stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנוע סיבובי
סוגי מנועים סיבוביים

ישנם כמה מנועים סיבוביים הבנויים כמנועי בעירה פנימית ובהם תנועה קווית של בוכנות בתוך תאי בוכנה ('צילינדרים') ממורת לתנועה סיבובית ללא שימוש בגל ארכובה. במנועים אלה הצילינדרים ממוקמים במעגל סביב ציר הסיבוב של הרוטור (החלק המסתובב), מקובעים אליו ומסתובבים איתו. במבנה זה כל הבוכנות מחוברות, באמצעות טלטלים, אל נקודה סטטית אחת הנמצאת בהזזה קטנה מציר הסיבוב של הרוטור (נקרא מבנה 'לא קונצנטרי'). העובדה שאותה נקודה סטטית איננה ממוקמת במרכז ציר הסיבוב אלא מעט לידו גורמת לכך שבכל רגע נתון הבוכנות השונות נמצאות במיקום מעט שונה לאורך הצילינדר שלהן. המיקום השונה של כל בוכנה מביא לכך שבכל רגע נתון כל אחת מהבוכנות נמצאת ב'מצב עבודה' שונה (כלומר, באחד מהמצבים 'יניקה', 'דחיסה',' עבודה' או 'פליטה', אם מדובר בבוכנה בעלת מחזור ארבע פעימות לדוגמה). מאחר שכל בוכנה נמצאת במצב עבודה שונה, הרי שבכל רגע ישנה בוכנה אחת הנמצאת במצב 'עבודה' וכך, יחד עם העובדה שמעגל הצילינדרים משמש כמעיין 'גלגל תנופה', נשמרת פעולה רצופה של המנוע כולו.
מנוע גינום הוא הידוע ביותר בסוג זה של מנועים סיבוביים.
לשם הבהרה, ההבדל בין מבנה זה לבין מבנה של מנועים ישרים הוא שבמנועים ישרים הצילינדרים מחוברים לסטטור (לחלק שאינו מסתובב) ואינם נעים ולכן, כאמור, נוצר צורך בחיבור הטלטל של כל בוכנה לגל ארכובה, כדי להמיר את התנועה הקווית של ראש הבוכנה לכדי תנועה סיבובית של הרוטור.
לעומתם, ישנם מנועים סיבוביים רבים המקבלים את כוחם ללא בוכנות כלל, אלא באמצעות כניסת גז או נוזל אל תאים בעלי צורה אופיינית המניעה את הרוטור - חלקו הנע של המנוע - בכיוון הרצוי. רוב המנועים ההידראוליים והפנאומטיים פועלים באופן זה, אך ישנם גם מנועי בעירה פנימית, המנצלים את המבנה הזה: לאחר כניסת הדלק אל התאים, הוא מוצת ומניע את הרוטור בכוח אנרגיית הבעירה (בדרך כלל דרך לחץ הגז המתרחב במהירות). מנוע ונקל הוא מנוע מסוג זה.
היסטוריה

בשנת 1888 בנה פליקס מילט אופנוע עם מנוע סיבובי בן 5 בוכנות, והיה הראשון שרשם פטנט על כך.
מנועים סיבוביים שבהם הבוכנות הסתובבו סביב ציר ההינע, שימשו באופן נרחב בהנעת המטוסים הראשונים והצפלינים לפני מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה. מעט מנועים מסוג זה שימשו גם במכוניות ובאופנועים. המצאות שונות נרשמו בעניין אך אף המצאה לא הציגה שינוי מהותי במבנה ההנדסי הבסיסי של המנוע.
ב-1901 מכרה חברת אדמס פרוול בארצות הברית מנועים סיבוביים בן 3 ו 5 בוכנות למכוניות. מנוע זה פותח על ידי הממציא האמריקני אמיל ברלינר. משערים שמנוע נום פותח על בסיס המצאה זו.
מנוע נום פותח בידי שלושה אחים צרפתים: לואי, לורן ואגוסטין סגווי. הם היו נכדים של ממציא גשר המיתרים הצרפתי המפורסם, מארק סגווי, ומצד האם נכדים של ז'וזף מונגולפייה, ממציא הכדור הפורח (באוויר החם). בשנת 1906 החל פיתוח מנוע הנום, עם רכישת הזכויות למנוע סיבובי חד-בוכנתי בידי בכור האחים לואי, מיצרן הקטרים והמכוניות הגרמני מוטורנפבריק אוברורסל - החברה שהפכה מאוחר יותר לב.מ.וו. המנוע הומצא על ידי המהנדס הראשי של החברה ווילי ז"ק, והוא שנתן לו את שמו.
המנוע הוצג ב 1909 כמנוע תעופתי מקורר, בשם המסחרי "אומגה" והיה בעל 7 בוכנות שהפיקו 50 כוחות סוס במשקל כולל של 75 ק"ג בלבד, מה שהעניק לו יחס מצוין של כח למשקל.
משנת 1921 והלאה ירדה קרנו של מנוע זה, בעיקר בגלל חסרונות בהעברת הכוח לתנע סיבובי, המוגבלת בתקרה לפי חישוב הנדסי.
מנוע ונקל פותח על ידי המהנדס פליקס ונקל, בחברה הגרמנית NSU, החל משנת 1951 אחרי ששוחרר ממאסר בעקבות פעילותו בפיתוח צבאי עבור הלופטוואפה, של מנועי מטוסים, ולאחר שהותר לו לשוב ולעבוד בתחום. המנוע הוצג בציבור לראשונה בשנת 1957.
בשנת 1994 הומצא מנוע סיבובי פשוט ביותר, הפועל בלחץ אוויר והבנוי משני רכיבים קשיחים בלבד. מנוע זה פועל באמצעות תנועה של מערכת גלגלים בסיבוב המרחיק ומקרב אותם, אך ללא סיבוב הגלגל עצמו. התברר שמנוע זה יעיל ביותר לדחיסת אוויר, אך לא נמצאה דרך לנצלו להפקת כח.
בשנת 2005, החלה לשווק חברה אוסטרלית בשם EngineAir מנוע אוויר סיבובי יעיל חדש, להנעת כלי רכב.
הערות שוליים

