stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנריקה, רוזן פורטוגל
ביוגרפיה > משפחתו

אנריקה התחתן עם תרסה מלאון בסביבות 1095. מתרסה נולדו לאנריקה שני בנים ושלוש בנות, מתוכם שלוש שרדו לבגרות:
אורקה אנריקש (בערך 1095 – לאחר 1169), אשתו של ברמודו פרס דה טראבה, וסאל בכיר בטרסטמארה, ויסאו, סיה ופארו בלה קורוניה.
סנצ'ה אנריקש (בערך 1097 – 1163), נישאה לאציל סנצ'ו נונס דה סלנובה. לאחר שהתאלמנה, היא נישאה לפרננדו מנדס דה ברגנסה, ללא ילדים מנישואים שניים אלה.
אפונסו אנריקש (1109 – 1185). הוא נקרא על שם סבו מצד אמו, המלך אלפונסו השישי, אולי "כדרך לזכור שדמו של הקיסר של כל היספניה זרם גם בעורקיו". אפונסו הפך לרוזן פורטוגל ב-1112 ולמלך פורטוגל ב-1139.
אלפונסו השישי, מלך לאון וקסטיליה ממנה את הנרי לרוזן פורטוגל ב-1096.
מבט על הצד הדרומי של קתדרלת בראגה בה נקבר אנריקה, רוזן פורטוגל
אריה אדרעי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 ביולי 1956 (בן 68) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 השתייכות:  הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב 
 תחומי מחקר:  משפט עברי, הלכה, דין, היסטוריה של המשפט 
 פרסים והוקרה:  פרס צלטנר (2016) 
 
אריה אדרעי (נולד ב-26 ביולי 1956) הוא פרופסור מן המניין למשפטים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, המתמחה במחקר והוראה של המשפט העברי.
ביוגרפיה

אדרעי, שנולד בירושלים, השלים את שלושת תאריו למשפטים (ב-1982, 1986 ו-1993) בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים. פרופ' שמואל שילה הנחה את עבודות התזה והדוקטורט שלו, כאשר האחרונה עסקה בנושא של "אחריות יורשים לחובות המת במשפט העברי". בשנים 1995–1997 שהה אדרעי באוניברסיטת הרווארד ללימודי פוסט דוקטורט. החל משנת 1994 מלמד אדרעי בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, כאשר הוא קודם לדרגת פרופסור מן המניין בשנת 2013.
אדרעי היה במשך שנים רבות עורכו הראשי של כתב העת המשפטי "דיני ישראל", יחד עם ד"ר שי ווזנר מאוניברסיטת תל אביב ופרופ' סוזן לאסט סטון מישיבה יוניברסיטי שבניו יורק, וסיים תפקיד זה ב-2023. נוסף על כך, פרופ' אדרעי משמש המנחה האקדמי של תוכנית "משפט מבוים היסטורי", תחרות המתקיימת בשיתוף פעולה עם האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת וינה, אוניברסיטת מוסקבה, ובית הספר קרדוזו למשפטים בישיבה יוניברסיטי. בשנת 2016 זכה בפרס צלטנר בתחום המשפט העברי.
חיים אישיים

אדרעי נשוי ואב לחמישה ילדים, מתגורר בירושלים.
הערות שוליים

↑  קורות חייו של פרופ' אריה אדרעי; פרופ' אריה אדרעי באתר אוניברסיטת תל אביב
↑  מערכת דיני ישראל באתר אוניברסיטת תל אביב; פרופ' אריה אדרעי חתן פרס צלטנר לשנת תשע"ו בתחום המשפט העברי, סרטון באתר יוטיוב
↑  קורות חייו של פרופ' אריה אדרעי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260629905171  GND: 140116362  ISNI: 0000 0000 7696 5707  NKC: mub20211112523  ORCID: 0000-0002-6223-748X  SUDOC: 164666710  VIAF: 26410572   WorldCat (עם VIAF): 26410572
אריה לוי (ראש ישיבה)

| --- | --- |

מוסר שיחה בהיכל ישיבת שכר שכיר
 לידה:  1937  (בן 87 בערך) כ"ה בטבת תרצ"ז ירושלים
 מדינה:  ישראל
 מקום מגורים:  נתיבות
 השתייכות:  חרדים ליטאים
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה
 רבותיו:  הרב אברהם פרבשטיין
 חיבוריו:  תוספות אהרן על מסכת עירובין
 בת זוג:  לאה לוי
הרב אריה לייב לוי (יעקב יהודה לייב) (נולד בכ"ה בטבת ה'תרצ"ז, 1937) הוא ראש ישיבת שכר שכיר (הנגב) וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
ביוגרפיה

