stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי
היסטוריה

חבר הרבנים הוקם בקיץ 1948 על ידי קבוצת רבנים הפועל המזרחי, בראשם הרב כתריאל פישל טכורש הרב שאול ישראלי. והרב דוד סלומון
במהלך שנות השבעים דעכה פעילותו עקב מאבקים פנימיים. בשנת 1979 נפטר הרב טכורש, מייסד חבר הרבנים, והרב ישראלי פרש ממנו כבר בראשית שנות השבעים. מובילי חבר הרבנים בשנות השמונים היו הרב מנחם יהודה הלוי אושפיזאי - רב העיר רמת גן, והרב יוסף גליקסברג - רב העיר גבעתיים.
בין פעילויות חבר הרבנים

מעורבות במינוי רבנים רשמיים לערים ויישובים במדינה, בעיקר מינוי רבנים ציוניים.
תפקוד כ"איגוד מקצועי" של רבני הציונות הדתית.
ארגון "מפעל האימוץ" - הצבת רבנים ציוניים ביישובים מרוחקים.
חיבור תפילת יום העצמאות
היערכות לקראת שנת השמיטה הראשונה במדינה.
ייסוד מפעל "ירחי כלה".
פרסום קובצי התורה והמדינה שעסקו ביישום חוקי התורה במדינת ישראל.
פרסום קובצי "שבילין" בשנות השישים ושנות השבעים.
לקריאה נוספת

אהרון קמפינסקי, הנהגה דתית בתנועה דתית-מודרנית: מעמדו ותפקודו של חבר הרבנים במפד"ל, עבודת מ.א., אוניברסיטת בר-אילן, 2003
2024,Aharon (roni) kampinsky, Rabbinism and politics in religious Zionism, academic studies press  https://www.academicstudiespress.com/9798887196367/
מאמרים של חבר הרבנים של הפועל המזרחי, באתר ספריית אסיף
מוסדות "חבר הרבנים" של המפד"ל, הצופה, 22 בספטמבר 1968 - כתבה המכילה פירוט על חברי חבר הרבנים ותפקידיהם בו
הערות שוליים

↑  הרב שמואל כ"ץ, באתר דעת
| יהדות אורתודוקסית |
| --- | --- | --- |
| זרמים | חרדים (חסידים • ליטאים • חרדים ספרדים) • דתיים לאומיים (חרדים לאומיים) • אורתודוקסיה מודרנית • נאו-אורתודוקסיה |  |
| ארגונים רבניים | ק"ק כנסת ישראל • OU‏ • אגודת הרבנים • מועצת גדולי התורה • הרבנות הראשית לישראל • אגודת הרבנים בפולין • העדה החרדית • התאחדות קהלות החרדים • חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי • התאחדות הרבנים • ועידת רבני אירופה • מועצת חכמי התורה • מרכז רבני אירופה |  |
| הגות | עיקרי האמונה היהודית • תורה מן השמים • נצחיות התורה • אמונת חכמים • דעת תורה • טיעון העד (יהדות) |  |
הרב כתריאל פישל טכורש, ממקימי "חבר הרבנים"
הרב שאול ישראלי, ממקימי "חבר הרבנים"
החזית הדתית המאוחדת

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1949–1951 (כשנתיים) 
 אפיון:  איחוד מפלגות דתיות וחרדיות
 כנסות:  הכנסת הראשונה
 ממשלות:  1, 2
 אותיות:  ב
 שיא כוחה:  16 מנדטים
 שפל כוחה:  16 מנדטים
 נוצרה מתוך:  המזרחי, הפועל המזרחי, אגודת ישראל,  פועלי אגודת ישראל, האיחוד הדתי הבלתי-מפלגתי
 התמזגה לתוך:  התפלגה לרכיביה (למעט האיחוד הדתי הבלתי-מפלגתי שחדל מלהתקיים)
 מטה:  ירושלים 
 
