stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמעון הצדיק
מפעולותיו > המפגש עם אלכסנדר מוקדון

אחד הסיפורים המפורסמים על שמעון הצדיק הוא מעשה הפגישה שלו עם אלכסנדר מוקדון. סיפור ביקורו של אלכסנדר בירושלים מופיע בכמה מקורות ומסופר בכמה וכמה נוסחאות (בשינויי פרטים), במקורות התורניים ומחוצה להם.
בעשרים וחמשה בטבת יום הר גריזים הוא, דלא למספד. יום שבקשו כותיים את בית אלהינו מאלכסנדרוס מוקדון להחריבו, ונתנו להם. באו והודיעו את שמעון הצדיק. מה עשה? לבש בגדי כהונה ונתעטף בבגדי כהונה, ומיקירי ישראל עמו, ואבוקות של אוּר בידיהן, וכל הלילה הללו הולכים מצד זה והללו הולכים מצד זה, עד שעלה עמוד השחר. כיון שעלה עמוד השחר אמר להם (אלכסנדר לכותים שעימו): מי הללו? אמרו לו: יהודים שמרדו בך! כיון שהגיע לאנטיפטרס זרחה חמה, ופגעו זה בזה. כיון שראה לשמעון הצדיק - ירד (אלכסנדר) ממרכבתו והשתחוה לפניו. אמרו לו: מלך גדול כמותך ישתחוה ליהודי זה? אמר להם: דמות דיוקנו של זה מנצחת לפנַי בבית מלחמתי! אמר להם: למה באתם? אמרו: אפשר בית שמתפללים בו עליך ועל מלכותך שלא תחרב - יַתעוּךָ גויים להחריבו? אמר להם: מי הללו? אמרו לו: כותיים הללו שעומדים לפניך! אמר להם: הרי הם מסוּרים בידיכם. מיד נקבום בעקביהם ותלאום בזנבי סוסיהם, והיו מגררין אותן על הקוצים ועל הברקנים, עד שהגיעו להר גריזים. כיון שהגיעו להר גריזים חרשוהו וזרעוהו כרשינין, כדרך שבקשו לעשות לבית אלהינו. ואותו היום עשאוהו יום טוב.
לפי יוסף בן מתתיהו, המעשה הזה לא אירע בימי שמעון הצדיק, אלא בימי יַדּוּעַ סבו, שהיה כהן גדול, והוא זה שיצא לקראת אלכסנדר. תקופתו של שמעון הצדיק, לפי יוספוס, הייתה בימי שלטון בית תלמי. במקורות אחרים מסופר המעשה על כהן גדול בשם חנניה או עידו, ויש שסוברים שהוא שמעון הצדיק. גישה אחרת במחקר המודרני שוללת לחלוטין את הפן ההיסטורי שבאגדה זו. לפי גישה זו, אלכסנדר מוקדון כלל לא ביקר בירושלים.
במדרש ר' דוד הנגיד מסופר עוד, שאלכסנדר מוקדון ביקש שיקבעו את דמות דיוקנו בבית המקדש. שמעון הצדיק הסביר לו שעל פי התורה יש איסור לעשות פסל וכל תמונה, ובמקום זאת הבטיח לו שכל הילדים שייוולדו לכהנים בשנה ההיא ייקראו בשם אלכסנדר, וכן הבטיח שהתאריכים בשטרות ייכתבו מזמנו של אלכסנדר, וזוהי - לפי אחת הדעות - תחילתו של מניין השטרות (שנת 3450 ליצירה).
מפעולותיו > ביטול גזירת הצלם

אגדה נוספת מספרת על "גסקלגס" שגזר להעמיד צלם בהיכל שבבית המקדש. שמעון הצדיק הרגיע את העם, שנחרדו לשמע הגזירה, והבטיח שלא תתקיים. מאוחר יותר שמע שמעון הצדיק בת קול שיוצאת מקודש הקדשים ואומרת: בטלה הגזירה שאמר השונא להביא על ההיכל, ונהרג גסקלגס ובטלו גזרותיו. וכתבו את אותה שעה, ולאחר מכן התברר שזו הייתה שעת הריגתו. השליח שבא בדרכו עם הצלם קיבל את האיגרת על מותו של גסקלגס, וויתר על שליחותו.
הניסיון לזהות את "גסקלגס" הוא אחד הקשיים כאן. כמו גם העובדה שלא ידוע לנו על גזירה כזאת שהייתה בתקופתו של שמעון הצדיק. אמנם בסדר עולם רבה (פרק ל') מוזכר מלך בשם גסקלגס בין מלכי יוון, אבל לא ברור מיהו. ישנה השערה, ש"גסקלגס" זה אינו אלא הקיסר הרומי גאיוס קליגולה, שגזר שיכניסו להיכל פסל בדמותו ויסגדו לו. אולם זיהוי זה אינו מתאים לאזכור של שמעון הצדיק, שחי כ-350 שנה לפני כן, ועל כן יש שאומרים ש"שמעון הצדיק" באזכור זה אינו אלא שמעון קתרוס (הו'), הכהן הגדול שהיה באותם הימים. שמעון בן ביתוס, המכונה "קנתירא" (קנתרס), מונה לכהונה הגדולה בידי המלך אגריפס הראשון, ויש הסכמה בקרב החוקרים שיש לזהותו עם אותו "שמעון הצדיק" ששירת בכהונה הגדולה בעת מותו של קליגולה בינואר 41 לסה"נ.
פטירתו

