stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל פירר
משפחתו

אחותו הענה גולדה נישאה לגביר חיים ברוך ארנברג (נפטרה בט' בשבט ה'תרפ"ב).
נישא לשרה בת הרב אברהם יהושע העשל מצ'כיה ולהם אחד עשר ילדים, שישה בנים וחמש בנות, אשר כולם נספו בשואה. להלן צאצאיו שהוכרו והתפרסמו:
הרב דוד פירר – נולד בשנת ה'תרנ"ה (1895). נסמך לרבנות בידי הרב מאיר יחיאל הולשטוק האדמו"ר מאוסטרובצה. בצעירותו היה דיין, מו"ץ ואב"ד בלאנצוט בגליציה המערבית ובשנת ה'תרצ"ז (1937) נתמנה לרב העיר. נספה בשואה בשנת ה'תש"ב.
הרב יוסף משה פירר – אב"ד ברימנוב שבגליציה. נפטר בשנת ה'תרצ"ג. בנו היה הרב בנציון פירר, לימים רב וסופר בישראל.
הרב יעקב ישראל פירר – מז'אלושיץ באזור קראקא. נספה בשואה.
הרב יצחק זאב פירר-גולדמן – נולד בשנת ה'תר"ן (1890). בשנת ה'תרע"ח (1918) נתמנה לרבה של יאשליסק, ואחר כך עבר למדזילברץ (אנ') בסלובקיה. בשנת ה'תש"ב גורש לאזור לובלין עם ראשוני היהודים מן העיר ונספה בשואה.
הרב שלמה פירר – יד ימינו של אביו לעת זקנותו. נספה בשואה.
ספריו

הרב פירר חיבר ספרים רבים שכולם אבדו בשואה, מלבד ספרו "הר שפר" שיצא לאור במהדורה ראשונה בארדיוב ה'תרפ"ג, במהדורה שנייה על ידי נכדו הרב בנציון פירר בתל אביב-יפו ה'תשי"ז, ובמהדורה שלישית בשנת ה'תשל"ט.
לקריאה נוספת

מאיר וונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה, כרך ד, ירושלים תשנ"ז, עמ' 67–75 (ערכים עליו ועל בני משפחתו)
הערות שוליים

↑  מתוך הקדמת ספר הר שפר (הודפס בארדיאב שנת ה'תרפ"ג) מאת בן אחותו ר' יעקב צבי עהרנעבערג מרושניצא מחוז סטרופקוב
↑  הקדמת הר שפר תל אביב ה'תשי"ז במבוא מאת נכדו הרב בן ציון פירר
↑  וונדר, ד, עמ 70; לאנצוט, חייה וחורבנה של קהילה יהודית, עמ 58, 67-66, 273-272; לוח זיכרון לבניו ולחתניו של הרב שמואל פירר מקרוס בבית העדּות, ניר גלים
↑  לוח זיכרון לבניו ולחתניו של הרב שמואל פירר מקרוס בבית העדּות, ניר גלים
↑  וונדר, ד, עמ 71; לוח זיכרון לבניו ולחתניו של הרב שמואל פירר מקרוס בבית העדּות, ניר גלים
↑  וונדר, ד, עמ 72-71; אלה אזכרה, ו, עמ' 277-276; לוח זיכרון לבניו ולחתניו של הרב שמואל פירר מקרוס בבית העדּות, ניר גלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311335505171  VIAF: 297136463   WorldCat (עם VIAF): 297136463 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שינגטאי

| --- | --- |

פוטומונטז' של שינגטאי
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מחוז:  חביי
 נפות בנציבות העירונית:  16
 ערים בנציבות העירונית:  2
 בירת הנציבות העירונית:  Xiangdu District 
 תאריך ייסוד:  3500 לפנה"ס
 שטח:  12,434 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנציבות העירונית:  7,111,106 (2020)
  ‑ במטרופולין:  2,032,556 (2020)
  ‑ צפיפות:  571.9 נפש לקמ"ר (2020)
 קואורדינטות:  37°03′57″N 114°28′31″E﻿ / ﻿37.06594°N 114.47531°E﻿ / 37.06594; 114.47531 
 אזור זמן:  UTC +8
 אתר הנציבות
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרפובליקה העממית של סין מוגדלת) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןשינגטאי(למפת הרפובליקה העממית של סין רגילה) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןשינגטאי(למפת חביי רגילה) שה-ג'יאג'וואנג האנדאן באודינגשינגטאי(למפת חביי מוגדלת) שה-ג'יאג'וואנג האנדאן באודינגשינגטאי    מיקומה של שינגטאי במחוז חביי tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שִׂינְגְטָאי (בסינית מפושטת: 邢台; בסינית מסורתית: 邢臺; בפין-יין: Xíngtái; מילולית: "המקדש של שִׂינְג") היא נציבות עירונית בדרום מחוז חביי שבמזרח הרפובליקה העממית של סין. היא גובלת בבירת המחוז שה-ג'יאג'וואנג ובחנגשווי מצפון, בהאנדאן מדרום, במחוזות שאנדונג ושאנשי ממזרח וממערב בהתאמה ומרוחקת כ-355 ק"מ דרום-מערבית לבייג'ינג בירת סין. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 7,111,106 תושבים, מתוכם 2,032,556 בשטח האורבני.
היסטוריה

