stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אגדת שלושה וארבעה
הערות שוליים

↑  סריקת כל עמודי הספר
↑  האגדה מובאת על ידי שלמה בובר במבוא להוצאת וילנה תרמ"ה אות מ"ב, לפי כתב יד תנחומא ג'. ראו מרדכי בן יחזקאל, ויהי היום בתוך גרשון שקד (עורך), ביאליק: יצירתו לסוגיה בראי הביקורת, הוצאת מוסד ביאליק עמ' 368
↑  דן מירון, הערות ל'אגדת שלושה וארבעה", בתוך גרשון שקד (עורך), ביאליק: יצירתו לסוגיה בראי הביקורת, הוצאת מוסד ביאליק, עמוד 374
↑  מרדכי בן יחזקאל, ויהי היום בתוך גרשון שקד (עורך), ביאליק: יצירתו לסוגיה בראי הביקורת, הוצאת מוסד ביאליק עמ' 368
↑  הברכה בפרויקט בן יהודה
↑  על כף ים מות זה בפרויקט בן יהודה
↑  דן מירון, הערות ל'אגדת שלושה וארבעה", בתוך גרשון שקד (עורך), ביאליק: יצירתו לסוגיה בראי הביקורת, הוצאת מוסד ביאליק, עמ' 380-383
↑  רטוש, יונתן: שירת האהבה הזרה. למרחב, יום שישי, 17/01/1958
↑  דן מירון, הערות ל'אגדת שלושה וארבעה", בתוך גרשון שקד (עורך), ביאליק: יצירתו לסוגיה בראי הביקורת, הוצאת מוסד ביאליק, עמ' 385–388. מירון נסמך שם גם על יעקב פיכמן, אברהם קריב ויוסף קלוזנר
↑  דן מירון, הערות ל'אגדת שלושה וארבעה", בתוך גרשון שקד (עורך), ביאליק: יצירתו לסוגיה בראי הביקורת, הוצאת מוסד ביאליק, עמ' 399-395
↑  המתמיד בפרויקט בן יהודה
↑  פרדה בפרויקט בן יהודה
↑  ספר הזוהר חלק ג' קע"ב ע"א
↑  ג. חנוך, ביאליק על הבמה, דבר, 6 במאי 1955
1 2  משה אונגרפלד, אגדת שלושה וארבעה נוסח לאה גולדברג, חרות, 22 באפריל 1960
↑  דף ההצגה בארכיון הבימה
↑  "אגדת שלושה וארבעה" בעיבוד חדש לנוער, דבר, 28 במרץ 1960
↑  דף ההצגה בארכיון הבימה
↑  שרגא הר-גיל, אהבתה של בת-מלך, מעריב, 29 במאי 1974
↑  חוה נובק, ילדי המבורג שרים את ביאליק בעברית, דבר, 9 באוקטובר 1975
↑  מילות השיר "אגדת שלושה וארבעה" באתר שירונט
↑  "אגדת שלושה וארבעה"  -  צוות הווי חטיבת הצנחנים, באתר  יוטיוב
| חיים נחמן ביאליק |
| --- | --- | --- |
| שירים | אל הציפור • תחזקנה • אם יש את נפשך לדעת •  הכניסיני תחת כנפך • על השחיטה • בעיר ההרגה • המתמיד • מתי מדבר • הבריכה • מגילת האש • לא זכיתי באור מן ההפקר • שיר העבודה והמלאכה • למתנדבים בעם • אכן חציר העם • ראיתיכם שוב בקוצר ידכם • שירתי • זוהר • ביום קיץ יום חום • בגינה • עציץ פרחים • שיר לחמוטל • שבת המלכה • פרש • קן ציפור • הפרח לפרפר • הפרפר לפרח • בין העצים הירקרקים‎ • היא יושבה לחלון • נדנדה • מעבר לים • מתי מדבר האחרונים • יהי חלקי עמכם • לכבוד החנוכה • בערוגת הגינה • מקהלת נוגנים • קומי צאי • יש לי גן • הקיץ גווע • אחרי מותי • לבדי •  תרזה יפה • לא ביום ולא בלילה • בין נהר פרת ונהר חדקל • בשל תפוח |  |
| סיפורים | ספר האגדה • אלוף בצלות ואלוף שום • גילוי וכיסוי בלשון • החצוצרה נתביישה • אריה "בעל גוף" • התרנגולים והשועל • שירים ופזמונות לילדים • אגדת שלושה וארבעה • ויהי היום • מסע הדג‎ • ספיח • יום השישי הקצר • מאחורי הגדר |  |
| הנצחה | קריית ביאליק • בית ביאליק • גבעת ח"ן • פרס ביאליק • כפר ביאליק • שדרות ח"ן (תל אביב) • כיכר ביאליק • מוסד ביאליק • רחוב ביאליק (תל אביב) • קמפוס ביאליק-רוגוזין • שדרות ח"ן (רחובות) • רחוב ביאליק (רמת גן) |  |
| ערכים קשורים | מאניה ביאליק‎ • אירה יאן • מרדכי עובדיהו • משה אונגרפלד • ראדי • אהל שם • עונג שבת |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007406366405171 
"אגדת שלושה וארבעה" בתיאטרון הבימה (1960)
המועצה לבניינים גבוהים וסביבת מחיה עירונית

| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  המכון לטכנולוגיה של אילינוי 
 מייסדים:  לין ס. בידל 
 תקופת הפעילות:  1969–הווה (כ־55 שנים) 
 www.ctbuh.org
 קואורדינטות:  41°52′50″N 87°37′30″W﻿ / ﻿41.88061111°N 87.62497222°W﻿ / 41.88061111; -87.62497222
  (למפת שיקגו מוגדלת) המועצה לבניינים גבוהים וסביבת מחיה עירונית (למפת שיקגו רגילה) המועצה לבניינים גבוהים וסביבת מחיה עירונית  he
 
המועצה לבניינים גבוהים וסביבת מחיה עירונית (באנגלית: The Council on Tall Buildings and Urban Habitat, בראשי תיבות: CTBUH) היא ארגון בינלאומי בתחום של בניינים גבוהים ו"תכנון אורבני בר קיימא".
המועצה היא מוסד ללא כוונת רווח. היא הוקמה באוניברסיטת ליהיי בשנת 1969, שם היא שכנה עד אוקטובר 2003 כאשר עברה למכון הטכנולוגי של אילינוי בשיקגו. המועצה מכריזה בתקשורת על "הבניין הגבוה ביותר בעולם", והוא מהווה סמכות על הגובה הרשמי של בניינים גבוהים. המשימה המוצהרת שלה היא ללמוד ולדווח "על כל ההיבטים של תכנון, עיצוב, בנייה של בניינים גבוהים."
אירועים

המועצה מארחת כנסים שנתיים בקונגרס העולמי שהיא מקיימת מדי כמה שנים. הקונגרס הראשון נערך ב-1972 באוניברסיטת ליהיי, בית לחם, פנסילבניה. קונגרסים עולמיים נוספים התקיימו בפריז (1977), שיקגו (1986), הונג קונג (1990), אמסטרדם (1995), מלבורן (2001), ניו יורק (2005), דובאי (2008) ושאנגחאי (2012). ב-2019 שב הקונגרס לשיקגו, לציון חמישים שנה להקמת הארגון.
המועצה מעניקה פרסים למבנים גבוהים בעולם מדי שנה, עם ארבעה פרסים אזוריים באמריקה, אירופה, אפריקה, אסיה, אוסטרליה. כמו כן, מוענקים ארבעה פרסים אזוריים כאשר כל אחד מקבל את "פרס הבניין הגבוה הטוב ביותר באופן כללי". יש גם שני פרסי הוקרה לכל החיים החל משנת 2010. פרסים אלו הוצגו בכנס וארוחת ערב שהתקיימו בקמפוס המכון הטכנולוגי של אילינוי בשיקגו. בשנת 2012 הוסיפה המועצה שני פרסים חדשים על חדשנות וביצועים.
במאי 2021 נבחר מגדל תוצרת הארץ שבתל אביב ל"מגדל המשרדים הטוב בעולם" ול"מגדל הטוב במזרח התיכון ואפריקה".
הערות שוליים

↑  הישג עולמי: מגדל ToHA נבחר ל'מגדל המשרדים הטוב בעולם', באתר מעריב אונליין, 23 במאי 2021
 גילי מלניצקי, אם לא בארוויזיון, לפחות בתחרות הזאת ניצחנו: זה המגדל הטוב במזרח התיכון, באתר הארץ, 24 במאי 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007459240905171  BIBSYS: 90335440  BnF: cb12482275q (data)  CiNii: DA01141380  GND: 802236-7  ISNI: 0000 0000 8993 9137  LCCN: n79016136  NLA: 35899999  SUDOC: 034024921  Trove: 1137579  ULAN: 500249245  VIAF: 131262566   WorldCat (עם VIAF): 131262566 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לוס בנדולרוס

| --- | --- |

 מבוסס על:  הדמויות שיצר גארי סקוט תומפסון
 בימוי:  וין דיזל 
 הופק בידי:  וין דיזל   ג'וש גולדסטיין   ג'ון נגוּיָן   ג'סי טררו
 תסריט:  וין דיזל 
 שחקנים ראשיים:  וין דיזל   מישל רודריגז   סונג קאנג   טגו קלדרון   דון עומר   מירתה מישל
 מוזיקה:  בריאן טיילר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  "One Race Productions"   "Terrero Films"
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  ישירות לווידיאו 
 הקרנת בכורה:  28 ביולי 2009
 משך הקרנה:  20 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, ספרדית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט פשע, סרט מתח 
 סרט קודם:  מהיר ועצבני 3
 סרט הבא:  מהיר ועצבני 4
 דף הסרט ב־IMDb
 
