stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרוח במעטפת
המדיות השונות בזיכיון > סרטי האנימה

המאנגה עובדה לארבעה סרטי אנימה. השניים הראשונים בוימו על ידי מאמורו אושי (ביצת המלאך, נילס הולגרסון, פטלייבור), ואת המוזיקה הלחין קנג'י קוואי (מוריביטו: שומר הרוח).
הרוח במעטפת (Ghost in the Shell) - יצא בנובמבר 1995 בבימויו של מאמורו אושי. הסרט עוקב אחר מאורעות האנימה ומתרחש בשנת 2029, אולם מתרכז בעלילת "שליט הבובות" בלבד משום אורכו (82 דקות). כתוביות הפתיחה של אנשי הצוות רצות לאורך המרקע בצורת רשימת קודים, ואפקט זה השפיע מאוחר יותר על הסרט מטריקס. לסרט יצא בשנת 2008 עיבוד מחודש (Ghost in the Shell 2.0) הכולל עריכה דיגיטלית, סצנות בתלת-ממד ועריכת פסקול מחודשת.
הרוח במעטפת 2: תמימות (Ghost in the Shell 2: Innocence) - יצא במרץ 2004 בבימויו של מאמורו אושי. הסרט ממשיך את עלילת המאנגה באופן רופף וחוקר מעשי רצח שמבוצעים על ידי גינואידים בעלי בינה מלאכותית (אנדרואידים שנוצרו בדמות נשים צעירות, שמשמשות כבובות מין). מתרחש כשלוש שנים לאחר מאורעות הסרט הקודם, כאשר באטו הוא הדמות הראשית. לסרט נכתבה נובלה מקדימה בשם "After The Long Goodbye". הסרט הציג אנימציה מרשימה ביופייה והוקרן בפסטיבל קאן בשנת 2004.
הרוח במעטפת: תסביך עצמאות - המצב המוצק (Ghost in the Shell: Stand Alone Complex - Solid State Society) - סרט אנימה שיצא בספטמבר 2006 בבימויו של קנג'י קמיאמה. העלילה עצמה אמנם מבוססת על המאנגה, אך עוקבת אחר "מדור 9" בעולם החלופי שנוצר בסדרת האנימה "Stand Alone Complex" ומתרחש לאחר תום עונתה השנייה של הסדרה.
הרוח במעטפת: הסרט החדש (Ghost in the Shell: The New Movie) - יצא ביוני 2015 בבימויו של קאזויה נאמורה. בעלילה שמתרחשת לאחר סרטי המקבץ Arise, מדור 9 חוקר את נסיבות הירצחו של ראש ממשלת יפן.
המדיות השונות בזיכיון > סדרות וסרט הטלוויזיה

למאנגה נוצרו שתי סדרות אנימה עוקבות, בבימויו של קֵנְגִ'י קַמִיָאמַה, שהתייחסו לעולם שנוצר בידי מאסמונה שירו אך התרחשו בעולם חלופי שבו "שליט הבובות" אינו קיים.
הרוח במעטפת: תסביך עצמאות (Ghost in the Shell: Stand Alone Complex, אוקטובר 2002 - מרץ 2003, 26 פרקים). הסדרה עקבה אחרי סדרת פשעים טכנולוגיים ארעיים ושמקורם אינו אדם אחד, ומביאה את עלילות "מדור 9" - ארגון יוצאי יחידות צבאיות, משטרתיות ואפילו מאפיה, שחוקר מקרי פשע וטרור טכנולוגיים בשנת 2032. הסדרה קיבלה את שמה מתוך תסביך מנטלי תאורטי המייחס את התאקלמות הקיברנטיקה בציבור הרחב. השם גם מתייחס למבנה הפרקים הארעי, שאינם מקושרים אחד לשני. בשל אורכה, הסדרה גם מציגה דמויות, עלילות משנה ושאר נושאים שלא זכו להתייחסות בסרט האנימה הראשון, אך מצויים במאנגה, ואף מביאה התייחסויות ספרותיות מספרים כדוגמת "קן הקוקייה" של קן קיזי, אוסף "תשעה סיפורים" של ג'רום דייוויד סלינג'ר (ובמיוחד "האיש הצוחק"), וכן "התפסן בשדה השיפון", גם הוא של סלינג'ר.
הרוח במעטפת: תסביך עצמאות, ג'וב שני (Ghost in the Shell: S.A.C 2nd GIG, ינואר 2004 - ינואר 2005, 26 פרקים). נחשבת לעונתה השנייה של הסדרה. בנוסף להמשך העלילות שהוצגו בעונה הראשונה, עונה זו חוקרת את סיפור הרקע שמאחורי עולם GitS, הפוליטיקה ומלחמות העולם העתידיות שהתרחשו, היינו מלחמת העולם השלישית שהתרחשה בין השנים 2000 - 2015, ומלחמת העולם הרביעית, שכללה שימוש בנשק שאינו גרעיני, ושהתרחשה בין השנים 2015 - 2024. העונה הזו מספקת רקע נכבד במרווח הזמן שבין המלחמות והסיבה לשימוש בפשעים טכנולוגיים.
המדיות השונות בזיכיון > סרט הלייב אקשן

