stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גולי אוטוק

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  הים האדריאטי 
 קואורדינטות:  44°50′20″N 14°49′07″E﻿ / ﻿44.838888888889°N 14.818611111111°E﻿ / 44.838888888889; 14.818611111111
 שטח:  4.54 קילומטר רבוע
 נתונים מדיניים
 מדינה:  קרואטיה 
 אוכלוסייה:  0
  (למפת קרואטיה מוגדלת) זאגרב ספליט רייקה אוסייק זאדאר דוברובניק הונגריה ס ר ב י ה  מונטנגרו אל. בוסניה והרצגובינה  אוסטריה סלובניה אי. איטליה הים האדריאטי גולי אוטוק(למפת קרואטיה רגילה) זאגרב ספליט רייקה אוסייק זאדאר דוברובניק הונגריה ס ר ב י ה  מונטנגרו אל. בוסניה והרצגובינה  אוסטריה סלובניה אי. איטליה הים האדריאטי גולי אוטוק(למפת ליקה-סני רגילה) גוספיץ' נובליה אוטוצ'ק סני       קרלובץ פרימוריה-גורה זאדר בוסניה והרצגובינהגולי אוטוק(למפת ליקה-סני מוגדלת) גוספיץ' נובליה אוטוצ'ק סני       קרלובץ פרימוריה-גורה זאדר בוסניה והרצגובינהגולי אוטוק
 
מראה מבני הכלא הנטושים
גולי אוטוק הוא אי קטן בצפון הים האדריאטי, מול חופי קרואטיה. הוא שימש את יוגוסלביה הקומוניסטית כבית סוהר לאסירים פוליטיים בשנים 1949–1989.
מאפיינים

גולי אוטוק הוא אי צחיח ובלתי מיושב, בשטח של ארבעה קילומטר רבוע. הוא לא היה מיושב מעולם ורק שימש מדי פעם לרועים כאתר מרעה לעדריהם. במלחמת העולם הראשונה הביאה הקיסרות האוסטרו הונגרית אל האי שבויי מלחמה רוסים מהחזית המזרחית.
ב-1949 הוקם באי מחנה מאסר ועבודת כפייה לגברים של יוגוסלביה הקומוניסטית. על גבי אי סמוך (Sveti Grgur (אנ')) וקטן יותר הוקם מחנה מאסר דומה עבור נשים (בין האסירות שם הייתה העיתונאית ג'ני לבל). בשנותיו הראשונות נכלאו בו אנשים רבים שהואשמו בתמיכה בברית המועצות של סטלין או באהדה כלפיה. נכלאו בו גם אנטי-קומוניסטים ואסירים שנידונו למאסר בשל פשעים רגילים. בסך הכל נכלאו באי בשנים שבהם שימש ככלא כ-16,000 איש, וכ-400 עד 600 מהם מתו בו.
האסירים באי הועבדו בחציבת אבנים, בקדרות ובנגרות. הם הועבדו בכל ימות השנה וגם בתנאי מזג אוויר קיצוניים. אסירים הוכו על ידי השומרים ובעיקר על ידי אסירים אחרים. השומרים לא מנעו מאסירים לרצוח אסירים אחרים.
לאחר שיפור היחסים בין יוגוסלביה לבין ברית המועצות באמצע שנות החמישים הועבר הכלא שבאי לניהולה של הפרובינציה הקרואטית, אך נותר בגדר נושא אסור לדיון ביוגוסלביה. ספר אודות הכלא שכתב הסופר Antonije Isaković(אנ') פורסם רק לאחר מות מנהיג יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו ב-1980.
הכלא נסגר בסוף שנת 1988 וננטש כליל בשנה שלאחר מכן. מבני הכלא עומדים שוממים ומעת לעת מבקרים בהם תיירים.
בסרביה ובקרואטיה קיימות אגודות של אסירים לשעבר בגולי אוטוק.
עלילת ספרו של דויד גרוסמן "אתי החיים משחק הרבה" מבוססת על סיפור מאסרה של אווה פאניץ' נהיר כאסירה פוליטית באי.
מספר ספרים נכתבו ושני סרטים דוקומנטריים הופקו אודות הכלא בגולי אוטוק.
לקריאה נוספת

ג'ני לבל, הסיגלית הלבנה: שנתיים וחצי בגולאג היוגוסלבי לנשים, תל אביב: עם עובד, 1993
Venko Markovski, Goli Otok, The Island of Death: A Diary in Letters, Boulder Colorado: Social Science Monographs, 1984 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  ג'ני לבל, 9, הסיגלית הלבנה : שנתיים וחצי בגולאג היוגוסלבי לנשים, תל-אביב: עם עובד, 1993, ספרית זהות : נשים היום
↑  See the Haunting Ruins of a Prison Once Known as a ‘Living Hell’, אתר נשיונל ג'יאוגרפיק, ‏29 אוגוסט 2017 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534321105171  GND: 4230275-4  LCCN: sh88001922  NKC: ge550939  NSK: 000588833  VIAF: 245795773   WorldCat (עם VIAF): 245795773
ג'רלד הולטום

