stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ובאני דוס סאנטוס
ביוגרפיה

דוס סאנטוס נולד במונטריי, נואבו לאון שבמקסיקו, לג'רארדו דוס סאנטוס, כדורגלן שידוע בכינויו "זיזיניו", ולאם מקסיקנית. אחיו הצעיר, ג'ונתן, גם הוא כדורגלן. הוא למד בבית הספר "סאו פאולו". בשנת 2001 שיחקה סאו פאולו בגביע דאלאס, ודוס סאנטוס עזר לקבוצתו לזכות בגביע עד גיל 12. מיד לאחר הטורניר הוא עבר לקבוצת הנוער של המועדון של מונטריי.
מספר חודשים לאחר מכן קבוצתו שיחקה בצרפת, וסקאוטים של ברצלונה סיכמו על מעברו של ג'ובאני לספרד עם משפחתו. גם אחיו הקטן ג'ונתן הצטרף לברצלונה. בשנת 2006 קיבל הזדמנות ראשונה בקבוצה הבוגרת, בהיותו בן 17, במשחקי ההכנה לעונת 2006/07, ובמשחקו הראשון הרשים את פרנק רייקארד, מאמן הקבוצה. מאז התחזק מעמדו בקבוצה הבוגרת, ובאפריל 2007 שיחק במשחק ידידות מול אל-אהלי המצרית במשך מחצית אחת. המשחקים הרשמיים הראשונים שלו היו ביוני 2007, כאשר שיחק בחצי הגמר ובגמר גביע קטלוניה. בחצי הגמר, במצב של 0–2 לז'ימנסטיק, ג'ובאני הבקיע צמד שערים מהיר ועזר לקבוצתו לנצח 4–3. ברצלונה המשיכה לגמר בו ניצחה בפנדלים.
בשנת 2007 החל לשחק בהרכב בקביעות, ולקח חלק בכל המסגרות, כולל גביע גאמפר המסורתי ובמשחקי ההכנה לעונה החדשה. בקדם העונה הרשים את התקשורת, ואף הבקיע מספר שערים בניצחונותיה של ברצלונה בסין ובסקוטלנד. במהלך גביע גאמפר, במשחק נגד אינטר מילאנו, הבקיע צמד. למרות זאת, ג'ובאני לא הצליח להבקיע בליגה עד מחזור הסיום, על אף ששותף ברוב משחקי הקבוצה. את שעריו הראשונים הבקיע במחזור הסיום, כאשר הבקיע שלושער מול מורסיה, במה שהיה משחק הפרידה מהמאמן פרנק רייקארד.
זה היה גם משחק הפרידה של השחקן מברצלונה, שכן ג'ובאני עבר לטוטנהאם הוטספר תמורת כ-6 מיליון אירו ששולמו באופן מיידי, ועוד 5 מיליון ששולמו לפי הופעותיו במדי הקבוצה האנגלית. שעריו הראשונים של דוס סאנטוס בטוטנהאם הגיעו במהלך סבב משחקי קדם העונה של הקבוצה בספרד. דוס סאנטוס כבש שער גם במשחק הניצחון 3–0 על בורוסיה דורטמונד, במהלך הזכייה של טוטנהאם בגביע הידידות בטורניר פיינורד ג'ובליום. את שערו הרשמי הראשון עבור טוטנהאם הבקיע ב-26 בפברואר 2009 במשחק גביע אופ"א נגד שחטיור דונייצק.
ב-13 במרץ 2009 הושאל לאיפסוויץ' טאון מהצ'מפיונשיפ עד סוף העונה, והפך לכדורגלן המקסיקני הראשון שמשחק בליגה זו.
בינואר 2010 הושאל לגלאטסראיי הטורקית, ובינואר 2011 הושאל לראסינג סנטנדר הספרדית.
בקיץ 2012 חתם במיורקה. בסוף עונת 2012/2013 ירדה מיורקה לליגה הספרדית השנייה. בעקבות ירידת הליגה, חתם דוס סאנטוס בויאריאל, העולה החדשה לליגת העל הספרדית. בסיום עונתו הראשונה בקבוצה סיים עם 11 שערים ו-8 בישולים ועזר לקבוצה לסיים במקום השישי.
ב-9 ביולי 2015 חתם דוס סאנטוס בלוס אנג'לס גלאקסי.
ב-7 ביולי 2019 חתם בקלוב אמריקה מליגת העל המקסיקנית.
קריירת נבחרות

