stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גבריאל סלוטר

גבריאל סלוטר (באנגלית: Gabriel Slaughter; 12 בדצמבר 1767 – 19 בספטמבר 1830) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל קנטקי השביעי. הוא היה האדם הראשון שמונה לתפקיד לאחר שהמושל הקודם נפטר במהלך כהונתו. משפחתו עברה לקנטקי מווירג'יניה כשהיה נער. הוא התגייס למיליציה המקומית, שם שירת לאורך כל הקריירה הפוליטית שלו כקולונל. כהוקרה על שירותו הצבאי בקרב על ניו אורלינס קיבל מבית המחוקקים של המדינה אזכור לשבח.
לאחר שכיהן במשך עשור כמחוקק בבית הנבחרים של קנטקי, סלוטר נבחר לסגן המושל הרביעי, צ'ארלס סקוט. במערכת הבחירות של 1812, שהתקיימה במקביל למלחמת 1812, הוא התמודד מול אייזק שלבי על תפקיד המושל, והפסיד לו. ארבע שנים אחר כך נבחר סלוטר שוב לכהן כסגנו של ג'ורג' מדיסון.
מדיסון נפטר זמן קצר לאחר השבעתו. מכורח הנסיבות, החל סלוטר לכהן באופן תקדימי כמושל. כשמינה את ג'ון פופ, חתנו של אייזק שלבי, למזכיר המדינה, רבים הטילו בו רבב וטענו כי הוא מושחת. דמותו של פופ הייתה שנויה במחלוקת באזור עקב שירותו הצבאי. האזרחים קראו לאספה הכללית להכריז על בחירות מיוחדות, אולם היא דחתה את ההצעה. אחר כהונתו התקרב לכנסייה הבפטיסטית וכיהן בחבר הנאמנים הראשון של מכללת ג'ורג'טאון.
ראשית חייו

סלוטר נולד במחוז קלפפר בקולוניית וירג'יניה, לרוברט וסוזנה. כנער, למד בבתי הספר המקומיים ועבד עם אביו בחווה המשפחתית כחקלאי. בשנת 1786 נישא לבת דודתו, שרה סלוטר. במרוצת השנים נולדו לזוג שתי בנות, מרי וסוזן.
ב-1776 ביקר אביו של סלוטר לראשונה בקנטקי, ובשנת 1789 עבר למחוז מרסר במדינה. בספטמבר 1791 מכר סלוטר את נחלת אדמתו בווירג'יניה, ועבר לקנטקי, לבית אביו. אחוזתו הגדולה, ששכנה בסמוך לכביש האגרה הראשי של לקסינגטון, פתחה את שעריה מדי יום למטיילים שחיפשו מקום לינה. רוח ההתנדבות שלו הגדילה את המוניטין שלו בקרב אזרחי המדינה, שראו בו אדם נדיב ואדיב. אולם זמן קצר לאחר הגעתו לקנטקי נפטרה שרה אשתו, והותירה אותו לטפל בילדותיהם המשותפות לבד.
בשנת 1795 סלוטר מונה לשופט בית המשפט לשלום במחוז מרסר על ידי אייזק שלבי. באותה השנה הוא החל לכהן כנציב המס המחוזי. בנסיעתו לווירג'יניה בשנת 1797, סלוטר התחתן בשנית לשרה הורד. במרוצת השנים נולדו לזוג בקנטקי שלושה ילדים, ג'ון, פרנסס ופליקס.
האספה הכללית של קנטקי

בשנת 1797 החל סלוטר לכהן כנציג המחוז מרסר בבית הנבחרים של קנטקי. העת הזו נחשבה לימים לנקודת ההתחלה הקריירה הפוליטית של סלוטר. במרוצת כהונתו הוא היה חבר בוועדות רבות, ואף הגיש את הדוחות הרשמיים לאספה - תפקיד שאמור להיעשות על ידי יושב ראש הוועדה. בשנת 1798 לא נבחר שוב לייצוג מחוז ביתו בבית הנבחרים. אולם בשנת 1799 חזר למשכן המחוקקים. עד לתחילת מערכת הבחירות הבאה לאספה סלוטר כיהן במספר רב של ועדות דוגמת הוועדה לענייני זכויות ובוועדת מבקר המדינה.
סלוטר ניצח בבחירות לאספה הכללית מחדש בשנת 1800, ובשנים 1801–1808 כיהן בסנאט של קנטקי. בשנת 1804 היה מועמד לאיוש תפקידו של ג'ון קלדוול המנוח, הנשיא הזמני של הסנאט המדיני. אולם בסופו של דבר הביס תומאס פוזי את סלוטר, והחל לכהן כנשיא הזמני של הסנאט. בשנים 1807–1808 עמד בראש הוועדה לפניות הציבור.
סלוטר מונה לסגן מושל קנטקי בשלהי שנת 1808. במערכת הבחירות הזו התמודדו מולו שלושה פוליטיקאים נוספים. כהונתו בת ארבע השנים תחת המושל צ'ארלס סקוט הייתה פסיבית למדי. היסטוריונים רבים טוענים כי הסיבה למדיניות הסבילה של שלוטר נעוצה במות אשתו השנייה, שאירע בסמוך ליום השבעתו. ב-3 באוקטובר 1811 הוא נישא לאשתו השלישית במספר, אליזבת' (תומפסון) רודס, אלמנה ממחוז סקוט בצפון קנטקי.
לאחר כהונתו סלוטר רשם עצמו כמועמד לתפקיד המושל במערכת הבחירות של 1812. עם הסלמת היחסים בין האימפריה הבריטית לארצות הברית, והבקעת ניצנים של מלחמת 1812, הביאה את אייזק שלבי, מושלה הראשון של המדינה, להתמודד שוב על התפקיד. על-אף שהמוניטין של שלבי היה גדול בהרבה מזה של סלוטר, בעיקר בזכות הקרב על קינגסמאונטיין, הוא מאן לפרוש ממערכת הבחירות, שבסופה שלבי זכה כצפוי. כשהוא מלא בבושה לאחר תבוסתו החליט לפרוש מחייו הפוליטיים למשך שנתיים. באותן שנים עסק בעיקר בחקלאות בסמוך למשכנו במחוז מרסר.
שירותו במיליציה של קנטקי