לוס בנדולרוס (באנגלית: Los Bandoleros, בתרגום מספרדית לעברית: השודדים) הוא סרט קצר משנת 2009 שנכתב, הופק ובוים על ידי וין דיזל. בסרט מככבים דיזל בעצמו, מישל רודריגז, סונג קאנג, טגו קלדרון, דון עומר ומירתה מישל. השחקנים בסרט מגלמים את התפקידים שגילמו בסדרת סרטי "מהיר ועצבני". הסרט מציג את האירועים שהובילו לשוד משאית הנפט בתחילת הסרט הרביעי בסדרה. הסרט הקצר נכלל כבונוס ב-Blu-ray ובמהדורת DVD מיוחדת שיצאה בארצות הברית ב-28 ביולי 2009. הוא הוקרן בפסטיבל לוס אנג'לס לסרטים קצרים והוצע להורדה בחינם ב-iTunes‏.
עלילה

דומיניק טורטו מגייס את האן ליו וריקו סנטוס לעזור לטגו ליאו, שותפו של דום, להימלט מהכלא ברפובליקה הדומיניקנית. דום, שחי כעבריין נמלט במדינה בחמש השנים האחרונות, וצוותו מארגנים פגישה עם פוליטיקאי מקומי בשם אלביס כדי לתכנן את חטיפת מכלית הדלק; אלביס מעוניין לנצל את המצב לטובת יתרון פוליטי, בעוד דום וצוותו רוצים לחלק את הדלק לדודתו של ריקו, רבייה, ולקהילה המקומית שלהם.
קארה ומאלו, שניים מחבריו של דום, מצטרפים לשאר הצוות למועדון לילה כדי להיפגש עם אלביס, שמארגן את השוד להתבצע בכביש מהיר בבוקר שלמחרת. דום מופתע מהגעתה של לטי אורטיז, והשניים נוסעים יחד לחוף ומחדשים את רומן שלהם.
שחקנים

וין דיזל - דומיניק טורטו
טגו קלדרון - ליאו טגו
דון עומר - עומר סנטוס
סונג קאנג - האן סיאול-הו
מירתה מישל - קארה מירתה
פ. ולנטינו מוראלס - מאלו
אדריאה קרסיקו - רוביה
חואן פרננדז - אלביס
מישל רודריגז - לטישיה אורטיז
הערות שוליים

↑  ‏"Vin Diesel "adores" Dominicans, presents 'Los Bandoleros'". dominicantoday.com. אורכב מ-המקור ב-2014-12-07. נבדק ב-19 במאי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)‏
| מהיר ועצבני |
| --- | --- | --- |
| סרטים | מהיר ועצבני (2001) • מהיר ועצבני 2 (2003) • מהיר ועצבני 3 (2006) • מהיר ועצבני 4 (2009) • מהיר ועצבני 5 (2011) • מהיר ועצבני 6 (2013) • מהיר ועצבני 7 (2015) • מהיר ועצבני 8 (2017) • מהיר ועצבני 9 (2021) • מהיר ועצבני 10 (2023) |  |
| סרטים קצרים | מבוא טעון-טורבו (2003) • לוס בנדולרוס (2009) |  |
| ספין אוף | מהיר ועצבני: הובס ושואו (2019) • מהיר ועצבני: מרגלים על הכביש (2019–) |  |
| דמויות ושחקנים ראשיים | דומיניק "דום" טורטו (וין דיזל) • בריאן אוקונר (פול ווקר) • לטי אורטיז (מישל רודריגז) • מיה טורטו (ג'ורדנה ברוסטר) • לוק הובס (דוויין ג'ונסון) • רומן פירס (טייריס גיבסון) • טג' פארקר (לודאקריס) • טגו ליאו (טגו קלדרון) • ריקו סאנטוס (דון עומר) • ראמזי (נטלי עמנואל) • אלנה ניבס (אלסה פאטקי) • אוון שואו (לוק אוונס) • דקארד שואו (ג'ייסון סטיית'האם) |  |
| דמויות ושחקנים משניים | האן (סונג קאנג) • ג'יזל (גל גדות) • וינס (מאט שולץ) • שון בוזוול (לוקאס בלאק) • פרנק פטי (קורט ראסל) |  |
| במאים | רוב כהן (1) • ג'ון סינגלטון (2) • ג'סטין לין (3–6, 9) • ג'יימס ואן (7) • פ. גארי גריי (8) • דייוויד ליטץ' (הובס ושואו) • מיכה גונל, ברט האלנד (מרגלים על הכביש) • לואי לטריה (10) |  |
גאון הירדן

כיכר הירדן וגאון הירדן בציורו של ון דה ולדה (1857)
נפתולי נהר הירדן בגאון הירדן (תצלום: זולטן קלוגר, 1937)
גְּאוֹן הַיַּרְדֵּן (בערבית: זוּר) הוא המדרגה התחתונה בבקעת הירדן המהווה את מישור ההצפה של הירדן. גאון הירדן מצוי בחלקו הדרומי של הירדן, מדרום לכנרת. השילוב של זמינות מים עם קרקע סחף פוריה, תורם ליצירת אזור עשיר בצמחייה ומתאים לעיבוד חקלאי.
הצירוף מופיע בתנ"ך:
הִנֵּה כְּאַרְיֵה יַעֲלֶה מִגְּאוֹן הַיַּרְדֵּן אֶל נְוֵה אֵיתָן, כִּי אַרְגִּיעָה אֲרִיצֶנּוּ מֵעָלֶיהָ, וּמִי בָחוּר אֵלֶיהָ אֶפְקֹד, כִּי מִי כָמוֹנִי וּמִי יֹעִידֶנִּי וּמִי זֶה רֹעֶה אֲשֶׁר יַעֲמֹד לְפָנָי?
טבע

