stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארון מקאנגק
ביוגרפיה

ארון מקאנגק נולד בקאנגק (אנ'), גרינלנד. הוא היה צייד וב-1850 לאחר שחלה בשחפת החל לצייר ולכתוב.
ארון מקאנגק צייר ציורים בצבעי מים, בעיפרון ותחריטים, בעיקר בנושאי התרבות האינואיטית, ההיסטוריה שלהם והמפגשים האלימים שלהם עם הכובשים מדנמרק.
סיפוריו הפכו לקלסיקה אצל ילדי גרינלנד.
נכתב על יצירותיו כי הן "מתארות בצורה מפורטת מקומות ואירועים בגרינלנד, ומהוות עדות היסטורית להבנת העבר".
89 מ-400 הציורים שלו מוצגים במוזיאון האתנוגרפי באוסלו. אוסף זה צונזר מתוך האוסף הגדול הנמצא בנוק. הציורים בעלי אופי דתי, פוליטי ומיני, ועשירים בדימויים שלהם.
הערות שוליים

↑  הערך "Aron of Kangeq" באנציקלופדיה של האינואיטים, עמוד 32, באתר גוגל ספרים
↑  האמנות בגרינלנד, באתר Greenland.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 120600382  ISNI: 0000 0000 6682 349X  LCCN: n83137376  NKC: osa2016911948  SELIBR: 105046  SUDOC: 050618296  ULAN: 500126348  VIAF: 43214774   WorldCat (עם VIAF): 43214774 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ציירים ובנושא גרינלנדים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנטילוקפרה אמריקנית

| אנטילוקפרה אמריקנית |
| --- | --- |
 אנטילוקפרה אמריקנית
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
תת־סדרה:: מעלי גירה
משפחה:: אנטילוקפריים
סוג:: אנטילוקפרה
מין:: אנטילוקפרה אמריקנית
שם מדעי
 Antilocapra americana ‏אורד, 1815
תחום תפוצה


אנטילוקפרה אמריקנית (שם מדעי: Antilocapra americana) היא מין פרסתן מעלה גירה ממשפחת האנטילוקפריים והיא המין היחיד בסוג אנטילוקפרה (Antilocapra) וממשפחתה, אך בעבר היו במשפחה מינים נוספים שנכחדו עד סוף הפליסטוקן.
תיאור

האנטילוקפרה היא החיה היבשתית המהירה ביותר באמריקה הצפונית, ובריצה למרחקים של כ-800 מטר עשויה להגיע למהירות של 86 קמ"ש. היא החיה המהירה ביותר למרחקים ארוכים, והחיה היבשתית השנייה המהירה ביותר בעולם, לאחר הברדלס, ועשויה לעבור 11 קילומטרים בכ-10 דקות, כלומר, במהירות של כ-66 קמ"ש.
לאנטילוקפרה 5 תת-מינים:
A. a. americana
A. a. mexicana
A. a. oregona
A. a. peninsularis - מצוי בסכנת הכחדה
A. a. sonoriensis - מצוי בסכנת הכחדה
התנהגות ואקולוגיה

האנטילוקפרות הן טרף מושך בגלל משקלן ובשרן. על כן המבנה החברתי שלהן הוא עדר, שבו כל פרט ופרט עומד על המשמר ובוחן מדי פעם את הסביבה, גם תוך כדי אכילה. האנטילוקפרות מבחינות בתנועה ממרחק קילומטר ויותר. כשזה קורה, מרים הפרט שהבחין בטורף את זנבו. אחוריהם הלבנים משמשים כאזעקה, וכשמבחינה הלהקה בהתרעה היא פותחת בריצה מהירה.
הסיכון העיקרי לחייהן הוא הזאבים, מכיוון שגם הם מגיעים למהירויות מרשימות למרחקים ארוכים. אולם הזאב אינו יכול להתחרות בפרט בוגר, ויתרכז במקום בזקנים, בחולים ובעיקר בצעירים. כמו כל בעל פרסות, לומדים הצעירים ללכת ולרוץ תוך שעות אחדות בלבד מרגע לידתם ומשלב זה יהיו מוכנים לבריחה מטורפים - האנטילוקפרות מגיעות להישג מרשים אפילו בקנה מידה זה. אפילו בני שעות אחדות, שזה-לא-כבר למדו לעמוד על רגליהם, מגיעים עד לכ-60 קמ"ש למרחקים מרשימים ביחס לגילם. האנטילוקפרות גם מבצעות דילוגים גבוהים שמשמעותם נתונה במחלוקת.
הועלתה הסברה כי מהירות האנטילוקפרה האמריקנית התפתחה בעת שהיו באמריקה טורפים מהירים שנכחדו כבר, כגון הברדלס האמריקני, שהיה מהיר גם מהברדלס של היום. כיום אין לאנטילוקפרה טורפים המצליחים להשיג אותה, אלא אם הם טומנים לה מארב או תופסים פרטים חלשים וחולים.
היקף תפוצה

