stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרנדאש (ליצן)

ערך זה עוסק בליצן הסובייטי הנודע. אם התכוונתם לחברה שווייצרית לייצור כלי כתיבה, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  27 בנובמבר 1901 (יוליאני) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  31 במרץ 1983 (בגיל 81) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית העלמין קונצבסקויה 
 שם במה:  Карандаш 
 שם לידה:  Михаил Николаевич Румянцев 
 סוגה מועדפת:  clownery 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 תקופת הפעילות:  1928–1983 (כ־55 שנים) 
 מקום לימודים:  State School of Circus and Variety Arts 
 פרסים והוקרה:  עיטור לנין  עיטור הדגל האדום של העמל  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  אמן העם של ברית המועצות  גיבור העמל הסוציאליסטי  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
בול סובייטי מ-1989 עם דמויותיהם של קרנדאש וקליאקסה
מיכאיל ניקולאייביץ' רומיאנצב (ברוסית: Михаи́л Никола́евич Румя́нцев;‏ 10 בדצמבר 1901 - 31 במרץ 1983), שנודע בשם הבמה "קרנדאש" ("עיפרון" ברוסית), היה ליצן סובייטי נודע.
קרנדאש זכה לתואר "אמן העם של ברית המועצות" ולאות "גיבור העבודה הסוציאליסטית". הוא היה מורם של ליצנים סובייטים מפורסמים אחרים, בהם אולג פופוב ויורי ניקולין.
רומיאנצב נולד בסנקט פטרבורג. היו לו אח ואחות צעירים ממנו. אמו מתה בעודו בן שש. ידוע כי היו לו לפחות שתי בנות.
ב-1914 החל בלימודי אמנות, אך לא מצא בהם עניין. בין 1922–1925 עבד בתיאטרון כמצייר כרזות, ולאחר מכן עבר למוסקבה ושם המשיך להתפרנס מציור כרזות לסרטים ולמופעים. ב-1926 הושפע מסרטיהם של מארי פיקפורד ודאגלס פיירבנקס והחליט לעבור לקריירת משחק. הוא החל ללמוד משחק ואת מקצועות הקרקס אצל מי שהיה למנהל קרקס מוסקבה, מארק סולומונוביץ' מסטצ'קין.
החל משנת 1928 הוא הופיע בחיקוי של צ'ארלי צ'פלין, עד שיצר ב-1935 את דמותו של קרנדאש, אשר תמיד לווה בכלבו, הטרייר הסקוטי "קליאקסה" (שמשמעו "כתם דיו"). הופעותיו נחלו הצלחה רבה וזכו לאהדה גדולה. הוא התאים את הופעותיו לרוח הזמנים ובמהלך מלחמת העולם השנייה הכניס להופעותיו חיקויי חיילים גרמנים. ב-1960 יצא למסע הופעות בדרום אמריקה עם קרקס מוסקבה.
קרנדאש הופיע בקרקסים במשך 55 שנה, והופעתו האחרונה הייתה כשבועיים לפני מותו. לאחר מותו נקרא בית הספר לקרקס במוסקבה על שמו ופסל ארד בדמותם של קרנדאש וקליאקסה הוצב בכיכר הראשית בהומל.
המאה ה-22 לפנה"ס

המאה ה-22 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 2200 לפני הספירה והסתיימה בשנת 2101 לפני הספירה. זוהי המאה ה-22 לפני תחילת הספירה הנוצרית.
אירועים בולטים בעולם

2170 לפנה"ס: מצרים, השושלת ה-8 – אזור שלטונו של קאיכארע יבי.
2150 לפנה"ס: מצרים, השושלת ה-9 – אזור שלטונו של ואחקארע חתי, כנראה מייסד השושלת.
2147 לפנה"ס: שושלת שְׂיָה בסין – מותו של הקיסר יוּ' מייסד השושלת, ועלייתו של המלך צִ'י.
2117 לפנה"ס: שושלת שְׂיָה בסין – מותו של המלך צִ'י, ועלייתו של המלך טָאי קָאנְג.
2104 לפנה"ס: לפי סדר עולם רבה, המבול מציף את העולם ומשמיד את כל האנושות פרט לנח ומשפחתו.
במצרים – תקופת הביניים הראשונה ושנות השלטון של:
השושלת ה-6 של מצרים
השושלת ה-7 של מצרים
השושלת ה-8 של מצרים
השושלת ה-9 של מצרים
תחילת השושלת ה-10 של מצרים
פלישת שבטי גותים מהרי הזגרוס לאור אכד מביאה להתמוטטות האימפריה האכדית
אורוכ מביסה את שבטי הגותים ובשנת 2110 לפנה"ס מייסד אור-נמו את השושלת השלישית של אור ומשתלט על כל שומר
אנשי "תרבות הגביע" שנקראו כך בגלל הגביעים שייצרו מתחילים לנדוד מספרד לצרפת, גרמניה ואנגליה
חיבור "חלום גודאה" וכן שירה דתית בעיר השומרית לגש
הצבת האבנים העומדות בסטונהנג'
ערים חדשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
יבנה-ים, עיר נמל בתקופה הכנענית
אישים משמעותיים

