stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסנדרובקה (פוטסדאם)
תכנון ואדריכלות

אחרי שני עיצובים שונים לחלוטין למראה, העניק מנהל הגינון פטר יוזף לנה לאתר כולו את הצורה הבסיסית של היפודרום עם צלב אנדראס הקדוש משובץ, בצומת בו היה בית הסרג'נט. בהנחיית גנן החצר יוהאן גאורג מורש האב יושמה טיוטה זו.
התוכניות לבניינים היו פרשנויות פרוסיות לשרטוט של האדריכל האיטלקי-רוסי קארלו רוסי, אשר תכנן בשנת 1815 כפר "טיפוסי רוסי" עבור הקיסרית מריה פיודורובנה בפארק פבלובסק (אנ') (כיום חלק מסנקט פטרבורג) והעניק למלך הפרוסי סקיצה בעת שביקר את בתו הבכורה, שרלוטה, אימו של הצאר לעתיד אלכסנדר השני, בשנת 1818. בעלי מלאכה צבאיים מכל גדודי השומרים הפרוסים בנו את בתי העץ הקבועים מבולי עץ עגולים למחצה, מה שחיצונית עשה רושם של בתי בולי עץ רוסיים. הרעיון לאמצעי זה הגיע ממנהל האתר, מפקד אוגדת חלוצי השומרים, ההאופטמן אדולף סנתלאגה (Adolf Snethlage‏; 1788-1856), שכבר עבד על בקתת בולי עץ אמיתית קודמת שהתבססה על עיצובו של רוסי, בקתת העץ ניקולסקוי.
היישוב כולל בסך הכול שתים-עשרה חוות משק, הבתים הנפרדים הבנויים עם גמלונים הם בני קומה אחת או שתי קומות, בית משגיח בן שתי קומות ללא גן גדול ובית בסמוך לכנסייה בו גר המשגיח על חדר התה המלכותי בקומה הראשונה.
על פי המודל הרוסי, היו גגות הבתים צריכים להיות מכוסים בסכך. עבור הגרסה הפרוסית הוחלט להשתמש בלוחות עץ, שהוחלף בגגות צפחה בסוף המאה ה-19. כל בית משק מורכב מבניין מגורים עם מרפסת ולוג'יה בחזית המחוברת לבניין אורווה קטן בכניסה לשער המקורה.
בינואר 2005 נפתח מוזיאון אלכסנדרובקה בבית מספר 2 של המושבה הרוסית, והעניק למבקרים בו תובנה בהיסטוריה ובארכיטקטורה של בתי העץ. מוזיאון זה מציג את שיטת הבנייה ונותן הסברים בלוחות רבים על ההיסטוריה של היישוב הייחודי הזה.
לקריאה נוספת

Bettina B. Altendorf: Die russischen Sänger des Königs und die Kolonie Alexandrowka in Potsdam. Hendrik Bäßler, Berlin 2004, ISBN 3-930388-33-2
Elke Blauert: Alexandrowka und die Verbindungen der Dynastien. In: Matthias Wemhoff und Alexander Lewykin: Russen und Deutsche - Essay-Band: 1000 Jahre Kunst, Geschichte und Kultur. Imhof, Petersberg 2012, S. 226–233, ISBN 978-3865688033
Wolfgang Fabian: Potsdam. Die Stadt, die Könige und ihre Bewohner. Vision Verlag, Berlin 1997, ISBN 3-92-8787-15-2
Anja Hecker: Glasowo bei Pawlowsk. Carlo Rossis Projekt eines russischen Parkdorfes – Vorbild für die Alexandrowka in Potsdam? Technische Universität, Berlin 2003, ISBN 3-7983-1937-5, (Landschaftsentwicklung und Umweltforschung S 14), (Zugleich: Berlin, Techn. Univ., Dipl.-Arb., 2002).
Anja Hecker, Andreas Kalesse: Die russische Kolonie Alexandrowka in Potsdam: Zum Forschungsstand. In: Jahrbuch für brandenburgische Landesgeschichte 54, 2003, ISSN 0447-2683, S. 201–218, als PDF, (1.7 MB).
Hermann A. Kremer (Hrsg.): Museum Alexandrowka. Die Geschichte der Kolonie Alexandrowka von der Entstehung bis zur Gegenwart. Potsdam Stiftung Kremer, Potsdam 2005, ISBN 3-9809706-1-2
Thomas Sander: Abgebrannt. Zwischen Rock und Stiefeln - Die Malaise des Johann Schischkoff. Museum Alexandrowka, Potsdam 2009.
Waltraud Volk: Potsdam. Historische Straßen und Plätze heute. 2. stark bearbeitete Auflage. Verlag für Bauwesen, Berlin u. a. 1993, ISBN 3-345-00488-7
הערות שוליים

