stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תומאס ג'יימס וולש
ביוגרפיה > קריירה

וולש הפך למנהיג בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית בהלנה והשתתף בכנסים מקומיים, מחוזיים ומדינתיים רבים כציר. הוא הובס בבחירות 1906 לבית הנבחרים של ארצות הברית ובבחירות 1910 לסנאט האמריקני. וולש כיהן כציר לוועידות הלאומיות הדמוקרטיות של 1908, 1912, 1916, 1920, 1924, 1928 ו-1932 והיה היו"ר הקבוע של ועידות 1928 ו-1932.
בשנת 1912, וולש זכה בבחירות בבית המחוקקים של המדינה לסנאט האמריקני. הוא נבחר שוב ושוב, וכיהן מ-1913 ועד מותו ב-1933. הוא הופיע כדובר הנשיא וודרו וילסון בסנאט ותמך במס הכנסה מדורג, הלוואות לחוואים וזכויות בחירה לנשים .
וולש ניהל את מסע הבחירות של וילסון במערב נגד צ'ארלס אוונס יוז במהלך הבחירות לנשיאות ב-1916, וזקף לזכותו שסייע לווילסון לזכות בניצחון דחוק בבחירות. בניגוד לאירים קתולים רבים, שלא רצו שארצות הברית תיצור ברית עם בריטניה, וולש תמך במדיניות החוץ של וילסון והצביע בעד מלחמה נגד גרמניה ב-1917. ב-1919 הוא תמך בתוכניות השלום של ווילסון ובחבר הלאומים.
וולש התמודד לבחירה מחדש ב-1918. בבחירות משולשות שכללו אותו, חבר בית הנבחרים של המדינה לשעבר אוסקר מ. לנסטרום כמועמד הרפובליקני, וחברת בית הנבחרים של ארצות הברית ג'נט רנקין כמועמדת המפלגה הלאומית, וולש זכה בקושי בקדנציה שנייה.
בבחירתו מחדש ב-1924, הוא ניצח את פרנק בירד לינדרמן הרפובליקני בפער איתן. בשנת 1930, וולש התמודד שוב לבחירה מחדש והביס את אלברט ג. גאלן בסחף הדמוקרטי בבחירות לסנאט. במהלך כהונתו בסנאט, זכה וולש לתהילה בזכות יכולתו המשפטית בוועדת המשפט ויכולת הנאום במליאה.
בשנות ה-20, וולש עמד בראש חקירת הסנאט על שערוריית טיפוט דום, שכללה בכירים בממשל הנשיא וורן הרדינג. הוא היה יושב ראש הוועידה הלאומית הדמוקרטית בניו יורק ב-1924 ובשיקגו ב-1932. וולש התנגד לעבודת ילדים ותמך בזכות בחירה לנשים, ובניגוד לרוב הקתולים האחרים, תמך בחוק היובש. ב-18 בדצמבר 1927 הציג הסנאטור וולש תוכנית לחקור את תעשיית החשמל במדינה.  החקירה שנערכה על ידי ועדת הסחר הפדרלית נמשכה עד 1935 ובסופו של דבר הביאה לארבעה מהחוקים החשובים ביותר המסדירים את תעשיית החשמל במאה ה-20, כולל פירוק רוב חברות האחזקות הגדולות שהוקמו במהלך שנות ה-20.
בשנת 1933, וולש היה מועמד לתפקיד התובע הכללי של הנשיא הנכנס פרנקלין רוזוולט. בסוף פברואר, הוא התחתן בסתר עם האלמנה הקובנית העשירה מינה ניבס פרז שאומונט דה טריפין בהוואנה, קובה. פחות משבוע לאחר מכן, הוא מת בזמן שהיה ברכבת לוושינגטון בדרכו לטקס השבעתו של רוזוולט, ונטען כי הורעל על ידי אשתו החדשה.
טקס האשכבה נערך במליאת הסנאט של ארצות הברית, והוא נקבר בבית הקברות לתחייה בהלנה.
הערות שוליים

↑  Tribune Staff. "125 Montana Newsmakers: Sen. Thomas J. Walsh". Great Falls Tribune. נבדק ב-26 באוגוסט 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ruthmansdorfer, Paul. "Thomas J. (James) Walsh". Two Rivers Economic Ddevelopment. City of Two Rivers, Wisconsin. אורכב מ-המקור ב-16 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hernon, Joseph Martin (2016). "Chapter 6". Profiles in Character: Hubris and Heroism in the U.S. Senate, 1789–1996. Routledge. ISBN 9781315479514.
↑  "Walsh Asks Probe of Electric Utilities". Library of Congress. Washington D.C. Evening Star. נבדק ב-8 ביולי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "FTC Milestones: Making the case for reform of public utility holding company laws 1928-35 Federal Trade Commission Annual Reports document the 7 year investig". Federal Trade Commission. 18 בנובמבר 2014. נבדק ב-8 ביולי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The mysterious death of Sen. Thomas Walsh". Independent Record. 24 בדצמבר 2000. נבדק ב-10 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb17821119v (data)  GND: 121508927  ISNI: 0000 0000 2681 1056  LCCN: n87890043  SNAC: w6ng56m0  US Congress: W000104  VIAF: 40236609   WorldCat (עם VIAF): 40236609 
שער הטיים, 4 במאי 1925
אבות אפוסטוליים

