stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הצפונית
מפרטים > חימוש > סוללה ראשית

תשעת תותחי 16 אינץ'/45 קליבר שהורכבו הן בסדרת קרוליינה הצפונית והן בסדרת דקוטה הדרומית, היו גרסאות משופרות של התותחים שהורכבו בסדרת קולורדו, ומכאן הכינוי "Mark 6". שינוי מהותי מהתותחים הישנים יותר היה יכולתו של ה-Mark 6 לירות פגז חודר שריון במשקל 2,700 ליברות (1,200 קילוגרם) שפותח על ידי לשכת החימוש. בטעינה מלאה עם תותח חדש לגמרי, הפגז הכבד נורה במהירות לוע של 2,300 רגל לשנייה (700 מטר לשנייה). בטעינה מופחתת, אותו פגז נורה במהירות של 1,800 רגל לשנייה (550 מטר לשנייה). חיי הקנה - המספר המשוער של פגזים שהתותח יכול לירות לפני שיהיה צורך לרפד או להחליף אותו - היה 395 פגזים בעת שימוש בחודרי שריון, אם כי אם רק נעשה שימוש בפגזי תרגול נתון זה היה גבוה משמעותית: 2,860. הוא הסתובב 4 מעלות בשנייה, וכל צריח יכול להסתובב עד 150 מעלות משני צידי האונייה. ניתן היה להגביה את התותחים לנטייה מקסימלית של 45 מעלות; צריחים 1 ו-3 יכלו להנמיך עד -2 מעלות, אבל בשל עמדת ירי העל שלו, התותחים בצריח 2 יכלו רק להנמיך ל-0 מעלות.
כל תותח היה באורך 736 אינץ' (18,700 מ"מ). טווח מקסימלי עם פגז חודר שריון שהתקבל בנטייה של 45 מעלות: 36,900 יארד (33,700 מטר). באותו גובה פגז סופר נפיץ קל יותר במשקל 1,900 ליברות (860 קילוגרם) היה בעל טווח של 40,180 יארד (20 מיל ימי; 37 קילומטרים). התותחים שקלו 85.85 טון לא כולל העכוז; הצריחים שקלו 1,403–1,437 טון.
בעת ירי אותו פגז, לתותח ה-16 אינץ'/45 קליבר Mark 6 היה יתרון קל על פני תותח ה-16 אינץ'/50 קליבר Mark 7 בעת פגיעה בשריון הסיפון - פגז מתותח ה-45 קליבר היה איטי יותר, כלומר היה לו מסלול תלול יותר ככל שהוא ירד. ב 36,000 יארד (18 מיל ימי; 33 קילומטרים), פגז מתותח ה-45 קליבר פגע באונייה בזווית של 47.5 מעלות, בניגוד לזווית של 38 מעלות עם תותח ה-50 קליבר.
מפרטים > חימוש > סוללה משנית

אוניות הסדרה נשאו עשרה צריחים סגורים Mark 28 Mod 0, שכל אחת מהן תומכת בתותחים תאומים בקוטר 5 אינץ'/38 קליבר Mark 12 אשר במקור תוכננו להרכבה על משחתות שנבנו בשנות ה-30, תותחים אלו היו כל כך מוצלחים שהם נוספו למספר עצום של ספינות אמריקאיות במהלך מלחמת העולם השנייה, כולל כל אוניות המלחמה הגדולות וספינות מלחמה קטנות יותר שנבנו בין 1934 ל-1945. הם נחשבו ל"אמינים ביותר, חזקים ומדויקים" על ידי לשכת החימוש של הצי.
תותחי ה-5 אינץ'/38 קליבר תפקדו כתותחים דו תכליתיים. עם זאת, זה לא אומר שהוא בעל יכולות אנטי-אוויר נחותות; כפי שנקבע במהלך ניסויי ירי ב-1941 שנערכו על סיפון קרוליינה הצפונית, התותח היה בעל יכולת עקבית להפיל מטוסים שטסים בגובה 12,000–13,000 רגל (2.3–2.5 מיל; 3.7–4.0 קילומטרים), שהיה רחוק פי שניים מהטווח האפקטיבי של התותח האנטי-אווירי המוקדם יותר בקוטר 5 אינץ'/25 קליבר.
