stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תוכנית אוסמן להתחדשות פריז
ביקורת פוליטית על התכנון האורבני של נפוליאון השלישי > הפרת האיזון החברתי

למרות האידאולוגיה החברתית שהייתה מהמניעים לתוכנית השיפוצים של נפוליאון השלישי, הוקיעו רבים מבני זמנו את ההשפעה הדמוגרפית שהייתה לשינויים האורבניים של אוסמן. לואי לזאר, שפרסם בעת כהונתו של מושל הסן הקודם, רמבוטו, את "מילון הרחובות של פריז", טען בשנת 1861 בעיתון Revue municipale שפעולותיו של אוסמן מגדילות בצורה לא מידתית את האוכלוסיות התלויות במדינה לשם קיומן, משום שהוא גורם לעניים להימשך לפריז. ואכן, אוסמן עצמו האט את התקדמות כמה מתוכניות השיפוצים כדי להימנע מהצפה מסיבית של פועלים את הבירה.
מאידך, מבקרים גינו כבר בשנות החמישים של המאה ה-19 את ההשפעה שתהיה לשיפוצים על ההרכב החברתי של פריז. בצורה פשטנית משהו, הם ציירו מראה של בניין קדם-אוסמני המורכב מההיררכיה החברתית הפריזאית; הבורגנות בקומה השנייה, עובדי מדינה ושכירים בקומות השלישית והרביעית, שכירים בעלי שכר נמוך בקומה החמישית, משרתים, סטודנטים ועניים תחת עליית הגג. כך ייצג ושיכן בית אחד את כל המעמדות החברתיים. מגורים משותפים אלו, שהיו ודאי שונים בכל רובע ורובע, נעלמו ברובם לאחר השלמת תוכנית השיפוצים של אוסמן. הביאו לכך שני גורמים עיקריים:
שיפוצי מרכז העיר גרמו לעלייה בתעריפי שכר הדירה, וגרמו למשפחות עניות לעבור לרבעים החיצוניים של העיר. ניתן ללמוד זאת מנתוני האוכלוסין הבאים:
| רובע | 1861 | 1866 | 1872 |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | 89,519 | 81,665 | 74,286 |
| 6 | 95,931 | 99,115 | 90,288 |
| 17 | 75,288 | 93,193 | 101,804 |
| 20 | 70,060 | 87,844 | 92,712 |
כמה החלטות עירוניות תרמו לחוסר האיזון החברתי בין מערב פריז העשיר ובין החלק המזרחי המקופח. לפיכך, אף רובע מזרחי של פריז לא נהנה משיפוצים בהיקף המשתווה לשדרות הגדולות שנבנו סביב כיכר האטואל ברבעים השישה-עשר והשבעה-עשר. העניים התרכזו ברבעים שהוזנחו במסגרת תוכנית השיפוצים.
כתגובה לכך הציג אוסמן את היצירה המורכבת של פארק יער ונסן שאמור היה לספק לאוכלוסיית הפועלים אזור טיולים המקביל ליער בולון שבמערב. יחד עם זאת, במרבית הרבעים בעלי התנאים הסניטריים הגרועים, שאותם "ניקה" אוסמן, לא התגוררו אנשי הבורגנות.
כך כונן סוג של חלוקה לאזורים שאותותיו ניכרים בעיר עד היום ועל-פיו נחלקות תפוצות האכלוס והפעילויות בפריז ובפרבריה הסמוכים: מהמרכז מערבה, משרדים ורבעי בורגנות; במזרח ובשולי העיר החיצוניים, שיכונים לעניים ותעשייה.
ביקורת פוליטית על התכנון האורבני של נפוליאון השלישי > המשבר הכלכלי

