stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עלילת דמשק
השתלשלות החקירה

סַפָּר יהודי בשם שלמה חאלק (כבן 20) נחשד והובא לחקירה, משום שהמודעה שתלה הנזיר על דלת בית הכנסת, הועברה ונמצאה על הקיר ממול למספרה שלו. בעינויים קשים נאלץ להודות באשמה ונקב בשמות שבעה מנכבדי הקהילה שידם הייתה כביכול במעל: הסוחר דוד הררי ושלושת אחיו, יצחק, אהרון ויוסף, דודם יוסף לניאדו (בן 50) ושני רבנים, משה אבואלעפיה (כבן 40, סוחר בעיסוקו, בנו של הרב חיים ניסים אבואלעפיה, ואביו של הרב יצחק אבואלעפיה) ומשה סלוניקלי. אלו נעצרו מיד, חלקם עונו עד מותם, והאחרים הודו. משה אבואלעפיה היה קורבן למעשי אכזריות גדולים ביותר. פעמיים נמנעה ממנו שינה במשך 3 יממות רצופות, פעמיים נגרר בחבל שנקשר לאיבר מינו ופעמיים הולקה בשוט על כפות רגליו. ב-2 במרץ הצהיר שברצונו להתאסלם, ובהתאם לכך, שינה את גרסתו הקודמת וטען שמסר את בקבוק דמו של תומאסו לרב הראשי של דמשק, יעקב ענתיבי (בן 53). אבואלעפיה סיפר שענתבי היה המוח המתכנן של הרצח, והסכים לתרגם פסוקים מהתלמוד שעשויים להסביר את התנהגות היהודים שביצעו את הרצח הפולחני. ענתבי אולץ לקיים ויכוחים עם אבואלעפיה על משמעותם של הפסוקים. בפרוטוקול הרשמי של החקירה יוחדו 18 דפים לתרגומים ולפירושים של התלמוד מאת אבואלעפיה ו-8 דפים נוספים לוויכוח בינו לבין ענתבי על ההלכה היהודית.
בחקירת היעלמו של המשרת, איברהים עמארה, הודה מורד אל-פתאל (כבן 20), משרתו היהודי של דוד הררי, בהשתתפות ברצח והצביע על שאר ה"רוצחים": מאיר ומורד פרחי, אהרון סטמבולי, אסלן פרחי (כבן 20, בנו של רפאל וחתנו של הרב הראשי ענתבי) ויצחק פיצ'וטו (כבן 25, עסק ביבוא). שניים נוספים שהואשמו ברצח המשרת, היו יוסף פרחי (אחיו של רפאל) ויעקב אבואלעפיה (אחיו של משה). נטען שהרצח בוצע בביתו של מאיר פרחי, סוחר כבן 50, אחיו של המדינאי הנכבד חיים פרחי ששימש ראש השרים של מושל עכו אחמד פאשה אל-ג'זאר, שתרם רבות להתיישבות בארץ ישראל בכלל, ולציבור לומדי התורה בפרט, ונרצח כעשרים שנה לפני כן.
מאיר פרחי נתפס ב-23 במרץ. מקום מחבואו, בביתה של כובסת מוסלמית, נתגלה בידי אשתו, שנשברה אחרי 300 מלקות שוט שספג בנם הצעיר. פרחי שוחרר לאחר עינויים רבים מחוסר הוכחות. גם הרב ענתבי עבר עינויים קשים, אך הצליח לעמוד בהם מבלי להישבר.
הקונסול הצרפתי שחזר את רצח המשרת בדיווח ששלח לשר החוץ מרשל סולט: (פיצ'וטו ואסלן פרחי) "אחזוהו כל אחד באחת מרגליו; הרב אהרון סטמבולי הצמיד אותו לארץ בעזרת הברך שתקע בבטנו; משרתו של הררי אחז בראשו. בעוד אחד מן האחרים מחזיק באגן, לפתו אותו שני אנשים במרכז גופו, ומורד פרחי, הבנקאי העשיר ביותר בעיר, שיסף את גרונו של הקורבן".
ב-28 בפברואר נמצאו בתעלה ברובע היהודי עצמות, כביכול עצמותיו של האב תומאסו. הן הוכרזו כעצמות הנזיר ונקברו בטקס חגיגי. אלא שעצמות אלה היו קטנות מאוד ולא יכלו להיות עצמות אדם, וייתכן גם שהושתלו שם. השלטונות החלו לחפש את הדם שאוחסן בידי היהודים. הם לא בחלו באמצעים ו-63 ילדים בגילאי 3 - 10 נחטפו ועונו על מנת לסחוט מהוריהם הודאה.
ג'ורג' וילדון פריץ, מיסיונר פרוטסטנטי שהגיע לדמשק ב-30 במרץ, דיווח בפירוט על אמצעי העינוי של החשודים: מלקות, הטבלת עצורים במיכלי מים קרים, "מכונת הראש" שלוחצת את העיניים עד שהן יוצאות מחוריהן, קשירת חלקים עדינים בגוף ועיוותם עד שהקורבנות כמעט יוצאים מדעתם, עמידה זקופה במשך 3 ימים, גרירה באזניים עד שהדם פורץ החוצה, נעיצת קוצים תחת הציפורניים של אצבעות הידיים והרגליים, הצתת זקנים עד לגרימת צלקות, הדלקת נרות מתחת לאף באופן שהלהבה חודרת לנחיריים.
ההתערבות הבין-לאומית