החזית הדתית המאוחדת הייתה רשימה מאוחדת למפלגות המזרחי, הפועל המזרחי, אגודת ישראל, פועלי אגודת ישראל והאיחוד הדתי הבלתי-מפלגתי, שהתמודדה בבחירות לכנסת הראשונה וזכתה ב-16 מנדטים. הייתה זו הפעם היחידה בתולדות המדינה בה היו מאוחדות כל המפלגות הדתיות והחרדיות בכנסת כרשימה אחת.
הסיעה הייתה חברה בקואליציה בשתי הממשלות שכיהנו באותה כנסת (ממשלת ישראל הראשונה וממשלת ישראל השנייה). בשתי הממשלות כיהנו מטעם הסיעה שלושה שרים - הרב יצחק מאיר לוין (אגודת ישראל), הרב יהודה לייב פישמן מימון (המזרחי) וחיים משה שפירא (הפועל המזרחי).
לקראת הבחירות לכנסת השנייה נוהלו מגעים להמשך הריצה המשותפת, אולם אלו לא צלחו. לקראת הבחירות לכנסת השלישית עלו קריאות לחזית דתית מאוחדת מגורמים שונים. בין התומכים היו רבי שלמה חיים פרידמן והרב יהודה לייב פישמן מימון. לעומת זאת, סיעת למפנה של הפועל המזרחי התנגדה לכך. בעיתונות נטען שאגודת ישראל הייתה מעוניינת בחזית דתית כאמתלה לשוב להשתתף בקואליציה. אנשי המפד"ל דרשו חזית מהותית, שתכלול התחייבות של אגודת ישראל לכפיפות לרבנות הראשית, בעוד אנשי אגודת ישראל הסכימו אך ורק לחזית טכנית. בהמשך המגעים הושגה פשרה על ועדה משותפת של נציגים של הרבנות הראשית ומועצת גדולי התורה שתנחה את החזית הדתית, ובלילה האחרון לפני הגשת הרשימות היה נראה שהושג הסכם. אולם, לבסוף הקמת החזית נכשלה בגלל התנגדות למפנה, ודרישת אגודת ישראל לצמצום הייצוג של הפועל המזרחי אם למפנה רצה בנפרד.
גם לפני הבחירות לכנסת הרביעית נוהלו מגעים לאיחוד, אך בלחצו של הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, "הרב מבריסק", המפלגות החרדיות לבסוף ביטלו את הרעיון, וזאת בתמורה למכתב תמיכה ממנו להצבעה בבחירות.
הצעות להקים חזית משותפת נמשכו גם בשנות ה-60, במיוחד לאור הקמת גח"ל והמערך.
החזית פעלה גם בעיריות, ובבחירות לעיריית ירושלים בשנת 1950 רצו המפלגות יחד. רשימת פאג"י, הקנאית יחסית לאגודת ישראל, רצה בנפרד והשיגה מקום אחד בעירייה.
נציגי הרשימה בכנסת

| כנסת (בחירות) | מושבים (בהשבעת הכנסת) | יושב-ראש | חברי הכנסת | חילופי גברי | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| הראשונה (1949) | 16 / 120 | יהודה לייב פישמן מימון |      הפועל המזרחי: חיים משה שפירא, משה אונא, זרח ורהפטיג, אליהו-משה גנחובסקי, יוסף בורג, אהרן-יעקב גרינברג, משה קלמר      המזרחי: יהודה לייב פישמן מימון, דוד צבי פנקס, מרדכי נורוק, אברהם-חיים שאג      פועלי אגודת ישראל: בנימין מינץ, קלמן כהנא, אברהם יהודה גולדראט      אגודת ישראל: יצחק מאיר לוין, מאיר דוד לוונשטיין, אליהו מזור | ב-11 במרץ 1949 פרש מהכנסת משה קלמר. החליף אותו אליהו מזור. | לרשימת המועמדים המלאה ראו כאן |
ראו גם

רשימת הפועלת והאשה הדתית
הערות שוליים

↑  אם לא עכשיו אימתי?, הצופה, 21 בפברואר 1955
↑  משה אונא, על החזית הדתית, הצופה, 5 בנובמבר 1954
↑  החזית הדתית ירדה מסדר היום, חרות, 30 במאי 1955
↑  אין התקדמות במו"מ על חזית דתית, דבר, 11 במאי 1955
↑  הקמת חזית דתית נתקלה במכשול חדש, מעריב, 7 ביוני 1955
↑  מדוע לא הוקמה החזית הדתית המאוחדת?, הצופה, 12 ביוני 1955
↑  מציעים חזית דתית מאוחדת, חרות, 11 ביוני 1959
↑  גל התפטרות בפא"י בעקבות כשלון, חרות, 9 ביוני 1965
↑  אליהו אגרס, על כינוס פעילי רפ"י, חזית דתית, דבר, 13 ביוני 1969
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311034005171  VIAF: 315203359   WorldCat (עם VIAF): 315203359
ולנטיניאנוס הראשון

ולנטיניאנוס הראשון
פסל של ולנטינאינוס הראשון
פסלו של ולנטיניאנוס הראשון
פלאביוס ולנטיניאנוס אוגוסטוס (Flavius Valentinianus Augustus), ידוע גם כוולנטיניאנוס הראשון או ולנטיניאנוס הגדול (3 ביולי 321 – 17 בנובמבר 375) היה קיסר-אוגוסטוס של האימפריה הרומית משנת 364 עד לשנת 375. הוא מינה את אחיו ואלנס לקיסר והעמיד אותו כשליט החלק המזרחי של האימפריה בעוד ולנטיניאנוס נטל את השליטה בחלק המערבי של האימפריה.
שלטונו התאפיין בלחימה בלתי פוסקת לאורך גבולות האימפריה, הוא נלחם בהצלחה כנגד השבטים הגרמאניים שפשטו ללא הרף על גבולות האימפריה מעבר לנהרות הריין והדנובה, הוא נלחם באפריקה ובבריטניה ובנה מבצרים לאורך גבולות האימפריה במטרה לבלום התקפות עתידיות.
קורות חייו

