stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק רלב"ג
ביוגרפיה

נולד בירושלים, בנם של אליעזר דן וחיה רלב"ג. באמצע שנות ה-60 נישא להדסה רלב"ג.
שימש במשך שנים כיו"ר המועצה הדתית בירושלים.
בשנת 1999 דחה את כינוסה של המועצה הדתית על מנת למנוע מנציגי מרצ והתנועה ליהדות מתקדמת להשתתף בדיוניה. בעקבות זאת הטיל עליו בית המשפט קנס כספי. במהלך הפגנת החרדים נגד בית המשפט העליון פוזרו בקרב ציבור המפגינים שקים לאיסוף כסף קטן, והציבור התבקש לתרום מטבעות של 10 אגורות או חצי שקל למימון הקנס. הקנס היה אמור להינתן במטבעות של כסף קטן כאות מחאה.
בשנת 2000 פרש מתפקידו. לאחר פטירת הרב שלום משאש מונה לממלא מקום רב העיר ירושלים לעניין נישואין.
בשנת תשס"ב התמנה כחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל, תפקיד בו הוא שימש עד שלא נבחר בבחירות שהתקיימו בכ' שבט תשפ"ה,
ההדיר כתבי ראשונים על מסכתות מתלמוד בבלי, יצאו לאור בהוצאת מכון הרי פישל.
במהלך מערכת הבחירות לרבנות הראשית לישראל ב-2024, כיהן כממלא מקום נשיא מועצת הרבנות הראשית לאחר שממלא מקום נשיא המועצת הרב יעקב רוז'ה, התפטר בעקבות סירובו לשקול מינוי נשים לאספה הבוחרת את הרבנים הראשיים כבקשת בג"ץ.
כיום מכהן כמ"מ הרב הראשי לירושלים.
הערות שוליים

↑  הפארסה ברבנות נמשכת: הרב רלב"ג טוען לניגוד עניינים, הרב וייס דורש זמן - בחדרי חרדים, באתר www.bhol.co.il, ‏2024-07-15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303010505171  VIAF: 160599870   WorldCat (עם VIAF): 160599870
ג'ונתן לארסון

| --- | --- |

 לידה:  4 בפברואר 1960 וייט פליינס, ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  25 בינואר 1996 (בגיל 35) ניו יורק, ארצות הברית 
 לאום:  ארצות הברית אמריקאי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אדלפי  ברודוויי  תיכון וייט פליינס 
 תחום יצירה:  מחזות זמר (מחזאי, מלחין)
 הושפע על ידי:  סטיבן סונדהיים 
 יצירות ידועות:  רנט, טיק, טיק... בום!, Superbia 
 פרסים והוקרה:  פרס טוני למוזיקה המקורית הטובה ביותר (1996)  פרס דרמה דסק לליריקה (1996)  פרס דרמה דסק למוזיקה (1996)  פרס דרמה דסק למחזמר מצטיין (1996)  פרס דרמה דסק לספר של מחזמר (1996)  פרס טוני לסיפור הטוב ביותר למחזמר (1996)  פרס פוליצר לדרמה (1996)  Richard Rodgers Awards for Musical Theatre 
 
ג'ונתן דייוויד לארסון (באנגלית: Jonathan David Larson; ‏4 בפברואר 1960 – 25 בינואר 1996) היה מחזאי ומלחין אמריקאי יהודי שנודע בשילוב נושאים חברתיים כגון רב-תרבותיות, התמכרות לסמים והומופוביה ביצירותיו. דוגמאות אופייניות לשימוש בנושאים אלו נמצאים ביצירותיו "רנט" ו-"טיק, טיק... בום!". לאחר מותו לארסון קיבל שלושה פרסי טוני ופרס פוליצר לדרמה, עבור אופרת הרוק "רנט".
ביוגרפיה

