stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מספנת חיל הים
היסטוריה > הגרעין להקמת המספנה

גרעין כוח האדם המקצועי לבניית תשתית מספנת חיל הים הגיע משלושה גופים מקצועיים:
שני בתי המלאכה של המספנות בארץ בימי המנדט: Shipwrights & Engineers וחברת קירשטיין אנד גרינשפון, בראשות הרצל גרינשפון.
מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי.
אנשי מח"ל מהצי האמריקאי והצי המלכותי.
בתקופת המנדט הבריטי פעלה בארץ ישראל החברה Shipwrights & Engineers לתיקון אוניות הצי הצבאי הבריטי והצי המסחרי. החברה הפסיקה את פעילותה בארץ בתום מלחמת העולם השנייה. בחברה הועסקו אנשי מקצוע מהיישוב שרכשו בדרך זו את ניסיונם בעבודה בתיקון אוניות וניהול בתי מלאכה.
במקביל לחברה זו פעלה בארץ חברת "מפעלי חיפה להנדסה" - קירשטיין אנד גרינשפון. ישראל קירשטיין היה מהנדס מוסמך להנדסה ימית, שנעשה המומחה של הצי המלכותי הבריטי בכל תיקוני אוניות הצי במזרח התיכון. את השכלתו במקצוע ההנדסה הימית רכש בגרמניה. ראשית החברה של קירשטיין הייתה ברחוב המלכים בבית מלאכה קטן. כאשר החברה הבריטית Shipwrights & Engineers יצאה מהארץ עברו הפועלים הישראלים וביניהם יעקב שפי לחברת קירשטיין אנד גרינשפון שהתפתחה ולקחה את עיקר עבודות הספנות בארץ. נפתח בית מלאכה גדול בצומת שדרות ההסתדרות כפר-אתא, כביש התעשייה. לפני-כן היה שמה של צומת זו היה "קטר פילר". אחרי מלחמת העצמאות נכנס קירשטיין אנד גרינשפון לשותפות עם "סולל בונה", והוקמה "הימה". חברת "הימה" הייתה אחר-כך הגרעין של "מספנות ישראל".
מפעל קירשטיין אנד גרינשפון עבד עבור "ההגנה", ועיקר עבודתו הייתה בייצור מוקשים, רימונים, פצצות מרגמה, מרגמות ואוטובוסים משוריינים. את המשוריינים שנסעו בתקופה ההיא יצרו בלילות במפעל קירשטיין אנד גרינשפון, שהיה מפעל עם כוח עבודה יהודי טהור. בנוסף לכך בנה המפעל כלי שיט אזרחיים קטנים.
היסטוריה > משימה מקדימה -הסבת צי הצללים לאוניות חיל הים

בתקופת מלחמת העצמאות, בין השנים 1947–1948, פעל כוח האדם במפעל קירשטיין אנד גרינשפון תחת צווי ריתוק משקי. במהלך היום הם עבדו במפעל, ובמהלך הלילה יצאו הפועלים לתפקידי שמירה ואבטחה. במקביל, במסגרת המאמץ לכיבוש העבודה העברית בנמל חיפה הגיעו עם יוחאי בן נון חברי פלוגת הנמל. כך למעשה נתגבשה קבוצה של בעלי מקצוע לקראת תהליך הסבה של ספינות צי הצללים לאוניות חיל הים הראשונות. מידיעות מודיעיניות שהגיעו לאנשי "ההגנה" נודע על כוונתם של הבריטים, שעדיין שלטו בנמל אף על פי שפינו את הארץ, לפוצץ את אוניות המעפילים ולסתום את הנמל. ידיעות אלו הגיעו לש"י עוד בשנת 1946. נוצר צורך לשמר את צי הצללים תחת עיניהם הפקוחות של הבריטים. בדיעבד הסתבר כי היה זה חשש שווא והבריטים העבירו את הנמל בצורה מסודרת למדינת ישראל הצעירה.
חברת קירשטיין אנד גרינשפון שיקמה את ק-18 ואנשי ה"עוגן" הסבו את ק-20. העבודה נעשתה בלילה. בגמר תהליך זה יוצאי הפלי"ם לקחו את האוניות והפליגו לכוון דרום, מאחר שהפיקוד של שירותי-הים היה ביפו, ותל אביב כבר לא הייתה תחת שלטון בריטי.
כדי למנוע הפעלת אוניות צי הצללים על ידי הבריטים והוצאתן מחוץ לנמל והטבעתן, צוותים עלו על האוניות האלה בלילה, תחת עיני הבריטים, התגנבו, ופירקו מהן כל מה שחיוני להפעלת האוניה. הציוד הוסתר במקום כלשהו בנמל. ה'ודג'ווד' וה'הגנה' היו אוניות קיטור, ולכן פורקו מהן כל שעוני הלחץ, ההגה, כל מה שניתן היה לפרק פורק כך שאי-אפשר יהיה להוציא את האוניות עצמאית, אלא רק לגרור אותן. באופן זה נטרלו את האפשרות של השטה והטבעה בלב ים. עם צאת הבריטים מן הנמל (אחרוני החיילים הבריטים עזבו את הנמל בסוף יוני 1948 ועד אז הנמל היה בידי הבריטים עד לגמר הפינוי הסופי של כלל הכוחות והציוד שלהם) הורכבו האוניות מחדש והוברחו אל מחוץ לנמל, מתוכן שלוש אוניות גדולות והן אח"י אילת (א-16), ששמה היה בעת ההעפלה "מדינת היהודים", ה"רגיוס" וה"הגנה". כאשר האונייה אח"י הגנה הייתה אוניית הצי המלכותי הקנדי K520 והאונייה אח"י וג'ווד הייתה אוניית הצי המלכותי הקנדי K540 אשר שימשו כאוניות העפלה.
בשנת 1957 ראה אל"ם אריה קפלן "קיפי" שנשארה אוניית מעפילים ישנה אחת בנמל והיא ה"אף על פי כן". האונייה הייתה רקובה ואז נולד רעיון להפוך אותה למוזיאון. קיפי פנה לשאול אביגור שהיה במשרד הביטחון ובמוסד לעליה ב. בתמיכתו ובתמיכת בן - גוריון ואבא חושי ראש ערית חיפה הרעיון קרם עור וגידים. בעזרת חברת העוגן ומספנת חיל הים האונייה נחתכה ל-4 חלקים והועברה למקומה המיועד כמוזיאון שם הורכבה מחדש.
היסטוריה > בניית אולם לסיום קורס חובלים א