המערכת הכלכלית שמימנה את השיפוצים החלה לקרוס בשלהי שנות השישים של המאה ה-19. סיפוח הפרברים החיצוניים לעיר בתחילת העשור גבה מחיר גבוה: הרבעים החיצוניים החדשים של פריז דרשו שיפוצים נרחבים אף יותר מאלו שנדרשו להשלמת מרכז העיר, והתקציבים שהוכנו מבעוד מועד התגלו כנמוכים במידה משמעותית מהנדרש. בנוסף, היחלשות הסמכות של המשטר הקשתה על גיוסם של כספים חדשים, משום שמועצת המדינה (Conseil d'État) ובית הדין לערעורים (Cour de cassation) התערבו לעיתים תכופות לטובת בעלי הקרקעות.
בנוסף, אבדה סבלנותם של הפריזאים לשיפוצים ששיתקו את העיר מזה שני עשורים. כמו כן, יעילותה של רשת השדרות ברבעים החיצוניים לא הייתה ברורה כזו של שדרות מרכזיות יותר, כגון שדרות סבסטופול או שדרות סן ז'רמן.
העיתונאי ז'ול פרי (Jules Ferry) עשה שם לעצמו בסדרת מאמרים שנקראו "הדו"ח המופלא של אוסמן" (Les Comptes fantastiques d'Haussmann) שבהם גינה את השאפתנות המוגזמת שבפרויקט השיפוצים ואת המימון הלא יציב שלהם. התוכנית מומנה לא בצורה היעילה של הלוואה, אלא על ידי איגרות חוב שנמכרו ב"קופת שיפוצי פריז", מחוץ לטווח השליטה והפיקוח הפרלמנטריים.
אוסמן פוטר מתפקידו בראשית שנות השבעים של המאה ה-19, כמה חודשים בלבד בטרם נפילת הקיסרות השנייה, כך ששירת בתפקידו כמעט לאורך כל תקופת שלטונה. החובות הכבדים שהותירה תוכנית השיפוצים שלו העסיקו רבות את ממשל הרפובליקה הצרפתית השלישית.
השפעת תוכנית השיפוצים של פריז > האסתטיקה האוסמנית של "קיר-רחוב"

ה"אוסמניזם", אמנות פרפקציוניסטית, לא הסתפק בהעתקת רחובות ותשתיות חדשים, אלא התערב גם בפן האסתטי של מבני המגורים. הבלוק העירוני עוצב כיחידה ארכיטקטונית הומוגנית. אין התייחסות אל הבתים כאל מבנים נפרדים, ועליהם ליצור נוף עירוני אחיד, יחד עם שאר הבתים בבלוק, ולעיתים אף עם כל הבתים שבאותו הרחוב או הרובע.
התקנות וההגבלות שכפו השלטונות ביכרו טיפולוגיה שביטאה את הסגנון הקלאסי של חזיתות הבתים הפריזאיים האופייני לתקופתו של אוסמן:
קומת הקרקע והמרווח בין הקומות נבנו בכיוון הרחוב, עם קירות-תמך עבים.
לקומה השנייה, "האצילית", היו מרפסת אחת או שתיים; הקומות השלישית והרביעית נבנו באופן דומה אך עם פיתוחי אבן מסוגננים פחות סביב החלונות.
קומה חמישית בעלת מרפסת מתמשכת ייחודית ונטולת עיטורים.
עליית גג בעלת זווית של 45º לאורך הגג.
החזית האוסמנית מאורגנת סביב קווים אופקיים שלעיתים קרובות נמשכים ברצף מבית אחד לשכנו: מרפסות וכרכובים מתיישרים בקו אחיד ללא בליטות או גומחות הנראות לעין. למרות החשש שייווצר מראה אחיד מדי ברבעים שלמים של העיר, שימש רחוב ריבולי כמודל עבור רשת השדרות החדשה של פריז. עבור חזיתות הבתים, התפתחות טכנולוגיות ניסור האבן והתובלה (בעזרת קיטור) אפשרו את השימוש בגושי אבן עצומים לשם ציפוי המבנים באבן פשוטה. על חזיתות הרחוב הדבר הותיר רושם "מונומנטלי", שפטר את המבנים מהצורך בקישוט; פסלים ופיתוחי אבן אחרים הפכו לנפוצים רק לקראת סוף המאה ה-19.
השפעת תוכנית השיפוצים של פריז > המסורת האוסמנית

