stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וינסנט סטיוארט

| --- | --- |

 לידה:  11 במאי 1958 קינגסטון, ג'מייקה
 פטירה:  28 באפריל 2023 (בגיל 64) Aldie, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  מכללת המלחמה של הצי  בית הספר על שם דווייט אייזנהאואר לביטחון לאומי ואסטרטגיית משאבים  אוניברסיטת מערב אילינוי  The Basic School 
 מספר צאצאים:  5 
 השתייכות:  ארצות הברית חיל הנחתים של ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1981–2019 (כ־38 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד המודיעין ה-1 של חיל הנחתים ראש אגף המודיעין של חיל הנחתים מפקד פיקוד הסייבר של חיל הנחתים ראש סוכנות הביון הצבאית של ארצות הברית סגן מפקד פיקוד הסייבר של ארצות הברית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת המפרץ   מלחמת עיראק   מלחמת אפגניסטן
 עיטורים
   מדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה  מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה  לגיון ההצטיינות (2)  כוכב הארד
 
וינסנט סטיוארט (באנגלית: Vincent R. Stewart;‏ 11 במאי 1958 – 28 באפריל 2023) היה גנרל אמריקאי יוצא חיל הנחתים של ארצות הברית, בתפקידו האחרון כיהן כסגן מפקד פיקוד הסייבר של ארצות הברית.
ראשית חייו

סטיוארט נולד וגדל בקינגסטון, ג'מייקה. בהמשך היגרה משפחתו לארצות הברית. הוא למד באוניברסיטת מערב אילינוי וסיים תואר ראשון בהיסטוריה כללית.
קריירה

בשנת 1981 התגייס סטיוארט לחיל הנחתים. הוא עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני שריון. לאחר מכן שירת כמפקד מחלקה בגדוד השריון ה-1 של החיל. בהמשך שירת כמפקד פלוגה בגדוד הסיוע של חיל הנחתים וכמפקד פלוגת קשר בגדוד הקשר ה-2. בשנים 1992–1994 שירת כמפקד גדוד המודיעין ה-1 ולאחר מכן פיקד על גדוד המפקדה של דיוויזיית הנחתים השנייה. ושימש עוזר לענייני מודיעין של ראש מטה כוח המשלוח השני של חיל הנחתים. בשנים 2009–2013 שימש כראש אגף המודיעין של חיל הנחתים. לאחר מכן שימש כמפקד פיקוד הסייבר של החיל.
בשנת 2015 מונה לראש סוכנות הביון הצבאית של ארצות הברית, שירת בתפקיד עד אוקטובר 2017. בינואר 2018 מונה לסגן מפקד לענייני תמיכה של פיקוד הסייבר של ארצות הברית. הוא פרש משירות בשנת 2019 ונפטר ב-28 באפריל 2023.
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה של גנרל סטיוארט באתר ה-DIA.
הקרב על סבסטופול (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  סרגיי מוקריצקיי 
 הופק בידי:  Natalya Mokritskaya 
 תסריט:  סרגיי מוקריצקיי 
 עריכה:  Viktor Onysko 
 שחקנים ראשיים:  יוליה פרסילד (לודמילה פבליצ'נקו) ואלרי גרישקו (איוואן פטרוב) סרגיי ברקובסקי (Filipp Oktyabrsky) ג'ואן בלקהם (אלינור רוזוולט) אנטולי קוט ויטאלי לינצקי יבגני ציגאנוב סרגיי פוסקפאליס 
 מוזיקה:  יבגני גלפרין
 מדינה:  רוסיה, אוקראינה 
 חברת הפקה:  Kinorob Novie Lyudi Postmodern
 חברה מפיצה:  Ukrainian Film Distribution פוקס המאה ה-20
 הקרנת בכורה:  2015 
 משך הקרנה:  110 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית, אוקראינית, אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט ביוגרפי, סרט מלחמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הקרב על סבסטופול (ברוסית: "Битва за Севастополь"; באוקראינית: "Незламна"; "בלתי שבירה", "איתנה" או: "בלתי מנוצחת") הוא סרט מלחמה ביוגרפי משנת 2015 על לודמילה פבליצ'נקו, צעירה סובייטית שהתגייסה לצבא האדום כדי להילחם בפלישה הנאצית לברית המועצות והפכה לאחת הצלפיות הקטלניות ביותר במלחמת העולם השנייה. הסרט, שמהווה הפקה משותפת רוסית-אוקראינית, יצא בשתי המדינות ב-2 באפריל 2015; הבכורה הבינלאומית התקיימה שבועיים לאחר מכן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בבייג'ינג.
הסרט נסוב בעיקר סביב אירועי המצור על אודסה והמצור על סבסטופול בשנים 1941–1942.
את הסרט ביים סרגיי מוקריצקיי וכיכבה יוליה פרסילד בתפקיד פבליצ'נקו. בנוסף לבייג'ינג, שם זכה הסרט בפרס השחקנית הטובה ביותר, הסרט הוקרן גם בפסטיבל קאן.אחד מתסריטאי הסרט הקרב על סבסטופול, ליאוניד קורין, מת בגבורה במהלך ההסתערות על בכמות.
קורין התנדבה למבצע מיוחד בינואר. התסריטאי שירת במחלקת הסיור של התזמורת כעוזר תותחן PKM.
הוא נהרג ב-29 במרץ 2023 במהלך ההסתערות על ההאנגרים של בחמות. קבוצת התקיפה עקרה את האויב מהקווים הכבושים, אך ספגה אש ארטילרית. קורין נפצע מרסיס, שלא התאים לחייו.
קורין קיבל את הפרסים הפנימיים של חברת וגנר: צלב הזהב, עיטור האומץ, הדם והאומץ שנקבע על זכויותיו בקרבות. הוא עוטר לאחר מותו במסדר האומץ.
עלילה