אחד המקרים שמלמדים על היוזמה והביצועיסטיות של ג'ו נוביק התרחש בשנת 1949–1950, לקראת סיום קורס חובלים א'. בחיל-הים רצו להזמין את ראש הממשלה, דוד בן-גוריון לטקס הסיום. ראש הממשלה הביע נכונות לבוא ומעמד סיום קורס חובלים תוכנן להיערך בקולנוע "ארמון". בתקופה זו לא היו אולמות גדולים רבים. אנשי הביטחון של ראש הממשלה שבאו לבדוק היכן הטקס יתנהל, שללו את קולנוע ארמון מסיבה ביטחונית.
ראש הממשלה אז רצה להדגיש ממלכתיות. לפיקוד חיל הים הוסבר כי ”אם המסדר והטקס לא ייערכו בתוך מחנה צבאי ראש הממשלה דוד בן-גוריון לא יגיע.” ג'ו נוביק אמר שיקים אולם בבסיס חיל הים כך שיהיה מוכן בזמן לטקס. המספנה הקימה אולם בגודל של מאה עשרים מטר על שלושים מטר. קונסטרוקציית ברזל יצוקה עם פסי מתכת וגג אזבסט. המשימה הושלמה בדיוק בתשעה ימים מהיום שנוביק אמר "אנחנו נעשה אולם ובן-גוריון יבוא", ואכן ראש הממשלה דוד בן-גוריון הגיע. צוות המספנה עבד 24 שעות סביב השעון, כל אנשי המספנה נרתמו למשימה. כולם ללא יוצא מן הכלל. העיתוי היה בחורף שנת 1950 ובארץ ירד אז שלג. בעת הטקס כל סגל המספנה היו מקוררים כי עבדו בלילות הקרים. לאולם שנבנה במהירות ובו התרחש הטקס קראו צריף "דוד" על שם ראש הממשלה שלכבודו הוקם.
בחוברת "פעמים ח"י למספנת חיל הים", כתוב שג'ו קיבל זריקות. לא ידוע אם זו אמת או רק ביטוי ציורי לצורה שהחזיקה אותו ערני. אבל נוביק עבד 8 ימים ללא הפסקה. הוא דרבן את פקודיו, שגם הם נפלו מעייפות. בטקס עצמו ישב נוביק בשורה הראשונה מול החובלים ונרדם. דוד בן-גוריון, השגיח בכך ושאל ”מי זה הקצין שיש לו החוצפה לשבת בשורה ראשונה ולהירדם?” לכך השיבו שאר הקצינים ש”בזכותו הבניין הזה קיים ומותר לו לישון”.
היסטוריה > קידום מקצועי