ההיסטוריה של שינגטאי ניתנת לאיתור לפני 3500 שנה, במהלך שושלת שאנג תפקדה שינגטאי כעיר בירה. במהלך שושלת ג'ואו נוסדה בעיר מדינת שִׂינְג (אנ') שממנה נובע שמה הנוכחי של העיר. במהלך תקופת המדינות הלוחמות מדינת גָ'אוֹ (אנ') (אחת מהמדינות הלוחמות) הפכה את שינגטאי לבירתה הזמנית. ברוב תקופת שושלת צ'ין העיר הייתה ידועה כשִׂינְדוּ אבל אחרי קרב ג'וּ'לוּ (אנ') שהתרחש בשנת 207 לפנה"ס, שמה שונה לשְׂיָאנְג-גְווֹ. במהלך תקופת שש עשרה הממלכות, כאשר שושלת ג'או המאוחרת (אנ') הוקמה, הבירה הייתה שוב בשיאנג-גוו. בתקופת שושלות סווי וטאנג, העיר הייתה ידועה בשם שִׂינְגְג'וֹאוּ.
בזמני שושלות סווי, טאנג וסונג ראו את השיא של ייצור הקרמיקה במה שהיה מרכז הקרמיקה הפורה ביותר בצפון סין (המתחרה עם כלי יו מהדרום). 
הכלים הלבנים והטכנולוגיות החדשות שפותחו בכבשן שינג מסמנים את המעבר מפרוטו-פורצלן לפורצלן תקין. יותר משלושים אתרי תנור נחפרו ביחידות מנהליות שונות של העיר שינגטאי של היום ומוזיאון הייטק גדול הוקם בנפת נייצ'יו בשנת 2017.
במהלך שושלות יואן, מינג וצ'ינג העיר נקראה שׁוּנְדֶה ושימשה כנציבות בסין.
היסטוריה > רעידות האדמה של 1966

בשעות הבוקר המוקדמות של 8 במרץ 1966 התרחשה רעידת אדמה בעוצמה 6.8 בסולם ריכטר במרכז נפת לונג-יאו שבצפון-מרכז הנציבות העירונית. אחריה הגיעו 5 רעידות אדמה נוספות מעל עוצמה 6 בסולם ריכטר שנמשכו עד 29 במרץ 1966. החזקה מבין רעידות אדמה אלו הייתה בעוצמה 7.2 והתרחשה בחלק הדרום-מזרחי של נפת נינגג'ין בקצה הצפוני של הנציבות ב-22 במרץ. נזקי רעידות האדמה כללו 8,064 הרוגים, 38,000 פצועים ויותר מ-5 מיליון בתים שנהרסו.
חלוקה מנהלית

תחום השיפוט של שינגטאי 18 יחידות מנהליות משניות: 4 רבעים, 2 נפות עירוניות ו-12 נפות, בשטח כולל של 12,434 קמ"ר.
זיהום אוויר

על פי סקר שערכה "Global voices China" בפברואר 2013, 7 ערים בחביי, כולל שינגטאי, שה-ג'יאג'וואנג, האנדאן, באודינג, חנגשווי, טאנגשאן ולאנגפאנג (אנ'), הן בין 10 הערים המזוהמות ביותר בסין. שינגטאי מדורגת ראשונה ברשימה, והיא מיוחסת כבעלת איכות האוויר הגרועה ביותר מכל הערים הסיניות.
הערות שוליים

↑  China: Hébĕi (Prefectures, Cities, Districts and Counties) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de
↑  "Major earthquakes on Chinese mainland since 1966" by the Consulate General of the People's Republic of China in Houston
↑  Bildner, Eli (27 בפברואר 2013). "Interactive Maps of China's Most–and Least–Polluted Places". Global Voices China. אורכב מ-המקור ב-3 בספטמבר 2014. נבדק ב-1 בספטמבר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2007052109  MusicBrainz: 13bf7a0b-78c5-4506-adce-f5089bbb2c11  VIAF: 135092117   WorldCat (עם VIAF): 135092117 
המוקד וההתפשטות
תומאס רנדולף רוס

תומאס רנדולף רוס (באנגלית: Thomas Randolph Ross‏; 26 באוקטובר 1788 – 28 ביוני 1869) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מאוהיו.
ביוגרפיה