בשנת 1941, לודמילה פבליצ'נקו היא סטודנטית שזה עתה עברה את בחינות הכניסה לאוניברסיטה יוקרתית; כדי לחגוג, היא הולכת למטווח ירי עם חברותיה כולל חברתה לכיתה בשם מאשה. בסבב אירועים, תוצאות הירי הכמעט מושלמות שלה במטווח גורמות בסופו של דבר לכך שהצבא האדום יוצר איתה קשר כדי להכניסה לתוכנית לפיתוח חדות הירי. רופא יהודי בשם בוריס מנסה לחזר אחריה, אך היא דוחה אותו ועוזבת להילחם בחזית המזרחית לאחר הפלישה הגרמנית.
בסופו של דבר לודמילה שותפה עם צלף ותיק חבוט בשם מקארוב, בו היא מתאהבת. עם זאת, הוא לא מחזיר לכיבושיה ומסביר שאיבד את משפחתו כאשר פלשו הגרמנים. היא גם מתאחדת עם מאשה, שהיא כעת אחות ומנהלת רומן עם טייס צעיר. תוך כדי הגנת העיר אודסה, היא נפצעת ומקארוב גורר אותה למקום מבטחים לבית חולים מקומי, שם התנדב בוריס כרופא צבאי. לאחר שמתעוררת, לודמילה מצליחה לגרום לבוריס לחתום על ניירותיה כדי שתוכל לחזור לקווי החזית, אך מגלה שמקארוב מת בקרב והסובייטים נסוגים לסבסטופול.
לאחר חזרתה לחזית, לודמילה משויכת לצלף בשם לאוניד. היא מתחילה לפצוע חיילי אויב כדי לצפות בהם סובלים, לאימת שותפה החדש. למרות התחלה גסה במערכת היחסים, השניים מפתחים בסופו של דבר רומן קרוב. מאשה, שנשלחת כאחות בקו החזית, מזמינה אותם לחתונתה, אך אז חושפת את מות ארוסה. התפתחות זו מובילה את לודמילה לספר ללאוניד באופן פרטי שהיא רוצה בן.
כשהוא בסיור בשדה, לאוניד דורך על מוקש שמפעיל נור, שמאותת על ירי ארטילרי לעמדתם. לודמילה מתעוררת שוב בבית חולים שדה, שם בוריס מספר לה שלאוניד מת במארב. אף על פי שהיא פצועה ומותשת, היא מקבלת הוראה להרוג צלף בכיר מכוחות האויב לצורך התעמולה הסובייטית. הדו-קרב אורך כל היום וכאשר נמאס לה להמתין, לודמילה יוצאת מהכיסוי וחושפת את עצמה לחלוטין. היא נורה, אך מצליחה להצביע על מיקום צלף האויב ולהרוג אותו. כשסבסטופול מפונה במצור, בוריס נושא את לודמילה ההרוסה והסובלת מטראומה לצוללת שמפנה את העיר. בעוד שאזרחים נבהלים מנסים לעלות, לודמילה מבינה כי בוריס מסר לה את המסמכים שלו כדי שהיא תוכל לעזוב את העיר. קריינות מגלה שבוריס, מאשה ואינספור אזרחים וחיילים מתו כשהגנו על העיר מפני הגרמנים.
הרישום הצבאי של לודמילה הופך אותה לכלי תעמולה חיוני עבור הסובייטים, ששולחים אותה למסע ברחבי העולם לאסוף כספים למאבק בפאשיזם. מעודדת מפגישה עם הגברת הראשונה של ארצות הברית, אלינור רוזוולט, לודמילה מנסה לחבק את נשיותה על ידי לבישת חצאית במהלך נאום בניו יורק. אף על פי ששרת התעמולה הסובייטית בסיור איתה מכריחה אותה לחזור למדי הצבא האדום, היא עושה רושם חיוני על הקהל הגברי ברובו, ושואלת, "אתם לא חושבים, רבותיי, שהסתתרתם מאחורי גבי יותר מדי זמן? " לאחר הצלחת נאומה של לודמילה, פונה אליה זמר הפולק האמריקאי וודי גאת'רי, שכותב בסופו של דבר שיר המבוסס על מעלליה.
הגברת רוזוולט מבקרת בהמשך את לודמילה לאחר המלחמה במוסקבה, במהלך טיול בשנת 1957. השניים משתתפות באופרה יחד עם בנה של לודמילה, שמשתמע גם שהוא של לאוניד.
שחקנים ודמויות

