stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המשט לעזה (2011)
רקע

החל מיוני 2007 ישראל ומצרים הטילו סגר על רצועת עזה לאחר עימות חמאס-פת"ח, במהלכו כבש ארגון הטרור חמאס את הרצועה, תוך רצח פעילי פת"ח רבים, והתנערות מההסכמים שחתמה הרשות הפלסטינית עם ישראל ומצרים. הסגר הקשה על מעבר של אנשים וסחורות לתוך רצועת עזה וממנה.
בסוף מאי 2010 התקיים משט של שש ספינות שיצאו מטורקיה לעבר רצועת עזה. מטרת המשט, על פי דברי מארגניו, הייתה העברת ציוד הומניטרי לתושבי רצועת עזה. לעומת זאת, עמדת ישראל היא שהמצב ההומניטרי ברצועת עזה טוב, והמשט הוא רק התגרות למטרות פוליטיות של תמיכה בטרור החמאס, ובין השאר, משום שניתן להעביר סיוע הומניטרי דרך מעברי הגבול היבשתיים עם ישראל ומצרים. ב-31 במאי 2010 השתלט חיל הים הישראלי על הספינות שהיו בדרכן לעזה. במהלך ההשתלטות על אחת האוניות התרחש עימות אלים במסגרתו נהרגו תשעה מנוסעי האוניה (כמעט כל ההרוגים על הספינה, היו חברים בארגונים איסלמיסטיים קיצוניים בטורקיה, וכמחציתם אף הכריזו על תקוותם למות כשאהידים.) ונפצעו מספר חיילים ועשרות נוסעים. בסיום הפעולה נעצרו הספינות ונגררו לנמל אשדוד.
ועדת טירקל, הוועדה הציבורית הישראלית שמונתה על ידי ראש הממשלה לבדיקת אירועי משט 2010 (אשר בין אנשיה היו גם שני משקיפים זרים), קבעה שבעת ההשתלטות על ספינת המרמרה חיילי שייטת 13 פעלו באופן סביר, ישראל פעלה בהתאם לחוק הבינלאומי, פעילי ה-IHH הם שאשמים באלימות הקשה על המרמרה, והטלת הסגר הימי על רצועת עזה נעשתה בהתאם לדין הבינלאומי ולהנחיות אמנת סן רמו הנוגעות להטלת סגר ימי. אף על פי כן, מדינת ישראל ספגה גינויים רבים במדינות שונות בעולם ובמועצת הביטחון של האו"ם.
ביוני 2010, בעקבות אירועי המשט לעזה, החליטה מצרים לפתוח את המעברים בינה ובין רצועת עזה לשם העברת ציוד, סחורות ואנשים.
לאחר אירועי המשט לעזה הצהירו מדינות וארגונים שונים כי ישלחו ספינות נוספות לשבור את הסגר הימי על רצועת עזה. ממשלת ישראל הודיעה כי גם ספינות אחרות לעזה תיעצרנה.
ההכנות למשט

באפריל 2011, פורסם כי ארגון ה-IHH מתכנן משט נוסף לעזה, בהיקף נרחב. ישראל פנתה לטורקיה בבקשה למניעת יציאת המשט הנוסף, אך טורקיה הודיעה שאיננה יכולה למנוע יציאת משטים מסוג זה מנמליה. ארגון ה-IHH הזהיר את ישראל שלא תפריע למשט, שאמור לצאת לקראת ה-20 ביוני, בהרכב של כ-15 ספינות, ו-1,500 פעילים. כמו כן, אמרו פעילי ה-IHH, כי פתיחת מעבר הגבול היבשתי ברפיח על ידי מצרים לא תמנע את המשט. שר החוץ של טורקיה, אחמט דבוטולו, אמר כי האחריות למניעת שפיכות דמים היא של ישראל. בד בבד, הודיע מזכ"ל האו"ם, באן קי מון על הארכת זמן הבדיקה של ועדת החקירה הבינלאומית שמונתה לבדיקת אירועי המשט האחרון. ביוני 2011 הודיע הארגון כי ספינת "מאווי מרמרה" לא תשתתף במשט השני לעזה עקב תקלה טכנית.
גורמים רשמיים בישראל הודיעו כי למארגני המשט כי אם הם יעגנו בנמל אשדוד, ישראל תעביר את הסיוע ההומניטרי לעזה לאחר שתכולת המטענים שעל הספינות תבדק. כמו כן, מצרים הציעה לאפשר למשט לעגון ליד אל עריש, ולהעביר את המטען שעל הספינות לעזה לאחר שהוא יבדק.
מארגני המשט

המשט השני לעזה מאורגן על ידי ארגונים שונים בהם:
Free Gaza Movement
European Campaign to End the Siege on Gaza
הקרן לזכויות אדם, לחירויות ולסיוע הומניטרי
Ship to Gaza Greece
Ship to Gaza Sweden
The International Committee to Lift the Siege on Gaza
Irish Ship to Gaza
האוניות המשתתפות

