stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבע שמן נמסך במים
תכונות

צבעי שמן הנמסכים במים בנויים מפיגמנט וחומר קישור (Binder). בצבע שמן רגיל, חומר הקישור הוא שמן פשתן, ואילו בצבע שמן נמסך במים חומר הקישור שונה ברמה המולקולרית. החומר החדש דומה במרבית תכונותיו לשמן, אך המולקולות נמשכות בחלקן למים ובחלקן לשמן, בדומה לחומר מתחלב. על כן, הצבע אינו נפרד כאשר הוא במגע עם מים. בעת ערבוב עם צבעי שמן רגילים, מאבד הצבע המתקבל את תכונת הנמסכות במים, שכן שמן הפשתן מצבע השמן הרגיל יגרום להיפרדות. לא ניתן לערבב מנגד צבע שמן נמסך במים עם צבעי אקריליק או צבעי מים, על פי הוראות היצרנים. זמן הייבוש דווח כדומה לזה של צבעי שמן, ולעיתים אף מהיר יותר.
יצרנים

נכון לשנת 2008, ארבעה יצרנים גדולים מייצרים צבעי שמן נמסכים במים.
Grumbacher: המותג הוא "Max Artists' Oil Colors". היצרן טוען לבלעדיות וראשוניות על הפקת צבע שמן נמסך במים, ולטענתו הוא בעל הפטנט. מבוסס על שמן פשתן ושמן חמניות.
HK Holbein: המותג הוא "Duo Aqua Oil", העושה שימוש בזרז (Activator) מיוחד, שעם התזתו על שבע השמן משנה את תכונותיו והופך אותו לבר-ערבוב במים.
Royal Talens: תחת המותג "Van Gogh H2Oil", מבוסס שמן צמחי.
Winsor & Newton: תחת המותג "Artisan Water Mixable Oil Color". השמן מבוסס שמן פשתן שעבר שינוי.
תגובות צרכנים

צבעי שמן הנמסכים במים הם מוצר חדש, שיצא לשוק לראשונה בשנות ה-2000. התגובות היו מעורבות, אך ברוב המקרים אמנים שנמנעו מצבעי שמן בשל ריחם החריף של חומרי הדילול העדיפו להשתמש בצבעים אלו. כיום נתח השוק של צבעי שמן נמסכים במים אינו גדול, בשל מיעוט יחסי של יצרנים, ותחרות על נתח השוק מצד צבעי שמן וצבעי אקריליק וגואש כאחד.
הערות שוליים

↑  Grumbacher Max Water Miscible Oil Colors - Max Color Selection Chart
צאיניאו

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 מייסדים:  ג'ק מא
 תקופת הפעילות:  2013–הווה (כ־11 שנים) 
 חברת אם:  קבוצת עליבאבא 
 מיקום המטה:  שנג'ן 
 ענפי תעשייה:  לוגיסטיקה 
  
 www.cainiao.com
 
צָאיְנְיָאו לוגיסטיקה חכמה בע"מ (בסינית מפושטת: 菜鸟网络科技有限公司, בפין-יין: càiniǎo wǎngluòkējì yǒuxiàngōngsī; נודעה בעבר בשם China Smart Logistics Network או CSN, רשת סין ללוגסיטיקה חכמה; מתועתקת לפעמים גם קיינאו או קייניאו) היא חברת לוגיסטיקה סינית שהושקה על ידי קבוצת עליבאבא, יחד עם שמונה חברות אחרות, ב-28 במאי 2013. נכון למאי 2018, צאיניאו הייתה אחת מחברות החד-קרן הגדולות בסין, בשווי של 100 מיליארד יואן.
שם החברה

השם צאיניאו הוא כינוי לעופות משק המגודלים לשם הבשר שלהם,[דרוש מקור] ובסלנג הוא גם כינוי לטירון. מכיוון שהשם נכתב בפין-יין, שבו כותבים את האות הראשונה של השם ב-C, יש הטועים וכותבים את שם החברה כ"קיינאו", "קייניאו", ואפילו "צ'איניאו".
היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 2013 על ידי קבוצת עליבאבא, בשיתוף עם קבוצות נוספות (בתוכן יינטאי, קבוצת פוסון, קבוצת פוצ'ון ואחרות) ומוסדות פיננסיים קשורים, אשר השיקו במשותף את "רשת עמוד השדרה הלוגיסטי החכמה של סין" (בראשי תיבות: CSN).
ראו גם

