stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משפט שלמה
במדרש > זהותן של הנשים

לדעת האמורא רב, שתי הנשים היו רוחות (שדות) שהתחזו לבני אדם; בדורות מאוחרים יותר זיהו חכמי הקבלה את הרוחות הללו עם השדות לילית ואגרת או לילית ונעמה.
לעומת זאת, אמוראים אחרים סברו כי היו אלה נשים אמיתיות.
חכמים אחדים ("רבנן") דרשו ששתי הזונות "יבמות היו" (קהלת רבה י, סימן יח, ומדרש שוחר טוב על תהילים, מזמור עב).
במדרש > ביקורת על שלמה

בין חז"ל היו שביקרו את שלמה על כך שחרץ משפט בלא עדים והתראה אלא על פי אומדנא, בניגוד לדיני התורה.
רבי יהודה בר אלעאי, תלמידו של רבי עקיבא, מגנה בחריפות את שלמה על הצעתו לגזור את הילד. לדעתו שלמה התכוון באמת להמית את הילד, ורק התנגדותה של האם הצילה אותו.
לפי המדרש, רוח הקודש התערבה בפסק הדין והיא זו שהכריזה על זהות האם האמיתית. לפי התלמוד הבבלי, התערבותה של רוח הקודש נדרשה כדי להסיר ספק שמא הערימה האם שחמלה כביכול על הילד על שלמה כדי שיפסוק לטובתה. לדעת גלעד ששון, כוונתו המקורית של המדרש היא ששלמה התכוון לפסוק לטובת האם הלא נכונה, ונדרשה התערבות של רוח הקודש כדי לתקן אותו.
וכך נאמר במדרש קהלת רבה: ”אמר יהודה בר' אלעאי: אילו הייתי שם, פיקרין (=חבל) הייתי כורך על צווארו. כשהוא אומר "קחו לי חרב" – אילולי שנתמלאת עליו רחמים כבר נהרג” (קהלת רבה, פרשה י, פסוק טז, פסקה א).
כנגד זאת, במשנת רבי אליעזר (מדרש אגור) מסופר כי חכמים, בהתייחסם למשפט ששפט שלמה בלא עדים, ”תמהו ואמרו: 'מי יוכל לדון בלא עדים?'... אמרו: 'אין אנו יכולין לעמוד בגדול של זה'” (מדרש אגור, פרשה ד).
באגדה שבמדרש תהילים נתפס משפט זה כמילוי בקשתו של דוד אבי שלמה מאלוהים, ”אֱ‍לֹהִים – מִשְׁפָּטֶיךָ לְמֶלֶךְ תֵּן; וְצִדְקָתְךָ לְבֶן מֶלֶךְ” (תהלים, ע"ב, א'), כלומר, ששלמה יוכל לשפוט כאלוהים, בלי עדים והתראה:
אמר דוד לפניו: ריבונו של עולם, תן משפטיך למלך; כשם שאתה דן בלא עדים ובלא התראה, כך יהא שלמה בני דן בלא עדים ובלא התראה. אמר לו הקב"ה: כך הוא עושה. שנאמר ”וַיֵּשֶׁב שְׁלֹמֹה עַל כִּסֵּא ה'” (דברי הימים א', כ"ט, כ"ג) – וכי אפשר לו לבשר ודם לישב על כסאו? [...] ומהו "על כיסא ה'" – שהיה דן כיוצרו בלא עדים ובלא התראה.
הפטרת פרשת מקץ

סיפור זה – ליתר דיוק פרק ג', פסוק ט"ו עד פרק ד', פסוק א' – הוא ההפטרה של פרשת מקץ. מכיוון שבדרך כלל קוראים את פרשת מקץ בשבת חנוכה, ומפטירים בהפטרה המיוחדת לחנוכה, רק בשנים הנדירות יחסית שבהן קוראים את פרשת מקץ שלא בחנוכה, שנים מסוג זחא וזחג (כ-10% מהשנים), קוראים הפטרה זו.
יש זיקה ספרותית ועניינית בין ההפטרה לפרשת מקץ. ההפטרה פותחת בפסוק האחרון של הסיפור הקודם למשפט שלמה, חלום שלמה בגבעון. הפתיחה במילים: "וַיִּקַץ שְׁלֹמֹה וְהִנֵּה חֲלוֹם..." מזכירה את הכתוב בפרשה: "וַיִּיקַץ פַּרְעֹה וְהִנֵּה חֲלוֹם" (בראשית, מ"א, ז'). יש דמיון בין הפרשיות גם בתיאור חוכמתם של שלמה ויוסף. בחלום בגבעון אומר ה' לשלמה: "הנה נתתי לך לב חכם ונבון..." (מלכים א', ג', י"ב; אמנם, פסוק זה איננו נכלל בהפטרה), ובסיום משפט שלמה מדווח: "וישמעו כל ישראל את המשפט אשר שפט המלך ויראו מפני המלך כי ראו כי חכמת אלהים בקרבו לעשות משפט" (שם כח); בדומה לכך, לאחר שיוסף פותר את חלומו של פרעה מתוארת תגובתו: "ויאמר פרעה אל עבדיו הנמצא כזה איש אשר רוח אלהים בו. ויאמר פרעה אל יוסף אחרי הודיע אלהים אותך את כל זאת אין נבון וחכם כמוך" (בראשית מא, לח–לט). שאול זלבסקי מציין שבעלי ההפטרה ביקשו לרמוז לקשר בין עלייתם לגדולה של שלמה ויוסף: שניהם החלו בחלום, לאחר מכן הפגינו חוכמה בהשראה אלוהית, ולבסוף זכו למעמד נישא.
בתרבות > אלגוריה בין דתית