קבוצה של אנשי-עסקים ודיפלומטים אירופיים בדמשק, תמכו בצעדים שנקטו הקונסול רטי-מנטון והמושל הכללי, והאמינו גם הם בתאוריית הרצח הפולחני היהודי. כך למשל, הקונסול האוסטרי קספר מרלאטו הביע את תמיכתו בעלילה, והתזכירים של נתניאל וורי ללורד פונסונבי, השגריר הבריטי לחצר הסולטן, התייחסו לגרסה הרשמית של הפרשה כאל עובדה מוכחת. ב-30 במרץ כתב: "המובאות מהתלמוד, שנגבו מפי העצורים הרבניים, תורגמו, ואלה מאשרות את מעשי התועבה, והסוד...נחשף עתה לעיני הציבור". תזכיריו גם שיקפו את האווירה ששררה בדמשק באותו זמן: "הדעה המקובלת מקדמת דנא בקרב האוכלוסייה הנוצרית ברחבי טורקיה...היא שהיהודים...העלו בחשאי נוצרים לקורבן כדי להקיז את דמם ולהשתמש בו לצורכי פולחן בחגיהם...ועובדה זו הוכחה כאן".
סגן הקונסול האמריקני בביירות, ג'ספר שאסו, דיווח אל מזכיר המדינה: "סוד ברברי ביותר המטיל חשד זה זמן רב חשד כבד על העדה היהודית... יצא סוף סוף לאור בעיר דמשק - הסוד בדבר השימוש שנעשה על ידם בדמם של נוצרים באפיית מצות לפסח, סוד שבמשך 1840 השנים האחרונות בוודאי הפיל לדאבון הלב חללים רבים".
השמועה הגיעה אל יהדות העולם, אך תחילה ידה הייתה קצרה מלהושיע. רבים, הן מקרב עם ישראל והן מקרב האומות, עשו רבות למען הצלת החטופים: בהשתדלות משה מונטיפיורי נאות גם הסולטאן העות'מאני, אף שהפרשה לא הייתה בתחומו, לנקוט בפעולה ולהכריז כי חל איסור מוחלט על הפצת עלילת הדם. בין האישים שהשמיעו קולם ברמה נגד עלילת הדם בלט המשורר הגרמני, היהודי המומר היינריך היינה, שהתגורר בפריז, ודיווח על הלכי הרוח האנטישמיים בה. גם ממשלת אנגליה עשתה הרבה להצלת המעונים החפים מפשע. פעולות אלה היוו נקודת מפנה עבור העם היהודי בעת החדשה. הן חיזקו את הקשר בין יהודי המזרח לאחיהם בארצות אירופה. בסופו של דבר, בסיוע הקונסול האוסטרי, הצליחה משפחת רוטשילד להניח ידה על מסמכים שתיעדו את הפרשה, והפיצה אותם בעיתונות הבינלאומית. בדעת הקהל העולמית התחוללה סערה. משלחת יהודים צרפתיים בראשות אדולף כרמייה פעלה אצל שליט מצרים, מוחמד עלי, ודרשה ממנו להתערב.
ב-28 באוגוסט הבטיח מוחמד עלי לשחרר את האסירים היהודים. שבעת האסירים שנותרו בחיים שוחררו לבסוף, אחרי חודשים ארוכים של עינויים. מושל דמשק הוצא להורג[דרוש מקור].
יהודי ארצות הברית היססו לבקש מממשלתם להתערב למען יהודי דמשק. רק בסוף אוגוסט ותחילת ספטמבר, הם החלו להגיב באופן פומבי, עם כינוס פגישת מחאה בשש ערים באמריקה. האספות הפומביות הללו אורגנו רק לאחר העברת מסר לאלכסנדריה מצדו של שר החוץ, ג'ון פורסיית', והבעת האהדה מצד הנשיא, מרטין ואן ביורן, שביקש להפסיק את העינויים. הייתה זו ההשתתפות הראשונה של יהודי אמריקה במאבק יהודי בינלאומי למען יהודים בחוץ לארץ.
כעבור עשר שנים, עסק העיתון ניו יורק הראלד בפרשה בעמודו הראשון וטען כי היהודים ביצעו רצח "על פי הוראות התלמוד", ושההאשמות נגדם "בוטלו בגלל התערבויות מפוקפקות של הרוטשילדים".
אזכור מאוחר לעלילה

