stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העולם הבא
העולם הבא בספרות חז"ל

בספרות חז"ל, במשנה, בתלמוד ובמדרשים המושג "עולם הבא" מופיע מאות פעמים בהקשרים רבים ומגוונים. רק במשנה מושג זה מופיע למעלה משלושים פעמים. העולם הבא נתפש כמקום שבו האדם מקבל שכר על מעשיו הטובים בעולם הזה, שבו שעה אחת של קורת רוח שווה יותר מכל חיי העולם הזה.
מצד שני נאמר באותה משנה: "יפה שעה אחת בתשובה ומעשים טובים בעולם הזה מכל חיי העולם הבא", כי בעולם הזה ניתן לאדם לבצע שינוי ומהפך במעשיו ולהתעלות רוחנית, מה שאין כן בעולם הבא.
המשנה קובעת:
כל ישראל יש להם חלק לעולם הבא, שנאמר "ועמך כולם צדיקים, לעולם יירשו ארץ". ואלו שאין להם חלק לעולם הבא: האומר אין תחיית המתים, ואין תורה מן השמים, ואפיקורוס. הרמב"ם מרחיב את הדיבור בעניין זה בהקדמתו לפרק זה במשנה, וכן בספרו "משנה תורה", הלכות תשובה פרק ג.
פעמים רבות העולם הזה והעולם הבא מתוארים כשני עולמות הופכיים זה לזה. כך למשל, לעומת העולם הזה שמדומה לחושך ולילה העולם הבא מדומה לאור ובוקר. לעומת העולם הזה שמתואר כפרוזדור לטרקלין, העולם הבא מתואר כטרקלין עצמו. לעומת העולם הזה שמתואר כיבשה, העולם הבא מתואר כים. לעומת העולם הזה שנברא באות ה"א, העולם הבא נברא באות יו"ד. שמו המפורש של הקב"ה יהגה כפי שהוא בעולם הבא ולא בשם אדנות כפי שהוא נהגה בעולם הזה.
פעמים מושווה העולם הבא בספרות חז"ל לדברים אחרים:
העולם הבא נכלל בשלוש מתנות שנתנן הקב"ה לישראל על ידי ייסורים: תורה, ארץ ישראל והעולם הבא. שלשה דברים הם מעין העולם הבא: שבת, שמש ותשמיש. כשם שיש משהו ממיתה בשינה, ויש משהו מנבואה בחלום כך יש משהו מעולם הבא בשבת. על פי התלמוד, שלשה אישים הטעימם הקב"ה בעולם הזה מעין העולם הבא והם אברהם, יצחק ויעקב.
במספר רב של מקומות נראה בבירור שכוונת חז"ל לעולם התחייה ולא לעולם הנשמות שלאחר המיתה:
במשנה המוכרת והידועה "כל ישראל יש להם חלק לעולם הבא שנאמר: ועמך כולם צדיקים, לעולם יירשו ארץ, נצר מטעי, מעשה ידי להתפאר". בתלמוד אף נאמר כי חלוקת הארץ תהיה הרבה יותר אידיאלית ושלימה לעולם הבא ממה שנעשה בעולם הזה.
לעומת ימות המשיח שעליהם נאמר: "והיה אור הלבנה כאור החמה ואור החמה יהיה שבעתים כאור שבעת הימים", על העולם הבא נאמר: "וחפרה הלבנה ובושה החמה" (רש"י: מרוב נוגהם של צדיקים). כשם שימות המשיח מציאותם היא גשמית, כך גם העולם הבא צריך להיות כזה.
אף מהמדרש שבו מביאים ראיה על המתרחש בעולם הבא ממעמד הר סיני ניתן להוכיח תפיסה זו.
במשנה באבות ובתנא דבי אליהו משתמע בבירור שעולם הבא הוא העולם שאחרי תחיית המתים, וכך גם במדרש תנחומא, שם העולם הבא הוא העולם שאחרי ימות המשיח, שבו הקב"ה מופיע בכבודו בציון.
הצדוקים והבייתוסים האמינו שאין עולם הבא. באבות דרבי נתן נכתב שראשיתן של כתות אלו בשני תלמידים של אנטיגנוס איש סוכו שפירשו באופן מוטעה את אמירתו: "אל תהיו כעבדים המשמשים את הרב על מנת לקבל פרס, אלא היו כעבדים המשמשים את הרב שלא על מנת לקבל פרס", אך למעשה כוונתו הייתה שיש שכר למצוות בעולם הבא, שכר שיגדל אם המצוות לא יקויימו עבור שכרן.
העולם הבא על פי רס"ג