טאובאו
Tmall
הערות שוליים

↑  "Cainiao". Bloomberg. נבדק ב-2018-10-01.
↑  "China's 12 highest-valued unicorn firms". China Daily. 2018-05-10. נבדק ב-2018-10-01.
↑  Liu, Cynthia. "One Platform to Rule Them All: The Brains Behind Cainiao Network (PI)". E Commerce Asia. E COm Asia. נבדק ב-17 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  菜鸟, WordHippo
↑  מירב קריסטל, עלי אקספרס החלה לאחד חבילות, באתר ynet, 7 באוקטובר 2020
↑  עליבאבא מצטרפת למאבק בנגיף הקורונה ופונה לספקי ציוד רפואי בישראל, באתר "אנשים ומחשבים", 9 בפברואר 2020
↑  דניאל הרץ, ‏רכב המשלוחים האוטונומי של עליבאבא, באתר כיכר השבת, 3 באפריל 2019
ערך זה הוא קצרמרבנושא סין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פיליס לאטור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 באפריל 1921 דרבן, איחוד דרום אפריקה 
 פטירה:  7 באוקטובר 2023  (בגיל 102) ווסט אוקלנד, ניו זילנד 
 שם לידה:  Phyllis Ada Latour 
 מדינה:  דרום אפריקה 
 השכלה:  Kenya High School 
 פרסים והוקרה:  חבר במסדר האימפריה הבריטית (4 בספטמבר 1945)  אבירה בלגיון הצרפתי (2014) 
 
פיליס "פיפה" לאטור MBE (באנגלית: Phyllis "Pippa" Latour;‏ 8 באפריל 1921 – 7 באוקטובר 2023) הייתה סוכנת חשאית במנהלת המבצעים המיוחדים של בריטניה (SOE) במהלך מלחמת העולם השנייה בצרפת. מטרת ה-SOE הייתה ריגול, חבלה וסיור במדינות שנכבשו על ידי מעצמות הציר, בעיקר בגרמניה הנאצית. סוכני SOE פעלו עם קבוצות התנגדות וסיפקו להם כלי נשק וציוד שהוצנח על ידי האנגלים.
ביוגרפיה > ראשית חיים

אביה של לאטור, פיליפ, היה רופא צרפתי שהתחתן עם לואיז, אזרחית בריטית שהתגוררה בדרום אפריקה, ב-1921 נולדה פיליס לאטור. אביה נפטר שלושה חודשים לאחר לידתה באפריקה המשוונית הצרפתית (AEF) ואמה נישאה בשנית שלוש שנים מאוחר יותר. אביה החורג היה נהג מרוצים, ונתן גם לאשתו להתחרות עם מכוניותיו. במהלך מרוץ אחד כזה אירעה תקלה מכנית ואמה של לאטור נהרגה כאשר המכונית התנגשה במחסום. לאחר מכן עברה לאטור להתגורר אצל בן דוד של אביה באפריקה המשוונית הצרפתית. בהמשך חזרה לדרום אפריקה.
ביוגרפיה > WAAF ומנהלת המבצעים מיוחדים

בנובמבר 1941 עברה לאטור מדרום אפריקה לאנגליה והצטרפה לחיל העזר האווירי לנשים (WAAF) כמכונאית טיסה. היא קיבלה מספר שירות 718483. בגלל הצרפתית הרהוטה שלה, התבקשה מיד על ידי SOE להפוך לסוכנת חשאית, עברה אימונים נפשיים ופיזיים. היא הצטרפה ל-SOE כנקמה על רצח קרוביה על ידי הנאצים. ב-1 בנובמבר 1943 הצטרפה רשמית ומונתה כקצינת מדור.
ב-1 במאי 1944 צנחה באורנה, נורמנדי כדי לפעול כחלק מה-SOE F Section networks (אנ'),‏ תוך שימוש בשם הקוד "Genevieve" כדי לעבוד כמפעילת אלחוט עם קלוד דה בייסק, אחותו ליס ושותפיהם.
לאטור התחזתה לנערה בגיל תיכון שמשפחתה עברה לאזור כדי להימלט מהפצצות של בעלות הברית. היא רכבה על אופניים ברחבי האזור, מכרה סבון ושוחחה עם חיילים גרמנים. כשקיבלה מודיעין צבאי קידדה אותו באמצעות סריגה בקודים חד פעמיים שהוסתרו על פיסת משי בה השתמשה לקשור את שערה, ולאחר מכן תרגמה אותם באמצעות ציוד מורס. בשלב מסוים הובאה לחקירה, אך הרשויות הגרמניות לא חשבו לבחון את המטפחת שקשרה והיא שוחררה.
ביוגרפיה > לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר מלחמת העולם השנייה התחתנה לאטור, ועברה להתגורר בקניה, פיג'י ואוסטרליה. לפני מותה התגוררה באוקלנד שבניו זילנד. באפריל 2021 חגגה את יום הולדתה המאה, והייתה הסוכנת האחרונה של ה-SOE מתוך ארבעים הנשים שפעלו בצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה שהייתה בחיים באותה עת. ילדיה לא ידעו על עברה במלחמה עד שנתקלו בכך במקרה באינטרנט בשנת 2000.
הלכה לעולמה ב-7 באוקטובר 2023, בגיל 102.
ביוגרפיה > אותות

