stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זל מילר
קריירה פוליטית

הוריו של מילר היו מעורבים בפוליטיקה המקומית בהרים הצפוניים של ג'ורג'יה. מילר, שהאמין במשנת המפלגה הדמוקרטית זה מכבר, לימד היסטוריה ומדע המדינה במכללת יאנג האריס לפני שנבחר לראש עיריית יאנג האריס מ-1959 עד 1960. הוא נבחר לשתי תקופות כהונה בסנאט של מדינת ג'ורג'יה בשנים 1961–1964. ב-1964 וב-1966 הוא התמודד ללא הצלחה למועמדות הדמוקרטית לייצוג ג'ורג'יה בבית הנבחרים של ארצות הברית. מילר תמך בהפרדה גזעית בשתי התמודדויותיו למועמדות הדמוקרטית. מאוחר יותר כיהן בממשלת המדינה כמזכיר בפועל של המושל לסטר מדוקס וסניף המפלגה הדמוקרטית בג'ורג'יה. מילר כיהן גם כיושב ראש מטה הבחירות של וולטר מונדייל בג'ורג'יה כאשר הלה התמודד לנשיאות ארצות הברית ב-1984.
ההתמחות הפוליטית הראשונה של מילר ברשות המבצעת של ג'ורג'יה הייתה כהונתו כראש המטה של המושל מדוקס. הוא נבחר לסגן מושל ג'ורג'יה ב-1974, וכיהן בתפקיד זה במשך ארבע תקופות כהונה: מ-1975 עד 1991, תחת המושלים ג'ורג' באסבי (אנ') וג'ו פרנק האריס (אנ'). כהונותיו אלה העניקו לו את תואר סגן המושל שכיהן במשרדו את הזמן הרב ביותר בהיסטוריה של ג'ורג'יה. בשנת 1980, מילר לא הצליח לערער את מעמדו של הסנאטור הרמן טלמדג' (אנ') במפלגה הדמוקרטית העיקרית עבור תפיסת מועמדותו לסנאט של ארצות הברית.
קריירה פוליטית > מושל ג'ורג'יה (1991–1999)

מילר נבחר למושל מדינת ג'ורג'יה ב-1990, בהביסו את המועמד הרפובליקני ג'וני אייזקסון (שמאוחר יותר יירש את מקומו בסנאט) לאחר שהביס בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית את ראש עיריית אטלנטה אנדרו יאנג ואת המושל לעתיד רוי בארנס, ב-13 בדצמבר. במהלך מסע הבחירות שלו, האמין מילר בהגבלת תקופות כהונה עבור נבחרי ציבור והתחייב לכהן רק תקופת כהונה אחת כמושל. מאוחר יותר הוא התמודד מחדש למשרד המושל ונבחר ב-1994. את מסע הבחירות שלו ניהל ג'יימס קארוויל, שניהל את מסע הבחירות המוצלח של ביל קלינטון לנשיאות ארצות הברית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992.
ב-1991 תמך מילר במועמדותו של מושל ארקנסו קלינטון לנשיאות ארצות הברית. מילר היה הנואם המרכזי בכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית שהתכנסה במדיסון סקוור גארדן שבניו יורק. בשני קווים שנזכרו, אמר מילר כי הנשיא ג'ורג 'ה' בוש "פשוט לא מבין את זה", והתייחס לדבריו של סגן הנשיא דן קווייל:
אני יודע למה דן קווייל מתכוון כשהוא אומר ששני הורים זה המצב הטוב ביותר עבור ילדים. אתה בטוח שזה זה! ויהיה נחמד שיהיה להם גם דיני נאמנות. לא כולנו יכולים להיוולד עשירים ונאים וברי-מזל. ובגלל זה יש לנו את המפלגה הדמוקרטית. המשפחה שלי עדיין תהא מבודדת וחסרת אמצעים אם לא היה לנו המותג הדמוקרטי של FDR. עשיתי זאת מפני שפרנקלין דלאנו רוזוולט העצים את האומה הזאת. עשיתי זאת כי הארי טרומן נלחם בעבור משפחות עובדות כמו זו שלי. עשיתי זאת מפני שהפופולריות הגואה של ג'ון פיצג'רלד קנדי הרימה אפילו את הסירה הזעירה שלנו. עשיתי זאת כי לינדון ג'ונסון הראה לאמריקה שאנשים שנולדו עניים לא צריכים למות עניים. ואני עשיתי זאת כי אדם שעמו שרתתי בסנאט של ג'ורג'יה, אדם בשם ג'ימי קרטר, הנחיל יושר והגינות במערכת השירות הציבורי.
כמושל, מילר קידם באורח עיקש את החינוך הציבורי. הוא סייע להקים את מלגת HOPE, מלגה אשר מימנה את שכר הלימוד של סטודנטים מג'ורג'יה להם ציון בן 3.0 נקודות בתיכון שנשמר על ידם בעת לימודם בקולג'. נוסף על כך, המלגה הוענקה למשפחות שהרוויחו פחות מ-66 אלף דולר אמריקני בשנה. מלגות HOPE מומנו על ידי ההכנסות שנאספו ממשחקי הלוטו וההימורים בג'ורג'יה. בדצמבר 1995 הכריז משרדו על הוספת בת מיליארד דולר לתקציב החינוך במדינה. מלגת HOPE זכתה לשבחים מהמנהיגים הדמוקרטים הלאומיים. תוכנית מלגות HOPE מספקת עד היום לסטודנטים בג'ורג'יה הזדמנות ללמוד במכללה ציבורית או באוניברסיטה.
ב-13 בינואר 1998 הכריז מילר, שהאמין באפקט מוצרט, כי הוא יוסיף לתקציבה המיועד של המדינה $105,000 לשנה על מנת לספק לכל ילד שייוולד בג'ורג'יה קלטת או תקליטור של מוזיקה קלאסית. מילר הצהיר "איש אינו חולק על כך שהאזנה למוזיקה בגיל צעיר מאוד משפיעה על חשיבה מרחבית-טמפורלית שהיא בבסיס המתמטיקה, ההנדסה ואפילו השחמט". מילר השמיע לנציגי בית המחוקקים קטע מתוך "אודה לשמחה" שבסימפוניה התשיעית של בטהובן ושאל "נו, אתם לא חשים חכמים יותר?" מילר בקש מיואל לוי, המנצח של התזמורת הסימפונית של אטלנטה, להכין אוסף של קטעים מוזיקליים קלאסיים שיכללו בקלטת.
כאשר עזב את משרד המושל בינואר 1999, קיבל מילר משרת הוראה במכללת יאנג האריס, אוניברסיטת אמורי ואוניברסיטת ג'ורג'יה. הוא היה פרופסור אורח בכל שלושת מוסדות הלימודים הללו כאשר נבחר לסנאט של ארצות הברית.
קריירה פוליטית > סנאטור (2000–2005)

