stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנז' פטאסה
ביוגרפיה > שנות ה-80 – שובו לזירה הפוליטית והגלות

פטאסה חזר למולדת כדי להציג את מועמדותו בבחירות הנשיאותיות ב-1981. התמקם במקום השני אחרי הנשיא דקו, עם 38% מהקולות וטען לזיוף התוצאות. כעבור כמה חודשים, ב - בספטמבר 1981 התחוללה הפיכה ללא שפיכות דמים שבה הגנרל אנדרה קולינגבה הדיח את דקו ולקח את השלטון בידיו. נאסרה כל פעילות פוליטית ולכן פטאסה ראה לנכון לעזוב את אפריקה המרכזית ולצאת שוב לגלות. אולם ב-27 בפברואר 1982 חזר והשתתף ניסיון בהפיכה כושל נגד קולינגבה, יחד עם קומץ קצינים כולל הגנרל פרנסואה בוזיזה. כעבור ארבעה ימים, אחרי שלא הצליח לגייס את תמיכת הצבא, נמלט פטאסה בתחפושת לשגרירת צרפת. אחרי משא ומתן מתלהט בין נשיא קולניגבה לצרפת, פטאסיה הורש לצאת לצאת לטוגו. את רוב ימי גלותו בילה פטאסה בצרפת. כעבור עשור ב-1992 חזר לארפיקה המרכזית ורץ לנשיאות כראש התנועה לשחרור העם המרכז אפריקני. אחרי נפילת ברית המועצות המדינות התורמות לא ראו סיבה לתמוך במשטר קולינגבה והאיצו ארגונן של בחירות חוזרות, תוך הישענות על יחידת הפיקוח של האו"ם ועל תמיכה לוגיסטית של צרפת.
ביוגרפיה > שנות ה-90 – שובו לשלטון

אחרי שהמשטר קולינגבה חיבל בבחירות ב-1992, שבהן ניצחונו של פטאסה נראה קרוב לוודאי מובטח, התקיימו ב-19 בספטמבר 1993 בחירות חוזרות שבהן זכה פטאסה במקום הראשון (37% מהקולות) הרבה לפני מתחריו העיקריים, קולינגבה, דקו ואבל גומבה. בסיבוב נוסף ניצח פטאסה את אבל גומבה. הודות ללחצים במיוחד מארצות הברית ולתמיכה הטכנית של האו"ם הבחירות היו לראשונה הוגנות ודמוקרטיות. פטאסה היה לנשיא הראשון בתולדות אפריקה המרכזית שהגיע לשלטון בדרך זו. הוא נכנס לתפקוד ב-22 באוקטובר 1993.לראשונה בתולדות המדינה, ממשל מכהן מסר מרצונו את השלטון לאופוזיציה.
ב-22 באוקטובר 1993 הועלה לשלטון כנשיא הרפובליקה אולם מרידות שונות בצבא ומותם של כמה אישים במדינה הטילו צל על שלטונו בשנים 1995 ו-1996. 
הוא נהנה מתמיכתם של בני סארה-קאבה, הקבוצה האתנית אליה השתייך והגדולה ביותר במדינה, וגם של בני סומה של עירו, פאווה, ובני השבט קארה של אמו. רוב תומכיו חיו באזורי הסוואנה המאוד מאוכלסות בצפון-מערב המדינה ומשום כך כונו "הצפוניים". לעומת זאת, כל הנשיאים הקודמים היו במקור מאזור היער או אזורי הנהר אובנגי בדרום, ומשום כך תומכיהם נקראו "דרומיים".
כפוליטיקאי פופוליסט, הציג פטאסה את עצמו כמועמד של רוב העם נגד הדרומיים ה"פריבילגים" שהחזיקו לדעתו מספר בלתי מידתי של משרות מכניסות במגזרים הציבורי והמקושר למדינה של הכלכלה. 
אחרי כניסתו לתפקיד נשיא, דאג פטאסה להחליף במשרות כאלה את ה"דרומיים" ב"צפוניים" . מדיניותו עוררה זעם בקרב בני יאקומה שנהנו קודם מחסות הנשיא קולינגבה.  
בשנים 1996–1997 פרצו במדינה שלוש התקוממויות, שגרמו להרס של בתים ונזקי רכוש רבים עם השלכות על הכלכלה.  במרד הראשון פרץ במאי 1996 . בעזרת הצבא בפיקוד פרנסואה בוזיזה ובעזרת חיילים צרפתים הצליח פטאסה לדכא את המרד. אולם תלותו בצרפת פגעה   ביוקרתו.  בהמשך פנה לעזרתו של משמר נשיאותי לובי, מה שלא עזר כלל לפופולריות שלו לא בפנים הארץ ולא בחוץ לארץ. ארצות הברית סגרה זמנית את השגרירות שלה. אחרי מרד נוסף פרץ מרד שלישי, חמור יותר ושנמשך עד תחילת 1997 והסתיים עם הסכמי בנגי. הגיעו למדינה כוחות לשמירת השלום MINURCA שכלל חיילים מבורקינה פאסו, צ'אד, גבון, מאלי, סנגל וטוגו. מועצת הביטחון של האו"ם אישרה את נוכחות הכוח לשמירת השלום, בכלל ב-1998 1350 חיילים מאפריקה השחורה. המרידות הגבירו את המתחים בין ה"צפוניים" וה"דרומיים" ברפוסליקה וגרמו להעמקת הקיטוב. 
הבחירות לנשיאות ב ספטמבר 1999  מול הנשיאים לשעבר קלוינגבה ודאקו, ניתח פטאסה בקלות עוד בסיבוב הראשון עם 51.6% מהקולות. 
האופוזיציה טענה לזיופים בספירת הקולות. 
בקדנציה השנייה, שלטונו של פטאסה הפך ליותר שרירותי וחריג.
הפופולריות שלו הלכה וירדה.  ב-2000 ראש הממשלה לשעבר ז'אן לוק מנדאבה, ובנו מתו ככל הנראה מהרעלה, שלפי שמועות הייתה תוכננת  על ידי השלטון.[דרוש מקור]. ב-2001 וב-2002 התרחשו ניסיונות הפיכה שאותם זממו לפי החשדות, הגנרלים קולינגבה ובוזיזה. פטאסה ביקש לעצור את בוזיזה, אבל הגנרל ברח לצ'אד עם חיילים נאמנים לו.
ביוגרפיה > הדחתו והמשפטים נגדו 2003–2008

