stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איזמבארד קינגדום ברונל
ביוגרפיה > "המסילה האטמוספירית" של ברונל

המצאה מעניינת נוספת של ברונל, שבסופו של דבר לא נחלה הצלחה, הייתה "מסילת הרכבת האטמוספירית". מסילת הרכבת בה השתמש ברונל בהמצאתו הייתה שלוחה של גרייט וסטרן, מאקסטר דרומה לכיוון פלימות'. במקום להשתמש בקטרים, הרכבות הונעו בעזרת מערכת צינורות שנוצר בהם ואקום בעזרת תחנות שאיבה קרקעיות.
הקטע בין אקסטר לניוטון (Newton) נבנה עם המערכת, ומשאבות הוואקום בעלות ארובות מרובעות מיוחדות מוקמו במרווחים של שני מייל זו מזו, והרכבות נעו על הקטע במהירות ממוצעת של 30 קמ"ש. צינורות בקוטר של 381 מילימטר הונחו בקטעי המסילה שהיו ממוקמים במישור, וצינורות בקוטר 559 מילימטר היו מיועדים לשיפועים תלולים יותר.
הטכנולוגיה הייתה זקוקה לדשים מעור על מנת לאטום את צינורות הוואקום. העור היה צריך להישאר גמיש ולכן נעשה שימוש בחלב-נרות, אבל חלב הנרות משך חולדות. התוצאה הייתה מאכזבת - הדשים נאכלו, והשימוש במערכת הוואקום נמשך פחות משנה, החל מ-1847 (שירות נסיוני החל בספטמבר, שירות מלא התחיל בפברואר 1848) עד ל-10 בספטמבר 1848.
הדוחות הכספיים משנת 1848 מציינים שמחיר ההפעלה של המערכת עמד על שלושה שילינג ופני אחד לכל מייל, וזאת לעומת שילינג אחד וארבע פני לכל מייל בהפעלה של קטר קיטור רגיל. מספר תחנות שאיבה עדיין עומדות על תלן, ומהוות מזכרת למסילה האטמוספירית ולניסיונותיהם וחידושיהם של הממציאים והמהנדסים בני התקופה הוויקטוריאנית.
קטע מצינור הוואקום, ללא הדשים מעור, משומר במוזיאון "מרכז הרכבות של דידקוט" (Didcot Railway Centre).
ביוגרפיה > ספנות טראנס-אטלנטית

עוד בטרם נפתחה מסילת גרייט וסטרן לשימוש הציבור עבר ברונל לפרויקט נוסף: ספנות טרנס-אטלנטית. הוא השתמש ביוקרה לה זכה במימוש הפרויקטים הקודמים שלו כדי לשכנע את הנהלת מסילת גרייט וסטרן להשקיע ולבנות את אוניית הקיטור "גרייט וסטרן", שבזמנה הייתה אוניית הקיטור הגדולה ביותר בעולם.
"הגרייט וסטרן" הייתה באורך של 72 מטר, נבנתה מעץ והונעה בעזרת מפרשים וגלגל משוטים. היא הפליגה לראשונה בשנת 1837. המסע הראשון של האוניה מאנגליה לניו יורק לקח 15 יום בלבד. בסך הכל, האונייה שימשה עד שנת 1846 כאוניית נוסעים, ולאחר מכן כנושאת חיילים במהלך מלחמת קרים.
"בריטניה הגדולה" (SS Great Britain), הייתה האוניה הבאה שאותה תכנן ברונל לחברת הספנות "גרייט וסטרן". היא נבנתה בשנת 1843 במבדוק מיוחד שתוכנן לשם כך. אורך האוניה היה יותר מ-98 מטר, והיא הייתה האוניה הראשונה שהגוף שלה בנוי כולו מברזל. הנעת האוניה התבססה על מדחף, והיא נבנתה על מנת לחצות את האוקיינוס האטלנטי.
בהשענו על ההישגים הללו, ברונל פנה לבנות את אונייתו השלישית ב-1852, שאמורה הייתה להיות גדולה הרבה יותר משתי האוניות הקודמות, ותוכננה למסעות ארוכים להודו ולאוסטרליה. ה"גרייט איסטרן" (SS Great Eastern), שנקראה במקור "לִוְיָתָן", נמצאה בחזית הטכנולוגיה של זמנה. אורכה היה יותר מ-210 מטר, היא צוידה בריהוט ובמתקנים המפוארים ביותר ויכלה לשאת יותר מ-4,000 נוסעים. היא הייתה מיועדת לשוט מלונדון לסידני וחזרה ללא צורך בהטענת פחם בדרך, וזאת מכיוון שהמהנדסים באותה תקופה היו משוכנעים שבאוסטרליה אין כלל מרבצי פחם. ה"גרייט איסטרן" הייתה האונייה הגדולה ביותר שנבנתה עד סוף המאה ה-19. כמו רבים מהפרויקטים השאפתניים של ברונל, עלות הבנייה עברה במהרה את התקציב, לוח הזמנים לבנייתה התארך מאוד, וזאת נוכח בעיות טכניות רבות מספור.
האוניה הוצגה בתור פיל לבן, אם כי ניתן לומר שבמקרה הזה כישלונו של ברונל נבע מבעיות תזמון וכלכלה - האוניה הקדימה את זמנה בעשרות שנים. החזון והחדשנות ההנדסית שאפינו את עבודתו של ברונל הפכו את האפשרות לבנות אונייה גדולה, מונעת מדחף, העשויה כולה ממתכת, למציאות מעשית. אך לנוכח התנאים הכלכליים והתעשייתיים בתקופתו, בנייתה של אונייה בגודל ובמאפיינים הללו הייתה בלתי כדאית עד תחילת המאה ה-20.
ה"גרייט איסטרן" נבנתה במספנת נאפייר (Napier Yard) בלונדון, שהייתה בבעלותו של ג'ון סקוט ראסל (John Scott Russell). לאחר שתי הפלגות ניסוי שנערכו ב-1859, הפלגת הבכורה של האוניה מסאות'המפטון לניו יורק נקבעה ל-17 ביוני 1860.
למרות שנכשלה בתפקידה המקורי בתור ספינת נוסעים, בסופו של דבר נמצא לה תפקיד בתור מניחת כבלים תת-ימיים. בזכות ה"גרייט איסטרן" הונח הכבל הטראנס-אטלנטי הראשון, ולראשונה היה בין אמריקה לאירופה חיבור תקשורתי.
ביוגרפיה > מחלתו ומותו

