stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוסניאקים

ערך זה עוסק בקבוצה אתנית של בוסנים מוסלמים. אם התכוונתם לבוסנים במובנם הכללי כאזרחי בוסניה והרצגובינה, ראו .
| --- | --- |

 אוכלוסייה
 כ-3 מיליון
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 בוסניה והרצגובינה בוסניה והרצגובינה: 1,805,910–2,218,638   ארצות הברית ארצות הברית: 350,000   גרמניה גרמניה: 158,158   סרביה סרביה: 136,087   אוסטריה אוסטריה: 128,047   טורקיה טורקיה: 101,000   שוודיה שוודיה: 55,464   מונטנגרו מונטנגרו: 53,605   שווייץ שווייץ: 46,773   קוסובו קוסובו: 45,600   סלובניה סלובניה: 21,542   קנדה קנדה: 21,040   דנמרק דנמרק: 21,000   קרואטיה קרואטיה: 20,755   אוסטרליה אוסטרליה: 17,993   מקדוניה מקדוניה: 17,018   נורווגיה נורווגיה: 15,649   איטליה איטליה: 3,600   בלגיה בלגיה: 2,182   הרשות הפלסטינית  הרשות הפלסטינית: 15,000~   האיחוד האירופי האיחוד האירופי (כולל): 400,000
 שפות
 בוסנית
 דת
 האסכולה החנפית של האסלאם הסוני
 קבוצות אתניות קשורות
 סלאבים דרומיים
 
בוסניאקים (בוסנית: ביחיד Bošnjak, קרי בושניאק; ברבים Bošnjaci, קרי בושניאצי) הוא כינויה של קבוצה אתנית סלאבית דרומית המתרכזת בבוסניה והרצגובינה, עם מיעוטים בחלקים אחרים של יוגוסלביה לשעבר (סרביה, מונטנגרו, קוסובו, סלובניה, קרואטיה ומקדוניה).
בני הקבוצה מאופיינים בזיקתם הגאוגרפית-היסטורית לאזור בוסניה, בהשתייכותם לדת האסלאם (הפלג הסוני-חנפי) החל במאות ה-15 וה-16, בשפתם – בוסנית, ובתרבותם המשותפת. עקב מאפיינים אלה מכונים הבוסניאקים גם מוסלמים בוסנים (ולעיתים פשוט "בוסנים", אלא שמונח זה משמש גם להגדרת בני כל הקבוצות האתניות בבוסניה והרצגובינה). בעבר, לפני שהכינוי "בוסניאקים" נכנס לשימוש, כדי להבחין בינם לבין קבוצות אתניות אחרות בבוסניה והרצגובינה (ובשאר הבלקן), היו מכנים אותם פשוט "מוסלמים". באנגלית הם מכונים "בוסניאקים" או בצורה בהתאם לדתם, "בוסנים-מוסלמים".
במחצית המאה ה-19, לאחר השתלטות האימפריה האוסטרו-הונגרית על שטחי בוסניה-הרצגובינה של ימינו, היגרו בוסניאקים מוסלמים שלא רצו לחיות תחת שלטון נוצרי לשטחי האימפריה העות'מאנית. אלפים מהם הגיעו לארץ ישראל שם קיבלו אדמות ליישוב מידי השלטון העות'מאני שחיפש להגדיל את רווחי המיסים והתבואה מן הארץ הדלילה באוכלוסין, ונקראו "בושנאקים" בפי האוכלוסייה המקומית דוברת הערבית. בחלוף השנים הם נטמעו באוכלוסייה הערבית המקומית, ושם המשפחה נשמר אצל חלק מצאצאיהם בהטיות שונות (בושנאק, בושנק וכדומה). הבוסניאקים הם גורם אתני בולט בכפר מנדא ועראבה. הכפר הפלסטיני יאנון שבקרבת שכם הוא ביתן של 40 משפחות בוסניאקיות שהיגרו לשם לאחר שהגיעו לארץ ישראל, קבוצה נוספת התיישבה בקיסריה, שם בנו לעצמם בתים על שרידי החומה הצלבנית ועשו שימוש מחודש בחורבות המבנים העתיקים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התגייסו בוסניאקים בני בוסניה והרצגובינה לדיוויזיה ה-13 של האס אס (Handschar, מילולית: "פגיון").
ראו גם

