stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פגיעות רגשית
פגיעה ממקור חיצוני

פגיעות ממקור חיצוני היא חלק מאופן שבו חווים את הרגשות בעוצמה גבוהה כנגרמים על ידי מקור חיצוני. זהו אופן חוויה רגשנית, כלומר היא נסובה על כך שמישהו הזיק לתפיסת האני או לזכויות או להערכה העצמית. היא אינה תלויה בעצמי אלא ביחס הזולת כלפיו. פגיעות נובעת בחלקה מהעמדת העצמי במרכז, סוג של אגוצנטריות המלווה בהערכה עצמית נמוכה המאוימת ומותנה תמיד על-ידי הסביבה. לפיכך, היא מעבירה את יכולת ההתמודדות מידי הפגיע אל הפוגע וסביבתו. הכל מתקבל כאישי וכנגד העצמי, אפילו אם אין למעשה קשר ממשי אליו. זו פרשנות קיצונית אמנם לאירועים של הסביבה האנושית אך היא די אופיינית לתגובות רגשניות. רגשנות ופגיעות כאופן של חוויה גורמות לכך שאדם אינו לוקח אחריות על רגשותיו ואינו מודע לתרומתו למצב או לאירוע שגרם לפגיעה. הוא מזהיר את סביבתו שהוא מאוד רגיש ופגיע ולכן הסביבה אחראית להתחשב ברגישויותיו. פגיעות מלווה בחשיבה טורדנית והתחשבנות עם הפוגע, אך עשויה לתרום לרפלקסיה אם משכילים לראות את האחריות והמעורבות העצמית בפגיעה, ומבינים שיש אחריות ואולי גם אשמה בעיצוב אופי היחסים.
פגיעות קשורה בחוסר מודעות לגבולות, לציפיות ולדרישות. מעמידים את העצמי במרכז, וכל פעולה שאדם עושה מולו נתפס כקשור בו ונשפט כנוגע לו, או כמתעלם ממנו. התחשבות יתר בצרכינו ופגיעותנו מגבילה את התנהגותו של האחר כלפינו והוא נדרש להתוות בעצמו את גבולות הקשר.
חוסר גבולות לא מאפשר תחושת נפרדות והבחנה בין העצמי לבין האחר והתבוננות באירועים בעין ביקורתית. האחר חייב לשים את הגבולות כדי להגן על עצמו, מפני הנפגע. עם זאת, כשלא יודעים מה הדבר שפוגע או עסוקים כל הזמן באיך לא לפגוע, הקשר הספונטני הולך לאיבוד.
פגיעות כרגישות

הפן השני של הפגיעות כרוך דווקא ברגישות ובהבחנה בפרטים רגשיים אצל העצמי ואצל הזולת. זו דרך להכיר בהיותנו לא מושלמים, טועים ובורים, בעיקר בנושא הרגשי.
כך אהבה ואינטימיות כרוכות בפגיעות, משום שנוצרת תלות בין האוהבים שעלולה לגרום לחיכוכים. פגיעוֹת ועלבון עלולים להפחית אהבה ולהגביר חרדה. נראה שפגיעוֹת חוזרות ונשנות שוברות אמון וגורמות להפניית עורף ולאטימות, המגבירות את הכאב. עם זאת, אהבה מאפשרת התוודעות למצוקות של האחר שעשויות לעורר חמלה לכלל יצורי האנוש. במקום הכי רגיש, בו חשופים לביקורת, גם נבחנים ומקבלים משובים, שקשה להתעלם מהם, לא להקשיב, להיות שווי נפש.
פגיעות היא חלק מאינטימיות. ככל שהקשר קרוב יותר כך החשיפה והסיכון בו רבים יותר, כי הוא נוגע באזורי החולשה והפגמים וגם כי יש יותר מה להפסיד. אפשר לשרטט את הגבול של האינטימיות עד המחסום בו נפגעים או פוגעים. אנשים רגישים יפתחו מודעוּת לסיבות הפגיעה ויוכלו להתמודד איתה טוב יותר.
פגיעות נובעת מדימוי עצמי התלוי באדם קרוב, וקשורה בחשש שאיננו אהובים דיינו. הבדלים במזג, פערים במנגנוני השפה, התפרצויות רגשיות בלתי נשלטות, כל אלו גורמים לפגיעוֹת שמדגישות את המתח והלחץ בתוך הקשר.
הפגיעוּת חוסמת אפשרויות להתנגד, מפריעה ליכולת להעז לשנות את המצב, ולא מאפשרת רגיעה. היא מחזירה לחוויית ילדות של ילד שנפגע, ילד שמבטלים את ערכו, שלא מבינים אותו. היא מובילה להסתגרות ברחמים עצמיים של 'אף אחד לא מבין אותי'. לעיתים היא מלווה בדמעות, כהודאה במצב ובקשת נחמה וקריאה לעזרה, וההכרה ברגשות הכואבים יוצרת אמפתיה אצל הפוגע.
התוודעות והכרה בפגיעות, מאפשרות להתמודד עם המפגעים ובד בבד לא להתכחש לחולשה ולהתפתח בעזרתה. זה תלוי בעיקר בהערכה העצמית, אם הפגיעה אינה הופכת לדפוס ולחלק מהיחסים. שחרור מדפוסי פגיעות מאפשר להתבונן באירועים עצמם בריחוק כלשהו ובלי תלות בדאגה ובריכוז העצמי. ככל שמונעים על ידי פחד מפגיעה, כן נמנעים מאינטימיות. ונוצר קונפליקט בין הפגיעות לאינטימיות, אף שהיא מובנת בתוך האינטימיות. ייתכן שאין באמת פוגע ונפגע, אלא מסלול של תגובות פגיעות, שבמהלכו כבר לא ברור מי הפוגע ומי הנפגע. נוצר קונפליקט ופגיעות הדדית מלווה בהתחשבנות. כדי לשמר יחסים עמוקים ומשמעותיים צריך לקטוע את המסלול הזה.
גבריאל רעםמונה שלושה גורמים שתורמים לפגיעה רגשית אצל בני זוג: אינטימיות, הבדל באישיות וכוחנות מצד הפוגע. סיבה נוספת היא, שבני זוג נפגעים בגלל שהם לוקחים את הנאמר באופן אישי, כאילו הכוונה היא לפגוע: כדי לפגוע עליך להיות קרוב, וככל שאתה יותר קרוב לפרטנר כך אתה יכול יותר לפגוע בו. מכאן שאינטימיות היא כר פורה לפגיעות רגשיות. ככל שיש יותר אינטימיות כך על הבגרות הרגשית להתפתח. בגרות רגשית מתקיימת כשמפתחים יכולת לקחת את האחר בזוגיות כפי שהוא ולא לפי הטוב או הרע שהוא גורם לנו, כשמרכז הכובד של האישיות נע מהרודנות של האגו אל העולם ואל אנשים אחרים ולהתעלות מעל כאב הפגיעות. "הדרך היחידה לא להיפגע במערכת יחסים מלבד פיתוח בגרות רגשית, היא לצמצם את האינטימיות."
עמידות רגשית