השינויים שערך הברון אוסמן בפריז הביאו לשיפור ממשי באיכות החיים בבירה. נפסקו המגפות, השתפרה תנועת התחבורה, והבניינים החדשים נבנו טוב יותר וביתר יעילות מאשר קודמיהם. השיפוצים שנערכו בתקופת הקיסרות השנייה הותירו רושם כה עמוק בהיסטוריה האורבאנית של פריז שכל האופנות והמגמות שבאו אחריהם נאלצו להגיב אליהם, לאמצם, להתנגד להם, או לנסות ולשפר חלקים מתוכם.
ניתן לראות בתקנות העירוניות של שנות השמונים המוקדמות של המאה ה-19 את סוף העידן ה"אוסמני הטהור", שכן בהן הופרה האחידות של הרחוב הקלאסי נוסח אוסמן. תקנות אלו אישרו בניית חזיתות לא-אחידות ואדריכלות בגובה הגג החורגת מהמקובל; אדריכלות זו התפתחה במידה ניכרת לאחר התרופפות נוספת בתקנות בחוקים העירוניים משנת 1902. עם זאת, תקופה זו, שאותה ניתן לראות כעידן "פוסט-אוסמני", דחתה רק את הפשטות של האדריכלות של תקופת נפוליאון, מבלי לבקר את עצם התכנון של הרחובות והאיים של העיר.
התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, מאידך, עם צורכי הדיור החדשים שנוצרו בה, וכינונה של הרפובליקה הצרפתית החמישית כמאה שנה לאחר עידן נפוליאון השלישי, פתחו תקופה חדשה בהיסטוריה העירונית של פריז. העידן החדש דחה את הרעיונות האוסמניים ככלל, ואימץ במקומם רעיונות שביטאו אדריכלים כגון לה קורבוזיה. לה קורבוזיה הציג גישה אורבנית מודרניסטית שבאה לבטל את רציפות המבנים לאורך הרחוב ולפתח סוג חדש של מרחב עירוני הכולל מגדלי מגורים ענקיים המפוזרים במרחבים פתוחים עם גינות וכבישים. תוכניתו הקיצונית ביותר מבחינה זו הייתה "Ville Contemporaine", משנת 1922, שתוכננה לשנות לחלוטין את מרכז פריז לסביבה המגלמת את ההפך המוחלט מהתפישה האורבנית של אוסמן. תוכנית זו לא יצאה אל הפועל אך היא מסמלת דפוס חשיבה של תכנון עירוני שרווח גם בשנות ה-50 וה-60, ובעיקר בשנות ה-70 של המאה ה-20, תקופת שלטונו של ז'ורז' פומפידו כנשיא צרפת.
ראו גם

תוכנית וואזן
לקריאה נוספת

Atlas de Paris, Danielle Chadych et Dominique Leborgne, Parigramme, 2002.
Atlas du Paris haussmannien, Pierre Pinon, Parigramme, 2002.
Atlas du Paris souterrain, sous la direction d'Alain Clément et Gilles Thomas, Parigramme, 2001.
Grammaire des immeubles parisiens, Claude Mignot, Parigramme, 2004.
Haussmann le grand, Georges Valance, Flammarion, 2000.
Mémoires du Baron Haussmann, trois tomes publiés en 1890 et 1893. Nouvelle édition établie par Françoise Choay, Seuil, 2000.
Paris XIXe siècle : l'immeuble et la rue, François Loyer, Hazan, 1987.
ולטר בנימין, "פריס, בירת המאה התשע-עשרה", בתוך:מבחר כתבים, כרך ב: הרהורים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תרגום: דוד זינגר, עמ' 32-46.
חיים שמיר, המהפכה הפריסאית של הברון אוסמן בינוייה מחדש של עיר אירופאית גדולה, זמנים 2 (1980), עמ' 44-54
הערות שוליים

↑  המשמעות של המונח טיפולוגי בהקשר זה היא ארגון של חפצים שונים לקבוצות לפי תכונות משותפות
אוטל דה סן שבמארה. רובע המארה היה אחד הבודדים שכמעט לא נפגע ולא שונה בעת שיפוצי פריז בתקופתו של אוסמן.
האיל דה לה סיטה וסביבתו, במפה משנת 1771 (מפת ווגוני), שבה נראה האי לפני השינויים שהכניס בו אוסמן.
האיל דה לה סיטה כפי ששונה על ידי אוסמן: רחובות חוצים חדשים מסומנים באדום, האזורים הציבוריים מסומנים בכחול בהיר, ומבני הציבור החדשים (אוטל דייה, והפרפקטור דה פוליס) מסומנים בכחול כהה.
נפוליאון השלישי
הברון ז'ורז'-אז'ן אוסמן
מסומנים באדום האזורים שעברו שינוי מהותי בין השנים 1850 ל-1870
החלוקה הישנה של פריז לתריסר רבעים, שנקבעה ב-11 באוקטובר 1795
החלוקה החדשה של פריז לעשרים רבעים החל משנות השישים של המאה ה-19
תחנת הרכבת גאר דה ליון עם מגדל השעון שלה
שדרות האופרה, כפי שתיאר אותן קאמי פיסארו, מכיוון הקומדי פרנסז, בשנת 1898
פארק דה בוט שומון ברובע התשעה-עשר שבפריז: פנטזיה מלאכותית בלב הכרך. נבנה על ידי הברון אוסמן, בתכנונו של ז'אן-שארל אלפאן.
רחוב מונז' ברובע החמישי של בפריז. דוגמה לשלושת סוגי החזית האוסמנית
אורי כהן (סוציולוג)

| --- | --- |

 לידה:  1960 (בן 65 בערך) חולון, ישראל 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  האוניברסיטה העברית בירושלים  בית הספר התיכון על שם מיי בויאר 
 מנחה לדוקטורט:  משה ליסק 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 אתר רשמי
 
