stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כיס הרוהר
רקע

לאחר יום ה-D ביוני 1944, החלו בעלות הברית לדחוף מזרחה לכיוון גרמניה. במרץ 1945 חצו בעלות הברית את נהר הריין. דרומית לרוהר, קבוצת הארמיות ה-12 (גנרל עומר בראדלי) רדפה אחר הצבאות הגרמניים המתפוררים וכבשה את גשר לודנדורף על פני הריין ברמאגן עם דיוויזיית השריון ה-9 (חלק מהארמייה הראשונה). בראדלי ופקודיו ניצלו במהירות את המעבר שנעשה ב-7 במרץ 1945 והרחיבו את ראש הגשר עד שהגשר קרס 10 ימים לאחר מכן.
צפונית לרוהר ב-23 במרץ 1945, קבוצת הארמיות ה-21 של האימפריה הבריטית (פילדמרשל סר ברנרד מונטגומרי), שכללה גם את הארמייה האמריקאית התשיעית, פתחה במבצע ביזה (עם תמיכה של מבצע נבחרת המוטס) שבו חצתה את הריין בריס ו-וזל.
הקרב > כיתור

לאחר שחצו את הריין, שתי קבוצות הארמיות יצאו אל העורף הגרמני. בדרום, בעוד הארמייה השלישית פנתה מזרחה, הארמייה הראשונה פנתה לצפון מזרח ויצרה את הצבת הדרומית של כיתור הרוהר. בצפון פנתה הארמייה התשיעית, שמאז הקרב על הבליטה הוקצתה לקבוצת הארמיות ה-21, לכיוון דרום-מזרח, ויצרה את הצבת הצפונית, בעוד ששאר קבוצת הארמיות ה-21 יצאה מזרחה וצפון-מזרחה. עוד לפני השלמת הכיתור, לפעילות בעלות הברית נגד הרוהר הייתה השפעה קריטית על כלכלת גרמניה - ב-26 במרץ ציין יוזף גבלס ביומנו כי לא מגיע עוד פחם מהרוהר.
מול צבאות בעלות הברית עמדו שרידי יחידות ורמאכט מנופצות, כמה יחידות אימונים של אס אס ומספר רב של פולקסשטורם (יחידות מיליציה לגברים מזדקנים, כולל כמה יוצאי מלחמת העולם הראשונה), יחידות הנוער ההיטלראי, שהורכבו מנערים צעירים בגיל 12, כמו גם כוחות תומכים בשירות קרבי וצוותי לופטוואפה.  גורמים מובילים של שתי הצבתות של בעלות הברית נפגשו ב-1 באפריל 1945, ליד ליפשטדט. עד 4 באפריל הושלם הכיתור והארמייה התשיעית חזרה להיות תחת פיקוד קבוצת הארמיות ה-12. בתוך כיס הרוהר נלכדו כ-370,000 חיילים גרמנים, 14 דיוויזיות מקבוצת ארמיות B ושני קורפוסים מארמיית הצנחנים הראשונה, בסך הכל שרידים של 19 דיוויזיות, ומיליוני אזרחים לכודים בערים שנפגעו קשות מהפצצות בעלות הברית.  רק ל-20% מהחיילים הגרמנים, או 75,000 איש, היו נשק חי"ר, ולעוד 75,000 היו אקדחים בלבד ואספקת תחמושת ודלק היו מועטות. בקשותיו של מודל להסעה אווירית נדחו על הסף על ידי היטלר עקב עליונות אווירית של בעלות הברית. כל הבקשות של מודל לסגת או לפרוץ לפני או אחרי יצירת הכיס נדחו על ידי היטלר, שציפה ש"מבצר רוהר" יחזיק מעמד במשך חודשים וירתק מאות אלפי חיילי בעלות הברית. המטה של קבוצת ארמיות B ידע שיש להם אספקת מזון רק לשלושה שבועות בגלל מיליוני האזרחים שגם הם צריכים להאכיל.
הקרב > צמצום