לדעת רס"ג הגמול של העולם הבא מתחיל עם תחיית המתים. לאחר התחייה יקבל כל אדם, בגופו ובנפשו יחד, את הגמול הראוי לו – הרשעים ייוסרו מהחום הגדול, וזהו הגיהנום; והצדיקים ייהנו מאותו מקור חום, וזהו הגן עדן.
העולם יהיה גשמי, אך באופן שונה מהעולם הזה. על אף שלאנשים יהיה גוף, הוא יהיה מושלם, כעין מצבו של אדם הראשון בגן עדן. מכיוון שגופו של האדם יהיה זך, והעולם יהיה עולם חדש, שבו החמה והלבנה יאירו בעוצמה לא רגילה, והרוע לא יהיה קיים, הגוף וכוחותיו לא יפריעו עוד לאדם לדבוק באלוהים. האנשים שיחיו בעולם זה יהיו נביאים, כל אחד לפי מעשיו ומדרגתו.
מרגע המוות ועד אז, הגופים מתכלים והנפשות ממתינות לבוא הגמול – של צדיקים גנוזות תחת כיסא הכבוד ושל רשעים משוטטות בעולם.
מלבד הרס"ג, דוגלים בתפיסה זו גם הראב"ד, הרמב"ן, הרב עובדיה מברטנורא, המהר"ל והרמח"ל.
העולם הבא על פי הרמב"ם

לדעת הרמב"ם הגמול של העולם הבא מתחיל מייד לאחר מות האדם – הגוף כלה, אך הנשמה, של מי שזוכה לכך, אינה כלה ונעלמת, אלא ממשיכה להתקיים לנצח. מצבה הוא תענוג רוחני מושלם שאינו פוסק, ואין מושג כלשהו בחיינו הגופניים בעולם הזה היכול לתארו באופן אמיתי. את גישתו זו מבסס הרמב"ם בעיקר על דברי התלמוד:
מרגלא בפומיה דרב (רש"י: דבר זה רגיל בפיו): [לא כעולם הזה העולם הבא], העולם הבא אין בו לא אכילה ולא שתיה ולא פריה ורביה ולא משא ומתן ולא קנאה ולא שנאה ולא תחרות, אלא צדיקים יושבין ועטרותיהם בראשיהם ונהנים מזיו השכינה, שנאמר: ויחזו את האלהים ויאכלו וישתו (שמות כ"ד י"א)
כאשר את הביטוי "יושבין ועטרותיהם בראשיהם" הוא מפרש כמשל בלבד.
בתפיסה זו של העולם הבא דוגלים גם רבי שלמה אבן גבירול וריה"ל, וכנראה שהיא רווחה ביהדות ספרד האנדלוסית.
לרמב"ם יש משנה סדורה גם לגבי שאר המרכיבים של תורת הגמול, אותה הוא מביע בפירוש המשנה (סנהדרין הקדמה לפרק "חלק" ובאיגרת תחיית המתים):
ימות המשיח – הוא זמן שבו תשוב המלכות לישראל. עם ישראל יזכה בתקופה זו לתקומה ולגדוּלה, אך חוקי הטבע לא ישתנו.
תחיית המתים – תחיית הצדיקים (ולא הרשעים) בזמן העתיד לבוא לחיות חיי אושר בעולם הזה. אבל בהכרח גם חייהם אינם נצחיים, אלא הם ימותו ורק נשמתם תישאר לעד.
גן עדן – מקום דָשֵן בכדור הארץ שיתגלה לאנושות בעתיד.
גיהנום – הצער שיפקוד את הרשעים בעולם הזה (או באמצעות חום השמש או באמצעות חום גופם).
לדעתו, עונשם הגדול של הרשעים הוא בכך שהם אינם זוכים להישארות הנפש, לה זוכים הצדיקים, והוא הכרת המוזכר בתורה.
ההטבה בעולם הזה או לחלופין הייסורים אינם, לשיטתו, הגמול הסופי על מעשיו של האדם, אלא אמצעי עזר לצדיקים בצדקותם והכשלה של הרשעים בדרכם הרעה.
הפולמוס מסביב לשיטת הרמב"ם

עוד בחייו של הרמב"ם, מייד לאחר פרסום כתביו, ספגה השקפתו בענייני הגמול ביקורת. דעתו על העולם הבא, המשייכת אותו לנשמות בלבד והמנתקת אותו מתחיית המתים, לא תאמה להשקפה המקובלת. הביקורת הראשונה הגיעה מכיוונו של ראש ישיבת בגדאד הרב שמואל הלוי והתפשטה בין יהודי תימן. נוצר אף רושם מוטעה שהרמב"ם כביכול איננו מאמין בתחיית המתים. דבר זה אילץ אותו להגיב באמצעות איגרת, שנשלחה לתימן, בה הוא מבאר באריכות וברגשות זעם את עמדתו. לימים היא זכתה לשם: "מאמר תחיית המתים".
בשלב מאוחר יותר הושמעה ביקורת דומה ברחבי העולם היהודי. המבקרים הידועים לנו הם: הראב"ד בהשגותיו למשנה תורה (הלכות תשובה פ"ח), רבי משה בר חסדאי מתקו בספרו "כתב תמים" (אוצר נחמד ח"ג ע' 89), רבי מאיר בן טודרוס הלוי אבולעפיה מטולידו (כתאב אלרסאיל, בריל תרל"א ע' לו; שו"ת יד רמ"ה ע' נה) והרמב"ן בספרו תורת האדם (שער הגמול). בעקבות כך, הרמ"ה אף ניסה לעורר את חכמי צרפת לנדות את כל מי שיקרא בספרי הרמב"ם, אבל לא זכה להיענות.
תורת הגמול של הרמב"ן