אורי כהן (נולד בשנת 1960) הוא סוציולוג והיסטוריון של החברה הישראלית, מרצה, פרופסור חבר, חוקר וראש החוג למנהל ומנהיגות בחינוך, בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

אורי כהן, בנם של הלה ולטיף, נולד וגדל בחולון. למד בבית הספר היסודי 'גאולים' בחולון ואת לימודי התיכון בפנימיית בויאר בירושלים בין השנים 1974–1978.
למד סוציולוגיה לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב, את ראשית לימודיו לתואר שני החל באוניברסיטת תל אביב ואותם השלים באוניברסיטה העברית בירושלים בהצטיינות. כתב את עבודת התזה והדוקטורט בהנחיית פרופסור משה ליסק וקיבל תואר דוקטור בשנת 2001. נושא עבודת הדוקטורט: "האוניברסיטה העברית בירושלים בעשור הראשון למדינת ישראל: אוניברסיטה בין אוטונומיה אקדמית להסתגלות פוליטית".
החל משנת 2001 הוא חבר סגל בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
ספריו

אורי כהן, ההר והגבעה: האוניברסיטה העברית בירושלים בתקופת טרום העצמאות וראשית המדינה, תל אביב, הוצאת עם עובד והמכון לחקר הציונות וישראל ע"ש חיים ויצמן, 2006.
אורי כהן, אקדמיה בתל אביב: צמיחתה של אוניברסיטה, ירושלים, הוצאת מאגנס, 2014.
אורי כהן, מעבדה, מכון מחקר, עיר מדע: ממכון זיו למכון ויצמן, 1949-1934, ירושלים, הוצאת מוסד ביאליק, 2016.
אורי כהן וניסים ליאון, מרכז תנועת חרות והמזרחים, 1977-1965: משותפות אדנותית לשותפות תחרותית, ירושלים, המכון הישראלי לדמוקרטיה, מחקר מדיניות 88, 2011.
Avi Bareli and Uri Cohen, The Academic Middle Class Rebellion: Socio-Political Conflict Over Wage Gaps in the Early Years of Israeli Statehood. Leiden, Netherlands and Boston USA, Brill Academic Press, 2017.
אורי כהן, אוניברסיטת-אם: האוניברסיטה העברית בירושלים 1967-1948, שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2019.
מעמד הביניים המזרחי בישראל: ממאבק לניעות לניעות במאבק (עם נסים ליאון), ירושלים: מאגנס, 2024.
ספרים שנערכו בשיתוף פעולה

אורי כהן, אליעזר בן-רפאל, אבי בראלי ואפרים יער, עורכים, ישראל והמודרניות – למשה ליסק ביובלו, מכון בן-גוריון לחקר ישראל, הציונות ומורשת בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב; יד יצחק בן צבי, ירושלים; המכון לחקר הציונות וישראל ע"ש חיים ויצמן, אוניברסיטת תל אביב; מרכז צ'ריק לתולדות הציונות, היישוב ומדינת ישראל, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2006.
מאיר חזן ואורי כהן, עורכים, תרבות, זיכרון והיסטוריה, בהוקרה לאניטה שפירא, אוניברסיטת תל אביב והוצאת מרכז זלמן שזר, 2012.
אורי כהן ומאיר חזן, עורכים, ויצמן: מנהיג הציונות, ירושלים, הוצאת מרכז זלמן שזר, 2016.
אודרי אדי־רקח ואורי כהן, עורכים, דינמיות בהשכלה הגבוהה: אסופת מאמרים לכבודו של פרופסור אברהם יוגב, היחידה לסוציולוגיה של החינוך והקהילה ע״ש ישראל פולק בית הספר לחינוך וחברה ע״ש חיים וג׳ואן קונסטנטינר אוניברסיטת תל אביב, 2016.
אילת ברעם-צברי

פרופ' אילת ברעם-צברי
אילת ברעם-צברי (נולדה ב-4 בפברואר 1977) היא פרופסור מן המניין בפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה בטכניון העוסקת בתקשורת המדע.
ביוגרפיה