אברהם אבן עזרא השתמש במשפט שלמה כמוטיב אלגורי בפיוט "צמאה נפשי", המרמז לפולמוס היהודי-אסלאמי. בבית העשירי נאמר:
רְאֵה, לִגְבֶרֶת אֱמֶת / שִׁפְחָה נוֹאֶמֶת:

לֹא כִי, בְּנֵךְ הַמֵּת / וּבְנִי הֶחָי!
הכינוי "גברת אמת" רומז לשרה, שהיא ובנה יצחק מסמלים את העם היהודי ואת דתו; ואילו ה"שפחה" היא הגר, שפחתה של שרה, שיחד עם בנה ישמעאל מסמלת את העם הערבי ואת האסלאם. באנלוגיה למשפט שלמה, הפייטן מציב את שתי הנשים בעימות זו מול זו, ושם בפי השפחה את הטענה שבנה של גברתה, כלומר יצחק, הוא הבן המת, ואילו ישמעאל בנה שלה הוא החי; רוצה לומר, אין עוד לעם היהודי המשכיות ותקומה והעם הערבי עתיד לרשת את מקומו. בכנותו את שרה "גברת אמת" רומז הפייטן כי ההפך הוא הנכון, ושרה היא האם האמיתית.
מאוחר הרבה יותר (במאה הי"ט), העביר וורדר קרסון (קונסול ארצות הברית בארץ ישראל שהתגייר), את האלגוריה הזו של משפט שלמה אל תחום הפולמוס היהודי-נוצרי, הרחיב אותה והפכה למוקד חיבורו "מפתח דוד" (The Key of David, 1852). קרסון רואה ביהדות את האם האמיתית, בניגוד לנצרות, הדת השקרית המתיימרת לרשת את גדולתה ואת בנה. טענת הנצרות כי בנה הוא החי רומזת לאמונה הנוצרית בזהותו של ישו כבן האלוהים ולאמונתם בתחייתו לאחר צליבתו. במקביל נרמזת כאן הטענה הנוצרית לפיה זנח האלוהים את ישראל, בנו-בחירו מן הברית הישנה, והחליפו במאמיניו של ישו. על רקע אלגוריה תנ"כית זו ביקש קרסון לתאר את השיקולים והנסיבות ששכנעו אותו בצדקתה של היהדות על פני הנצרות ואת החלטתו להתגייר.
בתרבות > בספרות המודרנית

