stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאנו ג'ינובילי
סטטיסטיקות קריירה > NBA > פלייאוף

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2003 | סן אנטוניו | 24 | 0 | 27.5 | 0.386 | 0.384 | 0.757 | 3.8 | 2.9 | 1.7 | 0.4 | 9.4 |
| 2004 | סן אנטוניו | 10 | 0 | 28.0 | 0.447 | 0.286 | 0.818 | 5.3 | 3.1 | 1.7 | 0.1 | 13.0 |
| 2005 | סן אנטוניו | 23 | 15 | 33.6 | 0.507 | 0.438 | 0.795 | 5.8 | 4.2 | 1.2 | 0.3 | 20.8 |
| 2006 | סן אנטוניו | 13 | 11 | 32.8 | 0.484 | 0.333 | 0.839 | 4.5 | 3.0 | 1.5 | 0.5 | 18.4 |
| 2007 | סן אנטוניו | 20 | 0 | 30.1 | 0.401 | 0.384 | 0.836 | 5.4 | 3.7 | 1.6 | 0.2 | 16.6 |
| 2008 | סן אנטוניו | 17 | 6 | 32.9 | 0.422 | 0.373 | 0.896 | 3.8 | 3.9 | 0.6 | 0.3 | 17.8 |
| 2010 | סן אנטוניו | 10 | 10 | 35.2 | 0.414 | 0.333 | 0.866 | 3.7 | 6.0 | 2.6 | 0.2 | 19.4 |
| 2011 | סן אנטוניו | 5 | 5 | 34.8 | 0.443 | 0.321 | 0.780 | 4.0 | 4.2 | 2.6 | 0.6 | 20.6 |
| 2012 | סן אנטוניו | 14 | 2 | 27.9 | 0.448 | 0.338 | 0.857 | 3.5 | 4.0 | 0.7 | 0.3 | 14.4 |
| 2013 | סן אנטוניו | 21 | 3 | 26.7 | 0.399 | 0.302 | 0.738 | 3.7 | 5.0 | 1.1 | 0.3 | 11.5 |
| 2014 | סן אנטוניו | 23 | 0 | 25.5 | 0.439 | 0.390 | 0.862 | 3.3 | 4.1 | 1.6 | 0.1 | 14.3 |
| 2015 | סן אנטוניו | 7 | 0 | 18.7 | 0.349 | 0.364 | 0.783 | 3.4 | 4.6 | 0.6 | 0.9 | 8.0 |
| 2016 | סן אנטוניו | 10 | 0 | 19.2 | 0.426 | 0.429 | 0.783 | 2.7 | 2.5 | 0.8 | 0.3 | 6.7 |
| 2017 | סן אנטוניו | 16 | 1 | 17.8 | 0.412 | 0.225 | 0.739 | 2.4 | 2.4 | 1.0 | 0.1 | 6.6 |
| 2018 | סן אנטוניו | 5 | 0 | 21.4 | 0.405 | 0.333 | 0.818 | 3.0 | 3.2 | 1.4 | 0.2 | 9.0 |
| קריירה |  | 218 | 53 | 27.9 | 0.433 | 0.358 | 0.817 | 4.0 | 3.8 | 1.3 | 0.3 | 14.0 |
↑  בשל שביתת שחקנים ב-NBA התקיימו בעונת 2011/2012 66 משחקים בלבד
תארים והישגים > קבוצתיים

אליפות איטליה: 2000/2001
הגביע האיטלקי: 2000/2001, 2001/2002
יורוליג: 2000/2001
סגנות: 2001/2002 ‏
אליפות ה-NBA: ‏ 2002/2003, 2004/2005, 2006/2007, 2013/2014
מדליית זהב אולימפית : 2004
מדליית ארד אולימפית : 2008
מדליית כסף באליפות העולם : 2002
תארים והישגים > אישיים

השחקן המצטיין בליגה האיטלקית: 2000/2001
השחקן המצטיין בגביע האיטלקי: 2001/2002
MVP של פיינל פור היורוליג: 2000/2001
MVP של אליפות אמריקה בכדורסל: 2001
השחקן השישי של העונה ב-NBA:‏ 2007/2008
בחירה לחמישיית העונה ב-NBA:
החמישייה השלישית: 2007/2008, 2010/2011
בחירה לחמישיית הרוקיז של העונה ב-NBA:
החמשייה השנייה: 2002/2003
ספורטאי השנה בארגנטינה ("אולימפיית זהב"): 2003, 2004
כלב ים נבלי

| כלב ים נבלי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
על־משפחה:: טורפים ימיים
משפחה:: כלבי ים
סוג:: Pagophilus
מין:: כלב ים נבלי
שם מדעי
 Pagophilus groenlandicus ‏ארקסלבן, 1777
תחום תפוצה


כלב ים נבלי או כלב ים גרינלנדי (שם מדעי: Pagophilus groenlandicus) הוא מין יחיד בסוגו של כלב ים, החי באזור צפון האוקיינוס האטלנטי והחופים סביבו וגם באוקיינוס הארקטי. קרוי כך עקב כתם שחור דמוי נבל על גופו.
מאפיינים

