stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוצר בית דין
בעת החדשה > שנת ה'תשס"ח

לקראת שמיטת ה'תשס"ח, הרבנות הראשית נמנעה ממכירת מטעים לנוכרי במסגרת היתר המכירה, ותחת זאת החתימה את הבעלים על הסכם עם אוצר בית דין שהתנהל לפי הנחיותיו של הרב זאב וייטמן. במקביל המשיכה לפעול מערכת אוצר הארץ. לתיאור מפורט של שמירת השמיטה בשנה זו, ראו: משה אורן, ‏על שובתי שמיטה ואוצרות בתי הדין בשמיטת תשס"ח, המעין טבת תשס"ט.
לקריאה נוספת

ארץ חמדה, "שנת השבע", שיעור 23 - אוצר בית דין. אוסף מקורות, הסברים ושאלות חזרה
משנת השמיטה, רמת מגשימים, תשנ"ה, עמודים 391–451
זאב וייטמן, "לקראת שמיטה ממלכתית במדינת ישראל", בהוצאת מכון צומת, שבט ה'תש"ס
אוצר בית דין, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת"
ישי סמואל, אוצר בית-דין ביין, באתר ישיבה
מידע על אוצר בית דין בקטלוג הספרייה הלאומית
ג'. דונלד קמרון

ג'יימס דונלד קמרון (באנגלית: James Donald Cameron, נודע יותר בשם J. Donald Cameron;‏ 14 במאי 1833 – 30 באוגוסט 1918) היה פוליטיקאי אמריקאי מפנסילבניה, שכיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית יוליסס ס. גרנט, וכיהן במשך כמעט עשרים שנה כחבר הסנאט של ארצות הברית. במאי 1876 היה קמרון חלק מהארגון מחדש של הקבינט של הנשיא גרנט, כאשר מונה למזכיר המלחמה במקומו של אלפונזו טאפט, שכיהן בתפקיד לתקופה קצרה, ושאותו מינה גרנט לתפקיד התובע הכללי. טאפט החליף קודם לכן את מזכיר המלחמה הקודם, ויליאם בלקנאפ, שהתפטר מתפקידו והודח על ידי בית הנבחרים על רקע חשד לקבלת שוחד בפרשת תחנת הסחר של פורט סיל. במשפט שנוהל נגדו בסנאט הוא יצא זכאי. קמרון היה אחד משני הצמדים של אב ובן, שכיהנו שניהם כמזכירי המלחמה. אביו, סיימון קמרון, כיהן כמזכיר המלחמה בממשלו של אברהם לינקולן בראשית מלחמת האזרחים. הצמד השני היו מזכיר המלחמה שקדם לקמרון, אלפונזו טאפט ובנו ויליאם הווארד טאפט, שלימים כיהן גם הוא כמזכיר המלחמה ולאחר מכן כנשיא ארצות הברית וכנשיא בית המשפט העליון. במהלך תקופת כהונתו של קמרון כמזכיר המלחמה, התמודדה ארצות הברית עם מערכת בלק הילס, ועם הסכנה של פרישה שנייה של מדינות הדרום, לאחר מערכת הבחירות של 1876 השנויה במחלוקת, בה נבחר כנשיא רתרפורד הייז, ובה הגיע הסוף של תקופת השיקום. קמרון הוכיח את עצמו כאיש מנהל נמרץ, ומינויו כמזכיר המלחמה היה פתיחה לקריירה ארוכת השנים שלו בסנאט.
קמרון גדל והתחנך בהאריסברג, פנסילבניה. לאחר שסיים את לימודיו בפרינסטון קולג' הוא עבד בבנקאות ובענף הרכבות. במאי 1876 מינה אותו הנשיא גרנט כמזכיר המלחמה, תפקיד אותו מילא עד מרץ 1877. לאחר שעזב את הקבינט של גרנט, נבחר קמרון לסנאט ארצות הברית על ידי המועצה המחוקקת של פנסילבניה שהייתה בשליטתו של אביו. קמרון כיהן כסנאטור מטעם פנסילבניה עד 1879 וכיושב הראש של שתי ועדות חשובות של הסנאט. ב-1890 הוא תמך בהצעת חוק הבחירות הפדרלי, שכפה את מתן זכות הבחירה לאפרו-אמריקאים בדרום. לאחר סיום כהונתו בסנאט עבד קמרון במגוון של חברות תעשייתיות עד למותו ב-1918. קמרון היה אחרון חברי הקבינט של ממשל גרנט שנותר בחיים. הוא זכה להערצה על תמיכתו בזכויות השחורים. הקריירה בת שני העשורים שלו בסנאט הייתה ברובה חסרת אירועים חריגים, והוא נהג להצביע על פי הקו המפלגתי. ה"בוסיזם" בסנאט, שיושם על ידי קמרון, שניהל את המנגנון של המפלגה הרפובליקנית בפנסילבניה, רוסן באופן משמעותי עם העברתו של התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית במאי 1913 שחייב את בחירתם של הסנאטורים בבחירות ישירות על ידי קהל המצביעים.
ראשית חייו