רוס נולד ב-26 באוקטובר 1788 בעיר ניו גארדן, פנסילבניה, וסיים לימודי הכנה. הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בלבנון, אוהיו, ב-1810.
רוס נבחר כדמוקרטי-רפובליקני לקונגרסים ה-16 וה-17 ונבחר מחדש כרפובליקני של קרופורד לקונגרס ה-18, וכיהן מ-4 במרץ 1819 עד 3 במרץ 1825. הוא כיהן כיו"ר הוועדה לתיקון ועסקים לא גמורים (הקונגרסים ה-17 וה-18). הוא בניסיון להיבחר מחדש ב-1824 לקונגרס ה-19. הוא חידש את עריכת הדין בלבנון. הוא איבד את ראייתו ב-1866. הוא מת בחווה שלו ליד לבנון, אוהיו, 28 ביוני 1869, ונקבר בבית הקברות בלבנון. גיסו היה מושל אוהיו תומאס קורווין, שנישא לאחותו של רוס שרה.
שלמה ישראל שיריזלי

| --- | --- |
שלמה ישראל שיריזלי בצעירותו
שלמה ישראל שיריזלי בצעירותו
 לידה:  20 במרץ 1878 ט"ו באדר ב' תרל"ח ירושלים
 פטירה:  27 במרץ 1938 (בגיל 60) כ"ד' באדר ב' תרצ"ח
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 עיסוק:  מו"ל, מתרגם, סופר, עיתונאי
 שפות היצירה:  עברית
 תחום כתיבה:  ספרות, פובליציסטיקה
 תקופת הפעילות:  1889–1938 (כ־49 שנים)
 
שלמה ישראל שֶׁירֶיזלי (בראשי תיבות: שַיִ"ש; בלועזית: Salomon Israel Cherezli;‏ 20 במרץ 1878 – 27 במרץ 1938) היה מו"ל, מתרגם, סופר ועיתונאי ביישוב. דמות מרכזית בתרבות הלאדינו בירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-20. יש הרואים בו את המוציא לאור הראשון של ספרות חילונית בארץ ישראל.
לקריאה נוספת

יעקב חגואל, שלמה ישראל שיריזלי (שי"ש): האיש, מפעלו הספרותי ותרומתו למפעל הספר בלאדינו בירושלים בראשית המאה ה-20, עבודת דוקטור, אוניברסיטת בר-אילן, 2009.
חגית אדיב ופנינה עילם, משפחה של שי"ש: קורותיה של משפחת שיריזלי בירושלים 1807–2007, ירושלים: חמו"ל, 2007.
אבן שי"ש: ציון לאחד מבני ציון היקרים ... מר שלמה ישראל שיריזלי: חטיבה לזכרונו מאת מוקיריו ומעריציו, יצא לאור על ידי פנחס בן צבי גראייבסקי, ירושלים:דפוס סלומון, [תרצ"ט].
שלמה אלבוחר, "שלמה ישראל שירזלי (שי"ש) – איש ירושלים", שבט ועם, ה (י) (1984), עמ' 261–278.
יצחק ר' מלכו, "שלמה ישראל שיריזלי", בהאיר המזרח: יהודי ארצות הקדם בתקופת התחיה הלאומית, ירושלים: הוצאת הספרים הארץ-ישראלית צבי הרכבי, תש"ד 1943, עמ' 23–26.
Samuel G. Armistead and Joseph H. Silverman, "Judeo-Spanish Ballads in a MS by Salomon Israel Cherezli," in: Izaak A. Langnas and Barton Sholod (eds.), Studies in honor of M.J. Benardete: Essays in Hispanic and Sephardic culture, New York: Las Amencas, 1965, pp. 367-387. (גרסה מורחבת: Samuel G. Armistead, Joseph H. Silverman, Tres calas en el romancero sefardi: (Rodas, Jerusalén, Estados Unidos), Madrid: Editorial Castalia, 1979)
עוזי אלידע, העולם בצהוב-לידת עיתונות ההמון הארץ-ישראלית, תל אביב, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2015, עמ׳ 47-49, 64-65, 114-121, 131-132
הערות שוליים

1 2 3  מוטי נייגר, מוציאים לאור כמתווכי תרבות: היסטוריה תרבותית של מאה שנות מו"לות עברית בישראל (2010-1910), ירושלים: הוצאת מן, 2017, עמ' 61–63
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278883805171  ISNI: 0000 0000 6695 5142  LCCN: n88263243  SUDOC: 121647145  VIAF: 86219067   WorldCat (עם VIAF): 86219067
שמורת אלוני יצחק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  שמורת טבע
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  מחוז חיפה 
 קואורדינטות:  32°30′34″N 35°00′00″E﻿ / ﻿32.50944444°N 35°E﻿ / 32.50944444; 35
  (למפת הכרמל מוגדלת) שמורת אלוני יצחק(למפת הכרמל רגילה) שמורת אלוני יצחק(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שמורת אלוני יצחק(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שמורת אלוני יצחק
 