הבוסנים בישראל
הערות שוליים

↑  יצחק שכטר, ‏רישום הקרקעות בארץ-ישראל במחצית השנייה של המאה הי"ט, קתדרה 45, תשרי תשמ"ח, 1987
↑  מרדכי קידר | אינתיפאדת האכזבה העצמית, באתר מידה, ‏2014-11-13
↑  רוני אגסי, לא רק הורדוס: האירופאים שחיו בין עתיקות קיסריה לפני 100 שנה, באתר הארץ, 7 ביוני 2017
ערך זה הוא קצרמרבנושא קבוצות אתניות ובנושא בוסניה והרצגובינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית הורדוס

| --- | --- |

אילן יוחסין חלקי של בית הורדוס
 מדינה:  האימפריה הרומית
 תארים:  מושל אדום אפוטרופוס על יהודה מלך יהודה אתנארכוס טטראכוס מלך כלקיס
 מייסד:  אנטיפטרוס האדומי
 השליט האחרון:  אגריפס השני
 תקופת השושלת:  63 לפנה"ס – 92 (כ־155 שנים)
 אתניות:  יהודית-אדומית
בית הורדוס הוא הכינוי שניתן לשושלת ששלטה בממלכת יהודה בסופה של תקופת בית שני עד למספר שנים אחרי החורבן. תחילתה של השושלת הייתה בעליה לשלטון של הורדוס בשנת 37 לפנה"ס וקיצה הגיע כעבור ארבעה דורות עם מותו של אגריפס השני בשנת 92 לספירה.
גלות אדום

ישנם חוקרים הסבורים ש"בזכותו" של הורדוס נקראת הגלות האחרונה "גלות אדום", וחורבן הבית על ידי הרומאים נחשבת לחורבן על ידי אדום, אף על פי שלכאורה אין קשר ממשי בין הרומאים לבין זרעו של עשו האדומי. אלא הורדוס האדומי (במובן ריאלי) הוא אשר גרר את הרומאים להתערב בממשל ביהודה, ובסופו של דבר הוא גרם לכך שהבית השני נחרב, בטלה המלוכה מישראל ועם ישראל יצא לגלות הארוכה שבמידה מסוימת הוא עדיין לא שב ממנה, ולכן החורבן והגלות מתייחסים לאדום.[דרוש מקור]
לקריאה נוספת

Nikos Kokkinos, The Herodian Dynasty: Origins, Role in Society and Eclipse (Journal for the Study of the Pseudepigrapha Supplement Series 30). Sheffield: Sheffield Academic Press, 1998, 518 pp.
מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"א–1991: בית הורדוס והקיסרות הרומית לאחר מות הורדוס, עמ' 232–245.
הערות שוליים

↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ה, פסקה ג, סעיפים 127–128.
↑  ראו סוגיא תלמודית על כך בתלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף ו', עמוד א'.
↑  ביקורת: אריה כשר, ‏קווים לדמותה ולמוצאה של השושלת ההרודיינית, קתדרה 103, עמ' 165–184
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309738105171  PLWABN: 9810681598705606  BnF: cb12007374h (data)  LCCN: sh97008367  NLA: 61544553  VIAF: 317286637   WorldCat (עם VIAF): 317286637
בז ניו זילנדי

| בז ניו זילנדי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: בזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: בזיים
סוג:: בז
מין:: בז ניו זילנדי
שם מדעי
 Falco novaeseelandiae ‏גמלין, 1788
תחום תפוצה


בז ניו זילנדי (שם מדעי: Falco novaeseelandiae) הוא עוף דורס ממשפחת הבזיים האנדמי לניו זילנד והוא מהדורסים הבודדים החיים בה, כשדומה לו הוא הזרון האוסטרלי (Circus approximans) ולעיתים גם עוד כמה דורסים קטנים כמו בז אוסטרלי (Falco cenchroides).
כמרבית הבזים גם בז זה הוא צייד אווירי הנע במהירות קטלנית כשמוטת כנפיו 66–91 ס"מ ואורכו 36–48 ס"מ והוא נפוץ בעיקר סביב החורשים שבעמקי האי הדרומי. רק לעיתים נדירות הוא נצפה על האי הצפוני. בנוסף מצויות כמה אוכלוסיות באיי אוקלנד ואיי צ'טהאם, אך הבז נתון בקרבה לסיכון עקב כריתת יערות.
הבז למעשה הוא טורף העל של האי והוא מחפש בעיקר עופות אחרים אותם הוא מפיל תוך כדי תעופה. הוא ניזון גם מנבלות והוא מגונן על הטריטוריה שלו מכל מסיג גבול כולל כלבים ואנשים.
הערות שוליים

↑  בז ניו זילנדי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558756805171  NKC: ph519314 
בז ניו זילנדי
בית הזיכרון של האם תרזה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון 
 על שם:  האם תרזה 
 כתובת:  סקופיה 
 מיקום:  Centar Municipality 
 מדינה:  מקדוניה הצפונית 
 מבקרים בשנה:  100,000
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2009
 תאריך פתיחה רשמי:  2009 
 קואורדינטות:  41°59′38″N 21°25′51″E﻿ / ﻿41.993805555556°N 21.430916666667°E﻿ / 41.993805555556; 21.430916666667
 אתר רשמי
  (למפת סקופיה מוגדלת) בית הזיכרון של האם תרזה(למפת סקופיה רגילה) בית הזיכרון של האם תרזה
 