ג'יימס דונלד קמרון נולד ב-14 במאי 1833 במידלטאון שבמחוז דאופין שבפנסילבניה כבנו הבכור של סיימון קמרון, מזכיר המלחמה ה-26 של ארצות הברית בממשלו של הנשיא אברהם לינקולן ואיש רב השפעה בפוליטיקה של פנסילבניה. אמו של קמרון הייתה מרגרט בורה. הכינוי שבו הוא כונה לרוב היה "דון" (Don). את חינוכו היסודי הוא קיבל בהאריסברג. הוא התקבל ללימודים בקולג' פרינסטון (כיום אוניברסיטת פרינסטון) וסיים את לימודי התואר הראשון שלו ב-1852 ואת לימודי התואר השני ב-1855.
קריירה עסקית

לאחר סיום לימודיו בפרינסטון דאג לו אביו למשרה כפקיד בבנק מידלטון המצליח, שהשקעותיו העיקריות היו בענפי הברזל, הפחם והעץ בפנסילבניה. קמרון התקדם בעבודתו עד שהגיע לתפקיד גזבר ולאחר מכן נשיא הבנק. כמנהל בחברת הרכבות הצפונית-מרכזית במהלך מלחמת האזרחים, דאג קמרון לאספקת הציוד והחיילים מהמדינות הצפון-מזרחיות אל וושינגטון די. סי. ולווירג'יניה, כולל דאגה לשמירת מסילות הרכבת פתוחות על אף הניסיונות של הקונפדרציה לגרום להן לנזקים או להשמידן. משנת 1866 ועד דצמבר 1874 שימש קמרון כנשיא חברת רכבות זו. כנשיא הבנק עלה בידו לשפר את מצבה הפיננסי של חברת הרכבות. לאחר שפרש מעסקי הרכבות עבד קמרון במגוון של מיזמים תעשייתיים בפנסיבלניה.
מזכיר המלחמה

ב-1876 מינה נשיא ארצות הברית יוליסס ס. גרנט את קמרון כמזכיר המלחמה, תפקיד אותו מילא אביו בקבינט של הנשיא אברהם לינקולן. בתפקיד זה הוא ירש את אלפונזו טאפט שמונה כתובע הכללי וכיהן בו עד לתום תקופת נשיאותו של גרנט. קודמו של קמרון, טאפט, החליף בתחילה את ויליאם בלקנאפ שהתפטר בפתאומיות על רקע קבלת תשלומים ממנהל תחנת הסחר בפורט סיל. ב-1870 ניתנו למזכיר המלחמה סמכויות שליטה על תחנות הסחר עם האינדיאנים. בלקנאפ הודח על ידי בית הנבחרים ובמהלך קיץ 1876 נוהל נגדו משפט בסנאט בו הוא זוכה. מינויו של קמרון כמזכיר המלחמה היה חלק מתהליך ארגון מחדש של הקבינט. במסגרת מהלך משולש מונה התובע הכללי אדוארדס פיירפונט כשגריר בלונדון, מזכיר המלחמה טאפט מונה במקומו כתובע הכללי וקמרון מונה כמזכיר המלחמה, כל זאת בעצת אביו של קמרון, הסנאטור סיימון קמרון. עד למינויו לתפקיד זה לא כיהן קמרון מעולם בשום משרה פוליטית. היה עליו ללמוד את נבכי מחלקת המלחמה שהייתה בעיצומו של ניהול מערכת בלק הילס. לאחר מערכת הבחירות לנשיאות של 1876 השנויה במחלוקת, היה על קמרון להתמודד עם מדינות הדרום שאיימו לפרוש מהאיחוד בפעם השנייה. על פי הגנרל המפקד של הצבא, ויליאם שרמן, הייתה פעילותו של צבא ארצות הברית זהה ברמתה לזו שהייתה לאחר מלחמת האזרחים.
קמרון ביקש מהקונגרס להעביר חקיקה שתחייב את הקבלנים שעבדו בשירות מחלקת המלחמה לעמוד בהצעות המחיר שלהם לפרק זמן מוגדר. הוא ביקש גם הקצאה תקציבית למימון ארכיון מלחמת האזרחים לטובת שימור אוסף תצלומי המלחמה של מת'יו בריידי.
המערך הצבאי של ארצות הברית, כולל הצבא בראשותו של קמרון, וכולל צי ארצות הברית בראשותו של מזכיר הצי ג'ורג' רובסון, היו במפנה טכנולוגי במסגרתו פותחה טכנולוגיית צוללות, מוקשים ימיים וספינות להגנת נתיבי המים והנמלים של ארצות הברית.
מזכיר המלחמה > מערכת בלק הילס