אור-נמו, מלך שומר. נפטר בשנת 2111.
גודאה, מלך לגש.
תגליות והמצאות

התחלת השימוש בחרס בדרום-מערב ארצות הברית וכן תירבות מספר צמחים, ביניהם החמניה
התחלת השימוש במאזניים מדויקים במצרים
תוצאות תיארוך פחמן-14 מעלות כי האבנים העומדות באתר סטונהנג' הוצבו שם במהלך המאה ה-22 לפנה"ס
יבגני יבסטיגנייב

| --- | --- |

 לידה:  9 באוקטובר 1926 ניז'ני נובגורוד, ברה"מ 
 פטירה:  4 במרץ 1992 (בגיל 65) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  1946–1992 (כ־46 שנים) 
 מקום לימודים:  בית ספר התיאטרון האמנותי של מוסקבה (1956) 
 בן או בת זוג:  גלינה וולצ'ק (1955–1964)  ליליה יבסטיגנייבה (1966–?)  Irina Konstantinova Tsyvina 
 צאצאים:  דניס יבסטיגנייב, Maria Selyanskaya 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות (1974)  עיטור הדגל האדום של העמל (1982)  עיטור לנין (1986)  פרס האחים וסילייב של הרפובליקה הסובייטית הרוסית (1990)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1974)  אמן העם של ברית המועצות (1983)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (1968)  הקריסטל של טורנדוט (1992) 
 פרופיל ב-IMDb
 
יבגני יבסטיגנייב (ברוסית: Евгений Евстигнеев; ‏9 באוקטובר 1926 – 4 במרץ 1992) היה שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי. זכה בפרס ברית המועצות, ובשנת 1983 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. על פעילותו בתחום התיאטרון והקולנוע קיבל מספר עיטורים, כולל עיטור הדגל האדום של העמל.
חייו

יבגני יבסטיגנייב נולד בניז'ני נובגורוד למשפחת פועלים. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה עזב את בית הספר והחל לעבוד במפעל. תקופה מסוימת הוא למד בבית הספר להנדסאים אך לאור מצב הכלכלי של המשפחה עזב את הלימודים וחזר לעבודה. במקביל ניגן בכלי נגינה שונים בחוגים. בשנת 1944 רצה לעזוב את העבודה במפעל ולהתחיל ללמוד משחק, אך הנהלת המפעל לא שחררה אותו.
בשנת 1946 מנהל בית הספר למשחק המקומי ראה אותו מנגן ג'אז בבית קולנוע. לאור התרשמותו העמוקה הוא הציע ליבסטיגנייב ללמוד משחק. בשנת 1951, לאחר סיום בית הספר למשחק, החל יבסטיגנייב לעבוד בתיאטרון בעיר ולדימיר.
בשנת 1954 נסע יבסטיגנייב למוסקבה והתקבל ללימודים לבית הספר למשחק ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה. בשנת 1956 סטודנטים איתם למד ארגנו סטודיו למשחק שעם הזמן התפתח לתיאטרון סוברמניק. בין מקימי התיאטרון היו גלינה וולצ'ק, אשתו הראשונה של יבסטיגנייב, שממנה נפרד בשנות ה-60. בשנת 1956 סיים יבסטיגנייב לימודי משחק והחל לעבוד בתיאטרון "סוברמניק", שהחל לפעול באותה שנה.
לפופולריות כלל-ארצית זכה השחקן לאחר שהשתתף בסרט "ברוכים הבאים, או הכניסה אסורה" (Добро пожаловать, или Посторонним вход воспрещен) בשנת 1964.
בשנת 1971 עבר יבסטיגנייב, יחד עם חברו אולג יפרמוב, להתיאטרון האמנותי של מוסקבה, ותוך זמן קצר הפך לאחד השחקנים הבולטים בתיאטרון.
בשנת 1973 שיחק יבסטיגנייב באחד התפקידים הראשיים בסדרת הטלוויזיה "שבעה עשר רגעים של אביב". במהלך שנות ה-70 וה-80 היה יבסטיגנייב פעיל מאוד והשתתף בסרטים רבים (כדוגמת צוערי הצי, קדימה!), במקביל להופעות על במת התיאטרון. בסך הכול השתתף ביותר מ-100 סרטי קולנוע.
יבסטיגנייב נפטר ב-4 במרץ 1992 בלונדון, במהלך המתנה לניתוח לב. הוא נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
טטיאנה דורונינה