בית הזיכרון של האם תרזה (במקדונית: Спомен-куќа на Мајка Тереза; באלבנית: Shtëpia përkujtimore e Nënë Terezës) הוא מוזיאון שמוקדש לנזירה אלבנית-קתולית, מיסיונרית, פעילה הומניטרית ומקימת מסדר המיסיונרים של הצדקה שסייע לעשרות אלפי אנשים, האם תרזה. המוזיאון ממוקם בסקופיה, מקדוניה הצפונית, שם התגוררה האם תרזה מ-1910 עד ל-1928. בית הזיכרון נמצא ממזרח לארמון ריסטיק וכיכר מקדוניה. בשלושת השבועות הראשונים לאחר פתיחת בית הזיכרון, ביקרו כ-12,000 איש.
פתיחה

בית הזיכרון, שנבנה בעלות של 2 מיליון אירו, נפתח ב-30 בינואר 2009 על ידי ראש ממשלת מקדוניה הצפונית (אנ'), ניקולה גרואבסקי. בטקס הפתיחה של בית הזיכרון, השתתפו משלחות זרות, חברי הכנסייה הקתולית המקדונית (אנ') והכנסייה האורתודוקסית המקדונית (אנ'). שבוע לפני הפתיחה הניח שר החוץ המקדוני, אנטוניו מילושוסקי (אנ') זר זיכרון ליד קברה של האם תרזה בקולקטה, הודו, עם החריטה ”אסירת הכרת תודה מרפובליקת מקדוניה ועמיתיה לעיר הולדתה, סקופיה”.
אדריכלות

בניית בית הזיכרון החלה במאי 2008, לאחר שניתן מימון על ידי משרד התרבות. בתוך הבית שמורים חלק משרידיה, שהועברו לסקופיה בתמיכת הכנסייה הרומית-קתולית של סקופיה, הסדר שהוכרז על ידי ניקולה גרואבסקי בטקס הפתיחה. במוזיאון, ישנם מספר פסלים ריאליסטיים של האם תרזה ובני משפחתה. פסל אחד מראה את האם תרזה כילדה בת עשר, יושבת על סלע ומחזיקה יונה בידיה. בית הזיכרון, מארח גם תערוכות תרבותיות וגלריות תמונות.
גלריית תמונות

בית הזיכרון של האם תרזה
בית הזיכרון של האם תרזה
האנדרטה של האם תרזה ליד בית הזיכרון
הערות שוליים

↑  "Memorial House of Mother Teresa". www.exploringmacedonia.com. אורכב מ-המקור ב-2020-02-09. נבדק ב-8 ינו' 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Macedonian Information Agency". אורכב מ-המקור ב-26 יולי 2009. נבדק ב-8 ינו' 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Večer Online newspaper (אורכב 27.02.2009 בארכיון Wayback Machine)
↑  Macedonian Government Web Site (ארכיון)
↑  Večer Online newspaper (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811555592105606  VIAF: 59155563983913000876   WorldCat (עם VIAF): 59155563983913000876
בוב רול

| --- | --- |

רול (משמאל) לצידו של וילט צ'מברלין, 1967/1968
 לידה:  29 ביוני 1944 ריברסייד שבקליפורניה, ארצות הברית
 פטירה:  5 בספטמבר 2019 (בגיל 75) ריברסייד, ארצות הברית 
 עמדה:  סנטר
 גובה:  2.06 מטר
 מספר:  45, 21
 מכללה:  הקולג' הקהילתי של ריברסייד   אוניברסיטת המדינה של קולורדו
 דראפט:  בחירה 19, 1967 סיאטל סופרסוניקס
 קבוצות כשחקן
 1967–1971   1971–1972   1972–1973   1974:  סיאטל סופרסוניקס   פילדלפיה 76'   קליבלנד קאבלירס   מילווקי באקס
 הישגים כשחקן
 בחירה למשחק האולסטאר (1970)   חמישיית הרוקיז (1968)
 
בובי פרנק רול (באנגלית: Bobby Frank Rule;‏ 29 ביוני 1944 – 5 בספטמבר 2019) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הסנטר בקבוצות סיאטל סופרסוניקס, פילדלפיה 76', קליבלנד קאבלירס ומילווקי באקס.
קריירה

