stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רופרט ג'ונס
ביוגרפיה

ג'ונס נולד ב-1959 בגרמניה המערבית, וב-1987 התגייס כצוער לשורות הכוחות המזוינים של בריטניה. אביו היה גיבור מלחמת פוקלנד שנפל בקרב. תחילה הלך בעקבות הקריירה הצבאית של אביו, ושירת כרובאי. הוא הוצב בפעילויות מבצעיות בסכסוך בצפון אירלנד ובמלחמת בוסניה. לאחר שפיקד על פלוגה נעשה לראש מטה צוות הקרב של חטיבת השריון ה-12, שבשנת 2005 נשלחה לפעילות מבצעית במלחמת עיראק. ב-2008 מונה למפקד הגדוד הרביעי ברגימנט הרובאים ולחם במלחמת אפגניסטן. במהלך שירותו הועבר ג'ונס מספר פעמים לתפקידי מטה במשרד ההגנה, בין היתר בתור יועץ בנושאים אסטרטגיים לראש המטה הכללי.
ב-2011 הועלה ג'ונס לדרגת קולונל, ולאחר שעבר קורס השלמה לתפקידי פיקוד ומטה התמנה למפקד בריגדת החי"ר הראשונה, שהוצבה במרחב הלמנד באפגניסטן. במהלך שירותו באפגניסטן הועלה לדרגת בריגדיר (מקבילה לתת-אלוף) וניתן לו תואר אבירות של מפקד במסדר האימפריה הבריטית. ב-2014 שב ללונדון למספר תפקידי מטה נוספים ובאפריל 2016 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל (אלוף בצה"ל), בגיל 47, ומונה למפקד של כוח משימה משותף משולב - מבצע נחישות טבועה. הכוח פעל בחסות פיקוד מרכז של ארצות הברית וכלל חילות משלוח משלושים מדינות, שמטרתם הייתה למגר את המדינה האסלאמית, שנעשתה לארגון טרור המאיים על העולם כולו. בפברואר 2017 הבהיר: "אנחנו כקואליציה בינלאומית תמיד היינו מאוד ברורים: אם אתה מתכוון לפעול בשם דאעש, ואתה הולך להרוג אזרחים חפים מפשע, נמצא אותך ונהרוג אותך. זה לא משנה בין אם אתה מלונדון, או פריז, או בגדאד. אנו נעלה עליך לפי חוקי המלחמה." במהלך כהונתו בפיקוד הוצאו לפועל תקיפות אוויריות יום-יומיות נגד בסיסי דאעש, והארגון איבד את אחיזתו על שטחים נרחבים בעיראק וסוריה. בעימות מול דאעש היו מעורבים, בנוסף לכוח הבינלאומי בפיקודו של ג'ונס, גם צבאות עיראק וסוריה, מיליציות שיעיות בחסות איראן, חיל המשלוח הרוסי בסוריה והמיליציות הכורדיות.
באוגוסט 2017, ג'ונס חידד את דבריו של ראש ממשלת עיראק חיידר אל-עבאדי במסיבת עיתונאים בפנטגון, בכך שנתן ללוחמי דאעש את הבחירה "להיכנע או למות". הוא המשיך ואמר כי דאעש "מפסידים בכל החזיתות. הם מפסידים בשדה הקרב, הם מפסידים כלכלית, זרימת הלוחמים הזרים הואטה עד לטפטוף. הנרטיב שלהם נשרף באופן משמעותי". כמפקד הכוח הבינלאומי, ג'ונס שם לו למטרה לתפוס את ראשו של אבו בכר אל-בגדאדי. הוא אמנם לא הצליח לגלות את מיקומו של אל-בגדאדי, שהיה במסתור, אך הכוח הבינלאומי הצליח לחסל בכירים רבים אחרים במערך הפיקוד והשליטה של דאעש, כולל רוב הסגנים של אל-בגדאדי (אשר חוסל לבסוף בידי כוח אמריקאי במבצע קיילה מולר ב-2019).
ב-2018 נעשה ג'ונס לעוזר הרמטכ"ל, ובמסגרת תפקידו היה נציג הרמטכ"ל במשרדי הממשלה ברובע וייטהול. בהמשך ניתן לו עיטור לגיון ההצטיינות מארצות הברית על שירותו בעיראק ובסוריה. בנובמבר מונה למפקד המערך המבצעי של חיל המשלוח המשולב שמיועד להיענות לפעולות הדורשות הזנקה מידית. התפקיד כפוף לפיקוד האסטרטגי של המטה הכללי, שאויש באותן שנים בידי גנרל כריסטופר דוורל וגנרל פטריק סנדרס. ב-2021 סיים את תפקידו ופרש מהשירות הצבאי.
הערות שוליים