לאטור מונתה לשבלייה (אביר) של לגיון הכבוד על ידי ממשלת צרפת ב-29 בנובמבר 2014, כחלק מאירועי 70 שנה לקרב נורמנדי.
לקריאה נוספת

מנהיג הטייסת, בריל א 'אסקוט, משימה בלתי סבירה: הצדעה לנשות ה-RAF של SOE בצרפת המלחמה, לונדון, פטריק סטיבנס בע"מ, 1991.ISBN 1-85260-289-9
ליאן ג'ונס, אומץ שקט: נשים סוכנות בהתנגדות הצרפתית, לונדון, Transworld Publishers Ltd, 1990.ISBN 0-593-01663-7
הערות שוליים

1 2 3  Field, Michael (25 בנובמבר 2014). "Pippa's astonishing story recognised". Stuff. נבדק ב-15 ביוני 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Squadron Leader Beryl E. Escott, Mission Improbable: A salute to the RAF women of SOE in wartime France, London, Patrick Stevens Limited, 1991, p. 191. ISBN 9780752487298
↑  Liane Jones, A Quiet Courage: Women Agents in the French Resistance, London, Transworld Publishers Ltd, 1990. ISBN 0-593-01663-7
↑  Field, Michael (23 בנובמבר 2014). "World War II top spy living in Auckland". Stuff. נבדק ב-28 בנובמבר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "WWII heroine Pippa Doyle receives France's highest honour – WAR HISTORY ONLINE". WAR HISTORY ONLINE. אורכב מ-המקור ב-30 במרץ 2015. נבדק ב-8 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2024055744   WorldCat (עם LCCN): no2024-055744
פרנץ יוזף הובר

| --- | --- |
מימין לשמאל: מילר, היידריך, הימלר, נבה והובר בחקירת ניסיון ההתנקשות בהיטלר באולם הבירה ‏"Bürgerbräukeller".‏ 1939.
מימין לשמאל: מילר, היידריך, הימלר, נבה והובר בחקירת ניסיון ההתנקשות בהיטלר באולם הבירה ‏"Bürgerbräukeller".‏ 1939.
 לידה:  22 בינואר 1902 מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  30 בינואר 1975 (בגיל 73) מינכן, גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה 
 דרגה:  בריגדפיהרר 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה 
 
פרנץ יוזף הובר (בגרמנית: Franz Josef Huber; ‏22 בינואר 1902 – 30 בינואר 1975) היה קצין אס אס בכיר גרמני, ששירת במשטרה ובשירותי הביטחון הגרמניים ברפובליקת ויימאר ובגרמניה הנאצית.
קריירה

הובר הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1937 ועבד בשיתוף פעולה הדוק עם ראש הגסטפו היינריך מילר. לאחר האנשלוס הוא הועבר ב-1938 לווינה, שם מונה למפקד משטרת הביטחון (SiPo) והגסטפו בווינה ובאזורי הדנובה התחתונה והדנובה העליונה. בתפקידו זה היה אחראי על גירוש המוני של יהודים מהאזור למחנות העבודה וההשמדה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה והשואה ומשפט ב-1949, לא ריצה הובר מעולם עונש מאסר כלשהו. שירות הביון המערב-גרמני (BND) העסיק אותו במשרה מלאה במשך קרוב לעשור (1955–1964) והעניק לו סיפור כיסוי. הוא מת במינכן בשנת 1975.
פרנץ טוסט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 בינואר 1956 (בן 68) Trins, אוסטריה 
 מדינה:  אוסטריה 
 השכלה:  אוניברסיטת אינסברוק 
 תקופת הפעילות:  מ-2000 
 מעסיק:  אלפאטאורי 
 
פרנץ טוסט (בגרמנית: Franz Tost, נולד ב-20 בינואר 1956) שימש במשך 18 שנים כמנהל מנהל קבוצות המרוצים טורו רוסו ואלפאטאורי המתחרות באליפות הפורמולה 1. בעברו היה נהג מרוצים באליפות פורמולה פורד האוסטרית.
קריירה

טוסט התחרה בפורמולה פורד פורמולה 3, הוא זכה באליפות הפורמולה פורד האוסטרית בשנת 1983. הוא הרגיש שהוא לא מיומן מספיק כדי להגיע לפסגת הספורט המוטורי. לכן הוא החליט ללמוד מדעי ספורט וניהול באוניברסיטת אינסברוק ובאוניברסיטת וינה, מה שהוביל אותו לעבודה כמנהל צוות בבית הספר למרוצים של וולטר לכנר. בשנת 1993 הוא הצטרף לווילי ובר שם ניהל תחילה את צוות הפורמולה 3 של קבוצת WTS. במהלך עבודתו פגש את ראלף שומאכר הצעיר והתבקש על ידי ווילי וובר להתלוות לשומאכר ביפן. טוסט הוא אחד ממנהלי הקבוצות שהחזיקו בתפקיד הכי הרבה זמן ברציפות.
שומאכר הצטרף לקבוצת ויליאמס באליפות הפורמולה 1 בעונת 2000. טוסט הגיע בעקבותיו ושימש שמנהל הפעילות בשטח של ב.מ.וו, שהייתה ספקית המנועים של הקבוצה. הוא שימש בתפקיד עד לינואר 2006, אז מונה לתפקיד מנהל קבוצת טורו רוסו, שהצטרפה לאליפות במקומה של קבוצת מינארדי. בשנת 2020 שינתה הקבוצה את שמה לאלפאטאורי. טוסט המשיך לשאת בתפקיד מנהל הקבוצה. בסיום עונת 2023 פרש מתפקידו ומונה ליועץ בקבוצת רד בול לצידו של הלמוט מרקו.
הערות שוליים