האבות האפוסטוליים
קלמנס מרומא
איגנטיוס מאנטיוכיה
פוליקרפוס מסמירנה
פפיאס מהייראפוליס
קודראטוס מאתונה
אָבוֹת אַפּוֹסְטוֹלִיִּים היו תאולוגים נוצריים מרכזיים בקרב אבות הכנסייה שחיו במאות ה-1 וה-2 לספירה, אשר מאמינים כי הכירו באופן אישי חלק משנים-עשר השליחים, או שהושפעו מהם באופן משמעותי. כתביהם, על אף שהופצו באופן נרחב בנצרות הקדומה (אנ'), לא נכללו בקאנון של הברית החדשה. רבים מהכתבים נובעים מאותה תקופת זמן ומיקום גאוגרפי כמו יצירות אחרות של ספרות נוצרית מוקדמת, שהגיעו להיות חלק מהברית החדשה. נראה שחלק מהכתבים של האבות האפוסטוליים זכו להערכה רבה כמו חלק מהכתבים שהפכו לברית החדשה.
רקע

הכינוי אבות אפוסטוליים הוחל על סופרים אלה רק מאז המאה ה-17, כדי לציין שהם נחשבו כמייצגים את הדור שהיה לו מגע אישי עם שנים עשר השליחים. השימוש המוקדם ביותר הידוע במונח "אבות אפוסטוליים" היה על ידי ויליאם וייק (William Wake) ב-1693, כאשר היה הכומר הקבוע של מלכי אנגליה ויליאם ומרי. לפי האנציקלופדיה הקתולית, ניתן לייחס את השימוש במונח אבות אפוסטוליים לשם ספר משנת 1672 מאת ז'אן-בטיסט קוטלייה (אנ'), "SS. Patrum qui temporibus apostolicis floruerunt opera" ("יצירותיהם של האבות הקדושים שפרחו בתקופת השליחים"), אשר קוצר ל-Bibliotheca Patrum Apostolicorum (ספריית האבות האפוסטוליים) על ידי ל.ג'. איטיג (L. J. Ittig) במהדורה שלו לספר משנת 1699.
ההיסטוריה של הכותרת של סופרים אלה הוסברה על ידי ג'וזף לייטפוט (אנ'), בתרגומו משנת 1890 ליצירות האבות האפוסטוליים:
...[ה]ביטוי ['אבות אפוסטוליים'] עצמו אינו מופיע, עד כמה שבחנתי, עד התקופה האחרונה יחסית. לאיתור מקורו, או לפחות השימוש הכללי בו, צריך כנראה להתחקות אחרי הרעיון של איסוף יחד של השרידים הספרותיים של אלה שפרחו בתקופה מיד לאחר השליחים, ואשר כנראה היו תלמידיהם האישיים הישירים. רעיון זה התגבש לראשונה במהדורת קוטלייה במהלך המחצית האחרונה של המאה השבע-עשרה (1672). ואכן אוסף כזה היה בלתי אפשרי כמה שנים קודם לכן. במחצית הראשונה של אותה מאה ראו בדפוס בפעם הראשונה את איגרות קלמנס (1633), ואלו של ברנבא (1645), שלא לומר איגרת פוליקרפס ביוונית מקורית (1633) והמכתבים של איגנטיוס בפורמט המקורי (1644, 1646). לכן החומרים היו דלים מדי עבור פרויקט כזה בכל תקופה קודמת. אולם, בעמוד השער שלו קוטלייה אינו משתמש בביטוי בפועל, אף על פי שהוא מתקרב אליו, SS. Patrum qui temporibus Apostolicis floruerunt opera; אבל העורך הבא [תומאס] איטיג (1699), מאמץ ככותרת של ספרו את Patres Apostolici, ומכאן ואילך זה הופך לנפוץ.
הכתבים