ברעם-צברי שירתה בצבא ככתבת בעיתון במחנה ובתום שירותה כתבה וערכה בעיתון העיר. היא סיימה תואר ראשון בהצטיינות בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב ב-2001.
במהלך לימודי הדוקטורט פרסמה טורי מדע ב"גלובס" וב"בלייזר", עבדה כעורכת משנה ויועצת מדעית של “חדשות המדע עם טל ברמן" בערוץ 8 והגישה פינות מדע בתוכניות בוקר בערוץ 2 ובערוץ 10.
בשנת 2007 השלימה דוקטורט ישיר במחלקה להוראת המדעים במכון ויצמן למדע שעסק בשאלה מה רוצים ילדים ובני נוער לדעת על מדע וכיצד מתייחסות לכך תוכניות הלימוד.
החל מ-2008 ברעם-צברי היא חברת סגל בפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה בטכניון. היא ראש קבוצת תקשורת המדע בפקולטה. בשנת 2010 בילתה שנה באוניברסיטת קורנל במחלקה לתקשורת עם פרופ' ברוס לוינשטיין במימון מלגת מארי קירי של האיחוד האירופי, כדי לפתח בארץ את המחקר בתחום תקשורת המדע. ברעם-צברי היא כלת פרס ההשכלה הגבוהה לחברת סגל צעירה המשלבת בפעילותה האקדמית תרומה משמעותית לחברה (2021), כלת פרס ינאי למצוינות בחינוך האקדמי בטכניון (2015) ומלגת אלון לתמיכה במדענים צעירים מצטיינים (2011). היא בוגרת האקדמיה הצעירה הישראלית (2016-2020) והישראלית הראשונה והיחידה עד כה שנבחרה להנהלה המדעית של PCST – הארגון הבינלאומי לתקשורת המדע (2016-2021).
הייתה חברה במרכז המצוינות לינקס - למידה בחברת המידע, וכיום חברה במרכז הלמידה המשמעותית "מדע אזרחי בבית הספר".
ברעם-צברי נשואה ואם לשלושה.
מחקריה

לתפיסתה של ברעם-צברי תפקיד תקשורת המדע הוא ”לגשר בין זכותו של הציבור לדעת ליכולתו של הציבור להבין. בחברה דמוקרטית הציבור אמור לא רק לקבל החלטות אישיות אלא גם להשתתף בקביעת המדיניות הלאומית, ובשני התחומים חשוב שההחלטות יתקבלו על סמך עובדות וראיות. בעשור האחרון מתרחשת בעולם התקשורת תפנית דרמטית, עם עליית הבלוגים הרשתות החברתיות והיחלשותה של תקשורת ההמונים. תהליך זה מעביר את התפקיד של הערכת מהימנות המקורות מהעורכים לקוראים. המצב הזה מעמיד אתגר עצום בפני הקהילה המדעית: למסור לציבור פירות מחקריה בדרך נגישה, ברורה ומועילה”.
מחקריה בוחנים דרכים בהן ניתן להתבסס על העניין והצרכים של תלמידים ואזרחים בוגרים כדי לערב אותם בנושאים מדעיים, ופיתוח כלים שיסייעו למדענים להנגיש את ממצאיהם בצורה ברורה ושימושית.
הערות שוליים

↑  תמר, ינפלד, למה כובע עף לגובה, באתר הארץ, 8 במרץ 2008
↑  "לפעמים שוכחים שהציון אמור לשרת גם את הלמידה", אתר הטכניון, 7 במרץ 2016
↑  חני סבירסקי, אז מה רצית לדעת?,  באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 20 במרץ 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307533705171  ORCID: 0000-0002-8123-5519  VIAF: 297961781   WorldCat (עם VIAF): 297961781
אלכסנדר לוריא

| --- | --- |

אלכסנדר לוריא, בסביבות שנת 1925
 לידה:  3 ביולי 1902 (יוליאני) קאזאן, מחוז קאזאן, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  14 באוגוסט 1977 (בגיל 75) מוסקבה, ברה"מ 
 שם לידה:  Александр Романович Лурия 
 ענף מדעי:  נוירופסיכולוגיה, פסיכובלשנות, פסיכולוגיה של הגזע 
 מקום מגורים:  Lobachevsky Street 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לרפואה של קאזאן (1921)  האוניברסיטה הממלכתית הראשונה לרפואה של מוסקבה ע"ש סצ'נוב (1937) 
 מנחה לדוקטורט:  לב ויגוצקי 
 מוסדות:  אוניברסיטת מוסקבה 
 תלמידי דוקטורט:  בוריס וליצ'קובסקי, אבגניה דווידובנה חומסקיה, ויקטור לבדינסקי, סוזאנה רובינשטיין, ולדימיר לובווסקי, אלכסנדר משצ'ריאקוב, Yuri Vladimirovich Mikadze 
 פרסים והוקרה:  פרס לומונוסוב  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור לנין  עיטור אות הכבוד  Honorary Fellow of the British Psychological Society 
 