ביוני 2011 הוכרז כי ספינת "מאווי מרמרה", עליה התקיימה הפשיטה במשט הקודם לא תשתתף במשט השני לעזה עקב תקלה טכנית.
בהמשך הודיע גם הצוות של הספינה אירית "MV Saoirse" כי הספינה לא תיקח חלק במשט בשל חבלה אשר לכאורה בוצעה בספינה.
נכון ל-30 ביוני 2011 הספינות הבאות אישרו את השתתפותם במשט:
| שם הספינה | מדינת המוצא | מספר המשתתפים |
| --- | --- | --- |
| "אלפתרי מסוגיוס" | קנדה | 50 |
| "דיניטה – אל-כראמה" "לואיס מישל" | צרפת | -- |
| "סטפאנו צ'יאריני" | איטליה | -- |
| "גרניקה" | ספרד | 50 |
| "תעוזת התקווה" | ארצות הברית | 50 |
| "אלפתרי מסוגיוס" | יוון, שוודיה, נורווגיה | -- |
סיבוכים ועיכובים לקראת המשט

נכון ל-28 ביוני 2011 מספר המשתתפים הצפוי ירד לפחות מ-300 אנשים, בתוספת עשרות עיתונאים.
חלק מהאוניות המשתתפות במשט החלו להפליג לכיוון רצועת עזה ב-29 ביוני 2011.‏ שתי ספינות המשתתפות במשט הפליגו בתחילה מהאי הצרפתי קורסיקה לכיוון יוון על מנת להיפגש עם הספינות האחרות של המשט. הספינות עגנו לאחר מכן בפיראוס. עם זאת, הספינה הצרפתית "דיגניטי" לא עגנה בפיראוס והמשיכה ישירות לכיוון רצועת עזה.
סיבוכים ועיכובים לקראת המשט > מעשי חבלה שבוצעו לכאורה בספינות

ב-27 ביוני 2011 הצהירו הפעילים כי שתי ספינות המשתתפות במשט ניזוקו - הספינה "ג'וליאנו" והספינה האירית "MV Saoirse". בשתי הספינות המדחפים והצנרת שמובילה למנועים ניזוקו. לדברי דובר משט דרור פיילר לא הייתה שום עדות ישירה לכך שישראל הייתה מעורבת בגרימת נזק לספינות. לפי הערכתו ייקח מספר ימים לתקן את הנזק שנגרם לספינות. מארגני נוספים של המשט חשדו כי הנזק היה תוצאה של פעולת סבוטז' שבוצעה על ידי צוללנים של חיל הים הישראלי, ודרשו כי המשטרה היוונית ורשויות הנמל היווניים יספקו שירותי אבטחה עבור הספינות. חלק מהפעילים הודיעו כי הם עצמם תכננו לאבטח את הספינות. ב-29 ביוני הספינה האירית "MV Saoirse" ניזוקה בעת שעגנה בטורקיה. הפעילים טענו כי הנזק נגרם על ידי צוללנים ישראלים, אשר הצליחו לחבל בספינות מבלי להסב את תשומת לבם של השומרים שהוצבו על הספינה.
מספר משתתפים במשט ציינו כי הם נשדדו ברחוב שליד הנמל וכי הטלפונים הניידים שלהם נגנבו, וציינו כי "דייגים" חשודים נצפו בסמוך לספינות, משוטטים ללא פיתיונות או דליים, לידי אזור בו המים מזוהמים.
סיבוכים ועיכובים לקראת המשט > האיסור הגורף על יציאה מנמלי יוון לכיוון רצועת עזה