בתלמוד מסופר:
תנו רבנן: אותה שנה שמת בה שמעון הצדיק - אמר להם: בשנה זו הוא מת! אמרו לו: מניין אתה יודע? אמר להם: בכל יום הכיפורים היה מזדמן לי זקן אחד (מלאך) לבוש לבנים ועטוף לבנים, נכנס עימי (לקודש הקדשים) ויצא עימי, והיום - נזדמן לי זקן אחד לבוש שחורים ועטוף שחורים, נכנס עימי ולא יצא עימי. אחר הָרֶגל חלה שבעה ימים ומת.
על פי מסורת זו, נקבע יום פטירתו של שמעון הצדיק ליום כ"ט בתשרי ("שבעה ימים לאחר הָרֶגל").
על פי מסורת יהודית מימי הביניים, נקבר במערת שמעון הצדיק בירושלים, שנמצאת בפאתי שכונת שמעון הצדיק, בצפונה של העיר העתיקה. המקום נקנה על ידי הראשון-לציון הרב אברהם אשכנזי בשנת ה'תרל"ו (1876). בראשית המאה ה-20 נהגו יהודי ירושלים לפקוד את מערת שמעון הצדיק בל"ג בעומר, מכיוון שהגישה לקבר רבי שמעון בר יוחאי הייתה קשה מדי מפאת המרחק הרב מירושלים למירון. כיום פוקדים את המקום מבקרים ומתפללים ונערכת הילולה גדולה בכ"ט בתשרי.
בניו

לפי המסופר בתלמוד, היו לשמעון הצדיק שני בנים: שמעי וחוניו.

לפני פטירתו, הורה שמעון הצדיק שחוניו בנו ישמש תחתיו ככהן גדול. כתוצאה מכך נגרמה קנאה בין האחים, ובסופו של דבר ברח חוניו למצרים והקים שם את מקדש חוניו. בפרטי המעשה נחלקו תנאים. במקורות חיצוניים יש נוסחאות שונות בעניין זה, ולפיהם מקים מקדש חוניו היה צאצא מאוחר יותר מבית שמעון הצדיק.
צאצאיו המשיכו אחריו להחזיק בכהונה הגדולה עוד שנים רבות, עד לשלטון החשמונאים. מצאצאיו כיהנו גם במקדש חוניו.
לקריאה נוספת

מרדכי מרגליות (עורך), הערך "חכמי התלמוד", אנציקלופדיה לחכמי התלמוד והגאונים, הוצאת יבנה וספרי חמד, מהדורה מחודשת בידי יהודה איזנברג, 2006, כרך שמעון הצדיק, עמ' ב.
בן ציון כץ, פרושים, צדוקים, קנאים, נוצרים (ספר ראשון), תל אביב ה'תש"ח.
הרב יצחק אייזיק הלוי, דורות הראשונים, חלק א כרך ג.
פרופ' יוסף קלוזנר, היסטוריה ישראלית, ה'תרפ"ד, חלק א עמ' 214 ואילך.
פרופ' אוריאל רפפורט, מכורש עד אלכסנדר: תולדות ישראל בשלטון פרס, בהשתתפות שלומית ירון, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, ה'תשס"ה 2004.
ד"ר חיים חפץ, הכוהנים הגדולים בתחילת ימי בית שני: משמעון הצדיק ועד יוחנן כהן גדול, בתוך ספר היובל מנחה לאי"ש (בעריכת איתמר ורהפטיג), ירושלים ה'תשנ"א.
הרב יואל שוורץ, אנשי כנסת הגדולה, ירושלים ה'תשס"א, עמודים 70-79.
ורד נעם, מגילת תענית: הנוסחים, פשרם, תולדותיהם. ירושלם: יד בן-צבי, תשס"ד/2003.
בנימין לאו, "שמעון הצדיק - 'גדול אֶחיו ותפארת עמו'", בספרו: חכמים, כרך ראשון: ימי בית שני, ידיעות ספרים, 2006, עמ' 46-38.
Amitay, O. (2007). Shim'on ha-sadiq in his historical contexts. The Journal of Jewish Studies., 58(2), 236
Gruen, E. S. (1997). The origins and objectives of onias' temple. Scripta Classica Israelica, 16, 47-70
Hengel, M. (1974). Judaism and hellenism : Studies in their encounter in palestine during the early hellenistic period [Judentum und Hellenismus.] (1 American ed.). Philadelphia: Fortress Press
Marcus, R. (1943, 1998) . Josephus: Jewish Antiquities, books XII-XIII [Loeb Classical Library] Camb. Mass. Harvard University Press
Tropper, Amram D. (2013). Simeon the Righteous in rabbinic literature: a legend reinvented. Leiden: Brill.
Strack, H. L., & Stemberger, G. (1991).Introduction to the talmud and midrash [Einleitung in Talmud und Midrasch.]. Edinburgh, Scotland: T&T Clark
VanderKam, J. C. (1995). Simon the just: Simon I or simon II? Pomegranates and golden bells (pp. 303–318). Winona Lake, Ind.: Eisenbrauns
אוטראדנויה