אלכסנדר רומנוביץ' לוריא (ברוסית: Алекса́ндр Рома́нович Лу́рия; 3 ביולי 1902 (יוליאני) –  14 באוגוסט 1977) היה נוירופסיכולוג יהודי סובייטי ופסיכולוג התפתחותי. אחד המייסדים של הפסיכולוגיה ההיסטורית-תרבותית ומוביל של חוג ויגוצקי.
המגנום אופוס של לוריא הוא "התפקודים הקורטיקליים הגבוהים באדם" (1962, Higher Cortical Functions in Man), ספר לימוד פסיכולוגי שתורגם לשפות רבות ושנוסף לו "המוח העובד" (The Working Brain) בשנות השבעים.
כחלק מעבודתו עם לב ויגוצקי, לוריא מפורסם בשל שני מקרי בוחן פסיכולוגיים יוצאי דופן: הראשון הוא של אדם עם זיכרון מפותח במיוחד, פורסם תחת השם "מוח של זכרן" (לא תורגם לעברית, The Mind of a Mnemonist); השני הוא של אדם עם פציעת מוח טראומטית, פורסם תחת השם "עולמו המנופץ: תולדות פציעה אחת" (יצא לאור בעברית בשנת 1979 בהוצאת ספרית פועלים,
The Man with a Shattered World).
במהלך הקריירה שלו, לוריא עסק במגוון רחב של תחומי מדע במוסדות כגון: האקדמיה לחינוך קומוניסטי (1930-1920), המכון הדפקטולוגי הניסויי (1930-1920, 1960-1950, שניהם במוסקבה), האקדמיה הפסיכו-נוירולוגית האוקראינית (חרקוב, שנות השלושים המוקדמות), המכון המאוחד לרפואה ניסויית ומכון בורדנקו לנוירוכירורגיה (שנות השלושים המאוחרות). סקירה של ה-Review of General Psychology, שפורסמה בשנת 2002, דירגה את לוריא במקום ה-69 ברשימת הפסיכולוגים הכי מצוטטים של המאה העשרים.
הערות שוליים

↑  Yasnitsky, A. (2018). Vygotsky: An Intellectual Biography. London and New York: Routledge BOOK PREVIEW
↑  Haggbloom, Steven J.; Renee; Warnick, Jason E.; Jones, Vinessa K.; Yarbrough, Gary L.; Russell, Tenea M.; Borecky, Chris M.; McGahhey, Reagan;  et al. (2002). "The 100 most eminent psychologists of the 20th century". Review of General Psychology. 6 (2): 139–152. doi:10.1037/1089-2680.6.2.139.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276399505171  PLWABN: 9810680030505606  BNE: XX915664  BnF: cb119134853 (data)  CiNii: DA0054428X  GND: 118980610  ICCU: CFIV018052  ISNI: 0000 0001 2023 9412  LCCN: n79026717  LNB: 000071306  NDL: 00448226  NKC: jn19990210395  NLG: 81089  NLK: KAC199617209  NTA: 068352093  SELIBR: 72882  SUDOC: 026996146  VIAF: 36921338   WorldCat (עם VIAF): 36921338
אליהו עסיס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 במאי 1964 (בן 60) אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הפתוחה 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 
אליהו (אלי) עסיס (נולד ב-11 במאי 1964 באנגליה) הוא פרופסור מן המניין במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה

אליהו עסיס נולד לפרופ' יום טוב עסיס, ולקלרה, באנגליה. ב-1971 עלתה משפחתו לישראל. למד בישיבת הר עציון, שבה רכש השכלה תורנית וסמיכה לרבנות.
את התואר הראשון למד באוניברסיטה הפתוחה. לאחר מכן למד לתואר שני במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר־אילן, ובשנת 1994 הגיש את עבודת המוסמך שלו, שעסקה בנושא "מייאוש לתפילה – עיון ספרותי בקינה השלישית במגילת איכה". בשנת 1999 הגיש את עבודת הדוקטור שלו, שעסקה בנושא "המבנה הספרותי של סיפור כיבוש הארץ בספר יהושע (פרקים א'-י"א) ומשמעותו".
עסיס מרצה במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר־אילן, והיה בעבר ראש המחלקה וגם כיהן כדקאן הפקולטה למדעי היהדות באוניברסיטה ויו"ר ועדת מקצוע התנ"ך במשרד החינוך.
ספריו