↑  אתר המוזיאון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4479185-9  VIAF: 236994970   WorldCat (עם VIAF): 236994970 
כנסיית הזיכרון אלכסנדר נבסקי
שרטוט תוכנית מאת פטר יוזף לנה, 1826. הציר המרכזי והצירים הרוחביים לא יושמו.
גאבור לוסטיג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בספטמבר 1925 דיולה, הונגריה 
 פטירה:  3 באפריל 1991 (בגיל 65) קצ'קמט, הונגריה 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת סגד 
 תפקידים:  רופא, פתולוג 
 
גאבור לוסטיג (בהונגרית: Lusztig Gábor) דיולה, 9 בספטמבר 1925 – קצ'קמט, 3 באפריל 1991) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, פתולוג, דוקטור למדעי הרפואה (1978, .DSc זהה ל-PhD), חבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
קורות חייו

גאבור לוסטיג נולד במשפחה יהודית בורגנית כבנם של אישטוואן לוסטיג (1886–1958), עורך דין ידוע, ושל אתלקה שבק (1899–1944). את לימודיו התיכוניים השלים בגימנסיה בעיר הולדתו, ובשנת 1943 עבר את בחינת הבגרות. בשל החוק המפלה יהודים בקבלה לאוניברסיטאות, הנומרוס קלאוזוס, הוא לא התקבל לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת סגד, ולכן הפך לסטודנט למשפטים באוניברסיטה ההונגרית של קולוז'וואר למשך שנה אחת. בשנה שלאחר מכן הוא נלקח למחנות שירות העבודה, (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) משם ברח והתחבא במשך שבועות בביצות סביב אגם פרטה. לאחר יציאתו ממקום מחבואו, הוא נתפס על ידי חיילים סובייטים, שלקחו אותו למחנה האיסוף בשופרונקהידה (הו'), אך הוא שוחרר תוך זמן קצר. אמו ואחיו הצעיר קיפחו את חייהם במהלך השואה (ככל הנראה באושוויץ). ב-1945 התקבל לאוניברסיטת סגד, שם שש שנים לאחר מכן קיבל את התואר שלו "בהצטיינות". הוא התחיל לעבוד במכון לפתולוגיה כסטודנט לרפואה וכבר אז התפרסמו מאמריו הראשונים. הוא היה מתמחה מ-1952, מרצה מ-1953, ומרצה בכיר בשנים 1954–1956. בינתיים, השיג הסמכת מומחה בפתולוגיה ובהיסטולוגיה.
בשנת 1956 מונה לרופא הראשי של המחלקה הפתולוגית של בית החולים המחוז קצ'קמט. הוא ארגן מחדש את מחלקת בית החולים שנהרסה במהלך מלחמת העולם השנייה והפך לראש הוועדה המדעית של בית החולים המחוזי. הוא ייסד את ספריית בית החולים ובשנת 1961 ארגן את ימי הרופאים הראשונים של מחוז באץ'-קישקון יחד עם הרופא הפנימי יאנוש בנדיקט. משנת 1962, ערך את ספר השנתון של בית החולים של המחוז, שאת הוצאתו יזם. בשנת 1963 הוענק לו התואר קנדידט (כונה: "דוקטורט קטן") על סמך עבודת הדוקטורט שלו "נתונים על השפעת דקסטרן על מניעת טרשת כולסטרול". מאמצע שנות ה-60 הוא נתן באופן קבוע הרצאות במחלקה לאנטומיה של אוניברסיטת יוזף אטילה בסגד, וב-1968 קיבל את התואר פרופסור חבר. בין 1970 לבין 1971 עבד כבעל מלגה באוניברסיטת מקגיל במונטריאול. לאחר שחזר הביתה, התקבל כאחד מחברי המכללה המקצועית של המכון הלאומי לפתולוגיה. ב-1973 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת סגד. בתקופה שלאחר מכן ניהל את ההשכלה המתמשכת של הרופאים במחוז באץ'-קישקון כמנהל המדעי והחינוכי של בית החולים. מיולי 1974, משרד הבריאות, המחלקה המדעית מספר 9 הפקידה אותו על ביצוע תפקידי ייעוץ כמומחה. שנתיים לאחר מכן הפך לחבר במועצה למדעי הבריאות. בשנת 1978 הוענק לו התואר דוקטור למדעי הרפואה עם התזה שלו "הקשר בין תהליך טרשת העורקים לאדוונטציה של אבי העורקים". הוא היה הראשון שגילה את תפקידה של האדוונטציה (השכבה החיצונית של רקמת חיבור סיבית המקיפה איבר) בפתולוגיה של טרשת עורקים.
בין 1981 לבין 1990 היה נשיא אגודת הפתולוגים ההונגרים. על עבודתו מעידים 160 פרסומיו המדעיים ו-250 הרצאות (שלא במסגרת תפקידו כפרופסור באוניברסיטה).
אשתו הייתה הרוקחת אווה סיבאלין, לה נישא ב-1953 בסגד.
עבודותיו העיקריות

