stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שאטוראליאויהיי
אישים שפעלו בעיר

רבי משה טייטלבוים (ה"ישמח משה") (פשמישל, 1758 − שאטוראליאויהיי, 1841), מראשי מפיצי החסידות בהונגריה ומגדולי אדמו"רי דורו. נודע כלמדן חריף וכמחולל מופתים. כיהן כרב העיר ואדמו"ר בשאטוראליאויהיי, ומושבו היה מוקד עלייה לאלפים. בעיר זו גדל גם בנו, רבי אלעזר ניסן טייטלבוים.
רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים (דרוהוביץ', 1808 − סיגט, 1883), בעל "ייטב לב", מייסד חסידות סיגט. נכדו של בעל "ישמח משה" ומחליפו ברבנות שאטוראליאויהיי. לאחר מכן אדמו"ר בסיגט.
הרב ירמיה לעוו (בגרמנית: Jeremias Löw; קולין, בוהמיה, 1811 – שאטוראליאויהיי, 4 באפריל 1874), רבה של שאטוראליאויהיי, מגדולי רבני הונגריה במאה ה-19. מתנגד נחרץ לחסידות והבולט שבין רבני קהילות הסטטוס קוו אנטה בהונגריה.
הרב ישראל זאב הלוי הורביץ (קאלוב, 1777 – טבריה, 1861), אב"ד וראש הישיבה בשאטוראליאויהיי. מחבר ספרים רבים.
מיכאל היילפרין (בהונגרית: Heilprin Mihály; פיוטרקוב טריבונלסקי, פולין) 1823 – סאמיט (ניו ג'רזי), 10 במאי 1888) היה סופר ופובליציסט, חבר פעיל של ההגירה ההונגרית בשנת 1849. היה מנהל בית הספר היהודי בעיר במשך מספר שנים.
הרב ישראל זינגר (בהונגרית: Singer Izrael; פקש, 1828 – שאטוראליאויהיי, 17 בפברואר 1908), רב הונגרי, מורה בשאטוראליאויהיי.
שלמה בן ערבי

הרב יעקב שלמה בן אראווי ("Iacob Salomo ben Aravi" או "Shlomo ibn Arvay", המכונה גם "Solomon ben Aroio"‏, 1549–1629) היה הרב הראשון של יהודי יאשי, אז בנסיכות מולדובה.
קורות חיים

בן ערבי נולד כנראה בתימן, הגיע ליאשי בשנת 1589 וכיהן בה במשך 40 שנים. לפי מקורות אחרים מוצאו ממשפחת ארביב מסלוניקי ומוצא המשפחה מעורב, איטלקי וצפון אפריקאי. בן ערבי אף עסק ברפואה ולפי דעתם של היסטוריונים מסוימים היה רופאו של נסיך מולדובה[דרוש מקור]. הוא עסק בלימודי הקבלה והיה בקי בפילוסופיה של אבן רושד. שמו נודע הודות לתלמידו רבי יוסף שלמה דלמדיגו (Josef S. Del Medigo), שביקר אצלו בסביבות שנת 1619, התרשם מידיעותיו ונשאר ללמוד אצלו רפואה וקבלה במשך 11 שנים.
תלמידו של הרב דלמדיגו כתב עליו כך: "איש אלקים קדוש הרופא כמה"ר שלמה ן' ארואי, שהוא היה עסוק בחכמת הקבלה יותר ממ' שנה וחיבר ספרים בה".
בן ערבי כתב ספרים על הקבלה ובזקנתו עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת. אף אחד מכתביו לא שרד.
לקריאה נוספת

Evreii din România în texte istoriografice "יהודי רומניה בטקסטים היסטוריוגרפיים", הוצאת הספר, בוקרשט, 2004. (ברומנית)
Contribuția evreilor din România la cultură și civilizație "תרומת יהודי רומניה לתרבות וציוויליזציה", הפרק על הרפואה שנכתב על ידי פרופסור גאורגה ברטסקו, הוצאת הספר, בוקרשט, 2004. (ברומנית)
Prezențe rabinice în perimetrul românesc "נוכחויות רבניות במרחב הרומני", מאת ברוך טרקטין ולוציאן-זאב הרשקוביץ', הוצאת HASEFER, בוקרשט, 2008. (ברומנית)
הערות שוליים

↑  היהודים ברומיניא, המליץ, 8 במאי 1888
שרירי מיתר הברך

| --- | --- |

 שיוך:  set of hamstrings of one leg, posterior compartment of thigh 
 שריר נגדי:  rectus femoris muscle 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (478) 
 מזהים
 קוד MeSH:  A02.633.567.450 
 מזהה MeSH:  D000070633 
 
שרירי מיתר הברך (באנגלית: Hamstring) נמצאים בחלקה האחורי של הירך. אלו הם שלושה שרירים שונים עם אזורי אחז דומים ועיצבוב זהה הפועלים יחדיו בכיפוף הברך ובפשיטה של מפרק הירך. המונח האנגלי משלב בין המונחים Ham או Hom (שקע או כיפוף הברך באנגלית עתיקה) ו-String המתאר גיד.
אנטומיה