אוטראדנויה (ברוסית: Отра́дное) היא עיר בנפת קירוב שבמחוז לנינגרד, הממוקמת במרחק 40 קילומטרים מזרחית לעיר סנקט פטרבורג על גדתו השמאלית של נהר נייבה.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
העיר איבנובסקאיה, ששכנה בשטח אוטראדנויה, אוזכרה לראשונה במפקד האוכלוסין של נובגורוד משנת 1500. היא כללה שמונה כפרים ועשר אחוזות.
במפת אינגריה משנת 1676, שנערכה על ידי המודד אוגוסט ברגנהיים בשנת 1827, באתר של העיר המודרנית מופיעים הכפרים טושינה ופיאג'וקיבי.
שטחי העיר איבנובסקאיה נודעו מאז 1708 כאזור נופש עבור תושבי העיר סנקט פטרבורג.
הערות שוליים

↑  Окрестности Петербурга — Переписная окладная книга Водской пятины 1500 года.
↑  Исторические карты Всеволожского района — фрагмент карты Ингерманландии, составленной в 1827 году по состоянию на 1676 год
| מחוז לנינגרד |
| --- | --- | --- |
| מרכז אדמיניסטרטיבי | גטצ'ינה |   |
| ערים | אוטראדנויה • איוואנגורוד • בוקסיטוגורסק • גטצ'ינה • וולוסובו • וולחוב • ויבורג • ויסוצק • וסוולוז'סק • טוסנו • טיחווין • לוגה • לודיינויה פולה • לומונוסוב • ליובאן • מורינו •נוביה לדוגה • ניקולסקויה • סבטוגורסק • סוסנובי בור • סיאסטרוי • סלאנצי • סרטולובו • פודפורוז'יה • פיקאליובו • פריאוזרסק • פרימורסק • קאמנוגורסק • קומונר • קינגיספ • קירובסק • קירישי • שליסלבורג |   |
| מחוזות משנה | בוקסיטוגורסק • גטצ'ינה • ויבורג • וולוסובו • וולחוב • וסוולוז'סק • טוסנו • טיחווין • לוגה •  לודיינויה פולה • לומונוסוב • סוסנובי בור • סלאנצי • פריאוזרסק • פרימורסק • קאמנוגורסק • קומונר • קינגיספ • קירובסק • קירישי |   |
| מושלים | אלכסנדר בליאקוב • ואדים גוסטוב • ולרי סרדיוקוב • אלכסנדר דרוזדנקו |   |
| שונות | סמל • דגל • חלוקה מנהלית • האספה המחוקקת • הממשלה |   |
זאב וייטמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1953 (בן 72 בערך) י"ב באלול ה'תשי"ג קריית ביאליק, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תחומי עיסוק:  כשרות, שמיטה
 חיבוריו:  לקראת שמיטה ממלכתית במדינת ישראל: הצעה לקיום מצוות השמיטה במדינת ישראל במציאות החקלאית המודרנית
 חותנים:  יונה עמנואל
 
 תפקידים נוספים:  רב תנובה  רב אלון שבות  יו"ר ועדת השמיטה של הרבנות הראשית  בעבר: ראש אגף הכשרות של הרבנות הראשית  רב כפר עציון
 