במהלך שנותיו בקולג' שיחק תחת ג'רי טרקאניאן, המאמן שהוביל את הקולג' הקהילתי של ריברסייד לשתי אליפויות. רול נבחר בסיבוב השני של הדראפט בשנת 1967 על ידי סיאטל סופרסוניקס, שהצטרפה באותה עונה לליגה. הוא הפך לאחד משחקניה הבולטים של הקבוצה ונבחר בסיום העונה לחמישיית הרוקיז. ממוצע 18.1 הנקודות למשחק שהיג בעונת הרוקי החזיק מעמד כשיא מועדון במשך 40 שנה עד שנשבר על ידי קווין דוראנט. באותה עונה קלע 47 נקודות נגד הלוס אנג'לס לייקרס, שיא מועדון שטרם נשבר.
בשתי העונות הבאות השתפר משחקו והוא קלע 24 ו-24.6 נקודות בממוצע ולקח 11.5 ו- 10.3 ריבאונדים, בהתאמה. בשנת 1970 נבחר למשחק האולסטאר. בארבעת המשחקים הראשונים של עונת 1970/1971 קלע 29.8 נקודות לפני שנפצע בגיד האכילס והושבת עד לסיום העונה. בעונת 1971/1972 שב לשחק, אך מספר הדקות שקיבל ירד משמעותית. במהלך חודש נובמבר הועבר בטרייד לקבוצת פילדלפיה 76' תמורת 2 בחירות סיבוב שני בדראפט. שנה לאחר מכן הועבר בטרייד לקליבלנד קאבלירס בה מיעט לשחק. בדצמבר 1973 שוחרר מהקבוצה. ביולי 1974 חתם במילווקי באקס, אך בנובמבר שוחרר מהקבוצה לאחר ששיחק משחק אחד בלבד. בכך תמה קריירת המשחק של רול.
סטטיסטיקה > עונה סדירה

| עונה | קבוצה | משחקים | דקות |  % מהשדה |  % מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1967/1968 | סיאטל | 82 | 29.6 | 0.489 | 0.658 | 9.5 | 1.2 | – | – | 18.1 |
| 1968/1969 | סיאטל | 82 | 37.9 | 0.469 | 0.682 | 11.5 | 1.7 | – | – | 24.0 |
| 1969/1970 | סיאטל | 80 | 37.0 | 0.463 | 0.714 | 10.3 | 1.8 | – | – | 24.6 |
| 1970/1971 | סיאטל | 4 | 35.5 | 0.480 | 0.833 | 11.5 | 1.8 | – | – | 29.8 |
| 1971/1972 | סיאטל | 16 | 15.2 | 0.363 | 0.535 | 3.4 | 0.4 | – | – | 7.1 |
| 1971/1972 | פילדלפיה | 60 | 33.1 | 0.445 | 0.695 | 8.0 | 1.8 | – | – | 17.3 |
| 1972/1973 | פילדלפיה | 3 | 4.0 | 0.000 | – | 0.7 | 0.3 | – | – | 0.0 |
| 1972/1973 | קליבלנד | 49 | 9.0 | 0.382 | 0.645 | 2.2 | 0.8 | – | – | 2.9 |
| 1973/1974 | קליבלנד | 26 | 20.8 | 0.396 | 0.739 | 4.0 | 1.8 | 0.5 | 0.4 | 7.2 |
| 1974/1975 | מילווקי | 1 | 11.0 | 0.000 | – | 0.0 | 2.0 | 0.0 | 0.0 | 0.0 |
| קריירה |  | 403 | 29.4 | 0.461 | 0.686 | 8.3 | 1.5 | 0.4 | 0.4 | 17.4 |
| אולסטאר | אולסטאר | 1 | 13.0 | 0.333 | 1.000 | 4.0 | 0.0 | – | – | 5.0 |
הערות שוליים

↑  Sonics ushered Seattle into the big time 40 years ago Saturday, SeattlePI.com, 12 October 2007
בז מאוריציוס

| בז מאוריציוס |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: בזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: בזיים
סוג:: בז
מין:: בז מאוריציוס
שם מדעי
 Falco punctatus ‏טמינק, 1821

בז מאוריציוס (שם מדעי: Falco punctatus) הוא עוף דורס ממשפחת הבזיים המצוי בטבע רק באי מאוריציוס שבאוקיינוס ההודי.
אורכו של הבז 26-30 ס"מ ומשקלו עד 250 גרם. מוטת כנפיים יכולה להגיע לאורך 45 ס"מ ובניגוד לשאר הבזים הכנפיים מעוגלות. הוא בעל גוף לבן מנומר בשחור עם כנפיים ופלג גוף עליון חומים-כתומים והראש חיוור יותר ובעל פס אפור סביב עיניו הגדולות הצהובות. המקור שחור. בז זה יכול להגיע לגיל 13 בשביה.
הבז מעופף ברחבי היערות של האי בחיפושיו אחר טרף כמו שממיות, עופות קטנים, שפיריות, צרצרים ותיקנים. הוא תופס את הטרף עם טפריו הגדולות ומקורו המעוקל.
הבז מצוי בסכנת הכחדה עקב הפגיעה באזורי מחייתו - יערות האי וכן מהבאת מינים פולשים כמו נמיות וחתולים הטורפים אותם ואת ביציהם. רבים מהבזים החיים כיום נמצאים באתרי שימור בהם מגדלים אותם שומרי טבע ועוזרים לאוכלוסייה להתווסת. בז זה עדיין מצוי בסכנת הכחדה כמו עופות אחרים ממאוריציוס.
הערות שוליים

