יחסי ארצות הברית – ברזיל
היסטוריה > המלחמה הקרה > יחסי ממשלת ארצות הברית עם הממשלה הצבאית

הנשיא הצבאי החדש נקט מדיניות של התאמה כמעט מוחלטת עם ארצות הברית. "מה שטוב לארצות הברית, טוב לברזיל", טען מאגאלהאס, שר יחסי החוץ של ממשלת קסטלו ברנקו. בהתאם למחשבה זו נקט קסטלו ברנקו שורה של מדיניות פרו-אמריקאית באג'נדות החוץ והפנימיות: בשנת 1964 הוא ניתק את הקשרים עם קובה וסין; בשנת 1965 שלח כוחות לסנטו דומינגו כתמיכה בכיבוש ארצות הברית של הרפובליקה הדומיניקנית; הוא התנגד להצעת צ'ילה, של אזור סחר באמריקה הלטינית שתדיר את ארצות הברית; והגן על הקמת כוח שלום בין אמריקני, כוח צבאי פאן-אמריקני שיורכב מתארים צבאיים של כל מדינות אמריקה. בראשותו של הכוח עומד ארגון המדינות האמריקניות, ותפקידו העיקרי יהיה להתערב בכל אומה באזור שיש סכנה למהפכה שמאלנית.
כשגיבש את צוותו הכלכלי, לקח קסטלו ברנקו את עצתו שניתנה לו על ידי גורמים אמריקאים. ניתן לראות זאת בהתוויה שלו למשרד התכנון של רוברטו קמפוס, כלכלן מונטריסטי משכיל מארצות הברית. יחד עם שר הכספים אוטביו בולהוס, יישם קמפוס רפורמות כדי להפחית את האינפלציה וכן להפוך את הסביבה הברזילאית פתוחה יותר להון זר. אלה כללו: קיצוץ בהוצאות הציבוריות, העלאות מס על צרכנים והקפאת שכר להפחתת האינפלציה; הפרטה מסיבית; ביטול ההגבלה על העברת הון לבנקים זרים; הפחתת מס לרווחים רב-לאומיים; והוצאת הסובסידיות והחקיקה שהגנו על תעשיות לאומיות מפני תחרות זרה.
לעומת 82% בשנת 1963, האינפלציה השנתית ירדה ל-22.5% בשנת 1967. בשנת 1966 הגירעון התקציבי עמד על 1.1% מהתמ"ג, לעומת 3.2% ב-1964. לכן, אם לוקחים בחשבון את מטרותיה של מדיניות כלכלית כזו, ניתן לחשוב עליהן כיעילות.
לאחר מותו בשנת 1967, קסטלו ברנקו הוחלף על ידי הגנרל ארטור דה קוסטה אה סילבה. קוסטה אי סילבה זכה לתמיכה מתעשיינים ברזילאים ומהאגף הלאומני של הצבא. נאמר כי עוד לפני כניסתו של קוסטה אה סילבה לתפקיד, הוא דרש משגריר ארצות הברית לינקולן גורדון לעזוב את ברזיל לפני שהגנרל ייכנס לנשיאות. זה התגרה על ידי ניסיון לכאורה של גורדון לשכנע את קוסטה אה סילבה שלא לשנות את המדיניות הכלכלית של קסטלו ברנקו ולהקים מחדש את המדיניות הסטטיסטית, ההתפתחותית שהוטלה בעבר בידי נשיאים לשעבר. גורדון הוחלף על ידי השגריר ג'ון ו. תות'יל. באישור משרד החוץ האמריקני, הפעיל תות'יל את מבצע טופסי, נוהל שנועד לצמצם את כוח האדם האמריקני המועסק בשגרירות ארצות הברית בברזיליה. כפי שהסביר במאמר שפורסם במהדורה של המגזין "מדיניות חוץ" ב-1972, "האומניפרסנט" של עובד השגרירות האמריקנית בזירה הפוליטית הברזילאית הפך לגורם לגירוי בקרב האוכלוסייה האנטי-אמריקאית ההולכת וגוברת והצבא הברזילאי, שהצביע כי מאז שהחליף קוסטה אה סילבה את קסטלו ברנקו, המדינה תעקוב אחר האסטרטגיה שלה בעניינים פוליטיים וכלכליים.