לארסון נולד לנאנט (לבית נוטריוס) ולאלן לארסון בווייט פליינס, ניו יורק, ב--4 בפברואר 1960. משפחתו הייתה יהודית. סבו, ברנרד אייזק לזרסון, היה יליד-רוסיה ושינה את שם משפחתם המקורי ללארסון.
הוא נחשף לאמנויות הבמה, בעיקר למוזיקה ולתיאטרון, מגיל צעיר, ניגן בחצוצרה ובטובה, שר במקהלת בית ספרו ולקח שיעורי פסנתר. ההשפעות המוזיקליות המוקדמות שלו היו מוזיקאי הרוק האהובים עליו, כמו אלטון ג'ון, הביטלס, הדלתות, The Who ובילי ג'ואל, כמו גם המלחינים הקלאסיים של התיאטרון המוזיקלי, במיוחד סטיבן סונדהיים. לארסון היה מעורב גם במשחק בתיכון, והופיע בתפקידים ראשיים בהפקות שונות בתיכון ווייט פליינס.
לארסון סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ב-1978. שם היה פעיל בהפקות דרמטיות ומוזיקליות. הוא למד באוניברסיטת אדלפי בגן סיטי, ניו יורק, עם מלגה לארבע שנים כמנהל משחק, בנוסף להצגות רבות ובתיאטרון מוזיקלי. במהלך שנותיו בקולג', הוא החל להלחין מוזיקה. תחילה להפקות סטודנטים קטנות, הנקראות קברטים, ולאחר מכן את הפרטיטורה למחזמר בשם: ספר האהבה הטובה (Libro de Buen Amor), שנכתב על ידי ראש המחלקה, ז'אק בורדיק. בורדיק שימש כמנטור של לארסון במהלך לימודיו בקולג'. לאחר שסיים את לימודיו עם תואר ראשון באמנויות יפות, לארסון השתתף בתוכנית תיאטרון קיץ בתיאטרון אסם באוגוסטה, מישיגן, כנגן פסנתר, מה שהביא לכך שהוא זכה בכרטיס הון עבור חברות באיגוד ההון של השחקנים.
לארסון עבר ללופט בקומה החמישית של בניין בפינת רחוב גריניץ' ורחוב ספרינג במנהטן התחתונה, שם התגורר עם שותפים שונים לדירה, ביניהם גרג בילס, עיתונאי במגזין ניוזוויק ואחיה של השחקנית ג'ניפר בילס וג'יימס קלוני, כיום מנהל קריאייטיב בסוכנות הפרסום BBDO. במשך תשע שנים וחצי לארסון עבד כמלצר ב-Moondance Diner בסופי שבוע ועבד על הלחנה וכתיבת מחזות זמר במהלך השבוע. בדיינר לארסון פגש את ג'סי ל. מרטין, שהיה חניך הממתין שלו ואחר כך ימלא את התפקיד של טום קולינס בקאסט המקורי של רנט. לארסון ושותפיו לדירה חיו בתנאים קשים עם מעט כסף או רכוש.
קריירה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
קריירה > רנט

המחזמר "רנט" הוצג בברודוויי בתיאטרון נדרלנדר מהבכורה שלו באפריל 1996 ועד 7 בספטמבר 2008. זהו המופע ה-11 הארוך ביותר בהיסטוריה של ברודוויי. רנט הוצג ברחבי ארצות הברית, קנדה, ברזיל, יפן, בריטניה, אוסטרליה, סין, סינגפור, הפיליפינים, מקסיקו, גרמניה, פולין וברחבי אירופה, כמו גם במקומות נוספים. עיבוד קולנועי לרנט שוחרר בשנת 2005.
פטירתו

לארסון נפטר במפתיע בבוקר הופעת הטרום-בכורה הראשונה של "רנט" על בימת אוף ברודוויי. הוא לקה בבתירת אבי העורקים, שככל הנראה נגרמה כתוצאה מתסמונת מרפן לא-מאובחנת, בשעת בוקר מוקדמת ב-25 בינואר 1996.‏ חוקרים רפואיים של מדינת ניו יורק הגיעו למסקנה - אם הבתירה באבי העורקים היה מאובחנת כראוי ומטופלת, לארסון היה חי.
הוא סבל מכאבים בחזה, סחרחורת וקוצר נשימה במשך מספר ימים שקדמו לפטירתו, אולם הרופאים במרכז הרפואי קבריני ובבית החולים סנט וינסנט לא הצליחו למצוא סימנים של התקף לב, גם לאחר שלארסון עשה צילום חזה ואק"ג, ולכן הם אבחנו אותו כחולה שפעת או כסובל ממתח נפשי.
מורשת

אף לאחר פטירתו של לארסון, מופעו זוכה הפרסים "רנט" זכה למספר הפקות מסביב לעולם ואף לגרסה קולנועית.
לאחר פטירתו של לארסון, משפחתו וחבריו של לארסון הקימו את קרן ג'ונתן לארסון לאמנויות הבמה כדי לספק מלגות כספיות לאמנים, במיוחד למלחיני תיאטרון מוזיקלי ולכותבים, כדי לתמוך בעבודתם היצירתית. מענקי ג'ונתן לארסון מנוהלים כעת על ידי אגף התיאטרון האמריקני, הודות למענק הממומן על ידי הקרן ומשפחת לארסון.
עבודתו של לרסון ניתנה לספריית הקונגרס בוושינגטון הבירה, בדצמבר 2003. אוסף ג'ונתן לארסון הוא תוספת חדשה לאחזקותיו העיקריות בתחום התיאטרון המוזיקלי. האוסף מתעד את התפוקה הפורה להפליא של לארסון, כולל מחזות זמר רבים, רוויו, קברטים, שירי פופ, פרויקטים של ריקוד וידאו - גם בהפקה וגם ללא הפקה.
ב-19 בנובמבר 2021 יצא לשירות הסטרימינג "נטפליקס" הסרט המוזיקלי-ביוגרפי "טיק...טיק...בום", המבוסס על אודות חייו.
הערות שוליים