ולנטיניאנוס נולד בשנת 321 בעיר וינקובצי (לטינית: Cibalae, בקרואטיה), בנו של גרטיאנוס – קצין צבא בכיר בצבא של קונסטנטינוס הראשון וקונסטנס. הוא ליווה את אביו לפרובינקיה אפריקה כאשר הוא מונה למפקד הלגיונות המקומיים, אך לאחר זמן קצר גרטיאנוס הואשם במעילה בכספי השלטון והודח מתפקידו. הוא חזר לשרת את האימפריה והתמנה להיות מושל בריטניה. בתום התקופה פרש לגמלאות באחוזת המשפחה בווינקובצי. ולנטיניאנוס הצטרף לצבא בשנת 330 ועלה לדרגת פרוטקטור דומסטיקוס.
בשנת 356 היה ולנטיניאנוס קצין בגאליה תחת פיקודו של מפקד חיל הרגלים המגיסטר פדיטום ברבטיו. הלגיונות נכשלו במשימה להדוף את השבטים האלמאנים, ספגו אבדות של ממש בעימות, הצבא הרומאי נסוג בבהלה וחוסר סדר – תוך אובדן חלק גדול מהאספקה – אל מחנות חורף הרחוקים מזירת הקרבות. משנדרש ברבטיו לדין וחשבון מול האוגוסטוס קטנסטנטיוס השני הוא הפנה אצבע מאשימה אל ולנטיניאנוס והביא את הקריירה הצבאית שלו לכדי הרס ואת ולנטיניאנוס לפרישה בבושת פנים מהצבא. ידוע כי הוא פרש לאחוזה משפחתית בסִירְמִיוּם, שם נולד לו ולאשתו מרינה סרבה בנם גרטיאנוס.
לאחר מותו הפתאומי של האוגוסטוס יוביאנוס בספטמבר 364 התכנסו מפקדי הצבא לבחור שליט חדש ולאחר שמספר מועמדים אחדים נפסלו הם החליטו לבחור בוולנטיניאנוס.
קורות חייו > אוגוסטוס של האימפריה הרומית

ביום 26 בפברואר 364 קיבל ולנטיניאנוס את שרביט השלטון וביום 28 במרץ בחר באחיו ואלנס כשליט לצידו שיהיה אחראי על השלטון בחלק המזרחי של האימפריה. הוא קבע את מקום מושבו במילאנו משם שלט על איטליה, גאליה, אפריקה ואיליריה (חבל ארץ במערב הבלקן), וואלנס קבע את בירתו בקונסטנטינופול. על פי ההיסטוריון הפאגאני זוסימוס, ולנטיאנוס הקדיש את יתרת השנה לבטל את הצווים של יוליאנוס הכופר שעסקו במעמדה של הדת הנוצרית באימפריה. הוא פיטר פקידים שמונו על ידי יוליאנוס ומינה אחרים – בני הדת הנוצרית – במקומם. אנשי החצר של יוליאנוס, ובהם אנשי רוח ופילוסופים פגניים, סולקו.
קורות חייו > אוגוסטוס של האימפריה הרומית > מלחמות בגאליה