ברונל נפגע משבץ ב-1859, מעט לפני הפלגת הבכורה של ה"גרייט איסטרן" לניו יורק. הוא מת עשרה ימים מאוחר יותר בגיל 53 ונקבר, כמו אביו, בבית הקברות "קנסאל גרין" (Kensal Green Cemetery) שבלונדון.
הוא השאיר אחריו את אשתו, מארי, ואת בנו, הנרי מארק ברונל. בין המבנים השונים אותם תכנן ברונל הייתה גם "אחוזת ברונל" שנבנתה בדבון. ברונל תכנן לעבור לאחוזה לאחר פרישתו מהעבודה, אולם לרוע מזלו, הוא מעולם לא ראה את האחוזה הגמורה.
מורשתו

אנדרטאות רבות קיימות לזכרו של ברונל. פסלים שלו מוצבים בכניסות של תחנות רכבת שונות בכל רחבי אנגליה. מוט הדגל של ה"גרייט איסטרן" נמצא בכניסה למועדון הכדורגל ליברפול.
מקומות בני-זמננו נושאים את שמו של ברונל, ביניהם ניתן לציין את אוניברסיטת ברונל שנמצאת בלונדון, וכן מספר רחובות בעיר אקסטר. רחוב ובית ספר בעיר הולדתו פורטסמות' קרויים על שמו, יחד עם הפאב הגדול ביותר בעיר.
רוב הגשרים שתכנן ובנה ברונל עדיין נמצאים בשימוש. מנהרת התמזה משמשת כחלק מהרכבת התחתית של לונדון, ומוזיאון ברונל מנציח את יצירותיהם וחייהם של מארק ואיזמבארד ברונל ונמצא בבית המשאבה שתכנן ברונל בשביל התעלה.
רבים מהשרטוטים והרישומים המקוריים של ברונל נמצאים היום באוניברסיטת בריסטול.
ברונל הגיע למקום השני ברשימת 100 הבריטים הגדולים (BBC) שפורסמה בשנת 2002.
בשנת 2006, המטבעה המלכותית הבריטית הוציאה מטבע בשווי של שני פאונד לזכרו. המטבעה הוציאה את המטבע לכבוד חגיגות 200 השנה ליום הולדתו של ברונל שנחגגו בעיר בריסטול ב-8 באפריל 2006.
לקריאה נוספת

R. Angus Buchanan (2002). Brunel: The Life and Times of Isambard Kingdom Brunel. Hambledon and London.
Adrian Vaughan (1991). Isambard Kingdom Brunel: Engineering Knight-Errant. John Murray.
פיטר אקרויד, London Under, הוצאת וינטז', לונדון, 2011.
הערות שוליים

↑  קטע המכתב באנגלית:
"Of all the wonderful feats I have performed, since I have been in this part of the world, I think yesterday I performed the most wonderful. I produced unanimity among 15 men who were all quarrelling about that most ticklish subject — taste."
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259110105171  PLWABN: 9813657097405606  BIBSYS: 90180323  BnF: cb145446481 (data)  GND: 117638099  ISNI: 0000 0000 6675 8632  LCCN: n50041053  NDL: 01059102  NKC: ola2002157554  NLA: 35023093  NSK: 000093434  NTA: 070355290  RKD: 133967  SELIBR: 179429  SNAC: w64r8k89  SUDOC: 085620203  TePapa: 70335  Trove: 797073  ULAN: 500029621  VIAF: 25385167   WorldCat (עם VIAF): 25385167 
תרשים של חפירת המנהרה ו"מגן החפירה" שהמציא מרק ברונל
איור של המנהרה הגמורה מאמצע המאה ה-19
גשר "רויאל אלברט"
הגשר התלוי "קליפטון"
תחנת פדינגטון בלונדון, אחד מהקצוות של מסילת הרכבת
העתק של קטר רכבת שתוכנן על ידי גוץ' למסילת גרייט וסטרן
שאריות מהמסילה האטמוספירית של ברונל המשומרות ב"מוזיאון הרכבות דידקוט"
ה"גרייט בריטן" במבדוק יבש בשנת 2003
ה-"גרייט איסטרן" במהלך בנייתה
פסלו של ברונל המוצב בכניסה לתחנת הרכבת התחתית "טמפל" שבלונדון
סטפני, נסיכת הכתר של לוקסמבורג