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 בינואר 1914 טוויקנהם, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  18 בספטמבר 1985 (בגיל 71) 
 מקום לימודים:  הקולג' המלכותי לאמנות, לונדון  בית ספר גרשם 
 תחום יצירה:  איור 
 מספר צאצאים:  5 
 
ג'רלד הרברט הולטום (באנגלית: Gerald Herbert Holtom;‏ 20 בינואר 1914 – 18 בספטמבר 1985) היה מאייר בריטי מקצועי ואמן. ב- 1958 הוא אייר את הלוגו של הקבוצה הבריטית "התנועה לפירוק נשק גרעיני" שנעשה לסמל הבינלאומי לשלום.
קריירה

הולטום הוא בוגר של האקדמיה המלכותית לאמנויות והיה סרבן מצפוני במלחמת העולם השנייה. ב-1958 עבד עבור משרד החינוך. הוא עיצב את הלוגו של פירוק הנשק הגרעיני עבור מצעד אלדרמסטון (Aldermaston March) שאורגן על ידי "הוועדה לפעילות ישירה" נגד מלחמת גרעינית בפסחא 1958 (4–7 באפריל).
הולטום הביא את העיצוב, מבלי שהתבקש ליושב ראש המקומי של קבוצתו המתנגדת לגרעין בטוויקנהאם (Twickenham). הראו גרסאות חלופיות בטקס הפתיחה של "התנועה לפירוק הנשק הגרעיני" בלונדון. "הסימון הראשון על נייר, על פי מר הולטום, היה עיגול לבן בתוך ריבוע שחור ואחריו היו גרסאות שונות של צלב נוצרי בתוך העיגול. אבל לצלב, על פי אנשים אלה, היו יותר מדי אסוציאציות שליליות – עם מסעי הצלב, סעודות צבאיות, עם ברכה פומבית של כומר אמריקאי למטוס שטס להירושימה ובסופו של דבר הם אפשרו לזרועות של הצלב להישמט ובכך יצרו סמפור של האותיות N ו- D ובאותה עת מחווה של ייאוש אנושי על רקע כדור עגול. אריק אוסטין (Eric Austen) שהתאים את הסמל לצורה של סוכריות על מקל על דש הבגד אמר שהוא גילה שמוטיב 'מחוות הייאוש' היה קשור מזה זמן רב עם 'מותו של האדם' והעיגול עם 'הילד שעוד לא נולד'".
לא היו זכויות יוצרים ללוגו ומאוחר יותר הוא התפרסם בעולם כסמל השלום. העיצוב היווה שילוב של האותיות N (שתי זרועות מתוחות המצביעות למטה בזווית של 45 מעלות) ו- D (זרוע אחת מורמת מעל הראש) של איתות באלפבית הספמור בדגלים המייצג פירוק נשק גרעיני.
להולטום היו חמישה ילדים.
סמל השלום שהתפתח במהלך המאה ה-20.
סמפור האות N
סמפור האות D
הערות שוליים

1 2  Westcott, Kathryn (20 March 2008) "World's best-known protest symbol turns 50" BBC.co.uk (News) (Retrieved: 21 February 2010)
↑  Roth, Richard (23 במרץ 2008). "The 50th Anniversary Of The Peace Symbol". CBS Interactive Inc. נבדק ב-20 באפריל 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Roth, Richard (20 באפריל 2008). "CBS Sunday Morning, 3/23/08, Origin of the Peace Sign (timecode 5:13)". CBS Interactive Inc. אורכב מ-המקור ב-2008-05-28. נבדק ב-20 באפריל 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Holtom gravestone". אורכב מ-המקור (bitmap image) ב-2008-05-28. נבדק ב-20 באפריל 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Christopher Driver, The Disarmers: A Study in Protest, London: Hodder and Stoughton, 1964
↑  Koch, R., The Book of Signs, Dover, 1955
↑  "Briefings & Information: The CND logo" CNDUK.org (Retrieved: 21 February 2010)
↑  McCarthy, Michael (15 October 2005) "Whatever happened to CND?" Independent.co.uk (Retrieved: 21 February 2010)
↑  "Peace Education: The disarmament symbol" CNDUK.org (Retrieved: 21 February 2010)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 14010407  GND: 115308998X  ISNI: 0000 0004 8581 0984  RKD: 370288  ULAN: 500473344  VIAF: 88149068350165730000   WorldCat (עם VIAF): 88149068350165730000
גנה דימיטרובה

| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1941 Beglezh, בולגריה 
 פטירה:  11 ביוני 2005 (בגיל 64) מילאנו, איטליה 
 מדינה:  בולגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי של סופיה 
 השכלה:  האקדמיה הבולגרית הלאומית למוזיקה 
 תקופת הפעילות:  מ-1965 
 פרסים והוקרה:  מסדר סטרה פלנינה 
 www.ghenadimitrova.com
 