המונח נקשר לעיתים עם עמידות נפשית. אך אינו מבוסס על אותם מרכיבים. עמידות רגשית דומה לאטימות שמשמעותה: קהות, נוקשות, סגירוּת. כלומר, הרגשות אינם נחווים בעוצמה גבוהה. אצל אנשים רציונליים, בעלי שליטה עצמית בהתנהגותם או אנשים שהם 'מנותקי חרדה' (במושגים של ג'ון בולבי), שהתנתקו מרגשותיהם, בדרך כלל בעקבות טראומה או הורות לקויה, יחוו פחות פגיעות משום שהם אינם מאפשרים לאירועים רגשיים לנגוע בנפשם ולחדור אליהם.
פגיעות עלולה להפוך לדפוס שליטה באחר: האחר מאוים על ידי האדם הקרוב ומפחד שיפגע בו. הוא נעשה משותק ומנוע מלנהוג על פי דרכיו ולהיות חופשי בתגובותיו. וגם להפך - החשש מלפגוע באחר יוצר מחסום מדיבור ודיאלוג, מחסום שהופך כה מקובע שלעיתים לאחר שנים שואלים מדוע לא התקיים דיאלוג וברור שהיה מקל ומפייס.
כדי להימנע מלהיפגע משתמשים במנגנוני הגנות כמו הדחקה וניתוק שאינם מאפשרים התקרבות. הריחוק אוטם את ערוצי התקשורת. חומת ההגנה מוצבת מול פניו של הפוגע והוא אינו יכול לחדור דרכה, יוצא מכך שגם הפוגע נפגע, כי לא מתאפשר דיאלוג וסליחה והבנה הדדיים. והוא מתקשה לבקש סליחה או להתפייס, משום שתגובתו התקבלה כפגיעה, בלי שהתכוון לכך.
הערות שוליים

↑  Brown, Brene (2019). Braving the Wilderness: the Quest for True Belonging and the Courage to Stand Alone. Sounds True. p. 154.
↑  Brown, Brene (2012). The power of vulnerability. Sounds True.
↑  גונן, סמדר. (2003). לדעת רגש. תל אביב: מכון מופת. ע' 73, 186
↑  גונן, סמדר. (2003). לדעת רגש. תל אביב: מכון מופת. ע' 195
↑  גונן, סמדר. (2019) חרדת האינטימיות. תל אביב: רסלינג. ע' 33-38
↑  רעם, גבריאל. (2020) ואם תעוררו את האהבה/ מיניות, אהבה ויחסים – במבט תודעתי. בכיוון הרוח. https://bkiovnhroh1.com/PAGE4529.asp
↑  גונן, סמדר. (2019) חרדת האינטימיות. תל אביב: רסלינג. ע' 33-38
לואי, רוזן ונדום

| --- | --- |

 לידה:  1376 
 פטירה:  21 בדצמבר 1446 (בגיל 70 בערך) טור, צרפת 
 מקום קבורה:  collégiale Saint-Georges de Vendôme 
 בת זוג:  ז'אן דה לאוואל
 