תיאור מפורט של העולם הבא, כמו של כל צורות הגמול, נמצא בספרו של הרמב"ן "שער הגמול" (שהוא הפרק האחרון של ספרו הגדול יותר – תורת האדם), בו הוא מעמיק לבאר סוגיה זו על פי המקורות הרבים שעמדו לרשותו – מקרא, תלמוד, מדרשים שונים ואף מקורות קבליים. שיטתו היא כעין סינתזה בין שיטת הרס"ג לבין שיטת הרמב"ם. הגמול מורכב משלושה שלבים:
בעולם הזה – הרשעים מקבלים את שכרם על מיעוט המעשים הטובים שעשו, והצדיקים נענשים על מיעוט העברות שעברו.
מייד לאחר המוות – גן עדן לנשמות הצדיקים וגיהנום לנשמות הרשעים. בשנים עשר החודשים הראשונים נשמת הצדיק קשורה לגן עדן הגשמי, המצוי בעולם הזה, ורק לאחר מכן היא מתעלה ליהנות מגן העדן העליון – הרוחני. וכן נשמת הרשע נידונת באש גיהנום במשך שנים עשר חודש ולאחר מכן, כיוון שנתכפרו עוונותיה, היא מועברת לגן עדן. רק נשמות שהורשעו באופן חמור במיוחד, מתייסרות בגיהנום לנצח.
בעולם הבא, המתחיל עם תחיית המתים – גם שם יתעדנו הצדיקים בהיותם בגופם בגן עדן הגשמי ("גן עדן התחתון"), והרשעים יידונו בגיהנום (החכמים נחלקו לגבי מקור החום בו: יש אומרים שהוא חום השמש, ויש אומרים שהוא החום הנוצר בגופם של הרשעים).
עניין מיוחד שהרמב"ן מתמודד איתו, בתורת הגמול שלו, הוא הקשר בין ה"רוח" ובין ה"גשם". לדוגמה: כיצד גן עדן גשמי, הנמצא בעולם הזה, מסב תענוג רוחני לנשמה לאחר מות האדם, או לחלופין כיצד אש גיהנום מסבה צער לנשמה. וכן כיצד הגוף לאחר תחיית המתים יתענג בתענוג רוחני ומה מקומו ומה צורך בו בעולם הבא שאין בו אלא תענוג רוחני נצחי.
הרמב"ן מסכם את שיטתו: "כל אלו דברים ברורים, שהעולם הבא האמור בכל מקום, אינו עולם הנשמות והשכר המגיע להם מיד אחרי המיתה, אלא עולם שעתיד הקדוש ברוך הוא לחדשו לאחר ימות המשיח ותחיית המתים" (רמב"ן, שער הגמול).
באותו עניין, בתוספת לברכת יוצר של שבת, לפני הקטע "אל אדון", נאמר: "אין ערוך לך ה' אלוקינו בעולם הזה, ואין זולתך מלכנו לעולם הבא, אפס בלתך גואלנו לימות המשיח, ואין דומה לך מושיענו לתחיית המתים". לפי דעת הפייטן הזה (שזמנו אינו ידוע בבירור אבל כנראה קדם לרמב"ן לפחות) ימות המשיח הם המשכו של העולם הזה, כדברי התלמוד. לפי דעה אחת, אין בין העולם הזה לימות המשיח אלא שעבוד גלויות בלבד, כלומר חוקי הטבע ימשיכו, ואף לא יחדל אביון מקרב הארץ כמבואר שם, אלא זו בלבד שעם ישראל לא יהא משועבד לאומות העולם. בין העולם הזה לימות המשיח הוא תקופת העולם הבא, דהיינו מקום השכר והעונש לנשמות בזמן המתנתן לתחיית המתים, והתקופה הסופית היא תחיית המתים, שבה יחיה הגוף עם הנפש באוטופיה מושלמת.
ראו גם