כלבי הים הבוגרים  כסופים-אפורים עם כתמים שחורים על גופם וכתם דמוי נבל לאורך גופם בעוד שלגורים פרווה שעירה לבנה-צהובה וללא כתמים.
אורכו של כלב הים עד 1.7-2.0 מטר ומשקלו 140-190 ק"ג.
מזון: דגים ארקטיים שונים, רכיכות וסרטנים.
אויבים: האויב העיקרי של כלבי הים הוא הדוב הלבן, האורב ומנסה לתפוס אותם בעודם מתחבאים מתחת לשלג. אויבים נוספים הם האורקה, שועל השלג (לגורים) וכרישים ארקטיים.
בעבר צדו רבים את גורי כלבי הים בעיקר בשביל בשרם ועורם. אך היום הדבר הופסק בהרבה מדינות. מדינות מסוימות ממשיכות להתיר את הציד.
תת-מינים

Pagophilus groenlandicus groenlandicus - נפוץ ממזרח קנדה עד נורווגיה
Pagophilus groenlandicus oceanicus - נפוץ בים הלבן ובים ברנץ
הערות שוליים

↑  כלב ים נבלי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550625105171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יועץ ממלכתי (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  יועץ ממלכתי מאת בוריס אקונין
 בימוי:  פיליפ יאנקובסקי
 הופק בידי:  לאוניד ורשצ'אגין ניקיטה מיכאלקוב
 תסריט:  בוריס אקונין
 עריכה:  אנצו מניקוני יארוסלב מוצ'אלוב
 שחקנים ראשיים:  אולג מנשיקוב   ניקיטה מיכאלקוב   קונסטנטין חבנסקי   אמיליה ספיבאק
 מוזיקה:  אנרי לולאשווילי
 צילום:  ולדיסלב אופליאנץ
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 חברת הפקה:  אולפני T3
 חברה מפיצה:  KARO
 הקרנת בכורה:  רוסיה 21 באפריל 2005
 משך הקרנה:  125 דקות (גרסת הקולנוע)  191 דקות (גרסת הבמאי)
 שפת הסרט:  רוסית צרפתית
 סוגה:  סרט מתח, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט בלשים 
 תקציב:  4 מיליון דולר
 הכנסות:  7 מיליון דולר
 פרסים:  פרס נשר הזהב לשחקן הטוב ביותר
 סרט קודם:  גמביט טורקי
 www.statskyfilm.ru
 דף הסרט ב־IMDb
 
יועץ ממלכתי (ברוסית: Статский советник, או בכתיב הישן: Статскiй совѣтникъ) הוא סרט דרמה רוסי שיצא לאקרנים בשנת 2005 ומבוסס על ספר פופולרי באותו שם מאת בוריס אקונין. במאי הסרט היה פיליפ יאנקובסקי.
אולפני T3 של ניקיטה מיכאלקוב רכשו את הזכויות על הספר, וההפקה החלה בשנת 2004. הסרט צולם במוסקבה ובסנקט פטרבורג ויצא לאקרנים ברוסיה ובחבר המדינות באפריל 2005. הוא זכה לביקורות טובות בעיקר והניב הכנסות של 7 מיליון דולר במכירות בקופות לעומת תקציב של 4 מיליון דולר. קונסטנטין חבנסקי וניקיטה מיכאלקוב זכו בפרסי נשר הזהב בקטגוריות השחקן הטוב ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר, בהתאמה.
ברוסיה של המאה ה-19, ארגון מהפכני זומם להתנקש בחייו של מושל מוסקבה כצעד ראשון להפלת שלטון הצאר. היועץ הממלכתי אראסט פנדורין מתייצב להילחם נגדם, אך נאלץ להיאבק גם בעילוי מסנקט פטרבורג הבירה, הנסיך פוז'ארסקי.
תקציר עלילת הסרט

האימפריה הרוסית, סוף המאה ה-19. השנה היא 1891. הרכבת מפטרבורג למוסקבה עוצרת בתחנת קלין, התחנה האחרונה לפני ההגעה למוסקבה. בקרון המיוחד יושב שר הממשלה הגנרל-אדיוטאנט חראפּוֹב, שנפגש עם אדם המציג עצמו בתור היועץ הממלכתי אֶראסְט פֶּטְרוֹביץ' פַנְדוֹרין, האחראי על ביטחון השר במוסקבה והממונה למשימות מיוחדות מטעם המושל הכללי המוסקבאי. אלא שעד מהרה האיש חושף עצמו כמתחזה; הוא דוקר את השר למוות בפגיון חד, ועל הידית ראשי התיבות "א.ל.". בהמשך מתברר שהמתנקש הוא ראש ארגון הטרור "א.ל." ("הארגון הלוחם", בראשי תיבות). אנשי הארגון הם רחמט, ימליה ופשוש, הקובעים את מושבם במוסקבה, ועוזרת להם מהפכנית המכנה עצמה "מחט".
המושל הכללי דוֹלְגוֹרוּצקי מבקש מפנדורין לחקור את רצח השר ולמצוא את המתנקש בהקדם. פנדורין מוצא עצמו במרכזו של מאבק בין טרוריסטים רצחניים, פוליטיקאים תאבי כוח, אנשי חוק מושחתים ויפהפיות מסתוריות ובמאבק בין רוסיה הישנה, הקיסרית, לבין רוסיה החדשה, המהפכנית.
שחקנים ודמויות