ב-24 בדצמבר 1803 החל סלוטר לתפקד כלוטננט קולונל של הרגימנט החמישי במיליציית קנטקי. בשנת 1814 הוא נענה לבקשתו של המושל שלבי לגייס מתנדבים ולאמנם לקראת הלחימה באזור הדרום-מערבי תחת הגנרל אנדרו ג'קסון.
כשהאפסנאי הראשי לא סיפק את האספקה הדרושה לרגימנט של סלוטר, הוא השתמש בכספו האישי לרכישת סירות שסייעו לכוחות האמריקניים לנוע בנהר המיסיסיפי בקלות. הרגימנט הגיע לניו אורלינס ב-4 בינואר 1815 עם חוסרים בכלי נשק וחימוש נוספים. הגנרל ג'קסון ציין בדו"ח שלו כי רק לאדם אחד מתוך שלושה היה נשק. אזרחי העיר ניו אורלינס נאלצו לתת לכוחות האמריקניים את נשקם האישי. כוחותיו של ג'קסון ניצחו במערכה. בהגיעם לקנטקי, ציין בית המחוקקים המדיני לשבח את סלוטר על שירותו הצבאי.
לאחר שירותם יחד ביקש ג'קסון מסלוטר את משרת השופט העליון בבית משפט צבאית. לאחר מכן, הטיל ג'קסון רבב באחד הפסקים של סלוטר, וביקש ממנו לחזור בו. הוא מאן והשיב לו במכתב שהוא מילא את חובתו הציבורית כראוי.
מושל קנטקי

בשנת 1816 סלוטר נבחר בשנית לכהן כסגן מושל קנטקי, וגבר על יריביו למערכת הבחירות, ריצ'רד היקמן וג'יימס גררד. ג'ורג' מדיסון נבחר לתפקיד המושלות ללא התנגדות. אולם לאחר חמישה שבועות, ב-14 באוקטובר אותה השנה, נפטר מדיסון לאחר מאבק ממושך במצבו הבריאותי הרעוע. מכורח הנסיבות ועל פי חוקת קנטקי סלוטר נשבע לתפקיד המושל. זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה של המדינה שהמושל נפטר בעת מילוי תפקידו, והיו רבים שהטילו רבב בהשבעתו של סלוטר.
לאחר מותו של המושל מדיסון וכניסתו של סלוטר לתפקיד, חשש מזכיר המדינה צ'ארלס סטיוארס טוד שמא יפוטר מתפקידו. לכן, הבטיח להתפטר אם סלוטר יחליט למנות מישהו אחר לתפקיד. הוא שלח מכתב למשרד המושל בו בירך טוד על מינויו של סלוטר, והביע את כוונותיו לעבוד עמו יחדיו בבניין המדינה. אך סלוטר פיטר את טוד ומינה את ג'ון פופ לתפקיד מזכיר המדינה, על-אף שהודה לטוד על המכתב. המהלך הזה נחשב למהלומה בקריירה הפוליטית של סלוטר, שכן טוד היה אהוד על אזרחי קנטקי כיוון שהיה חותנו של המושל אייזק שלבי. לעומת זאת, פופ, שהצביע נגד הכרזת מלחמה על האימפריה הבריטית ב-1812, הפך לשנוא ברחובות המדינה. הוטחו על סלוטר ביקורות מצד פוליטיקאים רבים במדינה דוגמת ג'יימס טרנר מורהד.
ב-27 בינואר 1817 מפלגתו של ג'וזף קייבל ברקינרידג' העלתה להצבעה הצעת חוק לכונן מערכת בחירות חדשה ומיוחדת למשרת המושל בעקבות מותו של מדיסון. הצעת החוק לא עברה בבית הנבחרים. לאורך כל כהונתו סלוטר לא קיבל את התואר "מושל קנטקי". במקום זאת הוא נקרא עדיין "סגן המושל" או לעיתים "מושל קנטקי בפועל".
המוניטין הגרוע שנותר לסלוטר הוביל לכישלונות נשנות של הצעות החוק שלו. הוא הציע להעביר כמה רפורמות חדשות במערכת בתי הספר הציבוריים, והמחוקקים סירבו לתמוך בהם, על-אף שכבר הוצעו על ידי מושלי קנטקי הקודמים. עוד הציע סלוטר לחוקק תקנה חדשה במערכת העונשין במדינה, אך גם צעדים אלו נדחו.
בשנת 1819 החלו להתפתח בקנטקי בעיות פיננסיות קשות, ובשנותיו האחרונות כמושל נאלץ סלוטר לטפל בענייני כלכלת המדינה, שהגיעו לשפל עמוק. ב-16 בדצמבר אותה השנה העבירה העצרת הכללית חוק המקפיא את גביית החובות של אזרחי קנטקי במשך שישה חודשים. סלוטר, שהתנגד לחוק, הטיל את וטו המושל על ההצעה, במטרה להפוך את התוצאה. אולם ההצעה עברה ברוב של שני שלישים בעצרת הכללית, והשימוש בווטו היה לשווא. בפברואר 1820 נוצר סכסוך חדש בין סלוטר לאספה הכללית, גם הוא סביב על מחלוקת כלכלית-פיננסית.
בערוב ימיו ומותו