הרב זאב וייטמן (נולד בי"ב באלול ה'תשי"ג, 1953) הוא רב תאגיד "תנובה", רב היישוב אלון שבות, ומומחה כשרות ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בקריית ביאליק, לאברהם ומרים וייטמן. למד בישיבת פרחי אהרון וישיבת הר עציון. ב-6 באוקטובר 1973 הוא נקלע למלחמת יום הכיפורים, כשהגיע לבסיס הצבאי בתל פארס בצפון רמת הגולן לשמש כשליח ציבור ביום הכיפורים. בהמשך המלחמה לחם בחזית הדרומית בסיני. בשנות ה-80 כיהן במשך תשע שנים כרבו של כפר עציון. כמו כן שימש כראש אגף הכשרות של הרבנות הראשית לישראל.
בתחילת שנות ה-90 שהה בחו"ל בשליחות חינוכית. בשנת תשנ"ג (1993) פרסם את ספרו "לקראת שמיטה ממלכתית במדינת ישראל: הצעה לקיום מצוות השמיטה במדינת ישראל במציאות החקלאית המודרנית". זמן קצר לאחר מכן מונה כרב הקונצרן תנובה, כמחליפו של הרב יחזקאל דאום שנפטר. בתפקידו הוא אחראי על כשרות כל מוצרי החברה – חלב, בשר, דגים, ביצים ומאפים.
בין השינויים והחידושים ההלכתיים והכשרותיים שהנהיג: השבתת הרפתות והמחלבות ופעילות הובלת החלב בימי שבת ומועד; הקמת מערכת פיקוח והשגחה על הרפתות והקפדה על ביצוע פעולת החליבה בידי יהודים; הקמת צוות מקצועי לפיקוח על ניתוחי פרות באופן שאינו פוגע בכשרות הפרה וחלבה. משמש עורך בכתב העת 'בנתיב החלב' שיוצא לאור על ידי ועדת מהדרין.
בשנת תש"ס (2000) יזם והקים את "ועדת מהדרין" – מערכת כשרות מהדרין של "תנובה", המאגדת נציגי קבוצות מרכזיות בציבור החרדי ובראשה עומדים הרב מרדכי גרוס והרב יעקב מאיר שטרן. הוא גם עומד בראש כנס הכשרות השנתי שבו מופיעים בכירי מומחי הכשרות ונידונים נושאים שונים בעולם הכשרות.
בשנת תשע"ז מונה לרב היישוב אלון שבות, לאחר פרישת הרב גדעון פרל. בשנת תשפ"ד יזם הצבעה יישובית על אשרור מינויו לרב היישוב, מכיוון שהמינוי הראשון לא כלל הצבעה. בהצבעה, שמסיבות טכניות אוחדה עם הבחירות לרשויות המקומיות והתקיימה במקביל עליה באותו יום (יח אדר א'), זכה לתמיכה גורפת של רוב מוחלט של תושבי היישוב.
משמש כיו"ר ועדת השמיטה מטעם הרבנות הראשית לישראל. מפרסם מאמרים רבים בתחומי כשרות שונים, ובראשם כשרות החלב, הבשר והתולעים במזון.
למשך תקופה מסוימת היה חבר וראש בית המדרש בארגון בית הלל, אך פרש מהארגון.
משפחתו

נשוי למרים, בתו של יונה עמנואל, שהיה עורך המעיין, אב לשלושה ותושב אלון שבות. גיסיו הם הרב שמואל כ"ץ, חוקר תולדות הרבנות הראשית לישראל ולשעבר רב בתי ספר בירושלים ופרופ' שמחה עמנואל.
ספרו

לקראת שמיטה ממלכתית במדינת ישראל: הצעה לקיום מצוות השמיטה במדינת ישראל במציאות החקלאית המודרנית, (מהדורה שנייה), בהוצאת מכון צומת, אלון שבות תש"ס
הרקולס

ערך זה עוסק בדמות מיתולוגית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

הרקולס מכה בלאדון, הדרקון־נחש. פסל ברונזה מהמאה ה־18 שהוצב בארמון שנברון, וינה, אוסטריה
 כינוי:  Ἰδαῖος 
 תרבות:  יוון העתיקה
 אלים מקבילים:  הרקולס, Hercle, Alcaeus 
 אב:  זאוס
 אם:  אלקמנה
 אחים:  איפיקלס 
 בן או בת זוג:  דאיאנירה, הבה, מגארה, אומפלה 
 צאצאים:  Onesippus, Patrocleus, Euryops, Deion, Tlepolemus, Thessalus, Halocrates, Entelides, Dynastes, Hippozygus, Teles, Chersibius, Eueres, Aristodemus, Ctesippus, Celeustanor, Buleus, Camirus, Brettus, Brentus, Carthago, Deucalion, Democoon, Cleolaus, Thresippas, Atromus, Bdella, Archelous, Erasippus, Lamus, Polylaus, Agelaus, Tigasis, Laomenes, Astybies, Tyrsenus, Glycisonetes, Glanus, Archedicus, Leucones, Antiphus, Hipponous, Olympus, Eurycapes, Galates, Euryteles, Mentor, Nicodromus, Astyanax, Fabius, Lynceus, Teleutagoras, Oestrobles, Evenus, Eratus, Archemachus, Antilochus, Amestrius, אולינתוס, Promachus, טלפוס, Deicoon, Creontiades, סופאקס, Dexamenus, Phaestus, Cleodaeus, Rhopalus, Pandaie, Adrastus, Therimachus, Alexiares, Bucolus, Antileon, Alcaeus, Gelonus, Anicetus, Aechmagoras, Hyllus, Ctesippus, Glenus, Macaria, Hodites, Poemen, Eurypylus, Alopius, Bargasus, Eucleia, Atys, Aceles, Anton, Keltos, Afer, Amathes, Erythras, Anicetus, Antiades, Hippeus, Hyllus, Iobes, Scythes, Agathyrsus, Eumedes, Nephus, Acheles, Medebrontes, Antiochus, Leucippus, Echephron, Antimachus, Terpsicrates 
 
