stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חן קוגל
ביוגרפיה

קוגל הוא נכדו של ד"ר חיים קוגל, ראש המועצה המקומית הראשון של חולון וראש העירייה הראשון שלה.
ב-1986 סיים לימודי רפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שם למד במסגרת העתודה האקדמית. עם סיום לימודיו שירת בחיל הרפואה, ובהמשך התמחה ברפואה משפטית. הגיע לדרגת סגן-אלוף, ובמילואים הוא מפקד מרכז איסוף נתוני חללים של צה"ל.
קוגל עבד במכון הלאומי לרפואה משפטית החל משנת 1991. בין השנים 1996 ל-1998 שהה בסבב מכונים לרפואה משפטית בארצות הברית, באנגליה, באוסטרליה ובדרום אפריקה.
בשנת 2005 פרש מהמכון לרפואה משפטית, והקים מכון פרטי, ראשון מסוגו בישראל, לשירותי רפואה משפטית. לפרישה קדמה תלונתו על אי סדרים בניהולו של פרופ' יהודה היס, תלונה שנבדקה על ידי מבקר המדינה ונמצאה מוצדקת.
במסגרת עבודתו במכון לרפואה משפטית ובהמשך כמנהל מכון פרטי, נתן קוגל פעמים רבות עדות מומחה במשפטים שבהם נדרשה בדיקה פתולוגית. בין היתר, הכין את חוות הדעת הרשמית בנוגע לסיכוי מותם של החיילים החטופים אהוד גולדווסר ואלדד רגב זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת לבנון השנייה וכן חוות דעת בנוגע לסיבת מותה של הילדה רוז פיזם.
בשנת 2013 מונה קוגל למנהל המכון הלאומי לרפואה משפטית.
בשנת 2014 קבע בית המשפט כי חוות הדעת של ד"ר מאיה פורמן, שתמכה בחפותו של רומן זדורוב, היא רשלנית ובלתי מקצועית. בעקבות זאת ביקשה הפרקליטות להשעות את פורמן מכתיבת חוות דעת נוספות מטעם המכון הלאומי לרפואה משפטית עד להכרעת בית המשפט העליון בנושא. פורמן פנתה לבית הדין לעבודה, וד"ר קוגל ביקש להגיש תצהיר התומך בעמדתה המקצועית של ד"ר פורמן. תצהיר זה היה למעשה חוות דעת של ראש המכון הלאומי לרפואה משפטית שסותרת את עמדת המדינה ואת הכרעת בית המשפט בפרשת רצח תאיר ראדה. הידיעה על התצהיר הפתיעה את נציגי הפרקליטות, והמשנה ליועץ המשפטי לממשלה דינה זילבר דרשה מד"ר קוגל שלא יגיש את התצהיר לבית הדין לעבודה. בעקבות ביקורת ציבורית וטענתה של נציבת הביקורת על הפרקליטות הילה גרסטל על שיבוש מהלכי משפט מצד הפרקליטות, הורה היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין לאפשר לקוגל להגיש את התצהיר תוך ציון העובדה כי מדובר בדעתו האישית בלבד.
לצד עבודתו כפתולוג הוא מלמד בפקולטות למשפטים ולרפואה של אוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בר-אילן ובמכללה למנהל בראשון לציון. כמו כן, הוא חבר הוועד המנהל של עמותת עוגן, המסייעת לעובדים חושפי שחיתות החוששים לפגיעה בהם.
בשנת 2022 השתתף בעונה השנייה של מנאייכ בתפקיד עצמו.
ב-20 במרץ 2024 הודיע שר החינוך יואב קיש כי הוחלט להעניק לקוגל את פרס ישראל לשנת 2024 בתחום הגבורה האזרחית.
ביוגרפיה > אות הלוחם בשחיתות

במהלך שנות עבודתו במכון הלאומי לרפואה משפטית, נחשף ד"ר קוגל לפעילות מכונים מקבילים בחו"ל. בעקבות חשיפה זו חש כי פעילות המכון הלאומי בישראל לוקה באי-סדרים חמורים, לרבות פגיעה בכבוד המתים. לאחר שנסיונותיו לשנות את הקיים מבפנים לא צלחו, פנה ד"ר קוגל לתקשורת. בשנת 2000 התפרסמה ב"ידיעות אחרונות" סדרת תחקירים, שבעקבותיה הורה שר הבריאות, דני נוה, על הקמת ועדת בדיקה בראשות שופט שהמליצה להעמיד את מנהל המכון פרופ' יהודה היס לדין משמעתי והמכון עצמו הוכפף על ידי משרד הבריאות לבית החולים "אסף הרופא".
במהלך עבודת הוועדה חש ד"ר קוגל כי היס ניסה לקצץ בסמכויותיו, ופנה בעניין זה למבקר המדינה, אליעזר גולדברג, שהורה למשרד הבריאות שלא לפגוע במעמדו. על רקע חשיפה זו הוענק לד"ר קוגל ב-2007 אות אביר איכות השלטון בקטגוריית "אות הלוחם בשחיתות".
ביוגרפיה > חיים אישיים