בשנת 2005 זומן לאליפות העולם עד גיל 17. הוא היה שותף פעיל בזכיית נבחרתו בגביע.
בשנת 2007 זומן לאליפות העולם עד גיל 20 בקנדה. הוא הצטיין בטורניר ומקסיקו עלתה לרבע הגמר, שם הודחה על ידי ארגנטינה, שזכתה בסופו של דבר בטורניר. באותה שנה קודם לנבחרת הבוגרת, והפך לשחקן קבע בה.
בשנת 2009 סייע דה סאנטוס לנבחרת מקסיקו לזכות בגביע הזהב של CONCACAF, ונבחר לשחקן המצטיין בטורניר.
ג'ינג'ר אייל

| --- | --- |

ג'ינג'ר אייל זהוֹב
 מועד הכנה ראשוני:  1851 (זהוב)   1904 (יבש)
 צבע:  זהוב
 טעם:  ג'ינג'ר
 גרסאות אחרות:  ג'ינג'ר אייל זהוב   ג'ינג'ר אייל יבש
ג'ינג'ר אייל (באנגלית: Ginger ale) הוא משקה קל מוגז וממותק, ללא אלכוהול בטעם זנגביל (״ג׳ינג׳ר״).
המצאת המשקה מיוחסת לד"ר תומאס קנטרל, רופא ורוקח אמריקאי.
קיימת גרסה בהירה ובטעם זנגביל עדין בהרבה, המכונה ג'ינג'ר אייל "יבש". המצאתה מיוחסת לג'ין מקלוכין, כימאי ורוקח קנדי. לאחר שיסד מפעל לביקבוק מי סודה בשנת 1890, החל לפתח תמציות טעם להוספה למי הסודה בשנת 1904. באותה שנה הציג את המשקה "ג'ינג'ר אייל יבש בהיר", אשר בשנת 1907 נרשם כפטנט בשם "Canada Dry Ginger Ale" והיה להצלחה מיידית. מוצרי Canada Dry ובכלל זה מותג הג'ינג'ר אייל נמכרים עד היום. הג'ינג'ר אייל היבש הקנדי צבר פופולריות גם בארצות הברית בתקופת היובש, בשמשו לדילול משקאות האלכוהול הנדירים שמצאו את דרכם לשווקים, בעיקר עם וויסקי (קוקטייל שנפוץ עד היום). במהרה צבר הג'ינג'ר אייל היבש פופולריות רבה יותר מאשר הסוג ה"זהוב" האמריקאי גם בשוקי ארצות הברית.
קיים גם משקה דומה המכונה "ג'ינג'ר ביר" (מאנגלית: ginger beer, מילולית: בירת ג'ינג'ר). בניגוד לג'ינג'ר אייל, הבעבוע בג'ינג'ר ביר הוא תוצר של תסיסה, בין אם תסיסה כהלית שמייצרת משקה אלכוהולי או תסיסה הומולקטית שמייצרת משקה פרוביוטי. שני סוגי המשקה יהיו לרוב בעלי טעם חזק יותר מג'ינג'ר אייל וגזוז עדין יותר.
ברברה קופל

| --- | --- |

 לידה:  30 ביולי 1946 (בת 78) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת נורת'איסטרן  ניו סקול  תיכון סקרסדייל 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1979)  פרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר (1991)  פרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר (1976)  פרס גילדת הבמאים האמריקנית (1991)  פרס מכון הסרטים האמריקאי ליוצרים עצמאיים על שם מאיה דרן (1994) 
 
ברברה קופל (באנגלית: Barbara Kopple ; נולדה ב-30 ביולי 1946) היא במאית קולנוע יהודייה-אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות סרטיה התיעודיים.
קופל זכתה פעמיים בפרס האוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר. בפעם הראשונה בשנת 1976 עבור "מחוז הרלן ארצות הברית" (אנ'), בו תיעדה את "שביתת ברוקסייד" ("Brookside Strike") מאבק של כ-180 כורי פחם ונשותיהם בקנטקי כנגד תנאי ההעסקה של חברת Duke Energy (אנ'). הזכייה השנייה הייתה בשנת 1991 עבור American Dream (אנ'), בו תיעדה את כישלונה של "שביתת הורמל" (אנ') שהתקיימה באוסטין, מינסוטה בשנים 1985–1986 כנגד תאגיד המזון Hormel (אנ').
היא ידועה בעבודתה עם אמנים אחרים, בהם גרגורי פק ובשל סרטיה התיעודיים אודות מייק טייסון, וודי אלן ומריאל המינגוויי. תיעוד סיבוב הופעות עם להקת הצ'יקס, במהלכו הסולנית נטלי מיינס מתחה ביקורת חריפה על מלחמת עיראק, הפך לסרט דיקסי צ'יקס: סתמו ותתחילו לשיר, שהוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, וזכה בפרס חבר מושבעים מיוחד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בשיקגו, ובשני פרסי חביב קהל (בפסטיבל הסרטים בסידני ובפסטיבל אספן).
בשנת 2005 ביימה קופל את Bearing Witness, שתיעד חמש עיתונאיות שהוצבו באזורי לחימה במהלך מלחמת עיראק. באותה שנה ביימה גם את הסרט העלילתי משחקי גנגסטה.
בנוסף לעבודתה הקולנועית, היא ביימה פרקים בסדרות הדרמה הטלוויזיוניות רצח מאדום לשחור (עבורה זכתה בפרס גילדת הבמאים של אמריקה) ואוז.
פילמוגרפיה

