stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קטשאויו קמפנדה
ביוגרפיה > חיים מוקדמים

קטשאויו נולד בתאריך לא ברור בשנת 1826, באזור העיר אשאו שבממלכת הזולו. היה בנו של מפנדה מלך ממלכת הזולו, מה שהפך אותו לאחיינו של שאקה. הוא היה מסוכסך תקופה ארוכה עם אחיו למחצה מבוזאי, שהיה הבן המועדף על אביהם. בנובמבר 1856 הסכסוך החריף כאשר מפנדה העניק למבוזאי חלקת אדמה גדולה ברום-מזרח זולולנד, וסירב להיפגש עם קטשאויו אשר חפץ לדון בשאלת ירושת הממלכה. עד מהרה פרצה בין האחים מלחמת ירושה, שהגיעה לשיאה בקרב נדונדאקוסוקה, שבסופו נטבחו מרבית תומכיו של מובזאי, ביניהם חמישה מאחיו של קטשאויו.
מפנדה חשש שמא בנו ינסה לתקוף גם אותו, והוא פנה אל הבריטים והבורים בבקשה לעזרה. בתיווכו של סר תיאופילוס שפסטון, התפייסו מפנדה וקטשאויו בשנת 1857. קטשאויו הכריז על נאמנותו לאביו, אך בפועל נראה שהוא ניהל את הממלכה במשך 15 השנים הבאות. עם זאת, אח אחר בשם יומטונגה עדיין היה יריב פוטנציאלי. יומטונגה שחשש מפני קטשאויו, נמלט בשנת 1861 אל רפובליקת נטאליה הבורית. קטשאויו נאלץ לבצע עסקה עם הבורים כדי שיסגירו אותו. הבורים הסכימו בתנאי שקטשאויו יבטיח לא לפגוע ביומטונגה. עם זאת, בשנת 1865 יומטונגה נמלט שוב אל הבורים. קטשאויו הזועם יצא עם צבאותיו אל גבול נטאל, בעוד כוחות בורים בפיקודו של פול קרוגר התמקמו גם הם על הגבול. הסכסוך נפתר בסופו של דבר בדרכי שלום.
הוא נודע כבר מצעירותו כאיש חזק מאוד. על פי המסופר הוא היה בגובה 2.03 מטרים, והוא שקל 158 ק"ג.
ביוגרפיה > שלטונו

ב-19 בנובמבר 1872, מת מפנדה, וקטשאויו ירש את הכתר. הוא הוכתר ב-1 בספטמבר 1873, ובהכתרתו נכח סר תיאופילוס שפסטון כנציג מטעם האימפריה הבריטית. בשנת 1875 פלשו הבורים לממלכה, וקטשאויו יצא עם כמה אלפי לוחמים לכיוונם. הבורים נסוגו בסופו של דבר, אולם בשנת 1877 הבריטים ניצלו את המצב העדין באזור כדי להכריז על סיפוח הרפובליקה של טרנסוואל. הבריטים מינו עצמם כבוררים בסכסוך הזולו-בורים, וקבעו שהזולו צודקים. עם זאת, המושל הבריטי המקומי סר הנרי ברטל פריר לא היה מרוצה ממסקנות הוועדה והתעלם מהן.
קטשאויו הקים בירה חדשה וקרא לה אולונדי ("המקום הגבוה"). עם זאת, בהדרגה קומם עליו קטשאויו אויב מר יותר מהבורים בדמות האימפריה הבריטית. קטשאויו נודע כמלך מיליטנטי בניגוד למפנדה שהיה מלך סלחן וחלש. קטשאויו השקיע בפיתוח ושדרוג צבאו ואף רכש כלי ירייה אירופאים, אך החיילים הזולואים לא היו מיומנים בשימוש בהם. לצד ההשקעה בצבא, הנהיג גישה עוינת כלפי המיסיונים בארצו. מיסיונרים רבים נמלטו ממלכת הזולו, והאשימו את קטשאויו בשלל האשמות שלא הוכחו מעולם. מה שהעלה את רף המתיחות עם האירופאים באזור. למרות שהמתיחות לא הגיעה לאלימות ואף מיסיון לא נפגע, גברו הקולות האירופאים כנגדו.
המתיחות גברה כאשר ביולי של שנת 1876, שתי נשותיו של ראש שבט מקומי נמלטו עם אהוביהן לגבול מושבת נטאל הבריטית. בניו של ראש השבט החזירו אותן והוציאו אותן להורג. המושל הבריטי פריר דרש מקטשאויו לשלם 500 ראשי בקר כפיצוי על הסגת הגבול. קטשאויו טען שהצעירים שחטפו את הנשים פעלו בלהט הרגע, והציע לשלם 50 לירות שטרלינג כפיצוי. אירוע זה העלה את הביקורת האירופאית כנגד הזולו ומלכם קטשאויו והעלה את המתיחות בין הצדדים. ייתכן אף שקטשאויו הסית את השבטים הילידים באזור למרוד כנגד האירופאים.
ביוגרפיה > שלטונו > מלחמת הזולו