בעוד שהמבצעים העיקריים הופנו מזרחה למרכז וצפון גרמניה, גורמים משלוש ארמיות אמריקאיות התרכזו בכיס, וכבשו אותו קטע אחר קטע. חייליו של מודל גילו התנגדות חזקה לאורך תעלת דורטמונד-אמס וקו הנהר זיג, החזיקו בעמדותיהם בין ה-4 באפריל ל-9 באפריל ופתחו במתקפת נגד נגד הדיוויזיות ה-75 וה-95 האמריקאיות ליד דורטמונד. על כל עיר או עיירה גרמנית שנכנעה, בעיר אחרת נלחמו על כל בניין. ראשי העיר של כמה ערים גרמניות הציגו דגלים לבנים לכוחות הפולשים, כמו בדיסבורג ובאסן, בעוד שהחיילים הגרמנים בדורטמונד, וופרטל והאם נלחמו בקנאות במשך ימים עד למיצוי מוחלט של כל הפוטנציאל הזמין. נוכחותם של חיילי אס אס הייתה מרכיב נפוץ ברוב המקרים של התנגדות כוללת.
בדרום, ההתקפה של הקורפוס ה-3 והקורפוס המוטס ה-18 ב-5 וב-6 באפריל עוכבה על ידי חיילים גרמנים, שהשתמשו במיומנות בשטח הגלי של מחוז זאוארלנד המיוער ב-80% כדי לאלץ את האמריקנים להילחם על כל נחל, עץ ועיר. הגרמנים נלחמו בעוצמה למען העיר זיגן כדי למנוע מהאמריקאים לקבל גישה לשטח פתוח. בסופו של דבר לא יכלו הגרמנים שהיו נחותים מספרית וחסרי ארטילריה לעשות דבר מלבד לעכב את האויב המתקדם, שעבר כ-10 קילומטרים ביום. עד 11 באפריל כוח הלחימה הגרמני נחלש עד כדי כך שהם הגנו רק על מחסומים ושטחים בנויים לאורך הכבישים הראשיים, נתמכים על ידי כמה טנקים ותותחי סער או תותחי נ"מ בקוטר 2 ס"מ. בשלב מסוים כיסו הגרמנים עמק במסך עשן עבה, מה שעיכב את דיוויזיית השריון ה-7 לזמן מה.  לאורך הקרב, גנרלים אמריקאים בדרום לא הצליחו להשתמש כראוי בשתי דיוויזיות השריון שלהם, וניסו לשחרר אותן על הגרמנים בכל הזדמנות אך נכשלו עקב החלטות פיקוד גרועות שהשאירו אותם תקועים מאחורי דיוויזיות החי"ר האמריקאיות במשך רוב כיבוש הכיס.
הביצועים של דיוויזיית השריון ה-13 היו הרות אסון במיוחד. שתי צעדות כביש באורך 400 קילומטרים הספיקו כדי שהפיקוד הקרבי של דיוויזיית השריון ה-13 ירד ל-50% מהכוח התקני של טנקי השרמן שלו עד שהגיע לאזור הקרב.  הדיוויזיה שחוקה לחלוטין, הוטלה מיד לפעולה ב-10 באפריל על ידי מפקד הקורפוס המוטס ה-17 מת'יו רידג'וויי, אשר, בלחץ מפקד הארמייה קורטני ה. הודג'ס להאיץ את הפעולות, הורה לה לכתר ו"להשמיד" את כוחות גרמנים. מפקד הדיוויזיה, ג'ון ב' ווגאן, ופקודיו לקחו את הפקודה הזו פשוטו כמשמעו. התקשורת בין יחידותיה נותקה במהירות והדיוויזיה נעצרה על ידי נחל כאשר נפרסה ל"השמדת" הגרמנים. היא לא הצליחה להשיג את מטרותיה בזמן, והם הושגו על ידי דיוויזיות חיל הרגלים. ווגאן נפצע קשה מירי רובה גרמני ליד מחסום כביש והוחלף על ידי ג'ון מיליקין.
ב-7 באפריל השמיים התבהרו וכוחות חילות האוויר הטקטיים ה-IX וה-XXIX החלו להכות את המגינים הגרמנים הנותרים, תוך הפצצת ריכוזי חיילים גרמנים וטורים ממונעים ורתומים לסוסים. בעלות הברית היו להוטות לשים את ידיהן על כל כלי הרכבת הגרמניים ועל הטייסים האמריקנים נאסר לפגוע ביעד ראשוני רגיל זה, מה שהגביל את היקף פעולות ההפצצה של בעלות הברית. הקיצוב של תחמושת ארטילריה אמריקנית בוטל ותותחנים אמריקאים לתמיכה בקורפוס ה-16 ירו 259,061 פגזים ב-14 ימים.
הקרב > כניעה

