stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עדלי סטיבנסון השלישי
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית (1970–1981) > שירות בוועדות

בסנאט כיהן סטיבנסון בוועדת המסחר (יו"ר ועדת המשנה למדע, טכנולוגיה וחלל), ועדת הבנקאות (יו"ר ועדת המשנה למימון בינלאומי) וועדת המודיעין (יו"ר ועדת המשנה לאיסוף וייצור מודיעין). הוא היה היו"ר הראשון של ועדת האתיקה של הסנאט שהופקדה על יישום קוד אתי שהוא עזר בניסוחו. סטיבנסון היה גם יו"ר ועדה מיוחדת של הסנאט שהובילה את הארגון מחדש הגדול הראשון של הסנאט מאז שמערכת הוועדות שלו הוקמה בתחילת המאה ה-19.
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית (1970–1981) > כהונה

סטיבנסון הושבע לסנאטור ב-17 בנובמבר 1970.
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית (1970–1981) > כהונה > מלחמת וייטנאם

סטיבנסון התנגד למלחמת וייטנאם. הוא גינה את מדיניות הודו-סין של הנשיא הדמוקרטי לינדון ב. ג'ונסון ואת טקטיקות המשטרה האלימות בוועידה הלאומית הדמוקרטית בשיקגו ב-1968, חידש את התקפותיו על העמדה לדין של הנשיא הרפובליקני ריצ'רד מ' ניקסון במלחמה. הוא גם הציג חקיקה המחייבת להפסיק את כל סיוע החוץ לדרום וייטנאם עד ה-30 ביוני 1975.
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית (1970–1981) > כהונה > שערוריית ווטרגייט

סטיבנסון מתח ביקורת רבה על הנשיא הרפובליקני ריצ'רד מ' ניקסון במהלך שערוריית ווטרגייט. הוא קרא לניקסון לתת מענה למען היושרה של מנהיגי המדינה. "לכולנו - לרפובליקנים ולדמוקרטים - יש אינטרס לנקות את המערכת", אמר שנה לפני שניקסון התפטר בבושת פנים. "אמונה של האנשים במערכת שלהם ושל מנהיגיהם - אמונה שכבר התערערה מספיק - מונחת על כף המאזניים".
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית (1970–1981) > כהונה > הישגי חקיקה

סטיבנסון חיבר את חוק הבנקאות הבינלאומית משנת 1978, את חוק החדשנות הטכנולוגית של סטיבנסון-וידלר משנת 1980 והמלווה שלו, חוק באי-דול, כדי לטפח מחקר שיתופי, לארגן מעבדות לאומיות לניצול ומסחור טכנולוגיה, ולהתיר אינטרסים של המגזר הפרטי בממשל- מחקר ממומן.  הוא היה היו"ר הראשון של ועדת האתיקה של הסנאט של ארצות הברית שהופקדה על יישום קוד אתי שהוא עזר בניסוחו. סטיבנסון היה גם יו"ר ועדה מיוחדת של הסנאט שארגנה מחדש את הסנאט וכיהנה בוועדת המדיניות הדמוקרטית של הסנאט של ארצות הברית. הוא גם ערך את המחקר המעמיק הראשון של הקונגרס על הטרור כיו"ר ועדת המשנה לאיסוף וייצור מודיעין, שהוביל להנהגת חוק המלחמה בטרור המקיף משנת 1971. התיקון שלו קיבל שבעה קולות.
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית (1970–1981) > כהונה > דעות על ישראל

סטיבנסון היה תומך נלהב של ישראל, אך היה ביקורתי על השפעתה של הוועדה האמריקאית לענייני ציבור (AIPAC) על הפוליטיקה האמריקאית. לסטיבנסון היו חילוקי דעות חריפים עם השדולה הישראלית בנושאים הנוגעים למזרח התיכון, כולל הצבעה ב-1979 לקיצוץ הסיוע הצבאי לישראל ב-10% ותמיכה במכירת נשק ב-1978 לסעודיה. איפא"ק מתחה ביקורת גם על פגישתו עם מנהיג אש"ף יאסר ערפאת.
במכתב למנהיג היהודי היימן ספרבינדר ב-1980, כתב סטיבנסון:
"השדולה הישראלית הזאת, בראשות איפא"ק, שאני מצר עליה. זה לא שהיא מדברת בשם כל היהדות, כולל יהדות ישראל. עם זאת, היא מפעילה מידה מוגזמת של השפעה על פקידי ציבור חלשים. אני מצר על כניעותם לגחמותיה של ממשלה זרה".
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית (1970–1981) > בחירות 1976 לנשיאות > הצעה לנשיאות

