stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הממלכות הברבריות
הקמה > רקע > התמוטטות בגאליה ובבריטניה (388–411)

מלחמות אזרחים רומיות בסוף המאה הרביעית היו הרות אסון להגנת האימפריה הרומית המערבית. בשנת 388, הקיסר המזרחי תאודוסיוס הראשון (שלט 379–395) ניצח את הקיסר המערבי, תופס השלטון בכוח, מגנוס מקסימוס (שלט 383–388). בשנת 394, שוב הביסו חייליו של תאודוסיוס יריב מערבי, אוגניוס (שלט 392–394). משמעות שני הסכסוכים הייתה טבח גדול של רגימנטים רומיים מערביים. אחרי מגנוס מקסימוס, אף קיסר מערבי משמעותי מעולם לא נסע מצפון לליון ונראה כי הייתה מעט מאוד פעילות אימפריאלית אמיתית בבריטניה או בצפון גאליה. במובנים רבים, האימפריה הרומית חדלה לפעול באזור; משרדים מקומיים נסוגו לדרום גאליה, אריסטוקרטים נמלטו דרומה, והבירה המקומית הועברה בשנת 395 מטריר לארל. עדויות ארכאולוגיות מבריטניה ומצפון גאליה מציגות קריסה מהירה של תעשיות רומיות, חיי הווילות והציוויליזציה הרומית בכללותה. הגבול היעיל של השליטה האימפריאלית עבר מגבול הריין ללואר.
בין השנים 405 ל-407 פלשו מספר רב של ברברים לגאליה במה שנקרא מעבר הריין, כולל האלאנים, הוונדלים והסואבים. קבוצות אלו לא היו מהממלכות הסמוכות מיד לגאליה הרומית; במקום זאת, סביר להניח שהם היו תלויים במידה רבה במתנות רומיות והתגרו לנסוע מערבה כאשר מתנות כאלה נעצרו וההונים הגיעו למזרח. הברברים הכריעו במהירות את מה שנותר מביצורי ההגנה הרומיים באזור והובילו את הכוחות הרומיים בבריטניה להוקיר את הקיסר-תופס השלטון בכוח קונסטנטינוס השלישי (שלט 407–411).
קונסטנטינוס השלישי הצליח לשמור במידת מה על הברברים על הריין. סוף שלטונו עקב סכסוך רומי פנימי נוסף הותיר את הצבאות בגאליה מפולגים והביא לכך שהשבטים יכלו לחדור לעומק גאליה והיספניה. ללא כוח צבאי מספיק ועם ניהול בלתי אפשרי, הממשלה הקיסרית נטשה למעשה את בריטניה וצפון גאליה בסביבות שנת 410. בבריטניה, זה הוביל לפיצול לממלכות מקומיות רבות. בצפון גאליה תפסו את השלטון עמים כמו הפרנקים והבורגונדים, שחיו בעבר מעבר לגבול האימפריאלי.
הקמה > השלמה אימפריאלית (411–476)