1972: Winter Soldier
1976: Harlan County, USA
1981: Keeping On
1990: American Dream
1992: Beyond JFK: The Question of Conspiracy
1993: Fallen Champ: The Untold Story of Mike Tyson
1994: Century of Women: Work and Family
1994: Century of Women: Sexuality and Social Justice
1997: רצח מאדום לשחור - הסרט התיעודי
1997: ווילד מן בלוז - אודות וודי אלן
1998: Homicide: Life on the Street - Pit Bull Sessions
1999: שיחה עם גרגורי פק
1999: Homicide: Life on the Street - Self Defense
2000: My Generation
2002: American Standoff
2002: The Hamptons
2004: Bearing Witness
2004: Dance Cuba: Dreams of Flight
2004: WMD: Weapons of Mass Deception
2005: משחקי גנגסטה
2006: דיקסי צ'יקס: סתמו ותתחילו לשיר
2010: ‏ 30 for 30: The House of Steinbrenner
2011: Gunfight
2013: Running From Crazy
2015: Miss Sharon Jones!
2016: Gigi Gorgeous: This is Everything
2017: A Murder in Mansfield
2018: New Homeland
2019: מדבר 1
הערות שוליים

↑  https://www.jewishvirtuallibrary.org/kopple-barbara
↑  "Cabin Creek Films - Shut Up and Sing". www.cabincreekfilms.com. אורכב מ-המקור ב-2019-03-14. נבדק ב-2019-03-12.
↑  "Episode 2: Barbara Kopple". The Drunk Projectionist (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2019-03-12.
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440024905171  PLWABN: 9810570553105606  BIBSYS: 90883332  BNE: XX1421049  BnF: cb140511248 (data)  GND: 135814308  ISNI: 0000 0001 1467 6739  LCCN: nr93023798  NKC: xx0315116  NLK: KAC201710273  NTA: 071389547  RERO: 02-A005595684  SNAC: w6zw33bb  SUDOC: 163760470  VIAF: 10050931   WorldCat (עם VIAF): 10050931
בניין הניו יורק טיימס

ערך זה עוסק בגורד שחקים בארצות הברית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

בניין הניו יורק טיימס
 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים, בניין משרדים 
 שימוש:  משרדים
 על שם:  הניו יורק טיימס 
 כתובת:  השדרה השמינית 620, מנהטן, ניו יורק
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית
 בעלים:  הניו יורק טיימס 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2003–2007 (כ־4 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  19 בנובמבר 2007 
 חומרי בנייה:  אלומיניום, פלדה 
 אדריכל:  רנצו פיאנו
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות מודרנית 
 מידות
 גובה:  228 מטרים (עד גג הבניין) 319 מטרים (כולל התורן בראשו) מטר
 שטח:  143,601 מ"ר 
 קומות:  52 
 קואורדינטות:  40°45′23″N 73°59′24″W﻿ / ﻿40.75639°N 73.99000°W﻿ / 40.75639; -73.99000
 האתר הרשמי של בניין הניו יורק טיימס
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיבניין הניו יורק טיימס(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיבניין הניו יורק טיימס(למפת מנהטן רגילה) בניין הניו יורק טיימס(למפת מנהטן מוגדלת) בניין הניו יורק טיימס
 
בניין הניו יורק טיימס (באנגלית: The New York Times Building) הוא גורד שחקים, הממוקם בשדרה השמינית 620 במידטאון מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית. הבניין מתנשא לגובה של 228 מטרים והוא בעל 52 קומות. הוא תוכנן על ידי האדריכל רנצו פיאנו, נבנה בין השנים 2003–2007 ומשמש כמטה חברת הניו יורק טיימס (אנ'), המוציאה לאור של עיתון הניו יורק טיימס ושל עיתון הניו יורק טיימס הבין-לאומי.
מיקומים קודמים