ב-2003 יצא פטאסה כדי להשתתף בוועידה בניז'ר
ובהיעדרו ב-15 במרץ כבש בוזיזה את בנגי ועלה לשלטון בהפיכה צבאית.
אף על פי שהמהלך ספג גינויים בחוץ לארץ, לא נעשו מאמצים להדיח את המנהיג החדש. פטאסה גלה לטוגו.
חרף העלאת מועמדותו לנשיאות מטעם מפלגת MLPC בנובמבר 2004, ב-30 בדצמבר 2004 בית הדין החוקתי אסר לו לרוץ לנשיאות בעילת בעיות בתעודת הלידה שלו ובעלותו על האדמות. הוא נמנה עם שבעת המועמדים שהשתתפותם בבחירות נחסמה. נותרו חמישה מועמדים, ביניהם פרנסואה בוזיזה. אחרי הסכם שנחתם ב-22 בינואר 2005 בליברוויל, בגבון הורשו לרוץ בבחירות גם המועמדים האחרים, להוציא פטאסיה, שעליו נטען כי עומד בפני חקירות משפטיות. בנסיבות אלה תמכה מפלגת MLPC במועמדות ראש הממשלה האחרון, מרטן זיגלה.
פטאסה הואשם שגנב מאוצר המדינה 70 מיליארד CFA. בריאיון לכתב הסוכנות פראנס פרס ב-21 בדצמבר 2004 שלל פטאסה זאת מכל וכל וטען שאי אפשר לגנוב סכום כזה במדינה שכל תקציבה הוא רק 90–100 מיליארד CFA. הוא הואשם גם בפשעי מלחמה בעת דיכוי ניסיון ההפיכה ב-2002 כשמורדים מקונגו השכנה קמו לעזרתו ולפי ההאשמות ביצעו מעשי אלימות זוועתיים.
בספטמבר 2004 הורשע פטאסה יחד עם המנהיג המורד הקונגולזי ז'אן-פייר במבה ואחרים בגין האשמות אלה.. עם זאת הממשלה לא הייתה מסוגלת לעצור אותם ואז באפריל 2006 פנתה בעיניין זה לבית הדין הפלילי הבין-לאומי.
ביוגרפיה > חזרתו לבנגי, הבחירות לנשיאות ומותו