בספרו של מארק טוויין "הרפתקאותיו של האקלברי פין" מובא דו-שיח בין הנער האק לעבד השחור הנמלט ג'ים, המתייחס לפקודתו של שלמה לחצות את הילד. לדעת ג'ים, הפקודה איננה מבטאת חוכמה כלל וכלל. הוא מדגים בפני האק את הדילמה שעמדה בפני שלמה ואת האבסורד שבהכרעתו, תוך שימוש בשטר של דולר כהמחשה לילד: ”אז מה 'ני עושה? אני הולך לבדוק 'צל השכנים 'שביל למצוא של מי השטר הזה בֶּמֶת, ונותן 'תו לבֶּנָדָם הנכון, בריא ושלם, כמו שכל בֶּנָדָם עם טיפה שכל היה עושה? מה-פּיתום; אני לוקח ת'שטר וחותך 'תו לשתיים, ונותן חצי לך ות'חצי השני לאישה השנייה. ככה שלומו רצה לַשׂוֹת עם הילד”. בתגובה טוען האק שג'ים החמיץ לחלוטין את משמעות הסיפור. ג'ים מסביר לו שהמשמעות העמוקה יותר של הסיפור, והמפתח להבנת התנהגותו של שלמה, מצויים בתנאי חייו (לשלמה היו אלף נשים, ומן הסתם בנים רבים): ”קח בֶּנָדָם שיש לו ילד אחד או שתיים רק; נראָה לך שבֶּנָדָם כזה יִילך לבּזבּז ילדים? [...] בֶּנָדָם כזה יודע מה הם שווים. אבל קח בֶּנָדָם שיש לו איזה חמש מיליון ילדים, 'תְרוצצים בכל הבית, וזה לא ככה. בֶּנָדָם כזה הוא יחתוך ילד לשתיים כִּילוּ הוא חתול”.
לדברי מבקר הספרות סטיוארט לואיס, עמדותיהם השונות של האק ושל ג'ים משקפות את תנאי חייהם השונים. עבור האק, האיום בחציית הילד הוא אבסורדי ואין הוא יכול להתייחס אליו ברצינות. ג'ים לעומתו, שכבר חזה באלימות מזעזעת מצד בעלי עבדים או לפחות שמע על כך, תופס זאת כאפשרות מציאותית לחלוטין. גם השימוש של ג'ים בשטר כדימוי לילד רומז למציאות שבה בעלי העבדים תופסים את עבדיהם כרכוש ותו לא, וההערה של ג'ים על אופיו האכזרי של שלמה כפועל יוצא של תנאי גידולו רומזת לסיבת אכזריותם של בעלי העבדים. ג'ים מתגלה כמי שיכול ללמד את האק שיעור בטבע האדם.
בתרבות > באמנות

אם נכונה הסברה שהפרסקו מפומפיי (ראו לעיל) מייצג את סיפור משפט שלמה, הרי שמדובר בייצוג האמנותי הקדום ביותר של סצנה מקראית. הפרסקו מוצג כיום במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של נאפולי.
הסיפור היה נושא פופולרי לגבי אמנים רבים, ובמקרים רבים הוא מעטר את קירותיהם של בתי משפט. דוגמאות מפורסמות לציורים המתארים את הסיפור:
פרסקו מאת רפאל;
משפט שלמה ציור מאת פרנס פלוריס
"משפט שלמה" מאת ויליאם בלייק;
תגליף מאת גוסטב דורה;
"משפט שלמה", ציור מעשה ידי מתיאס סטום
תגליף עץ מהאסכולה של מיכאל וולגמוט (אנ') בכרוניקת נירנברג;
ציורים מאת אנדראה מנטניה ומאת ניקולא פוסן;
תבליט בארמון הדוג'ה ברובע סן מרקו שבוונציה מאת אמן בלתי-ידוע;
ויטראז' מאת ז'אן שאסטלן בכנסיית סן-ז'רווה-אה-סן-פרוטה (אנ') בפריז.
בתורת המשחקים

הדילמה שעמדה בפני שלמה בבואו להכריע מי האם האמיתית משכה גם את תשומת לבם של מתמטיקאים, שהתייחסו אליה מנקודת הראות של תורת המשחקים והציעו בהשראתה מגוון מודלים תאורטיים. סטיבן בראמס מנתח את הדילמה המוצגת בסיפור המקראי לאור עקרונות התאוריה. המקרה מיוצג באמצעות משחק מטריצה, שבו שתי השחקניות (האם האמיתית והמתחזה) צריכות לבחור בין הסכמה עם פסק הדין, לבין מחאה. בראמס בונה מטריצה שהתגמולים בה מבוססים על ההנחה שהמניע העיקרי של האם האמיתית הוא טובת הילד, ושל האם המתחזה – ריצוי המלך בכך שמסכימים עם פסק הדין שלו. לפי הקריטריון הזה הוא מדרג את ארבע התוצאות האפשריות. לפי הניתוח של בראמס, האסטרטגיה של האם האמיתית צריכה להיות מחאה על פסק הדין, בלי להתחשב בתגובתה של המתחזה. התוצאות האפשריות מסוכמות בטבלה הבאה, כאשר 4 היא התוצאה המועדפת ו-1 הגרועה ביותר:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   |   | האם המתחזה | האם המתחזה |
|   |   | מחאה | הסכמה |
| האם האמיתית | מחאה | 4,2 | 3,4 |
| האם האמיתית | הסכמה | 2,1 | 1,3 |
משפט שלמה מודרני

