בלוסטוקינג
דמויות מרכזיות וכתבים

אליזבת מונטגיו (Elizabeth Montagu;‏ 1720 – 1800) -
נודעה כ"מלכת הבלוסטוקינג" והמנהיגה של הדור הראשון של הבלוסטוקינג. נולדה למשפחה מהאצולה הכפרית (gentry) ביורקשייר. סבה היה הספרן של קיימברידג', והוא העניק לה חינוך, שכלל לימוד שפות וקריאה נרחבת בספרות קלאסית. התחתנה עם אדוארד מונטגיו, נכדו של רוזן סנדוויץ' הראשון. ב-1744 מת בנם היחיד. בשנות ה-50 החלה לארח את מעגל הבלוסטוקינג בביתה שברחוב היל בלונדון. אחרי מות בעלה, ניהלה בהצלחה רבה את עסקי מכרות הפחם המשגשגים של המשפחה. ההון הרב שהרוויחה איפשר לה לעסוק בפילנתרופיה ולעודד יצירות אומנות וספרות, כולל אלה של נשים אחרות במעגל. ב-1760 כתבה בעילום שם שלושה דיאלוגים שנכללו ב"דיאלוגים של המתים" מאת ג'ורג' ליטלטון. ב-1769 פרסמה מונטגיו את "מסה על הכתבים והעילוי של שייקספיר", בה היא הגנה על שייקספיר באסרטיביות מפני הביקורת המזלזלת של וולטר. בתחילה פורסמה המסה בעילום שם, ולאחר שנחלה הצלחה רבה והודפסה במהדורה רביעית הוסיפה לה מונטגיו את שמה. המסה הפכה אותה לבעלת שם, והיא הוזמנה לסלונים בפריז כדי לדון עליה. דייוויד גריק כתב לכבודה פואמה, בה היא מתוארת כאמזונה ביקורתית ששוחטת את יריבה הצרפתי.
אליזבת ווסי (Elizabeth Vesey;‏ 1715 בערך – 1791) -

ווסי הייתה מעמודי התווך של דור הבלוסטוקינג הראשון. נולדה באירלנד. אביה היה תומאס ווסי, הבישוף של אוסורי. בעלה הראשון, ויליאם הנדקוק, היה חבר פרלמנט אירי. בעלה השני היה בן דודה אגמונדשם ווסי, בעל אדמות ופוליטיקאי. הייתה חברתה הטובה של מונטגיו וארחה בסלונה מפגשים של המעגל, שהצטיינו בהיעדר מבנה ובארגון כאוטי של המרחב. חברותיה למעגל כינו אותה The sylph - יעלת החן, יצור מיתולוגי נשי מעולם הפיות. לא פרסמה כתבים בימי חייה, אך שירים ומכתבים פרי עטה פורסמו ב-1926. התעניינה בארכיטקטורה, שירה ובלדות. אשת חברה, שבין חוג מכריה היו סמואל ג'ונסון, אדמונד ברק, דייוויד גריק, אדוארד גיבון, אדם סמית ועוד.
פרנסס בוסקוון (Frances Boscwen;‏ 1719 – 1805) -

בוסקוון הייתה אחת משלוש המארחות הבולטות של המעגל בדור הבלוסטוקינג הראשון. היא לא פרסמה בימי חייה, אך קיימה חליפת מכתבים ענפה, שבזכותה יצא לה שם של רעייה ואם של "איש האימפריה". בעלה היה אדמירל בצי המלכותי. שניים משלושת בניה נהרגו בצי.