בשנת 365 חצו גדודים של השבטים האלמאנים את הריין ופלשו אל תוך גאליה. במקביל פרוקופיוס (Procopius), בן דודו של הקיסר יוליאנוס והענף האחרון בעץ המשפחה של קונסטנטינוס הגדול, הכריז על עצמו כאוגוסטוס במזרח. הוא הצליח להשיג את תמיכתם של שני לגיונות שישבו בקונסטנטינופול ותפס את השלטון בפרובינציות תרקיה וביתיניה (חבל בצפון-מערב אסיה הקטנה). בעוד ולנטיאנוס אוסף את צבאו לקרת העימות בגאליה, גילה ואלנס הססנות בדיכוי המרידה וניסה להגיע להסכם עם פרוקופיוס, לבסוף דוכאה המרידה בכוח על ידי קציני הצבא הבכירים במזרח. ולנטיאנוס קבע את מפקדתו בעיר דורוקורטום (Durocortum) ושלח את מפקדי הצבא להילחם בפולשים, העימותים הראשונים היו כישלון מוחץ לצבא הרומאי: מפקדי הלגיונות נהרגו והצבא נהדף באבדות. ניסיון נוסף בשנת 366 לגרש את אלמאנים מתחומי גאליה נכשל ולאחר חילופי פיקוד ומספר קרבות מוצלחים נדחקו האלמאנים אל מחוץ לגבולות הפרובינציה.
אי השקט באימפריה לא איפשר לוולנטיאנוס מלנצל את ההצלחה כנגד האלמאנים ובשנת 367 עמד מול מרידות בבריטניה ופלישות חוזרות של הגרמאנים אל תוך גאליה. הם חצו את נהר הריין בזזו והרסו את העיר מיינץ. ולנטיאנוס אסף צבא משמעותי ותגבר את הלגיונות של הפרובינציה עם לגיונות מאיטליה ואיליריה בהכנה למתקפה גדולה באביב. באביב של שנת 368 חצה ולנטיאנוס עם בנו בן השמונה גרטיאנוס את נהר הריין והתקדם לתוך הטרטוריה שבשליטת האלמאנים. התקדמות הרומאים נעצרה בקרב סוליציניום (Solicinium). מקום הקרב איננו ידוע ופרטים על העימות מועטים ומעורפלים. הקרב הסתיים בניצחון רומאי שהושג באבדות כבידות שמנעו מוולנטיאנוס מלקטוף את פירות הניצחון ומאפשרות להביא את האלמאנים לכלל כניעה. הוא חתם על הסכם שלום וחזר למחנות החורף בגאליה. במהלך שהותו לאורך הגבולות יזם ולנטיאנוס בניה ושיקום של קו המבצרים לאורך הריין במטרה לשים מכשול בפני פלישות ופשיטות עתידיות. ולנטיאנוס יזם מהלך נוסף כנגד האלמאנים, תוך ניסיון להגיע להסכם שיתוף פעולה עם הבורגונדים, אויבים של האלמאניים ובמטרה ליצור לחץ כפול על האלמאניים, המשא ומתן עלה על שרטון אך האלמאניים שהרגישו את הלולאה מתהדקת סביבם החלו בנסיגה חפוזה ונתפסו לא מוכנים בסדרת קרבות בפרובינציה רייטיה במרכז אירופה שעל הרי האלפים, חלקם הצליח לחמוק מהמלכודת אך מספרים גדולים נלכדו ויישבו מחדש בעמק נהר הפו.
בשנת 370 יזמו השבטים הסקסונים סדרת התקפות בצפון גאליה. לאחר סדרת עימותים שלא הביאו לעצירת המתקפה הגיעו הרומאים והסקסונים לשביתת נשק שנוצלה על ידי הרומאים למתקפת פתע והשמדת הצבא הסקסוני.
הקרבות בגאליה והפרובינציות הסמוכות נמשכו 4 שנים נוספות מבלי שוולנטיאנוס מצליח לנצח במלחמה, במכרת מורכבת זאת נלחם ולנטיאנוס עם בתי אב מקרב האלמאנים ובמקביל כרת הסכמי שלום ואף שיתף פעולה עם בתי אב אחרים. בסיכומו של דבר נכשל ולנטיאנוס בניסיונות להביא שלום ושקט לגאליה ובשנת 374 נאלץ לחתום על הסכם שלום עם האלמאנים בתנאים לא נוחים על מנת לשחרר כוחות להתמודד עם איומים לאורך גבול הדנובה ובאפריקה.
קורות חייו > אוגוסטוס של האימפריה הרומית > מלחמה בבריטניה

בקיץ של שנת 367 מרד חיל המצב הרומאי שתפס את קו הביצורים הידוע כ"חומת אדריאנוס", ואיפשר לגדודים של השבטים הנודדים אטקוטי (Attacotti), פיקטים (Picts) וסקוטי (Scotti) להיכנס לתוך שטחי הפרובינציה הרומאית של בריטניה. פושטים סקסוניים נחתו במה שנראה לרומאים כמתקפה מתואמת על החופים הדרום-מזרחיים האי ושבטים סקסוניים ופרנקים תקפו ופשטו אל תוך צפון גאליה. גדודים אלו הצליחו לגבור על יחידות חיל המצב המקומי ובזזו בחופשיות את מערב וצפון בריטניה. הקצין הרומאי האחראי על אזור החוף נהרג והמפקד של הפרובינציה הסתגר עם מעט החיילים שתחת פיקודו במבצרים שבדרום מזרח האי. שאר הצבא התפרק, חלק מהחיילים עזבו את עמדותיהם ויחידותיהם וחלק ערקו לשורות הפולשים. עם אובדן אחיזת השלטון הרומאי החלו החיילים עריקים ועבדים בורחים להטיל טרור על אזורי הכפר והדרכים. ההיסטוריון הרומאי בן התקופה אמיאנוס מרקלינוס קורא למסכת אירועים אלו "הקונספירציה הברברית" (barbarica conspiratio). על פי מרקלינוס, חילות העזר בפרובינציה חברו לפולשים שקנו את שיתוף הפעולה שלהם בחלוקת השלל. מרקלינוס מציין כי מצבת הכוחות בבריטניה הייתה מדוללת עוד מימי מרד מגנינוטיוס וקרב מורסה מז'ור שנערך בין קונסטנטיוס השני וכוחות המורדים ובו על פי האומדנים נהרגו כ-30,000 חיילים מכל צד.
לאחר מספר ניסיונות כושלים להחזיר את הסדר על כנו ולהדוף את הפולשים, נשלח באפריל 368 הגנרל פלביוס תאודוסיוס לבריטניה מלווה בבנו – מי שעתיד היה להיות האוגוסטוס תאודוסיוס הראשון – ובאחיינו – מי שעתיד היה להיות הקיסר והמורד מגנוס מקסימוס. הוא ריכז את צבאו בבולון-סור-מר ולאחר חציית התעלה האנגלית קבע את מפקדתו בלונדיניום (לונדון). מלונדיניום החל מבצע לניקוי הפרובינציה מכנופיות שודדים ששלטו באזורים הכפריים והטילו את חיתתם עם הדרכים וגדודים של ברברים שהתפזרו ברחבי בריטניה הותקפו. בסוף 368 חזר הסדר לבריטניה, עריקים ומורדים הוצאו להורג, ביצורים שוקמו והפולשים נהדפו אל מחוץ לגבולות.
קורות חייו > אוגוסטוס של האימפריה הרומית > מלחמות באפריקה