לצד עבודתו המקצועית, קוגל הוא פסנתרן ג'אז חובב, המנגן להנאתו במועדוני ג'אז בתל אביב ובערים אחרות.
קוגל הוא הומוסקסואל  ופעיל באגודה למען הלהט״ב בישראל, והיה שותף כמוזיקאי להקמת להקת ה"גייזמרים" – המקהלה הגאה של האגודה. כמו כן הוא נמנה עם מייסדי "גאווה בליכוד" – קבוצת הלהט"ב בליכוד.
קוגל מתגורר בתל אביב ביחד עם בן זוגו.
הערות שוליים

↑  מיטל יסעור-בית אור, במלחמה: לראשונה הופעלה יחידה צבאית לזיהוי חללים, באתר ynet, 16 באוגוסט 2006
↑  עלי ואקד ואפרת וייס, מלחמת הפתולוגים: ממה נהרגה עביר?, באתר ynet, 26 בינואר 2007
↑  המומחים יחפשו סימני אלימות, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2008
↑  ליאת רותם מלמד, המחליף של היס: סגנו שהתלונן - ד"ר חן קוגל, באתר ynet, 13 במרץ 2013
↑   רויטל חובל, השופטים על הרופאה שהפרקליטות מנסה לטרפד את מינויה: "המאזן לטובתה", באתר TheMarker‏, 26 ביולי 2014
↑  יהודה וינשטיין, היועץ 245-248.
↑  סמדר שילוני, 70 אלף שקל ליום צילום בנתב"ג והאופנוע שהתהפך: מאחורי הקלעים של "מנאייכ", באתר ynet, 4 ביולי 2022
↑  נועם (דבול) דביר, מיטל יסעור בית-אור, פורסמו שני זוכים נוספים לפרס ישראל: גבורה אזרחית לד״ר חן קוגל, ערבות ההדדית לד"ר כוכב אלקיים-לוי, באתר ישראל היום, 20 במרץ 2024
↑  טלי חרותי-סובר, "לא יכולתי לשתוק ובו בזמן לחיות במצפון נקי", באתר ynet, 11 במאי 2006
↑  אטילה שומפלבי, המבקר: לא לפגוע במעמד הפתולוג שהעיד על אי סדרים, באתר ynet, 12 בספטמבר 2002
↑  אביר איכות השלטון 2007 באתר התנועה למען איכות השלטון בישראל
↑  אביבה לורי, טיפול בתיפוף, באתר הארץ, 11 באפריל 2006
↑  חן קוגל, מקהלה עליזה, באתר "GoGay"‏, 1 במרץ 2010
↑  חן קוגל, עצרו את מטס האנרכיסטים, שישלחו גלויה, באתר ynet, 12 באפריל 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ORCID: 0000-0002-1152-0154
רוהן

בלגנדריום של טולקין, ממלכת רוֹהָן או בקיצור רוֹהָן (באנגלית: Rohan, משמעות בסִינְדָרִין: "ארץ הסוסים") היא ממלכה בדיונית הנמצאת בארץ התיכונה. אנשי רוֹהָן, הרוֹהִירִים, ידועים כפרשים מיומנים ואמיצים.
אטימולוגיה

המונח "רוֹהָן", משמעותו בסִינְדָרִין "ארץ הסוסים". השם ככל הנראה נובע מכך שהרוֹהִירִים, אדוני הארץ, רכבו על סוסים בקרב בשדה הקֶלֶבְּרַנְט, מה שגרם לרושם ראשוני שלהם בתור רוכבי סוסים. בנוסף, הרוֹהִירִים התמידו לרכוב על סוסים במהלך שלטונם ברוֹהָן, והם בעליהם של המֵאָרָאִים, סוסים החזקים ומהירים יותר מסוסים אחרים. הראשון שנתן לה את השם הזה הוא הַלָס, בנו של קִירִיוֹן. השם היותר מדויק הוא "רוֹכַנְד" שמתחלק למילים "רוֹךְ" (סוס, סוסים) ו"אַנְד" (ארץ), אך נהוג להשמיט את ה-"ד".
הרוֹהִירִים קוראים לארצם "רִידֵנָה מֵירְק". משמעות השם היא: "ארץ האבירים".
היסטוריה > רקע > רקע גאוגרפי: קָלֵנַרְד'וֹן

בעידן השני, סָאוּרוֹן הוביל צבא גדול למלחמה נגד העֲלָפִים דרך קָלֵנַרְד'וֹן ופלש לאֶרְיָדוֹר דרכה. לאחר שהובס על ידי צבאה של נוּמֶנוֹר ברח באותה הדרך בה הגיע, אך במזרח קָלֵנַרְד'וֹן, החלק הקטן שנשאר לו מצבאו העצום לשעבר הושמד, והוא ברח למוֹרְדוֹר עם משמר ראשו בלבד.
בעידן השלישי, כאשר אֶלְדָקָר חזר מגלותו לגוֹנְדוֹר במטרה לתבוע את כיסאו, הצטרפו אליו רבים מקָלֵנַרְד'וֹן. קָלֵנַרְד'וֹן סבלה כמו כל גוֹנְדוֹר מהמגפה הגדולה. בזמן השלום הזהיר התמעטו תושבי קָלֵנַרְד'וֹן, כאשר הנמרצים מביניהם יצאו למזרח, בזמן שאלו שנשארו לא הרגישו שייכות לגוֹנְדוֹר. חילות המצב לא חודשו, ודמם התערב עם דמם של העמים הסמוכים.
היסטוריה > רקע > רקע אתני: אֵאוֹתֵאוֹד > הקמה: פלישת רוכבי הקרונות