לאחר כהונתו כמושל, נכשל סלוטר בניסיון לחזור אל מקומו בסנאט המדינתי ב-1821. בשנת 1823 כיהן במשך קדנציה אחת בבית הנבחרים במדינה. במרוצת כהונתו הוא המשיך לתמוך בצעדים לשיפור מערכת החינוך של קנטקי. הוא תמך בייסוד בית ספר חדש המיועד לילדים חירשים ואילמים. הוא גם מונה לוועדה שתחקור את השימוש של אוניברסיטת טרנסילבניה בכספים שקיבלה מהמדינה. במקביל לקריירה הפוליטית שלו, התקרב סלוטר לכנסייה הבפטיסטית, על-אף שהוריו נמנו בין מאמיני הכנסייה האנגליקנית.
עם סיום כהונתו בבית הנבחרים הוא פרש מהקריירה הפוליטית שלו. בשנת 1829 הוא מונה לחבר הנאמנים הראשון של מכללת ג'ורג'טאון. הוא נפטר ב-19 בספטמבר 1830, בגיל 62, ונקבר בבית הקברות של משפחתו במחוז מרסר.
לקריאה נוספת

Dorman, John Frederick (באוקטובר 1966). "Gabriel Slaughter, 1767-1830, Governor of Kentucky, 1816-1820". The Filson Club History Quarterly. 40: 338–356. ISSN 0015-1874. {{cite journal}}:  (עזרה)
Harrison, Lowell H., The Kentucky Encyclopedia, The University Press of Kentucky, 1992. (באנגלית)
Hopkins, James F. (2004). "Gabriel Slaughter".  In Lowell Hayes Harrison (ed.). Kentucky's Governors. Lexington, Kentucky: The University Press of Kentucky. ISBN 0-8131-2326-7.
Powell, Robert A. (1976). Kentucky Governors. Danville, Kentucky: Bluegrass Printing Company. OCLC 2690774.
Rothbard, Murray N. (2007). The Panic Of 1819: Reactions and Policies. Ludwig von Mises Institute. ISBN 978-1-933550-08-4. נבדק ב-6 ביולי 2010. {{cite book}}:  (עזרה)
Smith, Zachary F. (1904). The Battle of New Orleans, including the previous engagements between the Americans and the British, the Indians, and the Spanish which led to the final conflict on the 8th of January, 1815. John P. Morton & Company.
Allen, William B. (1872). A History of Kentucky: Embracing Gleanings, Reminiscences, Antiquities, Natural Curiosities, Statistics, and Biographical Sketches of Pioneers, Soldiers, Jurists, Lawyers, Statesmen, Divines, Mechanics, Farmers, Merchants, and Other Leading Men, of All Occupations and Pursuits. Bradley & Gilbert. pp. 84–85. ISBN 9780608434209. נבדק ב-10 בנובמבר 2008. {{cite book}}:  (עזרה)
Brown, Orlando (ביולי 1951). "The Governors of Kentucky". The Register of the Kentucky Historical Society. 49 (3): 202–212. {{cite journal}}:  (עזרה)
ביאורים

