stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אזור עדיפות לאומית
הערות שוליים

↑  בג"ץ 11163/03 ועדת המעקב העליונה ואחרים נ' ראש ממשלת ישראל, ניתן ב־27 בפברואר 2006
↑  הצעת חוק אזורי עדיפות לאומית, התשס"ז-2007, ה"ח הממשלה 283 מיום 27 בפברואר 2007
↑  הצעת חוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה ליישום התוכנית הכלכלית לשנים 2009 ו–2010), התשס”ט-2009, ה"ח הממשלה 436 מיום 16 ביוני 2009
↑  חוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה ליישום התוכנית הכלכלית לשנים 2009 ו–2010), התשס”ט-2009, ס"ח 2203 מיום 23 ביולי 2009
↑  נייר עמדה - סיווג יישובים לאזורי עדיפות לאומית, באתר עדאלה, פברואר 2010
↑  הגדרת יישובים ואזורים כבעלי עדיפות לאומית - הארכת תוקף החלטת ממשלה באתר משרד ראש הממשלה
↑  הגדרת יישובים ואזורים כבעלי עדיפות לאומית, החלטה מספר 667 של ממשלת ישראל השלושים ושלוש, משנת 2013, באתר של משרד ראש הממשלה
 לילך ויסמן, ‏הממשלה אישרה: 90 התנחלויות במפת אזורי עדיפות לאומית, באתר גלובס, 4 באוגוסט 2013
אורלה גארטלנד

| --- | --- |

 לידה:  3 בפברואר 1995 (בת 29) דבלין, אירלנד 
 מוקד פעילות:  אירלנד 
 תקופת הפעילות:  מ-2007
 סוגה:  מוזיקה אקוסטית, אינדי פופ, מוזיקת פולק, אינדי פולק 
 כלי נגינה:  קול, גיטרה, יוקולילי, פסנתר
 שיתופי פעולה בולטים:  הדסון טיילור (אנ'), לאוריין אקווילנה (אנ'), דודי קלארק (אנ'), גרטה איסק, ליידילי (אנ'), טסה ויולט
 www.orlagartland.com
 
אורלה גארטלנד (באנגלית: Orla Gartland; נולדה ב-3 בפברואר 1995) היא זמרת-יוצרת וגיטריסטית אירית.
ביוגרפיה

אורלה נולדה ב-3 בפברואר 1995 בדבלין שבאירלנד.
ב-11 בנובמבר 2013, הוציאה את אלבום המוזיקה הראשון שלה, Roots.
ב-18 בינואר 2015, הוציאה את אלבום המוזיקה השני שלה, Lonely People.
ב-24 במאי 2019, הוציאה את אלבום המוזיקה השלישי שלה, Why Am I Like This?.
ב-21 בפברואר 2020, הוציאה את אלבום המוזיקה הרביעי שלה, Freckle Season.
ב-1 באוגוסט 2023 הוציאה את הסינגל "Kiss Ur Face Forever".‏
הערות שוליים

↑  Roots - EP by Orla Gartland, Genius (באנגלית)
↑  Lonely People - EP by Orla Gartland, Genius (באנגלית)
↑  Why Am I Like This? - EP by Orla Gartland, Genius (באנגלית)
↑  Freckle Season - EP by Orla Gartland, Genius (באנגלית)
↑  Andy Von Pip, Dublin Artist Orla Gartland Returns with New Single ‘Kiss Ur Face Forever’, www.undertheradarmag.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 7250 2977  MusicBrainz: 8094a83b-86ce-4a13-b25f-90af829c9ed6  VIAF: 43167022030852872667   WorldCat (עם VIAF): 43167022030852872667 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים ובנושא אירלנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
איריס שמי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1956 (בת 68 בערך) ישראל בית השיטה, ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1974
 סוגה:  פופ, זמר עברי
 
איריס שמי (נולדה ב-1956) היא זמרת ישראלית.
ביוגרפיה

שמי נולדה בקיבוץ בית השיטה לרות ולסופר אהרון שמי.
מוזיקה

היא שירתה בצה"ל בלהקת חיל האוויר. במסגרת הלהקה היא גם השתתפה בתוכנית "מוכרחים להמשיך לנגן".
התפרסמה בשנים 1978–1983 כחברה בלהקת הבנות "סקסטה".
לאחר מכן היא הייתה חברה בהרכב המוזיקלי "בננה" ביחד עם אהרון סייקס וחיים פינרי, איתם השתתפה ב-1983 בתחרות הקדם אירוויזיון של אותה שנה, בו הגיע שירם, "מדונה", למקום הרביעי בתחרות.
שמי הפיקה את תקליט הילדים של ירדנה ארזי. ב-1988 הייתה זמרת הליווי של ירדנה ארזי באירוויזיון שהתקיים באותה שנה, עם השיר "בן אדם".
היא שרה את שיר הנושא לסדרה "פיף ותלתול" בדיבובה העברי.
ב-2020 חזרה לפעילות מוזיקלית כשלקחה חלק באיחוד של להקת סקסטה.
עיסוקים נוספים