↑  Rupert Jones, McChrystal Group (באנגלית)
↑  Gadher, Dipesh (2023-11-16). "Falklands hero's son joins military pallbearers" (באנגלית). ISSN 0140-0460. נבדק ב-2023-11-16.
↑    Duncan Gardham, ‏Falklands hero H Jones's son to command British troops in Afghanistan, The Telegraph, 4 November 2012
↑  "Mosul battle: Iraqi forces cut IS escape route to Tal Afar". BBC News (באנגלית בריטית). 2017-03-01. נבדק ב-2023-11-16.
↑  "Battle for Mosul: Iraq forces repel IS counter-attack". BBC News (באנגלית בריטית). 2017-06-26. נבדק ב-2023-11-16.
↑    Joe Shute, ‏'The liberation of Raqqa is only the start': Major General Rupert Jones – the man who vowed to defeat Isil, The Telegraph, 18 October 2017
↑  ISIS Losing Fighters, Leaders, Resources, Inherent Resolve Spokesman Says, U.S. Department of Defense (באנגלית אמריקאית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "רופרט ג'ונס".
רוז'נה זאטקובה

| --- | --- |

 לידה:  2 במרץ 1885 Březí, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  29 באוקטובר 1923 (בגיל 38) לזאן, שווייץ 
 מקום קבורה:  בית הקברות אולסני 
 תקופת הפעילות:  1905–1923 (כ־18 שנים) 
 חתימה:   
 
רוז'נה זאטקובה (בצ'כית: Růžena Zátková;‏ 15 במרץ 1885 – 29 באוקטובר 1923) הייתה ציירת ופסלת שנחשבה כ"פוטוריסטית הצ'כית האותנטית היחידה." כתוצאה מהמורשת הבוהמית שלה ומהגיל שלה. כשהייתה ברומא, הפכה לקשר אמנותי חשוב בין הפוטוריזם הרוסי והאיטלקי. זאטקובה נחשבה לאחת מחלוצי האמנות הקינטית.
ביוגרפיה

נולדה ב-1885 למשפחה מהמעמד הבינוני-גבוה בבוהמיה, רוז'נה הייתה אחת מחמש אחיות. אמה, פסנתרנית מוכשרת, עודדה את חמש בנותיה להמשיך בחינוך באמנויות. זאטקובה למדה מוזיקה בפראג ולמדה גם אצל הצייר אנטונין סלביצ'ק בבית הספר הפרטי שלו. מאוחר יותר היא השתתפה בשיעורי ציור במינכן.
ב-1910 נישאה זאטקובה לדיפלומט הרוסי באסילו קוושינקי ועברה לגור איתו בבית גדול מחוץ לרומא. עם זאת, בשל האימפוטנציה וההומוסקסואליות של קוושינקי, הנישואים מעולם לא הושלמו. זאטקובה תיארה את עצמה כ"נשואה ולא נשואה", שכן בני הזוג מעולם לא נפרדו רשמית אלא חיו בנפרד למשך שארית חייהם. קריסת נישואיה של זאטקובה הותירה את האמנית חופשיה לטייל ולעסוק במקצועה. היא עברה לרומא, שם פגשה את ארתורו קאפה, אחיה של האמנית העתידנית בנדטה קאפה, והחלה איתו ב"רומן אהבה אינטנסיבי" שיהפוך לקבוע לכל החיים. בחלק זה של חייה, זאטקובה מעולם לא הפסיקה לצייר, אף שעבודתה המוקדמת מורכבת בעיקר מנופים ודיוקנאות אימפרסיוניסטיים.
גם זאטקובה וגם בנדטה קאפה למדו אצל ג'אקומו באלה, וזאטקובה צוינה כבעלת השפעה על סגנונה האמנותי של קאפה. ב-1915, זאטקובה השתתפה בפגישה בביתו של פיליפו תומאזו מארינטי במילאנו, מחבר המניפסט העתידני הראשון. נוכחותה באירוע זה סימנה את כניסתה הציבורית של זאטקובה למעגל העתידנים האיטלקים של מארינטי. עד 1915, סגנונה האמנותי הגיע לצורתו הבוגרת ביותר, והיא החלה לבטא את הדינמיות והאכזריות שיבואו להגדיר את יצירתה. זאטקובה שימשה כגשר בין תנועות אמנות איטלקיות ורוסיות, ותערוכותיה באיטליה "מיזגו אלמנטים מרכז אירופיים וסלאביים לתוך זרם הניסוי האוונגרד האיטלקי." הקריירה שלה הגיעה לשיא ב-1922 לאחר תערוכה של רוב עבודתה ברומא. בחוברת לתערוכה זו, הצייר אנריקו פרמפוליני שיבח את עבודתה, ותיאר את פסליה כבעלי "גבריות מעולה".
עם זאת, השנים האחרונות לחייה של זאטקובה היו קשות במידה רבה, בעקבות מחלתה והגלייתו של ארתורו קאפה לצרפת. לאחר התדרדרות בריאותה היא מתה משחפת בשנת 1923 בגיל 38.
ביוגרפיה > מורשת אמנותית