השלב השני בהיווצרותן של הממלכות הברבריות היה קבלת הסטטוס קוו האימפריאלי. הממשלה הרומית לא ראתה בשום שלב את קיומם של שטחים אוטונומיים למחצה בשליטת הברברים כרצוי, אך החלה לסבול אותם במהלך שנות ה-420 וה-430. לא הרומאים ולא הקבוצות הברבריות השונות ביקשו להקים ממלכות טריטוריאליות חדשות ומתמשכות שהחליפו את השלטון האימפריאלי. עלייתן של הממלכות הברבריות לא נבעה מעניין ברברי בהקמתן אלא מכשלים בממשל הרומי ומכישלון בשילוב השליטים הברברים במערכות האימפריאליות הרומיות הקיימות.
שליטים ברברים מוקדמים היו נסבלים רק בתנאי האימפריה הרומית. 'ממלכות' מוקדמות, כמו אלו של הסואבים והוונדלים בהיספניה, נדחקו כתוצאה מכך לקצוות של מחוזות פחות חשובים. בשנת 418, הקבוצות הוויזיגותיות שהיו בעבר תחת אלאריק יושבו על ידי הקיסר הונוריוס (שלט 393–423) באקוויטניה שבדרום גאליה, והם ייסדו את הממלכה הוויזיגותית. הרומאים חזו בכך יישוב זמני של בני חסות נאמנים של השלטון הקיסרי, שניתן לסמוך על תמיכתם במאבקים פנימיים. ההתיישבות לא נתפסה כוויתור ממשי של טריטוריה אימפריאלית, בהתחשב בכך שגם הממשל הרומי נצפה כממשיך בארצות המוענקות, אם כי בפיקוח הוויזיגותים כוסאלים. אף על פי שכמה גנרלים רומיים בתקופת הונוריוס פעלו לבלימת השפעתם וכוחם של השליטים הברברים, מספר מלחמות האזרחים שאחרי מותו של הונוריוס הפך את מעמד הברברים לדאגה משנית. במקום לדכא את המלכים הברברים, הקיסרים ותופסי השלטון בכוח במאה החמישית ראו בהם כלי שרת פנימיים שימושיים.
השלב השלישי של היווצרות הממלכות הברבריות היה ההכרה של הממשלה הקיסרית באימפריה הרומית המערבית הבלתי יציבה יותר ויותר בכך שהיא לא מסוגלת עוד לנהל ביעילות את השטחים שלה. זה הוביל את האימפריה לוותר על שליטה יעילה בארצות נוספות לשליטים הברברים, שמחוזותיהם היוו כעת חלק קבוע מהנוף. שינויים טריטוריאליים אלו לא הביאו לכך שאדמות בתוך הגבולות הקיסריים לשעבר חדלו להיות חלק מהאימפריה הרומית ברמה הרעיונית. הסכמים שנכרתו עם הוויזיגותים בשנת 439 והוונדלים, שכבשו את צפון אפריקה, בשנת 442 הכירו למעשה בשליטי אותם עמים כמושלים טריטוריאליים של חלקים משטח אימפריאלי, והפסיקו את היומרה של ממשל אימפריאלי פעיל. הסכמים אלו, אף שלא נתפסו כבלתי ניתנים לביטול, הניחו את היסודות לממלכות טריטוריאליות אמיתיות.
שליטים ברברים נקטו בצעדים שונים כדי להציג עצמם כשליטים לגיטימיים במסגרת האימפריאלית הרומית, כפופים באופן נומינלי לקיסר רומא המערבי. מנהג זה נמשך גם לאחר הדחתו של הקיסר המערבי האחרון, רומולוס אוגוסטולוס, בשנת 476. שליטים ברברים לאחר 476 הציגו את עצמם בדרך כלל ככפופים לקיסר הרומאי המזרחי שנותר, ולעיתים זכו לכיבודים שונים על ידי הממשלה האימפריאלית.
הקמה > הופעתן כממלכות טריטוריאליות (476–600)

כמעט בשום מקום במערב אירופה לא היו שליטים ברברים קשורים היטב לממלכות טריטוריאליות עד סוף המאה החמישית או אפילו מאוחר יותר. השלב האחרון בהיווצרות הממלכות הברבריות התרחש כאשר השליטים הברברים איבדו אט אט את ההרגל לחכות שהאימפריה הרומית המערבית תתפקד שוב כראוי. מאחר שנעזבו לנפשם, שליטים ברברים החלו לקחת על עצמם את התפקידים שהוחזקו בעבר על ידי הקיסרים, ועברו למלכים טריטוריאליים ראויים. תהליך זה התאפשר רק באמצעות קבלת השליטים הברברים על ידי אריסטוקרטים רומיים מקומיים, שבמקרים רבים ראו באפשרות להחזיר את השליטה המרכזית הרומית המערבית כחסרת סיכוי יותר ויותר. שליטים ברברים רבים נהנו מתמיכה ניכרת מאריסטוקרטים רומיים, שהקימו צבאות מארצותיהם הן נגדם והן בעדם.
אוכלוסיית השטחים שבשליטת הברברים במערב אירופה המשיכה לראות את עצמה כחלק מהאימפריה הרומית גם במאה השישית. כאשר תיאודריך הגדול (שלט 493–526), המלך האוסטרוגותי של איטליה, הפך גם לשליט הוויזיגותים של היספניה בשנת 511, הדבר נחגג ברוונה כשחרור היספניה ושילוב מחדש של השטחים הוויזיגותים באימפריה הרומית. זאת למרות שגם הוויזיגותים היו דה יורה חלק מהאימפריה לפני נקודה זו.
התהליך המדויק בו קיבלו המלכים הברברים על עצמם תפקידים וזכויות מסוימות שיוחסו בעבר לקיסרים הרומאים אינו ברור לחלוטין. מאמינים שזה היה תהליך מאוד ממושך. ההיסטוריה מכירה בדרך כלל באלאריק הראשון בתור 'מלך הוויזיגותים' הראשון, אם כי התואר הזה חל עליו רק רטרואקטיבית. מקורות עכשוויים מתייחסים לאלאריק רק כדוקס או לפעמים הגמון, והוא לא שלט בממלכה, אלא בילה את הקריירה שלו ללא הצלחה בניסיון לשלב את עצמו ואת עמו במערכת האימפריאלית הרומית. השליט הוויזיגותי הקדום ביותר שידוע כמי שכינה את עצמו מלך והנפיק מסמכים ממשהו הדומה לקנצריה אימפריאלית היה אלאריק השני (שלט 484–507), אם כי כתבים עכשוויים מרמזים לקבלה והכרה נרחבת בממלכה וויזיגותית בגאליה עד שנות ה-450. הוויזיגותים לא הקימו בסיס כוח בטוח כממלכה פוסט-אימפריאלית במודע עד שנות ה-560 תחת לאוויגילד, לאחר כיבושים איטיים ולעיתים קרובות אכזריים בהיספניה.
הנוהג של הממלכות הברבריות להיות כפופות לקיסר הרומי המזרחי הגיע לקיצו כתוצאה ממלחמות הכיבוש מחדש של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון (שלט 527–565). יוסטיניאנוס ביקש להחזיר את השליטה האימפריאלית הישירה לאימפריה המערבית לשעבר, אם כי כיבושו מחדש לא הושלם וביסס את הרעיון שכל אדמות מחוץ לשליטתה הישירה של האימפריה המזרחית כבר אינם חלק מהאימפריה הרומית, מה שגרם גם לזהות הרומית לרדת באופן דרמטי במערב אירופה. מטבע הממלכה הוויזיגותית המשיך לתאר את הקיסרים המזרחיים עד שנות ה-580, אז החלו המלכים הוויזיגותים לטבוע מטבעות בשמם.
מורשת והמשכיות הרומית > המשכיות מנהלית