באוקטובר 1860, 20 שנה אחרי העלילה, התפרסם בעיתון העברי המליץ היוצא לאור ברוסיה ידיעה שלא ברור מה מקורה, ובה קביעה שהנזיר עודנו חי: "ואיך רגז ורחב לבבנו עתה לשמוע מפי האיניווערז איזראעליט כי נמצא הכומר ההוא והוא מוכר להתוגרמים (הטורקים) בסתר יין שאמפאן (שמפניה) אשר הוא מכין במערה אשר לו, וכי הקציבו לו חיעזואיטען חקו לכלכלו כל ימי חייו בתנאי כי יסתתר ויחשב כמת בעיני שוכני תבל."
בשנת 1983 (תשמ"ג) בשלהי ימי מבצע שלום הגליל ושנה אחרי גמר נסיגת צה"ל מסיני ותחילת הנורמליזציה ביחסים עם מצרים, פרסם שר ההגנה הסורי, מוסטפא טלאס, ספר בשם 'מצות ציון', שבו הוא חוזר על עלילת דמשק, לפיה יהודי דמשק רצחו את הנזיר תומאסו כדי להשתמש בדמו. בשער הספר נראה ציור אנטישמי טיפוסי של יהודי אוכל ילד רצוח, ובהקדמה נכתב שהדברים מקרינים גם על ימינו, ואין לעשות שלום עם היהודים, שלא כמו אנואר סאדאת ש"מכר את נשמתו לשטן".
העלילה מוזכרת בשיר "השר משה מונטיפיורי" (יהורם גאון), בו מסופר שמונטיפיורי סירב לעלות לשמיים עד שיבטל את עלילת הדם. שלא כמו במציאות, השיר טוען שמונטיפיורי היה בן תשעים כשהתרחשה העלילה.
עלילת דמשק שימשה בסיס לרומן ההיסטורי "מות הנזיר" מאת אלון חילו, שיצא לאור בשנת 2004.
התסכית 'עלילת דמשק' - לקריין ותזמורת, מאת המלחין נסים חליפה (תמליל מאת אליעוז חפר ענתבי) מבוססת גם כן על העלילה, ומציגה אותה דרך נקודת מבטו של הרב ענתבי וזכרונותיו.
ראו גם

עלילת הדם ברודוס
לקריאה נוספת

מרדכי אהרן גינצבורג, חמת דמשק, קניגסברג ה'תר"ך 1860
יעקב ענתבי, בספר אביר יעקב, נדפס בסוף הספר: באור החיים מאת רבי חיים כפוסי, ירושלים ה'תרפ"ט-1929, עמ' 198–218
יונתן פרנקל, דם ופוליטיקה: עלילת דמשק, היהודים והעולם, ירושלים: הוצאת מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 2003
רונלד פלורנס, עלילת דם - דמשק 1840, תרגם וערך: ד"ר יוסי נגר, מו"ל: רשות העתיקות, 2016
הערות שוליים

↑  פרנקל, עמ' 66.
↑  פרנקל, עמ' 32. מתוך מכתב מאת הקונסול הצרפתי בדמשק, הרוזן דה רטי-מנטון, אל נשיא המועצה ושר החוץ, מרשל סולט: "האב תומאסו, מיסיונר אפוסטולי וכומר במנזר הקאפוצ'יני הצרפתי בדמשק".
↑  פרנקל, עמ' 203.
1 2  פרנקל, עמ' 50.
↑  פרנקל, עמ' 53.
1 2  פרנקל, עמ' 57.
↑  פרנקל, עמ' 48.
↑  פרנקל, עמ' 60-59.
1 2 3  פרנקל, עמ' 100.
1 2 3  פרנקל, עמ' 39.
↑  אביר יעקב, עמ' 200 והלאה.
↑  פרנקל, עמ' 38-37, עמ' 76.
↑  פרנקל, עמ' 64.
↑  חמת דמשק, עמ' 25.
↑  פרנקל, עמ' 52.
↑  פרנקל, עמ' 65–66.
↑  פרנקל, עמ' 79.
1 2 3  גולי נאמן ערד, אמריקה, היהודים ועליית הנאציזם – תגובתם של קרובים רחוקים, ספריית אופקים, הוצאת עם עובד, עמ' 29.
1 2  גולי נאמן ערד, אמריקה, היהודים ועליית הנאציזם, עמ' 30.
↑  גולי נאמן ערד, אמריקה, היהודים ועליית הנאציזם, עמ' 31.
↑  המליץ, 25/10/1860
↑  ספרות המבוססת על מקורות מעורבים - עלילת הדם המוכרת: מצת ציון, ספרו של מוסטאפה טלאס (אנגלית, אתר הארכיון של הליגה נגד השמצה)(הקישור אינו פעיל, 13.4.2020)
↑  באתר יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4462739-7
ישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים

מצפה
רמון
מצפה
רמון

ישיבת הקיבוץ הדתי בעין צורים הייתה ישיבת שילוב אשר שכנה בקיבוץ הדתי עין צורים שבדרום השפלה. הישיבה נסגרה בשנת תשס"ט.
היסטוריה