הביטוי 'גאון ירדן' משמש בהוראת 'מקום גאות הירדן', שבו הנהר מלא על גדותיו בחורף. הביטוי 'גאות הירדן', לעומת זאת, מתייחס למקום שבו גדל היער העבות של הירדן. ביער זה צומחים עצי אשל, ערבה, צפצפה, הרדוף, קנה וסוף.
החי והצומח העשירים של האזור מוגנים בצידו הישראלי של גאון הירדן בחמש השמורות המרכיבות את שמורת גאון הירדן. באזורים רבים הציבה מדינת ישראל את גדר הגבול מאות מטרים מהגבול הבין-לאומי העובר במרכז הנהר. אזורים אלו אסורים בכניסה לאזרחים, למעט חקלאים וחוקרים, והתפתחו בהם שטחים של פארקים לא מתוכננים.
שמורת גאון הירדן

שמורת גאון הירדן הוא שם כולל לחמש שמורות טבע מוכרזות הנמצאות בחלקו הצפוני של גאון הירדן בעמק בית שאן. השמורות משתרעות משער קיבוץ חמדיה שבצפון העמק, עד קיבוץ טירת צבי שבדרום העמק.
טופוגרפיה

רוחבו הממוצע של השטח הוא כ-1,200 מטר אך במקומות רבים הוא מצטמצם ל-500 מטר ואף פחות. גאון הירדן משתרע למרגלות המצוק של המדרגה העליונה בבקעת הירדן, היא "ככר הירדן" (ע'ור), שבה ממוקמים היישובים ושטחי החקלאות, ובה עובר כביש הבקעה (כביש 90). מבנה זה קיים בשני צִדי הירדן, אלא שבצד המזרחי (הירדני) השטח לרוב רחב יותר כי הנחלים ממזרח גדולים יותר ונושאים סחף רב אל הירדן. בין הע'ור לזור ישנם מדרונות תלולים שגובהם 15–25 מ' בצפון ועד 40 מטר ויותר בדרום ובתוכם יש אזור של בִּתְרוֹנוֹת (ה"כתרות") שרוחבו מ-1 ק"מ בצפון עד 3 ק"מ במרכז הבקעה, באזור שפכו של נחל יבוק ממזרח. משם ודרומה הוא הולך וצר.
ראו גם

נהר הירדן
בקעת הירדן
שמורת גאון הירדן
הערות שוליים

↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 3, עמ' 187.
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ברוך מרדכי אטינגר

| --- | --- |

מצבת קברו בבית הקברות היהודי בהר הזיתים
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 פטירה:  29 באוגוסט 1852 י"ד באלול ה'תרי"ב
 
הרב ברוך מרדכי בן ר' אליעזר אטינגר מבוברויסק (נפטר ב-29 באוגוסט 1852, י"ד באלול ה'תרי"ב), היה חסיד חב"ד, רב קהילת החסידים בווילנה, ורב העיר בוברויסק.
היה חתנו של הרב שמואל בן אביגדור, האב"ד האחרון של וילנה.
תולדות חייו