ב-10 באפריל הארמייה האמריקאית התשיעית כבשה את אסן. ב-14 באפריל הארמיות האמריקאיות הראשונה והתשיעית חברו על נהר הרוהר בהאטינגן ופיצלו את הכיס לשניים; החלק הקטן יותר, המזרחי, נכנע למחרת. מודל איבד קשר עם רוב היחידות שלו ומפקדיו ב-14 באפריל. הארמייה ה-15 הגרמנית בפיקודו של גוסטב-אדולף פון צנגן נכנעה ב-14 באפריל, לאחר שאיבדה כל שליטה על היחידות הכפופות לה. הגרמנים המשיכו את הקרב בכיס למרות שום תקווה ריאלית להקלה מלכתחילה, שכן הם ריתקו 18 דיוויזיות אמריקאיות.
במקום לוותר על תפקידו, פילדמרשל מודל פיזר את קבוצת ארמיות B ב-15 באפריל. כבר ב-7 באפריל היקף ההתקדמות האמריקאית למרכז גרמניה איפשר כל פריצה שהייתה נדרשת. ראש הסגל של מודל קרל וגנר הפציר בו להציל את חייהם של חיילים ואזרחים גרמנים על ידי כניעה. מודל סירב, מכיוון שידע שהיטלר לא יאשר זאת. בנוסף, הוא לא הצליח ליישב את הכניעה עם הדרישות שהציב לקציניו ולאנשיו לאורך המלחמה והקריירה שלו. אבל הוא גם רצה להציל חיים רבים ככל האפשר עבור הבנייה מחדש שלאחר המלחמה.  הוא הורה על שחרור כל הצעירים והמבוגרים מהצבא. עד ה-17 באפריל אספקת התחמושת תיגמר, ולכן החיילים הלא-לוחמים יורשו להיכנע באותו יום. כל הכוחות הקרביים היו אמורים לפרוץ בהרכבים מאורגנים או להניח את נשקם ולחזור הביתה, פקודה מרומזת להיכנע.
עוד לפני שהפקודה הזו הועברה במלואה, ההתנגדות הגרמנית החלה להתמוטט לחלוטין ב-16 באפריל, כאשר שרידי הדיוויזיות והקורפוסים הגרמניים נכנעו בהמוניהם. מפקד ארמיית הפאנצר החמישית יוזף הרפה נתפס על ידי צנחנים של הדיוויזיה המוטסת ה-17 ב-17 באפריל בעת שניסה לחצות את הריין לכוחות גרמניים בהולנד.  מפקד קורפוס האוויר המוטס ה-18, מת'יו רידג'וויי, שלח עוזר הנושא דגל לבן למפקדה של קבוצת ארמיות B, וקרא למודל להיכנע אך הפילדמרשל סירב, תוך ציון שבועתו להיטלר. כשביקשו הנחיות על ידי מנהיג החוליה של יחידה גרמנית שעדיין הייתה חמושה, אמר להם מודל ללכת הביתה ושהקרב שלהם הסתיים. לאחר מכן לחץ את ידיהם ואיחל להם בהצלחה.
החלק המערבי של הכיס המשיך בהתנגדות חלשה עד 18 באפריל. מודל ניסה להגיע להרי ההארץ דרך הקווים האמריקאיים בטור קטן, אך לא הצליח להגיע. במקום להיכנע ולעמוד למשפט על פשעי מלחמה, הוא התאבד.
קבוצות התנגדות גרמניות אנטי-נאציות בדיסלדורף ניסו למסור את העיר לצבאות בעלות הברית במה שנקרא "אקציית ריינלנד" כדי לחסוך מדיסלדורף הרס נוסף. עם זאת, יחידות האס אס הצליחו לדכא את ההתנגדות, והוציאו להורג מספר מהמעורבים. הוצאות להורג של עובדים זרים ואסירים פוליטיים על ידי הגסטפו כבר התרחשו מאז פברואר. פעולת ההתנגדות אכן הביאה לביטול הפצצות נוספות על העיר על ידי עוד 800 מפציצים, באמצעות מגע עם האמריקאים. דיסלדורף נכבשה על ידי אמריקאים ב-17 באפריל ללא קרבות ראויים לציון.
לאחר מכן > נפגעים

317,000 החיילים הגרמנים מכיס הרוהר, וכמה אזרחים, נכלאו ב-Rheinwiesenlager ("מחנה אחו הריין") ליד רמאגן, מתחם כליאה זמני.
האמריקאים ספגו בערך 10,000 נפגעים תוך צמצום הכיס. הארמייה התשיעית איבדה 341 הרוגים, 121 נעדרים וקצת פחות מ-2,000 פצועים. הארמייה הראשונה ספגה פי שלושה, מה שהביא את כמות הנפגעים ל-10,000. הדיוויזיות של הקורפוס ה-3 איבדו 291 הרוגים, 88 נעדרים ו-1,356 פצועים, בעוד שהדיוויזיה ה-8 של הקורפוס המוטס ה-18 איבדה 198 הרוגים, 101 נעדרים ו-1,238 פצועים. סך הנפגעים עבור יחידות הארמייה ה-15 בקצה המערבי של הכיס אינם רשומים בהיסטוריה הרשמית של ארצות הברית.
האמריקנים שחררו מאות אלפי שבויי מלחמה ועובדי כפייה רעבים, חולים וחלשים, הראשונים מורכבים בעיקר מחיילי הצבא האדום ששמחו מאוד על שחרורם. לעבדים המשוחררים הייתה גם נטייה לבזוז ולהטיל אימה על האוכלוסייה הגרמנית ולסתום את הדרכים מול הטורים האמריקאים.  האזרחים הגרמנים לא האמינו בתבוסתה של גרמניה.  האמריקאים גם היו עדים להרס שנגרם על ערי ועיירות הרוהר על ידי מסעות ההפצצה של בעלות הברית; בערים רבות החיילים האמריקאים כבשו ערים בהם לא היה דבר מלבד הריסות, בלוק אחר בלוק. עם זאת, רוב המכונות התעשייתיות הגרמניות, הממוקמות במקומות מוגנים או מבוזרים, שרדו את המתקפה, ללא פגע או נזקקו לתיקונים קלים בלבד. ציוד כזה הופעל במהירות לאחר לכידתו.
הערות שוליים

↑  Trevor-Roper, Hugh (1978). Final Entries 1945 The Diaries of Joseph Goebbels
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548657605171  LCCN: sh85115788 
כיתור אזור הרוהר
חאבייר אראגה

חאבייר ריקרדו אראגה ברמאיו (בספרדית: Xavier Ricardo Arreaga Bermello; נולד ב-28 בספטמבר 1994) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת הבלם בניו אינגלנד רבולושן.
קריירת מועדונים