1 2  Lawrence Van Gelder (1996-12-13). "On the Eve of a New Life, an Untimely Death". The New York Times. נבדק ב-2008-07-17.
↑  Kirk, Fiona J. (26 ביולי 2011). "Syndrome survival: New drugs offer promise for often-fatal Marfan tissue disorder". The Daily. נבדק ב-24 בנובמבר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Joe Nicholson and Anne Kornblut (1996-12-13). "State Faults Hosps for 'Rent' Tragedy". New York Daily News. נבדק ב-2008-07-17.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007455159305171  PLWABN: 9810697089105606  BIBSYS: 27534  BNE: XX5432061  BnF: cb15069223g (data)  CiNii: DA11455159  GND: 121559211  ISNI: 0000 0001 0999 9007  LCCN: nr96029671  LNB: 000273720  MusicBrainz: 2ab30461-12e3-4c97-b716-c39f13015d29  NKC: xx0159028  NTA: 157307409  SELIBR: 275074  SNAC: w6c932bs  VIAF: 95342010   WorldCat (עם VIAF): 95342010
אתמול, היום ומחר

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  ויטוריו דה סיקה 
 הופק בידי:  קרלו פונטי, ג'וזף לוין 
 תסריט:  אדוארדו דה פיליפו  אלברטו מורביה  צ'זארה זאוואטיני בלה בילה איזבלה קווארנטוני
 עריכה:  אדריאנה נובלי
 שחקנים ראשיים:  מרצ'לו מסטרויאני סופיה לורן
 מוזיקה:  ארמנדו טרובאיולי 
 צילום:  רוברטו ג'ררדי
 מדינה:  איטליה איטליה
 חברה מפיצה:  Embassy Pictures
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  19 בדצמבר 1963
 משך הקרנה:  118 דק' 
 שפת הסרט:  איטלקית 
 סוגה:  סרט קומדיה 
 מקום התרחשות:  רומא, מילאנו, נאפולי 
 הכנסות:  9,300,000 דולר
 פרסים:  פרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אתמול, היום ומחר (באיטלקית: Ieri, oggi, domani) הוא סרט קולנוע אנתולוגי איטלקי משנת 1963 בבימויו של ויטוריו דה סיקה, עם סופיה לורן ומרצ'לו מסטרויאני בתפקידים הראשיים.
הסרט מורכב משלושה סרטים קצרים על זוגות בשלוש ערים באיטליה: נאפולי, מילאנו ורומא.
הסרטים הם: אדלינה מנאפולי (תסריט אדוארדו דה פיליפו), אנה ממילאנו (תסריט צ'זארה זאוואטיני ובלה בילה לפי רומן של אלברטו מורביה) ומארה מרומא (לפי תסריט של צ'זארה זאוואטיני).
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר.
מרצ'לו מסטרויאני זכה בפרס באפט"א לשחקן הזר הטוב ביותר בתפקיד ראשי.
קרלו פונטי זכה בפס דויד די דונטלו על ההפקה.
בישראל הופץ הסרט על ידי פריז ישראל סרטים בע"מ.
תקציר העלילה > אדלינה מנאפולי

אדלינה (סופיה לורן) גרה עם משפחתה בשכונת עוני בנאפולי. היא מפרנסת את שבעת ילדיה ואת בעלה המובטל קרמין (מרצ'לו מסטרויאני) על ידי מכירה בלתי חוקית של סיגריות מוברחות. היא נתפסת ומוטל עליה קנס כבד.
כאשר אינה משלמת את הקנס מגיע פקיד עירייה לעקל את רהיטי דירתה אבל קרמין בעזרת שכניו סילק את כל הרהיטים לפני כן והפקח מבין שעליו להעביר את העניין לבית המשפט. עורך הדין שלה מבהיר כי אין אפשרות לאסרה עד שישה חדשים לאחר הלידה וכל פעם שמגיעים שוטרים היא שולפת את האישור הזה.
היא רוצה להתעבר שוב אבל קרמין תשוש כבר מטיפול בשבעה ילדים ומהרעש שהם עושים. הוא בורח לאמו אבל גם שם אינו יכול לישון בגלל רעש ממפעל סמוך. הוא אינו מסוגל לקיים יחסי אישות עם אדלינה והרופא אומר שהוא זקוק למנוחה.
אדלינה מיואשת כי היא עומדת להיכנס לבית הסוהר. ברגע של חולשה היא מבקשת מידידם פסקוואלה (אלדו ג'יופרה) לקיים אתה יחסים והוא מסכים אך ברגע האחרון היא מתעשתת, סוטרת לו ומוכנה ללכת לכלא.
כל השכונה מלווה אותה כשהיא נכנסת עם בתה הקטנה לכלא השמור לנשים עם ילדים. קרמין מארגן מגבית מטבעות לתשלום הקנס וכותב בקשת חנינה לנשיא איטליה. הבקשה מאושרת ואדלינה חוזרת לשכונה כגיבורה ומתקבלת לקול תשואות התושבים. בסוף מתאחדת המשפחה עם שבעת הילדים על המיטה הזוגית בדירה.
תקציר העלילה > אנה ממילאנו

