stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכותל הקטן
הערות שוליים

↑  הכותל הקטן הוא המשכו של הכותל המערבי "הגדול" וממוקם כמעט מול מקום קודש הקודשים
↑  אהרן ביר, ירושלים לדור ודור, משרד החינוך והתרבות, תשמ"ז, עמ' 54.
↑  נדב שרגאי, הר המריבה, כתר הוצאה לאור, ירושלים 1995, עמוד 93.
↑  הר המריבה – המאבק על הר הבית, יהודים ומוסלמים, דת ופוליטיקה, כתר, 1995. ISBN 9650705155. עמוד 202
↑  בני טוקר, "הכותל הקטן הוא חלק מהכותל המערבי", באתר ערוץ 7, 26 ביוני 2014
| הר הבית |
| --- | --- | --- |
| מבני הר הבית | מסגד אל-אקצא • כיפת הסלע • אורוות שלמה • כיפת השלשלת • כיפת שלמה • כיפת הרוחות • כיפת הדקדוק • כיפת העלייה • המינרטים בהר הבית • הכוס • מוזיאון האסלאם |  |
| הר הבית בדתות המונותאיסטיות | הר הבית ביהדות • הר הבית בנצרות • הר הבית באסלאם |  |
| הכותל המערבי | שער קיפונוס • רחבת הכותל המערבי • הכותל הקטן • קשת רובינסון • שער ברקלי • קשת וילסון • שער וורן • שער המוגרבים • שער השלשלת • שער הטהרה • שער מוכרי הכותנה • שער הברזל • שער המשגיח • שער בני ע'ואנימה • מנהרות הכותל |  |
| הכותל הדרומי | שערי חולדה • השער הכפול • העופל • הגן הארכאולוגי ירושלים |  |
| הכותל המזרחי | שער הרחמים • שער שושן |  |
| הכותל הצפוני | שער טדי • השער החשוך • שער הסליחה • שער השבטים |  |
| מבנים בהר בעבר | בית המקדש הראשון • בית המקדש השני • מקדש הורדוס • מקדש יופיטר • בית המקדש של יוליאנוס |  |
| מבנים מתוכננים בעתיד | מעלית הכותל • הרכבל לכותל • בית המקדש השלישי |  |
| עליית יהודים להר הבית | כניסה להר הבית (הלכה) • הגבלת כניסה להר הבית |  |
| שונות | הסטטוס קוו בהר הבית • זיהוי מקום המקדש • פגיעה ארכאולוגית בעתיקות הר הבית |  |
| אתרי הרובע המוסלמי |
| --- | --- | --- |
| שכונות | באב אל חוטה |  |
| רחובות ושערים | שער האריות • שער הפרחים • שער שכם • הקארדו (ירושלים) • רחוב השלשלת • ויה דולורוזה (רחוב) • רחוב הגיא • רחוב שער האריות • שער השלשלת • שער הכותנה • שער הברזל |  |
| אתרים ארכיאולגיים | מערת צדקיהו • בריכת הסטרותיון • קשת וילסון • מנהרות הכותל • שער וורן • בריכות הצאן |  |
| אתרים מוסלמיים | רבאט אל-מנצורי • מסגד הצריח האדום • רבאט אל-בציר • ספריית ח'אלדיה • ספריית אל-בודיירי • אל-מדרסה א-תנכיזיה |  |
| אתרים נוצריים | ויה דולורוזה • קפלת ההלקאה • קפלת ההרשעה וכפיית הצלב • מנזר האחיות ציון (העיר העתיקה) • כנסיית סנטה אנה • האכסניה האוסטרית • אכסניית סנט פאולוס • כנסיית גבירתנו הדואבת |  |
| אתרים יהודיים | הכותל הקטן • ישיבת עטרת ירושלים • בית המערבים • ישיבת אדרת אליהו • ישיבת שובו בנים • בית הכנסת ע"ש הרב גץ • בית הכנסת אוהל יצחק • ישיבת חיי עולם • ישיבת תורת חיים • בית הכנסת ציון המצוינת |  |
| מבני מגורים יהודיים | חצר רייסין • חצר גליציה • בית המערבים • מתחם שער הפרחים • בית ויטנברג • בית הצלם • חצר ראנד • בית חזון • בית דנון • חצר דיסקין |  |
| שונות | מוזיאון הכיכר הרומית • שוק הכותנה |  |
כלי נשק במלחמת העולם הראשונה