הרקולס (ביוונית עתיקה: Ἡρακλῆς, הֵרַקְלֵס; בלטינית: Hercules; נולד בשם אַלקאיוֹס Ἀλκαῖος או אַלקֵיידֵס Ἀλκείδης) הוא גיבור מן המיתולוגיה היוונית והמיתולוגיה הרומית. בן האל היווני זאוס ובת התמותה אלקמנה (אשת אמפיטריאון). אחד המפורסמים שבגיבוריה האגדיים של יוון העתיקה.
משמעות השם הֵרַקְלֵס הוא "תהילת הרה". השם בא ללעוג להרה, שכן הוא אינו בנה, אלא פרי בגידותיו של זאוס, בעלה; "הרקולס" הוא הגרסה הרומית לשם שאומץ בהמשך בעולם המערבי. פולחן הרקולס, שכלל טקסים לכבוד הגיבור וגם האל היה נהוג בכל רחבי העולם ההלניסטי (פסטיבל ההרקלאה) והועתק במלואו בתוספות ושינויים קלים לתרבות הרומית.
כוח בלתי רגיל, אומץ, תושייה ותעוזה הם מהתכונות המאפיינות את הרקלס, וגם התלהבות מופרזת לעיתים. במהלך חייו ובמיוחד בצעירותו, שזורים אירועים של פזיזות, חוסר יכולת לשלוט בזעמו, להעריך את כוחו האדיר ואת תוצאות השימוש בו.
על שמו קרויים עמודי הרקולס, שני צוקים הנמצאים בכניסה המזרחית למצר גיברלטר.
הרקולס במיתולוגיה היוונית

לפי האגדה, חשק זאוס, אל השמים ובכיר האלים היוונים, באלקמנה. כדי לזכות בה התחזה לבעלה אמפיטריאון וקיים עמה יחסי מין בזמן שבעלה נעדר. ממפגש זה נולד הרקלס, שבזכות היותו בנו של אל, ניחן בחוזק על אנושי. האלה הרה, אשתו של זאוס, המתוארת באגדות היווניות כאישה נוטרת טינה ונקמנית, שנאה את הרקלס מיום היוולדו בגלל היותו סמל לבגידתו של בעלה. היא רדפה את הרקלס כל ימי חייו, ושנאתה מהווה ציר מרכזי ברבות מהאגדות על הרקלס.
כבר בהיותו תינוק שלחה הרה שני נחשים ארסיים כדי להורגו בעריסה. למשמע הקולות מחדר הילדים, נזעקו הוריו אל החדר. הם מצאו את הרקלס, שכבר אז ניחן בכוח בלתי רגיל, צוחק ובידיו שני הנחשים שחנק (בגרסה אחרת, החזיק אותם לאחר שרוצץ את גולגולתם), בעוד אחיו איפיקלס צורח מפחד. מסופר שאת המורה לנגינה לינוס הרג בשוגג כאשר השליך לעברו לירה בתגובה נזעמת לדרישת המורה להקפיד על שעות הנגינה שלו. אמפיטריאון חשש שתקריות מסוג זה יישנו ולכן שלח את בנו לחיות בין הרועים.
הקנטאור כירון בנו של קורנוס חינך את הרקלס. כשגדל, על פי סיפורו של פרודיקוס, הוא פגש בצומת דרכים שתי דמויות – את ארטה (המידה הטובה) ואת קקיה (רוע). קקיה הציעה לו נוחות, הנאות ועושר אם ילך בדרכה. ארטה הציעה לו רק תהילה תמורת מאבק מתמיד ברוע. הרקלס בחר בדרכה של ארטה.
הרקולס במיתולוגיה היוונית > נישואיו הראשונים של הרקולס

בבגרותו נשא הרקלס לאישה את בתו של מלך תבאי קריאון, מגארה, והיא ילדה לו שלושה בנים. בהתקפת טירוף שהביאה עליו הרה, זרק הרקלס לאש את אשתו ואת שלושת בניו והרגם (לפי גרסה אחרת רק את הבנים). כששבה אליו שפיותו החליט להתאבד, אולם חברו תסאוס מנע ממנו לעשות כן.
כדי לכפר על חטאו הנורא הלך הרקלס לשאול בעצתו של האורקל מדלפי. הפיתיה שלחה אותו לשרת את דודנו אוריסתאוס, מלך מיקנה במשך עשר שנים ולבצע כל משימה שייבחר זה להטיל עליו. במשך תריסר שנים היה הרקלס כפוף לאוריסתאוס שהחליט להטיל עליו עשר משימות קשות. לאחר שהרקלס סיים לבצע אותן הכריז אוריסתאוס כי המשימה השנייה והחמישית לא בוצעו בהתאם לכללים ולכן יש להוסיף עוד שתיים. משימות אלה ידועות בשם שנים-עשר מעללי הגבורה.
הרקולס במיתולוגיה היוונית > שנים-עשר מעללי הגבורה