| --- | --- |

 לידה:  12 בספטמבר 1933 (בת 91) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1955 
 מקום לימודים:  בית ספר התיאטרון האמנותי של מוסקבה 
 בן או בת זוג:  אולג בסילשווילי (1955–1963)  אדוארד רדזינסקי (1966–1971)  Boris Khimichev (1973–1982) 
 פרסים והוקרה:  עיטור הכבוד של הפדרציה הרוסית (8 בספטמבר 2008)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (25 באוגוסט 1964)  עיטור מסדר המולדת דרגה ראשונה (29 באפריל 2019)  מדליית פרנסיסק סקארינה (12 בינואר 2001)  מסדר הנסיכה הקדושה אולגה (2013)  עיטור הידידות בין העמים (20 ביוני 1994)  האמנית העממית של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (29 בספטמבר 1969)  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית (11 ביוני 2003)  האמנית העממית של ברית המועצות (26 בנובמבר 1981)  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית (23 באוקטובר 1998)  Order For Merit in Culture and Art (27 באפריל 2023)  העיטור על השירות למען המולדת דרגה שנייה (13 בספטמבר 2013)  מסכת הזהב 
 פרופיל ב-IMDb
 
טטיאנה דורונינה בשנת 2008
טטיאנה ואסילייבנה דורונינה (ברוסית: Татьяна Васильевна Доронина; ‏12 בספטמבר 1933) היא שחקנית תיאטרון וקולנוע סובייטית ורוסיה. היא זכתה במספר פרסים ובשנת 1981 הוענק לה תואר האמן העממי של ברית המועצות. החל משנת 1987 היא מכהנת כמנהלת האומנותית של התיאטרון האמנותי על שם גורקי במוסקבה. בעלת כל ארבע דרגות של עיטור ההצטיינות למען המולדת.
חייה

טטיאנה דורונינה נולדה בלנינגרד. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה אביה גויס לצבא ומשפחתה נמלטה לעיירה באזור ירוסלבל. עוד לפני סיום בית הספר דורונינה ניסתה להתקבל ללימודי משחק, אך בהיעדר תעודת בגרות לא התקבלה. בשנת 1956 היא סיימה את קורס לימודי משחק בבית הספר ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה. ביחד עם בעלה אולג בסילשווילי הם התקבלו להרכב של תיאטרון בעיר וולגוגרד. כבר לאחר שנה הם הצליחו לעבור ללנינגרד והחלו לשחק באחד מתיאטראות של העיר.
בשנת 1959 גאורגי טובסטונוגוב הזמין את דורונינה ובעלה לתיאטרון הדרמה הגדול ודורוניה הייתה בין השחקניות הבולטות של התיאטרון. בשנת 1966 בעקבות בעלה החדש דורונינה עברה למוסקבה והתקבלה להתיאטרון האמנותי של מוסקבה. על במת תיאטרון זה דורונינה שיחקה עד לשנת 1971. בשנת 1971 השחקנית עברה לתיאטרון מאיאקובסקי.
בשנת 1983, לפי הזמנת אולג יפרמוב דורונינה חזרה לתיאטרון האמנותי. בעקבות משבר חריף בתיאטרון זה בשנת 1987 התיאטרון התפצל ודורונינה מונתה למנהל אמנותי של התיאטרון החדש - התיאטרון האמנותי על שם גורקי. בתפקיד זה היא מכהנת עד היום.
במקביל להשתתפות בהצגות תיאטרון דורונינה הצטלמה בסרטים רבים. סרטו הראשון בהשתתפותה צולם עוד בשנת 1955. מספר פעמים (1967, 1968, 1973) דורונינה נבחרה לשחקנית השנה בברית המועצות. בסרטים המפורסמים שלה "שלוש צפצפות על פליושצ'יכה" ו"עוד פעם על אהבה" של גאורגי נתנסון היא גילמה את התפקיד הראשי לצד אולג יפרמוב.
בשנת 1998 דורונינה פרסמה ספר אוטוביוגרפי, מהדורה שנייה יצאה לאור בשנת 2005.
דורונינה הייתה נשואה חמש פעמים והתגרשה מבעלה האחרון בשנת 1993.
סרט אסונות

טיטניק (1997) הוא סרט האסונות המצליח בכל הזמנים.
סרט אסונות הוא ז'אנר קולנועי אשר במרכז עלילתו קיים אסון מתקרב או מתמשך, כגון: תקלה במטוס במהלך טיסה, שרפה, ספינה בסכנת טביעה, התנגשות אסטרואיד בכדור הארץ, אסון טבע וכדומה.
סרטי אסונות הם ברוב המקרים דרמטיים בעלי אלמנטים רומנטיים, למעט מקרים יוצאי דופן (לדוגמה: הפלישה ממאדים).
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
מאפייני הז'אנר

סרטי אסונות מאופיינים בכך שהם:
כוללים אנסמבל גדול של שחקנים ידועים (שחלק משמעותי מתוכו לא שורד עד סוף הסרט).
ריבוי עלילות-משנה, המתמקדות ב:
בעלי תפקידים רשמיים ולא-רשמיים, אשר מנסים למנוע את האסון, להביא לסיומו או להתמודד עם תוצאותיו המידיות.
דמויות של אזרחים, המנסים לברוח ממקום האסון. לרוב, עלילות אלו יכללו דרמות משפחתיות מלודרמטיות.
סוגי אסונות