יוון אסרה על כל הספינות שנמצאו בנמליה להפליג לרצועת עזה.
ב-1 ביולי 2011, הספינה האמריקנית "תעוזת התקווה" יצאה מהנמל ביוון לכיוון רצועת עזה, תוך הפרה של איסור זה, אך במהרה נעצרה על ידי ספינת משמר חופים יוונית והוחזרה בחזרה לנמל. בעקבות זאת, רשויות אכיפת החוק ביוון עצרו את רב החובל של הספינה והחזיקו אותו במעצר באשמת סיכון חייהם של נוסעי הספינה, מעשה שנחשב לעבירה פלילית, ובאשמת ניסיון להפליג מהנמל לכיוון רצועת עזה ללא היתר.
ב-3 ביולי, ממשלת יוון הציעה להעביר את הסיוע ההומניטרי לרצועת עזה בעצמה אך הצעה זו נדחתה על ידי פעילי המשט.
ב-4 ביולי, הספינה "תחריר" יצאה מהנמל ביוון לכיוון רצועת עזה, תוך הפרה של האיסור היווני לעשות כן, ללא הצוות היווני המקורי שהיה אמור להיות על סיפונה אלא באיוש צוות מתנדבים ממדינות שונות. לדברי אחד הפעילים בספינה, כוחות מיוחדים של משמר החופים היווני עלו לספינה לאחר שהיא הייתה במרחק מספר קילומטרים מהחוף והספינה נגררה חזרה לנמל.
ב-5 ביולי, כ-20 פעילים פרו-פלסטינים מן הספינה "Guernica" פרצו לשגרירות ספרד באתונה ותבעו מהשגריר הספרדי שיתערב על מנת שהרשויות ביוון יאפשרו לספינות המשתתפות במשט להפליג לרצועת עזה.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-5 ביולי, הספינה הצרפתית "Dignite al Karama", אשר נשאה שמונה נוסעים, הצליחה להתחמק ממשמר החופים היווני ולהפליג מנמל השוכן בקרבת אתונה. אף על פי כן, לאחר מספר שעות החליט צוות הספינה לחזור חזרה לנמל. לפי הדיווחים, הפעילים על סיפון הספינה לא רצו להיות היחידים שישוטו לרצועת עזה. בסופו של דבר, הפליגה "דיגניטה כראמה" (היחידה שנותרה מהמשט המקורי) מיוון, כאשר יעדה הרשמי המוצהר היה אלכסנדריה שבמצרים. מאוחר יותר הצהיר קברניט הספינה כי היא בדרכה לרצועת עזה. חיל הים של צבא ההגנה לישראל הזהיר את הקברניט וביקש ממנו לשנות את נתיבה. לאחר שסירב לכך, השתלטו לוחמי שייטת 13 על הספינה מבלי שנתקלו בהתנגדות, והובילו את הספינה לנמל אשדוד. 16 פעילים ובהם דרור פיילר ועיתונאים של אל-ג'זירה והארץ (עמירה הס) נמצאו על סיפון הספינה.
אחרית דבר

לבסוף, בעקבות התקלות הטכניות, העיכובים מצד השלטונות היווניים, וצו איסור ההפלגה עליו הודיעו היוונים, דעכו המאמצים להשקת המשט, ורק ספינה אחת הצליחה להתקרב למים הטריטוריאליים של ישראל אך נעצרה על ידי חיל הים של צבא ההגנה לישראל ללא התנגדות מצד פעיליה.
במסיבת עיתונאים שערכו מארגני המשט, למחרת כישלונו, הם האשימו את ארגון "שורת הדין" כי הוא אחד האחראים העיקריים לביטול המשט, בשל פעולותיו למניעת כיסוי ביטוחי לספינות המשתתפות ובשל הסתת השלטונות היוונים לדקדק בבדיקת ניירות השיט של הספינות (היעד המוצהר של כולן היה יעד כוזב - אלכסנדריה ולא עזה).
ראו גם

המשט לעזה (2010)
הסגר על רצועת עזה
עימות חמאס-פת"ח
הערות שוליים

↑  "The IDF's Lawfully Enforced Naval Blockade on the Gaza Strip | Israel Defense Forces". Idfspokesperson.com. 2011-06-26. נבדק ב-2011-07-05.
↑  Posted: Jul 3, 2011 12:00 PM ET. "Defiant Gaza-bound boats prepare to set sail - World - CBC News". Cbc.ca. נבדק ב-2011-07-05.
1 2  Israel-Greece Ties Keeps Flotilla Anchored - Bloomberg
↑  עופר וולפסון, חיל הים השתלט על היאכטה הצרפתית, באתר News1 מחלקה ראשונה, 19 ביולי 2011
↑  פורסמו שמות הרוגי המרמרה: כמעט כולם חברים בארגונים איסלאמים קיצוניים, נענע10, 20.6.10
↑  חגי הוברמן, "משט נוסף לעזה בתוך מספר שבועות", באתר ערוץ 7, 1 ביוני 2010
↑  מדינות וארגונים אסלאמיים, ערביים ובינלאומיים מצהירים כי צפויים משטים נוספים של ספינות סיוע לרצועת עזה, המרכז למורשת המודיעין, 7 ביוני 2010
↑  שלמה צזנה, "גם הספינה הבאה תיעצר", באתר ישראל היום, 2 ביוני 2010
↑  ה־IHH משוכנע: "הפעם נלך עד הסוף"
↑  סוכנויות הידיעות, ה-IHH הודיע: המרמרה לא תשוט לרצועת עזה, באתר nrg‏, 17 ביוני 2011
↑  "NGO's that organized the flotilla". Freedom Flotilla Facts website. ביוני 2011. אורכב מ-המקור ב-2011-10-20. נבדק ב-2011-07-01. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Arsu, Sebnem (17 ביוני 2011). "Turkey: Aid Ship Won't Join Flotilla". The New York Times. נבדק ב-30 ביוני 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Duncan, Pamela. Irish ship will not sail to Gaza after 'sabotage'. Irish Times
↑  "Reshet Bet :: רשת ב - מארגני המשט: ישראל חיבלה בספינה האירית". Iba.org.il. נבדק ב-2011-06-30.
↑  Canadian Arab Federation (28 ביוני 2011). "The second ship for Gaza has left France". Canadian Boat to Gaza. נבדק ב-24 ביוני 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Harper Should Support Canadians' Safe Passage to the Gaza Strip". freedomflotilla.eu. 25 ביוני 2011. אורכב מ-המקור ב-2011-07-01. נבדק ב-25 ביוני 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Freedom Flotilla Italia home page" (באיטלקית). נבדק ב-24 ביוני 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bego Astigarraga. "Flotilla II prepares to sail for Gaza - Features". Al Jazeera English. נבדק ב-2011-06-30.
↑  "U.S. peace activists preparing to set sail on the U.S. Boat to Gaza, The Audacity of Hope". UStoGaza. 1 ביוני 2010. נבדק ב-24 ביוני 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Eleftheri Mesogeios ship arrives in Pireus, Greece". freedomflotilla.eu. נבדק ב-30 ביוני 2011. A video of the arrival. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: postscript (link)(הקישור אינו פעיל)
↑  "Fewer than 300 join flotilla - Israel News, ynetnews". ynetnews.com. 1995-06-20. נבדק ב-2011-06-30.
↑  Sonia Verma. "One year after fatal clash, a new Freedom Flotilla sets sail". The Globe and Mail. נבדק ב-2011-06-30.
↑  Jun 29, 2011. "Asia Times Online :: The second freedom flotilla sails". Atimes.com. נבדק ב-2011-06-30.
↑  Activists reject Greek offer to send flotilla aid
↑  סוכנויות הידיעות, פעילים במשט פרצו לשגרירות ספרד באתונה, באתר ynet, 5 ביולי 2011
↑  עופר וולפסון, חיל הים השתלט על היאכטה הצרפתית, באתר News1 מחלקה ראשונה, 19 ביולי 2011
↑  "מקור ראשון", "דיוקן", 29 בנובמבר 2013
הסגר הימי על עזה
הספינה "Dignite al Karama" לאחר השתלטות חיל הים
ז'וז'ו אבוטבול