אליזבת קרטר (Elizabeth Carter;‏ 1717 – 1806) -
קרטר הייתה המלומדת, המתרגמת והמחברת הפורה ביותר מדור הבלוסטוקינג הראשון (לצד שרה סקוט), ואחת המלומדות הבולטות בזמנה. היא נולדה בקנט. אביה היה איש כנסייה, והוא לימד אותה לטינית, יוונית ועברית. מאוחר יותר למדה גם צרפתית, גרמנית, איטלקית, פורטוגזית וערבית וקראה בנושאים כמו אסטרונומיה, גאוגרפיה עתיקה, היסטוריה ומוזיקה. אביה היה חבר של אדוארד קייב, עורך המגזין Gentleman's Magazine, ובגיל צעיר היא החלה לתרום למגזין בשם העט "אלייזה". קייב הכיר לה את סמואל ג'ונסון ופרסם חלק מעבודותיה. קרטר בחרה לא להתחתן, והיא נסמכה על הפטרונות של מונטגיו ואחרים לצורך עבודתה כמחברת ועל מנת שתוכל לבקר ללונדון ולתור ערים אחרות באירופה. החיבור שהקנה לה מעמד של מחברת מוכרת ומוערכת הוא התרגום הראשון לאנגלית של "השיחות של אפיקטטוס", ולאחר מכן של כל כתבי אפיקטטוס. היא כתבה גם פואמות ("Poems on Particular occasions") ותרגמה ביקורת בשני כרכים על "מסה על האדם" של אלכסנדר פופ ("Examination of Mr Pope's 'An Essay on Man'"). היא תרגמה ספר לימוד לנשים על הפילוסופיה של אייזק ניוטון מאת פרנצ'סקו אלגרוטי ("Sir Isaac Newton’s Philosophy Explain’d for the Use of the Ladies") ועבודות של ז'אן-פייר דה קרוסאז. הייתה מאמינה אדוקה והחזיקה בעמדות שמרניות יחסית.
שרה סקוט (Sarah Scott;‏ 1721 – 1795) -

סקוט הייתה האחות הצעירה של אליזבת מונטגיו, וכסופרת ומתרגמת הייתה מהבולטות שבאינטלקטואליות של הדור הראשון של מעגל הבלוסטוקינג. מרבית קשריה עם המעגל התקיימו בדרך של חליפת מכתבים ודרך אחותה. היא נולדה ביורקשייר למשפחה אמידה וגדולה בקנט. מהוריה קיבלה השכלה טובה, שכללה קריאה וכתיבה בצרפתית. אחרי מות אמה ועזיבת אחותה ללונדון, עברה לבאת', שם פגשה את בעלה לעתיד ג'ורג' לואיס סקוט, מתמטיקאי ומוזיקאי, חבר החברה המלכותית. החתן המיועד לא היה בעל אמצעים, מה שעיכב את החתונה, והיא פנתה לכתיבה ותרגום כדרך לסייע למצבם הפיננסי. הנובלה הראשונה שכתבה הייתה "ההיסטוריה של קורנליה" ("The History of Cornelia") שפורסמה ב-1750. באותה שנה בעלה המיועד קיבל משרה מנסיך ויילס, מה שאפשר להם להתחתן. מסיבות שאינן ידועות הם נפרדו שנה לאחר מכן. אחרי הפרידה מונטגיו תמכה בה פיננסית, אך היא הצליחה להתפרנס גם מכתיבה.
בשנת 1754 פרסמה תרגום מצרפתית של פייר אנטואן דה לה פלאס ("Agreeable Ugliness: or, The Triumph of the Graces"). היא כתבה ספרי היסטוריה, כגון "ההיסטוריה של גוסטבוס אריקסון משוודיה" (1760), ו"ההיסטוריה של מקלנבורג" (1762). ב-1762 היא פרסמה את הנובלה המפורסמת ביותר שלה, "תיאור של מילניום הול וסביבתו" ("A Description of Millenium Hall and the Country Adjacent"). מילניום הול מתואר בנובלה כאוטופיה נשית, אחוזה שבה נשים לומדות בבידוד מהחברה החיצונית, כל הרכוש בה שייך לנשים במשותף והן כולן בעלות עיסוקים שמסייעים להן לשפר את חייהם ואת השימוש בתבונתן. השכלה היא העיסוק העיקרי בשעות הפנאי. הנובלה נחשבת לפיתוח של הרעיונות הפמיניסטיים המוקדמים יותר של מרי אסטל. הנובלה זכתה להצלחה רבה ויצאה בארבע מהדורות. סקוט כתבה גם ספר המשך בשם "ההיסטוריה של סר ג'ורג' אליסון" (1765).