בשנת 1926, נטל השופט האמריקני וינסנט ברנאן (אנ') את ההשראה ממשפט שלמה, כשהכריע במחלוקת בין אם ביולוגית לאם מאמצת בעניין משמורת על פעוטה. הילדה, שנולדה מחוץ לנישואין, גודלה בידי דודתה, אחות אביה, כמעט מיום שנולדה. כעבור שלוש שנים שבה האם הביולוגית – שבינתיים עזבה את אבי הילדה והתחתנה עם אחר – ודרשה לקבל את הילדה בחזרה לידיה, אך האם המאמצת סירבה.
לאחר ששמע את טענות הנשים, נהג השופט ברנאן בדומה לשלמה, והודיע על פסק דין מדומה: הילדה תילקח מאמה המאמצת ותימסר לבית יתומים. מצלמות קולנוע הושתלו באולם מראש והוסוו, ותגובותיהן של שתי האמהות לפסק הדין המדומה צולמו בחשאי, ולאחר מכן נותחו על ידי ברנאן בסיוע פסיכולוגים מומחים. את הילדה החליט ברנאן למסור לידי האם המאמצת, שהפגינה לדבריו תגובה רגשית עזה לאין שיעור מהאם הביולוגית. התכסיס שנקט ברנאן לא סייע למעמדו הציבורי ולכבודו של בית המשפט, והשופט גונה כמי שעשה שימוש בפעלול זול ממניעים של תאוות פרסום. יתרה מזאת, התכסיס לא עלה יפה: בסופו של דבר נאלץ ברנאן לשנות את החלטתו, כשהתברר שהאם הביולוגית לוקה בשמיעתה ולא הבינה את ההכרזה על פסק הדין המדומה. כפשרה הוחלט על משמורת משותפת.
לקריאה נוספת > פירושים מחקריים על מלכים

מרדכי כוגן, מלכים (מקרא לישראל), כרך א: מל"א א – מל"ב א, תל אביב: עם עובד, תש"ף, עמ' 104–107
DeVries, Simon J., 1 Kings (Word Biblical Commentary 12), Waco, TX: Word Books, 1985, ISBN 0849902118, pp. 56–62
Fritz, Volkmar, 1 & 2 Kings (Continental Commentary), translated by Anselm Hagedorn, Minneapolis: Fortress, 2003 [1996–1998], ISBN 0800695305, pp. 41–43
Jones, Gwilym H., 1 and 2 Kings (New Century Bible), I, Grand Rapids, MI: Eerdmans, 1984, ISBN 080280019X, pp. 129–133
Long, Burke O., 1 Kings (Forms of the Old Testament Literature 9), Grand Rapids, MI: Eerdmans, 1984, ISBN 0802819206, pp. 67–70
Montgomery, James A. and Gehman, Henry Snyder, Kings (International Critical Commentary 9), Edinburgh: T. & T. Clark, 1951, 108–112
Mulder, Martin J., 1 Kings (Historical Commentary on the Old Testament), I, translated by John Vriend, Leuven: Peeters, 1998, ISBN 9042906782, pp. 153–160
Sweeney, Marvin A., I & II Kings (Old Testament Library 9), Louisville, KY: Westminster John Knox, 2007, ISBN 9780664220846, pp. 81–82
Würthwein, Ernst, Das erste Buch der Könige, Kapitel 1-6 (Das Alte Testament Deutsch 11, 1), Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht, 1977, pp. 35–38
לקריאה נוספת > ערכים בספרי יעץ (אנציקלופדיות, לקסיקונים וכיוצא בזה)

Hansen, William, Ariadne's Thread: A Guide to International Tales Found in Classical Literature, Ithaca, NY: Cornell University Press, 2002, ISBN 0801436702, pp. 227–232
Marzolph, Ulrich, "Salomonische Urteile", in Ines Köhler-Zülch, Ulrich Marzolph, Christine Shojaei Kawan, and Hans-Jörg Uther (eds.), Enzyklopädie des Märchens: Handwörterbuch zur historischen und vergleichenden Erzählforschung [Encyclopaedia of the Folk Tale], founded by Kurt Ranke on behalf of Akademie der Wissenschaften zu Göttingen, Berlin/New York: Walter de Gruyter, vol. 11, pt. 3, 2004, ISBN 3110175657, pp. 1087–1094
לקריאה נוספת > דיונים במחקר