האסון שבסרטי האסונות יכול להיות:
אסון אמיתי, שהתרחש במציאות, כמו בסרטים "טיטניק", "אפולו 13", "לחיות".
אסון טבע, או אסון שמקורו בטבע, שעלול להתרחש במציאות, אשר לעיתים מוצג בסרט בצורה מוגזמת וקיצונית, למשל בסרטים "ארמגדון", "התפרצות", "היום שאחרי מחר", "2012".
אסון מעשה ידי אדם שעלול להתרחש במציאות, אשר לעיתים מוצג בסרט בצורה מוגזמת וקיצונית, כמו בסרטים "שעת אפס!", "המגדל הלוהט", "נמל תעופה (1970).
אסון מסוג בדיוני לחלוטין, למשל בסרטים "קינג קונג", "גודזילה", "היום השלישי", "מלחמת העולמות", "כשהעולם עמד מלכת", "מחוז 9", יעד סופי".
יוצרים בולטים בז'אנר

רולנד אמריך
מייקל ביי
ראו גם

סרט מתח
סרט אימה
פוליתאיזם

פוליתאיזם (מיוונית: πολύ "פולי" – הרבה, θεός "תאוס" – אל) פירושו אמונה בריבוי האלוהות, אמונה במספר אלים, בניגוד למונולַטְריזם, שמשמעותו אמונה באל אחד תוך הכרה בכך שייתכנו אלים אחרים, ומונותאיזם, שמשמעותו אמונה באל אחד תוך שלילת אלים אחרים. פוליתאיזם היה נפוץ מאוד עד סוף העת העתיקה אך ממשיך להתקיים גם בימינו בדתות שונות.
אמונה באלים – פירושה אמונה בישויות עילאיות, אינדיבידואליות ונצחיות. האדם תלוי באלים אלו והוא מחויב לכבד אותם, לירא מהם ולעבוד אותם במשך כל חייו. יש להבדיל בין אלים ולבין שדים או דמונים או רוחות שגם הם ישויות עילאיות ונצחיות אך ישויות אלו שליליות ויש לשנוא אותם ולא לעבוד אותם והאלים (לרוב) גוברים עליהם במלחמה הנצחית בין שני סוגי ישויות אלו. "אלילים" הוא שם זילזול שניתן לאלים המרובים הפוליתאיסטיים על ידי המאמינים באל היחיד של מונותאיזם.
התפתחות הפוליתאיזם

לפי רוב החוקרים, מקורו של הפוליתאיזם באנימיזם. בזמנים קדומים יחסו נפש חיה לגורמי טבע שונים כמו תופעות מזג אוויר (למשל לברקים ולרעמים), לתצורות נוף כמו הרים, לגרמי שמים כמו השמש והירח לעצים שונים ועוד. האדם חש בתלותו בגורמי טבע אלה ובדינמיקה והשינויים בטבע ועל כן סבר שעבודה של גורמי טבע אלה תוכל להשפיע לטובה על מצבו. מהאנימיזם הלכו והתפתחו, בהדרגה, האלים התפקודיים. תופעות הטבע כבר לא היו אלים בפני עצמן אלא תוצאות פעולותיהם של אלים רבים האחראים על כל תחומי חיי האדם והטבע. כך, הופיעו אלים רבים מספור של גשמים, חריש, ציד, זריעה, הריון, לידה וכו'. אלו היו אלים ערטילאיים, חסרי דמות ייחודית ורובם לא זכו לפולחן מיוחד. לצד אלים אלה הופיעו גם האלים הטריטוריאליים, כלומר לכל יישוב, נווה מדבר, גבעה, יער או מעיין היה אל משלו.
התפתחויות פוליטיות, צבאיות וחברתיות גרמו לאיחוד של שבטים ולאומים קטנים ובעקבות זאת גם לאיחוד של האלים הטריטוריאליים. שטחים גדולים ורחבים נשלטו על ידי אל טריטוריאלי אחד. מלחמות וכיבושים הביאו לניצחונות וכיבושים. מנוצחים וכבושים קיבלו עליהם את עול אליהם של המנצחים והכובשים. מאידך, המנצחים "כבשו" גם את אלי המנוצחים וחלקם "עברו" לצד המנצחים והצטרפו לפנתאון שלהם. כך נוצר פוליתאיזם חדש שבו קיימת היררכיה בתוך הפנתאון. אלי המנצחים לשעבר הופכים לאלים ראשיים וחשובים, מקימים להם מקדשים ונוצרים פולחנים סביבם. אלים ראשיים אלו מבליעים בתוכם את האלים הקודמים של השטח הכבוש. דוגמה – האל המצרי רע הבליע בתוכו אלים קודמים של אותו אזור כמו אתום והורוס (ששלטו באזור קודם לרע).
במאה הארבע עשרה לפני הספירה ניסה המלך אחנתון להשליט במצרים את פולחן אתון אל השמש כפולחן יחיד ולקעקע את כל פולחני האלים האחרים. מהפכה זו החזיקה מעמד למשך תקופת חייו בלבד ולאחר מכן חזרו המצרים לפולחן ריבוי האלים. בעקבות ניסיון מהפכני זה (לדעת חוקרים מסוימים) או ללא קשר אליו (לדעת חוקרים אחרים) החל להתפתח המונותאיזם היהודי. לאמונה זו הצטרפה הנצרות במאה הראשונה לספירה והאסלאם הצטרף אליה במאה השביעית לספירה.
חקר הפוליתאיזם

