stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אל-איתיחאד (מועצה מקומית)

| --- | --- |
 מדינה / טריטוריה:  הרשות הפלסטינית (41.2% שטח B, 58.8% שטח C)
 נפה:  רמאללה ואל-בירה
 גובה:  436 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במועצה המקומית:  8,706 (2016)
 קואורדינטות:  31°58′00″N 35°06′07″E﻿ / ﻿31.96675833°N 35.10187778°E﻿ / 31.96675833; 35.10187778 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) אל-איתיחאד(למפת גוש דן רגילה) אל-איתיחאד(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אל-איתיחאד(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אל-איתיחאד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אל-איתיחאד (בערבית: الاتحاد תרגום: "האיחוד") היא מועצה מקומית פלסטינית במחוז רמאללה ואל-בירה, שנוסדה ב -1997, ממיזוגם של הכפרים ביתילו, ג'מאלא, ודיר עמאר. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה האוכלוסייה הפלסטינית במועצה כ-8,706 תושבים.
מיקום

אל-איתיחאד ממוקמת 12.5 ק"מ צפונית מערבית לרמאללה. אל-איתיחאד גובלת בכובאר ובאל-זיתונה ממזרח, דיר אבו משעל, דיר ניזאם ועאבוד מצפון, שיבתין ודיר קדיס ממערב, ראס כרכר, ח'רבת'א בני חרית, אל-זיתונה, ואל-ג'ניה מדרום.
ביתילו

ביתילו (ערבית:بيتللو) הוא כפר פלסטיני בשומרון, 19 ק"מ צפונית מערבית לרמאללה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, הכפר מנה כ-3,083 תושבים באמצע שנת 2006.
ג'מאלא

ג'מאלא (ערבית: جمالا) הוא כפר פלסטיני הממוקם 18 ק"מ צפונית-מערבית לרמאללה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, הכפר מנה 1,453 תושבים נכון לאמצע שנת 2006.
דיר עמאר

דיר עמאר (בערבית: دير عمار) הוא כפר פלסטיני ומחנה פליטים הממוקם כ-12 ק"מ צפונית-מערבית לרמאללה.
לאחר מלחמת העצמאות בשנת 1949 הוקם ליד הכפר מחנה פליטים. על-פי מפקד של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה בשנת 2007 במחנה הפליטים התגוררו 311 משפחות והוא מנה כ-1,834 תושבים.
לאחר 1967

41.2% מקרקעות אל-איתיחאד מוגדרים כשטח B, ואילו 58.8% הנותרים מוגדרים כשטח C. ישראל הפקיעה 858 דונם מאל-איתיחאד לבניית 4 יישובים ישראליים: נחליאל, נעלה, טלמון ונווה צוף.
הערות שוליים

1 2  מפקד אוכלוסין 2016, באתר של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה
| דגל פלסטיןיישובי נפת רמאללה ואל-בירה |
| --- | --- | --- |
| ערים | אל-בירה • ביתוניא • רוואבי • רמאללה |   |
| מועצות מקומיות | אל-איתיחאד (ביתילו, דיר עמאר, ג'מאלא) • א-זיתונה (מזרעה אל-קיבליה, אבו שוחידם) • ביר זית • בית ליקיא • בני זייד (דיר ע'סאנה, בית רימא) • בני זייד א-שרקייה (עארורה, מזארע א-נובאני) • דיר ג'ריר • דיר דיבוואן • חרבתא אל-מצבאח • מזרעה א-שרקיה • נעלין • סילוואד • סינג'יל • תורמוס עיא |   |
| כפרים | אבו קש • אום צפא • א-לובן אל-ע'רבי • אל-ג'אנייה • אל-מוע'ייר • אל-מידיה • בודרוס • בורקה • בית סירא • ביתין • בית עור אל-פוקא • בית עור א-תחתא • בלעין • ג'יפנה •דורא אל-קרע • דיר אבו משעל • דיר איבזיע • דיר א-סודאן • דיר ניזאם • דיר קדיס • ח'ירבת אבו פלאח • ח'רבת'א בני חרית • טייבה • טירה • יברוד • כובאר • כפר מאליכ • כפר ניעמה • כפר עין • נבי סאלח • סאפא • סורדא • עאבוד • עבוין • עג'ול • עטארה • עין יברוד • עין עריכ • עין סיניא • עין קיניא • קיביה • קראוות בני זייד •  ראס כרכר • רמון • רנתיס • שוקבא • שיבתין |   |
| מחנות פליטים | אל-אמערי • ג'לזון • קדורה • קלנדיה |   |
נפות הרשות הפלסטינית
אל-מניה