שרירי מיתר הברך מהווים את התכולה השרירית של המדור האחורי של הירך ובחלקם המרוחק הם מגדירים את הדפנות העליונות של גומץ בית הברך (שני ראשיו של שריר הסובך מגדירים את הדפנות התחתונות). שלושת השרירים, שריר הירך הדו ראשי, השריר החצי קרומי והשריר החצי גידי, נאחזים בגבששת השת ("עצם הישיבה") כנקודת מוצאם ובחלק העליון של השוקה כנקודת האחז המרוחקת. השרירים מעוצבבים שלושתם על ידי חטיבת השוקה של עצב השת. יוצא מהכלל הוא הראש הקצר של שריר הירך הדו ראשי שנאחז בעצם הירך ומעוצבב על ידי חטיבת השוקיתי המשותף של עצב השת.
תפקודים

קבוצת השרירים עוברת מעל לשני מפרקים, מתחילה בנקודה מקורבת למפרק הירך ונאחזת בנקודה מרוחקת לברך, ולכן אין ביכולתה להניע את שני המפרקים, למלוא טווח פעולתם, בה בעת. שרירי מיתר הברך מניעים את הירך לכיוון פשיטה או את הברך לכיוון כפיפה. כאשר הברך כפופה למחצה, יכולים השרירים לסובב את השוק לכיוון חיצוני (הירך הדו ראשי) או לכיוון פנימי (החצי קרומי והחצי גידי).
בעת הליכה לשרירי מיתר הברך תפקיד חשוב כאנטגוניסטים (בעלי פעולה הפוכה) של השריר הארבע ראשי המתבטא בהאטה של תנועת השוק קדימה.
חשיבות היסטורית

בלוחמה נגד פרשים בעזרת כלי נשק קרים, שימשה פגיעה בעזרת חרב במיתר הברך של הסוסים להפלתם. חיתוך מיתר הברך של לוחמים רגליים מנע את יכולתם לנוע במהירות בשדה הקרב. חיתוך מיתר הברך שימש גם כאמצעי למניעת בריחה של עבדים או כענישה גופנית.
שי רייכנר

שמואל יואל שי (שי) רייכנר (נולד ב-24 במאי 1982) הוא פוליטיקאי ישראלי, המכהן כראש המועצה אזורית נחל שורק מאז 2021. בעבר כיהן כסמנכ"ל דיגיטל ופיתוח כלכלי וכסמנכ"ל הכספים בפועל בחברה למתנ"סים, חברה ממשלתית, ולפני כן היה מנכ"ל מתנ"ס המועצה האזורית נחל שורק.
ביוגרפיה

רייכנר נולד בירושלים, וגדל בשכונת גבעת מרדכי. הוא למד בבית הספר היסודי 'לדוגמה' ולאחריו למד בישיבה התיכונית בני חיל. בתום לימודיו, התגייס לצה"ל לגדוד שמשון. סיים את שירותו הצבאי כסמב"ץ של חטיבת ירושלים.
פעילות ציבורית

עם תום שירותו הצבאי, החל רייכנר בפעילותו הציבורית. שימש בין היתר כיו"ר אגודת הסטודנטים במכללת גבעת וושינגטון במשך כשנתיים, ואף כחבר בפורום ארגון הסטודנטים הארצי. לאחר מכן עבד כמתווך דירות, בגיל 29, מונה למנהל המתנ"ס של מועצה אזורית נחל שורק הממוקם ביישוב יד בנימין. משמש כדירקטור בחוג הידידים של עמותת 'יד תמר', התומכת ומסייעת למשפחות חולי סרטן ומצבי משבר. בנוסף, היה ממייסדי הקרן לערבות הדדית ואף שימש כיושב הראש שלה במשך 3 שנים בהמשך שימש כסמנכ"ל דיגיטל והפיתוח הכלכלי וסמנכ"ל הכספים בפועל בחברה למתנ"סים הארצית וכמנכ"ל האגודה לעידוד וקידום מרכזים קהילתיים בישראל, בה הוא עדיין משמש כדירקטור כיום.
באוגוסט 2021, הודיע על כוונתו להתמודד בבחירות המיוחדות לראשות המועצה האזורית נחל שורק שהוכרזו עם פרישתו מהתפקיד של אלי אסקוזידו. בבחירות שהתקיימו ב-26 באוקטובר ניצח רייכנר בסיבוב הראשון לאחר שגבר על ארבעה מועמדים אחרים. גם בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו ב-27 בפברואר 2024, התמודד רייכנר כמועמד עצמאי, וזכה לשיעור תמיכה של 81%.
משנת 2022 מכהן רייכנר כחבר ועדה מחוזית של מינהל התכנון וחבר הוועדה המרחבית לתכנון ובנייה – שורקות; זאת בנוסף להיותו דירקטור באיגוד ערים לאיכות סביבה ומ"מ יו"ר האיגוד, דירקטור ברשות נחל וניקוז שורק לכיש, יו"ר החברה הכלכלית נחל שורק, יו"ר הנהלת מתנ"ס נחל שורק. לרייכנר תפקידים משמעותיים בוועדות מרכזיות בשלטון האזורי: יו"ר ועדת הצעירים ויו"ר ועדת התחבורה.
השכלה