בשנות ה-70 של המאה ה-19 באזורים שונים באפריקה התפתח מאוד ענף היהלומים. על מנת להסדיר את הענף, החליטו הבריטים להשתלט על שטחי הילידים המקומיים, לרבות ארץ הזולו. פריר שהיה להוט לכך במיוחד, החל להכין תוכניות מלחמה ללא גיבוי מלא של הפרלמנט הבריטי. פריר ניצל כמה תקריות גבול קטנות שהתרחשו בין אוגוסט לספטמבר 1878, כדי להציב אולטימטום בפני קטשאויו ב-1 בדצמבר. פריר דרש מקטשאויו לפרק את צבאו, לקבל עליו ממשל בריטי, ולשלם קנס. קטשאויו הסכים לשלם את הקנס, אולם לשאר הדרישות סירב. פריר ציפה לכך, ובתחילת שנת 1879 פרצה "מלחמת הזולו".
הבריטים פלשו לממלכת הזולו בשלושה טורים. ב-22 בינואר הנחיל קטשואויו מכה כואבת לבריטים בקרב איסאנדלוואנה. עם זאת, תהילת הניצחון עומעמה בעקבות כישלונו של דבולמנזי, אחיו למחצה של קטשאויו, בקרב רורק'ס דריפט. הטור הדרומי של הבריטים כבש את אשאו, והביס את צבאו של קטשאויו בקרב גינגינדלובו. קטשאויו הצליח להחזיר במעט את התהילה כאשר לוחמיו ניצחו את הבריטים בקרב הלובאין, אולם הבריטים נקמו בקרב קמבולה.
הבריטים למדו היטב את לקחי הפלישה הקודמת, והם פלשו שוב לממלכת הזולו בכוחות מתוגברים. קטשאויו ניסה להגיע למשא ומתן עם המפקד הבריטי לורד צ'למספורד, אולם נכשל בכך. קרב אולונדי הסתיים בניצחון בריטי, והבריטים הבעירו את הבירה באש. קטשאויו נמלט מהעיר הבוערת, אולם ב-28 באוגוסט נלכד ביער בידי פרשים בריטים.
ביוגרפיה > שלטונו > שיבה לשלטון

הוא הוגלה למושבת הכף. בציבור הבריטי לא שררה תמימות דעים בכל הנוגע אליו. היו שראו בו פושע מלחמה אכזרי, בעוד אחרים ראו בו שליט שנוצל בידי פריר וצ'למספורד שלא היו אהודים בציבור אז. בשנת 1883 הורשה לו לבקר בלונדון, והוא נפגש עם ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. אותה שנה השתכנעו הבריטים שנחוץ שליט מקומי חזק באזור ממלכת הזולו, והותר לקטשאויו לשוב לממלכתו. עם זאת, הטריטוריה שקיבל מהבריטים הייתה קטנה בהרבה מהממלכה ששלט עליה טרם לכן. כמו כן נאסר עליו להחזיק צבא משלו.
עם זאת, אחד השליטים הקטנים יותר באזור, זיבהבו, ערער על שלטונו של קטשאויו, ופתח במרד. זיבהבו הסתייע בשכירי חרב בורים, וללא צבא נאלץ קטשאויו לנטוש את אולונדי ולעבור לאשאו. הוא נפטר ב-8 בפברואר 1884. מותו נגרם ככל הנראה מהתקף לב, אולם ייתכן שהורעל. בנו, דיניזולו, ירש את ממלכתו, והוא השתמש בשכירי חרב בורים בפיקודו של לואי בותה כדי להביס סופית את זיבהבו. בשנת 1887 סופחה ממלכת הזולו סופית למושבת נטאל.
לקריאה נוספת

בראיין פרט, עד הסוף המר: סיפורי קרבות מפורסמים נגד כל הסיכויים, תל אביב: הוצאת יבנה, 2007.
John Laband, Historical Dictionary of the Zulu Wars, Scarecrow Press, 2009
Ian Knight, The Zulu War 1879, Osprey, 2003.
Frederick Hale, Norwegian Missionaries in Natal and Zululand: Selected Correspondence 1844-1900, Van Riebeeck Society, The, 1996.
הערות שוליים