רוב ממשל ניקסון (1969–1973) נותר מבט חיובי על הדיקטטורה הברזילאית. צמיחה גבוהה במהלך קוסטה אי סילבה ומדיסי עוררה את התקוות הלאומיות הברזילאיות לתפקיד בינלאומי גדול יותר - תקוות שארצות הברית תמכה בהן, שכן ברזיל נחשבה עדיין לאחת המדינות המתפתחות שמאד אוהדות את ארצות הברית. עם זאת, התקיימה התקררות בשני הצדדים. טקטיקות הדיכוי של מדיסי נגד פעילי שמאל התעוררו בעקבות מעשי הגרילה הסוציאליסטים העירוניים שהחלו לפרוח לאחר ההפיכה ב-1964. אחד היעדים החביבים על קבוצות כאלה היו דיפלומטים אמריקאים.
מהצד הברזילאי, הקירור היה קשור בגורמים רבים. אחד מהם היה מלחמת וייטנאם וההפסד האמריקני הקרוב, אך כבר ברור היה שזהו אירוע שיקל על צמצום שיתוף הפעולה עם האומה הצפון אמריקאית. גורמים אחרים היו:
הכוונה להגדיל את פרופיל המדינה על ידי זיוף שותפויות חדשות והכנסת ערכים חדשים במדיניות החוץ שלה. לממשלת ברזיל היו תקוות למלא תפקיד בינלאומי גדול יותר. זאת, סברו הלאומנים שצריך להשיג זאת על ידי הפיכתם למנהיג בקרב המדינות המתפתחות. לשם כך, ברזיל נאלצה לשחרר את קשריה עם המעצמה הקפיטליסטית והעולם המפותח בכלל. "העולם השלישי" היה סימן מסחרי של הרטוריקה של משרד החוץ, וברזיל החלה להתקרב לאפריקה ולמזרח התיכון. בפורומים כלכליים רב-צדדיים פעלה הדיפלומטיה הברזילאית, שביקשה לקדם את האינטרסים הכלכליים שלה כמדינה מתפתחת, בסינרגיה עם הודו ועם המדינות הבלתי-מזדהות באימוץ עמדה רוויזיוניסטית כלפי המדינות העשירות. אי-התערבות הוכנסה כערך מפתח במדיניות החוץ של ברזיל - לא רק כאמצעי לנדוד למדינות מתפתחות אחרות, אלא גם להגן על ברזיל עצמה מפני ביקורת על הפוליטיקה הפנימית שלה. כתוצאה מכך היא החלה להתנגד להקמתו מחדש של כוח השלום הבין אמריקני (שהתפרק עד 1967).
נושא ההפצה הגרעינית. ברזיל סירבה לחתום על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT). היא טענה שהאמנה מפלה משום שהיא חילקה שלא בצדק את העולם לשני סוגים שונים של מדינות: ראשית, המדינות שניתן היה לסמוך עליהן ישתמשו בכלי הנשק שלהן באחריות. אלה היו בדיוק אותן מדינות שעד אז כבר התבססו כמדינות נשק גרעיני: ארצות הברית, ברית המועצות, בריטניה, צרפת וסין. ושנית, היה גם שאר העולם, המדינות שיצטרכו לוותר על האפשרות לפתח טכנולוגיה גרעינית ולהעשיר אורניום בכוחות עצמן. ממשלת ברזיל דחתה את ההצעה בטענה שזוהי הפרה של ריבונות.
למרות זאת, בעוד שאפילו מרבית מדינות אירופה, כמו בריטניה הגדולה וצרפת סירבו לעשות זאת, ברזיל הייתה אחת המדינות המערביות הבודדות שהצביעו לצד ארצות הברית נגד הצטרפותה של הרפובליקה העממית של סין לאו"ם, כתמיכת בעלת ברית בארצות הברית, בהחלטת האספה הכללית של האו"ם 2758 משנת 1971.