עלייתן של הממלכות הברבריות ראתה את פיזור הכוח במערב אירופה מבירה אחת, כמו רומא או רוונה בעבר, לכמה מלכים ואלי מלחמה מקומיים. למרות זאת, המנגנון של הממשל הקיסרי לשעבר המשיך לתפקד ביסודו במערב מכיוון שהשליטים הברברים אימצו היבטים רבים של הממשל הרומי המאוחר. המשפט הרומי נותר מערכת המשפט השלטת לאורך המאות החמישית והשישית. כמה מלכים ברברים גילו עניין בעניינים משפטיים והוציאו קודים משלהם, שפותחו על בסיס המשפט הרומי.
עיירות וערים היו אבני הבניין העיקריות של האימפריה הישנה ובתחילה נשארו כאלה גם בממלכות הברבריות. היעלמותה של המסגרת האימפריאלית הרומית הישנה הייתה תהליך הדרגתי ואיטי, שנמשך מאות שנים ולעיתים הואץ עקב תהפוכות פוליטיות. המערכת האדמיניסטרטיבית הרומית הישנה של מחוזות, דיוקסיות ומחוזות פרטוריאניים נותרה פונקציונלית חלקית במקומות מסוימים תחת השליטים הברברים. חלק מהשליטים אף נקטו בצעדים להשבת חלקים מהממשל. בשנת 510, המלך האוסטרוגותי של איטליה, תיאודריך הגדול, החזיר את המחוז הפרטוריאני של גאליה על שטח שכבש מידי הוויזיגותים ומינה למושל הפרטוריאני את האריסטוקרט הרומי ליבריוס.
מספר רב של תפקידים פוליטיים וביורוקרטיים רומיים שרדו את סוף האימפריה הרומית המערבית, המעידים על קודקסי החוק השונים שהוציאו המלכים הברברים. ישנם מסמכים רבים המוכיחים כי הרומאים המשיכו להיות פעילים בתפקידים כאלו בתוך הממלכות. הקמת הממלכות הברבריות לא הביאה אפוא קץ לחברה הרומית. לפי ההיסטוריון האירי פיטר בראון, במקום זאת ניתן לראות בהם "להפך [שהביאו] חוק וסדר לאזורים שסבלו במשך עשרות שנים מחלל מסוכן של סמכות".
ההבדל העיקרי בין הממשל הקיסרי הרומי לבין המינהלים המלכותיים החדשים היה קנה המידה שלהם. ללא חצר אימפריאלית מרכזית וקצינים שקישרו את ממשלות המחוזות השונים יחדיו, הממשלים בממלכות היו רדודים, והפכו פחות עמוקים ומורכבים משמעותית. הגודל הקטן יותר של הממלכות הברבריות גרם לכך שהכוח הרשמי נקטע ושהזדמנויות הקידום האישי והקריירות שהיו קיימות באימפריה הישנה כבר לא היו אפשריות. להתמוטטות זו בסדר הרומי הייתה תופעת הלוואי שהובילה לירידה ניכרת ברמת החיים, כמו גם לקריסת המורכבות הכלכלית והחברתית. התפתחות זו לא הייתה אוניברסלית ומקומות רבים, כמו גאליה, דווקא חוו עליות כלכליות במאה השישית.
מורשת והמשכיות הרומית > הלגיטימיות הרומית