סטפני מריה קלאודינה כריסטינה (בלוקסמבורגית: Stéphanie Marie Claudine Christine; נולדה ב-18 בפברואר 1984) היא אשתו של גיום, נסיך הכתר של לוקסמבורג.
ביוגרפיה

סטפני נולדה ב-18 בפברואר 1984 ברונסה שבפלנדריה המזרחית, בלגיה. היא בתו הרביעית של הרוזן פיליפ דה לנואה (1922–2019) מבית לנואה, ושל הרוזנת אליקס (1941-2012). שורשיו של בית לנואה נעוצים עוד במאה ה-13. תואר הרוזנות הוענק לראשונה בידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך ספרד לשארל דה לנואה, מנצח קרב פאביה.
סטפני למדה בבית ספר בבלגיה אשר הלימודים בו נערכו בשפה ההולנדית. לאחר מכן נכנסה ללימודים בקולג' בצרפת. היא למדה תקופה מסוימת ספרות במוסקבה, ופילולוגיה בברלין. היא נפגשה לראשונה עם גיום, נסיך הכתר של לוקסמבורג בשנת 2010 בערך, ואירוסיהם הוכרזו ב-26 באפריל 2012. מוצאה של סטפני קשור במוצאו של גיום בכמה אופנים: אביה של סטפני הוא בן דוד ראשון של אנטואן, נסיך לינייה השלושה עשר, אשר נישא לאליקס, נסיכת לוקסמבורג, דודה שנייה של גיום. בנם, אנטואן למורל, נשוי לבת דודה שנייה של סטפני. אביה של סטפני הוא גם בן דודה של יולנדה, נסיכת לינייה, אשר נישאה לקרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה. בנם, קרל כריסטיאן, ארכידוכס אוסטריה (בן דוד שני של סטפני), נשוי למארי אסטריד, נסיכת לוקסמבורג דודתו של גיום. כך שלמעשה סטפני ואביו של גיום הם בני דודים מדרגה שביעית.
סטפני וגיום נישאו בטקס אזרחי בבית העירייה של לוקסמבורג סיטי ב-19 באוקטובר 2012, ובטקס דתי למחרת היום. שמלת הכלה תוכננה בידי מעצב האופנה אלי סעב.
ב-10 במאי 2020 נולד בנה הראשון, שנקרא בשם שארל ז'אן פיליפ ז'וזף מריה גיום.
תואר

תארה הרשמי הוא ”הוד מעלתה נסיכת הכתר של לוקסמבורג”.
הערות שוליים

↑    Roya Nikkhah,Royanikkhah, ‏Luxembourg's royal wedding draws regal guest list, The Telegraph, 20 October 2012
↑  חשבון הטוויטר הרשמי של החצר הדוכסית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb17741701p (data)  GND: 1035434989  ISNI: 0000 0004 0811 6972  VIAF: 300448434   WorldCat (עם VIAF): 300448434
ראובן פלדשוה

| --- | --- |

ראובן בן-שם, מנהיג קן "השומר הצעיר" בעיר קובל תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  28 בפברואר 1900 כ"ט באדר א' תר"ס בוצ'אץ', גליציה המזרחית, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  30 באוגוסט 1980 (בגיל 80) י"ח באלול תש"מ גבעת שמואל, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל, פולין 
 עיסוק:  סופר עסקן ציבור פעיל רוויזיוניסטי רב מחנך עיתונאי פובליציסט
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה
 שפות היצירה:  יידיש פולנית עברית
 תקופת הפעילות:  1919–1980 (כ־61 שנים)
 בת זוג:  פנינה ריכטר  רות האלברשטאדט
 צאצאים:  יוסימה נקמיה יועזרה-רינה
 