אראגה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אוניון אספניולה דה גואיאקיל ממנה עבר לזו של האלי. מקבוצת הנוער המשיך לקבוצה הבוגרת ושיחק 12 משחקים בליגה. בקיץ 2012 הצטרף למחלקת הנוער של מאנטה. ב-5 ביולי 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-0 לדפורטיבו קוואנקה. ב-7 במרץ 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בהפסד 2-1 לגואלאסאו.
בעונת 2016 הושאל לברצלונה ספורטינג קלוב מדיה רשם 8 הופעות וכבש שני שערים. בסיום העונה, חתם על חוזה בקבוצה.
ב-7 במאי 2019 חתם בסיאטל סאונדרס מה-MLS. בשנת 2022 זכה עם המועדון בליגת האלופות של אמריקה הצפונית ואף נכלל ברשימת המצטיינים של הטורניר.
ב-23 באפריל 2024 חתם בניו אינגלנד רבולושן. 4 ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 4-1 לאינטר מיאמי.
קריירה בינלאומית

ב-20 בנובמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקוודור במשחק ידידות נגד פנמה. ב-17 בנובמבר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-6 נגד קולומביה. נכלל בסגל הנבחרת פעמיים לקראת הקופה אמריקה ופעם אחת לקראת מונדיאל 2022.
תארים

ליגת העל האקוודורית: 2016
גביע ה-MLS: 2019
ליגת האלופות של אמריקה הצפונית: 2022
נבחרת העונה בליגת האלופות של אמריקה הצפונית: 2022
בקכידס

בקכידס (או בכחידס; ביוונית: Βακχίδης) היה מושל ומצביא בכיר של הממלכה הסלאוקית, שהגיע לארץ יהודה בשנת 161 לפנה"ס, כדי למנות את אליקים לכהן גדול ולנשיא. בקכידס ששהה ביהודה מספר שנים, להשגיח מקרוב על מרד החשמונאים, ניהל ביהודה מספר קרבות, שהמוצלח שבהם היה קרב אלעשה.
מעמדו

על פי ספר מקבים, תוארו במסעו הראשון ליהודה, עם עלייתו של דמטריוס הראשון, היה "מושל בעבר הנהר". אך התואר אינו ידוע ממקורות אחרים. יש הסוברים וביניהם מיכאל אבי-יונה, כי בקכידס היה הממונה על המחוזות המערבים של האימפריה בין נהר הפרת למצרים. ולהאוזן וקהרשטט שיערו כי מדובר בקוילה-סוריה בלבד, דעה שנדחתה על ידי חוקרים אחרים. בנגסטון שיער כי בקכידס שימש כמושל סלווקיס, ארבע הסאטרפיות בצפון סוריה, אך גם דעה זו בעייתית. על פי בצלאל בר כוכבא נראה כי בקכידס שימש כמושל כללי של המחוזות שממערב לפרת, אך באותה שעה לא הייתה זו משרה קבועה, והיא הוענקה לו באופן זמני, כיוון שהמלך היה עסוק במרידה בבבל. וכאשר חזר המלך משרה זו התבטלה.
פעולותיו ביהודה > המסע הראשון

בשנת 162 נחת דמטריוס בטריפוליס שבחוף סוריה, והרג את אנטיוכוס החמישי והעוצר ליסיאס. בסוף 162 הוא שלח את בקכידס "הממונה על שמעבר לנהר" עם אליקים - אלקימוס הכהן ליהודה. ראשי עדת הפרושים והחסידים האמינו בהבטחותיו של אליקים הכהן לשלום, זנחו את המורדים החשמונאים והלכו אחריו, אך כאשר אליקים קיבל את כהונתו בחסות בקכידס, אליקים הרג בהם שישים איש. יהודה החליט לא להתייצב למול בקכידס לעימות חזיתי בשל עוצמתו העדיפה, ונחיתות כוחותיו של יהודה לעומתו, ובקכידס הסתפק בכך שבמסעו חזרה לאנטיוכיה דרך גב ההר, הוא הרג בבית זית חסידים רבים. יהודה המכבי והחשמונאים המשיכו במלחמתם באליקים. דמטריוס שלח את ניקנור לירושלים, אך זה ניגף בשני קרבות בפני החשמונאים (קרב כפר שלמא וקרב חדשה).
פעולותיו ביהודה > המסע השני וקרב אלעשה