עם כניסתו של שלמה שמיר לתפקיד מפקד חיל הים, הוא הביא עמו את שלישו הצבאי ברוך אמיר. אמיר היה חסר כל ידע, הבנה והשכלה רלוונטית בכל הקשור לצד הטכני של מספנה ועבודה ימית. למרות זאת מונה אמיר על ידי שמיר כמפקד בינוי והנדסה. דבר זה גרר חיכוך מקצועי עם קצינים מקצועיים וג'ו נוביק התפטר מתפקידו בטריקת דלת. אמיר כשל בתפקידו ונוביק חזר לחיל הים בתפקיד מפקד ההנדסה ומינה את יעקב שפי כמפקדה השני של המספנה אשר כיהן בתפקיד מ-1951 ועד 1957.
בשנת 1951 הקים אדמונד וילהלם ברילנט את מדור בקרת נזקים כמדור עצמאי שנותן שירותים מבצעיים לכלל חיל הים. במסגרת זו טבע את אימוני בקרת נזקים, אימון הצפה ובנה את מתקן האימון הראשון לבקרת נזקים ואימון הצפה. בהמשך יזם ברילנט את הקמת יחידת העבודה התת-ימית שהתפתחה ליחידת ילת"ם, וזאת על פי המודל שהכיר משירותו בצי הבריטי המלכותי במסאוואה, אריתריאה עת החליף הצי המלכותי הבריטי את הצוות של קומנדר אלסברג מהצי האמריקאי. בשנת 1962 יצא ברילנט מטעם חיל הים לצרפת לפיקוח על בניית אוניית הדגל של צי הסוחר במספנות "לשנטייה דה ל' אטלנטיק" היא אוניית הנוסעים "שלום" ובמספנות טולון על האוניות מזל, קשת ונגה. לימים יתכנן את התדלוק הראשון של ספינות שרבורג על ידי האונייה לאה של חברת צים במעבר גיברלטר.
מספנות חיל הים החלו לפעול כגוף מקצועי והחלו לתת שירותי תיקונים לאוניות חיל הים ושירותי תיקונים והספנה לסירות הטורפדו כאשר אלו נמשו על הרציף.
התעצמות > כניסת מערכות אלקטרוניות

הזירה הימית החלה להשתנות וכלי השייט שהיו מתאימים למלחמת העולם נדרשו במעטפת הגנה אלקטרונית כנגד איומים חדשים בזירה הימית. ספינות קטנות ומהירות ועליהן טילי ים ים היוו איום שנבדק על ידי ציים רבים בעולם המערבי. בעקבות איומים אלו החלו לבדוק בחיל הים את הנושא של חליפת הגנה אלקטרונית למשחתות ולכלי שיט עתידים. יוזמה זו באה מקצינים בעלי ניסיון מבצעי ומהנדסי החיל. במסגרת מאמץ זה אופיינו אמצעי זיהוי איום והגנה בפני איום טילי. זיהוי האיום היה למעשה מערכת זיהוי מכ"ם אויב ומערכת ההגנה הייתה למעשה חליפת הגנה על ידי רקטות מוץ שמייצרות הטעיה וגנבת מטרה בזיהוי המכמי של ראש הביות של הטיל התוקף. שתי מערכות אלו, האמנון והאבשלום, אשר פותחו על ידי רפא"ל בהנחייתו של המהנדס חרות צמח לפי דרישות ואפיונים מבצעיים שהוגדרו על יד רס"ן שושן לימים מפקד המשחתת אילת. עידן מחקרי זה היה למעשה ראשית ענף הל"א בחיל הים. המערכות הראשונות הותקנו על המשחתות הישנות שעמדו לפני הוצאתן משירות. המשחתות היו גדולות ובעלות שטח חתך מכמי (שח"ם) גדול כך שהיוו מטרה אידיאלית לתקיפת טילים.
במקביל החל פיתוח הטיל לוז ברפא"ל. הטיל היה נהוג בשיטת FLY BY WIRE ובראשית הפיתוח ייעודו היה טיל נ"ט. אולם מחירו הגבוה של טיל כזה לעומת עלות טנק הביא למחשבה נוספת כי טיל זה עשוי להיות טוב כטיל ים ים. אחת הבעיות המרכזיות בטיל זה הייתה הדרישה להיות טיל לוחך ים. הפתרון הגיע ממהנדס צעיר מרפא"ל שעבר למב"ת, אורי אבן טוב, בשעת ניסוי בשדמה (אתר ניסויים של רפא"ל) יחד עם קציני חיל הים. הפתרון שהציע היה מכ"ם גובה אלטימיטר לקביעת הגובה ומכ"ם נעילה ועקיבה על המטרה. טילי אבות טיפוס הורכבו במיתקונים שונים שהכינה מספנת חיל הים על אח"י יפו ק-42.
התעצמות > כניסת מערכות אלקטרוניות > טכנאים אקדמאים