לאחר התמוטטות האימפריה הרומית המערבית, השליטים הברברים במערב אירופה עשו מאמץ לחזק את הלגיטימציה על ידי אימוץ אלמנטים מסוימים של האימפריה לשעבר. התואר בשימוש הנפוץ ביותר על ידי המלכים היה "רקס", שהיווה בסיס לסמכות שבו יכלו להשתמש בדיפלומטיה עם ממלכות אחרות וחצר הקיסרות שנותרה בקונסטנטינופול. למרות שכמה מחברים רומיים מזרחיים, כמו פרוקופיוס, תיארו את "רקס" כ"מונח ברברי", הוא שימש לעיתים בעבר לתיאור קיסרים רומיים ושימש לציון שהשליטים הברברים היו שליטים ריבונים, אם כי לא עם סמכות המאפילה על זאת של הקיסר בקונסטנטינופול.
רבים, אך לא כולם, מהמלכים הברברים השתמשו בתואר שלהם במתאר אתני. המלכים הפרנקים, למשל, הפכו את התואר שלהם כ-rex Francorum ("מלך הפרנקים"). שליטי איטליה, שבה היומרה של המשכיות רומא הייתה חזקה במיוחד, בולטים בכך שהם השתמשו רק לעיתים רחוקות במתאר אתני.
בנוסף ל"רקס", השליטים הברברים קיבלו על עצמם גם תארים ואימפריאליים רומיים שונים. כמעט כל המלכים הברברים קיבלו את התואר dominus noster ("אדוננו"), ששימש בעבר רק קיסרים רומיים, וכמעט כל המלכים הוויזיגותיים והמלכים הברברים של איטליה (עד סוף הממלכה הלומברדית) השתמשו בשם פלביוס, שנשאו כמעט כל הקיסרים הרומאים בשלהי העת העתיקה. השליטים הברברים המוקדמים הקפידו לשמור על עמדה כפופה לקיסרים בקונסטנטינופול, ולעיתים הוכרו בהצטיינות שונות על ידי הקיסרים, הלכה למעשה שימשו כמלכים בני חסות אוטונומיים ביותר.
למרות שהממלכות הברבריות נשלטו על ידי לא-רומאים, איש בסוף העת העתיקה לא היה מטיל ספק בכך שהן שייכות למערכת הפוליטית הרומית המאוחרת. הממלכות היו נטועות בחלק מהמקרים במסורות ברבריות אך היו קשורות גם למגיסטראטים אימפריאליים רומיים בכירים ושליטיהן החזיקו בסמכויות סגני-קיסר רשמיות ומוכרות.
מורשת והמשכיות הרומית > אפשרות לשיקום אימפריאלי

בתחילת המאה השישית, המלכים החזקים ביותר במערב אירופה היו תיאודריך הגדול מאיטליה וכלוביס הראשון מהפרנקים. שני השליטים קיבלו כבוד והכרה על ידי החצר הקיסרית בקונסטנטינופול, שהעניקה להם מידה מסוימת של לגיטימציה ושימשה להצדקת התרחבות טריטוריאלית. תיאודריך הוכר כפטריקי על ידי הקיסר אנסטסיוס הראשון, שגם החזיר לאיטליה את סמלי האימפריה הרומית המערבית, שהיו בקונסטנטינופול מאז 476. סמלים אלו נלבשו על ידי תיאודריך בכמה הזדמנויות, וכמה מנתיניו הרומאים התייחסו אליו כקיסר, אבל נראה שהוא השתמש רק בתואר "רקס", ונזהר שלא להעליב את הקיסר. לאחר שהפרנקים הביסו את הוויזיגותים בקרב וואיל בשנת 507, הוכר כלוביס על ידי אנסטסיוס כקונסול כבוד, פטריקי ומלך בן חסות. כמו תיאודריך, חלק מהנתינים של כלוביס התייחסו אליו גם כקיסר, ולא מלך, אם כי מעולם הוא לא אימץ את התואר הזה בעצמו.
תיאודריך וכלוביס התקרבו למלחמה מספר פעמים ואפשר להעלות על הדעת שהמנצח בסכסוך כזה היה מקים מחדש את האימפריה הרומית המערבית תחת שלטונו. אף על פי שלא פרצה מלחמה ביניהם, התפתחויות כאלו הדאיגו את הקיסרים הרומאים המזרחיים. בית המלוכה המזרחי, מודאג מכך שניתן לראות את הכבוד המוענק להם כ"חותמות אישור" אימפריאליות, מעולם לא העניק להם אותו באותה מידה שוב. במקום זאת, האימפריה המזרחית החלה להדגיש את הלגיטימיות הרומית הבלעדית שלה, שהיא המשיכה בכך עד סוף ההיסטוריה שלה.
במאה השישית, היסטוריונים רומיים מזרחיים החלו לתאר את המערב כ"אבוד" לפלישות ברבריות, ולא את העובדה שמלכים ברברים רבים מונו על ידי הרומאים עצמם. התפתחות זו כונתה על ידי היסטוריונים מודרניים "המתקפה האידאולוגית היוסטינית". אף שעלייתן של הממלכות הברבריות במקומה של האימפריה המערבית הייתה רחוקה מלהיות תהליך שליו לחלוטין, הרעיון של "פלישות ברבריות" שמביא לסיום פתאומי ואלים לעולם העת העתיקה, שהיה בעבר גם הנרטיב המקובל בקרב היסטוריונים מודרניים, אינו מתאר במדויק את התקופה. מבין הממלכות הברבריות הרבות, הממלכה היחידה שנוצרה פחות או יותר בשלמותה באמצעות כיבוש צבאי הייתה ממלכת הוונדלים באפריקה. ייחוס סופה של האימפריה הרומית המערבית ל"פלישות הברבריות" מתעלם גם מהמגוון של הממלכות החדשות לטובת ברבריות לא-רומית הומוגנית ומתעלם מכל ניתוח שבו ניתן לראות באימפריה שותפה לקריסתה.
תרבות