לרייכנר תואר במסלול לימודי משפט ללא תזה לבוגרי מדעי החברה ומדעי הרוח באוניברסיטת בר-אילן, תואר ראשון בחינוך גופני במכללת גבעת וושינגטון ותואר דוקטור בכלכלה מאוניברסיטת אימפרסיאל בקוסטה ריקה; בנוסף לסיום קורס ניהול מערכות מידע במכללת ג'ון ברייס.
חיים אישיים

רייכנר תושב היישוב יד בנימין, נשוי ואב לחמישה ילדים. אשתו, רויטל, עוסקת בחינוך. בן דודו הוא העיתונאי אלישיב רייכנר.
הערות שוליים

↑  שי רייכנר מתמודד לראשות מועצת נחל שורק, באתר ערוץ 7, 25 באוגוסט 2021
↑  אלדה נתנאל, שיי רייכנר ראש המועצה האזורית נחל שורק זכה בקדנציה נוספת, באתר יישובניק, ‏28 בפברואר 2024
שאווה

מיקום שאווה
שאווה או שוואה (בגעז: ሽዋ) הוא מחוז היסטורי באתיופיה, בעברו ממלכה עצמאית בתוך האימפריה האתיופית. בירת אתיופיה, אדיס אבבה, נמצאת במרכזו.
מרכזה של שאווה מורכב ממישור הררי שהוא מרכזה של אתיופיה, אך לפני תקופת השופטים ואחרי תבוסתו של בלה מול פלישתו של אחמד גראן, הייתה שאווה חלק מגבולה הדרומי. שאווה הייתה בת הגנה כמו כל רמה, ושלטונה היה רצוף ולא קטוע חרף הפסד שטחים לאימפריה האתיופית. לעיתים הייתה מקלט בטוח, ובפעמים אחרות הופרדה מיתר אתיופיה על ידי עמים אויבים.
הערים החשובות במחוז הן דברה ברהאן, אנצוקיה, אנקובר ואנטוטו. שאווה נעשתה מחוז של אתיופיה, ואדיס אבבה שירתה כבירתה של שאווה בתקופות שונות. רוב צפונה של שאווה מיושב על ידי אורומו ואמהרים שדתם נצרות, ודרומה ומערבה מיושב על ידי אורומו שדתם אסלאם.
היסטוריה