סטיבנסון קיבל עידוד להתמודד לנשיאות ב -1976, אשר ניזון על ידי ריצ'רד ג'יי דיילי משיקגו, שהתרעם על הרפורמות הליברליות של הסנאטור, אך הכיר בסטיבנסון כמגנט קולות. הסנאטור סירב לצאת לקמפיין, אך כאשר תהליך המועמדות יצא לדרך, כוחות דיילי הריצו אותו כמועמד הבן המועדף.
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית (1970–1981) > בחירות 1976 לנשיאות > סגן הנשיא

למרות זאת, המושל לשעבר ג'ימי קרטר מג'ורג'יה נעל את המועמדות לפני הוועידה הלאומית הדמוקרטית ב-1976 בניו יורק. עם זאת, סטיבנסון היה אחד המועמדים הסופיים לסגן הנשיא בוועידה, אם כי בסופו של דבר קרטר בחר בסנאטור האמריקני וולטר מונדייל ממינסוטה.
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית (1970–1981) > פרישה לגמלאות

סטיבנסון בחר שלא להתמודד לבחירה מחדש ב-1980 וחזר לאילינוי כדי לעסוק בעריכת דין.
ביוגרפיה > חיים וקריירה לאחר הסנאט (1981–2021) > הצעות מושלות

סטיבנסון התמודד על מושל אילינוי ב-1982 וב-1986, והפסיד בשתי הבחירות לג'יימס ר. תומפסון.
ביוגרפיה > חיים וקריירה לאחר הסנאט (1981–2021) > הצעות מושלות > 1982

בקמפיין של 1982, סטיבנסון התלונן כי תומפסון ניסה להציג אותו כאליטיסט לא יעיל על ידי הצהרה מפורסמת, "הוא אומר 'אני בחור קשוח', כאילו הוא רומז שאני סוג של טמבל".  ספירת הקולות הראשונית הראתה שסטיבנסון מנצח; עם זאת, הספירה הרשמית הסופית הראתה שהוא מפסיד ב-0.14 אחוז.  סטיבנסון עתר מיידית לבית המשפט העליון באילינוי לספירה חוזרת והציג ראיות לאי-סדרים נרחבים בבחירות, כולל ראיות למערכת כרטיסי ניקוב כושלת לטבלת הצבעות. שלושה ימים לפני השבעת המושל, בית המשפט דחה את הספירה החוזרת בפסיקה של 4-3, וטען כי חוק הספירה החוזרת של אילינוי אינו חוקתי.
ביוגרפיה > חיים וקריירה לאחר הסנאט (1981–2021) > הצעות מושלות > 1986

בפריימריז הדמוקרטיים ברחבי המדינה ב-1986, בוחרים דמוקרטים הציעו את בעלי בריתו של לינדון לרוש לסגן מושל ומזכיר המדינה. סטיבנסון התנגד למצע שלהם וסירב להופיע על אותו כרטיס. במקום זאת, הוא ארגן את מפלגת הסולידריות של אילינוי כדי לספק טופס הצבעה חלופי למושל, סגן מושל ומזכיר המדינה, אשר אושרה על ידי המפלגה הדמוקרטית של אילינוי.  שכנוע הדמוקרטים להצביע עבור רוב טופס ההצבעה הדמוקרטי וכן את מועמדי הסולידריות לתפקיד המושל, סגן המושל ומזכיר המדינה הייתה אסטרטגיה לא שגרתית; עם זאת, סטיבנסון והמועמד לתפקיד סגן מושל, מייק האולט, זכו ב-40% מהקולות.
ביוגרפיה > חיים וקריירה לאחר הסנאט (1981–2021) > קריירה מאוחרת יותר > יחסי עסקים ותרבות

לאחר שעזב את הסנאט, סטיבנסון היה פעיל בקשרים עסקיים ותרבותיים עם מזרח אסיה. הוא היה יו"ר SC&M Investment Management Corporation, ויו"ר משותף של HuaMei Capital Company (בנק ההשקעות הסיני-אמריקאי הראשון).
ביוגרפיה > חיים וקריירה לאחר הסנאט (1981–2021) > קריירה מאוחרת יותר > ארגונים ללא מטרות רווח

כמו כן מילא תפקידים רבים בעמותות בתחום זה. הוא כיהן כיו"ר אגודת יפן-אמריקה של שיקגו, התאחדות המערב התיכון של ארצות הברית–יפן, והתאחדות המערב התיכון של ארצות הברית–סין, וכנשיא הוועדה האמריקנית של המועצה לשיתוף פעולה כלכלי באוקיינוס השקט (PECC). הוא גם היה יו"ר משותף של פרויקט פיתוח השוק הפיננסי של PECC, חבר במועצת ויסמן של ארצות הברית–קוריאה, וישב במועצת המנהלים של המכון של קוריאה למדיניות כלכלית בינלאומית. הוא גם היה יו"ר המרכז הבינלאומי עדלאי סטיבנסון לדמוקרטיה השוכן בבית המשפחה, ציון דרך היסטורי לאומי, ליד ליברטיוויל, אילינוי . סטיבנסון היה גם חבר ב-ReFormers Caucus של Issue One.
ביוגרפיה > חיים וקריירה לאחר הסנאט (1981–2021) > קריירה מאוחרת יותר > הצעת UNPA