נולד בשכונת מאה שערים בירושלים, בתאריך כ"ה בטבת תרצ"ז. גדל והתחנך בתלמוד תורה יבנה, ובישיבה קטנה תפארת צבי, לאחר מכן עלה לישיבת חברון. שם נקשר לרבותיו ראשי הישיבה, ובפרט לרב אברהם פרבשטיין. כמו כן היה משתתף תדיר בשיעוריהם של הרב חיים שמואלביץ והרב נחום פרצוביץ בישיבת מיר.
נשא לאשה את לאה לוי (בתו של הרב ברוך יצחק לוין, רב וראש ישיבת 'מקור חיים'). לאחר נישואיו למד בכולל מקור חיים (שם הוציא את ספרו), וכן בכולל של הרב מרדכי אליפנט, ואחר הצהריים בישיבת מיר.
בשנת תשל"א נקרא על ידי הרב יששכר מאיר לכהן כר"מ בישיבת הנגב.
לאחר פטירת הרב יששכר מאיר (בשנת תשע"א) מונה לכהן במקומו כראש הישיבה.
בי"ח בכסלו תשפ"א מונה לחבר במועצת גדולי התורה שע"י דגל התורה.
משפחתו

גיסיו: הרב יהושע מאיר רוזנטל (רב שכונת שערי חסד בירושלים). הרב חיים מאיר שטיינברג (ראש כולל אור הנר מבני ברק).
בניו: הרב אהרן יוסף לוי, הרב דב לוי, הרב משה יחיאל לוי (ר"מ בישיבת אהל משה בנתניה), הרב חננאל לוי (משגיח בישיבת בית שמעיה בבני ברק).
חתניו: הרב יהושע הלר, הרב דוד דיסין (מרבני ישיבת נחלת הלווים בחיפה), הרב הלל גרוסברד.
חיבוריו

נושא ספר תורה בישיבת שכר שכירתוספות אהרן על מסכת עירובין. בסוף הספר חלופת מכתבים עם הגר"ח קניבסקי.
הערות שוליים

↑  כינוס מועצת גדולי התורה הסתיים: בכינוס: מינויים חדשים, באתר קול חי
| מועצת גדולי התורה של דגל התורה |
| --- | --- | --- |
מנהיג: 
| מנהיגים בעבר | הרב אלעזר מנחם מן שך • הרב יוסף שלום אלישיב (דה פקטו) • הרב אהרן יהודה ליב שטינמן • הרב חיים קניבסקי (דה פקטו) • הרב גרשון אדלשטיין |  |
| חברים בעבר | הרב ישכר דב רוקח • הרב נסים קרליץ • הרב אברהם יעקב זלזניק • הרב מיכל יהודה ליפקוביץ • הרב מרדכי מן • הרב צבי מרקוביץ • הרב חיים פינחס שיינברג • הרב זלמן רוטברג • הרב בנימין ביינוש פינקל • הרב אברהם פרבשטין • הרב נתן צבי פינקל • הרב נסים טולדנו • הרב ברוך רוזנברג • הרב יצחק שיינר • הרב דב יפה • הרב אריה פינקל • הרב ברוך מרדכי אזרחי • הרב ברוך ויסבקר |  |
| חברים בהווה | הרב מאיר צבי ברגמן • הרב ברוך דב פוברסקי • הרב יצחק זילברשטיין • הרב משה יהודה שלזינגר •  הרב משה הלל הירש • הרב דוד כהן • הרב אברהם יצחק קוק • הרב אביעזר פילץ • הרב צבי דרבקין • הרב יצחק הקר • הרב אריה לוי • הרב שרגא שטינמן • הרב אליעזר יהודה פינקל |  |
| חברים שפרשו מהמועצה | הרב שמואל אוירבך • הרב יהודה עדס • הרב משה שמואל שפירא |  |
| מזכירים | אפרים צמל • אברהם רובינשטיין |  |
אריה ליאו אוליצקי

ערך זה עוסק בפרופסור לרפואה. אם התכוונתם לסופר ומשורר, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  4 ביוני 1898 Allenstein, פרוסיה 
 פטירה:  1983 (בגיל 84 בערך) ירושלים, ישראל 
 ענף מדעי:  ברוצלוזיס, בקטריולוגיה 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרידריך וילהלם  אוניברסיטת ורוצלב 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת ורוצלב 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1967) 
 
אריה ליאו אוֹלִיצְקי (Olitzki;‏ 4 ביוני 1898 – 1983) היה רופא ישראלי, פרופסור לבקטריולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים וממניחי היסודות לתחומי הבקטריולוגיה והאפידמיולוגיה בישראל. חתן פרס ישראל למדעי הרפואה לשנת תשכ"ז (1967).
קורות חיים