↑  מדחס אקסצנטרי
↑  מנוע אוויר סיבובי חדש של ממציא אוסטרלי, להנעת כלי רכב (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530389405171  BnF: cb13197006c (data)  GND: 4605242-2  LCCN: sh98003343
מיכל פרץ

| --- | --- |

 לידה:  2 בספטמבר 1976 (בת 48) ז' באלול ה'תשל"ו שיכון בבלי, תל אביב
 סוגה מועדפת:  תיאטרון נשי
 מדינה:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1998
 עיסוק:  סופרת
 מקום לימודים:  מכללת אמונה 
  מיכל פרץ, ברשת החברתית פייסבוק
 
מיכל פרץ (נולדה ב-ז' באלול ה'תשל"ו, 2 בספטמבר 1976) היא שחקנית, במאית, סופרת ויוצרת ישראלית. מנחת סדנאות כתיבה ותיאטרון.
נשואה ואם לשבעה, מתגוררת בירושלים.
ביוגרפיה

נולדה בשיכון בבלי בתל אביב. אביה ד"ר יוסי הדר היה מחזאי, ופסיכיאטר ממייסדי נט"ל. אמה טניה הדר הייתה משוררת. כאשר הייתה בת ארבע, התגרשו הוריה בעקבות החזרה בתשובה של אמה טניה. בגיל תשע עברה עם אמה למבשרת ציון.
למדה בבית הספר נעם בנות ואולפנת צביה בירושלים. בשנת תשמ"ט הייתה כתבת צעירה בעיתון "אותיות", אותו ערך אורי אורבך. בשנות התיכון התנדבה בבית חולים אלי"ן. בעקבות התנדבות זו את השירות הלאומי עשתה בתחומי החינוך והרווחה בקריית ארבע.
ביוגרפיה > תיאטרון

בין השנים 1995–1998 למדה לימודי הוראה במגמת תיאטרון במחזור הראשון של מגמה זו במכללת אמונה. כבר במהלך הלימודים העלתה הצגות לילדים לצד חברתה ללימודים נטע רוטנר. בהמשך הקימה את "תיאטרון הדרים" לילדים, על שם אביה. היא העלתה בתיאטרון 8 הצגות ילדים - הראשונה מהן היא "אני לא מפחד מכלום, כמעט", והצגה אחת לנשים בשם "על הבקבוק והלוק". התיאטרון פעל במשך כחמש שנים. לאחר מכן החלה לעבור אל מאחורי הקלעים ועסקה בכתיבה ובימוי.
בשנת 2011 כתבה ביימה והפיקה את ההצגה "חלומה של כל אישה" בתיאטרון שחנשים של נטע רוטנר. זוהי הצגה קומית-דרמטית העוסקת במעגל חייה של האישה, הלבטים, החלומות והכמיהה לחופש.
בשנת 2012 החלה ללמוד בתיאטרון פלייבק, ומשנת 2015 גם מציגה בתיאטרון הפלייבק "מלמלה".
בשנת 2014 נפטרה אמה, ובעקבות פטירתה כתבה את ההצגה "קערות של אהבה" בבימויה של נטע רוטנר. זהו מופע מוזיקלי המציג את סיפורה האישי, בו שזורים שיריה של אמה המשוררת בביצוע הזמרת ליאת יצחקי. המופע עוסק בקשר בין אם לבתה.
ב-2016 העלתה את המופע "ארבעים לשם שינוי" (לאחר כשנה שונה שם המופע ל"מחשבת מסלול מחדש"), העוסק בסיטואציות יומיומיות מחיי אישה. את הייעוץ האמנותי למופע עשתה צופיה לקס.
שיחקה גם בפרסומות: ב-2017 שיחקה בפרסומת לאולפנת בני עקיבא "שירת הים", שיחקה בסרטון "דבר אליה בפרחים" של הארגונים "דיבור טוב" ו"זהות", וגילמה את יהודית בפרסומת לעמותת מקימי.
במהלך השנים עסקה גם בהוראת דרמה במסגרות חינוכיות שונות כגון גני ילדים, בתי ספר ואולפנות.
ביוגרפיה > כתיבה