על מנת לתגבר את מצבת כוח האדם ההנדסי בתחום האלקטרוניקה בחיל הים נשלחו בתחילת שנות ה-60 חמישה טכנאים בדרגות רס"ל/רס"ר ללמוד בטכניון הנדסת חשמל. חוזה זה הבטיח התחייבות לשירות במשך 12 שנה לאחר סיום הלימודים מתוך הבנה כי הציוד בחיל הים נעשה מורכב יותר ויש להשביח את כח האדם ההנדסי מתוך צוות מנוסה בחיל עצמו.
בתום הלימודים בטכניון ומסלול קורס קצינים בסיסי והשלמה חילית התייצבו בחיל בשנת 1967 מייד לאחר מלחמת ששת הימים, מהנדסים נוספים אשר להם ניסיון טכני במערכות חיל הים והכרה של חיל הים וצרכיו. מהנדסים אלו הם:
שלמה אופק (צ'ופ): שחזר לשייטת 7 כקצין טכני הוצב על אח"י דקר ושם נספה.
משה גולן: שהתחיל כרמ"ד ל"א פאסיבי קלט את השלדג, היה מפקד הפנימייה השני ושילב בלימודים ובמעבדות את נושא הל"א. היה רע"ן קשר וגילוי עד הפרישה.
נפתלי בנעד: תכנן ובצע את ההעברה לבמצ"א החדש (הנוכחי) היה מפקד בימ"ל מענ"ש הראשון ומפל"ג אלקטרוניקה הראשון בבת גלים.
רחמים ענתבי: היה בשרבורג והפליג עם הספינות ארצה, החליף את משה גולן כרמ"ד ל"א פסיבי היה רע"ן ל.א, רע"ן מענ"ש והראשון בחבורה שהגיע להיות רמ"ח אלקטרוניקה.
אלימלך ברק: אשר היה מיועד להיות סגן מפקד במצ"א אך המציאות השתנתה כשאח"י אילת נפגעה וטבעה, הוא הוצב תחת פיקודו של חרות צמח לצורך הקמת מדור ל"א אקטיבי ובהמשך היה מפקד במצ"א, רע"ן תקשורת ולבסוף רע"ן ל"א עד הפרישה.
התעצמות > כניסת מערכות אלקטרוניות > תחזוקת תחנת הקשר לאוניות בחיפה פאל-נורד

מרכז השידור הימי של חיל הים בראשית ימיו היה בבסיס פאל נורד שעל רכס הכרמל (ברחוב איינשטיין בצמוד לרח' בליטנטל 10). את הבסיס ירש חיל הים מן הבריטים. מרכז זה היה חלק מהביצורים שהקימו הבריטים במלחמת העולם השנייה כקו שני נגד רומל שהתקרב אז למצרים ואשר ידוע היה כקו ההגנה על הכרמל. שרידי החפירות ותעלות הקשר נותרו עד היום. המחנה נבנה סביב בונקר מרכזי ענק שהיה בנוי משני אולמות ו-6 חדרים וסביבו היו חפורות תעלות קשר ובסיס לתותח.
בשני האולמות היו פרושים כ-30 משדרים ימיים ענקיים (בגודל ארון בגדים כל אחד) מתקופת מלחמת העולם השנייה. בחוץ היו מוצבים שלושה תרנים בגובה 63 מטר כשביניהם פרושות האנטנות חוטיות ועיגולי ענק להפרדה בין תיילי האנטנה.
במחנה שרתו 6 טכנאים בשירות חובה, רס"ר (טכנאי ותיק) שני שומרים, טבח ומנהל תחנה אזרח. הטכנאים עשו משמרות ובמשמרת הלילה שימשו כמפקדים תורנים של המחנה. התחזוקה וההפעלה המבצעית היומיומית היו באחריות טכנאים אלה שהיו שייכים לבמצ"א. כמו כן הייתה באחריותם גם תחנת האלחוט בסטלה מאריס. תחנת אלחוט זו ישבה בתוך בונקר נוסף של קו ההגנה שנקרא דורצ'סטר. בונקר זה שימש גם כחדר מבצעים בחירום של מטה חיל הים.
תחנת פאל נורד (בימי המנדט פאלסטיין נורט) עברה להיות תחנת גלי צה"ל ובסיס זה עתיד להסגר ובמקומו יבנו בתי מגורים לאחר מאבק מתמשך כנגד קרינה אלקטרומגנטית.
גלריה

נגד ממציא מתקנים משופרים במספנת חיל הים, 1978.
מגדה, מהנדסת אלקטרוניקה במספנת חיל הים, 1978.
לבורנטית במעבדה לכימיה של מספנת חיל הים, 1979.
גלריית סמך התארגנות ענף אדריכלות ימית

הוראות רע"ן אדריכלות סא"ל רוברט אלן 1952אדריכלות ימית
הוראות רע"ן אדריכלות סא"ל רוברט אלן 1951
הוראות רע"ן אדריכלות סא"ל רוברט אלן 1951
הוראות רע"ן אדריכלות סא"ל רוברט אלן 1951
מכתב תודה של סא"ל שטוייר מ"מ המהנדס הראשי של חיל הים לקציני המספנה והאדריכלות הימית. מכותבים מפקד חיל הים, רע"ן אדריכלות ימית ומפקד המספנה.
מספנת אילת