רוכבי הקרונות היו עם או עמים רבים של בני המזרח, אבל היו חזקים ומחומשים טוב יותר מכל בני המזרח שהיו לפניהם. הם תקפו את גוֹנְדוֹר ושיעבדו את אנשי הצפון במזרח ודרום ר'וֹבַנְיוֹן. רבים נמלטו צפונה והקימו את האֵאוֹתֵאוֹד. קָלִימֶהְּטָר, מלך גוֹנְדוֹר, הסתייע באֵאוֹתֵאוֹד בפיקודו של מַרְ'וִינִי והשמיד כמעט שליש מצבאם בדָגוֹרְלָד בשנת 1899. לאחר מכן פרץ מרד של אנשי הצפון המשועבדים, ששרפו רבים מבתיהם, מחסניהם וקרונותיהם של רוכבי הקרונות. אך רובם מתו, בגלל שלא היו חמושים כראוי. בשנת 1944 רוכבי הקרונות ניצחו את האֵאוֹתֵאוֹד ואנשי גוֹנְדוֹר, אך אֵאָרְנִיל, אחד ממצביאי גוֹנְדוֹר, הבריח את רוכבי הקרונות, ורובם מתו בביצות המתים.
היסטוריה > רקע > רקע אתני: אֵאוֹתֵאוֹד > שושלת פְרוּמְגָר

מסופר שפְרוּמְגָר הוביל את עמו לארץ האֵאוֹתֵאוֹד. בנו, פְרָם, ירש אותו. בימיו הטיל אימה על כל סביבתו סְקָתָה "התולע", דרקון שהתגורר באֶרֶד מִיתְרִין. פְרָם קטל אותו ולקח את אוצרו העצום, הנלקח בעיקר מהגמדים. לאחר שהרג את סְקָתָה, הגיעו שליחים מהגמדים, שדרשו ממנו שיחזיר להם את האוצר שנלקח מהם על ידי סְקָתָה. לאחר שסירב ואף לעג להם הם הרגו אותו, אך לפי הנראה לא השיגו את האוצר בחזרה. אחד מצאצאיו של פְרָם היה לֵאוֹד, שעסק באילוף סוסי בר. יום אחד הוא תפס סייח לבן, שגדל להיות סוס שאיש לא הצליח לאלפו. לֵאוֹד ניסה לרכוב עליו, אך נפל מהסוס ומת כשראשו פגע בסלע. הסוס עצמו ברח. בנו, אֵאוֹרְל, היה רק בן 16 במות אביו. הוא נשבע לנקום על מות אביו, אך כשגילה את הסוס, במקום לירות בו ולהורגו כנקמה תפס אותו וקרא לו פֵלָרוֹף. מאז רכב אֵאוֹרְל רק על גבו, ללא אוכף ורסן.
היסטוריה > רקע > רקע אתני: אֵאוֹתֵאוֹד > הקרב בשדה הקֶלֶבְּרַנְט

באחד הימים, אֵאוֹרְל שמע על מצוקתה של גוֹנְדוֹר כנגד הבַּלְכוֹת. הוא אסף צבא גדול של כ-7,000 פרשים וכמה מאות של קשתים רכובים. הוא יצא לדרך ולאחר מספר ימים הגיע לשדה הקרב. מצבם של אנשי גוֹנְדוֹר היה נורא, והם הלכו ונהדפו על ידי הבַּלְכוֹת. אֵאוֹרְל וצבאו הסתערו על הבַּלְכוֹת מאחור והפכו את פני הקרב: הבַּלְכוֹת נרמסו ונפוצו לכל עבר, בעוד שפרשיו של אֵאוֹרְל צדים אותם בשדה הקרב בזה אחר זה. כאות תודה לעזרתם במלחמה, קִירִיוֹן, שליט גוֹנְדוֹר, נתן לרוֹהִירִים את מחוז קָלֵנַרְד'וֹן שיתיישבו בו, והוא ואֵאוֹרְל נשבעו את 'שבועת קִירִיוֹן ואֵאוֹרְל', הקובעת שכל אחת מן המדינות תעזור לחברתה בעת צרה.
היסטוריה > הממלכה > תקופת השושלת הראשונה