יורשו של מילר כמושל, רוי בארנס, מינה את מילר לאייש את המושב הריק בסנאט שהותיר אחריו הסנאטור הרפובליקני פול קובררל, שנפטר ביולי 2000. בעוד שמבחינה היסטורית שלטה המפלגה הדמוקרטית בפוליטיקה של ג'ורג'יה והחלה לדעוך במהלך השנים, מילר נותר פופולרי במרוצת השנים. הוא ניצח את מאק מטינגלי בבחירות המיוחדות בנובמבר 2000.
מילר תמך לעיתים קרובות ברפובליקנים והעביר לא פעם ביקורת על הדמוקרטים בתקופת כהונתו בסנאט. הוא תמך רבות באידאולוגיה של ג'ורג' ווקר בוש, כולל תוכניותיו לקצץ במסים וקידוח נפט בשמורת הטבע הארקטית הלאומית (Arctic National Wildlife Refuge). הוא תמך באיסור על הפלות מלאכותיות כסנאטור, על אף שכמושל תמך בהפלות מלאכותיות. עם זאת, מילר נשאר חבר במפלגה הדמוקרטית, ואמר כי "אני אהיה דמוקרט עד יום מותי". מילר ניהל את מסע הבחירות של מקס קלילנד הדמוקרטי לסנאט ב-2002 נגד חבר הקונגרס סאקסבי צ'אמבליס, למרות הבדלים אידאולוגיים בין השניים.
מילר טען בספרו "כבר לא מפלגה לאומית: מצפונו של דמוקרט שמרני" (שנכתב והוצא לאור ב-2003), כי המפלגה הדמוקרטית איבדה את הרוב שלה בקונגרס משום שהיא אינה תואמת את האידאולוגיות ואת החזון שהיה לה בעת נשיאותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי. הוא טען שהמפלגה הדמוקרטית, כפי שהיא מתנהלת כעת, היא מפלגה שמאלנית מנותקת שאינה מחוברת לאמריקה של ימינו, וכי המפלגה הרפובליקנית מאמצת את האידיאלים הדמוקרטיים שבהם הוא מאמין זמן כה רב. הספר דורג במשך תשעה שבועות במקום הרביעי ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
ב-2003 הודיע מילר כי לא יתמודד מחדש לסנאט כאשר כהונתו תגיע לקצה. הוא גם הודיע כי הוא יתמוך בנשיא בוש בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004 ולא באף אחד מתשעת המועמדים המתמודדים על המועמדות הדמוקרטית לנשיאות. את מקומו ירש ג'וני אייזקסון הרפובליקני.
קריירה פוליטית > תמיכתו בג'ורג' ווקר בוש בבחירות 2004