בתחילת שנת 160 לפנה"ס השתלט דמטריוס על ההתמרדות של טימארכוס בבבל, ונפנה להתמודד עם המרד ביהודה. 
התבססות שלטון החשמונאים והצלחתו לכרות ברית עם הרפובליקה הרומית, הדליקה נורת אזהרה בממלכה הסלאוקית בעניין התעצמות יהודה. בניסן 160 לפנה"ס עלה בקכידס שנית על ירושלים, בראש צבא סלאוקי גדול שמנה 20 אלף רגלי 2,000 פרשים, כאשר הוא נחוש לדכא את כוחות המורדים. במסעו מדמשק עבר בגליל, ועשה שפטים בתושבי הארבל היהודים שישבו במבצרם ליד הכנרת.
בקכידס הגיע לארץ יהודה ממזרח ב"דרך הגלגל" ונכנס לאזור בנימין כשהוא הצפין ליד הר בעל חצור, ומשם הדרים לכיוון בארה, (אל בירה של היום ע"פ איבל). יהודה קבע את מחנהו באלעשה, ועמו כשלושת אלפים איש. בקכידס כפה על יהודה לחימה באזור מישורי יחסית שהיה נוח לכוחות הפלנקס שלו, ויהודה נעתר בלית ברירה להילחם באזור שלא היה טוב בעבורו, מהחשש שאם לא יתייצב לקרב, בקכידס יפגע בתושבים היהודים באזור שמצפון לירושלים, כפי שעשה לאנשי גופנה ולאנשי הארבל.
במהלך קרב קשה שניטש במשך שעות באזור הערים רמאללה ואל בירה דהיום ובעמק שלמרגלות אלעשה, בוצעה ככל הנראה הטעיה מתוחכמת כלפי יהודה, שבה האגף הימני הסלווקי ובו כוח הפרשים עם בקכידס נסוג. יהודה וטובי לוחמיו נתפתו לרדוף אחרי בקכידס ואנשיו, ולהתנתק מהכוח העיקרי שלו, במקביל לכך שהאגף הימני של יהודה נחלש, והסלווקים באותה אגף, במקום לרדוף אחריו, נפנו לאגף מאחור את כוחות יהודה. ביחד איתם שב הכוח הסלווקי של בקכידס להתקיף את יהודה, ויהודה ואנשיו נקלעו למצוקה קשה, לאחר ששני האגפים הסלווקים כיתרו אותם מלפנים ומאחור, עד ש"כבדה עליהם המלחמה" והם ניגפו ויהודה נהרג. לאחר הצלחתו בקרב זה החליט בקכידס להישאר בירושלים ולהשגיח מקרוב על המשך דיכוי המרד.
על פי ספר מקבים, ובעקבותיו גם יוספוס פלביוס, רדף בקכידס את חבריו למרד של יהודה המכבי וכנקמה, עינה את אלה מהם שתפס.
פעולותיו ביהודה > קרב ערבות הירדן וביצור יהודה

קרב אלעשה השיב לממלכה הסלאוקית למשך מספר שנים את השליטה במרכזי האוכלוסייה הגדולים ביהודה. אך אם נראה כי מפלה זו ריפתה את ידי המורדים ההפך הוא הנכון. יונתן הוופסי, אחי יהודה, לקח על עצמו את הנהגת המרד כשלצידו עומד אחיו הבכור - שמעון התרסי. בהנהגתו המורדים שלא יכלו להחזיק במודיעין, התיישבו בעזפר בדרום בסמוך לבית צור, וחזרו למלחמת גרילה (1).
ב-157 לפנה"ס בעקבות פעולת התגמול של יונתן ושמעון כלפי תושבי מידבא, שאנשיהם רצחו את יהוחנן אחיהם (3), לבקכידס הייתה זו עילה מספקת לצאת עם צבאותיו להילחם במורדים ולנסות להשמידם. כאשר המורדים שבו מעבר הירדן בחזרה לבסיסם בעזפר (4), צבאו שיצא מיריחו ניסה ללכוד אותם מעבר הירדן כאשר הוא לוחץ אותם במהלך טקטי מוצלח, מכיוון מזרח כשהם דחוקים בגבם לעבר נהר הירדן וצפון ים המלח (5). למרות עדיפותו המספרית, ניסיונו הרב ומיקומו העדיף, המורדים יצאו להתקפת נגד מוצלחת, שגרמה לצבאו לאבדות קשות. בחסותה חצו המורדים את הירדן בשחייה ונמלטו חזרה למדבר יהודה (6), ובקכידס שב על עקבותיו לירושלים בידיים ריקות (7).
כדי להבטיח את החוסן של מרכז השלטון הסלווקי בירושלים, ולמנוע התקפות והטרדות מצד החשמונאים שהסתובבו בספר המדבר ועבר הירדן, בקכידס הקים קו ביצורים על גבי הצירים הראשיים, שהגנו על ירושלים מהמורדים מכל הכיוונים (8): בית אל בצפון, בית חורון בצפון-מערב, אמאוס ממערב, תמנה מדרום-מערב, תקוע מדרום-מזרח, יריחו ממזרח, ופרעתון מצפון-מזרח. ואף חיזק את מצודת החקרא, שבה כלא כבני ערובה מ"בני נשיאי הארץ".
לאחר שביצר את יהודה היטב, וכנראה בהקשר למותו של אליקים הכהן הגדול בשנת 159 לפנה"ס, בקכידס חזר לאנטיוכיה (9).
פעולותיו ביהודה > מערכות בית בצי