מראה בשמורה
שְׁמוּרַת אַלּוֹנֵי יִצְחָק היא שמורת טבע השוכנת בדרומה של רמות מנשה, בין גבעת עדה מצפון לכפר גליקסון מדרום.
היסטוריה

תוכנית מפורטת של השמורה הופקדה בינואר 1969. בשנת 1969 השמורה גודרה כהכנה להכנסת חיות בר. השמורה הוכרזה ב-18 בדצמבר 1969, וכללה אז כ-125 דונם. בשנת 2013 הורחבה ההכרזה והשמורה משתרעת על-פני שטח של 157.3 דונם.
צמחייה

השמורה עשירה בעצי אלון התבור שנותרו מיער השרון שכיסה עד מלחמת העולם הראשונה את מרבית שטחו של השרון, ולצידם עצי לבנה רפואי, עוזרר קוצני ואשחר ארץ ישראלי. לצד העצים צומחים בשמורה צמחים מטפסים דוגמת שרביטן, פואה מצויה ואספרג החורש, והיא עשירה בפריחת רקפות בעונה. בסתיו ובחורף פורחים בשמורה רקפת מצויה, כרכום חורפי, כלנית מצויה, עירית גדולה ועוד.
דרכים ואתרים

למעט מסלול מעגלי משולט בדרום השמורה, שלאורכו שלטי מידע אודות הצומח, אין בשמורה שירותים למטיילים, דוגמת ברזיות או פינות פיקניק. בקצה הדרום-מערבי של השמורה הוקמה בשנת 2003 פינת זיכרון לרויטל אוחיון ושני בניה, שנרצחו בפיגוע בקיבוץ מצר ב-10 בנובמבר 2002. בשמורה נמצאת גם אנדרטה לרצח השלושה מגבעת עדה בשנת 1938.
שם השמורה

כמו כפר הנוער הסמוך לה ממזרח, השמורה קרויה על-שם יצחק גרינבוים שהיה ממנהיגי התנועה הציונית בפולין, חבר הסיים הפולני, חבר מנהלת העם ושר הפנים הראשון של מדינת ישראל.
הערות שוליים

↑  הודעה בדבר אישור שינוי תכנית מפורטת, למרחב, 23 בינואר 1969
↑  צבי אילן, ט"ו בשבט - חג שמורות הטבע, למרחב, 22 בינואר 1970
↑  נופים שאין להשחיתם, על המשמר, 9 ביוני 1970
|  שמורות טבע בישראל |
| --- | --- | --- |
| הגולן | אירוס הביצות נוב • אלי על • בריכת בראון • גמלא • הר אביטל • הר חרמון • הר חרמונית • הר פרס • הר שיפון • יער אודם • יער יהודיה • נחל גילבון • נחל משושים • נחל הבניאס • מג'רסה • סוסיתא |  |
| צפון | אבוקה • אלון • אלונה • אלוני אבא • אלוני בית קשת • נחל בית העמק • בריכת פסוטה • אלוני ברעם • אלוני יצחק • בוריקה • גאון הירדן •  החולה • הר ארבל • הר חורשן • הר יונה • הר מירון • הר שכניה • חוטם הכרמל • חוף דור-הבונים • חורבת קרתא • חורשת טל • חי-בר כרמל • מערת פער •  נחל בזק • נחל בצת • נחל דישון • נחל הקיבוצים • נחל כזיב • נחל מערות • נחל עמוד • נחל ראש פינה • נחל שניר • נחל שרך • נחל תבור • נחל תות • נחל עיון • עין אפק • עין ארובות • עין נוטרה • עין נימפית • עין תאו • פארק הכרמל • ראש הנקרה • רמות מנשה • תל דן • תל אנפה • תל סהרון • תל שמרון |  |
| מרכז | ביצת זיתא • בני ציון (חרוצים) • בריכת דורה • בריכת יער • גבעת האירוסים • גדור • געש • האירוסים • הדסים • המסרק • חולות ניצנים • מבוא אשדוד • חורבת מדרס • חורבת סעדים • מערת אבשלום • מערת התאומים • נאות קדומים • נחל דולב • נחל כפירה • נחל פולג • נחל קטלב • נחל שורק • נחל התנינים • עינות גיבתון • שער פולג |  |
| יהודה | אלוני שמואל • אל כנוב • הר הטייסים • ואדי מכוך • נחל אוג • נחל בזק עילי • נחל פרת • עינות צוקים • קנה וסמר |  |
| השומרון | הר כביר • יער אום צפא • יער ריחן • נבי רביח • נחל פצאל • נחל קנה • עינות זרקא • רכס טמון • ביצת ואדי מלחה • בור הציפורים • נחל שילה עילי |  |
| הנגב | בקעת תמנע • בתרונות רוחמה • גבעות להב • הבשור • המכתש הגדול • המכתש הקטן • הר הנגב • הר חירן • הר עמשא • הרי אילת • חולות משאבים • חולות סמר • חוף האלמוגים • חי-בר יטבתה • מכתשים בנגב • מצוק הצינים • נחל גרר • נחל ערוגות • נחל עשוש • נחל צין • עין גדי • ערבת עברונה • פארק הלס • פורה |  |
| שמורות ימיות | איי חוף ראש הנקרה • ים ראש הנקרה-אכזיב • שקמונה • ים ראש הכרמל • ים דור-הבונים • ים שקמה • איי חוף דור-מעגן מיכאל • ים גדור • ים האלמוגים • חוף האלמוגים • הים הדרומי • הפרעת פלמחים |  |
רשאף