כתבה טורים ב-ynet הורים, מקור ראשון ובאותיות לילדים. בין השנים 2016–2019 כתבה טור אישי במגזין "פנימה".
ביוגרפיה > כתיבה > הסודות של שירי

ב-2018 יצא לאור ספרה הראשון לילדים ונוער "הסודות של שירי" המבוסס על סיפור ילדותה. הספר מספר את סיפורה של שירי הגדלה אצל הוריה הגרושים בשני בתים: אמא חוזרת בתשובה ואב חילוני. את הספר אייר שלומי צ'רקה. הספר יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בעקבות הספר מעלה מיכל הרצגה (שילוב של הרצאה-הצגה) לילדים העוסקת בחוויית כתיבת היומן האישי בילדותה, כיצד סיפור וספר נולדים, קבלת השונה, ודרכים להגשמת חלומות.
ביוגרפיה > כתיבה > בשבילי תמיד תישארי רותי

מאז שהייתה בכיתה ז' מיכל חברה של רות פוגל. הן למדו ביחד, ובמשך תקופה גם גרו אחת ליד השנייה בכרמי צור. ב-2018 יצא לאור ספרה "בשבילי תמיד תישארי רותי" בהוצאת דברי שיר המגולל את סיפור החברות בין רותי פוגל לבין מיכל, ואת ההתמודדות של המעגל השני של השכול.
מיכל מעבירה הרצאות באולפנות ולמבוגרים בעקבות הספר על דמותה של רותי פוגל.
חיים אישיים

בעלה, יששכר, מנהל חנות לתשמישי קדושה בשילה. הם התגוררו בכרמי צור, בקריית ארבע ובירושלים, ומאז 2006 הם גרים בשבות רחל.
הערות שוליים

↑  אורנית עצר, מופע לנשים: חלומה של כל אישה, באתר ערוץ 7, 7 בפברואר 2011
↑   תיאטרון פלייבק מלמלה, ברשת החברתית פייסבוק
↑  אורנית עצר, פלייבק מלמלה – מופע מיוחד עם חוויה, באתר ערוץ 7, 3 במרץ 2015
↑   קערות של אהבה, ברשת החברתית פייסבוק
↑   40 לשם שינוי, ברשת החברתית פייסבוק
↑   מחשבת מסלול מחדש- הצגת יחיד מאת מיכל פרץ, סרטון  באתר יוטיוב
↑   טעימה מאחורי הקלעים של הצגת היחיד "מחשבת מסלול מחדש" של מיכל פרץ, סרטון  באתר יוטיוב
↑   אולפנת שירת הים - זה לא בשבילך, סרטון  באתר יוטיוב
↑   דבר אליה בפרחים, סרטון  באתר יוטיוב
↑   אתר האינטרנט הרשמי של דיבור טוב - מיזם חברתי השואף לשנות את תרבות השיח בישראל
↑   אתר האינטרנט הרשמי של זהות - איגוד המרכזים לזהות יהודית
↑   את המשפחות הפונות למקימי - לא תראו מבקשות תרומה..., סרטון  באתר יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007357473505171  LCCN: no2018173356  VIAF: 36152501063610680219   WorldCat (עם VIAF): 36152501063610680219 
עטיפות הספרים
מכרות צולפריין

מכרה הפחם צולפריין ב-1949
בית הדוודים לשעבר של פיר 12 בסגנון הבאוהאוס האופייני עם קורות פלדה אדומות. כיום שוכן בו מוזיאון העיצוב Red Dot
מפעל ייצור הקוק
23 בדצמבר 1986: יום העבודה האחרון
דרגנוע למפעל לשטיפת פחם לשעבר
המתחם התעשייתי מכרות הפחם צולפריין (בגרמנית: Zeche Zollverein) הוא אתר תעשייה גדול לשעבר בעיר אסן, במדינת נורדריין-וסטפאליה בצפון-מערב גרמניה. הוא הוכרז אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו ב-14 בדצמבר 2001, והוא אחד מנקודות העוגן של המסלול האירופי למורשת תעשייתית (אנ').
מכרה הפחם הראשון במקום זה הוקם בשנת 1847, ופעילות הכרייה בו התקיימה בין 1851 ל-23 בדצמבר 1986. במשך עשרות שנים, החל מסוף שנות החמישים של המאה ה-20, דורגו שני חלקי האתר, מכרה הפחם צולפריין ומפעל ייצור הקוק צולפריין (Kokerei Zollverein, הוקם בשנים 1957–1961, נסגר ב-30 ביוני 1993), בין הגדולים מסוגם באירופה. פיר 12, שנבנה בסגנון האובייקטיביות החדשה (אנ'), נפתח בשנת 1932 ונחשב ליצירת מופת אדריכלית וטכנית, וזכה למוניטין של "מכרה הפחם היפה בעולם".
היסטוריה > 1847–1890