שלוחת המספנה באילת הוקמה כדי לשרת את כלי השיט בזירת ים סוף. לשם הקמתה נשלח לשם סא"ל חיים שטוייר.
היא נמצאת בנמל הישן של אילת ובמקום נבנה ממשה ששודרג לאחר מלחמת ששת הימים לסינכרוליפט בעל יכולת הרמה.
במספנה היה גם בית מלאכה לעבודה תת-ימית בראשותו של לסקוב אחיו הבכור של רב-אלוף חיים לסקוב מראשוני הצוללים המקצועים לעבודה תת-ימית.
ב-24 בינואר 1970 פקד את נמל אילת ומספנת חיל הים אסון שידוע בשם אסון משאית התחמושת לאחר הפשיטה על האי שדואן באסון זה נהרגו 24 חיילים מתוכם 5 אזרחים עובדי המספנה.
סא"ל משה אומן אוקסמן נתמנה כמפקד המספנה הראשון ב-1973 והקים את ממשה הסינכרוליפט. סא"ל משה אוקסמן השתחרר מחיל הים ונהרג באסון צור הראשון בעת שירות מילואים.
ב-1981 שיפצה המספנה את גוף אח"י געש, לאחר החפה לא-רצויה בחוף הסעודי.
הפעילות כללה הנצלה והצפה מהחוף הסעודי, גרירה לנמל אילת, הספנה ותיקון למצב מבצעי.
ב-1996, משרד הביטחון ומפקדת חיל הים החליטו לסגור את המספנה באילת, במטרה לצמצם בהוצאות. ההחלטה על הסגירה התקבלה בעקבות בדיקה שקבע כי אין כל הצדקה להמשיך בהחזקת המספנה, וכי היא פועלת בעיקר כדי לספק תעסוקה לעובדיה, שכן חיל הים נוהג להעביר במיוחד למטרה זו ספינות לתיקונים ושיפוצים מנמלי הים התיכון לאילת. אך במאי 1997 שר הביטחון, יצחק מרדכי, החליט שלא לסגור את המספנה. במקום זאת, הוחלט לצמצם כמחצית מ-100 עובדי המספנה, המועסקים כאזרחים עובדי צה"ל. בשטח המספנה כבר הוחל בתכנון להקמת פרויקטים תיירותיים. בין היתר, פרויקט תיירותי ענק של איש העסקים תד אריסון.
ב-2021, נחתם הסכם לפינוי המספנה לטובת הקמת בתי מלון ומבני מגורים.
מספנת שייטת 13

בשנת 1950 החל החמ"ד, שהפך בשנת 1952 לאגף מחקר ותכנון הוא הרשות לפיתוח אמצעי לחימה, בפרויקט שהתבסס על סירות החבלה שיוצרו באיטליה ואשר נעשה בהן שימוש לטיבוע האמיר פארוק. פרויקט זה היה סירת חבלה מונחית מרחוק שסימנה היה ג11. בסירות פותחו מערכות ניהוג אוטומטיות שאיפשרו לנווטן למטרה מרחוק, הפרויקט נוסה על ידי צוות בחינה משותף של חיל הים וחמ"ד, ואף כי עמד בדרישות המוגדרות נתגלו בו כמה ליקויים והם רגישות יתר להכוונה אוטומטית ובעיה של יציבות אלקטרונית וכן משקל. כתוצאה מכך הוחלט על פיתוח דגם משופר יותר ג-2–11. הדגם עבר את הניסויים עד מרץ 1954 באפריל של אותה שנה נוסה בחיל הים והחלו בייצורו. ב-1956 נכנסו הסירות לשימוש מבצעי בחיל הים .
לאחר האינטגרציה של תחזוקת שייטת 13 לתוך חיל הים בתי המלאכה של השייטת הוכפפו למספנת חיל הים. בשנת 1958 פותחו גופים של חזירים על ידי סא"ל חיים שחל. גופים אלו היו מפיברגלס. בשנת 1959 פותחו במספנות השייטת חזירים מנירוסטה. התכנון הועבר במיקור חוץ למפעל אורלייט בנס ציונה ובשנת 1963 הושק דגם פיברגלס שניצוק כגוף אחוד ולא מורכב מחלקים נפרדים.
ארגון נוסף במספנת השייטת התרחש בימי זאב אלמוג כמש"ט. מיכאל אברהם מונה כמפקד בתי המלאכה של השייטת בתפקיד מפל"ג. אזרחים עובדי צה"ל ממספנות חיל הים כישראל אונפוס ונח הנס עברו לבתי המלאכה של השייטת, כאשר אונפוס מנהל את בתי המלאכה. בוטלו תקנים לא נדרשים של קציני משק. הוקם צוות טכני של האדריכל הימי יוסף (ג'ו) יקיר לביצוע פרויקטים ופיתוח של חזירים. המספנה החלה לטפל בתחזוקה עד דרג ד.
פרסים וציונים לשבח

המספנה זכתה בשלל פרסים: פרס קפלן, פרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות בצה"ל, מגן השר לאיכות הסביבה ועוד.
מפקדי מספנת חיל הים