↑  אריה חשביה, מתעתק סטוואיו
1 2 3 4 5 6 7  קטשאויו באתר sahistory
1 2 3 4 5 6  קטשאויו באתר המוקדש לזולו (בשפת הזולו)
1 2 3  פרט, עמ' 73.
↑  פרט, עמ' 74.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280086005171  GND: 119525119  ISNI: 0000 0000 6319 590X  LCCN: n82093889  LNB: 000094342  NTA: 070393125  SNAC: w63g9xgf  SUDOC: 083808507  Trove: 1161142  VIAF: 62360287   WorldCat (עם VIAF): 62360287
גן לאומי אשקלון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גן לאומי
 נתונים ומידות
 שטח:  3 קמ"ר
 בעלי חיים:  ראו בערך
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  מחוז הדרום, אשקלון 
 קואורדינטות:  31°39′42″N 34°32′59″E﻿ / ﻿31.661666666667°N 34.549722222222°E﻿ / 31.661666666667; 34.549722222222
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת השפלה מוגדלת) גן לאומי אשקלון(למפת השפלה רגילה) גן לאומי אשקלון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גן לאומי אשקלון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גן לאומי אשקלון  he גן לאומי אשקלוןhe גן לאומי אשקלוןמפת  __ אשקלון (in English: Ascalon) [‌השפלה וסביבותיה‌]מצפון, ממזרח ומדרום: __ מועצה אזורית חוף אשקלון (in English: Hof Ashkelon Regional Council) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שער העיר הכנענית בתל אשקלון ולימינו הסוללה - מהתקופה הכנענית התיכונה (2000-1550 לפני סה"נ)
עמודים רומיים בגן הלאומי אשקלון
מטבע כסף עם דמות אלת אשקלון אטרגטיס
סרקופג המתאר את חטיפת פרספונה בחצר העתיקות במרכז אפרידר
גן לאומי אשקלון הוא גן לאומי השוכן על רכס הכורכר שלחופו של הים התיכון בדרום-מערבה של העיר אשקלון. על העיר שלטו בזה אחר זה שמונה עמים - כנענים, פלשתים, פיניקים, הממלכות ההלניסטיות, רומאים, ביזנטים, ערבים וצלבנים - וכולם הותירו את חותמם באתר.
היסטוריה

אשקלון נמנית עם הערים הקדומות ביותר בארץ ישראל, ושמה הקדום היה "שקל". היא שכנה על דרך הים באזור פורה ושופע במקורות מים (בשטח הגן כשישים בארות). ראשית היישוב במקום לפני כ-10,000 שנה, אך עיר של ממש קמה בו בתקופה הכנענית התיכונה (2200 עד 1550 לפנה"ס). העיר ששימשה כעיר הנמל הגדולה ביותר בתקופה הכנענית, מנתה כ-15,000 תושבים ונחשבה לאחת הערים הגדולות בארץ ישראל. בתקופת הברזל התיכונה גדל שטח העיר לכ-600 דונם. חומת העיר עובתה אך היא לא הקיפה את כל העיר, אלא יצרה חצי מעגל שהגן עליה מצפון, ממזרח ומדרום, ואילו בצידה המערבי, הסתמכו תושביה על המצוק הטבעי שלאורך הים. בתקופה הכנענית המאוחרת, הייתה אשקלון עיר מבוצרת תחת שלטון מצרים.
בשנת 1150 לפנה"ס לערך נכבשה העיר על ידי הפלשתים, ושטחה הצטמצם. תחת שליטת הפלשתים הפך מלך העיר לאחד מחמשת סרני פלשתים, שביניהן ובין הישראלים שרר מתח צבאי ומדיני מתמיד. עם זאת, העיר הצטרפה למרד חזקיהו באשור בשנת 701 לפנה"ס, ובתגובה עלה עליה סנחריב והחליף את מלכה. בשנת 604 לפנה"ס בא עידן הפלשתים לסיומו, ואשקלון נכבשה על ידי הבבלים אשר החריבו והעלו אותה באש והגלו את תושביה. במהלך התקופה הפרסית עמדה אשקלון בחסותה של העיר צור וישבו בה גם פיניקים.
אשקלון שגשגה בתקופה ההלניסטית והייתה לנמל ימי חשוב. בשנת 104 לפנה"ס זכתה באוטונומיה, ובימי המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי, כאשר כל אזור החוף עבר לשליטת הממלכה החשמונאית, שמרה על עצמאותה והייתה מובלעת הלניסטית בשל קשריה ובריתה עם מצרים התלמיית. הורדוס, שליט יהודה, שיש הסבורים שנולד בעיר, האדיר את העיר וחיזק אותה. העיר המשיכה לשגשג לאחר מכן תחת שלטון האימפריה הרומית והגיעה לשיא פריחתה. שטחה השתרע שוב על-פני 600 דונם, חומותיה חוזקו לפי התוואי הכנעני הקדום, והיא הייתה למרכז עירוני שלו עורף חקלאי. העיר המשיכה ושגשגה בתקופה הביזנטית, וחלק ממנה אף נראה במפת מידבא.
בשנת 640 נכבשה העיר בידי הערבים, אשר ייחסו לה מעמד מיוחד החל בסוף המאה ה-11, בשל מסורת לפיה ראשו של חוסין בן עלי שמור במבנה זיכרון בשטחה. בשנת 1099, עם הגעת הצלבנים לארץ ישראל, הייתה אשקלון מבצר חשוב לפאטמים, ולמרות ניצחון הצלבנים בקרב אשקלון שנערך בסמוך לה, העיר לא נפלה בידיהם. בשנת 1150 בוצרה העיר על ידי שליטה הפאטמי בחמישים ושלושה מגדלי שמירה, אך למרות זאת נכבשה על ידי בלדווין השלישי מלך ירושלים בשנת 1153, לאחר מצור שנמשך חודש. העיר נכללה ברוזנות יפו ואשקלון הצלבנית, והייתה לחשובות שבעריה הפאודליות. בשנת 1187 גירש צלאח א-דין את הצלבנים מהעיר לאחר מצור בן שבועיים. הוא הרס והעלה אותה באש וסתם את נמלה.
העיר זכתה לתחייה קצרה בשנת 1192, כאשר הצלבנים חזרו אליה בראשות מנהיגם ריצ'רד לב הארי. הם שיקמו את העיר וביצרו אותה בחפיר, חומה, מגדל ושערים, אך נטשוה שוב בשל האיום המוסלמי. הצלבנים שבו לאשקלון ב-1241 ושוב ביצרו אותה, אך סופה המוחלט של אשקלון העתיקה הגיע בשנת 1270 כאשר הסולטאן הממלוכי ביברס, הרס אותה וסתם את נמלה. האתר ננטש ולא יושב עוד.
האתר