בשנת 372 התפרץ מרד בפרובינציית אפריקה על רקע ניהול כושל ושחיתות של המושל הרומאי הקומיס רומאנוס. האוכלוסייה המקומית תחת הנהגתו של פירמוס, בנו של אציל מקומי שהיה בן ברית של רומא ושלט בשבטים ברברים כבן-חסות של הקיסר הרומאי. ולנטיאנוס שלח את תאודוסיוס לאפריקה על מנת לדכא את המרד ולהשליט את הסדר על כנו.
תאודוסיוס החל את משימתו על ידי מאסרו של רומאנוס ומי מהפקידים ששיתפו איתו פעולה בשחיתות. משנכשל משא ומתן מוקדם עם פירמוס ברח המורד אל המדבר במטרה לארגן התנגדות לרומאים. תיאודוסיוס יצא במהלך מהיר אל המדבר בראש כוחות ניידים ומהירים שרדפו אחרי המורדים, הבריחו אותם ממחבואם ומנעו מהם מלהתארגן ומלהתבסס בקרב שבטי המדבר. לבסוף משנדחק לפינה התאבד פירמוס בשנת 374 והמרד דעך.
הצלחתו של תאודוסיוס בדיכוי המרד באפריקה הייתה הצלחה אחת יותר מדי, הוא נעצר ככל הנראה בסמוך למותו של ולנטיאנוס וייתכן כחלק ממאבק הכוחות לאחר מותו של האוגוסטוס, ובסוף שנת 375 הוצא להורג בקרתגו.
קורות חייו > אוגוסטוס של האימפריה הרומית > מלחמה לאורך חופי הדנובה

בשנת 373 התפרצו מעשי איבה בין השבטים הגרמאניים שישבו לאורך נהר הדנובה לבין חיילות המצב הרומאיים. הרקע לכך היה מהלך רומאי של הרחבת ביצורי הגבול אל מעבר לדנובה ואל תוך טריטוריה שבשליטת שבטי הקוואדי, פניותיהם אל השליט הרומאי נתקלו בקיר אטום, ומשנתגברו המחאות הזמין הנציב הרומאי את ראשי השבטים לארוחה וחתימה על הסכם שלום, שם רצחו הרומאים את המלך הקוואדי. בתגובה ערכו הקוואדי ובני בריתם הסרמטים סדרת פשיטות אל עומק הטריטוריה הרומאית, הם חצו את הדנובה והחלו פושטים ובוזזים את הפרובינקיה פאנוניה, הם התקשו לכבוש מבצרים וערים מוקפות חומה. הגרמאניים הצליחו להניס 2 לגיונות שנשלחו להחזיר את הסדר, אך נכשלו בניסיון לפשוט על הפרובינקיה מואסיה.
בשנת 375 נכנס ולנטיאנוס לעובי הקורה ונכנס בראש צבא משמעותי אל תוך פאנוניה, הוא הצליח להביא את ראשי השבטים המורדים לשולחן המשא ומתן, סרמטים ובני בריתם הכו על חטא הביעו חרטה והבטיחו את נאמנותם לאימפריה ולאוגוסטוס. משהבשילו התנאים פתח ולנטיאנוס במסע עונשין רחב היקף ובסתיו חצה את הדנובה לשטחי הקוואדי והסרמטים, הצבא הרומאי לא נתקל בהתנגדות והלגיונות פרקו את הזעם על חוות, יבולים ועסקו בביזה והרס. עם כניסת החורף נסוגו הרומאים אל מחנות החורף מעבר לדנובה.
קורות חייו > מותו של ולנטיאנוס