↑  Franz Tost Profile
↑  Every Formula 1 longest-serving team principal/boss/general manager reigns in Formula 1 history, F1 Technical, 21 May 2021
↑  New Red Bull job title for departing Franz Tost shared by Helmut Marko, Plantf1.com, 27 November 2023
פרס לורנס אוליבייה למחזאי המבטיח ביותר

| --- | --- |
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 הגוף המעניק:  אגודת התיאטרון של לונדון
 תקופת הפרס:  2002–הווה (כ־22 שנים) 
 אתר רשמי
 
פרס לורנס אוליבייה למחזאי המבטיח ביותר היה פרס שנתי שהוענק על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטרון הבריטי המסחרי. הפרס נוסד בשנת 1976 בשם פרסי איגוד תיאטרון הווסט אנד ושמו הוחלף ב-1984 לכבודו של השחקן האנגלי לורד אוליבייה.
פרס זה נוצר בשנת 2002 והוענק רק פעם אחת נוספת ב-2003.
פנסילבניה (BB-38)
היסטוריית שירות > בנייה ומלחמת העולם הראשונה

השדרית של פנסילבניה הונחה ב-27 באוקטובר 1913 בחברת ניופורט ניוז לבניית ספינות ורציף יבש של ניופורט ניוז, וירג'יניה. האונייה הושקה ב-16 במרץ 1915, ולאחר מכן החלה השלמת האונייה. העבודה על האונייה הסתיימה באמצע 1916, והיא נכנסה לשירות ב-12 ביוני בפיקודו של קפטן הנרי ב' וילסון. הספינה הוקצתה לצי האטלנטי ולאחר מכן השלימה את ההתאמה הסופית מ-1 עד 20 ביולי. פנסילבניה החלה לאחר מכן בניסויים ימיים ב-20 ביולי, תחילה לשטחי הקידוח הדרומיים ליד כף וירג'יניה ולאחר מכן צפונה לחוף ניו אינגלנד. אדמירל משנה אוסטין מ. נייט וקצינים ממכללת המלחמה של הצי עלו על הסיפון ב-21 באוגוסט כדי לצפות באימוני הצי. שלושה ימים לאחר מכן, ביקר את האונייה פרנקלין דלאנו רוזוולט, אז עוזר מזכיר הצי.
אדמירל משנה הנרי ט. מאיו עבר לפנסילבניה ב-12 באוקטובר, מה שהפך אותה לספינת הדגל של הצי האטלנטי. בסוף השנה היא נכנסה למזח יבש במספנת הצי של ניו יורק לצורך תחזוקה. לאחר שיצאה מהמספנה בינואר 1917, היא יצאה דרומה כדי להצטרף לתרגילי צי בים הקריבי, במהלכם עצרה ב: קולברה, פוארטו ריקו; סנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית; ופורט-או-פרנס, האיטי. בעודה בפורט-או-פרנס, פנסילבניה שוב אירחה את רוזוולט, שנפגש עם נשיא האיטי על סיפון האונייה. אוניית המערכה חזרה ליורקטאון, וירג'יניה ב-6 באפריל, באותו היום שבו הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה, והכניסה את המדינה למלחמת העולם הראשונה. מאחר שפנסילבניה הונעה בנפט, היא לא הצטרפה לספינות של פלגת אוניות המערכה התשיעית, מכיוון שהבריטים ביקשו אוניות מערכה המונעות בפחם כדי לתגבר את הצי הגדול. כתוצאה מכך, היא נשארה במימי אמריקה ולא ראתה שום פעולה במהלך המלחמה.
באוגוסט, פנסילבניה השתתפה בביקורת ימית עבור הנשיא וודרו וילסון. קציני חיל הים הזרים ביקרו בספינה בספטמבר, כולל התת-אדמירל היפני איסאמו טאקשיטה והתת אדמירל הרוסי אלכסנדר קולצ'אק. במשך שאר השנה ולתוך 1918, פנסילבניה נשמרה במצב של מוכנות באמצעות תרגילי צי ואימוני ירי במפרץ צ'ספיק ובלונג איילנד סאונד. היא התכוננה לאימון קרב לילה ב-11 בנובמבר 1918, כאשר שביתת הנשק עם גרמניה נכנסה לתוקף, וסיימה את הלחימה. לאחר מכן היא חזרה לביקור נוסף במספנת הצי של ניו יורק לצורך תחזוקה שהסתיימה ב-21 בנובמבר. היא החלה את המסע לברסט, צרפת, ב-2 בדצמבר דרך טומקינסוויל, ניו יורק, יחד עם אוניית התובלה ג'ורג' וושינגטון שהובילה את וילסון לצרפת כדי להשתתף במשא ומתן לשלום; הם קיבלו ליווי על ידי עשרה משחתות. האוניות הגיעו ב-13 בדצמבר ולמחרת, פנסילבניה החלה את המסע חזרה לניו יורק עם פלגות אוניות המערכה ה-9 וה-6. אוניות המערכה הגיעו ליעדן ב-26 בדצמבר, שם השתתפו בחגיגות הניצחון.
היסטוריית שירות > תקופת בין המלחמות > 1919–1924

