stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב טננברג
הערות שוליים

↑  דורון ארזי, ‏מודיעין האלחוט של הצבא הגרמני, מערכות 327, דצמבר 1992, עמ' 27
| החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה |
| --- | --- | --- |
| הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית | קרב שטלופנן • קרב גומבינן • קרב טננברג • הקרב הראשון על האגמים המזוריים • הקרב השני על האגמים המזוריים |  |
| קרב גליציה | קרב קרשניק • קרב קומרוב • קרב גנילה ליפה • קרב רווה • המצור על פשמישל |  |
| המערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה | קרב סריקמיש • מתקפת ארזורום • קרב ארזינג'אן • קרב באש-אפאראן |  |
| קרבות נוספים | הקרב על הוויסלה • קרב לודז' • מתקפת גורליצה-טרנוב • הנסיגה הגדולה • מתקפת ברוסילוב • קרב קובל • מתקפת קרנסקי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558299105171  PLWABN: 9810661257905606  LCCN: sh85132327  NKC: ph312536 
המצב ב-26 באוגוסט 1914 (צבא גרמניה: אדום, צבא רוסי: כחול)
המצב ב-28 באוגוסט 1914 (צבא גרמניה: כחול, צבא רוסי: אדום)
המצב ב-30 באוגוסט 1914 (צבא גרמניה: אדום, צבא רוסי: כחול)
הינדנבורג (משמאל) ולודנדורף בטננברג
מלחמת האזרחים השנייה בצ'אד

מלחמת האזרחים השנייה בצ'אד החלה בדצמבר 2005 ונסתיימה בשנת 2010. במלחמה זו לחמו כוחות הביטחון של שלטון צ'אד בראשותו של הנשיא אידריס דבי, בכוחות מורדים שנתמכו על ידי ממשלת סודאן, והמלחמה נסתיימה בניצחון השלטון על כוחות המורדים.
רקע

בשנת 1891 הפכה צ'אד לקולוניה צרפתית והייתה תחת שליטתה עד שנת 1960, השנה בה קיבלה עצמאות בהנהגתו של פרנסואה טומבלבאי. מאז הייתה צ'אד נתונה למלחמת אזרחים בין הערבים-המוסלמים שבצפון המדינה, לבין הנוצרים הסאב-סהריים בדרומה (נוצרים שהגיעו מאזורים באפריקה שמצויים דרומית למדבר סהרה). כתוצאה מכך, לכל אורך ההיסטוריה של צ'אד, שרר במדינה מצב של חוסר יציבות בהנהגת המדינה ובמוסד הנשיאות. אחד מביטויי חוסר היציבות היה החלפת ההנהגה לסירוגין בין הנוצרים הדרומיים למוסלמים הצפוניים, כאשר כל פעם, כשאחד מן הצדדים היה בשלטון, הוא "זכה" למלחמת אזרחים מן הצד השני. לפיכך, הייתה צ'אד בצילן של מלחמות אזרחים במשך שנים רבות. מלחמות אזרחים אלו גבו מחיר כבד מאזרחי המדינה ומהנהגתה. צרפת, השליטה הקולוניאלית הקודמת בצ'אד, ולוב, שכנתה הצפונית, התערבו לאורך השנים פעמים אחדות במלחמות אזרחים אלו.
נשיא צא'ד, אידריס דבי, המכהן מאז שנת 1996 הוא במקור מוסלמי מצפון המדינה, אדם בעל עבר צבאי עשיר, ששימש כטייס קרב וכרמטכ"ל צבא צ'אד. בשנות ה-80 קשר אידריס דבי את גורלו עם היסנה הברה, אחד המצביאים הצבאיים הבולטים בצ'אד, שלימים הפך לנשיא המדינה, וקידם את דבי במעלה הסולם הפוליטי. בתקופה זו הצטיין דבי בחיסול הכוחות הפרו-לוביים במזרח צ'אד, ומונה ליועץ צבאי מיוחד של הנשיא הברה. ב-1989, על רקע כוחם העולה של חיילי המשמר הנשיאותי נוצר קרע ביחסים בין דבי להברה. הברה האשים את דבי בניסיון לתכנן הפיכה צבאית במדינה, ואילץ אותו להימלט ללוב. משם עבר דבי לסודאן, וייסד בה את תנועת ההצלה הפטריוטית לצ'אד, תנועת מחתרת בתמיכת סודאן ולוב, שבצעה מבצעים צבאיים נגד משטרו של הברה.
ב-10 בנובמבר 1990 יצאו אנשיו של דבי למתקפה מוחצת נגד כוחותיו של הברה, וב-2 בדצמבר השלים דבי את המהפך הצבאי, והפך לנשיא המדינה בפועל. כתוצאה מהפיכה זו חלה בתחילת שנות ה-90 רגיעה במלחמת האזרחים. מצב שאִפשר את שיקום המדינה, ויצר עבור דבי חלון הזדמנויות למיסוד שלטונו באופן מלא. לאחר שנת 1996 קיים דבי את הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בצ'אד, בהן נבחר לנשיא הדמוקרטי הראשון בהיסטוריה של המדינה.
בשנת 1998, שנתיים לאחר בחירתו הדמוקרטית של דבי לנשיא, החלה מהפכה מזוינת בצפון המדינה תחת הנהגתו של יוסוף טוגואימי. טוגואימי כיהן כשר הביטחון בממשלתו של הנשיא דבי, עד אשר הקים באותה השנה (בתמיכתה של לוב), תנועת נגד מחתרתית בשם MJDT (תנועת הדמוקרטיה והצדק של צ'אד). תנועה זו ניסתה במשך כ-5 שנים להפיל את שלטונו של דבי, אך כשלה. לאורך כל התקופה, נעשו ניסיונות רבים להגיע להסכמי שלום (כולל ניסיון של לוב בשנת 2002 לעצירת הלחימה), אך כולם נחלו כישלון. השינוי במצב המדיני החל בשנת 2003, בעימות בחבל דארפור, אשר זלג לתוך גבולות צ'אד. בעקבות העימות נוצרה מציאות של מחנות פליטים המלאים בפליטים מצ'אד עצמה ומשכנתה סודאן. מציאות זו נוצרה כתוצאה מניסיונות בריחה כושלים של פליטים דרפורים, אשר נרדפו על ידי ממשלת סודאן, ושל אזרחי צ'אד אשר מאסו באלימות המורדים ומהלחימה במדינה. סודאן, מתוך אינטרס לפגוע בדרפורים, התערבה במאזני הכוחות בפנים צ'אד, וסיפקה למורדים הצ'אדיים נשק וסיוע צבאי-כלכלי. כתגובת נגד, החלה ממשלת צ'אד לתמוך במורדים הסודנים הנלחמים בשלטון המקומי.
גורמים לפרוץ המלחמה