כשהוא ממלא את התפקיד הפוליטי הראשון בחייו, היה על קמרון להתמודד מידית עם מערכת בלק הילס ועד מהרה הוא התוודע לבירוקרטיה של מחלקת המלחמה. כאשר התגלה זהב בגבעות השחורות, החלו כורי זהב רבים לפלוש לטריטוריה האינדיאנית שניתנה על ידי הממשלה הפדרלית לשבטי הסו על פי הסכם פורט לרמי של 1868. בנוסף, הממשלה הפדרלית תכננה לסלול נתיב של מסילת הברזל הפסיפית הצפונית דרך שטחי ציד הבפלו של שבטי הסו והשאיין. לאחר כישלון המשא ומתן לרכישת אדמות הסו במאי 1875, הורה הנשיא גרנט על נסיגת כל הכוחות שלא הוצבו במסגרת ההסכם מהשמורה. כאשר פר רובץ וסוס משוגע סירבו לשתף פעולה, העביר מזכיר הפנים זכריה צ'נדלר ב-31 בינואר 1876 את האחריות על הטיפול בשבטי האינדיאנים העוינים לידי מחלקת המלחמה וכך החלה מערכת בלק הילס.
במהלך הקיץ של אותה שנה התנהלו שלושה קרבות, כולל קרב רוסבד, קרב ליטל ביגהורן וקרב סלים ביוט. עד אוקטובר אותה שנה הגדילה מחלקת המלחמה בראשותו של קמרון את סדר הכוחות במערב כדי לדכא את ההתנגדות האינדיאנית. המטרה הייתה למנוע טבח נוסף כמו זה שבו איבדו ג'ורג' ארמסטרונג קסטר וחיילי רגימנט הפרשים השביעי את חייהם בקרב ליטל ביגהורן. לאחר תום מעשי האיבה, נחתם הסכם חדש שבמסגרתו הועברו הגבעות השחורות לידי הממשלה הפדרלית.
מזכיר המלחמה > משבר בחירות 1876

לאחר מערכת הבחירות לנשיאות של 1876 הייתה מחלוקת על חלוקת הקולות בין המועמד הרפובליקני רתרפורד הייז לבין המועמד הדמוקרטי סמואל טילדן במדינות לואיזיאנה ופלורידה. קמרון, כמזכיר המלחמה, התיר לכוחות הצבאיים שהיו מוצבים במדינות אלו לעמוד לרשותם של הפוליטיקאים הרפובליקנים. קודם לכן, ביוני, בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית, הוא תרם מאוד לבחירתו של הייז כמועמד המפלגה לנשיאות. בדוח השנתי שהוא הגיש אותה שנה, ציין קמרון שלדבריו של הגנרל ויליאם שרמן עדכן את מחלקת המלחמה על הסכנה של פרישה של מדינות הדרום אם טילדן לא ייבחר. הנשיא גרנט הגיב במתן פקודה דרך מחלקת המלחמה לריכוז כוחות בלואיזיאנה בפיקודו של בריגדיר גנרל כריסטופר אוגר ובתגבור הכוחות בקרוליינה הדרומית בפיקוד של בריגדיר גנרל תומאס רוגר. הצבתם של כוחות אלו, והצעדים הרגישים שנקטו בהם שני הקצינים הללו לשמירת השקט, מנעו את פריצתה של מלחמת אזרחים שנייה. ועדה שהוקמה על ידי הקונגרס ועל ידי הנשיא גרנט ב-1877 בחרה בסופו של דבר את הייז לנשיא הבא של ארצות הברית. אביו של קמרון, הסנאטור סימון קמרון, ופוליטיקאים רפובליקנים נוספים, ניסו לשכנע את הנשיא הנבחר הייז להשאיר את קמרון בתפקיד מזכיר המלחמה, אך הוא סירב.
סנאטור