נתונים על ההשפעה המעכבת כולסטרול-טרשת של הדקסטרן (קצ'קמט, 1962)
גורמי קרישת דם וטרשת עורקים (Acta Morphologica, 1965)
שינויים ביכולת קשירת המים של דופן אבי העורקים האנושי בטרשת עורקים (עם א. הס, קצ'קמט, 1974)
הקשר בין עובי האדונטציה של אבי העורקים לבין תכולת הכולסטרול והשומנים בדם ובדופן אבי העורקים (עם Mák L., Morphologiai és Igazságügyi Orvosi Szle, 1975)
הקשר בין טרשת עורקים ואבי העורקים (קצ'קמט, 1978)
חבריות

החברה הפתולוגית האירופית (European Pathological Society)
האקדמיה הבינלאומית לפתולוגיה (International Academy of Pathology)
קבוצת מחקר בינלאומית למחקר במטבוליזם לבבי (International Study Group for Research in Cardiac Metabolism)
האקדמיה ההונגרית למדעים
פרסים והוקרה

רופא מצטיין (1975)
עיטור מסדר הכבוד של העמל דרג זהב (1987)
מדליית הזיכרון של יוז'ף באלו (1990)
הנצחה

בבית החולים במחוז קצ'קמט, ב-1 בפברואר 1996, נחנכו לוח ותבליט לזכרו.
לקריאה נוספת

Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניו במאגרי המוזיאון הספרותי פטפי)
אלכסנדר אמד: גאבור לוסטיג (חיפה, 2006) InforMed
לאסלו יוז'ה: גאבור לוסטיג (1925-1991) (2005. január 9.) שבועון רפואי, 146. évfolyam, 2. szám
Magyar orvoséletrajzi lexikon. Összeáll. Kapronczay Károly–Közrem. Tóth Magda. Budapest: Mundus Magyar Egyetemi Kiadó. 2004. ISBN 963-950-132-8 (לקסיקון ביוגרפי רפואי הונגרי)
הערות שוליים

↑  "Lusztig István halotti bejegyzése a gyulai állami halotti akv. 248/1958. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-03-05.
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári házassági akv. 2176/1923. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-03-05.
↑  "Kiváló Orvos". Népszabadság. 1975-07-02. p. 4. נבדק ב-2021-03-05.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7960 9492  VIAF: 121429034   WorldCat (עם VIAF): 121429034 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "גאבור לוסטיג".
יהדות סיביר

יהדות סיביר היא קהילה יהודית הממוקמת בסיביר שבצפון אסיה הנמצאת כיום בשליטת הפדרציה הרוסית. (אזור המזרח הרחוק הרוסי נחשב גם הוא לחלק מסיביר). סיביר נכבשה על ידי רוסיה במהלך המאות ה-16 וה-17 ושימשה בעיקר כמקום להגליית פושעים. בעיקר מכיוון שחבל סיביר ממוקם באזור מבודד שקשה לחיות בו.
ראשית הקהילה היהודית בסיביר

היהודים הראשונים שישבו בסיביר לקראת סוף המאה ה-17 היו שבויי מלחמה ממלחמת רוסיה -פולין. המלחמה התחילה ב-1654 והסתיימה בשנת 1667 עם חתימת הסכם אנדרוסובו. בסוף המאה ה-17 השתתפה האימפריה הרוסית בחלוקת פולין-ליטא וקיבלה שטחים רבים שהיו מיושבים בידי יהודים. בעקבות כך יהודים רבים הפכו לנתיני האימפריה, והפושעים היהודים ואויבי המדינה הוגלו לסיביר (שלא נחשבה אז כחלק מתחום המושב שנוצר בעקבות קבלת השטחים). תחום המושב היה שם נרדף לשטחים בהם יהודים בלבד יכלו להשתקע באותה התקופה. התיישבות יהודית מחוץ לתחום המושב הייתה בלתי חוקית. סיביר בתקופה זו לא נחשבה לחלק מתחום המושב, ולכן יהודים לא הורשו להשתקע באזור זה. כדי להתיישב בסיביר, נאלצו היהודים אז לבצע פשע שעונשו גירוש. בתחילת התיישבותם התמודדו המגורשים עם תנאי האקלים הקשים בסיביר, אך עם השנים הסתגלו לאזור ולתנאיו והחלו לעסוק במסחר ולפתח את הכלכלה. במשך הזמן, חלק מהיהודים שעסקו במסחר התעשרו והצליחו להתפרנס בכבוד. למרות מספרם המועט הם הפכו לחלק מהאליטות המקומיות.
דת ומסורת