| --- | --- |

 לידה:  11 בספטמבר 1952 (בן 72) קזבלנקה, מדינת החסות הצרפתית במרוקו 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  הדסה נעורים 
 מעסיק:  ידיעות אחרונות, קול ישראל 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  abutbul.jojo
 טוויטר:  jojoabutbul
 
ז'וז'ו אבוטבול (נולד ב-11 בספטמבר 1952) הוא עיתונאי, בעל טור ושדרן רדיו ישראלי. אבוטבול כותב במדור הספורט של "ידיעות אחרונות", מגיש תוכנית רדיו לילית בכאן מורשת של תאגיד השידור הציבורי, והשתתף בתוכנית "שירים ושערים" ברשת ב' של קול ישראל.
ביוגרפיה

אבוטבול נולד בעיר קזבלנקה שבמרוקו. הוא עלה עם הוריו כתינוק בן שנתיים בשנת 1954 והגיע עם משפחתו לאשדוד שנוסדה באותן שנים. המשפחה התגוררה בפחון, בו גרו גם סבו וסבתו, הוריו וחמשת אחיו. השניים הקטנים נולדו אחר כך בארץ. כשהיה בן שבע, נטש אביו את המשפחה ואמו נותרה לבדה כשהיא מגדלת שבעה ילדים. עקב תנאי הדלות בבית נשר אבוטבול בילדותו מבית הספר ויצא לסייע בפרנסת המשפחה. בגיל 16 נכנס לתיכון של "הדסה נעורים" שם למד מכונאות ימית. עם סיום לימודיו המקצועיים עבד בצי הסוחר הישראלי עד גיל 17 וחצי ואז עבר לעבוד כפועל בניין.
לאחר שירותו הצבאי חזר לאשדוד ומצא שם עבודה כעוזר מציל בשפת הים. הוא זכה במכרז להפעלת שירות השכרת כיסאות-נוח ב"חוף אורנים" באשדוד ומאוחר יותר גם ברישיון קיוסק שנקרא "החוף המערבי". שבהמשך הפך לפאב ובשלב מאוחר יותר למסעדה.
בשנת 1988 טבע בנו אורן למוות באותו החוף בו הקים את מסעדתו. כמה חודשים מאוחר יותר נקרא החוף על שם בנו: "חוף אורנים".
אבוטבול הפך לדמות תקשורתית ומקושרת לאחר שנחשף לראשונה לציבור בשנת 1990 בכתבה של מוטי קירשנבאום ל"יומן" של ערוץ 1, על חוף הים של אשדוד.
החל לכתוב טור ספורט בעיתון "ידיעות אחרונות", ממנו התפתח טור שבו הביע גם את דעותיו בענייני חברה ופוליטיקה. אבוטבול משלב משלים ובדיחות עממיות בכתיבתו ובדבריו. כשערוץ 10 החל לשדר הגיש במשך תקופה קצרה תוכנית טלוויזיה אישית בשם: "העולם על-פי ז'וז'ו'", שהגישה לקהל את המציאות הישראלית "בגובה העיניים", מנקודת מבטו האישית. מאוחר יותר החל להגיש תוכנית רדיו לילית: "שיחות לילה", בה הוא משוחח עם מאזינים, ב"רשת ב'" של "קול ישראל".
בפברואר 2012 הורשע בהעלמת מס, ונגזרו עליו קנס ועבודות שירות.
ב-27 ביולי 2012 פורסם כי זומן לבירור אצל מנהל קול ישראל, מיכאל מירו, בשל השמעת ידיעה בלתי מבוססת במהלך שידור (הידיעה הייתה שנורו יריות לעבר שיירת מזכירת המדינה האמריקאית הילרי קלינטון במהלך ביקורה בישראל).
באוקטובר 2018 ניצל אבוטבול ממוות לאחר שלקה בליבו. יותר מרבע שעה ניסה הצוות להחיות את אבוטבול כולל מתן של למעלה מעשר מכות חשמל, אך לבו לא הגיב למאמצי ההחייאה ונדם. הוא הועבר תוך כדי החייאה לצנתור שבמהלכו אובחנה חסימה באחד מעורקי הלב הראשיים. לעורק הסתום הוחדר סטנט וקצב הלב חזר לעצמו.
הערות שוליים