אֵאוֹרְל היה שליטה הראשון של ממלכת רוֹהָן, אך לא החזיק בתפקיד זה לזמן רב. הוא קבע את הבירה בפוֹלְד. הוא נספה באחד הקרבות נגד בני מזרח נוספים והמלוכה עברה לבנו, בְּרֵגוֹ. בְּרֵגוֹ הדף את בני המזרח והדף פלישה נוספת, הפעם של בני דוּן, אל מעבר לנהר האַיסֶן. לאחר מכן העביר את הבירה לאֵדוֹרָס וציווה לבנות את מֶדוּסֶלְד, כדי שתשמש משכן למלכי רוֹהָן. בנו השני, אַלְדוֹר, שנקרא "הזקן" בגלל אורך ימיו, הניס את בני דוּן שנותרו ממזרח לאַיסֶן או שיעבד אותם, ואף פלש לשטחם שלהם באֶנֶדְוַּית כפעולת תגמול. בנו הרביעי, פְרֵאָה, ירש את כס אביו בשנת 2645. עליו ועל שני המלכים הבאים אחריו, פְרֵאָוַּין וגוֹלְדְוַּין, לא נאמר הרבה, כי שלום ושפע שררו בשנות שלטונם. בימי דֵאוֹר, המלך השביעי, החלו בני דוּן להציק לרוֹהָן, פלשו לחבל המערבי ופשטו על שבטי הרוֹהִירִים ועל סוסי הרבייה שלהם. דֵאוֹר יצא בראש משלחת מלחמה צפונה, נתקל בקבוצה גדולה של בני דוּן, והרג אותם. לאחר מכן הסיר מצור של בני דוּן על אַיסֶנְגַרְד, אך השליחים ששלח אליה נתקלו במטח חיצים. לימים התגלה ששליטי אַיסֶנְגַרְד, אשר היו קרובים בקשר דם אל אנשי דוּן, פתחו את השערים בפני קבוצה של בני דוּן, שנכנסו לעיר כשאין מי שיעצור אותם וטבחו ביושביה. דֵאוֹר שלח משלחת אל שליט גוֹנְדוֹר, אך הוא אינו הסכים להביא לעזרתם תגבורת. לדֵאוֹר לא הייתה היכולת לסלק אותם משם, והוא נאלץ להשאיר חיל פרשים גדול בחבל המערבי. בני דוּן עדיין שלטו על אַיסֶנְגַרְד גם בימי בנו, גְרַם. בימי המלך התשיעי, הֶלְם, נפלה צרה גדולה על רוֹהָן: אויבים תקפו את רוֹהָן ממזרח, ובני דוּן, שהרגישו שיש להם הזדמנות פז לנקום ברוֹהִירִים, כינסו את אויבי גוֹנְדוֹר ורוֹהָן, חצו את האַיסֶן וירדו מאַיסֶנְגַרְד. הרוֹהִירִים הוכו מכה ניצחת וארצם נכבשה. הרוֹהִירִים שלא נהרגו ולא נלקחו לעבדים ברחו לגאיות ההרים. הֶלְם נוצח וספג אבדות כבדות, ונסוג למצד הקרן ובנקיק מאחוריו (שלימים נקרא "מצולת הֶלְם"). מנהיג בני דוּן, וּוּלְף, ישב באֵדוֹרָס והתכנה "מלך רוֹהָן". בסופו של דבר, בן אחותו של הֶלְם, פְרֵאָלָף, אסף את האנשים שברחו לדוּנְהֵירְג, הפתיע את וּוּלְף באֵדוֹרָס, והמיתו. לאחר השלגים ששטפו את הארץ בתקופת המצור, פקדו את הארץ שיטפונות גדולים ועמק נהר העֵצָנִים הפך לביצה גדולה. הפולשים שבאו מהמזרח מתו מהשיטפונות או נסוגו. בסופו של דבר, גוֹנְדוֹר באה לעזור לרוֹהִירִים, ולפני צאת שנת 2759 בני דוּן נהדפו מהארץ.
היסטוריה > הממלכה > תקופת השושלת השנייה

לאחר שניצח בעזרתה של גוֹנְדוֹר את בני דוּן, הומלך פְרֵאָלָף למלך רוֹהָן. בטקס ההכתרה הופיע סָרוּמָן, הביא מתנות למלך הטרי ושיבח את האומץ של הרוֹהִירִים. הוא התקבל בברכה וניתנו בידו מפתחות אוֹרְתַנְק. בנו המולך אחריו היה בְּרִיטָה "לֵאוֹפָה". בימיו נערכה מלחמה עם האוֹרְקִים. בימי בנו, וָּלְדָה, חשבו שכל האוֹרְקִים מתו, אבל הוא הומת על ידי האוֹרְקִים יחד עם כל בני לווייתו. בנו, פוֹלְקָה, היה צייד גדול, אבל נשבע שהוא לא יצוד אף חיה כל עוד יש אוֹרְק חי אחד ברוֹהָן. לאחר שהושמד מאחז האוֹרְקִים האחרון ברוֹהָן, יצא לצוד את חזיר הבר הגדול של אֶבֶרְהוֹלְט. הוא הרג את החזיר, אך מת מחטיו. בימי שלטונו של בנו, פוֹלְקְוַּין, הרוֹהִירִים התאוששו מפלישתם של בני דוּן. הוא כבש מידיהם את השטח בין נהרות האֲדוֹרְן והאַיסֶן. כאשר שמע שבני הָרָד תוקפים את גוֹנְדוֹר, שלח לעזרתה צבא גדול בראשות שני בניו, פוֹלְקְרֵד ופַסְטְרֵד. שניהם נהרגו בקרב יִתִילְיֵן. שליט גוֹנְדוֹר, טוּרִִין השני, שלח זהב רב כפיצוי על מותם. בנו הרביעי של פוֹלְקְוַּין, פֶנְגֵל, היה חמדן, בין באוכל ובין בממון. בנו השלישי אך בנו הזכר הראשון, תֶנְגֵל, עזב את רוֹהָן כשהגיע לבגרות והתגורר זמן רב בגוֹנְדוֹר, שם נחל כבוד רב משליטה באותם ימים, טוּרְגוֹן. אשתו, מוֹרְוֶּן, ילדה לו שלושה בנים, השני שבהם והזכר הראשון נקרא תֵאוֹדֶן. במות אביו, פֶנְגֵל, קראו הרוֹהִירִים לתֶנְגֵל לחזור, והוא שב ללא רצון. מוֹרְוֶּן נולדה לו עוד שתי בנות ברוֹהָן. האחרונה שבהן, תֵאוֹדְוִּין, נחשבה ליפה מכל בנותיו. זמן קצר לאחר שיבת תֶנְגֵל לרוֹהָן, החל סָרוּמָן להציק לרוֹהָן. בימי שלטונו של בנו, תֵאוֹדֶן, סָרוּמָן נכנס למלחמה גלויה ברוֹהָן. בשנת חייו האחרונה הוביל את הרוֹהִירִים לניצחון במצולת הֶלְם על סָרוּמָן ויצא לעזור לגוֹנְדוֹר כנגד מוֹרְדוֹר. הוא מת בידי המלך־המכשף של אַנְגְמָר בקרב שדות הפֶּלֶנוֹר.
היסטוריה > הממלכה > תקופת השושלת השלישית