חומת העיר הנוכחית היא מהתקופה המוסלמית והיא הוקמה באמצע המאה ה-12 על ידי הפאטימים. מהחומה שהוקמה על סוללה גדולה באורך של 2,200 מטר, ברוחב של כ-50 מטר ובגובה של 15 מטר, שרד הקטע שבצידו המזרחי והדרומי של הגן הלאומי. החומה המוסלמית נבנתה על התוואי הכנעני הקדום, ובתוואי זה עברה גם החומה בתקופה הרומית והביזנטית. גם מקורם של ארבעת שעריה של העיר הוא בתקופה הביזנטית, והם כונו על פי כיווניהם - שער הים, שער עזה, שער ירושלים ושער יפו. בצידו הצפוני של האתר התגלה שער שנבנה על ידי הכנענים בסביבות שנת 1850 לפנה"ס, והוא נחשב לשער הקשת הקדום ביותר בעולם. ליד השער, מחוץ לחומה, נחשפו שרידיו של מקדש כנעני שהוקדש ככל הנראה לבעל אל הסערה ובו נמצא פסלון שור מברונזה ומצופה כסף בגובה 10 ס"מ ולצידו כלי חרס שככל הנראה שימש לו לבית. הכנענים לא הקימו חומה בצד הפונה אל הים, אך המוסלמים והצלבנים עשו כן, וחלקים מחומה זו באורך של 1,200 מטר השתמרו. למרות היותה עיר נמל חשובה בחלק מתולדותיה, לאשקלון לא היה נמל בנוי, והספינות עגנו בים הפתוח. הסחורות ובני האדם הגיעו אל החוף בסירות קטנות.
הבזיליקה הרומית מהמאה ה-3 שימשה כמבנה ציבורי לתושבי אשקלון בתקופה הרומית. אורכה 110 מטר, רוחבה כ-35 מטרים ורצפתה וקירותיה כוסו בשיש. מדרום לבזיליקה היה אולם עגול למחצה שייתכן ושימש כמקום התכנסות. ליד הבזיליקה מוצגים ממצאים ארכאולוגיים מתקופה זו, בהם כותרות, ועמודי שיש וגרניט. עוד ניצבים במקום פסל אלת הניצחון היוונית ניקה (ויקטוריה), הניצבת על כדור הארץ הנישא על ידי אטלס ופסל האלה איזיס בדמותה של טיכה - אלת המזל של אשקלון.
בצידו המזרחי של הגן נמצאים שרידיה של כנסיית מרייה הקדושה וירידיס מהמאה ה-5 שנבנתה בצורת בזיליקה. היא נהרסה על ידי המון זועם של מוסלמים ויהודים בשנת 938, אך שוקמה על ידי הצלבנים כאשר כבשו את העיר בשנת 1153. על קירות המבנה נראים שרידי פרסקאות של ארבעה קדושים האוחזים בידיהם במגילות כתובות ביוונית.
בשטח הגן מתקני שעשועים ושולחנות פיקניק והוא גובל בשפת הים התיכון, הפתוחה לרחצה בעונה. בסופי שבוע ובחגים פועל בגן חניון לילה.
המחקר באתר

