מארי אנטואנט
מהכתרתה למלכה עד פרוץ המהפכה (1774–1789) > ערב המהפכה: התמוטטות כלכלית והתחזקות השפעתה הפוליטית

לאורך שנות ה-80 מצבה הכלכלי של צרפת הידרדר בהתמדה. ב-1781 פרסם שר האוצר ז'אק נקר את "הדו"ח למלך" (Compte rendu au Roi) שלפיו נמצאה הממלכה בעודף תקציבי צנוע של 10 מיליון פרנק. הדו"ח, לראשונה, גם פירט לגבי ההוצאות של חצר המלוכה, דבר שתרם לפופולריות של נקר ולביקורת על הוצאותיה של המלכה. שר הצבא, לואי פיליפ, רוזן סגור, כתב על כך כי "ברגע שסיפקה האומה את סקרנותה, בעניינים אלה שתמיד הוסתרו מעיני הציבור, החלו האנשים לדבר ולשפוט, ולקשור שבחים וביקורת". אולם, הדו"ח היה הונאה – צרפת לא הייתה בעודף תקציבי מאז 1738, והדו"ח של נקר לא כלל את ההוצאות של הממלכה על המלחמה בצפון אמריקה. בפועל, צרפת הייתה שקועה בחובות, בין השאר בגלל מעורבותה במלחמת העצמאות האמריקאית ובסכסוכים אחרים. חלקן של הוצאות המלכה בחוב הלאומי היה זניח, אך ככל שהתבהר המצב כך היא הפכה לסמל לשחיתות ולסדר עדיפויות לקוי. נקר פוטר ב-1781, וב-1783, לאחר מספר מחליפים כושלים, מונה שארל אלכסנדר דה קאלון לתפקיד. קאלון לא היה פופולרי; הוא נתפס כבן חסותה של מארי אנטואנט, זאת למרות שהיא תיעבה אותו ורצתה בפיטוריו. ב-1786 הוא הציע רפורמה מקיפה בניהול הפיננסי של הממלכה, שכללה הגברה של מיסוי על האצילים, בעלי האדמות. המלך שאף להעביר את הרפורמה, שהיה בכוחה לייצב את הכלכלה, תוך עקיפת הפרלמנט, על ידי כינוס "אספת הנכבדים" (צר'), לראשונה מאז 1626. האספה התכנסה בין פברואר לדצמבר 1787, ובניגוד לציפיות של המלך התגבשה בה אופוזיציה חריפה לרפורמה. לעיתים קרובות במהלך המאבק על הרפורמה הציגו האצילים המתנגדים את קאלון כפִּיוֹן של המלכה. המצב הפיננסי העגום הפך לנושא ציבורי לדיון והבורסה קרסה. באותה שנה הודבק למארי אנטואנט הכינוי "מאדאם גירעון" (Madame Déficit).
המשבר הכלכלי גרם ללחץ כבד על המלך, שהתקשה לתפקד. בעקבות התמוטטותו, הוא החל להתייעץ באופן רצוף עם המלכה – לפי דיווחיו של השגריר האוסטרי מרסי ממאי 1787, המלך הגיע בכל יום למגוריה של המלכה כדי לחלוק איתה את קשייו. התנהגות זו הייתה שונה לחלוטין מבשנים קודמות, שבהן דחה המלך, על פי רוב, כל התערבות מצד המלכה בפוליטיקה, כך שהתאפשר לה להשפיע יותר על קבלת ההחלטות. המלכה דחפה לפיטוריו של קאלון ולמינויו של מקורבה, אטיין שארל לומני דה בריאן (אנ'), במקומו. יחד עם בריאן היא הייתה שותפה למהלכי המשא ומתן עם הפרלמנט, שנשלט על ידי האצולה וסירב לקבל את הרפורמה, ולאחר מכן הייתה שותפה לניסיון לעקוף את הפרלנט בדרכים אחרות. משבר חמור התפתח בין המלוכה לבין הפרלמנט, שבמסגרתו ניסה בריאן להפשיט את הפרלמנט מרבות מסמכויותיו.  באוגוסט 1788 נהיה המשבר הכלכלי כה חמור שהממשלה לא יכלה לקבל הלוואות ולא יכלה לשלם חובות. בריאן הכריז שאספת המעמדות תתכנס ב-1789 והתפטר. התפתחויות אלה אילצו את המלך להסכים למינויו מחדש של נקר. מארי אנטואנט תמכה במינוי נקר במשך שנים, אך הצעותיה הקודמות למנותו, ב-1783 ו-1787, נדחו על ידי המלך. היא מילאה תפקיד בבחירתו כעת כמחליפו של בריאן.
