stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התרבות הזפוטקית
דת

כמו רוב מערכות הדת המסו-אמריקאיות, הדת הזפוטקית הייתה פוליתאיסטית. כמה אלוהויות ידועות היו קוסיחו (אנ'), אל הגשם (בדומה לאל האצטקי טלאלוק); קוקיהאני, אל האור; ופיטאו קוסובי, אל התירס. האלים בפנתאון הזפוטקי היו קשורים בעיקר לפוריות או לחקלאות. הפנתאון כלל אלים ואלות הנבדלים על ידי תלבושות. האלים מוצגים כשהם לובשים בד חלציים עם או בלי שכמיות, בעוד שהאלות מתוארות לובשות חצאיות. ישנן עדויות מסוימות לסגידה לאלים שאינם קשורים ישירות לתרבות הזפוטקית, כגון הנחש המנוצה (אנ') מטאוטיווקאן, אל הפרפר ואלוהי הגשם; ואל האביב האצטקי שיפה טוטק (אנ'). משערים שהזפוטקים השתמשו בקורבנות אדם בחלק מהטקסים שלהם.
יש לזפוטקים כמה אגדות על מוצאם. אחת מהן היא שהם היו האנשים המקוריים של עמק אואחאקה ונולדו מסלעים, או צאצאי חתולים גדולים כמו פומות, יגוארים ואוצלוטים. אגדה אחרת היא שהזפוטקים התיישבו בעמק אואחאקה לאחר שהקימו את האימפריה הטולטקית (אנ'), והיו צאצאים של אנשי צ'יקומוסטוק (אנ'). אגדות אלו הועלו על הכתב רק לאחר הכיבוש הספרדי.
על פי האגדות של הזפוטקים אבותיהם הקדמונים הגיחו מהאדמה, ממערות, או הפכו לאנשים מעצים או יגוארים. האליטה השלטת שלהם האמינה שהם צאצאי יצורים על טבעיים שחיו בין העננים, ושעם מותם הם יחזרו לעננים. השם שבו מוכרים זפוטקים כיום נובע מאמונה זו. הזפוטקים של העמקים המרכזיים קוראים לעצמם "Be'ena' Za'a" – "אנשי העננים".
דת > טקסי הקדשה

הזפוטקים השתמשו בטקסי הקדשה כדי לקדש את מרחבי המחיה והמבנים שלהם. חפירה של תל III בפירמידת המקדש של קואילפאן באואחקה חשפה מטמון הקדשה שהכיל חרוזי ירקן רבים, שתי טבעות ירקן שהרחיבו חורי אוזניים, שלושה להבי אובסידיאן, קונכיות, אבנים, פנינה ועצמות חיות קטנות, ככל הנראה מציפורים, מתוארך לשנת 700 לספירה. כל אחד מהחומרים הללו סימל מושגים דתיים שונים. הירקן היה יקר ערך מכיוון שלא ניתן היה להשיג אותו בקלות, וירקן מעובד אפילו יותר מכיוון שהאליטה היו האומנים העיקריים. להבי אובסידיאן קשורים לקורבנות, מכיוון שהם היו בשימוש נפוץ בטקסי הקזת דם. קונכיות ופנינה מייצגות את העולם התחתון, בהיותם מהאוקיינוס, ועצמות הציפור הקטנות מייצגות את השמים ואת היחס שלהם ליקום המאוזן. חפצים אלו משמעותיים בשל מיקומם במבנה המשמש לטקס ומזוהה עם כוח. המטמון הזה הוא סוג של טקס הקדשה, שמקדש את פירמידת המקדש של קואילפאן לרעיונות אלה של כוח, הקרבה והקשר בין העולם התחתון והקוסמוס.
לקריאה נוספת

Marcus, Joyce; Flannery, Kent V. (1996). Zapotec Civilization: How Urban Society Evolved in Mexico's Oaxaca Valley. New aspects of antiquity series. New York: Thames & Hudson. ISBN 0-500-05078-3. OCLC 34409496.
Marcus, Joyce; Flannery, Kent V. (2000). "Cultural Evolution in Oaxaca: The Origins of the Zapotec and Mixtec Civilizations".  In Richard E.W. Adams; Murdo J. Macleod (eds.). The Cambridge History of the Native Peoples of the Americas, Vol. II: Mesoamerica, part 1. Cambridge, UK: Cambridge University Press. pp. 358–406. ISBN 0-521-35165-0. OCLC 33359444.
Whitecotton, Joseph W. (1990). Zapotec Elite Ethnohistory: Pictorial Genealogies from Eastern Oaxaca. Vanderbilt University publications in anthropology, no. 39. Nashville, Tennessee: Vanderbilt University. ISBN 0-935462-30-9. OCLC 23095346.
Whitecotton, Joseph W. (1977). The Zapotecs: Princes, Priests and Peasants. Norman: University of Oklahoma Press.
Zeitlin, Robert N. (2000). "Review: Two Perspectives on the Rise of Civilization in Mesoamerica's Oaxaca Valley. Review of: Ancient Oaxaca: The Monte Albán State by Richard E. Blanton; Gary M. Feinman; Stephen A. Kowalewski; Linda M. Nicholas". Latin American Antiquity. 11 (1): 87–89. doi:10.2307/1571672. JSTOR 1571672.
ביאורים