ב-1990 לקחה חלק במסע פרסום לוופל טורטית של עלית.
אחרי שעזבה את תחום הזמרה עבדה בהנהלה של ערוץ הקניות.
כשחקנית היא השתתפה בתפקיד קטן בסרט "ואז היא הגיעה".
ב-2019 החלה לעבוד כדיילת באל על.
הערות שוליים

↑  מירי פז, נוסטלגיה ניו יורקית בבית ליסין -  ה"בננה" יוצאת לדרך, דבר, 21 בפברואר 1983
↑  יהודית חנוך, שמלה לירדנה, מעריב, 23 במרץ 1988
↑  יעקב בר-און, ‏תחכו להן: הקאמבק המפתיע והמרענן של להקת סקסטה, באתר מעריב אונליין, 17 ביולי 2020
↑  שאלה של טעם, מעריב, 30 בינואר 1990
↑  טלי ליברמן, "כאילו השתחררתי מהצבא": הקריירה החדשה של סבתא - דיילת אוויר, באתר חדשות 13, 28 בספטמבר 2019
אילוזאוריני

| אילוזאוריני |
| --- | --- |
 שלד של Maxakalisaurus
תקופה
קרטיקון עליון, 93–66 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
אינפרא־סדרה:: זאורופודה
קבוצה:: טיטאנוזאוריה
קבוצה:: ליתוסטרוטיה
קבוצה:: אילוזאוריני
שם מדעי
 Aeolosaurini

אילוזאוריני (שם מדעי: Aeolosaurini) היא קבוצה של דינוזאורים זאורופודים מקבוצת הטיטאנוזאורים מהקבוצה הגדולה ליתוסטרוטיה. קבוצת טיטאנוזאורים אלה התקיימו רק בקרטיקון העליון שלפני 93 עד 66 מיליון שנה מזמננו ונכחדו עם הכחדת הקרטיקון הגדולה. הקבוצה נקראת על שם הסוג איילוזאורוס, הקרוי על שם איולוס מהמיתולוגיה היוונית. בקבוצה זו סוגים מעטים, שמרביתם התגלו במשך המאה ה-21 באמריקה הדרומית, כשמרביתם התגלו בארגנטינה וברזיל. טקסון זה סווג ב-2004 בידי קבוצה של ארבעה חוקרים שגילו רמזים על קירבה בין הטיטאנוזאורים של אמריקה הדרומית.
לבני הקבוצה ישנם מספר עיצובים מאפיינים, כמו חוליות צוואר זוויתיות, מבנה קשתי של הצוואר וזנבות קצרים יחסית. עם זאת הם היו בעלי שרירים רבים יותר בצוואר, אך קטנים ונמוכים יותר.
הקבוצה בעבר הייתה משפחה עצמאית - אאולוזאוריים (Aeolosauridae), אך היא התבטלה. כמה מסוגי הקבוצה השתייכו למשפחת הסלטזאוריים במקור. עם זאת מספר מדענים טוענים שהיא לא תקפה ומשייכים סוגים אלה לסלטזאוריים או כקבוצות ללא מקור של הקבוצה ליתוסטרוטיה.
מיון

סוג איילוזאורוס (Aeolosaurus)
סוג Gondwanatitan
סוג Overosaurus
סוג Maxakalisaurus
סוג Panamericansaurus
סוג Shingopana
יש הקושרים לקבוצה את האופיסטוקוליקאודיה או הרפטוזאורוס, אך אין על כך הסכמה מדעית.
אל-פתח (כדורגל)

מועדון כדורגל אל-פתח (בערבית: نادي الفتح الرياضي) הוא מועדון כדורגל סעודי מהעיר אל-חסא. הקבוצה משחקת כיום בליגת העל הסעודית.
הקבוצה זכתה באליפות בעונת 2012-13 בפעם הראשונה בתולדותיה.
תארים והישגים > ליגה

ליגת העל הסעודית:
ליגת המשנה הסעודית הראשונה:
ליגת המשנה הסעודית השנייה:
תארים והישגים > גביע

הסופר קאפ הסעודי:
אורי ביאלר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 במרץ 1944 (בן 80) רחובות, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  יחסים בינלאומיים
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  בית הספר לכלכלה של לונדון 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תרומות עיקריות
 חקר מדיניות החוץ של ישראל
 