עולם המתים
חיים לאחר המוות
תחיית המתים
קוניטרה

ערך זה עוסק בעיר בסוריה. אם התכוונתם למחוז, ראו .
ערך זה עוסק בקוניטרה הישנה. אם התכוונתם לקוניטרה החדשה, ראו .
| --- | --- |
קוניטרה, שנת 2001
קוניטרה, שנת 2001
 מדינה / טריטוריה:  סוריה סוריה – דה יורה ישראל ישראל – דה פקטו
 מחוז:  מחוז קוניטרה
 נפה:  נפת קוניטרה
 חבל ארץ:  רמת הגולן
 מושל:  נוואף עבוד אל-פארס
 תאריך ייסוד:  1000 לספירה
 גובה:  1,010 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  153 (2004)
  ‑ במטרופולין:  4,318 (2004)
 קואורדינטות:  33°07′N 35°49′E﻿ / ﻿33.117°N 35.817°E﻿ / 33.117; 35.817
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.esyria.sy/equnaytra/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סוריה מוגדלת) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהקוניטרה(למפת סוריה רגילה) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהקוניטרה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
הרחוב הראשי בקוניטרה. ברקע נראה הר אביטל
קוניטרה, 1967
קוניטרה (בערבית: القنيطرة) היא עיר רפאים ברמת הגולן, על צומת הדרכים שבין הציר שמוליך מגשר בנות יעקב לדמשק והכביש שמוליך מדרום הגולן למסעדה, סמוך לקו הפסקת האש בין ישראל לסוריה. העיר הייתה מרכזה של נפת קוניטרה שבמחוז קוניטרה בדרום מערב סוריה.
במלחמת ששת הימים כבש צה"ל את העיר, והיא הייתה בשליטת ישראל עד מלחמת יום כיפור. לאחר מכן, בשנת 1974, היא הועברה לידי סוריה. קוניטרה מעולם לא שוקמה; במקום זאת נבנתה צפונית מזרחית לה העיר קוניטרה החדשה.
העיר נכבשה על ידי ישראל במסגרת מבצע חץ הבשן כחלק ממלחמת חרבות ברזל.
היסטוריה

משמעות השם קוניטרה בערבית היא "גשר בנוי קשתות קטנות". ככל הנראה התקיים במקום יישוב עוד בתקופה הרומית ומסופר שפאולוס עבר בו בדרכו לדמשק. חשיבותה של העיר נבעה ממיקומה על אחת הדרכים שהובילו מערי המזרח, כמו דמשק, לחופי הים התיכון ולארץ ישראל.
האזכור הכתוב הראשון של העיר נמצא בתיאורם של נוסעים אנגלים אשר עברו דרכה בדרך מדמשק לארץ ישראל בשנת 1600, אשר כתבו:
...והתאכסנו באכסניה טובה ונהנינו לשוטט בשוק הסמוך הנה והנה. מקוניטרה המשכנו דרכנו בנוף נהדר והדרך קשה, ושבעתיים קשים הם האנשים המתגוררים בסביבה. הם מתחבאים בין הסלעים, מזוינים באלות ברזל ודרשו מאתנו כופר מס גולגלות ושילמנו להם...
היסטוריה > המאה ה-19

מיקומה של קוניטרה משך גורמים נוספים מלבד סוחרים ונוסעים, ובשנת 1815 נוסע שעבר בעיר כתב על מסעותיו ותיאר אותה כעיר חרבה אחרי שהצבא העות'מאני עבר בה בדרך למצרים.
העיר המודרנית קוניטרה ומספר כפרים סמוכים הוקמו על ידי מתיישבים צ'רקסים, בעידודם של השלטונות העות'מאנים לאחר 1878.
הטמפלר הגרמני גוטליב שומאכר כתב ב-1888 שהעיר כללה כ-260 מבני בזלת בנוים בקפידה ומנתה כ-1,300 תושבים, צ'רקסים ברובם.
בספרו "אלטנוילנד" (1902), כלל בנימין זאב הרצל במדינה היהודית האוטופית שלו את "מחוז הגולן", בו מובילה רכבת חשמלית נוסעים מתחנה בחוף המזרחי של הכנרת אל העיר קוניטרה, שהיא בעלת חשיבות בהיותה צומת מסילות ברזל של עבר הירדן המזרחי ומרכז מסחרי חשוב.
היסטוריה > המאה ה-20

ב-28 בספטמבר 1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נכבשה העיר בידי כוחות אוסטרלים מן האנזא"ק. לאחר מכן הייתה קוניטרה חלק מהמנדט הצרפתי בסוריה, ובמהלך מלחמת העולם השנייה, ב-1941 כאשר צרפת הפכה למדינה נאצית כבושה, כבש הצבא הבריטי את קוניטרה במסגרת השתלטותו על סוריה. אולם כוחות של וישי חדרו חזרה לקונייטרה וכוחות בעלות הברית כבשו אותה שוב.
כאשר סוריה קיבלה עצמאות ב-1946, העיר שימשה כמרכז סחר ואדמיניסטרציה וכמוקד תרבותי חשוב במרכז הגולן הסורי. ב-23 במאי 1948 הפציץ את העיר חיל האוויר הישראלי. בעיר ישבה מפקדת החזית הישראלית של הצבא הסורי, מפעלים צבאיים ובתיהם של חיילים סורים רבים אשר שירתו לאורך הגבול עם ישראל. לפני מלחמת ששת הימים התגוררו בעיר כ-20,000 בני אדם.
היסטוריה > כיבוש על ידי ישראל