אנה (סופיה לורן) היא אשתו של תעשיין עשיר ממילאנו שנמצא רוב הזמן מחוץ לבית לרגל עסקיו. היא נוסעת במכונית הרולס-רויס היקרה שלה עם המאהב הנוכחי שלה, לורנצו (מרצ'לו מסטרויאני). היא מספרת לו כמה חייה הפנימיים ריקים וכי היא זקוקה לו. לורנצו מתרשם בתחילה שהיא אכן מאוהבת בו.
בשלב מסוים היא מציעה לו להתחלף בנהיגה. לורנצו מהסס אבל לבסוף מסכים. הנסיעה נמשכת אבל לפתע הוא רואה ילד מוכר פרחים על הכביש הוא סוטה כדי להימנע מפגיעה בו ומתנגש בטרקטור. החלק הקדמי של הרולס רויס נפגע.
כאן משתנה יחסה של אנה, הרולס רויס חשוב לה יותר מחיי הילד אותו ניסה לורנצו להציל. לורנצו מבין שהוא למעשה כלי בידיה של אנה הוא עוזב אותה, הולך לצד הכביש וקונה פרחים מהילד שהציל. אנה תופסת טרמפ אצל נהג מזדמן ומסתלקת משם.
תקציר העלילה > מארה מרומא

מארה (סופיה לורן) היא זונת צמרת שמקבלת לקוחות עשירים בדירתה בפיאצה נאבונה ברומא. אחד מלקוחותיה הוא אוגוסטו (מרצ'לו מסטרויאני), בנו של תעשיין עשיר מבולוניה. מרפסת דירתה גובלת עם מרפסת בה מסתובב אומברטו (ג'אנו רידולפי), פרח כמורה שמתכונן לבחינת הסמכה לכמורה. הוא מתבונן כל הזמן במארה היפה והחטובה הלבושה בבגדים חושפניים. מתפתחת ביניהם שיחה ומארה מציגה את עצמה בתור מניקוריסטית שמקבלת לקוחות בביתה.
אומברטו מתגורר בבית סבו וסבתו (טינה פיקה). הסבתא יודעת היטב את מקצועה של מארה, מכנה אותה בשמות ושולחת אותה לגיהנום. מארה מכנה אותה "מכשפה זקנה". הסבתא אוסרת על אומברטו לדבר עם מארה אבל זה מצית עוד יותר את התלהבותו. הוא פושט את בגדי הכמורה, נפגש עם מארה ברחוב אך היא מודיעה לו שהם לא מתאימים.
הסבתא מגיעה למארה ומבקשת ממנה בבכי תמרורים שתשפיע על אומברטו לחזור ללימודים היות שהוא רוצה להתגייס ללגיון הזרים.
מארה מרחמת עליה ומבטיחה לעזור לה ביחד עם אוגוסטו לשכנע את אומברטו והיא נודרת שאם זה יצליח היא לא תקיים יחסים במשך שבוע.
השכנוע של אומברטו מצליח ומארה ואוגוסטו מתבוננים באומברטו שעולה לאוטבוס בפיאצה נבונה מלווה בסבתו.
כעת אוגוסטו המיוחם רוצה לקיים יחסים. מארה מדליקה נרות כדי לבטל את הנדר ומתחילה לעשות סטריפטיז לעיניו של אוגוסטו המיוחס והזועק מתשוקה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| מרצ'לו מסטרויאני | קרמין/לורנצו/אוגוסטו |  |
| סופיה לורן | אדלינה/אנה/מארה |  |
| אלדו ג'ופרה | פסקוואלה | חבר של אדלינה |
| ג'יאנו רידולפי | אומברטו | פרח כמורה |
| טינה פיקה |  | סבתא של אומברטו |
הערות שוליים

↑  אתמול היום ומחר, באתר ארכיון המדינה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2004030478   WorldCat (עם LCCN): n2004-030478
ג'מילה (ספר)

| --- | --- |

כריכת המהדורה העברית של הספר
 מידע כללי
 מאת:  צ'ינגיס אייטמטוב
 שפת המקור:  רוסית
 תורגם לשפות:  שפות רבות
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1958
 מספר עמודים:  102
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  עם עובד והוצאת כרמל
 תאריך:  2005
 תרגום:  דינה מרקון
 סדרה
 סדרת ספרים:  ספריה לעם
ג'מילה (ברוסית: Джамиля, בקירגיזית: Жамила בערבית גָ'מִילָה - פירושו יָפָה (جميلة)) הוא הרומן הגדול הראשון של הסופר הקירגיזי צ'ינגיס אייטמטוב, שראה אור במקור ברוסית בשנת 1958.
תוכן הספר