בשנת 1767 שכרה סקוט, יחד עם שלוש נשים נוספות, אחוזה בבקינגהאמשייר, במטרה להקים קומונה משותפת עמן, מעין מילניום הול גרסת המציאות. מונטגיו תרמה כספים לאחוזה, שהייתה אמורה לכלול בית ספר ושירותים לטובת האוכלוסייה הענייה באזור. קשיים פיננסים ומריבות בין המנהלות הכשילו לבסוף את המיזם.
קתרין מקולי (Catharine Macaulay;‏ 1731 – 1791) -
מקולי הייתה ההיסטוריונית הבולטת הראשונה באנגליה, פמיניסטית רפובליקנית, שטענה בעד זכותן של נשים לחינוך שוויוני והשפיעה בכתיבתה על השיח הרפובליקני הרדיקלי בבריטניה, צרפת וארצות הברית. היא הייתה בין הנשים הראשונות שקיבלו אישור להיכנס לחדר הקריאה במוזיאון הבריטי. אחד החידושים שהובילה בכתיבה היסטוריוגרפית הוא השימוש הרב במקורות ראשוניים. את השכלתה קיבלה מאביה, שהיה וויג בדעותיו. אחיה היה חבר הפרלמנט ג'ון סוברידג'. בגיל 35 בעלה נפטר והיא נאלצה לגדל את בתה, אז בת שש, לבדה. כעשור לאחר מכן עברה לבאת', שם התחזקו קשריה עם חברות הבלוסטוקינג מהדור הראשון. על אף שרוב חברות המעגל דחו את דעותיה הרדיקליות לזמנן, הן העריצו אותה כהיסטוריונית וחלקו לה כבוד. הן לא ראו בעין יפה את נישואיה השניים לוויליאם גראם, שהיה צעיר ממנה ב-26 שנים. מקולי תמכה בדרישה של המתיישבים באמריקה הצפונית לעצמאות. יחד עם גראם היא נסעה ב-1784 לארצות הברית ונפגשה עם הנשיא לעתיד ג'ורג' וושינגטון. עבודותיה כוללות היסטוריה של ממלכת אנגליה בזמן מלחמת האזרחים ובתקופת הרסטורציה בשמונה כרכים שפורסמו בשנים 1763–1783 ("The History of England from the Accession of James I to that of the Brunswick Line"), פמפלט פוליטי בו הגיבה על המחשבה המדינית של תומאס הובס ועוד. חיבורה מתקופת המהפכה הצרפתית, "מכתבים על החינוך, עם הבחנות על נושאים דתיים ומטאפיזיים" ("Letters on Education with Observations on Religions and Metaphysical Subjects") השפיע על המחשבה של מרי וולסטונקראפט.