אררט, ניסן, הדרמה במקרא, ירושלים: המרכז העולמי לתנ"ך, תשנ"ז, עמ' 268–296
גלפז-פלר, פנינה, וַיּוֹלֶד: יחסי הורים וילדים בסיפור ובחוק המקראי, ירושלים: כרמל, תשס"ו, מסת"ב 9654076667, עמ' 180–183. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
זלבסקי, שאול, עליית שלמה למלוכה: פרקי עיון בספר מלכים ובספר דברי-הימים, ירושלים: י. מרכוס ושות', תשמ"א, עמ' 186–206
זקוביץ, יאיר, 'אביעה חידות מני קדם': חידות וחלומות-חידה בסיפורת המקראית, תל אביב: עם עובד, תשס"ו, מסת"ב 9651317469, עמ' 173–211, ובייחוד עד עמ' 193
Brichto, Herbert Chanan, Toward a Grammar of Biblical Poetics: Tales of the Prophets, New York: Oxford University Press, 1992, ISBN 0195069110, pp. 45–63
Gaster, Theodor Herz (אנ'), Myth, Legend, and Custom in the Old Testament: A Comparative Study with Chapters from Sir James G. Frazer's Folklore in the Old Testament, II, New York: Harper & Row, 1969, pp. 491–494
Gunkel, Hermann, The Folktale in the Old Testament (Historic Texts and Interpreters in Biblical Scholarship), translated by Michael D. Rutter, Sheffield, UK: Almond, 1987 [1921], ISBN 1850750319, pp. 155–156 [144–146]
Hens-Piazza, Gina, Of Methods, Monarchs, and Meanings: A Sociorhetorical Approach to Exegesis (Studies in Old Testament Interpretation 3), Macon, GA: Mercer University Press, 1996, ISBN 0865545146, pp. 123–153
Sternberg, Meir, The Poetics of Biblical Narrative: Ideological Literature and the Drama of Reading (Indiana Studies in Biblical Literature), Bloomington, IN: Indiana University Press, 1985, ISBN 0253345219, ISBN 0253204534, pp. 166–169
לקריאה נוספת > מונוגרפיות ודיסטרציות

Hinds, Carol Ann, The Judgment of Solomon: An Iconographical Motif in Early Medieval Art, Ph.D. dissertation, University of Maryland, College Park, 1994
לקריאה נוספת > חומרים פדגוגיים

פליישר, ציפי, רבקה אלקושי, גלי דינור, נעמי הופמן ורות לוי, משפט שלמה: סיפור מקראי בגישה רב-תחומית (תמה), תל אביב: מכון מופ"ת, תשס"ח, מסת"ב 9657182921. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
תאוריית אימות העצמי

תאוריית האימות העצמי (באנגלית: Self-verification theory) היא תאוריה בפסיכולוגיה חברתית, אשר עוסקת בנטיית האדם לחפש אחר אישור מהסביבה בנוגע לתפיסתו את עצמו. ההנחה העומדת בבסיס התאוריה היא כי בני אדם זקוקים לתחושת עקביות, רצף וסדר, אשר תורמים להבנה עצמית וקבלה עצמית במצבים ובזמנים שונים. לפיכך, הם מחפשים באופן מתמיד מידע שבכוחו לאמת את התפיסות העצמיות שלהם, ובמקביל, לדחות מידע אשר סותר את תפיסותיהם העצמיות. אחת ההשלכות של הנחה זו היא כי נעדיף שבני אדם אחרים יראו אותנו באופן התואם את מושג העצמי שלנו. כלומר, אנו נשמח אם הסובבים אותנו יכירו בתכונותינו החיוביות, אך גם נרצה שהם יהיו מודעים לחסרונותינו.
את התאוריה גיבש בשנת 1981, ויליאם סוואן והוסיף לה היבט יישומי כשהדגים כי אנשים יעדיפו חברה המספקת תמיכה באמונותיהם העצמיות וייטו לדחות אנשים אשר עמדותיהם לא מתיישבות עם אמונותיהם העצמיות. סוואן הוסיף והראה כי נטיות אלו קיימות גם אצל קבוצות ולא רק אצל יחידים. תאוריה זאת היא אחת משלושה גישות מוטיבציוניות של הערכה עצמית (אנ'), יחד עם תאוריית שיפור העצמי, ותאוריית ההיכרות עם העצמי.
התפתחות התאוריה

הפיתוח הראשוני של התאוריה נבע משילוב מידע אשר היה זמין בראשית המאה ה-19 ובו נטען כי בני אדם מחזיקים בתבניות של השקפות עצמיות, אשר מסייעות להבין ולחזות את תגובותיהם של אחרים וכיצד לפעול בהתאם לחיזויים אלה. בבסיס רעיון ראשוני זה עומדת ההנחה כי לאדם שתי נטיות עיקריות:
נטייה לבנות את זהותו בהתאם לאינפורמציה ולתגובות המתקבלות מהסביבה שלו. באופן זה, משוב כלשהו שיקבל האדם בנוגע להתנהגותו ישפיע על עיצוב זהותו.
נטייה לשימור תפיסות הזהות, כך שמידע סותר שמתקבל מהסביבה יעורר לעיתים תחושת חרדה או התעלמות מן המידע, בעוד שמידע תואם יתקבל ויצטרף להבניית תחושת העצמי.
הבדלים בין השקפות עצמיות חיוביות לבין שליליות

