הפצצה אסטרטגית
היבטים חוקיים ומוסריים > היבטים מוסריים

הטלת הפצצות הגרעיניות על הירושימה ונגסקי מיקדה את הדיון המוסרי והאתי בהן, וטשטשה למשך שנים רבות את הדיון לגבי ההפצצות הקונבנציונליות במהלך מלחמת העולם השנייה. הייתה הסכמה שההפצצות הגרמניות לפני המלחמה, כמו הפצצת גרניקה, וההפצצות במהלך המלחמה, כמו על ורשה, רוטרדם, קובנטרי, לונדון, ועוד, היו הפצצות טרור שנועדו להטיל אימה על האוכלוסייה האזרחית, בעוד ההפצצות של בעלות הברית בהמשך המלחמה היו פעולות צבאיות לגיטימיות. זאת, למרות שמפציצי בעלות הברית שהשתתפו במתקפות, בשיאן, נשאו מטעני פצצות גדולים וכבדים בהרבה מאלה שנשאו מטוסי מדינות הציר, ומספר האבדות שגרמו היה גדול עשרות מונים מאלה שגרמו הפצצות מדינות הציר. ההפצצות הגרמניות נתפסו כהפצצות טרור משום שמבחינה מלחמתית לא היה בהן צורך: ההפצצה על גרניקה הייתה כאשר ההכרעה במלחמה כבר הייתה ברורה וההפצצה לא השיגה שום יעד צבאי, למשל. מאידך, הפצצות בעלות הברית נתפסו במשך שנים רבות כחיוניות לניצחון. ואולם, בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובעשור הראשון של המאה ה-21 החל הדיון על מוסריות ההפצצות, גם של בעלות הברית, לעלות שוב למרכז הדיון ההיסטורי והמוסרי.
הדיון כולו נשען על ההבנה, שלמרות שהמלחמה עצמה היא דבר רע, ישנו רוע גדול יותר וקטן יותר, וההסכמה הכללית במדינות המערב הייתה שניתן לצמצם את מידת העוול והרוע במלחמה. על פי הבנה זו, יציאה למלחמה היא רע הכרחי שיש לצמצם אותו ככל הניתן, וגם אם קיים כורח להילחם, יש לצמצם את העוול והרוע הנגרמים בגלל המלחמה ככל הניתן. צמצום העוול והרוע צריך להיעשות על ידי הטלת מגבלות על המלחמה, ובראשן השמירה על הבידול בין אזרחים לבין לוחמים. השאלה אתה מעלים היסטוריונים וחוקרי אתיקה היא לא רק האם ניתן להימנע מפגיעה באזרחים - וככל הנראה, עם התפתחות הנשק המודרני ובמיוחד ההפצצה האסטרטגית, לא ניתן להימנע מנזק משני ומפגיעה באזרחים - אלא האם נזק זה הכרחי לניצחון במלחמה. אחת השאלות המפורסמות בהקשר זה היא האם היה צורך אמיתי בהטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, ואם אכן היה צורך בהטלת הפצצה על הירושימה, האם היה צורך בהטלת פצצה שנייה על נגאסאקי. יש לציין שישנם החולקים על הנחת הצורך בצמצום המלחמה: גנרל צבא ארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקנית, ויליאם טקומסה שרמן, טען "מלחמה היא גיהנום" (War is hell), ושכל ניסיון לצמצם את ההרס שהיא זורעת הוא אבסורדי, וגם מכין את התשתית למלחמה הבאה.
סוגיית יעילותן של ההפצצות האסטרטגיות היא שאלת מפתח בדיון על מוסריותן, שכן אם ההפצצות לא היו יעילות הרי שלא תרמו למטרת המלחמה, ולפיכך היו לא מוסריות. מחקרים שנערכו בעשורים שלאחר המלחמה טענו שההפצצות היו יעילות הרבה פחות ממה שנטען במהלך המלחמה . על פי מחקרים אלה המשיך הייצור התעשייתי של גרמניה המשיך עד לסתיו 1944, נזק שנגרם למסילות ברזל ולמפעלי תוקן במהירות, והמורל לא נפגע בצורה רצינית. מסקנות אלו צוטטו בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי מתנגדים להפצצות הכבדות של ארצות הברית על וייטנאם, שבוצעו בהוראתו של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון. עם זאת, מחקרים מאוחרים יותר מערערים על הנחות אלה: לדבריהם, הפצצות בעלות הברית גרמו לקריסה של התעשייה הגרמנית, בעיקר כאשר ההפצצות התרכזו בתעשייה האסטרטגית. על פי מבקרים אלה, "מתקפת הנפט" כנגד מפעלי ייצור השמן הסינתטי הגרמניים הביאו לירידה של כ-90 אחוז מהייצור בין מאי לספטמבר 1944. הרס קווי רכבת
מנע הובלת דלק נאותה ובכך הגביל את השימוש במטוסי קרב גרמניים, דבר שהפך את הפצצות בעלות הברית ליעילות יותר, והביא להמשך הרס התעשייה הגרמנית ופגיעה קשה עוד יותר בייצור ובשינוע הדלק. לא ניתן, כמובן, לבדוק את ההשערה הנגדית, כלומר לאילו הישגים היה הייצור הגרמני מגיע להישגים ללא ההפצצה. הייצור הגרמני ירד רק מהמחצית השנייה של 1944, וחלק מהירידה נגרמה מכיבוש מקורות הנפט ברומניה על ידי הצבא האדום.