אוליצקי נולד בשנת 1898 באלנשטיין שבפרוסיה המזרחית, הקיסרות הגרמנית. למד רפואה באוניברסיטאות ברסלאו וברלין, וב-1921 קיבל מהאחרונה תואר דוקטור לרפואה. בין השנים 1921–1923 היה אסיסטנט במכון להיגיינה בברסלאו.
לאחר עלייתו לארץ ישראל, בשנת 1924, ניהל את המעבדות הבקטריולוגיות בבית החולים "הדסה" בירושלים ובצפת. במקביל לעיסוקו בפרקטיקה, הצטרף בשנת 1928 לסגל האוניברסיטה העברית. בשנת 1944 מונה לראש המחלקה לבקטריולוגיה, בשנת 1949 קוּדם לדרגת פרופסור, ובשנים 1961–1965 היה דיקן הפקולטה לרפואה. תרומתו הנודעת כחוקר נגעה להישגו בחקר מחלת הצרעת.
תחום עניינו העיקרי נגע לאפידמיולוגיה של מחלות מידבקות, בראשן מחלות המעיים טיפואיד ודיזנטריה. עם קום מדינת ישראל, סייע למשרד הבריאות בהקמת המערך לאפידמיולוגיה ובריאות הציבור. במהלך מלחמת העצמאות, ניהל אוליצקי את בדיקות המים בירושלים. אוליצקי כיהן כנשיא האגודה הישראלית למיקרוביולוגיה.
בשנים 1964 ו-1968 יצאו לאור שני כרכיו של ספרו, שחיבר יחד עם פרופ' נתן גרוסוביץ', "יסודות תורת החיידקים והחסינות".
בשנת תשכ"ז-1967 זכה אוליצקי בפרס ישראל למדעי הרפואה.
על שמו נקרא רחוב בבאר שבע.
כתביו בעברית

יסודות תורת החִסון, ירושלים: [חמו"ל], תרצ"ח. (מהדורה נוספת: דפוס א. פרידמן, ת"ש.)
עם מ. שלובסקי [=מ. שילה], הסוגים השונים של גורמי טיפוס הבטן בישראל ובמזרח הקרוב וחשיבותם במחקר האפידמיולוגי, ירושלים: נדפס בהרשאת הממשלה בדפוס עזריאל, תש"ט.
עם נתן גרוסוביץ, יסודות תורת החיידקים והחסינות, ירושלים: קרית-ספר, 1964–1968. (מהדורה נוספת: תשל"ג-1973.)
לקריאה נוספת

'אוליצקי, אריה (ליאו)', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 27–28. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799, נסים לוי, יעל לוי, הוצאת איתי בחור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, ערך: אוליצקי, לאו פרופ', עמוד 85
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266152805171  BIBSYS: 15033060  CiNii: DA02183105  GND: 1280195908  ISNI: 0000 0004 0194 4353  NKC: jo20231190744  NTA: 148577539  SUDOC: 144237245  VIAF: 297143927   WorldCat (עם VIAF): 297143927
אנומלוקאריס

| אנומלוקאריס |
| --- | --- |
 
תקופה
קמבריון 530–501 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: דינוקרידידה
סדרה:: Radiodonta
משפחה:: Anomalocarididae
סוג:: אנומלוקאריס
מינים
 A. briggsi  A. canadensis  A. pennsylvanica  A. saron
שם מדעי
 Anomalocaris ‏Whiteaves, 1892

מאובן האנומלוקאריס מפצלי ברג'ס. המאובן השלם הראשון שנתגלה
אנומלוקאריס (שם מדעי: Anomalocaris; מילולית: "חסילון חריג") הוא סוג של פרוק רגליים קדום מאוד מהתקופה הראשונה בה היו יצורים חיים - הקמבריון, והוא חי לפני 501–530 מיליון שנה.
מאפיינים

יצור זה היה מאבותיהם של שאר פרוקי הרגליים ובמראהו דמה ללובסטר ענקי באורך מטר אחד ובעל מבנה גוף שמזכיר דיונון. היו לו זוג מחושים קוצניים גדולים בתחתית הראש איתם הוא מישש את עולמו, בדומה לזרועות הדיונון. הגוף הכיל חלקים קשיחים בלוחיות ותחתיהם היו אונות דמויות רעפים איתם היצור נע קדימה, בדומה למרבה רגליים, אך מתחת למים. הזנב הורכב מחלקי לוחיות קשיחים, בדומה לזנב הלובסטר. העיניים היו מורכבות מ-16,000 עדשות גדולות.
יצור זה היה טורף שלכד יצורים קטנים יותר באמצעות מחושיו הקדמיים ואכל אותם עם לסתותיו. ככל הנראה זה היה טורף העל הראשון בעולם. הוא ניזון מיצורים בעלי שלד חיצוני קשה כמו הטרילוביטים שהיו נפוצים בתקופתו והיו בעלי לוחיות שריון קשה ובמספר מאובנים כמו של האולנואידס ישנם שברים שייתכן שנגרמו מטריפתו של האנומלוקאריס. חוקרים אחרים סוברים שהוא ניזון דווקא מיצורים בעלי גוף רך.
יצור זה היה נפוץ מאוד במימי הקמבריון ונמצא בקנדה, סין ואוסטרליה בין השאר. הוא נכחד בסוף תקופתו.
בתרבות