מארי אנטואנט תמכה בחזרתו של חביב-הציבור נקר, אך עובדה זו לא הייתה ידועה לציבור; מנגד, המתנות שהורעפו על בריאן השנוא עם פרישתו זכו לפרסום וגינוי. המלכה הייתה מודעת בשלב זה לכך שהיא אינה פופולרית וניסתה בדרכים שונות לשפר את תדמיתה, כולל פתיחת הטריאנון הקטן לציבור ופרסום דיוקנאות שציירו אותה כאשת משפחה צנועה, אך מהלכים אלה לא הועילו. באצולה קמו לה מתנגדים רבים, ביניהם דוכס אורלאן, שסייעו להפצת שמועות ורכילות ולפרסומים לגבי אורח חייה הבזבזני. בנוסף, פרשת המחרוזת המשיכה להכות הדים גם לאחר סיכומה המשפטי.
בשנה האחרונה לפני פרוץ המהפכה, שאלה פוליטית מרכזית הייתה הרכבו ואופן חישוב ההצבעה של אספת המעמדות המתוכננת. נקר הקנה לכך חשיבות רבה ושאף להגדלת כוחו של המעמד השלישי, אך רבים באצולה ובכנסייה התנגדו לכך. מארי אנטואנט תמכה בעניין זה בנקר. היא השתתפה בישיבת מועצת המדינה שגיבשה עמדה בנושא, ואף ששתקה, עמדתה התומכת בנקר הייתה ידועה וייתכן שהשפיעה על ההכרעה. בנובמבר 1788 פרסם המלך צו שהציג את מסקנותיו, ולפיהם למעמד השלישי יהיה ייצוג כפול, כפי שרצה נקר. נקר פרסם לאחר מכן דו"ח שהסביר את שיקולי מועצת המדינה, והוא כלל בהם דברים שיוחסו למלכה ואושרו על ידה לפרסום.
אספת המעמדות של 1789 התכנסה ב-5 במאי. ידוע כי במאי המלכה תמכה עדיין בעמדותיו של נקר ובייצוג כפול למעמד השלישי, אך בשלב כלשהו בחודשים הבאים היא שינתה את עמדותיה, מסיבות שלא לחלוטין ברורות. באותה תקופה טיפלה המלכה בבנה הבכור, שהיה חולה ונפטר ב-4 ביוני. מ-14 עד 21 ביוני, המלך והמלכה שהו בטירת מרלי (אנ') – פרישה זו בעיצומו של משבר נועדה לאפשר להם להתאבל על בנם, אך היא אורגנה על ידי הרוזן דארטואה ומאדאם פולינייק, שניהם בני משפחות אצולה שהתנגדו לעמדתו של נקר, וייתכן כי זו הייתה דרכם לבודד את הזוג המלכותי ולהמיר את עמדותיו בעניין האספה. ב-17 ביוני הכריזו נציגי המעמד השלישי על עצמם כאספה הלאומית. מהלך זה אילץ את המלך לחזור לוורסאי ולקיים דיונים עם מועצת המדינה; שלאחר מכן התכנסה שוב בטירת מרלי. בטירה נפגשה המלכה עם נקר והביעה בפניו את התנגדותה לתוכניותיו ואת תמיכתה בתוכנית אלטרנטיבית של דארטואה. המלך המשיך להתלבט, ולאחר שבועת מגרש הטניס הכריע לטובת עמדתם של המלכה ודארטואה.