הקבר של גניה דימיטרובה ובעלה בבית הקברות המרכזי של סופיה.
גנה דימיטרובה (בבולגרית: Гeна Димитpова;‏ 6 במאי 1941 – 11 ביוני 2005) הייתה סופרן אופרה בולגריה. קולה היה ידוע בעצמתו וברוחב היריעה שלו בשימוש בתפקידים אופראיים כמו טורנדוט, בקריירה של ארבעה עשורים.
קריירה מוקדמת

גנה דימיטרובה נולדה בכפר הבולגרי בגלז', כ-25 ק"מ מפלבן, ב-6 במאי 1941. היא החלה לשיר במקהלת בית הספר וקולה העוצמתי הוביל לכך שהוצע לה מקום בקונסרבטוריון סופיה. למדה אצל כריסטו ברמברוב בין השנים 1959 ל-1964 היא סווגה בתחילה כמצו סופרן, בשנה השנייה היא הוכרה כסופרן.
לאחר שסיימה את לימודיה בקונסרבטוריון הממלכתי של בולגריה, היא החלה ללמד שירה. פריצת הדרך שלה הגיעה ב-1967, בתור אביגיל בהפקה של האופרה והבלט הלאומיים בסופיה של נבוקו של ג'וזפה ורדי, לאחר ששתי זמרות סופרן אחרות נשרו. בהקלטות המוקדמות קולה של דימיטרובה עדיין לא הגיע למלוא עצמתו, שהפך לסימן ההיכר שלה. ברבות מהפקות הנבוקו המוקדמות, ה-C הגבוה האופציונלי הסופי מושמט בקבלטה, Salgo già, שאותה תכלול בהמשך הקריירה שלה.
קריירה בינלאומית

דימיטרובה זכתה בתחרות הזמר הבינלאומית של סופיה בשנת 1970, הפרס כולל קורס לימודים ב־Scuola di Perfezionamento של לה סקאלה.
הופעת הבכורה שלה באיטליה, בתור Turandot הייתה בטרוויזו ב-1975. באותו תפקיד הייתה הופעת הבכורה שלה בלה סקאלה ב-1983 מול הטנור פלאסידו דומינגו בהפקתו המפוארת של פרנקו זפירלי. היא שרה גם בתיאטרו קולון בבואנוס איירס בשנים 75–1974, שם שרה את טוסקה, טורנדוט, אנדריאה שנייה, איל טרובטורה ודון קרלו. הטורנדוט שלה נשמר גם בסרטון של הפקת הארנה של ורונה מ-1983, עם ניקולה מרטינוצ'י וססיליה גסדיה. בשנת 1987, קיימה את הופעת הבכורה שלה מטרופוליטן אופרה בניו יורק בביצוע אותו תפקיד.
דימיטרובה אמרה פעם על התפקיד: "טורנדוט אולי לא התפקיד האהוב עליי, אבל הוא מאפשר לי להפגין את יכולות קולי. כפי שהמוזיקה נכתבה, צריך קול חזק כמו חצוצרה כדי לעשות איתה צדק".
הופעת הבכורה שלה בארצות הברית הייתה ב-1981 כשהיא הופיעה בתפקיד אלווירה בארנני. היא שרה במרכז האמנויות ברביקן לה ג'וקונדה של פונצ'ילי ב-1983 לפני שעלתה להופעת הבכורה שלה בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן באותה שנה. את הבכורה המאוחרת שלה היא ייחסה מאוחר יותר פשוט ל"פוליטיקה".
דימיטרובה שרה גם כמה תפקידי מצו-סופרן ברפרטואר שלה. הבולטים שבהם היו אמנריס, שעשתה בהעלאת "אאידה" בלה סקאלה ב-1985 מול מריה קיארה בתפקיד הראשי ולוצ'אנו פבארוטי בתפקיד רדאמס. כאבולי מ"דון קרלו" של ורדי.
לאחר פרישתה מהבמה בשנת 2001, דימיטרובה נשארה פעילה בעבודה עם זמרים צעירים. אחת מתלמידותיה היא זמרת הסופרן אלנה ברמובה..
דימיטרובה מתה מסרטן במילאנו ב-11 ביוני 2005. לאחר מותה הבטיחה ממשלת בולגריה להקים קרן על שמה לזמרים צעירים מבטיחים.
הנצחה