לואי, רוזן ונדום, (בצרפתית: Louis Ier de Bourbon-Vendôme; ‏1376 - 21 בדצמבר 1446, טור) היה רוזן ונדום (Count of Vendôme) מ-1393 ורוזן קסטרה (Count of Castres) מ-1425 עד למותו.
ביוגרפיה

לואי נולד בשנת 1376, לז'אן הראשון, רוזן לה מרשה ולקתרין דה ונדום, בתם של ז'אן השישי, רוזן ונדום וז'אן דה פונטיו. בשנת 1393 מת סבו ז'אן השישי, רוזן ונדום, ולואי ירש את רוזנות ונדום יחד עם אמו, ובשנת 1403 הוא תפס את השלטון לבדו.
הוא היה מתומכי שארל הראשון, דוכס אורליאן וקיבל מעמד מכובד של ראש הלישכה (Grand Chambrier de France) ב-1408 ותפקיד ראש חצר המלך ב-1413. כמזוהה עם סיעת ארמניאק היה מסוכסך עם סיעת בורגונדי ונכלא על ידם פעמיים ב-1407 וב-1412.
ב-1414 הוא נישא לבלאנש ביתו של רוזן רוסי (Count of Roucy), אך שנה לאחר מכן נלכד בשבי על ידי האנגלים בקרב אז'נקור והוחזק בשבי זמן מה.
ב-1424 נישא בשנית לז'אן דה לאוואל בתו של ז'אן דה לאוואל, בתם של גי השלושה עשר, רוזן לאוול ואן דה לאוול ונולדו להם שלושה ילדים. היה לו גם ילד לא חוקי נוסף מאישה אנגליה מתקופת שביו באנגליה.
כנאמן למלך צרפת, הצטרף לז'אן ד'ארק ולאצילים צרפתים רבים נוספים בהגנה על אורליאן ב-1429. הוא פיקד על המצור על ז'רגו (Jargeau), סייע בהכתרה של שארל השביעי, מלך צרפת בריימס ונכח בחתימת חוזה אראס ב-1435.
משפחתו

בשנת 1424 התחתן לואי עם ז'אן דה לאוואל, בתם של גי השלושה עשר, רוזן לאוואל ואן דה לאוואל, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
קתרין דה בורבון (1425)
גבריאל דה בורבון (1426)
ז'אן השמיני, רוזן ונדום (1428–1477)
לודוויג פוגל

| --- | --- |

 לידה:  10 ביולי 1788 ציריך, הקונפדרציה השווייצרית הישנה 
 פטירה:  20 באוגוסט 1879 (בגיל 91) ציריך, שווייץ 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות בווינה 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  תנועת הנצרתיים 
 הושפע על ידי:  יוהאן פרידריך אוברבק 
 מספר צאצאים:  10 
 
לודוויג פוגל (בגרמנית: Ludwig Vogel‏; 10 ביולי 1788 – 21 באוגוסט 1879) היה צייר שווייצרי, המזוהה עם תנועת הנצרתיים.
ביוגרפיה

בראשית דרכו פוגל הלך בעקבות אביו והפך לקונדיטור. עם זאת, הוא הראה יכולת מוקדמת לציור, שנתמכה על ידי משפחתו, והחל לקבל שיעורים כבר בשנת 1794. מאוחר יותר, אף שעדיין לא קיבל החלטה סופית להיות אמן, הוא למד אצל הנרי פוסלי והנס יעקב עורי. לאף אחד מהם לא הייתה השפעה משמעותית על סגנונו. בשנת 1808, בחר להירשם לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, בין השאר משום שווינה הייתה מקום מרכזי לסחר בקונדיטוריה, אם הוא לא יצליח בציור.
בעודו שם, הוא הושפע יותר מחבריו לכיתה, כמו פרנץ פפור ויוהאן פרידריך אוברבק, מאשר ממדריכיו. כאשר הוא לא היה מרוצה יותר מלימודיו, הצטרף לאחוות סנט לוקס, שהקימו חבריו לכיתה. אחווה זו התנגדה לגישה האקדמית השלטת. בשנת 1810, חברי האחווה חשו כי הם "גורשו למעשה" מהאקדמיה והגישו את התפטרותם.
באותה שנה הוא, פפור, אוברבק וקונרד הוטינגר (1788-1828) החליטו לערוך מסע לרומא, שם הפכו לחלק מקבוצה שכללה את ברטל תורוולדסן, יוזף אנטון קוך ופטר פון קורנליוס. הוא דחה את מאמציו של אוברבק להפוך אותו לקתולי, עם זאת. עד מהרה הוא צייר את הבד הראשון בקנה מידה מלא, המתאר את חזרת הכוחות השווייצרים מקרב מורגארטן. לאחר שבילה זמן מה בנאפולי, פירנצה ומילאנו, שב לביתו בציריך.
בהגיעו לשווייץ הקים סטודיו בבית שאביו רכש בשוננברג עילית שהיה שייך בעבר ליוהאן יעקב בודמר. לאחר מכן הפיק סדרת ציורים המתארת את חיי העם וההיסטוריה של שווייץ; פעילות שהמשיך בשנות ה-1860. אחד הידועים ביותר, העוסק באירוע משנת 1307, הפך להדפס פופולרי על ידי קרל ארנולד גונזנבאך.
בשנת 1818 נישא לאחותו של צייר הדיוקנאות דייוויד סולזר. נולדו להם עשרה ילדים, אך רק שלושה שרדו. בשנים האלה הוא צייר ונסע מדי פעם לארגן תערוכות, במיוחד לשטוטגרט ומילאנו.
מאוחר יותר הוא הפך לפטרונו של צייר ההיסטוריה השווייצרי, יוהאן קספר בוסהרדט, שבעזרתו הצליח להירשם לבית ספר לאמנות בדיסלדורף וללמוד אצל תיאודור הילדברנדט.
מרבית עבודותיו נמצאות באוספים פרטיים. רטרוספקטיבה גדולה נערכה על ידי חברת האמנים של ציריך בשנת 1881.
גלריה