יוליה פרסילד - לודמילה פבליצ'נקו
ג'ואן בלקהם - אלינור רוזוולט
ואלרי גרישקו - איוואן פטרוב
יבגני ציגאנוב - לאוניד קיצנקו, צלף
אולג ואסילקוב - קפטן מקארוב
ניקיטה טראסוב - בוריס צ'ופאק, רופא צבאי יהודי
פולינה פאחומובה - מאשה
אנטולי קוט
סרגיי ברקובסקי
סרגיי פוסקפליס
ויטאלי לינצקי
הפקה

הצילומים החלו בשנת 2012 לאחר שנבדק חומר הארכיון הראשון שהוקדש לפבליצ'נקו. סרגיי מוקריצקי, הידוע יותר כצלם קולנוע, שימש כבמאי; לאחר הגעתו, העלילה שונתה כדי להתאים יותר לחיים של פבליצ'נקו. במהלך ההפקה היה חשש מהפסקת ההפקה בשל המתח הפוליטי ההולך וגובר בין רוסיה לאוקראינה. עם זאת, הסרט יצא לאור בהצלחה בשתי המדינות באותו יום, בשפה של כל מדינה.
הכנסות

הסרט גרף 435,468,256 רובלים (8,702,274 מיליון דולרים) בקופות בתי הקולנוע ברוסיה, זאת לעומת תקציב של 124 מיליון רובל והוכתר להצלחה מסחרית.
הערות שוליים

↑  [King, Gilbert (February 21, 2013). "Eleanor Roosevelt and the Soviet Sniper". Smithsonian. Retrieved 14 December 2016.]
↑  Bitva za Sevastopol (2015) - Release Info
↑  'Battle for Sevastopol' sold into Asia
↑  Colleagues spoke about the scriptwriter of the “Battle for Sevastopol” who died in the NMD – Oops Top (באנגלית אמריקאית)
↑  Битва за Севастополь – КиноПоиск, נבדק ב-2020-09-19
ואדוץ

ואדוץ (בגרמנית: Vaduz, ההגייה המקומית היא "פֿדוץ" (פ"א רפה, מלרע)) פָֿדוּץ, [faˈdʊt͡s]) היא עיר הבירה של נסיכות ליכטנשטיין.
בעיר מתגוררים כ-5,450 תושבים, רובם קתולים. העיר שוכנת על גדות נהר הריין. היא ידועה באוספי האמנות שבה, במוזיאון הדואר, ובענף התיירות התוסס.
היסטוריה

ואדוץ מצוינת לראשונה בכתבים מהמאה ה-12. היא כנראה נוסדה על ידי רוזני וורדנברג. טירתה המפורסמת, שנחרבה על ידי שווייץ בשנת 1499, מוזכרת לראשונה ב-1322.
כלכלה ותחבורה

למרות שוואדוץ היא אחת מערי הבירה הבודדות ללא תחנת רכבת או שדה תעופה, תעשיית התיירות בעיר פורחת. תחנת הרכבת הקרובה ביותר לעיר נמצאת במרחק של כשני קילומטר ממנה, בעיירה שאן. נמל התעופה הקרוב ביותר לעיר הוא נמל התעופה הבינלאומי ציריך קלוטן, הממוקם כ-120 ק"מ (75 מייל) הרחק מוואדוץ – שעתיים נסיעה ברכבת או שעתיים וחצי נסיעה ברכב.
חינוך

בעיר ישנם כארבעה גני ילדים, שני בתי ספר יסודיים (עם אותה המזכירות והאדמיניסטרציה), והאוניברסיטה הלאומית של ליכטנשטיין.
הערות שוליים

↑  Duden Aussprachewörterbuch‏ (בגרמנית) (מהדורה שישית).‏ Mannheim: Bibliographisches Institut & F.A. Brockhaus AG. 2006.
↑  https://www.llv.li/files/as/bevolkerungsstatistik-31-dezember-2017.pdf
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552871405171  BNE: XX6105251  BnF: cb12009208x (data)  GND: 4062244-7  HDS: 007133  LCCN: n81093758  MusicBrainz: 4ba3da97-bf77-4858-9783-a4031bbcb961  NKC: ge340840  RERO: 02-A021523744  SUDOC: 02821045X  VIAF: 235437997   WorldCat (עם VIAF): 235437997 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים באירופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טירת ואדוץ מתנשאת מעל העיר
וילהלם אוסטוולד