בשנת 1920 הצטמצמה אוכלוסיית האנטילוקפרות עד לכ-13,000 פרטים. אך הגנה על שטחי הגידול והגבלת זכויות הציד גרמו להתאוששות באוכלוסייתם וכיום מספרם עומד על בין 500,000 ל-1,000,000 פרטים.
גלריה

אנטילוקפרה רועה לצד שכווי לענה
הערות שוליים

↑  אנטילוקפרה אמריקנית באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4558483-7  LCCN: sh85107432
אנסמבל המאה ה-21

| --- | --- |
 תאריך ייסוד:  1991
 מייסד:  זמירה לוצקי  דן יוהס
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  תל אביב-יפו, ישראל
 אולם קונצרטים:  אולם צוקר בהיכל התרבות תל אביב
 פרסים:  פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה 
 http://www.ensemble21.org.il/
 
אנסמבל המאה ה-21 הוא הרכב קאמרי ישראלי אשר מבצע מוזיקה עכשווית. המנהל האמנותי של האנסמבל הוא דן יוהס. האנסמבל נחשב לאחד מההרכבים הטובים בעולם לביצוע מוזיקה עכשווית[דרוש מקור].
היסטוריה

האנסמבל נוסד ב-1991 על ידי זמירה לוצקי ודן יוהס והחל מהקמתו התמקד בביצוע יצירות של המאה ה-20 יחד עם יצירות עכשוויות של מלחינים ישראליים ומהעולם.
האנסמבל נתמך על ידי מנהל התרבות במשרד התרבות והספורט ועיריית תל אביב-יפו. החל מ-2005 משמש אולם "התיבה" ביפו כביתו של האנסמבל.
בשנת 2009 קיבל את פרס לנדאו לאמנויות הבמה.
בשנת 2012 הוציא לאור אלבום מוזיקה הכולל אוסף יצירות של מלחינים ישראלים.
סדרת "תגליות"

סדרת הקונצרטים "תגליות" של האנסמבל מבוצעת באופן קבוע במוזיאון תל אביב לאמנות ובמרכז למוזיקה ירושלים במשכנות שאננים. כל הקונצרטים משודרים בשידור חי בקול המוסיקה.
בשנת 2001 בסדרת "תגליות" בוצעו שש יצירות, כולן מהמאה ה-20, בהן השאר "סימפוניית ג'אז" של ג'ורג' אנתייל, שהיא מהניסיונות הראשונים לשלב ג'אז במוזיקה אמנותית, ועד שתי יצירות ישראליות, אחת מאת בן ציון אורגד ("מחווה" לפסנתר), ואחת מאת ציפי פליישר ("נערה פרפר נערה").
בשנת 2011 ביצע את היצירה "דיקלומים" לקול סולו של המלחין הצרפתי-יווני ז'ורז' אפרגיס, מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
בשנת 2014 נכללה בתוכנית יצירות בהן המלחינים היו גם הסולנים: בוריס פילנובסקי הישראלי, וגאו פינג הסיני.
בשנת 2016 ביצע ההרכב בכורה עולמית ליצירה חדשה מאת המלחין הישראלי בועז בן משה.
בשנת 2017 ביצע ההרכב בסדרת "תגליות" ארבע יצירות, בניצוח אד ספניארד, של המלחינים: אדגר וארז, פרנקו דונאטוני, מישל ון דר־אה וראובן סרוסי. מכנה משותף נוסף: הן שוקדות להפיק גוני צליל מיוחדים (בעיקר זו של ון דר־אה וזו של סרוסי).
הערות שוליים

↑  חגי חיטרון, התיבה יוצאת להפלגה, באתר הארץ, 18 באוקטובר 2005
↑  נעם בן זאב, האלבום החדש של אנסמבל המאה ה-21 דורך במקום, באתר הארץ, 6 ביולי 2012
↑   גל אפלרויט, אנסמבל המאה ה-21: הכל חדש ומסקרן, באתר הארץ, 3 בינואר 2016
↑  ג'ז ואוונגרד בקונצרט החותם את הסדרה "תגליות" במוזיאון תל אביב, באתר הארץ, 28 ביוני 2001
↑  נעם בן זאב, אנסמבל המאה ה-21 בסדרה "תגליות" - אמש בקונצרט: להרוג להיט בטוח, באתר הארץ, 30 במאי 2011
↑  נעם בן זאב, מלחינים־סולנים בסדרת "תגליות" של אנסמבל המאה ה-21, באתר הארץ, 6 באפריל 2014
↑   אמיר מנדל, אם זה הצליח לבטהובן, זה יעבוד גם לג'רג' ליגטי, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2016
↑   חגי חיטרון, אנסמבל המאה ה-21: ארבע חוויות בנות זמננו, באתר הארץ, 18 ביוני 2017
אנסמבל (משחק)