אולג מנשיקוב – אראסט פנדורין
ניקיטה מיכאלקוב – הנסיך גלב פוז'ארסקי
קונסטנטין חבנסקי – גרין
איגור יאסולוביץ' – ארונסון הכימאי
אלכסיי גורבונוב – ניקולאי סלזניוב / רחמט
ולדימיר משקוב – טיכון בוגויאבלנסקי
אמיליה ספיבאק – אסתר
מסאמי אגאווה – המשרת מאסה
פיודור בונדרצ'וק – הקצין פיוטר בורצ'ינסקי
אולג טבקוב – הנסיך ולדימיר דולגורוצקי, המושל הכללי המוסקבאי
מריה מירונובה – ז'ולי רנאר
אוקסנה פנדרה – "מחט"
הבדלים לעומת הספר

בספר, שם משפחתו של המושל המוסקבאי הוא "דולגורוקוי", בסרט שמו "דולגורוצקי". קרוב לוודאי שהדמות מתייחסת לנסיך ולדימיר אנדרייביץ' דולגורוקוב, שניהל את מוסקבה משנת 1865 עד 1891, כשהוחלף על ידי הנסיך הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ'.
הדמות שמגלם פיודור בונדרצ'וק, בורצ'ינסקי, הוא מיזוג של שתי דמויות מתוך הספר, בורליאייב וסוורצ'ינסקי.
בספר סוורצ'ינסקי מת בעקבות פיצוץ פצצה בתחנת הרכבת ניקולאייבסק, בורליאייב נהרג בעת ניסיון מעצרם של חברי הארגון הלוחם. בסרט בורצ'ינסקי נורה לאחר שהוא לא מצליח לעצור את פוז'ארסקי.
בספר רעיון הפגישה במרחץ מגיע מיוזמתו של פוז'ארסקי, בסרט פנדורין הוא שהעלה את הרעיון. בספר הפגישה נערכת בחדר מספר 6, בסרט הפגישה נערכת בחדר מספר 5, בשל מיזוג הדמויות סוורצ'ינסקי ובורליאייב.
בספר שוד מרכבת אוצר המדינה מתרחש לאחר שמחצית מהאבטחה מוסחת, בזמן שבסרט המחבלים מוציאים להורג את כל אנשי האבטחה.
בספר פנדורין מסרב לשרת תחת מושל מוסקבה החדש, בסרט הוא תחילה מסרב אך לבסוף מתרצה.
פרסים ומועמדויות

| פרסים ומועמדויות> פרס | פרסים ומועמדויות> קטגוריה | פרסים ומועמדויות> מועמד | פרסים ומועמדויות> תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| MTV Russia Movie Awards | התפקיד הנשי הטוב ביותר | אוקסנה פנדרה | מועמדות |
| MTV Russia Movie Awards | צוות השחקנים הטוב ביותר |  | מועמדות |
| MTV Russia Movie Awards | הנשיקה הטובה ביותר | אוקסנה פנדרה וקונסטנטין חבנסקי | מועמדות |
| נשר הזהב | השחקן הטוב ביותר | ניקיטה מיכאלקוב | זכייה |
| נשר הזהב | שחקן המשנה הטוב ביותר | קונסטנטין חבנסקי | זכייה |
| נשר הזהב | הסרט העלילתי הטוב ביותר |  | מועמדות |
| נשר הזהב | שחקנית המשנה הטובה ביותר | מריה מירונובה | מועמדות |
| נשר הזהב | שחקן המשנה הטוב ביותר | ולדימיר משקוב | מועמדות |
| ניקה | עבודת עיצוב ההפקה הטובה ביותר | ולדימיר ארונין | זכייה |
| ניקה | השחקן הטוב ביותר | ניקיטה מיכאלקוב | מועמדות |
| ניקה | שחקנית המשנה הטובה ביותר | אוקסנה פנדרה | מועמדות |
| פרסי פסטיבל קינוטאבר | התפקיד הגברי הטוב ביותר | ניקיטה מיכאלקוב | זכייה |
| פרסי פסטיבל קינוטאבר | "הפרס העיקרי" |  | מועמדות |
הערות שוליים