הקרב בבירת צ'אד נג'מנה בתחילת דצמבר 2005, התרחש באופן לא מפתיע והיווה את תחילת המלחמה. בשנים שקדמו לפרוץ המלחמה ניסתה ממשלת סודאן להפיל את נשיא צ'אד, אדריס דבי, תוך שימוש בקבוצות מורדים צ'אדיות. הקרבות האכזריים בין קבוצות המורדים הצ'אדיות, קבוצות המורדים הדרפוריות וממשלות צ'אד וסודאן נמשכו כ-5 שנים. מלחמה זו הייתה תוצאה של מספר גורמים;
ראשית, המלחמה היוותה המשך ישיר של הקונפליקט בין דארפור וצ'אד. קונפליקט שכלל מאבקים על כוח וטריטוריה.
נוסף על כך, המתחים הפנימיים בצ'אד עם חזרתו של דבי לשלטון צבאי יחיד, וצמיחת הפוליטיקה האזרחית בנג'מנה יצרו גם כן קרקע פורייה למלחמת אזרחים. דבי נשען על מעגל צר של קרובים ממשפחתו, תוך שימוש בכספי המדינה כרכושו האישי, ומתן סיוע בתמורה לנאמנות אזרחית של תומכיו. שיטת פעולה זו שלו הקימה לו מתנגדים רבים מהאוכלוסייה הערבית הצ'אדית, אשר נפגעה מכך שנידה שרים ערביים ממשלתו, וכן השיק קמפיין המגנה את הקבוצות הערביות ומציב אותן כחלק מהג'נג'וויד וכשכירי חרב בידי ממשלת סודאן. (האג'נדה של דבי הייתה להציג עצמו כפרו-מערבי, המשמש כחומת מגן מפני סודאן, המאיימת על המערב בתהליכי הערביזציה ואיסלמיזציה אותם היא מקדמת. ההתנערות מהקבוצה הערבית הגדילה את הסיכון להעתקת הפערים האתניים בין ערבים ללא ערבים הקיימים בדארפור גם לצ'אד).
גורם שלישי היה האסטרטגיה הסודנית לניהול ביטחון גבולותיה, תוך התייחסות למדינות החלשות שמסביבה כלא יותר מאשר שטח פוטנציאלי להרחבת גבולותיה.
בשנת 1990 הרחיבה מדיניותה הביטחונית של סודאן את הלגיטימציה של דבי לשלטון צבאי, ובמקביל הובילה לתהליכים מיליטריסטיים דומים במדינות כמו אריתריאה, אתיופיה, אוגנדה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, והרפובליקה המרכז אפריקאית. באופן דומה למהלכיה של סודאן לשליטה באליטות הפרובנציאליות בדרפור באמצעות שילוב של פעולות תגמול וסחיטה כלכלית, פעלה סודאן גם לטובת השליטה במעברי הגבול האחרים שלה. התחרות האזורית על דומיננטיות במרחב העצום של מרכז אפריקה, נשלטה לרוב בפועל על ידי אליטות מקומיות, ורק לעיתים נדירות על ידי סמכויות המדינה. אזור זה נמצא במרכז המתח בין מדינות האזור שכללו את צ'אד, הרפובליקה המרכז אפריקאית, צפון הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, וחלקים מטריפולי, אשר התחרו גם הן על השליטה וההשפעה האזורית בדומה לסודאן.
יסודות המתח בין דארפור וצ'אד