ראובן פֶלְדְשוּה (בן-שם) (ביידיש: פעלדשוה; בפולנית: Rubin Feldszuh; כ"ט באדר א' תר"ס, 28 בפברואר 1900 – י"ח באלול תש"מ, 30 באוגוסט 1980) היה עסקן ציבור, פעיל רוויזיוניסטי, רב, מחנך, עיתונאי ופובליציסט, מתעד, חוקר וסופר בפולין ובישראל.
ממנהיגי הנוער הציוני בפולין שבין מלחמות העולם ומהדמויות המשפיעות בתנועת הימין הציונית במדינה, ממייסדי ומנהיגי צה"ר, בית"ר, "ברית קנאים" ו"השומר הלאומי", חלוץ העלייה השלישית ויוזם התיישבות בית"רית, הרב הראשי הראשון של פולין לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה וממחדשי הקהילה היהודית בפולין במסגרת הוועד המרכזי של יהודי פולין, ממשתתפי מרד גטו ורשה והמחתרת היהודית בארץ מטעם בית"ר, מנהל בתי ספר תיכוניים בישראל.
ביוגרפיה > ראשית דרכו

ראובן פלדשוה נולד ליוסף ורחל (רוזה) לבית סַפְרין-ליפא, בפברואר 1900 בעיירה בוצ'אץ' שבגליציה המזרחית, אוסטריה. בתחילת מלחמת העולם הראשונה היגרה עם משפחתו לבירה וינה, שם למד בגימנסיה ובאוניברסיטה.
היה מראשוני החברים בתנועת השומר הצעיר בצ'ורטקוב, ומעורב בתנועה ה גם בשנות מלחמת העולם הראשונה, בווינה, ושוב בגליציה, שהייתה לחלק ממדינת פולין העצמאית.
ביוגרפיה > תחילת פעילותו הציבורית

ב-1919 עלה לארץ ישראל במסגרת גרעין השומר הצעיר שהתיישב בביתניה, שם עבד כפועל חקלאי וכנוטר. בסוף 1920 עזב את התנועה והצטרף למייסדי קיבוץ קריית ענבים מתנועת החלוץ. לאחר שקיבל הודעה כי אביו נרצח באוקראינה שב לווינה, שם השלים את לימודי הפסיכולוגיה והיה מתלמידיו של זיגמונד פרויד. בשנת 1923 קיבל תואר דוקטור (כותרת הדיסרטציה: "Die Stellung Österreichs zu England im Zeitraume des Krimkrieges (1853-1856)‎", עמדתה של אוסטריה כלפי אנגליה בתקופת מלחמת קרים). במקביל נסמך לרבנות בבית המדרש המודרני לרבנים של הרב צבי פרץ חיות, רבה הראשי של וינה.
ב-1925, במהלך מגוריו בעיר קרקוב, הצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית שהוקמה על ידי זאב ז'בוטינסקי, והיה יו"ר המרכז שלה בפולין. ב-1926 החל ללמד לטינית ופילוסופיה בגימנסיה העברית "תרבות" בקובל. שם בנה והנהיג את קן "השומר הצעיר" ותרם להתעוררות הציונית של צעירי העיר.
ב-1927 עבר לבירה ורשה כדי להצטרף לוועדה המרכזית של המפלגה הרוויזיוניסטית. הוא נבחר למרכז אך החליט שלא להצטרף אליו. הוא ערך, ביחד עם העיתונאי היידי משה לייזרוביץ', את הירחון הרוויזיוניסטי היידי "דער אמת" (דֶר אֶמֶס, 'האמת'), שהופיע בשנים 1928-29. היה פעיל בגיוס חברים חדשים מקרב האינטליגנציה היהודית בוורשה ובקרן תל חי, הסניף הפולני של התנועה הרוויזיוניסטית. ב-1930 הוביל מסע התרמה לקניית חמישה מטוסים למועדון התעופה של התנועה בתל אביב.
בשנת 1930 נוצר קרע בין פלדשוה וז'בוטינסקי על רקע חילוקי דעות רעיוניים, בהם דרישתו של ז'בוטינסקי לפרוש מן ההסתדרות הציונית. בשנת 1933, בעת הפילוג בתנועה, הצטרף למאיר גרוסמן להקמת מפלגת המדינה העברית, נבחר ליו"ר מרכזה בפולין וערך כמה מביטאוניה, בהם "יידן שטאטס פראָנט", "אונזער פראָנט" (אונזֶר פרוֹנט, 'חזיתנו') ו-My sami. בנוסף ייסד והיה ראש תנועת הנוער "השומר הלאומי", שהתפצל, כמו "הנוער הלאומי" ו"הרצליה", מ "השומר הטהור", וכן את ארגון הסטודנטים "מצדה". שלוש תנועות הנוער התאחדו מאוחר יותר לתנועת הנוער הציוני. ב-1933 דווח ביומון הוורשאי Kurier Poranny (קורייר פּוראני) כי פלדשוה הקים בעיר את "לגיון ברל יוסלביץ".[דרושה הבהרה]
ב-1935 ייסד את תנועת הנוער "ברית קנאים" והיה למפקדה העליון. ב-1937 היה מיוזמי המצעד של הנוער היהודי לעלייה ברגל מפולין לישראל, כאקט של הפגנה כנגד השלטון הבריטי, הנועל את שערי הארץ בפני עליית היהודים. בין 1929 ל-1937 השתתף כציר תנועתו בארבעה קונגרסים ציוניים.
ב-1935 וב-1937 השתתף בוועידות פסיכולוגים ופילוסופיים בפולין ובקונגרסים מדעיים בינלאומיים.
במאי 1938 השתתף באירוע מסירת מטוס שנרכש על ידי הקהילה היהודית עבור חיל האוויר הפולני. הטקס התקיים בבית הכנסת הגדול של ורשה (טלומצקה). בנאומו הדגיש את נאמנותם של היהודים לפולין.
ביוגרפיה > בתקופת השואה