↑  בז מאוריציוס באתר הרשימה האדומה של IUCN
בוקה (צילום)

תמונה שצולמה בצמצם f/1.2. הבוקה כאן הוא כל האזור שמאחורי הילדה.
דוגמה למצולעים שנוצרים בעקבות צמצם פתוח. ניתן להבחין כאן בשמונה צלעות בכל עיגול, כלומר, לצמצם יש שמונה להבים.
בצילום, בּוֹקֵה (מיפנית: bokeh) הוא הטשטוש, או מידת איכות הטשטוש, של האזורים בתמונה שאינם בפוקוס, או הדרך שבה העדשה מטפלת בנקודות האור בתמונה. לפי הצורה בה העדשה והצמצם בנויים איכות הבוקה נקבעת. בוקה "טובה" נחשבת בוקה שהטשטוש בה הוא עדין ונעים לעין, בעוד בוקה "רעה" היא בוקה בה הטשטוש הוא גס ומסיח את העין מהנושא המרכזי בתמונה. 
מושג הבוקה מתייחס אל החלקים בתמונה שהם מחוץ לעומק שדה. ככל שעומק השדה יהיה רדוד יותר, כך יהיה יותר בוקה בתמונה. לפיכך, בצילומי פורטרטים ניתן לראות הרבה פעמים בוקה גדול יחסית, שכן לרוב הם מצולמים בצמצם פתוח, שגורם לעומק שדה רדוד.
מקור המושג

המונח בוקה מגיע מן המילה היפנית 暈け או ボケ שמשמעותה "טשטוש" או "ערפול". ביפנית המילה משמשת גם לתיאור אדם סנילי או עם בעיות שכליות.
תיאור

אומנם קשה לקבוע איכות בוקה, מכיוון שזה גם עניין סובייקטיבי וטעם אישי, בוקה טובה נחשבת בוקה "רכה" שמורחת את הפרטים ומאפשרת לעין להתרכז בנושא המרכזי של התמונה. 
בוקה טובה חשובה במיוחד בעדשות בעלות צמצם פתוח, עדשות מאקרו ועדשות טלפוטו, שכן אלו עדשות שבהן עומק השדה הוא רדוד מאוד, ולכן חלק גדול בתמונה הוא בוקה.
לעיצוב הצמצם יש השפעה מכרעת באיכות הבוקה. במרבית העדשות הצמצמים עשויים מלהבים. כאשר הצמצם הוא סגור יחסית (כלומר, בעל חור צר) נקודות אור שבשטח שמחוץ לעומק שדה יקבלו את הצורה של הצמצם, שהיא לרוב מצולעת, ומספר צלעותיה תלויה במספר הלהבים בצמצם. לכן, צמצמים איכותיים יותר יחשבו אלו שהם בעלי מספר להבים גבוה יותר, ולכן גם בוקה נעימה יותר לעין.
ראו גם

צמצם
עומק שדה
אשרי הגפרור

השיר "אשרי הגפרור" בכתב ידה של חנה סנש (שמור בבית לוחמי הגטאות)
"אשרי הגפרור" לצד דמותה של חנה סנש כפי שמופיע בתבליט קיר שיצר גרשון קניספל ביד חנה
"אַשְׁרֵי הַגַּפְרוּר" (או "אַשְׁרֵי" – כמילות הפתיחה; במקור ללא כותרת) הוא שיר קצר מאת חנה סנש, שנכתב ביוגוסלביה ב-2 במאי 1944, כחודש לפני שחצתה את הגבול להונגריה. זהו השיר האחרון, שחיברה סנש כאדם חופשי. השיר, שהיה לסמל לרוח ההקרבה של לוחמי המחתרות הארצישראלים, הוא אחד משני השירים המוכרים ביותר של המחברת (לצד "הליכה לקיסריה").
נסיבות כתיבת השיר ופרסומו