במהלך מלחמת העולם הראשונה חלה התפתחות טכנולוגית משמעותית בכלי נשק רבים. המלחמה הביאה לפיתוח חילות-אוויר, טנקים, צוללות, ארטילריה וחילות שדה, כמו גם טקטיקות לחימה חדשניות.
על אף ההתפתחות הטכנולוגית המשמעותית, בשנים הראשונות למלחמת העולם הראשונה הצבאות הלוחמים עדיין לא השכילו להבין כיצד להשתמש בהם ביעילות בשדה הקרב. את השנים הראשונות של מלחמת העולם הראשונה אפשר לתאר כהתנגשות בין טכנולוגיה מהמאה ה-20 עם מלחמות מהמאה ה-19, התנגשות שהובילה למאבקים לא יעילים עם מספר עצום של נפגעים משני הצדדים על כל מטר אדמה שנכבש. ביבשה, רק בשנה האחרונה של המלחמה עשו הצבאות הגדולים צעדים יעילים במהפכה בענייני פיקוד ובקרה וטקטיקה להסתגל לשדה הקרב המודרני, ולהתחיל לרתום את הטכנולוגיות החדשות הרבות לביצוע מטרות צבאיות בצורה יעילה.
עם זאת, בסוף מלחמת העולם הראשונה כבר היה אפשר לראות בבירור שינוי במבנה הצבא ובאסטרטגיות לחימתו. מצבא המחולק ליחידות גדולות המשתמשות בכלי נשק פשוטים, תוך ריכוז הסמכות אצל הפיקוד הבכיר, הפך הצבא לצבא המחולק ליחידות קטנות המשתמשות בכלי נשק מתקדמים, תוך האצלת סמכויות לקצינים זוטרים, הלוקחים החלטות "בזמן אמת". מגמה זו נמשכה ובאה לידי ביטוי עוד יותר במלחמת העולם השנייה, וממשיכה במידה רבה עד ימינו אנו.
במלחמת העולם הראשונה נעשה לראשונה גם שימוש בנשק כימי, שנאסר שנים קודם לכן באמנות האג ב-1899.
כלי נשק חדשים

כלי נשק חדשים שהופעלו במהלך מלחמת העולם הראשונה:
גז רעיל (ראו בהרחבה: לוחמת גז במלחמת העולם הראשונה) נוסה לראשונה בידי הגרמנים על חיילים רוסים ללא הצלחה מרובה בקרב בולימוב ב-1 בינואר 1915; לעיתים קרובות נאמר כי גז זה נוסה לראשונה על חיילי הגיס הקנדי באיפר ב-22 באפריל 1915. האפקט של הלחימה בגז רעיל הוכח כארוך טווח, הן על גופות קורבנותיו (רבים מהם, ששרדו את המלחמה, המשיכו לסבול בהמשך חייהם) והן בזיכרונו של דור המנהיגים הבא (מלחמת העולם השנייה), שראה את תוצאות הלוחמה הכימית במלחמה הגדולה, וסירב להשתמש בלוחמה מסוג זה שוב, מפחד שהאויב יחזיק בנשק כימי חזק יותר.
אש נוזלית (להביור), הוצגה לראשונה על ידי גרמניה בהוג ב-30 ביולי 1915.
טנקים משוריינים נוסו לראשונה על ידי הבריטים בקרב על הסום ב-15 בספטמבר 1916.
כל אלו הצליחו לתרום לפאניקה נוספת במחנות האויב, אך כשלו מלהביא פריצה משמעותית במלחמה.
כלי נשק חדשים > מטוסים

תעופה בשירות הצבא השיגה התקדמות מרשימה, מפיתוחן של מכונות ירייה אוויריות (שהיו פרימיטיביות למדי בתחילה) על ידי חיל האוויר הגרמני בסתיו 1915 ועד לשימוש במפציצים כנגד לונדון (יולי 1917).
כלי נשק חדשים > צוללות

במלחמה זו הצוללת הופיעה לראשונה כנשק מבצעי, שיכול להכריע את גורל המערכה. מבחינת בריטניה היווה השימוש הגרמני בצוללות (נקראו אף U-boot מהמילה הגרמנית "Unterseeboote") התפתחות דרמטית ביותר. הצוללות שהופעלו תחילה נגד ספינות מלחמה, הופעלו, החל מפברואר 1915, כנגד אוניות סוחר של "מדינות ההסכמה". עד סוף 1915 טובעו כ-260 אוניות סוחר. הטבעתה של אוניית הנוסעים "לוסיטניה", ב-7 במאי 1915, שבה נספו 1,201 מנוסעי הספינה, עוררה זעם בארצות הברית.
החלטתה של גרמניה להפר את ההגבלות על פעילות צוללות, החל מ-1 בפברואר 1917, הייתה בין הגורמים שהביאו את ארצות הברית להיכנס למלחמה לצד בריטניה ובעלות בריתה ב-6 באפריל 1917.
פעולת הצוללות הגרמניות נגד אוניות סוחר, הביאה לטיבוען של מאות אוניות. בשנת 1917 לבדה טובעו אוניות סוחר בתפוסה כוללת של 7.4 מיליוני טון, ובמהלך המלחמה כולה איבדו מדינות ההסכמה ומדינות נייטרליות אוניות סוחר בתפוסה כוללת של 12.5 מיליוני טון (לעומת אובדן אוניות סוחר בתפוסה כוללת של 0.26 מיליוני טון בלבד למעצמות המרכז). לצי הגרמני אבדו במאבק זה כמחצית מכלל 343 הצוללות שלו, ובשנת 1918 חזרה למדינות ההסכמה היכולת להעביר, כמעט ללא אבדות, אספקה מארצות הברית לבריטניה.
כלי נשק חדשים > ארטילריה רבת עוצמה וארוכת טווח