במרץ 1877 התפטר סיימון קמרון, אביו של קמרון, מהסנאט של ארצות הברית, זאת לאחר שקיבל הבטחה שבנו יוכל להיבחר במקומו ולרשת אותו במושב בסנאט. מאוחר יותר באותו חודש בחרה המועצה המחוקקת של פנסילבניה בג'. דונלד קמרון כסנאטור מטעם מדינת פנסילבניה. הוא נבחר שלוש פעמים נוספות וכיהן בתפקיד במשך כמעט עשרים שנה. בין השנים 1881 – 1891 הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לענייני הצי של הסנאט ושוב באותו תפקיד בין השנים 1895 – 1897, וכיושב ראש ועדת התביעות של הסנאט בין השנים 1893 – 1895. הוא גם שימש כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית בין השנים 1879 – 1880.
קמרון היה פוליטיקאי בולט, שבסיועם של אביו ושל בעל בריתו מתיו קוואי, הקים את המנגנון הפוליטי במועצה המחוקקת של פנסילבניה שהבטיח את בחירתו מחדש כסנאטור. קמרון נשא נאומים לעיתים נדירות והוא נתפש כאדם נבון, חסר רגשות ושתקן. הוא לא ראה בחיוב את אומנות הנאום הפופולרית שבה נעשה שימוש על ידי בני זמנו ונאומיו היו תקיפים וישירים. הוא אימץ את השיטה של אביו וכוחו הפוליטי נסמך על שיחות מסדרון ועל פעילות בוועדות ובאסיפות בחירות כדי להשיג את מטרותיו. קמרון התבלט בסנאט ב-1890 כאשר הוא תמך בחוק הבחירות הפדרלי שהבטיח את ההגנה על זכות הבחירה של האפרו-אמריקאים במדינות הדרום. במשך שני העשורים בהן כיהן קמרון בסנאט הוא הצביע על פי הקו המפלגתי של המפלגה הרפובליקנית. קמרון, כמו אביו, הגן על האינטרסים של חברת הרכבות של פנסילבניה והבטיח שיושבי הראש של המועצה המחוקקת של המדינה ידבקו בקו זה.
קמרון נבחר מחדש לסנאט ב-1879, ב-1885 וב-1891. כהונתו האחרונה בסנאט הסתיימה במרץ 1897.
שנותיו האחרונות ומותו

לאחר שלא התמודד לכהונה נוספת בסנאט בבחירות 1896, היה קמרון מעורב בכמה מיזמים עסקיים בהאריסברג.
ג'. דונלד קמרון נפטר ב-30 באוגוסט 1918 באחוזתו הכפרית "דונגל" (אנ') שבמחוז לנקסטר, פנסילבניה. הוא נטמן בבית הקברות של האריסברג. קמרן היה אחרון חברי הקבינט של גרנט שנותר בחיים.
הערות שוליים

↑  Bell, William Gardner (1981). Secretarys of War and Secretaries of the Army. Washington, DC: US Army, Center of Military History, p. 82.
1 2 3  Meneely, A. Howard (1929). Allen Johnson (ed.). Dictionary of American Biography Cameron, James Donald. 3. New York: Charles Scribner's Sons. pp. 435–436.
↑  Cameron, J. Donald (November 20, 1876). Annual Report of the Secretary of War. 1, p. 5 .
↑  "Hayes v. Tilden: The Electoral College Controversy of 1876–1877." HarpWeek.
↑  Rositter (1906). Rositter, Johnson (ed.). The Biographical Dictionary of America Cameron, James Donald. Boston: American Biographical Society. p. 119.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 5387 074X  LCCN: n86114833  NARA: 10572852  SNAC: w6bp0t50  US Congress: C000065  VIAF: 3957948   WorldCat (עם VIAF): 3957948
פורום סבן

חיים סבן יחד עם מזכיר המדינה, ג'ון קרי, ושגריר ארצות הברית בישראל, מרטין אינדיק, בפורום סבן שנערך במכון ברוקינגס. דצמבר 2014
פורום סבן (באנגלית: Saban Forum) הוא מסגרת שנתית לדיונים בין מנהיגים אמריקאים וישראלים, מקשת רחבה של דעות פוליטיות, המתקיים מדי שנה בתחילת החורף החל משנת 2004. מטרתו של הפורום היא להוות מסגרת לליבון נושאים מדיניים וחברתיים הנוגעים למזרח התיכון, מהזווית של האינטרסים המשותפים של ארצות הברית וישראל. הפורום מאורגן על ידי מרכז סבן למדיניות המזרח התיכון, השייך למכון ברוקינגס שבוושינגטון, בירת ארצות הברית.
הפורום אירח במהלך השנים משתתפים רבים בעלי עמדות בכירות בממשל, חוקרים, עיתונאים ואנשי עסקים, משתי המדינות. מטרת הפורום הייתה להוות אכסניה פתוחה, חופשית ומשוחררת במידה מסוימת מאילוצים פוליטיים ועסקיים, ובכך להיות מקום מפגש ייחודי להעלאת רעיונות, החלפת דעות וסיעור מוחות כדי למצוא פתרונות לבעיות הסבוכות של המזרח התיכון. המפגשים נערכים פעם בשנה, בוושינגטון ובירושלים לסירוגין.
תקצירים > פורום סבן 2004