כל תותח 5 אינץ'/38 קליבר שקל כמעט 4,000 פאונד (1,800 ק"ג) ללא מכנס התותח. משקל הצריח כולו היה 156,295 ליברות (70,894 קילוגרם). הוא היה באורך כולל של 223.8 אינץ' (5,680 מ"מ), בעל אורך קדח של 190 אינץ' (4,800 מ"מ), והיה בעל אורך תותח של 157.2 אינץ' (3,990 מ"מ). התותח יכול היה לירות פגזים במהירות של 2,500–2,600 רגל לשנייה (760–790 מטר לשניייה); ניתן היה לירות כ-4,600 פגזים לפני שהיה צורך להחליף את הקנה. ההגבהה המינימלית והמקסימלית הייתה -15 ו-85 מעלות, בהתאמה. ניתן היה להגביה או להנמיך את גובה התותחים בערך ב-15 מעלות לשנייה. הטעינה הייתה אפשרית בכל זווית. הצריחים הקרובים ביותר לחרטום ולירכתיים יכלו להסתובב בין -150 ל-150 מעלות; האחרים הוגבלו ל-80 עד 80 מעלות. הם הסתובבו בערך 25 מעלות לשנייה.
מפרטים > חימוש > חימוש קטן יותר

שאר כלי הנשק על סיפון שתי אוניות הסדרה כללו הרכבים שונים של תותחי קליבר 1.1 אינץ'/75, מקלעי קליבר 0.50, תותחי בופורס 40 מ"מ ותותחי אורליקון 20 מ"מ. למרות שהאוניות תוכננו במקור לשאת רק ארבעה רביעיות תותחי 1.1 אינץ' ו-12 מקלעי .50 קליבר, זה הוגדל מאוד ושודרג במהלך המלחמה.
בשתי האוניות, נוספו שני סטים מרובעים נוספים של תותחי 1.1 אינץ' במקום שני זרקורים באמצע האונייה. לאחר שטורפדה ב-1942, הוסרו אלו בקרוליינה הצפונית את אלה ונוספו עשרה סטים מרובעים של תותחי 40 מ"מ. 14 סטים היו קיימים עד יוני 1943, ואילו סט נוסף על גבי הצריח הראשי השלישי באותו נובמבר. וושינגטון שמרה על ששת מרובעי תותחי 1.1 מ"מ עד אמצע 1943, אז עשרה מרובעים של תותחי 40 מ"מ החליפו אותם. באוגוסט כבר היו לה חמש עשרה סטים. שתי האוניות נשאו אותן עד לסיום המלחמה.
למקלעי קליבר ה-.50 לא היו הטווח או הכוח הדרושים ללחימה במטוסים מודרניים והם תוכננו להחלפה במספרים שווים של תותחי 20 מ"מ, אבל שום דבר לא יצא מיד מההצעה. למעשה, גם קרוליינה הצפונית וגם וושינגטון נשאו תותחי 20 מ"מ ומקלעי .50 קליבר במשך רוב שנת 1942. באפריל, בקרוליינה הצפונית היו, בהתאמה, 40 ו-12, בעוד בוושינגטון היו 20 ו-12. חודשיים לאחר מכן, המספר של תותחי 20 מ"מ נשאר אותו הדבר, אבל נוספו 12 מקלעי 0.50 קליבר. עד ספטמבר, לוושינגטון נוספו עוד 20 תותחי 20 מ"מ, בסך הכל 40, אך חמישה הוסרו - יחד עם כל מקלעי ה-.50 קליבר - זמן קצר לאחר מכן כאשר נוספו שני סטים מרובעים של תותחי 1.1 אינץ'. בשיפוץ שלה לאחר שטורפדה, נוספו לקרוליינה הצפונית שישה תותחי 20 מ"מ נוספים וכל מקלעי ה-.50 קליבר שלה הוסרו. לוושינגטון היו 64 תותחי 20 מ"מ עד אפריל 1943, לפני שהוחלף צריח יחיד בצריח מרובע קני, ולקרוליינה הצפונית היו 53 עד מרץ 1944. באפריל 1945, קרוליינה הצפונית החזיקה 56 תותחי 20 מ"מ, בעוד וושינגטון החזיקה 75 תותחים. באוגוסט 1945, לשתי הספינות היו שמונה צריחים תאומים 20 מ"מ; קרוליינה הצפונית נשאה גם עשרים תותחים בודדים, בעוד וושינגטון נשאה צריח מרובע קני אחד ושישים ושלושה תותחים בודדים.
מפרטים > אלקטרוניקה

הן קרוליינה הצפונית והן וושינגטון, שתוכננו לפני המכ"ם, היו מצוידות במקור עם מדי טווח אופטיים רבים של בקרת אש וניווט. הראשון החזיק מעמד עד 1944, אז הוחלף במכ"ם מיקרוגל Mark 27 בתוספת מכ"ם פיקוח אש חימוש ראשי Mark 3. מדי הטווח הוסרו לטובת תותחי 20 מ"מ נוספים מתישהו בין סוף 1941 לאמצע 1942. בנוסף, האוניות הוזמנו עם שני מנהלי בקרת אש Mark 38 והותקנו במקור במכ"ם חיפוש אווירי CXAM, שני Mark 3 ושלושה עבור חימוש משני Mark 4.