בנאומו המרכזי שנשא בכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית ב-1 בספטמבר 2004, ביקר מילר את "מדינת" המפלגה הדמוקרטית. הוא אמר, "מעולם לא היה צמד פסול כל כך, מאשר שני הסנאטורים של מסצ'וסטס - הלא הם טד קנדי וג'ון קרי". בנוסף, מתח מילר ביקורת על דפוס הצבעותיו בסנאט של ג'ון קרי, וטען כי הצבעותיו של קרי נגד הצעות חוק למערכות הגנה ולנשק הצביעו על תמיכה בהחלשת הכוחות המזוינים של ארצות הברית. הייתה זו לראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית בה עלה סנאטור ממפלגה אחת על במת ועידת המפלגה היריבה והודיע על תמיכתו במועמדיה לנשיאות.
"המפציץ B-1 לנסר, אליו הסנאטור קרי התנגד, הוביל לירידה בת 40 אחוזים בהפצצות שאירעו בששת החודשים הראשונים של מבצע חירות מתמשכת. המפציץ B-2 ספיריט, אליו הסנאטור התנגד גם כן, ביצע תקיפות אוויריות נגד הטליבאן באפגניסטן ונגד פקודיו של סדאם חוסיין בעיראק. מטוסי ה-F-14A טומקט, אליהם התנגד הסנאטור קרי, שיתקו את מערכי המיג-25 הלוביים של מועמר קדאפי מעל מפרץ סידרה. מטוסי ה-F-14D המודרניים, אליהם התנגד הסנאטור קרי, שיגרו טילים על מערות טורה בורה. מסוק ה-AH-64 אפאצ'י, אליו הסנאטור קרי התנגד, סילק הטנקים של המשמר הרפובליקני בכווית במהלך מלחמת המפרץ. מטוסי ה-F-15 איגל, אליהם הסנאטור קרי התנגד, טסו מעל עיר בירתנו ועיר זו במטרה להגן עליהן לאחר פיגועי 11 בספטמבר. אני יכול להמשיך עוד ועוד: נגד MIM-104 פטריוט שהפיל את טילי הסקאד של סדאם חוסיין שכוונו נגד ישראל; נגד יוזמת ההגנה האסטרטגית; נגד טילי הטריידנט; נגד, נגד, נגד. זה האיש שרוצה להיות המפקד העליון של הכוחות המזוינים של ארצות הברית? הכוחות האמריקניים יהיו חמושים במה? בכדורי נייר לעוסים?
הנאום התקבל בצורה חיובית על ידי משתתפי כינוס הוועדה, ובמיוחד אצל נציגי ג'ורג'יה. הפרשן השמרני מייקל ברון השווה את הנאום לדעותיו ולאידאולוגיה של אנדרו ג'קסון. תגובותיו הלוחמניות של מילר לראיונות עיתונאיים שהתקיימו לאחר נשיאת הדברים בכינוס הרפובליקני קיבלו תשומת לב רבה כמעט כמו הנאום עצמו. ראשית, בראיון שהעניק לרשת החדשות CNN, התעמת מילר עם העיתונאים ג'ודי וודרוף, וולף בליצר וג'ף גרינפילד כאשר אלה תשאלו אותו על נאומו וגרסו כי פירש באורח שגוי את ההקשר והתוכן המלא של דפוס הצבעותיו של קרי, וציינו את העובדה כי דיק צ'ייני, בעת כהונתו כמזכיר ההגנה של ארצות הברית התנגד לכמה מאותן תוכניות אליהן התנגד הסנאטור קרי.
זמן קצר לאחר מכן, התראיין מילר בתוכנית "הארדבול" של רשת MSNBC שמונחית בידי כריס מתיוס. אחרי שמילר הביע את כעסיו על אופן תשאוליו של מתיוס, האחרון הפעיל לחץ על מילר בשאלתו: "עכשיו, האם אתה מאמין, סנטור, בכנות, שג'ון קרי רוצה להגן על המדינה בכדורי נייר לעוסים?". מילר הזועם הטיח בכעס במתיוס: "הסתלק מפניי!", והכריז באותה נימה "הלוואי שהיינו חיים ביום בו יכולתי לקרוא תיגר על אדם דרך קריאה לדו-קרב". זמן לא רב אחרי הראיון, התנצל מילר על התנהגותו ואמר: "זה היה נורא. אני מביך את עצמי, אני מעדיף להאמין כי זה לא קרה".
בערוב ימיו