יהודים רבים המתגוררים בסיביר הקפידו לשמור על אווירה קהילתית ויהודית, לא התביישו ביהדותם ונהגו לסמן את בתיהם בסימני היכר יהודים מובהקים. אף על פי שרובם לא היו שומרי דת אדוקים, הם דאגו להקים בתי ספר, בתי כנסת ובתי עלמין יהודיים. חלק מבתי הכנסת הראשונים בסיביר נבנו מעץ, ובמשך השנים, בשלהי המאה ה-19 הוקמו בתי כנסת מפוארים במרבית קהילות יהודי סיביר ששיקפו את עושרן ואת מעמדן החברתי הגבוה של הקהילות.
רוסים רבים שהוגלו לסיביר הופתעו מכמות היהודים שסיביר הכילה. האוכלוסייה היהודית בסיביר הזניקה את הכלכלה והפכה אותה למשגשגת ודומה לערים רוסיות רבות במערב האימפריה הרוסית. בשנות ה־30 של המאה ה־20 הורה השלטון הקומוניסטי על סגירתם של כל בתי הכנסת בסיביר, חלק מתשמישי הקדושה שלהם נעלמו וחלקם נמסרו למוזיאונים מקומיים. בתי קברות יהודיים בסיביר שנותרו מן התקופה משלבים את המסורות והמנהגים ממזרח אירופה עם השפעות מקומיות. המצבות שהשתמרו מהמאה ה־19 נושאות לעיתים כיתוב מסורתי בעברית ועיטורים מסורתיים (אריות, ציפורים, צבים, מנורה וכדומה). רובן כוללות גם את שם הנפטר ברוסית. בערים קטנות ומרוחקות נבנו לעיתים המצבות בצורה המונעת מחיות בר לחפור את הקבר. רוב בתי כנסת הגדולים שנבנו מעץ לא השתמרו עד ימינו למעט שלושה: בית הכנסת הישן באוֺמְסְק, בית הכנסת של החיילים בטוֺמְסְק ובית הכנסת בקַנְסְק. הראשון הוא בניין בסגנון ניאו־מורי, כמו בתי כנסת בערים אירופאיות גדולות. השני נבנה על ידי יהודים ששירתו בצבא הרוסי.
יהודי סיביר במאה ה-19

בתחילת המאה ה-19 הותרה הזכות לבעלי מלאכה וסוחרים יהודים ממעמדות שונים לצאת מגבול תחום המושב ולהתיישב בסיביר. דרך נוספת שאפשרה ליהודים להשתקע בסיביר הייתה גיוס לצבא הרוסי החל מ־1827. בתום השירות הממושך נהגו חיילים יהודים רבים להשתקע באותן ערים שבהן שירתו בצבא ולא חזרו לתחום המושב. החל משנת 1836, במשך כשנה, הוקצו אדמות מאדמת סיביר להתיישבות חקלאית של יהודים, עד שהדבר הופסק בהוראת הצאר ניקולאי הראשון.
בשנות ה־60 של המאה ה־19 זכו יהודים ממעמדות שונים ל"אמנציפציה סלקטיבית": סוחרים מהגילדה הראשונה, בעלי השכלה גבוהה ובעלי מלאכה מיומנים יכלו מעתה לגור מעבר לתחום המושב. גורמים אלו תרמו לגידול האוכלוסייה היהודית בסיביר, על אף שגם עתה הגורם העיקרי היה יהודים גולים חדשים שגורשו לשטחים אלו. במקביל השלטונות השתדלו למנוע את השתקעותם של היהודים בסיביר ומדיניות זו התעצמה לקראת שלהי המאה ה־19. בשלהי המאה ה-19 בשנת 1897 מנתה האוכלוסייה היהודית בסיביר רק כ-35,000 נפש והם נחשבו למיעוט בהשוואה ל-5.8 מיליון תושבי סיביר ול-5.1 מיליון יהודים באימפריה הרוסית כולה.
המאה ה-20