עד נובמבר 1942, לקרוליינה הצפונית הוסיפו Mark 4 נוסף ומכ"ם חיפוש עילי של SG. תצורת אוניית המערכה הרגילה הייתה קיימת על סיפון קרוליינה הצפונית באפריל 1944, עם מכ"מים SK ו-SG (חיפוש אווירי ושטחי, בהתאמה), SG גיבוי ו-Mark 8s לכוון את הסוללה הראשית שלה. כל ה-Mark 4s נשארו עבור הסוללה המשנית, ואחד מה-Mark 3s הישנים עדיין היה קיים, אולי כגיבוי ל-Mark 8s. צלחת SK-2 החליפה את המכ"ם הישן יותר של SK ו-Mark 12s ו-22s החליפו את ה-Mark 4s בספטמבר של אותה שנה. מלבד שמעולם לא קיבלה SK-2, וושינגטון קיבלה שדרוגים דומים.
שתי האוניות עברו שיפוצים נרחבים לקראת סופה או לאחר המלחמה. קרוליינה הצפונית קיבלה מכ"ם חיפוש אווירי משני (SR) ומכ"ם חיפוש זניט SCR-720 בארובה הקדמית. בסוף המלחמה, היה לה מכ"ם חיפוש שטח SP, חיפוש אווירי SK-2, מערכת בקרת אש סוללה מרכזית Mark 38 עם מכ"מים Mark 13 ו-27, מערכת בקרת אש סוללה משנית Mark 37 עם Mark 12, מכ"מים 22 ו-32, ומערכת בקרת אש קטנה יותר מדגם Mark 57, עם מכ"ם Mark 34. במרץ 1946, לוושינגטון היה מכ"ם חזית SK ו-SR אחורי, SG גם קדמי וגם אחורי, וכן משבש TDY (שיכל לשבש מכ"ם על אוניות אחרות).
מפרטים > הנעה

אוניות הסדרה היו מצוידות בארבע טורבינות ג'נרל אלקטריק ו-8 דוודים מסוג Babcock & Wilcox עם שלושה דוודים מסוג אקספרס. תחנת הכוח של האוניות שילבה מספר התפתחויות אחרונות בציוד טורבינות, כולל גלגלי הפחתה סליל כפולים וטכנולוגיית קיטור בלחץ גבוה. הדוודים של קרוליינה הצפונית סיפקו קיטור ב-575 PSI‏ (3,960 קילו-פסקל) בחום של 580 F°‏ (454 C°) כדי לעמוד בדרישת התכנון של 27 קשרים (50 קמ"ש), מערכת ההנעה תוכננה במקור לספק 115,000 כוחות סוס (85,755 קילוואט), אך הטכנולוגיות החדשות הגדילו את התפוקה הזו ל-121,000 כוחות סוס (90,000 קילוואט). למרות עלייה זו, המהירות המרבית של האוניות לא השתנתה, שכן השינויים בתחנת הכוח שולבו בהמשך תהליך התכנון. הטורבינות שכבר הותקנו לא יכלו לנצל עד תום את הלחץ והטמפרטורות הגבוהות יותר, ולכן רמת היעילות לא הייתה גבוהה כפי שהייתה צריכה להיות. בנסיעה אחורה, המנועים סיפקו 32,000 כוחות סוס (24,000 קילוואט).
מערכת המנוע חולקה לארבעה חדרי מכונות, כולם על קו האמצע. כל חדר הכיל טורבינה ושני דוודים, ללא כל חלוקה בין הדוודים לטורבינות. זה נעשה כדי להגביל את הסיכון להתהפכות אם האונייה תוצף בכבדות בחדרי המכונות. חדרי המנועים התחלפו במתכונתם: חדרי המנועים הראשון והשלישי סודרו כשהטורבינה בצד הימני והדוודים המתאימים לה בצד השמאלי, ואילו בחדרים השני והרביעי הסידור היה הפוך. חדר המנועים הקדמי ביותר הניע את המדחף החיצוני הימני, הטורבינה השנייה הניעה את המדחף החיצוני השמאלי, המנוע השלישי סיפק כוח למדחף הפנימי הימני, והטורבינה הרביעית הניעה את המדחף הפנימי השמאלי. לכל ארבעת המדחפים היו ארבעה להבים; שני המדחפים החיצוניים היו בקוטר 15 רגל 4 אינץ' (4.67 מטר) והזוג הפנימי היו בקוטר 16 רגל 7.5 אינץ' (5.067 מטר). ההיגוי נשלט על ידי זוג הגאים.