מכרה הפחם צולפריין הוקם על ידי התעשיין יליד דיסבורג פרנץ הניאל (Franz Haniel‏; 1779–1868), שהיה זקוק לקוק לייצור פלדה. קידוחי ניסוי באזור קטרנברג (Katernberg) גילו מרבץ עשיר מאוד של פחם. בשנת 1847 הקים הניאל חברה שאותה כינה בשם "איגוד מקצועי לכרייה צולפריין" (Bergrechtliche Gewerkschaft Zollverein). בפרוסיה היה חוק כרייה (Bergrecht) לעידוד ניצול משאבי הטבע. החוק קרא ליצור סוג מיוחד של חברה, המוגדרת "איגוד עובדים" (Gewerkschaft), שהייתה בפועל חברה קפיטליסטית. הניאל קרא לחברה על שם איחוד המכס הגרמני (Deutscher Zollverein), שהוקם בשנת 1834. הניאל חילק את מניות החברה החדשה בין בני משפחתו לבין בעלי הקרקע שעליה יוקם המכרה העתידי.
חפירת פיר 1 החלה ב-18 בפברואר 1847, כאשר שכבת הפחם הראשונה התגלתה בעומק של 130 מטר. פעילויות הכרייה הראשונות החלו בשנת 1851. פיר 2, שנחפר במקביל לפיר 1, נפתח בשנת 1852. על שני הפירים היו מגדלי אבן זהים מבחינה חזותית והם חלקו בית מכונות. תפיסה זו אומצה על ידי מכרות פחם עם פירים תאומים רבים מאוחרים יותר.
החל משנת 1857 שימשו ערמות של פחם עץ לייצור קוק. בשנת 1866 הוחלפו ערמות אלה בתנורי קוק ובמכונות מודרניות לאותה תקופה.
בשנת 1880, התחילה חפירת פיר נוסף, פיר 3, בשונבק (Schonnebeck) השכנה. בפיר הייתה מסגרת פלדה שתמכה במגדל שמעל לפיר, והוא החל לפעול בשנת 1883. ב-1890 כבר השיגו שלושת הפירים תפוקה של מיליון טון, מה שהפך את זולפריין ליצרן הגדול ביותר מכל המכרות בגרמניה.
היסטוריה > 1890–1914

מאחר שתעשיות הפחם, הברזל והפלדה בחבל הרוהר שגשגו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, המכרה הורחב משמעותית.
בשנים 1891–1896 נחפרו פירים 4 ו-5 בקצה הסלר (Heßler, כיום פרבר של גלזנקירכן). לכל אחד מהם היו מעליות מיוחדות להפקת פחם, ולהובלת כורים, והיו להם תעלות אוורור. פיר נוסף, מספר 6, נפתח בשנת 1897.
עד שנת 1897 סבלו מכרות צולפריין במשך זמן רב מתאונות כרייה רבות עקב התפוצצויות של ריכוזים של גזים דליקים שנבעו מבעיות של חוסר אוורור. כדי לפתור בעיות אלה נפתחו פירים נוספים לאוורור בלבד, קרוב לפירי הכרייה הקיימים: בשנת 1899 נפתח פיר 7 ליד פיר 3, בשנת 1900 נפתח פיר 8 ליד פירים 1 ו-2, ובשנת 1905 נפתח פיר 9 ליד פיר 6.
שנים של שיפוץ מתמשך והרחבה נוספת בעקבותיו. לאחר בניית פירי האוורור 7, 8 ו-9 שופצו הפירים 1 ו-2 הישנים, ומפעלי הפקת הקוק שלהם, ואחד ממגדלי התאומים שלהם פורק והוחלף על ידי מסגרת פלדה מודרנית. בשנת 1914 נפתח פיר 10 ומפעל קוק חדש צמוד אליו, ופיר 9 הוסב מפיר אוורור לפיר כרייה.
ערב מלחמת העולם הראשונה עלתה תפוקת צולפריין לכ-2.5 מיליון טון בשנה.
היסטוריה > 1918–1932

בשנת 1920 החלה משפחת הניאל, שהייתה עד אז הבעלים של צולפריין, לשתף פעולה עם חברת Phönix AG, חברת כרייה שעקב כך קיבלה על עצמה את ניהול האתר. תחת הנהלתה של חברת פניקס עברו כמה מהפירים שוב מודרניזציה, ופיר 11 נפתח בשנת 1927. כשפניקס התמזגה עם חברת "איחוד בתי החרושת לפלדה" (Vereinigte Stahlwerke) בשנת 1926, עברו מכרות צולפריין לשליטת חברת Gelsenkirchener Bergwerks-AG (חברת המכרות של גלזנקירכן) בראשי תיבות GBAG, שהחלה לסגור את מרבית מפעלי ייצור הקוק שכעת היו מיושנים.
היסטוריה > פיר 12