הפעם הראשונה בה התכנס הפורום הייתה בדצמבר 2004. במפגש בן היומיים דנו המשתתפים ב"דרכים להגן על חברות דמוקרטיות מפני האיומים החדשים של הטרור המתעצם," וב"הסכנה של הרחבת ההפצה של נשק גרעיני," כדברי הסיכום של הפורום. המשתתפים גם בחנו את השלכות הסכסוך הציוני-פלסטיני על מצב הביטחון הגלובלי.
תקצירים > פורום סבן 2005

המפגש השני התכנס בירושלים ב-11 עד 13 בנובמבר 2005. הפורום הפגיש שורה של בכירים משתי המפלגות הראשיות בארצות הברית, כמו גם מישראל, עם דיפלומטים, אנשי אקדמיה ועיתונאים בכירים. המשתתפים דנו בתוצאות תוכנית ההתנתקות שבוצעה באותה שנה בהובלת ראש הממשלה, אריאל שרון שהשתתף בפורום, החוקה החדשה בעיראק, והזעזועים בסוריה. בין המשתתפים האחרים: נחום ברנע, שלמה אבינרי, אבישי ברוורמן, אהרן זאבי-פרקש, גיורא איילנד, אלי הורוביץ, יצחק הרצוג, מרטין אינדיק, דב לאוטמן, אמנון ליפקין-שחק, טלי ליפקין שחק, דן מרידור, אילנה דיין.
תקצירים > פורום סבן 2006

כותרת המפגש השלישי, שחזר להתכנס במרכז סבן בוושינגטון בימים 8 עד 10 בדצמבר, הייתה "אמריקה וישראל מתמודדים עם המזרח התיכון הסוער". את הרצאת הפתיחה נשאה שרת החוץ של ישראל, ציפי לבני. דוברים אחרים היו הילרי קלינטון, ביל קלינטון, שמעון פרס, אביגדור ליברמן ודייוויד וולש. הדיונים התקיימו על רקע מלחמת לבנון השנייה. בין המשתתפים היו: עמי אילון, צ'ארלס ברונפמן, תומאס פרידמן, הירש גודמן, טד קופל, דניס רוס, יוסי ורדי, אהוד יערי.
תקצירים > פורום סבן 2007

בחזרה בירושלים, נפגשו משתתפי הפורום ב-3 עד 5 בנובמבר 2007, מספר שבועות לפני ועידת אנאפוליס במרילנד, ארצות הברית. הכנס נפתח בפגישה עם שרת החוץ של ישראל, ציפי לבני, וראש הממשלה של הרשות הפלסטינית, סאלם פיאד. למחרת עזבה המשלחת האמריקאית לירדן כדי להיפגש עם המלך עבדאללה ולדון על יוזמת הליגה הערבית. בארוחת גאלה מפוארת בערב דיברו מזכירת המדינה קונדוליזה רייס, ראש הממשלה אהוד אולמרט, ושליח הקוורטט טוני בלייר. ביום הדיונים האחרון הרצו אהוד ברק, מנהיג האופוזיציה בנימין נתניהו, ראש ה-CIA ג'ורג' טנט, אבי דיכטר ונתן שרנסקי. נשיא המדינה שמעון פרס אירח בבית הנשיא את מושב הסיום, בו הרצה אחמד קריע (אבו עלא), ראש צוות המשא ומתן הפלסטיני.
תקצירים > פורום סבן 2008

לאחר הבחירות לנשיאות בארצות הברית, פתח הנשיא היוצא ג'ורג' בוש את המפגש, שנערך בוושינגטון. ביום השני נסבו הדיונים על ההתפתחויות באיראן, המזרח הרחוק, והמשבר הכלכלי העולמי. המפגש נחתם בהערות מפי טוני בלייר וביל קלינטון. בין המשתתפים האחרים היו הנרי קיסינג'ר, זביגנייב בז'ז'ינסקי, ראש אמ"ן עמוס ידלין ושרת החינוך יולי תמיר.
תקצירים > פורום סבן 2009