במאה ה-18 קמה קבוצת משכילים ובראשה וולטר שטענה כי המונותאיזם היא אמונה קדומה לפוליתאיזם. האדם הפרהיסטורי האמין באל אחד ורק ההתנוונות של אמונה ראשונית זאת הביאה לאמונה באלים רבים. משכילים אחרים כמו רוסו ויום טענו שהאמונה הקדומה הייתה פטישיזם, דהיינו אמונה באלוהותם של חפצים שונים. ממנה התפתח המונותאיזם שהתנוון לאחר מכן לפוליתאיזם. גם עם התפתחות מדע האנתרופולוגיה בסוף המאה ה-19 היו עדיין חוקרים מהאסכולה המכונה "האסכולה הווינאית", שהביאו הוכחות מחברות פרימיטיביות בנות זמנם למונותאיזם שקדם לפוליתאיזם. אחרים באסכולה זאת טענו שבמצרים הקדומה, לצד האלים המקומיים הרבים, היה גם אל יחיד, אל מורם מאחרים ואוניברסלי ששימש כאל מרכזי וראשי.
תאוריות אלו לא החזיקו מעמד והן נשללות מכל וכל. לעומת זאת מקובלת הדעה של מקס מילר המכונה הנותאיזם. לפי דעה זו בדתות פוליתאיסטיות בעבר וגם בהווה, המאמין פונה לאל מסוים מתוך פנתאון האלים, מתפלל אליו ועובד אותו ומבליע בו תארים ותפקידים של אלים אחרים. מכאן שגם בעולם הפוליתאיסטי האדם מבקש את קרבתו ואת חסותו של אל כוללני אחד, גם אם הוא מודע שקיימים אלים נוספים. יש הרואים בהנותאיזם סוג של "התחנפות" לאל מסוים כדי לזכות בחסותו. יש גם הטוענים שאף במונותאיזם יש לאל היחיד מופעים שונים והמאמין בוחר לו מופע מסוים מתוך ריבוי המופעים ועובד אותו.
ישנם חוקרים הטוענים כי המונותאיזם היא אמונה חסרת סובלנות ואכזרית הנלחמת בכל האמצעים, כולל הקשים ביותר, נגד הסוטים מהאמונה ומאידך, הפולתאיזם מאופיינת בסובלנות הבאה לידי ביטוי בכך שהמאמין בוחר לו אל או אלים כרצונו ועובד אותם.
פוליתאיזם בספרות המודרנית

הפוליתיאיזם נוכח בספרי פנטזיה רבים. כגון "פרסי ג'קסון" של ריק ריירדן ו"אלים אמריקאיים" של ניל גיימן. ספרי פנטזיה מאזכרים לעיתים אלים עתיקים בשמותיהם או במראם, ולפעמים יוצרים אלים חדשים, כמו למשל בספר "מת ברובו" של מקס גלדסטון או טרילוגיית הערפילאים של ברנדון סנדרסון. האיטנטרפרציה לאלים בכל אחד מן הספרים הללו היא שונה. ברוב המקרים האלים הפנטסטיים הם פשוט בעלי שליטה משמעותית על אספקט מסוים בטבע, אך ספרי פנטזיה רבים מעדיפים להציג את האלים כיצורים גרוטסקיים שיש בהם גם מן הביזארי.
ראו גם

פגניות
אחנתון
לקריאה נוספת

יחזקאל קויפמן, תולדות האמונה הישראלית א, ירושלים ות"א תשכ"ט, בעיקר העמודים: 244–245; 299–300; 407–408; 424–425; 437.
אלי קדם: הפוליתאיזם בארץ ישראל ושכנותיה מן האלף השני לפנה"ס ועד התקופה המוסלמית, מנחם קיסטר, יוסף גייגר, נדב נאמן, שאול שקד (עורכים), הוצאת יד יצחק בן צבי, 2008.
הערות שוליים

↑   עפרי אילני, האם המונותאיזם מוסרי יותר מעבודת אלילים? לא בהכרח, באתר הארץ, 20 בספטמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563141105171  BnF: cb11965152t (data)  GND: 4175322-7  LCCN: sh85104736  NKC: ph124315
הממלכה החדשה