קוניטרה נכבשה על ידי כוחות צה"ל ב-10 ביוני 1967, היום האחרון של מלחמת ששת הימים, וכמעט כל תושביה עזבו. במפקד שנערך ברמת הגולן ב-11 באוגוסט 1967 נמצאו בעיר 300 תושבים, מתוך כ-20,000 תושבים שגרו בעיר לפני המלחמה. באפריל 1968 דווח שבית הספר היחיד בקונייטרה נסגר בגלל מיעוט תלמידים שכן בכל העיר יש רק כ-50 נפשות. שבועות אחדים לאחר תום הקרבות התיישב במבני העיר הנטושים גרעין שהקים במקום את קיבוץ גולן, ששמו שונה אחר כך למרום גולן. ב-1972 עבר הגרעין למיקומו הנוכחי ממערב לעיר.
במלחמת יום כיפור קוניטרה נכבשה שוב לתקופה קצרה על ידי כוחות סורים. פלוגה של סיירת אגוז ששהתה בקוניטרה בפעילות של מארבי לילה עם קומנדקרים ונשק קל לא פונתה למרות הידיעות המוקדמות על פרוץ המלחמה. ההפגזה הפתאומית גרמה להימלטות הפלוגה לבונקר סמוך ולכן, עם כיבוש קוניטרה על ידי הסורים, הייתה הפלוגה לכודה בבונקר. החיילים שקלו מעשה התאבדות אם הסורים שהיו מסביב יחדרו לבונקר. הם הצליחו להימלט ביום שני בבוקר והותירו מאחור שני הרוגים – מתי (מתתיהו) בן זכריה ואופיר פלנטר.
לאחר מכן קוניטרה שבה ונכבשה על ידי צה"ל. במהלך הקרבות הוחרבו חלקים מהעיר, לטענת הסורים וועדה מיוחדת של האומות המאוחדות, בכוונת זדון, בעוד שלטענת מקורות ישראלים, הדבר נעשה עקב צרכים צבאיים.
היסטוריה > כיבוש על ידי ישראל > המסירה לסורים

במסגרת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה הועברה קוניטרה לסוריה כשטח מפורז סורי בפיקוח האו"ם. במטרה למנוע את מסירת העיר לסורים התמקם ב־27 באפריל 1974 גרעין של קשת בקוניטרה, אולם לאחר כ-40 יום במהלכם שהו בבונקר בעיר, עזב הגרעין את העיר וב־31 במאי 1974 הועברה קוניטרה לסורים.
בהסכם התחייבו הסורים ליישב את העיר, אולם העיר לא שוקמה והיא עדיין הרוסה ונטושה ברובה הגדול. הסורים הקימו ישוב חדש בשם "קוניטרה החדשה" קילומטרים אחדים מצפון מזרח לעיר. כיום מופעל בסמוך לעיר מעבר קוניטרה בין ישראל לסוריה, המשמש בעיקר לצורכי האו"ם ולצורכי האוכלוסייה הדרוזית ברמת הגולן ובסוריה.
מפקדת הצבא הסורי בקוניטרה נשארה בידי ישראל.
ראו גם

ההתיישבות הצ'רקסית ברמת הגולן
קרב עמק הבכא
הערות שוליים

↑  מתוך; The travels of foure Englishmen and a preacher, W. Biddulph, 1609, מצוטט בספר גולן וחרמון, זאב וילנאי, הוצאת המקור, 1970
↑  גולן וחרמון, זאב וילנאי, הוצאת המקור, 1970.
↑  תיאודור הרצל, אלטנוילנד, ספר רביעי, פרק ו.
↑  לא נוכל עוד להמנע מקרבות ממש!, הַבֹּקֶר, 18 ביוני 1941
↑  מטוסינו הרעישו מטרות בסוריה, דבר, 24 במאי 1948
↑  יואל דר, מיפקד אוכלוסין נערך אתמול ברמת הגולן, דבר, 11 באוגוסט 1967
↑  ביה"ס בקוניטרה נסגר מחוסר תלמידים, דבר, 8 באפריל 1968
↑  Report of the Special Committee to Investigate Israeli Practices Affecting the Human Rights of the Population of the Occupied Territories", United Nations General Assembly Resolution 3240, 29 November 1974, A/RES/3240, unispal.
↑  חייל חיל ההנדסה הישראלי, ישראל רחמים, כתב בספרו האוטוביוגרפי "דקות ספורות" (קווים הוצאה לאור, 2008, עמ' 70) כי לאחר מלחמת יום הכיפורים הוטלה על יחידתו ”מטלה... להרוס את המבנים הגבוהים של העיר הסורית, שהפריעו לתצפיות שביצעו כוחותינו. בסיומה הפכו כרבע מבנייני העיר, שעמדו נטושים מאז 1967, לערימות אבנים מפויחות.”
קונייטרה ההרוסה. מאחוריה קוניטרה החדשה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540333405171  GND: 4273948-2 
בית החולים "גולן" בקוניטרה
קורבן התמיד

קורבן תָּמִיד הוא קורבן עולה הבא כקורבן ציבור שהוקרב בבית המקדש פעמיים בכל יום, אחד בבוקר ואחד בין הערביים.
קורבנות התמיד מהווים פתיחה וסיום של המלאכה בבית המקדש: אין מקריבין קורבנות לפני תמיד של שחר ולא לאחר תמיד של בין הערביים. יוצא דופן הוא קורבן פסח, המוקרב לאחר תמיד של בין הערביים.
מקור