באוגוסט 2005 מינה הנשיא בוש את מילר לחבר בוועדה האמריקנית למצבות קרב. באותה השנה נבחר בנוסף למועצת המנהלים של איגוד הרובאים הלאומי.
מילר הצהיר בראשית 2008 כי הוא לא יתמוך במועמדותם של הסנאטורים הדמוקרטים הילרי קלינטון וברק אובמה בבחירות לנשיאות; הוא תמך במקום זאת בסנאטור ג'ון מקיין. אחרי שאובמה נבחר לנשיא והמפלגה הדמוקרטית הרחיבה את הרוב שלה בסנאט ובבית הנבחרים, תמך בסנאטור הרפובליקני מג'ורג'יה סאקסבי צ'מבלייס בהתמודדותו מול חבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה ג'ים מרטין האשים את אובמה ב"הפצת העושר וההון". ב-2012 שימש מילר כיושב הראש של מטה הבחירות הלאומי של ניוט גינגריץ', שהתמודד למועמדות הרפובליקנית לנשיאות. באותה שנה, תמך בהתמודדותו של דאג קולינס לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס התשיעי של ג'ורג'יה.
בשלהי שנות האלפיים חלה נסיגה בבריאותו של מילר, כאשר נתגלתה בגופו מחלת פרקינסון ושאר בעיות בריאותיות שונות, שהסתיימו בסיבוכים שונים. ב-2016, נכדו, בריאן מילר, פתח את קרן מכון מילר כדרך לשמר ולקדם את מורשת סבו. באוקטובר 2017 עזב מילר באורח רשמי את החיים הציבוריים והחל לעבור טיפולים במחלת פרקינסון, ממנה הלך לעולמו במרץ 2018.
הערות שוליים

1 2 3 4  סטיב סטאוט, זל מילר, דמוקרט נצי שנטה לטובת המפלגה הרפובליקנית, הלך לעולמו בגיל 86, באתר הניו יורק טיימס, 23 במרץ 2018 (באנגלית)
↑  סנאטור דמוקרטי: קרי הוא ליברל מנותק, באתר וואלה, 15 במאי 2001
↑  האוניברסיטה מתאבלת על מותו של זל מילר, באתר אוניברסיטת ג'ורג'יה, 23 במרץ 2018 (באנגלית)
↑  סטיב הנדריקס, מהר לגבעה, באתר וושינגטון פוסט, 17 באוקטובר 2002 (באנגלית)
↑  מסמכיו של זל מילר, פרק שלוש: סגן מושל ג'ורג'יה, באתר אוניברסיטת ג'ורג'יה, 1974-1990 (באנגלית)
↑  סוכנות הידיעות, הזיגזג של זל, באתר פוקס ניוז, 30 באוגוסט 2004 (באנגלית)
↑  הסנאטור מילר מג'ורג'יה לא יתמודד מחדש לסנאט, באתר CNN‏, 8 בינואר 2003 (באנגלית)
↑  יצחק בן-חורין, צ'ייני: במלחמת הטרור אפשר לסמוך רק על בוש, באתר ynet, 2 בספטמבר 2004
↑  ריאיון עם הסנאטור זל מילר, באתר CNN‏, 1 בספטמבר 2004 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007331431305171  GND: 1193733707  ISNI: 0000 0000 2418 8205  LCCN: n85197892  NARA: 10568334  SNAC: w6bp0n0p  US Congress: M001141  VIAF: 11287961   WorldCat (עם VIAF): 11287961 
דיוקנו הרשמי של מילר כסגן מושל ג'ורג'יה, 1975
מילר עם מקבילו הרפובליקני בסנאט סאקסבי צ'אמבליס נושא ארגזי בצל בגבעת הקפיטול, 13 ביולי 2004
חוננו

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מנכ"ל:  שמואל (זנגי) מידד
 תקופת הפעילות:  2002–הווה (כ־23 שנים) 
 www.honenu.org.il
 
עמותת חוננו (חָנֵּנוּ) היא עמותה ימנית ישראלית שהוקמה בשנת 2001 ועוסקת בהענקת ייעוץ וסיוע משפטי לאזרחים, לחיילים ולשוטרים יהודים שנעצרו או שמעורבים בהליכים משפטיים על רקע לאומני.
העמותה מסייעת בסוגיות של מעצרים מנהליים של יהודים ביהודה ושומרון, סיוע לישראלים החשודים בטרור יהודי וכן באירועים שבהם מעורבים חיילי צה"ל שנקלעים להליכים משפטיים בשל תביעות על שימוש בכוח מופרז.
סמליל העמותה הקודם
הקמה ופעילות