מקובל כי הוא בן למשפחת איטינגא. על פי הודעתו שהשתמרה בארכיון בווילנה הוא נולד בעיר לבוב שבפולין בשנת תקל"ג (1773), אך על פי מסורת חב"ד הוא נולד ביישוב קטן סמוך לעיר שוינציאן שבליטא בערך בשנת תקכ"א (1761), ואמו הייתה לאה, בת הרב חיים יהודה לייב איטינגא מלבוב.
על פי מסורת חב"ד, בגיל שלוש עשרה החל ללמוד אצל ר' מיכאל אפאצקער בשוינציאן, לאחר שנתיים נפטר אביו, ורבו יעץ לו ללמוד בווילנה. בהגיעו לווילנה התקבל בקרב גאוני וילנה ונודע בכינויים "העילוי משווינציאן" ו"בעל ההגיון", והיה בן בית אצל רב העיר רבי שמואל אביגדור, שהיה ברבות הימים לחותנו (ואביו החורג), ואף זכה מזמן לזמן לשוחח בדברי תורה עם הגאון מווילנה.
לאחר מכן נסע ללמוד בישיבות בסלוצק ובמינסק, ואחר מכן חזר לווילנה. בשובו נודעה לו שאמו נישאה בשנית לרבי שמואל בן אביגדור, ובשנת תקמ"א נשא לאישה את בתו של רבי שמואל. בחתונתו השתתפו רבים מגאוני ובחירי וילנה ובראשם הגר"א.
לאחר נישואיו התמנה לראש ישיבה בווילנה. מסופר כי נהג להדריך את תלמידיו לפתח את כישרון הדיבור והנאום, כאשר התלמידים היו חוזרים על כל סוגיה שנלמדה בעל פה ובאופן מסודר ובשפה ברורה כנואם מול קהל, ובמשך הזמן היו רבים מתלמידיו לנואמים גדולים. באותה תקופה הזמינו גאוני שקלוב את גאוני וילנה, בריסק, וסלוצק, לכנס "שולחן התורה" אשר נועד לפתור את כל הבעיות ההלכתיות שהצטברו על שולחנם, שם פגש את רבי יוסף כולבו, שסיפר לו על רבי שניאור זלמן מלאדי.
על פי הודעתו של רבי ברוך מרדכי עצמו, הוא הגיע בראשונה לווילנה בשנת תק"ן (1790) (וככל הנראה אז נישא לבת הרב), ולאחר מכן שב ללבוב.
בשנת תקנ"ו או תקנ"ז (1795–1797) שב לווילנה ושימש כרב לעדת החסידים בעיר שהתקיימה אז במחתרת. לאחר פרוץ העימות נגד החסידים בשנת תקנ"ט נעצר ונחקר על ידי השלטונות הרוסיים, ושוחרר לאחר זמן קצר. באותן שנים נסע לרבי שניאור זלמן מלאדי והיה לתלמידו, ואף כתב הסכמה להדפסת ספריו שולחן ערוך הרב וליקוטי תורה.
בשנת תקס"א (או תקס"ב) התמנה לרב העיר בוברויסק, הן לקהילת החסידים והן לקהילת ה"מתנגדים", בזמן כהונתו הפכה בוברויסק מעיירה קטנה למרכז יהודי חשוב באזור.
בשנת תרי"א עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. נפטר בי"ד באלול תרי"ב ונקבר בהר הזיתים סמוך לקברו של רבי חיים אבן עטר. לפני שעלה לארץ יעץ לראשי הקהילה למנות תחתיו את מי שהיו אז רבני העיירה פאריטש הסמוכה, הרב הלל מפאריץ' לרב קהילת החסידים, והרב אליהו גולדברג לרב קהילת המתנגדים.
מנכדיו שנותרו ברוסיה, שימשו כמנהיגי קהילות ורבנים. נכדו הרב אברהם אטינגר היה רב באומן. הרב ברוך מרדכי אטינגר שנטה לציונות, היה "רב מטעם" בקישינב. בין ניניו נמנים ההיסטוריון פרופ' שמואל אטינגר ולובה אליאב.
לקריאה נוספת

הרב אליהו יוחנן גוראריה, תולדות ברוך מרדכי, אהלי ליובאוויטש ד (שבט תשנ"ו), עמ' 58–122, באתר היברובוקס
ספר זיכרון דובב שפתי ישנים [לזכר החייל דב אטינגר הי"ד] עמ' 246, באתר אוצר החכמה.
הערות שוליים

↑  שנמסרה על ידי האדמו"ר מחב"ד, הרב יוסף יצחק שניאורסון בקונטרס השיחות "ביקור שיקגו"
↑  ראו בהרחבה בקישור לדיון בנושא
מריוט

ערך זה עוסק בחברת המלונאות. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |


המטה הראשי של מריוט בבת'סדה, מרילנד, ארצות הברית
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 בורסה:  נאסד"ק (1993–MAR) 
 מייסדים:  ג'ון וויליארד מריוט
 תקופת הפעילות:  1927–הווה (כ־97 שנים)
 חברות בנות:  Westin Hotels & Resorts  Delta Hotels  סטארווד  מלונות שרתון  Residence Inn by Marriott  Renaissance Hotels  Protea Hotels  אוטוגרף קולקשין  SpringHill Suites  AC Hotels  St. Regis Hotels & Resorts  The Luxury Collection  ריץ-קרלטון  Fairfield by Marriott  Moxy Hotels  Courtyard by Marriott  Element Hotels  TownePlace Suites  W Hotels  Westin Hotels & Resorts  Edition Hotels 
 מיקום המטה:  בת'סדה, מרילנד, ארצות הברית
 ענפי תעשייה:  מלונאות
 מוצרים עיקריים:  בית מלון, מתקן נופש, זכיינות 
 שווי שוק:  80.08 מיליארד דולר (30 בנובמבר 2024)
 הכנסות:  11.7 מיליארד דולר (2010)
 רווח תפעולי:  3,462,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2022) 
 רווח:  458 מיליון דולר (2010)
 יו"ר:  ג'.וו. "ביל" מריוט
 מנכ"ל:  ארנה סורנסון
 עובדים:  151,000 (2008)
  
 www.marriott.com
 
מלון "מריוט דטרויט" במרכז הרנסאנס, הוא המלון הגבוה ביותר בחצי הכדור המערבי.
מלון "Orlando World Center Marriott" באורלנדו.
מריוט הבינלאומית (באנגלית: Marriott International) היא חברה אמריקאית בינלאומית המפעילה מתקני אירוח ובתי מלון ברחבי העולם שנוסדה על ידי ג'ון ויליארד מריוט. עד מרץ 2012 החברה הובלה על ידי בנו, ג'ון וויליארד "ביל" מריוט. למריוט הבינלאומית יש יותר מ-8,000 נכסים בלמעלה מ-131 מדינות וטריטוריות ברחבי העולם.
היסטוריה