| --- | --- |

 לידה:  2 בספטמבר 1853 ריגה, מחוז ליבוניה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  4 באפריל 1932 (בגיל 78) גרוסבודן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 ענף מדעי:  כימיה
 מקום מגורים:  לטביה, גרמניה
 מקום קבורה:  בית הקברות הגדול של ריגה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה האימפריאלית של דרפט  Riga State Gymnasium No.1 
 מנחה לדוקטורט:  קרל שמידט, ארתור פון אטינגן 
 מוסדות:  אוניברסיטת לייפציג  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס  האוניברסיטה האימפריאלית של דרפט  האוניברסיטה הטכנית של ריגה 
 תלמידי דוקטורט:  איינר הרצשפרונג, ארתור עמוס נוייס, גאורג יפה, Max Trautz, Otto Pufahl, כריסטיאן פיכטבאואר, אלווין מיטאש, ארתור עמוס נוייס, Colin G. Fink 
 פרסים והוקרה:  פרס פאראדיי (1904)  פרס נובל לכימיה (1909)  מדליית וילהלם אקסנר (1923) 
 בן או בת זוג:  Flora Helene* Mathilde Ostwald (von Reyher) 
 צאצאים:  וולפגנג אוסטוולד, Walter Ostwald 
 תרומות עיקריות
 מחקריו בשיווי-משקל ומהירות תגובה
 
וילהלם אוֹסְטְוַולְד (בגרמנית: Wilhelm Ostwald;‏ 2 בספטמבר 1853 – 4 באפריל 1932) היה כימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1909 "על עבודתו בנושא קטליזה, ומחקריו בשיווי-משקל ומהירות תגובה".
אוסטוולד נולד בריגה (באותו הזמן בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בירת לטביה), כשני משלושת בניו של החבתן גוטפריד אוסטוולד. אחד מאחיו הוא אויגן אוסטוולד (גר'). קיבל תואר אקדמי באוניברסיטת טרטו ב-1875, ולאחר מכן לימד בטרטו (ב-1875-1881) ובריגה (ב-1881-1887). ב-1887 עבר ללייפציג, שם עבד במשך שאר חייו.
הקתדרלה החדשה של סלמנקה

הקתדרלה החדשה, ניתן לראות תמיכות דואות גותיות לצד כיפות בארוקיות
הקתדרלה החדשה של סלמנקה (בספרדית: Catedral Nueva, ובשמה הרשמי: Catedral de la Asunción de la Virgen) היא קתדרלה רומית קתולית בסלמנקה, ספרד. היא נמצאת ליד הקתדרלה הישנה של סלמנקה ומהווה אחת משתי הקתדרלות של העיר. היא נבנתה מהמאה ה-16 עד המאה ה-18 בשני סגנונות: אדריכלות גותית ואדריכלות הבארוק. הבנייה החלה ב-1513 והקתדרלה נחנכה ב-1733. את הבנייה יזם פרננדו השני, מלך אראגון. ב-1887 הוכרזה הקתדרלה כמונומנט לאומי בצו מלכותי.
בשנת 1988 הוכרזה העיר העתיקה של סלמנקה כאתר מורשת עולמית. האתר כולל בין היתר את אוניברסיטת סלמנקה, את הקתדרלה החדשה של סלמנקה ואת הקתדרלה הישנה של סלמנקה.
אדריכלות

הבנייה החלה בתקופה בה הסגנון הגותי החל להיות פחות פופולרי והחל להשתנות לסגנון הרנסאנס, דבר שהוליד את סגנון הפלטרסק (Plateresque) בספרד. ברם, הקתדרלה החדשה שמרה על רוב אופייה הגותי בגלל שהרשויות רצו שתשתלב עם הקתדרלה הישנה. לכן, הקתדרלה החדשה נבנתה בסגנון גותי מאוחר גם במאות ה-17 וה-18. ברם, במאה ה-18, נוספו שני אלמנטים ששברו את האחידות הגותית של המבנה: כיפות בארוקיות מסוג קופולה על מגדל הפעמונים (גובהה 92 מטר) ומקום המצלב. הקתדרלה החדשה נבנתה ללא הרס הקתדרלה הישנה כפי שבדרך כלל קורה, אלא שקיר של הקתדרלה החדשה נשען על הקיר הצפוני של הישנה. מסיבה זו, היה צורך לחזק את הקתדרלה הישנה, ומגדל הפעמונים נבנה על הקתדרלה הישנה.
שניים מהאדריכלים הראשיים של הקתדרלה היו חואן חיל דה אונטניון (Hontañón) ובנו רודריגו (אנ').
הכניסה הראשית מורכבת מ-3 קשתות, כל אחת מובילה לאחת משלוש הספינות של הספינה הראשית. כל השלושה מעוטרים בגילופי אבן עשירים. בין הקישוטים והפסלים על החזית נמצא פסל של אסטרונאוט מרחף בחלל; הוא נוסף בעבודות שחזור מ-1992 כסמל למאה ה-20. כמו כן, נוסף פסל המתאר אריה מחזיק בגביע גלידה.
תגליף פלטרסק מודרני של אסטרונאוט ליד אחד משערי הקתדרלה
תגליף של אריה אוחז בגביע גלידה
שחזור אחרי רעידת האדמה בליסבון