במרץ 2017 יצא לאקרנים סרט לייב אקשן אמריקאי "הרוח במעטפת" המבוסס על הסרט המקורי, בבימויו של רופרט סנדרס ובכיכובה של סקרלט ג'והנסון.
לוגו הסרט ההוליוודי, 2017
אהטרי

| --- | --- |
סמל אהטריסמל אהטרי

בניין העירייה
 מדינה:  פינלנד פינלנד
 מחוז:  אוסטרובוטניה
 רשות מחוקקת:  Ähtäri City Council 
 שפה רשמית:  פינית 
 תאריך ייסוד:  1867 
 שטח:  805.81 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  5,316 (31 בדצמבר 2023)
 קואורדינטות:  62°33′00″N 24°04′00″E﻿ / ﻿62.55°N 24.066666666667°E﻿ / 62.55; 24.066666666667 
 אזור זמן:  UTC+2
 https://www.ahtari.fi
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פינלנד מוגדלת) הלסינקי רובניימי אואולו קאיאני יואנסו קואופיו מיקלי סייניוקי קוקולה ואסה טמפרה ייבסקילה פורי טורקו לאפנראנטה לאהטי המנלינה קוטקה מרייהאמן רוסיה שוודיה נורווגיה המפרץ הבוטני  המפרץ הפיני  הים הבלטי אהטרי(למפת פינלנד רגילה) הלסינקי רובניימי אואולו קאיאני יואנסו קואופיו מיקלי סייניוקי קוקולה ואסה טמפרה ייבסקילה פורי טורקו לאפנראנטה לאהטי המנלינה קוטקה מרייהאמן רוסיה שוודיה נורווגיה המפרץ הבוטני  המפרץ הפיני  הים הבלטי אהטרי(למפת אוסטרובוטניה הדרומית רגילה) סייניוקיאהטרי(למפת אוסטרובוטניה הדרומית מוגדלת) סייניוקיאהטרי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אהטרי היא עיר בפינלנד. היא ממוקמת באזור אוסטרובוטניה הדרומית. בעיר יש 5,261 תושבים והיא משתרעת על שטח של 910 קילומטרים רבועים מתוכם 105 קמ"ר של מים.
השפה המדוברת בעיר היא פינית.
דוב חום בגן החיות של אהרטי
אהטרי ידועה בגן החיות שלה ובמלון Mesikämmen שנמצא בה. המלון תוכנן על ידי טימו וטואומו סוומלאינן, שאחראים לתכנון כנסיית טמפליאוקיו בהלסינקי ונבנה בחלקו בתוך הסלע.
מלון Mesikämmen, "מסדרון סלע"
האגם הגדול ביותר בסביבתה הוא Ähtärinjärvi. יש גם טחנת רוח עתיקה וקטנה יחסית בשם Vääräkosken Pahvi.
חלביצ'ק

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  כריך פתוח 
 
לחם עם ביצה ובשר חזיר
כריכים צ'כיים פופולריים
חְלֶבִּיצֶ'ק (בצ'כית: Chlebíček) שפירושו כריך (או Obložený chlebíček, דהיינו כריך מכוסה) הוא סוג של אוכל קר צ'כי פופולרי מאוד, המורכב מבצק פריך, בגט מקושט במאכלים שונים.
תוספות (כיסויים) אופייניות לכריכים הן ממרחים שונים, סלטים, ירקות, נקניקים, גבינות, פירות ים ועוד.
אלה הם כריכים קטנים, מה שנקרא כריכונים או כריכי ביס או אפילו חטיפים קטנים יותר עם קיסם באמצע שמשמשים כמתאבנים.
מאפיינים

תקני המדינה הצ'כוסלובקית לשעבר (ČSN) למוצרי מטבח קר תיארו כמעט מאה סוגים של כריכים מכוסים.
בעולם האנגלו-סכסי ובמדינות אחרות, המונח כריך יכול לכלול גם בגט, כלומר לחם מכוסה מלא במאכלים אחרים, או המבורגר, שניתן גם לחמם. רוב הכריכים בתוך צ'כיה נצרכים קרים, ולכן היצרנים חייבים לציית לתקנות ההיגיינה, כדי למנוע התפשטות מחלות.
היסטוריה

כריך מכוסה הוצג בצורתו הנוכחית בתחילת המאה ה-20. מעדניית פראג של Jan Paukert (מעדניית Jan Paukert פעלה עד פברואר 2015) ביוזמתו של חבר משפחה, הצייר Jan Skramlík (צכ'), שלא היה מרוצה מהמתאבנים שהוגשו באותו הזמן היה מרוצה מהכריך החדש הן בגודל והן מהכיסוי וכך גם לקוחות המעדנייה, שבה החלו להימכר מוצרים אלה עד מהרה. הגודל המקורי היה משהו קטן יותר מהיום ("כך עבור שניים או שלושה ביסים"), במהלך השנתיים לאחר מכן הוכח שגודל גדול יותר הוא עדיף ובצורה זו הם צברו פופולריות ועדיין מיוצרים עד היום.
ספרות