אורי ביאלר (נולד ב-24 במרץ 1944) הוא חוקר ומרצה ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית. בנוסף, אורי ביאלר נבחר לעמית מחקר של החברה המלכותית ההיסטורית הבריטית.
ביוגרפיה

נולד ברחובות. אביו, קלמן ביאלר יליד העיירה אולקסנדריה באוקראינה, היה חלוץ ועלה לארץ על ספינת המעפילים הראשונה בעליה ב' שהגיעה ארצה בקיץ 1934. אימו, ברוריה, הייתה חניכת השומר הצעיר שעלתה מאותו אזור באוקראינה, כאביו. הוא התחנך בבית חינוך לילדי עובדים ולמד בתיכון היחידי שהיה אז ברחובות. שירת בנח"ל (בני הגרעין שלו הקימו את גרופית בערבה) ובנח"ל המוצנח.
ביאלר למד מדע המדינה והיסטוריה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית וכשנפתח החוג ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית היה המוסמך הראשון שלו (1971) ועוזרו האישי של מייסד החוג, פרופ' שאול פרידלנדר. התזה שלו לתואר שני עסקה בהכרזה הישראלית על עצמאות מדינית ב-1948 ועשתה שימוש במסמכי בן-גוריון. כדי להכשירו למשרת הוראה בחוג ליחסים בינלאומיים שזה עתה קם, שלחה אותו האוניברסיטה העברית לחו"ל ללמודי התואר השלישי. הוא נסע ללונדון למשך שלוש שנים ביחד עם משפחתו, על מלגה של שוחרי האוניברסיטה העברית בלונדון ולמד בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE) ‏(1974-1971). הדוקטורט שלו עסק בפחדים הבריטיים מהפצצות אוויר לפני מלחמת העולם השנייה. כששב לישראל לא נמצאה לו עבודה באוניברסיטה העברית והוא קיבל הצעה לשרת כחוקר בכיר במרכז למחקר ותכנון מדיני של משרד החוץ בירושלים, בראשו של תת-אלוף יהושע רביב, בימיו של יגאל אלון כשר החוץ. במסגרת זו עסק ביאלר במשך כשנתיים במודיעין צבאי אסטרטגי.
ב-1975 קיבל ביאלר הצעת עבודה מהאוניברסיטה העברית ומאז הוא חוקר ומלמד באוניברסיטה זו. במקביל לכך, נענה להצעתו של פרופסור יחזקאל דרור, שהיה איש מרכזי במחלקה האסטרטגית של אגף התכנון של צה"ל לשרת במילואים ביחידה, תפקיד אותו מילא במשך למעלה מעשרים וחמש שנה. ב-2012 פרש ביאלר מהאוניברסיטה העברית והפך לפרופסור אמריטוס שלה.
בין יתר שיעוריו, ביאלר לימד במשך למעלה משלושים שנה את קורס החובה לתואר הראשון על יחסים בינלאומיים במאה העשרים והעמיד במהלך שנותיו באוניברסיטה כעשרת אלפים תלמידים. בשנת 2006 זכה בפרס ע"ש מיכאל מילקן להצטיינות מתמשכת בהוראה באוניברסיטה העברית. בין תפקידיו באוניברסיטה: דיקן הסטודנטים, ראש המחלקה ליחסים בינלאומיים, וראש המכינה הקדם-אקדמית. הוא גם כיהן משך שש שנים כראש המרכז לחקר ארץ ישראל וישובה של "יד בן-צבי" וכעורך כתב העת קתדרה.
ביאלר שירת כפרופסור אורח במסגרת שנות השבתון שלו באוניברסיטת שיקגו, בסנט אנתוני קולג' באוקספורד, באקדמיה הבריטית, באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת מונאש באוסטרליה, באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת ברנדייס.
נשוי לרחל, עובדת סוציאלית ואמנית במקצועה שניהלה במשך 25 שנה את המקלט לנשים מוכות בירושלים "אשה לאשה". הם הורים לארבע בנות ומתגוררים בירושלים.
מחקריו > צילו של המפציץ, הפחד מתקפות אוויריות והפוליטיקה הבריטית 1939-1932