לאחר כשנתיים, בשל שידולם של המתייוונים, חזר בראש צבא חזק במטרה ללכוד את המורדים שחזרו למודיעין בעת העדרו. אך הדבר נודע ליונתן והוא נערך מבעוד מועד. החשמונאים נמלטו לדרום ושיקמו את בית בצי באזור ספר המדבר, מדרום מזרח לבית לחם (בין בית לחם להרודיון 31°41′30″N 35°13′26″E﻿ / ﻿31.691737°N 35.223939°E﻿ / 31.691737; 35.223939), התיישבו בה ואף ביצרוה. בקכידס צר על היישוב במשך חודשים ארוכים, אך החשמונאים שהיו למודי ניסיון, לא איפשרו לו להשלים את המצור. שמעון ויונתן פעלו כצוות. בעוד ששמעון הגן על המבצר מבפנים, יונתן פעל מבחוץ. במתקפת נגד מוצלחת יונתן התקיף את הצרים ביחד עם שבטים נודדים שהצליח לגייס, בזמן ששמעון התקיף מבפנים ואף הצליח לשרוף את מכונות המצור.
בשל כישלונו וההכרה בעצמתם של החשמונאים, שלא בנקל יהיה אפשר להכריעם, בקכידס, כליסיאס בזמנו, מחליט לשנות את מדיניותו ביהודה, לעבור לערוץ פרגמטי ולהפנות עורף למתייוונים שסיבכוהו לשווא. בשנת 155 לפנה"ס בקכידס הגיע להסכם עם יונתן, שיחדל לרדוף אותו ואף יעניק לו מעמד מדיני כלשהו, בתמורה לשקט בחבל הזה. כך שהשלטון הסלוקי ביהודה יתקיים, בלא שיהיה צורך לבזבז עליו משאבים צבאיים גדולים וקבועים. בהסכם זה קיבל יונתן רשות להתיישב במכמש הסמוכה לירושלים. בירושלים נותר חיל מצב סלאוקי, ובקכידס יכל סוף סוף לעזוב את יהודה ולחזור לאנטיוכיה.
התייחסויות מוטעות במקורות עתיקים

אין לזהות עם בקכידס את אותו "בקכידס" הנזכר אצל יוסף בן מתתיהו בספר "מלחמת היהודים", המזוהה שם עם ראש חיל המצב "שנשלח בידי אנטיוכוס", עינה את היהודים ונהרג בשל כך על ידי מתתיהו החשמונאי (עוד בשנת 167 לפנה"ס). על איש זה מסופר בספר מקבים א (פרק א, פסוק כה), שם הוא כלל אינו נזכר שם בשמו, אלא כ"איש המלך".
בתרגום הסורי של ספר המקבים, בקכידס, דרך שגיאה בתעתוק, נקרא "Bicrius" במקום "Bacdius"; ובגרסה היהודית של סיפור החנוכה (מגילת אנטיוכוס) הוא נקרא בגריס (Bagris), או Bogores (ראה מהדורתו של משה גסטר של המגילה); צורות פגומות, על פי בכר.
הסיפור במגילת אנטיוכוס שהוא נהרג ונשרף על ידי היהודים בקרב זכריה אף הוא מוטעה.
לקריאה נוספת

מיכאל אבי יונה, אטלס כרטא לתקופת בית שני המשנה והתלמוד, מפות 38-45
בצלאל בר כוכבא, מלחמות החשמונאים, משרד הביטחון, ירושלים תשמ"ח, עמ' 288-306
הערות שוליים

↑  ספר מקבים א, פרק ז, פסוק ח.
↑  בצלאל בר כוכבא, מלחמות החשמונאים, משרד הביטחון, ירושלים תשמ"ח, עמ' 288
↑  ספר מקבים א, פרק ט, פסוק כו; יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 13, פרק א, פסקה א, סעיף 4.
↑  ההצעה של מיקום הביצורים מבוססת על אבי-יונה. ישנן הצעות קצת שונות למשל של גרשון גליל (פרעתון, תמנתה ומערך ביצורי בקכידס)
↑  הזיהוי במפה על פי אבי יונה. חוקרים רבים מזהים את המקום עם פרעתון המקראית ועם הכפר פרע'תה, השוכן 19 ק"מ דרומית-מערבית לשכם ו-23 ק"מ מזרחית לקלקיליה. אולם, חוקרים אחרים שוללים את אפשרות הזיהוי של פרעתון שביהודה עם פרעתון המקראית, שמיקומה כאמור בארץ אפרים. מיכאל אבי יונה הציע לזהות את פרעתון שביהודה עם ח'רבת עין פרה שבנחל פרת, וגרשון גליל זיהה את פרעתון שביהודה עם חרבת אל פרעה, 4.5 ק"מ צפונית לאדוריים.
↑  ספר מקבים א, פרק ט, פסוקים נ-נג; יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 13, פרק א, פסקה ג, סעיפים 17-15.
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר א, פרק א, פסקאות ב-ג, 34-35.
קרב זה שנחשב לגולת הכותרת בפעילות בקכידס ביהודה, היה למעשה היחיד שבו ניצח בקכידס את החשמונאים, והביא לכך שהמורדים הוכרחו "לגלות" לאזור מדבר יהודה.
ביצורי בקכידס, וקרב ערבות הירדן
המערכות האחרונות ביהודה כנגד החשמונאים היו בבית בצי. בקכידס לא הצליח למרות מאמציו הרבים, הטלת המצור ואף הפעלת מכונות מצור להכריעם. בעקבות הכישלון החשמונאים הוכרו כבעלי מעמד מדיני ביהודה
לימוד נהיגה בישראל