הגרמנים טיפחו את פיתוח הרעיון של תותח על, וזאת בעיקר באמצעות מפעלי קרופ. יעילותה של ארטילריה כבדה במיוחד לטווחים ארוכים הייתה לקח שנלמד מהמצור על פורט ארתור במלחמת רוסיה–יפן. במסגרת מאמצים אלה פותח ההוביצר ברטה השמנה, שנועד לניפוץ ביצורים בגבול בלגיה, כחלק מתוכנית שליפן. כן פותח תותח פריז שנועד לירי הפחדה ודמורליזציה על פריז, ממרחק 130 ק"מ. תותחי ענק ארוכי טווח הונעו לשדה הקרב על מסילות ברזל בתצורה של תותחי רכבת.
כלי נשק נוספים

כלי נשק בריטים
מקלע לואיס
אקדח ובלי
לי-אנפילד
M1903A1
מקלע מקסים
מטוס סופווית טבלואיד
כלי נשק גרמנים
מאוזר מודל 98
אקדח שרות לוגר (פראבלום 9 מ"מ) (שם הנשק מלטינית: "היכון למלחמה" מהביטוי:"הרוצה בשלום ייכון למלחמה" - Si vis pacem, para bellum)
ׁׂ מאוזר מודל 1871 (הרובה נקרא גם הרובה היהודי בגלל שבשנת 1887 החברה נרכשה על ידי היהודי איזידור לאֶואֶ. מפרט הנשק: מנגנון- בריחי; מחסנית- 5 כדורים בבית הבליעה; אורך- 125 ס"מ; משקל- 4.09 ק"ג; קליבר הוא- 7.92 מ"מ).
כלי נשק אמריקאים
M1903A1
BAR - רובה אוטומטי בראונינג
אקדח שרות קולט M1911 קליבר 0.45
כלי נשק צרפתים
שאוסט
תותח 75 מ"מ מודל 1897
מטוס קרב מסוג ניאופורט אייסן, צרפת 1917
רובה הלי אנפילד הבריטי
רובה ה-Gewehr 98 הגרמני
רובה הספרינגפילד האמריקאי
יוסף נדב

| --- | --- |

 לידה:  1932 (בן 93 בערך) ה'תרצ"ב לערך תימן
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  ישיבת תל אביב 
 מקום מגורים:  תל אביב
 רבותיו:  הרב אפרים בורודיאנסקי
 בת זוג:  בהווה ברוריה לבית שטיינמץ  אביגיל ציפורה לבית שפרבר ז"ל
 אב:  עזרא
 
 חבר בית הדין הרבני הגדול
 אב בית דין תל אביב
 תפקידים נוספים:  רב ודיין
 
הרב יוסף נדב (נדאף; נולד ב-1932) הוא רב ודיין תימני ישראלי, שכיהן כרב בתל אביב, אב בית הדין בעיר וחבר בית הדין הרבני הגדול בירושלים משנת 1990 ועד צאתו לגמלאות.
תולדות חייו

נולד בתימן ב-1932 לעזרא נדאף. בינקותו עלה לארץ ישראל, ולמד בישיבת תל אביב, בישיבת היישוב החדש ובכולל "שבט מיהודה" בעיר. בו' בניסן ה'תשי"ח (27 במרץ 1958) נישא לחיה אביגיל ציפורה, בת הרב ד"ר שמואל שפרבר מלונדון (נכדת הרב דוד שפרבר ואחות הרב פרופ' דניאל שפרבר). נפטרה בשנת 1991.
לאחר מכן נשא בנישואין שניים את רעייתו כיום, ברוריה בת הרב חיים ישראל שטיינמץ מרעננה.
בשנת 1963 החל לכהן כרב בתל אביב, שבה כיהן כרב בית הכנסת "נחלת אחים" וכספרא דדיינא. ב-1965 הושבע כדיין ושובץ לבית הדין הרבני ברחובות. בהמשך, עבר לבית הדין בתל אביב, ואף כיהן כאב בית הדין.
התמודד על חברות במועצת הרבנות הראשית לישראל בשנת 1972, אך לא נבחר.
היה חבר בוועדות שונות, בהן הוועדה הבוחרת את הרבנים הראשיים לישראל,
ועדת השיפוט של פרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת ה'תשמ"ו, ועדת פרס הרב טולידאנו לספרות תורנית ועוד.
ב-2 באוקטובר 1990 נבחר לכהונה בבית הדין הרבני הגדול. בשנת 2002 פרש לגמלאות.
הערות שוליים