בזמן הפעלתן, האוניות הפליגו במהירות מרבית של 28 קשרים (52 קמ"ש), אם כי עד 1945, עם הוספת ציוד אחר, כגון נשק נגד מטוסים, המהירות המרבית שלהם הופחתה ל-26.8 קשרים (49.6 קמ"ש). העליות במשקל גם הפחיתו את טווח השיוט של האוניות. בשנת 1941, הספינות יכלו להפליג לאורך 17,450 מיילים ימיים (32,320 ק"מ) במהירות שיוט של 15 קשרים (28 קמ"ש); עד 1945, הטווח במהירות זו הצטמצם ל-16,320 מיילים ימיים (30,220 ק"מ). במהירות 25 קשרים (46 קמ"ש), הטווח היה נמוך משמעותית, 5,740 מיילים ימיים (10,630 ק"מ).
החשמל סופק על ידי שמונה גנרטורים. ארבעה היו טורבו-גנרטורים המיועדים לשימוש ימי; אלה סיפקו 1,250 קילוואט כל אחד. ארבעת האחרים היו גנרטורים דיזל שסיפקו 850 קילוואט כל אחד. שני גנרטורים דיזל קטנים יותר - כל אחד סיפק 200 קילוואט - הספק חירום אם המערכת הראשית תיפגע. תפוקת החשמל הכוללת הייתה 8,400 קילוואט, לא כולל גנרטורים לשעת חירום, ב-450 וולט על זרם חילופין.
מפרטים > שריון

סדרת קרוליינה הצפונית שילבה שריון "הכל או כלום" ששקל 41% מסך הדחק האונייה; הוא הורכב מ"רפסודה משוריינת" שהשתרעה ממש לפני צריח התותחים הראשון ועד ממש מאחורי צריח התותחים האחורי. הייתה להם חגורת שריון ראשית של שריון מסוג A בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים) באמצע האונייה, נוטה ב-15°, ומגובה ב-0.75 אינץ' (19 מילימטרים) פלדה לטיפול מיוחד (STS). זה הצטמצם ל-6 אינץ' (152 מילימטרים) בקצה התחתון של החגורה. לאוניות היו שלושה סיפונים משוריינים; הסיפון הראשי שלהם היה בעובי 1.45 אינץ' (37 מילימטרים). הסיפון השני והעבה ביותר היה בעובי 3.6 אינץ' (91 מילימטרים) של שריון Class B מורכב על שריון STS בעובי 1.4 אינץ' (36 מילימטרים) ובסך הכל 5 אינץ' (127 מילימטרים). בחלקים החיצוניים של גוף האונייה הציפוי היה בעובי 4.1 אינץ' (104 מילימטרים) Class B מורכב על שריון STS בעובי 1.4 אינץ' (36 מילימטרים). הסיפון השלישי והדק ביותר היה בעובי 0.62 אינץ' (16 מילימטרים) פנימי, ו-.75 אינץ' (19 מילימטרים) חיצוני. הסיפון הראשון תוכנן כדי לגרום לקליעים מפוזרים להתפוצץ, בעוד שהסיפון השני העבה יותר יגן על החלק הפנימי של האוניות. הסיפון השלישי נועד להגן מפני רסיסי פגזים שעלולים היו לחדור לסיפון השני; הוא גם שימש כתמיכה העליונה למחיצות הטורפדו. מגדל הניווט היה מחובר למצודה המשוריינת באמצעות צינור תקשורת בעובי 14 אינץ' (356 מילימטרים). עובי השריון למגדל הניווט עצמו נע בין 16 אינץ' (406 מילימטרים) משני הצדדים עד 14.7 אינץ' (373 מילימטרים) מלפנים ומאחור. הגג היה בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים) והחלק התחתון היה בעובי 3.9 אינץ' (99 מילימטרים).
צריחי הסוללה העיקריים היו ממוגנים בכבדות: חזית הצריחים היו בעובי 16 אינץ' (406 מילימטרים), הצדדים היו בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים), הצדדים האחוריים היו בעובי 11.8 אינץ' (300 מילימטרים), והגגות היו בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים). שריון בעובי 16 אינץ' היה הרוחב המרבי שהצליחו מפעלים לייצר בזמן תכנון האוניות; עם זאת, עד 1939, ניתן היה ליצור דפנות בעובי 18 אינץ' (457 מילימטרים). אלה לא הותקנו מכיוון שהוערך כי ההסבה תעכב את השלמת האוניות ב-6 עד 8 חודשים. גם הברבטים שהחזיקו את הצריחים היו מוגנים היטב. החלק הקדמי היה בעובי 14.7 אינץ' (373 מילימטרים), הצדדים גדלו ל-16 אינץ', והחלק האחורי הצטמצם ל-11.5 אינץ' (292 מילימטרים). צריחי התותחים בקוטר 5 אינץ', יחד עם מחסני התחמושת שלהם, היו משוריינים בלוחות STS בעובי 1.95 אינץ' (50 מילימטרים).