הווי איטלקי
שני איכרים
נוף איטלקי
וילהלם טל
הערות שוליים

↑  Historische Commission bei der königl. Akademie der Wissenschaften, Allgemeine Deutsche Biographie, Bd. 40, 1., München/Leipzig: Duncker & Humblot, 1896, Allgemeine Deutsche Biographie, עמ' 116
↑  Vogel, Ludwig [Vogel, Georg Ludwig - SIKART Dictionary and database], www.sikart.ch
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118627457  HDS: 022114  ISNI: 0000 0000 6678 2886  LCCN: nr97020540  LNB: 000265535  RKD: 81575  SIKART: 4022961  SUDOC: 148074987  ULAN: 500087575  VIAF: 64800504   WorldCat (עם VIAF): 64800504
לודוויג פון ברנר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בספטמבר 1833 לייפציג, ממלכת סקסוניה 
 פטירה:  9 בפברואר 1902 (בגיל 68) ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 מקום לימודים:  בית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 
לודוויג פון ברנר (בגרמנית: Ludwig von Brenner;‏ 19 בספטמבר 1833 – 9 בפברואר 1902) היה מנצח ומלחין גרמני.
ביוגרפיה

פון ברנר נולד בלייפציג ולמד בקונסרבטוריון של לייפציג. אחרי לימודיו יצא לרוסיה לנגן בתזמורת של הצאר, התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג.
  בשנת 1872 חזר לגרמניה לנצח בתזמורת שנודעה בשם הפילהרמונית של ברלין, עד שהקים תזמורת משלו בשם "הקאפלה הסימפונית החדשה של ברלין" בשנת 1876. בשנת 1882 היה למנצחה הראשון של הפילהרמונית של ברלין שאך זה נוסדה, ועמד על דוכן המנצחים בקונצרט הבכורה שלה ב-17 באוקטובר אותה שנה בברלין.
פון ברנר המשיך לנצח על התזמורת עד 1887. אחר עבר לברסלאו (כיום ורוצלב בפולין) וניצח על תזמורת שם. פון ברנר מת בברלין.
כמלחין נודע בעיקר במוזיקת קודש שחיבר. יצירותיו כוללות 4 מיסות גדולות; 2 טה דאום, פואמות סימפוניות, אוברטורות ויצירות תזמורתיות אחרות.
לקריאה נוספת

Baker, Theodore; Alfred Remy (1919). Baker's Biographical Dictionary of Musicians (third edition, revised and enlarged ed.). New York: G. Schirmer. OCLC 752566, http://books.google.com/books?id=H2kNAAAAIAAJ.  Article "Brenner, Ludwig von"
בייקר, תאודור; אלפרד רמי (1919). "מילון מוזיקאים ביוגרפי" של בייקר (מהדורה שלישית, מתוקנת ומורחבת).  ניו יורק: ג. שירמר
הערות שוליים

↑  Baker (1919)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810541507005606  GND: 116486368  MusicBrainz: 8b2aceb0-1b69-495e-8369-32bf9683f40d  NKC: xx0217948  SNAC: w65m7187  VIAF: 54901471   WorldCat (עם VIAF): 54901471
פחר אל-ניסא זייד

| --- | --- |

 לידה:  1901 איסטנבול
 פטירה:  5 בספטמבר 1991  (בגיל 90 בערך) עמאן
 לאום:  טורקים (עם) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מימר סינאן  Lycée Notre Dame de Sion Istanbul 
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם, אמנות מודרנית 
 בן או בת זוג:  זייד בן חוסיין (1934–1970)  איזט מלי דוורים (1919–העשור של 1930) 
 צאצאים:  רעאד בן זייד, שירין דוורים 
 מספר צאצאים:  4 
 