בשנת 1815 נערכה באשקלון מעין "חפירה ארכאולוגית" ראשונה על ידי משלחת חופרים בראשות ליידי הסטר לוסי סטנהופ, שחיפשה אחר אוצר קדום. משלא מצאה את מבוקשה הפסיקה את החפירות לאחר שבועיים בלבד. פסל רומי שמצאה נופץ לרסיסים על ידי איכרי הסביבה בתקווה (שנכזבה) למצוא את האוצר.
חפירות של ממש נערכו במקום לראשונה בשנים 1921– 1922, וחשפו את הבזיליקה הרומית. המחקר במקום התחדש בשנת 1985 בחפירות משלחת המוזיאון השמי של אוניברסיטת הרווארד בראשות הארכאולוג לורנס סטייגר ובתמיכת הנדבן האמריקאי ליאון לוי.
במסגרת מטחי הטילים שנורו כחלק מטבח שבעה באוקטובר, נפגעו מכולות שהכילו ממצאים ארכאולוגיים באתר, שחלקם נהרסו.
החי > יונקים

בין מיני היונקים בגן הלאומי נמצאים: צבי ארץ ישראלי, נמייה מצויה שועל מצוי ועוד.
החי > זוחלים

בגן הלאומי מתקיים מגוון רב של זוחלים. בין אותם זוחלים נמצאים: שנונית השפלה, זיקית ים-תיכונית, צב יבשה מצוי, שנונית חולות, שממית עצים, נחושית עינונית וקמטן החורש.
החי > עופות

בין מיני העופות בגן הלאומי נמצאים: כרוון מצוי, מיינה מצויה ועורב אפור.
הצומח

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הערות שוליים

↑  מאור הוימן, ‏הטיל לא ימחק את ההיסטוריה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 26 בספטמבר 2024
|  גנים לאומיים בישראל |
| --- | --- | --- |
| הגולן והגליל | אושא • אכזיב • ארבל • בית הכנסת בכפר נחום • בית שערים • ברעם • הר תבור • חורשת טל • חורבת מנים • חמת טבריה • חצור • כוכב הירדן • כורזים • כורסי • כפר נחום • מבצר יחיעם • מבצר נמרוד • מונפור • נחל צלמון • סוסיתא • ציפורי • קרני חיטין • ראש הנקרה • שדה עמודים • שמרון • תל חי • תל יודפת • תל צפצפות • תל קדש |  |
| השרון והשומרון | אביחיל • אפולוניה • בית אלפא • בית שאן • גן השלושה • הר גריזים • הר הכרמל • חוף גדור • חוף השרון • מבצר קאקון • מעיין חרוד • נחל אלכסנדר • נחל מהר"ל • נחל נדר • סידנא עלי • פארק השרון • צור נתן • קיסריה • שומרון • תל דור • תל מגידו • תל שקמונה |  |
| יהודה ומישור חוף יהודה | בית גוברין • בית עיטאב • גן המלך • הגן הבוטני הלאומי • הגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש טבצ'ניק • הר צובה • הרודיון • הרי יהודה • חוף פלמחים • גבעות הכורכר נס ציונה • ירקון • מאוזוליאום מזור • מגדל אפק • מורדות הר הצופים • מערות סמך • מערות חזן • נבי סמואל • נחל רובין • סובב חומות ירושלים • עין חמד • עמק צורים • קומראן • תל גזר • תל חברון • תל לכיש • תל צפית |  |
| הנגב | אנדרטת חטיבת הנגב • אשכול • אשקלון • גן הפסלים • ממשית • מצדה • ניצנה • עבדת • עין עבדת • עתיקות עין גדי • שבטה • תל באר שבע • תל ערד |  |
שרידים בגן הלאומי אשקלון
שרידי החומה בגן הלאומי אשקלון
הריסות על החוף
Like a Virgin

Like a Virgin (בעברית: כמו בתולה) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת האמריקאית מדונה. האלבום יצא ב-12 בנובמבר 1984 על ידי חברות התקליטים האחים וורנר וסייר רקורדס, ובדיוק כמו קודמו, שווק מחדש ב-1985 בשוק המוזיקה האירופי, כשבתוכו סינגל בונוס חדש ששמו "Into the Groove". ב-2001, הוציאה מחדש חברת התקליטים האחים וורנר, את האלבום, עם שתי גרסאות רמיקס חדשות (גרסה זו של האלבום לא כללה את הסינגל "Into the Groove", שהוקלט במיוחד לגרסה האירופית של האלבום). לאחר שיצא ב-1984, נמכרו כאחד עשר מיליון עותקים שלו, ובסך הכול, לאחר מכירת הגרסאות המחודשות, נמכרו ברחבי העולם עשרים ושניים מיליון עותקים.
היסטוריית האלבום