מערכת היחסים בין צ'אד וחבל דארפור שבסודאן, רווייה, לאורך העשורים האחרונים, בעליות ובמורדות. חבל דארפור נמצא במרכז הסכסוך שבין המדינות במרחב הגאוגרפי שבו הוא מצוי, וסובל מדחיקת הכוחות המורדים אליו לאורך ההיסטוריה.
הנשיא אדריס דבי עלה לשלטון ב-1990, על בסיס הסכמה משותפת עם ח'רטום (שנמשכה 12 שנים), לפיה כל אחת מהמדינות תמנע מלתמוך במורדי השלטון במדינה האחרת.
כאשר המורדים הסודנים מחבל דארפור החלו להתארגן לפעילות אנטי שלטונית רחבה בשנים 2002 ו-2003, ניסה דבי, כחלק מההסכם עם ממשלת סודאן, לנתק עצמו מהם. במסגרת זו, בניסיון לערער את המורדים ולפצלם, השתתף במספר פעולות צבאיות כנגדם וכן תיווך את הפסקת האש הראשונה במלחמת אבצ'ה בספטמבר 2003 ונג'מנה באפריל 2004. ניסיונות אלו לא צלחו. אך מפני שדבי יזם משא ומתן ותהליכי שלום עם המורדים, הוא הצטייר כתומך ישיר של המורדים מדארפור. בנוסף לכך, קבוצות המורדים הדארפוריות פעלו גם בשטחי צ'אד הגובלים עם סודאן וכדי לפתור את החזית הזו נאלץ הנשיא דבי לתמוך בצבא לשחרור סודאן (SLA) ובתנועה לצדק ושוויון (JEM). לפיכך, הפר דבי בפעם הראשונה את ההסכם עם סודאן, ובאמת תמך בגלוי במורדים סודנים הלוחמים כנגד ממשלתם. בתגובה, החלה הממשלה הסודנית בדצמבר 2005 לתמוך במורדים הצ'אדיים, שתקפו את עיר הגבול אדרה. בשל כך נוצר מצב בו כל מדינה תומכת במורדים של שכנתה ובעצם ישנו מצב של לחימה לא ישירה בין שתי המדינות.
שנה לאחר מכן הכריז דבי כי סודאן וצ'אד נמצאות במצב של מלחמה. מלחמה זו השפיעה באופן מכריע על השתלשלות המרד בצ'אד, וזאת משום שממשלת סודאן סיפקה למורדים הצ'אדים משאבים כלכליים ונשק שלא יכלו לאפשר לעצמם בעבר. כתוצאה מכך, התגברה מלחמת האזרחים הצ'אדית והגיעה לשיאה עם התקוממות המורדים על נג'מנה באפריל 2006. בתקיפה זו ניסתה ממשלת סודאן להשתלט על נג'מנה, להחליש את דבי, ולהרחיב את כוחה באזור. קרב זה הסתיים באופן מפתיע וחריג לטובתו של הנשיא הצ'אדי, אשר זכה לתמיכה מארגון JEM הסודני בתוך גבולותיה של צ'אד.
מאבקי הכוח בין שלטונות צ'אד וסודאן היוו רכיב מרכזי במלחמת האזרחים השנייה בצ'אד, כאשר כוחות JEM בתמיכתו של דבי חומשו על מנת להדוף את כוחות האופוזיציה והמורדים, שחומשו על ידי ממשלת סודאן.
הכוחות שהשתתפו במלחמה

בלחימה השתתפו כוחות ממשלת צ'אד, מספר קבוצות מורדים צ'אדיים וקבוצות מורדים סודאנים. החזית המאוחדת לשינוי דמוקרטי (FUC) הייתה קבוצת מורדים דומיננטית, אשר הורכבה מאיחוד של שמונה קבוצות מורדים קטנות. האיחוד התרחש במזרח צ'אד בדצמבר 2005, בהנהגת מוחמד נור עבד אל כרים. כוחותיו מנו כ־1,000 ילדים לוחמים מכלל הלוחמים הפעילים. ב-24 בדצמבר 2006 נחתם הסכם שלום בין דבי לבין עבד אל כרים שסיים את הלחימה וכיהן בממשלת צ'אד בתור שר ההגנה למשך 9 חודשים בשנת 2007.
איחוד הכוחות למען דמוקרטיה ופיתוח (UFDD) היא קבוצת מורדים גדולה נוספת אשר הוקמה באוקטובר 2006 בהנהגתו של מוחמד נור. ב-22 באוקטובר באותה שנה. האיחוד בהנהגת נור הנחיל מכה קשה וכבש את העיר גוז ביידה במזרח צ'אד.
קבוצת מורדים נוספת שקמה בשנת 2006 ולקחה חלק בלחימה, היא איחוד הכוחות הדמוקרטיים (RAFD) בהנהגת טימנה ארדימי, אחיינו של דבי. 12,000 חיילים היו תחת הנהגתו של ארדימי באותה תקופה, ולקחו חלק בלחימה. בנוסף לכוחות אלו, גם מיליציות הג'אנג'וייד המורכבות משבטים ערבים סודנים וכוחות מורדים קטנות לקחו חלק בלחימה. לטענתה של ממשלת צ'אד, סודאן תמכה במורדים במהלך הלחימה באמצעות אספקת נשק והעברת כספים. לוב ודיפלומטיים רבים ממדינות אחרות ניסו לגשש, להרגיע את רוחות הלחימה ולחתור לתהליך של שלום בין המורדים לבין ממשלת צ'אד.
תוצאות המלחמה