שאווה מופיעה לראשונה כמדינה מוסלמית. על פי החוקר ג.וו.ב. האנטינגפורד, קמה מדינה זו קמה בשנת 896 ובירתה הייתה העיר וולאלה. מדינה זו סופחה לסולטנות יפאט בסביבות שנת 1285.
יקונו אמלאק ביסס תחילה את ההתקוממות שלו כנגד שושלת זאגווה ממובלעת בשאווה, בה ישבו אמהרים נוצרים. הוא טען שאבותיו מלכי אקסום ברחו לאזור זה ומצאו בו מקלט כנגד יהודית המלכה. טענה זו מוכחת גם בספר ההיסטורי הכברה נגסט, ששם נאמר ששאווה הייתה חלק מהממלכה של מנליק הראשון (פרק 39). אף על פי כן, ספר זה נכתב מאוחר יותר ולא באותה תקופה. באותה התקופה השליטה האקסומית לא הגיעה לאזור זה אלא הוגבלה לצפון אתיופיה לאזורים כגון באגמדיר, תיגראי ואריתריאה.
במאה ה-16, נכבשו שאווה ושאר אתיופיה הנוצרית על ידי כוחותיו של האימם אחמד גארן, מנהיגה של סולטנות אדאל, ושאווה נעשתה שוב מוסלמית. לאחר מכן הייתה שאווה תחת לחץ הגירת האורומו, אשר הצליחו במהלך המאה ה-17 להתיישב באזור ונתנו שמות חדשים למחוזות, כגון וואלו, ארסי וואלגה.
השושלת השלטת בשאווה הוקמה על ידי נגסי קראסטוס בסוף המאה ה-17, שגיבשה את שליטת יפאט. ישנם כמה מסורות על מוצאה של שושלת זו: מסורת אחת, שגובשה ב-1840 טוענת שאמו של נגסי הייתה הילדה של ראס פריס, אחד מחסידיו של הקיסר סוסניוס שברח לתוך מאנז, מסורת נוספת שנאמרה על ידי סארטה ווולד, חבר המועצה של סהלה סלאסי, שנאגאסי הוא צאצא ישיר דרך האבות שלו ליעקב, ילדו הצעיר ביותר של הקיסר לבנה דנגל. לכן שושלת זו נחשבה לצעירה יחסית לענף הגונדרי של השושלת הסולומונית.
בנו של נאגאסי, סאבאסטיאנוס, העניק לעצמו את התואר מארידאזמאץ' ("מפקד מפחיד"), שהיה ייחודי לשאווה. הצאצאים שלו המשיכו לרשת את התואר עד לסהלה סלאסי שהצהיר על עצמו כמלך שאווה ב-1813. הנכד שלו סהלה מארים היה אחד מהקיסרים הגדולים ביותר של אתיופיה בתקופה המודרנית הידוע יותר בשם מנליק השני. התואר "מלך שאווה" אוחד עם הכתר הקיסרי האתיופי כאשר מנליק הוכתר לקיסר.
התפשטות המלכים השאווים היו בעיקר דרומה ומזרחה משאווה, דרך המישורים והמדבריות והצליחו לספח שטחים לממלכתם. הקיסרים האתיופים כבר טענו בעלות על אדמות אלו, לפני פלישתו של אחמד גראן. ההגירות של האורומו לאזורים אלה שינו באופן קיצוני את הדמוגרפיה באזור לטובת האורומו ולרעת האמהרים. כאשר מנליק השני נהפך לקיסר אתיופיה הייתה שאווה אזור המעבר לכיבושים בדרום, במזרח ובמערב ולהתפשטותה של האימפריה האתיופית לממדים של היום.
בתקופה המודרנית, הפכה שאווה למחוז שנשלט על ידי שליט מקומי שהיה חלק מהאצולה הגבוהה עד תחילת 1984, כאשר תפסו הדרג את השלטון. בשנה זו תחת השם שאתיופיה הקומוניסטית אימצה לעצמה, "רפובליקה עממית", חולקה שאווה לארבעה מחוזות מנהליים, צפון שאווה, דרום שאווה, מזרח שאווה ומערב שאווה. עם האימוץ של החוקה החדשה בשנת 1995 נחלקה שאווה בין המחוזות האתניים החדשים. אזור בצפון-מזרח המחוז סופח למחוז עפר, אזור בדרום המחוז ניתן למחוז מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום ואזור בצפון שתושביו היו אמהרים סופח למחוז אמהרה. העיר אדיס אבבה שבמרכז המחוז הפכה לעיר עצמאית ושאר המחוז הפך לחלק ממחוז אורומיה.
סהלה סלאסי, סבו של מנליק השני
תזמורת מוזיק קולגיום של וינטרטור

ההיכל בו מנגנת התזמורת
תזמורת מוזיק קולגיום של וינטרטור (בגרמנית: Orchester Musikkollegium Winterthur היא תזמורת סימפונית השוכנת בווינטרטור שבשווייץ. התזמורת, שהיא הוותיקה ביותר בשווייץ, נוסדה בשנת 1875 כ"תזמורת העיר וינטרטור". המוזיק-קולגיום עצמו כארגון ששורשיו דתיים עד ימינו אלה נוסד בשנת 1629. התזמורת מבצעת כ-60 קונצרטים בשנה, וכמו כן מתפקדת כתזמורת האופרה של ציריך.
משנת 2002 עד 2008 היה יאק פאן סטן המנצח הראשי של התזמורת. עם פאן סטן הוציאה התזמורת כמה הקלטות לחברת MDG, בהן מוזיקה של מלחיני האסכולה הווינאית השנייה ושל פרנק מרטן. באפריל 2008 הודיעה התזמורת על מינוי דגלס בויד כמנצח הראשי הבא שלה, מינוי שנכנס לתוקף בעונת 2009-10. בויד שימש בתפקיד עד שנת 2016.
ברפרטואר המודרני, התזמורת עובדת לעיתים קרובות עם היינץ הוליגר, וברפרטואר של תקופת הבארוק עם מוריץ שטגר וניקולאס קרמר.
משנת 2021 משמש הכנר והמנצח הספרדי רוברטו גונזלס-מונג'אס כמנהלה המוזיקלי ומנצחה הראשי של התזמורת.
מנצחים ראשיים

פרנץ ולזר-מסט (1987 - 1990)
יאנוש פירסט (1990 - 1994)
היינריך שיף (1995 - 2001)
יאק פאן סטן (2002 - 2008)
דגלס בויד  (2009 - 2016)
תומאס זהטמאיר (2016 - 2021)
רוברטו גונזלס-מונג'אס (2021 - ממשיך)
שכב על הגדר

שכב על הגדר הוא ביטוי עברי שמשמעותו היא "הסתכן ונפגע למען הצלחת הכלל או אדם אחר"..
היסטוריה