אנסמבל (ensemble) הוא צוות שחקנים בו השחקנים המרכזיים מלוהקים לתפקידים השווים בחשיבותם בעלילה. זאת לעומת ליהוק מסורתי לתפקידים ראשיים ומשניים.
באמנות הבמה

השימוש בצוות אנסמבל נפוץ בתיאטרון, באופרה ובשאר תחומי אמנות הבמה. לצוות אנסמבל קיימות קטגוריות מיוחדות במספר פרסים המאפשרות לצוות כצוות לזכות בהוקרה, ולא לשחקן יחיד מהצוות.
בקולנוע

גם בסרטי קולנוע משתמשים לעיתים בצוות אנסמבל, בעיקר כאשר מדובר על יריעת עלילה רחבת היקף (שר הטבעות, מלחמת הכוכבים), כאשר העלילה מורכבת מתתי-עלילות בלתי קשורות זו בזו (התרסקות, אהבה זה כל הסיפור) או כאשר מספר כוכבי על מלוהקים לשחק זה לצד זה[דרושה הבהרה] (אושן 11, בלתי נשכחים).
בטלוויזיה

צוות אנסמבל הפך לפופולרי במיוחד בקרב תוכניות טלוויזיה בשל[דרוש מקור] מרחב התמרון הנוצר לתסריטאי מרגע שזה יכול להתמקד בדמויות שונות בפרקים שונים. יתרון נוסף של צוות אנסמבל הוא היכולת לספוג בקלות יחסית עזיבה של אחד השחקנים. קיימות סדרות טלוויזיה רבות עם אנסמבל.
פרסים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7840124-0 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנסמבל הסרט אושן 11: בראד פיט, ג'ורג' קלוני, מאט דיימון, אנדי גרסיה, ג'וליה רוברטס וסטיבן סודרברג, דצמבר 2001
אלכסנדר אסטרוק

| --- | --- |

אלכסנדר אסטרוק, 1965
 לידה:  13 ביולי 1923 פריז, צרפת
 פטירה:  19 במאי 2016 (בגיל 92) הרובע השישה-עשר של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Alexandre Auguste Astruc 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  1949–2016 (כ־67 שנים) 
 עיסוק:  במאי קולנוע, סופר, תסריטאי, מבקר קולנוע
 פרסים והוקרה:  פרס רוז'ה נימייה (1976)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (30 במאי 1996)  Paul Flat Prize (1980)  פרס לואי דלוק (1952)  פרס רנה קלייר (1994)  פרס לואי בארטו (1990) 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלכסנדר אסטרוק (בצרפתית: Alexandre Astruc;‏ 13 ביולי 1923 – 19 במאי 2016) היה סופר, תסריטאי, במאי ומבקר קולנוע צרפתי.
ביוגרפיה

אסטרוק נולד בפריז לזוג הורים עיתונאים, הצטיין בלימודיו ורכש תואר באמנות ומשפטים.
בתחילת דרכו הועסק כמבקר קולנוע מטעם כתבי עת נחשבים ובכללם כתב העת מחברות הקולנוע. הוא התחכך בעולם הבוהמה הצרפתי והתרועע עם בוריס ויאן ומאוחר יותר עם פרנסואה טריפו. ב-1949 ביים את סרטו הראשון. אסטרוק המשיך לביים סרטי קולנוע במהלך שנות ה-50 וראשית שנות ה-60- סרטו הנודע ביותר היה -"חיים" (ע"פי נובלה של מופאסאן) - ובהמשך ועד
ראשית שנות ה-90 עסק בבימוי סרטי טלוויזיה. ב-1994 היה הזוכה הראשון בפרס הקולנוע על שם רנה קלייר של האקדמיה הצרפתית. אסטרוק היה נשוי והתגורר בפריז.
עבודתו

אסטרוק טבע את המושג "קאמרה סטילו" (caméra-stylo) כלומר מצלמה-עט. לפי תפישה זו, הבמאי משתמש במצלמת הקולנוע שלו כפי שהסופר משתמש בעט. לתפישה זו שני עקרונות. מחד, משמשת המצלמה כלי ביטוי נוח וקל לשימוש כפי השימוש בעט ומאידך, המצלמה מהווה עבור הבמאי כלי להעברת מסרים בדיוק כפי שהעט משמש כלי להעברת המסרים של הסופר. אסטרוק טען כי השפה הקולנועית תהפוך לאמצעי הבעה יעיל וקל לשימוש לא פחות מהשפה הכתובה. עוד ציין אסטרוק שהתפתחות והשתכללות הטכנולוגיה והמצלמות בפרט, יוביל למצב בו לכל אדם יהיה מקרן פרטי, והוא יוכל לגשת לחנות הסמוכה לביתו ולבחור סרט לצפייה בנושאים מגוונים. למעשה הוא חזה את הופעת הוידאומט וחנויות הסרטים. בנוסף טען אסטרוק שהמחשבה העצמאית והביטוי האישי של היוצר חשובים יותר מהשמירה על הנרטיב הקולנועי המסורתי ומחוקי האסתטיקה השונים. בתקופה בה סרטי האולפנים שלטו בכיפה, נחשבו תפישותיו של אסטרוק למהפכניות והשפיעו על התפתחות הגל החדש בקולנוע הצרפתי.
הערות שוליים