הכתבים הבאים מקובצים בדרך כלל יחד כאילו נכתבו על ידי האבות האפוסטוליים (באותיות מודגשות, כתבים מקוריים, באותיות רגילות כתבים שמחבריהם אינם ידועים):
כתבים המיוחסים לקלמנס מרומא
האגרת הראשונה של קלמנס (אנ')
האגרת השנייה של קלמנס (אנ') (בפועל לא נכתבה על ידי קלמנס)
שבע איגרות של איגנטיוס מאנטיוכיה (הצורות הארוכות יותר של האיגרות הללו, ואלו שמעבר לשבע, נחשבות בעיני רבים כתיקונים וזיופים מאוחרים יותר)
Martyrium Ignatii (אנ')
אגרת פוליקרפוס (אנ')
מות הקדושים של פוליקרפוס (אנ')
קטעים מכתביו של פפיאס מהייראפוליס, ששרדו כציטוטים אצל סופרים מאוחרים יותר
קטע קצר אחד מההתנצלות של קודראטוס מאתונה
הדידכה
איגרת ברנבא (אנ')
האיגרת לדיוגנטוס (אנ')
הרועה של הרמס (אנ')
בנוסף, היו שטענו שהאודות של שלמה נכתבו על ידי תלמידו של השליח יוחנן בסביבות אמצע המאה הראשונה.
האבות > קלמנס מרומא

קלמנס מרומא (בערך 35–99) היה הבישוף של רומא בשנים 88 עד 99 לספירה. אירנאיוס וטרטוליאנוס מתארים אותו כבישוף הרביעי אחרי פטרוס, לינוס ואנקלטוס. נאמר שהוא התקדש על ידי פטרוס השליח, וידוע שהוא היה חבר מוביל בכנסייה ברומא בשלהי המאה ה-1.
האגרת הראשונה של קלמנס (אנ') (בערך 96 לספירה) הועתקה ונקראה באופן נרחב ונחשבת בדרך כלל לאיגרת הנוצרית העתיקה ביותר שקיימת מחוץ לברית החדשה. המכתב ארוך ביותר, ארוך פי שניים מהאיגרת אל העברים, והוא מדגים את היכרותו של המחבר עם ספרים רבים הן של הברית הישנה והן של הברית החדשה. האיגרת מתייחסת שוב ושוב לברית הישנה ככתבי הקודש וכוללת התייחסויות רבות לספר יהודית, ובכך מבססות שימוש או לפחות היכרות עם יהודית בתקופתו. בתוך המכתב, קורא קלמנס לנוצרי קורינתוס לשמור על הרמוניה וסדר. המסורת מזהה את המחבר כקלמנס, הבישוף של רומא, וההסכמה המדעית היא ברובה בעד האותנטיות של המכתב.
האגרת השנייה של קלמנס (אנ') יוחסה באופן מסורתי על ידי כמה מחברים עתיקים לקלמנס, אך כיום נחשבת בדרך כלל ככזו שנכתבה מאוחר יותר, סביב 140–160 לספירה, ולכן לא יכולה להיות יצירתו של קלמנס, שמת בשנת 99 לספירה. ספקות לגבי מחבר המכתב הובעו כבר בעת העתיקה על ידי אוסביוס מקיסריה והירונימוס. בעוד שהאיגרת הראשונה כתובה כאיגרת, האיגרת השנייה נראית כתמליל של דרשה או הטפה, מה שהופך אותה לדרשה הנוצרית העתיקה ביותר ששרדה מחוץ לברית החדשה.
האבות > איגנטיוס מאנטיוכיה

איגנטיוס מאנטיוכיה (ידוע גם בשם תאופורוס, מיוונית עתיקה: "נושא האלוהים") (בערך 35–110) היה הבישוף של אנטיוכיה. ייתכן שהוא הכיר ישירות את השליח יוחנן, והגותו בהחלט מושפעת מהמסורת הקשורה לשליח זה. בדרך למות הקדושים שלו ברומא, כתב איגנטיוס סדרה של מכתבים שנשתמרו כדוגמה לתאולוגיה של הנוצרים הקדומים ביותר. נושאים חשובים הנידונים במכתבים אלה כוללים אקלסיולוגיה (אנ'), הסקרמנטים, תפקידם של הבישופים ומהותה של השבת המקראית. הוא מזהה בבירור את ההיררכיה המקומית-כנסייתית המורכבת מבישופים, פרסביטרים ודיאקונים וטוען כי דיבר בכמה מהכנסיות בהשראת רוח הקודש. הוא השני אחרי קלמנס שמזכיר את איגרות פאולוס.
האבות > פוליקרפוס מסמירנה