↑  יש הסוברים כי סלוטר כלל לא התמודד במערכת הבחירות של 1798
הערות שוליים

↑  Harrison, Lowell H., The Kentucky Encyclopedia, p. 825
1 2  Dorman, John Frederick. "Gabriel Slaughter, 1767–1830, Governor of Kentucky, 1816–1820", p. 339
↑  Powell, Robert A. (1976). Kentucky Governors, p. 24
1 2  Dorman, John Frederick. "Gabriel Slaughter, 1767–1830, Governor of Kentucky, 1816–1820", p. 338
↑  Smith, Zachary F. (1904). The Battle of New Orleans, including the previous engagements between the Americans and the British, the Indians, and the Spanish which led to the final conflict on the 8th of January, 1815, p. 171
↑  Hopkins, James F. (2004). "Gabriel Slaughter", p. 22
↑  Dorman, John Frederick (October 1966). "Gabriel Slaughter, 1767–1830, Governor of Kentucky, 1816–1820", p. 340
↑  Dorman, John Frederick (October 1966). "Gabriel Slaughter, 1767–1830, Governor of Kentucky, 1816–1820", p. 341
↑  Dorman, John Frederick (October 1966). "Gabriel Slaughter, 1767–1830, Governor of Kentucky, 1816–1820", p. 342
↑  Harrison, Lowell H., The Kentucky Encyclopedia, p. 826
1 2  Smith, Zachary F. (1904). The Battle of New Orleans, including the previous engagements between the Americans and the British, the Indians, and the Spanish which led to the final conflict on the 8th of January, 1815, p. 172
↑  Dorman, John Frederick (October 1966). "Gabriel Slaughter, 1767–1830, Governor of Kentucky, 1816–1820", pp. 342–343
↑  Dorman, John Frederick (October 1966). "Gabriel Slaughter, 1767–1830, Governor of Kentucky, 1816–1820", p. 343
↑  Hopkins, James F. (2004). "Gabriel Slaughter", p. 23
↑  Dorman, John Frederick (October 1966). "Gabriel Slaughter, 1767–1830, Governor of Kentucky, 1816–1820", p. 344
↑  Rothbard, Murray N. (2007). The Panic Of 1819: Reactions and Policies, p. 76
↑  Rothbard, Murray N. (2007). The Panic Of 1819: Reactions and Policies, p. 77
↑  Hopkins, James F. (2004). "Gabriel Slaughter", p. 25
↑  Dorman, John Frederick (October 1966). "Gabriel Slaughter, 1767–1830, Governor of Kentucky, 1816–1820", pp. 352–353
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2013116399  SNAC: w6g50jt8  VIAF: 305410755   WorldCat (עם VIAF): 305410755 
אנדרו ג'קסון, מפקד המערכה באזור הדרום-מערבי של ארצות הברית
גיטה ליללון בק

גיטה ליללון בק (בדנית: Gitte Lillelund Bech נולדה ב-28 ביוני 1970) היא פוליטיקאית דנית ממפלגת ונסטרה אשר שימשה כשרת ההגנה של דנמרק בין 23 בפברואר 2010 ל-3 באוקטובר 2011.
ביוגרפיה

בק נולדה בארהוס ב-28 ביוני 1970. בתם של יורגן והלה ליללון בק. ב-1987 היא החלה ללמוד כלכלה עסקית ומתמטיקה בגימנסיה פאבורג, וב-1990 השלימה תואר ראשון. לאחר מכן למדה בבית הספר למנהל עסקים בקופנהגן. בין 1991–1994 שימשה כאנליסטית בדנסקה בנק לאחר מכן שימה כיועצת בקבוצת COWI A/S עד 1998. בין 1998–1999 עבדה ככלכלנית בחברת Nykredit. בין 2013–2014 עבדה בחברת התקשורת Advice. לאחר מכן שימשה כמנהלת בחברת Danske Havne עד פברואר 2016 אז חזרה ל-Advice.
במקביל לקריירה העסקית, פיתחה בק גם קריירה פוליטית במפלגת ונסטרה (הליברלים). בשנים 1991–1996 שימשה כמזכירת המפלגה במחוז הבחירה ה-10. ב-1996 נבחרה כמועמדת המפלגה בבחירות לפולקטינג (הפרלמנט הדני) במחוז בחירה זה. ב-1999 נבחרה לפולקטינג ובאותה שנה הייתה מועמדת המפלגה גם בבחירות לפרלמנט האירופי. ב-23 בפברואר 2010 מונתה לשרת ההגנה של דנמרק בממשלתו של לארס לקה ראסמוסן. היא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה בדנמרק. בתקופתה המשיכה דנמרק את מעורבותה במלחמת אפגניסטן, והשתתפה גם במבצע שחר האודיסיאה בלוב.
בק כיהנה בתפקיד עד סיומה של ממשלת ראסמוסן ב-3 באוקטובר 2011. בבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה היא נבחרה שוב לפולקטינג, אולם מפלגת ונסטרה נותרה הפעם באופוזיציה. באוגוסט 2013 הודיעה בק כי היא עוזבת את הפולקטינג, והחלה לעבוד כלוביסטית.
גארט פיצג'רלד

