stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רובן ורגאס
הערות שוליים

↑  Squad Announcement בחשבון הטוויטר הרשמי של נבחרת שווייץ, 9 בנובמבר 2022
↑  Ryan DabbsContributions from Matthew Walthert last updated, Switzerland Euro 2024 squad: Murat Yakin's full team, fourfourtwo.com, ‏2023-10-03 (באנגלית)
| נבחרת שווייץ – יורו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 זומר •  2 אמבאבו •  3 וידמר •  4 אלבדי •  5 אקאנג'י •  6 זקאריה •  7 אמבולו •  8 פרוילר •  9 ספרוביץ' •  10 ג'אקה •   11 ורגאס •  12 מבוגו • 13 רודריגס •  14 צובר • 15 סואו • 16 פאסנאכט • 17 בניטו • 18 מחמדי • 19 גבראנוביץ' • 20 פרננדס • 21 אומלין (משחק ראשון) / קובל (יתר המשחקים) • 22 שר • 23 שאקירי • 24 אומרגיץ' • 25 ג'ומרט • 26 לוטומבה • מאמן: פטקוביץ' |  1 זומר •  2 אמבאבו •  3 וידמר •  4 אלבדי •  5 אקאנג'י •  6 זקאריה •  7 אמבולו •  8 פרוילר •  9 ספרוביץ' •  10 ג'אקה •   11 ורגאס •  12 מבוגו • 13 רודריגס •  14 צובר • 15 סואו • 16 פאסנאכט • 17 בניטו • 18 מחמדי • 19 גבראנוביץ' • 20 פרננדס • 21 אומלין (משחק ראשון) / קובל (יתר המשחקים) • 22 שר • 23 שאקירי • 24 אומרגיץ' • 25 ג'ומרט • 26 לוטומבה • מאמן: פטקוביץ' | שווייץ |
| נבחרת שווייץ – מונדיאל 2022 |
| --- | --- | --- |
|  1 זומר •  2 פרננדס •  3 וידמר •  4 אלבדי •  5 אקאנג'י •  6 זקאריה •  7 אמבולו •  8 פרוילר •  9 ספרוביץ' •  10 ג'אקה •   11 שטפן •  12 אומלין • 13 רודריגס •  14 אייבישר • 15 סואו • 16 פאסנאכט • 17 ורגאס • 18 ג'ומרט • 19 אוקפור • 20 פריי • 21 קובל • 22 שר • 23 שאקירי • 24 קון • 25 רידר • 26 ישארי • מאמן: יאקין |  1 זומר •  2 פרננדס •  3 וידמר •  4 אלבדי •  5 אקאנג'י •  6 זקאריה •  7 אמבולו •  8 פרוילר •  9 ספרוביץ' •  10 ג'אקה •   11 שטפן •  12 אומלין • 13 רודריגס •  14 אייבישר • 15 סואו • 16 פאסנאכט • 17 ורגאס • 18 ג'ומרט • 19 אוקפור • 20 פריי • 21 קובל • 22 שר • 23 שאקירי • 24 קון • 25 רידר • 26 ישארי • מאמן: יאקין | שווייץ |
| נבחרת שווייץ – יורו 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 זומר •  2 סטרגיו •  3 וידמר •  4 אלבדי •  5 אקאנג'י •  6 זקאריה •  7 אמבולו •  8 פרוילר •  9 אוקפור •  10 ג'אקה •   11 שטפן •  12 מבוגו • 13 רודריגס •  14 צובר • 15 זסיגר • 16 סיירו • 17 ורגאס • 18 דואה • 19 אנדוייה • 20 אייבישר • 21 קובל • 22 שר • 23 שאקירי • 24 ישארי • 25 אמדוני • 26 רידר • מאמן: יאקין |  1 זומר •  2 סטרגיו •  3 וידמר •  4 אלבדי •  5 אקאנג'י •  6 זקאריה •  7 אמבולו •  8 פרוילר •  9 אוקפור •  10 ג'אקה •   11 שטפן •  12 מבוגו • 13 רודריגס •  14 צובר • 15 זסיגר • 16 סיירו • 17 ורגאס • 18 דואה • 19 אנדוייה • 20 אייבישר • 21 קובל • 22 שר • 23 שאקירי • 24 ישארי • 25 אמדוני • 26 רידר • מאמן: יאקין | שווייץ |
ליפא אהרוני

ליפמן (ליפא) אהרוני (נולד ב-19 בספטמבר 1932) הוא איש חינוך ישראלי, חבר קיבוץ סעד, כיהן כמזכ"ל תנועת בני עקיבא בישראל.
ביוגרפיה

נולד בפולין לדב ורבקה, ועלה לארץ בגיל שנתיים. למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה. היה חבר בסניף תל אביב של בני עקיבא, והיה מרכז מחנות הקיץ של התנועה.
ב-1966 היה מדריך הגרעין שהקים לקיבוץ עלומים.
כיהן כמזכ"ל בני עקיבא החל משנת 1967 עד 1973. נכון ל-2012 עבד כספרן בספרייה העיונית בקיבוץ סעד, וכחידונאי חובב.
משפחה