סדקים וחלונות שבורים עדיין נראים כזכר להרס שגרמה רעידת האדמה בליסבון, שהתחוללה ב-1 בנובמבר 1755. אחרי רעידת האדמה היה צורך לתקן את הכיפה ואת בסיס המגדל, שתוגבר בתמיכות בצורת בסיס של פירמידה, דבר שהרס את הפרופיל של בסיס המגדל (שהיה תאום לזה של קתדרלת סגוביה).
האסון מונצח בטקס ה"מריקלו" (Mariquelo) (ספ') המסורתי, המתרחש מדי שנה ב-31 באוקטובר, ובו אנשים מטפסים על הכיפה ומנגנים בחליל ותופים לאות תודה לאל על הצלת הקתדרלה.
בסביבות 1950 הוחלט לכוון את עוגב הקתדרלה. מועצת הקתדרלה הזמינה מומחה מבלגיה שבדק את העוגב וגילה שגם אחרי מאה שנים ללא טיפול נשאר העוגב מכוון להפליא. תוצאה זו יוחסה לאקלים היבש של האזור.
הערות שוליים

1 2  Garcia Vincente, Jose (2002). "Catedral Nueva". אורכב מ-המקור ב-2008-08-21. נבדק ב-2009-11-13.
↑  Rui Silva (2006-11-16). "O Astronauta da Catedral de Salamanca" (בפורטוגזית). נבדק ב-2008-07-17.
↑  מאמר באתר סנופס (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570747905171  GND: 4307225-2  LCCN: n80145679  VIAF: 246234352   WorldCat (עם VIAF): 246234352 
מבט מבפנים על הכיפה
מגדלי הקתדרלה
פנים הקתדרלה
ז'וסלין לגארד

| --- | --- |

 לידה:  24 באפריל 1924 פפאטה, צרפת 
 פטירה:  12 בספטמבר 1979 (בגיל 55) פפאטה, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 פרופיל ב-IMDb
 
ז'וסלין לגארד (באנגלית:  Jocelyne LaGarde; ‏1924 – 12 בספטמבר 1979) הייתה שחקנית טהיטית שזכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1966 על הופעתה היחידה בקריירה בסרט "הוואי".
קורות חייה

לגארד נולדה וגדלה בעיר פפאטה, טהיטי. היא נבחרה באקראי ללא כל ניסיון משחק בשנת 1965 על פי פניה ומבנה גופה לתפקיד המלכה מלאמה קנאקואה בעיבודו הקולנועי של הבמאי זוכה האוסקר ג'ורג' רוי היל לספרו המפורסם של ג'יימס מיצ'נר "הוואי".
לצורך התפקיד סיפק לה המפיק המצליח וולטר מירש מאמן אישי שלימד אותה אנגלית, מכיוון שלגארד הייתה דוברת צרפתית וטהיטית בלבד.
על אף שלגארד הייתה אלמונית לצד סוללת כוכבי הסרט ג'ולי אנדרוז, מקס פון סידוב, ג'ין הקמן וריצ'רד האריס, היא הצליחה לגנוב את ההצגה לאחר שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, היחידה מבין הקאסט שהייתה מועמדת לפרס אוסקר.
על הופעתה הקולנועית הראשונה והיחידה זכתה לגארד בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
לגארד הייתה ליחידה שזכתה בפרס גלובוס הזהב והייתה מועמדת לפרס אוסקר על הופעה בודדת כל הקריירה.
נפטרה בשנת 1979 בגיל 55 בביתה שבפפאטה, טהיטי.
וינסנט סיינט ג'ון

וינסנט סיינט ג'ון (באנגלית: Vincent Saint John; ‏6 ביולי 1876 - 21 ביוני 1929) היה מנהיג פועלים בארצות הברית ומארגן איגוד מקצועי אשר פעל כנשיא סניף פלורידה של "פדרציית הכורים המערבית" בין 1901–1904, וכמזכיר הכללי של "איגוד פועלי התעשייה של העולם" בין השנים 1907–1914. אף על פי שסיינט ג'ון פרש מתפקידו כמזכיר כללי ועזב את פעילותו בארגון, הוא נעצר והואשם בסעיפים של ריגול ופגיעה בביטחון המדינה יחד עם עוד 100 חברי IWW ב-1917. משפט זה היה ידוע כחלק ממהלך ההפחדה האדומה-מדיניות של הממשל האמריקאי שראתה בקומוניזם איום על יסודות החברה הדמוקרטית, אשר התבטאה בחקיקת חוקים מגבילים ומעצרים של פעילים קומוניסטים-סוציאליסטים בארצות הברית.
חייו