פסגת דימיטרובה באנטארקטיקה נקראת על שם גניה דימיטרובה.
וידאו

"גאלה מטרופוליטן אופרה ליום השנה ה-25 של ג'יימס לוין" (אנ') (1996), DVD של דויטשה גרמופון, B0004602-09
ג'וזפה ורדי: "הלומברדים", ‏Teatro alla Scala,1984 ‏DVD של Warner Music Vision‏, 0927-44927-2
ג'וזפה ורדי: "נבוקו" Teatro alla Scala, 1987, ‏DVD של Warner Music Vision,‏ 5050467-0944-2-0
ג'וזפה ורדי: "אאידה", תיאטרו אלה סקאלה, 1986, ArtHaus Music BR/DVD, 109087
הערות שוליים

↑  Goodwin, Noël (2001). "Dimitrova, Ghena".  In Sadie, Stanley (ed.). New Grove Dictionary of Music and Musicians. Vol. 7 (2nd ed.). Macmillan Publishers Limited. p. 353.
↑  Blyth, Alan (27 ביוני 2005). "Ghena Dimitrova, Obituary". The Guardian. נבדק ב-6 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑    Ghena Dimitrova (Obituary), The Telegraph, 13 June 2005
↑  Associated Press (13 ביוני 2005). "Ghena Dimitrova, 64, Soprano Known for Powerful Voice, Is Dead". The New York Times. נבדק ב-6 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "DIMITROVA, Ghena". The International Who's Who 2001 (64th ed.). London: Europa Publications Limited. 2000. p. 404. ISBN 1-85743-081-6.
↑  "Opera Diva Ghena Dimitrova".
↑  "Ghena Dimitrova".
↑  Гена Димитрова - момичето от село, което покори света (in Bulgarian)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007430395905171  PLWABN: 9810530014405606  BIBSYS: 3071846  BNE: XX908000  BnF: cb13893288b (data)  CiNii: DA06055934  GND: 123771420  ICCU: RAVV089948  ISNI: 0000 0001 0887 443X  LCCN: n85000760  LNB: 000186524  MusicBrainz: 6ecc7235-7522-4baf-890e-323396fca912  NKC: xx0084347  NLA: 35742957  NTA: 071290362  RERO: 02-A003181397  SNAC: w6fj5tdk  SUDOC: 08793065X  Trove: 1066995  VIAF: 35372710   WorldCat (עם VIAF): 35372710
גזינה פרזה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1947 (בת 77 בערך) רנדסבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 
גזינה פרזה (בגרמנית: Gesine Froese; נולדה בשנת 1947) היא עיתונאית גרמנייה.
ביוגרפיה

פרזה נולדה בעיירה רנדסבורג (Rendsburg) שבשלזוויג-הולשטיין.
בהיותה סטודנטית למנהל עסקים החלה לעסוק בדוגמנות. ב-1969 הוזמנה להשתתף בתחרות מיס גרמניה, וזכתה בה. הזכייה בתחרת כללה חתימת חוזה לשנה עם חברת אופל שארגנה את התחרות.
היא לקחה חלק בטקס בחירת מיס תבל 1969.
לאחר שנת כהונתה היא עבדה כעורכת בתיכון והשלימה את לימודיה באוניברסיטת אולדנבורג.
ב-1970 התארחה בפרק של תוכנית הבידור "Zum Blauen Bock" של Das Erste.
היא תכננה בתחילה להיות מורה אך במקום זאת נשכרה כעורכת על ידי "די צייט". לאחר מכן עבדה בעיתון "Deutsches Allgemeines Sonntagsblatt".
ב-1980 השתתפה במשחק הטלוויזיה "Die Montagsmaler" בפרק מיוחד בו השתתפו מלכות יופי.
ב-1991 החלה את עבודתה ככתבת באמריקה הלטינית.
מ-1995 משמשת ככותבת וסופרת עצמאית וכתבה מספר ספרים.
גזית (כתב עת)

| --- | --- |

כריכת גיליון ג-ד, כרך ד', סיוון תמוז תש"א, 1940
 מייסד:  גבריאל טלפיר 
 תאריכי הופעה:  1932–1982 (כ־50 שנה) 
 שפה:  עברית 
 מדינה:  ישראל 
 