במהלך הלחימה עצרה הממשלה, באופן שרירותי, אזרחים שהיו חשודים כמורדים (לעיתים קרובות מעצרים אלו התבצעו על בסיס מוצא אתני) והעמידה אותם לדין. עצורים אלו עברו עינויים קשים מאוד והוחזקו בבתי מעצר לא רשמיים שתנאי הכליאה בהם מהקשים ביבשת אפריקה. בנוסף, אזרחים רבים הושתקו ונשללה מהם זכות הביטוי בניגוד לחוק שנחקק ב-2007. מכיוון שמערכת המשפט הייתה חלשה עד לא קיימת, נוצר מצב של חברה ללא ענישה. חברה שבה כוחות הביטחון של הממשלה התעללו, אנסו והרגו אזרחים רבים במדינה. דוגמה לכך היא העובדה שלא התבצעו חקירות ומעצרים לאחר העימותים באם-דאם (2009) שהתבצעו בהם מקרי אונס ורצח רבים.
בסוף מלחמת האזרחים בצ'אד, בשנת 2010 המדינה הייתה במשבר הומניטארי חמור. משבר הומניטארי זה נוצר משילוב של תנאי מחיה מדבריים קשים מלכתחילה (בצורות ארוכות וחוסר במקורות מזון) ותקופות ממושכות של לחימה. אזרחים ופליטים רבים נותרו ללא כל רכוש, בית או מצבור של מזון ומים. המלחמה גרמה לעלייה בכמות האזרחים בעלי נכויות ומחלות זיהומיות קשות. ילדים רבים נותרו ללא הורים אשר ידאגו לבריאותם ותזונתם, ומשפחות רבות נאלצו להסתדר ללא מפרנס או לחלופין לסעוד בן משפחה פצוע.
על פי נתונים של דו"ח של "congressional research service" בסוף המלחמה נכון ל-01.07.10 כשני מיליון אזרחים צ'אדים חיו ברעב חמור. בנוסף, באזור המערב הסהלי של הארץ, תוכנית המזון העולמית הזהירה כי כ-60% ממשקי הבית בצ'אד (כ -1.6 מיליון אנשים), נמצאים בחוסר ביטחון תזונתי. ארגוני סיוע מזהירים כי המצב בצ'אד הוא קריטי, במיוחד עבור אזורים מרוחקים במערב, עם נוכחות קטנה של סיוע בינלאומי. אזורים אלו הופכים ללא נגישים בתקופות גשומות ולכן משלחות סיוע הומניטריות מתקשות להגיע לאזרחים במשך תקופות ארוכות, דבר הגורם לעלייה במקרי המוות מרעב.
מעל ל-200,000 צ'אדים שהתגוררו באזור מזרח צ'אד נאלצו לעזוב את בתיהם. בנוסף לפליטים אלו, למעלה מ-340,000 פליטים מהרפובליקה מרכז אפריקה וחבל דארפור בסודאן ברחו מן האלימות במדינותיהם למחנות הפליטים שקמו בצ'אד. מחנות הפליטים הוקמו, בעזרת הניצבות העליונה של האו"ם לפליטים (UNHCR) במזרח ודרום צ'אד. כתוצאה מנוכחות דלה של כוחות ביטחון מצד ממשלת צ'אד, מחנות פליטים אלו היו יעד קל להתקפות מצד חוליות שודדים. אותן התקפות הותירו את מאות אלפי הפליטים במחנות בתת-תנאים, חוסר במזון ובתרופות. השיקום של האזור ושל הפליטים נמשך שנים רבות ועדיין ישנם נזקים רבים שלא שוקמו באזורי הלחימה בכלל, ובמזרח צ'אד בפרט. חוסר היציבות באזורי הלחימה ובמדינה כלל, השפיע גם על כ-700,000 צ'אדים שקהילותיהם ניזוקו מהלחימה ומההגירה של הפליטים הרבים.
תהליך השלום