את תֵאוֹדֶן ירש בן אחותו תֵאוֹדְוִּין, אֵאוֹמֶר. הוא יצא למסעות מלחמה רבים יחד עם מלך הממלכה המאוחדת של אַרְנוֹר וגוֹנְדוֹר, אָרָגוֹרְן. בימי אֵאוֹמֶר זכו הרוֹהִירִים לשלום שרצו. במותו בשנת 63 ירש אותו בנו, אֶלְפְוַּין "הנאה".
גאוגרפיה

רוֹהָן היא ארץ מישורית, הממוקמת בין שני רכסי הרים: הרי האובך וההרים הלבנים.
גאוגרפיה > מחוזות

רוֹהָן מחולקת לשלושה אזורים עיקריים:
חבל המזרח, הגובל במזרח עם האַנְדוּין ועד לביצות בשפכי נהר העֵצָנִים, ובמערב עם ארצות המלך.
חבל המערב, הגובל במערב עם נהר האַיסֶן במפגשו עם האֲדוֹרְן, ובמזרח עם ארצות המלך.
ארצות המלך, המשתרעות בין החבל המזרחי לבין החבל המערבי, וכללו את אֵדוֹרָס והֵירְגְדֵיל.
גאוגרפיה > גבולות

גבולות ממלכת רוֹהָן נקבעו עוד על ידי קִירִיוֹן ואֵאוֹרְל לאחר הקרב בשדה הקֶלֶבְּרַנְט.
הגבול הצפוני היה מגבולותיה של אַיסֶנְגַרְד והלאה מזרחה לאורך גבולותיו הדרומיים של יער פַנְגוֹרְן עד לנהר צלוּל-זרם.
הגבול המערבי היה מנהר האַיסֶן במפגשו עם האֲדוֹרְן, והלאה צפונה אל אַיסֶנְגַרְד.
הגבול המזרחי היה מהאַנְדוּין והמצוק המערבי של אֵמִין מוּיל ועד לביצות בשפכי נהר העֵצָנִים.
הגבול הדרומי היה ההרים הלבנים.
צבא > פיקוד

על צבאה של רוֹהָן פיקדו שׂרי־האלף של הספָר. תחום פיקודו של שׂר־האלף הראשון היו ארצות המלך. הוא פיקד על הפרשים של מפקד אֵדוֹרָס, שגויסו מהאזור הזה ומהשטחים של הספָר המערבי והמזרחי שאֵדוֹרָס הייתה נקודת הכינוס הנוחה להם ביותר. שׂרי־האלף השני והשלישי קיבלו שטח הפיקוד לפי צורך השעה. שׂרי־האלף של הספָר יכלו להחזיק בביתם אֵאוֹרֶד למקרה הצורך, אותו יכלו להפעיל לפי שיקול דעתם. הבסיסים שלהם היו באֵדוֹרָס, אַלְדְבּוּרְג ומצולת הֶלְם.
צבא > מִפקדים

בשעת מלחמה נערכו שלושה מִפקדים: מִפקד אֵדוֹרָס, שכלל את אנשי ארצות המלך והספָר המזרחי והמערבי שהיה להם יותר נוח להתכנס באֵדוֹרָס, ונערך באֵדוֹרָס; מִפקד הספָר המזרחי, שנערך באַלְדְבּוּרְג; ומִפקד הספָר המערבי, שנערך ככל הנראה במצולת הֶלְם.
צבא > אֵאוֹרֶד

"אֵאוֹרֶד" היא ההגדרה הרוֹהִירִית לקבוצה כלשהי של פרשים המשרתת זמן מסוים, או לפעמים בדרך קבע בצבא המלך. בימיו של פוֹלְקְוַּין, שסידר את הצבא מחדש, נחשב "אֵאוֹרֶד" לכ-120 פרשים חמושים לפחות. משמעות המונח היא "רוכב סוסים".
צבא > אֵאוֹהֶרֶה