ולנטיאנוס לא הסתפק בפשיטות שהוכתרו בהצלחה חלקית והחליט להמשיך את הלחימה כנגד הקוואדי, לצורך זה הוא העביר בנובמבר את צבאו אל מבצר בריגטיו (קומארנו). במקום זה הוא קיבל משלחת של ראשי שבטים מהקוואדי שבאו לשכנע את השליט הרומאי הזועם בכנות נכונותם לשתף פעולה הם הציעו בתמורה להסכם שלום לספק מגויסים לצבא הרומאי מקרב צעירי השבט. השיחות עלו יפה אך לאחר מכן הקוואדים חזרו על עמדתם כי מעשי האיבה פרצו בגלל פרובוקציות רומאיות והצהירו כי אין ביכולתם לשלוט באופן מלא על כנופיות פורעות חוק מקרב השבטים. ולנטיאנוס נתקף בזעם בלתי נשלט, התמוטט ופונה מיידית לחדריו שם מת זמן קצר לאחר מכן.
ולנטיאנוס מצטייר בהיסטוריה כשליט אלים, אכזרי וכמי שרכש בוז להשכלה למשכילים. ההיסטוריון הרומאי מרקלינוס מציין כי ולנטיאנוס "שנא את הלבושים בהידור, את המשכילים את העשירים ואת אלו נולדו עם כפית של זהב". מאידך הוא היה מפקד צבאי מוכשר ואדמיניסטרטור עם מצפון. הוא הראה עניין ברווחת אזרחי האימפריה מהמעמדות הנמוכים, מעמדות אליהן השתייך אביו. לרוע המזל כוונותיו הטובות הוסטו ממסלולן לעיתים על ידי פקידים שכישוריהם לוקים וכוונותיהם זדוניות. לכף זכות, ולנטיאנוס הקים בתי ספר לחזק את מערכת החינוך ומינה רופאים לשכונות המגורים של רומא על מנת לחזק את מערכת הבריאות של העיר.
בניגוד למפעליו הציבוריים, בד' אמותיו גילה ולנטיאנוס אכזריות ומשרתים הוצאו להורג לעיתים על האשמות ומעשים בעלי חשיבות מועטה על פי הסיפורים הוא החזיק זוג דובים בחצרו והשליך את משרתיו הסוררים כמאכל דובים. ולנטיניאנוס גילה את אותו יחס לאליטות המסורתיות של האימפריה ובעיקר לאריסטוקרטים של הסנאט הרומאי, הוא יזם סדרה של משפטי ראווה כנגד הסנטורים תחת האשמות של שימוש במאגיה שחורה, הרעלות וניאוף. משפטיהם נערכו על ידי מקסימינוס, מנאמני ולנטיניאנוס ואדם שידוע היה בברוטאליות שלו הוא מונה לויקאר של רומא הצלחתו בהשלטת שלטון של טרור ברומא הביאה את ולנטיניאנוס למנות אותו לפרפקט של המשמר הפרטוריאני.
לקריאה נוספת

משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2002 (הספר בקטלוג ULI)
The Cambridge Ancient History. Volume 13: The Late Empire, AD 337–425 Edited by Averil Cameron, University of Oxford, Peter Garnsey, University of Cambridge 2005
הערות שוליים

↑  Jones, Arnold Hugh Martin, The Later Roman Empire, 284–602: A Social, Economic and Administrative Survey (Baltimore: Johns Hopkins University, 1986), p. 139.
↑  Jones, Arnold Hugh Martin, The Later Roman Empire, 284–602: A Social, Economic and Administrative Survey (Baltimore: Johns Hopkins University, 1986), p. 142.
| קיסרי רומא |
| --- | --- | --- |
| תקופת הפרינקיפט | אוגוסטוס קיסר • טיבריוס קיסר • קליגולה • קלאודיוס קיסר • נירון קיסר • גלבה • אותו • ויטליוס • אספסיאנוס • טיטוס • דומיטיאנוס • נרווה • טראיאנוס • אדריאנוס • אנטונינוס פיוס • לוקיוס ורוס • מרקוס אורליוס • קומודוס • פרטינקס • דידיוס יוליאנוס • ספטימיוס סוורוס • קרקלה (עם גטה) • מקרינוס • אלאגבאלוס • אלכסנדר סוורוס |  |
| תקופת משבר המאה השלישית | מקסימינוס תראקס • גורדיאנוס הראשון עם גורדיאנוס השני • פופיאנוס ובלבינוס • גורדיאנוס השלישי • פיליפוס הערבי • דקיוס עם הרניוס אטרוסקוס • טרבוניאנוס גאלוס עם הוסטיליאנוס • טרבוניאנוס גאלוס עם וולוסיאנוס • איימליאנוס • ולריאנוס עם גליאנוס • גליאנוס • קלאודיוס השני גותיקוס • קווינטילוס • אורליאנוס • טקיטוס • פלוריאנוס • פרובוס • קארוס • קארינוס עם נומריאנוס |  |
| תקופת הדומינט | דיוקלטיאנוס עם מקסימיאנוס • קונסטנטיוס כלורוס • גלריוס • פלביוס ולריוס סוורוס • מקסימינוס דאיה • מקסנטיוס • ליקיניוס • קונסטנטינוס "הגדול" • קונסטנטיוס השני עם קונסטנס ועם קונסטנטינוס השני • יוליאנוס • יוביאנוס • ולנטיניאנוס הראשון עם ואלנס • גרטיאנוס עם ולנטיניאנוס השני • תאודוסיוס הראשון |  |
האימפריה הרומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269338605171  PLWABN: 9810559196405606  BIBSYS: 5018952  BNE: XX1145296  BnF: cb144982342 (data)  CANTIC: a11238835  GND: 118803743  HDS: 010319  ISNI: 0000 0000 6630 3080  LCCN: n78089084  NKC: jx20081002011  NTA: 138773262  RERO: 02-A010162650  SELIBR: 227499  SUDOC: 070464898  TePapa: 68687  VIAF: 76544789   WorldCat (עם VIAF): 76544789
בתי כנסת מעץ באיחוד הפולני-ליטאי