ב-8 בדצמבר 2012, בגיל 82, סטיבנסון אישר את ההצעה לאספה הפרלמנטרית של האו"ם (UNPA), אחד משישה אנשים בלבד ששירתו בקונגרס של ארצות הברית שעשו זאת אי פעם.
ביוגרפיה > חיים וקריירה לאחר הסנאט (1981–2021) > מותו

סטיבנסון מת מסיבוכים של מחלת לואי בביתו בשיקגו ב-6 בספטמבר 2021, בגיל 90. בזמן מותו היה לו גם דמנציה.
חיים אישיים > משפחה

סבא רבא של סטיבנסון עדלי א. סטיבנסון הראשון היה סגן נשיא ארצות הברית (1893–1897) במהלך כהונתו השנייה של גרובר קליבלנד. סבו לואיס סטיבנסון היה מזכיר המדינה של אילינוי (1914–1917). אביו, עדלי סטיבנסון השני, היה מושל אילינוי, שגריר באו"ם ומועמד דמוקרטי לנשיאות פעמיים.  השחקן מקלין סטיבנסון היה בן דודו השלישי.
חיים אישיים > נישואים וילדים

סטיבנסון הכיר את אשתו לעתיד, ננסי אנדרסון, ב-1953 בזמן שהיה באימוני טנקים בפורט נוקס, קנטקי, כהכנה לפריסתו ליפן ולאחר מכן לקוריאה. בני הזוג נישאו בשנת 1955 בביתה של ננסי מחוץ ללואיוויל.  יחד נולדו להם ארבעה ילדים. בנו עדלי סטיבנסון הרביעי הוא מנהל עסקים ועיתונאי לשעבר. אף שעדלי הרביעי הביע בעבר את כוונתו להיות "עדלי האחרון",  בנו, עדלי יואינג סטיבנסון החמישי, נולד בקיץ 1994.
בנוסף לעדלי הרביעי, הוא הותיר אחריו בן נוסף, וורוויק; וכן שתי בנות, לוסי וקתרין; האחיות שלהם; ולפחות תשעה נכדים.
אנטוניו דה טורס חוראדו

| --- | --- |

אנטוניו דה טורס חוראדו
 לידה:  13 ביוני 1817 La Cañada de San Urbano, ספרד 
 פטירה:  19 בנובמבר 1892 (בגיל 75) אלמריה, ספרד 
 מדינה:  ספרד 
 תקופת הפעילות:  מ-1852 
 
גיטרה שנוצרה על ידי טורס בשנת 1859 אשר מוצגת במוזיאון המוזיקה בברצלונה
סדנת העבודה של טורס
אנטוניו דה טורס חוראדו ( ספרדית Antonio de Torres Jurado)  13ביוני 1817 - 19 בנובמבר 1892. היה גיטריסט ספרדי, אשר נחשב לממציא הגיטרה הקלאסית המודרנית. ידוע גם בכינוי "אבי הגיטרה".
ביוגרפיה