הציווי על קרבנות התמיד מופיע בתורה פעמיים, בפרשת תצוה ובפרשת פינחס:
וְאָמַרְתָּ לָהֶם זֶה הָאִשֶּׁה אֲשֶׁר תַּקְרִיבוּ לַיהוָה כְּבָשִׂים בְּנֵי שָׁנָה תְמִימִם שְׁנַיִם לַיּוֹם עֹלָה תָמִיד. אֶת הַכֶּבֶשׂ אֶחָד תַּעֲשֶׂה בַבֹּקֶר וְאֵת הַכֶּבֶשׂ הַשֵּׁנִי תַּעֲשֶׂה בֵּין הָעַרְבָּיִם ... עֹלַת תָּמִיד הָעֲשֻׂיָה בְּהַר סִינַי לְרֵיחַ נִיחֹחַ אִשֶּׁה לַיהוָה.
יחד עם התמיד מצווה להקריב מנחת סולת ולנסך יין, בדומה לקרבנות אחרים.
זמן השחיטה

קורבן תמיד של שחר נשחט לכתחילה בתחילת הבוקר, מעט לפני הנץ החמה, כאשר כבר יש מעט אור בשמיים,. בדיעבד ניתן להקריבו עד סוף ארבע שעות זמניות.
זמנו של קורבן תמיד של בין הערביים מתחיל מעט לאחר אמצע היום, בשעה שש וחצי, כאשר השמש מתחילה לנטות ממרכז השמיים לצד מערב, וניתן להקריבו עד השקיעה.
בדרך כלל התמיד של בין הערביים היה נשחט בשעה שמונה וחצי וקרב בתשע וחצי, כדי להשאיר זמן נוסף להקרבת נדרים ונדבות לפני הקרבת התמיד שחותם את קורבנות היום. בערב פסח הייתה מוקדמת הקרבת התמיד לשבע וחצי (או כשחל בערב שבת, לשש וחצי), כדי להשאיר זמן להקרבת קורבן פסח לאחר הקרבת התמיד. לפי חלק מהדעות, גם בשבת הייתה מוקדמת הקרבת התמיד, כיוון שבשבת לא ניתן להקריב נדרים ונדבות.
אף על פי שלא מתחילים להקריב קרבנות לאחר תמיד של בין הערביים, ניתן להמשיך כל הלילה להקטיר איברים של קרבנות שדמם נזרק קודם הקרבת התמיד.
סדר ההקרבה > תמיד של שחר

על מנת לבחור בכוהנים שיעסקו בעבודות השונות הנעשות בכל יום במקדש נערכו מדי יום ביומו "פייסות", הגרלה באמצעות עמידה במעגל וסיבוב בין האנשים עד למספר מסוים.
סדר ההקרבה > תמיד של שחר > שחיטה וזריקה

לאחר הפייס השני מביאים מלשכת הטלאים כבש שבוקר ממום ארבעה ימים מראש, מבקרים אותו עוד פעם ומביאים אותו אל הטבעות. את התמיד של שחר שוחטים בטבעת השנייה מדרום, בשורת הטבעות המערבית. לפני השחיטה משקים את התמיד כדי שיהיה קל להפשיט אותו. לאחר השחיטה, מקבלים את דמו של הקרבן, זורקים אותו על המזבח שתי מתנות שהן ארבע, ואם נשאר דם, שופכים אותו על היסוד הדרומי של המזבח.
סדר ההקרבה > תמיד של שחר > הקרבה

לאחר זריקת הדם מפשיטים את התמיד, ומנתחים אותו את הנתחים מוסרים לששת הכהנים שזכו בהולכת האיברים לכבש המזבח, וביחד עם הכהנים שזכו בהולכת הנסכים ומנחת החביתין הם מוליכים אותם לכבש. נחלקו תנאים באשר לסדר הקרבת האיברים:
| סתם משנה | בן עזאי | רבי יוסי | רבי עקיבא | רבי יוסי הגלילי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
הראש והרגל
| שתי הידיים | החזה והגרה | העוקץ והרגל | שתי ידיים | החזה והגרה |
| העוקץ והרגל | שתי ידיים | שתי דפנות | החזה והגרה | שתי הדפנות |
| החזה והגרה | שתי דפנות | שתי הידיים | שתי דפנות | העוקץ והרגל |
| שתי הדפנות | העוקץ והרגל | החזה והגרה | העוקץ והרגל | שתי הידיים |
הקרבים
הכהנים מניחים הכל על הכבש, מולחים את אברי הקרבן והולכים להתפלל. אחרי התפילה, מעלים הכהנים את האיברים מהכבש למזבח, וזורקים אותם אל המערכה הגדולה. לאחר מכן מולחים את מנחת הנסכים ומקטירים אותה, מולחים את מנחת החביתין ומקטירים אותה, ומנסכים את היין. במקביל לניסוך היין שרים הלויים את שיר של יום.
סדר ההקרבה > תמיד של בין הערביים

הקרבת תמיד של בין הערביים זהה כמעט לחלוטין לתמיד של שחר, חוץ מכך ששוחטים אותו בטבעת השנייה מדרום בשורה המזרחית על מנת שיישחט נגד השמש.
עשה דהשלמה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
התמיד על הר סיני ולדורות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
סדר הקרבת קורבן התמיד מתואר במשנה במסכת המוקדשת לכך בסדר קודשים ונקראת על שמו - מסכת תמיד.
תפילות כנגד התמיד