פחר אל-ניסא זייד (בערבית: الأميرة فخر النساء زيد; 1901, איסטנבול - 5 בספטמבר 1991, עמאן) הייתה אמנית ממוצא טורקי ששילבה ביצירתה השפעות מוסלמיות וביזנטיות מהמזרח עם אמנות אבסטרקטית מערבית.
קורות חיים

פחר אל-ניסא זייד נולדה ב-1901, באיסטנבול. למשפחת אצולה עות'מאנית. אביה מוהמד שאקיר פאשה היה איש צבא ודיפלומט, צלם והיסטוריון. אמה סארה איסמט הנים הייתה ילידת כרתים. דודה, אחי אביה, ג'בט פאשה היה וזיר גדול.
היא התחנכה בבית הספר של מנזר נוטרדאם דה סיון, ובמוסד פרטי לנערות. הייתה מהנשים הראשונות שהתקבלו לאקדמיה לאמנויות היפות של איסטנבול. בהמשך למדה באקדמיה רנסון (Académie Ranson) בפריז.

ב-1920 נישאה לסופר איזט מלי דוורים. בנשואים אלו נולדו בנה האמן נז'ד דוורים ובתה השחקנית שירין דוורים.

ב-1933 נישאה לבעלה השני הנסיך זייד בן חוסיין, אחיו של פייסל הראשון, מלך עיראק, שהיה אז שגריר עיראק בטורקיה. בנשואים אלו נולד בנה הנסיך רעאד. בעלה השני נפטר ב-1970.

ב-1975 עברה לגור בעמאן.

נפטרה בעמאן ב-5 בספטמבר 1991, היא קבורה במאוזוליאום המלכותי בעמאן.
פעילותה האמנותית

פחר אל-ניסא זייד שילבה ביצירתה השפעות מוסלמיות וביזנטיות מהמזרח עם אמנות אבסטרקטית מערבית. עבדה בטכניקות שונות: ציורי שמן גדולי מידות, קולאז'ים וויטראז'ים.

 היא הייתה מהנשים הראשונות שהתקבלו לאקדמיה לאמנויות היפות של איסטנבול. בהמשך למדה באקדמיה רנסון (Académie Ranson) בפריז.

 תערוכת היחיד הראשונה שלה התקיימה באיסטנבול ב-1944. במהלך חייה הציגה בכ-50 תערוכות באירופה, בארצות הברית ובמזרח התיכון.

 בעמאן הקימה את האקדמיה לאמנויות יפות של ירדן, הנקראת על שמה.
לקריאה נוספת

בני ציפר, "מן השטיח אל ההפשטה: פחר אל-ניסא זייד", "הארץ", תרבות וספרות 7 ביוני 2013.
Shirin Devrim, A Turkish Tapestry, Quartet books, London, 1994
לודוויג פאסיני

| --- | --- |

 לידה:  9 ביולי 1832 וינה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  6 בנובמבר 1903 (בגיל 71) ונציה, איטליה 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות בווינה 
 תחום יצירה:  צבע מים 
 פרסים והוקרה:  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1879)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  לגיון הכבוד 
 
לודוויג יוהאן פאסיני (בגרמנית: Ludwig Johann Passini‏; 1832–1903) היה צייר ז'אנר ומעצב דפוס אוסטרי.
חיים אישיים

לודוויג פאסיני נולד ב-9 ביולי 1832 בווינה, בנו של החרט יוהאן נפומוק פאסיני. משפחת פאסיני עברה לטריאסטה בשנת 1850. ב-9 בנובמבר 1864 התחתן פאסיני עם אנה ורשבה (1841–1866), שהייתה בתם של רוברט ומרי ורשאואר, נינתם של הבנקאי יוזף מנדלסון ונינתו של הפילוסוף משה מנדלסון. לבני הזוג, שהתגוררו לסירוגין בברלין וברומא, נולדה בת אחת. אנה נפטרה שנה וחצי אחרי החתונה.
לודוויג פאסיני נפטר ב-6 בנובמבר 1903 בוונציה.
קריירה