מפקד המספנה הוא קצין בדרגת אלוף-משנה. תקן דרגת מפקד המספנה בעת הקמתה היה  סא"ל באמצע שנות ה-80 הועלה התקן לאל"ם. רשימת המפקדים שמילאו תפקיד זה מופיעה בטבלא להלן
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |

| סדר | שם | תקופת פיקוד | אתגר מקצועי ותרומה לקידום המספנות | תמונה |
| 1 | ג'ו נוביק | 1948–1950 | יוצא הצי המלכותי הבריטי ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי המפקד הראשון ומקים מספנות חיל הים ומחלקת הנדסה. השתחרר בדרגת אל"ם. |  |
| 2 | יעקב שפי | 1951–1957 | בתקופתו אוחדו כלל בתי המלאכה והגופים הטכניים תחת המספנה. |  |
| 3 | יוסף בן שמואל | 1957–1961 | ממתנדבי היישוב לצי המסחרי המגויס בתקופתו החלה המספנה לבצע את שיפוצים הגדולים של משחתות וצוללות שנערכו עד אז במלטה |  |
| 4 | יהושע להב (שניידמסר) | 1961–1964 | יוצא הצי המלכותי הבריטי ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי. הביא שיטות עבודה מצי מסודר. מונה לרמחצ"ד (כיום מספן ציוד) | סא"ל יהושע להב מפקד מספנת חיל הים |
| 5 | אלכס דותן (שכט) | 1964–1969 |  |  |
| 6 | שלמה קורן | 1969–1971 | קליטת ספינות סער |  |
| 7 | עמנואל ינאי | 1971–1973 | היה במשלחת הראשונה לשרבורג בפרויקט שלכת מוביל נושאי מכונה |  |
| 8 | ברוך ורד | 1973–1976 | לאחר מכן מונה לראש מספן הציוד |  |
| 9 | חנוך בן אליהו | 1976–1979 | לאחר מכן מונה לראש מספן הציוד | חנוך בן אליהו מפקד מספנת חיל הים |
| 10 | אלכס פארן | 1979–1982 | לאחר מכן מונה לרמ"ח ארגון ולוגיסטיקה ונעשה ראש מספן ציוד |  |
| 11 | ישי הרמתי | 1982–1986 | לאחר מכן מונה לראש מספן הציוד |  |
| 12 | גבאי דוד | 1986–1988 |  |  |
| 13 | אברהם נווה | 1988–1991 | לאחר מכן מונה לראש מספן הציוד |  |
| 14 | דני שחם | 1991–1994 |  |  |
| 15 | אדם אייזן | 1994–1997 |  |  |
| 16 | יוסי שמר (שמילו) | 1997–1999 |  |  |
| 17 | עמרי דגול | 1999–2002 | לאחר מכן מונה לראש מספן הציוד |  |
| 18 | דוד ארבל | 2002–2005 |  |  |
| 19 | דני פוקס | 2005–2007 |  |  |
| 20 | איתן צוקר | 2007–2009 | נעשה מנהל מספנות ישראל |  |
| 21 | משה זנה | 2009–2011 | לאחר מכן מונה לראש מספן הציוד |  |
| 22 | אלי שוח | 2011-2013 | לאחר מכן מונה למפקד בסיס ציוד ותובלה |  |
| 23 | יוסי אשכנזי | 2011–2015 | לאחר מכן מונה לראש מספן הציוד |  |
| 24 | דודי יוסף | 2015-2017 |  |  |
| 25 | פלטי שורץ | 2017-2019 |  |  |
| 26 | אמיר צ'ימני | 2019- אוגוסט 2023 |  |  |
| 27 |  | מאוגוסט 2023 |  |  |
ראו גם

מספן הציוד
מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי
מתנדבי היישוב לצי המסחרי המגויס
יחידה למשימות תת-מימיות
שייטת הטרפדות
מבצע נועה
לקריאה נוספת

מספנת חיל הים - מימד תעשייתי 'ערב ערב באילת' 1 ביולי 1976.
אמנון שפי. 12 פרויקטים לקליטת 12 הסטי"לים, המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית, אוניברסיטת חיפה, אוקטובר 2023.
סימקה ואדאט

| --- | --- |

Simca Vedette, שנת 1957
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  סימקה (Simca Société Industrielle de Mécanique et Carrosserie Automobile)  Simca do Brasil (אנ') (ברזיל)  קרייזלר אוסטרליה (אנ') (אוסטרליה)
 שנות ייצור:  1961 – 1954 (צרפת)  1959 – 1958 (ברזיל)  1959 – 1962 (אוסטרליה)
 יחידות שיוצרו:  166,896
 הרכבה:  צרפת צרפת  ברזיל ברזיל  אוסטרליה אוסטרליה
 מודל קודם:  פורד Vedette
 מודל אחריו:  סימקה אריאן
 סיווג:  מכונית משפחתית גדולה
 מרכב:  מנוע קדמי, הנעה אחורית
 אורך:  4,520 מ"מ (דור ראשון)  4,750 מ"מ (דור שני, דגם 4 דלתות סדאן)  4,620 מ"מ (דור שני, סטיישן)  4,920 מ"מ (דור שני, מכונית נשיאותית)
 רוחב:  1,750 מ"מ (דור ראשון)  1,750 מ"מ (דור שני, סטיישן)  1,770–1,777 מ"מ (דור שני)
 גובה:  1,480 מ"מ (דור ראשון)  1,450 מ"מ (דור שני)  1,518 מ"מ (דור שני, סטיישן)
 משקל:  1,175 ק"ג (דור ראשון, דגם סדאן)  1,285 ק"ג (דור ראשון, דגם סטיישן)  1,240 מ"מ (דור שני, דגם סדאן)  1,360 ק"ג (דור שני, דגם סטיישן)  1,300 ק"ג (דור שני, דגם לימוזינה – נשיאותי
 בסיס גלגלים:  2,690 מ"מ (דור ראשון)  2,689 מ"מ (דור שני)
 מפרט טכני
 מנוע:  V8 צילינדרים, 2 שסתומים לצילינדר, 2,351 סמ"ק  המפיק 84 כ"ס ב-4,800 סל"ד, יחס דחיסה 7.5:1 (מנוע פורד מסוג "Ford flathead V8 engine" (אנ')
 הילוכים:  תמסורת ידנית – 3 מהירויות  תמסורת אוטומטית (Rush-Matic)‏ – 4 מהירויות
 מהירות מרבית:  145 קמ"ש
סימקה ואדאט (בצרפתית: Simca Vedette) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית סימקה, שיוצרה בין השנים 1954–1961 בצרפת.
ייצור "סימקה ואדאט" בברזיל ואוסטרליה