בשנת 1928 החליטה חברת GBAG לבניית פיר חדש לחלוטין, מספר 12, שתוכנן כמתקן כרייה מרכזי. כאשר הפיר נפתח בשנת 1932, הוא הפיק ביום עד 12,000 טון, שווה ערך לסך כול התפוקה של ארבעת המתקנים הקיימים האחרים עם 11 פירים.
"שכט אלברט פוגלר" (Schacht Albert Vögler), כפי שהפיר המודרני ביותר נקרא, על שם אלברט פוגלר (אנ'), מנכ"ל חברת GBAG, תוכנן על ידי האדריכלים פריץ שופ (Fritz Schupp) ומרטין קרמר (Martin Kremmer) וזכה במהרה לתשומת לב עקב התכנון הפשוט והפונקציונלי של הבאוהאוס עם מבנים שהיו באופן עקרוני קובייתיים ועשויים מבטון מזוין ומסבכי פלדה.
המגדל שמעל לפיר לא רק שהפך בשנים הבאות לאבטיפוס של מתקני כרייה מרכזיים רבים מאוחר יותר, אלא גם הפך לסמל של התעשייה הכבדה הגרמנית.
אף על פי שסמל זה אולי נשכח אט אט כאשר התעשייה הכבדה הגרמנית החלה להידרדר במחצית השנייה של המאה ה-20, היה זה פיר זה, ובעיקר המגדל מעליו האופייני לו שהפך לסמל לשינוי המבני של חבל הרוהר.
היסטוריה > 1932–1968

בשנת 1937 העסיקו מכרות צולפריין 6,900 עובדים, והפיקו 3.6 מיליון טון, שרובם הגיעו מפיר 12 החדש. הפירים האחרים לא היו נסגרו לגמרי, וחלקם, כמו פיר 6, אפילו קיבלו מגדלים חדשים (אם כי בהשוואה לפיר 12 הם היו נחותים בהרבה). בשטח מפעל ייצור הקוק הישן של פירים 1, 2 ו-8 נפתח מתקן קטן של 54 תנורים חדשים בהספק שנתי של 200,000 טון קוק.
מכרות צולפריין שרדו את מלחמת העולם השנייה עם נזק קל בלבד, ובשנת 1953 שוב היו בראש כל המכרות הגרמניים עם תפוקה של 2.4 מיליון טון. בשנת 1958 הוחלף פיר 1 בבניין חדש לחלוטין; השיפוץ המלא של מתקני הפירים 2/8/11 תוכנן שוב על ידי פריץ שופ משנת 1960 ועד 1964. עם זאת, שיפוצים אלה היו נמשכו רק עד שנת 1967, אז נסגרו 11 פירים ונותר רק פיר 12 היחיד שנשאר פתוח.
פיר 12 הפך לפיכך לספק העיקרי של מפעל הקוק המרכזי החדש משנת 1961 עם 192 התנורים שלו, שתוכנן שוב על ידי פריץ שופ. לאחר התרחבות בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, הוצב צולפריין בין מפעלי הקוק היצרניים ביותר בעולם עם כ-1,000 עובדים ותפוקה של עד 8,600 טון קוק ביום מה שנקרא "הצד האפל". הצד הלבן של המפעל ייצר מוצרי לוואי כמו אמוניה, בנזן גולמי וזפת גולמית.
בשנת 1968 הועברו מכרות צולפריין לשליטת "חברת הפחם של הרוהר" (Ruhrkohle AG) בראשי תיבות RAG, חברת הכרייה הגדולה ביותר בגרמניה.
היסטוריה > 1968–1993

RAG החלה במיכון ובמיזוג נוסף של פעילויות הכרייה. בשנת 1974 הצטרפו מכרות צולפריין ל"איחוד המכרות" (Verbundbergwerk) עם מכרות פחם סמוכות של בוניפציוס (Bonifacius) והולנד (Holland) בקריי (Kray) ובגלזנקירכן, בהתאמה. בשנת 1982, גם מכרה הפחם נורדשטרן (Nordstern) בגלזנקירכן הצטרף לאותו איחוד.
שכבת הפחם של Flöz Sonnenschein בצפון שטח מכרות צולפריין הייתה השכבה האחרונה בה התרחשו פעילויות הכרייה בשטח צולפריין, החל משנת 1980. תפוקת המכרות המאוחדים נורדשטרן-צולפריין השנתית הייתה כ-3.2 מיליון טון, אך זה לא הספיק על מנת שהמכרות יהיו רווחיים, והוחלט על סגירה מוחלטת של אתר צולפריין ב-1983.
כשנסגר, היה אתר צולפריין מכרה הפחם הפעיל האחרון שנותר באסן. בעוד שמפעל הקוק נותר פתוח עד 30 ביוני 1993, פעילות הכרייה בפיר 12 הופסקה ב-23 בדצמבר 1986. אף על פי שהוא הפיר המרכזי של אתר מורשת התרבות, לא ניתן לבקר בפיר 12 מכיוון שהוא ממשיך לנקז מים עבור מרכז חבל הרוהר יחד עם פיר 2.
היסטוריה > הגדרה כמונומנט