| --- | --- |
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  בית לחם
 שטח:  8.9 קמ"ר
 גובה:  782 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,274 (2016)
 קואורדינטות:  31°37′23″N 35°13′03″E﻿ / ﻿31.62295°N 35.21737°E﻿ / 31.62295; 35.21737 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) אל-מניה(למפת הרי ירושלים רגילה) אל-מניה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אל-מניה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אל-מניה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אל-מניה (בערבית: المنية) הוא כפר פלסטיני בהרי יהודה הממוקם 8.6 ק"מ מדרום-מזרח לבית לחם ומדרום לתוקוע, ומשתייך לנפת בית לחם של הרשות הפלסטינית. תחום שיפוטו כולל גם את הכפר הסמוך ואדי מוחמד. אוכלוסיית הכפר מנתה 1,012 תושבים במפקד 2007, שנערך על ידי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה.
הכפר הוקם על ידי יוצאי העיר סיעיר הסמוכה לחברון. החוקר הצרפתי ויקטור גרן עבר במקום ב-1863, ותיאר אותו כמקום בעל חורבות בעלות חשיבות מועטת. בסקר ארץ-ישראל המערבית של "הקרן לחקר ארץ-ישראל" אשר נערך ב-1883, תואר המקום כבעל "יסודות וקירות הרוסים, עם מערה אחת או שתיים, מיושבות".
לאחר מלחמת העצמאות נותר הכפר תחת שלטון ירדן, ומאז מלחמת ששת הימים הוא נמצא בשליטה ישראלית. בעקבות הסכמי אוסלו עבר ניהול הכפר לידי הרשות הפלסטינית, אולם רוב אדמות הכפר, כולל חלק ניכר משטחו הבנוי, נמצאות בשטח C, אשר בשליטה ישראלית מלאה. ב-1996 הקימה הרשות הפלסטינית מועצה כפרית של שבעה חברים לניהול אל-מניה. חברי המועצה ממונים על ידי הרשות הפלסטינית. המשפחות העיקריות בכפר כוללות את אל-ג'בארין, אל-פרוח, אל-קוואזבה, אל-טרווה ואש-שללדה.
בכפר בנוי מסגד אחד, הנקרא "המסגד הפלסטיני".
אל-מאלכיה (בחריין)

| --- | --- |
 מדינה:  בחריין בחריין
 מחוז:  מחוז הצפון (בחריין) מחוז הצפון
 דת:  99.7% מוסלמים שיעים  0.3% מוסלמים סונים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  16,339 (2010)
 קואורדינטות:  26°06′03″N 50°29′16″E﻿ / ﻿26.100833333333°N 50.487777777778°E﻿ / 26.100833333333; 50.487777777778 
 אזור זמן:  UTC +3
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בחריין מוגדלת) מנאמה מוחארק עוואלי רפאע עיסא ג'בל א-דוחן איי חוואר  דורת אל-בחריין קטר ערב הסעודית  ערב הסעודית  מפרץ בחרייןאל-מאלכיה(למפת בחריין רגילה) מנאמה מוחארק עוואלי רפאע עיסא ג'בל א-דוחן איי חוואר  דורת אל-בחריין קטר ע ר ב  ה ס ע ו ד י ת  מפרץ בחרייןאל-מאלכיה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אל-מאלכיה (בערבית: المالكية) הוא כפר בחוף המערבי של בחריין.
אל-מאלכיה הוא ביתו של מועדון הכדורגל מאלכיה (אנ'), מועדון המשחק בליגת העל של בחריין.
בשנת 2007 פרצו מהומות אזרחיות במקום לאחר שבעל כוח ממשפחת המלוכה בבחריין השתלט על החוף הסמוך לכפר. עד סוף 2007 הסכסוך נפתר ותושבי הכפר קיבלו בחזרה את השליטה בחוף לאחר שאיימו בהליכים משפטיים.
הכפר היה ביתו של זיאד איבן סואן, אחד מהמשרתים והמלווים של עלי בן אבי טאלב, האימאם השיעי הראשון והח'ליף הסוני האחרון.
דמוגרפיה

להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:
קטגוריה:דפים עם גרפים מושבתים באופן זמני – 
ההרחבה Graph להצגת תרשימים שיחת תבנית:גרף#שימו לב: הגרפים לא מוצגים בוויקיפדיה!!!.
הערות שוליים

1 2  Word Gazetteer.
↑    Bill Law, ‏Riots reinforce Bahrain rulers' fears, The Telegraph, 22 July 2007
↑  CITYPOP | Population of Al-Malikiyah - Karzakkan [Malkiya - Karzakan, SHM, Bahrain], www.quandl.com
אל-ג'ודיירה

| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  אל-קודס
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  2,661 (2016)
 קואורדינטות:  31°51′29″N 35°11′51″E﻿ / ﻿31.858186111111°N 35.197602777778°E﻿ / 31.858186111111; 35.197602777778 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ירושלים מוגדלת) אל-ג'ודיירה(למפת ירושלים רגילה) אל-ג'ודיירה(למפת הרי ירושלים רגילה) אל-ג'ודיירה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) אל-ג'ודיירה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אל-ג'ודיירה (ערבית: جديرة) הוא כפר פלסטיני במחוז אל-קודס, מרחב בנימין.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, הכפר מנה 2,661 תושבים בשנת 2016.
הכפר נמצא צפונית מזרחית לאל ג'יב, צפונית לביר נבאלה ודרומית-מערבית לקלנדיה.
היסטוריה

במקום התגלו חרסים מתקופת הברזל ב' (מעטים במערב האתר), הפרסית (מעטים), ההלניסטית (כמות גדולה), הרומית, הביזנטית (כמות גדולה), המוסלמית המוקדמת - חרסים בודדים, ימי הביניים, וכן מהתקופה העות'מאנית.
החוקרים הבריטים בני המאה ה-19 קיצ'נר וקונדר הציעו לזהות את אל-ג'ודיירה עם העיר המקראית גדרה בשבט בנימין (דברי הימים א', י"ב, ד').
היסטוריה > התקופה העות'מאנית

בשנת 1838 צוין הכפר אל-ג'דירה ככפר מוסלמי, הממוקם צפונית לירושלים.
בשנת 1863 תיאר אותו החוקר הצרפתי ויקטור גרן כ"כפר עלוב ובו מעט משפחות". במקום ראה כעשרים בתים "נושנים וחרבים", ומסגד המוקדש ל"שייח' יאסין".
רשימת כפרים עות'מאנית משנת 1870 מצאה כי הכפר מונה כ-40 תושבים, המאכלסים 13 בתים, אם כי באוכלוסיית התושבים נכללו רק גברים. עוד צוין כי הוא נמצא ממזרח לאל-ג'יב.
בשנת 1883 תואר הכפר על ידי "סקר ארץ ישראל המערבית" של הקרן לחקר ארץ ישראל, ככפר קטן על מדרון, מוקף תאנים וזיתים כשקברים מצויים לצפונו.
היסטוריה > המנדט הבריטי

במפקד 1922 של ארץ ישראל שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, אוכלוסיית אל ג'ודיירה הייתה 122 נפש, כולם מוסלמים. במפקד של 1931 נמצא שהאוכלוסייה גדלה ל-139 תושבים מוסלמים, אשר שכנו ב-31 בתים.
ב-1945 הייתה בכפר אוכלוסייה של 190 מוסלמים, שלהם היו 2,044 דונם אדמה. מתוך אדמות אלו 353 דונם היו של מטעים ואדמות השקיה, 1,314 היו של גידולי דגנים, ואילו 7 דונם היה שטח בנוי.
ב-13 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, פונה הכפר לפי הוראת הלגיון הערבי.
היסטוריה > שלטון ירדני

בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת הנשק של 1949, עבר אל-ג'דירה לשליטה ירדנית.
בשנת 1961, האוכלוסייה של הכפר היה 328 נפש.
היסטוריה > לאחר 1967

מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, אל-ג'ודיירה נמצאת תחת שלטון ישראלי.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20, תפקד הכפר כפרבר עירוני של מזרח ירושלים, השטח הבנוי גדל והתחבר עם ביר נבאלה שמדרום לכדי שכונה אחת, זאת בשל מיקומה המרכזי (ניתן היה להגיע ממנה בקלות אל שכונות מזרח ירושלים ואל רמאללה). תושבים רבים ממזרח ירושלים עברו לגור בה הדיור הזול מהמקובל בירושלים.
בהסכם אוסלו ב' השטח הבנוי של אל-ג'ודיירה סווג כשטח B.
בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2003, החלה ישראל בהקמתה של גדר הפרדה. הכפר, יחד עם שלושת הכפרים הסמוכים (בית חנינא אל-בלד, ביר נבאללה ואל-ג'יב) כותר על ידי הגדר בתוך "מובלעת ביר נבאללה", שכפתה על העיירה ניתוק ממזרח ירושלים ויצרה במקום זאת חיבור יחיד בינה ובין העיר רמאללה באמצעות כביש "מרקם חיים" חדש. לפני הקמת הגדר יכלו תושבי מזרח ירושלים שגרו באל-ג'ודיירה להגיע לעיר בנסיעה קצרה של דקות ספורות. מאז הנסיעה למזרח ירושלים ממושכת, ומחייבת נסיעה דרך הכפר קלנדיה שמצפון-מזרח ומשם דרומה לירושלים דרך מחסום קלנדיה, שבשעות העומס נמשכת ההמתנה בו זמן רב.
תושבי מובלעת ביר נבאללה עמרו לבג"ץ נגד תוואי הגדר, אולם בשנת 2006, הרכב של תשעה שופטים, אישר את התוואי.
הערות שוליים

↑  מפקד אוכלוסין 2016, באתר של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה
↑  יצחק מגן, ישראל פינקלשטיין (ע), סקר ארכאולוגי בארץ בנימין, ירושלים: רשות העתיקות, 1993, עמ' 154, מסת"ב 965-406-007-8
↑  Conder and Kitchener, 1883, SWP III, pp.  9 10
↑  Robinson and Smith, 1841, vol 3, Appendix 2, p. 122
↑  Guérin,  1868, p. 392
↑  ויקטור גרן, תיאור גיאוגרפי, היסטורי וארכיאולוגי של ארץ-ישראל - כרך ראשון : יהודה (א), ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1977, עמ' 259
↑  Socin, 1879, p. 153
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 99.
↑  מקרה מבחן - מובלעת ביר נבאללה
↑   ניר חסון, הסיפור הקפקאי של תושבי הכפר שנכלא בין הגדר לירושלים, באתר הארץ, 18 ביוני 2013
↑  בבג"ץ 05/4457 ,מועצת הכפר ביר נבאלא ואח' נ' ממשלת ישראל ואח', 22 במרץ 2006
| Flag of Palestineיישובי נפת אל-קודס |
| --- | --- | --- |
| ערים | מזרח ירושלים (שנוי במחלוקת) |  |
| מועצות מקומיות | אבו דיס • אלעיזריה • א-ראם |  |
| כפרים | אל-קובייבה • בידו • בית ענאן • ביר נבאלא • ח'אן אל-אחמר • חיזמא • כפר עקב (שנוי במחלוקת) • קטנה • קלנדיה • ענאתא • ערב אל-ג'האלין • בית דוקו • בית חנינא • בית סוריכ • בית איג'זא • בית איכסא • ג'בע • אל-ג'ודיירה • אל-ג'יב • מוח'מאס • ראפאת • א-סוואחרה א-שרקייה • קלנדיה •  א-זעיים • שייח' סעד |  |
| מחנות פליטים | מחנה הפליטים שועפאט (שנוי במחלוקת) |  |
נפות הרשות הפלסטינית
אל-יאמון

| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  ג'נין
 גובה:  177 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  16,383 (2007)
 קואורדינטות:  32°29′11″N 35°14′07″E﻿ / ﻿32.486486111111°N 35.235272222222°E﻿ / 32.486486111111; 35.235272222222 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הכרמל מוגדלת) אל-יאמון(למפת הכרמל רגילה) אל-יאמון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אל-יאמון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אל-יאמון  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אל-יאמון (בערבית: اليامون) היא עיירה פלסטינית, הממוקמת כתשעה קילומטרים מערבית לג'נין בנפת ג'נין, בצפון יהודה ושומרון. שטחה של אל-יאמון מורכב מכ-20,000 דונם, מתוכם 1,300 דונם הם שטח בנוי.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית העיר מונה 16,383 תושבים (2007). האוכלוסייה מורכבת בעיקר ממספר משפחות כמו פריחאת, ח'מאיסה, סמודי, חושיה, אבו אל-היג'ה, סמאר, עבאהרה, זייד, ג'ראדאת, שרקיה ונוואהדה.
היסטוריה