מולר, אווה. אוכל אצבעות, או אוכל שניתן לאכול רק עם הידיים . מזון. סגנון: לנשים, נספח זכויות . בורגיס, 2 בדצמבר 2008, מס'. 45, עמ' 9. [cit. 2022-06-17]. ISSN 1211-2119 .
ZÍDEK, Petr. כיכר לחם, סמל לרווחה . בֵּית קָפֶה. חוק . בורגיס, 31 בדצמבר 2020, כרך 30, לא. 307, עמ' 19. [cit. 2022-06-14]. ISSN 1211-2119 .
מאמרים קשורים

סנדוויץ' של הבישוף
פרשת הכריכים (פרשת חלביצ'קובה או גם פרשת טראביץ' היא אירוע מספטמבר 1941, שבמהלכו הרעיל ראש ממשלת הפרוטקטורט (של ממשלת הבובות) הגנרל הצ'כי אלואיס אליאש כמה עיתונאים ששיתפו פעולה עם הנאצים (בסוף הוא בעצמו נרצח על ידי הנאצים). האירוע עדיין נושא את שמו של המתאבן הידוע, שכן ההרעלה נגרמה מסנדוויצ'ים נגועים בכוונה).
הערות שוליים

↑  Nodl, Ladislav; Mandžuková, Jarmila; Havlů, Karina. Velká domácí kuchařka. 1. vyd. Praha: Slovart, 2004. s. 43. מסת"ב 80-7209-550-1
↑  "Obložené chlebíčky podle norem studené kuchyně: Tentokrát recepty pro milovníky sýrů a „vegetáře" | MAKOVÁ PANENKA" (בצ׳כית). 2016-12-11.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph412837
המנזר הבנדיקטיני של יוחנן הקדוש במיסטר

המנזר הבנדיקטיני של יוחנן הקדוש במיסטר (גרמנית Benediktinerkloster St. Johann; איטלקית Monastero di San Giovanni a Müstair; רומאנש Clostra Son Jon a Müstair) הוא מנזר בכפר מוסטר שבקנטון גראובינדן, בפינה הדרום-מזרחית של שווייץ. בהיותו דוגמה טובה לאדריכלות נוצרית מהתקופה הקרולינגית, הוכרז המנזר בשנת 1983 כאתר מורשת עולמית, והוא נחשב לאתר התיירותי החשוב ביותר במוסטר ובסביבותיה. כיום מתגוררות בקלויסטר של המנזר תשע נזירות, שעוסקות, בין היתר, בהארחה, בגידול הדרים וירקות, בהפעלת גן ילדים ובניהול מוזיאון וחנות המנזר.
היסטוריה

המנזר נוסד לאחר שנת 775 על ידי הבישוף של העיר כור, כיום בירת גראובינדן, בפקודתו של קרל הגדול. מאז תחילת המאה ה-9 נודע המקום שהוקדש ליוחנן המטביל כמנזר בנדיקטיני לגברים, ושימש כמעוז שלטוני של האימפריה הקרולינגית, כאכסניה לעוברי דרך, כמרכז מנהלי של הבישוף מכור וכמקום פולחן. המקום נקרא בפשטות "מונסטריום" (Monasterium - מנזר בלטינית), ומשם זה התפתח שמו של הכפר מיסטר (Müstair) שאימץ את המנזר כסמלו. בשנת 1163 הפך המקום למנזר נשים, ובמהלך שנות קיומו עוצב מחדש באופן מקיף לפחות שמונה פעמים - בניינים נהרסו ואחרים קמו תחתם.
ציורי הקיר בכנסייה

הסרת התקרה הגותית של הכנסייה בשנים 1908–1909 וקילוף הקירות בין 1947 ל-1951 חשפו פרסקאות מהתקופה הרומנסקית (בערך 1150-1170) וחשוב מכך, מתקופת קרל הגדול. זוהי סדרת הציורים החשובה ביותר המתוארכת לתחילת המאה ה-9, והיא עוסקת בסצנות מהתנ"ך ומהברית החדשה. ציורים אלה סייעו להבנת התפתחות תיאורם של נושאים דתיים נוצריים כמו הסעודה האחרונה. הציורים נאטמו מאחורי הקירות והתקרה במאה ה-15, התגלו במאה ה-19, ונחשפו, כאמור, במאה ה-20, כשחלק מהם הוסרו ממוקם והועברו לתצוגה במוזיאון הלאומי השווייצרי בציריך.
גלריה

