stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פייסל אל-קאסם
הערות שוליים

↑  ما هي ديانة فيصل القاسم - اطرح سؤالاً عبر الإنترنت في المملكة العربية السعودية | اطرح سؤال لتحصل على إجابة اونلاين | إسالنا, www.isalna.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2005018795  VIAF: 68333836   WorldCat (עם VIAF): 68333836
פלאפל אוריון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מסעדה 
 על שם:  קולנוע אוריון
 כתובת:  הרצליה 14 
 מיקום:  חיפה 
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  שלמה סופנזון, חסאן בסטוני
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1949
 תאריך פתיחה רשמי:  1949 
 קואורדינטות:  32°48′46″N 34°59′36″E﻿ / ﻿32.812649706234°N 34.993205482894°E﻿ / 32.812649706234; 34.993205482894
  (למפת חיפה מוגדלת) פלאפל אוריון(למפת חיפה רגילה) פלאפל אוריון(למפת הגליל המערבי רגילה) פלאפל אוריון(למפת הגליל המערבי מוגדלת) פלאפל אוריון
 
פלאפל אוריון היא פלאפליה ברחוב הרצליה 14 בשכונת הדר הכרמל שבחיפה, הפועלת במקום מאז שנת 1949.
מקור השם

הפלאפליה נפתחה ממול לקולנוע אוריון, שנסגר במהלך השנים ושטחו הוסב למגרש חניה, והיא נקראה על שמו של בית הקולנוע השכן. עסקים נוספים בסביבה נושאים אף הם את השם אוריון.
היסטוריה

פלאפל אוריון נוסד בשנת 1949[דרושה הבהרה] על ידי שלמה סופנזון, ניצול שואה, יחד עם חסאן בסטוני. חסאן הוא כדורגלן שעבר במועדון הכדורגל מכבי חיפה ומבין הערבים הראשונים בנבחרת ישראל בכדורגל. הוא שיחק במכבי חיפה גם בעונת 1966/1968 בליגה הלאומית, שבה הוכתרה הקבוצה כ"אלופת החורף" של שנת 1967.
בשנת 1961 רכשו בני משפחת בסטוני, חסאן חוסני וחסון, את הבעלות על המקום.
במהלך השנים נפתחו סניפים נוספים של הפלאפליה במקומות שונים בחיפה, רובם מנוהלים על ידי בני משפחת בסטוני, או שכירים לשעבר של הסניף הראשי.
הערות שוליים

↑  Flafel Orion פלאפל אוריון, STORY, פייסבוק, ‏15 במרץ 2020
↑  הסיפור מאחורי פלאפל אוריון, באתר NOWTV
1 2  אביחי ברוך ורותם דרוב‏, שמחת זקנתי, באתר וואלה, 14 בינואר 2007
↑  ליאב נחמני, עוד נחזור להיות אימפריה, באתר ישראל היום, 28 בנובמבר 2014
פייסל בן פרחאן אאל סעוד

הנסיך פייסל בן פרחאן בן עבדאללה בן פייסל בן פרחאן אַאל סעוד (בערבית: فيصل بن فرحان آل سعود; נולד ב-1 בנובמבר 1974, פרנקפורט) הוא דיפלומט ופוליטיקאי סעודי ובן למשפחת בית סעוד, המשפחה השלטת בערב הסעודית. הנסיך פייסל מכהן כשר החוץ של ערב הסעודית, מינוי מ-23 באוקטובר 2019 בצו מלכותי מטעם המלך סלמאן. כמי שנולד בפרנקפורט, גרמניה ובילה חלק מילדותו ונעוריו שם, הוא דובר גם גרמנית שוטפת. פרחאן נחשב מקורב ליורש העצר מוחמד בן סלמאן.
תחילת דרכו וקריירה פוליטית