מריוט הוקמה על ידי ג'ון ווילארד מריוט בשנת 1927 כאשר הוא ואשתו פתחו עמדת בירה שחורה בוושינגטון די. סי.. הקיץ בוושינגטון די. סי. הוא מחניק ולח, ולכן היה מריוט משוכנע שהעיר צריכה מקומות כאלה כדי לקבל משקה קר. מאוחר יותר הם הרחיבו את עסקיהם לרשת מסעדות ובתי מלון.
בנם, ג'ון וילארד "ביל" מריוט, שהיה עד מרץ 2012 גם מנכ"ל ויושב ראש החברה, הוביל את החברה לצמיחה אדירה ברחבי העולם. כיום, מונה מריוט הבינלאומית יותר מ-3700 נכסי לינה הממוקמים בארצות הברית ו־72 מדינות וטריטוריות נוספות בעולם.
באפריל 1995, רכשה מריוט הבינלאומית כ-49% מחברת ריץ-קרלטון. מריוט הבינלאומית האמינה כי היא יכולה להגדיל את הרווחים בריץ, חברה מסובכת עם מספר משמעותי של נכסים שמפסידים כסף או שהכנסותיהם קטנות מאוד. ההשקעה הראשונית של מריוט נאמדה בכ-200 מיליון דולר במזומן. לאחר מכן, ריץ החלה להתרחב במהרה ולהיכנס לרווחיות.
למריוט היה מלון במרכז הסחר העולמי בניו יורק אשר נהרס עם קריסת מגדלי התאומים בפיגועי 11 בספטמבר 2001. בנוסף לכך, באחד ממלונות החברה שבמנהטן אירע רצח מאיר כהנא, בו נרצח ראש תנועת כך, מאיר כהנא בתום נושא שנשא בפני קבוצת חסידים.
ביולי 2006 הודיעה מריוט כי העישון בכל בתי המלון שלה בארצות הברית ובקנדה יהיה אסור החל מספטמבר 2006, החלטה זו כללה את כל האזורים במלון, כולל חדרי האירוח.
בנובמבר 2011 הודיעה מריוט כי היא מתכוונת לצרף אליה כ-600 נכסים נוספים עד סוף שנת 2015.
בדצמבר 2011 הודיע ג'.וו. "ביל" מריוט כי הוא פורש מניהול מהחברה לאחר 60 שנות שירות בה.
ב-2012 הופעל מגדלי מאריוט מרקיז JW דובאי בן 72 קומות ומעל ל-1000 חדרים.
בספטמבר 2016 התמזגה מריוט עם רשת המלונות Starwood, ובכך הפכה לרשת המלונות הגדולה בעולם עם מעל ל-5,700 מלונות ו-1.1 מיליון חדרים. מריוט שילמה עבור המיזוג 13.6 מיליארד דולר.
בנובמבר 2018, פרטיהם האישיים של כ-500 מיליון לקוחות הרשת נגנבו ממחשבי החברה, ממשלת ארצות הברית האשימה גורמים הקשורים למודיעין הסיני בפריצה.
בבעלות מריוט נמצאת גם רשת מלונות היוקרה W Hotels, המיועדת לקהל צעיר יותר עם 55 סניפים ברחבי העולם.
פעילות בישראל

מריוט החלה את פעילותה בישראל בשנת 1997 עם ניהול מלון "רנסאנס תל אביב" ברחוב הירקון בתל אביב, ו"רמדה רנסאנס ירושלים" (לאחר שרכשה את רשת מלונות רנסאנס הבינלאומית באותה השנה).
בדצמבר 1999 נפתח מלון תחת המותג "רנסאנס" בנצרת אך ב-2002 חדל מלפעול כחלק מרשת מריוט. זמן קצר אחר כך נסגר המלון והוסב לבית כלא לעובדים זרים.
בשנת 2002, חברת HEI, שהיא הזכיינית בישראל של רשת מריוט, החלה לנהל גם את מלון דניאל בהרצליה.
בשנת 2010, מונתה חברת אופרן כנציגה של הרשת בישראל.
בשנת 2013 נפתח במרינה בהרצליה מלון "ריץ קרלטון הרצליה" שהוא סניפו הראשון של מותג "ריץ קרלטון" בישראל. באוגוסט 2017 נפתח מלון פאבליקה בהרצליה. המלון שייך ישרוטל ולרשת אוטוגרף קולקשין (Autograph Collection) שבעלות מריוט. מלון זה הוא המותג השלישי של מריוט בישראל.
הערות שוליים