ב-13 באוגוסט 2007 נעשה ניסיון להסכם שלום שנחתם מול מפלגות האופוזיציה. בהסכם זה הייתה התחייבות של השלטון למערכת פוליטית דמוקרטית ונקייה משחיתות, המושתתת על בחירות הוגנות ושקופות. יישום הרפורמות הללו בסוף מלחמת האזרחים לא צלח משתי סיבות עיקריות: חוסר הצלחה במימון הרפורמות שנקבעו והשקעת משאבים בקיימים, ובביסוס כוחו של הנשיא דבי באזורי המחלוקת.
בינואר 2009 ביקשה ממשלת צ"אד מהאו"ם לפתוח בתהליך של משיכת משלחת שימור השלום במזרח צ'אד. הממשלה טענה כי ההיערכות של כוח המשימה איטית, השפעתה על האזרחים לא אחידה ושוויונית וכי חל שיפור משמעותי במצב הביטחוני במדינה. לטענת הממשלה, סיבות אלו מהוות עילה מספקת למשיכת הכוחות. ארבעה חודשים מאוחר יותר נענה האו"ם לדרישת הממשלה והכריז על נסיגה ההדרגתית של כוח המשימה עד סוף השנה. בכך העביר האו"ם למעשה את מלוא האחריות להגנה וניהול האזרחים בכל רחבי המדינה (כולל אוכלוסיות עקורים ופליטים מדארפור) לכוחות הביטחון הצ'אדיים.
הסכם השלום בין צ'אד לסודאן, שנחתם ב-15 בינואר 2010, סיכם את תנאיי סיום המלחמה. הנורמליזציה של היחסים הדיפלומטיים בין המדינות אפשרה את חזרתם של המורדים הצ'אדים מסודאן, פתיחת הגבול בין שתי המדינות לאחר שבע שנות הסגר, ואת הפעלת כוח צבאי משותף האחראי לביטחון הגבול. בפברואר של אותה שנה ביקר נשיא צ'אד, אידריס דבי בח'רטום, בירת סודאן, לראשונה מזה שש שנים. ביולי 2010 התארח בצ'אד נשיא סודאן, עומר אל-בשיר. למרות הסכם השלום עם סודאן והפסקת האש שהוכרזה עם המורדים, ממשלת צ'אד המשיכה לתקוף אזורים וקבוצות אזרחים המזוהות עם המורדים במזרח המדינה. יתר על כן, פשיעה, חטיפות, גנבת מכוניות ומעשי שוד מזוין אשר כוונו לסוכנויות הומניטריות שהוצבו באזור בזכות הסכמי השלום, הביאו לנסיגה זמנית של סוכנויות אלו מהמדינה.
הערות שוליים

↑  Jérôme Tubiana, Chadian instability and the Darfur Conflict, Human Security Baseline Assessment
↑  Chad: Civil war, power struggle and imperialist interference, Green Left Weekly, ‏2016-09-06 (באנגלית)
↑  Humans Right Watch, Darfur Bleeds : Recent Cross-Border Violence in Chad, Humans Right Watch
↑  Humans Right Watch, Chad January 2007
↑  Al Arabiya, Rebels fight inside Chad’s capital: sources, ‏February 2, 2008
↑  Sudan issue brief no. 9: Echo effects - Chadian instability and the Darfur conflict - Sudan, ReliefWeb (באנגלית)
↑  "France backs Chad's Deby and ready to intervene". Reuters (באנגלית). 2008-02-05. נבדק ב-2019-03-27.
↑  Chadian Army Helicopters, Tanks Battle Rebels Besieging Presidential Palace, webarchive.loc.gov
↑  Jérôme Tubiana, The Chad–Sudan Proxy War and the 'Darfurization' of Chad: Myths and Reality, The Small Arms Survey
↑  AfricaNews - HRW calls for protection of Chadian civilians - RSS english, web.archive.org, ‏2011-09-28
↑  AFP: Chadian army claims 'decisive' win over advancing rebels, web.archive.org, ‏2011-05-20
↑  Lauren Ploch, Instability and humanitarian conditions in Chad, Congressional Research Service
↑  "World Report 2011: Chad". Human Rights Watch. Retrieved 6 June 2011.
הקרבות המרכזיים במלחמה
מועצת המחקר האירופית

| --- | --- |

 מדינה:  בלגיה 
 מטה הארגון:  בריסל 
 מייסדים:  הנציבות האירופית 
 יושב ראש:  מריה לפטין
 תקופת הפעילות:  2007–הווה (כ־18 שנים) 
 erc.europa.eu
 