זהו עיבוד של עבודת הדוקטור של ביאלר. הספר עוסק בפחדים הבריטיים מהפצצות אוויר טרום מלחמת העולם השנייה. הוא קרוי "צילו של המפציץ" כיוון שהדימוי הבריטי המקובל, עוד לפני עליית היטלר לשלטון ב-1933, היה שהמלחמה הבאה תיפתח בהפצצות אוויר שעלולות להביא לקיצה של אנגליה תוך שבועות ספורים.
מעבר להסבר התופעה המיוחדת הזו ששאבה עיקר כוחה מהתערערות תחושות הביטחון של ה"אי הבלתי פגיע" במלחמת העולם הראשונה כתוצאה מהפצצות אוויריות גרמניות על לונדון, מראה ביאלר כי היא היוותה מקור חשוב לשני כיווני התנהגות בריטיים: הראשון הוא המצאת הרדאר ופיתוחו של חיל האוויר, שבסופו של דבר הצילו את בריטניה במלחמת העולם השנייה מכניעה וכיבוש. הציר השני הוא מדיניות הפיוס הבריטית כלפי גרמניה. אשר נבעה במידה רבה מהפחד מ"צילו של המפציץ" ומהרצון לדחות עד כמה שאפשר פרוץ מלחמה וניצול הזמן עד אז להתחמשות מסיבית בעיקר בתחום האווירי.
בנצלו מסמכים שנפתחו לעיון רק בשלהי שנות השישים ביאלר היה בין הראשונים שפיתחו נושא מרכזי זה בהיסטוריוגרפיה של הדיפלומטיה הבריטית בשנות השלושים. ספרו שראה אור בהוצאת "החברה המלכותית ההיסטוריות" הבריטית בשנת 1980 מצוטט עד היום בהרחבה על ידי היסטוריונים ואסטרטגים.
מחקריו > בין מזרח למערב: האוריינטציה הבינלאומית במדיניות החוץ הישראלית 1956-1948

הספר שיצא לאור על ידי הוצאת הספרים של אוניברסיטת קיימברידג' מטפל בבעיית יסוד היסטורית של מדיניות החוץ של ישראל. ביאלר מראה כיצד יסודותיה היו טמונים בדיפלומטיה של התנועה הציונית ולא צמחו יש מאין.
אחד המאפיינים המרכזיים של דיפלומטיה זו היה החיפוש אחרי תמיכת מעצמות גדולות. התמיכה הייתה קריטית במיוחד במצב הבראשיתי שלה כאשר התנועה נעדרה בסיס טריטוריאלי כלשהו למימוש חזונה. השאיפה לא איבדה מרכזיותה גם לאחר שהציונות קיבלה גושפנקה מדינית ותמיכה מעשית באמצעות הצהרת בלפור וכינון המנדט הבריטי על פלשתינה. עם זאת, כל זמן שבריטניה שלטה בארץ ישראל בתוקף החלטת חבר הלאומים הייתה שאלת ה"אוריינטציה" הבינלאומית של היישוב במידה רבה ובאופן טבעי - אקדמית.
שלושה תהליכים היסטוריים שהתחוללו מתום מלחמת העולם השנייה העניקו עם זאת ממד ממשי לשאלת זהות הכוח העולמי עליו תנסה התנועה הציונית להישען במאבקה למימוש מטרותיה. ראשית, מה שנתפש על ידי הנהגתה כמדיניות עוינת של ממשלת הלייבור ובמיוחד החלטתה של זו להעביר את שאלת פלשתינה להכרעת ארגון האומות המאוחדות, שנית, התעניינותה ומעורבותה הגוברת של ארצות הברית בשאלה זו, ושלישית, הסימנים הברורים לשינוי מפתיע בעמדתה המסורתית העוינת של ברית המועצות כלפי התנועה הציונית ומטרתה המדינית. מציאות חיצונית זו היוותה בשנתיים הראשונות לאחר מלחמת העולם השנייה בסיס לוויכוח אורינטציוני שהיה לראשונה בעל השלכות מעשיות בתוך ההנהגה הציונית ובמערכת הפוליטית היישובית. היא התנהלה בין חסידי ההסתמכות המסורתית על הבריטים בדיפלומטיה הציונית לאלה שטענו כי יש לטוות חוטים מדיניים לכיוונים חדשים ומבטיחים יותר, כארצות הברית וברית המועצות.
סיום המנדט והקמת המדינה צמצמו אלטרנטיבות אלו אך גם חידדו אותן במקביל. בעיית הבחירה הישראלית הייתה מורכבת היות שבמציאות של שיא המלחמה הקרה בין ארצות הברית וברית המועצות הייתה המשמעות הפוליטית של נטייה אחרי אחת - התייצבות ברורה בצד השני. ישראל שחששה מתוצאות של בחירה אסטרטגית ברורה כזו נקטה לכן בקו מדיני שהוגדר בזמנו כ"אי הזדהות". האסטרטגיה המדינית הייתה למעשה של "דפוק על כל הדלתות" תוך הימנעות ממהלכים העלולים לסגור אותן. במציאות הבינלאומית של עולם דו-קוטבי קשיח של סוף שנות הארבעים - אמצע שנות החמישים היא ערבה מטבע הדברים אקרובטיקה פוליטית וגם עוררה חילוקי דעות פנימיים.
הפרובלמטיקה הישראלית והנתיב העקלקל שבו בחרה המדינה בנושא זה מתבהרים בספרו של ביאלר מניתוח מכלול השיקולים שהיו מעורבים בעיצובה של אסטרטגיה זו.
מחקריו > נפט והסכסוך הערבי-ישראלי 1963-1948