ב-7 בדצמבר 2008 הורשה פטאסה על ידי השלטון לבקר במולדת. בהגעתו לשדה התעופה בנגי, נישק את האדמה ואמר "שלא בא כדי לשפוט אלא כדי למצוא מקום להסכמה ולטפל בבעיות הרפובליקה"
הוא טען שאין צורך להדיח את הנשיא בוזיזה אלא לארגן בשנת 2010 בחירות דמוקרטיות שקופות והוגנות  
ביוני 2009 הודיע שיעזוב את מקום מפלטו בטוגו כדי לחזור לבנגי כדי להתכונן לבחירות. עם זאת זיגלה גבר עליו בבחירות התוך מפלגתיות ב-
MPLC. הוא רצה לכנס קונגרס של המפלגה כדי לדון בכך. וחזר לבנגי ב-30 באוקטובר 2009.
הוא נפגש עם בוזיזה והודה לו על האווירת האחווה שאפיין את המפגש.
בסופו של דבר השתתף בבחירות שהתקיימו בינואר 2011  וזכה במקום השני רחוק מאחורי בוזיזה, כשהוא סבל מבעיות רפואיות שהקשו עליו במערכת הבחירות. הוא סבל מסכרת וננסיעתו לטיפול  בגינאה המשוונית עוכבה זמן מה על ידי השלטונות. לבסוף הוא נסע אך אושפז בבית חולים בדואלה בקמרון בדרך למלאבו. הוא מת בדואלה ב 5 באפריל 2011.
פרסים ואותות הוקרה

1994 בעת נשיאותו הנפיק הדואר של אפריקה המרכזית בול דואר לכבודו
הערות שוליים

↑  Hague referral for African pair, BBC News, ‏14 April 2006
↑  RCA : Patassé rentre au bercail, GABON-ECO, ‏31 Octobre 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13174480r (data)  GND: 17312402X  ISNI: 0000 0000 4103 0469  LCCN: n2004152600  NTA: 398253773  SUDOC: 035208899  VIAF: 41241860   WorldCat (עם VIAF): 41241860
בית בן יהודה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1922
 תאריך פתיחה רשמי:  1922 
 קואורדינטות:  31°45′09″N 35°13′26″E﻿ / ﻿31.752611111111°N 35.223861111111°E﻿ / 31.752611111111; 35.223861111111
 www.beit-ben-yehuda.org
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית בן יהודה(למפת ירושלים רגילה) בית בן יהודה(למפת הרי ירושלים רגילה) בית בן יהודה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית בן יהודה
 
שלט של ארגון אות הכפרה והשלום בישראל על חזית הבית
בית בן-יהודה הוא ביתו של אליעזר בן-יהודה, מחיה השפה העברית אשר נבנה ב-1922. הבית ניצב ברחוב עין גדי 28 בשכונת ארנונה-תלפיות בירושלים. הוא בן שתי קומות, עם מרפסת קדמית רחבה בקומה השנייה הפתוחה אל הרחוב.
אליעזר בן-יהודה נפטר זמן קצר לפני שהבית הושלם ולא זכה לעבור למעונו החדש. אשתו חמדה גרה בבית עם הילדים עד שנפטרה ב-1951. במהלך השנים הפכה חמדה את המקום למרכז להנצחת מפעלו של בן-יהודה, בו נערכו כתביו והופקו חלקי המילון שלא התפרסמו בחייו.
היסטוריה

בשנות מלחמת העולם הראשונה שהו בני משפחת בן-יהודה בארצות הברית, ועם שובם ארצה החלה הקמת הבית בתלפיות, ביוזמה ובמימון של ההסתדרות העברית באמריקה, שהוקירה מאוד את מפעלו של בן-יהודה להחייאת השפה העברית. אלא שהוא עצמו לא זכה לגור בביתו החדש.
זמן קצר לאחר התחלת הבנייה, ב-16 בדצמבר 1922 (כ"ו בכסלו תרפ"ג), הוא הלך לעולמו. עוזרו הנאמן ויד ימינו של בן יהודה, משה בר-נסים, המשיך את העבודה על המלון העברי הגדול לאחר מות אליעזר. משפחתו של בן-יהודה גרה בבית עד 1951, ולאחר מכן הפכה אותו למוזיאון קטן לזכרו. 
כעבור שנים מספר מכרה המשפחה את הבית לעיריית ירושלים. לימים הוסכם שתכולת הבית תימסר לאקדמיה ללשון העברית לשם הקמת יד לאליעזר בן-יהודה בבית האקדמיה. יד בן-יהודה נחנכה בינואר 1973 בישיבת מליאה האקדמיה בהשתתפות שר החינוך יגאל אלון ובני משפחת בן-יהודה.
ב-1965 השכירה העירייה את הבית לדיירים פרטיים, ובשנת 1971 החליט ראש העיר טדי קולק, למסור אותו תמורת דמי שכירות סמליים (הסכם חכירה) לארגון המתנדבים הגרמני "אות הכפרה והשלום". הארגון מביא ארצה צעירים ומבוגרים מגרמניה לעבודה בהתנדבות במוסדות סעד ורווחה ובמפעלי הנצחת השואה במטרה לכפר על פשעי הנאצים. הבית משמש את מטה הארגון בישראל מאז ועד היום.
מרכז מפגשים בינלאומי ובית הארחה