מקור שם העמותה לקוח מהפסוק בתהילים ”חָנֵּנוּ ה' חָנֵּנוּ כִּי רַב שָׂבַעְנוּ בוּז”. הקמץ בתיבה הראשונה קמץ קטן הוא (קמץ בהברה סגורה לא מוטעמת) ולכן הוא נהגֶה בתנועת o: חוֹננו (ולא a).
מנהל העמותה ומייסדה הוא שמואל (זנגי) מידד. הארגון מסייע משפטית לחיילים, שוטרים ואזרחים שנתבעים משפטית על ידי המדינה או על ידי גורמים אחרים. העמותה התפרסמה בסיוע שהעניקה לפעילי ימנים שנעצרו לאחר שלקחו חלק במחאה נגד תוכנית ההתנתקות  וסייעה מנהלית גם לגיוס תרומות למשפחתו של יגאל עמיר ואחיו, חגי עמיר.
העמותה העבירה בעבר כספים גם למשפחות אסירים וחשודים בטרור יהודי, בהם עמי פופר ויוסף חיים בן דוד, רוצח הנער מוחמד אבו ח'דיר, אך חדלה מכך בלחץ תורמים מארצות הברית.
עורכי דין מטעם הארגון ייצגו גם חשודים שהואשמו וחלקם הורשעו בפשעים חמורים. בין המורשעים:
ארבעה שוטרי מג"ב שהורשעו בחטיפתו והריגתו של עמרן אבו חמדיה, נער פלסטיני בן 17 בחברון.
גור בן יאיר (המל), שהורשע ברצח מוחמד סלימאן א-זלמוט חטאטבה.
שלושת רוצחי מוחמד אבו ח'דיר.
עמירם בן אוליאל, רוצח שלושת בני משפחת דוואבשה.
העמותה פועלת למען שחרור יהודים שהורשעו בפשיעה לאומנית מבתי הכלא. בקיץ 2013 החליטה ממשלת ישראל לשחרר 104 אסירים פלסטינים מבתי הכלא, על פי דרישת הרשות הפלסטינית כתנאי להתקדמות בשיחות בין ישראל לרשות הפלסטינית. העמותה יזמה הפגנות שמחד גינו את שחרור האסירים הפלסטינים ומאידך דרשו שבמקרה שבו ישחררו בכל זאת את האסירים הפלסטיניים מבתי הכלא – ישחררו גם אסירים יהודים, בהם שלומי דביר-זליגר ראש מחתרת בת-עין ועמי פופר בעיקר מתוך טענה שלא ייתכן שטרוריסטים פלסטינים וערבים ישוחררו בעסקאות לשחרור אסירים ואילו טרוריסטים יהודים ירצו את מלוא תקופת מאסרם.
העמותה ממומנת על ידי תרומות ובשנת 2013 הוציאה כ-2,327,000 ש"ח על פעילויותיה. עיקר המימון מגיע מהקרן המרכזית לישראל, המנוהלת על ידי ג'יי מרכוס, תושב אפרת. כמו כן, העמותה רשומה כמוסד ציבורי מזכה על פי סעיף 46 לפקודת מס הכנסה, וכל התרמה לעמותה פטורה ממס.
הישגים פרלמנטריים ומשפטיים

חוק הפסקת הליכים ומחיקת רישומים בעניין תוכנית ההתנתקות, התש"ע-2010 – ביוזמת העמותה נחקק החוק אשר עוצר הליכים משפטיים ומוחק רישומים פליליים נגד אזרחים ישראלים שהואשמו במחאה לא-חוקית נגד תוכנית ההתנתקות. את עצורי ההתנתקות ייצג עו"ד אביעד הכהן.
שחרור חיים פרלמן ממעצר – פרלמן נחשד במעשי רצח של ערבים בסוף שנות ה-90. הוא שוחרר ממעצרו בעזרת ייצוג של עו"ד עדי קידר ושרון נהרי מטעם העמותה. פרשה זו עוררה ביקורת נוקבת על התנהלות השב"כ בפרשה.
זיכוי החשודים הראשונים שהואשמו בפעולות תג מחיר – העמותה ייצגה את החשודים הראשונים שהואשמו בבית המשפט בפעילויות 'תג מחיר' והובילה לשחרורם ממעצר של מעל לשנתיים ולזיכוי מלא. מאז ייצגה העמותה חשודים נוספים בפעולות 'תג מחיר'.
ראו גם

ארגון זכויות האדם ביש"ע
פורום משפטי למען ארץ ישראל
הערות שוליים

↑  אחרי הודעת ראשי הביטחון – בימין תוקפים: “הופכים קרבנות לפושעים”, באתר עכשיו 14, 24 ביוני 2023
↑  דף "האודות" באתר הארגון
↑  אורי בלאו, עמותה שתומכים בה רבנים  מתרימה כסף ליגאל עמיר, באתר הארץ, 23 בנובמבר 2005
↑  מתן חודורוב, חשיפת "אנליסט": הממשלה מסבסדת עמותות ימין קיצוני ומשפחות המחבלים היהודים, באתר nana10‏, 2 באוגוסט 2015
↑  עמרי מניב, פרסום ראשון: הממשלה סבסדה מענק לרוצח הנער מוחמד אבו חדיר, חדשות 13, 26 באפריל 2017
↑   אורי בלאו, בלחץ תורמים מארה"ב: עמותת חוננו הפסיקה לתמוך כספית במשפחות חשודים בטרור יהודי, באתר הארץ, 8 במאי 2016
↑  ע"פ 5136/08 מדינת ישראל נ' ינאי לאלזה, ניתן ב־31 במרץ 2009
ינאי ללזה, באתר "חננו"
↑  גור בן יאיר (המל), באתר "חננו"
↑  מתי סיבר, חסן שעלאן, אחיה ראב"ד ועומרי אפרים, התפרעויות מהדרום עד הצפון: מכוניות ספגו אבנים, נזק לתחנת משטרה, כבישים נחסמו נמשך גל הפרות הסדר לאחר רצח הנער מוחמד אבו חדיר, באתר ynet, 7 ביולי 2014
↑  איציק ברנדויין, עמירם בן אוליאל יתפלל לבד בתא בחגי תשרי, באתר ערוץ 7, 22 בספטמבר 2022
↑  דוחות העמותה לשנת 2013, באתר guidestar
↑  חוק הפסקת הליכים ומחיקת רישומים בעניין תוכנית ההתנתקות, התש"ע-2010, ס"ח 2225 מ-4 בפברואר 2010
↑  יואב זיתון, מכה לשב"כ: חיים פרלמן ישוחרר למעצר בית, באתר ynet, 11 באוגוסט 2010
עמיחי אתאלי, עומדים לימינם: כך ניצח הימין בפרשת פרלמן, באתר nrg‏, 17 באוגוסט 2010
יהדות גרמניה המזרחית