בהשראת השימוש האמנותי של ג'אקומו באלה בתנועה ובמהירות, יצירותיה של רוז'נה זאטוקבה נחשבות לדוגמאות חלוציות לאמנות קינטית. עבודותיה תוארו כחסרות "ביישנות" ובעלות תחושת מומנטום "לוהטת". זאטקובה קיבלה גם השראה מהפרימיטיביות, ועבודותיה כוללות לעיתים קרובות מוטיבים הנובעים ממסורות האמנות העממית של מולדתה. זאטקובה הייתה חברה קרובה של מייסדי הנאו-פרימיטיביות, מיכאיל לריונוב ונטליה גונצ'רובה; הם נפגשו לראשונה ב-1915, כאשר סרגיי דיאגילב הזמין אותם להתארח איתו ועם הבלט הרוסי בווילה שווייצרית ששכר. ב-1916.
זאטקובה מעולם לא פרסמה אף אחת מיצירותיה, ויצירת ציר זמן סופי של הקריירה שלה התבררה כקשה. רבות מיצירותיה של זאטקובה נעלמו בנסיבות מסתוריות (כולל כמות היצירות הגדולה שנותרה לארתורו קאפה לאחר מותה), ונדרשת בחינה מחודשת של מעורבותה בת העשור בתנועה הפוטוריסטית האיטלקית.
שניים מציוריו של זאטקובה, הוצגו לצד עבודות של ג'אקומו באלה ואומברטו בוצ'וני בתערוכה ב-2014 במוזיאון גוגנהיים.
הערות שוליים

1 2 3 4  Berghaus, Günter (2000). International Futurism in Arts and Literature. Berlin: Walter De Gruyter. pp. 124, 383–387
1 2  Velinger, Jan (April 15, 2011). "Exhibition At Prague Castle Looks At Remarkable Life Of Forgotten Czech 'Futurist' Růžena Zátková". Czech Radio.
1 2 3 4  Bentivoglio, Mirella; Zoccoli, Franca (1997). The Women Artists of Italian Futurism. New York, NY: Middlemarch Arts Press. pp. 85–93.
↑  Conaty, Siobhan (Spring–Summer 2009). "Benedetta Cappa Marinetti and the second phase of futurism". Woman's Art Journal. 30: 19.
↑  Giorgiano, Marina. "Natalia Goncharova - a Discovery: the Story of the Friendship with the Czech Futurist Ruzena Zatkova Unearths Two Previously Unknown Works by the Russian". Tretyakov Gallery Magazine. Retrieved July 5, 2020.
↑  "Italian Futurism, 1909–1944: Reconstructing the Universe". www.futur-ism.it. Retrieved 2018-04-07.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 129244295  ISNI: 0000 0000 6684 5664  LCCN: nr94024156  NKC: xx0012282  RKD: 461530  SUDOC: 160339073  ULAN: 500034524  VcBA: 495/390219  VIAF: 77388076   WorldCat (עם VIAF): 77388076
קרן טנדלר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בספטמבר 1979 ה' בתשרי ה'תש"ם ישראל רחובות, ישראל
 נהרגה:  12 באוגוסט 2006 (בגיל 26) י"ט באב ה'תשס"ו לבנון דרום לבנון
 מקום קבורה:  בית העלמין הצבאי רחובות
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1997 – 2005, 2006 (כ־8 שנים)
 דרגה:  רב-סמל ראשון
 תפקידים בשירות
 מכונאית יסעור
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון השנייה
 
קרן טנדלר (26 בספטמבר 1979, ה' בתשרי ה'תש"ם, רחובות, ישראל – 12 באוגוסט 2006, י"ט באב ה'תשס"ו, דרום לבנון) הייתה המכונאית המוטסת הראשונה במערך המסוקים הכבדים יסעור. נהרגה במלחמת לבנון השנייה, בעת שירות מילואים בטייסת 114, והיא חיילת צה"ל היחידה שנהרגה במלחמה זו.
ביוגרפיה

טנדלר נולדה ב-26 בספטמבר 1979 ברחובות לריואנה ולדן. למדה באורט רחובות. היא הייתה שחיינית מקצועית והתאמנה בקבוצת מכבי "וייסגל" רחובות ובקבוצת "מאסטרס" יפאורה שבעיר. היא השתתפה בתחרויות שחייה וזכתה במדליות רבות. ב-1997 יצאה לטירונות מוקדמת והמשיכה לעתודה הטכנולוגית בתחום הנדסת מכונות. בשנת 2000 התגייסה לחיל האוויר ושירתה כמכונאית קרקע בבסיס תל נוף. בינואר 2001 יצאה לקורס מכונאים מוטסים, בו הייתה האשה היחידה, ובתום הקורס שירתה כמכונאית מוטסת בטייסת 114. ב-2005 פרשה טנדלר משירות הקבע והחלה ללמוד משפטים במכללה למינהל.
בעת שפרצה מלחמת לבנון השנייה הייתה טנדלר בשירות מילואים בתנאי קבע. במהלך המלחמה סירבו מפקדיה להוציאה למשימות מעבר לקווי האויב, אולם לאחר שהביעה את התנגדותה לאפלייתה על רקע מינה, הוחלט כי תוכל לצאת לטיסות מבצעיות מעבר לקווי האויב וב-11 באוגוסט החלה לטוס בטיסות מבצעיות מעבר לגבול הצפון.
ב-12 באוגוסט, יצא המסוק בו טסה, במסגרת מבצע שינוי כיוון 11, להנחתת כוחות בעומק לבנון. לאחר הנחתת הכוחות, בעת המראת המסוק, ירו פעילי חזבאללה טיל לעברו והוא נפגע והתרסק. חמשת אנשי הצוות שהיו על המסוק נהרגו. את חילוץ גופתה של טנדלר ביצעו לוחמים מיחידת שלדג, יחידה 669 ויחידת הניוד, והיא הובאה למנוחות ב-16 באוגוסט בבית העלמין הצבאי ברחובות.
הנצחה