בניין המשרדים הראשון של עיתון הניו יורק טיימס נבנה בשנת 1851 ושכן ברחוב נסאו (אנ') 113. העיתון העתיק את מושבו מאוחר יותר לנסאו 138 ובשנת 1858 עברו משרדיו לבניין בן חמש קומות ברחוב פארק רו (אנ') 41, שתוכנן על ידי האדריכל תומאס ג'קסון (אנ'). הבניין ברחוב פארק רו 41 הוא הראשון בעיר ניו יורק שתוכנן מראש לשימוש משרדי עיתונאים. בנוסף, הוא שכן בסמוך לבניין העירייה והיה גבוה יותר מבניין הניו יורק טריביון (אנ') הסמוך לו, שהיה בבעלות הוראס גרילי. לאחר שנבנה בניין ניו יורק טריביון בן תשע הקומות בשנת 1875, החליט הטיימס לבנות בניין חדש בן 13 קומות על אותו המגרש בפארק רו 41. בשנת 1903, הועתק מקום מושבו של העיתון לכיכר טיימס 1, שנקרא באותה תקופה כיכר לונגאייקר (Longacre Square). בניין זה שימש כמטה המשרדים של הניו יורק טיימס במשך עשור ושוב העתיק את מקומו לרחוב 43. 94 שנים אחר כך הושלמה בנייתו של בניין הניו יורק טיימס בשדרה השמינית והוא מהווה את מטה העיתון מאז.
ראו גם

גורדי שחקים בניו יורק
הערות שוליים

↑  בניין הניו יורק טיימס באתר Emporis
↑  בניין הניו יורק טיימס באת SkyscrapersPage
↑  בניין הניו יורק טיימס באתר nyc-architecture
↑  דייוויד דנלאפ "150th Anniversary: 1851-2001; Six Buildings That Share One Story" ניו יורק טיימס, 14 בנובמבר 2001. "Surely the most remarkable of these survivors is 113 Nassau Street, where the New-York Daily Times was born in 1851.... After three years at 113 Nassau Street and four years at 138 Nassau Street, The Times moved to a five-story Romanesque headquarters at 41 Park Row, designed by Thomas R. Jackson. For the first time, a New York newspaper occupied a structure built for its own use."
↑  דייוויד דנלאפ "150th Anniversary: 1851-2001; Six Buildings That Share One Story," ניו יורק טיימס, 11 בנובמבר 2001
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 262 מטר | 265 מטר | 279 מטר | 283 מטר | 290 מטר | 298 מטר | 306 מטר | 319 מטר | 319 מטר | 366 מטר | 381 מטר | 541.3 מטר |  {\begin{bmatrix}550\\500\\450\\400\\350\\300\\250\\200\\150\\100\\50\\0\end{bmatrix}} |
| מגדל טראמפהעולמי | רחובספורס 8 | מרכזסיטיגרופ | בנייןטראמפ | בניין אמריקןאינטרנשיונל | מרכז הסחרהעולמי 4 | One57 | בניין הניויורק טיימס | בנייןקרייזלר | מגדל בנקאוף אמריקה | בנייןאמפייר סטייט | מגדלהחירות | שם |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7589525-0  LCCN: no2014155376   WorldCat (עם LCCN): no2014-155376
ג'ובאני פאולו צ'ימה

| --- | --- |
 לידה:  1570 מילאנו 
 פטירה:  1622 (בגיל 52 בערך) מילאנו 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 
ג'ובאני פאולו צ'ימה (באיטלקית: Giovanni Paolo Cima; סביבות 1570–1622) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי בראשית תקופת הבארוק. צ'ימה היה בן זמנם של קלאודיו מונטוורדי ושל ג'ירולאמו פרסקובלדי.
חייו

צ'ימה היה בן למשפחת מוזיקאים ומן הבולטים בעולם המוזיקה של מילאנו. הוא כיהן כממונה על המוזיקה ונגן עוגב בקאפלה סנטה מריה בסאן צ'לסו במילאנו ב-1610. המוזיקה הכנסייתית של צ'ימה הייתה שמרנית בדרך כלל, אבל יצירות האינסטרומנטליות היו חדשניות יותר. הוא היה המלחין הראשון שהוציא לאור טריו סונאטות, שבהן עשה שימוש בשני כלי סופרן ובאסו קונטינואו.
צ'ימה מת במילאנו בסביבות גיל 52.
ג'ודית אשר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 במאי 1964 (בת 60) לידס, אנגליה, הממלכה המאוחדת
 לאום:  ישראל
 תחום יצירה:  עיצוב, איור, אמנות
 http://www.judithasher.com
 
ג'ודית אשר (באנגלית: Judith Asher; נולדה ב-14 במאי 1964) היא יוצרת בתחומי העיצוב האיור והאמנות ומרצה.
ביוגרפיה

אשר, ילידת 1964. נולדה בלידס שבאנגליה, ועלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1972.
ביוגרפיה > לימודים אקדמיים

את התואר הראשון השלימה אשר בשנת 1989 במכללה לאמנויות בצלאל במחלקה לתקשורת חזותית אותו סיימה בהצטיינות.
את התואר השני עשתה בקולג' המלכותי לאמנות במחלקה Communication Art & Design אותו סיימה בשנת 1991.
ביוגרפיה > קריירה מקצועית

