דקדוק עברי - מונחים
ה

הווה (present) – ר' בינוני.
הברה 1 (syllable) – בתורת ההגה בעברית, יחידה של הגייה שמורכבת מתנועה אחת ועיצור אחד או יותר. למשל, במילה רָב יש הברה אחת; במילה רָחָב יש שתי הברות: רָ־חָב; במילה מִתְרַחֵב יש שלוש הברות: מִתְ־רַ־חֵב; במילה מִתְרַחֶבֶת יש ארבע הברות: מִתְ־רַ־חֶ־בֶת. בעברית מקראית כל הברה מתחילה בעיצור וממשיכה בתנועה כמו כן, בדקדוק העברית המקראית, שווא נע מהווה חלק מן התנועה הבאה מתחת לאות התוכפת בעוד שבדקדוק מודרני מזהים כאן שתי הבהרות שנבדלות: לְ־בַד.
הברה פתוחה – בתחילת המילה ובאמצעה: הברה שאחריה אין אות עם דגש חזק או עם שווא נח. בסוף מילה: אם המילה מסתיימת באות ה' שאין בה מפיק; אם המילה מסתיימת באות א' והאות לפניה אינה מנוקדת בשווא; אם המילה מסתיימת בשורוק (וּ) או בחולם (וֹ); אם המילה מסתיימת באות י' והאות שלפניה מנוקדת בחיריק (־ִ) או בצירי (־ֵ).
הברה סגורה – בתחילת המילה ובאמצעה: הברה שאחריה יש אות עם דגש חזק או עם שווא נח. בסוף מילה: מילה שמסתיימת באות ה' עם מפיק, למשל יַלְ־דָּהּ (הילד שלה); מילה שמסתיימת באות א' והאות שלפניה מנוקדת בשווא, למשל חֵטְא (מעשה אסור); אם המילה מסתיימת באות ו' שאינה שורוק (וּ) או חולם (וֹ), למשל סתיו, בניו; אם המילה מסתיימת באות י' והאות שלפניה אינה מנוקדת בחיריק (־ִ) או בצירי (־ֵ), למשל פיצוי, גבאי.
הברה 2 (accent‏, pronunciation) – מילה מיושנת למבטא, מסורת קריאה, הגייה.
הגה – כל יחידת צליל שמושמעת בדיבור: עיצורים (המסומנים באותיות) ותנועות (המסומנות בניקוד ובאותיות אהו"י). תורת ההגה, בלועזית פונולוגיה, חוקרת את צלילי הדיבור.
הגייה (pronunciation) – ביטוי, אמירה בקול של צלילי השפה. אנשים שונים מדברים באותה שפה, אבל ההגייה של חלק מהצלילים בפיהם עשויה להיות שונה, למשל יש אנשים שהגיית האות ע בפיהם שונה מהגיית האות א. בקריאה המסורתית, לעדות שונות יש הגיות שונות. ר' גם מבטא, מסורת קריאה.
ה' השאלה (נקראת גם "ה הַתֵּמַהּ") – האות ה שבבואה בראש משפט מסמנת תמיהה או שאלה: "ה יהפוך כושי עורו?". אופן ניקודה:
בדרך כלל, בחטף־פתח (ר'): "הֲרָצַחְתָּ וגם ירשת?!".
לפני אות המנוקדת בשווא ולפני אותיות גרוניות (חוץ מרי"ש) שאינן קמוצות – היא תנוקד בפתח: "הַאַתה תבנה לי בית לשבתי?".
לפני אותיות גרוניות (חוץ מרי"ש) המנוקדות בקמץ – היא תנוקד בסגול: "הֶהָיתה זאת בימיכם?".
ה' המגמה – האות ה' שבבואה בסוף מילה. היא מציינת הליכה או התקדמות למקום מסוים, ניתן להמירה ב"אל"/"ל". במקומות מסוימים לא תבוא ה' הידיעה בהתחלה: "הבה נלך דרומה (=אל הדרום) אל מדבר פארן". אך כשמתכוונים לדבר מסוים יש ליידעו באמצעות ה' הידיעה: "נסתיימה לה המסיבה, ועתה נלך הביתה (=אל הבית)".
הטעמה (stress) – הדגשה של אחת ההברות במילה באמצעות שינוי בתדירות הקול או בעוצמתו בעת הגייתה. בעברית במילים בנות הברה אחת, כמו "רב", "גם", "של" – ההברה היחידה היא ההברה המוטעמת. במילים עבריות בנות שתי הברות ויותר ההברה המוטעמת היא ההברה האחרונה (מלרע), למשל במילים "סריטה", "ילדה", "משמר"; או בהברה לפני אחרונה (מלעיל), למשל במילים "מלך", "כתבתי", "מסגרת". במילים שאולות ההברה המוטעמת יכולה להיות שונה, למשל במילה "גוגואים" זו ההברה הראשונה.
הידמות (assimilation) – תופעה פונטית שבה הגה מסוים (עיצור או תנועה) מקבל תכונה או תכונות פונטיות (כגון: בסיס חיתוך, אופן חיתוך) של הגה אחר המצוי בסביבתו.
הַכִּנּוּיִ"ם – האותיות המסמנות את הגופים בנטיות השונות: כדורו, כדוריך, כדורייך, כדוריה וכו'.
הֶפְסֵק (pause) – בעיקר בלשון המקרא: מצב שבו נמצאת מילה כאשר היא נמצאת בסוף פסוק או שיש בה טעם מפסיק, למשל אתנחתא (ר' טעמי המקרא). במצב כזה ניקוד המילה עשוי להשתנות, למשל המילה שֶׁמֶשׁ מנוקדת סגול־סגול, ובצורת הפסק ניקודה קמץ־סגול, למשל בשמואל א ו יב: "וְסַרְנֵי פְלִשְׁתִּים הֹלְכִים אַחֲרֵיהֶם, עַד־גְּבוּל בֵּית שָׁמֶשׁ". מעבר ללשון המקרא נעשה שימוש בצורות ההפסק בעיקר בשירה, במיוחד בימי הביניים, בתקופת ההשכלה ובתקופת התחייה, וכן בתפילות ובברכות (למשל "בּוֹרֵא פְּרִי הַגָּפֶן").
הֶקשֵׁר – בעיקר בלשון המקרא: מצב שבו נמצאת מילה כאשר היא איננה בהפסק.
התלכדות עיצורים – התאחדות של שני עיצורים לעיצור אחד. בדרך כלל מתרחשת בפ' הפועל ובל' הפועל בצורות מסוימות. נפוצה בפעלים שפ' הפועל שלהם היא נו"ן (גזרת חפ"ן), למשל בשורש נ־ג־ע האות נ נכתבת בחלק מהצורות, למשל "שיר נוגע ללב", "נגעת – נסעת", ואילו בצורות אחרות מתרחשת התלכדות והנו"ן לא נכתבת: "אל תיגע בזמיר", "לגעת באושר", "אשתדל להגיע בשעה חמש". קיימת בפועלי בקע"ת ג"ר, למשל בשורש י־צ־ב: "מזג האוויר מתייצב", אבל: "העירייה הציבה שלט אזהרה". התלכדות מתרחשת גם כאשר ל' הפועל זהה לאות הראשונה של הסיומת, למשל בשורש ח־ס־נ: "אנחנו הִתְחַסַּנּוּ נגד שפעת" (ולא "התחסננו").