העיירה נחשבת לעיר עתיקה. בכפר נמצאו חרסים מהתקופות הרומית, הביזנטית, המוסלמית והעות'מאנית.
במהלך המאה ה-16 (תחת שלטון האימפריה העות'מאנית) התקיימו בכפר כ-28 משקי בית מוסלמים. התושבים שילמו שיעור מס קבוע של 25% על מוצרים חקלאיים שכללו חיטה, שעורה, יבולי קיץ, עצי זית, עזים וכוורות, בנוסף להכנסות מזדמנות, בסך הכל 15,000 אקצ'ות.
בשנת 1799, הכפר הוזכר על ידי פייר ז'אקוטן במפות במהלך מסע נפוליאון בארץ ישראל. בשנת 1838 אדוארד רובינסון ציין את הכפר במסעותיו, ובשנת 1870 מצא ויקטור גרן כי אל-יאמון מונה 500 תושבים. הכפר היה אז מחולק לשני רבעים, שכל אחד מהם נוהל על ידי שייח' משלו. בשנת 1882 אל-יאמון תואר במפת הקרן לחקר ארץ ישראל כ"כפר גדול עם עצי זיתים סביבו. ניצב על אדמה גבוהה, ובאר במזרחו."
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל בשנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנה אל-יאמון 1,485 תושבים. כל התושבים היו המוסלמים למעט נוצרי אורתודוקסי אחד. האוכלוסייה גדלה במפקד 1931 ל-1,836; תושבים שהתגוררו ב-371 בתים. בסקר הכפרים של 1945 האוכלוסייה מנתה 2,520 תושבים על שטח של כ-20,361 דונם. 6,036 דונם שימשו למטעים וקרקע להשקיה, 11,121 דונם לדגנים, ואילו 58 דונם שימשו לבנייה.
לאחר סיום מלחמת העצמאות והסכמי שביתת הנשק מ-1949, הכפר הוכפף לשלטון ירדני. בתקופה זו היגרו לכפר שבט אבו חיג'ה, שישב באזור עין הוד של היום. בשנת 1961 אוכלוסיית אל-יאמון מנתה 4,173 נפשות.
ב-29 באוקטובר 2008 נהרג מחמד עבאהרה, חקלאי בעיירה על ידי צה"ל. לעבאהרה היה רובה ציד שהביא את חיילי צבא להאמין שהוא יורה לעברם. עם זאת, בנו של עבאהרה טען כי אביו נהג לשמור על הכבשים שלו מפני גנבים פוטנציאליים.
הערות שוליים