למרות היותה מחולקת לכמה מחוזות קטנים יותר, שמרה אוכלוסיית הממלכות הברבריות על קשרים תרבותיים ודתיים חזקים זה עם זה, והמשיכה לדבר לטינית. המלכים הברברים אימצו הן את הנצרות (בשלב זה מבוססת היטב כדת הרומית) והן את השפה הלטינית בעצמם, ובכך ירשו ושימרו את המורשת התרבותית של רומא. עם זאת, הם גם נשארו מחוברים לזהותם הלא-רומית ועשו מאמצים לבסס את זהויותיהם הנבדלות.
הזהות הרומית נעלמה בהדרגה במערב אירופה, הן משום שהאימפריה הרומית המזרחית הדגישה את הלגיטימיות הרומית הייחודית שלה והן בשל המעמד השליט הברברי המקומי ואוכלוסיות רומיות שהתמזגו מבחינה אתנית. החיבור המתפוגג לאימפריה הרומית והחלוקה הפוליטית של המערב הובילו לפיצול הדרגתי של התרבות והשפה, ובסופו של דבר הולידו את העמים והשפות הרומאניות המודרניות.
סוף הממלכות הברבריות

הממלכות הברבריות התגלו כמדינות שבריריות ביותר. מתוך שלוש הממלכות החזקות ביותר וארוכות הטווח - אלה של הוויזיגותים, הפרנקים והלומברדים - רק הממלכה הפרנקית שרדה את ימי הביניים המוקדמים.
הממלכה הוויזיגותית קרסה כבר במאה השישית והיה צורך להקים אותה מחדש כמעט מאפס על ידי לאוויגילד בשנות ה-560 וה-570. הממלכה נהרסה סופית כאשר נכבשה על ידי הח'ליפות האומיית בתחילת המאה ה-8. במלחמות הכיבוש מחדש שלו, הקיסר המזרחי יוסטיניאנוס הראשון הרס הן את ממלכת הוונדלים באפריקה והן את הממלכה האוסטרוגותית באיטליה. רוב הממלכות הקטנות יותר בגאליה נכבשו ונקלטו בממלכה הפרנקית או נעלמו ממקורות היסטוריים לחלוטין.
הממלכות הברבריות שהוקמו היו במידה רבה תופעה פוליטית רומית שהתרחשה בהקשר של הנוף הגאופוליטי הרומי המאוחר. במקום הממלכות הללו, צצו מחוזות חדשים במאות השביעית עד התשיעית שייצגו סדר חדש, מנותק במידה רבה מהעולם הרומי הישן. הח'ליפות האומיית, שכבשה את היספניה מהוויזיגותים ואת צפון אפריקה מהאימפריה הרומית המזרחית, לא העמידה פנים להמשכיות רומית. הממלכה הלומברדית, אף על פי שנמנית לעיתים קרובות בין הממלכות הברבריות האחרות, שלטה באיטליה שנהרסה בסכסוך בין האוסטרוגותים והאימפריה הרומית המזרחית. שלטונם באיטליה הגיע לסיומו כאשר ממלכתם נכבשה על ידי הפרנקים בשנת 774. הממלכות היורשות הקטנות של הוויזיגותים בהיספניה - קודמותיהן של ממלכות מימי הביניים כמו לאון, קסטיליה ואראגון - היו ביסודן תת-פרנקיות, תרבותית ומנהלית קרובות יותר לממלכה הפרנקית מאשר הממלכה הוויזיגותית שנפלה.
כשורדת הבלעדית של הממלכות הישנות, הממלכה הפרנקית סיפקה את הדגם של מלכויות ימי הביניים המוקדמים שלימים יהוו השראה למלכי מערב אירופה לאורך שאר ימי הביניים. אף על פי שהשליטים הפרנקים זכרו אידיאלים רומיים ולעיתים קרובות שאפו לרעיונות מעורפלים של שיקום אימפריאלי, מאות שנות שלטונם הפכו את השלטון בממלכתם למשהו שדמה מעט מאוד לאימפריה הרומית. צורת הממשל החדשה הייתה אישית, המבוססת על סמכויות ויחסים בין אינדיבידואלים, ולא על המערכת המשפטית והביורוקרטית המנוהלת בכבדות של הרומאים. תקופת הממלכות הברבריות הגיעה לקיצה עם הכתרתו של קרל הגדול, מלך הפרנקים, לקיסר רומי על ידי האפיפיור לאו השלישי בשנת 800, בניגוד לסמכותה של האימפריה הרומית המזרחית שנותרה. האימפריה הקרולינגית של קרל הגדול, קודמתה של צרפת וגרמניה, דמתה למעשה יותר לאוסף של ממלכות המאוחדות רק בסמכותו של קרל הגדול מאשר לממלכה בעלת קשר משמעותי לאימפריה המערבית הרומית הישנה.
ראו גם