ממשה ליהושע ומנס לטבע: ניתוח ספרותי של פרקי הכיבוש בספר יהושע, ירושלים, תשס"ה
Self-Interest or Communal Interest? An Ideology of Leadership in the Gideon, Abimelech and Jephthah Narratives (Judg. 6-12) (Supplements to Vetus Testamentum, 106), Leiden 2005
למען עמו ולמען עצמו: סיפורם של שלושה מנהיגים בספר שופטים, תל אביב, תשס"ו
Flashes of Fire: A Literary Analysis of the Song of Songs , New York 2009
אהבת עולם אהבתיך: קריאה חדשה בשיר השירים, תל אביב, 2009
Joel: A Prophet Between Calamity and Hope, New York 2014
יואל: בין משבר לתקווה, הוצאת קורן, ספרי מגיד, ירושלים, 2015
Identity in Conflict: The Struggle between Esau and Jacob, Edom and Israel (Siphrut: Literature and Theology of the Hebrew Scriptures, 19), Winona Lake 2016
מאבק על זהות: העימותים בין יעקב ועשו, ישראל ואדום, הוצאת תבונות, מכללת הרצוג, אלון שבות, תשע"ח
איכה: מיאוש לתפילה, הוצאת תבונות, מכללת הרצוג, אלון שבות, תש"ף 2020
שופטים: בין כיבוש למלוכה, הוצאת קורן, ספרי מגיד, ירושלים, תשפ"ב
פירוש לספרים חגי ומלאכי בסדרת מקרא לישראל (התקבלו לפרסום; הפירושים נכתבו עם פרופ' רימון כשר)
אוניברסיטת קופנהגן

| --- | --- |


הבניין הראשי של האוניברסיטה
 אוניברסיטת מחקר ציבורית
 תקופת הפעילות:  1479–הווה (כ־546 שנים)
 מיקום
 מדינה:  דנמרק דנמרק
 קואורדינטות:  55°40′47″N 12°34′21″E﻿ / ﻿55.679722222222°N 12.5725°E﻿ / 55.679722222222; 12.5725
 www.ku.dk
  (למפת קופנהגן מוגדלת) אוניברסיטת קופנהגן(למפת קופנהגן רגילה) אוניברסיטת קופנהגן
 
אוניברסיטת קופנהגן (בדנית: Københavns Universitet) היא האוניברסיטה ומכון המחקר הוותיק ביותר בדנמרק שנוסדה בשנת 1479 בשם "Studium Generale". אוניברסיטה זו היא המוסד להשכלה גבוהה השני הכי ותיק בסקנדינביה, אחרי אוניברסיטת אופסלה (שנוסדה ב-1477). נכון לשנת 2019, באוניברסיטה למדו סה"כ 37,500 סטודנטים, מתוכם מעל 16 אלף סטודנטים לתארים מתקדמים, וכשלושת אלפים סטודנטים ללימודי דוקטורט, והיא מעסיקה מעל 9,000 עובדים. האוניברסיטה כוללת ארבעה קמפוסים שנמצאים בתוך העיר קופנהגן ומסביבה, כאשר המטה ממוקם במרכז העיר. רוב הקורסים נלמדים בשפה הדנית, עם זאת, ניתן ללמוד קורסים רבים בשפות אחרות, ובכללן אנגלית וגרמנית. באוניברסיטה לומדים כמה אלפי סטודנטים זרים, כמחציתם מהמדינות הנורדיות. האוניברסיטה פועלת בשיתוף פעולה עם אוניברסיטאות אחרות בעולם והחל מ-2006 היא חברה בברית הבינלאומית של אוניברסיטאות מחקר (IARU) שהיא רשת של 11 אוניברסיטאות בינלאומיות מובילות ועתירות מחקר. 8 מבוגרי האוניברסיטה הם חתני פרס נובל ואחד חתן פרס טיורינג.
ארגון וניהול

האוניברסיטה מנוהלת על ידי מועצת מנהלים בעלת 11 חברים, מהם 6 חברים שמתמנים מחוץ לאוניברסיטה ומהווים רוב במועצה. 2 חבריה מתמנים על ידי הצוות המדעי, חבר 1 מתמנה על ידי צוות המנהלי, ו-2 חבריה מתמנים על ידי סטודנטים באוניברסיטה. הרקטור, סגנו (פרורקטור) והמנהל של האוניברסיטה מתמנים על ידי מועצת המנהלים של האוניברסיטה. הרקטור ממנה דירקטורים של החלקים השונים של המינהלה הראשית, ודקאנים של הפקולטות השונות. הדקאנים ממנים את ראשי 50 המחלקות. לאוניברסיטה אין סנאט, והסגל האקדמי אינו מעורב במינויו של רקטור, דקאנים, או ראשי מחלקות. לאוניברסיטה אין הנהלת פקולטות, אף על פי שנבחרות מועצות אקדמיות ברמת הסגל שמייעצות לדקאנים.
היסטוריה