ערך זה עוסק בממלכה במצרים העתיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הממלכה המצרית החדשה, המכונה גם האימפריה המצרית, הייתה המדינה המצרית העתיקה בין המאה ה-16 לפנה"ס למאה ה-11 לפנה"ס. תקופה זו של ההיסטוריה המצרית העתיקה מכסה את השושלות השמונה-עשרה, התשע-עשרה וה-20. באמצעות תיארוך פחמן רדיואקטיבי, מדענים מעריכים כי הקמת הממלכה החדשה הוקמה בין השנים 1570 לפנה"ס עד 1544 לפנה"ס והתקיימה עד לאזור 1070 לפנה"ס כלומר כ-500 שנה. הממלכה החדשה התקיימה בין תקופת הביניים השנייה ולאחריה התקיימה תקופת הביניים השלישית של מצרים. זו הייתה התקופה המשגשגת ביותר עבור העם המצרי וסימנה את שיא כוחה של מצרים.
האימפריה המצרית בשנת 1450 לפנה"ס.
בשנת 1845 טבע החוקר הגרמני הברון פון בונסן (אנ') את המושג "הממלכה החדשה" כאחת משלוש "תקופות זהב" במצרים; ההגדרה המקורית התפתחה באופן משמעותי לאורך המאות ה-19 וה-20. החלק המאוחר של תקופה זו, תחת השושלת התשע עשרה (1295–1189 לפנה"ס) והשושלת העשרים (1189–1069 לפנה"ס), ידוע גם בתור "תקופת רעמסס" (Ramesside period). הוא נקרא על שם אחד-עשר הפרעונים שקיבלו את השם רעמסס, על שם רעמסס הראשון, מייסד השושלת התשע-עשרה, ונכדו, רעמסס השני, המלך בעל השלטון הארוך ביותר שלה.
הממלכה החדשה נוסדת לאחר גירוש החיקסוס על ידי המלך יעחמס הראשון אשר יסד את השושלת ה-18. המרכז האדמיניסטרטיבי עובר לתבאי במצרים העליונה, אשר הייתה מולדת השושלת החדשה. תקופה זו מצטיינת בשינוי ניכר במדיניות החוץ של מצרים. במקום מדיניות של התגוננות עברה מצרים למדיניות של כיבוש. מצרים חדרה מזרחה וניכרת ההשפעה של התרבויות אותן פגשה על האומנות, לבוש, מותרות ועוד. אולי כתוצאה מהשלטון הזר של החיקסוס בתקופת הביניים השנייה, בממלכה החדשה התקיימה התפשטות היסטורית לתוך אזור הלבנט, והייתה בעלת ההיקף הטריטוריאלי הגדול ביותר של מצרים העתיקה. באופן דומה, בתגובה להתקפות של ממלכת כוש במהלך תקופת הביניים השנייה, שליטי הממלכה החדשה התרחבו הרחק לתוך נוביה וחשבו שעליהם להחזיק בשטחים רחבים יותר במזרח הקרוב, במיוחד על הגבול הלבנטיני.
בשיא גודלה השתרעה האימפריה המצרית על שטח ניכר ממצרים המודרנית, במיוחד לאורך הנילוס, ושטחים בלבנט שכוללים את ארץ ישראל, לבנון ומערב סוריה בעת הנוכחית. בדרום השתרעה הממלכה לאורך חופו המזרחי של ים סוף עד למצר באב אל-מנדב, בשטחים שכיום שייכים למדינות סודאן, אריתראה ואתיופיה.
היסטוריה > השושלת ה-18