בשנת 2004 נוסף למבנה אגף חדש שהוקם בחצר האחורית של הבית במטרה להפוך את המקום למרכז סמינרים עבור המתנדבים הגרמנים. באותה שנה החליט ארגון "אות הכפרה והשלום" שלא די בכך וייסד את "בית בן יהודה – מרכז מפגשים בינלאומי ובית הארחה" – חל"צ שמטרתה להפעיל את המקום כמרכז סמינרים ותרבות ישראלי–גרמני מצד אחד, ובית הארחה שיהיה פתוח לכולם מצד שני. האגף כולל גם אולם הרצאות וחדרי לימוד עבור סמינרים וכנסים.
בית בן-יהודה מציע מגוון רחב של סמינרים והרצאות בנושאים שונים כגון היסטוריה, שואה, חברה, פוליטיקה, ציונות, יחסי ישראל–גרמניה, מתודיקה ועוד.
בנוסף מתקיימים במקום קורסי שפה כגון אולפן עברית בקיץ וקורס לשפה ותרבות היידיש בחורף.
לקריאה נוספת

עופר רגב, "להתאהב בארץ ישראל", עמ' 14–15 - "בית חמדה בן יהודה"
סמל בית בן יהודה - מרכז מפגשים בינלאומי ובית הארחה
בואנה ויסטה

הלוגו של "בואנה ויסטה הבינלאומית", ששימש את חברת הפצת הסרטים בין 1961 ל-2007.
בואנה ויסטה (באנגלית: Buena Vista) הוא מותג של חברת וולט דיסני, על שם הרחוב בו שוכנים משרדי החברה בעיר ברבנק. שם זה ליווה כמה מהמחלקות וחברות הבת של דיסני במהלך השנים, כשבהן הלוגו עוצב כך שיופיע לצד טירת היפהפייה הנרדמת כדי להבהיר את הבעלות של דיסני.
השימוש הראשון בשם למטרה מסחרית נעשה ב-1953, כשהאחים וולט ורוי דיסני ייסדו את "חברת הפצת הסרטים של בואנה ויסטה, בע"מ." כזרוע האחראית להפצה הקולנועית, השיווק והקידום של סרטי הקולנוע שלהם. לאחר מכן, גם כמה מחברות המדיה הביתית, הטלוויזיה, משחקי הווידאו והמוזיקה של חברת האם "וולט דיסני" החלו להשתמש בשם זה. כמו כן, רוב הזכיינויות והחברות המקומיות של דיסני מחוץ לצפון אמריקה נשאו בשם זה בפעילות הבינלאומית של החברה. לאחר יותר מ-50 שנים של שימוש בשם זה, דיסני הודיעה ב-2007 כי היא זונחת את המותג "בואנה ויסטה" כחלק ממיתוג מחדש, אם כי היא המשיכה לשמור עליו כסימן מסחרי ועודנה רשמה על שמו עסקים.
משמעות השם "בואנה ויסטה" בשפה הספרדית הוא "נוף יפה".
הערות שוליים

↑  Bob Thomas, ‏Walt Disney: An American Original, ‏Pocket Books, ‏1976; עמ' 248-9
↑  Andy Fixmer, ‏Disney to Drop Buena Vista Brand Name, People Say, ‏Bloomberg, ‏25 באפריל 2007
↑  EX-21 SUBSIDIARIES OF THE COMPANY, ‏sec.gov. SEC, ‏24 בנובמבר 2010
↑  Buena vista, ‏Spanish Dict
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ko2002149851 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית הנבחרים של ארגנטינה

| --- | --- |
 מדינה:  ארגנטינה 
 הרכב
 מספר מושבים:  257 
  
 מנהיגים
 יושב ראש:  Martín Menem 
 משכן
  
 Palace of the Argentine National Congress 
 אתר אינטרנט
 www.hcdn.gob.ar
 
בית הנבחרים של ארגנטינה (בספרדית: Cámara de Diputados de la Nación) הוא הבית התחתון של הקונגרס הלאומי של ארגנטינה. הוא מורכב מ-257 צירים שנבחרים במחוזות בחירה המותאמים לשטחי 23 המחוזות בארגנטינה (בתוספת בואנוס איירס). הבחירות לבית הנבחרים נערכות אחת לשנתיים; מחצית בכל פעם.
החוקה של ארגנטינה קובעת תפקידים מסוימים הייחודיים לבית הנבחרים. הבית מחזיק בסמכויות בלעדיות להטלת מיסים; לגייס כוחות צבא ולקיים הליכים משפטיים כנגד הנשיא, שרי הממשלה וחברי בית המשפט העליון בפני הסנאט. נוסף על כך, בית הנבחרים אחראי לטפל בהצעות החוק העולות מהציבור.
ראו גם