כמו רוב אתרי התעשיות הכבדות שנסגרו, היה צפוי שצולפריין יעבור תקופה של התנוונות. באופן מפתיע, קנתה מדינת נורדריין-וסטפאליה את שטח מכרות הפחם מה-RAG מיד לאחר סגירתו בסוף 1986, והכריזה על פיר 12 כאתר מורשת. הכרזה זו כללה בחובה התחייבות לשמור על האתר במצבו המקורי ולמזער את השפעות הבליה. בשנת 1989 הקימו המדינה והעיר אסן את ארגון "ביתן פיר 12 של צולפריין" (Bauhütte Zollverein Schacht XII) שאמור היה לדאוג לאתר ואשר הוחלף על ידי "קרן צולפריין" (Stiftung Zollverein) בשנת 1998.
לאחר סגירתו בשנת 1993, תוכנן מפעל הקוק להימכר לסין. המשא ומתן נכשל ובהמשך הייתה סכנה שייהרס. עם זאת, פרויקט אחר של מדינת נורדריין-וסטפאליה הציב את מכרה הפחם ברשימה של אתרי מרכזי כנסים עתידיים וכתוצאה מכך בוצעו שינויים קטנים ראשונים, ומפעל הקוק הפך גם הוא לאתר מורשת רשמי בשנת 2000.
במפגש ב-25 בדצמבר 2001 הכריז ארגון החינוך, המדע והתרבות של האו"ם (אונסק"ו) הן על אתרי הפירים 12 ו-1/2 והן על מפעל הקוק כאתר מורשת עולמית.
מוזיאון הרוהר

מוזיאון הרוהר השוכן במבנה שטיפת הפחם לשעבר, חלק ממפעל הקוק שנסגר, ושנמצא באתר המורשת העולמי צולפריין של אונסק"ו, הוא המוזיאון האזורי של חבל הרוהר. בתערוכת הקבע שלו מציג מוזיאון הרוהר באמצעות למעלה מ-6,000 מוצגים, את ההיסטוריה המרתקת של אחד מאזורי התעשייה הגדולים בעולם, החל מהיווצרות הפחם לפני 300 מיליון שנה ועד לשינוי המבני הנוכחי לעבר מטרופולין הרוהר. במוזיאון הרוהר אוספים נרחבים בנושא גאולוגיה, ארכאולוגיה, היסטוריה תעשייתית וחברתית וכן צילומי חבל רוהר. בנוסף לתערוכת הקבע שלו, מציג מוזיאון רוהר באופן קבוע תערוכות מיוחדות ומציע תוכנית מגוונת עם סדנאות, סיורים מודרכים, טיולים, הרצאות, ערבי סרטים, מכשירי מדריך קולי, ותיקים של המוזיאון למשפחות.
אזכורים בתרבות

צולפריין הוא אחד האתרים המשמשים רקע לרומן זוכה פרס פוליצר לשנת 2014 "כל האור שאיננו רואים" מאת אנתוני דואר (תורגם לעברית על ידי שאול לוין ויצא לאור בהוצאת מודן).
צולפריין הופיע כ"פלא עולם" במשחק הווידאו Civilization VI, כמייצג את חבל הרוהר.
הערות שוליים

↑  Zollverein Coal Mine Industrial Complex in Essen – UNESCO
↑  Was bisher geschah
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1042643911  SUDOC: 070353727  VIAF: 148566708   WorldCat (עם VIAF): 148566708
מנוע מולקולרי

מולקולת ATP - חומר הדלק של רבים מהמנועים המולקולריים.
מנוע מולקולרי הוא מכונה אשר תפקידה להתמיר סוגי אנרגיה שונים לעבודה מכנית ואשר ממדיה נמדדים בקנה מידה ננומטרי. גודל המנוע המולקולרי כגודל מולקולות בודדות ומכאן שמו.
מקור

המנוע המולקולרי המלאכותי מתבסס לרוב על מנגנונים דומים המצויים בטבע. מכונות מולקולריות טבעיות הן, לרוב אנזימים והן מצויות בכל תא.
האנזים מבצע פעולות שונות בתא, החל משכפול מידע גנטי הקיים בתא וכן ביצוע תהליכים מטבוליים להפקת אנרגיה. ישנם אנזימים, כגון אקטין, המפיקים עבודה מכנית מאנרגיה האצורה בקשר כימי. אנזימים אלה הם מנועים מולקולריים טבעיים ווריאציות עליהם יוצרות מנועים מולקולריים מלאכותיים.
סוגי המנועים המולקולריים ועקרון פעולתם