היה נשוי לגאולה (נפטרה ב-2022) ואב לחמישה. אחיו היה המתמטיקאי פרופ' ישראל אהרוני.
הערות שוליים

↑  מפעל חנוכה למען ישיבת בנ"ע, הצופה, 3 בדצמבר 1945
↑  יהודה עזריאלי, נוער שמצא את ערכיו, הצופה, 28 ביולי 1960
↑  ההנהלה הארצית ביקרה בקבוצת בני עקיבא השלישית, הצופה, 12 באוקטובר 1966
↑  אישים ומוסדות, הצופה, 21 ביולי 1967
↑  ראו כאן
↑  פרופ' ישראל אהרוני הלך לעולמו בגיל 77, באתר ערוץ 7, 8 בדצמבר 2022
| בני עקיבא |
| --- | --- | --- |
| מזכ"לי תנועת בני עקיבא בישראל | מתתיהו רוטנברג • יעקב דרורי • אברהם שטרן • ליפא אהרוני • ידידיה כהן • שלמה סמסון • אמנון שפירא • יוחנן בן-יעקב • יהושע (שייע) אלטמן • אברהם ליפשיץ • אלחנן גלט • יונה גודמן • מרדכי (מוטי) יוגב • איתן מור-יוסף • הרב בני נכטיילר • דני הירשברג • יאיר שחל • יגאל קליין |  |
| מזכ"לי תנועת בני עקיבא העולמית | יוסקה שפירא • אברהם דובדבני • יצחק שטיגליץ • גאל גרינוולד  • זאב שוורץ  • הרב נעם פרל • רועי אביקסיס • אוהד טל  • צבי אלון |  |
| מושגים | תורה ועבודה • שבט יובל • של"פ • צוותי נחשון • גרעין נח"ל • פרויקט השחר • שבט איתנים |  |
| אישים מרכזיים | יחיאל אליאש • הרב משה צבי נריה • הרב חיים דרוקמן |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'ון גרלנד פולארד

ג'ון גרלנד פולארד (באנגלית: John Garland Pollard;‏ 4 באוגוסט 1871 –  28 באפריל 1937) היה עורך דין ופוליטיקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כתובע הכללי ה-21 של מדינתו בשנים 1914–1918, כראש עיריית ויליאמסבורג בשנים 1928–1929, וכמושל וירג'יניה ה-51 בשנים 1930–1934.
ראשית חייו

ג'ון גרלנד פולארד נולד במחוז קינג אנד קווין שבווירג'יניה כילד הרביעי וכבן השני של הכומר הבפטיסטי ג'ון פולארד ושל רעייתו וירג'יניה באגבי. בילדותו חיה המשפחה בבולטימור, לפני שעברה לשכונת צ'רץ' היל שבריצ'מונד. פולארד התגאה במוצאו הנורמני-אנגלי, והתחקה אחר אבותיו ממושבת וירג'יניה. הוא למד בריצ'מונד קולג' (כיום אוניברסיטת ריצ'מונד), אך בריאותו הרופפת אילצה אותו להשעות את לימודיו. בהמשך הוא החל ללמוד בקולומביאן קולג' (כיום אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון), שם הוא למד משפטים, ועבד במכון סמית'סוניאן כדי לפרנס את עצמו עד שקיבל את התואר ב-1893. פולארד גם כתב את "האינדיאנים משבט פמונקי של וירג'יניה", סקר אנתרופולוגי שפירט את השפה והמסורות הנכחדות של השבט מראשית ימי וירג'יניה.
ב-1897 נשא פולארד לאישה את גרייס פיליפס מפורטסמות', וירג'יניה, ויחד נולדו לשניים ארבעה ילדים עד למותה של גרייס ב-1931. ביולי 1933, בעת כהונתו כמושל, נישא פולארד בשנית למזכירתו ילידת קנדה, ויולט א. מקדואל.
ראשית הקריירה הפוליטית