↑  השלב הקלאסי (Classic stage) הוא השם המקובל לתקופה הרביעית מתוך חמש התקופות בפרהיסטוריה של אמריקה הצפונית על פי החלוקה של ויילי ופיליפס בספרם "שיטה ותאוריה בארכאולוגיה אמריקאית" מ-1958. זמנה 500 עד 1200 לספירה
↑  אימפריה במרכז אמריקה שהוקמה במאה ה-10
↑  שם מקום המוצא המיתולוגי של האצטקים
ארמון העמודים, מיטלה, אואחאקה
כד קבורה בצורת "אל עטלף" או יגואר, מאואחאקה, מתוארך ל-300–650 לספירה. גובה 23 סנטימטרים
מבט על האתר של מונטה אלבאן. הממוקם על פסגת הר, מונטה אלבאן משקיף על חלק גדול מעמק אואחאקה.
מסכת פסיפס זפוטק המייצגת את האל עטלף, עשויה מ-25 חלקי ירקן, עם עיניים צהובות עשויות מקונכייה. הוא נמצא בקבר במונטה אלבאן
כד קבורה מצויר המתאר דמות יושבת. תרבות זפוטקית (שלב מונטה אלבן III), תקופה קלאסית מוקדמת ותיכונה (100–700 לספירה). מקסיקו.
ויימרנר

| --- | --- |

ויימרנר
 ארץ מוצא:  גרמניה
 שימושים:  ציד ולוויה
 קבוצה:  כלבי ציד
 תכונות
 משקל:  30-35 ק"ג
 גובה כתפיים:  65-70 ס"מ
 גובה:  59 ס״מ 
 תוחלת חיים:  12-13 שנים
 אופי:  אנרגטי, בעל יכולת עבודה גבוהה, ידידותי, אוהב ילדים, גזע שמאוד רוצה לרצות את הבעלים שלו, נקשר הרבה לבעליו (בדרך כלל הוא נקשר לבן אדם יחיד - האחד שמטפל בו ומאלף אותו במיוחד טוב ), אינטליגנטי ונוטה לחרדת נטישה . בעל חוש ריח מפותח מאוד, עירני ודרוך.
 אילוף:  הסתגלות בינונית
 תיאור:  פרוותו של הוויימרנר קצרה וצבעיה: אפור כסף, אפור עכבר, בעל עיניים בצבע צהוב ענבר או שחור- כחול.
 
ויימרנר (באנגלית: Weimaraner) הוא אחד מגזעי כלב הבית.
היסטוריה של הגזע

הגזע פותח בתחילת המאה ה-19 בוויימאר אשר בגרמניה, והוא קרוב לפוינטר הגרמני קצר השיער. קיימות מספר סברות לגבי מקורותיו: יש הטוענים כי הוא התפתח מכלבי הגישוש, אחרים אומרים שזהו שילוב של הפוינטר האנגלי והפוינטר הספרדי, ויש הטוענים כי הוא תוצאה של אלבינו שהשתלט על כלבי פוינטר.
מבנה כללי

לוויימרנר צמיחת שיער הפוכה באזור החזה. הצמיחה יוצרת דמות המזכירה, בעיקר באור השמש, את העיט ששימש כסמלה של רפובליקת ויימאר.
ויין (נהר)

נהר הוויין בלימוז'
נהר וִיֶין (בצרפתית: Vienne, באוקסיטנית: Vinhana) הוא מחשובי הנהרות בדרום-מערב צרפת, ואורכו 363.3 ק"מ. הנהר הוא אחד מיובליו של נהר הלואר. הנהר חוצה את חבל לימוזן ופואטו-שראנט ולאורך מסלולו נבנו תחנות כוח הידרואלקטריות. שני מחוזות צרפת קרויים על שם הנהר, ויין בחבל פואטו-שראנט וויין עילית בחבל לימוזן.
תחילתו של הנהר כמעיין במחוז קרז שבחבל לימוזן, זורם מערבה לכיוון העיר לימוז', שם עזר לפיתוח תעשיית הפורצלן הענפה בעיר. לאחר מכן פונה הנהר צפונה, ובסיומו של דבר נשפך לתוך נהר הלואר.
הערות שוליים