| --- | --- |
 מדינה:  לבנון לבנון
 גובה:  700 מטרים
 קואורדינטות:  33°09′00″N 35°22′00″E﻿ / ﻿33.15°N 35.36666667°E﻿ / 33.15; 35.36666667 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןרשאף(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןרשאף  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רשאף (בערבית: رشاف, בהגייה מקומית: רְשֵׁאף) הוא כפר בנפת בינת ג'בייל שבמחוז אַ-נַּבַּטִיַּה בדרום לבנון, 16 קילומטרים מגבול ישראל–לבנון. הכפר ממוקם 106 ק"מ מביירות, על גבעה בגובה 750 מטר מעל פני הים ומשתרע על שטח של 608 דונם. שוכן לצד הכפרים א-טירי וחדאת'א. לפי אדוארד הנרי פאלמר, פירוש השם הוא "בִּיצה".
היסטוריה

בשנת 1596 הופיע היישוב ברישומי המס העות'מאניים ככפר בשם א-רסאף, בתת-המחוז (נאחיה) תבנין שבמחוז (ליוואא) צפת, עם אוכלוסייה של 51 משפחות, כולם מוסלמים. תושבי הכפר שילמו מס קבוע של 25% על מוצרים חקלאיים, כגון חיטה, שעורה, עצי פרי, עיזים וכוורות, בנוסף ל"הכנסות מזדמנות"; סך של 2,720 אקצ'ה.
בשנת 1881 מפת הקרן לחקר ארץ ישראל תיארה את הכפר כ"כפר אבן, המכיל כ-100 מתואלים, ממוקם על ראש גבעה, עם מעט ענבים, תאנים וזיתים, ועיבוד חקלאי; יש מעיין ליד הכפר ובורות מים בתוכו; וגם בריכה להשקיית בקר."
בעקבות מלחמת לבנון הראשונה ב-1982 הפך הכפר לחלק מרצועת הביטחון. ב-29 בספטמבר 1992, לאחר 5 ימי עימותים בין חזבאללה לצבא דרום לבנון, תקף חזבאללה עמדה של צד"ל בכפר באמצעות רקטות קטיושות. בקרב שהתחולל לאחר מכן נהרגו 2 אנשי צד"ל ו-4 אנשי חזבאללה.
אוכלוסייה

האוכלוסייה הרשומה בכפר מוערכת בכ-3,200 איש. במהלך החורף מספר התושבים הוא כ-300, מספר העולה ל-1,500 בקיץ. מספר התושבים הנמוך נובע מכך שהכפר היה נתון לכיבוש ישראלי, והדבר אילץ את רוב התושבים להגר לפרברים הדרומיים של ביירות, ולצור, עייתית, א-רמאדיה, סרפנד ובאזוריה. למרות הנסיגה הישראלית בשנת 2000, המהגרים לא חזרו לכפרם. עם זאת, התבצעו בכפר כמה פעילויות בנייה מחודשות, שבהן נבנו 200 בתים נוספים. ישנם 250 בתים בכפר המחולקים על פני 12 רבעים: א-ד'יעה – א-סאחה, אל-ביאד', ח'לת אל-מע'ארה, סחלת א-זייתון, א-רווייס, א-דַּבְּש א-שרקי, א-דַּבְּש אל-ע'רבי, אל-עאסי, אל-מעבּור, עין ג'דיידה, א-סוואנה ואל-עקבה.
בחירות וממשל מקומי