↑  ענר, פרמינגר, מסך קסם: כרונולוגיה של קולנוע ותחביר, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב יפו, 1995, עמוד 169, באתר גוגל ספרים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007594150705171  PLWABN: 9810606423305606  BnF: cb11889331m (data)  CANTIC: a11717701  CiNii: DA00332361  GND: 12026627X  ISNI: 0000 0000 8160 7429  LCCN: n79138983  NDL: 00431855  NKC: ola2002149974  NTA: 06750213X  SELIBR: 395562  SNAC: w6g30h7j  SUDOC: 026693755  VIAF: 84961176   WorldCat (עם VIAF): 84961176
אנוראק

אנוראק אסקימואי
פארקה המשמשת את שומרי היערות האמריקאים
אנוראק או פארקה הוא סוג של מעיל עם כיסוי ראש, שלרוב מכוסה בפרווה או פרווה מלאכותית, כדי להגן על הפנים מפני שילוב של טמפטורות מתחת לאפס ורוח.
האנוראק הומצא לראשונה על ידי האסקימואים, שנזקקו לביגוד שיגן עליהם מפני רוח מקפיאה ורטיבות, בזמן ציד או בזמן מסע בקיאק בחוג הארקטי. מתחת לאנוראק האסקימואים לובשים גם בגדים חמים. לפני יציאה למסעות הם היו טובלים את האנוראק בשמן דגים כדי לחזק את העמידות שלהם למים.
ראו גם

ז'קט פרקה
ארון מוקואנה

טבוהו ארון מוקואנה (באנגלית: Teboho Aaron Mokoena; נולד ב-25 בנובמבר 1980, ביוהנסבורג שבדרום אפריקה) הוא כדורגלן דרום אפריקאי המשחק בעמדת הקשר האחורי. מוקואנה נחשב לאחד השחקנים הדרום-אפריקאים המצליחים בעולם, והוא דמות נערצת במדינתו. בשנת 2010 השתתף עם נבחרתו הלאומית במשחקי הגביע העולמי שנערכו בדרום אפריקה.
קריירה מקצוענית

קבוצת נעוריו הראשונה הייתה ג'ומו קוסמוס מדרום אפריקה. בשנת 1998 עבר לקבוצת הנוער של באייר לברקוזן וכעבור שנה לקבוצת אייאקס אמסטרדם שראתה בו נכס עתידי. לאחר שנתיים בבוגרים של אייאקס, בהן זכה לשבע הופעות בלבד במדי הקבוצה, הושאל בשנת 2001 לקבוצת ג'רמינל בירסחוט מהליגה הבלגית. כעבור שנתיים במועדון עמד מאזנו האישי על 48 הופעות ושני שערים. בשנת 2003 הועבר מוקואנה לראסינג גנק בה השתתף רק ב-31 משחקים בשתי עונות. בשנת 2005 עבר לשחק בבלקברן מהליגה האנגלית, בשורותיה שיחק 101 משחקים במשך ארבע שנים. ביומו האחרון בקבוצה, הודיע על חתימתו על חוזה לשלוש שנים במועדון הכדורגל פורטסמות', בו הוא שיחק עד שנת 2012, ובמדיו כבש את שערו הראשון בליגה האנגלית.
קריירה בנבחרת הלאומית

מוקואנה הוא השחקן הצעיר ביותר אי-פעם שייצג את דרום אפריקה במשחק רשמי, שיא שנקבע בהופעת הבכורה שלו בשנת 1999 במסגרת מוקדמות אולימפיאדת סידני. הוא השתתף עם נבחרתו בגביע אפריקה לאומות בשנים 2002, 2004 ו-2008. בטורניר של שנת 2008 מונה לראשונה לקפטן הנבחרת, תפקיד בו אחז גם בגביע הקונפדרציות 2009 ובמונדיאל 2010.
מוקואנה הוא שיאן ההופעות בנבחרת דרום אפריקה, עם 107 הופעות.
אלקטרון נובגורוד