↑  הגרדיאן, פרטיהם של 500 מיליון לקוחות רשת המלונות מריוט נגנבו, באתר הארץ, 30 בנובמבר 2018
↑  הניו יורק טיימס, וושינגטון: סין עומדת מאחורי הפריצה לרשת המלונות מריוט, באתר הארץ, 12 בדצמבר 2018
↑  אביבה קרול, ‏מריוט במו"מ מתקדם לניהול מלון חוף הכרמל של תשובה, באתר גלובס, 23 בדצמבר 1997
↑  מריוט העולמית ניתקה התקשרותה עם המלון בנצרת, באתר הארץ, 11 ביולי 2002
↑  יוסף אלגזי, כלא "רנסנס", לשעבר מלון 5 כוכבים, היום פחות מ-5 מטר רבוע לנפש, באתר הארץ, 25 ביוני 2003
יצחק דנון, ‏מלון רנסנס בנצרת יושכר לכליאת עובדים זרים, באתר גלובס, 21 בינואר 2003
↑  דרור מרום, ‏HEI תנהל את מלון דניאל בהרצליה, באתר גלובס, 27 בינואר 2002
↑  עירית רוזנבלום, אופרן מונתה כנציגה בישראל של רשת מלונות מריוט העולמית, באתר TheMarker‏, 31 באוגוסט 2010
↑  עירית רוזנבלום, ריץ קרלטון בישראל: מלון ראשון יוקם בהרצליה פיתוח, באתר TheMarker‏, 3 בדצמבר 2009
↑   יורם גביזון, רינה רוזנברג קנדל, איסתא משכירה מלון עסקים בהרצליה פיתוח לרשת מאריוט בתשואה של 7.5%, באתר TheMarker‏, 3 בפברואר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007355597605171  GND: 4514430-8  LCCN: nr97012484  SUDOC: 050195824  VIAF: 136088694   WorldCat (עם VIAF): 136088694
דגל רומניה

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי, דגל הצי האזרחי והמדיני
 יחס אורך/גובה:  2:3
 הונף לראשונה:  1848
 קבלת מעמד רשמי:  27 בדצמבר 1989
 מוטיבים עיצוביים:  טריקולור כחול-צהוב-אדום
 דגלים היסטוריים   :     דגל מהפכת 1848 (ולאכיה)      דגל רומניה בשנים 1965–1989      דגל המהפכה הרומנית (1989)
דגל רומניה (ברומנית: Drapelul României) הוא דגלה הרשמי של רומניה, המורכב משלושה פסים אנכיים בצבעים (טריקולור) כחול קובלט (צד התורן), צהוב כרום ואדום ורמיליון. היחס בין האורך והרוחב הוא של 3 מול 2. הצבעים מייצגים את הצבעים המסורתיים של שתי הנסיכויות הרומניות שהרכיבו את רומניה בראשיתה – כחול וצהוב, המייצגים את נסיכות ולאכיה (מונטניה), ואדום וצהוב, המייצגים את נסיכות מולדובה. פרטים אלה נקבעו בחוקת רומניה (1991), בסעיף 12, תת-סעיף 1. המידות, גוני הצבעים ופרוטוקול הדגל נקבעו בחוק מספר 75 מיום 16 ביולי 1994.
במהלך הזמן שחלף מאז צייר לראשונה את הדגל המהפכן היהודי-רומני ברבו איסקובסקו, שנשא אותו במהפכת 1848, עבר הדגל שינויים רבים, שביטאו תמורות אשר חלו ברומניה ובמשטרהּ.
צבעי הדגל

|  (מ-1867 ועד עכשיו) | אדום | צהוב | כחול |
| --- | --- | --- | --- |
| פנטון | 280c | 116c | 186c |
| CMYK | 99-86-1-00 | 2-18-95-0 | 4-99-94-0 |
| RGB – ייצוג צבע על מסך | 0-43-127 | 252-209-22 | 206-17-38 |
| בסיס הקסדצימלי | #002B7F | #FCD116 | #CE1126 |
תולדות הדגל לפני איחוד רומניה > לפני 1848

המדינה הקרויה "רומניה" נוסדה מאיחוד שתי נסיכויות, נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה. לנסיכויות אלה היו דגלים שונים משלהן, ששימשו בעיקר כדגלי קרב במלחמה. הם שימשו גם לסימון ספינות הנסיכויות, בשינויים מסוימים.
דגל שיט של נסיכות מולדובה
דגל נסיכות מולדובה במאות ה-14 וה-15
דגלה של נסיכות מולדובה בשנים 1834–1861.
שחזור של דגל נסיכות ולאכיה בסביבות שנת 1600.
דגל נסיכות ולאכיה לפני 1834
דגל השיט של נסיכות ולאכיה בתקופתו של קונסטנטין ברנקובאנו.
דגל קרב של נסיכות ולאכיה ב-1840
הטריקולור, כסמל של האומה הרומנית, הופיע בתחילת המאה ה-19. הוא מתאפיין בשלושת הצבעים המופיעים על קישוטי החוטים בדגל המרד של טודור ולדימירסקו וכאן ניתן להם לראשונה פירוש: חופש (כחול השמים), צדק (צהוב כמו שדות הדגן הבשל) ואחווה (אדמומיות הדם). הטריקולור אומץ תחילה בנסיכות ולאכיה כדגל קרב על ידי השליט הרפורמטור אלכסנדרו דימיטריה גיקה, שביקש וקיבל אישור ממהמוט השני להניף דגל זה על ספינות המסחר של הנסיכות ודגל אחר על ספינות מובילות חיילים. דגל השיט כלל שני צבעים, אדום וצהוב, לעומת דגל הקרב, שבו היו שלושה צבעים - כחול, צהוב ואדום, ובמרכז, על רקע מגן לבן עם שוליים מוזהבים, דמות של עיט ולאכי עם כתר נסיכותי וצלב במקורו.
תולדות הדגל לפני איחוד רומניה > דגל מהפכת 1848