הנסיך פייסל הוא בן למשפחת בית סעוד, השלטת בערב הסעודית. הוא בנו של הנסיך פרחאן. הוא נולד ב-1 בנובמבר 1974 בגרמניה והתחנך בארצות הברית. שימש כיועץ בשגרירות ערב הסעודית בארצות הברית בין השנים 2017–2019.
פייסל מילא תפקידים בכירים בחברות סעודיות ובין-לאומיות, בעיקר בתחום החלל ומגזר הנשק. הוא היה, לפחות עד מינויו לשגריר בגרמניה, חבר הנהלת חברת הנשק של התעשיות הצבאיות של ערב הסעודית (SAMI). לאחר מכן עבד בשגרירות ערב הסעודית בארצות הברית.
כמומחה בתעשייה הביטחונית, הוא עמד גם בראש מיזם משותף אמריקאי וסעודי עם חברת התעופה והחלל בואינג. הנסיך פייסל שימש גם כיועץ לבית הדין המלכותי בסעודיה.
בנובמבר 2017 החזירה ערב הסעודית את שגרירה בגרמניה, ח'אלד בן בנדר בן סולטאן אַאל סעוד, במחאה על הצהרתו של שר החוץ הגרמני זיגמר גבריאל. גבריאל ביקר את השפעתה הפעילה של הממלכה על קבוצת הכוח הפוליטית בלבנון. לאחר כמעט שנה של משבר דיפלומטי והיעדר שגריר, שלחה ערב הסעודית את שגרירה חזרה לברלין, ולאחר מכן הוחלף על ידי פייסל בן פרחאן. מתנגדי המשטר בערב הסעודית המתגוררים בגרמניה לא היו מרוצים מהמינוי של פרחאן. מתנגד השלטון חאליד בן פרחאן אאל-סעוד, קרוב משפחה רחוק של השגריר העתידי, חשש שהדיפלומט יכול גם ללחוץ על נציגי האופוזיציה. הוא אמר לרדיו דויטשה ולה שהוא לא פוסל כי פייסל בן פרחאן נשלח לגרמניה כדי לרדוף אחר האופוזיציה הסעודית בגרמניה. ב-27 במרץ 2019 מונה לשגריר ערב הסעודית בגרמניה, וב-23 באוקטובר 2019 מונה לשר לענייני חוץ של ערב הסעודית.
ב-19 באוגוסט 2020 אמר הנסיך פייסל כי ערב הסעודית רואה בחיוב את בהסכם השלום בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות, אך סעודיה לא תסדיר את היחסים עם ישראל עד שייחתם שלום עם הפלסטינים על בסיס יוזמת השלום הערבית. בנובמבר 2020 הצהיר כי ערב הסעודית תומכת זמן רב בנורמליזציה עם מדינת ישראל.
הערות שוליים

↑  AP‏,Saudi Arabia Cautiously Welcomes UAE, Israel Normalization, באתר usnews.com, ‏19 באוגוסט 2020
פרנץ פון לנבאך

| --- | --- |

 לידה:  13 בדצמבר 1836 שרובנהאוזן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  6 במאי 1904 (בגיל 67) מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 שם לידה:  Franz Seraph Lenbach 
 מקום קבורה:  וסטפרידהוף 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן  Augsburg Technical University of Applied Sciences 
 יצירות ידועות:  The Architect Lorenz Gedon, The Theologian Ignaz von Döllinger 
 פרסים והוקרה:  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1876) 
 בן או בת זוג:  Charlotte von Hornstein zu Hohenstoffeln (1896–ערך בלתי־ידוע)  Maria Magdalena Schweninger 
 צאצאים:  Marion Lenbach, Gabriele Neven DuMont 
 
פרנץ פון לנבאך, לאחר 1882, נקרא ריטר פון לנבאך (בגרמנית: Franz von Lenbach‏; 13 בדצמבר 1836 – 6 במאי 1904) היה צייר גרמני, שידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו של אישים בולטים מהאצולה, האומנות והתעשייה. בגלל מעמדו בחברה והשפעתו בעולם האמנות, הוא מכונה לעיתים קרובות "נסיך הציירים".
ביוגרפיה