בית הכנסת וולפא
חתך של בית כנסת מעץ
בתי כנסת מעץ נבנו באיחוד הפולאני-ליטאי בין אמצע המאה ה-16 לאמצע המאה ה-17 על ידי הקהילות היהודיות שהתגוררו בכפרים ובשטעטלים.
הרקע ההיסטורי

האיחוד הפולני-ליטאי הידוע גם בשם "הרפובליקה הראשונה של פולין" כלל את מממלכת פולין ואת הדוכסות הגדולה של ליטא. האיחוד התקיים בין השנים 1569 – 1795 והיה אחת המדינות הגדולות ובעלות המגוון האתני הרחב ביותר באירופה של המאות ה-16, ה-17 וה-18. האיחוד פורק בשלושה שלבים, בין השנים 1772 – 1795, על ידי האימפריה הרוסית, ממלכת פרוסיה הגרמנית וממלכת הבסבורג האוסטרית.
השטחים עברו לשליטת האימפריה הרוסית לאחר החלוקה קיבלו את הכינוי "תחום המושב".
באמצע המאה ה-16, כ-80% מיהודי העולם חיו בתחום האיחוד הפולני-ליטאי. הם זכו לחופש דת בהתאם להחלטות קונפדרציית ורשה, שנחתמה ב-28 בינואר 1573. בין המאה ה-16 למאה ה-18, נוהלו חיי היהודים באיחוד על ידי ועד ארבע ארצות, גוף מנהלתי עצמאי הכפוף לשלטון המרכזי.
בתי הכנסת מעץ שנבנו בעיירות ובכפרים היהודיים בשטחי האיחוד הפולני-ליטאי במאות 16 ו-17, הוזנחו במהלך העשורים הבאים, ובמיוחד לאחר פירוק האיחוד. במהלך מלחמת העולם השנייה, שרפו הגרמנים והרסו כמעט את כל בתי הכנסת שעדיין עמדו על תילם. בפולין לא נשאר אף בית כנסת אחד ובליטא נשארו רק 16 בתי כנסת מעץ.
הרקע ההיסטורי > משלחות מחקר ושחזור

הסגנון האדריכלי המיוחד של בתי כנסת אלה זכה להתעניינות רבה בתחילת המאה העשרים. שחזור בתי כנסת או חלקים מהם והמחקרים השונים בנושא, בוצעו על סמך תצלומים של אנשים פרטיים ותיעוד של משלחות אתנוגרפיות.
החברה היהודית להיסטוריה ולאתנוגרפיה בפטרבורג ארגנה בין השנים 1912-1914 משלחת מחקר בראשותו של ש. אנ-סקי שתפקידה לתעד את התרבות היהודית בתחום המושב ובתוך כך גם את בתי הכנסת. במשלחת השתתף גם הצלם סולומון יודובין.
בשנת 1916, התבקשו אל ליסיצקי ויששכר בר ריבק על ידי החברה היהודית להיסטוריה ולאתנוגרפיה לנסוע לעיירות באוקראינה ולהעתיק ציורים בבתי הכנסת מעץ.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם (1918–1939) פרופסור אוסקר סוסנובסקי מהמחלקה לארכיטקטורה של הפוליטכניקה של ורשה, והצלם והיסטוריון האמנות שמעון זייצ'יק, יצרו תיעוד נרחב של בתי הכנסת מעץ, שכללו רישומים אדריכליים, ציורי העתק ותצלומים. חלק גדול מתיעוד זה אבד במלחמת העולם השנייה.
בשנת 2015 נבנה העתק מדויק של בית הכנסת וולפה בעיר בילגוריי שבפולין.
במוזיאון לאדריכלות עממית בסאנוק, פולין, מוצג שחזור בית הכנסת של פולנייץ.
המוזיאון לתולדות יהודי פולין בוורשה מציג שחזור של הגג ושל התקרה של בית הכנסת מעץ בעיר גבוז'דיאץ (Gwoździec_Synagogue).
שחזור תקרת בית הכנסת בחודורוב, אוקראינה, שצוירה על ידי האומן ישראל ליסניצקי בשנת 1714 מוצג במוזיאון העם היהודי בתל אביב.
משה ורביןחבר קיבוץ יקום יצר דגמים מקש, בקנה מידה 1:100, של 27 בתי כנסת מעץ שתוארו בספריהם של מריה וקזימיר פיאצ'וטקה.
סגנון הבנייה של בתי הכנסת מעץ

בניית בתי הכנסת מעץ באיחוד הפולני-ליטאי במאה ה-16 ובמאה ה-17 הייתה בנייה ורנקולרית, דהיינו בנייה עממית, ללא אדריכלים, המשתמשת בחומרים מקומיים ובטכנולוגיות מסורתיות. היו לכך שתי סיבות עיקריות:
ועידה כנסייתית בכירה שהתכנסה בעיר פיוטרקוב בפולין במאה ה-16 קבעה שבתי הכנסת ייבנו תמיד מעץ, אלא אם קיבלו אישור מיוחד לבנייה מאבן.
על היהודים בשטחי האיחוד נאסר לעבוד במקצוע האדריכלות או במקצועות הבנייה לכן בניית בתי הכנסת התבססה על שיטות הבנייה המקומית ועל חומרי הגלם הזמינים שהבטיחו השתלבות מוחלטת של הבניין בסביבתו, מבלי להחצין אלמנטים דתיים.
סגנון הבנייה של בתי הכנסת מעץ > הגגות