פרסקאות במנזר
פרסקו במנזר - רפואת החירש (שנת 830 לערך)
מזבח הכנסייה
שלומית נושאת את ראשו של יוחנן המטביל
אהרון רזין

| --- | --- |

אהרון רזין
 לידה:  6 באפריל 1935 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  26 במאי 2019 (בגיל 84) ישראל 
 ענף מדעי:  ביוכימיה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 פרסים והוקרה:  פרס לואיזה גרוס הורביץ (2016)  חבר ארגון הביולוגיה המולקולרית האירופאי  Clarivate Citation Laureates (2013)  פרס קרן גיירדנר הבינלאומי (2011)  פרס א.מ.ת. (2009)  פרס וולף לרפואה (2008)  פרס ישראל (2004) 
 תרומות עיקריות
 חקר המתילציה של DNA וגילוי הפעילות האנזימטית האחראית למתילציה של אחד ממרכיביו הבסיסיים
 
אהרון רזין (6 באפריל 1935 – 26 במאי 2019) היה ביוכימאי ישראלי, פרופסור לביוכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים. חתן פרס ישראל (2004), פרס וולף (2008) ועוד.
ביוגרפיה

נולד בתל אביב ובילדותו עבר עם משפחתו לפתח תקווה, בה גדל. הוריו עלו לארץ ישראל בשנת 1926 ואביו ייסד וניהל קואופרטיב לבעלי מלאכה. בסיום לימודיו בבית החינוך "ברנר" בפתח תקווה התגייס לצה"ל ושירת בסיירת גולני. לאחר מכן החל בלימודי פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, אך בלימודי התואר השני עבר ללמוד ביוכימיה והחל להתמסר למחקר בגנטיקה וביולוגיה מולקולרית.
בשנת 1967 סיים את לימודי הדוקטורט. בשנים 1968–1970 שהה בבתר דוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפורניה ובשובו לישראל הצטרף לסגל הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית. עבודתו התקיימה במסגרת המחלקה לביוכימיה של התא ולגנטיקה של האדם. רזין החל לעסוק בחקר המתילציה של DNA וגילה את הפעילות האנזימטית האחראית למתילציה של אחד ממרכיביו הבסיסיים. במעבדתו פותחו מבחנים לאיתור המתילציה של ה-DNA ומשנת 1980 הוקדשו מחקריו להבנת תפקידה. בין היתר נבדקו על ידו יצירת תבניות מתילציה בעת התפתחות עובר, תהליך הטבעת גנים בעוברים והשלכותיו על שיבוט ותכנות הגנום. מחקרים אלו היוו גם פריצת דרך בנושא מחלות גנטיות, בהן תסמונת פראדר וילי ותסמונת אנגלמן ומחלת הסרטן.
בשנים 1980–1984 עמד בראש המחלקה לביוכימיה של התא וניהל את המדור הביוכימי בפקולטה לרפואת שיניים. בשנים 1985–1989 ניהל את המכון לביוכימיה בפקולטה לרפואה ומשנת 1988 היה מופקד על הקתדרה למדעי הרפואה על שם גרינבאום. במקביל לתפקידיו אלו, היה רזין חבר בצוות הקמת המכון לביוכימיה של הפקולטה לרפואה (1980), חבר הוועד המנהל של הרשות למחקר ולפיתוח באוניברסיטה העברית (1990–1993) ויו"ר הוועדה לתכנון ולפיתוח של הפקולטה לרפואה (1996–2000). הוזמן כפרופסור אורח לאוניברסיטת קיימברידג' (1971), למכון לחקר הסרטן בקליפורניה (1978–1979) ולמכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית (1984–1986).
בשנים 1982–1991 היה רזין עורך עמית של כתב עת המדעי Biochimica et Biophysica Acta, בשנים 1994–2000 שימש חבר הוועדה המייעצת בנושא חקר הגנום של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
רזין הוא חתן פרס ישראל לחקר הביוכימיה (2004) ופרס וולף לרפואה לשנת 2008 (יחד עם חיים סידר) והוא נבחר לחבר בארגון הגנטיקה המולקולרית של האדם (1995) ובארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית (1996). בשנת 2008 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, בשנת 2009 זכה בפרס א.מ.ת, בשנת 2011 זכה בפרס גרדנר למחקר ביו-רפואי ובשנת 2016 בפרס לואיזה גרוס הורוביץ לביולוגיה ולביוכימיה של אוניברסיטת קולומביה.
נפטר ב־26 במאי 2019, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
הערות שוליים

↑  שני חוקרים מהאוניברסיטה העברית זכו בפרס וולף ברפואה, באתר "הידען"
↑  שני חוקרים מהאוניברסיטה העברית זכו באחד הפרסים החשובים בעולם למחקר רפואי באתר האוניברסיטה העברית, 26.3.2011.
↑  בדרך לנובל? פרס יוקרתי לחלוצי האפיגנטיקה הישראלים
↑   ציוץ של כאן חדשות ברשת החברתית אקס (טוויטר), 27 במאי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007458175105171  CiNii: DA00630224  ISNI: 0000 0000 8405 8912  LCCN: n84088677  NTA: 071063153  VIAF: 108424352   WorldCat (עם VIAF): 108424352
שלושת האמגושים