הטריקולור הרומני הונף לראשונה במהפכת 1848 כחלק ממאבק המהפכנים בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה להשתחרר מהמשטר המושחת של השליטים הפנרים משלטון האימפריה העות'מאנית ומחסותה של האימפריה הרוסית. בהפגנה שערכו המפגינים בבוקרשט נשא את הדגל בראש ההפגנה הצייר היהודי ברבו איסקובסקו (המעמד הונצח בציור של הצייר הרומני קוסטקה פטרסקו), שכנראה צייר בעצמו את הדגל. על הדגל היו כתובות ברומנית המילים "צדק" ו"אחווה", כשהן כתובות באותיות האלפבית הקירילי הרומני.
אין מסמכים המעידים על השתייכותו של איסקובסקו לקבוצה הסודית האחווה, אולם מעצם היותה קבוצה סודית היא נמנעה משמירת רשימות חברים. יונל ז'יאנו (Ionel Jianu), שכתב ספר ביוגרפי על ברבו איסקובסקו, סבר שאיסקובסקו היה חבר האחווה, לכן הוטל עליו לצייר את דגל המהפכה עם הסיסמה Dreptate - Frăție (צדק - אחווה), דגל שאיסקובסקו עצמו נשא בעת שההמון הקיף את ארמון השליט ביבסקו ב-11 ביולי 1848.
הממשלה הזמנית של נסיכות ולאכיה, שהוקמה כתוצאה מהמהפכה, החליטה שזה יהיה הדגל הלאומי, אלה יהיו צבעיו ואלה יהיו המילים הכתובות עליו; זו הייתה ההחלטה הראשונה של הממשלה הזמנית.
כעבור כמה שבועות הוציאה הממשלה הזמנית החלטה חדשה בנושא ובה נטען, שההחלטה הקודמת לא הובנה היטב וכי פסי הדגל צריכים להיות אנכיים, כשהצבע הכחול סמוך למוט ואחריו הצהוב והאדום.
הטריקולור הרומני התקבל כסמל לאומי רומני בחבלים המיושבים ברומנים. הגל המהפכני של 1848 עבר על הנסיכויות הרומניות, אך זכה להצלחה זמנית רק בנסיכות ולאכיה. השלטונות הזרים, האוסטרו-הונגרים, הרוסים והעות'מאנים השקיעו מאמצים בהחרמת והשמדת הדגלים הרומנים, אותם ראו כסמל להתקוממות.
תולדות הדגל לפני איחוד רומניה > דגל הנסיכויות הרומניות המאוחדות

במחצית הראשונה של המאה ה-19 החל תהליך של איחוד בין שתי הנסיכויות הרומניות, נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה. התהליך התחיל בקבלת משקלות ומידות זהים וביטול המכס בין שתי הנסיכויות. הוא הגיע לשיאו ב-1858, כאשר הסכמת פריז נתנה אישור לאיחוד מוגבל תחת השם נסיכויות הדנובה. בנקודה זו הייתה התנגשות אינטרסים בין חלק ממעצמות אירופה, שבחשו בענייני הנסיכויות ולא היו מעוניינות באיחוד, שהיה יכול להוביל למדינה חזקה, שתתנגד להתערבות מצדן, לבין נציגי העם הרומני בשתי הנסיכויות, ששאפו לאיחוד מהסיבות ההפוכות. בהסכמת פריז הייתה פשרה של איחוד למעשה ללא איחוד להלכה, ובנושא הדגלים, סעיף 45 קבע שצבאות שתי הנסיכויות ימשיכו עם דגליהן, אך בעתיד יוסיפו לדגלים רצועה כחולה, שתסמל את האיחוד.
הרומנים לא כיבדו את כל הוראות הסכמת פריז; הם שאפו לאיחוד משמעותי יותר והוכיחו זאת, כששני בתי המחוקקים של שתי הנסיכויות הנפרדות בחרו לשליטם באותו אדם, אלכסנדרו יואן קוזה, ויצרו כך אוניה פרסונלית – שתי נסיכויות עם אותו שליט המהוות למעשה מדינה מאוחדת. קוזה עצמו, כשליט נסיכויות הדנובה, הכיר בטריקולור הרומני ונתן לו מעמד רשמי. ב-1 בספטמבר 1863 חילק קוזה ליחידות הצבא הרומניות דגלי קרב ובהזדמנות זו נשא נאום היסטורי בנושא הדגלים.