האנומלוקאריס נראה בסדרה של ה-BBC, ללכת עם מפלצות בחלק א' של הפרק הראשון, בו הוא מוצג כטורף-על במימי סין הקדומים טורף טרילוביטים. בפרק זוג פרטים נלחמים ביניהם ואחד פוצע את שריון יריבו, מה שמוביל להקת הייקויכטיסים רעבים למצוץ את דמו. ואולם ייתכן שהיצור שנראה בפרק הוא דווקא קרובו ההוקאריס.
הערות שוליים

↑  https://twitter.com/ni075/status/1398629191784927239
ארץ אדוארד השביעי

|  נתונים גאוגרפיים |
| --- | --- |
 מיקום:  ים רוס 
 קואורדינטות:  77°40′00″S 155°00′00″W﻿ / ﻿77.6667°S 155°W﻿ / -77.6667; -155
 נתונים מדיניים
 על שם:  אדוארד השביעי 
 מגלה:  משלחת דיסקברי 
 תאריך גילוי:  30 בינואר 1902 
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיארץ אדוארד השביעי(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיארץ אדוארד השביעי
 
מיקום ארץ אדוארד השביעי (מסומן בכתום בשטח חסות רוס
ארץ אדוארד השביעי (באנגלית: King Edward VII Land) או חצי האי אדוארד השביעי הוא חצי אי גדול, מכוסה קרח, היוצר את הקצה הצפון-מערבי של ארץ מרי בירד באנטארקטיקה. חצי האי בולט אל תוך ים רוס בין מפרץ זולצברגר והפינה הצפון-מזרחית של מדף הקרח רוס, ומהווה חלק משטח חסות רוס. חצי האי אדוארד השביעי מתוחם במדף הקרח רוס מדרום-מערב, מפרץ אוקומה ממערב, וממזרח במפרץ זוצברגר וחוף זונדרס, כולם שוכנים בעיקר על ים רוס/האוקיינוס הדרומי באנטארקטיקה. הקצה הצפון-מערבי של חצי האי הוא כף קולבק. חצי האי אדוארד השביעי נמצא ב-77°40′S 155°00′W﻿ / ﻿77.667°S 155.000°W﻿ / -77.667; -155.000
בול ניו זילנדי שהודפס מחדש לשימוש בארץ אדוארד השביעי
החוף המערבי הוא חוף שירז. מצפון וממזרח נמצא מדף הקרח סווינברן.
חצי האי אדוארד השביעי התגלה ב-30 בינואר 1902 על ידי משלחת דיסקברי (1904-1901) בהנהגת רוברט פלקון סקוט, שכינה אותו ארץ אדוארד השביעי על שם המלך אדוארד השביעי. קו החוף נחקר עוד במסגרת משלחת נמרוד בהנהגת ארנסט שקלטון בשנים 1909-1908, והנחיתה הראשונה הייתה של המשלחת היפנית לאנטארקטיקה בהנהגת שיראז נובו בשנת 1912. שמו של חבל הארץ שונה ל"חצי האי אדוארד השביעי" אחרי שטבעו כחצי-אי נקבע במסע חקר שניהלה משלחת בירד לאנטארקטיקה (1935-1933) ומשלחת השירות האנטארקטי של ארצות הברית (1941-1939).
רוב חצי האי נמצא בשטח החסות רוס, שבחזקת ניו זילנד.
אריה צידון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 ביולי 1939 (בן 85) חיפה, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד סיירת צנחנים  מפקד סיירת חרוב  מפקד גדוד הנח"ל המוצנח  רע"ן מבצעים במטכ"ל  סגן קחצ"ר  מפקד חטיבת הצנחנים  סגן מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה  מפקד אוגדה בפיקוד המרכז
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים    מלחמת ההתשה  מבצע תרנגול 53    מלחמת יום הכיפורים  מבצע ליטני
 
אריה צידון (צימֶל) (נולד ב-15 ביולי 1939 בחיפה) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שכיהן כמפקד סיירת חרוב וכמפקד חטיבת הצנחנים.
קורות חייו ופועלו