סגידת האמגושים, סרקופג מהמאה ה-4 (קריית הוותיקן)
שלושת האַמְגּוּשִׁים (גם שלושת המָגִים, שלושת חכְמי המזרח, או שלושת חכְמי הקדם) הם זרים מכובדים שביקרו את ישו לאחר לידתו, ונשאו מתנות זהב, לבונה ומור כמחווה להולדתו. כך מונצחים האמגושים ביום חג ההתגלות -  ומופיעים בדרך כלל בחגיגות חג המולד.
האמגושים מופיעים אך ורק בבשורת מתי, שבה נכתב שהם היו "חכמים" שהגיעו מהמזרח כדי לסגוד ל"מלך היהודים". שמותיהם, מקורותיהם, הופעתם ומספרם המדויק לא מוזכרים במפורש, ונובעים ממסקנות או ממסורות מאוחרות יותר. לנוכח מגוון הזדהויות, רוב החוקרים רואים בהם דמויות אגדתיות ולא דמויות היסטוריות. בנצרות המערבית, מניחים בדרך שמדובר בשלושה, בהתאמה לכל מתנה. בנצרות המזרחית לעומת זאת, ובמיוחד בכנסיות הסוריות, מונים 12 אמגושים.
שלושת האמגושים בברית החדשה

הגעת האמגושים מוזכרת רק בבשורה על-פי מתי ונעדרת מספרי הבשורה הסינופטיים האחרים. סיפורם של האמגושים בברית החדשה ניתן לחלוקה כך:
מקור השם

בשפות אירופה התקבע שמם של האמגושים בכמה אופנים. "Maguš" או "Magupati" (היינו "כהן-אדון") בפרסית התגלגל ליוונית בצורת "μάγος" (מאגוֹס; ברבים: "μάγοι", מאגִי) ומשם ללטינית "Magus" (ברבים "Magi"). ממילה זו באו מאוחר יותר המילה "מאגיה" ומילים רבות נוספות בשפות אירופה שלהן משמעויות דומות (לדוגמה באנגלית Magic, Magician וכדומה).
מקור המילה "אמגושים" (בלשון יחיד: אַמְגּוּשִׁי) בעברית הוא בתקופת התלמוד, וזו באה מיוונית וציינה את הכת הפרסית המיסטית הנ"ל. האות א' נוספה למילה היוונית המקורית "מאגוס", בדומה לאות א' שנוספה בעברית למילה "אצטדיון", מהמילה היוונית "סטאדיון" (στάδιον).
על זהות האמגושים

האמגושים היו שבט עתיק במדי, שבטרם נכבשה בידי הפרסים האחמנים בשנת 550 לפנה"ס, נשאו בתפקידים דתיים שונים. לאחר מכן הם קיבלו על עצמם את האמונה הזורואסטרית ושימשו כמעמד הכהונה בפולחן הזורואסטרי. במסגרת תפקידם היו בעלי ידע באסטרולוגיה. האמגושים המתוארים בברית החדשה הם האמגושים הידועים ביותר בהיסטוריה, ולפי הבשורה הם הגיעו מהמזרח תוך שהם עוקבים ומונחים בידי כוכב בית לחם אשר הוליכם אל מחוז חפצם. הבשורה אינה מציינת מאין בדיוק הגיעו האמגושים, אולם בתודעה הנוצרית התקבעה זהותם כפרסית או פרתית, ובאמנות הביזנטית הם תוארו במלבושים פרסיים אופייניים. גרסאות אחרות טענו כי מקורם של האמגושים היה מבבל, ונקודה מעניינת נוספת היא שהברית אינה נוקבת במספרם, אך במסורת הנוצרית נתקבע זה על שלושה החל במאה ה-3, ככל הנראה בשל כך שנזכרו שלוש מתנות שנשאו עימם - "זהב ולבונה ומור".
בתחילת המאה ה-6 כבר תוארו שלושת האמגושים לא ככוהנים או כחכמים אלא כמלכים. באיטלקית ובספרדית מכונים האמגושים בהתאמה "I Re Magi" ו-"Los Reyes Magos", היינו "המלכים האמגושיים", ובגרמנית הם נקראים בפשטות "Heilige Drei Könige", היינו, "שלושת המלכים הקדושים". באנגלית נוהג בדרך כלל הכינוי "Three Wise Men" (שלושת החכמים), לצדם של "The Three Kings" ("שלושת המלכים") או "Kings from the east" ("מלכי המזרח").
לאחר שסגדו לבן האלוהים, שבו שלושת האמגושים למזרח ולא הוזכרו שוב בברית החדשה. מרקו פולו טען כי בהיותו בעיר סאווה, דרומית לטהראן בשנת 1270, הצביעו בפניו על שלושת קבריהם של האמגושים, וציינו באוזניו כי מעיר זו יצאו השלושה לדרכם לארץ ישראל. לפי המסורת שמורים שרידיהם של שלושת האמגושים במקדש שלושת האמגושים בקתדרלת קלן בגרמניה, שנבנתה כדי לאחסנם. אלה הובאו לפי המסורת על ידי הלנה הקדושה מארץ ישראל לאיה סופיה בקונסטנטינופול, ומשם הגיעו למילאנו. הקיסר פרידריך ברברוסה, ראש הקיסרות הרומית הקדושה, הביאם ממילאנו לקלן ומסרם לארכיבישוף של קלן ב-1164. לשרידים הייתה חשיבות דתית עצומה ואפשר היה לסמוך עליהם שימשכו צליינים מכל ארצות הנצרות. די היה בכך כדי להצדיק את הקמת הקתדרלה.
על זהות האמגושים > שמותיהם