פנסילבניה ושאר הצי האטלנטי יצאו ב-19 בפברואר, לכיוון האיים הקריביים לסבב נוסף של תרגילים במימי קובה. הספינה חזרה לניו יורק ב-14 באפריל, ובהיותה שם ב-30 ביוני, מאיו הוחלף בתת-אדמירל הנרי וילסון. ב-8 ביולי בטומקינסוויל, משלחת המורכבת מ: סגן הנשיא תומאס מרשל; ג'וזפוס דניאלס, מזכיר חיל הים; קרטר גלאס, שר האוצר; ויליאם ב' וילסון, שר העבודה; ניוטון בייקר, שר המלחמה; פרנקלין ק. ליין, שר הפנים; והסנאטור צ'אמף קלארק עלתה על האונייה לשייט חזרה לניו יורק. הצי ביצע מערך תמרונים נוסף באיים הקריביים מ-7 בינואר עד אפריל 1920, פנסילבניה שבה למעגן בניו יורק ב-26 באפריל. לאחר מכן תרגילי אימון באזור, וב-17 ביולי היא קיבלה את מספר הגוף BB-38.
ב-17 בינואר 1921 עזבה פנסילבניה את ניו יורק, עברה דרך תעלת פנמה לבלבואה, פנמה, שם הצטרפה לצי האוקיינוס השקט, שיחד עם מרכיבי הצי האטלנטי סומן מחדש כצי הקרב, עם פנסילבניה כספינת הדגל שלו. ב-21 בינואר, הצי עזב את בלבואה ויצא דרומה לקייאו, פרו, לשם הגיעו עשרה ימים לאחר מכן. לאחר מכן הספינות הפליגו צפונה בחזרה לבלבואה ב-2 בפברואר, והגיעו ב-14 בפברואר. פנסילבניה חצתה בחזרה דרך התעלה כדי להשתתף בתמרונים מול קובה וב-28 באפריל היא הגיעה להמפטון רודס, וירג'יניה, שם הנשיא וורן הרדינג, אדווין דנבי, מזכיר הצי, תאודור רוזוולט ג'וניור, עוזר מזכיר המדינה הצי, ואדמירל רוברט קונץ, ראש המבצעים הימיים (CNO), עלו על הסיפון. הכשרה נוספת נערכה בין 12 ל-21 ביולי בקריביים, ולאחר מכן חזרה לניו יורק. ב-30 ביולי היא המשיכה לפלימות', מסצ'וסטס לביקור שנמשך עד 2 באוגוסט. תקופת רציף נוספת בניו יורק נמשכה בין 5 ל-20 באוגוסט.
פנסילבניה עזבה את ניו יורק לאחר מכן, לכיוון האוקיינוס השקט; היא עברה בתעלת פנמה ב-30 באוגוסט ושהתה בבלבואה במשך שבועיים. ב-15 בספטמבר, היא חידשה את המסע ויצאה צפונה לסן פדרו, לוס אנג'לס, אליה הגיעה ב-26 בספטמבר. הספינה בילתה את רוב שנת 1922 בביקור בנמלים לאורך החוף המערבי של ארצות הברית, כולל סן פרנסיסקו, סיאטל, פורט אנג'לס וסן דייגו, ומ-6 במרץ עד 19 באפריל, היא עברה שיפוץ במעגן הצי של פוגט סאונד. היא זכתה בפרס יעילות הקרב לשנת האימונים 1922. היא חזרה לפוגט סאונד ב-18 בדצמבר, ונשארה שם עד 1923. היא עזבה את המספנה ב-28 בינואר ויצאה דרומה לסן דייגו, שם שהתה בין 2 ל-8 בפברואר, לפני שהמשיכה לתעלת פנמה. לאחר שעברה, היא יצאה לקולברה לביקור קצר. לאחר מכן, הספינה עברה בחזרה דרך התעלה והגיעה חזרה לסן פדרו ב-13 באפריל. החל ממאי, היא ביקרה בנמלים שונים באזור במהלך שאר שנת 1923, מלבד סבב אימוני צי מ-27 בנובמבר עד 7 בדצמבר. היא סיימה את השנה עם סיבוב נוסף בפוגט סאונד מ-22 בדצמבר עד 1 במרץ 1924.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > המתקפה על פרל הארבור

