור באירופה. הוא קיבל שני טורים בעיתון "עולם הקולנוע": "מה נשמע בתל אביב", שהיה בעיקרו מדור רכילותי, אך כלל גם ידיעות הקשורות בהפקות סרטים וליהוק; ו"רומא-פריז-לונדון", שכלל ידיעות מן העולם שהתבססו על חומרים שהתפרסמו במגזינים ועל קשריו האישיים של ג. עיטור. הוא נסע לפסטיבלי קולנוע ברחבי העולם וצולם עם רבים מכוכבי התקופה בהם ג'ינה לולובריג'ידה, ז'אן-פול בלמונדו, אלן דלון, אינגריד ברגמן, איב מונטן, מייק ברנט, בריז'יט ברדו ועוד. הוא היה מעיתונאי הבידור הבולטים בארץ באותה תקופה, וטוריו היה בכוחם להכתיר נערת זוהר.
בשנת 1957 תרגם מצרפתית את המחזה "שלושה על אי אחד" של אנדרה רוסן, שביים מנחם גולן. אחר כך היה מיודד עם גולן ובן דודו יורם גלובוס והוא סייע לשנים לפרוץ לתעשיית הסרטים של הוליווד באמצעות קשריו.
ב-1969 נוסד המגזין "להיטון", שבספטמבר 1976 התמזג עם "עולם הקולנוע". בשבועון הממוזג התפרסמו כתבותיו של ג. עיטור, והוא פרסם מדי שבוע את תצלומיו עם מושאי הכתבות שלו, שנשאו את הכותרת "ג. עיטור מראיין". במקביל החל לשמש גם ככתב המגזין האמריקאי "הוליווד ריפורטר" בישראל. עיטור קיבל במשך השנים הצעות לעבור לעבוד בעיתונים אחרים, אך הוא נשאר נאמן ל"להיטון", עד דצמבר 1989 שהמגזין נסגר. אחר כך הוזמן על ידי גל אוחובסקי, שהיה עורך מדור התרבות של העיתון "חדשות", להמשיך לכתוב את הטור שלו, שב"חדשות" קיבל את השם "הטור של ג.עיטור".
ג.עיטור נפטר ב-12 במאי 1993 מדום לב, שעות אחדות לפני שעמד לטוס לפסטיבל קאן, ולסקר אותו בפעם ה-30 ברציפות. הוא נקבר בבית העלמין ירקון. ארכיון הצילומים שלו, הכולל מאות צילומים של ידוענים מהארץ ומהעולם, נמסר לרשות מכון גנזים.
לדברי מכריו כג'וזי כץ, תמר גלבץ (אחייניתו), ארייה רייכמן (שהיה עורך "להיטון") ולביאה הון, עד להגיעו של עיטור לארץ לא עסקו העיתונים כמעט בתעשיית הקולנוע בעולם או בישראל והוא היה זה שהקים תחום עיתונאי זה. סיקורו היה אמפתי ומעריץ והוא לא העביר דברי ביקורת על מושאי כתבותיו או התייחס אליהם באופן ציני. תכונות אלה גרמו לכך שלא מצא את מקומו בתקשורת הצינית והביקורתית של שנות ה-80 ואילך.
הערות שוליים

↑  ד"ר וירה גלביץ, דבר, מודעת אבל, 22 באפריל 1963.
↑  על אביו ראו: דוד תדהר (עורך), "ד"ר שמעון גלבץ (הלב"ץ)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יז (1968), עמ' 5229; ד"ר שמעון גלבץ, דבר, 12 בנובמבר 1944, המשך (נקרולוג והספדים מאת ד.פ. ויוסף מאיר); מהעיר ומהכפר באו להפרד מהרופא החלוץ שמעון גלבץ, דבר, 13 בנובמבר 1944 (והספד מאת שמואל יבנאלי); שמעון גלבץ, דבר, מודעת אבל, 12 בנובמבר 1944;
שמעון גלבץ, דבר, מודעת אבל, 13 בנובמבר 1944; ב., שמעון גלביץ: (שנתיים למותו), דבר, 19 בנובמבר 1946. וראו עוד על סבו: דוד תדהר (עורך), "יוסף דב הלב"ץ", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יז (1968), עמ' 5226; ודודיו: דוד תדהר (עורך), "ישראל הלב"ץ", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יז (1968), עמ' 5227; דוד תדהר (עורך), "לוי הלב"ץ", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יז (1968), עמ' 5230.
1 2 3 4  דורית חכים, ג. עיטור מת מדום לב בדרכו לפסטיבל קאן, חדשות, 13 במאי 1993
1 2  גילי איזיקוביץ, אביו הרוחני של גיא פינס, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2009
↑  הצגות, הארץ, 10 במאי 1957
↑  שרית ישי לוי, הוליווד מבפנים, חדשות, 29 באוגוסט 1986
↑  רונן טל, "להיטון" יכול ללכת, חדשות, 5 בדצמבר 1989
↑  דיווח של ג.עיטור מפסטיבל קאן 1991
העשירים והמפורסמים ברחו לאנטיב - הטור של ג. עיטור מקאן, חדשות, 28 במאי 1991
↑  דודו לוי רייך, הבוקר הלוויית ג. עיטור, חדשות, 14 במאי 1993
↑   אופיר חובב, ארכיון התצלומים של ג. עיטור, כתב הבידור והרכילות הראשון בישראל, נחשף כעת לציבור, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2023
↑  מיה סלע, מות העונג: ראיון עם תמר גלבץ, באתר הארץ, 10 במאי 2012
↑  גל אוחובסקי, רבים מהאבלים חייבים לג. עיטור את ההצלחה שלהם, חדשות, 16 במאי 1993
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010000217705171  VIAF: 1162982545286061655   WorldCat (עם VIAF): 1162982545286061655
מוניטין (ירחון)