בכנסייה המערבית התקבעו שמותיהם של שלושת האמגושים במאה ה-8: קאספר (או גאספר), מלכיור (או מלצ'ור) ובלשאצר (או ואלטסאר). כנסיות אחרות העניקו להם שמות שונים כמו הור, קרסודאן ובסאנאטר בכנסייה האתיופית, או קאגבה, באדאדאחארידה ובאדאדילמה בכנסייה הארמנית. ברי ששמות אלה אינם פרסיים ואין להם משמעות בפרסית, למעט גאספר, שהוראתו היא "בעל האוצר", ואף היה מלך פרסי בשם דומה במאה ה-1. מאידך, בכנסייה הסורית נתנו לשלושת האמגושים שמות בעלי צליל ומשמעות פרסיים – לארוואנדאד, גושנאסאף והורמיסדאס – אך ברור שאין בכך כדי להוכיח את אמינותם.
האירוע במסורת הנוצרית

רוב הכנסיות הנוצריות מתייחסות אל שלושת האמגושים כאל שלושת בעלי הסמכות (מלכים, כוהנים או חכמים) שסגדו לישו לראשונה, ועל כן נחשב האירוע להתגלותו של האחרון בפני גויי העולם. האירוע מונצח בדרך כלל בעולם הקתולי בחג ההתגלות ב-6 בינואר.
במעמדם של שלושת האמגושים חלה התפתחות כבר בתקופת הנצרות הקדומה, והם הועלו כאמור מדרגת אסטרולוגים, קוסמים או חכמים לדרגת מלכים, וזאת כדי להתאים את המעמד לאמור בתנ"ך בספר ישעיהו על פי שיטת הפרה-פיגורציה הגורסת כי אירועי הברית הישנה מקבילים לאירועי הברית החדשה ומבשרים אותה:
”וְהָלְכוּ גוֹיִם לְאוֹרֵךְ, וּמְלָכִים לְנֹגַהּ זַרְחֵךְ” (ישעיהו, ס', ג') או בתהילים: ”מַלְכֵי תַרְשִׁישׁ וְאִיִּים מִנְחָה יָשִׁיבוּ” (תהילים, ע"ב, י').
אולם לפי דעה אחרת, קרה הדבר לאחר תקופתו של הקיסר קונסטנטינוס, ובמטרה להאדיר את שמם של המלכים הנוצריים וליצור קרבה בינם לבין ישו. בכל אופן, בתחילת המאה ה-6 כבר התבסס מעמדם של האמגושים כמלכים.
בספרד חוגגים בערב ה-5 בינואר את הגעתם מבית לחם בצעדה שנקראת לה קבאלגאטה, ובבוקר ה-6 בינואר נהוג לחלק מתנות לילדים על ידי שלושת האמגושים בדומה לחג המולד.
האמגושים באמנות > באמנות הדתית