צידון נולד בחיפה ולמד בבית הספר הריאלי ובתיכון בסמ"ת שבעירו. צידון התגייס לצה"ל בשנת 1957 במסגרת גרעין נח"ל, לאחר קורס מ"כים פנה לדני מט וביקש לעבור לחטיבת הצנחנים. לאחר קורס קצינים שירת כמפקד מחלקה בגדוד הנח"ל המוצנח. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד ובשנת 1962 שימש כקצין מבצעים חטיבתי. בשנים 1965-1963 היה צידון מפקד סיירת צנחנים
. בשנים 1967-1965 שימש סגן מפקד גדוד 890 ובמלחמת ששת הימים פיקד על סיירת חרוב, אשר לחמה בגזרת לטרון ורמאללה. בספטמבר 1968 מונה צידון למפקד גדוד הנח"ל המוצנח במקומו של משה פלס (סטמפל) שנפל יחד עם 5 חיילים נוספים מהגדוד במהלך מרדף בבקעה, הוא פיקד על הגדוד בין היתר במבצע תרנגול 53. בשנת 1971 שימש כראש ענף מבצעים במטה הכללי. במלחמת יום הכיפורים שימש כסגנו של קצין חי"ר וצנחנים ראשי, תא"ל עמנואל שקד והיה ממתכנני מבצע קינוח לכיבוש החרמון. ב-1973 מונה למפקד חטיבת הצנחנים, מיד לאחר המלחמה, לאחר שהמח"ט עוזי יאירי ביקש לעזוב את התפקיד. ב-1975 מונה לקצין אג"ם פיקוד המרכז. יצא ללימודים באוניברסיטת בר-אילן, בשנת 1978 מונה לסגן מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, בהמשך קודם לדרגת תא"ל, מונה להקים אוגדת מילואים בפיקוד המרכז ופיקד עליה עד שחרורו ב-1982.
לאחר שחרורו שימש מנהל בחברה עסקית ויו"ר מושב אורות. היה ממייסדי ארגון "בני אברהם" שפעל לקידום שיתוף פעולה בין ישראל למדינות הסביבה הערביות והפלסטינים.
אריה צידון נשוי לעטרה, חברתו לגרעין "גדיש", והוא אב לארבעה.
הערות שוליים

↑  על אזרחי, 23 ביוני 2012
↑  אריה צימל (צידון) - 1965-1966, מתוך אתר סיירת צנחנים
↑  יעקב ארז, "האנציקלופדיה לצבא וביטחון – 'צה"ל בחילו'", הוצאת רביבים (מהדורת מעריב), 1983, כרך 14 -"סיירות ומיעוטים", עמוד 76.
↑  אילן כפיר, "האנציקלופדיה לצבא וביטחון – 'צה"ל בחילו'", הוצאת רביבים (מהדורת מעריב), 1982, כרך רביעי-"צנחנים", עמוד 125, "כוח המשימה בפיקודו של צימל, מג"ד הנח"ל המוצנח, פעל במהירות וביעילות. הלוחמים זחלו לעבר המכ"ם והגיעו אליו מבלי להתגלות. הם הפתיעו את החיילים המצרים ופתחו לעברם באש מטווח קצר. אחדים מהחיילים המצרים נפגעו, אחרים נשבו ויתרם הצליחו להימלט בחסות החשיכה כל עוד רוחם בם".
↑  מעוזיה סגל, עדויות מגובה החול – קרב הצנחנים בחווה הסינית, הוצאת מודן, 2007, עמוד 336.
↑  גל פרל, "התנסות קשה בתחום המנהיגות, בכושר העמידה וביכולת הספיגה", הבלוג על הכוונת, ‏ 15 באוקטובר 2015.
↑  על אזרחי, 23 ביוני 2012
↑  על אזרחי, 23 ביוני 2012
אריה אגמון

| --- | --- |

 לידה:  30 ביוני 1938 
 פטירה:  פברואר 2004 (בגיל 65) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  מכון אבני 
 
אריה אגמון (30 ביוני 1938 - פברואר 2004) היה צייר, במאי קולנוע, מפיק טלוויזיה ומרצה ישראלי.
ביוגרפיה

אריה אגמון למד ציור במכון אבני. לאחר מכן למד אמנות בפריז, והמשיך ללימודי תואר שני ודוקטורט בקולנוע בסורבון שבפריז. משנת 1969 הופיעו ציוריו בתערוכות בפריז, אנגליה ובישראל.
עסק במחקר על ההיסטוריה של הקולנוע הישראלי. שימש משנות ה-70 כמרצה לאמנות ולקולנוע באוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת חיפה, סמינרים ומכללות Aryeh Agmon - the Person and the Artist, www.aryeh.org.il.
משנת 1976 עבד אגמון כבמאי ומפיק בטלוויזיה החינוכית. יצר עשרות סרטים תיעודיים, תוכניות טלוויזיה וכתבות.
מבחר מהסרטים והתוכניות שביים