בבוקר 7 בדצמבר פנסילבניה הייתה במעגן היבש מס' 1 בפרל הארבור תוך כדי שיפוץ; שלושה מתוך ארבעת המדחפים שלה הוסרו. גם המשחתות קאסין ודאונס היו איתה ברציף. כשהתברר שהנמל נתון להתקפה אווירית של הצי היפני, הצוות של פנסילבניה מיהרו לעמדות הקרב שלהם, ובין השעות 08:02 ל-08:05 החלו תותחי הנ"מ שלה לירות לעבר מטוסי האויב. מפציצי טורפדו יפנים ניסו ללא הצלחה לטרפד את דופן המזח היבש כדי להציף אותו; לאחר שנכשלו, כמה מטוסים הפציצו את פנסילבניה. בשעה 08:30 החלו מספר מפציצים בגובה רב בסדרת תקיפות על האונייה; במהלך חמש עשרה הדקות הבאות, חמישה מטוסים ניסו לפגוע בה מכיוונים שונים. אחד המפציצים היפניים פגע בדאונס ואחד קלע פגיעה בפנסילבניה שעברה דרך סיפון הסירה והתפוצצה בקזמט מס' 9. תותחי הנ"מ של פנסילבניה ירו לעבר כל המטוסים הללו אך לא הצליחו לפגוע באף אחד מהם, ככל הנראה בגלל הגדרות מרעומים שגויות שגרמו לפגזים להתפוצץ לפני שהגיעו לגובה הנכון. התותחנים אכן הצליחו להפיל כלי טיס נמוך שניסה לפגוע באונייה; הם טענו שהפילו עוד חמישה מטוסים, אבל החקירה של הפעולה ציינה שסביר להניח שרק שני מטוסים נפגעו מתותחי פנסילבניה.
בשעה 09:20, שתי המשחתות עלו באש מפגיעות פצצות והאש התפשטה לפנסילבניה, כך שהרציף הוצף כדי לסייע בבלימת האש. עשר דקות לאחר מכן החלו המשחתות להתפוצץ כשהשריפות התפשטו למחסני תחמושת, ובשעה 09:41 התפוצצה דאונס בפיצוץ שפיזר חלקים מהאונייה באזור. אחד מצינורות הטורפדו שלה, במשקל 500 עד 1,000 ליברות (230 עד 450 קילוגרם), שוגר לאוויר ופגע בסיפון הקדמה של פנסילבניה. כאשר חלק מהצוות שלה נלחם בשריפה בחרטומה, אנשי צוות אחרים השתמשו בסירות האונייה כדי להעביר תחמושת נ"מ ממחסנים באגם המערבי של פרל הארבור. החל מהשעה 14:00 החל הצוות בעבודות הכנה לתיקון נזקי הפצצה; תותח 5 אינץ'/25 קליבר ותותח קזמט 5 אינץ'/51 קליבר נלקחו מאוניית המערכה הפגועה וירג'יניה המערבית כדי להחליף כלי נשק שניזוקו על סיפון פנסילבניה. במהלך המתקפה, נהרגו בפנסילבניה 15 אנשי צוות (כולל הקצין המנהל שלה), 14 נעדרים ו-38 פצועים. ב-12 בדצמבר, פנסילבניה הוצפה מחדש והוצאה מהרציף; לאחר שניזוקה קלות בלבד בהתקפה, היא הייתה מוכנה לצאת לים. היא עזבה את פרל הארבור ב-20 בדצמבר והגיעה לסן פרנסיסקו תשעה ימים לאחר מכן. היא נכנסה למזח יבש ב-Hunters Point ב-1 בינואר 1942 לצורך תיקונים שהסתיימו ב-12 בינואר.
האונייה עזבה את סן פרנסיסקו ב-20 בפברואר והחלה באימוני ירי לפני שחזרה לסן פרנסיסקו למחרת. הכשרה נוספת התבצעה במרץ, ומ-14 באפריל עד 1 באוגוסט היא השתתפה בתמרונים נרחבים מול חופי קליפורניה; במהלך תקופה זו, היא עברה שיפוץ במספנת הצי מארה איילנד בסן פרנסיסקו. העבודה כללה חיזוק ניכר של יכולות הנ"מ של הספינה, עם עשרה צריחים מרובעי קנים של תותחי בופורס 40 מ"מ וחמישים ואחת צריחי תותחי אורליקון 20 מ"מ בודדים. התורן הראשי של החצובה הוסר, כאשר הגדם הוחלף בבית סיפון שמעליו שכנה כיפת מנהל הסוללה הראשית האחורית. אחד מהמכ"מים החדשים של CXAM-1 הותקן מעל הכיפה. התותחי הישנים 5 אינץ'/51 קליבר בקזמטים ותותחי הנ"מ 5 אינץ'/25 קליבר הוחלפו בתותחי אש מהירה של 5 אינץ'/38 קליבר בשמונה תושבות צריחים תאומים. התותחים הדו-תכליתיים החדשים בקוטר 5 אינץ'/38 קליבר יכלו להתרומם ל-85 מעלות ולירות בקצב של מטח אחד כל ארבע שניות. האונייה יצאה לזמן קצר לים במהלך קרב מידוויי כחלק מכוח משימה 1, בפיקודו של תת-אדמירל ויליאם ס. פיי, אך האוניות לא השתתפו בפעולה במהלך המבצע.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > האיים האלאוטיים ואטול מקין