בשנת 2002 זכתה אשר בפרס היצירה מטעם משרד התרבות, המדע והספורט. בנוסף זכתה בסדרת פרסים מטעם אגודת ידידי אמריקה ישראל, בפרס סנדברג לאיור (1989) ובפרס פלהיים לטיפוגרפיה (1986).
בשנת 2011 נבחרה כנציגת מחקר ב”פני האיור לאן בעידן הדיגיטלי” בקולג' המלכותי בלונדון.
במהלך הקריירה עבדה אשר עבדה עם לקוחות שונים ביניהם יוניסף, האקדמיה לשפה העברית, עיתון "הארץ", הקיבוץ המאוחד, הוועדה האמריקאית למכון ויצמן למדע, ניו יורק.
אשר איירה מספר ספרים, ביניהם "יומנו של עובר" שנכתב ע”י פרופ’ גידי קורן, בהוצאת ספרית הפועלים.
ביוני האחרון[דרושה הבהרה] הציגה מאמר הנכתב ונחקר בשיתוף עם ד"ר בן ברוך בליך בכנס בינלאומי העוסק בפרקטיקות אמנות עכשווית במזרח התיכון בחסות אוניברסיטת בירקבק בלונדון ואוניברסיטת ניקוסיה, קפריסין: צילום בסכסוך: צלמים ישראלים-פלסטיניים.
בשנת 1994 החלה ללמד והפכה למרצה בכירה וחברת סגל במחלקה לתקשורת חזותית במכלתת HIT חולון ומרצה במחלקה לתקשורת חזותית במכללת לאמנויות בצלאל.
כיום[דרושה הבהרה] אשר עובדת על רומן גרפי העוסק בסיפורי אנוש של מתח והתחדשות, אהבה ואובדן.
ביוגרפיה > חיים אישיים

אשר מתגוררת ועובדת בקיבוץ עינת עם משפחתה. לבעלה אורי ולה שלושה ילדים: נועם הבכור, אבישי ואלה.
תערוכות נבחרות

2004: "ILLUSTRATIONS 46", ניו יורק
2005: "תכשיט ישראלי 3", מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
2007: "עוצב בישראל", רידינג, תל אביב
2007: "עיניים", מרכז הקונגרסים הבינלאומי, ירושלים
2009: "בין הדומיין הפרטי והדומיין הציבורי", בית עגנון, ירושלים
2010: גלריית בעלי המלאכה, תל אביב
2010: "תכשיט ישראלי 5", מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
2014: בית בנימיני לקרמיקה עכשווית, תל אביב
2014: בית האומנים, תל אביב
2015: "אחרי עשרים שנה: מעצבים לזכרו של רבין", גלריה ויטרינה, חולון
2015: תערוכת יחיד, גלריית בית דרור, קיבוץ עינת
2016: "ספרים על מפה", תל אביב
2016: "NO GRAPHICS", גלריה ויטרינה, חולון
2017: HIGH CONTRAST", Seoul International Design Exhibiton".
פרסים

1986: פרס פלהיים לטיפוגרפיה.
1989: פרס סנדברג לאיור.
1989, 1990, 1994, 1995: פרסים מטעם אגודת ידידי אמריקה ישראל.
2009, 2012, 2014: ציון לשבח, המכון הטכנולוגי חולון.
ברון

ערך זה עוסק בתואר אצולה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
כתר של ברון באצולת הממלכה המאוחדת
בָּרוֹן, או בגרסה הנשית ברונית, הוא תואר כבוד לאצילים המקובל באחדות ממדינות אירופה, בדרך כלל ארצות מערב אירופה. תואר אצולה זה מיוחס בדרך כלל כתואר פאודלי. מקור השם במילה הפרנקית baro שמשמעותה "אדם חופשי, לוחם". מילה זאת התמזגה עם המילה beorn באנגלית העתיקה שמשמעותה "אציל". בימי הביניים המוקדמים התואר ברון היה שווה לוסאל. במאה ה-13 כונו ברונים כל שכבת האצולה. בבריטניה היו קיימים, למשל, "ברונים גבוהים" ו"ברונים נמוכים" בהיררכיה של האצולה.
במאה ה-14 התגבשה סופית ההייררכיה הפאודלית של בני האצולה: התואר ברון הוא הנמוך ביותר, מתחת לויקונט ומעל האביר (שהוא אציל חסר תואר). במאה ה-14 הוכנס תואר אצולה חדש - ברונט, בין הברון והאביר. במאה ה-19 העניק נפוליאון ה-1 את התואר ברון לפקידים ולאנשי כמורה וראשי ערים בעלי רכוש מעל 15000 פרנק. התואר ברון עובר בירושה לכל בניו של הברון ומכאן הריבוי של בני תואר אצולה זה. במאה ה-20 הברונים בבריטניה קיבלו תואר לורד ונכנסו לבית הלורדים.
במרחב הגרמני מקבילה לתואר הברון דרגת "פרייהר".
ברונים מפורסמים