ישנם הבדלים בין-אישיים בהשקפות האישיות של אנשים. בקרב אנשים עם השקפות עצמיות חיוביות, השאיפה לאימות עצמי פועלת במקביל למניע חשוב נוסף, השאיפה להערכה חיובית או "שיפור עצמי". כך למשל, אדם הרואה את עצמו כבעל הבנה, יהיה מונע לחפש מידע לפיו אחרים רואים אותו גם כן כבעל הבנה, כאשר תהליך זה נובע מהשאיפה לאימות עצמי.
בניגוד לאנשים אלו, אנשים עם השקפות עצמיות שליליות ימצאו כי השאיפה לאימות עצמי והשאיפה ל"שיפור עצמי" מתחרות זו בזו כך שאדם אשר תופס את עצמו כלא מסודר, מונע על ידי שיפור עצמי לחיפוש אחר מידע שאחרים תופסים אותו כמסודר, אך במקביל, מונע על ידי אימות עצמי לחיפוש אחר מידע שאחרים תופסים אותו כלא מסודר.
עם זאת, השאיפה לאימות עצמי גוברת על השאיפה לשיפור עצמי כאשר האדם בטוח בנוגע למושג העצמי שלו וכאשר השקפותיו העצמיות דיכאוניות במיוחד.
שאיפה לאימות עצמי עלולה להביא להשלכות בלתי רצויות עבור אנשים עם השקפות עצמיות שליליות. כך, בעלי נטיות דיכאוניות והסובלים מהערכה עצמית ירודה, נוטים להימשך לשותפים שעשויים להתנכל להם, להמעיט ברגשות הערך העצמי שלהם, או לנצל אותם. בנוסף, חתירה לאימות עצמי עבור אנשים עם השקפות עצמיות שליליות עשויה להוביל להתנכלות מצד אחרים, לניצול ולמצבים של חוסר הערכה. במצב בו אדם בעל השקפה עצמית שלילית הולך לטיפול, הוא עלול להיתקל באימות עצמי מחוץ למסגרת הטיפולית על ידי קרוביו, מה שיוביל לרגרסיה בתהליך.
לבסוף, במקום העבודה, רגשות של חוסר תועלת אשר מקושרים לאנשים עם הערכה עצמית נמוכה, עשויים להוביל לרגשות מעורבים בנוגע לציפייה לקבל יחס הוגן, ולערער את נטייתם של הסובלים מהם להתעקש שהם יקבלו את מה שמגיע להם ממעסיקיהם (ראו גם: התעמרות בעבודה).
השפעות על ההתנהגות

תיאורית האימות העצמי מציעה כי ביכולתו של האדם לעצב את ההערכות שהוא עתיד לקבל מאחרים עוד בטרם המפגש. רמזים של זהות (ניהול הרושם) הם היעילים ביותר ומאפשרים לאדם להבהיר לאחר כי הוא שותף פוטנציאלי מבחינתו לקיום אינטראקציה עתידית. רמזים אלה באים לידי ביטוי בנראות הפיזית, בבגדים, ביציבות גוף ובהתנהגות, כדלקמן:
נראות פיזית, כמו בגדים, יציבת הגוף והתנהגות. למשל, הערכה עצמית נמוכה ויצירת קשרים שמאשרים את תפיסת העצמי השלילית שקיימת, יתבטאו בהפשלת שרוולים והשפלת מבט למטה.
רמזים אחרים כדוגמת רכב שנקנה או הבית בו גרים יכולים להעיד על תפיסות עצמיות שליליות או חיוביות.
חתירה לאימות עצמי יכולה להשפיע על קשרים קיימים או עתידיים של הפרט. השפעה זאת תבוא לידי ביטויי בדחיית אנשים המספקים לאדם משוב שאינו תואם לתפיסת העצמי ובקבלת אלה המספקים מידע תואם לתפיסת העצמי של אותו אדם.
בנוסף, קיימת הנטייה לדחות אחרים המעריכים את הפרט יתר על המידה לפי תפיסתו, כך שבעלי השקפה עצמית שלילית נוטים לדחות זוגות אשר תופסים את הזוגיות שלהם באופן חיובי, כלומר, קיימת העדפה למערכות יחסים התואמות את תפיסת העצמי ובמקביל קיימת הנטייה לדחות את אלו הסותרות את תפיסת העצמי. במצבים בהם ההערכות החברתיות אינן תואמות לתפיסת העצמי, האדם עלול לנסות לעורר באופן שיטתי תגובות התואמות לתפיסתו ולפיכך אדם מדוכא עלול להתנהג באופן שלילי כלפי השותף למגורים, מה שיוצר בתורו דחייה אצל השותף.
לפי תיאורית האימות העצמי, קיימת באדם נטייה להציג לסביבה את מה שהאדם מרגיש כלפי עצמו, ובכך ליצור הטיה על האופן בו אותו אדם ייתפס. הטיה זו בולטת במיוחד כאשר מתקבלת התחושה כי האחר לא פירש את אותה ההצגה כהלכה או שתפיסתם העצמית לא פורשה נכון. כתוצאה מכך, צפוי מאמץ להוביל את הזולת לכדי תפיסה התואמת את השקפתם העצמית.
תפקיד הטיית האישוש