פוליקרפוס מסמירנה (בערך 69 לספירה - 155 לערך) היה הבישוף של סמירנה (כיום איזמיר בטורקיה). תלמידו אירנאיוס כתב שהוא "לא רק קיבל הדרכה מהשליחים ושוחח עם רבים שראו את האדון, אלא גם מונה לבישוף על ידי השליחים באסיה ובכנסייה בסמירנה", וכי הוא עצמו זכה, כילד, להקשיב ל"דיווחים שמסר (פוליקרפוס) על הדיאלוג עם יוחנן ועם האחרים שראו את האדון". האפשרויות עבור יוחנן זה הן יוחנן בן זבדי, שנחשב באופן מסורתי כמחבר הבשורה הרביעית, או יוחנן הפרסביטר (אנ'). התומכים המסורתיים מקבלים את דעתו של אוסביוס שהקשר של פפיאס היה עם יוחנן כותב הבשורה, וכי יוחנן זה, מחבר הבשורה על-פי יוחנן, היה זהה לשליח יוחנן. פוליקרפוס ניסה ולא הצליח לשכנע את אניקטוס, הבישוף של רומא, לגרום לכנסייה המערבית לחגוג את חג הפסחא ב14 בניסן (אנ'), כמו בכנסייה המזרחית. הוא דחה את הצעתו של הבישוף שהכנסייה המזרחית תשתמש בתאריך של הכנסייה המערבית. בשנת 155 דרשו תושבי סמירנה את הוצאתו להורג של פוליקרפוס כנוצרי, והוא מת כמרטיר. האגדה עליו מספרת שהלהבות מהמוקד עליו העלו אותו סירבו לשרוף אותו, ושכשהוא נדקר למוות, כל כך הרבה דם יצא מגופו עד שכיבה את הלהבות סביבו. פוליקרפוס מוכר כקדוש גם בכנסייה הרומית-קתולית וגם בכנסייה האורתודוקסית המזרחית.
האבות > פפיאס מהייראפוליס

פפיאס מהייראפוליס (בערך 60 - 130 לערך) היה הבישוף של הייראפוליס (כיום פמוקלה בטורקיה). אירנאיוס מתאר אותו כ"אדם קדום שהיה שומע של יוחנן ובן לוויה של פוליקרפוס". אוסביוס מקיסריה מוסיף כי פפיאס היה הבישוף של הייראפוליס בסביבות תקופתו של איגנטיוס מאנטיוכיה. השם פפיאס (Παπίας) היה נפוץ מאוד באזור, מה שמצביע על כך שהוא כנראה יליד האזור.
יצירתו המרכזית של פפיאס הייתה "תיאור מפורט של דברי האדון" (ביוונית: Λογίων Κυριακῶν Ἐξήγησις) בחמישה ספרים; הספר אבד ושרדו רק קטעים שצוטטו על ידי אירנאיוס ואוסביוס. קטעים אחרים מגיעים מיצירותיהם של ההיסטוריון פיליפוס מסיידה (אנ') מהמאה החמישית והנזיר גאורגיוס המרטולוס מהמאה התשיעית, אך האותנטיות של אלה מפוקפקת.
האבות > קודראטוס מאתונה

קודראטוס מאתונה (מת ב-129 לערך) היה הבישוף של אתונה. אוסביוס דיווח כי הוא היה תלמיד של השליחים (auditor apostolorum) וכי הוא מונה לבישוף לאחר מות הקדושים של קודמו פובליוס.
עבודתו העיקרית של קודראטוס היא ה"התנצלות", שכנראה הוקראה בפני הקיסר אדריאנוס כדי לשכנע אותו לשפר את המדיניות האימפריאלית כלפי הנוצרים. הוא אבד ושרד ממנה רק קטע אצל אוסביוס.
הערות שוליים

1 2 3  The Apostolic Fathers, Catholic Encyclopedia
↑  Joseph Lightfoot, The Apostolic Fathers, Vol I, Page 3
↑  Smith, Preserved (1915). "The Disciples of John and the Odes of Solomon". The Monist. 25 (2): 161–199. doi:10.5840/monist191525235. JSTOR 27900527.
↑  Cross, Frank Leslie; Livingstone, Elizabeth A. (2005). The Oxford Dictionary of the Christian Church. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-280290-3.
↑  "Pope St. Clement I", Catholic Encyclopedia, vol. 4
↑  "Philip Schaff: History of the Christian Church, Volume II: Ante-Nicene Christianity. A.D. 100-325 - Christian Classics Ethereal Library". www.ccel.org.
↑  Chapman, John (1913). "Pope St. Clement I". In Herbermann, Charles (ed.). Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company
↑  Saint Ignatius of Antioch" in the Encyclopædia Britannica
↑  Ignatius's Letter to the Magnesians 9: "Let us therefore no longer keep the Sabbath after the Jewish manner"
↑  Adversus haereses, 3:3:4
↑  Letter to Florinus, quoted in Eusebius, Ecclesiastical History, Book V, chapter 20
↑  Huttner, Ulrich (2013-11-29). Early Christianity in the Lycus Valley. BRILL. p. 216. ISBN 978-90-04-26428-1.
↑  Richard, Bauckham (2017). Jesus and the Eyewitnesses, 2d ed. Wm. B. Eerdmans Publishing. ISBN 978-0-8028-7431-3.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph260645
תומאס פאוור