בטבע, קיימים מגוון מנועים מולקולריים, אשר נחלקים לשתי קטגוריות:
מנועים סיבוביים: מתמירים אנרגיה לתנועה סיבובית, כדוגמה מנועים להנעת חיידקים בתוך הזורם באמצעות "מדחף" המבצע תנועת ספין.
עקרון הפעולה של מספר מנועים מסוג זה מתבסס על הזרמת פרוטונים כנגד גלגל, והתמרת האנרגיה הקינטית הנוצרת לטובת יצירת מולקולות ATP (מולקולות עתירות אנרגיה אשר משמשות להנעת מכונות מולקולריות), לאחר מכן המנוע מבצע את הפעולה ההפוכה, קרי- פירוק מולקולות ה-ATP, ובכך גורם לסיבוב הגלגל בכיוון ההפוך, באופן זה המנוע המולקולרי מבצע עבודה הן בעזרת זרימת הפרוטונים והן בעזרת פירוק מולקולות ה-ATP.
מנועים קווים: מנועים הנעזרים לרוב במסילות ומשמשים להעברת חומרים שונים בחלל התא.
לעיתים, בתור מסילות נעשה שימוש בשלד התא ואף בסיבי ה-DNA.
דוגמה למנוע קווי מסוג זה היא מנועי הפולימראזות, אשר נעים על גבי מסילות DNA לשם שכפול רצף ה-DNA.
דוגמה אחרת למנוע קווי היא עקרון פעולת הקינזין, אשר לרוב נע על גבי מסילות העשויות מיקרו-טובלים (סיבים מיקרוניים המתחים בין מרכז התא אל ממברנת התא), לקינזין שני"ראשים" אשר מצויים בקצה "גבעול" המחובר אליו, תנועת הקינזין מתבצעת על ידי "הליכה" של ראשי הקינזין, זה לאחר זה, לאורך הסיבים.
בכך משמש הקנזין משמש להנעת חומרים ומטענים בתוך חלל התא.
שימושים עתידיים

למנועים המולקולרים קיימים מגוון שימושים פוטנציאלים בתחומים רבים, החל בתחום האנרגיה, וכלה בתחום הרפואה, למשל:
שימוש במקורות כח ביוכימיים- מנועים אשר יוצרים עבודה מכנית באמצעות דלק ביוכימי כדוגמת מולקולות ATP.
קירור ננו רכיבים- סיבסוב ננו-מדחפים באמצעות מנועים מולקולריים סיבוביים, אשר ישמשו להסעת חום מרכיבי אלקטרוניקה זעירים.
משאבות בקנה מידה ננומטרי- אשר ישמשו לשינוע חומרים במערכות בקנה מידה ננומטרי.
הנעה- סיבסוב ננו-מדחפים באמצעות מנועים מולקולריים סיבוביים, אשר ישמשו להנעת מערכות בקנה מידה ננומטרי בתוך הזורם.
לקריאה נוספת

נגה לבנת, רועי צזנה, "ננו מן הטבע", גליליאו 118, 2008
איתי בן פורת, "מנועים מולקולריים", גליליאו 23, 1997
מנוע מולקולרי קווי
מצורבו

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  לגונת ונציה 
 קואורדינטות:  45°29′14″N 12°24′36″E﻿ / ﻿45.4873°N 12.41007°E﻿ / 45.4873; 12.41007
 שטח:  0.227 קילומטר רבוע
 אורך:  0.945 קילומטר
 רוחב:  0.320 קילומטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  איטליה 
 אוכלוסייה:  316
 אזור זמן:  UTC+1
  (למפת ונטו מוגדלת) ונציה ורונה פדובה ויצ'נצה טרוויזו רוביגו קיוג'ה אוסטריה פריולי-ונציה ג'וליה  אמיליה-רומאניה לומברדיה טרנטינו אלטו אדיג'ה  הים האדריאטי מצורבו(למפת ונטו רגילה) ונציה ורונה פדובה ויצ'נצה טרוויזו רוביגו קיוג'ה אוסטריה פריולי-ונציה ג'וליה  אמיליה-רומאניה לומברדיה טרנטינו אלטו אדיג'ה  הים האדריאטי מצורבו
 
בתים צבעוניים, בדומה לבתי בוראנו.
מצורבו (באיטלקית: Mazzorbo) הוא אי בצפון לגונת ונציה. האי מקושר לאי בוראנו באמצעות גשר.
גאוגרפיה

בעבר היה האי אזור מגורים ומסחר צפוף. כיום מספר המתגוררים באי מועט, ומרביתו של האי מכוסה שטחים חקלאיים - בעיקר כרמים ופרדסים. בתי האי נמוכים (דו קומתיים או חד קומתיים) ומזכירים בצבעוניותם את בתי האי בוראנו הסמוך. שכונה חדשה שנבנתה בשנת 1979 בתכנונו של ג'יאנקארלו דה קארלו דומה אף היא לבתים הצבעוניים של האי בוראנו.
באי ממוקמת כנסיית סנטה קתרינה מהמאה ה-14.
האי מקושר בוואפורטו (אוטובוס מים) לעיר ונציה.
מוזיאון הטבע (ברלין)

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון מדע
 כתובת:  מִיטֶה 
 מיקום:  מיטה 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1810
 תאריך פתיחה רשמי:  2 בדצמבר 1889 
 קואורדינטות:  52°31′49″N 13°22′45″E﻿ / ﻿52.5302°N 13.3792°E﻿ / 52.5302; 13.3792
 אתר רשמי
  (למפת ברלין מוגדלת) מוזיאון הטבע(למפת ברלין רגילה) מוזיאון הטבע
 