הסנאט של ארגנטינה
הקונגרס הלאומי הארגנטינאי
פוליטיקה של ארגנטינה
בתי מחוקקים לפי מדינה
אנטואן דיומא

| --- | --- |

 לידה:  1909 
 פטירה:  1969 (בגיל 60 בערך) 
 מדינה:  צרפת 
 מקצוע:  כומר קתולי, לוחם בתנועת ההתנגדות הצרפתית 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (5 במאי 1991) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  אנטואן דיומא
 
אנטואן דיומא (בצרפתית: Antoine Dumas‏, 15 באוקטובר 1909 – 7 ביוני 1969) היה כומר קתולי וחסיד אומות העולם מצרפת.
קורות חיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אנטואן דיומא נולד בשנת 1909 בסנט אטיין למשפחת רוקח. בשנת 1934 הוא הוסמך לכומר.
קורות חיים > פעילות להצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה

בשנת 1941 התמנה אנטואן דיומא לתפקיד הכומר של קהילת הכפר דואזייה (Doizieux) (צר'), כ-40 ק"מ מדרום לליון.
ביולי 1942, לאחר המצוד אחר יהודי פריז, נמלטה משפחת בידרמן היהודיה לפרברי ליון ולה שלושה ילדים מגיל שמונה עד 12. ההורים פנו לארגון האוז"ה בבקשה למצוא בית לילדיהם. מאוקטובר 1942 ועד אוקטובר 1944, עת שוחרר האזור מידי גרמניה הנאצית על ידי בעלות הברית, שהו שלושת ילדי המשפחה בביתו של דיומא בכפר דואזיו. דיומא סיפק את כל צורכיהם והבטיח את ביטחונם.
במהלך אותו פרק זמן שהו בביתו של דיומא ילדים ממשפחות של מהגרים יהודים, וזאת למשך תקופות קצרות. חלק מילדים אלה היו במקור מהולנד, פולין וגרמניה, ורבים מהם הועברו אף הם מאזור פריז אל כפרו של דיומא, על ידי ארגונים הומניטריים ודתיים נוצריים, בהם מנזר של מסדר האחיות ציון בפריז.
רבים מתושבי הכפר דואזיו ידעו על פעולותיו של דיומא, תמכו בו ובהמשך אף חיקו אותו. בתחילה סיפקו מזון לילדים ולאחר מכן אף פתחו את בתיהם בפני ילדים יהודיים נרדפים. בין הפעילים להצלת יהודים באזור, היו רבים שעשו זאת בהשראתו של דיומא. נזירים במנזר הפרנציסקני הסמוך לכפר הסתירו אף הם ילדים יהודים. בנוסף לכך, בעלי חוות רבים בסביבת הכפר הסתירו ילדים יהודים, בין היתר בהשפעתו של דיומא.
בכפר דואזיו ובסביבתו לא היו הלשנות לגורמי משטר וישי או לגסטפו הגרמני.
בסך הכל ניצלו בכפר זה בתקופת השואה כמאה יהודים, רובם ילדים. מתוך ניצולים אלה, כ-30 ניצלו על ידי דיומא.
לאחר המלחמה

בתום המלחמה נותרו בביתו של דיומא מספר ילדים יהודים שהוריהם גורשו למחנות ההשמדה והם-עצמם הוסתרו בביתו. לאחר מספר חודשים נמסרו ילדים אלה לארגוני רווחה יהודיים.
דיומא היה הכומר של הכפר סן ז'וסט עד מותו ב-1969.
הנצחה והכרה

לאחר המלחמה הקימו היהודים שניצלו בכפר זה אנדרטת הוקרה לדיומא וליתר תושבי הכפר, בה נכתב:
à la plus belle des Filles d’Israël en reconnaissance pour la protection accordée à ses correligionaires dans cette Paroisse au cours des années de persécution juive par les Nazis. Années 1941-1944
("לבנות ישראל הנאוות, בהוקרה לשותפיהן לאמונה בקהילה זו, על ההגנה שהעניקו בתקופת רדיפות היהודים על ידי הנאצים, בין השנים 1944-1941")
רבים מהניצולים נותרו בקשר עם הכומר דיומא בביקורים בכפרו ובהתכתבות עמו עד מותו.
ב-1991 הכיר יד ושם באנטואן דיומא בתור חסיד אומות העולם.
הערות שוליים