דגם ה"סימקה ואדאט" יוצר בין השנים 1958–1959 בברזיל על ידי "Simca do Brasil" (אנ'), חברת בת של "סימקה".
באוסטרליה יוצר דגם "סימקה ואדאט" בין השנים 1959–1962 על ידי "קרייזלר אוסטרליה" (אנ'), תוך שימוש ברכיבים מיובאים לחלוטין וגם ממקור מקומי.
תצורות

4 דלתות – סדאן.
5 דלתות – סטיישן, קרויה "Simca Vedette Marly", יוצרה משנת 1956.
2 דלתות – קבריולה.
4 דלתות – קבריולה.
דורות "סימקה ואדאט"

דור ראשון – יוצר בין השנים 1954–1957, יוצרו 105,060 יחידות.
דור שני – יוצר בין השנים 1958–1961, יוצרו 61,836 יחידות.
"סימקה ואדאט" – מכונית שרד

דגמי "סימקה ואדאט" בתצורות 4 דלתות סדאן, ו-4 דלתות קבריולה שימשו כמכוניות שרד.
לרשותו של הגנרל שארל דה גול, שמעולם לא הסתיר את העדפתו של סיטרואן (דגם סיטרואן DS), עמדו מספר סימקות ואדטים כדי לבצע את מסעותיו. יתר על כן, הקנצלר הגרמני קונראד אדנאואר השתמש גם ב"סימקה ואדאט" כדי לטייל במהלך ביקורו בצרפת בשנת 1959.
ז'ורז' פומפידו השתמש לעיתים בדגם "סימקה ואדאט" קבריולה (ראו תמונות).
גלריה

"סימקה ואדאט", שנת 1956
"סימקה ואדאט"
"סימקה ואדאט"
"סימקה ואדאט", שנת 1956
"סימקה ואדאט", שנת 1956
"סימקה ואדאט", שנת 1956 - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
"סימקה ואדאט", שנת 1956
"סימקה ואדאט-מרלי", שנת 1957 - סטיישן
"סימקה ואדאט-מרלי" - סטיישן
"סימקה ואדאט-מרלי", שנת 1961 - סטיישן
"סימקה ואדאט" קבריולה - מכונית נשיאותית
"סימקה ואדאט" קבריולה - מכונית נשיאותית של הנשיא ז'ורז' פומפידו בטולוז, שנת 1971
"סימקה ואדאט" קבריולה - מכונית נשיאותית של הנשיא ז'ורז' פומפידו בטולוז, שנת 1971
"סימקה ואדאט" קבריולה - מכונית נשיאותית
"סימקה ואדאט" 4 דלתות סדאו, שנת 1958 - מכונית נשיאותית
ראו גם

סימקה
פורד Vedette
הערות שוליים

↑  חברת Ford SAF, (שם מלא: "Ford Société Anonyme Française") הייתה חברת בת של פורד, אשר פעלה בצרפת בין השנים 1916–1954, תחת מספר שמות מסחריים. בשנת 1954 נמכרה החברה ליצרן הרכב הצרפתי סימקה (ראשי התיבות מצרפתית של Société Industrielle de Mécanique et Carrosserie Automobile)
↑  "סימקה ואדאט" web.archive.org/web/20070327043818
↑  "סימקה ואדאט" secret-classics.com/en/simca-vedette
↑  "סימקה ואדאט" philseed.com/simvedette
↑  "סימקה ואדאט-מרלי" שנת 1959 carfolio.com/simca-vedette
↑  "סימקה ואדאט", שנת 1957 כולל תמונות classicdriver.com/en/car/simca/vedette-versailles/1957
סיסם ברזילאי

| סיסם ברזילאי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: פרפרניים
סוג:: סיסם
מין:: סיסם ברזילאי
שם מדעי
 Dalbergia nigra ‏בנתם
סיסם ברזילאי (באנגלית: Brazilian rosewood, שם מדעי: Dalbergia nigra) הוא עץ מן הסוג סיסם במשפחת הפרפרניים, הגדל בטבע באזור באהיה בברזיל. בדומה לשאר מיני סיסם בעולם, מופק ממין זה עץ בעל קשיות וצפיפות גבוהות, שעשו בו שימוש בבניית רהיטים מפוארים וכלי נגינה. העץ המופק מן הסיסם הברזילאי מצטיין ביופיו ובתכונות התהודה שלו אפילו בין שאר מיני הסיסם. לפיכך נוצל ונכרת המין במשך מאות שנים, מאז תקופת הרנסאנס והבארוק, ומצב השימור שלו מוגדר כיום כפגיע ברשימה האדומה של מינים בסכנה.
תכונות ותפוצה