↑  מידע על הנהר באתר ה-Service d’administration nationale des données et des référentiels sur l’eau
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534485905171  BnF: cb12041265n (data)  GND: 4513949-0  LCCN: sh87003012  SUDOC: 028612396  VIAF: 14144647638648146701   WorldCat (עם VIAF): 14144647638648146701
התופת (ספר מתח)

| --- | --- |

כריכת הספר בעברית
 מידע כללי
 מאת:  דן בראון
 שפת המקור:  אנגלית
 תורגם לשפות:  ספרדית, צרפתית, איטלקית
 סוגה:  מתח
 הוצאה
 הוצאה:  דאבלדיי, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 הוצאה בשפת המקור:  Doubleday
 תאריך הוצאה:  2013
 מספר עמודים:  533
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מודן הוצאה לאור
 תאריך:  2013
 סדרה
 ספר קודם:  הסמל האבוד
 הספר הבא:  מקור
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003566404
 
התופת (במקור: Inferno; גיהנום באיטלקית, בפורטוגזית וספרדית) הוא מותחן שנכתב על ידי הסופר דן בראון, הרביעי בסדרת הספרים שגיבורה הוא חוקר הסמלים רוברט לנגדון, לאחר "מלאכים ושדים", "צופן דה וינצ'י" ו"הסמל האבוד". הספר יצא לאור באנגלית ב-14 במאי 2013.
הספר, בדומה לספרים הקודמים בסדרה, מרמז על ההיסטוריה והאמנות כשהשם "אינפרנו" (גיהנום) שואב השראה מהקומדיה האלוהית של דנטה והחלק הראשון בה המכונה "אינפרנו". דן בראון יוצר קשר לחלק הראשון בספרו של דנטה החל מהציטוט בפתח הספר, המיוחס לדנטה עצמו: "המקומות האפלים ביותר בגיהנום ראויים לאלה השומרים על נייטרליות בעתות של משבר מוסרי". הספר עוסק בבעיה של התפוצצות האוכלוסין של כדור הארץ.
עלילה > פרולוג

הרומן נפתח בגבר מסתורי הנמלט מפני דמויות לא מוכרות בתוככי מגדל הפעמון של מנזר באדיה בפירנצה וקופץ אל מותו.
עלילה > ונציה

רוברט נלקח אל אליזבת סינסקי, מנכ"לית ארגון הבריאות העולמי, והוא מקבל הסבר נרחב אודות מה שאירע קודם לאשפוזו בבית החולים: ברטרנד זובריסט התאבד לפני כשבוע והיה מדען משוגע מהזרם של הטרנס הומניזם ואוהד מושבע של דנטה שביקש להנדס מוות שחור חדש כדי לגאול את העולם מהתפוצצות אוכלוסין. אליזבת פשטה על הכספת של זובריסט ומצאה גליל והביאה את רוברט לפירנצה כדי לעקוב אחר הרמזים, אך רוברט ניתק קשר לאחר שנפגש עם מרתה ו"הדומינו", כשארגון הבריאות העולמי חשש כי הוא בגד והחליט לעבוד עם תומכיו של ברטרנד כדי להפיץ את המגפה.
החיילים השחורים (ה-SRS) מתבררים כיחידה מיוחדת של ארגון הבריאות העולמי, שמעולם לא התכוונו להרוג רוברט אלא להביאו בחזרה. אולם ברטרנד הותיר מאחוריו צל: אגודת סתרים לא אתית בשם "הקונסורציום" שמטרתה להגן על גליל העצם עד לתאריך היעד. כשאליזבת לקחה את הגליל, הם היו מחויבים להגן בכל מחיר על גליל העצם. הם חטפו את רוברט לאחר הפגישה עם מרתה ו"הדומינו" אך רוברט לא פתר את המשפט כולו. בשלב זה הם סיממו את רוברט כדי לגרום לו לשכוח מאירועי הימים האחרונים וזייפו פציעה ולגרום לכך שיתעורר בבית החולים ולמנוע ממנו מלפתור את העניין עד תומו. השיחה אל הקונסוליה האמריקאית בוימה אף היא. אולם מנהיג הקונסורציום החליט להתחיל לשתף פעולה עם ארגון הבריאות העולמי מתוך מודעות כי מעשיו של ברטרנד לא היו אלא מזימה לטרור ביולוגי.
סיינה מתגלה כנוכלת ו"הקונסורציום" מבין שהיא הייתה התומכת החשאית של ברטרנד (המתקראת גם FS-2080). היא יודעת את מיקום מקור המגפה לאחר שרוברט למעשה פתר את החידה וברצונה להפיץ את המגפה בכוחות עצמה. רוברט, ארגון הבריאות העולמי והקונסורציום מסייעים זה לזה, כדי לעצור אותה באמצעות מציאות מיקום החידה האמיתי, שלא היה ונציה אלא איסטנבול, מאז שאנריקו דאנדולו, דוכס ונציה, נקבר שם.
עלילה > איסטנבול