אביו עסק בבנייה בשרובנהאוזן, שם נולד פרנץ לנבאך. לנבאך השלים את לימודיו היסודיים בלנדסברג בשנת 1848, ואז למד בבית ספר לעסקים בלנדשוט. בין השנים 1851–1852 הוא למד אצל הפסל אנסלם סיקינגר במינכן. באותה תקופה אביו נפטר והוא חזר הביתה לעזור בעסק המשפחתי.
הוא היה שם רק זמן קצר לפני שהחל את לימודיו באוניברסיטת אוגסבורג למדעים שימושיים. כשהיה שם, צייר ורשם בזמנו הפנוי. הוא התיידד עם יוהאן בפטיסט הופנר (1832-1913), צייר החיות, והחליט להיות אמן. בשנת 1854 הוא קיבל את אישור משפחתו ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן, ובהמשך לקח שיעורים פרטיים מהרמן אנשוץ.
לנבאך כבר היה אמן מוכשר כאשר הפך לתלמידו של קארל פון פילוטי. בשנת 1858 הוא הצליח להציג בתערוכה בארמון הזכוכית במינכן, וזכה במלגת נסיעות, שאפשרה לו לנסוע לרומא. כמה עבודות נותרו ממסע ראשון זה: "איכר המחפש מקלט ממזג אוויר גרוע" (1855), "רועה" (1860) ו"קשת טיטוס". הוא גם נסע לפריז ולבריסל. בערך אז החל לקבל את עבודת הדיוקן הראשונה שלו.
כשחזר למינכן הוא נקרא מיד לוויימאר לקבל מינויו של פרופסור בבית הספר לאמנות בוויימאר. שם התפרסם בכך שלקח את תלמידיו למסעות ציור. הוא נשאר רק שנתיים, אולם כאשר הרגיש צורך בלימודים נוספים החליט לצאת לנסיעה נוספת לאיטליה. במהלך תקופה זו הוא מצא גם פטרון חשוב; הברון אדולף פרידריך פון שק. באמצעות תמיכתו הצליח פרנץ לנבאך לצאת לאיטליה בשנת 1863 עם הכנסה שנתית מובטחת.
הוא חזר למינכן בשנת 1866. בשנה שלאחר מכן הוא זכה במדליית זהב ונסע לספרד למשך שנה, בליווי תלמידו ארנסט פרידריך פון ליפהרט, כדי ליצור עוד עותקים של הציירים הוותיקים עבור הפטרון שלו פרידריך פון שק.
הצלחה אמנותית

עם שובו, הקריירה שלו כצייר פורטרטים החלה להמריא. פריצת הדרך שלו הגיעה בשנת 1869, כשזכה במדליית זהב ב"ארמון הזכוכית ", אף שהציג עם ציירים צרפתים אופנתיים רבים, כמו קמיל קורוט, גוסטב קורבה, שארל-פרנסואה דוביני וז'אן-פרנסואה מילה.
סגנון הציור של לנבאך ענה על צרכיו של המעמד הבינוני הגבוה המתהווה. בשנות הפריחה בגרמניה ובאוסטריה ובמיוחד אחרי 1870 נוצר הון עתק; הבורגנות שאפה למוניטין וזוהר שיכולים להתחרות בזו של האצולה, והוציאה סכומי כסף גדולים על רכישות אמנות. תמונות של לנבאך או האנס מקרט, שהעמידו את האדם באור אצילי, היו הבחירה המועדפת על רבים.
בשנת 1870 שהה בווינה מספר חודשים. שהות זו הביאה לו הרחבה של קהל היעד. דרך משפחות מהמעמד העליון נפתחו סוף סוף בפניו הדלתות למעמדות גבוהים ביותר: האצולה הגבוהה עד למשפחה הקיסרית. באותם חודשים התיידד גם עם הנס מקארט. הוא חזר לווינה מספר חודשים מדי שנה עד שנת 1876.
בתערוכה העולמית בווינה בשנת 1873, לנבאך יוצג עם דיוקנאות של שני הקיסרים וילהלם הראשון ופרנץ יוזף. דיוקנו של הקיסר פרנץ יוזף משנת 1873 הוא יצירה משותפת עם הנס מקארט וארנולד בוקלין. מבחינת ייצוגו, הוא היה דומה לדיוקן שביצע פרנץ זאבר ווינטרהלטר בשנת 1864, שהיה פופולרי מאוד באותה תקופה. עם זאת, המבקרים מחשיבים זאת כאחת מיצירותיו הפחות מוצלחות של לנבאך: הביטוי הלא החלטי והיציבה הנוקשה של האדם המתואר, כמו גם המצב המרחבי והאבזור הלא ברור - בניגוד לציור של וינטרהלטר - יוצרים תמונה לא ברורה וחלשה.
פעיל אמנותי