הסטר צ'אפון (Hester Chapone;‏ 1727 – 1801) -

צ'אפון, מחברות הדור הראשון של הבלוסטוקינג, הייתה סופרת ומחברת מדריכים לנשים. היא נולדה בנורת'האמפטונשייר. אביה היה חוואי וג'נטלמן אמיד. היא קיבלה השכלה טובה יחסית לנשים באותה תקופה, שכללה לימוד צרפתית, איטלקית, לטינית, מוזיקה וציור. בגיל תשע היא כתבה, למורת הרוח של אמה, את הרומן הקצר הראשון שלה, "האהבות של אמורט ומליסה" ("The Loves of Amoret and Melissa"). בשנת 1750 פרסמה מספר מאמרים קצרים לשבועון The Rambler של סמואל ג'ונסון. באותה שנה החלה התכתבות עם סמיואל ריצ'רדסון, שזכתה לעניין רב מצד הציבור ועסקה בזכותן של נשים להפעיל את כוח השיפוט ולהתייעץ עם רגשותיהן כאשר מוצע להן שידוך. חלופת המכתבים הופצה בתקופתה, אך הודפסה באופן רשמי רק ב-1807. בניגוד לרצון של אביה היא התחתנה עם ג'ון צ'אפון, עורך דין ובנה של המחברת שרה צ'אפון. לאחר שהתאלמנה התקרבה למעגל הבלוסטוקינג, ובתמיכת מונטגיו פרסמה ב-1773 את המכתבים שכתבה לאחייניתה, בחיבור אפיסטולרי בשם "מכתבים על השיפור של השכל" ("Letters on the Improvement of the Mind"). זו הייתה העבודה המוערכת ביותר של צ'אפון, והיא זכתה לאהדת המלכה שארלוט, שחינכה את הנסיכה המלכותית לפיה.
מרי דלאני (Mary Delany;‏ 1700 – 1788) -
דלאני הייתה אמנית וסופרת שניהלה חליפת מכתבים רחבת היקף עם בני זמנה. היא הייתה מהדור הראשון של הבלוסטוקינג. היא הייתה משכילה יחסית לנשים בתקופה וקראה באיטלקית וצרפתית. הוריה היו מלוכנים וקרובים לחצר של המלכה אן. דודה ארגן לה נישואים בגיל שבע-עשרה עם בעל אדמות אמיד בשנות השישים לחייו. לאחר שמת בעלה היא עברה ללונדון והחלה לעסוק באומנות. היא פיתחה שיטה של "פסיפס נייר". אחת מעבודותיה (Flora Delanica) נמצאת כיום במוזיאון הבריטי. בשנות ה-30 היא נסעה לאירלנד, שם הכירה את ג'ונתן סוויפט, עמו היא ניהלה תכתובת ארוכה, שפורסמה ב-1766. כעשור לאחר שהכירה את סוויפט היא התחתנה עם חברו, הכומר האנגליקני פטריק דלאני. היא כתבה רומן בשם "מריאנה" שמעולם לא פורסם, תרגמה ספר בוטניקה מלטינית, וכתבה ספר עצות לאחייניתה. כתיבתה האוטוביוגרפית ומכתביה פורסמו לאחר מותה. דלאני הייתה קרובה לחצר המלוכה, וב-1785, לאחר שהתאלמנה, היא קיבלה פנסיה ובית בווינדזור, שם חיה עד מותה.
שרה פילדינג (Sarah Fielding;‏ 1710 – 1768) -

פילדינג הייתה משוררת, מחברת נובלות וספרות לילדים, מהדור הראשון של הבלוסטוקינג. היא נולדה בדורסט. אמה נפטרה כשהיא, שני אחיה ושלוש אחיותיה היו ילדים, וסבתה מצד אמה גידלה אותם. בבית הספר לא קיבלה השכלה מרשימה, אך לאחר מכן למדה בעצמה צרפתית ולטינית וקראה ספרות אירופית. אחרי שסבתה מתה היא גרה יחד עם אחיותיה עד שבשנים 1750–1751 כל שלוש האחיות נפטרו. ב-1754 היא עברה לבאת', שם גרה שרה סקוט, אחותה של אליזבת מונטגיו, והיא הייתה לחלק ממעגל הבלוסטוקינג. מלבדן, הייתה בקשרים עם אנשי ספרות וחברה אחרים, כולל אחיה, המשורר הנרי פילדינג. ככל הנראה היא תרמה מכתיבתה לנובלה של אחיה מ-1742 בשם הרפתקאות ג'וזף אנרוז (אנ') ולכתבים אחרים שלו. הנובלה הראשונה שכתבה לבדה היא "ההרפתקאות של דייוויד סימפל בחיפושיו אחר ידיד נאמן" ("The Adventures of David Simple in Search of a Faithful Friend") מ-1744. הנובלה זכתה להצלחה ובהמשך היא פרסמה שני ספרי המשך. ספר הפרוזה הראשון שכתבה לילדים הופיע ב-1749 בשם "האומנת: או, האקדמיה הקטנה לנשים" ("The Governess; or, the Little Female Academy"). באותה שנה כתבה חיבור ביקורת על רומן המכתבים המצליח "קלריסה" (אנ') של סמיואל ריצ'רדסון. היא כתבה מספר ספרים נוספים לילדים ותרגמה את הזכרונות של קסנופון לאנגלית. היא פיתחה תאוריה חינוכית וגילתה עניין רב בנושאים הקשורים לשוויון בין המינים.