| --- | --- |

שער גליונו הראשון של "מוניטין"
 תדירות:  ירחון
 תאריכי הופעה:  1978–1993 (כ־15 שנים) 
 שפה:  עברית 
 מדינה:  ישראל 
 
מוניטין היה ירחון ישראלי שיצא לאור בין השנים 1978 עד 1993, עסק במגוון נושאים ונחשב חדשני בתקופתו. במשך כתשעה חודשים (בין יולי 1989 לפברואר 1990) יצא לאור בשם "מוניטין-פנטהאוז", כגרסה ישראלית של המגזין הארוטי האמריקאי "פנטהאוז".
הסגנון של מוניטין

"מוניטין" יצא לאור כמגזין חדשני בתקופתו. הוא הודפס על נייר כרומו צבעוני והקפיד על אסתטיות בעיצוב הגרפי ושימוש בולט בתמונות ובאיורים, גם על חשבון הטקסט. כל אלה היקנו לו ממד יוקרתי והוא נחשב ירחון אליטיסטי. "מוניטין" עסק במגוון רחב של נושאים ומלבד נושאי אקטואליה הקדיש מקום נרחב ומובלט גם לתכנים כמו אדריכלות, אופנה, מוזיקה, אוכל ותרבות פנאי.
מאפיינים בולטים בתכניו היו:
כתיבה ישירה ולוחמנית עם נטייה לשערוריות. כך למשל הכותרת לכתבה שעסקה בחוג מקורבי אריק שרון הייתה: "הפשע המאורגן". ריאיון עם המשוררת יונה וולך בהיותה על ערש דווי נשא את הכותרת "ראיון מיטה".
כתיבה בסגנון המוכר כ"ניו-ג'ורנליזם" שהתפתח בעיקר על ידי אדם ברוך ורון מיברג.
שימוש ישיר ובוטה בתמונות ומלל הקשורים למין. כך למשל צולמו השחקניות אורלי זילברשץ וענת עצמון כשהן יחד באמבטיה, משוחחות בחופשיות על נושאים שנחשבו בגדר טאבו.
האדרת ידוענים.
הכותבים והמשתתפים

עם כותביו הקבועים נמנו: ירון לונדון, דן בן אמוץ, נחום ברנע, יעקב רוטבליט, מאיר שלו, רינו צרור, יורם קניוק, יונה וולך, אמנון אברמוביץ', דודו הלוי, מבקר הקולנוע, הכלכלן אמיר גבע, דוד שליט, הפסיכולוג דוד רודי, דני דותן ואחרים.
המעצב הגרפי של העיתון היה יקי מולכו, ובין הצלמים והמאיירים שהשתתפו בו היו אורי הופמקלר וגלס דור המאיירים, והצלם מיכה קירשנר.
הכותבים והמשתתפים > עורכים

אדם ברוך (1978–1982)
רון מיברג (1983–1987)
רן אדליסט (1988)
נחום דוניצה (1989)
נתן זהבי (1989–1990)
גיורא שמיס (1991–1992)
הסגנון והשפה

אדם ברוך הביא ל"מוניטין" את מקורות ההשראה שלו, המגזינים האמריקאים כגון "אסקווייר", "ניו יורק מגזין" ו"רולינג סטון". סגנונו של ברוך במוניטין השפיע על דור העיתונאים שלאחר מלחמת יום כיפור שהפנה עורף לכתיבה המפלגתית המגויסת ופנה לעיצוב שפה אישית וכתיבה אינדיבידואליסטית ("אני" במקום "אנחנו"). לדברי עוז אלמוג, חוקר החברה והתרבות בישראל :
סגנון הכתיבה העיתונאי שפיתח ברוך בכתבותיו ובמאמרים שערך, היו חדשניים ופורצי דרך וכללו מאפיינים כשפה רזה, תמציתית ומלוטשת, עמוסת רמזים, מטפורות ואסוציאציות מתוך העולם האינטלקטואלי המערבי ובקיאותו של ברוך בחברה ובתרבות היהודית והישראלית. רון מיברג, אחד הכותבים ששכללו את השפה העברית הניו-ג'ורנליסטית הזו, תיאר את לשונו של ברוך כ"נעה בבת אחת מהנורמטיבי לתיאורי. שפה שבנתה יחס מדויק בין פני השטח לעומק. שפה הפונה לעם הארץ ולבני המעלה באותו תחביר. [...] מילים שנעו באחת משפע לרזון, מפרט לכלל, מ"סיפור" ל"הלכה", מנקודתי לפנורמי, ממקור לציטוט
.
הערות שוליים