ב-1 באוגוסט עזבה פנסילבניה את סן פרנסיסקו, לכיוון פרל הארבור. היא הגיעה לשם ב-14 באוגוסט ונטלה חלק באימונים נוספים, כולל טקטיקות שמירה של כוחות המשימה של נושאות מטוסים. שיפוץ נוסף התרחש בסן פרנסיסקו בין 3 ל-10 בינואר 1943. לאחר הכשרה נוספת ומבחנים בסן פרנסיסקו ובלונג ביץ' שנמשכו עד אפריל, היא עזבה כדי להצטרף לקרב על האיים האלאוטיים ב-23 באפריל. היא הפגיזה את מפרץ הולץ ונמל צ'יצ'אגוף ב-11–12 במאי כדי לתמוך בכוחות שעלו לחוף באי אטו. בזמן שהיא עזבה את האזור ב-12, הצוללת היפנית I-31 שיגרה טורפדו לעבר האונייה, אשר נצפתה על ידי ספינה מעופפת מסיירת PBY קטלינה. הקטלינה שידרה ברדיו לפנסילבניה, שערכה תמרוני התחמקות ונמלטה ללא פגע; לאחר מכן, זוג משחתות בילו את עשר השעות הבאות בציד הצוללת לפני שגרמו לה נזק חמור ואילצו אותה לעלות על פני השטח. I-31 הוטבעה מאוחר יותר על ידי משחתת אחרת למחרת.
פנסילבניה חזרה למפרץ הולץ ב-14 במאי כדי לבצע הפגזה נוספת לתמיכה במתקפת חיל רגלים בצד המערבי של המפרץ. היא המשיכה בפעילות באזור עד 19 במאי, אז יצאה לאי אדאק להתקפה אמפיבית נוספת. במהלך הדרך, אחד מתאי אחסון הבנזין שלה התפוצץ, מה שגרם לנזק מבני, אם כי איש לא נפגע בתאונה. היא נאלצה לעזוב את אדאק ב-21 במאי לצורך תיקונים בפוגט סאונד שנמשכו בין 31 במאי ל-15 ביוני; במהלך השיפוץ, פיצוץ מקרי נוסף הרג אדם אחד ופצע אחר. היא יצאה מהנמל ב-1 באוגוסט, לכיוון אדאק, לשם הגיעה ב-7 באוגוסט. שם, היא הפכה לספינת הדגל של אדמירל פרנסיס וו. רוקוול, מפקד כוח המשימה שהיה אמור לתקוף את קיסקה. הכוחות עלו לחוף ב-15 באוגוסט אך לא נתקלו בהתנגדות, היפנים התפנו מבלי שכוחות ארצות הברית באזור היו מודעים לכך. פנסילבניה סיירה ליד קיסקה במשך מספר ימים לפני שחזרה לאדאק ב-23 באוגוסט.
יומיים לאחר מכן, יצאה אוניית המערכה מאדאק לפרל הארבור, והגיעה לשם ב-1 בספטמבר. היא יצאה עם קבוצה של 790 נוסעים לפני שהפליגה ב-19 בספטמבר, לכיוון סן פרנסיסקו. היא הגיעה לשם שישה ימים לאחר מכן והורידה את נוסעיה לפני שחזרה לפרל הארבור ב-6 באוקטובר כדי להשתתף באימוני הפצצות בין 20 ל-23 באוקטובר וב-31 באוקטובר – 4 בנובמבר. כעת, כאוניית הדגל של אדמירל משנה ריצ'מונד טרנר, מפקד הכוח האמפיבי החמישי, שהיה חלק מכוח התקיפה הצפוני, היא עזבה ב-10 בנובמבר את פרל הארבור כדי לתקוף את אטול מקין, חלק מאיי גילברט. הצטרפו אליה שלוש אוניות מערכה נוספות, ארבע סיירות, שלוש נושאות ליווי, ואוניות תובלה ומשחתות רבות; הם הגיעו לחופי מקין ב-20 בנובמבר, ופנסילבניה פתחה באש על האי בוטאריטארי באותו בוקר בטווח של 14,200 יארד (13,000 מטרים), תחילת קרב מקין. מוקדם בבוקר של 24 בנובמבר, האונייה הטלטלה בפיצוץ מהחרטום הימני שלה; תצפיות דיווחו כי נושאת הליווי Liscome Bay טורפדה והתפוצצה. מפציצי טורפדו יפניים ביצעו התקפות לילה חוזרות ונשנות ב-25 וב-26 בנובמבר, אך הם לא הצליחו להשיג פגיעה כלשהי בצי האמריקאי. פנסילבניה עזבה את האזור ב-30 בנובמבר כדי לחזור לפרל הארבור.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > המערכה באיי מרשל ומריאנה