לימוד נהיגה הוא החלק המעשי של הכשרת הנהג לקראת קבלת רישיון נהיגה, לצד החלק של לימוד עיוני ("מבחן תיאוריה"). בישראל, עיקר לימוד הנהיגה מתבצע בעזרת  מורים לנהיגה שהוסמכו לכך על ידי משרד הכלכלה בפיקוח משרד התחבורה. אפשרות חוקית אחרת בישראל היא לימוד נהיגה באמצעות קרובי משפחה מדרגה ראשונה, למי שעומד בקריטריונים הדרושים. בפועל האפשרות השנייה נדירה, בשל העלות הגבוהה הכרוכה בהסבת הרכב הפרטי לרכב לימוד, הביטוח הנדרש והמיומנות הנדרשת מצד המדריך למניעת תאונה במהלך הלימוד.
שיטת הלימוד

במדינת ישראל ניתן להיבחן במבחן תאוריה לרכב בגיל 15 ושישה חודשים ולהתחיל בלימודים המעשיים בגיל 16 ושישה חודשים, במבחן הנהיגה המעשי ("טסט") ניתן להיבחן החל מגיל 16 ותשעה חודשים (לאופנוע ניתן להיבחן החל מגיל 16). לפני תחילת הלימוד המעשי, נדרש התלמיד להוציא "טופס ירוק" (רש"ל 18), לעבור בדיקת ראייה ובדיקה רפואית. לפני או תוך כדי הלימוד המעשי, נדרש התלמיד לעבור מבחן עיוני (תאוריה) ולענות נכונה על לפחות 26 מתוך 30 שאלות רב-ברירתיות על סוגי תמרורים, חוקי התעבורה ומערכות הרכב.
הלימוד המעשי מתבצע ברכב לימוד נהיגה: רכב רגיל שעבר הסבה כדי להכשירו ללימוד נהיגה. הרכב כולל מערכת כפולה של דוושות, לפחות דוושת בלם. הדוושות מחוברות לדוושות הרגילות של הרכב באמצעות מוטות, כך שניתן להפעילן גם מהמושב של המורה (מושב הנווט). ישנם כלי רכב עם מערכות עזר נוספות, כגון כפתור התנעה נוסף וכפתורי איתות. רכב הלימוד מסומן באמצעות "כובע" מגנטי עליו רשומה האות ל.
תלמיד הנהיגה נדרש ל-28 שיעורי נהיגה מעשיים, לפחות, בני 40 דקות כל אחד. נושאי הלימוד המעשי מפורטים בכרטיס התלמיד, המחולק לארבעה שלבים: תפעול הרכב, הדרך, התנועה ומשימות נהיגה מיוחדות. בסך הכול נדרש התלמיד ללמוד 52 משימות נהיגה. לאחר שעבר שיעור מסכם אצל המורה אצלו למד, על התלמיד לעבור מבחן פנימי על ידי "מנהל מקצועי" מבית הספר לנהיגה בו הוא לומד.
לימודי נהיגה במימון הצבא

מועמדים לשירות ביטחון יכולים ללמוד נהיגה על רכב כבד (רישיון C1) בטרם גיוסם במימון הצבא, ולאחר גיוסם הם מיועדים לשרת כנהגי משא בצה"ל. ישנם חיילים אשר לומדים נהיגה על רכב כבד לאחר גיוסם, במסגרת הצבא. חיילים ששירתו כנהגים וחתומים על מילואים, זכאים לשדרג את רישיון הנהיגה ל-C על חשבון הצבא. כמו כן, חיילים משוחררים יכולים לממן את לימודי הנהיגה שלהם באמצעות דמי הפיקדון לחיילים משוחררים.
המבחן המעשי – "טסט"

במבחן מעשי לנהיגה ברכב פרטי ניתן להיבחן החל מגיל 16 ותשעה חודשים.
מבחן הנהיגה המעשי נערך על ידי בוחן של משרד התחבורה. לרוב, נערך המבחן לשני תלמידים בו זמנית, כלומר, אחד נבחן ולאחר זמן מה התלמידים מתחלפים. המבחן מתבצע על הרכב של המורה, שבו למד התלמיד לנהוג.
במבחן נבדקת רמת הידע של התלמיד בתחום השליטה ברכב, השתלבות בתנועה, התנהגות נכונה ובטוחה בדרך, פניות, חציית צמתים, עקיפה, ביצוע חנייה, מהירות, שמירת מרחק, התחשבות בהולכי רגל ועוד.
משך המבחן כ-20 דקות לרכב דו-גלגלי, 30 דקות לרכב פרטי ו-60 דקות לרכב משא כבד ואוטובוס.
עד שלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 היה ניתן לקבל תוצאות מבחן מעשי במקום מהבוחן, אך כיום התוצאות אינן מתקבלות באופן ישיר, אלא נמסרות על ידי משרד התחבורה לבית הספר לנהיגה, כמה שעות לאחר תום המבחן, ובנוסף הן מתפרסמות באתר רשות הרישוי של משרד התחבורה.
בעבר עמד גובה התשלום למורה הנהיגה עבור העמדת רכבו למבחן נהיגה עד לגובה המחיר של שיעור נהיגה. עם זאת, לא התקיים פיקוח על הוראת חוק זו ופעמים רבות נקבע מחיר גבוה יותר. שינוי בחוק העמיד את התשלום על פי המלצת האיגוד המקצועי של מורי הנהיגה על 400 שקלים, בנוסף לאגרת מבחן שעמדה על סך 141 שקלים. החל מסוף 2014 החל פיקוח על מחיר העמדת הרכב למבחן מעשי, מכוח צו פיקוח בעניין על סך של 229 ש"ח.
במרץ 2016 יצא שר התחבורה ישראל כץ ביוזמה להפעיל את מערך הבוחנים על ידי שני זכיינים במיקור חוץ. בעקבות זאת, הכריז ועד הבוחנים בגיבוי ההסתדרות על סכסוך עבודה, ולאחר מכן פתח בעיצומים ומאוחר יותר אף בשביתה. ההסתדרות אף השביתה עובדים נוספים במגזר הציבורי במחאה על יוזמה זו ויוזמות דומות נוספות. מיוני 2018 המבחן מתבצע על ידי שתי זכייניות.
בתקופת משבר הקורונה, משרד התחבורה ומשרד הבריאות גיבשו נהלים למניעת הידבקות בנגיף, בין ההנחיות שגובשו נכללו הצבת מחיצת ניילון ברכב כדי להפריד בין המורה לתלמיד, איסור על מורים מעל גיל 67 שנים ללמד נהיגה, איסור על הסעת יותר מתלמיד אחד ברכב, חובת נהיגה בחלונות פתוחים, חובת עטיית מסכות, וחתימה על הצהרת בריאות. כמו כן הוצאו הנחיות הנוגעות למבחן הנהיגה המעשי (טסט), במסגרתן בזמן מבחן יורשה להימצא תלמיד אחד בלבד ברכב (בניגוד לשני תלמידים טרם מגפת הקורונה).
עם קבלת רישיון הנהיגה