הרומן מסופר מנקודת מבטו של צייר קירגיזי בדיוני בשם סאיט. סאיט מספר על התקופה בה היה נער בקולחוז. עקב מלחמת העולם השנייה המתרחשת באותו זמן הרחק מהכפר, שני אחיו מגויסים למלחמה בחזית, והלימודים הסדירים לא מתקיימים. הוא עצמו נאלץ להתגייס לעבודה בשדות יחד עם נשות הכפר. הוא עובד יחד עם גיסתו הצעירה – ג'מילה, שבעלה מגויס גם הוא ובהמשך נפצע ואושפז בבית חולים מרוחק. הנער מתאר את הטרדות הגברים שנותרו בכפר כלפי גיסתו היפה ואת רגשותיו כלפיה. באותו זמן מתעוררת אהבה בין ג'מילה לבחור צעיר ונכה מפצועי המלחמה - דניאר. גבר צעיר בעל אופי שקט ומהורהר.
בסופו של הסיפור חוזר בעלה של ג'מילה מן החזית. ג'מילה בוחרת באפשרות של בריחה מהכפר עם דניאר. במקביל המספר מחליט לעזוב את הכפר לטובת לימודי אמנות. בכך משלב הסיפור בין בחירתו האישית של המספר לבין בחירתה של גיבורת הסיפור וזאת בניגוד למקובל ולצפוי בחברה השמרנית בהם הם חיים.
הסיפור מסופר על רקע תרבות החקלאות הקולקטיבית שהייתה בתחילת השיא באותה תקופה, ועל רקע מנהגי החברה הקירגיזית השמרנית.
לואי אראגון שיבח את הרומן כ"סיפור האהבה היפה בעולם".
תרגומים

הספר ראה אור בברית המועצות בשנת 1960. הוא תורגם אחר כך לצרפתית וגרמנית ואחר כך לכמאה וחמישים שפות נוספות.
תרגום לעברית נעשה בידי דינה מרקון ויצא לאור במסגרת ספריה לעם של הוצאת עם עובד והוצאת כרמל בשנת 2005.
עיבוד לסרט

הספר עובד לסרט בברית המועצות בשנת 1969. סרט נוסף נעשה בבימוי הבמאית הגרמניה מוניקה טאובר בשנת 1994.
הערות שוליים

↑  מצוטט בפי נתן זך באחרית דבר לספר במהדורה העברית, עמ' 96
↑  שירי לב-ארי, מאמין בטוב, באתר הארץ, 11 בדצמבר 2005
בול דואר של קירגיזסטן שהוקדש לרומן ג'מילה (2009)
כובע טמבל

מקהלת נערים בכובעי טמבל וחולצות רקומות, בכנס של הבונדס הישראלי, בהולנד, 1974
הדמות שרוליק של הקריקטוריסט דוש, עם כובע טמבל
דוד בן-גוריון חובש כובע טמבל, לצידו של האלוף חיים הרצוג בעת ביקורם החגיגי בכותל המערבי, מיד עם שחרורו, בשנת 1967.
כובע־טֶמְבֵּל הוא כובע בד דמוי קערה, בלא מצחיה ובלא שוליים בולטים. כובע זה דומה לכובע יווני מהתקופה העתיקה ששמו פִּילוֹס (πῖλος) הנחבש כיום באלבניה ובקוסובו.
מבנה ושימוש

כובע טמבל תפור מחמש פיסות בד. ארבע מהפיסות הן בצורת גזרה והן תפורות כך שהקדקודים של ארבעתן נוגעים זה בזה וכל שוק של כל גזרה תפור לשוק של גזרה אחרת. כך יוצרות הגזרות מבנה דמוי קערה. פיסת הבד החמישית היא בצורת טבעת. קצה אחד של הטבעת תפור לבסיסי גזרות הבד היוצרות את מבנה הקערה כך שהטבעת מעמיקה את מבנה הקערה.
לכובע טמבל אין מצחייה ואין שוליים. כאשר חובשים את הכובע, קדקודי גזרות הבד מונחים על קודקוד הראש וטבעת הבד מקיפה את הראש ומונחת על המצח, האוזניים והעורף. יתרונו הוא בכך שניתן לקפלו בקלות ולהכניסו לכיס, ולכן התאים לעובדים שעות רבות בשמש. בניגוד לכובע הפטרייה, הדומה לו בצורתו הכללית, אולם הוא בעל שוליים ולכן הוא מכיל יותר בד.  כובע הטמבל הוא זול משום שקל לתפור אותו ממעט שאריות בד.
כובע טמבל בישראל