מועצת המחקר האירופית (באנגלית: European Research Council - ERC) היא גוף ציבורי למימון מחקר מדעי וטכנולוגי הנערך באיחוד האירופי. הוקמה על ידי הנציבות האירופית בשנת 2007. ה-ERC מורכב ממועצה מדעית עצמאית, והגוף המנהל שלה המורכב מחוקרים בולטים וסוכנות מבצעת, האחראית על היישום. היא מהווה חלק מתוכנית המסגרת של האיחוד האירופי המוקדשת למחקר וחדשנות, הורייזן 2020 (אנ'), שקדמה לה תוכנית מסגרת המחקר השביעית (FP7). תקציב ה-ERC הוא מעל 13 מיליארד אירו בשנים 2014–2020 ומגיע מתוכנית הורייזן 2020, שהיא חלק מתקציב האיחוד האירופי. ההערכה היא שבמסגרת הורייזן 2020 יינתנו כ-7,000 מענקי ERC, שמהם ייהנו 42,000 חברי צוות, כולל 11,000 דוקטורנטים וכמעט 16,000 חוקרי בתר-דוקטורט.
חוקרים מכל תחום יכולים להתחרות על המענקים התומכים בפרויקטים חלוציים. תחרויות ה-ERC פתוחות לחוקרים מובילים גם מחוץ לאיחוד האירופי. שיעור ההצלחה הממוצע בתחרות הוא כ-12%. חמישה מקבלי מענקי ERC זכו בפרס נובל. בקשות למענקים נבדקות על ידי מומחים. מצוינות היא הקריטריון היחיד לבחירה; אין סדרי עדיפויות נושאיים וגם לא מכסות גאוגרפיות למימון. המטרה היא להכיר ברעיונות הטובים ביותר, ולהעניק מעמד ונראות למחקר הטוב ביותר באירופה, תוך משיכת כישרונות מחו"ל.
יחד עם גופי מימון לאומיים, ה-ERC שואף לשפר את האקלים למחקר באירופה. המועצה המדעית הייתה להוטה ללמוד מעמיתיה במועצות מחקר לאומיות ולעסוק בדיאלוג ובשיתוף פעולה מתאים. כמה מדינות - למשל פולין - השתמשו במודל ה-ERC כדי להקים גופים לאומיים למימון מחקר בסיסי.
הקמה

הרעיון לקיים מנגנון מימון כלל-אירופי למחקר בסיסי נדון ונתמך במשך זמן רב. עם זאת, מימושו נבלם ברמה הפוליטית משום שאמנות הייסד של האיחוד האירופי פורשו כמאפשרות מימון של האיחוד האירופי רק כדי לחזק את הבסיס המדעי והטכנולוגי של התעשייה האירופית - כלומר, רק מימון למחקר יישומי ולא למחקר בסיסי. יחד עם הצהרת ליסבון בשנת 2000, מנהיגי האיחוד האירופי, בפרט הנציב האירופי למחקר, פיליפ בוסקווין (Philippe Busquin), הבינו שיש לפרש מחדש את האמנה האירופית; טרנספורמציה של הכלכלה האירופית מייצור מסורתי לכלכלה מבוססת ידע חייבת לכלול תמיכה מוגברת ברמה האירופית במדע מכל הסוגים, כולל מחקר בסיסי ויישומי כאחד.
בשנת 2003, דו"ח מקבוצת מומחים, בראשות פרופסור פדריקו מאיור, תיאר כיצד ה-ERC יכול להתעצב. בשנת 2004 הוזמנה קבוצת מומחים בכירה לבחון עוד יותר את האפשרויות ליצירת מועצת מחקר אירופית. קבוצה זו הגיעה למסקנה שעל האיחוד האירופי להקים מוסד לתמיכה במחקר שבחזית המדע. מספר קבוצות מומחים אחרות, כמו אחת שהוזמנה על ידי קרן המדע האירופית (European Science Foundation), אחרת המופקדת על המשימה לנתח את ההשלכות הכלכליות של הצהרת ליסבון וקבוצה שהוזמנה על ידי הנציבות האירופית, הגיעו גם הן למסקנה דומה וחזקו הרעיון. כשהקרח נשבר, מדענים ופוליטיקאים תמכו מאז מאוד בהקמת ERC. בשנת 2006 הפרלמנט האירופי ומועצת האיחוד האירופי קיבלו את תוכנית המסגרת השביעית (FP7) לתמיכת האיחוד האירופי במחקר, שה-ERC היה מרכיב הדגל שלה.
בתחילת 2007 החלה מועצת המחקר האירופית לפעול.
מבנה ארגוני > המועצה המדעית

ה-ERC מנוהל על ידי המועצה המדעית (ScC), המורכבת מ-22 מדענים וחוקרים אירופיים בולטים (כולל חתני פרס נובל), ונתמכת באופן תפעולי על ידי הסוכנות המבצעת של מועצת המחקר האירופית (ERCEA), שבסיסה בבריסל. המועצה המדעית פועלת בשם הקהילה המדעית באירופה כדי לקדם יצירתיות ומחקר חדשני. היא אחראית לקביעת האסטרטגיה המדעית של ה-ERC, לרבות הקמת תוכניות העבודה השנתיות, עיצוב מערכות ביקורת עמיתים, זיהוי מומחי ביקורת עמיתים ותקשורת עם הקהילה המדעית. חברי המועצה המדעית הראשונים הוצעו על ידי הנציב יאנס פוטוצ'ניק (Janez Potočnik) ביולי 2005 ועבדו באינטנסיביות כדי להגדיר את העקרונות המרכזיים ושיטות הפעולה המדעיות של ה-ERC לקראת הזנקתה.
חברי המועצה המדעית נבחרים על ידי ועדת איתור, המורכבת מאישים מכובדים מאוד במחקר האירופי, ומתמנים על ידי הנציבות האירופית. חברי המועצה המדעית מתמנים לכהונה של ארבע שנים.
מבנה ארגוני > נשיא