↑  Отзывы и рецензии на фильм Статский советник
| ספרים מאת בוריס אקונין |
| --- | --- | --- |
| ספרי תיבת פנדורין | עזאזל (סרט • סדרת טלוויזיה) • גמביט טורקי (סרט) • לוויתן • מות אכילס • משימות מיוחדות (סרט) • יועץ ממלכתי (סרט) • הכתרה • אהובת המוות • אהוב המוות • מרכבת היהלום • ין ויאנג • מחרוזת הירקן • כל העולם במה • העיר השחורה • כוכב המים • איני נפרד • פשוט מאסה • בור |  |
| ספרים נוספים | רומן ריגול (סרט) • הרפתקאות המגיסטר • פלאגיה והבולדוג הלבן (סדרת טלוויזיה) • תולדות המדינה הרוסית |  |
יצחק בלפר

| --- | --- |

יצחק בלפר ליד האנדרטה לזכר קורצ'אק והילדים אותה יצר בגינזבורג, גרמניה, 2003
 לידה:  6 בפברואר 1923 ורשה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  22 בינואר 2021 (בגיל 97)
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 תאריך עלייה:  1949
 מקום לימודים:  מכון אבני 
 פרסים והוקרה:  פרס נחום גוטמן לאיור (1979) 
 בת זוג:  רוזה בלפר
 צאצאים:  בנו, חיים בלפר ושתי נכדות
 מספר צאצאים:  1
 
יצחק בלפר (6 בפברואר 1923 – 22 בינואר 2021) היה צייר ופסל ישראלי. אחרון יתומי יאנוש קורצ'אק.
קורות חיים

בלפר נולד וגדל בוורשה, פולין, בן שלישי מבין ששת אחיו, לאסתר, עקרת בית ולחיים, סוחר. כשהיה בן 4 התייתם מאביו, ועבר להתגורר בבית סבו יחד עם אמו ואחיו. בין השנים 1930–1938 למד בבית הספר של בית היתומים של יאנוש קורצ'אק. בתום תקופת הלימודים, הגיש בקשה מיוחדת להמשיך ולהתנדב שנה נוספת לעזרה בבית היתומים וכך היה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי פולין, בספטמבר 1939, אחרי כיבוש ורשה על ידי הגרמנים ולפני הקמת הגטו, נפרד מאמו וברח עם חבר לברית המועצות דרך היערות. עוד באותו חודש הגיע לאזור רוסיה הלבנה, ושם עבד בעבודות כפייה במכרות הפחם באורל.
ב-1941 עבר להתגורר בטשקנט והתגייס לצבא האדום. הוא הוצב באחד מגדודי הפרשים של הצבא. עם פירוק הגדוד בו שירת נשלח לעבוד בבית חרושת חיוני, שם עבד עד תום המלחמה.
ב-1946 שב לוורשה, וגילה שכל משפחתו נספתה בשואה. ב-1947 עלה לארץ ישראל במסגרת ההעפלה באניית "אף-על-פי-כן" של ההגנה, והועבר על ידי שלטונות המנדט הבריטי למחנות המעצר בקפריסין. בקפריסין למד רישום ופיסול בהדרכתו של זאב בן-צבי. ב-1949 עלה לישראל. הוא התגייס לשירות בצה"ל ושירת כשנתיים.
לאחר מלחמת סיני, סיים בלפר ארבע שנות לימוד במכון אבני לאמנות, ושנתיים נוספות בלימוד תולדות האמנות. ב-1965 התקבל כחבר באגודת הציירים והפסלים. שלוש שנים לאחר מכן ייסד וניהל חוגים לציור בעיריית תל אביב-יפו במסגרת ארגון עובדים. הוא מונה ליועץ אמנותי בעיריית תל אביב. ב-1972 החל לשמש כמרצה לציור באוניברסיטה העממית בתל אביב.
ב-2003 הוסר הלוט מעל אנדרטה שייצר לזכרו של יאנוש קורצ'אק והילדים בגינצבורג (אנ'), גרמניה.
יצירותיו הוצגו בתערוכות רבות בישראל וברחבי העולם.
בשנת 1961 התחתן עם רוזה, ושנה לאחר מכן נולד בנם היחיד חיים.
נפטר ב-22 בינואר 2021.
פרסים

בדצמבר 1979 תערוכה קבועה וקבלת פרס נחום גוטמן לאיור על נושא ה"שואה".
ספריו

2014 – "בית לבן בעיר אפורה" – ביוגרפיה, הוצאת גוונים (הספר בקטלוג ULI)
2015 – "האיש שידע לאהוב ילדים" – ספר ילדים, הוצאת ינוקא (הספר בקטלוג ULI)
2016 – "המלך מתיא הראשון" – ספר ילדים מאת יאנוש קורצ'אק – תרגם מפולנית, עיבד ואייר, יצחק בלפר, הוצאת ינוקא. (הספר בקטלוג ULI)
2019 – "קאיטוש המכשף " – ספר ילדים מאת יאנוש קורצ'אק - תרגם מפולנית ועיבד יצחק בלפר, הוצאת ינוקא. (הספר בקטלוג ULI)
תערוכות יחיד