ב-1893 התקבל פולארד ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה והצטרף למשרד עורכי הדין של דודו, הנרי רובינסון פולארד, בריצ'מונד. הוא גם החל להיות מעורב בפוליטיקה, ותמך במועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ויליאם ג'נינגס ברייאן במסעות הבחירות שלו והתנגד למנגנון הפוליטי הדומיננטי של הסנאטור מווירג'יניה, תומאס ס. מרטין (אנ').
ב-1901 נבחר פולארד כנציג ריצ'מונד לוועידת החוקה של וירג'יניה של 1901–1902. הוא הציע ללא הצלחה למחוק את המילה "נוצרי" מהמבוא לחוקה, ויחד עם 12 דמוקרטים ו-15 רפובליקנים הצביע נגד כל הסעיף שדן בזכות ההצבעה, אשר שלל את זכות הבחירה מאפרו-אמריקאים ומעניים לבנים, ואף על פי כן עבר. פולארד גם הצביע בעד קבלת החוקה ללא משאל עם.
ב-1904 פרסם פולארד את "החוק של פולארד" (Pollard's Code), ביאור של ספר החוקים של וירג'יניה. הוא גם היה לנשיא של אגודת בית הילדים של וירג'יניה (Children's Home Society of Virginia), תפקיד במשרה חלקית שהוא החזיק במשך שני עשורים. ב-1911 הוא ניהל מערכה לטובת קרטר גלאס ולטובת חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ויליאם אטקינסון ג'ונס (אנ') בניסיונותיהם להחליף את הסנאטורים המכהנים תומאס ס. מרטין וקלוד סוואנסון, אך ללא הצלחה. הוא עבד עבור מטה הבחירות של המועמד לנשיאות יליד וירג'יניה וודרו וילסון, שאליו התנגדו מרטין וסוואנסון, אך לאחר שנבחר לנשיאות, התיר וילסון לידידיו של מרטין לחלק תפקידים במסגרת הפטרונות הפוליטית.
התובע הכללי של וירג'יניה

ב-1913 התמודד פולארד בבחירות על תפקיד התובע הכללי של וירג'יניה מול המועמדים שהתמודדו מטעם המנגנון של מרטין, ס. ו. ויליאמס וס. ג. קמינגס. שניים אלו פיצלו את הצבעת תומכי הארגון, ופולארד, שדחף לביצוע רפורמה בחוקי הבחירות, בהגדלת תקצוב החינוך הציבורי, וביטול פיצויים על בסיס השכר של פקידי הממשל, ניצח בהפרש קל בבחירות המקדימות של הדמוקרטים. לאחר מכן הוא ניצח בקלות בבחירות הכלליות בנובמבר, לצד המושל הנרי קרטר סטיוארט וסגן המושל ג'יימס אליסון. בינואר 1914 הוא החל לכהן בתפקידו וחודש לאחר מכן הוא היה לנשיא הליגה הפרוגרסיבית הדמוקרטית של וירג'יניה. פולארד ניהל מערכה לקידום חוק היובש, ובספטמבר אותה שנה הפכה וירג'יניה למדינה "יבשה". הוא גם חיסל את ההימורים ואת הפריצות בנורפוק, בהופוול ובקולוניאל ביץ'. התוצאה המוצלחת שלו בתביעה נגד וירג'יניה המערבית בקשר לחוב שלפני מלחמת האזרחים והקבלה בחזרה של הצוואה של מרתה וושינגטון מידי אחוזת ג'. פ. מורגן, הקנו לפולארד אהדה ציבורית.
פולארד הכריז על מועמדותו למשרת מושל וירג'יניה ב-1915, אך בבחירות המקדימות של הדמוקרטים התמודדו שלוש מועמדים, כשתומכי חוק היובש תמכו באליסון, בשל תמיכת המנגנון בו על אף תמיכתו הפושרת בחוק היובש, וכך אפשרו למתנגד חוק היובש וסטמורלנד דייוויס לנצח. דייוויס ניצח בבחירות המקדימות עם 44 אחוזים מקולות הבוחרים, ואליסון זכה ב-27,811 קולות מול 22,436 הקולות של פולארד. כשהוא היה מאוכזב וחשש שמסע הבחירות שלו יחבל בעיסוקו בעריכת דין, אך ללא יכולת להבטיח לעצמו מינוי בממשל הפדרלי, התנדב פולארד לימק"א וב-1918 עבר לאירופה. הוא דיבר על מטרות המלחמה וסייע לחיילים האמריקאים מעבר לים במשך 18 חודשים. בשובו לוושינגטון די. סי. בקיץ 1919 השיג פולארד לעצמו מינוי מהנשיא וודרו וילסון כחבר לזמן קצר בנציבות הסחר הפדרלית (אנ').
המשך פעילותו הפוליטית