↑  הומלצו 6 מועמדים לדיינות, הצופה, 14 באפריל 1965
↑  מרים שפרבר, מסיפורי הסבתא, עמ'182.
↑  פרסום נשואין, שערים, 27 בפברואר 1958.
↑  נתקבלו רבנים חדשים למרחב תל אביב,  הצופה, 10 בספטמבר 1963. אולם ראו
מסיבת קבלת פנים לרבנים חדשים בתל אביב, הצופה, 11 בינואר 1965.
↑  נשיא המדינה מינה דיינים חדשים, הבוקר, 9 ביוני 1965.
↑  נח זבולוני, הושלם שיבוץ דיינים חדשים, חרות, 17 במאי 1965.
↑  ראו למשל בקובץ "פסקי דין של בתי הדין הרבניים" כרך טז  עמ' 200
↑  טוביה מנדלסון,  הושלמו רשימות מועמדי הרבנות, דבר, 9 באוקטובר 1972.
↑  הרב עובדיה יוסף נבחר לגוף הבוחר את הרבנים, מעריב, 1 ביוני 1978.
↑  יצחק בן-חורין, ד"ר יצחק רפאל וד"ר זרח ורהפטיג - חתני פרס הרב קוק תשמ"ו, מעריב, 15 בספטמבר 1986.
↑  דניאל אביב, הרבנים רוזנטל ובצרי לא נבחרו, חדשות, 3 באוקטובר 1990.
↑  ילקוט הפרסומים 5066, עמ' 2.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007402552305171  VIAF: 56156130968858311599   WorldCat (עם VIAF): 56156130968858311599
מודרניות

.
מודרניות (בעברית: חֲדִישׁוּת) בהוראתו היום-יומית, הוא מושג המציין את העכשווי, את ההווה. במדעי החברה והרוח, מודרניות הוא מושג המתאר את דפוסי החברה והתרבות הקשורים למהפכה התעשייתית. החוויה המודרנית מכילה בתוכה תהליכים רציונליים, תיעוש, בירוקרטיזציה, התמחות, חילון ועיור.
המושג מודרניות מובחן מהמושג העת החדשה, בכך שזה האחרון מתייחס לטיפולוגיה המשולשת, העת העתיקה, ימי הביניים והעת החדשה. בהקשר זה, לפי התארוך המקובל, העת החדשה מתחילה בשלהי המאה ה-15, בעוד שהמודרניות מתחילה בשלהי המאה ה-18. כמו כן, המושג העת החדשה מתייחס לאירועים מדיניים וצבאיים, בעוד שהמושג מודרניות מתמקד בתהליכים החברתיים, הכלכליים והתרבותיים. המושג מודרניות שונה מהמושג מודרניזם, בכך שזה האחרון עוסק בסגנונות האמנותיים והספרותיים החדשים שהתפתחו בעשורים שלפני מלחמת העולם הראשונה.
שינויים בתקופה המודרנית

בין השינויים שחלו במודרניות:
פילוסופיה – עידן הנאורות
מדע – השיטה המדעית
חשיבה רציונלית והולדתה של הבירוקרטיה.
שיטה פוליטית – דמוקרטיה
כלכלה – תיעוש הולך וגובר, התפתחות הכלכלה הקפיטליסטית, תהליכי פורדיזציה ותהליכי התמחות.
חילון – הדת הולכת ומאבדת את ההגמוניה שלה.
בידול – תהליכי בידול בין המוסדות החברתיים השונים.
תפיסת הזמן – ההווה נקשר יותר לעתיד מאשר לעבר.
חברה – שקיעתן של הקהילות הקטנות והיווצרות מדינות-הלאום. מעבר מקהילה לחברה ועליית הלאומיות המודרנית.
דפוסי מגדר – הפטריארכליות בירידה. חתירה לשוויון זכויות לנשים.
ריבוד חברתי – ניעות חברתית וכלכלית גדולה יותר.
בריאות – תוחלת חיים ארוכה יותר. שיעורי ילודה ותמותה נמוכים יותר.
אמנות – ראו מודרניזם.
פוסט מודרניזם

בסוף המאה ה-20 חוקרים שונים מצביעים על מעבר ממודרניות לפוסט-מודרניזם. חוקרים אחרים סבורים שאנו עדיין נמצאים בתקופה המודרנית ומציעים לקרוא לתקופה זו בשמות שונים כמו "מודרניות מאוחרת" ו"מודרניות שנייה". כמו כן, בשנים האחרונות החלו חוקרים להצביע על כך שהמודרניות מקבלת צביון שונה במקומות שונים אליה היא מגיעה. גישה זו, הנקראת "רב מודרניות", מבקשת להצביע על כך שגם אם מתפתחים ממדים קבועים בזירות המוסדיות השונות (הפוליטית, הכלכלית והמשפחתית), הרי המיזוג בין הזירות השונות משתנה מחברה לחברה ומתקופה לתקופה.
ראו גם

תאוריית המודרניזציה
לקריאה נוספת

ישי לנדא, "תמות נפשי עם פלִשתים!": אנטי־קרתנות וביקורת המודרניות, זמנים 149
חיים סבן (רב)