1967 – מוזיאון הארץ, רמת אביב
1968 – יד לבנים, רחובות
1969 – מוזיאון בית לוחמי הגטאות (כחצי שנה)
1970 – מוזיאון רמת גן
1971 – מוזיאון יד ושם, ירושלים (כחצי שנה)
1972 – מועדון "צוותא", תל אביב
1973 – מוזיאון מגנס (אנ'), ברקלי, ארצות הברית (כשנתיים)
1975 – אונסק"ו, פריז, צרפת. כנס בין לאומי למשנתו של יאנוש קורצ'אק
1977 – מוזיאון משואה, תל יצחק (כשלוש שנים)
1984 – תיאטרון חיפה (חודשיים).
1992 – מוזיאון אמנות יד ושם, ירושלים (חמישה חודשים) לציון 50 שנה להירצחם של קורצ'אק והילדים
1995 – היכל יהדות ווהלין, גבעתיים (שלוש שנים)
1998 – אוניברסיטת וופרטל (אנ'), גרמניה. הזמנה של אגודת יאנוש קורצ'אק בגרמניה
1998 – גוטיגן, בית ספר על שם יאנוש קורצ'אק, בית ספר גבוה לאמנות, ברלין, גרמניה
2000 – גלריה ברנרד, תל אביב
2003 – בית הסתדרות המורים
2003 – מוזיאון בית שטורמן, עין חרוד מאוחד בשם "יאנוש קורצ'אק חוזר לעין חרוד"
2003 – אולם העירייה, גינצבורג, גרמניה
2005 – סמינר למורים, פלוצק פולין
2006 – יד לבנים ראשון לציון
2007 – המוזיאון היהודי בלונדון, לונדון, אנגליה. כחלק מתערוכה לזכר יאנוש קורצ'אק ופועלו
2010 – מרכז השואה ורצח עם ביוהנסבורג, יוהנסבורג, דרום אפריקה
2013 – הגלריה לאומנות, מכללת קיי, באר שבע
2014 – התיאטרון הקאמרי, תל אביב, הטקס העירוני לציון ערב יום השואה
2014 – מרכז ענב לתרבות, תל אביב
2017 – הכנסת, תערוכה ביום השואה
תערוכות קבוצתיות

1970 – מוזיאון ביז'אנסון, צרפת.
1981 – בנייני האומה, ירושלים – מפגש עולמי של ניצולי השואה.
1988 – תערוכה משותפת עם אבא פניכל, באוניברסיטה. גרמניה המערבית – "תמונות ממחנה כפייה וגטו".
הערות שוליים

↑  איתמר אייכנר, אחרון יתומי יאנוש קורצ'אק הלך לעולמו בגיל 98, באתר ynet, 23 בינואר 2020
↑  Ein Denkmal für Janusz Korczak (בגרמנית), הפסל נמצא ב Dominikus Zimmermann Strasse ליד Maria Ward Gymnasium)
↑  ויגודסקי – חתן פרס "משואה", מעריב, 7 בדצמבר 1979
↑  המלך מתיא הראשון / מאת: יאנוש קורצ'אק, תרגם מפולנית, עיבד וצייר: יצחק בלפר (חניכו של יאנוש קורצ'אק), באתר הספרייה הלאומית של ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527144705171  PLWABN: 9810585863105606  GND: 1019268883  ISNI: 0000 0001 0976 9121  LCCN: no97069398  VIAF: 58689719   WorldCat (עם VIAF): 58689719
יחסי אוסטרליה – ערב הסעודית

| יחסי אוסטרליה – ערב הסעודית |
| --- | --- |
אוסטרליה: ערב הסעודית


אוסטרליה: ערב הסעודית
שטח (בקילומטר רבוע)
7,741,228: 2,149,690
אוכלוסייה
26,778,707: 34,113,889
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,723,827: 1,067,583
תמ"ג לנפש (בדולרים)
64,373: 31,295
משטר
מונרכיה חוקתית פדרלית: מונרכיה

יחסי אוסטרליה–ערב הסעודית הם היחסים הבילטרליים בין אוסטרליה וערב הסעודית.
היסטוריה

אוסטרליה וערב הסעודית כוננו יחסים לאחר תום מלחמת העולם השנייה. שתי המדינות חברות ב-G-20‏.
ערב הסעודית ואוסטרליה היו חלק מהברית המשותפת עם ארצות הברית במהלך המלחמה הקרה, שכן שתיהן היו אנטי-קומוניסטיות ועוינות כלפי ברית המועצות. לאחר סיום המלחמה הקרה, סעודיה ואוסטרליה הגדילו את שיתוף הפעולה.
ערב הסעודית, יחד עם איחוד האמירויות הערביות, היא השותפה העיקרית בשוק של אוסטרליה במזרח התיכון. מעל 6,200 סטודנטים סעודים למדו במוסדות חינוך באוסטרליה בשנת 2019.
עם הודעתה של סעודיה על חזון סעודיה 2030, נתפסה אוסטרליה כחלק מהמיזם בזכות תרומתה לפיתוח החזון.
מחלוקת מוקדמות מונדיאל 2018

במהלך מוקדמות מונדיאל 2018 - הסיבוב השלישי של AFC, אוסטרליה התמודדה מול ערב הסעודית במשחק חשוב על גביע העולם בכדורגל 2018 באדלייד. המשחק התרחש לאחר הפיגוע במנצ'סטר ארנה בהרג 23 אנשים ושני הצדדים הודיעו על דקת דומיה; אולם הצוות הסעודי, במקום לעמוד דום למשך דקה, לא כיבד את האוכלוסייה המקומית על ידי עלייתו לקרקע. הגבר עורר סערה כי הסעודים לא הפגינו כבוד לאוכלוסייה וכי הסעודים לא כיבדו את מקרי המוות למרות ההסבר הסעודי שזה לא חלק מהתרבות הסעודית, בהתחשב בכך שכבר שמרו על דקת דומיה לקראת משחק גביע קטר איירווייז בין אל- אהלי סעודיה FC וברצלונה שנה קודם לכן. מאוחר יותר התנצלו הפקידים הסעודים על המעשה הטעון וטענו כי הם מתקנים את הטעויות. אוסטרליה ניצחה את המשחק 3–2 אך הצליחה להעפיל לגביע העולם רק במהלך הפלייאוף ואילו ערב הסעודית הצליחה להפוך לאחת מארבע הקבוצות האסיאתיות שהעפילו ראשונה.
נציגויות דיפלומטיות