↑  Dauphin, 1998, pp. 748-9
↑  Zertal, 2016, pp. 188-190
↑  Hütteroth and Abdulfattah, 1977, p. 160
↑  Karmon, 1960, p. 169
↑  Robinson and Smith, 1841, vol 2, pp. 161, 167
↑  Guérin, 1875, p. 225
↑  Conder and Kitchener, 1882, SWP II, p. 46
↑  Barron, 1923, Table IX, Sub-district of Jenin, p. 30
↑  Barron, 1923, Table XV, p. 47
↑  Mills, 1932, p. 71
↑  Government of Palestine, Department of Statistics, 1945, p. 17
↑  Government of Palestine, Department of Statistics. Village Statistics, April, 1945. Quoted in Hadawi, 1970, p. 55
↑  Government of Palestine, Department of Statistics. Village Statistics, April, 1945. Quoted in Hadawi, 1970, p. 100
↑  Government of Palestine, Department of Statistics. Village Statistics, April, 1945. Quoted in Hadawi, 1970, p. 150
↑  Ben Ze'ev, 2011, p. 92
↑  Government of Jordan, Department of Statistics, 1964, p. 13
↑  West Bank farmer killed by troops BBC News. BBC MMVIII. 2008-10-29.
| Flag of Senegalיישובי נפת ג'נין |
| --- | --- | --- |
| ערים | ג'נין • קבאטיה |  |
| מועצות מקומיות | עג'ה • עראבה • בורקין • דאחיית סבאח אל-ח'ייר • דיר אבו דעיף • ג'בע • כפר דאן • כפר ראעי • מיית'לון • סילת אל-חארית'יה • סילת א-ד'אהר • יעבד • אל-יאמון • א-זבאבדה |  |
| כפרים | עאנין • ענזה • ערקה • עראנה • עטארה • ברטעה • בית קאד • ביר אל-באשא • דיר ע'זאלה • פחמה • פנדקומיה • פקועה • ג'למה • ג'לבון • ג'לקמוס • ג'ודידה • כופיראת • מִרְכָּה • מיסיליה • אל-מוע'ייר • נזלת זייד • ראמה • רומאנה • סנור • מת'לת' א-שוהדא • סיר • סיריס • ח'ירבת א-טייבה • תיעניכ • טורה אל-ע'רביה • אום א-ריחאן • אום אל תות • זובובא • יעבד |  |
| מחנות פליטים | מחנה הפליטים ג'נין |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007469755005171  LCCN: n2002053149  VIAF: 153800413   WorldCat (עם VIAF): 153800413
אל-כוניסה

| --- | --- |

שרידי מסגד הכפר
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז לוד
 נפה:  נפת רמלה
 שפה רשמית:  ערבית
 שטח:  3,872 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  מבצע דני
 תאריך נטישה:  10 ביולי 1948
 יישובים יורשים:  מודיעין-מכבים-רעות
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  40 (1945)
 קואורדינטות:  31°53′18″N 34°57′27″E﻿ / ﻿31.88833333°N 34.9575°E﻿ / 31.88833333; 34.9575 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) אל-כוניסה(למפת גוש דן רגילה) אל-כוניסה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אל-כוניסה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אל-כוניסה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
שרידי בתי הכפר
אל-כונייסה (בערבית: الكنيّسة) היה כפר ערבי זעיר באזור גבעות יהודה כ-9 קילומטרים דרומית מזרחית לרמלה בגובה 170 מטר מעל פני הים. הכפר היה שייך לנפת רמלה במחוז לוד. במלחמת העצמאות במהלך מבצע דני ב-10 באוקטובר 1948 הכפר נכבש על ידי לוחמי חטיבת יפתח והתרוקן מתושביו.
היסטוריה