גארט פיצג'רלד (באנגלית: Garret Fitzgerald, באירית: Gearóid Mac Gearailt ; ‏ 26 בפברואר 1926 – 19 במאי 2011) היה מדינאי אירי שכיהן פעמיים כטישך (ראש ממשלת אירלנד) מיולי 1981 ועד פברואר 1982 ושוב מדצמבר 1982 ועד מרץ 1987. פיצג'רלד נבחר לבית העליון, הסנאט האירי ב-1965 ולאחר מכן לבית התחתון, הדאל אירן ב-1969 מטעם מפלגת פינה גייל. הוא כיהן כשר החוץ משנת 1973 ועד 1977 והיה מנהיג מפלגתו משנת 1977 ועד 1987.
פיצג'רלד היה בנו של דזמונד פיצג'רלד, שר החוץ הראשון של מדינת אירלנד החופשית לאחר קבלת העצמאות ב-1922. תפקידו האחרון עד ליום מותו היה נשיא המכון ליחסים בינלאומיים ואירופאים (Institute of International and European Affairs). כמו כן, עד ליום מותו היה לו טור קבוע בעיתון The Irish Times והוא היה מופיע לעיתים בתוכניות טלוויזיה.
ראשית חייו

גארט פיצג'רלד נולד בדבלין למשפחה שהייתה פעילה מאוד בתחום הפוליטי. אמו, מייבל מק'קונל, עבדה אצל תת-השר לענייני אירלנד, ג'יימס מקמהון. היא עסקה בפיענוח ההודעות שהיו מגיעות מלונדון לדבלין כשהן מוצפנות ובאין רואים הייתה מעבירה את תוכנם גם לפעילי הצבא האירי הרפובליקני והשין פיין. אחד האנשים שאליו הייתה מעבירה את הידיעות היה אביו של גארט, דזמונד פיצג'רלד, שנולד וגדל בלונדון. דזמונד פיצג'רלד היה שר החוץ של מדינת אירלנד החופשית בעת שבנו נולד. סבו של גארט פיצג'רלד היגר לאנגליה כפועל ממחוז טיפררי, הצטרף למתנדבים האירים ב-1914 והשתתף במרידת חג הפסחא ב-1916. דזמונד פיצג'רלד היה פעיל בשין פיין במהלך מלחמת העצמאות האירית והיה אחד ממייסדי "חברת הגלים" (Cumann na nGaedheal). מפלגה זו הוקמה כדי להוות תמיכה לאמנה האנגלו אירית של 1921, שבעקבותיה הוקמה מדינת אירלנד החופשית.
אף על פי שהוא ניצב בצד שתמך באמנה בתוך אירלנד המפולגת, נותר דזמונד פיצג'רלד מיודד עם רפובליקנים שהתנגדו לאמנה, כמו שון מק'אנטה מבלפסט, שלימים היה שר בממשלתו של איימון דה ואלירה וחותנו של קונור קרוס או'בריאן. בין באי הבית של משפחת פיצג'רלד היו גם משפחותיהם של פוליטיקאים אירים רבים. מייבל, אמו של גארט, הייתה לאומנית ורפובליקנית אף על פי שמשפחתה הייתה ממוצא פרוטסטנטי מצפון אירלנד. בנה יתאר לימים את משנתו הפוליטית כמזיגה של הפלורליזם הפרוטסטנטי של משפחת אמו עם המסורת הקתולית של משפחת אביו שמוצאה היה מדרום אירלנד.
גארט פיצג'רלד התחנך בבית ספר ישועי בדבלין ולמד באוניברסיטת דבלין, שם סיים את התואר הראשון שלו ב-1946 ומאוחר יותר שב לשם כדי להשלים את תואר הדוקטור שלו ב-1968. הוא גילה עניין רב בפוליטיקה של מלחמת האזרחים בספרד ושל מלחמת העולם השנייה. בין חבריו לספסל הלימודים באוניברסיטה היה צ'ארלס הוהי שדרכו הכיר פיצג'רלד את גואן או'פארל, בתו של קצין בצבא הבריטי, שאותה הוא נשא לאישה ב-1947. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה ב-1947, החל פיצג'רלד לעבוד באייר לינגוס, חברת התעופה הלאומית של אירלנד ונהייה לבר סמכא בתחום התכנון האסטרטגי הכלכלי של התחבורה. בתקופה זו הוא כתב מאמרים רבים לעיתון, היה הכתב באירלנד של האקונומיסט וכתב מאמרים בנושאי כלכלה בעיתון The Irish Times. הוא המשיך לעבוד באייר לינגוס עד ל-1959. לאחר שפרסם מחקר על כלכלת התעשייה האירית בטריניטי קולג' שבדבלין, הוא נהייה למרצה לכלכלה באוניברסיטת דבלין. פיצג'רלד הוסמך כעורך דין והוא דיבר צרפתית באופן שוטף.
ראשית הקריירה הפוליטית