גביע קרן טנדלר לשחייני נוער בוגרים ומאסטרס נערך משנת 2016 בכל שנה.
לקריאה נוספת

רחלי דור רפפורט, עלמת השמים, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2019
הערות שוליים

↑   גילי כהן, הנצחת הנופלות במלחמות ישראל מתפתחת יחד עם מעמדן בצבא, באתר הארץ, 10 במאי 2016
↑  אליעזר שקדי, למה מי זה מייקל?!, ידיעות ספרים, 2021, הפרק "מחזירים את כולם. את כולם", עמ' 74–76
↑  גביע קרן טנדלר לשחייני מאסטרס, באתר של הדר בן דרור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007408305505171  ISNI: 0000 0005 0120 2592  LCCN: no2020019862  VIAF: 9237157527383327300002   WorldCat (עם VIAF): 9237157527383327300002
קרל אוגוסט לבשה

| --- | --- |

 לידה:  27 ביולי 1800 שמיגל, רפובליקת פולין 
 פטירה:  13 ביוני 1877 (בגיל 76) מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הצפוני הישן של מינכן 
 תחום יצירה:  ציור 
 
קרל אוגוסט לבשה (בגרמנית: Carl August Lebschée;‏ 27 ביולי 1800, שמיגייל (אנ') ליד פוזנן – 13 ביוני 1877, מינכן) היה צייר ושרטט גרמני.
ראמה (יישוב)

ראמה (בערבית: الرامة, תעתיק: א-ראמה) היא מועצה מקומית ערבית במחוז הצפון בישראל כ-5 קילומטרים מכרמיאל, בבקעת בית כרם (אל־שאע'וּר) בלב הגליל. שטח השיפוט שלה הוא 6,000 דונם. הכפר הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1954. על פי הלמ"ס נכון לסוף 2021, כ-49.7% מתושבי כפר ראמה הם ערבים-נוצרים, עם מיעוטים משמעותיים של כ-31.4% תושבים דרוזים, ושל 18.7% תושבים ערבים-מוסלמים.
היסטוריה

החוקר האמריקני אדוארד רובינסון שביקר בארץ ישראל ב-1838 זיהה את היישוב רמה בנחלת שבט אשר כמקור שמו של כפר ראמה. נמצאה בו כתובת עברית מהמאה ה-3. בזיהוי היישוב הקדום הסתייע רובינסון בסרקופגים שמצא על גבעה הסמוכה לכפר. באתר התקיימה עיר חשובה בעת השלטון הצלבני בארץ ישראל.
היישוב הנוכחי הוקם, לפי המסורת המקומית, במאה ה-17 והיה בין הכפרים הגדולים ביותר בגליל בתקופה העות'מאנית. אולריך יאספר זטצן תיאר את הכפר כעיירה עם בתים הבנויים היטב. במחצית השנייה של המאה ה-19 תואר הכפר כמכיל 60 משפחות נוצריות ו-60 דרוזיות.
בשנת 1923 היה לכפר הראשון בפלשתינה-א"י שזכה במנהל עצמי (על ידי מועצת הכפר) מידי שלטונות המנדט הבריטי.
לפי החלטת החלוקה שהתקבלה בכ"ט בנובמבר 1947, עתיד היה הכפר להיכלל במדינה הערבית.
באותה עת הכפר היה נוצרי ברובו (כאלף תושבים נוצרים), עם מיעוט דרוזי גדול.
ב-30 באוקטובר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נכבש הכפר ללא קרב על ידי יחידות של חטיבת גולני. ב-31 באוקטובר נכנסה לכפר יחידה אחרת והגלתה את הרוב המכריע של תושבי הכפר הנוצרים ואיתם גם פליטים שמצאו מקלט בכפר. המגורשים שהו מספר ימים במערות ובוואדיות סמוכים, אך ב-5 בנובמבר יצאה היחידה מן הכפר וב-6 בנובמבר חזרו התושבים הנוצרים אל בתיהם, ככל הנראה באישור צה"ל, אולם התושבים הארעיים שמצאו מקלט בכפר, לא הורשו לחזור אליו, והם עברו ללבנון. ההיסטוריון בני מוריס סבור כי פקודת הגירוש ניתנה בגלל תמיכתו הגלויה של הכומר יעקוב אל-חנא, מראשי העדה הנוצרית של הכפר, במפקד צבא ההצלה, פאוזי אל-קאוקג'י, ומציין גם את האפשרות שתושבי הכפר הדרוזים דחקו בצה"ל לגרש את התושבים הנוצרים.
הכפר סופח לישראל בהסכמי שביתת הנשק ב-1949. בכפר השתכנו רוב עקורי איקרית ובירעם.
היסטוריה > שמן זית