↑  על דיומא, באתר המוקדש לחסידי אומות העולם מצרפת (בצרפתית)
↑  היהודים התייחסו לנוצרים, מציליהם, כאל אחיהם - אחים לאמונה באל.
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנטואן דה פוון

| --- | --- |
 לידה:  1470? אראס, צרפת 
 פטירה:  1512 (בגיל 42 בערך) בלואה, צרפת 
 מוקד פעילות:  ממלכת צרפת 
 זרם:  מוזיקה קלאסית 
 סוגה:  האסכולה הפרנקו-פלמית 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 
אנטואן דה פֵווָן (בצרפתית: Antoine de Févin;‏ סביבות 1470 – 1511/12) היה מלחין מהאסכולה הפרנקו-פלמית מתקופת הרנסאנס. תקופת פעילותו חפפה לזו של ז'וסקן דה פרה, ויש לו הרבה מן המשותף עם בן תקופתו המפורסם ממנו.
קורות חייו

פוון נולד ככל הנראה באראס, בנו של חבר במועצת העירייה. אחיו רובר דה פוון היה גם הוא מלחין. קרוב לוודאי, שאנטואן עזב את אראס בסוף שנות ה-80' של המאה ה-15, אם כי אין ראיה לכך שנסע לאיטליה, היעד המקובל ביותר על המלחינים הפרנקו-פלמיים בימיו. בשנות ה-90' היה כנראה לכומר (אם כי אין תיעוד ידוע לכך כיום), וייתכן גם שקיבל תואר מוסמך באוניברסיטה, הואיל ובהמשך חייו נודע בתואר מייסטר (maistre). בשנת 1507 עבד כזמר ומלחין בקאפלה המלכותית של לואי ה-12, שהילל אותו בפה מלא. אנטואן דה פוון מת בבלואה.
תאורטיקאי המוזיקה והביוגרף השווייצרי היינריך גלאריאן ציין בכתבים משנת 1547, שפוון היה מחסידי ז'וסקן וכי הלך לעולמו בגיל צעיר; עוד הזכיר אותו כמלחין מאורליאן, אף כי סביר להניח שבכך כיוון לקשר שהיה לעיר זו עם חצר לואי ה-12.
יצירתו

כל המוזיקה של אנטואן דה פוון ששרדה מתקופתו הנה ווקאלית. הוא כתב מיסות, מוטטים ושאנסונים. מבחינה סגנונית, המוזיקה שלו דומה לזו של ז'וסקן בבהירות המרקם והעיצוב. ובטבעה המתקדם יחסית: ניכר שפוון כתב בסגנונות העכשוויים ביותר לזמנו ואימץ את השיטה של הצבת קטעי אימיטציה לנגד קטעים הומופוניים, שהתבלטה בסביבות 1490. שלא כז'וסקן, נתן פחות את דעתו על ההצבה הקפדנית של הטקסט ויותר על מבנה צורני; היחס בין מילים בודדות למוזיקה מסורבל לעיתים, אף כי במבנים בקנה מידה גדול קל יותר לעקוב אחר כתיבתו. פוון נטה גם חיבה מיוחדת לתחבולה של הצבת דואטים ווקאליים לעומת המצלול המלא של המקהלה.
בחלק מיצירתו השתמש פוון בטכניקה של פנטזיה קונטרפונקטית חופשית, שז'וסקן ליטש בהמשך לכלל שלמות, טכניקה שבה אין שימוש באימיטציה מחמירה; קטעי קנטוס פירמוס עוברים כחוט השני במרקם ומעניקים תחושה של אחדות כללית ושל שוויון מושלם בין כל הקולות.
מכלל יצירתו, שרדו 14 מיסות, 3 קינות, 3 מגניפיקטים, 14 מוטטים ו-17 שאנסונים.
ראו גם

האסכולה הפרנקו-פלמית
לקריאה נוספת

Articles "Antoine de Févin" and "Robert de Févin," in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2
Gustave Reese, Music in the Renaissance. New York, W.W. Norton & Co., 1954. ISBN 0-393-09530-4
הערות שוליים