ב-1571 לפנה"ס התמרד שליט החסות של תבאי, המלך יעחמס הראשון, נגד השלטון של אווריס (בירת החיקסוס). תחת שלטונו התקוממו המצרים, כבשו את אווריס ב-1570 לפנה"ס ורדפו את החיקסוס צפונה עד כנען. על מצרים השתלטה השושלת ה-18
(1570–1305 לפנה"ס). זוהי תקופה של עוצמה צבאית אימפריאליסטית. השלטון המצרי השתרע ממסופוטמיה ועד מקורות הנילוס במרכז אפריקה. מלכים אחדים בשושלת היו גדולים וחזקים. המלכה חתשפסות הנהיגה משטר וסדר ושיפרה את המנהל הפנימי. היא גם פיתחה את סחר החוץ והפכה את העיר תבאי לעיר מפוארת מאוד, ובנתה אנדרטת קבר לתפארתה על גדת הנילוס.
המלך תחותמס השלישי (1490–1436 לפנה"ס) ערך מסעות מלחמה לסוריה ולארץ ישראל, שם הכה את ברית מלכי כנען שמרכזה היה במגידו. השליט על המחוזות שליטים מטעמו שיהיו נאמנים לו ולקח את בניהם כבני ערובה למצרים כדי להבטיח את התנהגותם הטובה של אבותיהם.
גם הוא פיאר את עצמו במפעלות בנייה ופסליו האדירים קיימים עד היום. בירתו נא-אמון הייתה העיר המפוארת ביותר במזרח הקדום. לצורך פרויקטים אלו התרחבה תופעת העבדות ושבויים רבים, כמו גם רבבות עבדים מצריים הועסקו בכפייה בבניה.
בתקופתו של תחותמס השלישי עלה מעמד חדש. מעמד כוהני האל אמון-רע, ובראשם הכוהן הראשי רב העצמה, שמעמדו היה מעל מפקדי הצבא, שרי המדינה ולעיתים גם מעל המלך. הממסד הכוהני צבר עצמה כלכלית ושלט על אוצרות, אדמות וצוותי חרטומים, כוהנים ואריסים, סמכויות משפט וגביית מיסים.
מערכת המשפט והפקידות התפתחו מאוד. נתמנה שר ראשי למצרים העליונה, שר ראשי למצרים התחתונה, ומשנה למלך, בדרך כלל בן המלך, האחראי לאימפריה הדרומית ולמכרות הזהב בנוביה. על האימפריה בצפון היה אחראי המלך עצמו.
השלטון הדתי עובר באותם הימים מהאל רע לאל אמון וכוהניו ונוספים אלים חדשים נוספים. מתרחב פולחן המתים, ומונהג "ספר המתים" שהוא מעין וידוי שהמת לוקח אל עולם המתים, על מעשים שעשה או לא עשה בחייו. האמונה בצורך בהישארות הגוף ממשיכה ואף גוברת. מטרת הפירמידות החזקות היא לשמור על הגוף לנצח כדי שהנשמה תתקיים לנצח בעולם המתים. קבר נבמון, שנחשף בשנת 1820 בנקרופוליס של העיר תבאי, מכיל ציורים המתארים את החיים בתקופת השושלת ה-18.
היסטוריה > המהפכה הדתית של פרעה אחנתון

ההתנהלות הדתית הקלוקלת, וריבוי האלים וכוהניהם הובילו לחוסר שביעות רצון במצרים. כוחם ההולך וגובר של כוהני האל אמון היושבים בתבאי, עושרם ושחיתותם לא היו לרוחו של פרעה אמנחותפ הרביעי (1353–1336 לפנה"ס). אגדה מספרת כי בעת שאמנחותפ טייל במדבר, התגלה אליו האל אתון, וסיפר לו כי הבריאה החלה במקום זה. אמנחותפ ביטל את פולחן אמון שטוף הכשפים והקסמים והנהיג במקומו את פולחן האל אתון, הריהו גלגל השמש, כאל יחיד. פולחן האל אתון היה מצוי עוד קודם לכן ואף נבנה לכבודו מקדש בבירה נא-אמון. חרף הנהגת פולחן לאל יחיד, המצרים ייחסו דמות גוף לאל אתון, ומהפכה דתית זו אינה מעבר מלא לאמונה מונותאיסטית.
הבירה הועברה מתבאי (נא אמון) ל"אחאת אתון" (אל-עמארנה של היום), אשר הוקמה במקום שבו התגלה אתון לאמנחותפ. שמו של אמון הוסר מכל המקדשים. גם פרעה עצמו שינה את שמו לאחנתון (העומד לשירות אתון), וגם במלבושו ומנהגיו הופיע כמלך פילוסוף, איש משפחה נקי כפיים הוא מלך במשך 17 שנים.
הרפורמה הדתית והתעסקותו של המלך בשיקום המנהל הפנימי הביאו למשבר כלכלי ולפריקת עול על ידי עמי האימפריה. לכנען חדרו שבטי נודדים בשם "חבירו", שיש הסבורים שהם (או חלק משבטים אלו) היו שבטי ישראל הנודדים במדבר. ארץ כנען התפצלה לעשרות מלכויות, ברובן לא נאמנות לכתר המצרי. גם באסיה התמרדו עמים שונים. ישנה סברה שבשנות שלטונו האחרונות, מלך אתו במשותף, סמנח כא רע (Smenkhkare 1332–1335)
בשנת 1332 לפנה"ס, לאחר מותו של אחנתון  עלה לשלטון בנו מאישה משנית וחתנו, תות ענח' אתון, ששינה את שמו לתות ענח' אמון, לאחר שלש שנות מלכות באמרנה הוא שב לעיר תבאי, החזיר את הדת הקודמת ויישר את ההדורים עם כוהני הדת המנושלים. האל אתון נמחק לחלוטין מהדת. עדויות שונות מתקופה זו מספרות על פולחן לאל אחד, אבל אמון ולא אתון.
קבר תות ענח' אמון נמצא בשלמותו, כמו גם גופו החנוט ואוצרות שהושארו לו לקיומו בעולם המתים. ממצא ארכאולוגי חסר תקדים שממנו לומדים רבות על מצרים העתיקה. תות ענח' אמון לא היה ידוע לאגיפטולוגים, ונודע לראשונה בעקבות גילוי קברו ב"עמק המלכים" (קבר מספר KV62) בשנת 1922 על ידי הארכאולוג האנגלי הווארד קרטר. זהו הקבר המלכותי היחיד שהתגלה כמעט בשלמותו ולא נשדד לאורך השנים, למעט פעמיים בסמוך לאטימתו. אולם על אף הביזה, נמצאו בו כ-200 חפצי ערך ואוצרות רבים מזהב ואבני חן, מהשרידים המרשימים שהתגלו מתקופת מצרים העתיקה. כיום מוצגים מרבית אוצרות הקבר במוזיאון המצרי בקהיר.
היסטוריה > השושלת ה-19