מועדון הכדורגל אלקטרון נובגורוד (ברוסית: Футбольный клуб «Электрон» Великий Новгород) הוא שמו של מועדון כדורגל רוסי מהעיר נובגורוד. בשנים 1969—1977 התמודד בליגה השנייה בברית המועצות שהייתה הליגה המקצוענית השלישית בחשיבותה בברית המועצות. הישג השיא של המועדון הוא מקום שני בליגה זו.
לאחר התפרקות ברית המועצות התמודד בעיקר בטורנירים אזוריים. בעונת 2017 נרשם לליגה החובבנית, התמודד בטורניר הכדורגל של מחוז צפון-מערב רוסיה ובמסגרת הגביע הרוסי בכדורגל אך לא העפילה לשלבים המתקדמים.
אצטדיון הקבוצה

הקבוצה מארחת את משחקיה באצטדיון אלקטרון הממוקם בפארק 30 שנה לאוקטובר בעיר נובגורוד ומכיל 3,223 מושבים. האצטדיון נבנה ב-1958 ושימש את קבוצת אלקטרון ואת טוסנו בשנים שלפני העפלתה לליגת העל הרוסית בכדורגל.
לאחר התפרקות ברית המועצות עבר האצטדיון לבעלות העירייה שהשכירה אותו למועדוני כדורגל חובבניים מקומיים. בעונת 2010 האצטדיון שימש גם את קבוצת וריאג, מליגת המשנה הרוסית ברוגבי. באוגוסט 2013 הועבר המתקן לבעלות ממשלת מחוז נובגורוד שערכה בו שיפוץ והחליפה את משטח הדשא לדשא מלאכותי.
בשנת 2015 שופץ.[דרוש מקור]
ב-24 בספטמבר 2017 האצטדיון אירח את גמר גביע רוסיה בכדורגל נשים, שבו גברה צסק"א מוסקבה על צ'רטנובו בתוצאה 0:1.
הערות שוליים

↑  Центральный стадион, Великий Новгород
↑  В ближайший месяц стадиону «Центральный» вернут название «Электрон»
↑  ЦСКА впервые выиграл Кубок России
↑  Третья жизнь стадиона «Центральный»
ארתור גינס

| --- | --- |

 לידה:  1725 סלברידג', אירלנד 
 פטירה:  23 בינואר 1803 (בגיל 78 בערך) דבלין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  אאוטר ארד 
 בן או בת זוג:  אוליביה ויטמור (29 במאי 1761–1803) 
 מספר צאצאים:  10 ילדים 
 
ארתור גִינֶס (Arthur Guinness;‏ 1725 - 8 בינואר 1803 ) היה מבשל בירה אירי ומייסדה של מִבשלת בירה גינס. יזם, איש חזון ופילנתרופ.
גינס הניח את היסודות של מבשלת הגינס. בגיל 27, בשנת 1752, סנדקו של ארתור גינס, ארתור פרייס - הארכיבישוף של קאשל, בכנסיית אירלנד - הוריש לו 100£ בצוואתו. גינס השקיע את הכסף ובשנת 1755 הייתה בבעלותו מבשלה בלייקסליפ, במרחק 17 ק"מ מדבלין. ב-1759, גינס הגיע לעיר והקים עסק משלו. הוא חתם על חוזה בן 9,000 שנה על שטח של 4 אקרים (16,000 מטרים רבועים) ב- St. James's Gate עם מארק ריינספורד, עבור דמי שכירות שנתיים של 45£.
רקע

תאריך לידתו של ארתור גינס הוא מקור לספקולציות שונות. על קברו, הנמצא במחוז קילדייר (Kildare), נכתב כי הוא נפטר ב-23 בינואר 1803, בגיל 78, מה שמציין שהוא נולד בשנת 1724 או בתחילת שנת 1725. דבר זה, סותר את התאריך - ה-28 בספטמבר 1725 שנבחר על ידי חברת גינס ב-1991, כנראה כדי לשים סוף לספקולציות המתעוררות סביב תאריך לידתו.
משפחה

בשנת 1761, ארתור נשא לאישה את אוליביה וייטמור בכנסיית מארי הקדושה בדבלין והיא ילדה לו 21 ילדים, שרק 10 מהם הגיעו לבגרות. שלושה מבניו היו גם כן מבשלי בירה, וצאצאיו האחרים כללו מיסיונרים, פוליטיקאים וסופרים.
ארתור גינס נקבר בינואר 1803 בבית הקברות Oughter Ard במחוז קילדייר, בחלקה של משפחת אמו.
אנסלם שטראוס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בדצמבר 1916 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  5 בספטמבר 1996 (בגיל 79) סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וירג'יניה  אוניברסיטת שיקגו 
 מוסדות:  אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו  אוניברסיטת לורנס  אוניברסיטת שיקגו 
 
אנסלם שטראוס (באנגלית: Anselm Leonard Strauss; ‏18 בדצמבר 1916 – 5 בספטמבר 1996) היה סוציולוג יהודי אמריקאי, שעבד בשדה הסוציולוגיה הרפואית. הוא נודע כמייסד תאוריית השדה.
קורות חיים