ראמה ידועה בתעשיית שמן הזית שלה. אולריך יאספר זטצן שביקר בכפר בשנת 1803 כתב שלכפר היה מטע זיתים גדול ממזרח לו שכלל 80,000 עצים. לכפר היו שייכים כרמי הזיתים הגדולים ביותר באזור. בימי מדיניות הקיצוב התנגדו תושבי הכפר בכוח להחרמת תוצרתם על ידי פקידי בית חרושת שמן. בעקבות זאת נעצרו עשרות מתושבי הכפר שהועמדו לדין בפני בית דין צבאי ונדונו למאסר. ב"על המשמר" נטען שהמחיר שנקבע לשמן זית היה נמוך במיוחד בגלל שמגדליו היו ערבים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 פעלו בכפר שישה בתי בד גדולים.
היסטוריה > פשע מאורגן

ראמה היא המעוז של משפחת אבו לטיף הדרוזית, הנחשבת ארגון הפשיעה השני בגודלו במגזר הערבי. בראש ארגון הפשע עומד לטיף אבו לטיף, בן דודו של ראש המועצה. בדצמבר 2018 עתר ראש המועצה לבג"ץ על מנת שיורה למשטרה לחדול מפעולות שיטור ביישוב. בתשובתה פירטה המדינה שורת מעשי פשע חמורים שאירעו ביישוב במהלך 2018, ובהם רצח כפול, ירי אל ניידת משטרה, ומספר מקרים של השלכת מטעני חבלה. העתירה נדחתה על הסף בינואר 2019.
באוגוסט 2021 נרצח בראמה סאהר אסמאעיל, מקורב לשר גדעון סער ומועמד ברשימת תקווה חדשה לכנסת, בעת שכיהן כיועץ שרת החינוך יפעת שאשא ביטון לענייני המגזר הערבי.
באוגוסט 2023 הוגש נגד ראש המועצה שאוקי אבו לטיף כתב אישום בבגין שימוש לכאורה במעמדו כראש מועצת ראמה לצורך סיוע לקרובי משפחתו, בני משפחת הפשע אבו לטיף, בגביית פרוטקשן מבעלי מפעלים ביישוב.
חינוך

בית ספר ראשון הוקם בכפר בשנת 1884 ובית ספר נוסף הוקם בשנת 1913. בית ספר תיכון הוקם ביישוב ב-1956. בשנות ה-70 רשם התיכון אחוזי הצלחה גבוהים בבחינות הבגרות. באמצע שנות ה-70 עבר התיכון למבנה חדש.
גאוגרפיה

רובה של ראמה בנויה על מורדות ההר, כך שהכבישים בה תלולים יחסית. בדרום היישוב, סביב כביש 85 הישן, נמצא אזור מישורי יחסית, שהתפתח החל משנות ה-80 לאזור מעורב של מגורים ועסקים. בתחילת שנות ה-80 הוקמה בראמה שכונה חדשה במערב, המשמשת בעיקר למגורי מוסלמים. כן קיימת התפתחות מזרחה.
אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף יולי 2024 (אומדן), מתגוררים בראמה 7,724 תושבים (מקום 201 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎-0.6%‏.   אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 84.0%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 9,234 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
כיום כלל האוכלוסייה בכפר ראמה נחשבת לערבית.
עלפי הלמ"ס נכון לסוף שנת 2021, מנתה האוכלוסייה כ-7,750 תושבים, והורכבה מ:
ערבים-נוצרים – 49.7%
דרוזים – 31.4%
ערבים-מוסלמים – 18.7%
בראשית שנותיה של מדינת ישראל היוו הערבים הנוצרים רוב מוחלט (של כ-85 אחוז). לכפר גורשו הערבים המוסלמים מהכפרים כפר ענאן ואל-פראדיה שנחרבו לאחר מלחמת העצמאות. עם הזמן גדל שיעור הערבים המוסלמים ביישוב, בין השאר בעקבות הצטרפות בדואים מהר כמון. מכיוון שהמוסלמים הללו הגיעו מבחוץ, אין בידי המוסלמים קרקעות פרטיות.
הערבים הנוצרים מתגוררים ברובם בדרום היישוב, בעוד הדרוזים מרוכזים יותר באזור הצפוני, שהוא גם האזור הגבוה יותר. המוסלמים מתגוררים בעיקר במערב היישוב, על אדמות שהוקצו להם בידי מינהל מקרקעי ישראל, בשנות ה-70.
במהלך שנות ה-80 הייתה מתיחות רבה בין הדרוזים לערבים הנוצרים ביישוב.בשנים 2011–2015 אירעו ביישוב אירועי רצח רבים כתוצאה מסכסוך בין שתי משפחות דרוזיות.
ראו גם