אוסטרליה מחזיקה בערב הסעודית שגרירות בריאד וקונסוליה בג'דה.
ערב הסעודית מחזיקה באוסטרליה שגרירות בקנברה וקונסוליה בסידני.
יצחק בלאזר

| --- | --- |

 לידה:  1837 א' באדר ה'תקצ"ז וילנה, פלך וילנה, ליטא, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1907 (בגיל 70 בערך) י"א באב ה'תרס"ז ירושלים, מותסריפות ירושלים, ארץ ישראל, האימפריה העות'מאנית 
 כינוי:  ר' איצל'ה פטרבורגר
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תקופת הפעילות:  ?–1907 
 תפקידים נוספים:  רב ראשי 
 רבותיו:  ישראל מסלנט
 
"פרי יצחק" נערך על ידי חתנו חזקי' יוסף מישקאווסקי, ירושלים, 1912. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 5
רבי יצחק בּלָאזֶר (א' באדר[דרושה הבהרה] ה'תקצ"ז, 1837 – י"א באב ה'תרס"ז, 22 ביולי 1907), המכונה גם ר' איצל'ה פטרבורגר (=מפטרבורג), היה מראשוני תנועת המוסר, מגדולי תלמידיו של רבי ישראל מסלנט.
ביוגרפיה

רבי יצחק נולד בא' באדר ה'תקצ"ז בעיירה שניפישוק (Šnipiškės) שליד וילנה (כיום שכונה בעיר), בצפון-מערב האימפריה הרוסית (ליטא). בילדותו ניכרו בו כישרונות גדולים, ובגיל ארבע עשרה הדפיס אביו קונטרס שכתב בחריפות גדולה על מסכת בבא קמא. למד בצוותא עם רבי נפתלי אמסטרדם.
בגיל חמש עשרה נישא, ועבר להתגורר בקובנה, בה החל ללמוד בבית מדרשו של רבי ישראל סלנטר. בשנים אלו היה לאחד מבחירי תלמידיו, והיה בין התלמידים בהם טיפל רבי ישראל באופן אישי במיוחד.
מאחר שביקש להתפרנס מיגיע כפיו, למד את מקצוע הצביעה, אך רבו, רבי ישראל סלנטר, אסר עליו לעסוק בו וציווה עליו לכהן ברבנות. בשנת 1862 התקבל רבי יצחק לרבנות פטרבורג, וכיהן בה שש עשרה שנה.
פטרבורג הייתה בבואו אליה כמעט ריקה מיהדות, ומרכז ההשכלה ברוסיה. בבוא רבי יצחק לשם החל בביסוס הקהילה וחיי הדת בעיר, ופתח במלחמה חזיתית עם ראשי המשכילים שבה. המשכילים לא טמנו ידם, והשמיצוהו מעל גבי עיתוניהם. הסופר יהודה לייב גורדון נהג להשתלח בו מעל גבי העיתון "המליץ" ולכנותו בלעג "רבי יצחק נפחא" (בלאזר פירושו נפח). עוגמת נפש רבה נגרמה לו בפטרבורג בעיקר מריבוי הבעיות בסידור הגיטין בעיר. בעקבות בעיות רבות בתחום, בעיקר בשל מומרים רבים, החליט רבי יצחק להתפטר ממשרתו.
בתקופת פטרבורג חיבר והדפיס את ספרו "פרי יצחק". בהקדמתו לספר כתב שהמניע לחיבור ספרו הוא היות שלא זכה לילדים, כדי להשאיר אחריו זכר לפחות בכתובים, ולכן הוא קורא לספר פרי יצחק. בגיל 50 החליטה אשתו, בניגוד לרצונו, שיתגרשו כדי שיוכל להינשא ולהוליד ילדים, ולשם כך הייתה צריכה לקרוא אותו לדין תורה. הוא נשא אישה צעירה ונולדו לו ממנה בנו שלמה בלזר ובנותיו בריינה, חנה ומרים. במקביל דאג מאוד לצורכי גרושתו, שהייתה שולחת לו קבלות עם דברי שבח.
רבי יצחק עבר להתגורר שוב בקובנה. הוא החזיק במקום בית מזיגה גדול בניהול אשתו, ממנו התפרנס, ולימד בבתי המוסר בעיר שייסד רבו, רבי ישראל סלנטר. כמו כן העביר שיעורים רבים בביתו ובישיבות השונות בעיר.
לאחר פרוץ המחלוקת הגדולה נגד שיטת המוסר, עזב רבי יצחק את משרותיו הרשמיות, והתמסר להרבצת המוסר באופן פרטי ולסיוע בהקמת ישיבות של תנועת המוסר, בעיקר בידי חברו רבי יוסף יוזל הורוביץ "הסבא מנובהרדוק". כמו כן נהג לעבור בין הישיבות המוסריות בליטא, ישיבת קלם, ישיבת סלובודקה, ישיבת נובהרדוק ובנותיהן, ולהדריך את תלמידיהן.
עם פטירתו של רבי שמחה זיסל זיו, ה"סבא מקלם", בשנת 1898, התמנה רבי יצחק לאביה הרוחני של ישיבת קלם, ונהג להגיע אליה לעיתים קרובות ולהדריך את תלמידיה.
יחסו ליישוב ארץ ישראל היה חיובי, ובשנת 1904 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, בה נפגש עם חבריו מצעירותו, רבי נפתלי אמסטרדם, ורבי צבי לויטן, והתגורר בחצר שטרויס שבשכונת מוסררה. סירב לקבל תמיכה, ולמרות חולשתו וזקנותו עבד לפרנסתו במשרדי "הוועד הכללי".
רבי יצחק נפטר בירושלים בי"א באב ה'תרס"ז, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים לימינו של האדר"ת. בשכונת בית ישראל בירושלים קרוי רחוב על שמו.
בנו הוא הרב שלמה בלזר. בתו חנה נישאה לרב חזקיהו יוסף מישקובסקי. לאחר פטירתה ממחלה קשה, נישא הרב מישקובסקי לאחותה בריינה.
ספריו