לאחר הקמתה הרשמית, אישרה המועצה המדעית מחדש את בחירת היו"ר שלה ונשיא ה-ERC, פרופסור פוטיס קפאטוס (Fotis Kafatos), ושני סגני היו"ר וסגני הנשיא של ה-ERC, פרופסור הלגה נובוטני (Helga Nowotny) וד"ר דניאל אסטב (Daniel Estève). לאחר הנשיאות המוצלחת ביותר של קפאטוס, נובוטני נכנסה לתפקיד הנשיאה במרץ 2010, עם פרופ' קרל-הנריק הלדין (Carl-Henrik Heldin) ופרופ' פאבל אקסנר (Pavel Exner) כסגני הנשיא. בינואר 2014, לאחר תום כהונתה של נובוטני, מונה פרופסור ז'אן-פייר בורגיניון (Jean-Pierre Bourguignon) לנשיא ה-ERC. מאז, ל-ERC יש גם סגן נשיא שלישי, פרופסור נוריה סבסטיאן גאלס, לצד שני סגני הנשיא שכבר מכהנים (כל אחד מהם אחראי על אחד מהתחומים המדעיים של ERC). במאי 2019, מדען ננו-רפואה בעל הכרה בינלאומית, ד"ר מאורו פרארי (Mauro Ferrari), מונה לנשיא. ב-30 ביוני 2021 מונתה פרופסור מריה לפטין (Maria Leptin) לנשיא ה-ERC מ-1 באוקטובר 2021.
| מספר | שם | תמונה | תקופת כהונה | לאום |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | פוטיס קפאטוס |  | פברואר 2007 – פברואר 2010 | יוון יוון |
| 2 | הלגה נובוטני |  | מרץ 2010 – ינואר 2014 | אוסטריה אוסטריה |
| 3 | ז'אן-פייר בורגיניון |  | ינואר 2014 – ינואר 2020 | צרפת צרפת |
| 4 | מאורו פרארי |  | ינואר 2020 – אפריל 2020 | איטליה איטליה |
| 5 | מריה לפטין |  | אוקטובר 2021 – | גרמניה גרמניה |
מבנה ארגוני > ועדות קבועות

המועצה המדעית של ERC הקימה שתי ועדות קבועות: האחת עוסקת בנושאי ניגוד עניינים, השנייה מפקחת על בחירת הסוקרים ורשימות פאנלים.
מבנה ארגוני > הסוכנות המבצעת

המועצה המדעית נתמכת באופן תפעולי על ידי הסוכנות המבצעת של מועצת המחקר האירופית (ERCEA), שבסיסה בבריסל. הסוכנות המבצעת אחראית לתמיכה בתהליך ביקורת עמיתים, יישום אסטרטגיית ה-ERC כפי שנקבעה על ידי המועצה המדעית, ביצוע כל הפעולות הפיננסיות ותקשורת על ה-ERC. בראש הסוכנות המבצעת עומד לורנס מורו, היא מעסיקה כ-500 עובדים, מתוכם יותר מ-50 בעלי תואר דוקטור.
העובדה שרוב הצוות המדעי מחזיק בתואר דוקטור, עשה פוסט-דוקטורט או אקדמאי מחזקת את התחושה בקרב הקהילה המדעית שתוכניות ה-ERC מיושמות על ידי מדענים שמבינים את המלכודות והמכשולים במחקר ופועלים כל העת לשיפור הנהלים שלהם על מנת לפשט את בקשת המענק כמו גם את תהליכי ההענקה, יד ביד עם עמיתיהם מהיחידות הפיננסיות.
מבנה ארגוני > ועדת היגוי

ועדת ההיגוי של ERCEA היא בת חמישה חברים, בראשות המנהל הכללי למחקר וחדשנות של הנציבות האירופית, שני חברי המועצה המדעית ושני פקידי הנציבות.
מענקים > עקרונות