פאסיני למד אומנות תחילה אצל אביו, ומאוחר יותר באקדמיה לאמנות בווינה אצל הציירים יוזף פון פוריך וליאופולד קופלווייזר. בשנות ה-50 של המאה ה-19 התיישב פאסיני בוונציה, שם עבד בסטודיו של קרל ורנר. הוא ליווה את ורנר בסיור הציור שלו באיטליה.
בין השנים 1853–1870 התגורר פאסיני ברומא, שם עבודתו התמקדה בדמות האנושית על רקע האלמנטים האדריכליים והפנימיים ומתוך נושאים סיפוריים. משנת 1873, ובמשך שארית חייו, הוא נשאר בוונציה - אם כי ערך ביקורים מזדמנים בברלין - שם הציג לעיתים קרובות ציורים בצבעי מים מחיי ונציאנים יומיומיים, אנשים רגילים ודיוקנאות.
בהיותו בוונציה הפך פאסיני לחלק ממושבת האמנים של הנרי וודס, אוגוסט פון פטנקופן, קרל ואן האנן ואחרים. פאסיני שכר סטודיו בפאלאצו ונדרמין קלרגי במשך שלושים שנה עם האמנים קרלו רייכארדט ולואיג'י מיון.
בהיותו בוונציה בשנת 1892, הוא צייר את דיוקנאותיהם של קתרין ברונסון ואדית, בתה, ומזכיר המדינה האנגלית לענייני חוץ והיסטוריון האמנות סר הנרי לייארד. שני דיוקנאות נוספים משנת 1892 היו של אספני האמנות האמריקאים ג'ק גרדנר, ואשתו איזבלה שהתגוררו בפאלאצו ברברו. איזבלה הזמינה את הציורים לאחר שפגשה את פאסיני בארוחת ערב שערכה קתרין ברונסון.
ידידו של פאסיני היה ריכרד וגנר, שהלך לעולמו בוונדרמין קלרגי בשנת 1883. פאסיני, יחד עם הצייר וולקוף, הציעו מסכת מוות לוגנר. הרעיון נדחה תחילה על ידי אשתו של וגנר, אך בוצע על ידי פאסיני והפסל אוגוסטו בנבנוטי.
הביאנלה בוונציה הראשונה נערכה בשנת 1895 כתערוכה של אמנות איטלקית. בניסוח הביאנלה בשנת 1893, התיעץ ראש עיריית ונציה עם ועדה של אמנים בינלאומיים ממדינות אירופה רבות, אחד מהם היה לודוויג פאסיני.
פאסיני קיבל מדליות בפריז (1870), וינה (1873), מינכן (1879), וברלין (1896). עבודותיו נכללו בתערוכות באקדמיה המלכותית ובמכון המלכותי לציירים בצבעי מים בלונדון, והוא הפך לחבר כבוד של האקדמיה המלכותית בשנת 1883. לפאסיני הוענק מסדר מקסימיליאן הבווארי למדע ואמנות בשנת 1893.
בשנת 1878 ניתן לפאסיני תואר אביר לגיון הכבוד, ובשנה שלאחר מכן פרופסור כבוד של האקדמיה לאמנות בווינה. הוא היה גם חבר באקדמיה לאמנויות, ברלין ובאקדמיה לאמנויות, ונציה.
הערות שוליים

1 2  The Correspondence of James McNeill Whistler :: Biography, www.whistler.arts.gla.ac.uk
↑  Ludwig Passini in General Encyclopedia of Artists of the antiquity to the present, volume XXVI, p.286, Seemann, Leipzig (1932)
↑  Barker, John W. (2008); Wagner and Venice, University of Rochester Press, p.57.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 116052538  ISNI: 0000 0000 6675 8210  NKC: mzk2012707641  RKD: 62029  SNAC: w60t0g6k  ULAN: 500109117  VIAF: 25343613   WorldCat (עם VIAF): 25343613 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לודוויג פאסיני".
פיקצ'רהאוס

שגיאות פרמטריות בתבנית:חברה מסחרית 
שימוש בפרמטרים מיושנים [ אנשי מפתח ]
| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה להפקת והפצת סרטי קולנוע
 תקופת הפעילות:  2005 – 2008 (נפתחה מחדש בשנת 2013)
 חברת אם:  ניו ליין סינמה HBO Films
 מיקום המטה:  ניו יורק
 ענפי תעשייה:  בידור
 מוצרים עיקריים:  סרטי קולנוע
 מנכ"ל:  בוב ברני
 אנשי מפתח:  ג'ין ברני (נשיא)
  
 https://www.picturehouses.com/
 
פיקצ'רהאוס (באנגלית: Picturehouse) היא חברה המתמחה בהפקה ובהפצה של סרטי קולנוע, אשר הוקמה בשנת 2005 כמיזם משותף של ניו ליין סינמה ושל HBO Films, שתי חטיבות של תאגיד האחים וורנר דיסקברי (אנ').
החברה הוקמה כתוצאה מרכישת חברת ההפצה Newmarket Films על ידי ניו ליין סינמה ו-HBO. את Newmarket Films ניהל בוב ברני, שנשאר לעמוד בראש החברה החדשה. Fine Line Features, מחלקה של ניו ליין סינמה, מוזגה אל תוך פיקצ'רהאוס. הפצת ה-DVD שבאחריותה פוצלה בין HBO Video ובין New Line Home Entertainment.
לאחר המיזוג של ניו ליין סינמה אל תוך האחים וורנר בשנת 2008, עיתונות הוליווד האמינה כי פיקצ'רהאוס ו-Warner Independent Pictures יתמזגו. עם זאת, ב-8 במאי 2008 התפרסם כי שתי החטיבות ייסגרו, ו-70 העובדים בהן יפוטרו.
הסרט המפורסם ביותר אשר הופץ על ידי פיקצ'רהאוס הוא המבוך של פאן, סרט אגדות אפל משנת 2006, שזכה ב-3 פרסי אוסקר.
ב-15 בינואר 2013, הוכרז כי פיקצ'רהאוס תמותג מחדש, לאחר שמייסדה בוב ברני רכש את הזכויות של הלוגו והסימן המסחרי מהאחים וורנר. הסרט הראשון שהופץ על ידי החברה המחודשת היה Metallica Through The Never.
היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 2005 על ידי ניו ליין סינמה, חברה בת של האחים וורנר ו-HBO. היא הושפעה מ-Warner Independent Pictures, חטיבה אחרת של האחים וורנר. תחילת דרכה של החברה לא היה קל, ואחרי מספר כישלונות קופתיים, החברה זכתה סוף סוף להצלחה, עם המבוך של פאן, סרט שהיה מועמד ל-6 פרסי אוסקר, וזכה ב-3 מהם. החברה המשיכה והפיקה סרטים בעצמה, כגון "La Vie en rose" (שזכה בשני פרסי אוסקר) ו-"The King of Kong" (שבתחילה אכזב בקופות, אך עם הזמן הפך לסרט פולחן). החברה נסגרה במאי 2008.
חברה חדשה