"אֵאוֹהֶרֶה" היה המונח שניתן לכל חיל הפרשים של רוֹהָן, שהורכב מכל האֵאוֹרֶד. האֵאוֹהֶרֶה היה תחת פיקודו של המלך בעצמו, שכן כל הצבא מעולם לא הוצב אלא במקרה של מלחמה. תֵאוֹדֶן היה יכול לאסוף רק 10,000 פרשים, מתוכם רק 6,000 באו לעזרתה של מִינַס טִירִית.
תרבות

השמות והפרטים הרבים של התרבות הרוֹהִירִית נגזרים מתרבויות גרמאניות, במיוחד זו של האנגלו-סקסונים ושפתם: האנגלית העתיקה, אליה חש טולקין זיקה חזקה. אנגליה האנגלו-סקסונית הובסה על ידי הפרשים של הנורמנים בקרב הייסטינגס, וכמה חוקרי טולקין הציעו כי הרוֹהִירִים הם ההתבטאות של טולקין לרצונו לכך שהייתה חברה אנגלו-סקסונית ששמרה על "תרבות הרוכבים", והייתה מסוגלת להתנגד לפלישה כזו.
תרבות > סוסים ולחימה

צבאות הרוֹהִירִים היו ברובם פרשים. היחידה הטקטית הבסיסית הייתה האֵאוֹרֶד, מילה אנגלית עתיקה עבור "יחידה של פרשים, פרש", אשר בזמן מלחמת הטבעת פירושה היה כוח צבאי של לפחות 120 רוכבים.
בזמן מלחמה, כל אדם כשיר היה חייב להתגייס. הרוֹהִירִים היו מחויבים בשבועת אֵאוֹרְל לעזור לגוֹנְדוֹר בעתות סכנה, והאחרונה ביקשה את עזרתם באמצעות מתן החץ האדום.
תרבות > שפה

מקורה של שפתם, הרוֹהִירִית, הוא בחלקים העליונים של האַנְדוּין. למרות קרבתה ללשון המערב, הרוֹהִירִית לא הייתה מובנת לדוברי השפה הזאת. הרוֹהִירִית מתוארת על ידי לֵגוֹלָס ”כמו הארץ עצמה: פעמים היא עשירה ושופעת, ופעמים היא חמורה ונוקשה כהרים.” טולקין ביסס את הרוֹהִירִית על האנגלית העתיקה.
סמלה

סמלה הוא סוס לבן הרץ במישור עשב ירוק. ישנם חוקרים שאומרים שטולקין שאב את הסמל מהסוס הלבן של אפינגטון שנחצב בדשא של מורדות הגיר באנגליה. הסמל בסרטיו של פיטר ג'קסון שונה ומראה סוס לבן על רקע שמיים שחורים, כששמש מאירה בהם ללא אור.
בסדרת סרטי "שר הטבעות"

סצנות רוֹהָן בטרילוגיית שר הטבעות צולמו בהר סאנדיי (אנ') שבמחוז קנטרברי בניו זילנד, שם צולמה העיר אֵדוֹרָס, ובאזור מאגר פולבורן (אנ') שבמחוז אוטגו. את המלך תֵאוֹדֶן גילם ברנרד היל ואת הנסיכה אֵאוֹוִּין גילמה מירנדה אוטו.
בסדרת סרטי "שר הטבעות" > שר הטבעות: מלחמת הרוהירים

בדצמבר 2024 יצא לאקרנים סרט בשם "שַׂר הַטַבָּעוֹת: מִלְחֶמֶת הַרוֹהִירִים", המציג את כיבוש רוֹהָן בידי בני דוּן. במרכז העלילה ניצבת הרה, בתו הצעירה של הֶלְם. העלילה מתחילה בכך שפְרֵקָה מציע לחזק את רוֹהָן באמצעות נישואין בין בנו, וּוּלְף, לבין הרה. הֶלְם מסרב בתואנה שזה ניסיון להשיג את הכתר והורג את פְרֵקָה. את כוחות האויב מוביל וּוּלְף, מנהיג אכזר ולא חכם במיוחד, שמבקש לנקום במלך רוֹהָן על כך שהרג את אביו. בעבר וּוּלְף אמור היה לשאת את הרה לאישה, אך הרה העדיפה להפנות עורף למסורת ולבחור ברווקות - מה שרק מגביר את הטינה שלו כלפיה. וּוּלְף מצליח לכבוש את כל הממלכה יחד עם צבאו חוץ ממצודת הֶלְם (שאז נקראה מצודת 'משהו אחר כלשהו' בעיקר בשביל להזכיר את 'שני הצריחים') שנאלצת להתקיים במצור אכזרי בחורף קשה כשהאויב צר בשעריה.
היצירה בידי טולקין