הישיבה הוקמה בשנת תשל"ה (1975). בתחילה היוותה מקום ללימוד תורני לחברי ובני הקיבוצים הדתיים, אך לאחר מספר שנים נפתחה לציבור הרחב וכן לתלמידים מחו"ל.
את הישיבה הקימו ידידיה כהן ושמעון הקשר, שגם עמדו בראשה, והיא נדדה בקיבוצי הדרום השונים עד שהוקם מבנה הקבע בקיבוץ עין צורים. בהיותה ישיבת שילוב כיהנו בצוות החינוכי הבכיר הרב אהרן שמש והרב חנן פורת.
אחרי תקופה זו שימשו כראשי ישיבה הרב דוד ביגמן (כיום ראש ישיבת הקיבוץ הדתי מעלה גלבוע) והרב עמית קולא (כיום בבית המדרש "דרומא" באוניברסיטת בן-גוריון).
בין השנים תש"ס-תשס"ו כיהן כראש הישיבה הרב יואל בן נון. בשנת תשס"ז תפס את מקומו הרב מאיר ליכטנשטיין, כשלצידו מובילים את הישיבה הרב אביה הכהן והרב יואל קרצ'מר-רזיאל.
בשנים האחרונות לקיומה סבלה הישיבה ממיעוט תלמידים ומקשיים כלכליים, ובשל כך החליטה מזכירות הקיבוץ הדתי על סגירתה בשנת תשס"ט.
גם לאחר סגירתה, הישיבה ממשיכה לקיים בית מדרש פתוח לציבור הרחב מדי יום חמישי בבית קהילת ידידיה בשכונת בקעה בירושלים. במהלך שנת תשע"א, התקיימה בישיבה תוכנית אלול של מדרשת עין פרת.
כמו כן, בוגרי הישיבה ממשיכים להתכנס בישיבה לתפילות יום כיפור גם שנים לאחר סגירתה.
אופי הלימוד בישיבה

הישיבה שילבה לימודים ישיבתיים קלאסיים עם לימוד חדשני מעולם המחקר האקדמי. היא ראתה חשיבות בהתמודדות כנה עם שאלות שמציב העולם הפוסט-מודרני, והציבה כאידיאל את דמות האדם הדתי המודרני, הרואה עצמו בין היתר כחלק מהחברה הכללית ושואף להשפיע הן בעולם התורה והן בשאר תחומי החיים.
גישתה הכללית של הישיבה דמתה במידת מה לישיבת הר עציון, ממנה אף הגיעו כמה מן הר"מים המכהנים בה. זאת אף שפתיחותה של הישיבה למחקר התלמוד האקדמי (כגון חקר נוסח) גדולה מזו של הר עציון.
מבחינה פוליטית נחשבת הישיבה למתונה, ובקרב הרבנים והתלמידים התקיימו זה בצד זה דעות מגוונות. בין היתר, חתמו רבני הישיבה על העצומה של תנועת 'יום פקודה', הקוראת להתנגד לכל סוג של סרבנות פוליטית.
בישיבה פעל גם מכון שילובים אשר פרסם פרסומים תורניים, הבולט שבהם הוא 'איש ואישה' של הרב אלישיב קנוהל, העוסק בהכנת חתנים וכלות לחיי הנישואין, אשר מכר כעשרת אלפים עותקים. בנוסף פרסם המכון 'הסכם קדם נישואין', הבא למנוע תופעות של עגינות, סרבנות גט, ועוד.
הישיבה הוציאה כתב עת בשם משלב, בו לצד המאמרים, הופיעו לעיתים גם קטעי שירה וסיפורת של ר"מים ותלמידים בישיבה.
בשיתוף עם ישיבת מעלה גלבוע פותח בשנת תשס"א נוסח סליחות משולב לאשכנזים ובני עדות המזרח. כיום נעשה בו שימוש גם במספר מוסדות חינוך נוספים ברחבי הארץ.
רבני הישיבה

הרב אביה הכהן - מומחה בהוראת תנ"ך, לימד תלמוד וחסידות, תוך התמקדות במחשבת ר' צדוק הכהן מלובלין. בתשרי תשס"ח פרסם ספר בשם "תפילה לאל חי - מסע הנפש ונשמת השיר בספר תהלים".
הרב אלישיב קנוהל - רבה של כפר עציון, וראש הכולל להסמכה לרבנות בישיבה.
יוסקה אחיטוב - ממקימי הישיבה. לימד מחשבת ישראל.
הרב יואל בן נון - כיהן כראש הישיבה, לימד תושב"ע, תנ"ך ומחשבת הרב קוק.
הרב מאיר ליכטנשטיין לימד גמרא בעיון, תוך שילוב 'שיטת הלימוד הבריסקאית' עם שיטות לימוד מחקריות. כיהן כראש ישיבה לאחר הרב יואל בן נון.
הרב רפי פוירשטיין - מראשי ומייסדי ארגון "צהר".
הרב עמית קולא.
מסלול ה'שילוב'