כובע הבד היה נפוץ בין יהודי ארץ ישראל באמצע המאה העשרים והיה, עד לשנות השבעים אחד מסימני ההיכר של הישראלי הטיפוסי, ה"צבר". כובע הטמבל הונצח גם בתרבות הישראלית. הבדרן בומבה צור אמר במערכון המפורסם שלו "אוכל, קדימה אוכל" את המשפט "ולטמבל קנינו כובע ילד". גברי בנאי חובש כובע טמבל במערכון "הילד אוסף בולים" של הגשש החיוור. דודו טופז חבש כובע טמבל במערכון "משפחה בטיול" (משה והאורנג'דה). הקריקטוריסט דוש צייר את שרוליק, האזרח הישראלי הטיפוסי עם כובע טמבל. בעולם כובע זה פחות מוכר (קריקטוריסטים רבים שמציירים את הישראלי הטיפוסי מציירים אותו כיהודי חרדי).
בשל היותו סמל לאומי, מופיע כובע הטמבל על תו "מיוצר בישראל".
מקור השם

מקור השם "כובע טמבל" אינו ברור. לא ברור גם אם המושג "כובע טמבל" קדם למושג "טמבל", שפירושו בסלנג הוא "טיפש". הועלו כמה השערות לגבי מקור השם:
ככל הנראה בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל חדרה המילה "tembel" מן השפה הטורקית, בה משמעותה "עצלן".
גרסה אחרת קושרת את השם לשפה האנגלית – dumbbell או dummbell, בגלל צורת הכובע, הדומה לפעמון. המילה פורקה ל dumb-bell, כביכול "פעמון טיפש", והדמיון המצלולי כביכול הוא מקור השם.
גרסה נוספת מגיעה משנותיה הראשונות של הפנימייה החקלאית מקוה ישראל, כ־350 ילדים אסופים / עזובים מקצווי תבל עמדו לפני נסיעה מרוכזת לתיאטרון. כאשר התברר כי כולם נגועים בכינים, אנשי המוסד גילחו את כל הראשים. הילדים התנגדו לצאת קרחים להצגה, לכן נתפרו עבורם כובעים אחידים. כאשר הגיעו בהסעה לתיאטרון פגשו בהם "ילדי השמנת" של תל אביב ואמרו: "הנה הטמבלים עם הכובע". מאז דבק הכינוי המוכר עד היום "כובע טמבל".
הכובע האוסטרלי (אנ') הופך כל טמבל להעלד (גיבור ביידיש), ואילו הכובע המקוואי הופך כל העלד לטמבל.
ראו גם

כובע פטרייה
הערות שוליים

↑  ראו להלן בתמונה, ובוויקיפדיה האנגלית על כובע זה w:en:Pileus (hat)
↑  עופר וולפסון, התאחדות התעשיינים מחתימה על אמנת תוצרת הארץ, באתר News1 מחלקה ראשונה, 7 בספטמבר 2009
↑  PhilologosOctober 24,  2003, Pardon My Turkish, The Forward (באנגלית)
כובע פִּילוֹס (המילה מוטעמת מלעיל) באיור על כלי חרס יווני עתיק מתחילת תקופת בית שני
ג'ון ת'ירטל

| --- | --- |

 לידה:  22 ביוני 1777 נוריץ', הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  30 בספטמבר 1839 (בגיל 62) נוריץ', הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  John Thirtel Lincoln 
 מקום לימודים:  Northwest School 
 בן או בת זוג:  Elizabeth Miles 
 
ג'ון ת'ירטל (באנגלית: John Thirtle‏ 22 ביוני 1777 – 30 בספטמבר 1839) היה אמן צבעי מים אנגלי. הוא נולד בנוריץ', שם התגורר במשך רוב חייו, והיה חבר מוביל בבית הספר לציירים בנוריץ', שציוריו של העיר נחשבים למצטיינים בהיסטוריה של ציור בצבעי מים.
ביוגרפיה > ראשית החיים

ג'ון ת'ירטל היה בנם של ג'ון ת'ירטל ואשתו סוזנה לינקולן (שנישאו בשנת 1776). ככל הנראה הוא נולד בבית קרוב לכנסיית סנט סביור, נוריץ', והוטבל בכנסייה ב־22 ביוני 1777. אחותו, רחל, הוטבלה ב־13 באוגוסט 1780 ואח גדול יותר בשם ג'יימס הוטבל בשנת 1785. הוריו היו חברים ידועים בקהילה המקומית. אביו, יצרן נעליים, עבד ברחוב מגדלנה.
בשנת 1790, כשג'ון היה בן ה-13 הפך לחניך אצל סוחר התמונות וההדפסים בעיר.
בשנת 1799 לערך עבר ג'ון ת'ירטל ללונדון כדי לעשות חניכות נוספת, ולמד להכין מסגרות לתמונות. בשנותיו כשוליה בלונדון הוא למד את עבודותיו של ג'ון סל קוטמן, לאחר שקוטמן עבר לבירה בשנת 1798 לערך.
ביוגרפיה > חזרה לנוריץ'