פרי יצחק
אור ישראל (לספר הסרוק, מהדורת ווילנא : יהודא ליב מ"ץ, ה'תר"ס באתר הספרייה הלאומית)
כוכבי אור
כתב שבחים של יצחק בלאזר (איציקל פעטערסבורגער) שנשלח לרב יעקב אשר הלוי גרייבסקי
קבר רבי איצל'ה בלאזער בהר הזיתים
ספריו > שיטתו בעניין זמן הדלקת נרות שבת

הרב בלאזר כתב בספרו "פרי יצחק" שמותרת הדלקת נרות שבת גם זמן מועט לאחר תחילת שקיעת החמה, וזאת על פי שיטת רבנו תם בעניין זמן בין השמשות. הרב אריה ליב ליפקין כתב לו מכתב בתגובה, ובו התריע שהדלקת נרות כזו כרוכה בחילול שבת, ואם אין נוהגים כשיטת רבנו תם, נמצא שמחללים את השבת לשתי השיטות. יש מי שטוען שנושא זה היה בין הסיבות שגרמו לרבי יצחק בלאזר לעזוב את פטרבורג, משום שבה לא ניתן לקיים צאת שבת על פי שיטת רבנו תם.
ראו גם

תנועת המוסר
לקריאה נוספת

ועד שפתי חכמים, רבי איצלה - קורות חייו פעליו ומשנתו. ב"ב תשע"ד.
הרב דב כ"ץ, תנועת המוסר, ירושלים תשי"ד, כרך ב' ע' 220–273.
יעקב מרק / שמואל חגי, במחיצתם של גדולי הדור, הוצאת "גויל", ירושלים, תשי"ח.
הערות שוליים

↑  פרי יצחק סימן ז, באתר היברובוקס
↑  ראו במכתב הרב ליפקין בסוף ספר "אור היום" במהדורה החדשה, ובשו"ת בית אב סימן טו סוף אות ז, וכן: הרב משה ברוך קופמאן, החשבון והמציאות - ניצוצי אורה מספר 'אור היום', מתוך גיליון "עלה זית"
| תנועת המוסר |
| --- | --- | --- |
| אישים | יוסף זונדל מסלנט • ישראל מסלנט • יצחק בלאזר • נפתלי אמסטרדם • אברהם שינקר • הסבא מקלם • הסבא מסלבודקה • הסבא מנובהרדוק • אליעזר גורדון • ירוחם ליבוביץ • יצחק אייזיק שר • אליהו לופיאן  • אברהם אליהו קפלן • יחזקאל לוינשטיין • אליהו דסלר |  |
| ישיבות | ישיבת סלבודקה • תלמוד תורה (קלם) • ישיבת נובהרדוק |  |
| ערכים נוספים | גדלות האדם • תנועת המוסר (ספר) • משגיח |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258699405171  BnF: cb17127903x (data)  GND: 140917063  ISNI: 0000 0000 7736 8832  LCCN: n86052211  SNAC: w6tb8twb  VIAF: 65485341   WorldCat (עם VIAF): 65485341
כלב אנדלוסי

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  לואיס בוניואל
 הופק בידי:  לואיס בוניואל
 תסריט:  לואיס בוניואל, סלבדור דאלי
 עריכה:  לואיס בוניואל 
 שחקנים ראשיים:  פייר באצ'ף סימונה מאראולי לואיס בוניואל סלבדור דאלי רוברט הומט קייראן אגטרברג פאנו מסאן ג'יימה מירווילס
 מוזיקה:  ריכרד וגנר 
 מדינה:  צרפת 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 ביוני 1929
 משך הקרנה:  16 דקות
 שפת הסרט:  צרפתית
 סוגה:  essay film, סרט אילם 
 תקציב:  100,000 פרנק
 דף הסרט ב־IMDb
 