סריקת אחד הגליונות של השנה הראשונה
גזית היה ירחון לאמנות ולספרות, "במה ליצירת אמנותית-ספרותית ולמחשבה חופשית", לפי הגדרתו בשער כל אחד מגליונותיו. את כתב העת ייסד גבריאל טלפיר (יוסף וונדרמן) בשנת 1931. הירחון יצא באופן סדיר כל חודש משנת 1932 עד 1982 (למעט תקופה קצרה במחצית השנייה של שנות השלושים). במשך שנים ארוכות היה זה כתב העת העברי היחיד שהיה מוקדש לאמנות פלסטית.
בגליונות גזית התפרסמו מאמרים בתולדות האמנות, בתיאטרון ובאדריכלות, ניתוחים מוזיקליים של יצירות, ביקורת ציור ופיסול הן מערביים והן מדרום-מזרח אסיה, הודו ויפן, מונוגרפיות קצרות של אמנים, בייחוד של יוצרים ארץ-ישראליים ויהודים, וכן סיפורים, שירה ותרגומים מהספרות היוונית-רומית. כתב העת הכיל הדפסות איכותיות יחסית (בשחור-לבן) של יצירות אמנות פלסטית, תצלומי מבנים אדריכליים ותפאורות תיאטרון.
אחת ממגמותיו הראשוניות של כתב העת הייתה לאשרר את מקומה של האמנות ביהדות והצדקת העיסוק בה בארץ ישראל ("אמנם לפנים הייתה זו [האמנות] נראית כסתירה לרוח האומה... אך כעת היא חדלה מלהיות אידיאל לבד, אידיאל שהנהו מנת חלקם של זרים, היושבים באהלי יפת. לא מעבר לתחום פרושות יריעותיה, כי אם תוך תוכנו.")
לרגל יובל "גזית" ושבעים שנה לתל אביב, כתב שלמה להט, ראש עיריית תל אביב-יפו, לטלפיר כי אינו יכול לתאר לעצמו את העשייה האמנותית והתרבותית המקורית בעיר ללא כתב העת וללא עבודתו המסורה.
הערות שוליים

↑  ג. טלפיר, דברים בפתח הגיליון הראשון
↑  נדפס בחוברת המיוחדת "גיליון היובל" של "גזית" שיצאה לאור ב-1984
גזינה קריגר

| --- | --- |

 לידה:  25 בפברואר 1959 (בת 65) גרמניה המערבית הלמשטדט, גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:   לופטוואפה
 תקופת הפעילות:  1987–2021 (כ־34 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל הרפואה
 תפקידים בשירות
 מפקדת האקדמיה הרפואית של הבונדסוור
 פעולות ומבצעים
 כוח הייצוב
 עיטורים
 מסדר ההצטיינות הבווארי 
 
גזינה קריגר (בגרמנית: Gesine Krüger; נולדה ב-25 בפברואר 1959) היא גנרל חיל הרפואה בלופטוואפה. אחת מחמש הנשים הראשונות שקיבלו דרגת גנרל, לצד ורנה פון ויימארן, אריקה פרנקה, אלמוט נולטה וניקול שילינג.
ביוגרפיה

קריגר נולדה ב-25 בפברואר 1959 בהלמשטדט. היא למדה בבית ספר תיכון במקנהיים, וב-1977 עברה הכשרה כעוזרת רפואה בבית החולים פטרוס בבון. היא למדה רפואה באוניברסיטת בון בין השנים 1980–1986. ב-1987 התגייסה ללופטוואפה ושרתה כקצינת רפואה בכנף ההפצצה 31, וב-1989 עברה הכשרה נוספת בכירורגיה בבית החולים של הבונדסוור בהאם ולאחר מכן בבית החולים הצבאי בקובלנץ. ב-1992 מונתה לראש אגף רפואה בכנף הפצצה 35.
בין השנים 1994–1995 עמדה בראש המרכז הרפואי בהיידה. לאחר מכן מונתה לראש אגף הרפואה בגדוד האימונים ה-3 של הלופטוואפה. ב-1996 החלה לשמש כיועצת לחובשים צבאיים. ב-1998 עברה הכשרה כמנתחת טיסה. בין 2001–2005 שימשה כראש אגף הרפואה בדיוויזיית הלופטוואפה ה-3. בין השנים 2002–2003 שימשה כיועצת רפואית בכוח הייצוב בבוסניה והרצגובינה. ב-2007 מונתה כראש היחידה הרפואית ב-EUFOR. שנה לאחר מכן חזרה לגרמניה ושימשה בתפקידים בכירים בחיל הרפואה ולמדה באקדמיית נאט"ו ברומא. ב-2016 הועלתה לדרגת גנרל חיל הרפואה והפכה לאשה השנייה בבונדסוור שקיבלה דרגת גנרל, אחרי אריקה פרנקה. במקביל הפכה למפקדת האקדמיה הרפואית של הבונדסוור במינכן. ב-2021 פרשה מהבונדסוור והעבירה את הפיקוד על אקדמיית הרפואה לידי הנס-אולריך הולטרם.
גוסטבו לגיסמון

| --- | --- |

 לידה:  29 בספטמבר 1917 סלטה, ארגנטינה 
 פטירה:  27 בספטמבר 2000 (בגיל 82) סלטה, ארגנטינה 
 שם לידה:  Gustavo Leguizamón 
 מקום קבורה:  Holy Cross Cemetery (Salta) 
 מוקד פעילות:  ארגנטינה 
 שפה מועדפת:  ספרדית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרופיל ב-IMDb
 