שטראוס, שסביו היגרו מגרמניה לארצות הברית, נולד בניו יורק וגדל במאונט ורנון. לאחר בית הספר התיכון המליץ לו רופאו לעבור לאריזונה מכיוון שהוא סבל מקשיי נשימה, אולם זה היה רחוק מדי מניו יורק. שטראוס למד באוניברסיטת וירג'יניה ב-1935 וקיבל את הדוקטורט שלו בסוציולוגיה מאוניברסיטת שיקגו, שם לימד הרברט בלומר אינטראקציה סימבולית.
מ-1944 עד 1947, עבד שטראוס כפרופסור בקולג' קטן בוויסקונסין. הוא פנה לאוניברסיטת אינדיאנה, שם פגש את אלפרד לינדסמיט; ב-1949, הם פרסמו יחד את הספר "פסיכולוגיה חברתית", שזכה להצלחה רבה.
ב-1952 נעשה שטראוס פרופסור באוניברסיטת שיקגו.
ב-1960 הוא פנה לבית הספר לאחיות באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, שם ייסד את המחלקה למדעי החברה וההתנהגות. הוא כיהן כראש המחלקה עד ל-1987 והמשיך בפעילויות המחקר והלימוד שלו כפרופסור אמריטוס. שטראוס פרסם מעל שלושים ספרים.
שטראוס נפטר ב-5 בספטמבר 1996 ממחלת לב שממנה סבל במשך עשרות שנים.
עבודתו

שטראוס נודע בשל עבודתו על המתודולוגיה של המחקר האיכותי ובמיוחד בשל פיתוח תאוריית השדה, מתודולוגיה כללית אותה פיתח ביחד עם בארני גלזר במהלך שנות השישים.
שטראוס היה הראשון שעסק באנתרופולוגיה אתנית, הוא עבד בבית החולים ושילב את מחקרו התאורטי בזה. לפי גישה זו יש קודם לבדוק את הנתונים בשטח ורק אחר כך להשתית על כך תאוריה. הוא חולל פריצת דרך גדולה במחקר הסוציולוגי - מעבר מהסתכלות על המקרו, כפי שהיה עד אז - להסתכלות על המיקרו, על חיי היום יום, כולל בארגונים גדולים.
ספרים שכתב

Social psychology/ Alfred R. Lindesmith, Anselm L. Strauss, Norman K. Denzin, 8th ed. Thousands Oaks, CA: SAGE Publications, 1999.
Basics of qualitives research: techniques and procedures for developing grounded theory/ Anselm Strauss, Juliet Corbin. 2nd ed. Thousand Oaks, California: SAGE Publications, 1998.
Basics of qualitive research: grounded theory procedures and techniques/ Anselm Strauss, juliet Corbin/ Newbury Park, California: SAGE Publications, 1990.
Qualitative anlysis for social scientists/ Anselm L. Strauss. Cambridge University Press, 1987.
Negotiations: varieties, contexts, processes, and social order. San Francisco, Clifornia: Jossey Bass Publishers, 1978.
Politics of pain management: staff-patient interaction/ Shizuko Y. Fagerhaugh and Anselm Strauss. Menlo Park, California: Addison-Wesley, 1977.
Reading in social psychology/ Alfred R. Lindesmith, Anselm L. Strauss and Norman K. Denzin, 2nd ed. Hinsdale, III.: Dryden Press, 1975.
Field Fressearch: strategies for a natural sociology/ Leonard Schattzman and Anselm L Strauss. Englewood Cliffs, N.J.: Prentice-Hall, 1973.
Status passage/ Barney G. Glazer and Anselm L. Strauss. London: Routledge & K. Paul, 1971.
Professionss, work, and careers. San Francisco, California: Sociology Press, 1971.
The context of social mobility: ideology and theory. Chicago: Aldine Pub. Co, 1971.
Mirrors and masks: the search for identity. London: M. Robertson, 1969.
Time for dying/ Barney G. Glazer and Anselm L. Strsuss. Chicago: Aldine Pub.co., 1968.
The discovery of grounded theory: strategies for qualitative research/ Barney G. Glazer and Anselm L. Strauss. Chicago: Aldine Publishing Co., 1967.
Awareness of dying/ Barney G. Glazer and Anselm L. Strauss. Chicago: Aldine Pub. Co., 1965.
Psychiatric ideologies and institutions/ Anselm Strauss (and others). New York: Free Press of Glencoe, 1964.
ספרים שערך

Grounded theory in practice/ Anselm Strauss, Juliet Corbin, editors. Thousand Oaks: SAGE Publications, 1997/
Where medicine fails/ edited by Anselm L. Strauss, 4th ed. New Brunswick, N.J.: Transaction Books, 1984.
Humanizing health care/ edited by Jan Howard and Anselm Strauss. New York: J. Wiley, 1975.
On social psychology: Selected papers/ George Herbert Mead; edited and with an introduction by Anselm Strauss. Rev. ed. Chicago: University of Chicago Press, 1964.
אלכסנדר אנקבב