בשנת 1873 מעמדו החברתי והכלכלי היו כה איתנים, עד שאפילו התרסקות שוק המניות ביום שישי השחור, 8 במאי, והמשבר הכלכלי שאחריו, לא יכלו לפגוע בו. עם זאת, בתקופה זו הועלתה גם הביקורת הראשונה של ציירים ואוהבי אמנות. מבקרי האמנות אדולף באיירסדורפר גינה את היריד העולמי בווינה בסדרת כתבות בעיתונים, והוקיע את האקדמיה והתיאטרון אנסלם פוירבך מתח ביקורת גם על תערוכותיו של לנבאך בתערוכה העולמית בווינה בשנת 1873.
לנבאך איחד כוחות עם חבריו האמנים במינכן בשנת 1873 כדי להקים את חברת האמנים "אלוטריה", שהתהוותה משיתוף הפעולה של אמני מינכן הוותיקים. לנבאך הפך לנשיא של הארגון בשנת 1879. האלוטריה הפכה במהרה לגורם מכריע בחיי האמנות והחברה של מינכן, ולמוסד לשמירה על קשר בין אמנים לפטרוני אמנות אמידים. בנוסף לאמנים חזותיים, מוזיקאים ואנשי תיאטרון, הוא כלל גם עובדי מדינה, קצינים, עורכי דין ובנקאים. מעמדו החברתי בקרב קהילת האמנות היה גבוה, והוא נקרא בשם "נסיך הציירים". הוא היה מעורב בפוליטיקה של האמנות, ודגל בצד השמרנים ובעלי ההון פטרוני האמנות.
לפיכך, הוא סירב להצטרף לזצסיון במינכן והיה ביקורתי ביותר כלפי המוזיאון הלאומי החדש של בוואריה. הוא גם החל לצייר אך ורק נשים, ואילו לפני כן התרכז בציור גברים. בסביבות 1900 החל לייצר פרסומים מסחריים עבור חברת השוקולד סטולוורק של קלן.
נסיעות נוספות

בשנים 1875 - 1876 הוא ושותפים אחרים עשו טיול למצרים, שהותיר רושם עמוק בסגנונו. בשנת 1882 הוענק לו מסדר הכבוד של הכתר הבווארי, אשר זיכה אותו להפוך ל"פון לנבאך ". בשנה שלאחר מכן הוא חזר לרומא, שם התגורר בדירה בפאלאצו בורגזה. בשנת 1885 הוזמן לבצע דיוקן של האפיפיור ליאו השמיני. מכיוון שהאפיפיור לא הספיק לשבת מולו, נעשה שימוש בטכניקה חדשה ליצירת ציור מתוך צילום. הוא עזב את רומא בשנת 1887 והחל לבנות וילה במינכן. מאוחר יותר באותה שנה הוא התחתן עם הרוזנת מגדלנה מולטקה.
אחרית ימיו

בשנות ה -90 של המאה ה-19 הוא צייר כמעט אך ורק מתצלומים. אבל הוא גם התחיל לעבוד מהר מדי, במטרה ליצור הכנסה מספקת. בשנת 1895 פרצה שערורייה גדולה כאשר אחד מעוזריו לקח ציורים ורישומים לא גמורים. הוא הכריח את התלמידים שלו להשלים את הציורים ופרסם אותם כיצירתו.
בשנת 1896, הוא ומגדלנה התגרשו, בגלל חשדות לבגידה עם הרופא שלה, ארנסט שוונינגר, שהתחתנה איתו מאוחר יותר.
לנבאך התחתן בשנית עם שרלוט פון הורנשטיין, בתו של המלחין רוברט פון הורנשטיין.
בשנת 1902 הוא הפך לאביר בלגיון הכבוד. באותה שנה הוא לקה בשבץ מוחי כשחזר מטיול בעירו ומעולם לא החלים לגמרי.
הוא מת בווילה שלו במינכן שנתיים לאחר מכן, ונקבר בווסטפרידהוף.
מורשת

רוב ציוריו של לנבאך נמצאים כעת באוספים לאומיים בבריטניה, ואחרים במוזיאון פריי לאמנות בסיאטל, וושינגטון. האוספים הבריטיים כוללים דיוקנאות מאת לנבאך מביסמרק וגלדסטון בגלריות הלאומיות של סקוטלנד ועוד אחד של גלדסטון בארמון וסטמינסטר.
גלריה

דיוקן עצמי
סלומה בעקבות טיציאן
דיוקן אשתו הראשנה
ליידי קורזון
שער טיטוס
רחוב בקהיר
נוף עם כנסייה
הערות שוליים