בספרו טוען ביאלר, כי מסמכי המדינה שנחשפו לתקופה שבין מלחמת העצמאות ומבצע סיני מוכיחים כי המאבק להבטחת מקורות אנרגיה היה אחד היעדים המרכזיים (אם כי הפחות ידועים) של מדיניות החוץ הישראלית.
אחת התוצאות החמורות של מלחמת העצמאות מבחינת מדינת ישראל הייתה ניתוקה של המדינה ממקורות האנרגיה הטבעיים שלה. פלשתינה המנדטורית ומדינת ישראל היו תלויות לחלוטין ביבוא של נפט, מאחר שמוצר זה לא נתגלה בשטחן עד שלהי 1955 (אז נתגלתה כמות מצומצמת ביותר שלו), ומכיוון שמסוף שנות השלושים ואילך חוסלה כמעט לחלוטין צריכת הפחם בארץ. הסכנה לישראל בתחום זה הייתה של מימוש כוונה בריטית מראשית מלחמת העצמאות לסיים אספקת דלק לישראל, לסגור את בתי הזיקוק ובכך במציאות של סוף שנות הארבעים לחנוק את המדינה הצעירה במונחים של מקורות אנרגיה. ישראל הצליחה בסופו של דבר לשכנע הבריטים על אף רצונם הראשוני להפעיל את בתי הזיקוק בחיפה ולהמשיך לספק צרכיה בדלק ובכך אפשרה לה בבוא העת להתקשר עם איראן וברית המועצות ולהבטיח אספקת מוצר חשוב זה. הספר המהווה פריצת דרך היסטוריוגרפית מלמד על טכניקות הפעולה הכלכליות-פוליטיות של המדינה הצעירה שנקטה באמצעים לעיתים לא מקובלים, ובוודאי לא-גלויים, כדי להבטיח קיומה בתחום זה.
מחקריו > קצא"א - מיזם הנפט המשותף עם איראן

בשנת 2007 פרסם את מחקרו "גשרי דלק מעל לים התיכון", המסתמך על מסמכים שהותרו לפרסום בישראל ובבריטניה ועל ראיונות עם אישים שהיו מעורבים בנושא מיזם הנפט המשותף עם איראן. המחקר, שפורסם בכתב העת "Israel Studies", מתעד את המהלכים שהובילו להקמת פרויקט קו צינור אילת-אשקלון בשיתוף עם איראן.
מחקריו > צלב במגן דוד

הספר מטפל באחת הבעיות הסבוכות בהן נתקלה מדיניות החוץ של ישראל משנותיה הראשונות, במסגרת מאבקה להכרה בינלאומית: עמדתו של העולם הנוצרי. על אף העובדה שעולם זה לא היה הומוגני בגישתו לציונות ולישראל לאחר מלחמת העולם השנייה ונע בין העוינות הבסיסית ואי ההכרה הקטגורית של הכנסייה הקתולית, דרך האמביוולנטיות הכללית הפרוטסטנטית לתמיכה האוונגליסטית, האפקט המצטבר של שלילת לגיטימציה הקשה על יחסי החוץ של המדינה הצעירה. זאת גם כיוון שהדת הראשית במדינות שהיו המטרות המרכזית של הניסיונות הישראליים להבטחת הכרה, הייתה הנצרות.
על אף העובדות המוכרות של דיפרנציאציה במשקל הפוליטי הפנימי של הכנסיות במדינות השונות במערכת הבינלאומית של אותה תקופה ושל חוסר קשר הכרחי ישיר ומהותי בין עמדות הכנסיות השונות ובין המדיניות כלפי ישראל של אותן מדינות; ההערכה המקובלת בירושלים מ-1949 ואילך (בעקבות הכישלון הישראלי באו"ם בשאלת ירושלים) הייתה לראות בנצרות גורם עוין בינלאומי שיכולת הפגיעה העקיפה שלו בישראל לא הייתה בלתי מבוטלת. מקורותיה של עוינות זו היו בעיקרם תאולוגיים אך גם פוליטיים. כך בין היתר הייתה הקמתה של מדינת ישראל כרוכה בדלדול משמעותי של קהילות נוצרים פלסטינים בתחומיה שרבים מחבריהן נטשו או גורשו מארצם ב-1948 ולא הורשו לחזור אליה, וביצירת גבול בעייתי שחצץ בין הקהילות הנוצריות הקימות במזרח התיכון ובין 'הארץ הקדושה'. כל אלה היו לצנינים בעיקר בעיני הכנסייה הקתולית ויצרו תמיכה פוליטית טבעית שלה בעמדות ערביות. העימות בו מצאה עצמה ישראל בתחום זה, מקומי ולא רק בינלאומי. חלק, קטן אמנם, מהאוכלוסייה הלא יהודית במדינת ישראל מראשיתה היה בן הדת הנוצרית, והמדינה הייתה השליטה על מספר רב של אתרים קדושים להם ולעולם הנוצרי כולו. בנוסף לכך הייתה ישראל חיבת להתמודד עם תופעת הפעילות החינוכית-מיסיונרית מסורתית של קבוצות נוצריות בארץ. תוצאת עימות במעגל פנימי זה חיזקה מצידה עוינות כנסייתית כלפיה.
הספר מהווה טיפול ראשוני בפרספקטיבה הישראלית של היחסים בין המדינה הצעירה והעולם הנוצרי. הספר מציג ניתוח מפורט ועל פי תקופות, של תהליכי קביעת המדיניות הישראלית בנושא, השיקולים המרכזיים בתהליך זה יחד עם האישים והארגונים שטיפלו בו. כמו כן, הספר מציג את הטכניקות באמצעותן ניסתה ישראל לצמצם את הנזק של עוינות העולם הנוצרי ולחזק מגמות חיוביות מבחינתה, ושל מיקומו היחסי של השיקול "הנוצרי" בהתגבשות מערכת מדיניות החוץ הישראלית באותה תקופה לאור השינויים שחלו בה. הוא מגלה בין היתר את העוינות הישראלית הבסיסית לעולם הנוצרי מחד ואת זהירותם המוצלחת של האבות המייסדים שלה לא לחצות "קווים אדומים" במדיניותם המעשית כלפיו.
מחקריו > מחקריו העכשוויים