אשכול יישובי בית הכרם
רוז'ישצ'ה

רוז'ישצ'ה (באוקראינית: Рожище; בפולנית: Rożyszcze) היא עיירה במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, הנמצאת על גדת נהר סטר, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

העיירה נוסדה בשנת 1377, ועד המאה ה-16 הייתה רכוש הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית. ב-1567 העניק לה זיגמונט השני אוגוסט מעמד של עיר, וב-13 באפריל 1598 הוענקו לה זכויות מגדבורג וחותם בדמות שני צלבים. עם חלוקת פולין השלישית ב-1795 עברה העיר לשלטון רוסיה. חיבור העיירה לקו מסילת הברזל קייב-ורשה בסוף המאה ה-19 האיץ את פיתוחה. ביוני 1915 נכבשה העיר על ידי צבאות אוסטרו-הונגריה, חרבה ברובה בשרפות וחלק מהתושבים נמלטו מזרחה. ב-1916 שבו הרוסים וכבשו את העיירה, ורוב תושביה שבו אליה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובהתאם להסכם ריגה, נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי רוז'ישצ'ה

יהודים התיישבו בעיירה מהמאה ה-18, ועד מהרה נעשו לרוב מוחלט בקרב תושביה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה למעלה מ-4,000 יהודים, כשני שלישים מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל הבונד, תוך קיום בית ספר עברי ובית ספר יידי. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939. ערב הכיבוש הגרמני התגוררו בעיר כ-6,000 יהודים, שהיוו כ-80% מאוכלוסייתה.
יהודי רוז'ישצ'ה > בשואה

ב-28 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הנאצים, לאחר קרב בן ארבעה ימים, בו נהרגו יהודים רבים. לאחר כניסת הגרמנים לעיירה, החלו האוקראינים המקומיים בביצוע מעשי התעללות ושוד בקרב יהודיה, והגרמנים הוציאו להורג 10 יהודים מהעיירה.
בחודש יולי 1941 רצחו הגרמנים 430 גברים יהודים מהעיירה, ויהודי העיירה הנותרים נצטוו לענוד סרט זרוע, שהומר בהמשך בטלאי צהוב. בהמשך, נצטוו יהודי העיירה לבצע עבודות כפייה, והוטלו עליהם סכומי כופר.
בפברואר 1942 רוכזו יהודי העיירה וכפרי הסביבה שלה בגטו סגור שהוקם בה. 71 צעירים יהודים מהגטו שנשלחו לעבודות כפייה בוויניצה, נספו שם.
ב-23 באוגוסט 1942 חוסל הגטו שבעיירה, עם רצח יושביו בבורות ירי בדרך לכפר קופצ'ווקה. יהודים מעטים שהצליחו להימלט מהאקציה חברו ליחידות פרטיזנים סובייטיות. איוואן קונדרייב שהתגורר בכפר הציל יהודייה ועך כך קיבל הוכרה כחסיד אומות העולם.
אנדרטה לזכר יהודי רוז'ישצ'ה שנספו בשואה, בבית העלמין בחולון
קליצ'ה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מגדן 
 מטבח:  מטבח עיראקי
 מוצא:  מזרח-תיכוני, מסופוטמיה
 מרכיבים עיקריים:  בצק, אגוזים, תמרים, זרעי שומשום
 
קליצ'ה (בפרסית: کلوچه, תעתיק: Koluche; בערבית צפון-עיראקית: كليچة, תעתיק: klēči; בערבית עיראקית: كليچة, תעתיק: kilēča; בערבית נג'דית: كليجة, תעתיק: k(i)lēja; בטורקית: kiliçe) היא סוג של עוגייה מזרח תיכונית.
קליצ'ה מגיעה במספר צורות ומילויים מסורתיים, הפופולריים ביותר הן אלו הממולאות תמרים (kleichat tamur). יש גם דיסקיות מתוקות (חפיאט), כמו גם חצאי ירחים ממולאים באגוזים, סוכר ו/או קוקוס מיובש (קליצ'אט ג'וז). הן בדרך כלל מתובלות בהל ולפעמים במי ורדים ומזוגגות בביצה, שלפעמים עשויה להיות מבושמת בזעפרן
המוסלמים מכינים קליצ'ה לרגל עיד אל-פיטר וחג הקרבן וגם לחגיגות, חתונות או טקסים מיוחדים והן ממולאות במילויים שונים כמו תמרים, פיסטוקים, אגוזי מלך, קוקוס, תאנים מיובשות, שומשום או רחת לוקום ואילו יהודי עיראק היו מכינים אותן לכבוד חנוכה.
האשורים אופים קליצ'ה לכבוד אידה גורה, חג הפסחא האשורי, ואידה סורה, חג המולד האשורי, שבו הן בדרך כלל ממולאות בתמרים ומוגשות עם תה.
אטימולוגיה