"סגידת האמגושים" או "הסגידה" הייתה אחד מהנושאים הפופולריים באמנות הדתית הנוצרית, ומצאה ביטוי בכל סוגי האמנות הפלסטית - ציור, פרסקות, פסיפסים, פיסול, ויטראז'ים ועוד. הכנסייה אהבה את הנושא שכן הוא המחיש את רעיון מלכותו של ישו כבר מיום לידתו, ו"מסעם של האמגושים" (ראו ציור מאת ג'יימס טיסוט), "האמגושים בפני הורדוס" (ראו תמונת זכוכית צבועה) או "חלום האמגושים" היו נושאים שזכו לפחות תשומת לב.
בתחילה תוארו האמגושים בפרופיל כשהם צועדים בשורה ואוחזים את מתנותיהם בידיהם השלוחות לפנים. הם הולבשו בבגדים פרסיים, במכנסיים ובמצנפת פריגית אדומה (ראו לדוגמה בפסיפס מבזיליקת סנט אפולינרה נואובו ברוונה), והעמדה זו של האמגושים חיקתה סצנות שתיארו ברברים המביאים מנחה לקיסר או לשליט. במאה ה-10 נראו לראשונה כתרים לראשיהם של האמגושים, ומלבושיהם הותאמו לתקופת היצירה ואיבדו כל קשר לאופנה שנהגה במזרח הקדום. מאפיין נוסף שאומץ עם השנים היה להציג את שלושת האמגושים כבני גילאים שונים וכמייצגים את שלושת שלבי חייו של האדם (ראו לדוגמה פסל בקתדרלת שטרסבורג). עוד התפתחות בתיאורם של האמגושים נגעה למוצאם. החל במאה ה-12, ובצפון אירופה מהמאה ה-15, הוצג בלשאצר, הצעיר מבין השלושה, כמורי כהה, ואילו קאספר הזקן, הולבש בבגדים מזרחיים (ראו לדוגמה בפסל המודרני בברזיל).
במאה ה-14 החלו אמנים לפאר את בגדיהם ואת מתנותיהם של שלושת האמגושים, ואט אט הפכה "הסגידה" לאירוע פומבי רב-קהל המתואר באופן מורכב לפרטי פרטים. לעיתים שולבו האמגושים באירוע לידתו של ישו, ומורכבותו של המעמד והפאר בו תואר עמדו בניגוד לסגידת הרועים הנזכרת בבשורה על-פי לוקאס (ב', 15-20). מקומם של בעלי החיים לא נפקד מהאירוע ובין אלה נמנים שוורים, סוסים, גמלים, כלבים, בזים, טווסים ועוד.
האמגושים באמנות > באמנות אחרת

סיפור המעשה מוצג באופן קומי ומזווית שונה לחלוטין בסרט בריאן כוכב עליון שהוא פרודיה על חיי ישו. הסרט נפתח בלידתו של בריאן בבית הנמצא כנראה ברחוב בו נולד גם ישו. שלושת האמגושים נכנסים בתחילה בטעות לבית אמו של בריאן ומעניקים לה את מתנותיהם, אך כעבור דקות ספורות הם חוזרים לקחת אותן כדי לתיתם לאם הנכונה.
במשחק הווידאו כרונו טריגר מ-1995 מופיעות שלוש דמויות משנה הנושאות את שמותיהם של שלושת האמגושים ומסייעות לדמויות האחרות. כך גם במשחק קסנוגירז מ-1998 ובאנימה נאון ג'נסיס אוונגליון. שלושת האמגושים נזכרו גם בספרו של אומברטו אקו באודולינו.
ראו גם

כוכב בית לחם
חג ההתגלות
הערצת חכמי הקדם
סגידת הרועים
לקריאה נוספת

אהרון לירון, "הנצרות וארץ הקודש" - הוצאת צ'ריקובר, 1997 ISBN 965-16-0109-4.
אפי זיו, הצופן הנוצרי באמנות, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2015, עמ' 139–142, מסת"ב 978-965-566-137-8
אומברטו אקו, תולדות האגדות - סיפורם של מקומות אגדיים, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2016, עמ' 51–61.
צבי זלינגר

| --- | --- |

צבי זלינגר
 לידה:  5 באוקטובר 1934
 פטירה:  14 בספטמבר 2008 (בגיל 73)
 ענף מדעי:  ביוכימיה
 מקום מגורים:  ישראל
 פרסים והוקרה:  פרס לנדאו לשנת 1992, פרס רוטשילד למדעי החיים (2001), פרס מייסדי טבע (2004), פרס א.מ.ת (2005) ופרס ישראל לחקר הביולוגיה (2007)
 תרומות עיקריות
 מפענח המנגנון להעברת מידע בתא
צבי זלינגר (5 באוקטובר 1934 – 14 בספטמבר 2008) היה פרופסור לביוכימיה, מפענח המנגנון להעברת מידע בתא וחתן פרס ישראל לחקר הביולוגיה.
קורות חיים