רוברט לנגדון ונציגי ארגון הבריאות העולמי מגיעים אל מוזיאון האגיה סופיה אך מגלים שהמגפה בבור מים הירבאטאן, הם מוצאים שם את סיינה לובשת בורקה. סיינה בורחת מהם החוצה בעודה צועקת בטורקית "אש" (או משהו הדומה לכך) וגורמת לתיירים להימלט העירה.
עד מהרה מתברר שסיינה לא ניקבה את השקית שמתמוססת מאליה, והחומר שבו התמוסס במים שבוע לפני כן, וכי המגפה כבר התפשטה הרבה קודם ונמצאת בכל העולם. התברר כי סיינה ביקשה לבלום בעצמה את המגפה, אך לא סמכה על ארגון הבריאות העולמי עצמו, שלא ינסה להשתמש במגפה כמחקר לפיתוח כלי נשק. מנהיג הקונסורציום מנסה להימלט מארגון הבריאות העולמי והוא שולח אנשים הלבושים כשוטרים טורקיים שעוצרים אותו, אך מאוחר יותר הוא אכן נעצר על ידי המשטרה הטורקית ומוביל לחקירה על ארגון קונסורציום.
התברר שהווירוס ששמו אינפרנו הוא וקטור ויראלי שמתחבר עם דנ"א אנושי ומשנה אותו כך, שבאופן אקראי גורם לעקרות אצל כשליש מבני האדם, ואפילו עם טכנולוגיה של הנדסה גנטית בעתיד, שינוי בחזרה לגנום האנושי יהיה מסוכן. סיינה מקבלת חנינה בתמורה לכך שתעבוד מול ארגון הבריאות העולמי בעתות משבר, עקב הרקע שלה כרופאה והידע והניסיון שצברה בעבודה עם ברטרנד.
דמויות עיקריות

רוברט לנגדון – האיקונוגרף
סיינה ברוקס – רופאה בבית חולים בפירנצה
ואיינתה – מתנקשת מסתורית שרודפת אחרי לנגדון
אליזבת סינסקי – מנכ"לית ארגון הבריאות העולמי
זובריסט ברטרנד – מומחה לגנטיקה שמנסה לפתור את בעיית התפוצצות האוכלוסין
מרתה אלווארז – אוצרת מוזיאון פאלאצו וקיו
ג'ונתן פריס – איש ארגון הבריאות העולמי
"המנהל" – מנהל הקונסורציום הסודי
כריסטוף ברודר – מפקד צוות להתערבות ושליטה ה-SRS
לורנס נולטון – העוזר הבכיר של המנהל על המדצ'יום
השראה והשפעה

בפרק העשירי של הספר רוברט לנגדון מזכיר אמרה של רוברט אופנהיימר, בזמן שנבחנה פצצת האטום הראשונה: "עכשיו הפכתי למוות, מחסל העולמות". בראון מתייחס באופן לא מדויק ל"וישנו, מחסל העולמות". אף שהפתגם נלקח מ"בהגאוואד גיטה" שבה קרישנה אומר זאת לארג'ון כשהוא מציג לו צורה אחרת. קרישנה היא התגלמות הווישנו מה שעשוי להסביר אם רוברט משתמש בפתגם עם שמו של וישנו.
שמו של אנריקו דאנדולו היה אמור להיכתב כהנריקוס דאנדולוס, מאחר שהסמן על קברו בהאגייה סופיה נקרא כהנריקוס דאנדולו.
עיבוד קולנועי

ביולי 2013 פורסם לראשונה כי טום הנקס ורון הווארד מעוניינים לשוב ולשתף פעולה ביצירת סרט קולנוע שיתבסס על הספר. Sony Pictures הכריזו כי הסרט ייצא לאקרנים באוקטובר 2016 כאשר הצילומים התרחשו באיטליה ונמשכו מסוף אפריל עד יולי 2015.
אתרים ויצירות המאוזכרים בספר

מנזר באדיה, שממגדלו קופץ הצל בפרולוג
קתדרלת סנטה מריה דל פיורה, פירנצה.
שער הפורטה רומנה, פירנצה
יום הדין האחרון של מיכלאנג'לו (עמ' 100)
גני בובולי, פירנצה
פסל הברונזה של סטולדו לורנצי בגני בובולי
מסדרון וזארי על הפונטה וקיו, בין גני בובולי לפאלאצו וקיו.
פאלאצו וקיו בפירנצה
אולם החמש מאות, בפאלאצו וקיו
הרקולס ודיומדס
האפותיאוזה של וזארי, באולם החמש מאות
הקרב של מרציאנו של וזארי, באולם החמש מאות
בזיליקת איל דואומו
כנסיית מרגריטה דיי צ'רקי הקדושה
דנטה וביאטריצ'ה
קברה של ביאטריצ'ה פורטינרי
הבפטיסטריום של יוחנן הקדוש (סן ג'ובאני), מבט כללי מכיוון צפון, פירנצה.
שער גן עדן. הבפטיסטריום, פירנצה.
יעקב ועשו, פרט משער גן עדן
התקרה של הבפטיסטריום
ציור של דומניקו דה מיכלינו, דנטה על רקע פירנצה
תחנת ונציה סנטה לוצ'יה
כיכר סן מרקו בוונציה.
בזיליקת סן מרקו, וונציה
בזיליקת סן מרקו, מבט מבפנים
ארבעת הטטררכים, בפינת בזיליקת סן מרקו
הסוסים של סן מרקו, במרפסת בזיליקת סן מרקו.
מוזיאון איה סופיה, איסטנבול
כניסה לירבאטאן
מאגר הירבאטאן, איסטנבול
פסל מדוזה, ירבאטאן
ראו גם