מסלול ישיבות הקיבוץ הדתי, ה"שילוב", הוא ייחודי בעולם הישיבות, ומשלב שרות צבאי מלא של 3 שנים (בניגוד לישיבות ההסדר והישיבות הגבוהות, בהן משרתים שירות חלקי). מסלול זה מבטא את ראיית השירות הצבאי כהכרח לצד הרצון לא להיבדל מכלל ישראל, ולכן גם משרתים התלמידים ביחידות מעורבות של דתיים וחילונים כאחד ולא במחלקות נפרדות.
תוכנית ה'שילוב' משלבת את השירות הצבאי עם לימוד של שנתיים בישיבה: שנה לפני השרות: שילוב צעיר (מקביל לשיעור א' בישיבות ההסדר), ושנה באמצע השרות: שילוב בוגר (מקביל לשיעור ג'). 
לאחר סיום השירות הצבאי חוזרים המעוניינים לתוכנית המשך בישיבה הכוללת הסמכה לרבנות, לימוד הוראה במכללת הרצוג שבאלון שבות וכו'.
בנוסף לכך התקיימה בישיבה תוכנית לתלמיד חו"ל (תוכנית עול"ם), במסגרתה חלק מהתלמידים התגייסו לצה"ל ועלו לארץ.
הערות שוליים

↑  אלעד רותם, ישיבת עין צורים בצמצומים, כ"ו באב ה'תשס"ז, בכיפה אקטואליה.
↑  אדם צחי ישיבת עין צורים - הסוף בכיפה אקטואליה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311656305171  LCCN: no90002558  VIAF: 141259131   WorldCat (עם VIAF): 141259131
מחלת גרייבס

| --- | --- |

עיניים בולטות עם דחיקת העפעפיים, אופייניות לחולי גרייבס
 תחום:  אנדוקרינולוגיה 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  article/120619 
 MeSH:  D006111
 MedlinePlus:  000358
 OMIM:  275000
 סיווגים
 ICD-10:  E05.0
 
מחלת גרייבס (Graves; נקראת גם מחלת בזדוב, Basedow) היא הפרעה אוטואימונית הגורמת בדרך כלל לעודף פעילות של בלוטת התריס (תירואיד) המפרישה הורמונים בשם תריודוטירונין ותירוקסין. בארצות דוברות אנגלית, וכן בישראל, המחלה ידועה יותר בשמה "מחלת גרייבס", בעוד שבאירופה הלא-אנגלית מקובל יותר השם "מחלת בזדוב". גרייבס היא אחת הסיבות הנפוצות ביותר למחלת ההיפר-תירואידיזם (כ-80% ממקרי ההיפר-תירואידיזם נובעים ממחלת גרייבס).
היסטוריה

הרופא האירי רוברט ג'יימס גרייבס (1797-1853) פרסם לראשונה את תסמיני המחלה בשנת 1835. חמש שנים אחריו, ובאופן בלתי תלוי ככל הנראה, פרסם את אותם תסמינים גם הרופא הגרמני קרל אדולף פון בַּזֵדוֹב.
יש מקורות המעידים שהרופא הפרסי סעיד איסמעיל אל-ג'ורג'אני בן המאה ה-12 היה הראשון שתיאר את המחלה, מכיוון שתיאר את נפיחות בלוטת התריס ואת בלט העין במילון הרפואי המפורסם שלו "התזאורוס של השאה של ח'ווארזם".
פתופיזיולוגיה

מחלה זו נגרמת עקב קיומם של נוגדנים עצמיים כנגד הקולטנים של ההורמון TSH על פני בלוטת התריס. נוגדנים אלו גורמים לשפעול ממושך של הקולטנים וכתוצאה מכך מיוצרות כמויות גדולות של ההורמונים t3 ו־t4, תופעה המתבטאת בין היתר בזפקת (הגדלת בלוטת התריס).
הסימפטומים

עייפות וחולשה
עצבנות ואי יציבות רגשית
פעילות מעיים מוגברת
עלייה בטמפרטורת הגוף
הזעה מוגברת
ירידה במשקל
עלייה בקצב הלב.
כאבים חלשים בתחתית הבטן
לעיתים המחלה מתבטאת בבלט העין (exophthalmos) באחת או בשתי העיניים.
שכיחות המחלה אצל נשים גבוהה בהרבה יותר מאשר אצל גברים, ביחס של 8:1.
בדרך כלל המחלה מופיעה בגיל המעבר אך מדי פעם גם בגיל ההתבגרות, בתקופת הריון, ואף לאחר גיל 50.
אבחון

בבדיקת דם, רמת ההורמונים תריודוטירונין (T3) ותירוקסין (T4) גבוהה, ואילו רמת ההורמון TSH (מעורר בלוטת התריס) נמוכה מהנורמלי עקב משוב שלילי בין שתי התופעות, בתוספת מספר תופעות לוואי.
טיפול

