קרב מפרץ לייטה
רקע

החל באוגוסט 1942 ועד יוני 1944, ניהלה ארצות הברית מתקפה כנגד הכוחות היפניים הפזורים באוקיינוס השקט. תוכנית המתקפה קבעה כי הצבא והצי יכבשו איי מפתח שעליהם בסיסים יפניים ברחבי האוקיינוס (בעיקר איי שלמה, גינאה החדשה, איי מרשל, ווייק), ובכך יבודדו בסיסים רבים אחרים. כיבוש איי מריאנה ביוני 1944, איפשר לכוחות האמריקאים לפרוץ את טבעת ההגנה האסטרטגית היפנית, אשר הקיפה את איי יפן, מכיוון שאיים אלה סיפקו בסיס יבשתי ממנו יכלו מפציצי B-29 סופרפורטרס להמריא, בדרכם להפצצות על יפן.
לאחר כיבוש איי מריאנה, התעורר במטות המשולבים של ארצות הברית דיון לגבי כיוון המשך ההתקדמות. בעוד שמספר בכירים העדיפו לתקוף את האי טאיוואן, הקרוב יותר ליפן, תמך הגנרל דאגלס מקארתור בפלישה לפיליפינים. לשיטתו של מקארתור, השארת הפיליפינים בידיים יפניות תהווה לא רק פגיעה ביוקרת הצבא האמריקאי, אלא אף פגיעה ביוקרתו האישית, שכן בשנת 1942 הבטיח לעם הפיליפיני בעת נסיגתו מהאי: ”שוב אשוב” (I Shall Return). בנוסף, ריכוז מטוסי הקרב היפניים בפיליפינים היה גדול מכדי שניתן היה להתעלם ממנו. בסופו של דבר, הטיעון שהכריע את הכף לטובת כיבוש הפיליפינים היה שכיבוש טאיוואן יצריך כוחות צבא גדולים יותר ממה שעמדו לרשות הצבא האמריקאי באותו זמן באוקיינוס השקט.
על פי התוכנית האמריקאית, תפתח הפלישה לפיליפינים עם הנחיתה על האי לייטה, אשר במרכז הארכיפלג הפיליפיני. את כוחות הנחיתה והסיוע הימי יספק "הצי השביעי" בפיקודו של תת-אדמירל תומאס קינקייד. הצי הורכב בעיקרו מכלי שיט של הצי האמריקאי ושל הצי המלכותי האוסטרלי. "הצי השלישי", בפיקודו של האדמירל ויליאם הלסי, היה אמון על מתן סיוע והגנה מרוחקת יותר מהאי. המרכיב העיקרי בצי זה היה "כוח משימה 38," שייטת נושאות מטוסים מהירות, בפיקודו של תת-אדמירל מארק מיצ'ר. אולם, פגם משמעותי בתוכנית האמריקאית היה היעדר פיקוד עליון על כל הכוחות הימיים. פגם זה, בשילוב בעיות תקשורת,
הביא למשבר בעת הפעילות, וכמעט וגרם לאסון אסטרטגי לכוחות האמריקאים.
היפנים לא נותרו עיוורים לאפשרויות ההתקדמות של האמריקאים. מפקד הצי היפני המשולב, האדמירל סואמו טויודה, הכין ארבע תוכנית-נגד: תוכנית "שוֹ 1" (Shō ichigō sakusen 捷１号作戦), אשר כללה מבצע ימי רחב היקף בפיליפינים; "שו 2," "שו 3" ו"שו 4" כללו תקיפות בפורמוזה, באיי ריוקיו ובאיים הקוריליים, בהתאמה. תוכניות אלה תארו מבצעים ימיים רחבי-היקף, אשר כללו את מרבית כלי השיט היפניים, ומטרתם הייתה להגיע לקרב מכריע אל מול הצי האמריקאי.
ב-12 באוקטובר 1944, תקפו מטוסים מהצי השלישי את פורמוזה ואת איי ריוקיו, על מנת להבטיח שכוחות אוויר יפניים לא יפריעו לפלישה ללייטה. הצי הקיסרי הפעיל את תוכנית שו 2, ושלח מטוסי תקיפה כנגד נושאות המטוסים האמריקאיות. במהלך שלושת הימים הבאים, איבדו היפניים כ-600 מטוסים – מרבית הכוח האווירי שלהם באזור. לאחר שהושלמה משימתם, פנה הצי השלישי ללייטה, על מנת להגן על הכוחות הנוחתים שם. בתגובה, הפעיל הצי הקיסרי את תוכנית שו 1.
בתוכנית שו 1 נקבע כי "הכוח הצפוני," בפיקודו של תת-אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה, ישמש כפיתיון שתפקידו למשוך את עיקר הכוחות האמריקאיים הרחק מלייטה. כוח זה הורכב ממספר נושאות מטוסים קלות, אך עם מעט מטוסים על סיפוניהן ועם מעט אנשי צוות מיומנים. בעוד הכוח האמריקאי באזור לייטה ייצא לכיוון הכוח הצפוני, יתקדם "כוח המהלומה הראשון," המורכב משתי שייטות יפניות, לכיוון האזור מכיוון מערב: "הכוח הדרומי," בפיקודו של תת-אדמירל שוג'י נישימורה, יכה באזור הנחיתה דרך מצר סוריגאו, ובאותו זמן, יעבור "הכוח המרכזי" החזק יותר, בפיקודו של תת-אדמירל טקאו קוריטה, במצר סן ברנרדינו אל ים הפיליפינים, ואז יפנה דרומה לכיוון אזור הנחיתה. מתכנני שו 1 היו מודעים לעובדה כי סביר להניח שלפחות אחד מהכוחות התוקפים יושמד לגמרי.