הברון מינכהאוזן
הברון פייר דה קוברטן
הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד
"הברון האדום" מנפרד פון ריכטהופן
הברון מוריס דה הירש (Moritz, Freiherr Von Hirsch Auf Gereuth)
הברון יוסף גינצבורג
הברון אוכס פון לרכנאו
הברון של לה ברד ושל מונטסקייה
הברון פליקס דה מנשה
הברון מתיאש צ'אני
הברון עילי ברון
ג'ובאני סאקרי

שער ספרו Logica demonstrativa
שער ספרו Euclides ab omni naevo vindicatus
ג'ובאני ג'ירולאמו סאקרי (באיטלקית: Giovanni Girolamo Saccheri;‏ 5 בספטמבר 1667 – 25 באוקטובר 1733) היה כומר ישועי, פילוסוף סכולסטי ומתמטיקאי איטלקי.
ביוגרפיה

סאקרי נולד בשנת 1667 בסן רמו, לאב שהיה עורך דין. בשנת 1685 הצטרף למסדר הישועים בגנואה. הוא היה בן חסותם של האחים המתמטיקאים תומאזו צ'ווה (אנ') וג'ובאני צ'ווה (אנ') ובהשפעתם פרסם בשנת 1693 את ספרו הראשון, Quaesita geometrica. בספר זה פתר סאקרי שלל בעיות בגאומטריה אלמנטרית.
בשנת 1694 הוסמך סאקרי לכומר. משנה זו ועד 1697 לימד פילוסופיה באוניברסיטת טורינו. בשנת 1697 פרסם את ספרו Logica demonstrativa, ומשנה זו ועד למותו לימד פילוסופיה, תאולוגיה ומתמטיקה באוניברסיטת פאביה.
סאקרי היה בקשר עם ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה ויעץ לו בשאלות מתמטיות. ויטוריו אמדאו השני אף ניסה לשכנע את סאקרי לעבור מאוניברסיטת פאביה לאוניברסיטת טורינו, אך סאקרי בחר להישאר בפאביה. סאקרי קיבל גם הצעה לעבור לאוניברסיטת פדובה, ודחה גם אותה.
הוא נפטר ב-25 באוקטובר 1733 במילאנו.
תרומתו לגאומטריה

סאקרי ידוע כיום בעיקר בזכות ספרו שהתפרסם בשנת 1733, זמן קצר לפני מותו, Euclides ab omni naevo vindicatus ("אוקלידס חופשי מכל פגם"), אף שהספר לא עורר עניין עד לגילויו מחדש באמצע המאה ה-19 בידי אאוג'ניו בלטראמי.
רבים מרעיונותיו של סאקרי פורסמו כבר במאה ה-11 על ידי עומר ח'יאם. לא ידוע האם לסאקרי הייתה גישה לתרגום של ספרו של עומר ח'יאם, או שהגיע לרעיונות אלה באופן בלתי תלוי. מרובע סאקרי קרוי כיום לפעמים "מרובע ח'יאם-סאקרי". בספרו מתח ביקורת על עבודתם של נסיר א-דין א-טוסי וג'ון ואליס בעניין אקסיומת המקבילים. מטרתו של סאקרי הייתה לבסס את עבודתו של אוקלידס באמצעות הוכחה בדרך השלילה שכל תחליף הסותר את אקסיומת המקבילים אינו אפשרי. לשם כך הגדיר את מרובע סאקרי, הניח שאקסיומת המקבילים אינה תקפה, וניסה להגיע לסתירה.
כיוון שאקסיומת המקבילים שקולה לטענה שסכום הזוויות במשולש הוא 180°, סאקרי בחן את ההשערות שסכום הזוויות גדול מ-180° או קטן מ-180°. ההשערה הראשונה הובילה לתוצאה שקו ישר הוא סופי באורכו, בניגוד לפוסטולט השני של אוקלידס ("כל קטע יכול להמשיך ללא גבול כקו ישר") ולכן סאקרי דחה אותה. עם ההשערה השנייה התקשה סאקרי להגיע לסתירה, ובמקום זאת הגיע לתוצאות לא אינטואיטיביות, כגון שלמשולשים יש שטח מרבי.
אף שבעבודתו של סאקרי יש ניצנים ראשונים של גאומטריה לא-אוקלידית, יוצריה של גאומטריה זו, ניקולאי לובצ'בסקי ויאנוש בויאי (כל אחד בנפרד), לא הכירו את עבודתו.
בן אולקוט