תומאס צ'ארלס פאוור (באנגלית: Thomas Charles Power‏; 22 במאי 1839 – 16 בפברואר 1923) היה חבר הסנאט של ארצות הברית רפובליקני ממונטנה ואיש עסקים אמריקאי.
ביוגרפיה

פאוור נולד ליד דובוק, איווה, ב-22 במאי 1839, למד בבית ספר ציבורי וסיים את לימודיו בהנדסה במכללת סינסינאווה. לאחר מכן עבד כמודד הטריטוריית דקוטה עד 1860, אז נכנס לעבודה בחברת הנדסה. שם, הוא השתתף בסקרי קרקע ממשלתיים שכיסו חלק גדול מאיווה ומה שהיה אז טריטוריית דקוטה. בין 1861 ל-1867, הוא עסק בעיקר במסחר לאורך נהר המיסיסיפי, ובסופו של דבר הפך לנשיא קו ספינות קיטור. פאוור הגיע לטריטוריית מונטנה לראשונה בשנת 1864, והיה שותף במפעליו עם אחיו, ג'. וו. פאוור. לאחר התיישבות בהלנה ב-1876 הקים פאוור את TC Power and Bro, שהייתה חברת סחר שפעלה בצפון מערב ארצות הברית ומערב קנדה.
ב-1889, פאוור התמודד ללא הצלחה על תפקיד מושל מונטנה, וזכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית בהצבעה הראשונה, אך הפסיד בבחירות הכלליות למועמד הדמוקרטי ג'וזף טול, הדמוקרט היחיד שנבחר באותה שנה בבחירות במדינה. לאחר מכן פרץ סכסוך בין המושל ובין בית המחוקקים של המדינה לגבי מינוי שני החברים הראשונים של הסנאט של ארצות הברית מטעם המדינה, אך ב-2 בינואר 1890 בחר בית המחוקקים שבשליטת הרפובליקנים את פאוור למושב השני, שבו החזיק עד 3 במרץ 1895.
פאוור מת בביתו בהלנה, מונטנה ב-16 בפברואר 1923, ונקבר בבית הקברות תחיית המתים. העיירה פאוור במונטנה נקראת על שמו.
הערות שוליים

↑  "The 1889 Power Building Popularly Known as the Power Block". HelenaHistory.org. 2010. ארכיון מ-3 ביוני 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "A Brief History of Montana". The Official Website for the State of Montana. נבדק ב-10 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n88218596  SNAC: w6bw1mvx  US Congress: P000486  VIAF: 1572536   WorldCat (עם VIAF): 1572536 
תמונה משנת 1891 של בניין פאוור משנת 1889 בהלנה
שמשון שטוקהמר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1899 ה'תרנ"ט סוקאל האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 נרצח:  26 באפריל 1945 (בגיל 46 בערך) י"ג באייר ה'תש"ה גרמניה הנאצית מחוז שוונדרוף (גר'), גרמניה הנאצית
 מקום קבורה:  גרמניה וויידינג (גר'), גרמניה
 מקום פעילות:  פולין פולין
 תקופת הפעילות:  ? – 26 באפריל 1945 
 השתייכות:  רבני פולין
 תחומי עיסוק:  הלכה, עיתונאות
 רבותיו:  רבי מנחם זמבה
 
רבי שמשון שטוקהמר (ה'תרנ"ט, 1899 – י"ג באייר ה'תש"ה, 26 באפריל 1945) היה רב, סופר ועיתונאי-פובליציסט, פעיל בולט באגודת ישראל וחבר בוועד הרבנים בוורשה ובאגודת הרבנים בפולין. בגטו ורשה היה בין הרבנים הפעילים בגטו, מחברי היודנראט, עד לשלהי ימי הגטו. נפטר לקראת סיום מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > משפחתו

אחיינו (בן אחי אשתו) מאיר וילצ'ק – ביוכימאי ישראלי, מפתח שיטת כרומטוגרפיית הזיקה. חתן פרס ישראל למדעי החיים (1990) ופרס א.מ.ת (2005).
כתביו

כתב מספר תשובות בהלכה. כתב מספר חיבורים, אך אלו נותרו תחת הריסות גטו ורשה, ברחוב מרונובסקה וברחוב מילא 63 (בבניין התלמוד תורה של האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר). שרדו מאמרים שונים שלו שהתפרסמו בעיתונות שבין שתי מלחמות העולם ובבמות ספרותיות אחרות. מתוך השו"תים שלו, שרדה תשובה אחת, בנושא "עניין חילול שבת להצלת מאבד עצמו לדעת". זו התפרסמה במאסף התורני "תלפיות".
הערות שוליים