נייל רוג'רס היה זה שנבחר על ידי מדונה להפיק את האלבום, בעיקר בגלל עבודת ההפקה שלו לאלבום Let's Dance של דייוויד בואי. Like a Virgin הוקלט ונבנה על בסיס השראה מאלבומה הקודם, שהיה מאופיין בשירי דיסקו ופופ. מדונה הקדישה את האלבום "לכל הבתולים ברחבי העולם".
שיר הנושא באלבום היה למעשה להיטה הראשון של מדונה. היא הקליטה לו קליפ מיוחד, וחשפה אותו לראשונה בערוץ המוזיקה MTV. השיר השני באלבום, "Material Girl", זיכה למדונה את אותו כינוי. במקור, השיר "Into The Groove" שנגנז מן האלבום הקודם היה אמור להיכלל באלבום זה; אך הוא נגנז גם מאלבום זה בדקה האחרונה. בסופו של דבר, השיר הוצג לראשונה בסרט הראשון בו השתתפה מדונה, "סוזאן סוזאן" (1985), בו שיחקה תפקיד ראשי, והפך ללהיט עולמי. ב-1985, כאשר יצא האלבום המחודש בשוק המוזיקה האירופי (בהוצאת חברת התקליטים האחים וורנר), השיר כבר נכלל באלבום ברצועה השישית.
האלבום זכה להצלחה ענקית במכירות, אף-על-פי שמבקרי המוזיקה לא היו לגמרי משוכנעים בכישוריה של מדונה כזמרת מצליחה, ונהגו לתאר אותה כ""זמרת של להיט אחד", בעלת קול דומה לזה של מיני מאוס לאחר שאיפת הליום". היחס שקיבלה מדונה לאחר צאת האלבום היה מזלזל ביותר. Like a Virgin התמודד על כמה מפרסי MTV, אך לא השיג אף-אחד מהם.
עטיפת האלבום צולמה על ידי סטיבן מיזל, שהפך למשתף פעולה קבוע של מדונה, וצילם את כל שאר עטיפות האלבומים שיצאו אחריו. מיזל אף צילם את כל התמונות בספרה של מדונה, Sex. במסע ההופעות של האלבום היא ביצעה את השירים: "Material Girl",‏ "Angel",‏ "Like a Virgin",‏ "Over and Over" ו-"Dress You Up".
רשימת רצועות

| Like a Virgin> מס' | Like a Virgin> שם | Like a Virgin> כותב(ים) | Like a Virgin> מפיק(ים) | Like a Virgin> משך | Like a Virgin>  | Like a Virgin>  | Like a Virgin>  | Like a Virgin>  | Like a Virgin>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Material Girl  | פיטר בראון, רוברט ראנס | נייל רוג'רס | 4:00 |  |  |  |  |  |
| 2. | Angel  | מדונה, סטיבן בריי | נייל רוג'רס | 3:56 |  |  |  |  |  |
| 3. | Like a Virgin  | טום קלי, בילי סטינברג | נייל רוג'רס | 3:38 |  |  |  |  |  |
| 4. | Over and Over  | מדונה, סטיבן בריי | נייל רוג'רס | 4:14 |  |  |  |  |  |
| 5. | Love Don't Live Here Anymore  | מיילס גרגורי | נייל רוג'רס | 4:50 |  |  |  |  |  |
| 6. | Into the Groove (מתוך הסרט סוזאן סוזאן)   | מדונה, סטיבן בריי | מדונה, סטיבן בריי | 4:43 |  |  |  |  |  |
| 7. | Dress You Up  | אנדריאה לה-רוסו, פגי סטנזיאל | נייל רוג'רס | 4:01 |  |  |  |  |  |
| 8. | Shoo-Bee-Doo  | מדונה | נייל רוג'רס | 5:16 |  |  |  |  |  |
| 9. | Pretender  | מדונה, סטיבן בריי | נייל רוג'רס | 4:30 |  |  |  |  |  |
| 10. | Stay  | מדונה, סטיבן בריי | נייל רוג'רס | 4:07 |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 43:10 |  |  |  |  |  |
| Like a Virgin — מהדורה מחודשת> מס' | Like a Virgin — מהדורה מחודשת> שם | Like a Virgin — מהדורה מחודשת> כותב(ים) | Like a Virgin — מהדורה מחודשת> מפיק(ים) | Like a Virgin — מהדורה מחודשת> משך | Like a Virgin — מהדורה מחודשת>  | Like a Virgin — מהדורה מחודשת>  | Like a Virgin — מהדורה מחודשת>  | Like a Virgin — מהדורה מחודשת>  | Like a Virgin — מהדורה מחודשת>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 11. | Like a Virgin (הרמיקס של ג'ון בניטז)   | טום קלי, בילי סטיינברג | נייל רוג'רס | 6:08 |  |  |  |  |  |
| 12. | Material Girl (הרמיקס של ג'ון בניטז)   | פיטר בראון, רוברט ראנס | נייל רוג'רס | 6:07 |  |  |  |  |  |
קרדיטים