ב-15 בינואר 2013, פורסם כי פיקצ'רהאוס תושק מחדש, לאחר שמייסדה בוב ברני רכש את הלוגו ואת הסימן המסחרי של החברה מהאחים וורנר וחתם על עסקה עם נטפליקס. הסרט הראשון אשר שוחרר תחת חברת פיקצ'רהאוס המחודשת היה Metallica Through The Never.
הפצות

סרטים אשר הופצו על ידי פיקצ'רהאוס:
2005 - ‏Last Days,‏ The Thing About My Folks,‏ האושפיזין
2006 - ‏A Cock and Bull Story,‏ The Notorious Bettie Page,‏ המדריך לחיים בכפר, ‏?‏Who the *$&% Is Jackson Pollock,‏ Fur
2007 - המבוך של פאן, Starter for 10,‏ Gracie,‏ La Vie en rose,‏ El Cantante,‏ Rocket Science,‏ The King of Kong,‏ Silk
2008 - ‏The Orphanage,‏Wild West Comedy Show: 30 Days & 30 Nights – Hollywood to the Heartland,‏ The Fox and the Child,‏ Run, Fatboy, Run,‏ Mongol,‏ Kit Kittredge: An American Girl,‏ The Women
2009 - ‏Amusement
2013 - ‏Metallica Through The Never
2014 - ‏The Guest
2015 - ‏Gloria,‏ Big Stone Gap
הערות שוליים

↑  Thompson, Anne (4 במרץ 2008). "Warner Bros. shape shifts". Variety. נבדק ב-2009-08-04. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hayes, Dade; McNary, Dave (8 במאי 2008). "Picturehouse, WIP close shop". Variety. נבדק ב-2009-08-04. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Fleming, Mike (15 בינואר 2013). "The Berneys are Back with Picturehouse, and Now They've got Metallica". Deadline Hollywood. נבדק ב-2013-01-15. {{cite web}}:  (עזרה)
כשל שוק

כשל שוק הוא מושג השייך לתאוריה הקפיטליסטית המשמש לתיאור מצבים בהם בניגוד  לתאוריה על כלכלת שוק,  כוחות השוק ומנגנוני ההיצע והביקוש לא מביאים להקצאת המשאבים היעילה ביותר ולאספקה המיטבית של מוצרים ושירותים. על פי דעות המתנגדות להנחת היסוד של התאוריה, אין צורך הכרחי להשתמש במונח זה. תומכי כלכלת השוק יטענו שכשל שוק עשוי לנבוע מיתרון מסוים של פרטים בעלי אמצעים על שאר הפרטים בשוק כגון מקרי שוק שאינו תחרותי, מידע א-סימטרי, בעיית המנהל-סוכן, השפעה חיצונית ומוצר ציבורי. בנוסף לכך, ישנה מחלוקת בשאלה האם יש צורך להתערב במקרים כאלה, ואם כן באיזה אופן.
היסטוריה