1970 - אמנות וארכיטקטורה בארץ. סרט תעודי בסיוע משרד התרבות הצרפתי.
1971 - שיטות חינוך חדשות באוניברסיטת Vincennes. סרט תעודי מוזמן ומופק על ידי חברת AFI, ששודר בערוץ השני בטלוויזיה הצרפתית.
1973 - סרט תעודי על הסלון האווירי ב-Le Bourget בהפקת התעשייה האווירית הישראלית.
1970-1975 - במאי וכתב בתוכנית "שקט, משדרים", בטלוויזיה הכללית.
עבודות לילה
שיטות אמנות ההדפס
הכושים העבריים מדימונה.
"בן-גוריון והעלייה ההמונית" - הסרט מנתח את השפעתו של האיש על זירוז העלייה בראשית המדינה.
"שאלוניקי-אושוויץ" - סרט שהופק בעקבות נסיעת ליווי עם ניצולים מקרב יהודי שאלוניקי בביקורם במחנות אושוויץ-בירקנאו.
התוכנית "במעגל פתוח" - קריית החינוך עזתה
"החינוך המיני בבית הספר"
"החופש הגדול"
סרבני הגיוס
"מושגי יסוד ביהדות", סידרה דראמאטית וגם תעודית בנושאים שונים, בין היתר: מצוות בין אדם לחברו ובין אדם למקום.
הפיק במשך תקופה מסוימת את התוכנית "ערב חדש".
מחקרים ופרסומים

"מסרים סמויים וגלויים בסרטי קלנוע
"הקולנוע הציוני והסרט הישראלי", ירחון "מושג" מס' 6, 1976, הוצאת האגודה לקידום אומנות לעם.
"Quand le cinema s'en va en guerre","Sillages" #6.
"Richochets et Avanti Popolo", "Approches" #6.
"Propos sur le cinema Israelien".
תערוכות ציורים

1969 - גלריה של האקדמיה Beaux Arts פאריס
1970 - סלון האמנים הצרפתיים Artiste Francais
1970 - תערוכה קבוצתית, גלריה L'Oeil Ecoute פאריס
1971 - Salon Des Independants פאריס
1972 - ביאנאלה להדפס אמנותי Bradford (3rd International Print Biennale), בריטניה
1972 - סלון החורף (Salon d'Hiver), פאריס
1973 - תערוכת יחיד בגלריה "אנג'ל", ירושלים
1975 - תערוכת יחיד במרכז התרבות היהודית, פאריס
1995 - תערוכת יחיד בגלריה "אפרת", תל אביב.
אנטי-צרכנות

גראפיטי על קרש עץ בתל אביב
אנטי-צרכנות או אנטי-קונסיומריזם (מאנגלית: Anti-consumerism) היא אידאולוגיה חברתית, פוליטית וסביבתית הדוגלת בהתנגדות לתרבות הצריכה. תנועת האנטי-צרכנות נוגעת לפעולות של תאגידים וההשפעה שלהם על הציבור, בעיקר בהקשר לאיכות הסביבה, מעמדות חברתיים ומוסר בהתנהלות של החברה. התנועה האנטי-צרכנית בעלת שורשים ורעיונות חופפים עם התנועה הסביבתית, תנועת האנטי גלובליזציה ותנועת זכויות בעלי חיים.
תנועת האנטי-צרכנות צמחה כתגובה לבעיות ארוכות-הטווח שנוצרו בהקשר ליחס קלוקל לצרכנים ובעלי-החיים שיש בהם שימוש בתעשייה, וכן כתגובה לסירוב להכנסת לימודי-צרכנות לתוכנית הלימודים; דוגמה לספר שהפיץ את הרעיונות האנטי-צרכניים והביא את האקטיביזם בנושא זה לדיון הציבורי הוא הספר בלי לוגו של נעמי קליין.
הביקורת כלפי הכלכלה החומרית כערך שפוגע באנשים ובכדור הארץ כמקום שתומך בחיים אנושיים מגיעה הן מדתות שונות והן תנועות חברתיות חילוניות. הביקורת הדתית כלפי תרבות הצריכה טוענת לרוב כי ערכים צרכניים מפריעים לקשר בין אנשים לאל ולכן ערכים אלו בבסיסם מהווים חטא. דוגמה להוגה דעות שטען את הטיעון הזה הוא אוסוואלד שפנגלר שטען "החיים בארצות הברית סובבם בבסיסם סביב הכלכלה וחסרים תוכן אמיתי". לפי הוגים קתולים רבים "התאווה היא חטא כנגד אלוהים, כמו כל החטאים האנושים, האדם מוותר בכך על הדברים הנצחיים לטובת הדברים בני החלוף", כפי שאמר תומאס אקווינס. בהקשרים דומים, אמרו פרנציסקוס מאסיזי, מוהנדס קרמצ'נד גנדי ואמון הנסי כי השראה רוחנית הובילה אותם לחיים פשוטים. האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר טען כי הפילוסופיה שעומדת מאחורי תרבות הצריכה לא מספקת שום סיבה הגיונית וסבירה למהות הקיום של המין האנושי.
מהזווית החילונית עולות טענות שונות ורבות ביניהן הטענה כי צרכנות חומרית מובילה לפשע (שנובע מעוני ואי-שוויון כלכלי), זיהום הסביבה ולמדבור וכן הופך את המלחמות לרווחיות.
רקע