גוסטבו "קוצ'י" לֵגִיסָמוֹן (ספרדית: Gustavo "Cuchi" Leguizamón; ‏29 בספטמבר 1917 - 27 בספטמבר 2000), מוזיקאי ארגנטינאי.
אחד מגדולי המלחינים של המוזיקה הפופולרית הארגנטינאית במאה ה-20. סגנונו המוזיקלי הייחודי שילב בין מקצבים עממיים ארגנטינים כמו סמבה ארגנטינאית, צ'קררה, בגואלה, ומילונגה, לבין הרמוניות מורכבות, המושפעות מהמוזיקה הקלאסית הרומנטית והפוסט־רומנטית, ומהג'אז. 
בין יצירותיו הידועות: לה ארנוסה (La arenosa), מטורנה (Maturana), לה פומנייה (La Pomeña), בלדרמה (Balderrama - תורגמה לעברית בידי אהוד מנור בתור סמבה שחר), סמבה דל סורו (Zamba del Zorro), אל אבלוריאדו (El aveloriado), ועוד. את יצירותיו ביצוע אמנים רבים, בהם מרסדס סוסה, לאון חייקו, ליליינה הררו, ודאו סלטניו.
ביוגרפיה

לגיסמון נולד במחוז סלטה, שבצפון ארגנטינה. בן למשפחה מיוחסת ממוצא אירופאי, גדל בסביבה נוחה מבחינה כלכלית. את הכינוי "קוצ'י", שפירושו "חזירון" בשפת הקצ'ואה נתן לו מוכר בשוק מקומי, שלמראה הילד הבוכה אמר "הוא בוכה כמו קוצ'י". לגיסמון למד משפטים באוניברסיטת קורדובה, ועסק בעריכת דין עד גיל 40, כאשר מאס במקצוע שלטענתו "רק מייצר יותר רוע בעולם" והתפנה לקריירה המוזיקלית שלו. חלק גדול מיצירותיו יצר בשיתוף פעולה עם המשורר מנואל קסטייה, שכתב מילים למנגינות של לגיסמון, ולהפך. לגיסמון מעולם לא הסכים להקליט את יצירותיו. הן נשמרו אודות למוזיקאים אחרים שביצעו אותום, ולכמה הקלטות של הופעות חיות שנשתמרו, בניגוד לרצונו.
לגיסמון לא הזדהה אף פעם מבחינה פוליטית, אך דעותיו נטו באופן ברור שמאלה, על גבול האנרכיזם. בהופעותיו הוא לא חסך בעקיצות לפוליטיקאים המושחתים, ותמיד עמד לצד העניים והחלשים. התנהגות זאת זיכה אותו ביחס עוין מצד הממסד התרבותי והפוליטי, שמעולם לא תמך בו. לקראת סוף חייו לגיסמון היה עני מאוד, וסבל מדמנציה. על המחלה הוא אמר "שכחתי איך לנגן פסנתר..., אבל אני מוכן ללמוד שוב". גוסטבו לגיסמון נפטר בגיל 82, בסלטה, עיר מולדתו.
סגנון מוזיקלי

לגיסמון הכיל בתוכו שני עולמות מוזיקליים שנראים רחוקים האחד מהשני: המוזיקה העממית הדרום אמריקאית והמוזיקה הקלאסית האירופאית. יחודו כמלחין היה ביכולתו לשלב בין השניים בצורה טבעית, מבלי להכפיף סגנון אחד תחת השני.
מחוז סלטה הוא אחד המחוזות הצפוניים בארגנטינה, והעיר סלטה ממוקמת בעמק בין שני רכסי הרים. המרחק ממרכזי תרבות אחרים וקשיי הגישה הנובעים מהמיקום הגיאגרפי של סלטה, יצרו כעין "הגנה טבעית" מהשפעות תרבותיות אחרות, ולכן זהו אחד האזורים בארגנטינה בהם נשמרה המוזיקה הילידית, הטרום-ספרדית, וגם צורות מוזיקאיות עממיות של המתיישבים הספרדים הראשונים.
אל תוך המציאות התרבותית הזו נולד קוצ'י לגיסמון, שספג את המקצבים והמנגינות העממיות מאז ילדותו. אבל בביתו הוא שמע מוזיקה אחרת: מוזיקה קלאסית וג'אז. יוצרים כמו אריק סאטי, ארנולד שנברג, מוריס ראוול, וגם דיוק אלינגטון ות'לוניוס מונק. ביצירותיו משתלבים המקצבים והסולמות העממיים עם הרמוניות מורכבות, עשירות, ששואבות את הכוח הקדמון של האזור, ומקנות לו עומק ומורכבות המאפיינת את המוזיקה הקלאסית המודרנית.
דיסקוגרפיה