↑  הווארד מאייר בראון והרמן קיי, "אנטואן דה פוון" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
↑  גרוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285099305171  PLWABN: 9810580702805606  BNE: XX1768156  BnF: cb147860063 (data)  GND: 120889692  ICCU: UBOV447389  ISNI: 0000 0001 1604 4823  LCCN: n86138072  MusicBrainz: a9f2062e-737f-403c-b78b-6d0b9191b85a  NKC: mzk2009511979  NTA: 161781640  SNAC: w67w6vfd  SUDOC: 083005064  VIAF: 3285407   WorldCat (עם VIAF): 3285407
ארתור או'קונל

| --- | --- |

 לידה:  29 במרץ 1908 מנהטן, ארצות הברית 
 פטירה:  18 במאי 1981 (בגיל 73) וודלנד הילס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות קלברי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1938 
 פרופיל ב-IMDb
 
ארתור או'קונל (באנגלית: Arthur O'Connell;‏ 29 במרץ 1908 - 18 במאי 1981) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי. אוקונל הועמד לשני פרסי אוסקר בשנות ה-50 של המאה ה-20 על הופעותיו בסרטים "אנטומיה של רצח" ו"פיקניק".
נולד וגדל בניו יורק סיטי.
או'קונל החל את דרכו בשנות ה-30 ב"תיאטרון מרקורי" ובסרטים קטנים בהם הופיע בעיקר כניצב. 
את פריצתו עשה או'קונל בשנת 1955 בזכות תפקיד משני בדרמה הרומנטית של ג'ושוע לוגאן "פיקניק" בתור בעל החנות הווארד ביוואנס, עליו הועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
או'קונל המשיך לשתף פעולה עם לוגאן גם בשנה שלאחר מכן בסרט "תחנת אוטובוס" בו שיחק בתפקיד וירג'יל בלסינג חברו של הקאובוי בוגארד (דון מארי).
ב-1958 הופיע במערבון "איש המערב" של אנטוני מאן בתפקיד הפושע סם ביסלי.
או'קונל כבר היה לשחקן מוערך בשנת 1959 כאשר כיכב בדרמת הפשע "אנטומיה של רצח" של אוטו פרמינגר בתור הפרקליט אמט מקרטני, על התפקיד הועמד או'קונל בשנית לפרס האוסקר בקטגוריית המשנה. בשנה זו שיחק גם כן בקומדיית המלחמה של בלייק אדוארדס "מבצע תחתונית".
בשנת 1960 שיחק או'קונל במערבון "סימארון". ב-1964 הופיע פנטזיה הקומית של ג'ורג' פאל "שבעת פניו של ד"ר לאו" בתפקיד הטייקון האכזרי קלינט סטארק. בנוסף הופיע או'קונל לצד כוכב הרוקנרול אלביס פרסלי בסרטים המוזיקליים "רדוף אחר החלום הזה" ו"דודנים מתנשקים".
בתקופת מלחמת וייטנאם נסע או'קונל לבדר חיילים אמריקאים פצועים בשטח והיה לאהוד במיוחד בקרב הכוחות. 
את תפקידיו האחרונים כשחקן עשה או'קונל בסרט האסונות "הרפתקה בפוסידון" ובדרמת השואה הביוגרפית "מקום המחבוא" בתור קאספר טן בום יצרן השעונים ההולנדי שהחביא יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
או'קונל נאלץ לפרוש ממשחק עקב בעיות רפואיות, הוא נפטר ממחלת אלצהיימר ב-18 במאי 1981 בלוס אנג'לס כשהוא בן 73, נקבר ב"בית הקברות קלבאריי" שבקווינס.
פילמוגרפיה

רצח בסוהו (1939)
פיקניק (1955)
האיש מלארמי (1955)
תחנת אוטובוס (1956)
האיש בחליפה האפורה (1956)
הגאים (1956)
אהבת אפריל (1957)
איש המערב (1958)
גידג'ט (1959)
מבצע תחתונית (1959)
אנטומיה של רצח (1959)
סימארון (1960)
מיסטי (1961)
גברת ליום אחד (1961)
רדוף אחר החלום הזה (1962)
שבעת פניו של ד"ר לאו (1964)
דודנים מתנשקים (1964)
המירוץ הגדול (1965)
דודו של הקוף (1965)
האסטרונאוט המסויג (1967)
הכוח (1968)
איש נוכל היה (1970)
הרפתקה בפוסידון (1972)
מרושע, מרושע (1973)
מקום המחבוא (1975)
אסטרטגיית חמישים המדינות