הריגת אריה אכזר שחי בעמק נמאה.
הריגת ההידרה, נחש ים בעל תשעה ראשים.
לכידתה של האיילה מקריניאה.
צייד חזיר הבר מהר ארימנתוס.
ניקוי הרפתות של אוגיאס מלך אליס.
הריגת ציפורי סטימפליה שניזונו מבשר אדם.
ללכוד את שור הבר שבאי כרתים.
ללכוד את הסוסות הפראיות של דיומדס מלך תראקיה, שניזונו מבשר אדם.
להשיג את החגורה של היפוליטה מלכת האמזונות.
ללכוד את שווריו של גריאון שישב באי האגדי אריתיאה.
להביא שלושה תפוחי זהב שגדלו בגנן של ההספרידות (שלוש נימפות אחיות בגן האושר שבקצה העולם).
לתפוס ולהביא את קרברוס, כלב בעל שלושה ראשים ששמר על שערי ממלכת השאול.
הרקולס במיתולוגיה היוונית > שנים-עשר מעללי הגבורה > המטלה הראשונה – האריה מנמאה

האריה מנמאה, בנה של המפלצת אכידנה, שכן בנמאה מצפון לארגוס. הוא היה מגיח ממערה בעלת שני פתחים ומשמיד כל מי שמצא בדרכו. כמטלה ראשונה שלח אוריסתאוס את הרקלס להרוג את האריה.
הרקלס טיפס על ההר, פילס דרך בסבך השיחים, ולפנות ערב הבחין באריה הענק וירה בו חץ. עורו של האריה היה בלתי חדיר לכלי נשק אנושיים והחץ החליק מעליו בלא שיעורר את תשומת לבו. החץ השני פגע בחזהו של האריה, אך גם הוא לא חדר לגופו אלא צנח בין רגליו. אז הבחין האריה בהרקולס וזינק לעברו. הרקלס הלם באלה על ראש האריה אך האלה שהייתה עשויה מענף עץ זית, נשברה.
האריה לא נפגע, רק עיניו התערפלו והוא נסוג למערה. הרקלס חסם את הפתח האחורי של המערה ופרץ מפתחה הקדמי. הרקולס שהבין שנשק לא יועיל לו החליט להאבק באריה בידיים חשופות. הוא תפס את האריה בגבו כדי לא להפגע מציפורניו החדות מכל נשק ולפת בעוצמה את צווארו. וכך בעודו דורך בכפות רגליו על כפותיו של האריה ומחשק את ברכיו את צלעותיו, חנק אותו הרקלס למוות.
האריה מת, אך מכיוון שעורו היה חסין מפני כלי נשק, אי אפשר היה לפשוט אותו בעזרת סכין. הרקולס השתמש בציפורני האריה כדי לחתוך את העור. מאז נהג הרקלס להתעטף בעור הזה כשריון וראש האריה שימש לו כקסדה. כשהופיע כך במיקנה נבהל אוריסתאוס ומאז אסר עליו להיכנס העירה עם שללו. תמונת הקרב בין הרקלס והאריה הנמאי או הרקלס עוטה את עור האריה הם מוטיבים נפוצים באמנות הפלסטית בתרבות המערבית.
על מנת לשבח את ניצחונו של הרקולס נקבעו "המשחקים הנמאים" ביוון.
הרקולס במיתולוגיה היוונית > שנים-עשר מעללי הגבורה > המטלה השנייה – ההידרה מלרנה

המטלה השנייה הייתה להרוג את ההידרה, מפלצת המים מאגם לֶרְנָה. היא שכנה במאורה ליד מעיינות נהר אמימונה, והייתה משתכשכת בביצות העמוקות שהשתרעו מסביב. היה לה גוף של כלב ותשעה ראשי נחש, שאחד מהם היה בן אלמוות. היא ירקה ארס מפיה, ונשיפותיה היו קטלניות. היא הייתה מגיחה מהביצות, טורפת בעלי חיים ומשמידה יבול בשדות.
הרקלס הגיע למקום במרכבה שבה נהג אחיינו איאולאוס בן איפיקלס. הרקלס מצא את מאורת ההידרה, ובירי חיצים בוערים אילץ את ההידרה לצאת ולפת אותה בזרועותיו. ההידרה נצמדה אליו בלפיתה. לעזרתה נחלץ גם סרטן ענק, אותו שלחה הרה, שצץ מתוך הרפש ונשך את רגלו של הרקלס. את הסרטן מעך הרקלס בעקבו, אבל את ההידרה התקשה להרוג, מכיוון שכל ראש שרוצץ באלתו הצמיח מיד שני ראשים חדשים. אז קרא הרקלס לעזרתו את איולאוס. איולאוס הבעיר אש בחורשה ובענפים בוערים צרב את צווארי הראשים הכרותים. כך מנע מהם לצמוח מחדש. את הראש בן האלמוות קבר הרקלס לצד הדרך, והניח עליו סלע ענק. הוא שיסע את גוף ההידרה וטיבל את חיציו בארסה. מאז כל פציעה מחיצים אלו הייתה קטלנית.
כאשר שב הרקולס למיקנה טען אוריסתאוס כי המטלה לא בוצעה כראוי מכיוון שהרקולס נעזר באיולאוס.
הרקולס במיתולוגיה היוונית > שנים-עשר מעללי הגבורה > המטלה השלישית – האיילה מקריניאה