זמן קצר לאחר פלישת הגרמנים לפולין, ברח עם משפחתו לקזמייר,[דרושה הבהרה] אך כעבור זמן קצר שב לוורשה. בגטו היה פעיל במסגרת ארגון צבאי יהודי (המחתרת הציונית הרוויזיוניסטית). עד יולי 1942 עבד בגטו כמורה ולאחר מכן בבית המלאכה של שילינג בעבודות נגרות. למרות כישרונו הספרותי והתיעודי, הוא לא שולב בארכיון של עמנואל רינגלבלום "עונג שבת", לאור חילוקי דעות רעיוניים. זו כנראה אף הייתה הסיבה שדודניתו רחל אוירבך, שהייתה משלושת הניצולים היחידים של "עונג שבת", לא התייחסה ליומנו ולכתביו.
בין השנים 1939–1940 עבד פלדשוה בבית המשפט כמתרגם. ב-1943 הוברחה בתו יוסימה מהגטו, ושישה ימים לאחר מכן הצליחו גם פלדשוה ואשתו לברוח, דרך בית המשפט, ולהסתתר בכפר פוסטלניק שעל קו הרכבת לרדזימין. שם נפטרה הבת ממחלת השחפת, וזמן קצר לאחר מכן נפטרה אשתו משברון לב.
בסוף יולי 1944, עם שחרורה של לובלין על ידי הצבא האדום, הגיעו אליה פלדשוה ומנדל (מאקס) קוסובר והיו ממחדשי הקהילה היהודית בה. בסוף 1944 מונה על ידי שלטונות השחרור כרב ראשי של פולין.[דרוש מקור] ביחד עם אמיל זומרשטיין היה חבר המועצה הארצית הלאומית, ששימשה כפרלמנט האזורי. היה פעיל בהקמת "איחוד", המפלגה הציונית שייצג בוועד המרכזי של יהודי פולין. היה ממייסדי וחברי המועצה ההיסטורית היהודית המרכזית בלובלין.
ביוגרפיה > בארץ ישראל

ב-1945, לאחר סיום המלחמה, הגיע לבוקרשט בירת רומניה, ובאוקטובר 1945 עלה בשנית לארץ ישראל, באונייה "טרנסילבניה". בארץ מונה למנהל מחלקת ההתיישבות של ברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצֹה"ר) ו"בית"ר". במסגרת התפקיד פעל להעברת אדמת שוני שליד בנימינה לשכונת נחלת ז'בוטינסקי, לייסוד המושבים נורדיה ורמת רזיאל וחוות הנוער בבאר יעקב ועוד. היה פעיל במחתרת הבית"רית[דרושה הבהרה] ובמלחמת העצמאות עסק בשמירה. היה חבר מערכת העיתון הרוויזיוניסטי "המשקיף". היה חבר המשרד הארץ ישראלי, בהנהלת הציונים הכלליים ואח במסדר בני ברית.
לפרנסתו ייסד וניהל את משנות ה-50 את גימנסיה "סוקולוב-לאור" ביפו ולאחר מכן את בית הספר התיכון המקיף הקואופרטיבי "אשכולות" ביפו. בנוסף, שימש כפרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטה לכלכלה ולמדעי החברה בתל אביב.
בין השנים 1956–1959 כיהן כנספח התרבות בשגרירות ישראל בבואנוס איירס וכשליח הסוכנות היהודית. היה ממייסדי אגודת אפרת, הארגון למניעת הפלות שהוקם על יד הרשל פיגנבויים במטרה לשקם את עם ישראל בעקבות השואה באמצעות עידוד הילודה היהודית בארץ ישראל. הוא התגורר בגבעת שמואל, שם הקים את בית הכנסת האורתודוקסי "תפארת ישראל" וכיהן כרבו. בבית הכנסת נשא דרשות בעלות אופי ליברלי, ובתו עלתה שם לתורה בבת המצווה שלה, שהייתה בת המצווה הראשונה בישראל (כך דיווחו כתבות בעיתונים השונים אז בישראל).
פלדשוה נפטר לאחר מחלה ממושכת בביתו שבגבעת שמואל באוגוסט 1980, בגיל 80. הותיר אישה, בן ובת.
ב-26 ביולי 2011 הוענק למשפחתו על ידי הכנסת אות הוקרה על מעורבותו במרד גטו ורשה.[דרוש מקור]
מאמריו