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לדעת ר' יהושע בן לוי, התפילות נתקנו כנגד הקרבנות: תפילת שחרית נתקנה כנגד תמיד של שחר, ותפילת מנחה נתקנה כנגד תמיד של בין הערביים. דבר זה מתבטא בזמני התפילות: תפילת שחרית זמנה עד ארבע שעות, ותפילת המנחה זמנה משש שעות וחצי בדיעבד (מנחה גדולה) ולכתחילה מתשע שעות וחצי (מנחה קטנה).
ביאורים

↑  במשנה מתואר שעל חומת בית המקדש היה מוצב צופה שפניו למזרח, וכשהוא היה מודיע שהאירו השמים, היו שוחטים את התמיד
↑  בשיטת השעות הזמניות, הזמן בין הזריחה לשקיעה ("היום") מחולק ל-12 חלקים שווים, שכל אחד מהם נקרא שעה. למשל: סוף ארבע שעות (או: השעה 4) היא שליש היום.
↑  התלמוד דורש מהמילים "בין הערביים" שזמן שחיטת התמיד הוא "מעידנא דמתחיל שמשא למערב", וראה פירוש רש"י שם
↑  זהו המצב מעיקר הדין. מדרבנן גזרו להקריב רק עד חצות.
↑  שגילו לכתחילה מבן שלושים יום ועד שנה, ובדיעבד כשר מגיל שמונה ימים.
↑  הסיבה לכך היא כדי שהתמיד ישחט נגד השמש (שבבוקר באה ממזרח).
↑  בניגוד לקורבנות רגילים, שבהם ניתן לחלק את הקורבן לכמה חלקים שרוצים, את קרבנות הציבור מחלקים לנתחים קבועים שאותם לוקחים ששה כהנים (כאשר מקריבים כבש. בקרבנות אחרים המספר גבוה יותר). הנתחים הם הראש והרגל (האחורית הימנית), שתי הידיים (הרגלים הקדמיות) העוקץ (החלק האחורי העליון) והרגל (האחורית השמאלית), החזה (החלק הקדמי של בטן הכבש) והגרה (הגרון עם הריאות והלב), שתי הדפנות (חלל הבטן) והקרביים (מערכת העיכול)
.
עניבה

עניבה קשורה בקשר וינדזור
קשר חצי וינדזור עם גומה
עניבה היא פריט ביגוד הנכרך בתוך הצווארון ומהודק בקשר לצוואר. כיום העניבה היא פריט לבוש הנועד לכבד את העונד אותה.
בתרבות המערב, העניבה נחשבת כפריט לבוש ייצוגי ומכובד, ועל-כן היא משמשת לעיתים קרובות כחלק מלבוש רשמי, כגון חליפת עסקים, מדי עבודה (בקרב מלצרים ודיילים, למשל) ולעיתים גם כחלק ממדי צבא או משטרה. העניבה נחשבת לפריט לבוש גברי בעיקרו, אם כי גם נשים עונבות עניבות.
ההיסטוריה של העניבה

גברים ונשים לאורך ההיסטוריה ענדו על צווארם מיני צעיפים וקישוטים שונים. עם זאת, את תחילת השימוש בעניבה כפי שהיא מוכרת לנו היום מייחסים למלחמת שלושים השנים. שכירי החרב הקרואטים בצבא צרפת לבשו צעיפים לצווארם; יש הטוענים שמטרת הצעיף הייתה לקינוח הפה בעת האכילה או להגנה על החולצה מפני כתמים, ויש הטוענים שמטרת הצעיף הייתה לניגוב הזיעה. מכל מקום, תושבי פריז התלהבו מהמראה החדש ובמהרה פשטה אופנת צעיפי הצוואר, לנשים ולגברים, בכל רחבי אירופה. המילה עניבה בצרפתית (קְרַווָאט) ובשפות אירופאיות נוספות התפתחה מהמילה "קרואטים". מאופנה זו התפתחו סוגי העניבות השונים המוכרים לנו כיום. שימוש בעניבה כלבוש רשמי כחלק מחליפה קיים החל מסוף המאה ה-19.
ההיסטוריה של העניבה > עניבת עניבה עם חליפה