אלכסנדר זולוטינסקוביץ' אנקַבֶּב/אנקווַב (באבחזית: Алықьсандр Золотинска-иҧа Анқәаб, בגאורגית: ალექსანდრე ანქვაბი; נולד ב-26 בדצמבר 1952, סוחומי, אבחזיה אסס"ר, גאורגיה הסובייטית) הוא ראש ממשלת אבחזיה החל מאפריל 2020. כיהן כנשיא אבחזיה בשנים 2011–2014, לאחר שירש את סרגיי בגאפש שאושפז בשל מצב בריאותי קשה. אלכסנדר אנקבב הוא סגן נשיא אבחזיה מאז 2010. כיהן כראש ממשלת אבחזיה השמיני (2005–2010) וכשר הפנים האבחזי, הממונה על המשטרה האבחזית (1992–1993). באוגוסט 2011 מינוייו לנשיא אושרר סופית לאחר שנבחר בבחירות וזכה לתמיכה של 61% בבחירות הנשיאותיות.
ביוגרפיה

אנקבב הוא בוגר המכון למשפט של רוסטוב (Ростовский юридический институт) ושל האקדמיה למדעי החברה שמטעם המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בשנים 1975–1983 עבד במשרד המשפטים האבחזי. בשנים 1981–1983 הוא עבד בטביליסי במנגנון סניפי המפלגה הקומוניסטית של גאורגיה. בשנים 1984–1990 היה ראש המחלקה הפוליטית של משרד הפנים של גאורגיה הסובייטית. בסוף שנות ה-80 היחסים בין הגאורגים לבין אבחזים היו מתוחים ואנקבב חזר מטביליסי לסוחומי. עם התפרקות ברית המועצות, ב-1991, נבחר לחבר הפרלמנט האבחזי.
הוא כיהן במשך שנה (1992 - 1993) כשר הפנים האבחזי בממשלתו של ולדיסלב ארדזינבה. היה פעיל מאוד בנושא החזרת השבוים לאחר סיום הלחימה עם גאורגיה בשנת 1993. מ-1994 ועד שנת 2000 חי במוסקבה ועסק במסחר. בשובו לסוחומי הקים את "אאיטאירה" (Аиҭаира, "תחייה") - התנועה האופוזיציונית הראשונה באבחזיה. ב-2004 רצה להתמודד לבחירות לנשיאות אבחזיה, אך כיוון שלא חי באבחזיה בחמש השנים שקודם לבחירות הוא משך את מועמדותו ותמך בסרגיי בגאפש שנבחר ברוב גדול.
במהלך כהונתו כראש ממשלה ונשיא שרד שישה ניסיונות התנקשות בחייו, שבשניים מהם נפצע.
בשנת 2009 נבחר לסגן נשיא אבחזיה וב-21 במאי 2011 מונה לממלא מקום נשיא אבחזיה.
באוגוסט 2011 נערכו הבחירות לתפקיד נשיא אבחזיה והוא נבחר ברוב של 61% אחוז.
משפחתו

מאז 1983 הוא נשוי לרימה ואסילייבנה לאקובּה, ויש לו ממנה שני בנים.
הערות שוליים

↑  חבל אבחזיה: סגן הנשיא זכה בבחירות לנשיאות, באתר ynet, 27 באוגוסט 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810681061605606  VIAF: 8211151778237718130004   WorldCat (עם VIAF): 8211151778237718130004
ארתור גרומיו

| --- | --- |

 לידה:  21 במרץ 1921 וילר-פרווין, בלגיה 
 פטירה:  16 באוקטובר 1986 (בגיל 65) בריסל, בלגיה 
 מקום קבורה:  Maredsous Abbey 
 מוקד פעילות:  בלגיה 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון המלכותי של בריסל 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  צרפתית, גרמנית, הולנדית 
 כלי נגינה:  פסנתר, כינור 
 פרופיל ב-IMDb
 
ארתור גרומיו (בצרפתית: Arthur Grumiaux‏; 21 במרץ 1921 - 16 באוקטובר 1986) היה כנר בלגי, שהיה מיומן גם בפסנתר.
ביוגרפיה וקריירה