לפי תאוריית האימות העצמי, האדם נוטה לראות את העולם באופן שתומך בהשקפה שלו, ולא באופן אובייקטיבי. תפיסת המציאות באופן מוטה לרוב אינה תהליך מודע ומכוון. באמצעות שימוש בתהליכים קוגניטיביים מסוג זה, ניתן להעצים את הסיכוי לאימות עצמי.
התהליכים המשתתפים בתהליך זה הם:
תשומת לב - הנטייה להתייחס להערכות המתיישרות עם ההערכה העצמית ולהימנע מהערכות שאינן עונות על צורך זה.
שליפת מידע מהזיכרון - התרמת מידע המאשר השקפה עצמית על פני מידע סותר.
פירוש מידע - הנטייה לפרש מידע באופן המחזק את ההשקפה העצמית מאשר באופן הסותר.
תהליכים קשורים > העדפה לחדשנות

השאיפה לאימות עצמי מובילה לרכישת עמדות מנוגדות בנוגע לחדשנות. מחד, אנשים מגלים רצון לכמות מעטה של חדשנות בכל הנוגע ליחסים בין-אישיים; תופעות זרות עלולות להיות מרתיעות ולחלופין מוכרות מדי עלולות להיות משעממות ובכך לערער את האימות העצמי אליו חותר האדם מתוך הצורך להימנע ממצבים שיגררו עדכון של מושג העצמי. מנגד, קיימות עדויות לכך שאנשים נמשכים לתופעות לא מוכרות בעיקר בכל הנוגע לחפצי אומנות וקניין. כתוצאה מכך, אנשים כמאזנים את הרצונות המתחרים שלהם בנוגע ליכולת הניבוי לעומת החידוש שבפניהם על ידי ריצוי הדחף לחידוש בתוך ההקשרים שבהם הפתעות לא מאיימות עליהם (כמו למשל בפעילויות פנאי), תוך כדי חתירה קוהרנטית להרחבת יכולת החיזוי בהקשרים בהם מאורע מפתיע יכול להוביל להשלכות כבדות כגון בהקשרים של מערכות יחסים קיימות ומתמשכות.
תהליכים קשורים > מתיחות בנוגע לשיפור עצמי

השאיפה לאימות עצמי מתבטאת בתחזוק השקפת העצמי, קיום מערכות יחסים והתנהגות תכליתית. כאשר אחד מהתנאים אינו מתקיים, התנהגות האדם תתבטא באדישות בנוגע לשמירה על השקפות העצמי והשאיפה לשיפור עצמי. במצב בו האדם האוחז בהשקפה עצמית שלילית מחפש אימות עצמי, אין המשמעות כי אותו אדם הוא מזוכיסט או חסר רצון להיות נאהב. כלומר, מה שמפריד אנשים עם השקפות עצמיות שליליות מאנשים עם השקפות עצמיות חיוביות הוא האמביוולנטיות כלפי ההערכות שמקבלים מהסביבה. הערכות חיוביות מובילות לשמחה ותחושת חמימות, אך תחושות אלו נעלמות במהרה. יחד עם זאת, למרות שההערכות השליליות עלולות לעודד עצב מאחר שההתמודדות עם האמת לא בהכרח נעימה, הן מובילות דווקא לרגיעה ולתחושת מוכרות כלפי העצמי. לרוב אנשים נוטים לראות עצמם בצורה חיובית, כך שבעלי השקפות שליליות הם היוצאים מן הכלל.
תהליכים קשורים > שינוי בתפיסת העצמי

למרות שחתירה לאימות עצמי נוטה לייצב השקפות עצמיות, שינויים בהשקפות העצמי עדיין עלולים להתרחש. ככל הנראה מקור השינוי הנפוץ ביותר מתרחש כאשר הסביבה החברתית מזהה שינוי משמעותי בגילו של האדם (למשל, מתבגר הופך לבוגר) במעמדו (תלמיד שהופך להיות מורה) או בתפקיד החברתי (כשאדם מורשע בעבירה). במקרים מסוג זה, החברה עלולה לשנות את הדרך בה היא מתייחסת לאדם, מה שיוביל בסופו של דבר להסכמה ולאישור היחס החדש וכן לשינויים בהשקפת העצמי. מנגד, אדם יכול להסיק באופן עצמאי כי השקפות העצמי מיושנות וכתוצאה מכך לנקוט בצעדים לשינוי.
תהליכים קשורים > היבטים חברתיים