יהדות גרמניה המזרחית מהווה ביחד עם יהדות גרמניה המערבית את המשכה ההיסטורי של יהדות גרמניה הנאצית. רוב היהודים בגרמניה המזרחית היו פליטים שנעקרו מביתם על ידי שלטונות גרמניה הנאצית וחזרו לביתם לאחר מלחמת העולם השנייה, או יהודים סוציאליסטים וקומוניסטים שחזרו או עברו אל גרמניה המזרחית מהצד המערבי כדי להתיישב ולהיות שותפים בהקמת מדינה קומוניסטית. הקהילה היהודית במדינה הייתה מאוגדת ב"איחוד הקהילות היהודיות ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית" (גרמנית: Verband der jüdischen Gemeinden in der DDR).
החוקה המזרח גרמנית הבטיחה חופש פולחן דתי והתארגנות דתית, וקבעה שמעשי איבה דתית וגזעית הם פשעים פליליים. אף על פי כן ראו השלטונות את קיומה של פעילות דתית אינטנסיבית בעין לא יפה ולמעשה הוגבלו. בקהילות הגדולות נערכו תפילות קבועות בימי שישי ושבת. אף על פי שרשמית מותר היה ליהודים לקיים את מנהגיהם, בפועל לא הייתה כמעט פעילות דתית. מדיניותה הרשמית של גרמניה המזרחית הייתה אנטי-ציונית מובהקת ופרו-ערבית, דבר שהוביל לעלייה מעטה של יהודים מהמדינה. לא הייתה אפליה אנטישמית נרחבת, אך יחסו של הצבור בחלקו הגדול היה עוין ליהודים.
מספר היהודים במדינה

מספרם של היהודים בגרמניה המזרחית היה נמוך כבר בזמן הקמתה (1949), עקב השמדת היהודים במהלך השואה ובעקבות המלטות פליטים יהודים רבים, בעיקר לישראל. הקהילות היהודיות המשיכו להתדלדל לאורך שנות קיומה של המדינה, הן בגלל שיעור הילודה הנמוך וגילה המתקדם של האוכלוסייה היהודית שנותרה, והן עקב המצב הפוליטי והכלכלי במדינה.
בקיץ 1945, בסוף מלחמת העולם השנייה, היו בשטחי הכיבוש הסובייטי בגרמניה 3,500 יהודים, 3% בלבד ממספר היהודים שחיו בהם לפני עליית הנאצים לשלטון. בשנת 1946 עלה מספר היהודים בשטחים הללו ל-4,500, אולם עם הקמת גרמניה המזרחית ב-1949 פחת המספר ל-3,730. ב-1952 נותרו רק אלף חברים רשומים בקהילות היהודיות בגרמניה המזרחית. ב-1975 פחת מספרם ל-728,  וב-1982 היו רשומים קצת פחות מ-600 יהודים, מתוכם כ-200 בברלין המזרחית, 70-75 בדרזדן, 50 בלייפציג והשאר במקומות שונים במדינה. באותה עת אמר מנהיגה של הקהילה היהודית בברלין המזרחית, פטר קריכנר כי תוך 10 שנים יישארו 120 יהודים בבירה ברלין המזרחית, אך תחזיות אלו לא התממשו, ככל הנראה עקב איחוד גרמניה ב-3 באוקטובר 1990. בשנת 1986 היו רשומים 475 יהודים שחיו בתחומי המדינה.
ב-1988 היו במדינה כ-400 יהודים בלבד, רובם במזרח ברלין.
יהודים בולטים בגרמניה המזרחית