חנה סנש, ילידת הונגריה, עלתה לארץ ישראל ב-1939 והצטרפה לקיבוץ שדות ים. ב-1943, בעת מלחמת העולם השנייה, התנדבה לצבא הבריטי והצטרפה לקבוצת צנחנים שנועדו לצנוח על אדמת אירופה.
בראשית חודש מאי 1944 שהו סנש בת ה-23 וחבריה הצנחנים ראובן דפני ויונה רוזן שני לילות בכפר סרדיצה שבקרואטיה, יוגוסלביה, והמתינו לקראת חציית הגבול להונגריה. בכפר פגשו השלושה בפרטיזנית יהודייה, חברה לכיתה של דפני, שהצטרפה לקומוניסטים בעוד הוא פנה לציונות. לימים כתב דפני על הפגישה:
”בהופיעה על סף חדרנו נדהמתי – הכרתיה! בימי הילדות הרחוקים נתרועענו ושיחקנו יחדיו! דרי-רחוב אחד היינו בעיר-הבירה. שנות-האימה הטביעו עליה את חותמן ולובן-הזיקנה מבצבץ משערות ראשה והיא עודנה צעירה בגילה. תוך-כדי שיחה בינינו נפתחו הלבבות ונתגלה הסוד: שכולנו יהודים אנו. הלבבות פעמו בחוויית-התגלות ומשהו קדוש ירד וצנח על הערב. היא גוללה בפנינו דף-ייסורים שותת-דם של יהודים בגולה ואנו, שתחילה חשבתנו לקצינים בני עם נכר, הבאנו לה את בשורת הארץ הנבנית. חנה היתה מזועזעת בחוויית פגישה זו.”
המפגש היה נרגש, ומילות הסיום של הצעירה נחרטו בלבה של סנש: "הנה אתם יצאתם, הגשמתם וחזרתם לעזור בעוד שאני, הפרטיזנית, נשארתי בעיניהם יהודייה מלוכלכת". המפגש – פגישה בין לוחמים יהודים הנאבקים בנאצים, פגישה שעלו בה תחושות של קרבה ושל גורל משותף – הותיר בה רושם עז והיווה את ההשראה לכתיבת השיר.
יום-יומיים לפני שהייתה אמורה לעבור את הגבול מסרה סנש את השיר לדפני בצירוף בקשה, שאם לא תחזור - ימסור את השיר לחברים בשדות ים. על פי עדותו של דפני, הוא זרק תחילה את פיסת הנייר שעליה היה כתוב השיר, מכיוון שלא העריך נכונה את חשיבותו ומשום שסבר שזה אינו הזמן לכתיבת שירים. לאחר זמן קצר התחרט, חזר ואסף אותו.
באמצע חודש ספטמבר הגיע לארץ ישראל הצנחן אריה פיכמן עם השיר, ובתוך זמן קצר הוא נדפס בעמוד הראשון של "דבר הפועלת" תחת הכותרת "חברה שיצאה בשליחות מיוחדת כתבה שורות אלו לפני צאתה". למעשה, פורסם השיר בארץ עוד לפני שחנה סנש נרצחה בכלאה בבודפשט ב-7 בנובמבר 1944.
השיר הוקרא באפריל 1945 בכנס של הקיבוץ המאוחד, ובאוגוסט אותה שנה הוזכר על ידי משה שרת בנאומו בפני כינוס ציוני עולמי בלונדון.
מבנה, תוכן ופרשנות

השיר בנוי מבית אחד בן ארבע שורות. זהו שיר מעגלי – השורה הפותחת את השיר זהה לזו החותמת אותו. כל ארבע השורות מתחרזות.
השיר עושה בלשון המקרא שימוש המעניק לה ”תוכן קדושה אחר. לא שלווה אידילית של אשרי הצדיק אשר יהיה כעץ שתול על פלגי מים, אלא ההתקדשות למוות. [...] [אף ש]בשירתה ביקשה גם הנצחת מלאות החיים ברגע חולף” (כמו ב"הליכה לקיסריה").
עזה צבי, במאמר על יצירות בספרות העברית העושות שימוש בביטוי "אשרי", כותבת:
לדעת מרים ילן-שטקליס,
ויצחק טבנקין קובע:
לדברי עוזי שביט, בשיר זה סנש "כמו סיתתה לשלמות אחת את תמצית אמונתה האנושית והציונית".
תרגומים

השיר תורגם פעמים מספר לאנגלית; התרגום הראשון, מאת מרי סירקין (1946), הוא גם המקובל ביותר.
כמו כן, הוא תורגם ליידיש על ידי המשורר ה' גוֹלדובסקי (1947).
לחנים

לשיר שני לחנים. הלחן הידוע יותר הוא של דוד זהבי (5 במרץ 1946), שהלחין את השיר לבקשת משה ברסלבסקי; לחנו זכה לביצועים רבים.
לחן נוסף הוא מאת אברהם דאוס.
אריאל הירשפלד רואה בשיר בלחנו של זהבי שיר לכת חזק וקודר שעיקרו חרדתו של השורד בעולם של מלחמה.
אזכורים, הנצחה והשפעה