1 2 3 4 5  פינגולד.
1 2  יהושע אייבשיץ, בקדושה ובגבורה, חלק ב', "בני תורה : הרבנים בבודזין מוקד לפעילות חברתית", ירושלים תשנ"ד, עמ' 140, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום), על פי אברהם זמבה.
↑  לנוסח התפילה המלא, ראו: תפילה דומעת מתוך גטו ורשה תש"ב, באתר קביעותא.
↑  הלל זיידמן, יומן גיטו ווארשה, "קרן אור מארץ ישראל", תל אביב תש"ו, עמ' 145–147, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  מאיר וילצ'ק, באתר יד ושם.
↑  פינגולד, עמ' תי"ח.
↑  אהרון קריב‏, כתבי האדמו"ר שהרשיעו את אדולף אייכמן, באתר וואלה, 27 בינואר 2015.
↑  פינגולד, עמ' תי"ט.
↑  מרדכי אליאב, אני מאמין, "מעשה באפיית מצות לפסח", ירושלים תשס"ו, עמ' 260–261, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  לפי מקורות אחרים הוא נרצח בידי איש אס אס, ביום ו' באייר ה'תש"ה. ראו: יהושע אייבשיץ, בקדושה ובגבורה, חלק ב', "בני תורה : הרבנים בבודזין מוקד לפעילות חברתית", ירושלים תשנ"ד, עמ' 140, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום), על פי אברהם זמבה.
רומי אבולעפיה

| --- | --- |

אבולעפיה, 2010
 לידה:  21 בינואר 1984 (בת 41) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1990 
 בן או בת זוג:  בן גלעדי (2016–?) 
 מספר צאצאים:  2 
 פרופיל ב-IMDb
 
רומי גלעדי-אבולעפיה (נולדה ב-21 בינואר 1984) היא שחקנית, דוגמנית, תסריטאית ויוצרת ישראלית.
ביוגרפיה

רומי אבולעפיה נולדה, גדלה והתחנכה בתל אביב. למדה קולנוע בתיכון עירוני א' שבתל אביב. אחיה אדם ואמה רינת כיכבו גם הם בהפקות קולנועיות וטלוויזיוניות. היא שירתה בצבא ביחידת ההסרטה של דובר צה"ל, אמה היא שדרנית ועורכת בגלי צה"ל ואחותה-למחצה מאיה נשואה לשחקן מארק איווניר.
ב-2004 עזבה לראשונה אבולעפיה את ישראל ללימודי קולנוע ב-London Film School שבאנגליה, ולאחר כארבע שנים שבה ארצה.
קריירה > משחק

בילדותה, היא השתתפה ב-1991 בקלטת הווידאו לילדים "כמו גדולים" של אריק איינשטיין עם אחיה אדם. ב-1998 השתתפה בקליפ של הזמר בן ארצי "אני אפס", באותה השנה שיחקה בסרט עלילתי ראשון בקריירת המשחק שלה "סודות משפחה". ב-1999 לוהקה לצוות השחקנים הראשי של סדרת הדרמה "שבתות וחגים", שם גילמה את דמותה של דניאלה במשך כל חמש עונות הסדרה, אשר שודרה בין השנים 2000–2004. בעונה החמישית והאחרונה של הסדרה שולב השיר "בואי אליי", אשר הופץ כסינגל ובפסקול הסדרה ובו ליוותה אבולעפיה בשירה את אלון אבוטבול (אשר גילם את אביה בסדרה). במהלך עונה זו ביצעה שיר נוסף שדניאלה אותה היא מגלמת מנסה להתקבל עמו לקדם אירוויזיון, אולם שיר זה לא זכה להפצה.
כנערה, שיחקה רומי בסרט הטלוויזיה "אלף קלוריות" (2001), ובמיני-סדרה בערוץ 2, "101" (2002). בשנת 2006 השתתפה בסרט האמריקאי "הסגת גבול" של הבמאי אנתוני מינגלה לצד ג'וד לאו וז'ולייט בינוש. בשנת 2007 היא גילמה את עצמה בתפקיד אורח בסדרה "קרוב לוודאי" בערוץ 10. בשנת 2008 השתתפה בסרט קצר של הבמאית רוני קידר, בשנת 2009 נבחרה להשתתף בעונה השנייה של סדרת הדרמה המוזיקלית דני הוליווד, בתפקיד רננה פרידמן, וכן השתתפה בסדרה "תיבת נח".
ב-2010 שיחקה בסרט האמריקאי החוב לצד הלן מירן וסאם וורת'ינגטון, שיצא לאקרנים ב-2011. באותה שנה שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "החברים של נאור" בערוץ 10 וגם כיכבה בסרט הקולנוע העצמאי של רוני קידר בשם "ג'ו + בל". שנה אחר-כך כיכבה בסרטו של נוני גפן "לא בתל אביב". בשנת 2012 כיכבה בסדרת המתח "אלנבי" בערוץ 10 בתפקיד "נוקי" החשפנית. בשנת 2014 השתתפה בסדרה "איש חשוב מאוד" לצד יהודה לוי. לאחר מכן, השתתפה גם בסרט "זינוק בעלייה", בבימוי אורן שטרן. בשנת 2015 שיחקה בתפקיד מרכזי בסדרה "החדש של עומרי גורדון" בערוץ 2 של קשת. ב-2017 הצטלמה לסדרה "הרמון" של רשת בה היא מגלמת את הודיה. בשנת 2019 כיכבה בסדרה הקומית ״מזל טוב את אבא״ עבור ערוץ טדי. בשנת 2020 שיחקה בסדרת הדרמה ״הטבח״ לצד גל תורן וגורי אלפי.
בשנת 2022 שיחקה בעונה השלישית של הסדרה "כפולים" לצד יוסי מרשק שגילם את בעלה, החלקאי יאיא מישור. היא גילמה תפקיד כפול של עובדת בחברה, החשודה בפיגוע כימי (דפנה מישור), וגם של אחותה התאומה, ששומרת על ילדיה בארץ (תמר).
קריירה > עיסוקים אחרים