ימי השושלת ה-19 (1305–1200 לפנה"ס) הם ימי תור הזהב של מצרים הפרעונית.
בשנת 1290 לפנה"ס עלה לשלטון אחד מהענקים שבמלכי מצרים, פרעה רעמסס השני שמלך עד מותו ב-1224.
רעמסס השני יצא במרץ רב להשבת כבודה ותפארתה של האימפריה.
בשנת 1269 לפנה"ס יצא רעמסס צפונה, במסע צבאי כנגד האימפריה החתית, על מנת לכבוש מחדש את לבנון ודרום סוריה של ימינו. המלך החתי, מוותליש השני, טען לשלטון באזור זה, אשר היה תחת השפעה מצרית באותם ימים. שיאו של מסע זה היה קרב קדש, שהתרחש בסמוך לעיר קדש אשר בארם צובא, ובו השתתפו אלפי מרכבות ורבבות חיילי רגלים. המערכה רבת התהפוכות, שתיעוד מפורט שלה השתמר, נסתיימה ללא הכרעה טקטית, והצבא המצרי שב על עקבותיו בלא שהשיג את מטרת מסעו. בעדויות שנמצאו, כל צד טוען לניצחונו, אך נסיגת הצבא המצרי מהווה ניצחון אסטרטגי לצד החתי. כ-16 שנים לאחר הקרב, כרתו רעמסס ויורשו של מוותליש, חתושיליש השלישי את הסכם השלום החיתי - מצרי, בו הוסכם על שיתוף פעולה כלכלי וברית אסטרטגית כנגד אויבים משותפים. שטחי המריבה חולקו בהסכמה בין הצדדים, כשכנען ודרום לבנון נמצאות תחת שלטון מצרי. כמו כן נחתם הסכם הסגרה להשבת מהפכנים שיקומו נגד אחת משתי המדינות וימצאו מקלט בשכנתה. חוזה זה נחקק על שני לוחות מכסף טהור, אחד בשפה המצרית והשני באכדית, והעתקי חרס של שניהם נמצאו.
רעמסס ערך מסע כנגד השבטים המתמרדים בארץ ישראל ושבטי הנוודים הפולשים (שוסו), הכפיף אותם למרותו בשנית והשתלט על החופים והעמקים. בכך הוא הבטיח את דרכי המסחר הבינלאומיות למסופוטמיה וארם. עם זאת, באזורי ההר אשר בכנען לא טיפל.
תקופת שלטונו הצטיינה בשגשוג כלכלי, וקופת הכתר התעשרה מאוד, מה שאיפשר ביצוע מיזמי בנייה גרנדיוזיים אשר רבים מהם קיימים גם היום. התחבורה והמסחר שגשגו, כולל המסחר הימי ולאורך הנילוס. כרית הנחושת בסיני והזהב בנוביה חודשו.
היסטוריה > נפילת האימפריה הפרעונית

במקביל לימי פריחה ושגשוג אלו, החלו איומים מבחוץ. בתקופת משבר תקופת הברונזה המאוחרת פלשו שבטי גויי הים מיוון ומכריתים והשתלטו על אזורים פוריים תוך כדי שהם זורעים הרס וחורבן. הפלשתים ישבו בשפלת החוף הדרומית (אשדוד – עזה),
הסקאלים התיישבו בדור, מדרום לחיפה. וגם אזורים אחרים באימפריה סבלו גיחות ביזה ושוד, או כיבוש על ידי השבטים הפולשים מהים.
המלך רעמסס השלישי (1195–1164 לפנה"ס), נאלץ להתמודד עם ההתקפות הקשות של גויי הים, הממלכה נחלשה, הברית עם החיתים התמוססה בהדרגה, ומצרים איבדה את שליטתה בכנען. הכוהנים צברו כח מחודש והשתלטו על נתח משמעותי מהכלכלה. הם שלטו על 107,000 עבדים וחמישית מאדמת מצרים, והמלך נאלץ להעביר לידיהם מיסים כבדים בזהב, כסף ותבואה אשר דלדלו את הקופה הציבורית. מה גם שהמסחר הבינלאומי של מצרים דעך.
עם מותו של רעמסס השלישי הפסיקה האימפריה להתקיים. מצרים ירדה מגדולתה ופרט ל-300 שנים של שלטון הממלכה התלמית לא חזרה אליה עוד.