מרד סצומה
מהלך המרד

הפרובוקציה שהובילה לפרוץ מרד סאצומה לא הגיעה מסאיגו, או משרי הממשלה המרכזית, אלא דווקא מהמטה הארצי של המשטרה. המשטרה היפנית הורכבה מסמוראים של סצומה שהתנגדו לסייגו ותמכו בממשלה המרכזית. השוטרים היו במצב קשה: משום שהיו אנשי סצומה, הסמוראים מיתר יפן חשדו בהם. הם רדו בעם ביד קשה, ולפיכך זכו לתיעוב ולבוז מהאוכלוסייה ואף מהמוני החיילים של הצבא. אולם בשל שיתוף הפעולה שלהם עם הממשלה המרכזית, הם נחשבו מוקצים בסצומה.
חלק ממפקדי המשטרה רצו לשבור את המבוי הסתום הזה על ידי יצירת עימות בין סאצומה לממשלה המרכזית. בשלהי 1876, שלח מפקד המשטרה חוליית בלשים לסאצומה. הוא ביקש מהם לאסוף מידע על בית הספר הפרטי, לחתור תחת סייגו ולפורר את צבא נאמניו. מיד עם בואם למחוז, נאסרו השוטרים בידי אנשי בית הספר הפרטי, ומפקדם "הודה" - ככל הנראה תחת עינויים - כי שרי הממשלה הטילו עליו להתנקש בסאיגו טקמורי. מבחינת סאיגו - זה היה הקש ששבר את גב הגמל. הוא, מבחינתו, בסך הכל רצה שיעזבו אותו בשקט, והנה השרים הבוגדניים שולחים רוצחים כדי להתנקש בו.
סאיגו החליט לעמוד בראש משלחת צבאית שתצעד לטוקיו, תתלונן ישירות לקיסר ותתבע הסברים מהממשלה על מזימת ההתנקשות. הממשלה המרכזית, שחשדה בסאיגו, שלחה יחידת צי לפרק את מחסני הנשק בקגושימה. היחידה נעצרה בידי אנשי בית הספר הפרטי, שסחפו את סאיגו - שעוד היסס קמעה - למרד אלים ומזוין. ניסיון של אחד ממפקדי הצי, גיסו של סאיגו, לדון עם מנהיג סצומה נכשל, פעם נוספת בשל פעולות אלימות של קיצונים מבית הספר הפרטי. נראה שלמרות שהמנהיגים בטוקיו וקגושימה היססו, הקיצונים משני הצדדים רצו מלחמה, וזו לא איחרה להגיע.
למשך זמן מה חשב טושימיצ'י אוקובו, שר הפנים והאיש החזק בממשלה, לפייס את סאיגו בדרך כזאת או אחרת. אולם כאשר חצה הלה את גבול מחוז קגושימה, הבינה הממשלה כי אין דרך חזרה. סאיגו הוכרז כבוגד ואויב הקיסר, ונשללו ממנו כל דרגותיו, עיטוריו ותפקידיו. מנהיג המורדים, שראה בצעד של אוקובו עוד הוכחה למזימה נגדו, התקדם צפונה ופתח במצור ארוך על מבצר הממשלה בקוממוטו. מפקד המבצר, גנרל קנג'ו טאני (אחד מגיבורי המלחמה הידועים ביותר של יפן בשנות השבעים של המאה התשע עשרה), הצליח להחזיק מעמד במשך שבועות ארוכים בתנאים לא אנושיים. המצור הארוך אפשר לכוחות הממשלה לגייס כוח עצום של כ-300,000 איש, בפיקודו של גנרל אריטומו ימגאטה, שבא לעזרת הנצורים, אולם זה לבדו לא הספיק על מנת להביס את סאיגו וצבאו.
ב-7 במרץ, הנחית הצי הקיסרי בראשותו של אדמירל סומיושי קוואמורה חיילים בחופי קגושימה, השתלט על בירת המורדים וקטע את קווי האספקה שלהם. שבועיים לאחר מכן, הובס צבאו של סאיגו בקרב המכריע על מעבר טברוזאקה (Tabaruzaka), וכוח ממשלתי נוסף נחת בנגסקי, בעורף של צבא המורדים. סאיגו, שהיה נתון בצבת בין כוחות הצבא הקיסרי שכיתרו אותו מצפון ומדרום, הצליח להתחמק מהצבת. ב-19 באפריל ננטש המצור על קוממוטו. צבא המורדים המידלדל והולך הסתובב במחוזות האי קיושו, ולקראת הסתיו שחרר סאיגו את רוב החיילים, מלבד קומץ נאמניו המושבעים ביותר. לבסוף ניהלו המורדים קרב מאסף נואש בשירויאמה, גבעה ליד קגושימה, אך כוחם המדולדל, שלא עלה על 300 או 400 איש, הובס וסאיגו נפצע אנושות. לפני מותו, ביקש לסיים את חייו בספוקו המסורתי ואחד מהסמוראים שהיו לידו כרת את ראשו.
המרד סימל את סוף שליטתם של הסמוראים בחברה היפנית. הוכח שצבא סמוראי - חזק ואמיץ ככל שיהיה - אינו מסוגל להתמודד עם כוח האיכרים המגויסים של הממשלה. ההלם של דיכוי המרד היה כה גדול, עד שמרידות צבאיות גדולות לא נשנו עד שנות השלושים של המאה העשרים. סאיגו טאקאמורי הוצג כגיבור הטראגי של הפרשה ועשר שנים לאחר מכן הוא קיבל חנינה מהממשלה ואף זכה להוקרה רבה מצדה. בעשורים הבאים ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא הפך לסמל של הימין הלאומני היפני.