| --- | --- |
 :  ראו גם – מלך רוהן: השוואת מלכי רוֹהָן לביאוולף
ככתוב למעלה, טולקין ביסס את רוֹהָן על האנגלו-סקסונים ועל סוסים. למעשה, טולקין בהתחלה לא ידע לאיזה צד לשייך את הרוֹהִירִים, ורק לאחר שהמציא את שפתם, קבע שיהיו לצד גוֹנְדוֹר. הגיבור ביאוולף (אנ'), מהאפוס באותו השם, חולק זיקה הדוקה עם רוב מלכי רוֹהָן. ניתן לטעון שרבים מהתכונות והמאפיינים שנמצאו בבית אֵאוֹרְל ניתן לייחס לביאוולף. למשל: אחד המאפיינים המובהקים ביותר של ביאוולף שמגדיר אותו כגיבור האפוס הוא כוחו העוצמתי. המוניטין שלו מבחינה זו בולט ביותר כאשר הגיבור מכריז בפני אנשיו שהוא לא ילחם במפלצת גרנדל בשום נשק מלבד ידיו שלו. דבר זה הולם את הֶלְם, המכונה "יד-פטיש", שהרג את פְרֵקָה באגרוף.
ראו גם

מלכי רוהן – רשימה של שליטיה של הממלכה
בית אאורל – משפחת המלוכה
ביאורים

1 2 3 4 5  לעידן השלישי
↑  בצורה זאת התחיל הסכסוך בין בני דוּן לרוֹהָן, שנמשך שנים רבות עד הקמת הממלכה המאוחדת של אַרְנוֹר וגוֹנְדוֹר.
↑  פְרֵאָה ירש את הכס משום ששלושת הקודמים היו בנות.
↑  הם נכנעו לבסוף לפְרֵאָלָף לאחר שהרוֹהִירִים הדפו את הפולשים מן הארץ.
↑  כמובן שאין הוא היה מלך רוֹהָן באופן רשמי, אלא הוא רק כינה את עצמו כך.
↑  גוֹנְדוֹר לא באה לעזור לרוֹהָן לפני כן מכיוון שלה היו בעיות משלה עם אוּמְבָּר והָרָד.
↑  הֶלְם ובניו נספו במצור.
↑  כיוון ששני בניו הבכורים של פוֹלְקְוַּין, פוֹלְקְרֵד ופַסְטְרֵד, מתו בקרב, סביר להניח שאחריהם הייתה בת, כך שפֶנְגֵל הוא בנו הרביעי.
↑  לעידן הרביעי
↑  עם זאת, ההוֹבִּיטִים זיהו בשפה זאת מילים רבות.
↑  דבר זה הגיוני יחסית, משום שהסוס הלבן של אפינגטון נמצא כ-15 ק"מ בלבד ממקום מגוריו.
↑  יש הסוברים שזהו ירוק ממש כהה.
↑  במקור היא הייתה חסרת שם.
יהודה אריה ממודנה

| --- | --- |

רבי יהודה אריה ממודנה, הרב אינו חובש כיפה על פי פסק שלו   הציור פורסם על ידו בספר באיטלקית שנדפס ב-1638
 לידה:  23 באפריל 1571 ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 פטירה:  21 במרץ 1648 (בגיל 76) ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 מדינה:  הרפובליקה של ונציה 
 תקופת הפעילות:  ? – 21 במרץ 1648 
 רבותיו:  שמואל בן אלחנן יעקב ארקיוולטי 
 
ר' יהודה אריה ממודנה (מוכר גם בראשי התיבות ריא"ם; כ"ח בניסן של"א, 23 באפריל 1571 – כ"ז באדר ת"ח, 21 במרץ 1648) היה רב, דרשן, סופר, משורר ומגיה ספרים.
קורות חייו

יהודה אריה נולד בוונציה ליצחק ולרחל דיאנה מהעיר מודנה במחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה, נצר למשפחה יהודית מכובדת שגורשה מצרפת והתיישבה בעיר מודנה. בילדותו נודע יהודה אריה כעילוי, ובגיל שנתיים וחצי קרא את ההפטרה בבית הכנסת המקומי. כשמלאו לו שלוש שנים ידע לתרגם קטעים מן התורה לאיטלקית. כשהיה בן עשר למד תורה בפדובה, ומאוחר יותר הרחיב את ידיעותיו גם לספרות איטלקית, מוזיקה, משחק וריקוד.
בגיל תשע-עשרה נשא לאישה את בת דודתו, רחל. רוב חייו עברו עליו בסבל רב - הוא התמכר להימורים והפסיד את כל כספו, מבין שלושת בניו האחד מת, השני נרצח, והשלישי נסע לברזיל וחזר רק אחרי מות אביו. אשתו רחל חלתה במחלת נפש קשה.
היה תלמידו של הרב שמואל יהודה קצנלבוגן (המהרשי"ק) ושל רבי שמואל בן אלחנן יעקב ארקיוולטי מחבר הספר "ערוגת הבושם". עבד כמורה, ובגיל 23 מונה לדיין ודרשן בעירו ונציה וכן כיהן כראש הישיבה הכללית של ונציה. נודע כדרשן מצוין ולדרשותיו הקשיבו גם גוים. עסק בהוראה שנים רבות, ועם תלמידיו הרבים נמנו גם נוצרים. אחד מתלמידיו הבולטים היה רבי שאול לוי מורטרה, לימים רב הקהילה ואב"ד באמשטרדם.
מלבד עיסוקיו של מודנה בתחומי היהדות, עסק גם במקצועות חופשיים, והיה מנהל תיאטרון ואקדמיה למוזיקה בגטו של ונציה.
רבי יהודה אריה ממודנה נפטר בעירו ונציה בכ"ז באדר ה'ת"ח (1648).
ספריו