ב-1921 עבר פולארד לוויליאמסבורג, וירג'יניה, שם הוא היה לדקאן בית הספר מרשל וייט לאזרחות ולממשל קולג' ויליאם ומרי, וכן פרופסור למשפט חוקתי והיסטוריה. פולארד היה גם מעורב במאמצים לשחזור העיירה הקולוניאלית יחד עם הכומר ו. א. ר. גודווין, כולל הבנייה מחדש של הטברנה של ראלי והמאמצים הראשונים להקמה מחדש של ויליאמסבורג הקולוניאלית. ב-1928 נבחר פולארד כראש עיריית ויליאמסבורג. הוא גם שימש כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית האזורית, לימד בבית ספר של יום ראשון בכנסייה הבפטיסטית המקומית, ופיתח את "גן פולארד" (אנ'), מיזם פיתוח קטן שבוא הוא יישם את רעיונותיו לתכנון עירוני, ובהמשך נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
לאחר שהסנאטור מרטין נפטר ב-1919, השלים פולארד עם המנגנון הדמוקרטי המקומי, תמך באלברט לי טרינקל לתפקיד המושל ב-1921 ובקלוד סוואנסון בהתמודדותו לסנאט של ארצות הברית ב-1922. טרינקל מינה את פולארד כחבר בוועדה לפישוט הממשל, שם הוא חתם על דוח חשוב בנוגע למבנה מערכת המיסוי המדינתית. ב-1925, כאשר נבחר הארי פ. בירד כמושל, סייע פולארד להעביר כמה תיקוני חוקה שנויים במחלוקת שאלמלא כן היו מקבלים תמיכה מצומצמת במזרח וירג'יניה. פולארד גם סירב לנטוש את המפלגה הדמוקרטית כאשר היא בחרה באל סמית', שהיה קתולי והתנגד לחוק היובש, כמועמד לנשיאות ב-1928. הכומר המתודיסטי ג'יימס קנון הבן ארגן את הדמוקרטים מתנגדי סמית' בווירג'יניה, וגרם לפיצול במדינה הדמוקרטית, וכתוצאה מכך, זכה המועמד הרפובליקני לנשיאות, הרברט הובר בקולות האלקטורים שלו.
שנותיו האחרונות

לאחר תום תקופת כהונתו כמושל, קיבל פולארד את המינוי של הנשיא רוזוולט כיושב ראש מועצת הפניות לחיילים משוחררים. לאחר אישור הסנאט למינוי, הוא שימש בתפקיד עד מותו.
ג'ון גרלנד פולארד נפטר בוושינגטון די. סי. ב-28 באפריל 1937. הוא נטמן בבית הקברות הוליווד שבריצ'מונד.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1660-1661
הערות שוליים

↑  John Garland Pollard, Pollard Family in Genealogies of Virginia Families from Tyler's Quarterly, vol. 1, pp. 36-42.
↑  John Garland Pollard, The Pamunkey Indians of Virginia, U.S. Government Printing Office, 1894.
↑  "Historic Places Register: Williamsburg"
↑  Ronald L. Heinemann, Depression and New Deal in Virginia (Charlottesville: University of Virginia Press) pp. 5-8
↑  Ronald L. Heinemann, Depression and New Deal in Virginia (Charlottesville: University of Virginia Press) pp. 6-7
↑  Ronald L. Heinemann, Depression and New Deal in Virginia (Charlottesville: University of Virginia Press) pp. 8-9
↑  Ronald L. Heinemann, Depression and New Deal in Virginia (Charlottesville: University of Virginia Press) p. 120.
↑  Ronald L. Heinemann, Depression and New Deal in Virginia (Charlottesville: University of Virginia Press) p. 11.
↑  Ronald L. Heinemann, Depression and New Deal in Virginia (Charlottesville: University of Virginia Press) pp. 12-13.
↑  Ronald L. Heinemann, Depression and New Deal in Virginia (Charlottesville: University of Virginia Press) pp. 13-14.
↑  Ronald L. Heinemann, Depression and New Deal in Virginia (Charlottesville: University of Virginia Press) pp. 16-19.
↑  Ronald L. Heinemann, Depression and New Deal in Virginia (Charlottesville: University of Virginia Press) pp. 45-47.
↑  Ronald L. Heinemann, Depression and New Deal in Virginia (Charlottesville: University of Virginia Press) p. 65.
↑  Ronald L. Heinemann, Depression and New Deal in Virginia (Charlottesville: University of Virginia Press) p. 48.
↑  Ronald L. Heinemann, Depression and New Deal in Virginia (Charlottesville: University of Virginia Press) pp. 49-59.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274594105171  GND: 1055273824  ISNI: 0000 0000 8099 5319  LCCN: n87870732  SNAC: w6154t26  Trove: 948757  VcBA: 495/239798  VIAF: 20057638   WorldCat (עם VIAF): 20057638
טוקונושימה

| --- | --- |
צילום אווירי של האי
צילום אווירי של האי
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  ים סין המזרחי
 קואורדינטות:  27°49′12″N 128°55′56″E﻿ / ﻿27.82°N 128.932222°E﻿ / 27.82; 128.932222
 ארכיפלג:  איי אממי (אנ'), חלק מאיי ריוקיו
 סוג:  אי געשי
 שטח:  247.77 קמ"ר
 אורך:  25 ק"מ
 רוחב:  18 ק"מ
 היקף החוף:  80 ק"מ
 גובה מרבי:  645 מטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  יפן יפן
 אוכלוסייה:  22,243 (1 בספטמבר 2021)
  (למפת יפן מוגדלת) טוקיו אוסקה סאפורו סנדאי ניאיגטה פוקואוקה נהה ד. קו.  צ. קו.  סין רוסיה ים יפן האוקיינוס השקט טוקונושימה(למפת יפן רגילה) טוקיו אוסקה סאפורו סנדאי ניאיגטה פוקואוקה נהה ד. קו.  צ. קו.  סין רוסיה ים יפן האוקיינוס השקט טוקונושימה
 