היהודים בגרמניה המזרחית לא הגיעו לעמדות מפתח רבות בממשל ובבירוקרטיה. לעומת זאת יהודים הצליחו יותר בתחום המקצועות החופשיים.
יהודים שהגיעו לעמדות בכירות במפלגה הקומוניסטית היו חברי הפוליטביורו אלברט נורדן והרמן אקסן ושר הדתות קלאוס גיזי. יהודים בולטים בחיי התרבות: הסופרים שטפן היים וארנולד צווייג, המלחין הנס אייזלר, הקריקטוריסט ג'ון הרטפילד, השחקנית הלנה הייגל, הפילוסוף ארנסט בלוך והרופא והסופר פרידריך וולף.
יהודים בולטים נוספים שהתגוררו בגרמניה המזרחית: אנה זגרס, יורק בקר והלמוט אשווגה.
ראו גם

יחסי גרמניה המזרחית-ישראל
הערות שוליים

↑  אלדד בק, הקנצלרית : מרקל, ישראל והיהודים, עמ' 100.
1 2  אלדד בק, הקנצלרית : מרקל, ישראל והיהודים, עמ' 101.
↑  אלדד בק, הקנצלרית : מרקל, ישראל והיהודים, עמ' 108-107.
↑  אלדד בק, הקנצלרית : מרקל, ישראל והיהודים, עמ' 109.
1 2  אלדד בק, הקנצלרית : מרקל, ישראל והיהודים, עמ' 113-112.
↑  אלדד בק, הקנצלרית : מרקל, ישראל והיהודים, עמ' 135.
↑  אלדד בק, הקנצלרית : מרקל, ישראל והיהודים, עמ' 136.
↑  אלדד בק, הקנצלרית : מרקל, ישראל והיהודים, עמ' 137.
1 2  אלדד בק, הקנצלרית : מרקל, ישראל והיהודים, עמ' 99-98.
| יהדות אירופה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה (סיציליה) • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בלגיה • בלארוס • בוסניה והרצגובינה • בריטניה (גיברלטר • סקוטלנד • ויילס) • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • טורקיה • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סלובניה • סלובקיה •  סן מרינו • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קפריסין • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ • ברית המועצות • יוגוסלביה |  |
| מדינות שההכרה בהן מוגבלת | אבחזיה • קוסובו • צפון קפריסין • דרום אוסטיה • טרנסניסטריה |  |
| אזורים היסטוריים | אשכנז • מזרח אירופה • אוברלנד • אונטרלנד • אלזס • גליציה • טרנסילבניה • קטלוניה • הקרפטים |  |
צנטוריון

ערך זה עוסק בטנק בריטי. אם התכוונתם לדרגה בצבא הרומאי, ראו .
| --- | --- |

צנטוריון סימן 3
 מידע כללי
 סוג:  טנק שיוט/טנק מערכה
 מדינה מייצרת:  הממלכה המאוחדת בריטניה
 יצרן:  ליילנד מוטורס, Royal Ordnance Factory, ויקרס 
 משתמשים עיקריים:  צבא בריטניה, צה"ל, צבא דרום אפריקה, הלגיון הערבי
 שנת ייצור:  1949
 תקופת השימוש:  1946–2012 (כ־66 שנים) 
 דגם קודם:  קומט
 דגם עוקב:  צ'יפטיין
 מערכה מרכזית:  מלחמת קוריאה, מלחמת ששת הימים, מלחמת יום כיפור, מבצע שלום הגליל
 יחידות שיוצרו:  4,423 
 מידע טכני
 אורך:  7.6 מטרים (תובה)
 רוחב:  3.38 מ' 
 גובה:  2.94 מ' 
 משקל:  53 טונות (מוכן לקרב)
 מהירות:  43 קמ"ש על כביש
 טווח פעולה:  500 ק"מ
 מנוע:  מנוע בנזין "מטאור" מתוצרת רולס-רויס, 650 כ"ס (480 קילוואט)
 שריון:  17–118 מילימטר פלדה
 צוות:  4
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  תותח 17 ליטראות, 76.2 מ"מ
 חימוש משני:  מקלע 7.62 מ"מ,   מקלע נוסף בקוטר של 12.7 מ"מ בצריחון מפקד
 