למרות סירובו העיקש של לגיסמון להקליט את יצירותיו, נשמרו כמה הקלטות של הופעות חיות שהתפרסמו במשך השנים.
רוסריו 1983 (1983)
בהופעה חיה באירופה (1991)
דיסקוגרפיה > ביצועים של יצירותיו

חלק גדול מיצירותיו של לגיסמון נכתבו לאמנים מבצעים אחרים. הנה רשימה של מוזיקאים שמבצעים יצירותיו.
מרסדס סוסה (Mercedes Sosa)
לאון חייקו (Leon Gieco)
ליליאנה הררו (Liliana Herrero)
לאורה פאוסיני (Laura Pausini)
דואו סלטניו (Duo Salteño)
ג'רלד אסתרין

| --- | --- |

 לידה:  9 בספטמבר 1921 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  29 במרץ 2012 (בגיל 90) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  מדעי המחשב 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון 
 מנחה לדוקטורט:  Vincent C. Rideout 
 מוסדות:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס 
 תלמידי דוקטורט:  Mary K. Vernon, Ivan Oscar Tou, וינט סרף, Maria (Lolo) Heloisa Penedo, Yadran Eterovic, Sergio Tadeo Mujica, Dorothy Miller Landis, Masanao Aoki, Johanna Moore, Daniel Pierre Bovet, Carlos José Pereira de Lucena, David Frederic Martin, Jean-Loup Baer 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1962)  פרס חלוץ המחשב (1995)  מלגת גוגנהיים (1967)  עמית IEEE 
 בן או בת זוג:  Thelma Estrin 
 צאצאים:  דבורה אסתרין, Judith L. Estrin 
 
ג'רלד אסתרין (באנגלית: Gerald Estrin;‏ 9 בספטמבר 1921 - 29 במרץ 2012) היה מדען מחשב יהודי-אמריקאי, פרופסור במחלקה למדעי המחשב של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. ידוע בעבודתו בתחום מבנה המחשב ועיבוד מקבילי, ובעמידתו בראש המיזם לבניית המחשב ויצק.
קורות חיים

ג'רלד אסתרין נולד בשנת 1921 בניו יורק. בשנת 1941 פגש את תלמה אוסטרן בסיטי קולג' של ניו יורק, והשניים נישאו כשהוא בן 20 והיא בת 17. במלחמת העולם השנייה שירת בצבא ארצות הברית, ולאחר המלחמה למדו בני הזוג אסתרין באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם קיבלו שניהם תארים בהנדסת חשמל. ג'רלד אסתרין קיבל תואר ראשון ב-1948, תואר שני ב-1949 ותואר דוקטור ב-1951, על עבודה שכותרתה "A Study of Artificial Dielectric Media".
בשנים 1950–1956 עבד כמהנדס מחקר בצוות של ג'ון פון נוימן במיזם מכונת IAS במכון למחקר מתקדם. בשנת 1954 עבר עם רעייתו לישראל, כדי לעמוד בראש המיזם לבניית המחשב ויצק במכון ויצמן למדע, ובשנת 1955 חזרו בני הזוג לארצות הברית והשתקעו בלוס אנג'לס, שם הצטרף אסתרין לסגל של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בסוף שנות ה-50 הציג את העיקרון של reconfigurable computing (אנ') המאפשר שילוב בין מעבד סטנדרטי לחומרה ייעודית, לשם שיפור מהירות המחשב.
אסתרין היה ראש המחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בשנים 1979–1982 ו-1985–1988. אחד מתלמידיו לתואר דוקטור הוא וינט סרף. בשנת 1991 פרש כפרופסור אמריטוס.
היה עמית IEEE וקיבל מלגת גוגנהיים. בשנת 1995 הוענק לו אות חלוצי המחשוב מטעם IEEE. במשך יותר מעשרים שנים היה חבר במועצה הבינלאומית של מכון ויצמן למדע ודירקטור בחברת האלקטרוניקה Gould Electronics (אנ').
לזוג אסתרין נולדו שלוש בנות.
ג'רלד אסתרין נפטר ב-29 במרץ 2012 בביתו שבסנטה מוניקה.
לקריאה נוספת

Leo Corry and Raya Leviathan, WEIZAC: An Israeli Pioneering Adventure in Electronic Computing (1945-1963), Springer Verlag 2019.
הערות שוליים