ראשית ימי הביניים
היסטוריה של אירופה
נדידת העמים
שלהי העת העתיקה
לקריאה נוספת

אורה לימור ויצחק חן, ראשיתה של אירופה, כרכים א–ד, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2003.
ציור מהמאה ה-20 של אלאריק הראשון, מנהיג הוויזיגותים 395–410, שנכנס לאתונה לאחר שכבש את העיר בשנת 395
מטבע של מגנוס מקסימוס (שלט 383–388) הקיסר הרומי האחרון שהיה פעיל באופן משמעותי בבריטניה ובצפון גאליה
מפה של האימפריה הרומית (אדום) והממלכות הברבריות החדשות במערב בשנת 460
מטבעו של לאוויגילד, מלך הוויזיגותים, שהוטבע בשנים 580–583. לאוויגילד היה המלך הוויזיגותי המוקדם ביותר שטבע מטבעות בשמו שלו.
מטבעו של דזידריוס, מלך איטליה 756–774, עם הכתובת DN DESIDER REX (dominus noster Desiderius rex)
בשיא ממלכתו בשנת 523, תיאודריך הגדול שלט באוסטרוגותים של איטליה, היה עוצר של הוויזיגותים של היספניה ואילץ את הבורגונדים והוונדלים לחלוק כבוד.
המפה הפוליטית של אירופה בשנת 814
התנסות מקצועית

התנסות מקצועית (מכונה לעיתים סטאז' או פרקטיקום) היא תיאור לתקופת לימודים ללא תשלום בארגון מקצועי, תוך כדי חניכה של אנשי התעשייה, שסטודנטים נדרשים לעשות כחלק מחובות הלימוד למקצוע. תפקידה ומטרתה של ההתנסות המקצועית היא להכשיר את הסטודנטים למקצוע שאותו הם לומדים, וזאת כדי לסייע ולהקל עליהם כאשר יסיימו את לימודי התואר או התעודה.
עיקר ההתנסות המקצועית מתבצעת במקצועות ההוראה, עבודה סוציאלית, פסיכולוגיה, מקצועות פרא-רפואיים, חינוך, תקשורת, ייעוץ וכדומה.
התנסות מעשית מקנה מספר נקודות זכות המשתנות בהתאם למוסד האקדמי ולתחום הלימודים הנלמד. סטודנטים מגיעים למקום הקולט פעם-פעמיים בשבוע, ושם הם מתנסים במקצוע שאותו הם לומדים, כגון: טיפול באנשים, העברת שיעורים לתלמידים, ייעוץ והכוונה פרטנית, אינטראקציה עם צוות המקום ועוד. לאורך כל תקופת ההתנסות המקצועית, יש מדריך פדגוגי המלווה את הסטודנט. תפקידו לדאוג לצורכי הסטודנט, לעזור לו כשצריך, להדריך אותו בעבודתו ולוודא שהסטודנט מבצע את המטלות הנדרשות. כמו כן, הוא משפיע על הציון הסופי שיינתן לסטודנט במסגרת ההתנסות המקצועית.
ראו גם

מתמחה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4006200-4 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חינוך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הרפובליקה הציסאלפינית

הרפובליקה הציסאלפינית (באיטלקית: Repubblica Cisalpina) הייתה רפובליקה איטלקית שהוקמה ב-29 ביוני 1797, מאיחוד המדינות הקודמות הרפובליקה הציספדנית והרפובליקה הטרנספדנית. שמה שונה לרפובליקה האיטלקית (Italian Repubblica Italiana) ב-26 בינואר 1802 והיא פורקה ב-17 במרץ 1805 על ידי שילוב בממלכת איטליה החדשה שנוצרה.
מקור השם

שמה של הרפובליקה נגזר מהמילה הלטינית cis לצד זה; הרפובליקה הציסלפינית הייתה אפוא הרפובליקה בצד זה של האלפים, מנקודת המבט האיטלקית. בחירת השם רמזה גם לשם הקדום גאליה קיסאלפינה עבור צפון איטליה לאורך נהר הפו.
שטח הרפובליקה