| --- | --- |
שוט קל א'
שוט קל א'
 מידע כללי
 סוג:  טנק מערכה
 מדינה מייצרת:  הממלכה המאוחדת בריטניה / ישראל ישראל
 יצרן:  הסבה על ידי התעשייה הצבאית ומש"א
 משתמשים עיקריים:   צה"ל
 שנת ייצור:  1970
 תקופת השימוש:  1946–2012 (כ־66 שנים) 
 דגם קודם:  צנטוריון שוט מטאור
 דגם עוקב:  מרכבה סימן 1
 מערכה מרכזית:  מלחמת יום כיפור, מבצע שלום הגליל
 יחידות שיוצרו:  ?
 מידע טכני
 אורך:  7.6 מטרים (תובה)
 רוחב:  3.38 מטרים
 גובה:  2.94 מטרים
 משקל:  53 טונות (מוכן לקרב)
 מהירות:  43 קמ"ש על כביש
 טווח פעולה:  500 ק"מ
 מנוע:  מנוע סולר AVD-S-1790-2A של טלדיין קונטיננטל, 750 כ"ס (560 קילוואט)
 שריון:  17–118 מילימטר פלדה + מיגון ריאקטיבי
 צוות:  4
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  תותח L7 בקליבר 105 מ"מ
 חימוש משני:  מקלע 7.62 מ"מ בפתח הטען-קשר,   מקלע נוסף בקוטר של 12.7 מ"מ בפתח מפקד,   ועוד שניים מקבילים לתותח (כשאחד מעל התותח ואחד מבפנים)
צנטוריון הוא טנק בריטי, שפותח בסוף מלחמת העולם השנייה, אך יצורו החל מאוחר מכדי שיכנס לשירות במהלכה. הצנטוריון יועד להיות טנק שיוט, אך למעשה היווה את אבן הדרך לתפיסת שריון חדשה לפיה הצנטוריון סווג כטנק מערכה.
הצנטוריונים שירתו במספר צבאות בעולם במהלך שנות המלחמה הקרה ולאחריה, גם כיום הטנק משמש מספר מדינות כמו גם כלים המבוססים עליו. בצה"ל שירת הצנטוריון בשם שוט משנת 1959 ועד שאחרוני הכלים הוצאו משירות בשנת 2002, נגמ"שים המבוססים עליו נמצאים בשירות גם כיום. השוט על גרסאותיו השונות שירת בחיל השריון במלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת לבנון הראשונה והיה לאחד הטנקים החשובים והמוצלחים שידע צה"ל.
היסטוריית שירות

בשנת 1949 נכנס הטנק לשירות וכ־4,000 צנטוריונים יוצרו, ב-13 גרסאות מרכזיות. השיפורים לאורך השנים כללו שינוי התותח לתותח 20 ליטראות (83.4 מ"מ), ולאחר מכן לתותח L7; הוספת מערכות ראיית לילה וזרקורי תת־אדום; והוספת מערכות מיגון נגד אב"כ ומערכת בקרת אש משופרת. האחרון בדגמי הצנטוריון שיוצר היה הצנטוריון סימן 13. הצנטוריונים שירתו בצבאות רבים בעולם, כולל צבא ירדן, צבא סינגפור, צבא דרום אפריקה וצה"ל (ראו פירוט בהמשך). רוב המדינות המפעילות את הצנטוריונים מחזיקות בטנקים שעברו הסבה למנוע דיזל, ומערכות בקרת האש שלהם שופרו.
מלחמת קוריאה, שהחלה ביוני 1950, הייתה טבילת האש הראשונה של טנקי הצנטוריון כאשר אלו שירתו בשלוש פלוגות ברגימנט ההוסרים האירי ה־8 המלכותי של המלך בצבא הבריטי. לקראת סוף המלחמה טנקים אלו שירתו גם כחלק מרגימנט הטנקים ה־3 המלכותי, הטנקים הוכיחו את עמידותם לתנאי מזג האוויר הקשים ואת יכולות הלחימה וכוח האש שלהם. טנקי צנטוריון נשלחו גם כחלק מכוח המשימה הבריטי לחצי האי סיני בשנת 1956 במהלך מבצע קדש ובהמשך, במהלך מלחמת וייטנאם שירתו צנטוריונים גם בצבא אוסטרליה.
בצבא הבריטי המשיכו דגמים המבוססים על הצנטוריון לשרת עד לשנות ה־90 של המאה ה־20, כשהם לוקחים חלק במלחמת המפרץ. בדרום אפריקה נמצאים שדרוגים מקומיים של הצנטוריון ("אוליפנט"; פיל) בשירות הצבא עד היום. בצה"ל, אף על פי שטנקי השוט (ראה בהמשך) כבר לא משרתים ביחידות השריון, נגמ"שים רבים המבוססים עליו עדיין משרתים ביחידות השונות, בהם הפומ"ה, הנגמ"חון והנקפדון.
השוט בשירות צה"ל

שוט הוא השם שניתן לצנטוריון כשנכנס לשירות בחיל השריון של צה"ל בשנת 1959. השם בא מן הפסוק:
"קוֹל שוֹט וְקוֹל רַעַשׁ אוֹפָן וְסוּס דוֹהֵר וּמֶרְכָּבָה מְרַקֵדָה."
השוט בשירות צה"ל > שוט מטאור

צה"ל רכש צנטוריונים מדגמי סימן 3 וסימן 5. הטנקים נרכשו כגרוטאות במחיר של כ-3,000 ליש"ט לטנק. השם שוט מטאור ניתן לטנק צנטוריון בעל מנוע בנזין עם קירור מים מדגם "מטאור". לטנק זה היה מנוע נוסף (שהיה מורכב במקורו במכונית מוריס), וזה שימש להפעלת גנרטור לטעינת מצברים כשהמנוע הראשי לא עבד. הטנק נטל חלק במלחמת ששת הימים (כ־400 טנקים), במהלכה גם נלקחו שלל כמה עשרות צנטוריונים ירדניים.