ערך זה עוסק ברב ואיש אקדמיה. אם התכוונתם לאיש עסקים ישראלי-אמריקאי, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  י"ז בניסן ה'תש"ד אלג'יר
 פטירה:  13 בספטמבר 2022 (בגיל 78) י"ז באלול ה'תשפ"ב יד בנימין
 שם מלא:  חיים יהודה סבן
 מקום קבורה:  בית עלמין יסודות
 תאריך עלייה:  ה'תשט"ז
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  כפר צבי סיטרין, ישיבת מרכז הרב
 מקום מגורים:  יד בנימין
 מקום פעילות:  מכללת אורות ישראל
 תקופת הפעילות:  ?–2022
 השתייכות:  ציונות דתית
 תחומי עיסוק:  חינוך
 מעסיק:  מכללת אורות ישראל
 רבותיו:  הרב צבי יהודה הכהן קוק
 בת זוג:  הדסה
 אם:  מרים
 
 ראש המכללה האקדמית מורשת יעקב
 ראש ישיבת אורות יעקב
 משנה לנשיא מכללת אורות ישראל
 חבר מליאת מועצה אזורית נחל שורק
 
 פרסים והוקרה:  אות הנשיא להתנדבות לגרעין המורים התורני רחובות
 
הרב חיים יהודה סבן (י"ז בניסן ה'תש"ד, אלג'יר – י"ז באלול ה'תשפ"ב, 13 בספטמבר 2022, יד בנימין) היה ראש המכללה האקדמית מורשת יעקב, ראש ישיבת אורות יעקב, משנה לנשיא מכללת אורות ישראל וחבר מליאת מועצה אזורית נחל שורק.
ביוגרפיה

נולד וגדל באלג'יר. בין אחיו: צמח סבן, יקיר העיר נתיבות בתחום החינוך. בהיותו בן 12 עלה לבדו לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער. הוא הגיע לכפר הנוער רמת הדסה ולאחר מכן לקריית עמל. כאשר ראה שאין בית כנסת במקום, ביקש לעבור למקום דתי. הוא הועבר לכפר אליהו בגדרה ומשם לשערי אברהם (סמוך לצומת מסמיה).
למד בישיבת הדרום, ובעקבות קושי כלכלי עבר לכפר צבי סיטרין. לאחר התיכון למד כשמונה שנים בישיבת מרכז הרב (בחברותא עם מרדכי זמיר, לימים רב המועצה אזורית עמק יזרעאל) אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק והוא קיבל ממנו סמיכה לרבנות. בשנת ה'תשל"ב נשלח מטעם ישיבת מרכז הרב (יחד עם עוד מספר חברים) להקים גרעין תורני בחצור הגלילית.
בשנות השמונים שימש כר"מ ומרכז פנימייה ביד בנימין. בשנת 1989 מונה כחבר במועצת החינוך ממלכתי דתי. לאחר מספר שנים מונה לסגן ראש מכללת מורשת יעקב, הרב נח גרינפלד. ב-1996 מונה גרינפלד למפקח באגף להכשרת מורים במשרד החינוך, והרב סבן מונה לתפקיד ראש המכללה. לצד זאת הוא שימש כראש ישיבת אורות יעקב והקים כולל אברכים בישיבה. ב-2009 כשהתאחדו מכללת אורות ישראל ומורשת יעקב, מונה הרב סבן למשנה לנשיא (הרב פרופסור נריה גוטל).
בשנת ה'תשס"ב ייסד ועמד (לצד הרב חיים פוגל) בראש הגרעין התורני בשכונת אושיות ברחובות מייסודן של ישיבת ההסדר "אורות יעקב" ומכללת מורשת יעקב הפועלות בעיר. הגרעין קיבל את אות הנשיא להתנדבות לשנת ה'תשע"ד. בנימוק הזכייה נכתב: "חברי הגרעין מתגוררים בשכונה מתוך רצון לחולל שינוי הוליסטי בשכונה ולהעצמתה, היכרות עמוקה זו היא המפתח להבנת הצרכים של האוכלוסייה המגוונת בשכונה, לעבודה משותפת עם התושבים תוך מתן ביטוי לרצונותיהם ויכולותיהם. כתוצאה מכך, פעילות הגרעין הביאה לירידה משמעותית ברמת הפשיעה בשכונה".
בשנת 2013 חלה במחלה, וכעבור תשע שנים נפטר.
ביוגרפיה > חיים אישיים

היה נשוי להדסה ונולדו להם 6 ילדים. בנוסף אימצו ילד.
ביוגרפיה > הנצחה

בתום השלושים נערכה אזכרה במכללת אורות ישראל, ונאמו בה בין השאר הרבנים יצחק נריה, עמי דנינו, חגי לונדין, חיים פוגל, יעקב שפירא, איתן איזמן, ציון לוז, זכריה טובי ועוד. בתום השלושים נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לבית הכנסת ובית המדרש בישיבת אורות ישראל המנציחה את שמו.
הערות שוליים