כמטלה שלישית ציווה אוריסתאוס על הרקולס לתפוס ולהביא אליו את האיילה בעלת קרני הזהב ששוטטה בקיריניאה (אנ') שבארקאדיה. טייגטה בת אטלס שנמלטה מחיזוריו האלימים של זאוס הקדישה את האיילה לאלה ארטמיס כאות תודה על עזרתה.
הרקולס לא רצה להרוג בחיציו את האיילה המקודשת לאלה. לכן, רדף אחריה במשך שנה תמימה. במרוצתו הגיע עד לנהר איסטרוס (הדנובה) ואל הארץ האגדית שבירכתי צפון. שם עמד מתפעל למראה עצי הזית היפים והחליט לקחת מהם ולנטוע אותם באולימפיה. הוא ביקש מיושבי המקום ההיפרבוראים לקחתם והם נענו לבקשתו.
בתום אותה שנה רצה האיילה בשארית כוחותיה לעבר הר ארטמיס, וכשניסתה לחצות את הנהר לדון השיג אותה הרקולס. הוא נשא אותה בזרועותיו, וכאשר עבר בארקאדיה נתקל באפולו ובארטמיס שגערו בו על ששלח יד בחיה הקדושה. הרקולס שכנע אותם שהדבר נכפה עליו, המשיך בדרכו והביא את האיילה למיקנה.
הרקולס במיתולוגיה היוונית > שנים-עשר מעללי הגבורה > המטלה הרביעית – החזיר מהר ארימנתוס

המשימה הבאה שהטיל אוריסתאוס על הרקולס הייתה להביא את חזיר הבר ששכן בהר ארימנתוס. החזיר היה פושט על אזור פסופיס וזורע הרג והרס. בדרך התארח הרקולס אצל הקנטאור פולוס שהגיש לו בשר צלוי, אף שקנטאורים נוהגים לאכול רק בשר נא. פולוס שמר אצלו את כד היין המשותף לכל הקנטאורים, אך חשש למזוג ממנו לאורחו. הרקולס הרגיע אותו ופתח את הכד. לריח היין הבלתי-מהול נזעקו הקנטאורים, חמושים בסלעים ועצי אשוח. כשפרצו למערה הניס אותם הרקולס בגזרי עצים בוערים ובמטחי חיצים.
הרקולס רדף אחריהם ואחר כך חזר למערתו של פולוס. כאשר חזר למערתו של פולוס מצאו הרקולס מת. בהיעדרו בדק פולוס חץ מחיציו של הרקולס וניסה להבין מה מקור כוחו. החץ נשמט מידיו, שרט את רגלו, וסקרנותו עלתה לו בחייו.
הרקולס הלך משם לארימנתוס, מצא את מאורת חזיר הבר והניס אותו בצעקות מסבך הצמחייה לעבר אזור מכוסה בשלג עמוק. לאחר שעייף אותו במרדף קשר אותו והביאו למיקנה.
הרקולס במיתולוגיה היוונית > שנים-עשר מעללי הגבורה > המטלה החמישית – ניקוי רפתות אוגיאס

המטלה החמישית שהטיל אוריסתאוס על הרקולס הייתה לנקות את רפתותיו של אוגיאס מלך אליס.
הרקולס בא אל אוגיאס והציע לו לנקות את הרפתות תמורת עשירית מהבקר. אוגיאס הקשיב בלגלוג ספקני, אך בכל זאת נענה להצעה, בתנאי שהזבל יפונה עד רדת הערב.
הרקולס חפר תעלה אל החצר, היטה אליה את הנהרות פניוס ואלפאוס, ומצידה השני של הרפת חפר תעלה שתנקז את המים בחזרה אל אפיקיהם. מי הנהרות שטפו וסחפו את הדומן מהחצר ומהרפתות. אך בערב, כשנשלמה המלאכה, התכחש אוגיאס להבטחתו וסירב לתת להרקולס את מכסת הפרות. הדבר הובא לפני בוררים, ופילאוס בנו של אוגיאס אף העיד ביושר כנגד אביו. אוגיאס כעס על בנו וגירש אותו ואת הרקולס מהעיר.
כשחזר הרקולס למיקנה, סירב אוריסתאוס להכיר בניקוי הרפתות כמטלה שבוצעה כהלכה, מכיוון שלדבריו פעל הרקולס לשם רווח.
הרקולס במיתולוגיה היוונית > שנים-עשר מעללי הגבורה > המטלה השישית – הציפורים מסטימפליה