נכון ל-2012, ביאלר שוקד על כתיבת ספר העוסק במאמץ הישראלי לגייס הון יהודי לארץ בעשרים השנה הראשונות לקיומה של המדינה.
ספריו

The Shadow of the Bomber: The Fear of Air Attack and British Politics 1932-1939 (The Royal Historical Society, London 1980)
Between East and West: Israel’s Foreign Policy Orientation 1948-1956 (Cambridge University Press, Cambridge 1990, Second Edition 2009)
Oil and the Arab-Israeli Conflict 1948-1963 (Macmillan / St. Antony’s Oxford Series, London 1999)
Cross on the Star of David: The Christian World in Israel’s Foreign Policy 1948-67 (Indiana University Press, 2005)
גרסתו העברית התפרסמה כצלב במגן דוד (יד בן צבי והמכון למורשת בן-גוריון 2006)
Israeli Foreign Policy: A People Shall Not Dwell Alone (Indiana University Press, 2021)
לא לבדד : מדיניות החוץ של ישראל. קריית שדה בוקר : מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות - אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשפ"ב ©2022.
הערות שוליים

↑  צבי צמרת, היהודי האחרון באלכסנדריה, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2004
↑  יוסי מלמן, הנפט איראני, הבנקאי נאצי - הצינור ישראלי, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2007
↑   שלמה אבינרי, מה הקשר בין בעיותיה הפנימיות של ישראל למדיניות החוץ שלה, באתר הארץ, 2 במרץ 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258658205171  PLWABN: 9810578502905606  BIBSYS: 90674582  BnF: cb12020992t (data)  CiNii: DA02616632  ISNI: 0000 0001 1804 7235  LCCN: n80092242  NLA: 36070150  NTA: 068207379  RERO: 02-A003003773  SUDOC: 02835818X  VcBA: 495/52601  VIAF: 109844719   WorldCat (עם VIAF): 109844719
אלי שילר

| --- | --- |

אלי שילר מקבל אות הוקרה ממערכת 'עת־מול' (הוצאת יד בן-צבי), בשנת 2012  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1938 הונגריה 
 פטירה:  2 בדצמבר 2018 (בגיל 80 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
אלי שילר (1938 - 2 בדצמבר 2018) היה חוקר ירושלים וארץ ישראל, מורה דרך, עורך, מייסד ובעלים של הוצאת אריאל ומחברם של עשרות מאמרים.
ביוגרפיה