בימי קדם היו תנועות שהתנגדו לצריכת יתר, ולשקיעה בתרבות החומרית. תנועות אלו היו בעיקר דתיות ורוחניות, והן ראו בחיי מותרות, או במצב הנפשי המוביל אליהם, חטא, או מצב לא בריא. בין השאר, ביהדות נאמר "איזהו העשיר? - השמח בחלקו". ישו קבע כי 'הענווים ירשו את הארץ', בתקופות שונות ראתה הדוקטרינה הנוצרית חטא בהתענגות על החומר (אם כי בפועל חיו רבים מהבישופים חיי מותרות, בעיקר ברומא הקתולית) וגם הבודהיזם וההינדואיזם מקנות חשיבות לאיפוק ולפשטות מרצון. 

עם זאת, ייחוס שורשי ההתנגדות לתרבות הצריכה למסורות אלו מוטל בספק, שכן באותן תקופות הייתה האפשרות לחיי מותרות שמורה לעשירים ולנכבדים בלבד, ולכן לא התקיימה כלל 'תרבות צריכה' המונית מהסוג הקיים כיום. צריכה המונית מעין זו התאפשרה אך ורק בזכות המהפכה התעשייתית במאה ה-18 וה-19, ובמקביל אליה נולדה ההתנגדות לתרבות הצריכה, כפי שהיא מוכרת לנו היום.
במהלך המאה ה-19, חוגים דתיים נוצריים כמו הפוריטנים, אשר דגלו באורח חיים צנוע ופשוט, היו בין מובילי ההתנגדות לצריכה שעיקרה הוא מותרות ולא סיפוק צרכים בסיסיים. בין המתנגדים לצריכת יתר, ניתן למצוא גם את תורסטין וובלן, מהטמה גנדי, ואבי תורת הקומוניזם, קרל מרקס. למעשה, האידאולוגיה הקומוניסטית שיצר מרקס היוותה מבחינה מסוימת ניגוד גמור לתרבות המעודדת צריכת יתר: לפי תורה זו, כל אחד עובד ככל יכולתו, אך מקבל אך ורק לפי צרכיו ותורם את השאר לכלל. בחברה מסוג זה, אפוא, לא יהיו עשירים אשר יחיו חיי מותרות.
אנטי-צרכנות במובנה המודרני התהוותה מהביקורת על צרכנות שהתחילה מספרו של ת'ורשטיין ובלן מ-1899, בו טען שצרכנות החלה למעשה בשחר הציוויליזציה. המונח "צרכנות" קשור גם לכלכלה קיינסיאנית ולהנחה כי הרצונות של הצרכנים צריכים לקבוע את אופייה של החברה.
פוליטיקה וחברה

פעילים אנטי-תאגידיים רבים רואים בעלייה של תרבות הצריכה והתאגידים בינלאומיים מסכנת את הריבונות של מדינות הלאום. לטענתם תאגידים פולשים לפרטיות, שולטים בפוליטיקה ובממשלות בעצמאות שדלנות ויוצרים צרכים מזויפים בקרב האוכלוסייה. טיעונים לדוגמה אשר מועלים בקרב פעילים שכאלו היא הנוכחות הגבוהה של תוכנות פרסום, ספאם, טלמרקטינג, התערבות של תאגידים במדיניות של ממשלות זרות (קן סארו-ויווה), שיווק שמופנה כלפי ילדים וכן מקרים כמו רפובליקת הבננות בהונדורס.
טענה נוספת שמושמעת בידי פעילים שכאלו היא כי אחריותם הראשית של בעלי-תאגידים היא כלפי בעלי המניות, ולכן תאגידים מועדים לפגוע בזכויות אדם ובסביבה; לפי חוקיהם של תאגידים רבים כל פעולה שמבצעים מנהלי התאגיד שלא נועדה להגדלת רווחי התאגיד יכולה לגרום לפיטורו. כללים שכאלו גורמים לכך שתאגידים בינלאומיים רבים מנסים להגדיל את מספר עובדיהם ולהקטין עלויות. תאגידים שכאלו ינסו למצוא אזורים בעולם בהם יש דגש מועט על זכויות אדם או על הגנת הסביבה ומקומות בהם שכר המינימום נמוך במיוחד (לדוגמה: נייק).
תוספת גדולה לתאוריה האנטי-צרכנית נוספה בידי הפילוסוף הצרפתי ברנארד שטיגלר שטען כי הקפיטליזם המודרני לא מבוסס על יצור וצרכים אלא על צרכנות ופרסום שנועד ליצור התנהגות צרכנית שמבטלת את האינדיבידואליות של האנשים. לפי טענתו הניסיון למלא את הצרכים באמצעות צריכה של מוצרים חומריים מוביל למעגל ממכר בו האדם צורך, מה שמוביל לצריכת-יתר, התשה של הרצון והחזרה הסמלית לאומללות.
פוליטיקה וחברה > ביקורת