בסטימפליה שבארקאדיה השתכנו סביב האגם סיעות ציפורים בעלות ציפורניים, כנפיים ומקורים מפליז. הן היו עטות על כבשים ופרות, ולא נרתעו מלנעוץ את מקור המתכת שלהן גם באנשים.
כשהגיע הרקולס, הסתתרו הציפורים ביערות העבותים שצמחו סביב האגם. הרקולס קיבל מאתנה רעשן נחושת גדול שהתקין עבורו הפייסטוס. הרקולס התייצב בראש ההר והחריד ברעשן את הציפורים. כאשר הציפורים התעופפו מעל היער השמיד אותן הרקולס בחיציו.
הרקולס במיתולוגיה היוונית > שנים-עשר מעללי הגבורה > המטלה השביעית – השור מכרתים

כמטלה שביעית ציווה אוריסתאוס על הרקולס לתפוס את השור מכרתים. מספרים שהיה זה השור הלבן, שפוסידון שלח מבטן הים למלך מינוס. מינוס נדר לזבוח את השור לאל, אך הפר את נדרו. הוא שמר את השור הלבן לעצמו, ובמקומו זבח לאל שור רגיל. כתגובה למעשה החטא של מלך מינוס גרם פוסידון לאשת מינוס פסיפאה להתאהב בשור הלבן ולשכב איתו. לאחר קיום יחסי המין נעשה השור אלים ופרוע. הרקולס השתלט עליו והביא אותו למיקנה, הציגו לעיני אוריסתאוס ואז שחרר אותו. השור נדד עד למרתון ושם הציק לתושבי האזור עד שהומת לבסוף בידי תסאוס.
הרקולס משתלט על השור מכרתים בכד יווני מסוף המאה ה-5 לפנה"ס  בסגנון קדרות הדמות השחורה במוזיאון האקרופוליס
הרקולס במיתולוגיה היוונית > שנים-עשר מעללי הגבורה > המטלה השמינית – סוסות דיומדס

המטלה השמינית שהטיל אוריסתאוס על הרקולס הייתה לתפוס ולהביא למיקנה את ארבע סוסותיו של דיומדס. דיומדס היה מלך תראקיה ושלט בביסטונים שהיו שבט אלים ופראי. את סוסותיו, שניזונו מבשר אדם, קשר בשלשלאות לאבוסיהן ונהג לפטם אותן בבשר אורחיו.
הרקולס הגיע בלילה אל ארמונו של דיומדס, חדר לאורווה בחשאי והתגבר על השומרים. את אחד השומרים השליך לאבוס המגואל בדם, והסוסות הרעבות טרפו אותו וגרסו בשיניהן את עצמותיו. הרקולס הוביל את הסוסות לחורש על חוף הים, הפקיד אותן בידי ידידו אבדרוס, ושב עם מלוויו כדי להדוף את הביסטונים שרדפו אחריו. לאחר שהביס אותם והרג את דיומדס, חזר הרקולס לחוף וגילה שהסוסות טרפו בינתיים את אבדרוס.
הרקולס קבר את ידידו ויסד במקום את העיר אבדרה. את הסוסות רתם למרכבה והדהיר אותן למיקנה. אוריסתאוס ציווה לשחרר אותן, והן עשו את דרכן צפונה אל הר אולימפוס, שם השמידו אותן חיות טרף.
הרקולס במיתולוגיה היוונית > שנים-עשר מעללי הגבורה > המטלה התשיעית – חגורת היפוליטה

לשם ביצוע המטלה התשיעית הרחיק הרקולס עד לחופי הים השחור. הוא נשלח להביא את חגורתה של היפוליטה מלכת האמזונות. את החגורה נתן לה ארס, אל המלחמה היווני. האמזונות היו שבט של נשים לוחמות אשר רכבו על סוסים ועסקו במלאכות גברים. הרקולס גייס חיל מתנדבים, נחת בנמל תמיסקירה ונפגש עם היפוליטה. היא הוקסמה למראה עוצמתו והבטיחה לתת לו את חגורתה. אבל הרה לבשה דמות של אמזונה והפיצה את השמועה שהנוכרים שהגיעו בספינה מתכוננים לחטוף את המלכה. האמזונות קפצו על סוסיהן ותקפו את היוונים. במהומה הרג הרקולס את היפוליטה ולקח את חגורתה.