הסטר ת'רייל (Hester Thrale;‏ 1741 – 1821) -
ת'רייל הייתה דמות מרכזית בדור השני של הבלוסטוקינג. היא אירחה מפגשים של הבלוסטוקינג בביתה, והייתה אחת הנשים הראשונות שפרסמו יצירות בז'אנרים של כתיבה ביוגרפית, כתיבה אנקדוטלית וספרות מסע (אנ'). חברותה עם מונטגיו חיברה בין שני הדורות. היא הייתה בת יחידה, וקיבלה מהוריה השכלה טובה שכללה לימודי שפות מודרניות, לטינית, לוגיקיה, ורטוריקה. המורה שלה היה הפילוסוף והכומר האנגליקני ארתור קולייר. היא התחתנה ב-1763 עם הנרי ת'רייל, איש עסקים מצליח ובעלים של מבשלת שיכר. ב-1765 הכירה את סמואל ג'ונסון, שהפך לחבר קרוב, ודרכו הכירה מעגלים רחבים יותר של אנשי החברה בלונדון. כתביה על ג'ונסון ואחרים, כמו גם מכתביה ויומנה, מהווים עד היום מקור היסטורי להבנת חיי החברה הגבוהה בלונדון. היא כתבה ספר על המסע שלה יחד עם בעלה השני, המוזיקאי גבריאל פוצי, בגרמניה, צרפת ואיטליה. בנוסף כתבה מילון שימושי באנגלית ("English Synonymy") ופמפלט פוליטי בשם "Three Warnings to John Bull Before He Dies". יחסיה עם הבלוסטוקינג החלו ב-1765. אולם, דעותיה לגבי נישואים שניים ושאיפתה להשתכר מכתיבה הבחינו אותה מרוב חברות המעגל האחרות והעיבו על יחסיה עמן.