עניבת העניבה תלויה במידה רבה בטעמו האישי של העונב. עם זאת, קיימים מנהגים כללים בתרבות המערב באשר לעניבת העניבה.
צבע: העניבה אמורה להיות כהה יותר מצבע החולצה. צבע הרקע של העניבה אמור להיות שונה מצבעה של החולצה, בעוד שצבע הדוגמה שעליה אמורה להכיל את צבע החולצה וליצור רצף של צבע. רצוי ליצור רצף של צבע בין צבע החליפה לבין צבע העניבה והחולצה. עבור לבוש שמרני, עדיפות עניבות שעליהן דוגמאות לא צעקניות, אף ששאלת "צעקנותה" של עניבה ניתנת לפרשנות רחבה ומגוונת. בשלהי שנות ה-90 ובתחילת המאה ה-21, רווח המנהג להתאים את צבע העניבה לצבע החולצה ואפילו ללבוש עניבה בהירה יותר מצבע החולצה, בדרך כלל באירועים רשמיים. כך למשל, נהוג ללבוש חולצה בצבע תכלת עם עניבה בצבע כחול.
קשר עניבה: קשרי העניבה הנפוצים ביותר הם קשר ארבע ביד, קשר חצי וינדזור, קשר וינדזור (המכונה אף וינדזור כפול, או קשר אנגלי) וקשר שלבי. בדרך כלל, שלושת סוגי הקשרים הראשונים הם המתאימים ביותר ללבישת חליפה על פי הנוהג הקיים. הקצה התחתון של חלקה הרחב של העניבה, זה הנמצא מקדימה, יכול להיות בין אזור הטבור לבין מעט מתחת לקו החגורה, ואילו הקצה התחתון של חלקה הצר של העניבה, החלק הקרוב יותר לגוף, אסור שיבלוט מעבר לחלק הרחב. עניבה אמורה להיקשר כך שתיווצר גומה בדיוק תחת הקשר.
עניבת פרפר: עניבת פרפר תמיד הייתה אלטרנטיבה ללבישת עניבה מסורתית ואף קדמה לה היסטורית. יש הרואים בלבישת עניבת פרפר לבוש רשמי יותר מאשר עניבה מסורתית, במיוחד עם חליפה. לבישת עניבות פרפר עם חליפות הייתה אופנתית בשנות ה-80, אף שמיעוט מן הגברים נהגו להתלבש כך. אצל נשים נהוגות עניבות פרפר גדולות יותר. הבד ממנו תפורה עניבת פרפר זהה בדרך כלל לבדי עניבות מסורתיות.
אלטרנטיבות: בשנות ה-60 רווחה האופנה, לגברים ונשים גם יחד, ללבוש צעיף עם חליפה כשהוא קשור בקשר עניבה, בין מתחת לצווארון החולצה, או בתוך החולצה. סגנון לבוש זה החל להיעלם בשנות ה-70 ושב לאופנה בשנות ה-90, בעיקר לנשים.
סוגי עניבות

קיימים סוגים רבים ושונים של עניבות. כמה מהבולטים בהם הם:
קשר ארבע ביד: סוג העניבה הנפוץ והמקובל ביותר כיום. עניבה ארוכה, בעלת קצה אחד רחב וקצה אחד צר. כשהיא קשורה כהלכה, הקצה הרחב מכסה את הקצה הצר. השם מתייחס לנהג כרכרה הנוהג ארבעה סוסים ביד.
עניבת פרפר: עניבה קצרה, שבה שני הקצוות נקשרים יחד לצורת פרפר (ומכאן שמה).
עניבת אסקוט: עניבה בעלת שני קצוות רחבים, המוטלים זה לצד זה כאשר היא קשורה.
עניבת בולה: עניבה צרה במיוחד, המהודקת לא באמצעות קשר אלא באמצעות תפס מתכת. פופולרית בעיקר במדינות דרום ארצות הברית.
עניבת קראבאט: עניבת צעיף מסורתית, רחבה וקצרה.
בנוסף, קיימות גם "עניבות דמה", שאינן מצריכות קשירה, אלא נצמדות לצווארון באמצעות קרסים.
עניבה ביהדות החרדית

יהודים חרדים השייכים למגזרים הליטאי והספרדי וכן בקרב חסידי חב"ד עוטים עניבה בשבתות בימים טובים ובשמחות. הרבה רבנים וראשי ישיבות השייכים למגזרים אלו נוהגים לענוב עניבות גם בימות החול.
לעומתם, בקרב החסידים והפרושים פריט לבוש זה נחשב ללבוש מודרני, החורג ממנהגי הלבוש ומצורות הלבוש החסידיות, המקפידות לשמר את הלבוש היהודי האותנטי הקדום. בחסידות גור, למשל, מודגש מעמדה של העניבה כפריט גנדור בורגני שיש להסתייג ממנו, והיא מכונה בלעג, ככל הנראה על שם צורתה, בכינוי דג מלוח. עם זאת, גם בעולם החסידי ישנם יוצאי דופן. כך, לדוגמה, אדמו"רים בני שושלת רוז'ין נוהגים לענוב עניבה שחורה, הנחשבת, בחצרות השייכות לשושלת זו, לחלק מלבושו הייחודי של האדמו"ר. בעבר רווח שימוש בעניבות גם אצל חסידי קרלין, אולם כיום, גם בחצר זו, רק האדמו"ר ובני משפחתו הקרובה נוהגים לענוב עניבה.
הרב מנחם מנדל שניאורסון נהג לענוב בקביעות עניבה שחורה, ואמר כי נוהג כך ע"פ מנהגו של חמיו. בעקבותיו גם רבנים חב"דיים ושלוחי חב"ד רבים נוהגים לענוב עניבה.