מקור הביטוי הוא בפעולתם של שלושה לוחמים במלחמת ששת הימים. בשלושת המקרים נשכבו החיילים על גדר בעת קרב וחבריהם ללחימה עברו על גבם. למעשה, מדובר בתרגולת צה"לית שהייתה קיימת עוד לפני מלחמת ששת הימים, שעל פיה, בעת פריצה ליעד מבוצר, פורץ הכוח התוקף את הגדרות המקיפות את היעד באמצעות בונגלור. במידה ואין בונגלור, או שהבונגלור לא מתפוצץ, על אחד מחיילי כוח הפריצה להישכב על הגדר ושאר החיילים אמורים לעבור על גבו ולדלג אל תוך המתחם.
המקרה הראשון התרחש ב-6 ביוני 1967, במהלך קרב אום-כתף. עזרא וישניא, חייל בחטיבת הנח"ל, נמנה עם חוליית הפריצה של מחלקתו. בשעת הפריצה נפצע בשתי רגליו מ-6 כדורים במספר צרורות. על אף פצעיו, גרר את עצמו על גדר התיל, שכב על הגדר וצעק לעבר חבריו: "דירכו עלי ועברו". אנשי הפלוגה עברו עליו לתוך המתחם ורק לאחר מכן נחבש ופונה. לאחר המלחמה קיבל וישניא צל"ש על פועלו, אשר הומר מאוחר יותר בעיטור העוז.
ב-9 ביוני 1967 היו אלה דוד שירזי ויעקב חודרה מחטיבת גולני שנשכבו על גדרות המוצב בקרב תל פאחר. לאחר שעברו חבריהם על גבם, קמו השניים והמשיכו להילחם. במהלך הקרב נהרג שירזי מכדור בראשו. יעקב חודרה נפצע. לאחר הקרב הוענק לשירזי צל"ש הרמטכ"ל, אשר הומר מאוחר בעיטור הגבורה. סיפורו של יעקב חודרה נשכח והתגלה מחדש רק בשנת 2015.
שימוש

סיפורי העיטורים התפרסמו בציבור בישראל לאחר מלחמת ששת הימים, אך השימוש בביטוי בהתייחס לאירועים פוליטיים וחברתיים הפך לנפוץ רק בשנים מאוחרות יותר.
בין האישים שהשתמשו בביטוי לגבי עצמם:
פרופ' מיכאל קורינאלדי - ”שכבתי על הגדר כדי לפרוץ דרך לעורכי הדין” (2004)
דייוויד בלאט - ”שכבתי על הגדר כדי שהנדריקס יישאר” (2012)
בועז הרפז - ”שכבתי על הגדר בשביל גבי” (2013)
דקלון - ”בשנים הראשונות שכבתי על הגדר בשביל המוסיקה הזאת” (2014)
שולה זקן - ”שכבתי על הגדר בשביל שנינו, לכולם ברור שאני הקורבן” (2014)
הערות שוליים

↑  רוביק רוזנטל, "מילון הסלנג המקיף", (יועצים אקדמיים: רפאל ניר, רינה בן-שחר), הוצאת כתר, 2005, עמ' 371
↑  חן קוטס­בר, נשכב על הגדר והחברים עברו / טוראי דוד שירזי ז"ל, באתר nrg‏, 24 באפריל 2001
↑  הלוחמים עשו השלמת תחקיר בעצמם, באתר נעמוש/הרמה הסורית/מלחמת ששת הימים, 4 באוקטובר 2014
↑  צעקתי למג"ד: "ששאר החיילים יעברו עליי וייכנסו פנימה!", באתר הגבורה, כתבה מ"במחנה, 13 בפברואר 2014, ב"אתר הגבורה"
שלמה בן תאמצות

רבי שלמה טאמצוּת [שלמה בן תמסות] היה מרבני מרקש במאה ה-17. הוא נחשב לאחד מצדיקי מרוקו וקיברו בולט כיום בבה"ק במרקאש ועליו בנוי חדר קטן.
ביוגרפיה

חי במאה ה-16 או במאה ה-17 במארקאש, והיה מחברי "בית דין הצדק" בעיר. פרטים על קורותיו אינם ידועים, להוציא מסורות בודדות בקרב בני עירו ומשפחתו.
המקור היחיד  המצוי בידינו לעת עתה ומתעד את הרב שלמה תאמצות קודם לתחילת המאה ה-20, הוא שורה בכתב יד קצר, שסוכם מתוך כתב יד אבוד של ספר בשם "קורא הדורות" על רבני מרקאש. כתב היד הקצר נכתב ב-1816, ועל פי תוכנו נכתב המקור ("קורא הדורות") במחצית המאה ה-18 לערך.
בכתב היד הקצר מובאת רשימת שמות של שבעה רבנים, שכיהנו כחברי בית הדין במארקאש לאורך השנים הרבות שעד כתיבת "קורא הדורות" (1750 לערך), ביניהם: "הרב הגדול, מלאך אלדים, מרנא ורבנא כמוהר"ר שלמה טאמצות [כך!] זלה"ה".  אחריו ברשימה נזכר: הרב  יוסף ליברישא המוכר מחתימתו על מסמכים אחדים בשנים 1664-1658, ובאחד מהם הוא רושם על עצמו "ממרקאש".
בהמשך כתב היד מוזכר כי רוב [!] אלה היו מצאצאי מגורשי ספרד, אך אין פירוט מי מהם. על פי שם המשפחה (הלקוח כנראה מהשפה הברברית), נראה שמוצאו של הרב שלמה היה מקומי - מישובי צפון-אפריקה.
על פי המסורת המשפחתית, נשדד הרב שלמה תאמצות ונהרג בידי ערבי. לאחר פטירתו הוא נודע כקדוש שמקום קברו מועיל לישועה, ובפרט לחולי קדחת. יהודי המקום פקדו רבות את קברו שבמרקש.  באחד הסיפורים על הרב שלמה תאמצות (להלן) הוא נזכר כתלמיד הרב יצחק דלויה, שנפטר במארקאש ב-1711. נראה כי הזכרתו בסיפור זה היא שיבוש, ומדובר ברב שלמה עמר.
אגדות ומסורות