↑  השקעה של 2 מיליון ל"י, דבר, 28 באוגוסט 1978
↑  דליה שוחרי, עתון נשים לגבר המתקדם, על המשמר, 8 בספטמבר 1978
↑  דרור שרביט, שינויים בבעלות על הירחון "מוניטין", דבר, 27 באוגוסט 1980
1 2 3  אפי לנדאו, מוניטין - הסוף, חדשות, 8 ביוני 1990
↑  רחל מהגר, חמצן בדרך לגימנסיה - שמואל שם־טוב חושב, שלמאה שמונים אלף תיכוניסטים מגיע עיתון משלהם. ב"מוניטין" בטוחים, שכדאי להשקיע בצרכני העתיד. " חמצן", שבועון חדש, כל יום חמישי בפתח הגימנסיה, כל העיר, 31 באוגוסט 1984
↑  אבי קרטין, גלובס חוזר למשפחה, חדשות, 8 באוגוסט 1984
↑  חדשות, מוניטין, העולם הזה, מחפשים שותפים, כותרת ראשית, 16 בינואר 1985
↑  אייל ארליך, בנק־הפועלים מימן לאלבין את רכישת 'חדשות', כותרת ראשית, 7 באוגוסט 1985
↑  משה פרל, גליה אלבין זכתה בתביעה המשפטית נגד "מוניטין", חדשות, 4 ביולי 1988
↑  אפי לנדאו, אלבין-עיתונות ׳"מוניטין׳ יכול להיות ׳פנטהאוז׳ ישראלי", חדשות, 28 באפריל 1989
↑  רון מיברג, מוניטין עובר ניתוח מין, חדשות, 21 ביולי 1989
↑  אמיר פלג, מו״ל "פנטהאוז" בישראל, חדשות, 25 ביולי 1989
↑  הגר רם, פסטיבל אמא, אבא וילדה קטנה, חדשות, 30 ביולי 1989
↑  רונית אנטלר, בן-חורין ממדינת יהודה הגיש קובלנה פלילית נגד הירחון "מוניטין פנטהאוז", חדשות, 22 בספטמבר 1989
↑  רותי זוטא, נדתתה תביעת מיכאל בן חורין שצויר כבועל־אריה ב"מוניטין", חדשות, 27 באוגוסט 1992
↑  גדעון מרון, חבר "מדינת יהודה" לקצין משטרה: אתה הושב שאנו קוראים "פנטהאוז"?, מעריב, 7 בינואר 1990
מנחם הורוביץ, "יש דברים שצריך לשרוף", חדשות, 26 בינואר 1990
↑  בתיה פלדמן, הוצת בבית הדפוס, חדשות, 20 בנובמבר 1989
↑  דניאל אביב, החרדים נלחמים בלובביצ׳ר שהתראיין ל״מוניטץ פנטהאוז", חדשות, 8 בדצמבר 1989
↑  איה אורן, "פנטהאוז" הוציא צו-מניעה נגד "מוניטין", מעריב, 29 במרץ 1990
↑  אירית ורד, " מוניטין" יופץ בתנאי שלא ידמה ל״פנטהאוז", חדשות, 30 במרץ 1990
↑  אפי לנדאו, אלבין מכרה את "מוניטין"; הירחון ייצא במתכונת חדשה, חדשות, 14 ביוני 1990
↑  אפי לנדאו, גיורא שמיס רכש את תלקם של שותפיו במגזין "מוניטין", חדשות, 3 באפריל 1991
בתיה פלדמן, צמד בכותרות, חדשות, 15 באוקטובר 1990
↑  אפי לנדאו, יהודית קמחי רכשה מחצית מהבעלות על "מוניטין", חדשות, 22 במאי 1991
↑  עמירה שגב, עובר לוול-סטריט, חדשות, 27 במרץ 1992
↑   נתי טוקר, כך נראה כלי תקשורת שהטייקון שהחזיק אותו קורס, באתר TheMarker‏, 9 בדצמבר 2016
↑  ברוך קרא, כניסתו של אליעזר פישמן ל"ידיעות אחרונות" מחריפה את הדאגה מפני ריכוזיות יתר, באתר העין השביעית, 1 בדצמבר 1997
↑  ערן גבאי, פישמן מתחיל לחתוך: ערוצי זהב הודיעה הבוקר על פיטורי יותר מ-50 עובדים, באתר TheMarker‏, 5 במאי 2002
↑  אמיר טייג, דרהי ישלם כ-900 מיליון שקל לפישמן ולמוזס - וישתלט על HOT, באתר TheMarker‏, 27 באוקטובר 2010
↑  מיה סלע, אדם ברוך: לא אגואיסט, מינימליסט, באתר הארץ, 22 בספטמבר 2010
נחום ברנע, נער הזהב של הציונות הדתית החדשה, כותרת ראשית, 10 באפריל 1985