ממשל גייזל (1974–79) סימנה קירור מוחלט של היחסים בין ברזיל – ארצות הברית. כאשר ארצות הברית החלה להחיל מכסים גבוהים על מוצרים מיוצרים מתוצרת ברזיל, ארנסטו גייזל חיפש שותפים חדשים לסחר. את אלה, הוא היה מחפש בעיקר במדינות העולם השלישי האחרות (למשל, באפריקה). אך בניגוד לקוסטה אה סילבה ומדיסי, גייסל החל לפנות גם למדינות קומוניסטיות. בשנת 1975, ארבע שנים לפני ארצות הברית, ביססה ברזיל קשרים דיפלומטיים עם סין. זו מיד הכירה בעצמאות דוברות הפורטוגזית אנגולה ומוזמביק, שתי מדינות אפריקאיות שעצמאותן הובאה מידי פורטוגל באמצעות מהפכות סוציאליסטיות וסיוע מקובה ומברית המועצות. בשנת 1975 הצביעה ברזיל בעד החלטה 3379, החלטת האו"ם בחסות מדינות מוסלמיות שהשוותה בין ציונות לגזענות. רק שתי מדינות אחרות באמריקה הלטינית - קובה ומקסיקו - הצביעו בעד הצעת החוק. בתמיכתה על חשבון ישראל, כבר אז בת ברית אמריקאית מרכזית, הייתה כוונת ברזיל לחפש קשרים הדוקים יותר עם מדינות ערביות עשירות נפט. באותה תקופה ייבאה ברזיל 80% מהנפט שצרכה, אם כי הושפעה במיוחד ממשבר הנפט ב-1973, אירוע שהשפיע לרעה מאוד על השגשוג השוטף של ברזיל והיווה איום גדול על צמיחתה המהירה במהלך שנות מדיסי.
כאשר ממשל קרטר החליפה את זו של ג'רלד פורד, שני נושאים רגישים מאוד - זכויות אדם ושגשוג גרעיני, הגיעו לחזית ביחסים בין ממשלת ארצות הברית לברזיל.
בשנת 1975 חתמו ברזיל ומערב גרמניה על הסכם שיתוף פעולה באנרגיה גרעינית למטרות שלום. ההסכם היה להעביר לברזיל את כל מחזור הייצור הגרעיני ומפעל של כורים גרעיניים. המפעל יאפשר ייצור עצמאי של כורים גרעיניים כבר בשנת 1978.
ארצות הברית התנגדה להסכם. במרץ 1977 נקט ג'ימי קרטר צעדים נגד ברזיל וגרמניה כאחד: הוא לחץ על שני בנקים אמריקאים, בנק צ'ייס מנהטן והאקסימבנק, כדי להפסיק את כל פעילויות המימון שניהלו משא ומתן עם ברזיל, והפסיק את אספקת האורניום המועשר לגרמניה. הוא רצה להכריח את שתי המדינות לוותר על ההסכם או לשנות אותו כדי לתת מקום להכנסת אמצעי הגנה מקיפים הדומים לאלה שהוקמו על ידי ה-NPT. הוא אף רצה שבניית מפעלי הכורים הגרעיניים תבוטל.
בראשית שנות השמונים המתח ביחסי אמריקה – ברזיל התרכז בשאלות כלכליות. התרחשה נקמה על נוהלי סחר לא הוגנים ואיימה על יצוא ברזילאי של פלדה, מיץ תפוזים, מטוסי נוסעים, נעליים וטקסטיל. עם כניסתו של הנשיא סרניי לתפקיד בשנת 1985, שוב עלו נושאים פוליטיים, כמו יצוא הנשק של ברזיל ללוב ואיראן. מורטוריום החובות הזרים של ברזיל וסירובה לחתום על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני גרמו לארצות הברית להעמיד את ברזיל ברשימה השחורה המנדטת שלה, ובכך הגבילה את הגישה של ברזיל לטכנולוגיות אמריקאיות מסוימות.