טוקונושימה (ביפנית: 徳之島) הוא אי באיי אממי (אנ'), בחלק הצפוני של איי ריוקיו, בין האיים קיושו ואוקינאווה. האי הוא אחד מאיי סאצונאן (אנ') שבמחוז קגושימה ביפן.
באי, ששטחו 247.77 קמ"ר, התגוררו, נכון ל-1 בספטמבר 2021, 22,243 תושבים. האי ידוע כבעל שיעורי הילודה הגבוהים ביותר ביפן וכן אוכלוסייה משמעותית של אנשים שחיים משמעותית מעבר לגיל 100. האי מחולק לשלוש עיירות מנהליות: טוקונושימה, איסן ואמאגי. מרכז האוכלוסייה הגדול ביותר באי הוא העיירה קאמצו, הממוקמת לאורך החוף המזרחי של האי בתוך העיירה המנהלית טוקונושימה. חלק גדול מהאי נמצא בגבולות הפארק הלאומי אממי גונטו (אנ').
בשנת 2021, נכלל חלק גדול מהאי באתר המורשת העולמית האיים: אממי-אושימה, טוקונושימה ואיריומוטה והחלק הצפוני של אוקינאווה של ארגון אונסק"ו.
היסטוריה

לא ברור מתי יושב האי טוקונושימה לראשונה. האי מוזכר בכרוניקה היפנית העתיקה ניהון שוקי משנות ה-20 של המאה השמינית.
החל מהמאה ה-11, טוקונושימה היה היצרן העיקרי של כלי אבן אפורים בשם קמויאקי (カムィヤキ) שנמצאו במאות אתרים ארכאולוגיים ברחבי איי ריוקיו ודרום קיושו. על האי נמצאו מספר אתרים ארכאולוגיים שבהם יוצרו כלי קמויאקי. אתרים אלה הם כיום אתרים היסטוריים לאומיים.
עד 1624, היה טוקונושימה חלק מממלכת ריוקיו (אנ'). לאי פלשו סמוראים מקלאן שימאזו (אנ') בשנת 1609 ושילובו בנכסים הרשמיים של הקלאן הוכר על ידי שוגונות טוקוגאווה בשנת 1624. שלטון שימאזו היה אכזר, כאשר תושבי האי הפכו לצמיתים ונאלצו לגדל קנה סוכר כדי לעמוד במיסוי גבוה, שגרם לא פעם לרעב המוני. ברעב בשנת 1755 נספו כ-3,000 תושבי האי. טקמורי סאיגו הוגלה לטוקונושימה ב-1862 למשך פחות מחודשיים, לפני שעונשו הוחמר לגלות בתנאים קשים יותר באוקינוארבוג'ימה (אנ').
לאחר רסטורציית מייג'י שולב טוקונושימה במחוז אוסומי (אנ') ולאחר מכן הפך לחלק ממחוז קגושימה. מסוף מלחמת העולם השנייה ועד 1953 הוא היה בשליטת ארצות הברית יחד עם איי אממי האחרים, ואז הוחזר לשלטון יפני.
בשנת 2006, הציע ראש ממשלת יפן יוקיו הטויאמה לארצות הברית להשתמש בטוקונושימה כאתר חלופי של לבסיס חיל הנחתים פוטנמה (אנ') באוקינאווה, מה שהוביל למחאות נרחבות ולהתנגדות של גורמים מקומיים. בהפגנת מחאה נגד תוכנית זו בשנת 2010 השתתפו 16,000 אנשים, יותר ממחצית מאוכלוסיית האי.
גאוגרפיה