תרופות אנטי-תירואידיות - מדכאות את פעילות בלוטת התריס, באמצעות מניעת התקשרות יוד וחומצת האמינו טירוזין. לתרופות אלה קיימות תופעות לוואי שהחמורה בהן היא אגרנולוציטוזיס, בשכיחות של 1:250.
תירואידוקטומי (thyroidectomy) - ניתוח להסרה מלאה או חלקית של בלוטת התריס. בשימוש בדרך כלל לגילאי חולים צעירים יותר, כאשר בלוטת התריס נפוחה מאוד (goitre) וניתן לראותה בבירור מיד מתחת לגרוגרת, התפתחות גושים וחשש לסרטן. יתרונות הניתוח הם הקלה מיידית (והסרת גורם מסרטן אפשרי במקרה של חשש לסרטן). חסרונות - פגיעה עצבית אפשרית, שטף דם קטלני, ו-היפו-תירואידיזם עקב הסרת הבלוטה.
טיפול ביוד רדיואקטיבי 131 - טיפול על ידי כדור המכיל יוד רדיואקטיבי הנקלט בבלוטת התריס. פעולת היוד הרדיואקטיבי פוגעת בתפקוד הבלוטה ומקטינה את פעילותה עד כדי ביטול פעילותה לגמרי. בדרך כלל בשימוש לאחר שטיפול תרופתי אחר או ניתוח נכשלו או אינם באים בחשבון. טיפול זה אינו מומלץ לכל החולים, ולנשים בהריון הוא אסור לחלוטין. טיפול זה דורש תקופת בידוד בבית המטופל לתקופה התלויה במינון המדויק שניתן לאותו מטופל. תופעת לוואי אפשרית היא הפרעה הפוכה, של תת-פעילות הבלוטה (היפו-תירואידיזם - hypothyroidism).
שוודיה והשואה

שוודיה הייתה מדינה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה ולא היה לה חלק ישיר בשואה שהתרחשה בשאר חלקי אירופה. אף על פי כן, הממשלה השוודית שמרה על קשרים כלכלים חזקים עם גרמניה הנאצית והייתה מודעת למדיניותה של גרמניה הנאצית כלפי יהודים ואף ידעה על הפתרון הסופי. לפני המלחמה, האנטישמיות לא הייתה נושא פוליטי מרכזי בשוודיה ורוב השוודים מתחו ביקורת על האלימות הנאצית. למרות זאת, הממשלה המשיכה להחמיר את חוקי ההגירה שלה והכניסה מעט פליטים יהודים שברחו מגרמניה.
הגישה הרשמית השוודית לנושא החלה להשתנות בעקבות הרדיפה של היהודים בנורווגיה שנכבשה על ידי הנאצים שנה לאחר תחילת המלחמה. במהלך המלחמה, השוודים ארגנו ותמכו בניסיונות הצלה של יהודים בדנמרק ובשוודיה.
רקע

מאז ומעולם, האוכלוסייה היהודית שהתגוררה בשוודיה הייתה קטנה אך היא גדלה במהירות בעקבות הגירה יהודית ממזרח אירופה בתקופת מלחמת העולם הראשונה. בשוודיה פעלו בתחילת המאה ה-20 מספר מפלגות אנטישמיות.
שוודיה החלה במדיניות הגירה קשיחה יותר ב-1927 ואף הקשיחה אותם פעם נוספת ב-1938 וזאת בשלל חשש ל"זרם בלתי מבוקר של פליטים". כ-3,000 פליטים יהודים הגיעו מגרמניה לשוודיה במהלך 1939, באותה שנה מחו מספר סטודנטים שוודים מאוניברסיטת אופסלה על קבלתם של מספר יהודים פליטים לפקולטה לרפואה באוניברסיטה.
רקע > נייטרליות במלחמת העולם השנייה

שוודיה הייתה מדינה נייטרלית כבר מ-1814. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, ניסתה ממשלה שוודיה לשמור על יחסים כלכלים הן עם גרמניה הנאצית והן עם הממלכה המאוחדת וזו במטרה להבטיח את אספקת המזון שמגיעה למדינה.
באפריל 1940, כוחות גרמנים פלשו לדנמרק ונורווגיה וכבשו אותן. מדינה נוספת בסקנדינביה, פינלנד הייתה דה פקטו חלק ממדינות הציר כבר מ-1941. במהלך המלחמה, שוודיה ייצאה עפרת ברזל אשר שימשה את מכונת המלחמה הגרמנית. בנוסף לכך, הממשלה השוודית אפשררה לחיילים גרמנים לנסוע לנופש בשטחה עד אוגוסט 1943. רק בנובמבר 1944 ולאחר לחץ כבד מצד בעלות הברית הפסיקו השוודים את הסחר עם הנאצים.
השואה