1 2  הרב ראובן מאמו, חיים של תורה, באתר ערוץ 7, 3 בנובמבר 2022
1 2  דביר עמר, הלך לעולמו הרב חיים סבן ראש ישיבת אורות יעקב, באתר ערוץ 7, 13 בספטמבר 2022
1 2  שמעון כהן, השר פירון הציג את דמות 'המחנך הטוב', באתר ערוץ 7, 30 במאי 2013
1 2  ברוך דיין האמת: הלך לעולמו הרב חיים סבן,  באתר כיפה, 13 בספטמבר 2022
1 2  ברוך דיין האמת, בעמוד הפייסבוק של מועצה אזורית נחל שורק, 13 בספטמבר 2022
↑  עפרה לקס, "ישיבה ואקדמיה: ילכו יחדיו, אבל לא לכל אחד", באתר ערוץ 7, 22 בדצמבר 2013
↑  צמח סבן באתר נתיבות
↑  נורית דברת, נדחה אישור מועמדי המועצה לחינוך דתי, מעריב, 10 באוקטובר 1988
↑  אבי חיים, במורשת יעקב ציינו את ההילולא לבבא סאלי, באתר ערוץ 7, 25 בינואר 2015
↑  חיים אקשטיין, מתפלל עם העבריינים, באתר ערוץ 7, 23 ביוני 2014
↑  גרעין מורים באתר ישיבת אורות יעקב
↑  גרעין המורים התורני רחובות, באתר מכללת אורות ישראל
↑  שלמה פיוטרקובסקי, אות הנשיא למתנדב לגרעין התורני ברחובות, באתר ערוץ 7, 17 ביוני 2014
↑   אזכרה 30 לע"נ הרב חיים יהודה סבן זצ"ל/א' חשון תשפ"ג/חלק א' בוקר/ערך וצילם ליאור לוי, סרטון בערוץ "ישיבת אורות יעקב רחובות", באתר יוטיוב (אורך: 01:59:27),  אזכרה30לע"נ הרב חיים יהודה סבן זצ"ל/א' חשון תשפ"ג/חלק ב'-אחה"צ-ערב/העצרת המרכזית/ערך וצילם ליאור לוי, סרטון בערוץ "ישיבת אורות יעקב רחובות", באתר יוטיוב (אורך: 02:09:36)
↑   אזכרה30לע"נ הרב חיים יהודה סבן זצ"ל/א' חשון תשפ"ג/חלק ב'-אחה"צ-ערב/העצרת המרכזית/ערך וצילם ליאור לוי, סרטון בערוץ "ישיבת אורות יעקב רחובות", באתר יוטיוב (אורך: 02:09:36)
דה הבילנד דראגון רפיד

דה הבילנד DH.89 דרגון רפיד (באנגלית: de Havilland DH.89 Dragon Rapide) הוא מטוס נוסעים דו-כנפי קצר טווח משנות ה-30 של המאה ה-20 שפותח ונבנה על ידי חברת המטוסים הבריטית דה הבילנד. המטוס יכול היה לשאת 6–8 נוסעים והוכיח את עצמו כמטוס חסכוני ועמיד, למרות מבנהו המיושן והחומר ממנו נבנה רובו, עץ לבוד.
דרגון רפיד היה למעשה גרסה מוקטנת, דו-מנועית, של מטוס ה-DH.86 אקספרס בעל ארבעת המנועים של חברת דה הבילנד. שני המטוסים חלקו ביניהם מספר מאפיינים משותפים ובהם הכנפיים ההולכות וקצרות לקראת קצותיהן, הכיסויים האווירודינמיים והמנועים מדגם ג'יפסי 6. המטוס נקרא תחילה "דרגון שש" (Dragon Six) אך שווק בהמשך בשם "דרגון רפיד" ומאוחר יותר נקרא פשוט "רפיד". המטוס נכנס לשירות בקיץ 1934 והוכיח עצמו כמטוס פופולרי בקרב חברות תעופה ומפעילים אזרחיים פרטיים כאחד. המטוס נמכר במספרים משמעותיים גם מחוץ לבריטניה, מעבר למכירות המקומיות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסו מטוסי רפיד אזרחיים לשירות בחיל האוויר המלכותי הבריטי ובצי המלכותי הבריטי. המטוסים המגויסים כונו "דומיני" (Dominie), ושימשו למשימות אימוני נווטים, אלחוטנים, לתובלת נוסעים ולמשימות תקשורת. מטוסי אימון בריטיים נקראו בשמות הקשורים לחינוך, ודומיני הוא מונח סקוטי למורה בבית הספר.
במהלך המלחמה נבנו מאות מטוסי דומיני נוספים. במקביל, חברות התעופה האזרחיות הבריטיות המשיכו להפעיל מטוסי ראפיד לאורך כל המלחמה. לאחר המלחמה נקלטו מטוסים צבאיים רבים בשירות חברות אזרחיות. זמן קצר לאחר תום לחמת העולם השנייה הציגה חברת דה הבילנד הציג תחליף לדרגון ראפיד, דה האבילנד דאב.
בקיץ 1933 החלה חברת המטוסים דה הבילנד בתכנון מטוס שיעמוד בדרישה אוסטרלית למטוס נוסעים. הדגם שייצרה דה הבילנד היה הדה הבילנד DH.86 דרגון אקספרס, מטוס נוסעים מהיר בעל ארבעה מנועים ובו מקומות לעשרה נוסעים. מאפיין חשוב של ה-DH.86 היה מנוע ה-ג'יפסי 6 החדש והחזק, שהיה גרסה בעלת שישה צילינדרים של מנוע הג'יפסי מייג'ור, שהיה בעל ארבעה צילינדרים. ה-DH.86 היה הבסיס לדגם DH.89.
במהלך סוף 1933 החל צוות של חברת דה-הבילנד בתכנון דגם חדש, שנועד להיות להיות יורש מהיר ונוח יותר לדגם הקודם, דה הבילנד DH.84 דרגון. הדגם החדש היה למעשה גרסה מוקטנת של הדה הבילנד DH.86 אקספרס בעל ארבעת מנועים, וכמו ה-DH.86 היו לדגם החדש מאפיינים משותפים רבים, כולל מבנה הכנפיים (ההולכות וצרות לקראת קצותיהן), היריעות והגוף היעיל, כמו גם אותם מנועי ג'יפסי 6. עם זאת, ה-DH.89 היה חף מהפגמים המבצעיים של האקספרס.
אב הטיפוס המריא לטיסת הבכורה שלו ב־17 באפריל 1934. למטוס היו שני מנועי ג'יפסי 6 שייצרו 200 כוח סוס. עוד לפני טיסת הבכורה כבר אישרה ההנהלה הבכירה של דה הבילנד את המעבר לייצור סדרתי. במהלך טיסות הניסוי לאב הטיפוס נתגלה שכאשר המטוס מגיע למהירות של יותר מ-280 קמ"ש חל עיקום בקצה חרטום המטוס. בשל כך הוגבלה מהירות המטוס המרבית ל-260 קמ"ש.
הייצור הסדרתי הגיע לשיאו בנובמבר 1934. בתחילה כונה המטוס "דרגון סיקס" אך שווק בשם "דראגון רפיד" ובהמשך "רפיד". לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה יוצרו 205 מטוסים עבור חברות תעופה ובעלים פרטיים אחרים בכל רחבי העולם. ככל הנראה זהו מטוס הנוסעים המסחרי לטווח קצר הבריטי המצליח ביותר שיוצר במהלך שנות ה-30.
המשך הפיתוח