המדינה עם הבירה מילאנו כללה את לומברדיה עם מנטובה, ברגמו, ברשה וקרמונה, ורונה ורוביגו, דוכסות מודנה, דוכסות מאסה וקררה והנציגויות של בולוניה, פרארה ומסולה, כמו גם רומאניה, מ-22 באוקטובר 1797, וכן אזור גראובינדן עם בורמיו וקיאוונה. נעשו גם מאמצים לשלב את החלקים דוברי האיטלקית של שווייץ, שנקראה אז הרפובליקה ההלבטית, וכמו הרפובליקה הציסאלפינית, רפובליקה בת של צרפת.
נכון ל-1797, הרפובליקה הציסאלפינית כללה שטח של כ-42,500 קמ"ר עם 3.24 מיליון תושבים וחולקה ל-20 מחוזות. הבירה מילאנו, שלעיתים הייתה ביתם של עד 25,000 חיילים צרפתים כובשים, הייתה העיר המאוכלסת ביותר עם 124,000 תושבים, ואחריה בולוניה ופרארה. זו הייתה מדינה משגשגת מבחינה כלכלית שחייתה בעיקר מחקלאות, כמו גם מגידול בעלי חיים ותולעי משי. בנוסף, היו מלאכות מסורתיות ותעשיית המשי הגדלה, כמו גם מכירה של עץ מהרי האלפים ושיש מהרי האפנינים.
היסטוריה

לאחר הניצחונות נגד אוסטריה במערכה בצפון איטליה של 1796/1797, שהיו מכריעים לתוצאות מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, הכריז נפוליאון על הרפובליקה הציסאלפינית ב-29 ביוני 1797 על ידי איחוד הרפובליקות הציספדנית והטרנספדנית שהוקמו רק בשנה הקודמת. בנובמבר 1797, הרפובליקה הציסאלפינית הציעה את ארמון התענוגות קסטלו די מונטבלו לנפוליאון במתנה.
נפוליאון פיזר את המבנים המנהליים האוסטריים הקודמים והקים ממשל צבאי זמני, שהוטל עליו, בין היתר, להשיג מימון למלחמה. החוקה הראשונה פעלה על פי המודל של הרפובליקה הצרפתית, עם הנהלה בת חמישה חברים, שהוקמה כבר ב-1796 תחת הממשל הצבאי הצרפתי ונקראה דירקטורט, ובית מחוקקים של 240 חברים, הסנאט והמועצה הגדולה. עם זאת, הכוח העליון של המדינה נמצא אצל המפקד העליון הצרפתי בלומברדיה, נפוליאון בונפרטה.
היחסים בין הרפובליקה הציסאלפינית לשווייץ היו מתוחים בתחילה על ידי ניסיונות מתמידים של הרפובליקה הציסאלפינית לספח את השטחים השווייצרים דוברי האיטלקית בטיצ'ינו מדרום לאלפים. המטרה הייתה להקים מדינת לאום על פי המודל הצרפתי עם אותה שפה ותרבות. בין 1810 ל-1813, נפוליאון נתן לכוחות איטלקיים ולקציני מכס לכבוש את טיצ'ינו כדי להפסיק את הגדלת ההברחות והעריקות מהצבא.
אוסטריה הכירה במדינה החדשה בהסכם קמפו פורמיו באוקטובר 1797, אך פלשה למדינה בתחילת מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה במאי 1799 וביטלה את הרפובליקה. ניצחונו של בונפרטה בקרב מרנגו בשנה שלאחר מכן החזיר את התנאים המקוריים. הסכם לינוויל בשנת 1801 אישר את קיומה של הרפובליקה הציסאלפינית, שקיבלה חוקה שנייה וחדשה עם בית מחוקקים חד-ביתי ומנהלת בת תשעה חברים. ב-26 בינואר 1802 שונה שמה לרפובליקה האיטלקית, והיא אימצה את החוקה הקונסולרית הצרפתית ובחרה בנפוליאון בונפרטה לנשיא. ב-17 במרץ 1805 קיבל נפוליאון, קיסר הצרפתים מאז דצמבר 1804, את כתר ממלכת איטליה ופיזר את הרפובליקה האיטלקית.
צפון ומרכז איטליה בשנת 1796
צפון ומרכז איטליה בשנת 1803
צפון ומרכז איטליה בשנת 1806
דגלים לאומיים

הרפובליקה הציסאלפינית
הרפובליקה האיטלקית (דגל המדינה)
הרפובליקה האיטלקית (דגל ימי)
הצבעים הלאומיים של המדינה האיטלקית של היום תואמים לרפובליקה האיטלקית או הציסאלפינית. דגל הרפובליקה הציסאלפינית, טריקולור, אומץ רשמית רק ב-11 במאי 1798 והיה לו פסים אנכיים. הרפובליקה הטרנספדנית השתמשה גם בתקנים עם פסים אנכיים. דגל הרפובליקה האיטלקית תאם לטריקולור הציסאלפיני עד 20 באוגוסט 1802.
כאשר מונה נפוליאון בונפרטה למלך איטליה ב-17 במרץ 1805, הדגל הלאומי לא שונה. רק במלחמה וברוב הדגלים הצבאיים נוסף הסמל המלכותי בצד ההפוך. התנועה הלאומית האיטלקית של הריסורג'ימנטו, שצמחה בסביבות אמצע המאה ה-19, תפסה את הטריקולור של הרפובליקה הציסאלפינית והפכה אותו לדגל האיחוד של איטליה.
חיילי הרפובליקה הציסאלפינית
נפוליאון הופך לקונסול הראשון של הרפובליקה הציסאלפינית, 26 בינואר 1802
הר קירסארג'