בתחילת המאה ה-20 בשנת 1900 חיו בסיביר כ-34,000 יהודים ובשנת 1926 חיו בסיביר כ-33,000 יהודים. הירידה במספר היהודים נובעת בעיקר מחזרת היהודים לארצות מוצאם, מעבר לרוסיה האירופית וכן בעקבות הגירה לארצות הברית ולארץ ישראל. לאחר התפרקות האימפריה הצארית ב־1917 והקמת ברית המועצות החל עידן חדש בחיי המדינה כולה וגם בחיי יהודי סיביר. יהודים אמידים רבים היגרו מסיביר לאחר המהפכה הבולשביקית. במהלך מלחמת העולם הראשונה היגרו יהודים רבים מאירופה לסיביר, ואף הקימו במקום מספר ארגונים ומפלגות. כמו כן, פעלה במקום התנועה הציונית, אך פעולותיה הופסקו בשנות ה-20, בהוראת השלטון הקומוניסטי. במסגרת תוכנית החומש שיזם סטלין הכריזו הרוסים על הקמת המחוז היהודי האוטונומי בסיביר ויהודים נוספים החלו להגיע לסיביר כדי לפתח שם את התעשייה. יהודים אחרים נסעו באותו זמן לאזור בִירוֺבִיגַ'אן בתור עובדי אדמה במחוז היהודי האוטונומי שסטלין הקים כאלטרנטיבה סובייטית לפרויקט הציוני בארץ ישראל.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התחדש שוב היישוב היהודי בסיביר והקהילה גדלה באופן משמעותי מסיבות רבות. רבים מראשי הציבור היהודי, כמו כן גם יהודי ליטא, פולין ורומניה הועברו לבתי כלא ולמחנות עבודה באזורים מרוחקים בברית המועצות ובעיקר לסיביר בידי סטלין. מאסרים המוניים ושילוחים לברית המועצות החלו בליטא בליל ה-14-13 ביוני 1941 כשבוע לפני הפלישה הנאצית, והתמקדו בעיקר באלה שבגלל עברם הפוליטי היו מבוקשים על-ידי השלטונות. באותן השנים, נערכו הנחיות שיטתיות ומדוקדקות על ידי המשטר הסובייטי לקראת מבצע ההגליה, שהתברר מאוחר יותר שכלל לא רק את ערי ליטא ועיירותיה, אלא את כל האזורים שסופחו לברית המועצות במזרח אירופה בתקופת 1940-1939: מאסטוניה בצפון ועד בסרביה בדרום. ההגלייה בוצעה מסיבות שונות. מצורף ציטוט מהכנת הרשימות של "יסודות אנטי-סובייטיים" אשר מסבירים מדוע רצו לגרש את היהודים לסיביר. "כל אותם האנשים שכתוצאה מעברם הסוציאלי או הפוליטי, מהשקפתם הלאומית-שוביניסטית, או בשל חוסר יציבותם המוסרית והפוליטית - הם מהווים סכנה למשטר הסוציאליסטי ומשום כך עלולים להיות מטרות אנטי-סובייטיות, ומנוצלים על-ידי סוכני - ביון של מדינות זרות ומרכזים קונטרבולוציוניים."
לאחר מלחמת העולם השנייה עזבו יהודים רבים את סיביר, חלקם למדינת ישראל. בשנות ה-70 ומאוחר יותר בשנות ה-90 היגרו יהודים רבים מסיביר למדינת ישראל ולארצות הברית. על-פי ההערכות, בסוף המאה ה-20 התגוררו בסיביר בין 25,000 ל-30,000 יהודים. חב"ד מעריכים את המספר כגבוה בהרבה, כ-120,000 יהודים. לאחר קריסת ברית המועצות בשנת 1991 היגרו חלק ניכר מיהודי סיביר, אך אלה שנותרו הקימו מחדש את הקהילות, פתחו את בתי הכנסת וחידשו את החינוך היהודי. בתקופה זו היו קיימות קהילות פעילות בערים הגדולות, רובן בהנהגת רבני חב"ד. הקהילות בטְיּומֵן, אוֺמְסְק, טוֺמְסְק, אִירְקּוטְסְק, ּוולַדִיבוֺסְטוֺק אף הצליחו לקבל מהמדינה לרשותן בחזרה את בנייני בתי הכנסת.
יהדות סיביר בימינו

מצב האוכלוסייה היהודית בשנות ה-60 הפך גרוע בהרבה משהיה בימי סטלין. הפחד מפני ריגול ומפני חשדות מצד השלטונות גבר מאוד. מאמרים נגד הציונות ונגד מדינת ישראל נכתבו בעיקר על ידי יהודים שפרשו מן הציבור או שנכפה עליהם לכתוב מאמרים אלו מצד השלטונות. גם תפיסתם הבעייתית של האוכלוסייה הנוצרית החשיבה את כל מי שהוא יהודי כציוני. הציונים הושמצו במאמרים שנכתבו בגלל החופש האנטישמי בתקשורת. בשנות ה-70 היגרו יהודים רבים מסיביר למדינת ישראל ולארצות הברית. מאז סוף שנות ה-80 התחוללה בקרב יהודי סיביר תחייה קהילתית ותרבותית, וההגירה המשיכה גם במשך שנות ה-90. אף כי יהודים רבים עלו בתקופה זו לישראל, בחרו רבים אחרים להישאר בסיביר. על-פי ההערכות, מתגוררים כיום בסיביר כמה עשרות אלפי יהודים, אך המספרים משתנים כל העת ולכן הגדרת היהודים באזור זה היא בעייתית ביותר. בסוף המאה ה-20 מעריכים כי חיים בסיביר בין 25,000 ל-30,000 יהודים.
הערות שוליים