כלכלנים קלאסיים ומרקסיסטים במאה התשע עשרה ובתחילת המאה ה-20 הסכימו, בדרך כלל, כי לא ייתכן מצב של כשל שוק מתמשך ומתמיד. בין המחזיקים בתפישות המנוגדות היו חילוקי דעות חריפים ביחס להערכת טיבה של התוצאה של פעולת השוק: הכלכלה הקלאסית גרסה כי פעולת השוק החופשי מובילה לשגשוג, ואילו המרקסיסטים סברו כי התוצאה היא שקיעה של העניים בעוני הולך וגובר, אך שני הצדדים הסכימו כי פעולה זו אינה כשל.
משנות השלושים ואילך פיתחו כלכלנים במסורת הנאו-מרקסיסטית והקיינסיאנית (לדוגמה, ג'ואן רובינסון ואבא לרנר) את הטענה כי במנגנון המחירים של השוק יש פגמים, המביאים לסטייה ממחירי שוק אופטימליים ומהקצאה של משאבים לשימושים המוערכים ביותר, כפי שטען אדם סמית'. תפישות אלו והרחבתן, הובילו כלכלנים כמו קנת' ארו או ג'וזף שטיגליץ לטעון כי השוק אינו מקצה משאבים בצורה מיטבית ואינו מאפשר זרימת מידע מיטבית. אצל כלכלנים דוגמתם, ובמיוחד בכלכלה הקיינסיאנית, שתפשה מקום מרכזי בחשיבה הכלכלית משנות ה-30 של המאה ה-20, היו בעיות אלו בלתי פתירות בתוך מנגנון השוק והצדיקו, לפיכך, התערבות ממשלתית חיצונית לתיקונם.
דוגמאות לכשלי שוק

הדוגמה הנפוצה ביותר המוגדרת כשל שוק היא היווצרותם של מונופולים או קרטלים בשוק חופשי, המובילה למצב בו המונופול או הקרטל יכולים לתבוע עבור מוצריהם או שירותיהם מחיר גבוה מהמחיר שהיה נדרש בשוק אלמלא נוצרו, או לספק מוצרים ושירותים באיכות נמוכה מזו שהיו מספקים לולא נוצרו. טיעון זה שימש אחד הנימוקים הבולטים להקמת גופים רגולטוריים כמו הממונה על התחרות או הרשויות המפקחות על גופי שידור. התפישה המנחה את הגופים הרגולטוריים היא שהיווצרות המונופול או הקרטל, אף שכשלעצמה אינה "כשל שוק", מובילה כמעט תמיד להיווצרות כשל שוק כזה.
סוג נוסף של כשל שוק, לכאורה, טמון בטובין שלא ניתן למנוע מאיש להשתמש בהם (Non-excludable): מוצרים ציבוריים כמו הגנה צבאית ותאורת רחוב, ומוצרים משותפים כמו דגה ויערות. אחת הדוגמאות המוכרות ביותר לטיעון זה הייתה של המגדלור המנחה אוניות אל הנמל, שאינו יכול להדיר צרכנים לא משלמים משירותיו. יחד עם זאת, הכלכלן רונלד קואוס חלק על טענה זו בהצביעו על פתרונות תשלום שאומצו באנגליה לשם מימון מגדלורים. יש מחלוקת קשה בשאלה האם מעורבות ממשלתית תגרום לאספקת מוצרים ושירותים כאלו באופן טוב יותר.
סוג אחר של כשל שוק, לכאורה, היא הצלחתם של מוצרים הנחשבים נחותים יותר לתפוס את מקומם של מוצרים טובים יותר. דוגמה אחת לכך הן ניצחונה של פרישת המקלדת קוורטי (QWERTY) במקלדות לכותבי אנגלית על־פני מתחרתה העדיפה, לכאורה, דבוראק, היעלמותה של קלטת בטאמקס בהתחרות עם תקן VHS בשוק הצרכני של קלטות ווידאו, והצלחתה הגדולה הרבה יותר של מערכת־ההפעלה "חלונות" בהתחרות עם מערכת־ההפעלה של מחשבי מקינטוש. מעמד המונופול שקנו תקנים אלו, נטען, גורם להחנקת החדשנות והתחרות בגלל השפעת אפקט רשת וחוסר כדאיות כלכלי בפיתוח תקנים מתחרים. דוגמאות אלו שנויות במחלוקת בין כלכלנים ומומחים לטכנולוגיה הגורסים כי כישלונם של תקנים אלו נבע מהיותם נחותים במובנים המהותיים לשוק, ולא בגלל כשל שוק, שהעניק עדיפות למוצרים נחותים.
סוג שלישי של כשלי שוק, לכאורה, טמון במצב של "החצנה", שבו הצרכן הישיר של מוצר נושא בעלויות ייצור והפצה מסוימות, אך הציבור בכללו נושא בעלויות עקיפות נוספות שאינן מתבטאות במחיר זה. דוגמה טיפוסית למצב כזה הוא תחנת כוח, שמחירי החשמל שהיא מספקת מבטאים את עלויות הייצור של החשמל, אך אינם מכסים בהכרח את העלויות של זיהום אוויר שבהן נושאים כלל האזרחים. הטענה העיקרית לכשל שוק כאן מתבססת על התפישה שסעדים משפטיים (לדוגמה, תביעות נזיקין או תביעות על הפרת חוקי הקניין מצד אזרחים נגד המפעל המזהם) לא יספיקו להתמודדות עם הבעיה, ולכן נדרשת מעורבות ממשלתית שתציב תקנים מחמירים יותר. תביעה אחרת היא להעניק סיבסוד למתחרים יקרים יותר בתחום האנרגיה, אנרגיית רוח או האנרגיה הסולרית, שיהפכו בסיוע כדאיים יותר לפיתוח.