המפגש השישי נערך בירושלים ב-14 עד 16 בנובמבר 2009, על רקע ממשלים חדשים בשתי המדינות: בארצות הברית החל ברק אובמה את כהונתו בתחילת אותה שנה, ובישראל החליפה ממשלת נתניהו השנייה את הממשלה בראשות אהוד אולמרט. חילופי הממשלים הגדילו את הריחוק בין עמדותיהם המדיניות, וממשלת ישראל נחשפה ללחץ מצד הממשל האמריקאי להקפאת ההתנחלויות ולחדש את המשא ומתן במטרה להגיע לפשרה עם הפלסטינים. על הרקע הזה, התמקדו הדיונים בפורום בדרכים להתמודד עם הפער הגדל והולך בין הממשלים, במגמה להתקדם לקראת פתרון הסכסוך.
את המפגש פתחו הרצאות של סגן מזכירת המדינה, ג'יימס סטיינברג, ושל שר החוץ הישראלי אביגדור ליברמן. למחרת נערך דיון עם ראש הממשלה היוצא, אולמרט. המשתתפים פגשו ברמאללה את ראש הממשלה הפלסטיני, סאלם פיאד, ובערב התכנסו לארוחת ערב חגיגית, בו נשאו דברים, "שלא לציטוט," ביל קלינטון וראש הממשלה החדש, נתניהו. הערב נחתם בדיון בנושאי אנרגיה חלופית, בהשתתפות מושל קליפורניה, ארנולד שוורצנגר, ובהנחיית מנהל חברת בטר פלייס, שי אגסי.
בפורום של 2009 בלטו בנוכחותם רבים מחברי הקונגרס האמריקאי, ובהם ראשי ועדות של בית הנבחרים.
תקצירים > פורום סבן 2010

הפורום השביעי התכנס בוושינגטון והתקיים ב-10 עד 12 בדצמבר 2010. הדיונים התמקדו בשינויים הצפויים בקונגרס בעקבות בחירות אמצע הקדנציה, ובאי-השקט בעולם הערבי.
פתחו את הכינוס מזכירת המדינה, קלינטון, ושר הביטחון ברק. בין המשתתפים החדשים היו: היועץ לביטחון לאומי עוזי ארד, יועץ המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית דניס רוס, ושגריר טורקיה בארצות הברית, נמיק טאן.
תקצירים > פורום סבן 2011

הפורום של 2011 התכנס שוב בוושינגטון ב-2 עד 4 בדצמבר 2011, ועמד בסימן חילופי השלטון הדרמטיים בעולם הערבי. מזכיר ההגנה ליאון פנטה התייחס לנושא בהרחבה בהרצאה שפתחה את כינוס הפורום, כמו גם להשפעתם על יחסי ארצות הברית וישראל, וכן לניסיונות המשותפים לעצור את תוכנית הגרעין האיראנית.
תקצירים > פורום סבן 2012

הפורום של 2012 התכנס זמן קצר אחרי הבחירות לנשיאות בארצות הברית, וכן אחרי שני אירועים דרמטיים: העימות הצבאי ברצועת עזה, הידוע כמבצע עמוד ענן, וקבלת הרשות הפלסטינית לארגון האומות המאוחדות במעמד של מדינה משקיפה שאיננה חברה.
תקצירים > פורום סבן 2013

הנשיא ברק אובמה הופיע בפני פורום סבן, וענה לשאלות של חיים סבן בנושא הגרעין של איראן והמשא ומתן בין ישראל לפלסטינים.
תקצירים > פורום סבן 2014

הכינוס ה-11 של הפורום התקיים בין 6 בדצמבר ל-8 בדצמבר 2014, תחת הכותרת "ימים סוערים: ארצות הברית וישראל במזרח התיכון הגועש". הפורום התנהל בסימן מערכת הבחירות לכנסת ה-20, שהחלה באותם ימים כאשר שר האוצר יאיר לפיד ושרת המשפטים ציפי לבני פוטרו זמן קצר לפני הכינוס, וכן אושר בקריאה ראשונה החוק לפיזור הכנסת ה-19. בפורום התארחו יצחק הרצוג (שהצהיר בריאיון עם ג'פרי גולדברג כי יחליף את נתניהו לאחר הבחירות), נפתלי בנט (שסיפק ראיון תקיף, כאשר מראיינו הוא מרטין אינדיק) ובנימין נתניהו שהשתתף בפורום דרך שיחת וידאו מישראל. כמו כן נאמו בפורום מהצד האמריקאי הילרי קלינטון, ג'ון קרי וג'ו ביידן.
תקצירים > פורום סבן 2015