מוזיאון הטבע (בגרמנית: Museum für Naturkunde) המכונה גם Naturkundemuseum או מוזיאון הומבולדט (Humboldt Museum) הוא אחד ממוזאוני המדע והביולוגיה החשובים בעולם, העוסק בזואולוגיה, פלאונטולוגיה ומינרלוגיה הממוקם בברלין בירת גרמניה. במוזיאון למעלה מ-25 מיליון מוצגים, ובהם 10,000 זני בעלי חיים. המוזיאון ידוע בתצוגת שלד הדינוזאור העומד הגדול בעולם (שלד של ג'ירפטיטאן), ושרידי הציפור הקדומה ביותר שנתגלתה (הארכאופטריקס). קרוי על שם אחד מגדולי חוקרי הטבע ומגלי הארצות בתבל, תושב פרוסיה, אלכסנדר פון הומבולדט.
היסטוריה

המוזיאון הוא הגדול במוזיאוני ההיסטוריה של הטבע בגרמניה, והוא מנוהל על ידי אוניברסיטת הומבולדט. המוזיאון נוסד למעשה בשנת 1810 מצירוף אוספים בפלאונטולוגיה, מינרלוגיה וזואולוגיה. אוסף המינרלים של המוזיאון מקורו באוסף האקדמיה הפרוסית משנת 1700. אוספי המינרלוגיה הורחבו על ידי האקדמיה לכרייה של ברלין שהוקמה בשנת 1810 ורכשה את אוספים נוספים בשנת 1814. בשנת 1886 בשל גודלם של האוספים הוחלט על הקמת מבנה חדש להצגתם, וזה נפתח בשנת 1889. דירקטור המוזיאון החדש קארל מביוס הפריד בין האוספים המוצגים לציבור (ובהם מיטב המוצגים) לבין אוספי המחקר הנרחבים שנותרו בארכיבים ושימשו למחקר בלבד. בעקבות החלטה זו, ובשל הצלחתו, הנוהג נפוץ במוזיאונים לטבע ברחבי העולם.
אוספי הזואולוגיה נאספו על ידי משלחות גרמניות בראשית המאה ה-20. בשל גודלם של האוספים למטה מ-0.3% מהם מוצגים לקהל.
מוצגי המוזיאון ומבנהו ניזוקו במהלך הפצצות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, והאגף המזרחי נהרס כליל. שיקום אגף זה נדחה עד לעשור הראשון של המאה ה-21, והאגף נפתח בחלקו לציבור ב-2011.
בשנת 1993, בעקבות איחוד גרמניה, המוזיאון עבר רה-ארגון וחולק לשלוש מחלוקת: מינרלוגיה, זואולוגיה ופלאונטולוגיה.
אוספי המוזיאון > חסרי חוליות מאובנות

אוסף זה מכיל מוצגים שונים ומגוונים המתעסקים ביצורי ים מאובנים מכל העולם, כשהוא כולל בתוכו אוסף חשוב נוסף של עקבות מאובנות של בעלי חיים. במהלך שנות איסוף מוצגי המוזיאון, אנשים ידועים כמו ארנסט פרידריך פון שלוטהיים (Ernst Friedrich von Schlotheim), כריסטיאן ג. ארנברג (Christian G. Ehrenberg) ולאופולד פון בוך (Leopold von Buch). הוא כולל בתוכו גם אוסף ענבר רחב, בו נמצא הענבר הגדול בעולם.
אוספי המוזיאון > חסרי חוליות

אוסף זה הוא עצום בגודלו (מכיל כ-25 מיליון מוצגים), ונמצא גם הוא בשטח המוזיאון כש-60% מהאוסף מהווים האוספים האנטומולוגיים (העוסקים במגוון סוגי חרקים) בעלי 15 מיליון המוצגים.
אוספי המוזיאון > חולייתנים אחרונים

באוסף החולייתנים האחרונים מצויים בעלי חיים שנכחדו מן העולם בנוסף לאלו שעדיין קיימים גם היום בטבע. האוסף הוקם עוד במאה ה-18, ומכיל היסטוריה ארוכת שנים כאחד מאוספי הדגל של הממלכה הפרוסית ומאוחר יותר של האימפריה הגרמנית בשליטת בית
ההוהנצולרן שהנהיגה מסעות מחקר מרובים, בעוד שהממלכה הפרוסית הקדם-אימפריילית אספה מוצגים אלו עלי ידי מסחר מרובה. האוסף מכיל סכום גדול במיוחד של מוצגים מאוספיהם הפרטיים של מדענים מרובים בהם אלכסנדר פון הומבלדט, כך שכיום כולם נכללים תחת אוסף מאוחד.
אוספי המוזיאון > חולייתנים מאובנים

אוסף עצום זה (וכנראה המפורסם ביותר מכל אוספי המוזיאון השונים), מכיל בעיקר שרידים של שיניים בנוסף לשלדים עצומים בגודלם שזכו פרסום עולמי העומדים על כ-1.2 מיליון פריטים. האוסף כולל את כמה משלדי הדינוזאורים החשובים בעולם, בהם שלד הג'ירפטיטאן המהווה את שלד הדינוזאור הגדול בעולם.