↑  רונן דמארי, ז'וז'ו אבוטבול ירצה עבודות שירות וישלם קנס של 80 אלף ש"ח, באתר nrg‏, 9 בפברואר 2012
↑  עידן יוסף, בלעדי: זוזו אבוטבול זומן לבירור, באתר News1 מחלקה ראשונה, 26 ביולי 2012
ישראל קוז'

ישראל עמנואל קוז' (בספרדית: Israel Emanuel Coll; נולד ב-22 ביולי 1993 בקורדובה שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת מועדון ספורט אשדוד מליגת העל הישראלית.
קריירת מועדונים

קוז' שיחק בקבוצות פרו קאריל אואסטה, קלוב אתלטיקו סרמיינטו, סנטרל קורדובה, פאנאחאיקי, אפולון סמירניס ואפולון לימסול.
ב-4 בפברואר 2024 חתם קול במועדון ספורט אשדוד מליגת העל הישראלית.
תארים

אליפות קפריסין (1): 2021/2022
הסופר קאפ הקפריסאי (1): 2022/2023
הערות שוליים

↑  Para Israel Coll, el ascenso fue una "revancha" personal, El Liberal (בספרדית)
↑  Israel Coll comparado con Messi en Grecia | Fútbol, La Voz del Interior, ‏2018-08-23 (בספרדית)
↑  יניב טוכמן‏, ישראל קול חתם במ.ס. אשדוד, שממתינה להגעתו של יוג'ין אנסה, באתר וואלה, 4 בפברואר 2025
הבחירות לנשיאות רוסיה 2018

סמליל מערכת הבחירות
טופס ההצבעה
הבחירות לנשיאות רוסיה 2018 הן מערכת הבחירות לתפקיד נשיא רוסיה שנערכו ב-18 במרץ 2018.
תחילה תוכנן שהסיבוב הראשון יתקיים ב-11 במרץ 2018, אך בהצבעת הפרלמנט הוחלט להזיז את הסיבוב ל-18 במרץ. על פי חוק הבחירות הנשיאותיות, אם אף מועמד לא היה מקבל רוב מוחלט בהצבעות (50% + קול אחד), היה נערך סיבוב שני ב-1 באפריל 2018.
הנשיא המכהן ולדימיר פוטין, התמודד שוב לנשיאות והוא אכן הודיע על כך רשמית.
קמפיין הבחירות החל ב-18 בדצמבר 2017. ועדת הבחירות המרכזית אישרה ל-16 מועמדים להתמודד לתפקיד נשיא רוסיה, מתוכם רק 8 נכנסו לרשימת המועמדים הסופית.
לפי נתוני ועדת הבחירות המרכזית שיעור ההצבעה עמד על 67.54%. כצפוי, פוטין נבחר לקדנציה רביעית.
רקע

במאמר בעיתון "ודומוסטי", העיתונאי יבגני גונטמאחר הציע שינויים שיוכנסו לחוק הבחירות ויאפשרו לקיים לצד הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2016 גם את הבחירות לנשיאות.
בעת נאומו ביוני 2015 בפורום הכלכלי הבינלאומי בסנקט פטרבורג, ראש הוועדה למיזמים אזרחיים ושר האוצר לשעבר אלכסיי קודרין הציע לקיים את הבחירות לנשיאות במרץ 2016, אך הצעה זו ספגה ביקורת מכל המפלגות בדומה הממלכתית ולא יושמה.
הליך הגשת מועמדות