השיר, שהיה לסמל לרוח ההקרבה של לוחמי המחתרת, זכה לפרסום רב ביישוב העברי בארץ ישראל. במהרה הוא הפך, לצד "הליכה לקיסריה", לחלק מהרפרטואר המוזיקלי ומההווי החברתי של תנועות הנוער בישראל, והוא מושמע בטקסי יום השואה בישראל.
לדברי צביקה דרור, "השיר הושר כתפילה על ידי אנשי הפלמ"ח. [...] [יצחק] שדה היה מזמזם את השיר כששפתיו נרעדות קימעה".
שם השיר שימש כשם ספרה של הסופרת האמריקאית מרי סירקין על חייה של חנה סנש (1947); כשמו של מחזה שכתב אביגדור המאירי על חנה סנש (תשי"ט 1958); וכן של סרט תיעודי של רוברטה גרוסמן על חייה של סנש (2008).
המשוררת היהודייה-הונגרייה מלכה נשר חיברה לזכרה של סנש את השיר "הגפרור המאושר".
השיר מאוזכר בשיר מאת דליה רביקוביץ (""אשרי הגפרור הקטן / שיצית לפתע חַיָּל ביחידת עלית").
ב-1976 יצר גרשון קניספל קיר אמנותי בכניסה לחדר האוכל בקיבוץ יד חנה המשלב את דמותה של חנה סנש והשיר.
על פי ההיסטוריונית יהודית תידור באומל, השיר היה "לסמל הפיוטי של הפעילות היישובית באירופה בתקופה השואה". כיום מזוהה השיר בישראל עם יום הזיכרון לשואה ולגבורה ויום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
השיר נכלל בסידור התפילה של כמה זרמים ביהדות ארצות הברית, בהם היהדות הרפורמית (המתקדמת) והיהדות הרקונסטרוקטיבית (היהדות המתחדשת).
ח"כ צבי האוזר מסיעת דרך ארץ נשא ב-11 במאי 2020 נאום במליאת הכנסת, לציון 75 שנים לניצחון על גרמניה הנאצית, ציטט את שירה של חנה סנש "אשרי הגפרור" והוסיף בדבריו:
הגפרורים במלחמה היו רבים,
הם לא תמיד היו מצוידים היטב,
הם לא תמיד היו מאומנים בצורה הטובה ביותר,
אך באותם "גפרורים" פיעמה הרוח,
הרוח שהציתה להבות,
שהציתה לבבות,
שהציתה את אש הניצחון.
לקריאה נוספת

עדנה בר-אילן, "להוראת "אשרי הגפרור" מאת חנה סנש", עלון למורה לספרות, 2 (תשמ"ג), 41–44.
הערות שוליים

↑  יונה רוזן, נקראתי ואלך; כתיבה: יהודית רותם, קיבוץ דליה: מערכת, 2002, עמ' 96.
↑  ראובן דפני, בתוך: חנה סנש: חייה שליחותה ומותה; ערך והביא לדפוס משה ברסלבסקי; ההדיר שלמה אבן שושן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ז 1966 [תש"ו 1946], עמ' 314.
↑  יהודית תידור באומל, גיבורים למופת: צנחני היישוב במלחמת העולם השנייה ועיצוב הזיכרון הקולקטיבי הישראלי, קריית שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל, הציונות ומורשת בן-גוריון, תשס"ד 2004, עמ' 30.
↑  אשרי / חנה סנש: על השיר, בתוך: תעודה וזהות: 1938–1946: השואה בראי הספרות; [פיתחה וכתבה את הספר: מיכל פופובסקי; השתתפה בכתיבה: אורית אילן; ערכה: שושי מירן], תל אביב: המרכז לטכנולוגיה חינוכית – היחידה להוראה מותאמת, תשנ"ה 1994, עמ' 67, באתר כותר: הילקוט הדיגיטלי.
↑   פרשת השיר "אשרי הגפרור" של חנה סנש, סרטון  באתר יוטיוב, ארכיון מפלגת העבודה.
↑  תידור, גיבורים למופת (2004), עמ' 36.
↑  ס. ש., בסמינר השליחים של הקיבוץ המאוחד, דבר, 5 באפריל 1945.
↑  משה שרתוק, אין בטחון בנצחון אבל נפתחו לפנינו אפשרויות לרוב, דבר, 7 באוגוסט 1945.
↑  יאירה גינוסר, "יאיר המשורר", עקד לשירה א-ב (1969), 44–45.
↑  עזה צבי, "שלשלת "אשרי"", חדרים (כתב עת לשירה) 14 (2002), 24.
↑  מרים ילן-שטקליס, חיים ומלים, ירושלים: קריית ספר, 1978, עמ' 381.
↑  יצחק טבנקין, דברים; התקין והביא לבית הדפוס: אריה פיאלקוב, כרך ד: 1934–1949, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1976, עמ' 382.
↑  חנה סנש, אלי, שלא יגמר לעולם: שירים ופרקי יומן; ערך עוזי שביט, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2005, עמ' 61.
↑  ה. גאלָדאָווסקי, יודישע קולטור, 1947, מס' 9, עמ' 25 (על פי: נ. שמן, באציונג צו דער פרוי: לויט תנ"ך, תלמוד, יהדות און ליטעראטור-שטודיעס, כרך ב, בואנוס איירס: יידישער וויסנשאפטלעכער אינסטיטוט - ייווא, תשכ"ט, עמ' 392).
↑  שמואליק טסלר, שירים במדים: סיפורן של הלהקות הצבאיות, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"ז 2007, עמ' 26.
↑  משה גורלי, קומפוזיטורים ארץ ישראליים, דבר, 8 באוגוסט 1947.
↑  אריאל הירשפלד, דוד זהבי, המלחין מהקיבוץ, באתר הארץ, 9 ביולי 2010.
↑  יובל קמרט (עורך), יודאיקה לקסיקון, ירושלים: כתר, 1976, עמ' 247; אילנה שמיר (עורכת), לקסיקון ישראל 1900–2000: לקסיקון רב תחומי על ארץ ישראל ומדינת ישראל, תל אביב: אנציקלופדיה אביב, תש"ס 1999, 305.
↑  יהודית תידור באומל, "’חגרה בעוז מותניה’: גיבורות השואה בזיכרון הקולקטיבי", דפים לחקר תקופת השואה, יג (תשנ"ו), 196	; תידור, גיבורים למופת (2004), עמ' 79.
↑  צביקה דרור, מצביא ללא שררה: סיפור חייו של יצחק שדה "הזקן", תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1996, עמ' 270.
↑  מלכה נשר, הגפרור המאֻשר: לזכר חנה סנש, דבר, 18 בנובמבר 1955.
↑  יהודית תידור באומל, גיבורים למופת: צנחני היישוב במלחמת העולם השנייה ועיצוב הזיכרון הקולקטיבי הישראלי, קריית שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל, הציונות ומורשת בן-גוריון, תשס"ד 2004, עמ' 78.
↑  דוד אלינסון, "חזון ישראל בתפילות היהדות הליברלית של אמריקה", בתוך: אלון גל (עורך),  ישראל הנכספת: האידיאלים והדימויים של יהודי צפון-אמריקה, שדה בוקר: המרכז למורשת בן-גוריון, תשנ"ט 1999, עמ' 115.
↑  צבי האוזר, 75 שנים לנצחון על גרמניה הנאצית | מליאת הכנסת, ‏11.05.20(הקישור אינו פעיל)
↑  https://zvihauser.com/75-שנים-לנצחון-על-גרמניה-הנאצית-מליאת-הכ/?preview_id=1740&preview_nonce=20fb6153ee&preview=true&_thumbnail_id=1744 דברי ח"כ צבי האוזר בישיבה מיוחדת לציון 75 שנים לניצחון על גרמניה הנאצית, בכנסת], באתר של צבי האוזר
בירג'נד