1 2 3 4  ההתיישבות היהודית בסיביר, באתר מוזיאון העם היהודי
1 2 3 4 5  ולדימיר לוין ואנה ברזין, יהודים בערבות סיביר, יד יצחק בן צבי
↑  לקורותיהם של יהודי ליטא שגורשו לברית המועצות במלחמת העולם השניה / דב לוין, באתר www.daat.ac.il
↑  ממלחמת העולם האחרונה עד ימינו היהודים בברית המועצות / יעקב לישצינסקי, באתר www.daat.ac.il
↑  ההתיישבות היהודית בסיביר, באתר בית התפוצות
↑  אריאל שנבל, סיביר: אחרי 90 שנה נחנך מחדש "בית הכנסת של הקנטוניסטים", באתר מקור ראשון, ‏8.2.2018
בית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון

| --- | --- |

 פרטי בית הקברות
 תאריך הקמה:  1848 
 
 קואורדינטות:  31°46′14″N 35°13′41″E﻿ / ﻿31.77042°N 35.228112°E﻿ / 31.77042; 35.228112
 he
 
בית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון הוא בית קברות פרוטסטנטי, הממוקם בהר ציון שבירושלים. בית הקברות ממוקם סמוך למכון האמריקאי לחקר ארץ הצבי. בבית הקברות נקברו נוצרים בשנים 1848–1982. בבית הקברות נקברו שוטרים בריטים, חללי מלחמת העולם הראשונה ונוצרים אחרים בני התקופה. המצבות בבית הקברות נכתבו במספר שפות – אנגלית, גרמנית, ערבית ואף בעברית ליהודים מומרים.
הקבורה בבית הקברות הפרוטסטנטי החלה לאחר שהבישוף המקומי סמואל גובאט קנה את אדמות הסביבה. שנת 1842.
פגיעות בקברים או בקבורה במקום

בשנת 1905 הושחתו עשרות קברים בבית הקברות. בשנים 1948–1967 הקו העירוני שכן בסמוך לבית הקברות, מה שמנע מן הכנסיות ששכנו במזרח העיר לקבור בחלקות הפנויות במערב בית הקברות. חלק מן המצבות נהרסו במהלך מלחמת ששת הימים, אך שוקמו לאחריה.
בשנת 2013 הושחתו שוב חלק מן הקברים במקום. בינואר 2023 הושחתו שוב מצבות בבית הקברות. חוקרים ושוטרי הזיהוי הפלילי שהגיעו לזירה, הבחינו בהרס הרב. מהחקירה עלה כי מדובר במעשה ונדליזם מכוון במהלכו הושחת הקבר של הבישוף סמואל גובאט, שהיה הבישוף השני של ירושלים בין השנים 1880-1846. בחלקת הקבר היה פסל של פניו שנופץ והושחת.
בשנת 2013 ארבעה מתפרעים יהודים ביצעו במקום פשע שנאה, השחיתו מציבות ופגעו בסממני דת נוצריים. ב-1 בינואר 2023 שני צעירים בעלי חזות יהודית פרצו למקום והשחיתו יותר משלושים מצבות.
במהלך 2023 יזמה חוקרת הנצרות יסכה הרני, יחד עם יד בן צבי ומינהלת חלון להר ציון של המרכז הבין-תרבותי לירושלים, פרויקטים של התנדבות לשיקום בית הקברות. פעילות זו עוררה הדים רבים והצליחה לצרף לשורותיה אנשי אקדמיה, אנשי דת נוצרים ויהודים, וקהל מתנדבים מכל חלקי החברה.
נקברים ידועים

בסך הכל קבורים בבית הקברות למעלה מ-1,000 איש. בין האישים הידועים הקבורים במקום ניתן למנות את:
ג'יימס לסלי סטרקי
יוהאן לודוויג שנלר - מייסד בית היתומים שנלר
ארנסט גוסטב שולץ
תומאס ג'יימס וילקין
הוריישו ספאפורד
מיכאל שלמה אלכסנדר
פלינדרס פיטרי
ג'ון משולם (אנ')
לואיס אנדרוס
ד"ר מקס סנדרצקי
כריסטופר קוסטיגן - (1810 - 1835), מראשוני חוקרי ים המלח
יוהאן רות (אנ') - (1815 – 1858), זואלוג גרמני
ג'יימס לסלי סטרקי
קונרד שיק
לקריאה נוספת

גדעון הרמל, בית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון, אריאל 57-58, תשמ"ח, עמ' 174-185 (מידע בקטלוג רמב"י)
אלי שילר, גבריאל ברקאי, חוקרי ארץ ישראל הקבורים בבית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון, אריאל 203, תשע"ג, עמ' 9-28 (מידע בקטלוג רמב"י)
הערות שוליים