וינסנט סיינט ג'ון נולד בניו-פורט קנטקי, כבנם הבכור אשר שרד של סילס סיינט ג'ון ומריאן ססיליה מגי. הוא התחיל לעבוד במכרות מגיל 17 בעיירה טליורייד שבקולרדו ב-1897. 3 שנים לאחר מכן, סיינט ג'ון הפך לנשיא של פדרציית הכורים המערבית. בתפקיד זה הוא הוביל שביתה מוצלחת של כורי קולרדו ב-1901, אשר הסתיימה ביצירת גובה סטנדרטי של משכורת לפועלי המכרות. בעקבות הצלחתו, בן לילה הפך סיינט ג'ון למנהיג פועלים מחד, ולמטרה ראשית של מנהלי חברות הכרייה, אשר חששו מהשפעתו מאידך. דוגמה למתח בין שני הצדדים למאבק ניתן לראות בריצתו של סיינט ג'ון למשרת השריף המקומי בטליורייד ב-1901. סיינט ג'ון הפסיד על חודם של 36 קולות בלבד. למרות ניסיונות עקשניים מצד בעלי חברות הכרייה ואנשי עסקים מקומיים להשחיר את המוניטין שלו, סיינט ג'ון נותר אהוד בקרב אנשי העיירה ובקרב חבריו לעבודה.
לאחר שעזב את טליורייד, עקב האשמות וניסיון לטפול עליו אשמת רצח כוזבת, עזב סיינט ג'ון את טליורייד, והמשיך לאגד עובדים באזור יוטה. כאשר שמע על תחילתם של מגעים ליצירת איגוד פועלים כללי בשם ה-IWW, הצטרף לחברי הוועדה המייסדת ("ביג" ביל הייווד, דניאל דה ליאון, יוג'ין דבס ועוד) והיה שותף להקמת הארגון בכנס המייסד שנפתח ב-27 ביוני 1905 בשיקגו. סיינט ג'ון נמנה עם הסיעה של ביל הייווד, אשר העדיפה את הפעולה הישירה על פני הפעולה הפוליטית. ב-1907 הוא נבחר בוועידה הרביעית של הארגון להיות המזכיר הכללי של ה-IWW. לאחר שבע שנות פעילות, בחר סיינט ג'ון לפרוש מהארגון ומחיי העבודה המקצועית, כדי להשתקע בניו מקסיקו. ב-1917, בחלק מההפחדה האדומה של הממשל האמריקאי, סיינט ג'ון הועמד לדין באשמת בגידה ופגיעה במולדת יחד עם עוד 100 חברי IWW נוספים. סיינט ג'ון, למרות שלא היה פעיל בארגון למעלה משנתיים בזמן המשפט, נמצא אשם ונכנס לכלא לתקופה של כ-5 שנים (מ-1918 עד לשנת 1923). ב-1923 סיינט ג'ון שוחרר מהכלא באמצעות חנינה מידי נשיא ארצות הברית דאז, הרדינג. לאחר שחרורו, סיינט ג'ון איבד את החלקה שהייתה ברשותו בניו מקסיקו, ונותר למעשה ללא כל. הוא מת בעוני בשנת 1929 בסן פרנסיסקו.
לקריאה נוספת

ה-IWW ומפלגות פוליטיות - מנשר שנכתב על ידי סיינט ג'ון
וינסנט סיינט ג'ון, מכתב הספדה לווינסנט סיינט ג'ון
בחודש מאי - זוכרים את סיינט ג'ון, כתבה מאת בוב מטינגלי מתוך אתר Socialis View Point, כניסה אחרונה ב-26/6/2013
הערות שוליים

1 2 3 4  וינסנט סיינט ג'ון - ביוגרפיה קצרה באתר ההנצחה גלעד לכורי טליורייד, כניסה אחרונה ב-26/06/13
↑  Martin, MaryJoy (2004). The Corpse On Boomerang Road, Telluride's War On Labor 1899-1908. Western Reflections Publishing Company. Material used under the GFDL. pp. 11–24 and 23:נשיא חברת הכרייה בטליורייד ביקש להאשים את סיינט ג'ון ברצח לאחר שהסתבר כי אחד מהשומרים של החברה נעלם. הסתבר מאוחר יותר שהשומר המדובר לא היה מת כלל וכלל, אלא רק עזב את עבודתו מבלי לדווח על כך לממונים עליו.
↑  פמפלט שכתב סיינט ג'ון המסביר את ההיסטוריה של ה-IWW והתפתחותו אל עבר מהפכה קומוניסטית - על סמך ראיה זו, הרשיע בית המשפט את סיינט ג'ון באשמת בגידה במולדת
↑  שני פושעי מלחמה קיבלו חנינה - כתבה מהניו יורק טיימס, 27/07/1922
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5112 0871  LCCN: nr91005146  MusicBrainz: 3054e7eb-62bc-4dd7-b553-3be32ec475c1  NDL: 00621504  SNAC: w69g5nr2  VIAF: 29387199   WorldCat (עם VIAF): 29387199
הקתדרלה האורתודוקסית של טימישוארה