הקומדיה האלוהית
מפת הגיהנום של סנדרו בוטיצ'לי שמוקרנת מהמקרן הזעיר. בציור תשעת מעגלי הגהנום בנויים כטרסות במשפך. המוטו שחוזר על עצמו "הַבָּא בְּשַׁעֲרִי – מִן הַתִּקְוָה חֲדַל נָא!"
מסכת המוות של דנטה אליגיירי, פאלאצו וקיו. האימרה "האמת נראית רק דרך עיני המוות" רומזת למעשה למסכה זו.
אגן הטבילה בבפטיסטריום של פירנצה שבו מוצאים רוברט וסיינה את מסכת המוות של דנטה.
פרידון מ' אספנדיארי (אנ') המכונה FM-2030, מאבות תנועת הטרנס הומניזם
קברו של הנריקוס דאנדולו באיה סופיה.
גרף אוכלוסיית העולם לפי שנים. (מופיע בספר בעמ' 121)
ויין אלווין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 בפברואר 1947 גלנדייל, קליפורניה, ארצות הברית
 פטירה:  18 במאי 2009 (בגיל 62) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  פורסט לאון ממוריאל פארק 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1977–2009 (כ־32 שנים)
 מקום לימודים:  תיכון ג'ון בורוז 
 בת זוג:  ראסי טיילור
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  אגדות דיסני (2008) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ויין אנתוני אלווין (באנגלית: Wayne Anthony Allwine;‏ 7 בפברואר 1947 – 18 במאי 2009) היה מדבב אמריקאי.
דיבב את מיקי מאוס מבית דיסני.
ביוגרפיה

אלווין נולד בגלנדייל, קליפורניה ב-7 בפברואר 1947. הוא דיבב את מיקי מאוס מ-1977 עד מותו ב-2009. בין ההפקות בהן דיבב אותו נכללים הסרטים והסדרות "בן המלך והעני", "מיקי, דונלד, גופי: שלושת המוסקטרים" ו"מועדון החברים של מיקי מאוס".
ב-1991, התחתן עם ראסי טיילור, שדיבבה את מיני מאוס מ-1986 עד 2019, והם נקראו "אגדות דיסני" ב-2008. לאלווין יש ארבעה ילדים מנישואים קודמים.
אלווין נפטר לאחר שחלה בסוכרת חריפה בגיל 62, ב-18 במאי 2009. אשתו ראסי טיילור נפטרה עשר שנים אחר כך, בשנת 2019.
ויילקיה אוצ'י

| --- | --- |
סמל ויילקיה אוצ'י

 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  פודקרפצקיה פודקרפצקיה
 מחוז:  לובאצ'וב
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  926 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  50°01′00″N 23°09′00″E﻿ / ﻿50.01667°N 23.15°E﻿ / 50.01667; 23.15 
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיויילקיה אוצ'י (למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיויילקיה אוצ'י (למפת פרובינציית פודקרפצקיה רגילה) ז'שוב פשמישל סטאלובה וולה מיילץ שוויינטו. לובלין פולין קטן  סלובקיה אוקראינהויילקיה אוצ'י (למפת פרובינציית פודקרפצקיה מוגדלת) ז'שוב פשמישל סטאלובה וולה מיילץ שוויינטוקז'יסקיה לובלין פולין קטן  סלובקיה אוקראינהויילקיה אוצ'י   he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ויילקיה אוצ'י (בפולנית: Wielkie Oczy) הוא כפר במחוז לובאצ'וב שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב

לוויילקיה אוצ'י (מילולית: "עיניים גדולות") הוענקו זכויות עיר בשנת 1671, ונקבעו בה ירידים שנתיים וימי שוק. לצדה, הוקם מבצר. במהלך המאה ה-19 הוקמו ביישוב מספר מפעלים, ובשנת 1935 ניטלו ממנו זכויות העיר.
יהודי ויילקיה אוצ'י

יהודים ישבו בוויילקיה אוצ'י מראשיתו, ובמחצית השנייה של המאה ה-18 התקיימה במקום קהילה עצמאית ומרכזית. בסוף המאה ה-19 היגרו יהודים רבים מהיישוב לארצות הברית, ובשנת 1927 נבנה מכספם של יוצאי היישוב בארצות הברית בית כנסת חדש ביישוב. ביולי 1910 נערך ביהודי היישוב פוגרום בהסתת הכומר המקומי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לכפר כמה עשרות פליטים יהודים ממערב פולין, ומספר יהודיו הגיע לכ-700 איש. בתחילת יולי 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה וכיבוש היישוב בידי הגרמנים, פרעו האוקראינים המקומיים ביהודי הכפר, וביצעו בהם מעשי רצח. לאחר מכן, הוטלו על יהודי הכפר עבודות כפייה, ורכושם נגזל מהם. בד בבד, הועברו לכפר יהודים שגורשו מכפרי הסביבה.
בסוף מאי 1942 רוכזו יהודי הכפר בכיכר המרכזית בו, ושם ערכו בהם גרמנים ואוקראינים סלקציה. רוב יהודי היישוב גורשו לגטו יבורוב, והיתר למחנה ינובסקה, וגורלם היה זהה לגורל יתר היהודים במקומות אלו. בנובמבר 1942 הוכרזה ויילקיה אוצ'י כ"נקייה מיהודים".
בית הכנסת בוויילקיה אוצ'י.
ויין