שירה - מדונה
קולות רקע - מדונה, ברנדה קינג, קרטיס קינג, פרנק סימס, ג'ורג' סימס
גיטרה - נייל רוג'רס
גיטרה בס - ברנרד אדוארד
סינתיסייזר - נייל רוג'רס, רוברט סאבינו
סקסופון - לני פיקט
תופים - דייב ווקי, טוני תומפסון
צילום - סטיבן מיזל
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד האלבומים האוסטרלי | 2 |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 1 |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 1 |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד האלבומים הבריטי | 1 |
|  פינלנד | המצעדים הפיניים הרשמיים | - |
|  צרפת | SNEP | 2 |
|  קנדה | מצעד האלבומים הקנדי | 3 |
|  שווייץ | המצעד השווייצרי | 3 |
נתוני מכירות

| מקום | תארים | מכירות |
| --- | --- | --- |
| ארצות הברית (RIAA) | יהלום | 10,000,000^ |
| ישראל (IFPI ISR) | זהב | 30,000 |
| צרפת (SNEP) | פלטינה 2× | 600,000* |
סיכום
| בכל העולם | — | 21,000,000 |
* נתוני מכירות המבוססים על הסמכה בלבד. ^ נתוני משלוחים המבוססים על הסמכה בלבד.  נתוני מכירות + סטרימינג המבוססים על הסמכה בלבד.
ביאורים

↑  מכירות בישראל נכון לאוגוסט 2001.
ילה לפמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 במאי 1891 שטוטגרט, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  4 באוקטובר 1970 (בגיל 79) ציריך, שווייץ 
 מדינה:  גרמניה, אנגליה 
 לאום:  גרמניה, יהודיה
 מקום מגורים:  ציריך, אנגליה 
 עיסוק:  סופרת, עיתונאית, מחזאית, מתרגמת
 מקום לימודים:  שטוטגרט, לוצרן
 שפות היצירה:  גרמנית, אנגלית
 סוגה:  ספרות ילדים, עיתונות
 פרסים והוקרה:  מדליית גתה, אות מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
 
ילה לפמן (Jella Lepman;‏ 15 במאי 1891 – 4 באוקטובר 1970) הייתה עיתונאית, סופרת ומתרגמת, יהודייה-גרמניה, שיסדה את ספריית הנוער הבינלאומית במינכן.
טירת בלוטנבורג במינכן, משכנה של ספריית הנוער הבינלאומית משנת 1983.
קורות חיים

ילה לפמן, נולדה בשטוטגרט, גרמניה, והייתה בתם הבכורה שלוש מבין בנות של תעשיין הטקסטיל האמיד יוסף להמן (1911-1853) ואשתו פלורה לבית לאוכהיימר (1867- 1940). הוריה השתייכו לזרם היהדות הרפורמית בגרמניה (יהדות ליברלית פרוגרסיבית). בן דודה היה הפילוסוף מקס הורקהיימר. מנעוריה הייתה פעילה במיזמים סוציאליים. בגיל 17 הקימה את "חדר הקריאה הבינלאומי" לילדי העובדים הזרים במפעל הסיגריות "וולדורף-אסטוריה" (במפעל זה הוקם ב-1919 בית הספר האנתרופוסופי הראשון).
עם תום לימודיה בתיכון "Königin-Katharina-Stift" ("קרן המלכה קתרינה"), בשטוטגרט, שהתה כשנה בפנימייה בשווייץ ללימודי צרפתית.
לאחר שובה לשטוטגרט נישאה לגוסטב הוראס לפמן (1877- 1922), בנו של אמריקני יליד גרמניה שעבד במפעל לעיבוד נוצות בפרבר פוירבך (Feuerbach) בשטוטגרט. לבני הזוג נולדו שני ילדים: אנה-מארי, ילידת 1918, וגינתר, יליד 1921. גוסטב לפמן לחם במלחמת העולם הראשונה כקצין גרמני בחזית בצרפת, אך עקב פציעתו הפך לנכה ונפטר מהתקף לב בשנת 1922.
לאחר מות בעלה, מונתה ילה לפמן כעורכת בעיתון היומי Stuttgarter Neues Tagblatt והייתה לאישה הראשונה בתפקיד זה. היא כתבה מאמרים בנושאים חברתיים-פוליטיים ויזמה, בשנת 1927, הוצאת מוסף בשם "האישה בבית, מקצוע ועסק" ("Die Frau in Haus, Beruf und Gesellschaft"). במקביל פרסמה, בשנת 1927, את ספר הילדים הראשון שלה "Der verschlafene Sonntag" (בעברית: יום ראשון מנומנם), ובשנת 1929 את המחזה לילדים "Der singende Pfennig" (בעברית: הפני המזמר). היא הייתה פעילה במפלגה הדמוקרטית הגרמנית (DDP) בה הפכה למנהיגה של קבוצת נשים אזורית. בשנת 1929 היא התמודדה (יחד עם תאודור הויס), ללא הצלחה, בבחירות לרייכסטאג הגרמני.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 איבדה ילה לפמן את משרתה הקבועה בשל יהדותה. עד 1935 המשיכה להיות מועסקת כפרילנסרית בעיתון. בשנת 1936 היגרה עם ילדיה דרך פירנצה לאנגליה. שם קיבלה אזרחות בריטית והתגוררה בפרבר הלונדוני המפסטד גארדן, בבית שהועמד לרשותה על ידי חברים. היא הועסקה במשרות כתיבה זמניות שכללו בין היתר עריכת מאמרים מעיזבונו של המחזאי האוסטרי ארתור שניצלר, עבור אוניברסיטת קיימברידג', ייעוץ לבי.בי.סי בנושאים הקשורים לנוער, עבודה במשרד החוץ ועריכת ספר לימוד גרמנית לבתי ספר. מאוחר יותר קיבלה משרה קבועה בתחנת השידור האמריקאית באירופה (ABSIE). בשנת 1943 פרסמה את הספר "נשים בגרמניה הנאצית" תחת שם העט קתרין תומאס.
עם תום מלחמת העולם השנייה, באוקטובר 1945, חזרה לגרמניה, לפרנקפורט, במטוס של הצבא האמריקאי. בתחילה התגוררה בבאד הומבורג שם שימשה יועצת בנושאים הקשורים לנשים ולנוער במפקדת צבא ארצות הברית. עבודתה באזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה התמקדה ביישום תוכניות לחינוך מחדש של הנוער הגרמני שהושחת על ידי המשטר הנאצי. לפמן חילקה כמה אלפי עותקים של התרגום הגרמני לספר "סיפורו של פרדיננד" בקרב ילדי ברלין.
לאחר מכן, בשנת 1946 הועברה למינכן ומונתה לסגנית עורך בעיתון יומי מטעם השלטונות האמריקאים, שעסק רבות בהצגת ערכי הדמוקרטיה של ארצות הברית בפני הקורא הגרמני. בשנת 1949 ייסדה את ספריית הנוער הבינלאומית (IYL), שמושבה במינכן, ועמדה בראשה עד לפרישתה בשנת 1957. בסוף ימיה עברה להתגורר לציריך, שם גרו ידידים קרובים שלה. נפטרה בשנת 1970. בת 79 הייתה במותה. נטמנה בבית העלמין בציריך.
חזונה