בגיל 13 (לפי עדות עצמו) כתב חיבור משעשע נגד הימורים בשם סור מרע המציג דיאלוג בהלכה, בהגות, בספרות ובפלפול בין שני חברים - אלדד ומידד: האחד מרבה להמר, ואילו השני מנסה להניאו מכך. בחיבור זה מתגלה כתיבתו המשחקית של ריא"ם שתלווה אותו לאורך כל כתיבתו. הרבה לעסוק בפולמוס עם נוצרים, ובתחום זה כתב את ספרו מגן וחרב (אולם נמנע לקחת חלק פעיל בוויכוח פדובה). עסק גם בסמכותה ובאמינותה של התורה שבעל פה, בתחום זה כתב את הספר שאגת אריה נגד החיבור האנטי-רבני "קול שחל" (אותו כינה "קול סכל") ואת המאמר מגן וצנה נגד טענות אוריאל אקוסטה. האמין במיסטיקה ובאסטרולוגיה, אך התנגד בחריפות לקבלה; בתחום זה כתב את הספר ארי נוהם וכן ספר בשם בן דוד נגד האמונה בגלגול נשמות.
"ארי נוהם" שנכתב בשנת 1639, היה החיבור השני שהוקדש כולו לביקורת הקבלה והזוהר (באופן חלקי קדם לו "בחינת הדת" של ר' אליהו דלמדיגו). המניע המרכזי להתרחקותו של רבי יהודה אריה די מודינה מהקבלה ולכתיבת הספר היה הגושפנקא שהמיסטיקנים הנוצרים לקחו מהקבלה ומספר הזוהר לבניין שיטתם בקבלה נוצרית[דרוש מקור]. את הספר כתב בעבור ר' יוסף חמיץ, שהיה אחד מתלמידיו. בספר מתח רבי יהודה אריה די מודינה ביקורת קשה על הקבלה, וטען כי ספר הזוהר הוא זיוף מאוחר בעל תכנים פסולים. וכך כתב: "שהוא חבור חדש ולא מקובל, ואינו מרשב"י ולא מתלמידיו, רק המצאת איזה אחד מן האחרונים". בספר הוא עמד על סימני איחור בזוהר, אי-דיוקים כרונולוגיים, הבאת תפילות מאוחרות, והוכחות לשוניות לטענותיו.
כמו כתבי פולמוס אחרים שלו, כך גם ספר זה לא יצא לאור אלא לאחר פטירתו, אולם הוא עשה רושם בציבור ורבנים שונים יצאו להגן על הזוהר והקבלה מפני טענותיו. לדוגמה הרמח"ל בחיבוריו "חוקר ומקובל", "מאמר הוויכוח" ו"מלחמת משה", שהמחקר זיהה כמענה לטענותיו. וכן הרב יצחק אייזיק חבר בספרו "מגן וצינה" והרב אליהו בן-אמוזג בספרו "אימת מפגיע על אר"י" התמודדו עם טענותיו.
הדפסת הספר נתעכבה עד לשנת 1840. עם צאתו לאור, השתמשו בו אנשי תנועת ההשכלה כנשק נגד המסורות המיסטיות הקבליות, שנתפסו בעיניהם כנחותות. בהקדמתו של יצחק שמואל רג'יו לספר "ארי נוהם" כתב:
"קח לך את הספר הזה כארי ינהום לפניהם תועבותם ויגד לעמך פשעם ואת בני ישראל חטאותם. אותו תשים לפניהם למען יבשו ויכלמו מאשר המה עושים (...) אף ידי תכון עמו לרדוף ולהשיג כל משאות שוא ומדוחים המחבלים (...) אמחצם ולא יוכלו קום ואזרם כקש לפני רוח".
בתיווכו של משכיל יהודי אירופאי, הגיעו שניים מכתביו של די מודינא כנגד הקבלה גם לידיעתם של כמה מתלמידי החכמים של העיר צנעא שבתימן, ובראשם הרב יחיא קאפח.[דרוש מקור] חיבורים אלה השפיעו על הרב קאפח השפעה גדולה עד כדי הקמת תנועת דור דעה, על כתבים אלו הִרבה להסתמך בחיבורו כנגד הקבלה 'מלחמות השם'. כאשר שלח הרב קאפח את ספרו לירושלים לעיונו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, השיב לו הרב קוק כי עיקרי טענותיו כנגד הקבלה וספר הזוהר כבר הושמעו מימים ימימה, ונראה שבכך התכוון, בין השאר, לחיבוריו של די מודינא. הרב קאפח השיב לרב קוק תשובה ארוכה ומפורטת, בה הוא מבסס את טענותיו מתוך ראיות מהתנ"ך והתלמוד והמדרשים, ולא על חיבורי די מודינא.
בשנת 1998 מלאו 350 שנה לפטירתו של די מודינא. לציון המאורע ערך מכון בן צבי בשיתוף "המכון לחקר יהדות איטליה" של "חברת יהודי איטליה" בירושלים, כינוס מדעי בינלאומי. ההרצאות שנאמרו בכנס פורסמו בספר אריה ישאג (2003).