לפי החוק הפדרלי "אודות הבחירות לנשיא רוסיה", לנשיא יכול להיבחר כל אזרח רוסי לא פחות מבן 35, שחי ברצף בעשור שקדם לבחירות.
היו שתי אפשרויות להגשת מועמדות:
| שיטת הגשה | פירוט |
| --- | --- |
כמועמד עצמאי: אזרח רוסי רשאי להגיש את מועמדותו באם התקיים התנאים הבאים: עליו להירשם בוועדת הבחירות המרכזית ולהגיש חתימה של 300,000 איש התומכים בו, לא יותר מ-7,500 איש מאותו מחוז
כמועמד מטעם מפלגה פוליטית רשומה: מועמד יכול לקבל תמיכה ממפלגה פוליטית שמיוצגת בדומה הממלכתית (בהתאם לתוצאות הבחירות לדומה), בעת קבלת תמיכת מפלגה המועמד אינו צריך לאסוף חתימות, זאת בתנאי שהמפלגה הגישה את מסמכי הרישום לוועדת הבחירות המרכזית, עם חתימת חברי המפלגה;  מועמד שמקבל תמיכת מפלגה רשומה שאינה מיוצגת בפרלמנט צריך לאסוף לא פחות ממאה אלף חתימות, לא יותר מ-2,500 חתימות מאותו מחוז.
לוח זמנים

לוח הזמנים של הבחירות הוא כדלהלן:
| --- | --- |
17 בדצמבר 2017: מועצת הפדרציה מכריזה רשמית על עריכת הבחירות לנשיאות
1 עד 10 בינואר 2018: רישום מועמדים
עד סוף ינואר 2018: משוחררים פרטי המועמדים ועמדות הבחירה
19 בפברואר עד 17 במרץ: תקופת פרסומי מודעות הבחירות יוצאת לדרך. מסעות הבחירות יוצאים לדרך יחד עם תעמולת הבחירות בטלוויזיה
17 במרץ 2018: היום האחרון לרישום מצביעים. נאסר על תעמולת בחירות
18 במרץ 2018: יום הבחירות – עמדות הבחירה וקלפי נפתחות. מפורסמות תוצאות מדגם ראשוניות
1 באפריל 2018: הכרזת התוצאות הרשמיות
המועמדים

נכון ל-21 בדצמבר 2017, 34 איש – 18 עצמאיים ו-16 מטעם מפלגות פוליטיות – יידעו את ועדת הבחירות המרכזית בדבר רצונם להשתתף כמועמדים בבחירות. עד 7 בינואר 2018 הוועדה אישרה את רשימת המועמדים העצמאיים וב-8 בפברואר 2018 פורסמה רשימת המועמדים הסופית.
| מועמד, גיל, מפלגה | מועמד, גיל, מפלגה | מועמד, גיל, מפלגה | משרות פוליטיות | קמפיין | תאריך רישום |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| סרגיי באבורין (59) הברית הרוסית הכללית |  |  | חבר פרלמנט (1990—1993) חבר הדומה הממלכתית (1993—2000, 2003—2007) מנהיג מפלגת הברית הרוסית הכללית (משנת 2011) |  (אתר אינטרנט) | 7 בפברואר 2018 |
| פאבל גרודינין (57) המפלגה הקומוניסטית |  |  | חבר הדומה המחוזית של מוסקבה (1997—2011) יושב ראש מועצת הנבחרים של היישוב וידנויה (משנת 2017) |  (אתר אינטרנט) | 12 בינואר 2018 |
| ולדימיר ז'ירינובסקי (71) המפלגה הליברל-דמוקרטית |  |  | חבר הדומה (с 1993) יו"ר המפלגה הליברל-דמוקרטית (משנת 1992) |  (אתר אינטרנט) | 29 בדצמבר 2017 |
| ולדימיר פוטין (65) עצמאי |  |  | נשיא רוסיה (2000—2008, משנת 2012) ראש ממשלת רוסיה (1999—2000, 2008—2012) יו"ר מפלגת רוסיה המאוחדת (2008—2012) מנהל שירות הביטחון הפדרלי (1998—1999) |  (אתר אינטרנט) | 6 בפברואר 2018 |
| קסניה סובצ'ק (36) מפלגת היוזמה האזרחית |  |  | חברה במועצת התיאום של האופוזיציה הרוסית (2012—2013) חברת המועצה הפוליטית של מפלגת היוזמה האזרחית (משנת 2017) |  (אתר אינטרנט) | 8 בפברואר 2018 |
| מקסים סוראיקין (39) הקומוניסטים של רוסיה |  |  | יו"ר הוועד המרכזי של מפלגת הקומוניסטים של רוסיה (משנת 2012) |  (אתר אינטרנט) | 8 בפברואר 2018 |
| בוריס טיטוב (57) מפלגת הצמיחה |  |  | יו"ר מפלגת הצמיחה (משנת 2016) הנציב להגנת זכויות אנשי העסקים (משנת 2012) |  (אתר אינטרנט) | 7 בפברואר 2018 |
| גריגורי יאבלינסקי (65) מפלגת יאבלוקו |  |  | יו"ר מפלגת יאבלוקו (1993—2008)  חבר הדומה (1993—2003)  חבר האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג (2011—2016) |  (אתר אינטרנט) | 7 בפברואר 2018 |
המועמדים > מועמדים שלא הצליחו להגיש חתימות