טוקונושימה הוא האי השני בגודלו באיי אממי, אחרי אממי אושימה, והאי ה-15 בגודלו ביפן. הוא נכלל באופן כללי יותר בארכיפלג סאצונאן ואיי ריוקיו. טוקונושימה מבודד מאיי אממי האחרים, וממוקם באמצע הדרך בין אממי אושימה ואוקינוארבוג'ימה (אנ').
האי ממקור געשי באורך של כ-25 קילומטרים ורוחב של 18 קילומטרים. רוב שטחן של העיירות המנהליות של טוקונושימה ואמאגי מכוסה בהרים וגבעות, כשהפסגה הגבוהה ביותר של האי היא הר אינוקאוודקה בגובה 645 מטר מעל פני הים. הר אמגידקה בצפון הוא בגובה של 533 מטר. שטחה של העיירה המנהלית איסן לאורך המדרון הדרום-מערבי של האי שטוח יותר, עם אדמה פורייה המתאימה לחקלאות. החוף של האי הוא ברובו טרשי וסלעי עם חופים חוליים קטנים הפזורים לאורכו וכן סדרה של צוקים גדולים בקצה הדרום-מערבי של האי. האי מוקף בשוניות אלמוגים.
סדרה של סלעים גדולים מול החוף הידועים בשם סלעי טונבורה הם מאפיין בולט באוקיינוס מול החוף הצפון מזרחי של האי. מהאי ניתן לראות את כל האיים הסמוכים: מצפון-מזרח את אממי אושימה, קאקרומאג'ימה (אנ'), יורושימה (אנ') ואוקאג'ימה (אנ'), ומדרום-מערב את אוקינוארבוג'ימה (אנ'). בימים בהירים במיוחד, ניתן לראות את צמד הרי הגעש של יוטורישמה (אנ'), במחוז אוקינאווה, כ-65 קילומטרים ממערב לטוקונושימה.
האי משתייך לאזור האקולוגי של יער רחב-עלים סובטרופי גשום (אנ'). אף על פי שטוקונושימה הוא סובטרופי, הוא זוכה לכמות גשמים מספקת כדי שיהיו בו יערות גשם. חלק גדול מהאי נותר מכוסה ביערות ער, אם כי אזורים רבים בוראו בצורה נרחבת לחקלאות. ישנן מערות רבות באי, הארוכה שבהן באורך 2,052 מטרים והיא שוכנת באזור איסן.
האקלים של טוקונושימה מסווג כאקלים סובטרופי גשום (סיווג אקלים Cfa על פי שיטת קפן) עם קיץ חם מאוד וחורף מתון. טמפרטורה ממוצעת שנתית של ℃‏ 21.9, וכמות משקעים שנתית ממוצעת של 1,920 מילימטרים. העונה הגשומה נמשכת ממאי עד ספטמבר. טייפונים מתרחשים לעיתים תכופות.
פאונה

טוקונושימה היא משכן של כמה מינים נדירים אנדמיים לאי עצמו או באופן כללי יותר לאיי אממי. ארנב אממי נמצא רק באיים טוקונושימה ואממי אושימה והוא מסווג בסכנת הכחדה. ארנב אממי נקרא לפעמים מאובן חי מכיוון שהוא מייצג שושלת יוחסין אסייתית עתיקה שנעלמה במקומות אחרים. בסכנת הכחדה נמצאת גם החולדה הקוצנית של טוקונושימה (אנ') (Tokudaia tokunoshimensis), שחיה רק בטוקונושימה. יש גם כמה מיני עופות אנדמיים לטוקונושימה ולאממי אושימה, כמו עורבני לידס (Garrulus lidthi). האי הוא גם משכנו של גומצן האבו, נחש ארסי שניתן למצוא ברחבי איי ריוקיו. הנוכחות של גומצן האבו שמרה על היערות באי ברובם מפני מבקרים והאזורים הטרשיים יותר יחסית ללא מגע אנושי.
תרבות

לטוקונושימה יש תרבות המשקפת שילוב של השפעות של יפן ושל איי ריוקיו, עם השפעה רבה מאיי אממי השכנים ומאוקינאווה מדרום. המטבח המקומי של האי משלב ארוחה יפנית סטנדרטית עם מנות אוקינאוויות כגון גויה צ'אנפורו (אנ'). כלי נגינה פופולרי באי הוא הסאנשין (אנ'), קרוב משפחה אוקינאווי של השמיסן היפני, ובני האי נוהגים לריקוד את המחול העממי האוקינאווי האיסה (אנ').
השפה הילידית של האי, שפה מקבוצת שפות הריוקיו (אנ'). הנקראת "שפת טוקונושימה", ידועה ביפנית כ"שימאגוצ'י" ("שפת האי"). עם זאת, השפה הוחלפה במידה רבה על ידי היפנית הרגילה. המילה בשפת טוקונושימה עבור "תודה", אובראדרן (באזור העיירות טוקונושימה ואמאגי) ו-אובוראדניי (העיירה אייסן) מוכרת אפילו בקרב דוברי יפנית.
טוקונושימה ידועה בטוגיו (אנ') (闘牛), סגנון יפני של מלחמות שוורים שבו מאמנים אנושיים מעודדים זוג שוורים הנועלים קרניים לדחוף זה את זה מהזירה. טוגיו הוא אירוע מרכזי באי וחלק ניכר מהתרבות של האי סובב סביב מלחמות השוורים. בגלל החשיבות של טוגיו, הקמע והסמל הראשי של טוקונושימה הוא שור טוגיו.
כלכלה

כלכלת האי מבוססת על חקלאות, בעיקר גידול קנה סוכר, אורז, בטטה, זנגביל, ופירות טרופיים כמו מנגו, פפאיה ובננות. קני סוכר מעובדים במספר מפעלים לסוכר חום ובמספר מזקקות מסוכר חום לשוצ'ו (אנ'). גם דיג מסחרי חשוב, כמו גם תיירות ומעט תעשייה קלה.
תחבורה