בתגובה למפרט שפורסם על ידי משרד האווירייה הבריטי, החליטה חברת דה הבילנד לתכנן ולייצר אב טיפוס יחיד של הרפיד למשימות סיור חופי. אב הטיפוס ביצע טיסות ניסוי ובחינה בין אפריל ליוני 1935, אך בסופו של דבר נבחר המטוס שיוצר על ידי החברה המתחרה, האוורו אנסון. עם זאת, הדגם הצבאי של הרפיד נהנה ממכירות מרובות ללקוחות צבאיים אחרים, הראשון שבהם הייתה ממשלת ספרד, בדצמבר 1935.
דה הבילנד זיהתה את הביקוש לסוג כזה של מטוס, והמשיכה בהתקנת שיפורים ושינויים ברפיד, החל משיפורים קלים והמשך בנגזרות חדשות לגמרי של המטוס. במטרה לייצר גרסה מהירה יותר של הרפיד ייצרה החברה גרסה קטנה יותר, קלה יותר ויותר "נקייה" חיצונית (כלומר חלקה יותר וללא חלקים העלולים לפגוע בזרימת האוויר סביב המטוס), שכונתה דה הבילנד DH.90 דראגונפליי. מטוס זה טס לראשונה באוגוסט 1935, אך לא הצליח להשיג שיעור מכירות דומה לרפיד והייצור הופסק ב-1938 לאחר ש-67 מטוסים יוצרו. אחד המטוסים מדגם זה שימש כפלטפורמה לניסויים שונים. במטוס הוארכו החלונות האחוריים, הותקן חימום בתא הנוסעים, קצות הכנפיים עובו, והשלדה חוזקה כדי לאפשר משקל ברוטו מוגבר של 5,500 ליברות (2,500 קילוגרם). לאחר ניסויים אושר המשקל הגבוה לשימוש סדרתי.
בתגובה להכרזה על מרוץ אווירי מבריטניה ליוהנסבורג, דרום אפריקה, יצר צוות התכנון של דה הבילנד גרסה מיוחדת של הרפיד, שהוגדרה כ-דה הבילנד DH.92 דולפין. נגזרת חד-פעמית זו כללה כן נסע מתכנס, מוטת כנפיים מורחבת באורך 16.33 מ', קטע אף שונה ומשקל כולל מוגדל של 6,600 ליברות (3,000 קילוגרם). עם זאת, מבחני טיסה שנערכו באוגוסט 1936 גילו שאין שיפור בביצועים לעומת הרפיד הסטנדרטי, והדולפין היחיד שיוצר נגרט כמה חודשים לאחר מכן.
בנובמבר 1936, בתגובה להצעות שהוספת דשים תסייע בנחיתה, שונה ראפיד בודד על מנת לחקור את הפונקציונליות שלהם. בהתבסס על ביצועים אלה הודיעה חברת דה-הבילנד בפברואר 1937 כי ניתן להתאים דשים לכל מטוסי הייצור מאותה שנה ואילך, בעוד שיפורים אחרים כגון אור זיהוי הפונה כלפי מטה ומדחפים מתכתיים יכולים להיות מותקנים כאופציות. המטוסים שבהם הותקנו דשים בשפת הזרימה, משנת 1937 ואילך, סומנו כ-DH.89A. מטוסים שנבנו לפני כן שודרגו בדרך כלל לתקן זה במהלך שירותם.
היסטוריה מבצעית > פעילות לפני המלחמה