| מועמד | תאריך הכרזה | פעילות | מפלגה |
| --- | --- | --- | --- |
| אנדריי בוגדנוב | דצמבר 2017 | פוליטיקאי, מייסד המפלגה הדמוקרטית |  |
| אלכסנדר צ'וחלבוב | 18 בדצמבר 2017 | איש עסקים רוסי, מנהיג תנועת "התחייה" |  |
| רחמן ינסוקוב | 1 בנובמבר 2017 | איש עסקים | ללא |
| יקתרינה גורדון | 30 באוקטובר 2017 | עיתונאית | מפלגת המעשים הטובים |
| סרגיי ביזיוקין | דצמבר 2016 | עיתונאי ופעיל חברתי | מועמד עצמאי |
| אנטולי בטאשוב | דצמבר 2016 | לשעבר יועץ לראש עיריית בלאשיחה | המפלגה האקולוגית "הירוקים" |
| ויאצ'סלב מאלצב | פברואר 2017 | בלוגר, פעיל חברתי ופוליטי | מועמד עצמאי |
| יבגני קויבאשב | - | מושל מחוז סברדלובסק | רוסיה המאוחדת |
המועמדים > מועמדים שנפסלו

מיכאיל חודורקובסקי - איש עסקים ופעיל פוליטי (חי מחוץ לרוסיה ולא הכריז על שאיפותיו לרוץ כמועמד לנשיאות ואף הצהיר כי תסריט ריאלי הוא שפוטין יזכה בבחירות הנשיאותיות בשנת 2018)
אלכסיי נבלני, עורך דין ובלוגר, מנהיג האופוזיציה החוץ ממסדית וממובילי ההפגנות נגד משטרו של הנשיא פוטין, יו"ר מפלגת התהליך. ועדת הבחירות לא התירה לו להתמודד בבחירות בשל הרשעתו בפלילים, לאחר שנבלני ושותפו העסקי הורשעו ב-2013 במעילה בסך 16 מיליון רובל (חצי מיליון דולר) שהוציאו במרמה מחברה ממשלתית ונגזרו עליו 5 שנות מאסר על תנאי.
סרגיי פולונסקי, איש עסקים. ועדת הבחירות לא אישרה לו להשתתף בבחירות הנשיאותיות, בשל אי עמידה בכמות החתימות הנדרשות לצורך אישור מועמדותו.
אולג לורייה, עיתונאי. ועדת הבחירות לא אישרה לו להשתתף בבחירות הנשיאותיות, בשל אישומים פליליים העומדים נגדו.
העימותים הטלוויזיוניים

ב-14 בפברואר 2018, ועדת הבחירות פרסמה את מועדי שידור העימותים הטלוויזיוניים. אלה שודרו בערוצי הטלוויזיה הפדרליים: רוסיה-1, רוסיה-24, ערוץ 1, TV Center והטלוויזיה הציבורית הרוסית. השידור הועבר גם בתחנות הרדיו: רדיו רוסיה, רדיו מאיאק ותחנת הטלוויזיה Vesti FM. בדומה למערכות הבחירות הקודמות, הנשיא המכהן ולדימיר פוטין סירב לקחת חלק בעימותים הטלוויזיוניים. העימותים שודרו גם בערוצי טלוויזיה אזוריים ובתחנות רדיו מקומיות.
ביקורת

ב-26 בדצמבר 2017 שירות החוץ האירופי ביקר את החלטת ועדת הבחירות המרכזית שלא להתיר לאלכסיי נבלני להתמודד בבחירות לנשיאות (בטענה כי עומד נגדו פסק דין משנת 2013 בעניין אשמתו בפלילים). לדברי שירות החוץ האירופי הסירוב לאפשר לו להתמודד מטיל ספק בפלורליזם הפוליטי ובהליך התקין של בחירות דמוקרטיות ברוסיה. בית הדין האירופי לזכויות אדם כבר הצהיר כי פסיקת בית הדין בנוגע לנבלני משנת 2013 אינה חוקתית. משרד החוץ הרוסי דחה בתוקף את טענות שירות החוץ האירופי וטען כי בעניינו של נבלני נפסקו פסקי דין חדשים מאז 2013 המוכיחים את אי עמידתו בתנאים המחייבים מועמדים להתמודדות לנשיאות.
דוברת מחלקת המדינה האמריקאית הביעה את דאגתה מהסירוב לרשום את נבלני כמועמד וקראה לממשלת רוסיה לערוך בחירות הוגנות. דוברת משרד החוץ הרוסי, מריה זכארובה קראה להצהרת מחלקת המדינה האמריקאית "התערבות בענייניה הפנימיים של רוסיה ובהליך הבחירות".
תוצאות