ערך זה עוסק במחוז בצרפת. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ויין (צרפתית: Vienne) הוא מחוז בצרפת. המחוז קרוי על שם נהר ויין שעובר דרכו ונמצא בחבל אקיטן החדשה שבדרום-מערב צרפת.
גאוגרפיה

המחוז גובל במחוזות אנדר ולואר, אנדר, ויין עילית, שראנט, דה-סוור ומן ולואר. חוץ מהנהר ויין, עובר דרכו גם השראנט.
עד סוף שנת 2015 השתייך המחוז לחבל פואטו-שראנט.
שטח המחוז הוא 6,990 קמ"ר, והוא המחוז ה-17 בגודלו בצרפת. צפיפות האוכלוסין בינונית. למחוז היסטוריה עשירה וחשיבות כלכלית עקב מיקומו באמצע הדרך בין מערב צרפת (בורדו), פריז וספרד. בירת המחוז פואטייה משמשת כמרכז עסקי.
ויין הוא אחד מ-83 המחוזות המקוריים שהוכרזו ב-4 במרץ 1790 במהלך המהפכה הצרפתית. הוא נוצר מאזורים שהשתייכו לפרובינציות פואטו, טורן וברי.
מחוז ויין הוא מקורם של האקאדים, צרפתים שהגיעו בתחילת המאה ה-17 לאזור נובה סקוטיה.
הערות שוליים

↑  ר' בוויקיפדיה הצרפתית - המחוזות הגדולים בצרפת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552730505171  GND: 4119423-8  LCCN: n82012482  MusicBrainz: 1e8badbb-dd47-45f0-8d73-6947ed176a42  VIAF: 123172222   WorldCat (עם VIAF): 123172222 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הרפקס

הָרְפָּקְס (ביוונית: ἅρπαξ, בלטינית: harpax) היה כינויו של כלי נשק ימי רומי, ששימש לתפיסה ממרחק של אניית אויב על מנת להיצמד אליה ולהכריעה בלוחמת פנים אל פנים. היה זה כלונס ארוך וכבד, שלקצהו האחד חוברו אונקלי אחיזה ולקצהו האחר נקשר חבל ארוך. הוא נורה על ידי בליסטרה, ולאחר שנאחז נמשך על ידי האנייה התוקפת באמצעות כננת. את ההרפקס המציא, על פי המסופר, מרקוס ויפסניוס אגריפה, מפקד הצי של אוקטביאנוס, והוא השתמש בו לראשונה ובהצלחה רבה בקרב נאולוכוס (36 לפנה"ס) נגד ציו של סקסטוס פומפיוס.
ההרפקס במקורות ההיסטוריים

על קרס הברזל שנורה מקטפולטה ומכונה "הרפקס" אנו יודעים ממקור אחד בלבד – אפיאנוס, ההיסטוריון היווני־רומי בן המאה ה-2 לספירה. הוא כותב כי לקראת הקרב הימי בנאולוכוס בין אגריפה לפומפיוס הכין כל צד 300 ספינות. אוניות אלה "...נשאו כלי קלע מסוגים שונים, מגדלים וכל המכונות שעלה בידם להתקין. אגריפה המציא מכונה שנקראה הרפגה (ἁρπάγη), כלונס באורך חמש אמות מחוזק בחישוקי מתכת ובכל אחד מקצותיו טבעת. לטבעת אחת חובר ההרפקס, אונקל ברזל, ולטבעת השנייה חבלים כפולים. ההרפקס נורה על ידי קטפולטה, ולאחר שנאחז באוניית האויב משכו את החבלים באמצעות מכונה."
ביום שנקבע ערכו הצדדים את אוניותיהם לקרב בשורה חזיתית. עם מתן האות הסתערו אוניות שני המחנות חרטום אל חרטום, ותוך כדי חתירה מאומצת המטירו אנשיהן כידונים, אבנים, אודים בוערים וחצים, חלקם מקטפולטות ואחרים ביד. כשהצטמצם המרחק, התנגשו האוניות זו בזו. אחדות ניגחו באילי הניגוח את אויבותיהן, ואחרות פרצו בעד המערך תוך כדי ירי קלעים והטלת כידונים. עיקר המאמץ היה לשתק את תנועת אוניית היריב או להיאחז בה, על מנת להכריע בלוחמת פנים־אל־פנים את חיילי הצי שעל סיפונה. "ההרפקס נחל את ההצלחה הגדולה ביותר", מספר אפיאנוס. "אפשר היה להטילו אל האוניות ממרחק רב בשל משקלו הנמוך, וכשמשכוהו חזרה בחבלים נאחז בהן היטב. בשל אחיזת קרס הברזל לא יכלו האנשים לנתק אותו על נקלה ואורכו הרב היקשה עליהם לחתוך את החבלים. מאחר שמכשיר זה לא היה מוכר להם מקודם ועל כן לא הצטיידו במוטות שבקצותיהם כילפים, לא יכלו הם לעשות דבר במצב בלתי צפוי זה זולת לחתור לאחור כדי להתנגד למשיכה. אבל מאחר שהאויב עשה כמותם, היו מאמצי החותרים בשני הצדדים שווים וההרפקס עשה את מלאכתו."
הצי של רומא עד המלחמות הפוניות