מערכת ההגנה הצידית שילבה חמישה תאים שחולקו על ידי מחיצות טורפדו ובליטה נגד טורפדו גדולה שנמשכה לאורך "הרפסודה המשוריינת". שני התאים החיצוניים, התא הפנימי ביותר והבליטה נשארו ריקים, ואילו התא השלישי והרביעי מולאו בנוזל. המערכת צומצמה לעומק בשני קצותיו על ידי צריחי התותחים הקדמיים והאחוריים. באזורים אלו נמחק התא החמישי; במקום זאת, היה תא ריק חיצוני ושני חללים מלאי נוזלים, מגובים בתא ריק נוסף. כדי לפצות על מערכת ההגנה התת-ימית המופחתת, חלקים אלה קיבלו ציפוי שריון נוסף, עד עובי 3.75 אינץ' (95 מילימטרים). המערכת המלאה הייתה בעומק 18.5 רגל (5.64 מטרים) ותוכננה לעמוד בראשי נפץ של עד 700 פאונד (320 ק"ג) TNT. ההגנה התת-ימית הייתה מעוגלת על ידי תחתית משולשת שהייתה בעומק 5.75 רגל (2 מטרים). השכבה התחתונה הייתה בעובי 3 רגל (1 מטר) ונשמרה מלאה בנוזל, בעוד שהחלק העליון בעובי 2.75 רגל (1 מטר) נשמר ריק. גם התחתית המשולשת חולקה בכבדות כדי למנוע הצפות קטסטרופליות במקרה של חדירת השכבה העליונה.
היסטוריית שירות > בנייה

שתי אוניות, כל אחת בעלות של כ-50 מיליון דולר, אושרו בינואר 1937. חמש מספנות הגישו הצעות לבניית אחת משתי האוניות המתוכננות. שלושה היו תאגידים בניהול פרטי: בית לחם בניית ספינות, בניית ספינות ניו יורק ובניית ספינות ניופורט ניוז. השתיים האחרות, מספנת הצי בניו יורק ומספנת הצי בפילדלפיה, נוהלו על ידי הממשלה. כאשר הצעות המחיר נבדקו, ההגשות של המספנות בניהול פרטי נעו בין 46 ל-50 מיליון דולר, בעוד שעמיתיהם הממשלתיים הגיעו ל-37 מיליון דולר. ניופורט ניוז הייתה ייחודית בין אלו בסירוב לכל ערך כספי קבוע לטובת "עלות פלוס 3 1⁄2%", אך הדבר הוביל לדחיית הצעתם על הסף.
ההצעות של חברות פרטיות הושפעו במידה רבה מהחקיקה של ה-New Deal. חוק וינסון-טרמאל הגביל את הרווח מבניית אונייה ל-10 אחוז, בעוד שחוק החוזים הציבוריים של Walsh-Healey קבע שכר מינימום ותנאי עבודה נדרשים לעובדים. החוק האחרון השפיע רבות על יכולתו של הצי לרכוש פלדה, שכן נוסח החוק גרם לחיכוכים בין בכירים בתעשייה, שלא אהבו מאוד את שבוע העבודה בן ארבעים שעות ודרישות שכר המינימום, לבין עובדיהם - שבעצמם היו מסובכים במחלוקת נפרדת המעמידה את איגוד העובדים המיומנים, פדרציית העבודה האמריקאית, מול איגוד הלא-מיומנים, קונגרס ארגוני התעשייה. בתוך התסיסה, הצי נתקל בקשיים בניסיון להשיג 18 מיליון פאונד של פלדה לבניית שש משחתות ושלוש צוללות; הרבה יותר פאונד מזה יידרשו לאוניות המערכה החדשות.
למספנות הפרטיות, לעומת זאת, היו בעיות עבודה משלהן, עד כדי כך שאחד מסופרי הצי תיאר את נושאי הצי כ"מינימליים" בהשוואה לבעיות האחרות לבניית ספינות. זה העלה את מחיר אוניות המערכה ל-60 מיליון דולר כל אחת, אז הלשכה להנדסת קיטור והלשכה לבנייה ותיקון המליצו לממונים עליהן כי מכרזים של 37 מיליון דולר משתי מספנות הצי יתקבלו. זה אושר על ידי רוזוולט, שכן ההצעות של המספנות הפרטיות נתפסו כמנופחות שלא בצדק. החוזים עבור קרוליינה הצפונית ווושינגטון - השמות נבחרו רשמית ב-3 במאי 1937 - נשלחו למספנות ניו יורק ופילדלפיה, בהתאמה, ב-24 ביוני 1937. זמן קצר לאחר הודעה זו, רוזוולט הופצץ בלובינג כבד מצד אזרחים ופוליטיקאים מקמדן ומדינת ניו ג'רזי, בניסיון עקר בסופו של דבר לגרום לבניית קרוליינה הצפונית לעבור לבניית הספינות של קמדן בניו יורק; חוזה כזה ישאיר גברים רבים מועסקים באזור זה. רוזוולט סירב ואמר שהפער במחיר גדול מדי. במקום זאת, החברה זכתה בשני מכרזים של אוניות סיוע למשחתות בדצמבר 1937, דיקסי ופריירי.