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תקצירים > פורום סבן 2016

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לקריאה נוספת

סיכום פורום סבן, 2005
סיכום פורום סבן, 2006
הרצאת הפתיחה של פורום סבן, 2007, מפי ראש ממשלת ישראל, אהוד אולמרט
הרצאת הפתיחה של פורום סבן, 2008, מפי נשיא ארצות הברית היוצא, ג'ורג' בוש
סיכום פורום סבן, 2009
סיכום פורום סבן, 2010
סיכום פורום סבן, 2011
הרצאתה של מזכירת המדינה היוצאת, הילרי קלינטון, בפורום סבן 2012
הערות שוליים

↑  צבי זרחיה, בין חברי נבחרת הפאואר ריינג'רס של חיים סבן: ליברמן, אולמרט ולבני, באתר TheMarker‏, 29 בנובמבר 2012
↑  הודעה לעיתונות אודות הפורום, 2006
↑  מעניין לציין, ששבוע לאחר התכנסות הפורום, הצית עצמו בתוניסיה צעיר בשם מוחמד בועזיזי, ומותו סימן את תחילתו של מה שיכונה בהמשך האביב הערבי.
↑  חדשות 2, ‏אובמה: "אירן תוכל להחזיק בתכנית גרעין לצורכי שלום", באתר ‏מאקו‏, 7 בדצמבר 2013
↑  חמי שלו, הרצוג: כל המפלגות מליברמן ועד מרצ באות בחשבון להקמת קואליציה, באתר הארץ, 6 בדצמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298780805171  CiNii: DA16476225  GND: 5566757-0  LCCN: no2004049869  SUDOC: 117411272  VIAF: 121792621   WorldCat (עם VIAF): 121792621
ריבר אלכסנדר

| --- | --- |

 לידה:  29 בנובמבר 1999 (בן 25) Southwest Ranches, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 עיסוק:  שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה
 מקום לימודים:  American Heritage School 
 http://www.riveralexanderonline.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
ריבר אלכסנדר (באנגלית: River Alexander; נולד ב-29 בנובמבר 1999) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ביוגרפיה

אלכסנדר נולד בסאוט'ווסט ראנצ'ס (אנ'), פלורידה. הוא למד בבית הספר האמריקאי בפלנטיישן, פלורידה .
קריירה

ההופעה המקצועית הראשונה של אלכסנדר הייתה בתיאטרון בגיל 11 בניו יורק. הוא הופיע בתיאטרון הציבורי במחזמר "בלאדי בלאדי אנדרו ג'קסון". לאחר מכן הופיע בסיבוב ההופעות הלאומי של ברודוויי של המחזמר בילי אליוט. לאלכסנדר היו כמה תפקידים אפיזודיים בטלוויזיה.
תפקידו הקולנועי הראשון היה בלהיט האינדי של הקיץ של 2013 "העולם על פי דנקן" בתפקיד פיטר. כמו כן שיחק גם בסרט הקולנוע נער מקהלה, שהוקרן לראשונה בשנת 2015.
בשנת 2018 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע המתיני בבקשה.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2013 | העולם על פי דנקן | פיטר |  |
| 2014 | נער מקהלה | רפאל "רפי" אברמס |  |
| 2016 | Teenage Cocktail | ניק פנטון |  |
| 2018 | המתיני בבקשה | סם |  |
| 2021 | This Is the Night | דב סביאן |  |
| TBA | Slay | פין |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2012 | מבוקש | אליאס הצעיר | פרק: "בשר ודם" |
| 2012 | מרוששות | שמולי | פרק: "והקאפקייקס הכשרים" |
| 2012 | The First Family | סם בארט | פרק: "The First Crush" |
| 2013 | The Gabriels | ג'וש גבריאל | סרט טלוויזיה |
| 2013 | סאם וקאט | דילבן | פרק: "#NewGoat" |
| 2013 | מוב סיטי | מיקי כהן הצעיר | פרק: "סיבה להרוג גבר" |
| 2014 | גוד לאק צ'ארלי | פול | פרק: "פול" |
| 2014 | איש משפחה | ילד | דיבוב; פרק: " בעיות פיטר " |
| 2014 | רייק | לואיס גודמן | פרק: "ממופיל" |
| 2015 | שוות בקליבלנד | לאנס | פרק: "הצעירים וחסרי המנוחה" |
| 2015 | Married | גריפין | פרק: "הסנדוויץ'" |
פילמוגרפיה > תיאטרון

| שנה | כותרת | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2010 | בלאדי בלאדי אנדרו ג'קסון | לינקואה | התיאטרון הציבורי |
| 2010 | סיפור חג המולד: המחזמר | שוורץ | תיאטרון השדרה החמישית |
| 2011 | Dani Girl | מרטי | תיאטרון New World Stages |
| 2011 | בילי אליוט - המחזמר | ילד גבוה | סיבוב הופעות של ברודוויי ברחבי ארצות הברית |
דיסקוגרפיה > אלבומי שחקנים

| שנה | כותרת | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| 2010 | סיפור חג המולד: המחזמר | שוורץ |
| 2010 | בלאדי בלאדי אנדרו ג'קסון | לינקואה |
פרסים ומועמדויות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | פרס | קטגוריה | עבודה | תוצאה |
| 2014 | פרס אמן צעיר | ההופעה הטובה ביותר בסרט עלילתי - שחקן משנה צעיר | העולם על פי דנקן | מועמדות |
הערות שוליים