בידי חכמי מרקש הייתה מסורת על ביקורו של הרב יוסף קארו במרוקו, כנראה בצעירותו לפני שעלה לארץ ישראל. מסורת זו מספרת על מפגש בינו לרבי שלמה תאמצות, עליה מספר רבי יוסף בן נאיים:
ושמעתי שבהיותו קטן (=רבי שלמה) בא מרן הקדוש ז"ל (=רבי יוסף קארו) למראכש, והיה שקיל וטרי עם מו"ה יצחק (דלויה) ועם רבנים אחרים שהיו בימיו בפירוש לשון הרמב"ם ז"ל, וכל מה שפירשו מלשון המרב"ם ז"ל היה מר"ן ז"ל מקשה להם ממקומות אחרים, ותכף הלך מו"ה שלמה לביהמ"ד ופתח ספר הרמב"ם לעיין בו ונתקשה לו והיה בוכה לידע פירוש הלשון, ונתמלא בית המדרש אורה ונגלה אליו הרמב"ם, ואמר לו אני הרמב"ם ופירוש דברי כך הוא, והלך תכף לפני החכמים ומצאם שעדיין עסוקים בלשון הרמב"ם, ואמר להם כך הוא פירוש דברי הרמב"ם, ואמר לו מר"ן הקדוש זהו פירוש אמיתי בלשון הרמב"ם, ולזה ראוי שיהיה רב.
ומו"ה יצחק (דלויה) נקט בליבו על זה, ומר"ן עליו השלום לא הרגיש בזה. וכשהלך לבית האכסניא גילה דעתו על זה (=רבי שלמה העיר את דעתו של הרי"ק על הקפדתו של הרב יצחק דלויה), ואמר לו מרן ע"ה אני אלך לבקש ממנו מחילה, והלך לחצר מוהר"י דילויה זצ"ל, וכשנכנס לחצר נצרך לנקביו והלך לבאר למלאות מים לרחוץ ידיו ועלו מי הבאר לקראתו, וכשראה מוהר"י דילויה שכל זה גודל כח קדושתו של מר"ן זצ"ל, תיכף יצא לקראתו להקביל פניו, ואמ"ל בעת בעת הזאת נגלה אלי הרמב"ם וא"ל למה אתה עצב שפירש את דברי מוהר"ש טמסות, אני שנגליתי אליו ופירשתי לו דבריי...
בפי בני העיר ובני משפחתו, נשמרו מסורות מעניינות אודותיו, ובעיקר אודות הריגתו.
רבי יוסף בן נאיים מספר את סיפור הריגתו, ובין היתר מזכיר את דברי רבי שלמה לאשתו בחלום שהוא 'ניצוץ מעשרה הרוגי מלכות':
מו"ה שלמה הנזכר מת הרוג במראכש הי"ן (=ה' יקום נקמתו), שהוא היה מסתחר עם גוי אחד, ויום אחד הוליך עמו איזה סך ממון לבית הגוי, והגוי נתן עיניו בו והרגו וחתכו לארבעה נתחים וקברו בארבע פינות הבית, ותיקן רצפת הבית לבלתי יוודע הדבר. אשתו של החכם המתינה אותו לבוא, וכשנתעכב מלבוא בערב, הלכה לבית הגוי לבקש על בעלה, ואמרו לה שבבוקר בא לכאן והלך לו, וחפשה בכל העיר באותה הלילה עד שידה מגעת ולא מצאה אותו. ובלילה היא ישנה על גבי מטתה, ובא אליה בחלום ואמר לה: לא תבקשי אחרי עוד, שפלוני הרגני, והנה אני קבור בארבע פינות ביתו. ומן השמים גזרו עלי, שנשמתי ניצוץ מעשרה הרוגי מלכות וזה תיקון לנשמתי. הבוקר אור, ואשתו הלכה לקבול לפני שר העיר וספרה לו כל הענין. ושלחו אחר הגוי והכחיש הענין. והלכו לבית הגוי ונעשה נס שאשתו צעקה במרירות ליבה בעלי הראה את עצמך היכן אתה גויתך, ותיכף נודעו המקומות שבהם קבור שיש בהם שינוי, והוציאו משם מיטתו וקברוהו בית החיים, ועד היום מי שיש לו קדחת משתטח על קברו ומתרפא.
צאצאים