בניית סדרת קרוליינה הצפונית הואטה בגלל הבעיות החומריות שהוזכרו לעיל, השינויים שבוצעו בעיצוב הבסיסי לאחר תאריך זה - כלומר החלפת תותחי 16 אינץ' במקום תותחי 14 אינץ' - והצורך להוסיף אורך וחוזק לממשה כבר נוכח במספנות הצי. שימוש מוגבר בריתוך הוצע כדרך אפשרית להפחתת משקל ולחיזוק התכנון המבני, שכן הוא יכול היה להפחית את משקלן המבני של הספינות ב-10%, אך נעשה בו שימוש רק בכ-30% מהאוניות. העלויות הכרוכות בריתוך ועלייה בזמן הבנייה הפכו אותו לבלתי מעשי.
הצעות לשינוי לאחר המלחמה

קרוליינה הצפונית ווושינגטון נותרו בשירות פעיל בשנים מיד לאחר המלחמה, אולי בגלל שהאירוח של הצוות שלהם היה נוח יותר ופחות צפוף מארבעת אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית. האוניות זכו לשינויים בתקופה זו; לוח מאפייני האונייה (SCB) הנחה ביוני 1946 שארבעה מתוך צריחי תותחי 40 מ"מ המרובעים יוסרו, אם כי רק שניים הורדו מכל אונייה. גם תותחי ה-20 מ"מ הצטמצמו בשלב מסוים כך ששתי האוניות הוצאו משימוש עם 16 צריחים תאומים. קרוליינה הצפונית ווושינגטון הוצאו משימוש ב-27 ביוני 1947 ולאחר מכן הועברו לצי המילואים.
במאי 1954, SCB יצרה פרויקט שיפור כיתתי לאוניות סדרת קרוליינה הצפונית שכלל עשרים וארבעה תותחי 3 אינץ'/50 קליבר עם בקרת אש Mark 56. חודש לאחר מכן, יו"ר ה-SCB הביע את אמונתו שאוניות הסדרות קרולינה הצפונית ודקוטה הדרומית יהיו תוספות מצוינות לכוחות המשימה - אם הם יכולות להיות מהירות יותר. לשכת הספינות שקלה ואז זרקה עיצובים שיניעו את האוניות הללו במהירות של 31 קשרים (57 קמ"ש), ארבעה קשרים מהר יותר מהמהירות הניתנת להשגה הנוכחית שלהם. כדי שקרוליינה הצפונית תשיג מהירות של 31 קשרים, נדרשו 240,000 כוחות סוס (180,000 קילוואט). זה, בתורו, יחייב התקנת תחנת כוח גדולה במיוחד, כזו שלא תתאים לאונייה גם אם הצריח השלישי יוסר. אם תוסר חגורת השריון החיצונית, עדיין יידרשו 216,000 כוחות סוס (161,000 קילוואט). עם זאת, לא משנה אם תוסר חגורת השריון או לא, כל מבנה גוף הגוף מאחור יצטרך להיות שונה מאוד כדי לקבל מדחפים גדולים יותר. הטענה האחרונה נגד הפרויקט הייתה העלות המוערכת הגבוהה של 40 מיליון דולר, שלא כללו את עלות הפעלת אוניות המערכה שלא היו פעילות במשך עשר שנים.
חישובים מאוחרים יותר הוכיחו שניתן להקל את התפוסה של אוניות הסדרה מ-44,377 טון ארוך לכ-40,541 טון ארוך, שבו 210,000 כוחות סוס יספיקו. בניסוי נתון הדחק של 39,000 טון, אפילו 186,000 כוחות סוס (139,000 קילוואט) יספיקו; הנתון של 210,000 כוחות סוס נגזר מהערכת יתר של 12.5% כדי לענות על תחתית משובשת או מזג אוויר גרוע. תחנת כוח דומה לזו המשמשת בסדרת איווה (שייצרה 212,000 כוחות סוס (158,000 קילוואט) תספיק, ואם יוסר הצריח השלישי לא יהיו בעיות עם משקל, אבל לא היה מספיק מקום באוניות הסדרה. בהשוואה, תחנת הכוח הנוכחית הייתה 176 רגל × 70 רגל × 24 רגל (53.6 מ' × 21.3 מ' × 7.3 מ'), אבל תחנת הכוח של איווה הייתה 256 רגל × 72 רגל × 26 רגל (78.0 מ' × 21.9 מ' × 7.9 מ') . לבסוף, תהיה בעיה עם המדחפים; של סדרת איווה היו ברוחב 19 רגל (5.8 מטרים), בעוד שאלו של סדרת קרוליינה הצפונית היו ברוחב 17 רגל (5.2 מטרים). בסופו של דבר, לא בוצעו השינויים הללו.