מספר בעלי זכות הבחירה במאי 2004 עמד על 1,690 (832 גברים ו-858 נשים) לעומת 1,505 בעלי זכות בחירה בשנת 2000, שהתחלקו בעיקר בין 24 משפחות.
בכפר יש מועצת עירייה המורכבת מ-12 חברים. היא נוסדה לאחרונה, בהתבסס על החלטת שר הפנים והעיריות מס. 8 מיום 13 בינואר 2004. ברשאף יש שני ראשי ערים, האחד מתגורר בכפר והשני מתגורר בפרבר הדרומי של ביירות. ההכנסות שקיבלה העירייה ממועצת העירייה העצמאית ב-2002 עמדו על 115 מיליון לירות לבנוניות.
מוסדות חינוך וחברתיים

בכפר יש בית ספר יסודי אחד עם 26 תלמידים רשומים נכון לאוקטובר 2004 – 9 בגן ו-17 במחזור יסודי. בבית הספר 5 מורים. מספר התלמידים הכולל ברשאף הוא כ-50, רובם רשומים בבתי ספר בכפרא ובינת ג'בייל.
פעילויות כלכליות

השטח המעובד מהווה רק 5.6% מסך הקרקע, בעוד השטח המעובד מגיע ל-37% מסך השטח. הגידולים העיקריים הם זיתים, דגנים וטבק. הרג'י הלבנוני לטבק וטמבק קונה את כל ייצור הטבק של 22 החקלאים בכפר. נמכרים בכפר נפט, דגנים וסחורות חקלאיות אחרות (עגבניות, מלונים וכו'). יתרה מזו, ייצור הדבש מוערך ב-500 ק"ג, שנמכרים בכפר ב-20,000–30,000 לירות לבנוניות לק"ג.
הערות שוליים

↑  Palmer 1881, p. 97
↑  Hütteroth and Abdulfattah, 1977, p. 180
↑  Note that Rhode, 1979, p. 6 writes that the register that Hütteroth and Abdulfattah studied was not from 1595/6, but from 1548/9
↑  Conder and Kitchener, 1881, SWP I, p. 202
↑  Middle East International No 435, 9 October 1992, Publishers Lord Mayhew, Dennis Walters MP; Gerald Butt p.11
↑   התוכנית התיעודית "כאן נשארנו", פרק 27, העיירה רשאף (البرنامج الوثائقي هنا بقينا الحلقة 27 بلدة رشاف), סרטון  באתר יוטיוב, 19 בנובמבר 2020. ראו את הטקסט בערבית מתחת לסרטון.
שלמה יפה אשכנזי

| --- | --- |
 לידה:  איזמיר
 פטירה:  10 באפריל 1868 י"ח בניסן ה'תרכ"חתבנית:דרוש הבהרה איזמיר, האימפריה העות'מאנית 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית
 מקום מגורים:  אזמיר, מילאס
 תקופת הפעילות:  ? – 10 באפריל 1868 
 תפקידים נוספים:  שוחט ובודק
 רבותיו:  הרב אברהם פלאג'י, הרב יהושע אברהם יאודה אליעזר (מחבר ספר עבודת משא)
 תלמידיו:  ר' יעקב הלוי
 חיבוריו:  אשר לשלמה
 בת זוג:  רבקה אלגאזי
 אב:  רבי יעקב יפה
 
הרב שלמה יפה אשכנזי (תקפ"ה בערך - י"ח בניסן תרכ"ז, 1825 בערך - 23 באפריל 1867) היה רב באזמיר ובמילאס(אנ') במאה ה-19. מחבר ספר אשר לשלמה על הרמב"ם.
תולדותיו