לאחר שסיים בהצלחה את שנותיו כשוליה, חזר ת'ירטל לנוריץ' והקים בעצמו עסק לייצר מסגרות והדפסים לתמונות בחנות ברחוב מגדלנה. הוא תועד שחזר בשנת 1805, והציג חמישה ציורים בתערוכה של אגודת האמנים נורוויץ'. בשנת 1806, כשכבר התבסס העסק שלו, הוא תיאר את עצמו בקטלוג האגודה כ"מאסטר לציור של ציור מיניאטורי". פעילותו העסקית הענפה, ובמיוחד ייצור מסגרות התמונות הדקורטיביות שלו, הובילה אותו להיותו אחד החברים המצליחים מבחינה כלכלית בבית הספר נורוויץ'.
כמה ממסגרותיו של ת'ירטל שרדו ומצביעות על מלאכה משובחת שביצע. ציורים רבים של חברי עמיתיו לבית הספר נוריץ' מוסגרו על ידיו ונושאים את שמו על המסגרת, כולל אלה של ג'ון סל קוטמן, ג'ון כרום, תומאס לונד, ג'יימס סילט וג'וזף סטנארד. ניתן לתארך ציורים במסגרות המקוריות של ת'ירטל שלפני 1837, השנה בה הוא מת.
קריירה אמנותית

העבודה המוקדמת ביותר של ת'ירטל הייתה "טחנת הרוח". נראה כי ציור נוף זה היה יוצא דופן, מכיוון שרבים מיצירותיו המוקדמות היו דיוקנאות וציורים של נושאים אחרים, אך עד אז החל להגדיל את תפוקת הנופים שלו, ולהתבלט כמאסטר בז'אנר ציור בצבעי מים.
בשנת 1803 הקים ג'ון כרום ורוברט לדברוק את אגודת האמנים נוריץ', קבוצה שכללה גם את ג'ורג' וינסנט, צ'ארלס הודג'סון, דניאל קופין, ג'יימס סטארק ורוברט דיקסון. התערוכה הראשונה שלהם, בשנת 1805, סימנה את תחילתו של בית הספר לציירים נורוויץ', תנועת האמנות הבריטית הראשונה שנוצרה מחוץ ללונדון. בתערוכה ת'ירטל הציג חמישה ציורים מתוך 71 שהוצגו.
הוא כנראה היה חבר מייסד בבית הספר לאמנים של נוריץ', אך חברותו בחברה נרשמה לראשונה רק שלוש שנים לאחר הקמתה. המיניאטורות שלו הוצגו בשנים הראשונות של האגודה, אך לאחר מכן הוא התפתח להיות אמן נוף, בעיקר סצנות של נהרות יארה וונסום ושל סופות רעמים. הוא כיהן כסגן נשיא האגודה בין השנים 1806–1812. תפוקתו של עבודות שהוצגו ירדה משיא של 17 (בשנת 1806) עד שהציג שש עבודות בלבד בשנת 1817, ואף אחת מהן בשנה שלאחר מכן, והסתכמו ב-97. הוא הציג פעם אחת בלבד מחוץ לנוריץ', באקדמיה המלכותית בשנת 1808.
בשנת 1814 נבחר ת'ירטל לנשיא האגודה, אך הוא היה אחד מכמה אמנים שהבילו התנתקו מהחברה בשנת 1816, כדי להקים את אגודת אמני נורפוק ונורויץ'. הניתוק נגרם על ידי מחלוקת לגבי אופן השימוש ברווחי התערוכות, והוביל לכך שרוברט לדברוק, ג'יימס סילט, ג'וזף קלובר, ג'וזף סטנארד וג'ון ת'ירטל שכרו חלק מטברנת שייקספיר וקיימו תערוכה משלהם. התערוכה של אגודת האמנים נורפוק ונורויץ', כדי להתחרות בתערוכת האגודה המקורית.
נישואים

ב־26 באוקטובר 1812 התחתן עם אליזבת מיילס מפלבריג, שאביה היה "בעל אמצעים מסוימים", ואחותה אן התחתנה עם ג'ון סל קוטמן שלוש שנים קודם לכן. הנישואין יצרו קשר הדוק עם קוטמן שהשפיע על הסגנון האמנותי של ת'ירטל. שני האמנים עבדו ככל הנראה יחד כאשר קוטמן הפיק רישומים של פנים קתדרלת נורוויץ' בסביבות 1808, שכן שרדו רישומים דומים של ת'ירטל מתקופה זו. שתי האחיות מיילס היו בעצמן ציירות חובבות, לאחר שהציגו את עבודתן בתערוכת אגודת האמנים נורוויץ' בשנת 1811. ככל הנראה לא היו להם ילדים.
חיים מאוחרים