תהליכי אימות עצמי תקפים גם בנוגע לקבוצות שונות בחברה. למשל, אימות עצמי יכול לעזור בביעור סטראוטיפים. בקבוצות קטנות, המציעות לחברי קבוצת חוץ מידע מאמת בנוגע לקבוצתם ישנה נטייה להיתפס כאינדיבידואלים ולא כחלק בלתי נפרד מהקבוצה, ובכך יפחיתו את השימוש בסטראוטיפים חברתיים כלפי קבוצתם.
ישנן גם עדויות לכך שחתירה לאימות עצמי יכולה לקחת תפקיד בהתנהגויות מסוכנות וקיצוניות למען הקבוצה. בסדרת מחקרים נמצא כי במצבים מסוימים הזהות האישית של הפרט מתמזגת בזהות הקבוצתית שלו. מכיוון שה'אני' האישי והחברתי שווים מבחינה תפקודית בקרב אנשים מסוג זה, האתגר העומד בפניהם הוא הפרדה בין הזהויות. בהתאם להשקפה זו, כאשר אנשים אלו חווים איום על האימות העצמי שלהם, הם מציגים מאמצים של אימות עצמי מפצה על ידי הבלטת הזהות הקבוצתית שלהם. פעילות פיצוי מסוג זה מתבטאת בנכונות מוגברת לבצע התנהגויות יוצאות דופן עבור הקבוצה.
ביקורת

מבקרי התאוריה הביעו עמדה לפיה תהליכי אימות עצמי הם די נדירים ומתקיימים רק בקרב אנשים בעלי השקפות עצמי שליליות. על מנת לבסס את טענתם, המבקרים ציטטו מאות מחקרים המראים כי קיימת הנטייה לחפש הערכה עצמית חיובית מאשר שלילית. עם זאת נראה כי לא קיימת התייחסות בביקורת למספר היבטים מהותיים. ראשית, רוב האנשים נוטים להשקפות עצמיות יחסית חיוביות, ועדיין גם הם מונעים מהצורך לאמת את עמדותיהם ולסתור עמדות מנוגדות. בנוסף, אין מספיק מחקרים העוסקים באנשים בעלי השקפות עצמי חיוביות כך שלא ניתן לקבוע בבירור איזו תופעה שכיחה יותר, השאיפה לאימות עצמי או שמא השאיפה לשיפור עצמי. שנית, חתירה לאימות עצמי אינה נוגעת רק לאנשים עם השקפות עצמיות שליליות, נראה כי גם בעלי הערכה עצמית גבוהה מחפשים הערכות שליליות בכל הנוגע לפגמים הקיימים בהם.
לבסוף, גם בעלי השקפה עצמית חיובית לא יחושו בנוח עם הערכה חיובית יתר על המידה. חוקרים נוספים שיערו כי בעלי השקפות עצמי שליליות נוטים לחפש הערכות שליליות, כאמצעי מניעה מפני הערכות אמתיות או למטרת שיפור עצמי במידה כאשר המטרה היא לקבל הערכות חיוביות בהמשך הדרך.
בדיקות של רעיון זה לא הצליחו לספק תימוכין. לדוגמה, בדיוק כמו שאנשים עם השקפות עצמיות שליליות בוחרים אימותים עצמיים ממעריכים שליליים, כך גם כאשר האלטרנטיבה שניתנה להם היא להשתתף בניסוי אחר, הם נטו לכך במקום לקיים אינטראקציה עם מישהו אשר מעריך אותם באופן חיובי. כמו כן, אנשים עם השקפות עצמיות שליליות הם אינטימיים ביותר עם בני אדם המעריכים אותם באופן שלילי, וזאת על אף העובדה שבני הזוג אינם צפויים לאפשר להם ולעודד אותם לשפר את עצמם.
לבסוף, במחקר על תהליכי חשיבה של אנשים כפי שהם נרשמו בזמן שבחרו שותפים לאינטראקציה, אנשים עם השקפות עצמיות שליליות ציינו כי הם בחרו מעריכים שליליים משום ששותפים מסוג זה נראים להם כסבירים דיים לאשר את עמדותיהם העצמיות (שיקול אפיסטמי) ובמקביל לקיים אתם אינטראקציה.
ראו גם

פסיכולוגית העצמי