נולד לרבי יעקב יפה, מחבר ספר יעקב סלה. למד אצל הרב אברהם פאלאג'י, שמזכירו רבות בספריו ומכנהו ”החכם השלם והכולל, בקי בטרפיות לא ימוש מתוך האוהל, גלוסקא יפיפיה מחדש בטובו חכם בעוז...” (אשר לשלמה, הסכמה), ואצל הרב יהושע אברהם יאודה אליעזר (מחבר ספר עבודת משא). נישא לרבקה, בתו של הגביר משה אלגאזי, שסייע בהוצאת ספרו של חתנו. גיסו היה הרב יאודה אלגאזי. חמיו מימן את הזוג שאף דרו אצלו.
בשנת התר"ט, עת פרצה מגפת הכולירא באזמיר, ברחו תושבי העיר אל הכפרים הסמוכים לה, ולרב שלמה, שהיה עני מרוד, לא היה מקום לברוח אליו, עד ששמע על כך דודו, שהזמין אותו להתארח בביתו, שם היה כבן בית במשך שלושה חודשים. חודשיים לאחר ששבו לאזמיר, נפטר חמיו, והרב שלמה חזר להיות בן בית אצל דודו, שבכל לילה ולילה היה מבקש ממנו לשמוע את דברי התורה שלמד:”עד שהיה מרגלא בפומיה לומר תניח הפירות שלך והיה משתעשע בדברות קדשי”.
כל ימיו התפלל לראות בשמחת בתו היחידה, אך היא נפטרה כשלשה חודשים לאחר חתונתה:”וזכור אזכור ביום המיתה דמתה ביום ג' שעת אחר עשר וחצי והייתי אני ונוות ביתי עמה והיה בדעתה ורגע אחד קודם מותה קראה אותי אבי אבי הנה אני הולכת בדרך כל הארץ תבוא לכאן ואחבק ואנשק אותף כי אהבת עולם אהבתיך. ואחר דחיבקה ונשק אותי אמרה לי תלך דאין אני רוצה שתראה אותי במיתתי דאיך יש אב שיראה במיתת בתה האם לא תלך אתה אין אני נותן נשמתי ותכף הסירו אותי משם ויצאה נשמתה צב"ה ואם כן לאיש כמוני היום דהן בעון לא נשאר לעת כזאת לא נין ולא נכד” (אשר לשלמה, דרוש א' להספד).
לאחר חיפושים רבים אחר מקור פרנסה, הגיע הרב שלמה למילאס(אנ'), שם הגיע אל המנוחה והנחלה כשאסף אותו רבי מרדכי הלוי לביתו, שם היה לשוחט ובודק של הקהילה, משם היה שולח אגרות שילומים (מכתבים) להוריו, בהם כתב:
ישמח אבי ואמי, דכל מה שהייתי מתאוה כל ימי הכינו לי מן השמים דביתו בית ועד לחכמים וממוצאי שבת עד קבלת שבת אני לומד ומחדש עם לימוד התלמידים
מתלמידיו היה רבי יעקב בן מרדכי הלוי. היה ידידו של הרב רפאל חייא פונטרימולי והחליף עמו מכתבים בהלכה.
סבל מחולי החזה והיה מדוכא בייסורים. נפטר בקיצור ימים בי"ח בניסן ה'תרכ"ז (23 באפריל 1867) בלא בנים. לאחר מותו הדפיס אביו, רבי יעקב, את ספר אשר לשלמה ובו חידושי בנו שליקט מכתביו.
ספרו

אשר לשלמה - חידושים על משנה תורה לרמב"ם ובסופו ליקוטים על הש"ס, שאריות מפירוש לשיר השירים מאת אבי המחבר שסידר לבנו לדרוש בנישואי בתו של רבי יעקב, ודרושים: ארבעה לנישואין, הספדים לבתו, חמיו, רבו ועוד. שניים לשבת תשובה, ושניים לשבת זכור. בנוסף נדפסו בסוף הספר ליקוטים מפירושיו על התורה, תהלים ומשלי. בחיבור משובצות תשובות שהשיב לשואליו, וביניהם האם האשה יכולה להכריח את בעלה לגרשה כי הוא רוצה לעבור מאזמיר לנא אמון בניגוד לרצונה.
הערות שוליים

↑  ראה למשל: ויקרא אברהם פרשה ד': "וידיד נפשי החכם השלם כמה"ר שלמה יפה נר"ו נתן טעם לדבר..." ועוד שם בפרשה ג', ובספר אברהם את עיניו חולין דף ע עמוד א.
↑  אשר לשלמה, הסכמת הגר"א פאלאג'י
1 2  אשר לשלמה, דרוש א' להספד
↑  לדוגמה, שלח לו שאלה האם לאחר שכבר קבעו גויים מזוזה בבית,יש לברך עליה לקבוע מזוזה (אשר לשלמה, הלכות מזוזה)
↑  אשר לשלמה, שער
↑  הלכות אישות פרק י"ג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007521032405171  VIAF: 308271004   WorldCat (עם VIAF): 308271004
שלמה פלורנטין

| --- | --- |

 לידה:  1864 האימפריה העות'מאנית סלוניקי, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  1946 (בגיל 82 בערך) ישראל תל אביב, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 
שלמה (סלומון) יעקב פלורנטין (1864 – 10 בנובמבר 1946) היה קבלן ויזם ממוצא סלוניקאי שהקים בשנות השלושים של המאה העשרים את שכונת פלורנטין בתל אביב.
ביוגרפיה