בן וילסון אולקוט (באנגלית: Ben Wilson Olcott;‏ 15 באוקטובר 1872 –  21 ביולי 1952) היה פוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אורגון ה-16 בשנים 1919–1923.
ראשית חייו

בן אולקוט נולד בקית'סבורג, אילינוי. הוא התחנך בבית הספר היסודי המקומי ובבית הספר לעסקים בעיר דיקסון, ובהמשך היה לפקיד בשיקגו. ב-1891, בגיל 19, הוא עבר לסיילם, אורגון, שם הוא היה שותפו למגורים וידידו הקרוב של אוסוולד וסט. וסט היה לבעל השפעה רבה על התפתחות הקריירה הפוליטית של אולקוט.
הרפתקן ובנקאי

במשך כמעט 15 שנים נדד אולקוט בכל רחבי אזור הפסיפיק נורת' וסט, בעיקר כדי לחפש זהב. לעיתים נקטע פועלו זה בעיסוקים שונים, בעיקר בתחום הבנקאות. מסעו לקח אותו לדרום אורגון בשנים 1892–1893, בלוויית אוסוולד וסט, משם הוא שב לסיילם ועד ל-1895 היה לפקיד בנק. בשנים 1895–1897 הוא היה בצפון וושינגטון ובקולומביה הבריטית, ולאחר מכן שב לאילינוי ועבד שוב כפקיד בנק.
נטייתו של אולקוט להרפתקנות שבה אליו ב-1904, והובילה אותו לאלסקה. מסעו שם הסתיים כאשר הוא הוביל צוות של מזחלת כלבים לנום, מסע באורך של יותר מ-1,600 ק"מ במעלה נהרות יוקון וטנאנה בשיאו של החורף. הוא התיישב בפיירבנקס ומצא עבודה כקופאי לאבקת זהב, ובהמשך כמנהל סניף בנק. הוא הצליח לגרוף רווחים משמעותיים מחיפוש זהב, וכך התאפשר לו לשוב לאורגון.
כניסתו לפוליטיקה

ידידו הקרוב של אולקוט, אוסוולד וסט, נכנס לפוליטיקה, ועמד בראש משרד הקרקעות של אורגון. וסט הציע לאולקוט משרה במשרד שהוא עמד בראשו, וב-1909 הוא קיבל את ההצעה. אולקוט החל לגלות יותר ויותר עניין בפוליטיקה, ומונה על ידי המושל ג'ורג' ארל צ'מברלין לפקח על האינטרסים של המדינה בבנק כושל בפורטלנד, שהחזיק בסכום גדול מקרנות החינוך של המדינה.
אף על פי שאולקוט היה רפובליקני ווסט היה דמוקרט, הייתה לשניים ידידות עזה שחרגה מעבר לגבולות הפוליטיקה. אולקוט ניהל את מסע הבחירות המוצלח של וסט ב-1910 למשרת מושל אורגון, ולשם כך תרם 1,500 דולר מכספו האישי. אולקוט נשא לאישה את לנה האטון, גיסתו של וסט.
ב-1911, כבר בעת תקופת כהונתו של וסט כמושל, נפטר מזכיר המדינה והמושל לשעבר פרנק בנסון. על אף היותו חבר המפלגה היריבה, מינה וסט את אולקוט כמזכיר המדינה עד לתום תקופת כהונתו המתוכננת של בנסון. ב-1912, ושוב ב-1916, נבחר אולקוט לתקופות כהונה נוספות בתפקיד.
מושל אורגון

ב-3 במרץ 1919 נפטר המושל ג'יימס ויתיקומב לאחר שכיהן חודשיים בלבד לאחר השבעתו לתקופת כהונתו השנייה. אולקוט, כמזכיר המדינה, היה הראשון בסדר הירושה והושבע כמושל אורגון ה-16. ויתיקומב זכה לאהדה ציבורית רבה ואולקוט סירב להישבע אמונים עד לאחר הלווייתו של קודמו המנוח.
כמושל המשיך אולקוט את סדר יומו של ויתיקומב במיזמי סלילת הכבישים. המדיניות שבתוקף עד היום, להשארת רצועה מיוערת בצידי הכבישים המדינתיים, מקורה בהחלטות שהתקבלו בתקופת ממשלו של אולקוט.
אולקוט התבסס על מדיניותו של ויתיקומב להגנה וביטחון. ממשלו הצליח לדאוג לקיומם של סיורי אוויר של צבא ארצות הברית לאיתור שריפות יער. הוא הציע חקיקה שתאסור על יפנים להחזיק בקרקעות באורגון.
עליית כוחו של ארגון הקו קלוקס קלאן באורגון גרמה לאולקוט לזעזוע, והוא לא היסס לגנות את הארגון. הוא סירב לקבל כל תמיכה של הארגון במסע הבחירות שלו ב-1922, ובכך סיכן את סיכוייו לנצח. הוא הצליח בקושי לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית, אך נוצח בבחירות הכלליות על ידי המועמד הדמוקרטי שכן קיבל את תמיכת הקלאן, הסנאטור המדינתי וולטר פירס.
שנותיו האחרונות