גארט פיצג'רלד היה להוט להיכנס לפוליטיקה והוא קיבל הצעות מכמה מחברי פיאנה פול, כולל צ'ארלס הוהי ומייקל ייטס, להצטרף למפלגה. בסופו של דבר, כניסתו של פיצג'רלד לפוליטיקה הייתה למפלגת פינה גייל. הוא זיהה את עצמו עם האגף הליברלי של המפלגה, שהתלכד סביב "תוכנית החברה הצודקת" (Just Society) שנכתבה על ידי דקלן קוסטלו. ב-1965 נבחר פיצג'רלד לסנאט (הבית העליון של הפרלמנט האירי) מטעם הפנל התעשייתי מסחרי (אחד הגופים שבוחרים את חברי הסנאט) ועד מהרה בנה את הפרופיל הפוליטי שלו. הוא נבחר לבית התחתון (הדאל) בבחירות של 1969 מטעם מחוז הבחירה של דרום-מזרח דבלין, ובאותה שנה הוא הגיש את עבודת הדוקטורט שלו שמאוחר יותר פורסמה בשם "תכנון באירלנד". עד מהרה הוא נעשה דמות חשובה בסיעת המפלגה בפרלמנט ורעיונותיו הליברליים היוו משקל נגד למנהיגה השמרן של המפלגה, ליאם קוסגרייב. הבדלים בגישה הפוליטית ושאיפתו של פיצג'רלד להיות מנהיג המפלגה, גרמו למתחים בין השניים. בנאומו לפני ועידת המפלגה בקורק ב-1972, התייחס קוסגרייב לאלה שיש להוציא מהמפלגה ונראה היה שבדבריו אלה הוא תקף את פיצג'רלד שניסה לרשת את מקומו כמנהיג.
שר החוץ

לאחר הבחירות של 1973 עלתה מפלגת פינה גייל לשלטון יחד עם מפלגת הלייבור כשליאם קוסגרייב מכהן בה כראש ממשלה. פיצג'רלד קיווה שהוא יקבל את תפקיד שר האוצר, במיוחד לאחר שבמהלך מערכת הבחירות הייתה לו הופעה טובה בעימות מול שר האוצר הקודם, ג'ורג' קולי. בכל אופן, משרת שר האוצר ניתנה לריצ'י ראיין ופיצג'רלד מונה להיות שר החוץ. זו הייתה סגירת מעגל, שכן, אביו של פיצג'רלד כיהן בתפקיד זה בממשלה בראשותו של אביו של ליאם קוסגרייב, ויליאם תומאס קוסגרייב, חמישים שנה קודם לכן. למינוי זה הייתה השפעה חזקה על הקריירה של פיצג'רלד ועל עתידה של מפלגת פינה גייל. קוסגרייב היה חשדן בנוגע לדעותיו הליברליות של פיצג'רלד והאמין שהוא מתכנן להתמנות כמנהיג המפלגה. במהלך תקופת כהונתו כשר החוץ, התפתחה מערכת יחסים טובה בין השניים וכל המתחים שהיו ביניהם נמוגו.
אופי התפקיד השתנה מאז התקופה בה כיהן בו אביו של פיצג'רלד. אירלנד כבר לא הייתה חלק מחבר העמים הבריטי וב-1973 הצטרפה לשוק האירופי המשותף, הארגון שקדם לאיחוד האירופי. כשר החוץ, לא הוטחו בפיצג'רלד ההאשמות שהוטחו בשרים האחרים על ניהול לא תקין של הכלכלה. תקופת כהונתו כשר החוץ רק חיזקה את מעמדו וסייעה לו בסופו של דבר בהשגת תפקיד מנהיג המפלגה. דעותיו החדשניות, מרצו ושליטתו בצרפתית, הקנו לו, ולאירלנד, מעמד מכובד באירופה מעבר לגודלה של המדינה והבטיחו שהנשיא הראשון של מועצת אירופה ב-1975 יהיה אירי.
מדיניותו של פיצג'רלד כלפי צפון אירלנד הביאה אותו לעימות מול הכנסייה הקתולית, שהמעמד המיוחד שלה ברפובליקה היה מעוגן בחוקה עד למשאל עם שנערך ב-1972. ב-1973 נפגש פיצג'רלד עם מזכיר המדינה של הוותיקן, אגוסטינו קסרולי והציע שחוקת אירלנד תשונה כך שיבוטלו סעיפים המבוססים על הדת הקתולית, כמו האיסור על גירושים ואמצעי מניעה. דובר גם על הרגעת הדעות הקדומות בצפון אירלנד בנוגע לנישואים בין-דתיים ולאינטגרציה בחינוך. בתחילה היה קסרולי פתוח לקבלת רעיונות אלה והממשלה הגישה הצעה רשמית לוותיקן. חזונו של פיצג'רלד גרם לחשש גדול בקרב ההיררכיה הכנסייתית, ובכל אופן, ב-1977 התקיימה פגישה של האפיפיור פאולוס השישי ופיצג'רלד ובפגישה אמר האפיפיור לפיצג'רלד כי "אירלנד היא מדינה קתולית, אולי האחרונה שנותרה, והיא צריכה להישאר כזאת. החוקים לא צריכים להשתנות באופן שיהפוך את המדינה לפחות קתולית".
מנהיג פינה גייל