מנמל קמטוקו, הממוקם בסמוך לקמצו בעיירה המנהלית טוקונושימה, יש שירות מעבורות סדיר לעיירות נאזה (אנ') על אממי אושימה וואדומארי על אוקינוארבוג'ימה. מאממי אושימה המעבורת ממשיכה לקגושימה. מאוקינוארבוג'ימה המעבורת ממשיכה ליורונג'ימה (אנ') ואוקינאווה. קיימות מעבורות גם לקובה. בנמל הקטן יותר של הטונו, בעיירה אמאגי, יש מעבורות לקגושימה ולסטוצ'י באממי אושימה. כאשר הגלים חזקים מדי בצד האוקיינוס השקט של האי, בו נמצאת קמטוקו, מעבורות קמטוקו יעגנו במקום זאת בנמל הטונו. נמלים קטנים המשמשים בעיקר ספינות דיג או ספינות סיורים, קיימים במקומות אחרים לאורך קו החוף.
מנמל התעופה טוקונושימה, הממוקם באמאגי, יש טיסות לקגושימה, אממי אושימה ואוקינוארבוג'ימה (כשהטיסה ממשיכה לאוקינאווה) באמצעות החברות ג'פאן איירליינס וג'פאן אייר קומיוטר (אנ').
הכביש המהיר הראשי באי הוא כביש 80 של מחוז קגושימה, שחוצה את האי משדה התעופה טוקונושימה ואמאגי לקמצו ולאחר מכן עוקב אחר החוף הדרום-מזרחי של האי עד איסן. מאיסן, כביש 83 חוצה את האזור הדרום-מזרחי של האי עד אמאגי. כביש 629 עוקב אחר החוף הצפוני של האי משדה התעופה טוקונושימה לכפר קדוקו. כביש 617 הוא נתיב יבשתי בין קמצו לכפר איטוקינה, בעוד שכביש 618 מחבר את קדוקו לכפר מצובארה דרך הכפר טודורוקי.
אתרי תיירות

טוקונושימה היא יעד תיירותי פופולרי. טיולים רגליים אינם מומלצים בגלל גומצן האבו הארסי, אבל שבילי ההרים אקזוטיים ויפים. גם החופים נאים למדי, וקו החוף של האי כולל כמה אתרי טבע בולטים.
בחוף הצפוני של האי, מושירוזה, אזור בולט של לוחות אבן מסותתים המוצבים על רקע האוקיינוס, הוא דוגמה נדירה של סלע גרניט על אי געשי ואלמוגים בעיקרו. האזור נקרא על שם האופן שבו לוחות האבן השטוחים דומים למושירו, כינוי יפני למחצלות קש ארוגות.
כף אינוטאבו, הנקודה המערבית ביותר של האי, כולל נוף של האוקיינוס ואנדרטה, שנבנתה באפריל 1968, לאוניית המערכה יאמטו ולספינות הליווי שלה, שהוטבעו ליד טוקונושימה בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
אטרקציה בולטת נוספת על חוף הים היא אינוג'ופוטה, אזור של סלע אלמוגים משונן וסחוף עם נופים דרמטיים של האוקיינוס. באינוג'ופוטה, זוג ייחודי של חלונות בסלע כתוצאה מסחיפה הידוע בשם מגאן-איווה (סלע המשקפיים) משקיף על האוקיינוס.
חלק גדול מהאי נכלל בתוך הפארק הלאומי אממי גונטו (אנ') שהוקם בשנת 2017 (החליף את הפארק הלאומי למחצה אממי גונטו שהוקם ב-1974).
הערות שוליים

↑  Amami-Oshima Island, Tokunoshima Island, Northern part of Okinawa Island, and Iriomote Island
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10036883  NDL: 00643645  VIAF: 254779433   WorldCat (עם VIAF): 254779433 
מפת תבליט של האי
טוגיו- מלחמת השוורים הפופולרית באי
מטוס על המסלול בנמל התעופה טוקונושימה
סלע המשקפיים
שם עממי

לחיפושית מהמין Coccinella septempunctata שמות עממיים רבים בשפות שונות. באנגלית היא ידועה כ-Ladybird או Ladybug. בעברית היא ידועה בכינוי פרת משה רבנו. האקדמיה ללשון העברית, ברצונה לשוות לשם העממי "גוון" מדעי עברי, קבעה ששמה הוא מושית השבע, שם המרמז לשם העממי הקודם וגם לשם המדעי הלטיני.
פומת ההרים – בעל החיים בעל הכי הרבה שמות עממיים
בביולוגיה, שם עממי (באנגלית: Common Name) של טקסון או אורגניזם (ידוע גם כשם מקומי או שם מדובר (Vernacular Name)) הוא שם המבוסס על השפה המדוברת המקומית של חיי היומיום. לעיתים קרובות, שם זה שונה וסותר את השם המדעי של אותו אורגניזם, אשר נכתב באותיות לטיניות.
לעיתים השמות העממים נוצרים על ידי הרשויות בניסיון להנגיש נושאים ספציפיים לציבור בעל עניין (כגון דייגים או חקלאים), כדי שיהיו מסוגלים להתייחס ולהבדיל בין המינים והאורגניזם השונים, ללא צורך להיות מסוגלים לזכור או לבטא את השם המדעי הלטיני. במידה שבאזורים שונים במדינה נוהגים להשתמש בשמות עממיים שונים, יצירת רשימה "רשמית" של שמות עממיים יכולה להוות סטנדרט בניסיון לייצר שיח זהה בין חלקי המדינה או מדינות שונות המשתמשות באותה שפה.
המצאת שמות עממיים