| --- | --- |

ככר הניצחון עם הקדתרלה האורתודוקסית של טימישוארה
 מידע כללי
 סוג:  קתדרלה של הכנסייה האורתודוקסית, Romanian Orthodox church building 
 על שם:  Three Holy Hierarchs 
 כתובת:  ככר הניצחון - Piața Victoriei
 מיקום:  טימישוארה, חבל באנאט
 מדינה:  רומניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 6 באוקטובר 1936
 תאריך פתיחה רשמי:  6 באוקטובר 1936 
 חומרי בנייה:  לבנה 
 סגנון אדריכלי:  סגנון נאו-מולדבי 
 מידות
 גובה:  96 מ' 
 קואורדינטות:  45°45′02″N 21°13′27″E﻿ / ﻿45.750626°N 21.224234°E﻿ / 45.750626; 21.224234
 he
 
הקתדרלה האורתודוקסית של טימישוארה (ברומנית: Catedrala Mitropolitană din Timișoara) ממוקמת בטימישוארה, רומניה נבנתה בין השנים 1937 ל-1940. היא אחד מסמלי העיר והיא מוקדשת לשלושת בכירי הכנסייה: וסיליוס הגדול, גרגוריוס התאולוג ויוחנן כריסוסטומוס. הקתדרלה משמשת ככנסייה המרכזית של המיטרופוליה (ארכיבישופות) האורתודוקסית של חבל באנאט.
לקתדרלה ישנם 11 מגדלים, שהמרכזי והגבוה ביותר מגיע לגובה של 96 מטרים, מה שהפך אותה לכנסייה הגבוה ביותר ברומניה. בקתדרלה שמורים כתבים דתיים רומנים עתיקים ויקרים, כמו עותקים של "Noul Testament de la Bălgrad (הברית החדשה של באלגראד/אלבה יוליה) מ-1648 וה"קאזאניה של ורלעם"-Cazania lui Varlaam מ-1643.
היסטוריה

תולדות הקמת הכנסייה קשורות לאירועי "האיחוד הגדול" שלאחר מלחמת העולם הראשונה, שבו התאחדו עם הממלכה הרומנית שטחים גדולים שבהם חיה אוכלוסייה רומנית. ב-28 ביולי התאחד עם רומניה חבל באנאט. הממשל החדש הרומני החליט לנקוט צעדים לחיזוק הכנסייה האורתודוקסית הרומנית שהייתה מדוכאת בימי השלטון האוסטרי והשלטון ההונגרי. ב-1926 הוקמה מחדש הפרוכיה האורתודוקסית הרומנית ברובע המצודה (צ'טאטה), בשנת 1939 נוסדה הבישופות האורתודוקסית טימישוארה שהועלתה בשנת 1939 למעמד של ארכיבישופות. ב-1947 קמה בטימישוארה המיטרופוליה של חבל באנאט.
עד אז הכנסייה האורתודוקסית הרומנית החשובה ביותר בעיר הייתה כנסיית איליה הקדוש ברובע פבריק. הפארוכיה של רובע המצודה הקימה קרן לבניית הקתדרלה וקראה לתושבים לתרום. בשנת 1936 נאסף סכום משמעותי, אם כי לא מספיק. עיריית טימישוארה תרמה את השטח הנמצא בצומת של כמה רחובות חשובים של העיר. האחריות על המיזם הוענקה החל משנת 1934 לאדריכל יון טראיאנסקו. לפי התכנית הייתה אמורה הקתדרלה להכיל 5000 בני אדם.
הבנייה ממש החלה ב-16 במרץ 1936 וב-20 בדצמבר 1936 הונחה אבן הפינה. העבודות הסתיימו בשנת 1941. הפעמונים והצלבים קודשו ב-23 באוגוסט 1938. בגלל העיכוב הכרוך במלחמת העולם השנייה כל הגימורים, הציורים הפנימיים והחיצוניים הושלמו רק ב-1956.
הקתדרלה נחנכה אחרי המלחמה ב-6 באוקטובר 1946 בנוכחותם של המלך האחרון של רומניה, מיכאי הראשון, של ראש הממשלה ד"ר פטרו גרוזה, הפטריארך ניקודים מונטיאנו, המיטרופוליט של טרנסילבניה, ניקולאיה בלאן ושל נציגי דתות אחרות, ביניהם הבישופים הקתוליים אוגוסטין פאכה ויואן בלאן.
סגנון אדריכלי