מפרסית תיכונה (kwlʾck' /kulāčag/, 'לחמנייה קטנה ועגולה'). מבחינה היסטורית, ניתן לייחס את הקליצ'ה ל'קולופו' השומרי הקדום
מקור

מקורותיה של הקליצ'ה נעוצים במסופוטמיה העתיקה, שם היו מכינים את העוגייה הזו כדי לחגוג את חג האכיתו, ראש השנה השומרי ואת אישתר, אחת האלות הבולטות במיתולוגיה השומרית העתיקה. האביב ייצג לידה מחדש והתחדשות, שהתרחשו במקביל לכוח הפריון של אישתר. כדי לכבד את האלה, השומרים הקדומים נהגו לאפות קולופו, אביה הקדמון של הקליצ'ה. עוגיות אלה עוצבו כך שידמו לירח מלא או סהר שסימל את בוא האביב, שצוין לעיתים קרובות על ידי הירח המלא הראשון בסוף מרץ או בתחילת אפריל.
וריאציות > ערב הסעודית

באזור נג'ד בערב הסעודית (מחוזות קאסם וחאיל) מכינים עוגיות בשם קליג'ה. הקליג'ה שונה בטעמה, צורתה ומרכיביה מהקליצ'ה העיראקית. היא עשויה מבצק שמרים שהועשר בתבלינים, כמו הל וקינמון, וממולאת בתערובת של סילאן, סוכר או דבש ותבלינים, בדרך כלל הל, אבל גם ליים שחור מיובש, קינמון וג'ינג'ר.
ראו גם

מעמול
מקרוד
הערות שוליים

↑  Delights from the Garden of Eden: An Iraqi Cookbook, Wayback Machine
↑  the Generalissimo, The Hirshon Iraqi (Sumerian) Date and Walnut Kleicha Cookie, THE FOOD DICTATOR, ‏December, 2023
↑  ashur, Kileche, Assyrian Voice, ‏2008
↑  Nawal Nasrallah, The Iraqi Cookie, Kleicha, and the Search for Identity, REPAST XXIV, NUMBER 4, 2008, עמ' 4-7
↑  Gabriella Lozano, Kleicha: History and Culture, storymaps.arcgis.com, ‏March, 2021
↑  Kleija, Taste Atlas
עוגיות קליג'ה ממחוז קאסם, סעודיה
קפאוס (קבוצת כוכבים)

| קפאוס Cepheus |
| --- | --- |
  מפת קבוצת הכוכבים קפאוס
 סמליות:  קפאוס מלך אתיופיה ואביה של אנדרומדה
 עלייה ישרה:  22 שעות
 נטייה:  °‏70+
 שטח נראה:  588 מעלות מרובעות
 דירוג שטח נראה:  במקום ה־27
 מספר כוכבים בבהירות נראית < 3:  1
 הכוכב הבהיר ביותר:  α בקפאוס (אלדראמין)
 בהירות נראית הכוכב הבהיר:  2.4
 מערכות כוכבים גובלות:  אנדרומדה  ברבור  ג'ירף  דרקון  הדובה הקטנה  לטאה  קסיופאה
 נראית בין קוי הרוחב °‏90 ו־°‏10- מומלץ לצפות בשעה 21:00 במהלך חודש נובמבר
קפאוס (אנגלית: Cepheus) היא קבוצת הכוכבים הנמצאת בחלק הצפוני של השמיים ומייצגת את קפאוס מלך אתיופיה ואביה של אנדרומדה. הקבוצה קרובה לכוכב הצפון ולכן אינה שוקעת בישראל אף פעם. הקבוצה היא אחת מ-48 הקבוצות שהוגדרו על ידי תלמי.
כוכבים חשובים