שמות מדעיים לרוב נגזרים מלטינית קלאסית או חדשה, יוונית וכן מילים או מטבעות לשון בשפה מקומית שעברו לטיניזציה (אנ'). שמות כאלה לרוב קשים ללמידה וביטוי עבור הדיוטות, במיוחד כאשר השפה המקומית אינה משתמשת באלפבית לטיני, ולכן ספרים כגון מדריכי שדה (כגון מגדיר צמחים), ספרות טכנית או טכנית-למחצה וספרות מדעית פופולרית משתמשים לרוב בשם עממי לצד השם המדעי. מאחר שטקסונים רבים חסרי שם עממי נאלצים גופים שונים לטבוע שמות חדשים. המטרות שלשמן מומצאים שמות חדשים הן:
כדי ליצור שמות חדשים במקרה שלא קיימים שמות עממיים אחרים
כדי לקבוע שם מסוים של טקסון בו יש יותר משם עממי אחד
כדי לשפר שמות עממיים קיימים
כדי להחליף אותם בשמות המתאימים יותר לזיקה הביולוגית של האורגניזמים
כדי לאפשר להדיוטות זיהוי פשוט יותר גם ללא צורך להסתמך על מאמרים מדעיים
כלי עזר בחינוך לשימור המגוון הביולוגי ובקידום ההגנה על בתי גידול
רשימות רשמיות

במדינות אחדות גופים רשמיים יוצרים רשימת שמות או קווים מנחים ליצירת שמות עממיים. למשל:
רשימת שמות דגי אוסטרליה (AFNS). ב-2007 כונסה באוסטרליה ועדה הכוללת מומחים בתחום. בעזרת ארגון המחקר המדעי והתעשייתי הפדרלי (CSIRO) והוועדה לשמות דגים (AFNC) נוצרה רשימת שמות רשמית.
ב-1978 פרסם כתב עת מדעי The Auk והאגודה האמריקאית לצפרות מדריך ליצירת שמות עממיים לציפורים. בעקבות פרסום זה נכתב הספר ציפורי העולם: מדריך לשמות מומלצים באנגלית.
בישראל האקדמיה ללשון העברית מפרסמת מדי פעם מילונים של שמות עממיים של מינים הנפוצים בישראל וסביבתה. לדוגמה "זוחלים" (1938), "דגי גרם" (2012), "שפיראים" (2015) ועוד. לרוב האקדמיה אינה נוהגת לתת שמות לטקסונים שתחום מחייתם אינו בישראל אלא אם בעלי חיים אלו מוכרים על ידי הציבור, למשל בגני חיות.
סיומות בשמות עממים

בכללי הוועדות לשמות מדעיים כגון ICZN נקבעו סיומות ברורות לכל שם מדעי המרמזות על הרמה הטקסונומית. לדוגמה, הסיומת idae- מרמזת על משפחה, ולכן המשפחה שבה הסוג Canis (כלב) היא Canidae. גופים אחדים בחרו להשתמש בשיטה זו גם בשמות עממיים. למשל באוקראינה קיימות הסיומות המקומיות (-подібні,-виді,-уваті,-ові,-ині,-і) לסיומות המדעיות (formes, -morpha, -oidea, -idae, -inae, -ini-).
האקדמיה ללשון העברית מעולם לא פרסמה באופן רשמי כללים לכתיבת שמות עממיים אך היא אימצה שיטת כתיב עברי של סיומות המתוארות בטבלה הבאה:
| דרגה | סיומת מדעית בעלי חיים | סיומת מדעית צמחים | סיומת עממית עברי | דוגמאות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| סדרה |  | ales- | -אים | תנינאים, ארנבאים, שושנאים |
| על-משפחה | oidea- | acea- |  |  |
| משפחה | idae- | aceae- | -יים | תניניים, ארנביים, שושניים |
| תת-משפחה | inae- | oideae- | -ים | יעלים |
| שבט | ini- | eae- |  |  |
| תת-שבט | ina- | inae- |  |  |
| סוג |  |  | -ית או -ן (רשומת השפיראים) | מלקחית, סירן |