| --- | --- |

נוף של הר קירסארג' מהבאלקהד על הר ראגד
 מידע כללי
 גובה:  895 מטרים
 מדינה:  ארצות הברית 
 מיקום:  מחוז מרימק, ארצות הבריתארצות הברית
 קואורדינטות:  43°23′0.27″N 71°51′25.29″W﻿ / ﻿43.3834083°N 71.8570250°W﻿ / 43.3834083; -71.8570250
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה הר קירסארג'(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה הר קירסארג'(למפת ניו המפשייר רגילה) קונקורד מנצ'סטר נשואה דרי לבנון ברלין קנדה ורמונט מסצ'וסטס מיין האוק. האטלנטי הר קירסארג'(למפת ניו המפשייר מוגדלת) קונקורד מנצ'סטר נשואה דרי לבנון ברלין קנדה ורמונט מסצ'וסטס מיין האוק. האטלנטי הר קירסארג'
 
הר קירסארג' (באנגלית: Mount Kearsarge) הוא הר הממוקם בווילמוט ובוורנר, ניו המפשייר, ארצות הברית. שני פארקים ממלכתיים ממוקמים בבסיסו הצפוני והדרומי של ההר - פארק המדינה ווינסלו ופארק המדינה רולינס, בהתאמה - וההר כולו נמצא בתוך יער מדינת קירסארג'. ביום בהיר מאוד, נראים ממגדל האש שעל הפסגה גורדי השחקים של העיר בוסטון - במרחק של 130 קילומטרים. הפסגה נותרה חשופה מאז שריפת יער ב-1796.
שמו של ההר התפתח משנת 1652 עם השם המקומי, Carasarga, שניתן לו על ידי שבט ה-Pennacook. לפי ההערכות פירושו "הר מחורץ של אורנים".
גאוגרפיה

קירסארג' הוא הר בדד, ולמרות שגובהו מתון בלבד, הבידוד שלו נותן לו גובה יחסי של 640 מטרים מעל הקרקע הנמוכה המפרידה בינו לבין ההרים הגבוהים יותר מצפון. זה הופך את קירסארג' לאחד משנים עשר ההרים בניו המפשייר עם נישאות טופוגרפית של מעל 610 מטרים (2,000 רגל).
הר קירסארג' ניצב בתוך אגן הניקוז של נהר מרימאק (אנ'), המתנקז למפרץ מיין. המדרונות המערביים של ההר מתנקזים לתוך Cascade Brook, שזורם צפונה אל נהר בלאקווטר (אנ'), נהר הזורם סביב הבסיס הצפוני והמזרחי של קירסארג', בסופו של דבר מתנקז לנהר קונטוקוק (אנ'), יובל של מרימאק. המדרונות הצפוניים והמזרחיים של ההר מתנקזים ישירות יותר לנהר בלאקווטר. פניו הדרומיים של הר קירסארג' מתנקזים אל מדו ברוק, יובל של נהר וורנר (אנ'), הזורם לדרום מזרח לנהר קונטוקוק.
קירסארג' הוא יעד פופולרי לטיולים. הפסגה היא הנקודה הגבוהה לאורך מסלול ההליכה Sunapee-Ragged-Kearsarge Greenway באורך 120 קילומטרים המקשר בין 10 עיירות ומקיף את אזור Kearsarge-Lake Sunapee במערב ניו המפשייר. הדרך המהירה ביותר לפסגה היא מאזור הפיקניק של Rollins State Park על הרכס הדרומי של ההר, הנגיש דרך "דרך הר קירסארג'" מהעיר וורנר. הגישה בצד המערבי של ההר היא מאזור הפיקניק של Winslow State Park דרך Winslow Trail (1.8 מייל) או Barlow Trail (2.6 ק"מ), שנבנה בשנת 1997 על ידי Trailwrights, קבוצת שבילים מתנדבת, עבור SRK Greenway. הטיול המלא בקטע גרינוויי בהר קירסארג' משתרע על פני 5.8 מיילים (9.3 ק"מ) מאזור הפיקניק ווינסלו דרך שביל בארלו לפסגה ודרך שבילי רולינס ולינקולן בדרום-מערב לכביש עמק קירסארג' בצפון סאטון.
שביל ווינסלו והפארק הלאומי בצד וילמוט נקראים על שמו של אדמירל ג'ון ווינסלו, מפקד ה-USS Kearsarge, שביוני 1864 הטביע את ה-CSS אלבמה בתעלת למאנש בקרב ימי מפורסם של מלחמת האזרחים האמריקאית. באופן ישיר יותר, הפארק נקרא על שמו של מלון שניצב בשטח, בית ווינסלו, אתר הפיקניק הנוכחי.