↑  Gerald Estrin, IAS
↑  מוח אלקטרוני - במכון וייצמן, הַבֹּקֶר, 23 בפברואר 1955
↑  Estrin, Gerald (31 באוקטובר 1960). "Organization of Computer Systems: The Fixed Plus Variable Structure Computer". ACM. pp. 33–40. doi:10.1145/1460361.1460365 – via ACM Digital Library. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  GERALD ESTRIN, John Simon Guggenheim Memorial Foundation
↑  Gerald Estrin, באתר  IEEE Computer Society
↑  Tom Tugend, Gerald Estrin, U.S. and Israel computer pioneer, dies at 90, Jewish Journal, April 3, 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012748343605171  ACM DL: 81100019528  dblp: 42/6668  MGP: 69930  NTA: 148397654  VIAF: 291297106   WorldCat (עם VIAF): 291297106
גזירה לאחור

גזירה לאחור, תצורה לאחור, או בנייה לאחור[דרוש מקור] (באנגלית: Back-formation) היא תהליך מורפולוגי של יצירת לקסמה חדשה ("מילה" חדשה) באמצעות סילוקן של מוספיות ממשיות או משוערות.
גזירה לאחור מכונה גם "דו-כיווניות", הואיל והלקסמה הנוצרת בתהליך זה נוצרת בדרך של קיצור מילה, ולא בדרך של הלחם בסיסים או הרכבת מוספיות על בסיס קיים.
גזירה לאחור עשויה להיות זהה לניתוח-מחדש של אטימולוגיה עממית, כאשר היא נשענת על הבנה מוטעית של מורפולוגיית המילה הארוכה.
בשפה העברית תופעה זו נפוצה כאשר מנסים לשחזר את צורת היחיד על פי צורת הרבים.
כך מצורת הרבים גרוטאות נולדה המילה גרוטאה ומהריבוי של נמוש–נמושות, נולדה המילה נמושה. 
גם שם הפרי פומלו עוות לפומלה, כתוצאה מגזירה לאחור.
"פרשייה" הוא גזירה לאחור מצורת הרבים "פרשיות"; ואולם זו בתורה אינה אלא צורת הרבים של "פרשה". כלומר, במקרה זה, שויכה בטעות האות י' שבמילה "פרשיות" לצורת הבסיס, בעוד שלמעשה הייתה זו חלק ממוספית הרבים.
ראו גם

אטימולוגיה עממית
תחדיש
אנלוגיה
הערות שוליים

↑  גזירה לאחור במילון תורת הצורות [בלשנות] (תשע"ח), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  תצורה לאחור במילון תורת הצורות [בלשנות] (תשע"ח), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  חיים איזק, אות מיותרת, דבר, 16 בנובמבר 1972
↑  פומלה או פומלו?, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏16 בפברואר 2021
↑  פַּרְשִׁיָּה, באתר האקדמיה ללשון העברית
ערך זה הוא קצרמרבנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'ק קלוגמן

| --- | --- |

ג'ק קלוגמן בשנת 2005
 לידה:  27 באפריל 1922 פילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית
 פטירה:  24 בדצמבר 2012 (בגיל 90) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט סיני 
 שם לידה:  Jacob Joachim Klugman 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1948–2010 (כ־62 שנים)
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קרנגי מלון 
 בן או בת זוג:  Brett Somers (1953–2007) 
 צאצאים:  Adam Klugman 
 פרסים והוקרה:  3 פרסי אמי   פרס גלובוס הזהב
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ק קלוגמן בסדרה "אזור הדמדומים", 1963
ג'ק קלוגמן (באנגלית: Jack Klugman; ‏27 באפריל 1922 – 24 בדצמבר 2012) היה שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון יהודי-אמריקאי, זוכה שלושה פרסי אמי ופרס גלובוס הזהב, עם קריירה שהשתרעה על פני שבעה עשורים. נודע בעיקר בזכות גילום דמותו של אוסקר מדיסון בקומדיית המצבים "הזוג המוזר" (אנ'), התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "קווינסי" (אנ') וגילום דמותו של מושבע מספר 5 בסרט "12 המושבעים".
ביוגרפיה > השנים הראשונות

קלוגמן נולד בפילדלפיה, בנם של רוז, יצרנית כובעים, ומקס קלוגמן, צבע בתים. הוריו היו מהגרים רוסים-יהודים. הוא למד במכון הטכנולוגי ע"ש קרנגי, כיום אוניברסיטת קרנגי מלון, שם סיים את לימודיו לתואר ראשון ב-1948.
במלחמת העולם השנייה שירת בצבא ארצות הברית. לאחר המלחמה, עבר להתגורר בניו יורק והחל בקריירת משחק. שותפו לדירה בשנותיו הראשונות בניו יורק היה עמיתו השחקן צ'ארלס ברונסון.