טורס נולד ב-1817 באלמריה, שבספרד, לחואן טורס, גובה מיסים מקומי, ומריה חוראדו. כאשר היה בן 12 הוא החל לעבוד כשולייה של נגר. ב-1833, בגיל 16, פרצה מלחמה ובעקבות כך גויס לצבא אך אביו הצליח לדאוג שאנטוניו הצעיר יימצא בלתי כשיר מבחינה רפואית לשירות בצבא. מאחר שרק רווקים ואלמנים ללא ילדים היו כפופים לגיוס ב-1835 דחפה משפחתו את טורס לכך שינשא לחואנה מריה לופז, בתו של בעל חנות מקומי. לזוג נולדה בת בשנת 1836, בת נוספת בשנת 1839 ובת שלישית בשנת 1842, אשר מתה כעבור כמה חודשים. גם בתו השנייה מתה בהמשך. בשנת 1845 מתה אשתו ממחלת השחפת, בגיל 23. אלו היו שנים קשות עבור טורס, שהיה לעיתים רבות בחובות ונאלץ לחפש דרכים שונות להתפרנס.
אף על פי שישנם חילוקי דעות לגבי איפה בדיוק טורס עבר הכשרה בבניית גיטרות, סברה נפוצה היא שבסביבות 1842 טורס עבד עבור חוסה פרנאס (José Pernas) בגרנדה, וכי שם הוא למד לראשונה לבנות גיטרות. הוא חזר לאחר תקופה קצרה לסביליה ופתח חנות יחד עם מנואל סוטו סולארס. אף על פי שהוא בנה כמה גיטרות במהלך העשור של 1840, רק במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19 ועל פי עצתו של הגיטריסט והמלחין הספרדי הנודע חוליאן ארקאס (Julián Arcas), הפך טורס את בניית הגיטרות למקצוע העיקרי שלו והחל להתמקד בכך באופן רציני ביותר. מתוך ניסיונו, חוליאן ארקס סיפק לטורס עצות חיוניות ביחס לגיטרות שטורס בנה, ושיתוף הפעולה ביניהם תרם תרומה מכריעה לגיבוש העיצוב והבנייה של הגיטרה בעלת הצביון פלמנקו ושל זאת הקלאסית.
טורס החליט להתמקד בשכלול של לוח התהודה (Sound board). על מנת להגביר את עוצמת הקול שמפיק לוח זה, טורס וידא שהגיטרות אותן יצר יהיו גדולות יותר והלוח יהיה דק יותר. מכאן שהיו קלים יותר ובעיצוב היו מקומרים בשני הכיוונים, בנוסף לתומכות שייצבו אותם מבפנים.
בעוד שטורס לא היה הראשון שהשתמש בשיטה זו, היה הוא זה ששיכלל את העיצוב הסימטרי של הגיטרה הקלאסית. על מנת להוכיח כי לוח התהודה ולא גב הגיטרה או הצד שלה הוא שבעיקר משפיע על עוצמת ואיכות הצליל של הגיטרה, בנה טורס בשנת 1862 גיטרה בה גב הגיטרה והצדדים של הגיטרה עשויים מעיסת נייר (גיטרה זו נמצאת כיום במוזיאון "לה לה מוזיקה" בברצלונה).
בשנת 1868 טורס נישא בשנית לחוספה מרטין רוסאדו. זמן קצר לאחר מכן טורס פגש לראשונה את הגיטריסט והמלחין הספרדי פרנסיסקו טארגה. טארגה, שהיה אז בן 17 בלבד, הגיע לסביליה מברצלונה על מנת לרכוש מטורס גיטרה בשל היותו האדם שייצר את הגיטרס של חוליאן ארקס המפורסם. טורס הציע לו גיטרה צנועה שהייתה לו במלאי, אולם לאחר שטורס שמע אותו מנגן בגיטרה, הוא הציע לו גיטרה טובה בהרבה אותה הכין במקור עבור עצמו כמה שנים קודם לכן.
בסביבות שנת 1870 טורס, שהיה אז בשנות החמישים לחייו, סגר את החנות שבבעלותו בסביליה וחזר לאלמריה, שם הוא ואשתו פתחו חנות לחרסינה וכלי זכוכית. כחמש שנים לאחר מכן, חזר ליצור גיטרות במשרה חלקית, כאשר לא היה עסוק בחנות כלי החרסינה. לאחר מות אשתו חוספה בשנת 1883 החל טורס להקדיש יותר ויותר זמן לבניית גיטרות - בסביבות 12 גיטרות בשנה - עד מותו בגיל 75.
גיטרות

הגיטרות שטורס יצר היו טובות יותר מהגיטרות שיוצרו באותה התקופה והן שינו בפועל את הדרך בה נבנו גיטרות, תחילה בספרד ואחר כך בשאר העולם. אף על פי שהן לא הפיקו צליל גבוה במיוחד לפי הסטנדרטים המודרניים, היה להם צליל ברור ומאוזן. הגיטרות שלו הועתקו על ידי יצרני גיטרה רבים. משום שהוא לא נהג לחתום על הגיטרות אותן הוא יצר, ומשום שהוא הציב מספר סידורי רק לגיטרות אותן יצר בשנים 1871–1893, קרה כי לאורך השנים נוצרו גם גרסאות מזויפות לגיטרות של טורס.
בעוד שהעיצוב הכללי של הגיטרה הקלאסית המודרנית מושפע מהעיצוב של טורס, יש הבדל כלשהו בין הגיטרות הקלאסיות של טורס לבין הכלי המודרני. לכל הגיטרות של טורס היה לוח תהודה מעץ האשוחית הנורווגית. כיום גיטרות קלאסיות מודרניות מופקות לרוב גם מעץ הארז האדום המערבי. המיתרים בגיטרות של טורס היו עשויים מחוטי משי מכוסים בכסף. מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 כמעט בכל הגיטרות הקלאסיות משתמשים במיתרים עשויים מניילון.
מועצה אזורית אבן העזר