מ-1928 ועד מותו פרסם בשפות יידיש, גרמנית, עברית ופולנית מאמרים, פרקים, כתבות וספרים, ערך עיתונים ואנציקלופדיה, כתב בנושאי ציונות, זיכרון השואה, חינוך ופסיכולוגיה.
שיא עבודתו הספרותית של פלדשוה היא יומן ארוך ומפורט שכתב על החיים בגטו ורשה. את היומן, בן 11 מחברות, הביא עמו לארץ, והוא שמור כיום ביד ושם. חלקים ממנו פורסמו בהמשכים החל בדצמבר 1945, זמן קצר לאחר עלייתו של פלדשוה לארץ, ביומון הרוויזיוניסטי "המשקיף" (בכותרת "פנקס החורבן"); ב-1978 ב"ילקוט מורשת"; ובגיליונות ט' (1981), י' (1982) וי"א (1983) של כתב העת "משואה" (באחרון שבהם הובא קטע נרחב מהיומן). היומן עומד לצאת לאור כספר בעריכתה של ד"ר בלה גוטרמן בהוצאת יד ושם.
משפחתו

ב-1928 נישא פלדשוה לד"ר פנינה (פֶּרלה) ריכטר (1900–1943), פסנתרנית ודוקטור למוזיקולוגיה ילידת צ'ורטקוב. ב-1929 נולדה בתם יוסימה פלדשוה, פסנתרנית ומלחינה, שכבר בהגיעה לגיל 11 נחשבה כעילוי בנגינת פסנתר והייתה חברה בפילהרמונית היהודית בגטו ורשה. אשתו ובתו נספו במחבוא בכפר פוסטלניק בקרבת וורשה ב-1943.
בשואה נספו עוד מבני משפחתו, בהם אמו רוזה, אחיו הנריק ואחיותיו רבקה ולאה.
ב-1944 בבוקרשט, בדרכו לארץ, נישא לרות האלברשטאדט (1913–2006), זמרת מוורשה, נכדתו של ר' יצחק פייגנבוים, שנמלטה מהרכבת לטרבלינקה. בני הזוג הכירו בלובלין. ב-1946 נולד בנם נקמיה, וב-1950 בתם יועזרה (יועה)-רינה. נכדתו היא המוזיקאית שרון בן שם-דה סילבה.
ספריו

Noce Palestyńskie, Warszawa: Gitlin, 1928. (פולנית: לילות ארץ-ישראליים)
Czerwone dusze, Warszawa: Perły, 1932. (פולנית: נשמות אדומות)
יידישער געזעלשאטפטלעכער לעקסיקאָן: פוילן, 1, ווארשע, ורשה: יידישער לעקסיקאָגראפישער פארלאג, 1939. (לקסיקון, אותיות א–ו; לא הופיע עוד) (ביידיש)
מעל הקברים הדוממים: (כפר האיחוד "טרבלינקה"), תל אביב: חזון, תש"ו. (על גוויעתה של ורשה היהודית)
בין חומות הגיטו: (סיפורים מגיטו ורשה); מצויר בידי לאה גרונדיג, תל אביב: נ' טברסקי, תש"ז. (לילדים)
פסיכולוגיה: (פרופדאותיקה): לכיתות העליונות של בתי הספר התיכוניים ולבתי המדרש למורים, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ד. (קורס מבוא (אנ'))
דבטרופנומניה: הרצאות בפסיכוסופיה על מהות האנרגיה הויטאלית, בואנוס איירס: הקורטוריון של המדרשה העברית, 1959
פוילן ברענט ---, בואנוס איירס: צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע ('דאס פוילישע יידנטום'), תש"ך 1960 ("פולין בוערת...") (הספר בארכיון האינטרנט)
אני והוא: גישה דבטרופנומנית לפסיכולוגיה פרוידיאנית, מהדורה ב עם פירוש רנ"י, תל אביב: המנורה, תשכ"ג
קומדיה במדבר: מחזה בשלוש מערכות, תל אביב: המנורה, תשל"ב
פסיכונומיה: מורה דרך לנבוכים, תל אביב: אי"ש, תשל"ז. (מהדורה ב: תשל"ח 1977)
הערות שוליים