שילר נולד בהונגריה, ואיבד את אביו בשואה. בגיל שבע עלה לארץ ישראל עם אמו ואחיו. אמו נישאה בשנית והוא ואחיו התחנכו בחברת נוער בקיבוץ שפיים. בעת שירותו הצבאי הוכשר שילר כמורה דרך. ב-1967 השתקע בירושלים, בשכונת בית הכרם.
שילר למד ארכאולוגיה ולימודי ארץ ישראל, אך פרש מלימודיו בטרם סיים תואר ראשון, עקב התנגדות להתמקצעות האקדמית הצרה. כמו כן סייר בארץ בין היתר עם מורו זאב וילנאי. כמורה דרך וכחוקר עצמאי איתר תצלומים עתיקים רבים בעיקר בירושלים ושיתף פעולה עם אספנים רבים בהם אוסף הצילומים של האקול ביבליק. את התצלומים הוציא לאור בשנת 1975 בשני אלבומים: "צילומי ירושלים הראשונים: העיר החדשה" ו"צילומי ירושלים הראשונים: העיר העתיקה". באותה שנה ייסד את הוצאת אריאל לספרים בנושאי היסטוריה וגאוגרפיה של ארץ ישראל העתיקה ומדינת ישראל. בהמשך הוציא לאור עוד עשרה אלבומי צילומים היסטוריים של ארץ ישראל. כן הוציא לאור כמאה "דפים למורי הדרך", בהם ריכז מידע שימושי למורה הדרך.
במסגרת ההוצאה ערך שילר עשרות ספרים וכתב עשרות מאמרים מקוריים בכל תחומי חקר ירושלים וערים נוספות בארץ ישראל, הגליל (בעיקר צפת), דתות ועדות בארץ ישראל ועוד. פרסומיה העיקריים של ההוצאה הם כתבי העת "קרדום" (1978–1985. גליונות 1–36) ו"אריאל" (מ-1985 ואילך. גיליון 37 ואילך), שניהם בעריכת שילר. לעיתים השתתפו בעריכת חוברות עורכים נוספים, בעיקר גבי ברקאי. כל פעילות ההוצאה התקיימה מדירתו בבית הכרם בירושלים.
שילר פרסם במסגרת ההוצאה וכתב העת "אריאל" רק חומרים מקוריים, שלא פורסמו קודם, כתובים בנוסח שווה לכל נפש ב"תפר שבין אקדמי לפופולרי, מדויק, מעמיק, אבל לא אקדמי ומתרחק". כמו כן עסק שילר באיתור, תרגום ופרסום ספרות עולי רגל ותיירים לארץ ישראל. בין היתר ערך והוציא לאור את ספר היובל לזאב וילנאי, "ספר וילנאי".
בל"ג בעומר תשע"ב 10 במאי 2012, זכה באות הוקרה ממערכת כתב העת עת-מול (מו"ל יד יצחק בן-צבי) על תרומתו להפצת ידיעת ארץ ישראל בציבור הרחב. עם זאת, על אף השתדלות ידידיו הרבים, בהם פרופסורים וזוכי פרס ישראל (גבי ברקאי, זאב גריס, אליהו הכהן, אורי שטנדל ואחרים) לא זכה שילר בפרס ישראל.
בשנות חייו האחרונות עסק בהבאה לדפוס של ספרים נדירים בעלי חשיבות בתולדות ארץ-ישראל.
שילר נפטר ב-2 בדצמבר 2018.
ספרים פרי עטו ובעריכתו

אלי שילר, מסגד אל אקצא: השער הכפול ואורוות שלמה, בהשתתפות מאיר בן דב, הוצאת אריאל, 1978 (עותק מקוון, באתר כותר).
בית לחם וכנסיית המולד, עורך: אלי שילר, בהשתתפות: ספי בן-יוסף, אלי שילר, נתן שור, אבי כץ, גבריאל ברקאי, הוצאת אריאל, 1980
דרך הייסורים תולדות הויה דולורוזה והאתרים הסמוכים, אלי שילר בהשתתפות נתן שור, הוצאת אריאל, 1980
ספר זאב וילנאי, מבחר מאמרים בידיעת הארץ מוקדשים לווילנאי, הוצאת אריאל, ירושלים, 1984
שמואל אבן אור, ירושלים - בניינים בעיר החדשה, עורך: אלי שילר, הוצאת אריאל, ירושלים, 1984
תולדות ירושלים מחורבן בית שני ועד לתקופה העות'מאנית, הוצאת אריאל, 1992
דת ופולחן וקברי קדושים מוסלמים בארץ-ישראל, ירושלים, הוצאת ספרים אריאל, 1996
צפת ואתריה, עורכים: אלי שילר וגבריאל ברקאי, הוצאת ספרים אריאל, ירושלים, 2002
הערות שוליים