עץ סיסם הברזילאי מגיע לגובה של 15 עד 25 מטרים, וקוטר הגזע ל-40 עד 80 סנטימטרים.
המין אנדמי בברזיל, בביומה של יער אטלנטי, ובמיוחד באזור היער הפנימי של באהיה (Bahia interior forests) במדינות באהיה, אספיריטו סאנטו, מינאס ז'ראיס וריו דה ז'ניירו. הוא זקוק לבית גידול של יער גשום ולח, וקרקע עשירה לגידולו.
מחקר גנטי מצא כי המין מתחלק לשלוש אוכלוסיות לפי קו רוחב גאוגרפי, שהתפצלו זו מזו לפני 250 עד 780 אלף שנה.
שימוש ברהיטים ובכלי נגינה

העצה של הסיסם הברזילאי קשה ובעלת צפיפות גבוהה יחסית לעצים אחרים, כ-0.87 גרם לסמ"ק, המשפר את עמידותה לשנים רבות. כמו כן היא בעלת מרקם נאה בצבעי חום-אדמדם, חום ושחור, ריח השרף שלה נעים, ולוחות המגולפים ממנה משמיעים קול צלצול מהדהד כאשר מקישים עליהם. תכונות אלו עושות אותה מבוקשת במיוחד לבניית רהיטים מפוארים וכלי-נגינה מאז ראשית התקופה הקולוניאלית. מאמר בכתב-העת של החברה הבוטנית של אדינבורו משנת 1886 דיווח כי העץ שימש בתעשיית הרהיטים באירופה במשך למעלה מ-200 שנה לפני כן, שחשיבותו דומה לזו של מהגוני, וכי הייצוא שלו מברזיל גדל מכ-560 טון בשנה ב-1839 לכ-4700 טון בשנה ב-1874, בערך כולל של כ-70 אלף לירות שטרלינג דאז. כמו כן שימש המין לבניית גיטרות, לאוטות, כלי נשיפה מעץ, ומרימבות.
במחצית הראשונה של המאה ה-20, סיסם ברזילאי שימש לבניית הלוח האחורי והדפנות הצדדיים של גיטרות אקוסטיות וקלאסיות מובחרות, מתוצרת חברת מרטין ובוני גיטרות נוספים. בשנות ה-50 נבנו ממנו גם לוחות אצבוע (fretboard) של גיטרות חשמליות מובחרות, כגון הלס פול מתוצרת גיבסון והסטראטוקסטר מתוצרת פנדר. עקב נדירות המין והשימור שלו, מאז שנות ה-60 הוא מוחלף בתפקידים אלו במיני עצים אחרים, בעיקר בסיסם הודי ובמינים אחרים מן הסוג סיסם באמריקה המרכזית, דרום אפריקה ומדגסקר. נדירות זו תרמה להילת האיכות של הסיסם הברזילאי אצל בוני ונגני גיטרות, וגיטרות עתיקות הבנויות ממנו הפכו לגיטרות וינטג' הנמכרות מחדש במחירים של עשרות אלפי דולר.
בשנת 1992 צורף המין לאמנה הבינלאומית CITES להגנת המינים, האוסרת על ייצוא עץ סיסם מברזיל. במסגרת האמנה מותר כיום להשתמש בסיסם ברזילאי בגיטרות רק אם העץ נכרת ויוצא לפני 1992. כתוצאה מכך העץ יקר ונדיר מאוד בגיטרות חדשות.
הערות שוליים

↑  סיסם ברזילאי באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2  Ribeiro, R. A., Lemos-Filho, J. P., Ramos, A. C. S., & Lovato, M. B. (2011). Phylogeography of the endangered rosewood Dalbergia nigra (Fabaceae): insights into the evolutionary history and conservation of the Brazilian Atlantic Forest. Heredity, 106(1), 46-57.
↑  Galletly, A. (1886, January). On certain Properties of Rosewood and some other Hard Woods. In Transactions of the Botanical Society of Edinburgh (Vol. 16, No. 1-4, pp. 371-378). Taylor & Francis Group.
1 2  What's the Big Deal About Brazilian Rosewood?  Dave Hunter, Guitar Player, November 15, 2017
↑  Bennett, B. C. (2016). The sound of trees: wood selection in guitars and other chordophones. Economic Botany, 70(1), 49-63.
צד אחורי של גיטרה אקוסטית מעץ סיסם ברזילאי