↑  "Website Resume". נבדק ב-8 במרץ 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Southwest Ranches Website". נבדק ב-1 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "River's Website". נבדק ב-18 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Movie Web Credits". Movie Web. נבדק ב-26 בפברואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Variety Article". נבדק ב-24 בפברואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ryan Britt, 'Star Trek' Script Contest in 'Please Stand By' Was Invented, Inverse, ‏6 בundefined 2018
ג'מילה בוחירד

| --- | --- |

 לידה:  יוני 1935 (בת 89) אלג'יר, אלג'יריה 
 מדינה:  אלג'יריה 
 מפלגה:  החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 בן או בת זוג:  ז'אק ורז'ס (1965–1970) 
 
מטמינות הפצצות: ג'מילה בוחירד, חסיבה בן בו-עלי, זהרה זריף וסאמיה אל-אח'דרי
ג'מילה בוחירד (בערבית: جميلة بوحيرد; ילידת 1935) היא אלג'ירית שבצעירותה הייתה חברה בארגון החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה, אחת מגדולי לוחמות ה"התנגדות" (מוקאוומה), שמאבקה תרם בצורה ישירה למהפכה נגד הקולוניאליזם הצרפתי באלג'יריה באמצע המאה העשרים.
ילדותה והתגבשות תודעתה הלאומית

בוחירד נולדה באזור ה"קסבה" בעיר אלג'יר בירת אלג'יריה, לאב אלג'ירי ואמא תוניסאית, בת יחידה בנוסף לשבעה אחים. היא דיברה צרפתית, למדה בבית ספר צרפתי במרכז אלג'יר, השלימה את לימודיה בבית ספר לתפירה ועיצוב בגדים, אהבה בלט, הצטיינה ברכיבת סוסים ונודעה ביופייה ותעוזתה מאז ילדותה.
בוחירד גדלה במשפחה פעילה פוליטית ובעלת נטיות לאומיות. היא הושפעה רבות מסביבתה ובעיקר מאמה באהבתה למולדת והיותה אלג'ירית ולא צרפתייה. היא התנגדה לתכנים ההיסטוריים והספרותיים שהועברו בבית הספר הצרפתי ונקבעו על ידי הצרפתיים. כשהתלמידים האלג'ירים קראו במסדר הבוקר "אמא צרפת", היא קראה "אמא אלג'יריה", אז הוציא אותה מנהל בית הספר מהשורות והעניש אותה עונש חמור אך היא סירבה לחזור בה, וכך נולדו אצלה נטיות ההתקוממות.
מאבקה בקולוניאליזם

עם פרוץ מלחמת העצמאות של אלג'יריה ב-1954 בהיותה בת עשרים, הצטרפה בוחירד ל"חזית הלאומית לשחרור אלג'יריה FLN" ולשורות הלוחמים במאבק נגד הכיבוש הצרפתי. היא הייתה מהמצטרפות הראשונות שנענו לקריאתו של יאסף סעדי (ياسف سعدي (אנ')), אחד מגדולי המנהיגים של החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה לנשות אלג'יריה להתגייס לשורות הלוחמים ביחד עם הגברים. ביחד איתה, התגייסו חסיבה בן בו-עלי (حسيبة بن بو علي (אנ')), זהרה זריף (زهرة ظريف), סאמיה אל-אח'דרי (سامية الأخضري) וג'מילה בו-עזה (جميلة بو عزة), נשים אלו נודעו כמי שהטמינו פצצות נגד מטרות קולוניאליות במסגרת מאבקה של החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה.
לפי סעדי, המתנדבות לתפקיד זה נבחרו על-פי מספר קריטריונים: הייתה העדפה לבעלות מראה חיצוני ולבוש אירופאי, שיאפשר להן לעבור במחסומים בלי בידוק ביטחוני או בלי שתידרשנה להציג מסמכים. עם זאת, הקריטריונים שנחשבו יותר מכל בעיני מנהיגי המהפכה היו: אומץ, עזות מצח, אורך רוח וסיבולת.