↑  "פֶלְדְשוּה" – בה"א שותקת. השם "בן-שם" שימש כשם עט ושם מפלגתי של פלדשוה בפולין עוד לפני מלחמת העולם השנייה.
↑  אודים מוצלים, לוחמים, יתומים הגיעו לחופי א"י: הרכב השיירה, המשקיף, טור 2, 28 באוקטובר 1945.
↑  פליטים מפולין וליטא הנמצאים בבוקרשט, המשקיף, טור 1, 9 ביולי 1945.
↑  אודים מוצלים, לוחמים, יתומים הגיעו לחופי א"י: הרכב השיירה, המשקיף, טור 2, 28 באוקטובר 1945; הדים | ר. בן-שם, המשקיף, 30 באוקטובר 1945.
↑  על "אשכולות" ראו: ד"ר ראובן בן-שם, בית הספר הקואופרטיבי "אשכולות", דבר, 7 באפריל 1967.
↑  דר. פלדשוה חיבר במחתרת בפולין 11 ספרים על מצב היהודים בימי השלטון הנאצי, המשקיף, 10 באפריל 1945.
↑  'מתוך יומן גיטו ורשה 1941', ילקוט מורשת כה (תשל"ח), 25–44.
↑  'מתוך יומן גיטו ורשה: (יוני 1941 – מאי 1942)', משואה ט (תשמ"א), 24–43; 'מתוך יומן גיטו ורשה', משואה י (תשמ"ב), 33–51; 'חורבן ומרד: פרקים מתוך יומן גיטו ורשה', משואה יא (תשמ"ג), 26–100.
↑  פנינה (פרלה) פלדשוה; יוסימה פלדשוה: דף עד שמילא ראובן בן-שם, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם. וראו תמונתה של יוסימה פלדשוה בארכיון תמונות יד ושם.
↑  ביקורת: אשר לרנר, "בין חומות הגיטו", המשקיף, 8 באוגוסט 1947.
↑  ביקורת: יוסף כרוסט, אמת אכזרית, חרות, 12 באוגוסט 1960.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304436405171  PLWABN: 9810666272305606  CiNii: DA19318399  GND: 1131381998  ISNI: 0000 0003 7007 7559  LCCN: nr91013586  VIAF: 297200740   WorldCat (עם VIAF): 297200740
פאוול ג'נולוס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1939 (בן 85 בערך) 
 השכלה:  אוניברסיטת קולומביה הבריטית 
 
פאוול ג'נולוס (באנגלית: Powell Alexander Janulus; יליד 1939) הוא פוליגלוט קנדי מקולומביה הבריטית. הוא נרשם ב"ספר השיאים של גינס" בשנת 1985 בגין בקיאותו ב-42 שפות. הוא נבחן בכל שפה שלמד, במשך שעתיים בהן ניהל שיחה עם דובר השפה ברמת שפת אם.
ביוגרפיה

פאוול ג'נולוס נולד בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה. הוא נחשף לשפות סלאביות רבות בתור ילד. אימו הפולנייה דיברה שש שפות שונות, ואביו הליטאי שלט לפחות בארבע שפות. עד גיל 18 שלט ב-13 שפות שונות ברמת שפת אם. באוניברסיטת בריטיש קולומביה ניסה ללמוד מנדרינית. בריאיון שנערך עמו הוא ביקר בצורה חריפה את שיטת הלימוד האקדמית. הוא הסתקרן מהאופן שבו בני אדם לומדים שפות חדשות ובמיוחד מהאופן שבו ילדים לומדים שפה בקלות. הוא אף ניסה ללמוד מנדרינית תקנית בכך שניהל שיחות רבות ככל האפשר עם דוברי השפה מלידה.
בשנות העשרים המוקדמות שלו הוא החל לפתח שיטות משלו לרכישת שליטה בשפה. בשנות השלושים שלו החל לעבוד בתור מתרגם מקצועי בבית משפט, וקיבל תשלום בעבור כל שפה שיכול היה לתרגם. הוא עמל במרץ כדי ללמוד בין שתיים לשלוש שפות בכל שנה, שכן הדבר הגביר את השתכרותו. בית המשפט המחוזי בקולומביה הבריטית התיר לו לעבוד בתור מתרגם משפטי ב-28 שפות שונות. בהמשך, כך סיפר, התעניין בשפות שקיים ביניהן דמיון או קשר משפחתי כגון ספרדית ופורטוגזית. בשנות הארבעים שלו החל ללמוד שפות בעלות מספר נמוך יותר של דוברים, כגון טיבטית, רומאני, אינואיטית וסוואהילי. לאחר מכן פתח בוונקובר בית ספר משלו ללימוד שפות.
שיא גינס בידיעת שפות

בשנת 1985 פאוול נכנס לספר השיאים של גינס בשל בקיאותו ב-42 שפות ברמת שפת אם. על מנת להירשם בספר השיאים, היה עליו לשוחח במשך שעתיים ב-42 שפות שלמד עם דובר כל שפה מלידה. מבחן בקיאותו בשפות התפרש על פני חודש שלם. לטענתו של פאוול הוא יודע 64 שפות ברמת שפת אם, ובסך הכל למד 80 שפות ברמה כלשהי. הוא הופיע בתוכנית "טונייט שואו" עם ג'וני קרסון, בה הוזמנו לאולפן דוברי 48 שפות שונות איתם ניהל שיחות קצרות.
לפי "ספר השיאים של גינס", פאוול שלט ב-42 השפות הבאות: צרפתית, ספרדית, פורטוגזית, איטלקית, רומנית, גרמנית, הולנדית, פריזית, נורווגית, דנית, שוודית, איסלנדית, רוסית, אוקראינית, פולנית, צ'כית, סרבית, סלובקית, סלובנית, קשובית, סורבית עילית, סורבית תחתית, בלארוסית, מקדונית, בולגרית, הינדי, פנג'אבי, אורדו, ארמנית, סינהלית, טיבטית, יפנית, מנדרינית, קנטונזית תקנית, קרואטית, יוונית, טורקית, כורדית, פינית, קוריאנית ופרסית. רשימה זו אינה כוללת את השפה האנגלית, שהייתה שפת האם הראשונה שלו, או את יתר השפות שרכש בחייו.
מידע נוסף