לפי תקנות התעבורה, עם קבלת רישיון הנהיגה (וביצוע התשלום עבורו) מחזיק הנהג בסטטוס של נהג חדש למשך שנתיים, במהלכן עבירות תנועה חמורות (מהתוספת השלישית) עלולות לגרור עיכוב חידוש רישיון הנהיגה ומבחני נהיגה חוזרים. בנוסף, על הנהג החדש להצמיד לשמשה האחורית של מכוניתו שלט, המציין כי הוא נהג חדש.
בששת החודשים הראשונים לאחר קבלת רישיון הנהיגה, אם הנהג מתחת גיל 24, חייב לשבת לצידו של הנהג החדש מלווה. בשלושת החודשים הראשונים הליווי נדרש בשעות היום והלילה ובשלושה החודשים הנוספים הליווי נדרש רק בלילה, בין השעות: 21:00–6:00. המלווה צריך להיות: בן 24 ומעלה, בעל רישיון נהיגה תקף מאותה דרגה לפחות חמש שנים, או אדם בן 30 ומעלה עם רישיון נהיגה תקף מאותה דרגה לפחות שלוש שנים או מורה לנהיגה עם רישיון נהיגה תקף מאותה דרגה לפחות חמש שנים, גם אם גילו מתחת לגיל 24. כמו כן, המלווה חייב להיות כשיר לנהיגה בעת הליווי – כלומר עליו להרכיב משקפיים אם הוא צריך להרכיבם כשהוא נוהג, ואסור שיהיה תחת השפעת אלכוהול. אם המלווה לא כשיר לליווי, הוא לא ייחשב כמי שביצע דבר עבירה והאחריות תוטל על הנהג החדש[דרוש מקור].
נהג חדש שגילו פחות מ-21 לא מורשה להסיע יותר משני נוסעים ברכב מלבדו גם לאחר תום תקופת חובת הליווי, אלא אם כן יושב לצידו מלווה.
ראו גם

מבחן נהיגה עיוני
מבחן נהיגה מעשי
נהג חדש
דיני פניות ציבור במשרדי מדינת ישראל בנושאי לימודי נהיגה ורישיון נהיגה
הערות שוליים

↑  רישיון נהיגה – דרגה B, באתר רשות הרישוי של משרד התחבורה
↑  לימוד נהיגה ברכב פרטי באתר האגף והקרן לחיילים משוחררים, משרד הביטחון
↑  מידע על המבחן המעשי באתר רשות הרישוי של משרד התחבורה
↑  הוועדה לפניות הציבור בדיון על מחיר מבחן נהיגה מעשי
↑  ליאור גוטמן, פורסם המכרז להפעלת טסטים; ההסתדרות תשבש את עבודת בוחני הנהיגה, באתר כלכליסט, 17 במרץ 2016
↑   ז'נאן בסול, שביתת בוחני הנהיגה נכנסת ליומה החמישי, באתר TheMarker‏, 23 במרץ 2016
↑  יובל בגנו, ‏כדור שלג מתגלגל: שביתה רבתי בשירותי המדינה בעקבות בוחני הנהיגה, באתר מעריב אונליין, 4 באפריל 2016
↑  אודי עציון, טסט בעידן קורונה: מחיצת ניילון בין מורה לתלמיד, באתר ynet, 22 באפריל 2020
↑  ניר בן טובים, ‏כך ייראו לימודי הנהיגה בקרוב, באתר ערוץ הספורט, 26 באפריל 2020
↑  אודי עציון, עם מסכות וכפפות – לימודי ומבחני הנהיגה חוזרים מחר תחת מגבלות, באתר כלכליסט, 19 באפריל 2020
שיעור נהיגה על רכב כבד בצה"ל