ב-1977 נחלה הקואליציה הלאומית של פינה גייל ושל הלייבור מפלה בבחירות הכלליות. ליאם קוסגרייב התפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה ופיצג'רלד נבחר לרשת אותו. בתפקידו החדש כמנהיג האופוזיציה וכמנהיג המפלגה, הוא פעל למען תחייתה וחידושה של מפלגת פינה גייל. מיד עם בחירתו הוא מינה למפלגה מזכיר כללי שינהל את התהליכים הללו, כפי שנעשה במפלגת פיאנה פול, שזכתה לעלייה משמעותית ומהירה בתמיכה הציבורית בה. לאחר הבחירות שנערכו בנובמבר 1982 היה הפער בין מספר המושבים בפרלמנט של שתי המפלגות חמישה בלבד.
כהונה ראשונה כראש ממשלה

ערב מערכת הבחירות של 1981 היה לפינה גייל מנגנון מפלגתי שהיה שקול לזה של פיאנה פול. המפלגה זכתה ב-65 מושבים בפרלמנט והקימה ממשלת מיעוט יחד עם מפלגת הלייבור ועם תמיכתם של כמה חברי פרלמנט עצמאיים. פיצג'רלד נבחר להיות ראש ממשלה ב-30 ביוני 1981. להפתעת רבים, הוא לא כלל בין שרי הממשלה את ריצ'י ראיין, ריצ'רד ברוק וטום או'דונל, מעמודי התווך של המפלגה.
שתי בעיות יסודיות עמדו בפניו של פיצג'רלד בתקופת כהונתו זו. צפון אירלנד ומצבה המחמיר של הכלכלה. צעדת מחאה לתמיכה בשובתי הרעב בכלא מייז ביולי 1981 טופלה על ידי פיצג'רלד בקשיחות. כשהוא נפגש עם בני משפחותיהם של שובתי הרעב, הוא סירב לפגוש את בני משפחתו של בובי סנדס, חבר הצבא האירי הרפובליקני והראשון שמת משביתת הרעב, וכן את אחותו של ריימונד מק'קריש, שמת ב-21 במאי. במהלך הפגישה התמוטטו אחיותיו של תומאס מק'אלבי, מרי ונורה, ועזבו את הפגישה. מרי מק'אלבי הצהירה לתקשורת שחיכתה בחוץ ש"הוא לא עושה דבר, הוא מבקש רק הצעות". פיצג'רלד סיים את הפגישה והוא הואשם בכך שהוא תולה את האשם בקיום שביתת הרעב על הרפובליקנים ומציע פתרון חד-צדדי מיידי לבעיה.
המשבר הכלכלי היה אף גרוע יותר ממה שסבר פיצג'רלד. מפלגת פינה גייל נאלצה לנטוש את תוכניותיה להפחתת המיסוי ותקציב דרקוני חצי-שנתי הוגש באופן מיידי. התקציב שהוגש ביולי היה חמור במיוחד עבור ממשלה שנשענה על תמיכתם של חברי פרלמנט עצמאיים. בכל אופן, התקציב השני שהוגש על ידי הממשלה הוביל לתבוסה שלה בפרלמנט בינואר 1982.
בראותו את התבוסה הזו, הגיע פיצג'רלד לארמון הנשיאות כדי לבקש מהנשיא פטריק הילרי כדי שיורה, על פי סמכותו, לפזר את הפרלמנט. בהגיעו לשם נמסר לו כי סדרה של שיחות טלפון הגיעו לארמון מצדם של חברי אופוזיציה בכירים, כולל מנהיג פיאנה פול וראש הממשלה לשעבר, צ'ארלס הוהי ובראין לניהן שניסו להשפיע על הנשיא לסרב לבקשתו של פיצג'רלד, כפי שהחוקה מתירה לו ובכך יאלץ ראש הממשלה להתפטר והפרלמנט יוכל למנות לו מחליף. הנשיא דחה בכעס את הלחצים הללו, התייחס אליהם כאל התנהגות בלתי ראויה והכריז על פיזור הפרלמנט.
בבחירות שנערכו לאחר מכן, בפברואר 1982 איבדה מפלגת פינה גייל רק שני מושבים בפרלמנט והלכה לאופוזיציה. עם זאת, בבחירות הכלליות השלישיות שנערכו בתוך שנה וחצי בנובמבר 1982, שב פיצג'רלד לתפקיד ראש הממשלה בפעם השנייה כשהוא עומד בראש קואליציה רחבה של מפלגתו ושל מפלגת הלייבור.
כהונה שנייה כראש ממשלה