בתחילת 1944, פנסילבניה הייתה בפרל הארבור; במהלך השבועיים הראשונים של ינואר, היא השתתפה בתמרונים לקראת נחיתות בקווג'לין באיי מרשל. היא עזבה את פרל הארבור ב-22 בינואר יחד עם צי הפלישה, וב-31 בינואר היא החלה את ההפגזה המכינה שלה על האטול כדי להתחיל את קרב קווג'לין. הכוחות עלו לחוף למחרת, ופנסילבניה נשארה צמוד לחוף כדי לספק תמיכה ארטילרית לנחתים בזמן שנלחמו לאבטחת האי. עד הערב של 3 בפברואר, המגינים היפנים הובסו, מה שאפשר לספינה לצאת לאטול מג'ורו כדי לחדש את מלאי התחמושת שלה. היא עזבה זמן קצר לאחר מכן, ב-12 בפברואר, כדי לתמוך בהתקפה הגדולה הבאה על אניווטוק באיי מרשל; חמישה ימים לאחר מכן היא הגיעה אל מחוץ לאי, קרב אניווטוק כבר היה בעיצומו, ובמהלך 20 ו-21 בפברואר, הפגיזה את האי בכבדות כדי לתמוך באנשים שנלחמו על החוף. ב-22 בפברואר היא תמכה בנחיתה באי פארי, חלק מהאטול אניווטוק.
ב-1 במרץ, פנסילבניה הפליגה בחזרה למג'ורו לפני שהמשיכה דרומה לנמל הוואנה באי אפאט בהברידיים החדשים. היא נשארה שם עד 24 באפריל, אז עזבה לביקור קצר בסידני, אוסטרליה בין 29 באפריל ל-11 במאי, אז חזרה לאפטה. לאחר מכן היא יצאה לפורט פורוויס באי פלורידה, באיי שלמה, כדי להשתתף בתרגילי תקיפה אמפיביים. לאחר חידוש תחמושת ואספקה באפאטה, היא עזבה ב-2 ביוני, לכיוון רואה, והגיעה לשם שישה ימים לאחר מכן. ב-10 ביוני היא הצטרפה לכוח של אוניות מערכה, סיירות, נושאות ליווי ומשחתות שהתאספו למערכה במריאנה. בעודה בדרך באותו לילה, אחת המשחתות המלוות דיווחה על מגע סונאר וספינות הצי ערכו תמרוני התחמקות; בחושך, פנסילבניה התנגשה בטעות בספינת תובלת החיילים טאלבוט. פנסילבניה ספגה נזק קל בלבד והצליחה להמשיך עם הצי, אך טאלבוט נאלצה לחזור לאניוטוק לצורך תיקוני חירום.
פנסילבניה החלה את ההפגזה שלה על סאיפאן ב-14 ביוני כדי להכין את האי לתקיפה שהגיעה למחרת. היא המשיכה להפגיז את האי תוך כדי שיוט מול טיניאן ב-15 ביוני כשספינת התקיפה עלתה לחוף. ב-16 ביוני היא תקפה עמדות יפניות ב-Orote Point בגואם לפני שחזרה לסאיפאן. היא עזבה את האזור ב-25 ביוני כדי למלא אספקה מחדש באניווטוק, וחזרה להצטרף להפגזת ההכנה של גואם ב-12 ביולי. ההפגזות נמשכו במשך יומיים, ובסוף 14 ביולי, היא יצאה לסאיפאן כדי לחדש שוב את התחמושת שלה. היא חזרה לעמדה שלושה ימים לאחר מכן, והמשיכה להפגיז את האי עד 20 ביולי. עבודה זו כללה גם דיכוי תותחים שירו על פלוגות חבלה שעלו לחוף כדי להרוס מכשולי נחיתה. בבוקר 21 ביולי, פנסילבניה תפסה את עמדת ההפגזה שלה מול אורוט פוינט בזמן שמטוסי התקיפה התכוננו לצאת להתקפה. האונייה פעלה מחוץ לאי ותמכה באנשים שנלחמו שם במשך השבועיים הבאים.