אוניברסיטת קופנהגן נוסדה בשנת 1479 והיא האוניברסיטה העתיקה ביותר בדנמרק. במשך תקופה ארוכה היא הייתה האוניברסיטה היחידה בדנמרק, בין הסגירה של Generale Studium בשנת 1536 ועד להקמתה של אוניברסיטת ארהוס בשנת 1920. האוניברסיטה הפכה למרכז של לימוד תאולוגיה קתולית, וגם היו לה פקולטות ללימודי משפטים, רפואה, ופילוסופיה.
האוניברסיטה נסגרה על ידי הכנסייה בשנת 1531 כדי לעצור את ההתפשטות של הנצרות הפרוטסטנטית. האוניברסיטה נפתחה מחדש בשנת 1537 על ידי המלך כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק, לאחר הרפורמציה הלותרנית, והמעבר לסמינר לכמרים אוונגליי-לותרני. בין השנים 1675–1788, הציגה לראשונה האוניברסיטה את הרעיון של מבחנים לקבלת תואר. בשנת 1675 נוסף מבחן בתאולוגיה, ולאחריו נחקק חוק בשנת 1736. עד שנת 1788, כל הפקולטות דרשו עמידה במבחנים כתנאי לקבלת תואר.
בשנת 1801 נפגעו מבנים באוניברסיטה מהפצצות של הצי המלכותי הבריטי תחת פיקודו של הוריישו נלסון במהלך קרב קופנהגן. בשנת 1836 נחנך הבניין החדש של האוניברסיטה במהלך תנופת בנייה נרחבת שנמשכה עד סוף המאה ה-19. בתקופה זו הוקמו ספריית האוניברסיטה, המוזיאון הזואולוגי, המוזיאון הגאולוגי, הגן הבוטני עם החממות, והמכללה הטכנית.
בשנים 1842–1850, הוקמו מחדש הפקולטות באוניברסיטה. ב-1942 אוחדו הפקולטה לרפואה והאקדמיה למנתחים ויצרו את הפקולטה למדעי רפואה. בשנת 1848 אורגנה מחדש הפקולטה למשפטים, שהפכה לפקולטה למשפטים ומדע המדינה. בשנת 1850 הופרדה הפקולטה למתמטיקה והמדעים מהפקולטה לפילוסופיה.
בשנת 1877 התקבלה לאוניברסיטה הסטודנטית הראשונה. בשנים 1960–1980 עברה האוניברסיטה גידול מואץ. מספר הסטודנטים צמח מכ-6,000 לכ-26,000, וכן גדל באופן משמעותי מספר העובדים באוניברסיטה, ונבנו בניינים חשובים בפרק זמן זה.
פקולטות וקמפוסים

לאוניברסיטה יש 6 פקולטות: מדעי הרפואה, מדעי הרוח, משפטים, מדעי הטבע, מדעי החברה ותאולוגיה.
הקמפוסים של האוניברסיטה ממוקמים בארבעה מתחמים:
הקמפוס הצפוני - שבו נמצאות הפקולטה למדעי הרפואה, והפקולטה למדעי הטבע.
הקמפוס העירוני - שבו נמצאות הפקולטה למדעי הרפואה, הפקולטה למשפטים, הפקולטה למדעי חברה הפקולטה לתאולוגיה והמנהל מרכזי
הקמפוס הדרומי - ובו הפקולטה למדעי הרוח.
קמפוס פרדריקסברג - ובו הפקולטה למדעי הטבע והפקולטה למדעי הרפואה.
האוניברסיטה מתפעלת חמישה מעונות סטודנטים, שאליהם מתקבלים רק סטודנטים שסיימו לפחות שתי שנות לימוד. במעונות מושכרים רק חדרים ליחידים.
האוניברסיטה אמצה אסטרטגיה למשוך סטודנטים בעלי כישורים מרחבי העולם, ולשם כך יצרה תוכנית לימודים מיוחדת לסטודנטים אלה, והתקשרה בהסכמים לחילופי סטודנטים.
מעמדה באקדמיה הבין-לאומית

הדירוג האקדמי של האוניברסיטאות בעולם לשנת 2020, המתפרסם בידי אוניברסיטת ג'יאו טונג שאנגחאי, דירג את אוניברסיטת קופנהגן כאוניברסיטה הטובה ביותר בדנמרק ובסקנדינביה ובמקום ה-33 מתוך 1,000 האוניברסיטאות המובילות בעולם. לפי דירוג CWTS Leiden, האוניברסיטה מדורגת במקום ה-6 באירופה לשנת 2020. בדירוג האוניברסיטאות בעולם של Times Higher Education לשנת 2021 מדורגת האוניברסיטה במקום ה-84 ובשנת 2019 דורגה במקום ה-71–80 בדירוג המוניטין בעולם ובדירוג QS של אוניברסיטאות בעולם ל-2021 מדורגת אוניברסיטת קופנהגן במקום ה-76.