ביוני 1941, לאחר שהגרמנים פלשו לברית המועצות החלה תפנית ברדיפת היהודים, במהרה החלו לזרום למערב עדויות על הרג המוני בשטחים שנכבשו על ידי ברית המועצות. בשוודיה קיבלה הממשלה את הידיעה על מדיניות ההשמדה דרך משרד החוץ השוודי. בדיון מקרי ברכבת, סיפר קצין אס אס לדיפלומט השוודי גורן פון אוטר על השמדת יהודים במחנה ההשמדה בלז'ץ, פון אטר דיווח למשרד החוץ על כך בתקווה כי הוא יגנה את ההשמדה אך לא ננקטה שום פעולה. חוקר השואה, פול א. לוין טען כי "לפקידים שוודים ולחלק גדול מקוראי העיתונים היה מידע רב יותר על פרטים ב"פתרון הסופי" מאשר עמיתיהם במדינות נייטרליות אחרות ומבעלות הברית".
אף על פי שעיתונים שוודים דיווחו על הקמת מחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית כבר מאז 1933, זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון הסיקור על ההסלמה ברדיפת היהודים היה לא אחיד. עיתונים שוודים שמרנים פרסמו מעט מאוד כתבות בנושא עד לשחרור מחנות הריכוז וההשמדה ב-1945. עם זאת, עיתונים שוודים אחרים, בהם העיתון היהודי-ציוני הכרוניקה היהודית פרסמו דיווחים שוטפים על מצבם של יהודים כבר מסתיו 1942.
למרות ששוודיה הפכה מודעת יותר ויותר לשואה ומעורבת במהלך ניסיונות חילוץ של יהודים, טענו היסטוריונים רבים, בהם פול א. לוין כי "ממשלת שוודיה ואנשי לא הגיבו בנדיבות כלפי היהודים המעטים שנזקקו לעזרה מהם". עם זאת הוא ציין במקביל כי "מספר פקידים שוודים, בניגוד לעמיתיהם בדמוקרטיות ליברליות אחרות בחרו לעיתים קרובות לעסוק במאמצים ישירים להציל יהודים".
כ-10 שוודים הוכרו כחסידי אומות העולם על ידי המכון הישראלי לזכר השואה, יד ושם.
מאמצי חילוץ בגיבוי הממשלה השוודית > המעורבות בהצלת יהדות דנמרק

דנמרק נכבשה על ידי הגרמנים כבר באפריל 1940, אך הצליחה לשמור על אוטונומיה פוליטית נרחבת יותר מאשר מדינות אחרות אשר נכבשו על ידי הגרמנים. בשנת 1943 פקעה סבלנותם של הגרמנים, בעקבות התגברות התנגדות המחתרות הדנית לכיבוש, והם פיזרו את הממשלה הדנית והכריזו על משטר צבאי. כעת הייתה הדרך פתוחה בפני הנאצים לשלוח את היהודים למחנות הריכוז ללא התנגדות, והם אכן תכננו לעשות כן.
ב-28 בספטמבר הדליף הנספח לספנות הגרמני גאורג פרדיננד דוקוויץ להנס הדטופט, יושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הדנית, על תכנונם של הנאצים. הדטופט העביר את הידיעה למחתרת הדנית ולראשי הקהילה היהודית, והיהודים ירדו למחתרת והתחבאו אצל ידידים דנים. בתוך שלושה שבועות, תחת ארגונה של המחתרת הדנית, ובשיתוף פעולה מצד כל המוסדות הדניים (המשטרה הדנית, המלך כריסטיאן העשירי, הכמורה וכן - האוניברסיטאות שנסגרו לשבוע ימים כדי שהסטודנטים יעזרו במבצע) הוסעו כ־7,200 יהודים (כ-90% מיהודי דנמרק) וכ-700 קרובי משפחה לא-יהודים אל החוף המזרחי של המדינה ומשם בסירות דיג אל שוודיה. הפעולה התאפשרה בין השאר על סמך הכרזה פומבית של הממשלה השוודית שהייתה מוכנה לקבל את הפליטים היהודים.
מאמצי חילוץ בגיבוי הממשלה השוודית > המעורבות בהצלת יהדות דנמרק > הַלָּשׁוֹן הַשְּׁוֶדִית

המשורר נתן אלתרמן פרסם במסגרת "הטור השביעי" בעיתון "דבר" בתאריך ט' בתשרי התש"ד, 8 באוקטובר 1943 את שירו הלשון השוודית. באמצעות השיר, שיבח אלתרמן והודה לאומה השוודית על כך שהיא קיבלה את היהודים הזקוקים למקלט מדיני בזמן השואה.
מאמצי חילוץ בגיבוי הממשלה השוודית > הונגריה, יולי-דצמבר 1944