בעת שהשתלבה במאמץ לשיקום גרמניה גיבשה את חזונה להשכין בקרב ילדים ונוער תקווה לעתיד טוב באמצעות ספרים. היא התמקדה בטיפוח ספרות ילדים ונוער כאמצעי חינוך לפתיחות, לסובלנות ולאי-לוחמה. בשנת 1946 ארגנה בעזרת תרומות של בתי הוצאה לאור ברחבי העולם את התערוכה הבינלאומית הראשונה לספרות ילדים ונוער. התערוכה התקיימה במינכן, במוזיאון לאמנות גרמנית, ששרד את המלחמה ושימש מיד לאחריה כבנין משרדים ומועדון של הצבא האמריקאי. הספרים שהוצגו בתערוכה זו שימשו מאוחר יותר, ב-1949, כאוסף הראשוני של הספרייה הבינלאומית לנוער, שמנתה כ-8000 כרכים ביום פתיחתה. הודות למאמציה הרבים של ילה לפמן זכתה הספרייה לסיוע מאלינור רוזוולט ולמימון בינלאומי מאונסק"ו ומקרן רוקפלר. לקראת פתיחת הספרייה הציעה ילה לפמן לסופר אריך קסטנר את הרעיון לכתיבת הספר "Die Konferenz der Tiere" (עצרת החיות) שבו מאלצות חיות היער את האנושות לחדול ממלחמות.
בשנת 1952 יזמה ילה לפמן כנס במינכן, בהשתתפות סופרים, מוציאים לאור, מורים ופילוסופים, לקידום הבנה בין עמים באמצעות ספרות ילדים. בתום הכנס מונתה ועדה שהקימה ב-1953 את ארגון "ההנהלה הבינלאומית לספרות נוער" (International Board on Books for Young People – IBBY ) שנרשם, ופועל גם כיום, כארגון ללא מטרות רווח בבזל, שווייץ. בין מייסדי הארגון נמנו הסופרים אריך קסטנר ואסטריד לינדגרן. ילה לפמן כתבה רבות על מטרות הארגון בספרה האוטוביוגרפי "Die Kinderbuchbrücke" (גשר ספרי הילדים) שפורסם בשנת 1964. בשנת 1956 הייתה ילה לפמן בין יוזמי "פרס אנדרסן", הפרס החשוב ביותר בעולם לספרות צעירים, המוענק על ידי ארגון ה-IBBY.
ילה לפמן כתבה ספרי ילדים רבים, אסופות של סיפורי ילדים ולקט גדול של סיפורי ערש שאספה במשך שנים רבות. החל משנת 1991, לציון יום הולדתה ה-100, מעניק ה-IBBY את מדליית ילה-לפמן לפעילים בולטים בארגון.