מועצה אזורית אבן העזר הייתה מועצה אזורית בהרי ירושלים שהתקיימה בין השנים 1953–1964, אז אוחדה עם מועצות אזוריות נוספות ליצירת מועצה אזורית מטה יהודה.
היסטוריה

המועצה האזורית אבן העזר הוכרזה בשנת 1953 על ידי שר הפנים ישראל רוקח. המועצה נקראה על שם האבן שהציב שמואל הנביא לזכר הניצחון על הפלשתים ב"קרב מצפה", שמיקומה אינו ברור דיו, אולם חוקרים שונים, ובראשם אוסביוס, מזהים אותה בסביבות בית שמש.
בעת הקמתה, המועצה כללה חמישה מושבים: זנוח (פועלי אגודת ישראל), ישעי, מחסיה, נחם (הפועל המזרחי) וזכריה (תנועת המושבים). ב-1955 נוספו אליה המושבים גפן, שדות מיכה ותירוש.
בשנת 1963 הוקמה ועדה מיוחדת לבחינת איחוד רשויות בין ארבע המועצות האזוריות הקטנות שבאזור ירושלים: אבן העזר, גיזו, האלה והרי יהודה. הוועדה המליצה לאחד את ארבע הרשויות הללו לרשות אחת, וב-1964 הוקמה מועצה אזורית מטה יהודה, הגדולה במספר יישוביה בישראל.
ראשי המועצה

חיים מורתי (1953)
אברהם גדקה (בפועל) (1955)
יוסף שלום ( 1957)
יחיא ניסים (1958)
הערות שוליים

↑  מונו חברי 2 מועצות אזוריות חדשות, הארץ, 8 ביוני 1953
↑  ספר שמואל א', פרק ז', פסוק י"ב
↑  מיכאל אבי יונה, "אבן העזר", בתוך: אליעזר ליפא סוקניק ומשה דוד קאסוטו (עורכים), "אנציקלופדיה מקראית: אוצר הידיעות על המקרא ותקופתו" חלק א, ירושלים תש"י, עמ' 49 -50.
↑  גידול המועצה האזורית "אבן העזר", הארץ, 18 באוקטובר 1955
| דגל ישראל מחוז ירושלים |
| --- | --- | --- |
| נפות | נפת ירושלים חופפת את שטח המחוז | מפת מחוז ירושלים |
| ערים | בית שמש • ירושלים | מפת מחוז ירושלים |
| מועצות מקומיות | אבו גוש • מבשרת ציון • צור הדסה • קריית יערים • (רמת רחל) | מפת מחוז ירושלים |
| מועצות אזוריות | (אבן העזר • גיזו • האלה • הרי יהודה) • מטה יהודה | מפת מחוז ירושלים |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008606479505171
אברהם ברעם

| --- | --- |

אברהם ברעם, 1977
 לידה:  5 באוקטובר 1933 (בן 91) ט"ו בתשרי ה'תרצ"ד הרצליה, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1951–1982 (כ־31 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד חטיבה 188  מפקד חטיבת הראל  מפקד עוצבת המפץ  מפקד עוצבת סיני  מפקד אוגדה 49
 פעולות ומבצעים
   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה
 עיטורים
   עיטור המופת
 
אברהם ברעם (נולד ב-5 באוקטובר 1933) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, ששירת כמפקד אוגדה משוריינת. בעל עיטור המופת.
ביוגרפיה