בעוד שאין ממש תנועה אינטלקטואלית הדוגלת בצרכנות, בשנים האחרונות קיימת ביקורת חריפה על התנועה המתנגדת לתרבות הצריכה. רובה באה מכיוון הזרם הליברטריאני. לדוגמה, המגזין 'היגיון' תקף ב-1999 את התנועה נגד תרבות הצריכה, בטענה ש"אקדמאים מרקסיסטים אורזים את הגותם הישנה באריזה מחודשת". ג'יימס טוויצ'ל (James Twitchell), פרופסור באוניברסיטת פלורידה וכותב פופולרי התייחס לטיעונים נגד תרבות הצריכה כאל "מרקסיזם קל".
הביקורת הליברטריאנית על התנועה נגד תרבות הצריכה מבוססת בעיקר על התפישה שזו מובילה לפטרנליזם. דהיינו, ליברטריאנים סבורים שלאיש אין זכות להחליט עבור אחרים אילו מוצרים הם "הכרחיים" לחיים ואילו אינם כאלו, או שמותרות הם בהכרח דבר בזבזני או מופקר, ולכן הם טוענים כי התנגדות לתרבות הצריכה היא סימן מקדים לתכנון מרכזי ולחברה טוטליטרית.
טיעון נוסף הוא כי מאז המהפכה התעשייתית מתבססת הכלכלה העולמית על הסממנים של תרבות הצריכה, כלכלה שבלעדיה לא הייתה מתאפשרת קידמה בתחומים רבים כגון מדע, רפואה ואף אומנות, תחומים שממומנים לעיתים קרובות באופן פרטי על ידי גופים כלכליים בעלי עניין במחקרים אלו, אותם גופים בדיוק המותקפים על ידי המתנגדים לתרבות הצריכה. בנוסף, גם כאשר תחומים אלו ממומנים על ידי כספי ציבור - באמצעות מיסים, הרי שללא מערכת כלכלית משוכללת שתייצר עודפים מהם ניתן לגבות מיסים, לא ניתן יהיה לממן אותם.
מוצרי צריכה כסמל סטטוס

הדגש בתרבות צריכה, הוא על חומריות וקניית מוצרים שהם מעבר לסיפוקים ההכרחיים, כדוגמת מזון או בית מגורים. חומריות זו, מתבטאת לעיתים רבות ברדיפה אחר מותגים יוקרתיים. משמע, לאנשים יש צורך להיות מזוהים עם מוצרים או שירותים שהם צורכים. כאשר מוצרים אלו, מספקים על ידי המותג ערך מוסף נוסף לצרכן, והופכים לסמלי סטטוס מובהקים. לדוגמה, הביקורת של תרבות הצריכה היא, כי בעת שאדם קונה מוצר מסוים בהשפעת הפרסום ואמצעים נוספים העומדים לרשות התאגידים, הוא ייטה לקנות מוצר השייך למותג מסוים, למרות וייתכן כי מוצר זה הוא מעבר ליכולתו הכספית או שכלל אינו דרוש לו. הביקורת מוסיפה וגורסת שרוב האנשים מכחישים את ההשפעה של תרבות הצריכה עליהם שכן היא מייצגת תופעה של ביקוש מלאכותי למוצרים שהצרכנים מפרשים כביקוש ממשי. זאת, תוך שהם מנסים למצוא תירוץ או רציונל אחר מאחורי הרגלי הקנייה שלהם מלבד "מחויבותם לצריכה". הסטטוס שיוצרת ההחזקה במוצר הופכת להיות המניע המרכזי לרכישת המוצר ודוחקת שיקולים כגון: היכולת הכלכלית של הרוכש, תהליך הייצור של המוצר, ומידת הנחיצות של המוצר.

הביקורת מצביעה על כך שהמוצרים למעשה נטולי ערך עצמאי, וערכם נובע מהיותם סמלי סטטוס או סימני שייכות המזהים אותם כחלק מקבוצה של אנשים המתפארים בבעלות על מוצרים דומים.