זלינגר נולד בווילנה שבליטא לד"ר מרדכי ולחיה זלינגר, שניהם היו מורים בגימנסיה העברית תרבות בווילנה. ההורים, אשר למדו בגימנסיה בשפה העברית וארץ ישראל הייתה נושא מרכזי בלמודים שם, היו ציוניים נלהבים ובשנת 1936 עלו עם זלינגר, בהיותו בן שנתיים, לארץ ישראל. את שנות הילדות בילה צבי זלינגר במושב נהלל ובכפר חיים, שם היה אביו מנהל בית הספר המשותף לכפר חיים ולכפר ידידיה. לפני פרוץ מלחמת העצמאות עברו לגבעתיים, שם סיים את בית הספר התיכון על-שם קלעי. הוא התגייס בגיל 17 ובמסגרת שירותו הצבאי הוא הדריך בבית הספר לקצונה וסיים שרות חובה בדרגת סגן. לאחר שחרורו החל בלימודי רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, בבית הספר לרפואה של הדסה. בשנת 1959 סיים את לימודיו, במהלכם הוא צורף לקבוצת מחקר בביוכימיה בראשות שלמה הסטרין, ואחריהם בחר לשוב ולעבוד בתחום. שלוש שנים לאחר מכן, הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה ונסע להשתלמות בתחום הממברנות באוניברסיטת מינסוטה שבארצות-הברית . הוא עבד כרופא רק כשנקרא לשירות מילואים.
לאחר שקיבל תואר מוסמך בביוכימיה, עבד זלינגר במחלקה לביוכימיה של האוניברסיטה העברית. בשנת 1965 קיבל פרופ' זלינגר משרת הוראה במחלקה. בזכות הישגיו המדעיים קוּדם במהרה לדרגת מרצה בכיר, לאחר מכן לפרופסור חבר ובשנת 1973 לפרופסור מלא. במהלך תקופה זו, חקרה קבוצת המחקר שהוביל את מנגנון הפעולה של מערכת האדנילט ציקלאז. מחקר זה הוביל את זלינגר ותלמיד המחקר שלו, דני קסל, לתגלית פורצת דרך. הם היו הראשונים לגלות איך עובדים חלבוני G, מתגים מולקולריים שנמצאים בכל תא בגוף ואחראיים על העברת מידע מקולטנים אל תוך התא. כמו כן, קבוצתו של זלינגר תרמה בהבנת מנגנון הכיבוי של החלבון, זלינגר פרסם כ-150 מאמרים מדעיים על מגוון רב של נושאים נוספים, שכללו בין היתר מיפוי סוגי הקולטנים הקיימים ברקמות בגוף האדם, וכן פענוח הגורם לניוון רשתית העין.
במהלך שנות עבודתו נבחר זלינגר לראש החוג לביוכימיה (1971–1972) ראש המחלקה (1984–1989), מופקד הקתדרה לביוכימיה על שם מרקס-קנדי (1995) ומשנת 2000 ניהל את מכון וולפסון לביולוגיה מבנית-יישומית. בשנת 2003 פרש לגמלאות מתחום ההוראה והתרכז במחקר, בו עסק עד יום מותו.
לצד עבודתו במחקר ובהוראה שימש זלינגר מתאם המחקרים במדעי החיים וברפואה במסגרת המועצה הישראלית למחקר ופיתוח (1970–1977). הוא שהה כמדען אורח באוניברסיטת הרווארד ולמכון הלאומי לבריאות בארצות הברית. מחקריו, אשר הביאו לפתרון בעיות סבוכות באמצעות פעולות מעבדה פשוטות, זכו להוקרה בינלאומית. בשנת 1983 היה זלינגר חבר ועדת ההיגוי הגרמנית-ישראלית לביוכימיה ובשנת 1989 הוא נבחר לחבר בארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית.
זלינגר זכה בפרס לנדאו (1992), בפרס רוטשילד למדעי החיים (2001), בפרס מייסדי טבע (2004), בפרס א.מ.ת (2005) ובפרס ישראל לחקר הביולוגיה (2007).
צבי זלינגר נפטר ב-14 בספטמבר 2008  בגיל 73 בירושלים, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ גבעת השלושה .
על מחקרו

זלינגר פענח את מנגנון הבקרה של העברת אותות בתא. פיענוח זה היווה פריצת דרך בתחום, שכן הוא הפריך תאוריות מקובלות קודמות. התובנות הנובעות מן המחקר של זלינגר הסבירו את האופי, את מנגנון הפעולה ואת אמצעי הבקרה הפועלים על קבוצת חלבוני הG. מנגנונים אלה הוגדרו כמתגים ביולוגיים, שאפשר ״לכבותם״ ״ולהדליקם״ באמצעות חומרים מתאימים והם פועלים על-פי שעון פנימי המובנה להם. הישגיו המדעיים והחשובים הקנו לזלינגר מעמד מוביל בעולם בתחום העברת אותות ביולוגיים ותקשורת בין-תאית.
מאמרם של זלינגר ותלמידו דני קסל בנושא זה, שפורסם ב-1977 והפריך את התאוריות המקובלות בנושא, עורר התנגדות עזה בתחילה; אך בשנת 1997 הקדיש כתב העת היוקרתי Molecular Biology of the Cell"" את שערו לציון 20 שנה למאמר ההיסטורי.
הערות שוליים

↑  פרופ' צבי זלינגר הוא הזוכה בפרס ישראל בחקר הביולוגיה לשנת תשס"ז, באתר הדוברות, ‏08/02/2007
↑  פרופ' צבי זלינגר מהאוניברסיטה העברית הוא הזוכה בפרס ישראל לחקר הביולוגיה לשנת תשס"ז, באתר האוניברסיטה העברית בירושלים- אגף שיווק ותקשורת, ‏13 בפברואר, 2007
↑  פרופ' צבי זלינגר ז"ל, באתר פרס א.מ.ת
↑  אורי דרומי, מפענח המנגנון להעברת מידע בתא, באתר הארץ, 28 בספטמבר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007417697705171  ISNI: 0000 0000 4420 6482  LCCN: no2006020255  VIAF: 53896944   WorldCat (עם VIAF): 53896944