אתר הכפר קרוי בעברית חורבת נכס. במקום ישנן עדויות ארכאולוגיות שהמקום היה מיושב עוד מתקופות קדומות: הרומית, הביזנטית, האסלאמית הקדומה, הממלוכית והעות'מאנית. בין הממצאים מתקני סחיטת זיתים, טרסות חקלאיות, קירות שדה, משטחי דריכה, בורות, ומערות קבורה. שמו של הכפר נגזר כנראה מכנסייה ביזנטית שהייתה במקום.
הכפר היה מיושב במאה ה-16. בשנת 1552 הוקדשו הכנסות המיסים של הכפר למוסד העימארה אל-עאמרה, מוסד הצדקה הגדול שהקימה הורם סולטאן, אשתו המועדפת של סולימאן הראשון בירושלים בתקופה העות'מאנית. מבחינה מנהלית, אל-כוניסה השתייך לנפת רמלה. בכתב ההקדש תוארו גבולותיו כך: "הכפר אל־כניסה מיישובי אל־רמלה הגובל בדרום בדרך המלך (כביש יפו- ירושלים) ומאגר תת־קרקעי ומזרחה עראק ואדמת כפרטא (חורבת כפר טוב) ואל־ג'עאריה (חלקת אדמה) וצפונה הוואדי בין אדמות ענאבה ואל־כניסה עד באר הכפר ענאבה ומערבה הכביש וואדי אל־סכה והדרך שבה משלמים מס דרכים."
בסוף המאה ה-19 הכפר היה יישוב עונתי לגידול חיטה ושעורה וכאזור מרעה, שהיה כפר בת של הכפר א-טירה הנמצא היום כקילומטר דרומית למבוא חורון וכ-16 קילומטרים ממזרח לאל-כוניסה.
במאה ה-20 הכפר התקבע והפך ליישוב קבע ובו כ-20 בתים. במפות מנדטוריות בקנה מידה 1:250,000 הכפר מופיע בשני כיתובים שונים במפה משנת 1934, Al-Kunnisa ואילו במפה משנת 1946, Kunaiyisa. במלחמת העצמאות, במהלך מבצע דני השתלטו לוחמי חטיבת יפתח על הכפר, עקב מיקומו האסטרטגי בין הכפרים הערביים עינאבה לסלבית (קיבוץ שעלבים של היום) ופינו את תושביו.
היום אזור הכפר נקרא "חורבת נכס" המשתרע על שלוש גבעות, כשבאחת מהם ישנם ממצאים מתקופות קדומות והשנייה שימשה כבית קברות קדום ליישובי האזור. שרידי הכפר נמצאים כיום ליד אזור המלאכה של מודיעין-מכבים-רעות, ומכנים אותו גם "גבעת נכס". ניתן להבחין במקום בסמטה הראשית של הכפר, במסגד הקטן ובבורות מים. המקום משמש כאתר טבע למטיילים וכן כאתר היסטורי קדום המשובץ במסלולים לרוכבי אופניים.
בשנת 2007 נערכו במקום חפירות הצלה, לקראת סלילת כביש 431. בשנת 2008 נערך במקום מבצע לסגירת בורות מים פתוחים בשיתוף עם התושבים. המקום הוכרז על ידי עיריית מודיעין כאתר המיועד לשימור, כאתר עתיקות המשולב בפארק ציבורי. ההצעות לשימור המקום כוללות הקמת "כפר אמנים" בבתי-הכפר המשוקמים, שחזור תעשיות קדומות במקום, פתיחת מסעדות בבתים המשוקמים בכפר וסדנת אמני פיסול.
הערות שוליים

↑  Sami Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970 דפים סרוקים מסקר אוכלוסין באתר פלסטין רממברד
↑  לטיציה ברדה וישראל קורנפלד, ‏מודיעין, סקר פיתוח אזור מלאכה, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", 119 (2007)
↑  גיליון 121 לשנת 2009חורבת נכס, באתר www.hadashot-esi.org.il
↑  רועי מרום, גִ'נְדַאס בשערה של לוד: אבן פינה לחקר העורף הכפרי של העיר 1948-1459, לוד-דיוספוליס 7, 2021, עמ' 19-16
↑  רועי מרום, כתבי הֶ קדש מהתקופה הממלוכית־עות'מאנית כמקור למחקר גאוגרפי־היסטורי: וקפית ח'אצכי סולטאן (1552 לסה"נ), אופקים לגאוגרפיה 103-104, 2023, עמ' 8
↑  דוד גרוסמן, הכפר הערבי ובנותיו, הוצאת יד יצחק בן־צבי ירושלים, 1994 עמ' 197
אל-מיר