ביישובים קטנים ובמקומות בהם הקהילה היהודית לא נהנתה מאמצעים כספיים רבים, היו בתי הכנסת מבנים מלבניים או ריבועיים פשוטים, קטנים יחסית, בעלי גג משופע, בעלי מראה חיצוני הדומה לאסם. ארבעה עמודי הבימה סיפקו תמיכה לגג ולתקרה. בבתי כנסת אלה עזרת הנשים הייתה בחדר סמוך לאולם התפילה המרכזי.
ביישובים בהם חיה קהילה יהודית גדולה ובעלת אמצעים, נבנו בתי כנסת גבוהים ומרווחים שיכלו לארח עד 1,000 מתפללים. במקרים אלה, עמודי הבימה לא יכלו לספק תמיכה לגג לכן הבנאים נדרשו ליצור גגות מדורגים, חד, דו או תלת קומתיים. כל קומה נתמכה על ידי הקומה שמתחתיה ועל ידי מערכת מורכבת של קורות פנימיות. התוצאה הייתה מרשימה מאוד ושיוותה לבית הכנסת מראה של פגודה.
במקרים אלה, התקרות, שהיו מעוצבות כשילובים שונים של קמרונים וכיפות לא היו קשורות כלל לגגות ונהינו ממערכות תמיכה עצמאיות.
בכל המקרים היו גגות בתי הכנסת מחופים ברעפים מעץ בעיצובים שונים.
סגנון הבנייה של בתי הכנסת מעץ > המבנה המרכזי

המבנה המרכזי של בית כנסת מעץ היה ריבועי או מלבני וחופה בצדו החיצוני בלוחות עץ אופקיות. בקירות נפתחו חלונות גדולים, לעיתים בעלי קשת עליונה, שמטרתם להבטיח תאורה מרבית לציבור המתפללים. לעיתים נוספו למבנה המרכזי חדרים משניים בגדלים שונים ששימשו כעזרת נשים או ללימוד ולמפגש בין זקני העדה. כאשר עזרת הנשים נבנתה כיציע מעל אולם התפילה המרכזי, הגישה אליה התאפשרה דרך מדרגות חיצוניות או פנימיות.
הבימה הוצבה על משטח מוגבה מוקף מעקה עליו אפשר היה לעלות דרך מספר מדרגות. בפינות המשטח הוצבה חופה נישאת על ארבעה עמודים.
עמוד התפילה עמד לפני ארון הקודש או מימינו לעיתים במקום שהונמך, כדי ששליח הציבור יקיים את הפסוק "ממעמקים קראתיך ה' ".
סגנון הבנייה של בתי הכנסת מעץ > עיטור הקירות והתקרות

בניגוד למראה החיצוני הפשוט והצנוע, החלל הפנימי של בתי הכנסת מעץ עוטר בציורים אשר כיסו לעיתים את כל שטח הקירות והתקרות. ארון הקודש, הבימה, עמוד התפילה, המעקות ולעיתים אף קורות התמיכה של התקרה והגג עוטרו בגילופי עץ מורכבים. גילופי העץ היו שכיחים יותר באזור ליטא בעוד שציורי הקיר היו שכיחים יותר באזור גליציה.
הציורים כללו סמלי מזלות, ערבסקות, דמויות של בעלי חיים וסמלים יהודיים כגון מנורת שבעה הקנים, לוחות הברית, פסוקים מהתנ"ך ונופי ירושלים. הצבעים השולטים היו אדום, ירוק, כחול וכתום. הטקסטים נכתבו בשחור. היו שמצאו דמיון בין ציורי הקיר בבתי הכנסת מעץ לבין כתבי היד המאוירים של יהודי מזרח אירופה בימי הביניים.
שמם של מקצת מהציירים שעיטרו את בתי הכנסת מעץ באיחוד הפולני-ליטאי ידוע לאחר שהם חתמו על עבודותיהם. חיים בן יצחק הלוי סגל צייר בשנת 1740 את הקירות הפנימיים של בתי הכנסת במוהילב, קופוסט ודולהינוב. ישראל ליסינסקי צייר את בית הכנסת של חודורוב ויהודה לייב את בתי הכנסת של פשדבוז', שידלוב, פינצ'וב ודז'יאלושיצה.
בין גילופי העץ אפשר היה למצוא נשר פורס כנפיים, סמלה של פולין, גור אריה יהודה, חנוכיות ואגרטלי פרחים. חלק מגילופי העץ נצבעו גם הם בצבעים עזים. על פי מסורת בני המקום, בוצעו גילופי העץ באמצעות אולר יחיד.