אסטרטגיית חמישים המדינות (באנגלית: Fifty-state strategy) היא אסטרטגיה פוליטית שמטרתה היא לנצח בכל 50 המדינות של ארצות הברית במערכת בחירות לנשיאות, ולא לוותר על מדינות מסוימות "שלא ניתן לנצח בהן", האסטרטגיה מיושמת בדרך כלל על מנת לפנות לבסיס רחב של קהל מצביעים ולנצח בכל המדינות גם אם הניצחון הוא בפער קטן.
אסטרטגיה זו נחשבת שאפתנית מאוד והיא מוזנחת ככל שמתקרב יום הבחירות. במרבית המקרים, זכייה במדינה אפילו בהפרש זעום – פירושה שכל הייצוג של המדינה בבחירות הולך למנצח מבלי לחלק אותם (שיטת "המנצח לוקח הכל" שנקראת בעגה המקצועית גם "טופס כללי"). אסטרטגיית חמישים המדינות מחייבת קמפיין שגורר הוצאות רבות, במיוחד שמדובר בקמפיין שנערך במדינות החזקות של היריב (לנסות להפוך מדינה כחולה לאדומה ולהפך), כאשר משאבים אלה בדרך כלל מנוצלים בקמפיינים במדינות מתנדנדות שבמרבית המקרים מציירות את זהות המנצח במערכת הבחירות.
הצלחת האסטרטגיה

בכל ההיסטוריה נשיאים זכו רק שלוש פעמים בכל המדינות. במערכת הבחירות הראשונה ב-1789 ובבחירות לנשיאות שנערכו ב-1792 זכה ג'ורג' וושינגטון בכל המדינות וזאת מאחר שאף אחד אחר לא התמודד מולו. הפעם האחרונה שנשיא זכה בכל המדינות הייתה בבחירות לנשיאות שנערכו ב-1820, שבהן ג'יימס מונרו התמודד ללא התנגדות משמעותית וניצח בכל עשרים ושלוש המדינות באיחוד שהיו באותה תקופה (אם כי ג'ון קווינסי אדמס קיבל אלקטור אחד).
ניצחון מוחלט של חמישים מדינות לא הושג מאז שהתקבלה המדינה החמישים לאיחוד, אם כי היו כמה ניצחונות שנחשבו מפליגים:
בבחירות לנשיאות שנערכו ב-1936 ניצח הנשיא המכהן, פרנקלין דלאנו רוזוולט בארבעים ושש מתוך ארבעים ושמונה מדינות והפסיד רק את מיין ואת ורמונט.
בבחירות לנשיאות ב-1972 הנשיא המכהן, ריצ'רד ניקסון הפסיד רק את מסצ'וסטס.
בבחירות לנשיאות 1984 רונלד רייגן הפסיד רק במדינת מולדתו של יריבו, מינסוטה.
גם ניקסון וגם רייגן הרפובליקנים הפסידו את מחוז קולומביה, שבו מאז חקיקת התיקון העשרים ושלושה לחוקה ב-1961, ניצחו רק מועמדים מטעם המפלגה הדמוקרטית.
כישלון האסטרטגיה

במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2008 ניסה ברק אובמה צורה של אסטרטגיית חמישים המדינות. בכך שניסה להביא מצביעים דמוקרטים ממדינות אדומות עמוקות וכדי לנסות להפוך אותן לכחולות. זה התבסס במידה רבה על פנייתו של אובמה בתקופת הפריימריז במדינות רפובליקניות מאוד, כמו דרום העמוק ומדינות המישורים הגדולים, עם זאת בספטמבר צמצמם אובמה את האסטרטגיה והחליט לנטוש את הקמפיינים שערך באלסקה ובדקוטה הצפונית וכן צמצם את גודל צוות הקמפיין שלו בג'ורג'יה ובמונטנה, וזאת מאחר שהבחירה של ג'ון מקיין בשרה פיילין בתור בת זוגו למירוץ הפכה את הזכייה של אובמה באלסקה לאפשרות בלתי סבירה, פיילין זכתה לתמיכה חזקה בדקוטה הצפונית, בסופו של דבר אובמה הצליח לזכות בווירג'יניה ובאינדיאנה, שתי מדינות שלא הצביעו למפלגה הדמוקרטית מאז 1964 ואף בצפון קרוליינה שהפעם האחרונה שניצח בה מועמד דמוקרטי הייתה בבחירות לנשיאות ב-1976.
ראו גם

החוף השמאלי
אמריקה הסגולה
אררט ירוואן

מועדון הכדורגל אררט ירוואן, שנוסד בשנת 1935, הוא אחד ממועדוני הכדורגל הנחשבים ביותר בארמניה. קבוצת הכדורגל ממוקמת בעיר ירוואן, בירת ארמניה.
לקבוצה אליפות ארמניה אחת ועוד אליפות אחת בברית המועצות, ארבעה גביעים ארמניים ושני גביעים סובייטיים.