| --- | --- |

שרידי טחנת הקמח
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז לוד
 נפה:  נפת יפו
 שפה רשמית:  ערבית
 תאריך ייסוד:  תחילת המאה ה-19
 שטח:  51 דונם עות'מאני (1945)
 תאריך נטישה:  פברואר-מרץ 1948
 יישובים יורשים:  הגן הלאומי ירקון
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  190 (1948)
 קואורדינטות:  32°06′43″N 34°54′57″E﻿ / ﻿32.11194444°N 34.91583333°E﻿ / 32.11194444; 34.91583333 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) אל מיר(למפת גוש דן רגילה) אל מיר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אל מיר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אל מיר  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מפת אזור הכפר בשנת 1941, לרבות שלוחת מסילת הרכבת
אל מיר (בערבית: المرّ) היה כפר ערבי קטן מדרום לנחל הירקון ובסמוך למקורות הנחל. הוקם בתחילת המאה ה-19 ויושב על ידי מהגרים מצריים וסודאניים[דרוש מקור] שהובאו לאזור. חרב במהלך מלחמת העצמאות.
פירוש שם הכפר בעברית הוא "המעבר", בשל המעבר המרוצף מעל הירקון שהיה בשטח הכפר. הכפר כונה גם בשם "אל-מחמודיה", על-שם הסולטאן מחמוד השני שבמהלך תקופת שלטונו הוקם הכפר מחדש בידי מתיישבים מצריים, ביחד עם כפרים סמוכים כגון אומלבס, פג'ה ואבו כישכ. לאחר הקמת המושבה פתח תקווה בסוף המאה ה-19, הוקפו אדמות הכפר באדמות המושבה.
תושבי אל מיר היו מוסלמים ופרנסתם הייתה חקלאות. בשטח הכפר פעלה עד סוף המאה ה-19 "טחונת אל-פוקא" (הטחנה העליונה) – טחנת הקמח הראשונה לאורך הירקון; הטחנה הייתה עתיקה וגדולה, וכללה 13 זוגות רחיים. את הכפר חיברה שלוחת מסילת רכבת קצרה לקו פתח תקווה-ראש העין ובסמוך לו גשר הרכבת הבריטי על הירקון כיום בתחום גן לאומי ירקון ולצידו גשר רכבת משנות ה-90 של המאה ה-20 על מסילת הירקון. ב-1945 היה שטח הכפר 51 דונם בלבד, והוא מנה 170 נפש.
ככל הנראה נמלטו תושבי הכפר מבתיהם בפברואר ומרץ 1948 בשל מלחמת העצמאות.
ב-1956 הוקם כפר הבפטיסטים בקרבת חורבות הכפר, אך ככל הנראה לא על אדמותיו. כיום מצוי שטח הכפר בתחומי הגן הלאומי ירקון. מבתי הכפר לא נותר שריד, אך חלקים ממבנה הטחנה שרדו עד היום.
הערות שוליים

↑  מפת האזור 1918, עם סימון הכפר. בהוצאת צבא בריטניה, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  רועי מרום, מלבס: הכפר ותושביו לפני הקמת פתח-תקוה, קתדרה 176, 2020, עמ' 59
אל-עלמיין

| --- | --- |
המרינה של אל-עלמיין
המרינה של אל-עלמיין
 מדינה:  מצרים מצרים
 מחוז:  מחוז מטרוח
 גובה:  7.0 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  2,413 (11 בנובמבר 2006)
 קואורדינטות:  30°50′00″N 28°57′00″E﻿ / ﻿30.833333333333°N 28.95°E﻿ / 30.833333333333; 28.95 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מצרים מוגדלת) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםאל-עלמיין(למפת מצרים רגילה) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםאל-עלמיין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אל-עַלַמיין (בערבית: العلمين) היא עיירה במערב מצרים, לחופי הים התיכון. נכון ל-2007 התגוררו בה 7,397 תושבים.
אל-עלמיין שוכנת כ-106 ק"מ מערבית לאלכסנדריה ו-240 ק"מ צפונית-מערבית לקהיר. העיירה ידועה בשל סדרת קרבות שהתחוללו בסביבתה הקרובה במהלך מלחמת העולם השנייה, בין ארמיית השריון אפריקה בפיקוד ארווין רומל לבין הארמייה השמינית של הצבא הבריטי. קרבות שנערכו בין יולי לראשית נובמבר 1942. הבריטים הצליחו לבלום את התקדמות כוחות הציר לכיוון תעלת סואץ, בקו הביצורים שהקימו בין תחנת הרכבת אל-עלמיין לשקע קטארה, במסגרת קרב אל-עלמיין הראשון. לאחר מכן עברו למתקפת נגד, ובה הביסו את כוחותיו של רומל במסגרת קרב אל-עלמיין השני והביאו לנסיגתם לאורך קו החוף, מערבה.
בעיר נמצא בית הקברות הצבאי אל-עלמיין שבו נקברו חיילי האימפריה הבריטית שנהרגו במצרים ובלוב במלחמת העולם השנייה בעת קרב אל-עלמיין הראשון והשני. כיום קבורים בו 7,342 חללים, ומונצחים באנדרטאות שבו 12,472 חללים ונעדרים. זהו בית הקברות האימפריאלי השני בגודלו ממלחמת העולם השנייה.
מראה בית הקברות הצבאי אל-עלמיין מגג האנדרטה, לכיוון דרום. בהמשך השדרה נראית אבן הזיכרון ומאחוריה צלב ההקרבה