כלב אנדלוסי (בצרפתית: Un chien andalou) הוא סרט אילם סוריאליסטי קצר (16 דקות) של לואיס בוניואל וסלבדור דאלי.
רקע

הסרט הופק בצרפת בשנת 1929, והוא משלב השפעה מתנועת האוונגרד הקולנועית של אותה תקופה וביקורת עליה ונחשב הסרט הסוריאליסטי הראשון.
הסרט מורכב מסדרה של סצנות אסוציאטיביות ומטרתן לזעזע את הצופה. מצד שני, הסרט שובר את מסורת האוונגרד בכך שהוא מתרכז בתוכן וגם בצורה: זוויות צילום מפתיעות, "טריקים" קולנועיים ועוד.
תוכן ופרשנות

הסרט נפתח בכותרת "היה היה" ולאחריה סצנה בה אדם (בגילומו של בוניואל) משחיז תער, לאחר מכן הוא חותך באמצעותו את גלגל העין של אישה, וממשיך בסדרה של סצנות סוריאליסטיות - אדם תוחב את מקלו ביד כרותה ברחוב, אדם גורר שני פסנתרי-כנף שבתוכם מוטלות גופות חמורים רקובות, לוחות עשרת הדיברות וכמרים חיים, נמלים מגיחות דרך חור בכף ידו של אדם, שער בית השחי של אישה מצמיד את עצמו לפניו של אדם.
סדר האירועים בסרט אינו אחיד, והוא קופץ מ"פעם אחת" ל"לאחר שמונה שנים" וכן הלאה. שתי דמויות, איש ואישה לא מזוהים, מופיעות שוב ושוב בסצנות השונות.
מבקרי קולנוע טענו ש"כלב אנדלוסי" הוא סרט אנטי-בורגני אנטי-כנסייתי טיפוסי של בוניואל. למשל, האדם הגורר את פסנתרי הכנף, החמורים, הדיברות והכמרים אמור לייצג את האדם שהתקדמותו למימוש מטרותיו מעוכבת על ידי מטען החברה שעליו לשאת על כתפיו.
פרשנות נוספת טוענת שחיתוך גלגל העין בסצנת הפתיחה ניתן לפירוש שבוניואל (ששיחק בעצמו את האיש המשתמש בסכין) "תוקף" את הצופים.
למרות הפרשנויות הרבות המוצעות לסרט, דאלי ובוניואל הסבירו שהקו המנחה היחיד בכתיבת התסריט היה ש"לשום סצנה לא תהיה פרשנות הגיונית". בוניואל גם אמר "שום דבר בסרט לא מסמל כלום".
השפעות

השיר ״Debaser״  של להקת הפיקסיז עוסק בסרט זה.
במהלך מסע הופעות בשנת 1976 השתמש הזמר דייוויד בואי בסרט כסצנת הפתיחה של המופע שלו.
לקריאה נוספת

יעקב מלכין, תסריט, ספרות התסריט: עיונים בצורה ספרותית חדשה, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1985, עמ' 273–279
הערות שוליים

↑  Un Chien Andalou - Film (Movie) Plot and Review, http://www.filmreference.com/ (באנגלית)
כיכר תחריר (בגדאד)

ערך זה עוסק בכיכר בבגדאד. אם התכוונתם לכיכר בקהיר, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  כיכר עירונית 
 מיקום:  בגדאד
 מדינה:  עיראק עיראק
 קואורדינטות:  33°19′46″N 44°24′36″E﻿ / ﻿33.32930556°N 44.41011111°E﻿ / 33.32930556; 44.41011111
  (למפת בגדאד מוגדלת) כיכר תחריר(למפת בגדאד רגילה) כיכר תחריר
 
כיכר תחריר (בערבית: ساحة التحرير; תעתיק מדויק: סאחת א־תחריר - "כיכר השחרור") היא כיכר מרכזית בבירת עיראק, בגדאד. הכיכר, המנציחה את הקמת הרפובליקה העיראקית ב-1958, היא המרכזית והגדולה ביותר בכיכרות העיר, ומהווה סמל משמעותי בתרבות הערבית והעיראקית. הכיכר נמצאת ברובע רצאפה על הגדה המזרחית של נהר החידקל.
בכיכר אנדרטת בטון שנבנתה על-ידי הפסל העיראקי המפורסם ג'וואד סלים (אנ'). האנדרטה הופיעה גם על שטר כסף של 250 דינר עיראקי.
ב-1969 בכיכר זו התרחש הפוגרום הפומבי "התליות בבגדאד" – שבה הוצאו להורג בתלייה 14 איש, כשרוב של 9 מתוכם – היו מהקהילה היהודית בעיראק, שהואשמו בריגול לטובת מדינת ישראל.
ערך זה הוא קצרמרבנושא בגדאד ובנושא גאוגרפיה של עיראק. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.