עיצובים עבור נושאות מסוקים הכילו גם תוכנית להסבה של אוניות הסדרה קרוליינה הצפונית. בעלות של 30,790,000 דולר, האוניות היו מסוגלות לשאת 28 מסוקים, 1,880 חיילים, 540 טון של מטען ו-200,000 גלון (760,000 ליטר) של נפט. כל תותחי ה-16 אינץ' ו-5 אינץ' היו מוסרים, אם כי הצריח מספר אחת היה נשאר כך שניתן היה לאזן משקלים שנוספו על ירכתי האונייה. במקומם, האוניות היו מקבלות שישה עשר תותחי 3 אינץ' בצריחים תאומים. ההדחק ירד מעט למשקל טעון מלא של כ-42,600 טון, בעוד שהמהירות לא הייתה משתנה. ההערכה הייתה שהאוניות יכלו לשרת כחמש עשרה עד עשרים שנה בעלות של כ-440,000 דולר בשנה לתחזוקה. עם זאת, נמצא שנושאת מסוקים ייעודית תהיה חסכונית יותר, ולכן התוכניות נגנזו.
אוניות הסדרה

| שם האונייה | מספר גוף | המספנה | הנחת השדרית | הושקה | כניסתה לשירות | יציאתה משירות | גורל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| קרוליינה הצפונית | BB-55 | מספנת הצי בניו יורק | 27 באוקטובר 1937 | 13 ביוני 1940 | 9 באפריל 1941 | 27 ביוני 1947 | הוצאה משירות 1 ביוני 1960; אוניית מוזיאון מאז 29 באפריל 1962 בווילמינגטון, קרוליינה הצפונית |
| וושינגטון | BB-56 | מספנת הצי בפילדלפיה | 14 ביוני 1938 | 1 ביוני 1940 | 15 במאי 1941 | 27 ביוני 1947 | הוצאה משירות 1 ביוני 1960; נמכרה לגרוטאות, 24 במאי 1961 |
קרוליינה הצפונית במבט מהאוויר ב-17 באפריל 1942
קרוליינה הצפונית יורה מטח בעל שלושה תותחים מהצריח מספר אחת שלה
תרשים חתוך של הצריחים בקוטר 16 אינץ' על סיפון סדרת קרוליינה הצפונית
תותחי בופורס 40 מ"מ על סיפון הורנט ב-1945
המגדל הקדמי של וושינגטון, נראה ב-18 באוגוסט 1942 במספנת הצי בניו יורק; שימו לב למכ"ם חיפוש פני השטח של SG הממוקם על הפנים הקדמיות
חדר מכונות מס' 2 של קרוליינה הצפונית בבנייה, נראה מצד שמאל של האונייה ב-16 בינואר 1939; בעת התקנת דוד 4
אחד מצריחי התותחים העיקריים של וושינגטון מותקן על האונייה; ניתן לראות את עובי הברבטה, נע בין 11.5–16 אינץ' (292–406 מילימטרים)
קרוליינה הצפונית במהלך השלמתה
הטורפדו של I-19 פער חור בגוף של קרוליינה הצפונית
זיקוקים התפוצצו מעל קרוליינה הצפונית ב-2008, במהלך טקסים לציון הפעלת הצוללת קרוליינה הצפונית (SSN-777)
השקתה של וושינגטון ב-1 ביוני 1940
ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת (הטור השמאלי, הולך לכיוון המצלמה) על סיפון וושינגטון, 7 ביוני 1942; קינג-פישר OS2U נמצא ברקע
הנזק החמור שנגרם לחרטום של וושינגטון לאחר התנגשותה באינדיאנה
וושינגטון מפליגה במהירות גבוהה במפרץ פיוג'יט במהלך ניסויים לאחר שיפוץ, 10 בספטמבר 1945
דקוטה הצפונית (BB-29)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 דגל הצי:  
 סדרה:  דלאוור
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Fore River Shipyard 
 תחילת הבנייה:  16 בדצמבר 1907
 הושקה:  18 בנובמבר 1908
 תקופת הפעילות:  11 באפריל 1910 – 22 בנובמבר 1923 (13 שנים)
 אחריתה:  נגרטה ב-1931
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 20,380 טון, מקסימלי: 22,400 טון
 אורך:  158 מטר
 רוחב:  26 מטר
 שוקע:  9 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  933 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  11,000 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  14 דוודים המזינים 2 טורבינות קיטור בהספק 25,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 גלי הנע
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 9–11 אינץ' (229–279 מ"מ)   ברבטות: 4–10 אינץ' (102–254 מ"מ)   צריחים: 12 אינץ' (305 מ"מ)   מגדל הניווט: 11.5 אינץ' (292 מ"מ)   שריון הסיפון: 2 אינץ' (51 מ"מ)
 חימוש:  10 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)   14 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)   2 תותחי 3 פאונד 47 מ"מ (1.85 אינץ')   4 תותחי 1 פאונד 37 מ"מ (1.46 אינץ')   2 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניית המערכה דקוטה הצפונית (BB-39) (באנגלית: USS North Dakota (BB-29)) הייתה אוניית מערכה דרדנוט של צי ארצות הברית, האונייה השנייה בסדרת דלאוור, האונייה האחות שלה היחידה הייתה דלאוור. דקוטה הצפונית הונחה במספנת נהר פור בדצמבר 1907, הושקה בנובמבר 1908 ונכנסה לשירות בצי האמריקני באפריל 1910. היא הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) והייתה מסוגלת להגיע למהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). דקוטה הצפונית הייתה כלי השיט הראשון של הצי האמריקני שנקרא על שם המדינה ה-39.