פלורנטין נולד בשנת 1864 בסלוניקי, ליעקב ולסול, במשפחה אמידה שמוצאה מפירנצה (מקור שם המשפחה) וקיבל חינוך מסורתי. 
התעשר מעסקי ביטוח וטבק, ונישא לדורון בת חזקיה לוי. עם השנים רכש מעמד בקהילת סלוניקי והשפעה בחוגי ממשלת יוון. מגיל צעיר היה ציוני, ובעודו ביוון החל לרכוש קרקעות בפלשתינה.
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל ויחד עם סוחרים נוספים שעלו מסלוניקי, קנה אדמות באזור שלימים הפך לשכונת קריית שאול. הם הקימו מגדל מים ובאר וניסו להקים מושבה חקלאית. בשנת 1929 התחיל לבנות עם דוד אברבנאל שכונה מצפון יפו, היא שכונת פלורנטין. הבתים נמכרו במחירים נמוכים יחסית, ליהודים מחוסרי אמצעים - בעיקר בני הקהילה הספרדית מיפו. 
שלמה פלורנטין נפטר בתל אביב בט"ז בחשון תש"ז, 1946. הותיר אחריו שלוש בנות ובן.
שכונת פלורנטין קרויה על שמו.
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "שלמה פלורנטין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1913
תאונת גויאניה

התיבה לרדיותרפיה טיפוסית מורכבת מ: 
א.) מחזיק מקור סטנדרטי (בדרך כלל עשוי עופרת, 
ב.) טבעת סגירה, 
ג.) והמקור הרדיואקטיבי עצמו מורכב מ 
ג.1.) 2 מכלים עשויים פלדה אל חלד אחד בתוך השני שרותכו 
ג.2.) לשני מכסי פלדה אל חלד משני הקצוות שתופסים
ג.3.) את המכסה הפנימי (בדרך כלל עשוי אורניום או סגסוגת טונגסטן) שמגן על 
ג.4.) גליל של המקור עצמו שקוטרו כ30 מילימטרים
תאונת גויאניה הייתה תאונה גרעינית שהתרחשה בעיר גויאניה שבברזיל ב-13 בספטמבר 1987.
התאונה החלה כתוצאה מגנבה של מרכיב רדיותרפיה מבית חולים נטוש בעיר. המרכיב הכיל צסיום-137, חומר רדיואקטיבי, בתוך תרכובת צסיום כלורי. המרכיב התגלה לאחר מכן באתר פסולת ומשך את תשומת לבו של בעל האתר, דבאר אלפס פריירה, שהביא אותו לביתו והזמין קרובים, שכנים וחברים להסתכל על האבקה שזהרה באור כחול. חלקי המקור נלקחו בידיים ונמסרו לאנשים נוספים כמתנות, והוא עבר בין אנשי הסביבה במשך יותר משבועיים. כ-112,000 איש נבדקו בחשד לחשיפה רדיואקטיבית ואצל 249 מתוכם נמצאו כמויות גדולות של חומר רדיואקטיבי. ארבעה אנשים מתו באירוע.
אבדות בנפש

ליידה דס נווס פריירה (Leide das Neves Ferreira) (בת ה-6) בעקבות ספיגת 6 גריי. היא נקברה בארון קבורה עשוי פיברגלס מצופה עופרת על מנת למנוע קרינה. למרות זאת ביום הקבורה בבית הקברות נערכו מהומות שנועדו למנוע את קבורתה.
גבריאלה מריה פריירה (Gabriela Maria Ferreira) (בת ה-37), אשתו של בעל אתר הפסולת, בעקבות ספיגת 5.7 גריי.
ישראל בפטיסטה דוס סאנטוס (Israel Baptista dos Santos) (בן ה-22). עבד אצל פריירה ופירק את העופרת של המקור. ספג 4.5 גריי.
אדמילסון אלווס דה סואוזה (Admilson Alves de Souza) (בן ה-18) שגם כן טיפל במקור. ספג 5.3 גריי
תוצאות ומסקנות

כל החפצים אשר זוהמו בצסיום נקברו באתר מחוץ לעיר אשר לפי הערכות יהיה מאושר לשימוש בני אדם בעוד כשלוש מאות שנים.
התאונה משכה את תשומת הלב הבינלאומית. עד אז דרישות שיווק והובלה של חומרים רדיואקטיביים לא היו נוקשות. בעקבות האירוע הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית בשיתוף פעולה עם ארגונים בינלאומיים הכניסה לשימוש תקנה מספר 115 שבין השאר הקשתה דרישות בטיחות למקורות רדיואקטיביים. בברזיל בעקבות כך כל מקור מתועד מהפקתו ועד קבורתו הסופית.
אחד הבתים בו שהה החומר מספר ימים. כחלק מפעולות הניקוי נהרס הבית.
שמואל יוסף שוויג

| --- | --- |

שמואל יוסף שוויג (1927)
 לידה:  1902 טרנופול, הקיסרות האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  1983  (בגיל 81 בערך) ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 תחום יצירה:  צילום
 פרסים והוקרה:  פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום (1978) 
 צאצאים:  גדולה עוגן 
 
שמואל יוסף שוויג (1905 – 1984) היה צלם שפעל ביישוב ובמדינת ישראל, ותיעד אותה בתצלומיו.