את תקופת כהונתו השנייה של פיצג'רלד כראש ממשלה אפיין מיתון כלכלי עמוק. הצורך לבצע קיצוצים בהוצאה הממשלתית כדי לאזן את התקציב, היה יותר מדי בשביל מפלגת הלייבור. היחסים ההרמוניים שפיצג'רלד פיתח עם סגנו, מנהיג מפלגת הלייבור, דיק ספרינג, הצליחו למנוע את קריסתה של הקואליציה למשך יותר מארבע שנים, למרות המתחים שהיו בין שרים אחרים, ובכך הצליחה הממשלה לשרוד. מפלגת פינה גייל שאפה להחיות את הכלכלה על ידי שליטה על ההוצאה הציבורית וכפיית קיצוצים כדי לצמצם את ממדי הגרעון.
הצעדים שהוצעו על ידי שר האוצר של פיצג'רלד, אלן דוקס, היו בלתי מתקבלים על הדעת לחלוטין מבחינתה של מפלגת הלייבור, שהייתה תחת לחץ עצום מצד בסיס התמיכה הפוליטי שלה לשמור על השירותים הציבוריים לאזרחים. שתי המפלגות מצאו את עצמן במבוי סתום. הם מנעו מהמשבר הכלכלי להחמיר עוד יותר, אך לא היו מסוגלים לנקוט בצעדים ההחלטיים שיגרמו לכלכלה לצמוח. כשהצמיחה הכלכלית הייתה זניחה והאבטלה הייתה נרחבת, ירדה האהדה הציבורית כלפי הממשלה באופן משמעותי. מפלגת פיאנה פול שישבה באופוזיציה הוסיפה גם היא על צרותיה של הממשלה בכך שהיא נקטה בקו אופורטוניסטי ופופוליסטי על ידי התנגדות לכל הצעת רפורמה או קיצוץ בתקציב.
כהונה שנייה כראש ממשלה > רפורמה חוקתית

כראש ממשלה בכהונה שנייה, תמך פיצג'רלד בליברליזציה של החברה האירית והפיכתה לחברה בלתי מפולגת. ניסיונו להפוך את הגירושין לחוקיים, נדחה במשאל עם, למרות שהוא העביר את החוק שאפשר את השימוש באמצעי מניעה. התיקון לחוקה האירית השנוי במחלוקת שנתן מעמד שווה לזכותו של העובר לחיים ולזכותה של האם לחיים, הונהג בניגוד לדעתו של פיצג'רלד במשאל עם.
כהונה שנייה כראש ממשלה > צפון אירלנד

פיצג'רלד הקים את "פורום אירלנד החדשה" ב-1983, שחיבר בין נציגים של המפלגות ברפובליקה האירית יחד עם לאומנים מצפון אירלנד. למרות שהמפלגות היוניוניסטיות דחו בבוז את הצעתו של פיצג'רלד להצטרף לפורום, ולמרות שהמסקנות שפורסמו על ידי הפורום, שהציעו אפשרויות שונות לשיתוף בין הרפובליקה לבין הצפון, נדחו על הסף על ידי ראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר, נתן הפורום תנופה לחידושו של משא ומתן רציני בין ממשלות אירלנד לבריטניה, שהגיעו לשיאם בהסכם האנגלו-אירי, שנחתם ב-1985. ההסכם התווה את המכניזם שעל פיו ממשלת בריטניה תיוועץ ברפובליקה של אירלנד בכל הנוגע לשלטונה בצפון אירלנד והוא זכה להתנגדות גורפת מצדם של היוניוניסטים, שחברי הפרלמנט מטעמם התפטרו מהפרלמנט של בריטניה לאות מחאה. היה צורך לקיים בחירות חדשות בצפון אירלנד, שבמסגרתם איבדו היוניוניסטים ללאומנים את אחד ממושביהם בפרלמנט הבריטי. במהלך תקופה זו, ב-15 במרץ 1984, הוזמן פיצג'רלד לנאום בפני שני בתי הקונגרס של ארצות הברית, המנהיג האירי הרביעי שקיבל הזמנה כזו.
ממשלתו של פיצג'רלד העבירה גם את חוק ההסגרה של 1987 ששם קץ להגנה ארוכת הימים כנגד הסגרה של חשודים במעשי אלימות בצפון אירלנד או בבריטניה שיכלו לטעון שהמעשים שלהם נעשו על רקע פוליטי.
בה בשעה שהיוניניסטים סירבו להכיר בהסכם וגינו אותו, הוא היה הבסיס להתפתחות יחסי האמון ושיתוף הפעולה בין הממשלות, שבסופו של דבר הובילה להצהרת רחוב דאונינג של 1993 ולשביתות הנשק בין הרפובליקנים ליוניוניסטים.