שני העקרונות המכוננים של ERC לגבי מענקים הם:
יש לשפוט בקשות למענקי מחקר באמצעות הקריטריון היחיד של מצוינות בביקורת עמיתים, ללא תלות בשיקולים פוליטיים, גאוגרפיים או כלכליים. כל תחרויות ERC למימון פתוחות לחוקרים מובילים מכל מדינה בעולם, כל עוד הם מחויבים לעבוד לפחות מחצית מזמנם באירופה. האיכות והמקוריות של פרויקט המחקר וכישוריו של המבקש (כפי שמוצג, למשל, על ידי רשימת הפרסומים שלו) הם קריטריוני ההערכה היחידים. משמעות הדבר היא שלא תהיה החזרה למממן, כלומר אין ערובה לכך שמדינה התורמת לתוכנית תקבל חלק זהה לתרומתה.
יש למקד מחקר בחזית המדע באמצעות עידוד הצעות בסיכון גבוה ותגמול גבוה שעשויות לחולל מהפכה במדע ולהוביל לחדשנות אם יצליחו. המועצה המדעית אינה קובעת מראש סדרי עדיפויות נושאיים, אלא מאתגרת את המועמדים לזהות אותם בעצמם. מימון ניתן לפרויקטים בודדים היזומים בתהליך מונע על ידי חוקר, 'מלמטה למעלה'. למרות ששיתופי פעולה בתוך פרויקט יתקבלו בברכה, אין דרישה רשמית לשתף פעולה.
מועצת המחקר האירופית מבקשת מהחוקרים לחשוב בגדול, ומעניקה תמיכה נדיבה לפרויקטים שאפתניים. היא לא רוצה שמקבלי המענקים, שנבחרו בקפידה, יבזבזו זמנם בנטילת פרויקטים היקפיים רבים, או יצטרכו לחפש מימון נוסף למחקר שלהם. המענקים גמישים, כך שניתן לכסות את כל העלויות עבור פרויקט ספציפי, וניתנים לניוד, כלומר אם בעלי המענקים עוברים לאוניברסיטה או למכון אחר, המענק עובר איתם.
המבקש יכול להיות מכל לאום וגיל, וצריך להפגין היסטוריית מצוינות ולהציג הצעת מחקר פורצת דרך. המחקר חייב להתבצע במוסד מארח השוכן באיחוד האירופי או במדינה קשורה.
מענקים > תוכניות

המועצה מציעה את תוכניות המענקים הבאות, במימון של עד חמש שנים:
| שם> מענקים ראשוניים | כישורים> מענקים ראשוניים | מימון מרבי> מענקים ראשוניים | מטרה> מענקים ראשוניים |
| --- | --- | --- | --- |
| מענקים התחלתיים | תואר דוקטור + 2–7 שנות ניסיון | €1.5 מיליון (+ €0.5 לכיסוי הוצאות התחלה) | תומך במובילי מחקר עצמאיים מתפתחים. מכוון לקידום עצמאות מדעית מוקדמת של כישרונות מבטיחים. |
| מענקי קונסולידטור | תואר דוקטור + 7–12 שנות ניסיון | €2 מיליון (+ €0.75 מיליון) | תומך בחוקרים בשלב שבו הם מגבשים צוות או תוכנית מחקר עצמאיים משלהם. |
| מענקים מתקדמים | רקורד מדעי מעולה של 10 שנים | €2.5 מיליון (+ €1.0 מיליון) | תומך בחוקרים שכבר ביססו את עצמם כמובילי מחקר עצמאיים. |
מענקים משניים
| מענקי הוכחת היתכנות | מחזיק של מענק ERC קודם | €150,000 | מימון נוסף פתוח רק למחזיקי מענקים קיימים כדי לקרב את רעיונות המחקר שלהם לשוק |
מענקים > נתונים שנתיים

התרשימים הבאים מציגים את שיעורי ההצלחה השנתיים.
מענקים > נתונים שנתיים > מענקים התחלתיים

1,000
2,000
3,000
4,000
5,000
6,000
7,000
8,000
9,000
10,000
2007
2008
2009
2010
2011
2012
2013
2014
זוכים
מסורבים
לא מוערכים
מענקים > נתונים שנתיים > מענקי קונסולידטור

500
1,000
1,500
2,000
2,500
3,000
3,500
4,000
2013
2014
זוכים
מסורבים
לא מוערכים
מענקים > נתונים שנתיים > מענקים מתקדמים

250
500
750
1,000
1,250
1,500
1,750
2,000
2,250
2,500
2008
2009
2010
2011
2012
2013
זוכים
מסורבים
לא מוערכים
ישראל

חוקרים מאוניברסיטאות בישראל משתתפים אף הם בתחרות על מענקי ERC וזוכים להצלחה. חוקרים מאוניברסיטת אריאל אינם מורשים להשתתף בתוכנית זו, משום שהאוניברסיטה שוכנת מעבר לקו הירוק.
ב-11 באפריל 2024 פורסם כי מועצת המחקר האירופית החליטה להעניק ל-14 חוקרים מישראל את המענקים המתקדמים (ERC Advanced), כ-2.5 מיליון אירו לכל מחקר. מענקים אלה מיועדים לחוקרים שהם מובילים בתחומם ויוצאי דופן מבחינת מקוריות ומשמעות תרומתם למחקר, ובעלי הישגי מחקר משמעותיים בעשור האחרון.