↑  המרכז הבין-תרבותי לירושלים, בית הקברות הפרוטסטנטי | בתי הקברות על הר ציון, ‏2016-06-25
↑  בית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון, לימודי ירושלים, הרצאות וטיולים בירושלים
↑  בית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון, באתר kotar.cet.ac.il
↑  אביבה ושמואל בר-עם, אף פעם לא מאוחר מדי: סיור בבית קברות היסטורי בירושלים, באתר זמן ישראל, 29 באוגוסט 2020
↑  ניר חסון, בין ונדליזם לניתוץ מצבות, המתים בהר ציון לא מוצאים מנוח, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2013
↑  המרכז הבין-תרבותי לירושלים, בית הקברות הפרוטסטנטי | בתי הקברות על הר ציון
↑  הרס בית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון, באתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל
↑  חיים גולדיטש, החשודים בהשחתת מצבות בבית עלמין נוצרי בירושלים: יהודים בני 14 ו-18, באתר ynet, 6 בינואר 2023
1 2  חיים גולדיטש, חשד: יהודים השחיתו מצבות בבית קברות נוצרי בירושלים, באתר ynet, 3 בינואר 2023
↑  הרס בית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון, באתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, ‏1 באוקטובר 2013
↑   יעל פרידסון, יותר מ-30 מצבות הושחתו בבית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון בירושלים, באתר הארץ, 3 בינואר 2023
↑  הפנתיאון הנוצרי של חוקרי ארץ ישראל, באתר ישראל היום, 1 בנובמבר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1120436842  LCCN: no2020119321  VIAF: 5960148122904495200000   WorldCat (עם VIAF): 5960148122904495200000
איי פאסג' (איי פוקלנד)

ערך זה עוסק בארכיפלג באיי פוקלנד. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
|  נתונים גאוגרפיים |
| --- | --- |
 קואורדינטות:  51°35′31″S 60°43′26″W﻿ / ﻿51.592°S 60.724°W﻿ / -51.592; -60.724
 נתונים מדיניים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
  (למפת איי פוקלנד מוגדלת) סטנלי גוז גרין פורט הווארד אי פוקלנד המזרחי אי פוקלנד המערבי האוקיינוס האטלנטיאיי פאסג'(למפת איי פוקלנד רגילה) סטנלי גוז גרין פורט הווארד אי פוקלנד המזרחי אי פוקלנד המערבי האוקיינוס האטלנטיאיי פאסג'
 
איי פאסג' (באנגלית: Passage Islands; בספרדית: Islas del Pasaje) הם ארכיפלג של ארבעה איים באיי פוקלנד, שבדרום האוקיינוס האטלנטי.
האיים ממוקמים למול הכפר הקטן דאנוס הד (Dunnose Head) שבמערבו של האי פוקלנד המערבי, בפתחו של מפרץ המלך ג'ורג'.
גאוגרפיה

ארבעת האיים משתרעים מכיוון לשון היבשה שבאי פוקלנד המערבי לכיוון צפון מערב.
האי הגדול ביותר - הוא האי השני (אי פאסג' השני - Second Passage Island), לאחריו שני איים קטנים: האי פאסג' השלישי - Third Passage Island והאי פאסג' הרביעי - Fourth Passage Island, שמרוחקים 800 מטרים האחד מהשני.
גאוגרפיה > אי פאסג' השני

האי הוא הגדול באיי קבוצת האיים. אורכו של האי 9 קילומטרים (ממזרח למערב); ושיא רוחבו 2 קילומטרים.
מרבית חופי אי זה הם מצוקים שגובהם מגיע ל-30 מטרים מעל פני הים.
שיא גובהו של האי - בגבעת סיקסטוס (Sixtus Hill), הוא 75 מטרים מעל פני הים.
גאוגרפיה > רעיית יתר

בעבר שימש האי כמקום לרעיית צאן.
רעיית יתר גרמה להעלמות של צמחיית הבר שצמחה על האי.
האיים הקטנים יותר שימשו רק לזמן קצר בשנות ה-60 לרעיית צאן, ולכן יש בהם עדיין צמחיית בר רבה.
אזור עופות חשוב

ארגון BirdLife International, הכריז על הארכיפלג כאזור עופות חשוב.
ב-1998 נצפו באיים 32 מיני עופות, 28 ממינים אלה מקננים באיים.
האיים מהווים בית גידול ואתר קינון למיני עופות רבים ובהם ברווזי פוקלנד, פינגווינים לבני-אוזן (300 זוגות רבייה), פינגווינים מצוייצים מערביים (145 בזוגות), יסעור ענק דרומי, קרקרה מפוספסת, סינקלודה שחורה.
לקריאה נוספת