האדריכל יואן טראיאנסקו בנה את הכנסייה בסגנון נאו-מולדבי המבוסס על יסודות של אדריכלות כנסייתית רומנית, בעיקר על דגם כנסיית גאורגה הקדוש שבעיר חרלאו שבחבל מולדובה, השפעות מן הרנסאנס המאוחר, יסודות ביזנטיים. אפיונים מסוימים כמו נישות מתחת למזחילות, בפנים הבניין קמרון צלעות כוכבי, לוחיות לכה במגוון צבעים אפשר למצוא במנזרים כמו קוזיה או פריסלופ מהמאה ה-14
לקתדרלה תשעה צריחים אמתיים וארבעה צריחונים. לצריח הראשי גובה של 83.7 מ'. יסודות הבניין בנויים על לוח ענק מבטון מזוין, הנשען על מעל 1000 עמודי בטון מזוין שנתקעו עד לעומק של 20 מ' מתחת ללוח הבטון. לבניין הקתדרלה אורך של 63 מ' ורוחב של 32 מ'. ל-7 פעמוניה משקל כולל של 8,000 ק"ג ועוצבו מחומר שהובא מן האיים סומטרה ובורנאו.
ציורי הקיר הפנימיים והחיצוניים של הקתדרלה צוירו על ידי הצייר אנסטאסה דמיאן..
הקתדרלה מאחסנת במרתפים שלה אוסף עשיר של אמנות כנסייתית עתיקה מחבל באנאט ואוסף של איקונות. כאן נמצאים גם שרידי הקדוש יוסיף החדש מפארטוש, הקדוש הפטרון של הנוצרים האורתודוקסים של חבל באנאט. הוא הגיע לאזור מהר אתוס וכיהן בשנים 1655-1651 כבישוף אורתודוקסי של טימישוארה. מאוחר יותר הוא הסתגר במנזר פארטוש. המוזיאון מכיל כ-3000 ספרים כנסייתיים נדירים, מעל 800 איקונות וציורים, מעל 130 חפצי פולחן, 10 חפצים ממתכות יקרות, 10 תלבושות כנסייתיות ועוד. כמו כן בכנסייה נשמרים כתבי יד רומניים מוקדמים כמו "הברית החדשה מבלגרד" (בלגרד - במובן אלבה יוליה) משנת 1648 או ה"קאזאניה של ורלעם" משנת 1643. בצד המרתף הקרוב למזבח נמצאת הנקרופוליס של הארכיבישופים מבאנאט.
גלריה

הקתדרלה נשקפת מככר ניצחון המהפכה.
מראה פנימי של הקתדרלה
ליל הפסחא בשנת 2017.
ואיו

| --- | --- |

 תרבות:  הינדואיזם 
 אב:  קשיאפה 
 אם:  אדיטי 
 אחים:  האדיטיאס 
 צאצאים:  הנומאן, בהימה 
 
במיתולוגיה ההינדואית, וַאיוּ, ואטה או פאבאנה (סנסקריט: वायु), הוא האל ההינדואי של הרוחות, כמו גם שליח האלים. בכתבי הקודש הוודיים, וַאיוּ הוא אל חשוב ומזוהה באופן הדוק עם אינדרה, מלך האלים. מוזכר שהוא הראשון ששתה סומה. האופנישדות משבחים אותו בתור פראנה או 'נשמת החיים של העולם'. בכתבי הקודש ההינדיים המאוחרים יותר, הוא מתואר כדיקפאלה (אחד משומרי הכיוון), המשקיף לכיוון צפון-מערב. האפוסים ההינדיים מתארים אותו כאביהם של האל הנומאן ובהימה.
חסידיו של מדהבא הקדוש מהמאה ה-13 מאמינים בגורו שלהם כגלגול של וַאיוּ. הם סוגדים לאל כמוקהיאפראנה ורואים בו את בנו של האל וישנו.
ראו גם

איולוס (אל)
הערות שוליים

↑  Stephanie W. Jamison, Joel P. Brereton, The Rigveda: The Earliest Religious Poetry of India, Oxford University Press, 2014, ISBN 978-0-19-937018-4. (באנגלית)
↑  George M. Williams, Handbook of Hindu Mythology, OUP USA, 2008-03-27, ISBN 978-0-19-533261-2. (באנגלית)
↑  Suresh Chandra, Encyclopaedia of Hindu Gods and Goddesses, Sarup & Sons, 1998, ISBN 978-81-7625-039-9. (באנגלית)
↑  Alain Daniélou, The Myths and Gods of India: The Classic Work on Hindu Polytheism from the Princeton Bollingen Series, Inner Traditions / Bear & Co, 1991-12, ISBN 978-0-89281-354-4. (באנגלית)
↑  Jeffery D. Long, Historical Dictionary of Hinduism, Scarecrow Press, 2011-09-09, ISBN 978-0-8108-7960-7. (באנגלית)
↑  Dr Ravi Prakash ‘Babloo’, Religious Debates in Indian Philosophy, K.K. Publications, 2022-01-15. (באנגלית)
↑  R. K. Madhukar, Gayatri: The Profound Prayer, Motilal Banarsidass, 2014-01-01, ISBN 978-81-7822-467-1. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: sh85142439 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מיתולוגיה ובנושא הודו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.