| --- | --- |

 מדינה:  איראן איראן
 פרובינציה:  דרום ח'וראסאן
 שטח:  42.8 קמ"ר
 גובה:  1,459 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  203,636 (2016)
 קואורדינטות:  32°52′28″N 59°12′58″E﻿ / ﻿32.87444°N 59.21611°E﻿ / 32.87444; 59.21611
 אזור זמן:  UTC +3:30
 https://birjand.ir
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איראן מוגדלת) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פקיסטן טורקמניסטן אוזבקיסטן אזרבייג'ן ארמניה טורקיה עיראק כווית ערב הסעודית  קטר איחוד האמירויות הערביות ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןבירג'נד(למפת איראן רגילה) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פק. טורקמניסטן או. אזר. א. ט. עיראק כ. ערב הסעודית  ק. אי. ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןבירג'נד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
בירגַ'נְד (בפרסית: بیرجند) היא עיר בפרובינציית דרום ח'וראסאן באיראן, המשמשת כבירת הפרובינציה.
היסטוריה

הציטוט הראשון של העיר בספרות ההיסטורית שייך לספר המפורסם מויים אלבולדן, מאת יאקות אל-חמאווי (המאה ה-13) המציג את בירג'נד כעיר היפה ביותר בקוהסטן. לפני כן, בירג'נד כנראה לא הייתה גדולה וחשובה כעירייה אלא כקהילה כפרית. עם זאת, לאזור הגאוגרפי בירג'נד הייתה חשיבות היסטורית ופוליטית הרבה לפני הופעתה של העיר בירג'נד. ציטוטים רבים של האזור זמינים בספרות המקורית כמו Ehya -ol- Molook של היישובים החשובים של פעם באזור. מלבד ספרות, העדות העתיקה ביותר על ההיסטוריה של האזור היא הכתובת העתיקה של לאך-מזאר בכפר קוך, כ-25 ק"מ דרומית מזרחית לבירג'נד. רישומים וכתובות רבים חצובים על משטח סלע אבן. הכתובות כוללות פיקטוגרמות וכן כתבים ארסידיים, סאסאניים, ערבי ופרסי.
הערות שוליים

↑  Research articles collection (archaeology, ancient inscriptions): Lakh-Mazar, Birjand. Rajab Ali Labbaf Khaniki, Rassul Bashash Kanzaq. 25. Iranian Cultural Heritage Organization. Summer 1994.