דווח שפאוול מת בשנת 2006, אך דיווח זה היה דיווח שקרי. בראיון שנערך עמו לאחר מכן הוא סיפר שהוא לקה בשבץ והופיע פחות בקהל. נאמר שהוא איבד את יכולתו לדבר באנגלית בעקבות נזק מוחי, אך הוא אמר שחזר לדבר בשפה בעקבות שיחה בהולנדית ששוחח עם אחות בבית חולים. באוגוסט 2013 עבר מבחן ידע נוסף ובו הציג שליטה בעשרים שפות שונות.
לפרקון

ערך זה עוסק בדמות אגדתית. אם התכוונתם לסדרת סרטי קולנוע, ראו .
ייצוג מודרני של לפרקון מהסוג שזכה לפופולריות במאה ה-20
לפרקון הוא שד בפולקלור האירי.
אטימולוגיה

למקור שמם יש מספר גרסאות. על פי פטריק דינין, היסטוריון ובלשן אירי, מקור שמם מגיע מהמילה האירית "luchorpan" שפירושה הוא: "ננס, סוג של שדון החי בקרבת מקורות מים". פירוש נוסף למקור המילה הוא: חצי גוף, גוף קטן. מילון אוקספורד מבאר לפרקון כ"שדון-סנדלר".
אופי ואורח חיים

הלפרקון מתואר בסיפורי עם כיצור לא מזיק באופן כללי, אך עם זאת הוא שובב וחובב מעשי קונדס, לעיתים נקשר שמו במעשי תרמית והונאה מתוחכמים שהקנו לו תדמית נכלולית - רודפת בצע.
על פי סיפורי עם אלה הלפרקונים מבכרים את חיי הבדידות, ומתרחקים מהציוויליזציה, אולם קיימות עדויות המצביעות על כך שייתכן שהם נהנים מחברת יצורים קסומים אחרים. קרוב משפחתו של הלפרקון נקרא "קלוריקון", דמותו מופיעה לעיתים רחוקות, הוא חובב משקאות חריפים, מסיבות פרועות, וחיי הוללות. הלפרקונים הם חובבי ממון מושבעים וידועים בעושרם. את אוצרותיהם הם מחביאים במקומות נסתרים מעיני כל, אך ניתן להתחקות אחר עקבות האוצר אם מגיעים אל המקום בו נוגעת הקשת באדמה.
הופעה חיצונית

על פי סיפורי העם ישנם מספר גרסאות ללבושו של הלפרקון, אשר יכלול מעיל אדום או ירוק, מצנפת, מגפיים, ואבזם החגור לגופו, כל הפריטים מעוטרים ברקמות זהב.
הספר "פיות ועמים", המקבץ את אגדות איכרי אירלנד, שראה אור בשנת 1888 מתאר את הלפרקון כיצור גנדרן, לבוש מעיל אדום - ובמרכזו שבעה כפתורים, דמותו עוטה מצנפת מחודדת ושמוטה שיושבי הארצות הצפון מזרחיות נהגו לעטות לראשם.
בפואמה מהמאה ה-18 "הלפרקון; או השדון-הסנדלר" (The Lepracaun; or, Fairy Shoemaker) מתאר בחרוזים ויליאם אלינגהם את מראם: פניהם חרושי-קמטים, הליכתם כפופה, בעלי גיבנת, דומים לאלף מזוקן, משקפיהם שמוטים בקצה אפם, לגופם סינר עור, וחגורת כסף למותניהם. בתיאור זה סטה אלינגטון מהתיאור המסורתי שתיאר את הלפרקון כדמות העוטה גלימת אזמרגד ירוקה המעניקה את הידע למציאת אוצר נסתר.
סמל אירלנד

ברבות הימים הפך הלפרקון לאטרקציה תיירותית ולאחד הסמלים של אירלנד. בפוליטיקה האירית כינו תומכי האיחוד עם הבריטים את מתנגדיהם בביטוי המעליב "דוברי לפרקונית".
אזכורים תרבותיים

הלפרקון מאוזכרים רבות בסרטי קולנוע, סרטי אימה, סרטי אנימציה, ופרסומות, תוך שהם מסמלים בעיקר את אירלנד או מוצרים שמקורם באירלנד. בספר "הארי פוטר וגביע האש", הרביעי בסדרת ספרי הארי פוטר, הלפרקונים מופיעים כמעודדי קבוצת הקווידיץ' של אירלנד במשחק גמר הגביע העולמי בקווידיץ'.  לפרקונים עומדים במרכז עלילת הסרט דרבי אוגייל והאנשים הקטנים ובמרכז עלילת סדרת הספרים "ארטמיס פאול".
הערות שוליים

↑  מקור השם לפרקון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563027905171  LCCN: sh85076083 
לפי הפולקלור האירי הלפרקון מחביא אוצר זהב בקצה הקשת בענן