ידוע במסורת כל משפחות טמסוט מאזורים שונים במרוקו, כי רבי שלמה הוא אבי המשפחה והראשון שכונה בשם זה.
מבין צאצאיו:
החכם רבי שלמה תאמצות בן יעקב. נפטר ב-1947 במוגדור.
החכם רבי שלמה תאמצות בן מסעוד. נפטר בתיזגין באזור 1930.
נכדו של האחרון, הרב חיים טמסוט, מרבני טבריה.
הערות שוליים

↑  במקורות הנדפסים: טמצות, תאמצות. שם המשפחה באיות כיום בישראל: 'טמסוט'.
↑  יוסף אביב"י. 'קורא הדורות ממראכש': תעודה חדשה לתולדות מגורשי ספרד במרוקו, פעמים 38 (1989), עמ' 67-58.
↑  מלכי רבנן. הערצת הקדושים בקרב יהודי מרוקו, יששכר בן עמי
↑  כנראה שיבוש מסיפור שנכתב בידי החיד"א ומתועד ב: טוביה פרידמן, "כתב יד של החיד"א", בתוך: ספר החיד"א - קובץ מאמרים, הוצאת מוסד הרב קוק, תשי"ט. עמ' צח, מס' 81.   כך גם רמוז אצל: יוסף פרץ, תורת מראכש, פנמה תשפ"א. עמ' כט, הערה 6.
↑  מלכי רבנן, ירושלים תרצ"א. וראה האמור לעיל ובהערה 4.
↑  בידי משפחתו מסורת שאחד מאבריו או ידו יצאה מן הקיר. עיתון עונג שבת, יום ליום ג' באייר תשע"ב.
↑  לשם המשפחה ניתנו כמה הסברים. יש אומרים כי הוא עיוות של המילים תם-סוד.
שעת התה הארוכה והאפלה של הנפש

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  דאגלס אדמס 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 הוצאה:  היינמאן 
 תאריך הוצאה:  1988 
 מספר עמודים:  256
 הוצאה בעברית
 תרגום:  עמנואל לוטם
 מספר עמודים:  192
 סדרה
 ספר קודם:  סוכנות הבילוש של דירק ג'נטלי 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001229784
 
שעת התה הארוכה והאפלה של הנפש (אנגלית: The Long Dark Tea-Time of the Soul) הוא רומן בלשי מדע בדיוני הומוריסטי, אשר נכתב על ידי דאגלס אדמס בשנת 1988. זהו ספרו השני של אדמס המציג את דמותו של הבלש הפרטי ההוליסטי דירק ג'נטלי, והמשכו של "סוכנות הבילוש של דירק ג'נטלי". שמו של הספר מתבסס על ביטוי אשר הוזכר בספרו של אדמס "החיים, היקום וכל השאר", אך למעשה אין קשר ביניהם.
הספר תורגם לעברית על ידי עמנואל לוטם ויצא בהוצאת כתר. עלילות נוספות של דירק ג'נטלי מופיעות בספר סלמון הספק.
דמויות

קייט שכטר – בחורה אמריקאית, ישירה ומעשית המתגוררת בלונדון, ומתגעגעת מאוד לפיצה שמגיעה במשלוח.
ג'אניס סמית, לשעבר פירס – מזכירתו לשעבר של דירק ג'נטלי, אשר עזבה את משרתה הלא רווחית, התחתנה עם טייס והחלה לעבוד בנמל התעופה הית'רו, בדלפק היציאה לאוסלו. בעקבות תאונה אשר הוגדרה אצבע אלוהים, שבמהלכה הדלפק שבו עבדה הוכה על ידי ברק, נחשבה מרת סמית' לנעדרת.
דירק ג'נטלי – בלש פרטי הוליסטי, אשר דרך פעולתו היא מציאת ההקשרים בין הדברים. אסטרטגית הנהיגה שלו היא למצוא מכונית אשר נראית כיודעת לאן היא נוסעת, ולעקוב אחריה.
ג'פרי אנסטי – מוזיקאי עשיר באמצע שנות השלושים לחייו, אשר כתב עם שני אנשים נוספים את השיר "ברזל מלובן", ונרצח בידי ענק שעיר וירוק עיניים החמוש בקלשון.
תור – אל הרעם במיתולוגיה הנורדית.
אודין – האל הבכיר במיתולוגיה הנורדית, מנהיג אלי האייסיר ומלך אסגארד, מקום מושבם של האלים. לאחר שלא הצליח להסתגל לחיים המודרניים, העדיף אודין להסוות את זהותו ולמכור את יכולותיו.
בִּיש גד – גובלין ירוק-זית ונמוך קומה, עוזרו האישי של אודין.
אלינה – עוזרת הבית של דירק ג'נטלי, אשר מנהלת איתו מאבק עיקש מי יפתח את המקרר קודם.
רַלְף סְטֶנְדִישׁ – פסיכולוג יועץ ראשי, ואחד ממנהליו של בית החולים ווּדְסְהֶד. משרדו האישי נקי מכל קישוטים ואביזרים שהם.
סָאלִי מִילְס – אחות בבית החולים המקומי, סקרנית וחוצפנית מתוך תחביב.
הווארד בל – סופר חסר כישרון, בעל תדמית מסתורית, אשר ספריו מצליחים בעיקר בזכות שמו (אשר מופיע בין השאר על גבי מעטפה, אשר מוצא דירק בדירתו של מר אנסטי).
הילו – נהגו של אודין.
קלייב דרייקוט – עורך דין. ערך את חוזה המכירה עבור אודין.
סינתיה דרייקוט – פרסומאית סנובית.
שרפה (שפה)