לאחר הפסדו בבחירות, עזב וולקוט את אורגון וניהל את סניף בנק איטליה בלונג ביץ', קליפורניה. ב-1924 הוא שב לאורגון והיה למנהל בנק בפורטלנד.
בן אולקוט נפטר בפורטלנד ב-21 ביולי 1952. הוא נטמן בבית הקברות סיטי ויו שבעיר.
הערות שוליים

↑  בן אולקוט, באתר אגודת המושלים הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1194013163  ISNI: 0000 0000 3592 4941  LCCN: n95083204  SNAC: w6tq7b60  VIAF: 46014355   WorldCat (עם VIAF): 46014355
ג'ין סימונס (שחקנית)

| --- | --- |

 לידה:  31 בינואר 1929 לונדון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  22 בינואר 2010 (בגיל 80) סנטה מוניקה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הייגייט 
 שם לידה:  Jean Merilyn Simmons 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1944–2009 (כ־65 שנים) 
 מקום לימודים:  בית הספר למשחק איידה פוסטר 
 בן או בת זוג:  סטיוארט גריינג'ר (20 בדצמבר 1950–12 באוגוסט 1960)  ריצ'רד ברוקס (1 בנובמבר 1960–1977) 
 צאצאים:  טרייסי גרנג'ר 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  קצינה במסדר האימפריה הבריטית (2003)  פרס לוח הזהב (1956)  פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי (1955)  פרס מועצת המבקרים הלאומית לשחקנית הטובה ביותר (1953)  פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה או בסרט טלוויזיה (1983) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ין סימונס בסרט "בס הצעירה" (1953)
ג'ין סימונס (באנגלית: Jean Simmons;‏ 31 בינואר 1929 - 22 בינואר 2010) הייתה שחקנית אנגלייה.
סימונס התפרסמה בעקבות תפקידיה בסרטי קולנוע בריטיים ואמריקאים בשנות ה-40 וה-50. נודעה בעיקר בשל תפקידה כאופליה בסרט "המלט" (1948), לצד לורנס אוליבייה, תפקיד עליו קיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר;בתפקיד דיאנה בסרט הגלימה (1953) וכן בשל תפקידה כשרה בראון בסרט "ברנשים וחתיכות" (1955) לצד פרנק סינטרה ומרלון ברנדו, תפקיד עליו זכתה בפרס גלובוס הזהב. ב-1957 שיחקה לצידו של פול ניומן בסרט "עד שירימו עוגן". ב-1958 שיחקה לצידו של גרגורי פק במערבון "האדמה הגדולה" וב-1959 לצידו של רוק הדסון בסרט "אדמה זו שלי היא". ב-1960 שיחקה בסרט "הדשא ירוק יותר" לצדו של קרי גרנט. ב-1967 שיחקה בסרט "גירושין בנוסח אמריקה" לצידו של דיק ואן דייק. סימונס שיחקה גם בתפקיד הראשי בסרט "הסוף המאושר" (1969), עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ולפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. בשנותיה המאוחרות שיחקה גם בסדרות טלוויזיה, ואף זכתה בפרס אמי על משחקה במיני-סדרה "ציפורים מתות בסתר" (1983).
סימונס נישאה ב-1950 לשחקן סטיוארט גריינג'ר. ב-1960 התגרשה ממנו ונישאה לבמאי ריצ'רד ברוקס. הם התגרשו ב-1977.
ב-22 בינואר 2010 נפטרה סימונס בגיל 80, בשל מחלת הסרטן.
ג'ינג'ר הובר

ג'ינג'ר לי הובר (באנגלית: Ginger Leigh Huber, נולדה ב-6 בדצמבר 1974) היא קופצת למים מגובה רב אמריקאית. היא סגנית אלופת העולם הראשונה ממקפצה של-20 מטר (ברצלונה 2013).
ביוגרפיה

באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2013 זכתה הובר במדליית כסף, בתחרות הראשונה בתולדות אליפויות העולם ממקפצה של 20 מטר, בתוצאה של 206.70 נקודות, אחרי בת ארצה ססילי קרלטון (211.60 נקודות) ולפני אנה בדר מגרמניה (203.90 נקודות).
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בשנת 2015 סיימה הובר במקום שישי בתחרות ממקפצה של 20 מטר בתוצאה של 213.70 נקודות.