עד למלחמה הפונית הראשונה בשנים 264–241 לפנה"ס, היה הצי הרומי קטן ולא מפותח יחסית, והכיל מספר קטן של אוניות, אשר עיקר תפקידן היה לסייר בנהרות וחופי רומא וסביבתה. עד המלחמות הפוניות הייתה שיטת הלחימה הימית העיקרית ניגוח כלי השיט של היריב ומעט ירי קשתים. שיטה זו הצריכה יכולת תמרון ומהירות טובה מהיריב.
רומא במלחמות הפוניות ופיתוח העורב

עם כניסתה של רומא למלחמה הפונית הראשונה כנגד קרתגו נוצר צורך לצי גדול ומודרני, אשר יצליח לעמוד כנגד הצי הקרתגי ויכולת התמרון שלו. את מלאכת הבנייה הרומאים נתנו לבעלות בריתם וזאת בגלל חוסר הניסיון של הרומאים בבניית ספינות מלחמה. החידוש שהרומאים הכניסו לספינות המלחמה שלהם במטרה לנצח את הצי הקרתגי הוא ה"העורב".
רומא במלחמות הפוניות ופיתוח העורב > העורב

ה"עורב" היה מתקן תקיפה ימי מורכב מכבש אשר לכד את ספינת היריב כאשר היא הייתה קרובה ואיפשר לחיל הרגלים להשתלט על הספינה. המחשבה מאחורי המתקן הייתה ההבנה שהצי הקרתגי מהיר ובעל יכולת תמרון טובה יותר וניסיון רב יותר מאשר הצי הרומי, ויתרונה של רומא נמצא בחיל הרגלים שלה. לכן על ידי ה"עורב" מנטרלים את יכולת הניווט של הספינות הקרתגניות ומאפשרים לחיל הרגלים הרומאי להשתלט על ספינות האויב.
פוליביוס מיטיב לתאר את ה"עורב" בספרי ההיסטוריה, והוא כותב כך:
כיוון שאוניותיהם היו רעועות במבנן ואיטיות, העמידו עליהן מכונות-עזר לקרב. אשר נקראה אחר-כך "עורב" ואשר הייתה בנויה כך: בחרטום-האוניה עמד עמוד עגול, שגובהו כשבעה מטר וקוטר בסיסו- כעשרים ושניים סנטימטרים. על ראשו הייתה גלגלת, ומסביב לו הושמה גמלה עשויה קרשים שתי וערב שחוברו במסמרים, רוחבה היה כ-1.10 מטר ואורכה- כ-10.5 מטר. היה בה חור מאורך שבו נקבע העמוד, מרוחק כ-3.5 מטר מהקצה הפנימי של הגמלה. בשני צדי הגמלה הארוכים היה מעקה בגובה של ברך אדם. בקצה הגמלה החיצוני נקבע מכשיר ברזל הדומה לעלי מחודד שבראשו טבעת, הכלי היה דומה למכשיר לכתישת דגן. לטבעת זו נקשר חבל, אשר באמצעותו בזמן הסתערות האנייה הרימו את ה"עורב" בעזרת הגלגלת שעל העמוד והורידו אותו על סיפון אוניית האויב בחרטומה, או סובבו אותו נגד התקפות מהצדדים.
התפתחות ימית מהמלחמת הפוניות ועד קרב נאולוכוס

מכשיר ה"עורב" הוכיח את עצמו במלחמה הפונית הראשונה, והרומאים ניצחו את הצי הקרתגי. אך מלבד הניצחונות על הצי הקרתגי התגלה המכשיר כמוציא את הספינות הרומאיות מאיזון בזמן השיט בים הפתוח, וגרם ליותר טביעות של ספינות רומאיות מאשר האבדות בקרבות. בעקבות שני אסונות כבדים בשנים 255 ו-253 לפנה"ס שבהן איבד הצי הרומי כחצי מהצי שלו כתוצאה מחוסר האיזון שהעורב גרם הוחלט לוותר על השימוש ב"עורב".
לאחר המלחמות הפוניות פותחו ספינות מלחמה גדולות יותר, אשר יכלו להכיל יותר כלי נשק (כמו בליסטראות) וחיילים. במהלך המאבק כנגד מאמציו של סקסטוס פומפיוס בסיציליה, הטיל אוקטביאנוס את משימת בניית הצי מחדש, לאחר שניזוק בסופה, על אגריפה. אגריפה אימן והכין את הצי הרומאי למלחמה והקרבות מול סקסטוס פומפיוס במערב סיציליה. כחלק מההכנות, פותח ההרפקס.
ההרפקס ומאפייניו