האנה מור (Hannah More‏ 1745 – 1833) -
מור נחשבת לחלק מהדור השני של הבלוסטוקינג, אך הייתה מיודדת גם עם נשות הדור הראשון. היא הייתה משוררת, מחזאית, מסאית, והביעה את דעותיה השמרניות יחסית בכתבים על דת ומוסר. היא הייתה גם פילנתרופית שעסקה בחינוך של עניים ודמות בולטת בתנועה לביטול העבדות. אביה היה מנהל בית ספר, והוא לימד אותה ואת ארבע אחיותיה לטינית. שלוש אחיותיה הבכורות פתחו בית ספר בבריסטול, שם היא התחנכה, למדה שפות וספרות קלאסית. מאוחר יותר היא עבדה שם כמורה. היא הייתה קרובה לדייוויד גריק, שהפיק את המחזות שכתבה. ב-1762 כתבה את הדרמה הלירית הראשונה שלה, "החיפוש אחר האושר" ("The Search After Happiness"), שעלתה לבמה בבית הספר בבריסטול ומאוחר יותר הודפסה בלונדון ויצאה עד 1800 ב-12 מהדורות. הדרמה עוסקת בחינוך של נשים ותפקידן בחברה. היא כתבה גם חמש דרמות חינוכיות שמתבססות על סיפורי התנ"ך. בשנת 1774 תרגמה מאיטלקית את המחזה אטיליוס רגולוס של פייטרו מטסטאזיו. בשנת 1782 היא כתבה את פואמה ארוכה בשם "The Bas Bleu: or, Conversation", שעוסקת באידיאל השיחה הרציונלית של הבלוסטוקינג (ראו למעלה). דרך מעגל הבלוסטוקינג היא הכירה את סמואל ג'ונסון שפרסם כתבים נוספים שלה, והיא עצמה סייעה לקדם יצירה של נשים אחרות במעגל. היא כתבה שמונה "מסות על נושאים שונים, במיוחד עבור נשים צעירות" ("Essays on Various Subjects, Principally Designed for Young Ladies"), שהתפרסמו ב-1777 ויעצו לנשים לעסוק בנושאים שהחשיבה לנשיים, כמו ביקרות מוסרית, ולא בנושאים שבהם מצטיינים גברים, כמו סאטירה, אפוסים, וטרגדיה, זאת בניגוד לעיסוקים שבחרה בעצמה. החיבור המצליח ביותר שלה היה "תוכחות על מערכת החינוך המודרנית לנשים" ("Strictures on the Modern System of Female Education"), שיצא בשני כרכים ב-1799. בחיבור היא מבקרת גם את גישתו של ז'אן-ז'אק רוסו לחינוך נשים - ההתייחסות לנשים כיצור סנטימנטלי בלבד - וגם את הגישה של מרי וולסטונקראפט - שעוסקת בחינוך של נשים דרך הפריזמה של דיון על זכויות האישה. גישתה שלה הייתה אוונגליסטית, והיא התייחסה לחינוך מוסרי של נשים כמפתח לאופי המוסרי של האומה. אמונתה האוונגליסטית בעשורים האחרונים לחייה הבחינה אותה משאר נשות הבלוסטוקינג, שהיו ברובן אנגליקניות. כפילנתרופית הקימה בתי ספר לחינוך של עניים באזורים כפריים. היא האמינה שעניים לא צריכים ללמוד קרוא וכתוב, על מנת שלא יתייאשו ממצבם.
אנה ברבולד (Anna Barbauld;‏ 1743 – 1825) -

ברבולד הייתה משוררת, מסאית, ומבקרת ספרות מהדור השני של הבלוסטוקינג. היא כתבה גם חיבורים פוליטיים וחיבורים דידקטיים לילדים. אביה היה מורה פרסבטריאני, והוא לימד אותה לטינית, יוונית ושפות מודרניות. בעלה היה כומר צרפתי, גם כן לא קונפורמיסט מבחינה דתית, ויחד הם ניהלו בית ספר לבנים בסאפוק. עמדותיה היו ליברליות ביחס לנשים אחרות במעגל הבלוסטוקינג. היא תמכה במהפכה הצרפתית, בביטול העבדות, בחופש הדת ובחופש הביטוי. היא פרסמה ב-1773 ספר פואמות וספר פרוזה (האחרון יחד עם אחיה). ב-1781 פרסמה את "המנונים בפרוזה לילדים" ("Hymns in Prose for Children"). בשנות ה-90 פרסמה טקסטים פוליטיים שמחו על הכרזת המלחמה על צרפת בתגובה למהפכה. היא ערכה ספר שירה של ויליאם קולינס (אנ'), את התכתובת של סמיואל ריצ'רדסון וספר על מחברי נובלות אנגלים, שכלל מאמרי ביקורת ומאמרים ביוגרפיים. ב-1812 כתבה פואמה סאטירית שחזתה את מפלת האימפריה הבריטית ("Eighteen Hundred and Eleven"). עבודותיה זכו להערכה רבה מצד בני זמנה.