↑  Franz Joseph Lenbach + Josepha Herke, web.archive.org, ‏2016-03-04
↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Lenbach, Franz von" . Encyclopædia Britannica. 16 (11th ed.). Cambridge University Press. pp. 417–418.
↑  Master Paintings of the World - Ernst Friederich von Liphart, www.iment.com
↑  Frye Art Museum, Frye Art Museum (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264462205171  PLWABN: 9810573464605606  BIBSYS: 1542227316934  BnF: cb14795159x (data)  CiNii: DA01642590  GND: 118571516  ISNI: 0000 0001 2119 5124  KulturNav: 46ff6990-4c19-48e5-b1b6-079953f37289  LCCN: n80122677  MusicBrainz: 05da18de-0771-4268-9685-7ae1961d67c7  NKC: jcu2010568832  NLA: 36135200  NTA: 070661685  PIC: 14908  RERO: 02-A003511982  RKD: 49333  SELIBR: 358040  SNAC: w6dn4mtt  SUDOC: 072297174  Trove: 1218113  ULAN: 500009477  VcBA: 495/208847  VIAF: 7518656   WorldCat (עם VIAF): 7518656 
פרנץ פון לנבאך, דיוקן של הפטרון אדולף פון שק.
פרנץ פון לנבאך, דיוקן האפיפיור ליאו ה-8
פרנץ פון לנבאך, דיוקן אשתו השנייה
פרמטה

פרמטה
סימן הפרמטה מעל תו
פֶרְמָטָה (בעברית גם שְׁהִי, שֶׁהִי, בהקלדה: 𝄐) היא סימן מוזיקלי המורה על הארכת משך התו במידה בלתי מוגדרת (לרוב עד פי שניים). הפרמטה מסומנת כחצי עיגול ובמרכזו נקודה, והיא מופיעה מעל או מתחת לתו הרלוונטי. המלחין יכול להמחיש את משך הפרמטה על ידי הארכת משך התו הבסיסי שאליו היא מתייחסת. לדוגמה, פרמטה על תו באורך רבע תהיה יותר קצרה מאשר פרמטה על תו באורך חצי.
כאשר תזמורת מנגנת פרמטה, מורה המנצח לנגנים מתי להפסיק את הצליל.
פרמטה בקומפוזיציה יכולה גם להתייחס לסוף משפט מוזיקלי, שכן היא תופיע בו לרוב על הטוניקה, או על הדומיננטה, או כיחידה של משפט מוזיקלי.
אף על פי שמקור השם "פרמטה" באיטלקית (fermata פירושה "תחנה"), דווקא בשפה זו משתמשים במונח "קורונה" (כתר) לציון סימן מוזיקלי זה.
פרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק" 2015

| --- | --- |
 תאריך:  7 במרץ 2015
 מיקום:  ויקטוריה איילנד, לאגוס, ניגריה
 רשת שידור:  Multichoice Africa
 המועמדים והזוכים הבולטים
 הסרט הטוב ביותר:  October 1
 סרט דרמה:  A Place in the Stars
 סרט קומדיה/מוזיקלי:  The Meeting
 סדרת דרמה:  Shuga
 הבמאי הטוב ביותר:  קונלה אפולאיאן
 סרט קצר:  Oblivious
 תסריט:  טונדה בבלולה
 זכייה במספר הפרסים הרב:  October 1
 מספר המועמדויות הרב:  October 1
 →33 35←
 
בלוסום צ'וקווג'קוו מקבל את הפרס לשחקן המשנה הטוב ביותר בדרמה
טקס פרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק" 2015 (באנגלית: ‏2015 Africa Magic Viewers Choice Awards‏ ‏(AMVCA)) נערך ב-7 במרץ 2015 במלון אקו, בוויקטוריה איילנד, שבלאגוס, ניגריה. מנחי האירוע היו וימבאי מוטינהירי ואיי קיי אוסקיאודווה. קטגוריה חדשה, "הסרט הטוב ביותר בשפה ילידית (איגבו)", נוספה בפרסי 2015.
הערות שוליים

↑  "AMVCA nominees announced". DStv. 2014-12-12. אורכב מ-המקור ב-2015-04-17.
↑  "AMVCA winners announced". DStv. 2015-03-08. אורכב מ-המקור ב-2015-04-17.
פילמור וסט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  אולם קונצרטים 
 על שם:  פילמור אודיטוריום 
 מיקום:  סן פרנסיסקו 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בעלים:  ביל גרהם 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 5 ביולי 1968
 תאריך פתיחה רשמי:  5 ביולי 1968 
 קואורדינטות:  37°46′29″N 122°25′10″W﻿ / ﻿37.774742°N 122.419433°W﻿ / 37.774742; -122.419433
  (למפת סן פרנסיסקו מוגדלת) פילמור וסט(למפת סן פרנסיסקו רגילה) פילמור וסט
 