ברעם נולד בהרצליה, למד בבית הספר מקס פיין בתל אביב. כנער היה חבר בארגון האצ"ל, ב-1951 התגייס לצה"ל, שירת בגדוד 51 בחטיבת גבעתי, הדריך בקורס קצינים. במלחמת סיני לחם כסגן מפקד פלוגה בגדוד 51 של חטיבת גולני. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד. ב-1959 ביצע הסבה לשריון, וב-1967 שימש מפקד קורס קציני שריון ובמינוי חירום מפקד גדוד 94, גדוד מילואים של חטיבה 200. עם פרוץ מלחמת ששת הימים גייס וארגן את הגדוד ולחם עמו בגזרת סיני. הגדוד בפיקודו חדר דרך הדיונות לעורף הצבא המצרי בצומת ביר לחפן, השתתף בבלימת התקפת הנגד המצרית של חטיבת שריון מצרית לעבר אוגדה 84, בהמשך חדר ללב המערך המצרי לחם בקרבות שריון במתחם ג'בל ליבני, המשיך לביר חסנה וביר תמדה, שם קיבל פקודה מסגן מפקד האוגדה אברהם אדן לחסום את מעבר המיתלה, כוח קטן בפיקודו של ברעם, נע לכיוון המעבר תוך כדי שהוא עובר בשיירת כוחות מצרים גדולה, עד שהתמקם במעבר. על אף שהיה מנותק משאר החטיבה, ועל אף מחסור בדלק וטנקים מושבתים, הצליח הכוח לחסום במשך הלילה כוחות מצרים גדולים, כולל התקפה של 16 משחיתי טנקים מדגם SU-100. על פועלו במלחמה עוטר בעיטור המופת.
לאחר המלחמה שירת כסגן מפקד חטיבה 7, השתתף עמה בפעולת כראמה במהלכה ניהל קרב עם שריון הצבא הירדני, בפעילויות נגד מחבלים בבקעת הירדן, ובמלחמת ההתשה בגזרת תעלת סואץ. מונה למפקד חטיבה 188 ולחם עימה בפעולות תגמול בלבנון בהם מבצע קלחת ומבצע גיבור חיל בשנת 1972. השתלם בבית הספר לפיקוד ומטה של הצבא האמריקאי כשחזר כיהן כסגן מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובמינוי חירום מפקד חטיבה 164 (הראל).
במלחמת יום הכיפורים לחם במסגרת אוגדה 252 ופיקד על חטיבה 164 (הראל). החטיבה בפיקודו השתתפה בקרבות הבלימה הקשים מול הצבא המצרי בסיני ובקרב השריון של ה-14 באוקטובר. החטיבה צלחה את תעלת סואץ והתקדמה תוך לחימה רצופה אל תוך מצרים עד הק"מ ה-101 מקהיר החטיבה איבדה בקרבות 36 מלוחמיה. במהלך המלחמה קיבל ברעם פיקוד על חטיבה 875 (חטיבה 8) שמפקדה, אריה בירו נפצע.
לאחר המלחמה הועלה לדרגת תת-אלוף ושימש סגן מפקד אוגדה 36 ברמת הגולן ומפקד עוצבת המפץ. ב-1975 מונה למפקד אוגדה 252 בסיני. בשנת 1977 מונה למפקד אוגדה 49 בפיקוד הצפון, (במקביל ללימודים בבית ספר למלחמה) ועמה השתתף במבצע ליטני בלבנון. למד היסטוריה ולימודי מנהל באוניברסיטת תל אביב. ב-1980 השתחרר משירות הקבע, המשיך לשרת במילואים בפיקוד הצפון ונטל חלק במלחמת לבנון הראשונה.
ברעם הצטרף למשטרת ישראל והיה אמור להתמנות לניצב, אך מינוי זה לא אושר על ידי שר הפנים, לאחר שהתפרסם כי ברעם נשפט על ידי הרמטכ"ל רפאל איתן והורשע על החזקת נשק שלל ללא רישיון. דרור חוטר ישי טען שמינויו טורפד על ידי בכירי המשטרה שהתנגדו להכנסת קצינים בכירים של צה"ל למשטרה. לטענת חוטר ישי, לצורך כך תפרו תיק של סמים לחבר של ברעם.
לאחר שברעם עזב את המשטרה הוא שימש מנהל בחברת הבנייה של משה ויגאל גינדי. נשלח מטעם משרד הביטחון לסייע לצבא צ'ילה בקליטת טנקים של הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה. באפריל 1986 נעצר בברמודה, בחשד שהשתתף בפרשת ניסיון למכירת נשק לאיראן. במאי 1986 גורש לארצות הברית, בה עוכב עד לפתיחת משפטו ושהה במעצר במשך כארבעה חודשים. כל סעיפי האישום נגדו בוטלו, מרביתם באוגוסט 1987 והאחרים בינואר 1989, לאחר התפוצצות פרשת איראן-קונטראס, כשהתברר שאינו קשור לעניין, והותר לו לחזור לישראל.
ב-1992 החל לעבוד בחברה הכלכלית של ראשון לציון בפיתוח ובנייה במערב העיר.
חיים אישיים

ברעם נשוי בשנית לרונית ולהם בת אחת, ולו שלושה ילדים נוספים מרעייתו הראשונה.
הערות שוליים