לדקוטה הצפונית הייתה קריירה שלווה; היא נכחה במהלך הכיבוש של וראקרוס על ידי ארצות הברית ב-1914, אך לא השתתפה בפעולה. לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, דקוטה הצפונית נשארה בארצות הברית, והכשירה אנשי צוות לצי המתרחב במהירות בזמן המלחמה, ולכן לא השתתפה בקרב. היא נשארה בשירות פעיל עד תחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, עד שהושבתה על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון בנובמבר 1923, והוסבה לספינת מטרה מבוקרת רדיו. היא שירתה בתפקיד זה עד 1930, אז הוחלפה בתפקיד זה על ידי יוטה. ב-1931 היא נמכרה לגריטה ולאחר מכן פורקה.
תכנון

שתי אוניות המערכה מסדרת דלאוור הוזמנו בתגובה לאוניית המערכה הבריטית אה"מ דרדנוט, הראשונה שכללה רק תותחים גדולים שנכנסה לשירות. הדרדנוטים האמריקאיות הקודמות, סדרת קרוליינה הדרומית, תוכננו לפני שנודעו הפרטים של אה"מ דרדנוט. הצי החליט שיש לבנות עוד זוג אוניות מערכה כדי להתמודד עם העליונות הנתפסת של דרדנוט על פני קרוליינה הדרומית, ולכן אדמירל משנה וושינגטון ל. קאפס הכין עיצוב לאונייה עם צריח תותחים נוסף בסוללה הראשית שיתאים לעשרת התותחים של דרדנוט. אבל שלא כמו דרדנוט, כל עשרת התותחים של דקוטה הצפונית יכלו לירות מטח דופן. בזמן בנייתה, דקוטה הצפונית הייתה אוניית המערכה הגדולה והחזקה ביותר שנבנתה אז בעולם.
דקוטה הצפונית הייתה באורך כולל של 518 רגל (158 מטר), רוחב של 85 רגל 3 אינץ' (26 מטר) ושוקע של 27 רגל 3 אינץ' (8 מטר) . הדחק האונייה היה 20,380 טון ארוך (20,707 טון) בתפוסה סטנדרטית ועד 22,400 טון ארוך (22,759 ט) במעמס מלא. האונייה הונעה על ידי טורבינות קיטור של קרטיס עם גלי הנע כפולים וארבעה עשר דוודי פחם של Babcock & Wilcox, שיצרו מהירות מרבית של 21 קשר. לספינה היה טווח שיוט של 6,500 מיל ימי (12,000 קילומטרים; 7,500 מיל) במהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש). היה לה צוות של 933 קצינים ומלחים. לחרטום שלה היה דוגמה מוקדמת של חרטום בולבוסי.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה 12 אינץ' (305 מ"מ)/45 קליבר בחמישה צריחי תותחים תאומים Mark 7 על קו האמצע, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על קדימה. שלושת הצריחים האחרים הוצבו מאחורי המבנה. הסוללה המשנית כללה 21 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/50 קליבר Mark 6 המורכבים על תושבות Mark 9 ו-Mark 12 ב-קזמטים לאורך צד הגוף. כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה של התקופה, היא נשאה זוג צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים), שקועים בגוף שלה בצד הרחב.
חגורת השריון הראשית של דקוטה הצפונית הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מ"מ) עובי, בעוד הסיפון המשוריין היה בעובי 2 אינץ' (51 מ"מ). בצריחי התותחים היו מגני תותחים בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) ומגדל הניווט היה מוגן עם דפנות בעובי 11.5 אינץ' (292 מ"מ).