גרומיו נולד בווילר-פרווין, בלגיה, בשנת 1921, למשפחה ממעמד הפועלים, וסבו הוא שהמריץ אותו להתחיל בלימודי מוזיקה בגיל 4. הוא התאמן בנגינה בכינור ובפסנתר עם חמישיית פרנאן בקונסרבטוריון של שרלרואה, שם קיבל פרס ראשון בגיל 11. כעבור שנה קידם את לימודיו בעבודה עם אלפרד דובוא בקונסרבטוריון המלכותי בבריסל במקביל ללימודי קונטרפונקט ופוגה אצל ז'אן אבסיל. את הפרסים החשובים הראשונים שלו קיבל עוד לפני שמלאו לו 20; את פרסי אנרי וייטאן ופרנסואה פרום קיבל בשנת 1939, ואת פרס הווירטואוז קיבל מן הממשלה הבלגית ב-1940. במהלך הזמן הזה גם למד באופן פרטי קומפוזיציה אצל הכנר והמלחין הרומני המפורסם ג'ורג'ה אנסקו בפריז, מורו של יהודי מנוחין. הופעותיו הראשונות היו בבלגיה, עם הפילהרמונית של בריסל, בנגינת הקונצ'רטו של פליקס מנדלסון, ובבריטניה עם תזמורת רשות השידור הבריטי בשנת 1945. בגלל הכיבוש הגרמני של ארצו במלחמת העולם השנייה, היה פער זמנים קצר בין שני האירועים החשובים הללו. במשך הזמן הזה ניגן באופן פרטי עם כמה הרכבים קטנים ונמנע מכל הופעה פומבית מכל סוג שהוא.
על אף הדיחוי הקל הזה בפתיחת הקריירה הבינלאומית שלו, מרגע שהחלה, התפתחה במהירות. לאחר הופעת הבכורה שלו בבריטניה, התקדם לעולם האקדמי של בלגיה, כאשר התמנה לפרופסור לכינור בקונסרבטוריון המלכותי, המוסד שבו למד לפנים. בהוראתו שם דגש על הפיסוק, איכות הצליל ואמות המידה הטכניות הגבוהות בביצוע אמנותי.
נגינתו של גרומיו הונצחה על גבי יותר משלושים תקליטים, כמעט כולם בחברת פיליפס, אם כי שמו מופיע גם על תקליטי EMI, Bekart ו-Music & Arts. המוזיקה בתקליטים אלה היא על פי רוב משל באך, בטהובן, ברהמס, מוצרט ושוברט ולפעמים גם יצירות של ראוול ודביסי. אחת השמחות הגדולות בחייו הייתה שותפותו עם הפסנתרנית קלרה הסקיל. מדי פעם היו השניים מתחלפים בכלים לשם שינוי נקודת הראות וההתייחסות. גרומיו נותר עם חסך מקצועי ואישי כשהסקיל מתה בגלל נפילה בתחנת רכבת, בדרכה לקונצרט עמו. נוסף לעבודתו כסולן, הקליט חמישיות של מוצרט עם "אנסמבל גרומיו" ומבחר יצירות עם "שלישיית גרומיו", שכלל את הדואו ההונגרי של הזוג גיאורגה יאנצר (ויולה) ואווה צאקו (צ'לו). קריירת ההופעות המצליחה שלו הובילה להכרה מלכותית, כשהמלך בודואן העניק לו תואר ברון על שירותיו למוזיקה בשנת 1973, תואר שחלק עם פגניני.
מותו

על אף מאבק הסוכרת, התמיד גרומיו בלוח זמנים נוקשה של הקלטות וקונצרטים, בעיקר במערב אירופה, עד שאירוע מוחי פתאומי שם קץ לחייו ב-1986. בגיל 65 הותיר גרומיו מאחוריו את זכר המוזיקאי שהיה, יציב ואלגנטי.
אלכסנדר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה

אלכסנדר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית : Великий Князь Александр Александрович Романов;‏ 7 ביוני 1869 – 2 במאי 1870) היה בנו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה שנפטר בינקותו.
ביוגרפיה

אלכסנדר נולד ב-7 ביוני 1869 ב, והיה בנם השני של הצסארביץ' והצסארבנה של רוסיה, ולימים אלכסנדר השלישיתוהקיסרית מריה. אביו של הנסיך הגדול אלכסנדר היה יורש העצר הרוסי כבנו הבכור של הקיסר אלכסנדר השני. הנסיך הגדול היה בנם השני של אלכסנדר ומריה, ואחיו הצעיר של הקיסר לעתיד ניקולאי השני.
אלכסנדר מת מדלקת קרום המוח חיידקית ב-2 במאי 1870, חודש לפני יום הולדתו הראשון.  לאחר מותו, אמו כתבה לאמה, לואיז, מלכת דנמרק: "הרופאים טוענים שהוא לא סבל, אבל סבלנו נורא לראות ולשמוע אותו".  התמונה היחידה שצולמה של הדוכס הגדול צולמה לאחר מותו.
סרגיי ד' שרמטב, השליש של הצארביץ' אלכסנדר, ליווה את הגופה רכוב על סוס אל מבצר פטרופבלובסקיה.  הנסיך הגדול נקבר בספינה הצפונית של קתדרלת פטרופבלובסקיה בסרקופג שיש לבן.