איי פאסג' באתר נשיונל ג'יאוגרפיק
• Micky Reeves & Sarah Crofts, , Falklands Conservation, May 2015
• Baylis, Alastair & Wolfaardt, Anton & Crofts, Sarah & Pistorius, Pierre & Ratcliffe, Norman. (2013), , Polar Biology. 36. 10.1007/s00300-013-1324-6
• National Imagry and Mapping Agency 2001, , P 237
• United States. Hydrographic Office, , P 166
• , Lighthouse Press, P 246
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  אזור עופות חשוב באיי פאסאג'
↑  מידע גאוגרפי
| איי פוקלנד |
| --- | --- | --- |
| איים עיקריים   איים אחרים | האי פוקלנד המזרחי • האי פוקלנד המערבי   לואו • פאסג' |  |
| רכסי הרים ורמות | רמת ביירון • הרי הורנבי |  |
| הרים | הר מודי • הר מריה • הר סטורם |  |
| יישובים | סטנלי |  |
| מצרים | ביירון • פוקלנד |  |
| מפרצים | מפרצון ביירון |  |
| תרבות | דגל איי פוקלנד • המנון איי פוקלנד • סמל איי פוקלנד |  |
| מבנים | בית הממשלה • מוזיאון איי פוקלנד |  |
| ממשל | בית הממשלה • מושל איי פוקלנד |  |
| כלכלה | לירה שטרלינג של איי פוקלנד |  |
| היסטוריה | מלחמת העולם הראשונה: קרב איי פוקלנד   מלחמת פוקלנד: הטבעת הסיירת גנרל בלגראנו • מבצע אייל שחור |  |
גוטפריד ואן סוויטן

| --- | --- |

 לידה:  29 באוקטובר 1733 ליידן, הרפובליקה ההולנדית 
 פטירה:  29 במרץ 1803 (בגיל 69) וינה, ממלכת הבסבורג 
 מדינה:  הרפובליקה ההולנדית 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית הטרזיאנית 
 תפקיד:  שגריר  ambassador of the Holy Roman Empire to Prussia 
 
גוטפריד פרייהר ואן סוויטן (בהולנדית: Gottfried, Freiherr van Swieten;‏ 29 באוקטובר 1733 - 29 במרץ 1803) היה דיפלומט, פוליטיקאי, מוזיקאי הולנדי, מנהל הספרייה הקיסרית של ממלכת הבסבורג ופטרונם של מוצרט, היידן ובטהובן.
תולדות חייו

גוטפריד ואן סוויטן נולד בליידן שבהולנד. אביו, חרארד ואן סוויטן, היה רופא שנקרא בשנת 1745 להגיע לווינה על מנת למלא את משרת הרופא האישי של הקיסרית מריה תרזה, כך עברה המשפחה לווינה בהיות גוטפריד כבן 11. הוא התחנך בבית הספר הישועי הקיסרי ה"תרזיאום", שם הוכשר כדיפלומט. הוא שירת כאיש סגל בבריסל (1755–1757), פריז (1760–1763) וורשה (1763–1764) ולבסוף כשגריר בחצרו של פרידריך הגדול בברלין (1770-1777). בנוסף לניהול משא ומתן בעת חלוקת פולין הראשונה (1772), גילה ואן סוויטן עניין בעיקר במוזיקה, הן כמאזין, הן כתלמיד (בין היתר למד אצל יוהאן פיליפ קירנברגר, שהיה תלמידו של יוהאן סבסטיאן באך), הן כאמרגנם של קרל פיליפ עמנואל באך ווילהלם פרידמן באך, והן כאספן כתבי יד של תווים מאת באך האב והנדל. בפריז הלחין שלוש אופרות קומיות ושש סימפוניות, אותן העריך היידן במילים "נוקשות, כמוהו-עצמו".
ב-1777 ירש את משרתו של אביו כמנהל הספרייה הקיסרית, תפקיד אותו מילא עד מותו. הוא תרם לספרייה אוסף של ספרות מדעית וכן ספרייה מוזיקלית חשובה. כמו כן שכלל ואן סוויטן את הקטלוג הספרייתי מבוסס-הכרטיסיות (על בסיס קטלוג הכרטיסיות שהמציא קארל לינאוס ב-1760), קטלוג המאפשר עדכון שוטף ומדויק של המצאי הספרייתי, תוך שמירה על יכולת חיפוש מהיר (בניגוד לחוברות שהיו נהוגות עד אז לשם קטלוג המצאי).
ב-1780 מינה אותו יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לחבר מועצת המדינה ומנהל ועדת החינוך הממלכתית (ובכך למעשה למוציא לפועל של כתב הסובלנות). ב-1784 הציע ואן סיוויטן לחוקק באוסטריה חוק זכויות יוצרים, בעקבות הדוגמה הבריטית, אך הקיסר לא תמך בהצעת החוק. ב-5 בדצמבר 1791 פוטר ואן סוויטן מחברותו במועצת המדינה על ידי לאופולד השני, אחיו ויורשו של הקיסר יוזף. במקרה היה זה גם יום פטירתו של מוצרט.