בגיל 18 אבולעפיה לוהקה כנערת קסטרו הראשונה, היא דגמנה במשך עונה אחת לקמפיין של החברה. במהלך לימודי הקולנוע בלונדון, אבולעפיה העבירה כתבות מוזיקה עבור "המגזין" של ערוץ 24, וכתבות שטח עבור ערב טוב עם גיא פינס. במקביל לקריירת המשחק שלה, היא עובדת גם כעורכת וידאו.
בשנת 2019 היא התחילה לפתח סדרת טלוויזיה לענקית התוכן Endeavor Content, שאותה היא יוצרת עם בעלה בן גלעדי והבמאי חגי לוי.
חיים אישיים

היא נשואה למפיק הקולנוע וטלוויזיה בן גלעדי, בנם של השחקנית חנה לסלאו ואיש התקשורת אביב גלעדי. ב-2013 עברו השניים להתגורר בלונדון שבאנגליה. בראשית 2018 נולד לבני הזוג בן ובשנת 2022 נולדה בתם.
הערות שוליים

↑  ynet, תנו גז! הטריילר של "זינוק בעליה", באתר ynet, 29 ביולי 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304776505171  ISNI: 0000 0000 6856 0670  VIAF: 97451222   WorldCat (עם VIAF): 97451222
תומאס קלייבורן (1749–1812)

תומאס קלייבורן (באנגלית: Thomas Claiborne‏; 1 בפברואר 1749 – 1812) היה בעל מטעים ופוליטיקאי ממחוז ברונסוויק, וירג'יניה, שייצג את וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1793 ל-1799 ובין 1801 ל-1805.
ביוגרפיה

קלייבורן נולד ב-1 בפברואר 1749 במחוז ברונסוויק במושבת וירג'יניה, והיה בנם של קולונל אוגוסטין ומרי (הרברט) קלייבורן. הוא היה הדור החמישי למשפחתו באמריקה, צאצא של ויליאם קלייבורן שהתיישב בווירג'יניה ב-1621. הוא אביהם של ג'ון קלייבורן ותומאס קלייבורן (1780–1856), דודם של נתנאל הרברט קלייבורן וויליאם צ'ארלס קול קלייבורן, דוד רבא של ג'ון פרנסיס האמטרמק קלייבורן, והדוד-רבא-רבא-רבא של קורין קלייבורן בוגס. היו בבעלותו עבדים.
קלייבורן היה חבר בבית הנציגים של המדינה (1783–1788), שימש כקולונל בפיקוד על המיליציה של מחוז ברונסוויק ב-1789, שריף של מחוז ברונסוויק (1789–1792), וחבר בסנאט של המדינה (1790–1792). הוא נבחר לקונגרס השלישי ונבחר מחדש כדמוקרטי-רפובליקני לקונגרסים הרביעי והחמישי. ניסיונו להיבחר מחדש ב-1798 לא צלח, אך הוא נבחר שוב כדמוקרטי-רפובליקני לקונגרסים השביעי והשמיני. הוא מת באחוזתו במחוז ברונסוויק ב-1812.
הערות שוליים

↑  "Congress slaveowners", The Washington Post, 2022-01-13, נבדק ב-2022-07-04
| --- | --- |
בקרת זהויות :  US Congress: C000406
רייזה פלטניק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 ביוני 1936 באלטה, ברה"מ 
 פטירה:  2 באוקטובר 1995 (בגיל 59) ירושלים 
 מדינה:  ברית המועצות, ישראל 
 
