אדוארד קולס
מושל אילינוי

ב-1822 התמודד קולס בבחירות למשרת מושל אילינוי. להפתעתו הרבה הוא ניצח בבחירות בהפרש קטן מאוד לאחר שהביס את נשיא בית המשפט העליון של אילינוי, ג'וזף פיליפס (בעל ברית של השופט ג'סי תומאס ותומך עבדות בולט בזכות עצמו, שבסופו של דבר שב לקנטקי), שופט בית המשפט העליון של אילינוי תומאס בראון (שהיה המועמד הסופי של סיעתו של ניניאן אדוארדס) ומפקד המיליציה המדינתית ג'יימס ב. מור. ביום הבחירות עזב קולס את אילינוי מתוך מחשבה שהוא הפסיד, ואת החדשות על ניצחונו הוא קיבל כאשר היה בווירג'יניה לצורך החלמה מדלקת המרה. בהתאם לכך הוא סידר את חשבונות משרד הקרקעות שהיה בניהולו בוושינגטון די. סי. ושב לאילינוי. הנשיא לשעבר מדיסון שלח לו חבילה בה היה פדומטר, עם פתק בו נכתב, "כשאתה מעומד להיות בעל כוונות להליכה בדרך ישרה, ועם צעדים מדודים, אני מאחל לך שתקבל את הפריט המצורף כסוג של כיוון שאני סמוך ובטוח שתבחר, וכאות להערכה שחשתי כלפיך במשך זמן רב".
נאום ההשבעה של קולס כלל קריאה ברורה לסיום העבדות באילינוי וביטול החוקים נגד השחורים, בנוסף לקריאה לביצוע עבודות ציבוריות, במיוחד תעלה שתקשר את הימות הגדולות, וסיוע לחקלאות ולחינוך. העבדות הייתה סוגיה חשובה באותה תקופה, שכן חוקת אילינוי הראשונה התירה עבדות רק בבריכות אידוי המלח ורק עד 1825. סיעת תומכי העבדות קיוותה לבטל את הסעיף הזה בחוקה ולהפוך את אילינוי למדינות עבדות כמו מיזורי. קריאתו האמיצה של קולס להפסקת העבדות הקשיחה את נחישותם והובילה למאמצי חקיקה חדורי מרירות שהחלו עם פרשת שאו-הריסון, שנגעה לשאלה אם מועמד תומך העבדות, שקיבל תמיכה מציבור הבוחרים ושהגיע ממיזורי, יכהן בבית הנבחרים המדינתי, או יריבו מתנגד העבדות. קולס הוביל את ההתנגדות להצעת החוק לאישור קיום משאל עם על קיום ועידה חוקתית נוספת, בהבינו שהיה זה ניסיון בלתי הוגן להפיכת העבדות לנוהג בעל מעמד חוקי יותר במדינה. לאחר שהחוק עבר, תרם קולס את כל משכורתו כמושל, 4,000 דולר, למערכה נגד משאל העם, והוביל ועדה של אזרחים מתנגדי העבדות, מנהיגים דתיים, וחברי בית הנבחרים המדינתי, שתרמו 1,000 דולר נוספים. הוא ובעלי בריתו פרסמו אז שפע של טיעוני שווא שהופצו על ידי תומכי העבדות. המאבק הפוליטי שנמשך 18 חודשים כלל שימוש בוועדות שפעלו בכל מחוז ובנואמים נודדים.
ב-2 באוגוסט 1824 דחה ציבור הבוחרים של אילינוי את ההצעה לקיום משאל עם בעד העבדות. באותה עת נבחר נציג אילינוי בבית הנבחרים של ארצות הברית, דניאל פופ קוק, שהיה מתנגד העבדות. על כל פנים, בסוף השנה סירבו המחוקקים תומכי העבדות לאשר את המינוי של קולס למזכיר המדינה של ידידו מתנגד העבדות מוריס בירבק. יתר על כן, סגן המושל אדולפוס האברד ניסה לבצע מחטף על משרת המושל מידי קולס בעת נסיעתו לווירג'יניה בסוף 1825, וגרם למבוכה נוספת, אף על פי שהאברד נוצח בבחירות למשרת המושל בשנה שלאחר מכן על ידי ניניאן אדוארדס. חוקת אילינוי הגדירה, כמו וירג'יניה, הגבלת כהונה שעל פיה לא יכלו מושלי המדינה להיבחר ליותר מכהונה רצופה אחת. לבסוף, הוגשה תביעה משפטית נגד קולס על ידי מתנגדים פוליטיים שלו במחוז מדיסון על כך שלא שילם את מס העבדים על עבדיו המשוחררים שנים קודם לכן, נמשכה כמה שנים, כולל פלפולים משפטיים מצדו של השופט תומך העבדות סמואל מק'רוברטס, עד אשר בית המשפט העליון של אילינוי פסק שהתשלום היה בלתי נחוץ. בנאום הפרידה שלו בתום כהונתו כמושל בדצמבר 1826 הזכיר קולס למחוקקי אילינוי את נאומיו הקודמים שבהם הוא האיץ בהם לבטל את העבדות ואת שרידיה, במיוחד מורשתה, במדינה החדשה, וכן את קריאותיו למימון כריית התעלה לימות הגדולות.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב קולס לזמן קצר לווירג'יניה, שם אמו נפטרה באביב אותה שנה. לאחר מכן הוא שב לחוותו באדוארדסוויל. הוא התמקד בפעילות חקלאית ועסקית, ובמקביל המשיך במסעותיו לווירג'יניה ולפילדלפיה לביקורים אצל משפחתו וידידיו, וכדי למצוא לעצמו בת זוג. ידידו, דניאל פופ קוק, נוצח ב-1826 על ידי יריבו תומך העבדות, וחברי בית הנבחרים המדינתי בחרו ביושב ראש הבית, תומך העבדות ג'ון מקלין, לכהן בשאריות תקופות כהונה בבסנאט של ארצות הברית ב-1824 וב-1829 (ציבור הבוחרים בחר בסופו של דבר באליאס קיין ובג'ון מקרקן רובינסון לאייש מושבים אלו בסנאט). ב-1831 התמודד קולס בפעם האחרונה על משרה ציבורית. כמועמד לבית הנבחרים של ארצות הברית, הוא התמודד נגד שמונה מועמדים, כולל תומכי העבדות, הדמוקרטים ג'וזף דאנקן (בעל בריתו של מזכיר האוצר ויליאם קרופורד) וסידני בריס (איש סיעתו של אנדרו ג'קסון במפלגה הרפובליקנית), והגיע למקום השלישי במירוץ. במשך כמה שנים הוא היה מחוץ לאורות הזרקורים בזירה הפוליטית, וסירב להזדהות עם אף אחת מהמפלגות. תחת זאת הוא קידם את סדר היום שלו מתקופת כהונתו כמושל ומתח ביקורת על קו המדיניות של הנשיא ג'קסון. אף על פי כן, קולס חש מתוסכל מתבוסתו הפוליטית, ושב למזרח. על כל פנים, ב-1835 אישרו מחוקקי אילינוי לקולס למכור איגרות חוב למימון מיזם התעלה שלו, אך מאחר שהם סירבו לאשר ערבות מדינה לאיגרות החוב, מכירתן התנהלה בעצלתיים.