↑  עמנואל סקל, "סיני שבלב", הוצאת ליאור שרף – הפצות, 2020, עמוד 16.
↑  רדיו, דבר, 6 ביוני 1977
↑  אברהם ברעם, באתר הגבורה;
עיטור המופת שהוענק לאברהם ברעם, באתר "בעוז רוחם" של אגף כוח האדם בצה"ל
↑  ב-67י: עיטור המופת, מעריב, 13 בינואר 1989.
↑  יונה שמשי, הפיקוד הבכיר, דבר, 17 ביוני 1977
↑  עוד קצין צה"ל - למשטרה, מעריב, 30 בינואר 1980
↑  הכתם הנצחי של הקצין הבכיר, מעריב, 8 באוגוסט 1980
↑  עדנה פאר, את הרצון לתרום למדינה לא איבדתי, מעריב, 3 באוקטובר 1980
↑  התביעה: מנהל המחוז במינהל המקרקעין שיקר ונסה להדיח עדים, דבר, 21 בינואר 1981
↑  "עיוותי בג”ץ ופסיקות שנוגדות את לשון החוק", עו”ד דרור חוטר-ישי, אתר יוטיוב, החל מ-1:10
↑  מינויים, דבר, 16 בנובמבר 1981
↑  נחום ברנע, מגש הכסף, כותרת ראשית, 29 באפריל 1986
↑  מתווכי מוות ישראלים, מעריב, 23 באפריל 1986
↑  עצורי ברמודה גורשו לניו יורק, מעריב, 29 במאי 1986
↑  רן דגוני, ברעם ואייזנברג לא הורשו לחזור ארצה, מעריב, 29 בינואר 1987
↑  רן דגוני, בוטלו 46 סעיפי אישום בהונאה נגד ברעם וחבריו, מעריב, 2 באוגוסט 1987
↑  סימה קדמון, אברהם ברעם וכשמתברר שאתה נקי את מי זה מעניין, מעריב, 13 בינואר 1989
מכונית פוני

מכונית פּוֹני היא סיווג מכוניות אמריקאיות לדגמי מכוניות קופה קומפקטיות במחיר סביר, מעוצבות במיוחד עם תדמית "ספורטיבית" או מכונית ביצועים.
מאפיינים נפוצים כוללים הנעה אחורית, מכסה מנוע ארוך, מגוון רחב של אפשרויות להתאמה אישית של כל מכונית ושימוש בחלקים בייצור המוני המשותף לדגמים אחרים.
פורד מוסטנג, שנת 1964 (מודל 1965)
מאפייני "מכונית פוני" (לשנת 1965)

המונח "מכונית פוני" לתיאור חברי שורותיה הוטבע על ידי עורך המגזין "Car Life" דניס שאטוק. המאפיינים של מכונית פוני הוגדרו כ:
מכונית קומפקטית ספורטיבית להמונים, שיכולה לשאת ארבעה אנשים
מכסה מנוע ארוך, פרופיל סיפון קצר
מחיר בסיס משתלם (מתחת ל-2,500 דולר - בערך דולר 1965)
מגוון רחב של אפשרויות להתאמה אישית של כל מכונית
מיוצר באמצעות חלקים בייצור המוני המשותף לדגמים אחרים
שיווק ופרסום מכוון לנוער
גלריה

מכונית פוני מדגם פורד מוסטנג שנת 1965
מכונית פוני מדגם פלימות' ברקודה שנת 1966
מכונית פוני מדגם פורד מוסטנג שנת 1967
מכונית פוני מדגם שברולט קמארו שנת 1968
מכונית פוני מדגם AMC Javelin SST (אנ') שנת 1969
מכונית פוני מסוג דודג' צ'אלנג'ר שנת 1972
מכונית פוני מסוג פונטיאק פיירבירד דגם "Trans Am", שנת 1984
מכונית פוני מדגם פורד מוסטנג שנת 2014
שברולט קמארו הדור השישי, שנת 2019
הערות שוליים

↑  פורד מוסטנג - דגם הפוני הראשון automobilemag.com/news/ford-mustang-wasnt-the-first-pony-car
↑  הופעתה של מכונית הפוני web.archive.org/web/20060317234305
↑  פורד מוסטנג 1964 web.archive.org/web/20140101072225
↑  מכונית פוני nytimes.com/2002/04/19/travel/driving-as-other-pony-cars-eat-dust-the-mustang-roars-on
↑  דודג' צ'אלנג'ר, פלימות' ברקודה books.google.co.il
↑  טקסט מספר: The Motor, כרך 166 The Motor. 166: 25. 1984. Retrieved 11 October 2020. "A further mark of success is the group of "Pony Cars"(a term, incidentally, that was coined by Dennis Shattuck, who was editor of Car Life magazine at that time) spawned by Mustang: Chevrolet Camaro, Pontiac Firebird, Plymouth Barracuda"
מחר יהיה אחרת

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  שרה מקברייד
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספר זיכרונות
 נושא:  אוטוביוגרפיה
 הוצאה
 הוצאה:  Crown Archetype
 תאריך הוצאה:  2018 
 מספר עמודים:  288
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 978-1-5247-6147-9
 