α בקפאוס (אלדראמין) הוא כוכב צהוב במרחק של כ-50 שנות אור עם בהירות נראית מדרגה 2.4. בעוד כ-5,500 שנים, הוא יהיה הכוכב הבהיר הקרוב ביותר לקוטב הצפוני השמימי.
β בקפאוס (אלפירק) הוא כוכב כפול במרחק של כ-600 שנות אור. הכוכב הראשי הוא ענק כחול עם בהירות נראית מדרגה 3.2 ולו בן זוג עם בהירות מדרגה 8 שניתן לצפייה בטלסקופ קטן. הכוכב הראשי הוא גם כוכב משתנה בתדירות של 4.5 שעות, אך השינוי בבהירותו הוא קטן ולא ניתן להבחין בו בעין.
γ בקפאוס (אראי) הוא תת-ענק כתום, במרחק של כ-90 שנות אור ממערכת השמש. הכוכב יהיה כוכב הצפון בעוד כאלפיים שנה.
δ בקפאוס הוא כוכב משתנה מסוג על-ענק צהוב במרחק של כ-890 שנות אור, שבהירותו נעה בין דרגות 3.6 ו-4.3 בתדירות של 5 ימים ו-9 שעות. השינוי בבהירות נובע מפעימות פנימיות של הכוכב שמשנות את הרדיוס שלו ובכך את פליטת האור שלו. תדירות הפעימות תלויה במאסה של הכוכב ולכן בכוכבים שדומים ל-δ בקפאוס קיים קשר בין הבהירות של הכוכב ובין תדירות הפעימות ובאופן הזה ניתן על ידי מדידת זמן המחזור של הפעימות לחשב את עוצמת ההארה של הכוכב וממנה לחשב את המרחק אליו. כוכבים משתנים כאלו נקראים "משתנה קפאידי". δ בקפאוס הוא גם כוכב כפול. לכוכב המשתנה יש בן זוג עמום עם בהירות מדרגה 6 שניתן לראותו עם משקפת.
T בקפאוס – כוכב ענק אדום, שעוצמת הארתו גדולה פי 5,700 מזו של השמש.
RW בקפאוס – היפר-ענק כתום עם רדיוס של 1,535 רדיוסי שמש.
μ בקפאוס – מכונה "כוכב אבן אודם" (garnet star) בשל צבעו, אדום עמוק. הוא כוכב התֶקֶן למחלקה הספקטרלית M2.
בסביבת קבוצת כוכבים זו ממוקם קוואזר S5 0014 +81.
מיתולוגיה

הקבוצה מייצגת את קפאוס מלך אתיופיה וביחד עם הקבוצות אנדרומדה, קסיופאה ופרסאוס מייצגים את האגדה על אנדרומדה.
הערות שוליים

↑  מידע באתר glyphweb.com
קפאן

| --- | --- |
סמל קפאןסמל קפאן

מנופי העיר
 מדינה:  ארמניה ארמניה
 מחוז:  סויניק
 שפה רשמית:  ארמנית 
 תאריך ייסוד:  המאה ה־19 
 שטח:  36 קמ"ר
 גובה:  900 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  43,190 (2011)
 קואורדינטות:  39°12′04″N 46°24′54″E﻿ / ﻿39.201111111111°N 46.415°E﻿ / 39.201111111111; 46.415 
 אזור זמן:  UTC+04:00
 www.kapan.am
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארמניה מוגדלת) ירוואן ורדניס הרזדאן ואראשאפאט גיומרי ונדזור איג'באן אלאוורדי ימת סוואן  גאורגיה גאורגיה אזרבייג'ן נחצ'יבאן (אזרבייג'ן)  איראן טורקיהקפאן(למפת ארמניה רגילה) ירוואן ורדניס הרזדאן ואראשאפאט גיומרי ונדזור איג'באן אלאוורדי ימת סוואן  גאורגיה גאורגיה אזרבייג'ן נחצ'יבאן (אזרבייג'ן)  איראן טורקיהקפאן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קַפַּאן (בארמנית: Կապան, בעבר נקראה קפאן (פ' רפויה); ובפרסית נקראה העיר בעבר: معدن, מאדאן) היא העיר הגדולה ביותר ובירת מחוז סיוניק בדרום-מזרח ארמניה, 316 ק"מ דרומית לירוואן ו-80 ק"מ מהגבול עם איראן. העיר נמצאת על מורדותיו הצפוניים של הר קאסטפ (אנ'), בעמק נהר ווגג'י, יובלו של נהר אראס. נכון ל-1 בינואר 2010 מוערך כי בעיר מתגוררים 45,488 תושבים ובמפקד שנערך בשנת 2001 נמנו בעיר 45,711 תושבים.
היסטוריה

האזכור ראשון להתיישבות במקום הוא מן המאה ה-5, אך העיר עלתה לגדולה במאה ה-10, כשהנסיך סמבט השני, שליט המחוז עבר לעיר והפך אותה לבירת ממלכתו החדשה. העיר חרבה כליל ב-1103 בידי הכובשים הסלג'וקים. וב-1170 האזור כולו עבר לשליטת שושלות טורקמניות ופרסיות.
בתחילת המאה ה-18, בן העיר דוויט בק הנהיג מהפיכה צבאית נגד האימפריה הספווית. העיר שימשה כמעוזו, תוך שימוש במבצריה העתיקים, כשאלפי תושבי העיר נלחמים עבורו. בק החל להילחם בכובשים הטורקמנים בעיר בשנת 1722, ושחרר את העיר. ב-1728 מת בק במהלך קרב במבצר הסמוך לעיר. תחת השושלת הקאג'ארית הפכה העיר למרכז אזורי גדול.
בעיר התקיימה לאורך השנים קהילה יהודית קטנה.