פרשת סגונטום
מהלך האירועים

בשנת 264 לפנה"ס פרץ סכסוך בין קרתגו לרומא בנוגע לשליטה בערי המדינה בסיציליה. המלחמה, אשר זכתה לכינוי "המלחמה הפונית הראשונה" (הרומאים כינו את הקרתגים "פּוּנים"), נמשכה 23 שנים ובסופה ניצחו הרומאים את הקרתגים וזכו בשליטה על מרבית שטחה של סיציליה (פרט לשטח מצומצם שהוחזק בידי סירקוסאי). במסגרת הפסקת האש התחייבה קרתגו לשלם לרומא 3,200 כיכר כסף במשך 15 שנים. בשל כך התקשתה קרתגו לשלם לשכירי החרב הרבים שלחמו בשירותה, ובשנת 240 לפנה"ס מרדו הללו במעסיקיהם הקרתגים. המאבק התגלגל למלחמה שכונתה "מלחמת שכירי החרב", שבמהלכה עמדה קרתגו בפני סכנת חורבן ממש. רק שנתיים לאחר מכן, בשנת 238 לפנה"ס, הצליח המצביא הקרתגי חמלקרת ברקה לדכא לחלוטין את המרד.
בפני קרתגו עמדו כעת שתי בעיות קשות. הראשונה - מחסור חמור בכסף: בעקבות שתי המלחמות לא יכלה יותר לייבא תבואה מסיציליה ונחושת מסרדיניה, וגם הושמד חלק גדול מהיבולים החקלאיים מהכפרים שסביב קרתגו, שעליהם הייתה מבוססת מרבית הכלכלה הקרתגית. בנוסף על כך היה עליה לשלם פיצויים לרומא. הבעיה השנייה הייתה הצבא: שתי המלחמות הותירו את הצבא הקרתגי קטן מאוד, וכדי לשמור על נחלותיה של קרתגו בצפון אפריקה, היה הכרחי להגדיל אותו. כיבוש חצי האי האיברי (היספניה בפי הקרתגים) יכול היה לפתור את שתי הבעיות האלה: באותה תקופה חיו באזורים שהם כיום ספרד ופורטוגל שבטים ברברים, שאורח חייהם היה דומה לזה של התקופה הפרהיסטורית, כך שניתן היה בקלות לגייס אותם כשכירי חרב. היספניה גם הייתה עשירה במרבצי כסף.
המשימה של כיבוש היספניה הופקדה בידיו של חמלקרת ברקה, גיבור שתי המלחמות הקודמות. חמלקרת כבש במהירות חלקים גדולים מחצי האי, אולם נהרג באחד הקרבות נגד השבטים המקומיים. חתנו עזרובעל המשיך בהגשמת חזונו, בעיקר באמצעים דיפלומטיים כגון הסכמים עם ראשי שבטים ונישואי תערובת. אז הבחינו הרומאים במבצע הקרתגי, ונציגים מרומא הגיעו אל עזרובעל וחתמו עמו על אמנה סודית שזכתה לכינוי "אמנת האברו". במסגרת הסכם זה התחייבה קרתגו לא להפעיל את כוחותיה מעברו הצפוני של נהר האברו, מה שהותיר למעשה את צפון היספניה בידי הרומאים ואת דרומה בידי הקרתגים. לא ברור אם החוזה היה דו-צדדי והחיל גם על רומא מגבלות דומות, אולם מרבית החוקרים כיום מעריכים שכן, וההיסטוריונים בני אותה תקופה לא ציינו זאת כדי להפיל על קרתגו את אשמת המלחמה. עזרובעל נרצח בידי עבד קלטי בשנת 221 לפנה"ס, וגיסו חניבעל ברקה תפס את הפיקוד. חניבעל נקט במדיניות הרבה פחות פייסנית מקודמו. הוא הביס קואליציית שבטים ברברים בקרב נהר הטחו, ולאחריו מעטים העזו להתנגד לו בהיספניה.