הבחירות נערכו ב-97 אלף קלפיות ברוסיה וב-401 קלפיות מחוץ לרוסיה. אחוז ההצבעה עמד על 67.54%, כשבסך הכל הצביעו 73,629,581 איש.
תוצאות > מדגמים

| מכון> מכון.מכון | מספר נשאלים> מספר נשאלים.מספר נשאלים | פוטין>  | גרודינין>  | ז'ירינובסקי>  | סובצ'ק>  | יאבלינסקי>  | טיטוב>  | באבורין>  | סוראיקין>  | קולות פסולים> קולות פסולים.קולות פסולים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| VTsIOM | 162,601 | 73.9% | 11,2% | 6,7% | 2,5% | 1,6% | 1,1% | 1% | 0,8% | 1,2% |
| FOM | 112,700 | 76,3% | 11,9% | 6% | 2% | 1% | 0,7% | 0,6% | 0,7% | - |
תוצאות > תוצאות רשמיות

| מועמד | מועמד | שיוך מפלגתי | קולות | אחוזים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | ולדימיר פוטין | מועמד עצמאי | 56,206,514 | 76.69 |
|  | פאבל גרודינין | המפלגה הקומוניסטית | 8,648,147 | 11.77 |
|  | ולדימיר ז'ירינובסקי | המפלגה הליברל-דמוקרטית | 4,151,063 | 5.65 |
|  | קסניה סובצ'ק | מפלגת היוזמה האזרחית | 1,226,145 | 1.68 |
|  | גריגורי יאבלינסקי | יאבלוקו | 765,122 | 1.05 |
|  | בוריס טיטוב | מפלגת הצמיחה | 555,189 | 0.76 |
|  | מקסים סוראיקין | הקומוניסטים של רוסיה | 498,575 | 0.68 |
|  | סרגיי באבורין | הברית הרוסית הכללית | 477,903 | 0.65 |
| קולות פסולים | קולות פסולים | קולות פסולים | 791,258 | 1.08 |
| בעלי זכות בחירה ברוסיה | בעלי זכות בחירה ברוסיה | בעלי זכות בחירה ברוסיה | 108,968,869 | 98.30% |
| בעלי זכות בחירה מחוץ לרוסיה | בעלי זכות בחירה מחוץ לרוסיה | בעלי זכות בחירה מחוץ לרוסיה | 483,957 | 0.44% |
| בעלי זכות בחירה בבייקונור | בעלי זכות בחירה בבייקונור | בעלי זכות בחירה בבייקונור | 14,575 | 0.01% |
| סך הכול | סך הכול | סך הכול | 109,008,428 | 100.00% |
מקור: ועדת הבחירות המרכזית, פורטל RBC‏ (99.94% מהקולות נספרו)
ראו גם

הבחירות לנשיאות רוסיה
המשרד לשיתוף פעולה אזורי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ישראל 
 תחום שיפוט:  ישראל ישראל
 תאריך הקמה:  1999
 ממשלה:   ממשלת ישראל
 שר:  דודי אמסלם
 תאריך כניסה:  28 במרץ 2023
 מנכ"ל:  גלעד שדמון
 שמות קודמים:  המשרד לפיתוח אזורי
 http://www.morc.gov.il
 
המשרד לשיתוף פעולה אזורי (או המשרד לפיתוח אזורי) הוא משרד ממשלתי אשר אחראי על תכנון וקידום מיזמים שונים של שיתוף פעולה אזורי בין ישראל לרשות הפלסטינית, ירדן, מדינות ערביות אחרות, מדינות אגן הים התיכון, מדינות הבלקן, מדינות המפרץ וכן טורקיה, בתחומים של תעשייה והיי-טק, חקלאות יבשתית וימית, חינוך, תרבות וספורט, תיירות, איכות הסביבה ועוד. במסגרת "פרוטוקול פריז", נקבעה הקמתה של הוועדה הכלכלית המשותפת בין ישראל לרש"פ (The Joint Economic Committee), המצויה באחריות המשרד. הוועדה אחראית על קידום נושאים כלכליים והתרת חסמים לצורך חיזוק כלכלת הרש"פ ברובד האזרחי. בנוסף המשרד אחראי על פעילותן של כלל החברות הממשלתיות ועל חברות הספנות ופיקוח על נמלי הים. השר הנוכחי לשיתוף פעולה אזורי הוא דודי אמסלם.
הרקע להקמת המשרד

המשרד נוצר לאחר בחירתו של אהוד ברק לראש ממשלת ישראל ב-1999, והשר הראשון במשרד היה ראש הממשלה לשעבר שמעון פרס (ראה תיאור פעילות המשרד בתקופה זו בקישורים). לצד המשרד פעלה ועדת שרים לשיתוף פעולה אזורי שהוקמה באמצע אוקטובר 1999. עם הקמתו הופקד המשרד על עבודת המטה לגיבוש עמדת ישראל בנושא שיתוף הפעולה האזורי, ייזום פרויקטים אזוריים ובעקבות אישורם על ידי ראש הממשלה, תיאום ביצועם על פי העניין.