| --- | --- |
 מדינות:  נפאל נפאל הודו הודו (סיקים)
 אזורים:  ארונאצ'ל פרדש, Bagmati Zone, Janakpur Zone, מערב בנגל, סיקים, Sagarmatha Zone 
 דוברים:  150,000 (נכון ל־2001) 
 שפת אם:  170,000 (2011)
 כתב:  טיבטית, דוונאגרית
 משפחה:  סינו טיבטית משפחת שפות בודו משפחת השפות הטיבטיות שפות דרום טיבטיות שרפה
 קוד שפה:  xsr
 קוד ISO 639-3:  xsr 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
שפת השרפה היא שפה מדוברת בנפאל, ובמדינת סיקים בצפון-מזרח הודו, השפה שגורה בעיקר בפי אנשי השרפה בצפון נפאל. כ-200,000 דוברים חיים בנפאל (על פי מפקד אוכלוסין מ-2011), 20,000 במדינת סיקים (1997) ועוד 800 דוברים בסין (1994).
שעת הזהב

ערך זה עוסק בזמן מרגע פציעה משמעותית. אם התכוונתם לצילום שעת דמדומים, ראו .
שעת הזהב (באנגלית: Golden hour), בתחום הטראומה והרפואה הדחופה, היא 60 הדקות (ולעיתים פחות, בהתאם לחומרת הפציעה) הנוקפות מרגע של פציעה משמעותית. קיימת הסכמה רחבה שסיכויי ההישרדות של פצוע קשה או אנוש גדלים משמעותית ככל שיקבל את הטיפול בטווח זמן קצר ככל האפשר לזמן הפציעה. טיפול מהיר ואיכותי בפצוע משפר משמעותית את סיכויי ההישרדות של הפצוע ומשפר את הסיכוי למניעת נכויות בנות מניעה.
את השעה הזו נהוג לחלק ל-8 חלקים: אירוע, זיהוי וקריאה לעזרה, הגעת כוחות חירום, הערכה ראשונית של הפצוע, טיפול והכנה לפינוי, הגעה לבית חולים, הגעה לחדר מיון, הגעה לחדר ניתוח.
פירוש המונח

המונח "שעת הזהב" טבוע בעגה המקצועית של העוסקים בטראומה גופנית ורפואה דחופה. זהו הזמן מהפציעה ועד קבלת טיפול דפיניטיבי במרכז רפואי המתאים לסוג הפציעה. ככל שיתקצר הזמן שבין הפציעה לבין קבלת הטיפול הדפיניטיבי, כך ישתפר הסיכוי להצלת חיים. כלומר, פצוע אנוש שהגיע לטיפול הדפיניטיבי ב-25 דקות, סיכוייו להינצל יהיו גבוהים משמעותית מאשר אם יגיע לאותו טיפול אחרי 50 דקות, למרות ששני פרקי הזמן לכאורה נופלים בתוך "שעת הזהב". זאת כמובן, כאשר מדובר בפציעה אשר ניתן להתמודד עימה.
מקור המונח

העיקרון של "שעת הזהב" נולד על בסיס הניסיון שצבר הצבא האמריקאי במלחמת וייטנאם. במקרים של פציעות משמעותיות, במיוחד דימומים באיבריים פנימיים, כאשר רק התערבות כירורגית יכולה לעצור את הדימומים, הסתבר כי לזמן משמעות אקוטית על ההישרדות. ישנן סוגי פציעות נוספות אשר לזמן משמעות מהותית. מצבים אלה הבהירו את החשיבות העליונה של פינוי מהיר ביותר של פצועים למרכזי טראומה.
אבי המונח הוא ד"ר אדמס קאוולי, מי שהיה מנתח צבאי ולאחר מכן ראש המרכז לטראומה של אוניברסיטת מרילנד בארצות הברית, אשר נחשבת לאחת מהמובילות בתחום הטראומה. ד"ר קוואלי טען כי: "קיימת שעת זהב בין חיים ומוות. לפצוע במצב קריטי יש פחות מ-60 דקות לשרוד".