במהלך יולי 1934 ביצע המטוס הסידרתי הראשון את הופעת הבכורה הפומבית של הדגם במרוץ גביע המלך. למרות שהמטוס הצליח להשיג מהירות ממוצעת של יותר מ-250 קמ"ש, נאלץ המטוס לפרוש מהמירוץ במהלך לאחר שהכנף ספגה נזק שנגרם מברד. ראפיד נוסף נבנה במיוחד למירוץ האווירי של מקרוברטסון ב-1934; מטוס זה צויד בשלושה מכלי דלק נוספים בתוך גוף המטוס כדי להרחיב את טווח המטוס ל-1,000 מיילים (כ-1,610 ק"מ). המטוס הגיע למקום החמישי במירוץ המהירות.
בקיץ 1934 נכנס המטוס לשירות בחברות תעופה בריטיות. חברת הנפט האנגלו-פרסית הייתה אחת החברות הראשונות שרכשו את המטוס, במטרה שישמש לקשר בין שדות הנפט הבודדים של החברה שהיו פרוסים על פני מרחקים עצומים. המטוס הפך במהרה לפופולרי בתעשיית הנפט, כאשר גם חברת הנפט העיראקית וחברת הנפט האסיאתית רכשו מטוסים משלהן.
לקראת סוף 1935 נשלח המטוס הראשון מתוך אצווה ראשונית של 16 מטוסי רפיד לסניף הקנדי של היצרן, דה הבילנד קנדה, כדי שיותאמו לדרישות הקנדיות. במטוסים אלו נעשו כמה שינויים, כולל סנפיר גב מורחב וסידור שונה של המרכב, המאפשר להתקין גלגלים, מגלשיים או מצופים להחלפה, בהתאם לשימוש ותנאי מזג האוויר.
אדוארד, נסיך ויילס (לימים אדוארד השמיני ), היה הבעלים של מטוס רפיד יחיד שבו השתמש לעיתים קרובות לביצוע תפקידיו המלכותיים. הוא הטיס את המטוס הזה ללונדון עם המלכתו ב-1936, מה שהפך אותו למלך הבריטי הראשון שטס.
היסטוריה מבצעית > מלחמת העולם השנייה

בתחילת מלחמת העולם השנייה, ב-3 בספטמבר 1939, גויסו כל מטוסי התחבורה האזרחיים הבריטיים על ידי המשרד לייצור מטוסים (אנ') אחת המשימות המוקדמות והמשמעותיות שביצעו מטוסי רפיד היו במהלך השבועות המכריעים של מאי-יוני 1940, שבהם התרחש הקרב על צרפת: מטוסי רפיד מטייסת 24 של חיל האוויר המלכותי הבריטי פעלו כבלדרים אוויריים בין בריטניה לצרפת. מתוך 24 מטוסי הטייסת אבדו עשרה מטוסים במהלך תקופת הלחימה האינטנסיבית הזו.
מטוסי דרגון ראפיד אחרים גויסו לשירות הכוחות המזוינים הבריטיים כמטוסי תקשורת ומטוסי אימון. גם חיל האוויר המלכותי האוסטרלי גייס לשירותו מטוסי רפיד אוסטרליים.
בעוד שייצור מטוסי הרפיד האזרחיים הסתיים בנובמבר 1941, המשיכה חברת דה הבילנד לייצר את הגרסה הצבאית, הדומיני. למעלה מ-500 מטוסים כאלה יוצרו לשימוש צבאי, ואלו הונעו על ידי מנועי ג'יפסי קווין משופרים. עד סוף הייצור, ביולי 1946, יוצרו בסך הכל 727 מטוסים, רפיד ודומיני. מטוסי הדומיני שימשו בעיקר את חיל האוויר המלכותי (RAF) ואת הצי המלכותי הבריטי לאימוני רדיו וניווט, אך המטוסים הופעלו גם למשימות הטסת נוסעים ותקשורת. מטוסי ראפיד אזרחיים הוחלפו בהדרגה במטוסי דומיני ככל שהסוג הפך זמין במספרים גדולים יותר. מטוסי רפיד הועברו לביצוע משימות אחרות, כמו הטסת נוסעים או אמבולנסים אוויריים. בסוף המלחמה הוחזרו רק תשעה מטוסי רפיד לרישומים האזרחיים שלהם. עם זאת, לאלה הצטרפו מטוסי דומיני רבים, שנחשבו עודפים לצורכי הכוחות המזוינים.