הונגריה כבר מראשית מלחמת העולם השנייה הייתה בעלת ברית ברית של גרמניה הנאצית ואף הייתה חלק ממדינות הציר. לאור היותה של הונגריה מדינה עצמאית הונגריה טיפלה באופן שונה באוכלוסייה היהודית הגדולה שהתגוררה בשטחה. עם זאת, במרץ 1944 הגרמנים פתחו ב"מבצע מרגרטה" בו כבשו את הונגריה, הגרמנים החליטו לפתוח במבצע לאחר שגילו כי ההונגרים החלו במשא ומתן עם בעלות הברית על סיום המלחמה. לאחר סיום כיבוש הונגריה החליטו הגרמנים ליישם במהירות את הפתרון הסופי גם בשטחי הונגריה.
ב-1944 הקימה ארצות הברית את הוועד לענייני פליטים, באותה שנה כינס נציג הארגון בסטוקהולם ועדה של אישים יהודים שוודים בולטים כדי לדון איתם בפעולות ולבחור נציג שוודי מתאים לעמוד בראש משלחת דיפלומטית, שתפעל נמרצות להצלת יהודי הונגריה. בין חברי הוועדה היה קולומן לאואר, שהציע את שותפו לעסקים, ראול ולנברג, כמועמד אידיאלי לתפקיד. לאואר ציין את המרץ של ולנברג, את כישוריו הדיפלומטיים במשא ומתן, את אומץ לבו ואת כישרון האלתור שלו. כן נלקחו בחשבון היכרותו האישית עם הונגריה, עם בודפשט ועם הבירוקרטיה הנאצית, וחרף הסתייגויות אחדות מגילו הצעיר הוא נבחר לתפקיד.
ולנברג הגיע להונגריה ביולי 1944, שם הוסמך להנפיק תעודות הגנה ליהודים. בסופו של דבר, ולנברג הוציא מאות ויזות ו-10,000 תעודות הגנה ליהודים יחד עם הממונה על היחסים עם הונגריה, פר אנייר. יוזמות דומות אך קטנות בהיקפן ננקטו על ידי דיפלומטים שוודים וספרדים שפעלו באותה תקופה בבודפשט. לאחר שהסובייטים הטילו כבשו את בודפשט בדצמבר 1944, ולנברג נעצר ונעלם. ההערכות הן שהוא מת או הוצא להורג בשבי הסובייטי.
עד תום השלטון הנאצי במדינה, הציל ולנברג לפחות 20,000 נפשות מיהודי הונגריה באופן ישיר - באמצעות חלוקת דרכוני חסות, שיכון בבתי המחסה השוודיים והשבת אנשים מרכבות המשלוחים וצעדות המוות. בנוסף, ניצלו רבבות רבות מתושבי גטו בודפשט הודות להצלחתו של ולנברג לסכל את הוראתו של אייכמן לחיסול הגטו טרם נפילת בודפשט בידי הצבא האדום, כך שיש המעריכים את מספר הנפשות שניצלו בזכות פועלו של ולנברג בכ-100,000.
לאחר מלחמת העולם השנייה

בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה שמה הממשלה השוודית דגש על פעולותיה ההומניטריות להצלת יהודים כאמצעי להסיט את הביקורת על יחסיה הכלכליים והפוליטיים עם הנאצים.
ראש ממשלת שוודיה, יירן פרסון הקים ב-1998 את כוח המשימה הבין-לאומי להנצחת זכר השואה אשר מטרתו היא לקדם את החינוך, המחקר והנצחת השואה (מלבד שוודיה, חברות בארגון כ-26 מדינות נוספות).
הערות שוליים

↑  נתן אלתרמן, הלשון השוודית, דבר, 8 באוקטובר 1943
↑  יד ושם
משה רואס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בספטמבר 1981 (בן 43) צפָת, ישראל 
 מקום לימודים:  שנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב  המכללה האקדמית בית ברל 
 תחום יצירה:  אמנות עכשווית 
 www.mosheroas.com
 
משה רואס (נולד ב-4 בספטמבר 1981) הוא אמן ומעצב ישראלי זוכה פרסים, העוסק בין השאר ברישום, הדפס, מיצב ואובייקטים בטקסטיל ובמתכת. הוא הציג תערוכות בגלריות ובמוזיאונים בהולנד, בגרמניה, בפולין, בארצות הברית, בדרום קוריאה ובישראל. בכלל אלו נמצאים מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ארץ ישראל, סדנת ההדפס ירושלים ובית האמנים תל אביב.
רבות מעבודותיו נוצרות בתהליכים של פירוק והרכבה, ועוסקות בהתכלות, בחיים ומוות ובזמן. רואס מתגורר בקיבוץ פלמחים ויוצר ומלמד הדפס בתל אביב וגבעת חביבה.
ביוגרפיה

רואס נולד בצפת וגדל בכרמיאל. למד עיצוב טקסטיל בשנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב, שם סיים את לימודיו ב-2008. בשנת 2009 זכה בפרס בתחרות המעצבים הצעירים Talente במינכן ובציון לשבח בתחרות אומנות בינלאומית בצ'אונג'ו, דרום קוריאה. ב-2014 זכה בפרס העיצוב מטעם משרד התרבות והספורט וכן במלגת אמן אורח בסדנת ההדפס ירושלים. ב-2016 החל לימודי המשך באמנות במדרשה לאמנות במכללת בית ברל. בנוסף למד הדפס בוונציה ובפורטלנד שבמיין.
תערוכות > תערוכות יחיד

והזוכים הם: פרסי משרד התרבות והספורט לאמנות ועיצוב, מוזיאון תל אביב, 2014, אוצרות: מאיה ויניצקי ונועה רוזנברג
התרה, גלריה פריסקופ, 2013, אוצרת: אירנה גורדון