רייזה פלטניק (אנטולייבנה; 23 ביוני 1936 – 2 באוקטובר 1995) הייתה ספרנית יהודייה, אסירת ציון ופעילה ציונית שפעלה למען זכויות יהודי ברית המועצות ולמען עלייה לישראל. היא זכתה להכרה בינלאומית בעקבות מעצרה ומשפטה, שהפכו לסמל של מאבק על חופש וזכויות אדם.
ביוגרפיה

רייזה (רוזה) אנטולייבנה פלטניק נולדה בעיר בלטה שבאזור אודסה, אוקראינה הסובייטית, למשפחה יהודית. לאחר שסיימה לימודים בהתכתבות במכון לספרנות במוסקבה, החלה לעבוד בשנת 1962 כספרנית ראשית בספרייה העירונית של אודסה ברחוב מָלָיָה ארנאוטסקיה. בשלהי שנות ה-60 הצטרפה לקבוצה ציונית בהנהגתו של אברהם שיפרין. פלטניק סיפרה כי מלחמת ששת הימים עוררה בה תחושת זהות לאומית חזקה, שהובילה לרצונה לעלות לישראל.
ביוגרפיה > מעצר ומשפט

ב-1 בדצמבר 1970 נעצרה פלטניק על ידי הקג"ב באשמת הפצת "שקרים משמיצים" שפוגעים במשטר הסובייטי, בעקבות הדפסת יצירות שנחשבו ל"ספרות מחתרתית". בין היצירות שהקלידה והפיצה לחבריה נמצאו "גוף ראשון" מאת אלכסנדר סולז'ניצין ושירים של אנה אחמטובה ובוריס פסטרנק. בתחילת המעצר נערך בביתה חיפוש בתואנה של חיפוש רכוש גנוב, ובמהלכו הוחרמו כתבי יד של משוררים יהודיים, מגזינים וספרים אשר סווגו כ"חומר בלתי חוקי".
משפטה התקיים ביוני 1971 בבית המשפט המחוזי של אודסה. פלטניק נשאה דברים נוקבים במשפטה וטענה כי היא נשפטת בשל היותה יהודייה ובשל רצונה לעלות לישראל. היא נידונה לשנתיים מאסר במחנות עבודה.
ביוגרפיה > המאבק לשחרורה

כליאתה עוררה זעם ציבורי וגל מחאות ברחבי העולם. מידע על תנאי כליאתה הקשים הופץ על ידי פעילי ציונות מחתרתיים לעיתונאים במערב. בבריטניה הוקמה קבוצת מחאה בשם "קבוצת ה-35" – קבוצת נשים בנות 35 שהובילה הפגנות למען שחרורה, בהשראת שליח הסוכנות יצחק רגר. הקבוצה קיימה עצרות מול השגרירות הסובייטית והעלתה את הנושא לסדר היום הבינלאומי.
ביוגרפיה > כליאתה ושחרורה

פלטניק ריצתה את עונשה באזור מבודד במחנה עבודה, בתנאים קשים שכללו עבודה יומית של 12 שעות במפעל שהיה מלא באסירים החולים בשחפת. היא נענשה לעיתים קרובות בבידוד בשל סירובה לשאת תג שם ובשל התנגדותה להשתתף באירועים "פוליטיים" של המפעל. בעקבות תנאי הכליאה, עברה התקף לב במהלך אחת מתקופות הבידוד.
בדצמבר 1973, לאחר סיום תקופת המאסר, עלתה לישראל יחד עם הוריה.
ביוגרפיה > חייה בישראל

עם עלייתה לישראל השתקעה בירושלים והחלה לעבוד במחלקת הקטלוג של הספרייה הלאומית. פלטניק המשיכה לפעול ציבורית, ובין השאר הייתה חברה בוועד למען שיתוף פעולה יהודי-אוקראיני ולקחה חלק במאבקים למען יהודי ברית המועצות שנותרו מאחור.
ביוגרפיה > פטירה והנצחה

רייזה פלטניק נפטרה ב-2 באוקטובר 1995 בירושלים ונקברה בבית העלמין הר המנוחות. זכרה מונצח כחלק מסיפורם של אסירי ציון, והיא מהווה סמל לעמידה איתנה ולמאבק למען חירות.
הערות שוליים

↑  נתיב- השפעת הקהילה הבינלאומית, באתר המרכז למורשת המודיעין
↑  אירוע הוקרה ל"קבוצת ה-35", קבוצת נשים יהודיות בריטיות, שלחמו למען מסורבות ומסורבי עלייה מברית המועצות
↑   הספרייה הלאומית, לשבור את מסך הברזל, ולעלות, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2019