↑  דף עד שמילא שילר על אביו
↑  עופר אדרת במאמרו בהארץ
↑  הקדמה לגיליון אריאל 100
↑  משה זינגר, כתב עת - בנתיב עולי הרגל לארץ הקודש - קרדום — דו־ירחון למורי דרך, כל העיר, 20 בפברואר 1981
↑  עופר אדרת, מדריך למטייל בארץ ישראל במאה ה-19: לא לשכוח תנ"ך, חמור וכתונת צמר, באתר הארץ, 27 במאי 2016
↑  הנימוקים למתן אות ההוקרה מטעם מערכת 'עת־מול'
↑  רחל מהגר, ספר - "חגות צעצועים'/ חרושת אגדות. בית־להס וכנסיית המולד, ערך: אלי שילר, כל העיר, 9 בינואר 1981
↑  משה זינגר, דרך הייסורים" מאת אלי שילר, בהשתתפות נתן שור, הוצאת אריאל, ירושלים, 1980., כל העיר, 19 בדצמבר 1980
↑  מאיר שלו, הישנה והטובה - "ספר זאב וילנאי", עורך אלי שילר, הוצאת אריאל, כל העיר, 6 באפריל 1984
↑  מאיר שלו, אגס וגם בייגלה -ירושלים - בניינים בעיר החדשה,  שמואל אבן אור, עורך: אלי שילר, הוצאת אריאל, כל העיר, 6 ביולי 1984
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304546705171  GND: 143534467  ISNI: 0000 0001 1677 1342  LCCN: n82084330  NTA: 173970974  SUDOC: 200716247  VIAF: 77661260   WorldCat (עם VIAF): 77661260
איימי ריי

| --- | --- |

 לידה:  12 באפריל 1964 (גיל: 60) דיקאטור, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1985 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אמורי 
 סוגה:  פולק רוק, פופ רוק 
 כלי נגינה:  גיטרה, מפוחית פה, מנדולינה, יוקולילי 
 חברת תקליטים:  Daemon Records 
 www.amy-ray.com
 פרופיל ב-IMDb
 
איימי ריי (באנגלית: Amy Elizabeth Ray; ‏ נולדה ב-12 באפריל 1964) היא זמרת-יוצרת לסבו-פמיניסטית אמריקאית.
ביוגרפיה

ריי נולדה וגדלה בעיירה דיקייטר בג'ורג'יה. בהיותה בבית הספר היא הכירה את אמילי סליארס בשנת 1981 הבנות הקליטו את השיר הראשון. בשנת 1985 הן סיימו אוניברסיטת אמורי והקימו להקה Indigo Girls. הלהקה הוציאה מספר אלבומים ופועלת עד היום.
בשנת 2001 הקליטה את אלבום סולו הראשון שלה. בהקלטת האלבום השתתפה להקה הבוצ'יס והן גם השתתפו בסיבוב הופעות על בסיס האלבום.
בשנת 2005 הוציאה אלבום שני ובשנת 2006 אלבום השלישי.
בנוסף להשתתפות בלהקה ואלבומי סולו, הקימה חברת תקליטים Daemon Records שפועלת משנת 1990.
ריי פעילה בנושאים פוליטיים וזכויות להט"ב, זכויות האישה וסביבתנות. מספר פעמים היא נסעה למקסיקו במטרה לתמוך בפעילות של הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי.
אכילובאטור

| אכילובאטור |
| --- | --- |
  למעלה, שחזור של אכילובאטור למטה, בהשוואה לאדם
תקופה
קרטיקון עליון 93–80 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: דרומאוזאוריים
סוג:: אכילובאטור
שם מדעי
 Achillobator ‏1999

אכילובאטור (שם מדעי: Achillobator) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הדרומאוזאוריים שחי לפני 80–93 מיליון שנה ברחבי מונגוליה והוא היה מהגדולים שבבני משפחתו. שמו של היצור נקרא על שם גיבור התרבות היוונית הלוחם אכילס (Achillo). השם "bator" פירושו: "אמיץ".
מיצור זה התגלתה דוגמה אחת שנאספה בידי משלחת מונגולית-רוסית ב-1989 והיא תוארה ב-1999. היצור שנמצא היה באורך 5–6 מטר ומשקלו הגיע כנראה עד 350 ק"ג, גדול גם מהדקוטרפטור האמריקאי. כמו קרוביו הוא היה בעל שיניים דמויי-סכין, זרועות בעלות טפרים דמויי-מגל נשלפים ורגליים קלות. בשונה מדרומזאורים אחרים עצם הירך שלו הייתה גדולה ב-3% מהשוקה.
היצור היה בעל לסתות ארוכות וגבוהות והיה מקרובם של הדיינוניכוס והולוצירפטור. הוא חי במונגוליה של סוף הקרטיקון לצד דינוזאורים גדולים כמו הסגנוזאורוס, האלקטרוזאורוס והתאלרורוס וכמה זאורופודים. לצידו באתר נמצאו גם כמה פטרוזאורים.