פילמור וסט (באנגלית: Fillmore West) היה אולם הופעות רוק, שהופעל על ידי ביל גרהם במרכז סן פרנסיסקו (פינת מרקט סטרייט ושדרת ון-נס דרום). באולם, שהכיל כ-3,000 מושבים, הופיעו והקליטו אלבומי הופעה מיטב אמני התקופה, בהם גרייטפול דד, ג'ניס ג'ופלין, ג'ימי הנדריקס, קינג קרימזון, ג'פרסון איירפליין, הדלתות, סנטנה, Creedence Clearwater Revival, הבירדס, קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג, ניל יאנג, Ten Years After, סליי אנד דה פמילי סטון, Quicksilver Messenger Service, מרווין גיי, אריתה פרנקלין ורבים אחרים. המועדון נקרא על שם המועדון בו העלה קודם לכם גרהם מופעים בסן פרנסיסקו, הפילמור אודיטוריום (מאוחר יותר פתח גרהם מועדון משלו בניו יורק בשם פילמור איסט).
היסטוריה

במבנה שכן מועדון ריקודי סווינג בשם קרוסל בולרום (Carousel Ballroom). ב-1968 הופעל המקום כאולם הופעות על ידי קולקטיב שכלל את חברי הלהקות Quicksilver Messenger Service, גרייטפול דד, ג'פרסון איירפליין, ו-Big Brother and the Holding Company (להקתה של ג'ניס ג'ופלין). כתוצאה מהתדרדרות אזור פילמור, בו שכן הפילמור אודיטוריום, בו העלה ביל גרהם מופעי רוק, חיפש גרהם מקום אחר. ביולי 1968 החל גרהם להעלות מופעי רק במבנה ושינה את שמו לפילמור וסט (בניגוד לפילמור איסט, אותו רכש חצי שנה קודם לכן בניו יורק). "להקת הבית" של הפילמור וסט, שהופיעה 64 פעם בין 1968 ל-1971 הייתה הגרייטפול דד.
בדרך כלל התקיימו שני קונצרטים בשבוע, ביום שישי ובשבת, שכללו הופעה ובה שלושה סטים, חלק מההופעות היו כפולות והתקיימו גם ב-20:00 וגם ב-23:30. ההופעות התחלפו בין החוף המזרחי לחוף המערבי. חלק מההופעות החיות הוקלטו וראו אור באלבומי הופעה רשמיים, בהם אריתה פרנקלין וחצי מאלבומה הכפול של להקת קרים Wheels of Fire.
השינויים בעולם ההופעות החיות הובילו לכך שהופעות רוק לא התקיימו עוד באולמות של אלפי מושבים בודדים אלא באצטדיונים ואולמות ספורט (ארנות) עם 10,000 מושבים ומעלה. ב-4 ביולי 1971 (שלושה שבועות לאחר סגירת הפילמור איסט) ערך גרהם מופע פרידה בהשתתפות להקת סנטנה, Creedence Clearwater Revival, Quicksilver Messenger Service והגרייטפול דד והמשורר אלן גינסברג. האירוע הוסרט וארה אור בשם Fillmore: The Last Days.
לאחר הסגירה שימש המקום שנים ארוכות כסוכנות רכב הונדה. ביוני 2018 נפתח במקום אולם ההופעות SVN West.
הערות שוליים

↑  חמישים אלבומי ההופעה החיה הטובים בכל הזמנים, מקום 16
↑   "Fillmore: The Last Days", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: b8b5963f-5aef-4d65-9cbb-b5f23fbb6800
פוריפיקסיון סנטמרטה

פּוּרִיפִיקַסיוֹן סַנְטָמַרְטָה (בספרדית: Purificacion Santamarta) היא ספורטאית ספרדייה שהתחרתה במשחקים הפאראלימפיים במסגרת המשלחת הספרדית. היא בעלת 16 מדליות פאראלימפיות, מהן 11 מדליות זהב, ושיאנית עולם בתחרויות האתלטיקה.
קריירה > ארנהם 1980

סנטמרטה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים במשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980). בתחרות ל-400 מטר היא קבעה שיא עולם של 1:10.16 דקות במקצה המוקדם (קטגוריה A), ובמקצה הגמר סיימה בזמן של 1:10.92 דקות, וזכתה רק במדליית הכסף לאחר שלו קלר האמריקאית שניצחה במירוץ עם תוצאה של 1:10.32 דקות.
היא השתתפה במשחקים גם במירוץ ל-60 מטרים, אולם לא סיימה את התחרות.
קריירה > ניו יורק וסטוק מנדוויל 1984