סגונטום (כיום סגונטו), הייתה מושבה יוונית ששכנה ככל הנראה מצפון לוולנסיה, 170 קילומטרים מדרום לאברו, היינו בתוך שטח ההשפעה הקרתגי לפי אמנת האברו (למרות שליוויוס מתאר אותה כשוכנת "בתווך בין שני העמים"). למרות זאת, בשנת 230 לפנה"ס הפכה סגונטום לבעלת ברית רשמית של רומא. לא ברור מה יכלו הרומאים להרוויח מברית עם סגונטום, ועל כן יש חוקרים המשערים, שהמניע שלהם היה ליצור פרובוקציה נגד קרתגו, כדי לגרום לה לחדש את המלחמה נגד רומא, מלחמה שבסופה קיוותה רומא לצבור עוד השפעה במרחב הים התיכון. בשל הברית שלה עם רומא, חשה עצמה סגונטום מוגנת, והעזה להתגרות בקרתגו. על פי פוליביוס, העילה למצור הייתה רצח תומכי קרתגו בעיר. טיטוס ליוויוס, לעומת זאת, סבור כי העילה הייתה הכרזת מלחמה של סגונטום נגד שבטים שהיו בעלי בריתה של קרתגו. בשנת 218 לפנה"ס הוטל לבסוף המצור על סגונטום, ותושבי העיר פנו אל רומא בבקשת עזרה.
ברומא נערכו דיונים בדבר התגובה הראויה לבקשת העזרה של תושבי סגונטום, ונקבע כי על הרפובליקה לשלוח משלחת להזהיר את חניבעל ולהפנות תלונה למועצת הזקנים בקרתגו. חניבעל דחה את טענת המשלחת הרומית, והפנה אותה לקרתגו. רומא נמנעה משליחת עזרה לעיר. הסיבה לכך הייתה, כנראה, עיסוק הקונסולים באיליריה (המלחמה האילירית השנייה) ואי יכולתם לפנות להיספניה. בתום שמונה חודשי מגננה נפלה העיר לידי חניבעל, והשלל נשלח לקרתגו. בסנאט הרומי הייתה התנגדות ליציאה למלחמה בקרתגו. ראשית, משפטית, כיבוש סגונטום לא היווה עילה מספקת ליציאה למלחמה. כמו כן, רומא לא הפסידה דבר מנפילת סוגונטום.
בחודש מרץ 218 לפנה"ס יצאה משלחת רומית לקרתגו. בעיר עצמה התקיימו דיונים בדבר המלחמה שכפה עליה חניבעל ועל התגובה הנכונה כלפיה. חנו הגדול, אויבם המוצהר של בני משפחת ברקה, ניסה לשכנע את המועצה להגיע לחוזה שלום ולהסגיר את חניבעל. באחד מנאומיו הוא הצהיר:
לא רוחו של אותו אדם (הכוונה לחמילקרת) ולא יוצאי חלציו לא יחדלו לעולם מלפגוע באמנה עם הרומאים. שמתם על צבאותיכם צעיר רודף שררה שאינו רואה דרך להשיגה אלא בזריעת זרע המלחמה. צבאותיכם צרים עתה על סגונטום אשר האמנה אוסרת לגשת אליה. במהרה יכתרו לגיונות רומא את קרתגו, ליביתם את הלהבות האוכלות עתה סביבכם.
אולם מעטה הייתה השפעתו של חנו במועצה, וקרתגו סרבה להיענות לדרישות הרומאים. לדברי פוליביוס, אמר ראש המשלחת הרומאית למועצה כי בידיו השלום והמלחמה. הוא דרש מהם להחליט, אך הם השיבו לו כי הבחירה בידיו. הרומאי הציע את המלחמה, ומספר מיושבי המועצה נענו ואמרו "נקבלנה".