מחר יהיה אחרת: אהבה, אובדן והמאבק למען שוויון טרנסים הוא ספר זיכרונות אוטוביוגרפי משנת 2018 מאת הסופרת הטרנסג'נדרית שרה מקברייד. הספר פורסם בהוצאת Crown Archetype, חברת בת של ההוצאה Penguin Random House.
רקע

מקברייד הייתה הטרנסג'נדרית הראשון שדיבר אי פעם בועידת המפלגה הדמוקרטית. בנאומה של מקברייד שנערך ב-2016 נאמר המשפט "אבל אני מאמינה שמחר יכול להיות אחרת", המשפט יהווה השראה לשם הספר שתכתוב לאחר מכן.
הספר הוא ספר זיכרונות של מקברייד, הספר עלה לכותרות כאשר היא יצאה מהארון כטרנסג'נדרית וזאת בזמן שכיהנה כנשיאת אגודת הסטודנטים באמריקן יוניברסיטי בשנת 2011.
תגובות

מלבד זאת הספר הוא גם הקדמה לספר של נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן שכתב בעצמו את ההקדמה. ביידן תמך במקברייד וציין כי שווין זכויות לקהילת הטרנסים בארצות הברית הוא "נושא על זכויות האזרח בימינו". הספר סוקר רבות עוד לפני היציאה הרשמית שלו לאור, כבר באוקטובר 2017. מלבד ביידן היו אישים נוספים שהתבטאו לגבי הספר ושיבחו אותו, בין היתר הסנאטורית קמלה האריס (לימים סגניתו של הנשיא ביידן) והסופרת האמריקאית ג'ניפר פיני בוילן.
הערות שוליים

↑  "Read Sarah McBride's Speech at the Democratic Convention". Time.
↑  "According to Joe Biden's Foreword in Sarah McBride's Memoir, Trans Equality Is the 'Civil Rights Issue of Our Time'". 5 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Joe Biden says transgender equality is 'civil rights issue of our time'". 4 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Joe Biden writing foreword for transgender activist's memoir".
↑  CRARY, DAVID. "Joe Biden writing foreword for transgender activist's memoir".
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מקברייד בשיחה על הספר בחנות ספרים בשנת 2018 ביחד עם ג'וזף קנדי השלישי
מכונית סטיישן

שלוש תצורות הרכב הנפוצות: למעלה: סדאן, באמצע: סטיישן, למטה: הצ'בק
מכונית סטיישן (באנגלית: Station wagon) מוגדרת כרכב אשר גוף המרכב שלו יוצר בסגנון גרסה של סדאן / סלון עם גג המורחב אחורה.
בדגמי "סטיישן" קיים חלל פנימי יחיד המשותף לנוסעים ולמטען, ודלת אחורית לגישה למטענים.
מכוניות סטיישן

יוצרו מכוניות סטיישן בתצורת 2 דלתות צד ובתצורת 4 דלתות צד. בכל תצורה נוספה דלת נוספת מאחור, במקום מכסה תא המטען.
בדגמי סטיישן ההפרדה בין שימושי הובלת הנוסעים והמטען גמישה: המושבים האחוריים מתקפלים, כדי לאפשר הגדלה של שטח המטען על חשבון מקומות הישיבה.
כאשר טווח הדגמים כולל סגנונות גוף מרובים, כגון: סדאן, האצ'בק וסטיישן, כאשר בדרך כלל לכל הדגמים פלטפורמה משותפת, רובם על אותו בסיס גלגלים, מציעים את אותן אפשרויות של סוגי מנוע, ונוחות.
מכוניות סטיישן נפוצות בעיקר באמריקה, קנדה, ניו זילנד, אוסטרליה ואפריקה.
הגודל הנוסף ברכבי סטיישן מאפשר הוספת שורת מושבים שלישית, שבוצעה בחלק מהדגמים, בעוד שבדגמי סדאן או הצ'בק המספר מוגבל תמיד ל-2 שורות מושבים (בדגמי לימוזינה קיימים לעיתים 3 שורות מושב)
סגנונות גופי מכוניות

סדאן - (3 קופסאות)
האצ'בק - (2 קופסאות)
סטיישן - (2 קופסאות)
מסחרית - (2 קופסאות)
תצורות "סטיישן"

3 דלתות (2 דלתות ודלת אחורית)
5 דלתות (2 דלתות ודלת אחורית)
תמונות דגמי "סטיישן"

שברולט בל אייר שנת 1957
סוסיתא, 3 דלתות
וולוו 145 שנת 1968
וולוו 145
לנצ'יה ליברה
דגם "Pontiac Woodie"
שברולט שבל, שנת 1973
פיאט 500 ג'רדיניירה, 3 דלתות
סיטרואן DS
סקודה סופרב, שנת 2015