במשחקים הפאראלימפיים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) זכתה במרוץ ל-100 מטר כששברה שיא עולם של 14.46 שניות לפני האמריקאית לורי בנט שסיימה עם 14.79 שניות וההולנדית יוקה ון ריסוויק שזכתה בארד עם 14.84 שניות. במירוץ ל-400 מטר היא זכתה במדליית זהב נוספת כשניצחה את התחרות עם תוצאה של 1:04.21 דקות.
היא התחרתה גם בתחרות הקפיצה לרוחק וסיימה במקום השביעי.
קריירה > סיאול 1988

במשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988) שמרה על תוארה כאלופה הפאראלימפית במירוץ ל-100 מטר כשניצחה את התחרות עם תוצאה של 13.48 שניות. בתחרות ל-400 מטר היא זכתה במדליית הכסף עם תוצאה של 1:04.26 דקות, אחרי הסובייטית תמרה פנקובה שניצחה עם 1:04.16 דקות, ובמדליית כסף נוספת בקפיצה לרוחק עם תוצאה של 4.39 מטרים, אחרי ון ריסוויק שניצחה את התחרות עם תוצאה של 4.72 מטרים.
קריירה > ברצלונה 1992

במשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992) שמרה על תוארה פעם נוספת במירוץ ל-100 מטר כששברה שיא עולם במקצה המוקדם של 13.18 שניות, אותו שיפרה במקצה הגמר כשניצחה עם 13.04 שניות, לפני הספרדייה פוריפיקסיון אורטיז שזכתה בכסף עם 13.43 שניות וטרייסי הילטון הבריטית עם 13.60 שניות. במירוץ ל-200 מטרים היא קבעה שיא עולם במקצה המוקדם של 26.39 שניות, אותו שיפרה במקצה הגמר כשזכתה בזהב עם 26.04 שניות, לפני הינטון שסיימה ב-27.23 שניות ואורטיז שזכתה במדליית הארד עם 28.13 שניות.
במירוץ ל-400 מטרים הוסיפה סנטמרטה מדליית זהב שלישית כששברה שיא עולם נוסף עם 57.79 שניות, לפני הינטון ששיפרה את שיא העולם שקבעה במוקדמות אך סיימה רק במקום השני, ובמירוץ ל-800 מטרים קבעה שיא עולם נוסף, וזכתה במדליית הזהב הרביעית עם תוצאה של 2:19.07 דקות.
קריירה > אטלנטה 1996

במשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) השתתפה בשלושה מקצים, וזכתה במדליית הזהב בשלושתם. בתחרות ל-100 מטר (קטגוריה T10) העפילה לגמר עם שיא פאראלימפי של 12.51 שניות במוקדמות וניצחה את מקצה הגמר עם תוצאה של 12.59 שניות, לפני אדריה סאנטוס הברזילאית שזכתה במדליית הכסף עם 12.92 שניות ובת ארצה של סנטמרטה ראקל דיאז שסיימה שלישית עם 12.99 שניות.
במירוץ ל-200 מטרים קבעה סנטמרטה שיא עולם חדש של 26.01 שניות במקצה המוקדם, אותו שברה במקצה הגמר כשניצחה עם תוצאה של 25.45 שניות, לפני סאנטוס שסיימה שנייה עם 26.15 שניות ומאריה ליגוריו האיטלקייה שזכתה במדליית הארד עם תוצאה של 26.23 שניות. בתחרות ל-400 מטרים היא זכתה במדליית זהב שלישית כשעצרה את השעון על 58.16 שניות.
קריירה > סידני 2000

סנטמרטה חזרה והתחרתה באותם שלושה מקצים במשחקים הפאראלימפיים סידני (2000). בתחרות ל-200 מטרים היא לא הצליחה לזכות במדליה, ובמירוץ ל-100 מטרים זכתה במדליית הכסף עם תוצאה של 12.59 שניות, אחרי סאנטוס הברזילאית שזכתה בזהב עם תוצאה של 12.46 שניות במקצה הגמר.
במירוץ ל-400 מטרים הצליחה סנטמרטה לשמור על מדליית הזהב שלה כשסיימה את מקצה הגמר עם שיא עולם של 56.83 שניות, לפני סנטוס שקבעה 59.46 שניות והינטון הבריטית שזכתה במדליית הארד הפאראלימפית עם תוצאה של 1:01.66 שניות.
קריירה > אתונה 2004

במשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) שבה סנטמרטה והתחרתה בפעם האחרונה. היא זכתה במדליית הארד בתחרות ל-200 מטרים עם תוצאה של 26.71 שניות, אחרי סאנטוס שזכתה במדליית הכסף עם 25.60 שניות וצ'ו מיאו וו הסינית שקטפה את מדליית הזהב כשעצרה את השעון על 25.39 שניות.
סנטמרטה התחרתה גם במירוץ ל-100 מטרים, בו העפילה למקצה הגמר, אולם סיימה את התחרות במקום הרביעי בזמן של 13.49 שניות, ובמירוץ ל-400 מטרים בו כלל לא הצליחה להעפיל למקצה הגמר, ואף לא לחצי הגמר כשסיימה את המקצה המוקדם בתוצאה של 1:01.38 דקות.
הערות שוליים

↑  Arnhem 1980 Paralympic Games Athletics Women's 400 m A
↑  Arnhem 1980 Paralympic Games Athletics Women's 60 m A
↑  New York / Stoke Mandeville 1984 Paralympic Games Athletics Women's 100 m B1
↑  New York / Stoke Mandeville 1984 Paralympic Games Athletics Women's 400 m B1
↑  New York / Stoke Mandeville 1984 Paralympic Games Athletics Women's Long Jump B1
↑  Seoul 1988 Paralympic Games Athletics Women's 100 m B1
↑  Seoul 1988 Paralympic Games Athletics Women's 400 m B1
↑  Seoul 1988 Paralympic Games Athletics Women's Long Jump B1
↑  Barcelona 1992 Paralympic Games Athletics Women's 100 m B1
↑  Barcelona 1992 Paralympic Games Athletics Women's 200 m B1
↑  Barcelona 1992 Paralympic Games Athletics Women's 400 m B1
↑  Barcelona 1992 Paralympic Games Athletics Women's 800 m B1
↑  Atlanta 1996 Paralympic Games Athletics Women's 100 m T10
↑  Atlanta 1996 Paralympic Games Athletics Women's 200 m T10
↑  Atlanta 1996 Paralympic Games Athletics Women's 400 m T10
↑  Sydney 2000 Paralympic Games Athletics Women's 100 m T12
↑  Sydney 2000 Paralympic Games Athletics Women's 400 m T11
↑  ATHENS 2004 Paralympic Games Athletics Women's 200 m T11
↑  ATHENS 2004 Paralympic Games Athletics Women's 100 m T11
↑  ATHENS 2004 Paralympic Games Athletics Women's 400 m T12
פפה (כדורגלן, 1997)

אדוארדו גבריאל אקינו קוסה (בפורטוגזית: Eduardo Gabriel Aquino Cossa; נולד ב־24 בפברואר 1997), הידוע בכינויו פפה (Pepê) הוא כדורגלן ברזילאי, שמשחק כחלוץ בפורטו ובנבחרת ברזיל.
קריירה > ברזיל

נולד בפוז דו איגואסו, פפה סיים את לימודי האקדמיה לנוער של פוז דו איגואסו ובילה את עונת 2014 במדי קוריטיבה. לקראת עונת 2015 הוא הועלה לקבוצה הבוגרת. במהלך עונת 2016, הוא כבש שלושה שערים כולל צמד נגד פרנה.
ב־4 באפריל 2016 הצטרף פפה למועדון ליגת העל הברזילאית גרמיו. ב־28 במאי 2017 ערך את הופעת הבכורה כשנכנס כמחליף לאברטון סוארס בניצחון 4–3 מול ספורט רסיפה. ב־3 בדצמבר הוא כבש את שערו הראשון במועדון בתבוסה 4–3 מול אתלטיקו מיניירו.
ב־8 בינואר 2018 האריך פפה את חוזהו עד 2020. ב־7 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקופה ליברטדורס, בתבוסה 2–1 מול המועדון הארגנטינאי אסטודיאנטס. חוזהו הוארך עוד יותר עד 2022 ב־26 בספטמבר. באוגוסט 2020 האריך את חוזהו עד 2024. בפברואר 2021 הוא חתם בפורטו אליה עבר בקיץ 2021.
קריירה בינלאומית

בשנת 2023 החל לשחק בנבחרת ברזיל.
נכלל בסגל נבחרת ברזיל לטורניר קופה אמריקה 2024.
תארים

פורטו
אליפות פורטוגל: 2021/2022
הגביע הפורטוגלי: 2021/2022, 2022/2023
הסופר קאפ הפורטוגלי: 2022
גביע הליגה הפורטוגלית: 2022/2023