עד שנת 1824 ת'ירטל קיבל על עצמו תלמידים: הוא הועסק על ידי תומאס בלופילד כדי להדריך את בתו מרי קתרין והוא לימד גם את ג'יימס פטיסון קוקבורן. אמו של ת'ירטל נפטרה בשנת 1823. הירושה מאביו, שנפטר בשנת 1825, העניקה לו ביטחון כלכלי כלשהו למשך שארית חייו, שכן 1825 היא השנה הראשונה בה ידוע שהוא נרשם כבעל נכס בבעלות עצמאית.
לאחר פירוק אגודת האמנים של נורויץ' בשנת 1833, האמנים העיקריים שלה, כולל ת'ירטל המשיכו להיות פעילים. הוא המשיך לייצר מסגרות לתמונות וכן לצייר סצנות נהר, שהזכירו את עבודותיו של פיטר דה וינט (1774–1849).
ידוע שהוא סבל משחפת במשך שנים רבות. המחלה הפריעה מאוד לתפוקת העבודה שלו.
הוא נפטר משחפת בנוריץ' ב־30 בספטמבר 1839, ונקבר בבית העלמין של נוריץ'.
את ירושתו בסך של 2000 ליש"ט הוא השאיר לאשתו אליזבת', סכום כסף נכבד באותם ימים. היא האריכה חיים עוד שנים רבות, ומתה בשנת 1882 בגיל תשעים וחמש.
טכניקה

ג'ון ת'ירטל הציג בסך הכל תשעים ושבע עבודות בנוריץ', ורק קומץ מנופיו לא היו של העיר עצמה ולא של האזור הכפרי של נורפוק. סגנונו הושפע מתומאס גירטין (1775–1802) וכן מחבריו לבית הספר נורוויץ' כמו ג'ון כרום וג'ון סל קוטמן. נראה כי לא נשמרו מכתבים אל ג'ון ת'ירטל או ממנו. הוא כתב מדריך עזר לשימושו העצמי, יותר מאשר אמצעי להנצחת רעיונותיו לעתיד.
אף על פי שניסה לצייר בצבעי שמן, הוא ידוע בצבעי המים שלו. נופיו בין השנים 1808–1813, צוירו בעיקר במגוון מוגבל של צבעים כחולים ואפורים חומים, כפי שמדגים ציור הפנים של מנזר ביניהם (1808), שנמצא במוזיאון אשמוליאן, אוקספורד. בציורים מאוחרים יותר (בתקופה 1814–1819) הוא הגיע לשיאו.
מורשת

עבודותיו של ת'ירטל נאספו על ידי תומאס לונד, שנמצא כי היו בבעלותו שבעים מציוריו של ת'ירטל בזמן מותו שלו בשנת 1861. תחריטו של לונד במגדל השטן - מבט לעבר גשר קארו יצר עיבוד מעולה בשחור ולבן של צבעי המים המקוריים של ת'ירטל.
אגודת האמנות של נוריץ' ערכה תערוכה מציוריו בשנת 1886. בשנת 1939, מאה שנה למותו, נערכה תערוכה של יצירותיו בגלריה לאמנות של טירת נוריץ', אך היא נאלצה להיסגר בטרם עת בגלל תחילת מלחמת העולם. תערוכת דו-שנתית של עבודותיו של ת'ירטל, יחד עם כמה מבין בני דורו, נערכה בטירת נוריץ' בין התאריכים 18 ביוני ל-4 בספטמבר 1977.
בשנת 1946 אלפי יצירות של אמנים מבית הספר נורויץ' נתרמו לעיר על ידי משפחת תעשייני החרדל, משפחת קולמן. הרישומים והציורים של ת'ירטל שהיו חלק מאוסף משפחת קולמן שמורים כעת בטירת נוריץ', מוחזקים בארונות שנבנו במיוחד, מוצגים רק לעיתים רחוקות לציבור, אך רבים מהם ניתנים לצפייה ברשת.
גלריה

דייג מתקן רשתות
מגדל השטן ליד שער העיר
מראה על הנהר
כנסיית מנקרופט, נוריץ'
ליין הישנה
פרט ממסגרת שהכין ת'ירטל
מראה מגשר בישופגאט
הערות שוליים

↑  British picture framemakers, 1600-1950 - T - National Portrait Gallery, www.npg.org.uk
↑  William Frederick Dickes, The Norwich school of painting : being a full account of the Norwich exhibitions, the lives of the painters, the lists of their respecitve exhibits and descriptions of the pictures, London ; Norwich : Jarrold & Sons, 1905
↑  Freeman, Jeremiah & William (1792–1851) | BIFMO, bifmo.history.ac.uk
↑  Results for 'john thirtle' | British Newspaper Archive, www.britishnewspaperarchive.co.uk
↑  Hemingway, Andrew (1977). "John Thirtle at Norwich". The Burlington Magazine. 119 (893): 588–591
↑  Tate, Romantic Landscape: The Norwich School of Painters 1803–1833 – Press Release, Tate (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 122202619  ISNI: 0000 0000 6683 9811  LCCN: nr2001019632  NLA: 35812637  NTA: 130438820  RKD: 77121  ULAN: 500028754  VIAF: 69804294   WorldCat (עם VIAF): 69804294