להרפקס היה אותו תפקיד כמו ה"עורב", בכך שתפקידו היה לחבר בין שתי ספינות ואיפשר השתלטות, אך עם שינויים רבים שהביאו לשדרוג היכולות הצבאיות של הצי של אגריפה. ההרפקס מתואר בספרו של אפיאנוס ככלי אשר היה מורכב ממוט עץ באורך כ-2.2 מטר, מחוזק בטבעות ברזל, על מנת שלא יישבר בקלות. ההרפקס נורה מבליסטרה אשר ניצבה על סיפון הספינה, כשהצד שנורה לכיוון ספינת האויב היה מצויד בטבעת ברזל, שבראשה עוגן קרסים מברזל. תפקיד עוגן הקרסים היה להינעץ בספינה היריבה. מצדו השני של ההרפקס הייתה טבעת נוספת, אליה חוברו חבלים. לאחר שעוגן הקרסים ננעץ בספינת היריב, היו מנופים על הספינה היורה מושכים את החבלים, ובכך מקרבים את ספינת היריב לטווח שבו ניתן לחבר את הספינות באמצעי גישור ולהסתער עם חיילים. מכיוון שספינותיו של אגריפה היו גדולות יותר מספינותיו של סקסטוס יכול אגריפה להציב יותר חיילים על ספינותיו, ולוודא ניצחון בהשתלטות.
ההרפקס ומאפייניו > ההופעה הראשונה של ההרפקס בקרב

בתאריך 3 בספטמבר 36 לפנה"ס בקרב נאולוכוס ערך ההרפקס את הופעת הבכורה שלו בקרב הימי בין הצי החדש של אוקטביאנוס לצי של סקסטוס פומפיוס. כאשר תוצאות הקרב הראו באופן חד משמעי את היכולות והחשיבות של ההרפקס בקרב.
תוצאות הקרב:
סקסטוס
17 ספינות הצליחו להימלט עם סקסטוס
28 טובעו
135 נתפסו על ידי הצי של אגריפה
אוקטביאנוס
3 ספינות טובעו
ההרפקס ומאפייניו > ההרפקס בהמשך המערכה של אוקטביאנוס

לאחר קרב נאולוכוס המשיך ההרפקס להיות כלי מרכזי בציו של אוקטביאנוס, והופעל גם בקרב האחרון של המערכה הימית, בקרב אקטיום. קרב בו ניצח אוקטביאנוס את ציו של מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה, ובכך הסיר את האיום האחרון למעמדו בקיסרות הרומית.
ראו גם

הצי הרומי
הערות שוליים

↑  Appianus, Bell. Civ. 5.118; Morrison (1996), p. 156.
↑  Appianus, Bell. Civ. 5.119; Morrison (1996), p. 156.
↑  Cambridge Ancient History, pp. 548.
↑  Cambridge Ancient History, pp. 550.
↑  פוליביוס, ספר ראשון, 22.
↑  Cambridge Ancient History,  pp. 562.
↑  Appianus, Bell.Civ., 5.118
↑  Sheppard (2009), p. 16.
ציור של מכשיר העורב
אילוסטראציה של ההרפקס ע"פ תיאורו מכתביו של אפיאנוס
מטבע כסף עם תמונה של אגריפה ממציא ההרפקס ומצידו השני ציור של אל הים נפטון
הפסטיבל האולימפי האירופי לנוער (גיור 2017)

| --- | --- |
 ענף:  אתלטיקה 
 ארגון מפעיל:  הוועדים האולימפיים האירופיים 
 תקופת התחרות:  23 ביולי 2017 – 30 ביולי 2017 (8 ימים) 
 מספר תחרות:  14 
 מספר מתמודדים:  3,675 
 עיר מארחת:  גיור 
 gyor2017.hu/en_GB/home
 → 2015 European Youth Summer Olympic Festival 2019 European Youth Summer Olympic Festival ← 
 
פסטיבל הקיץ האולימפי האירופי לנוער 2017 נערך בעיר גיוֹר שבהונגריה, בין 23 ביולי ל-30 ביולי 2017. כ-50 מדינות השתתפו בפסטיבל, הכולל תחרויות בעשרה ענפי ספורט: אופניים, אתלטיקה, ג'ודו, התעמלות, טניס, כדוריד, כדורסל, כדורעף, קאנו/קיאק, שחייה.