stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברנקו ראדיצ'ביץ'
קורות חיים

ברנקו ראדיצ'ביץ' נולד בסלבונסקי ברוד ב-15 במרץ 1824. אלכסיי היה שם הטבילה שלו לפני ששינה אותו לברנקו, שם סרבי נפוץ יותר. הוא סיים את התיכון בסרמסקי קרלובצי, התפאורה של מיטב שיריו. לאחר מכן למד בווינה. בשנת 1847 הופיע ספר השירה הראשון של ראדיצ'ביץ', שהשיק עידן חדש בשירה הסרבית. הוא נסע לסרביה אך עד מהרה חזר לווינה כדי ללמוד רפואה, שם היה מוקף באינטלקטואלים סרבים, שגרו בעיר או שעברו דרכה, כולל חברו לכל החיים בוגובוי אטנאקוביץ', ווק סטפנוביץ' קראג'יץ', ג'ורו דניצ'יץ', מיליקה סטוייאדינוביץ'-סרפקינייה (אנ') ופטאר השני פטרוביץ'-נייגוש (אנ'). אוסף השירים השני של ראדיצ'ביץ' נחשב לחלש יותר מהאוסף הראשון שלו. סמוך למותו כתב שיר בולט בשם Kad mlidijah umreti (כשחשבתי על מוות).
הוא היה מהסופרים הראשונים שכתבו שירה בשפה הפשוטה של העם הפשוט. הוא ניסה לשחזר את הקצב של שיר העממי, ובכך תמך באמונה של ווק קראג'יץ' שאפילו שירה יכולה להיכתב בשפה הסרבית המתוקנת. ראדיצ'ביץ' הוכיח את עצמו כחשוב מאוד לניצחונו של ווק קראג'יץ' מכיוון שהוא אסף את דור הסופרים והמשוררים הצעירים שלו סביב מטרת הרפורמה בשפה.
סקרליץ' כתב ב"היסטוריה של הספרות הסרבית החדשה" שלברנקו ראדיצ'ביץ' הייתה השפעה משמעותית על יובאן יובאנוביץ' זמאי (אנ'), בוגובוי אטנאקוביץ', קוסטה רובארק, יובאן גרצ'יץ' מלינקו ועוד משוררים וסופרים סרבים בני התקופה.
ראדיצ'ביץ' מת משחפת בווינה ב-1853 ובשנת 1883 נקברו שרידיו בסטרז'ילבו (אנ').
שירה

Đački rastanak (הפרידה מחברים לבית הספר) הוא הפופולרי ביותר מבין יצירותיו. בו, ראדיצ'ביץ' תיאר את חיי סטודנטים. לזמן מה הוא מתמסר לרשמים החולפים של הרגע.
ב-Put (מסע), אלגוריה אצילה, ראדיצ'ביץ' מראה מיומנות במינוח סאטירי על ידי סטיגמה של יריביו של ווק סטפנוביץ' קראג'יץ' אשר פסלו את הרפורמות בשפה ובכתיב.
עם Bezimena (בזימנה) הוא שינה את סגנונו, מהשפעות של ביירון והתנועה הרומנטית, לעבר יבגני אונייגין של אלכסנדר פושקין ומאמרו של ויסאריון בלינסקי משנת 1843 על פושקין והריאליזם.
עבודתו העניקה תרומה חשובה לניצחונו של ווק בקרב התרבותי לרפורמה בשפה.
מורשת

ראדיצ'ביץ' השאיר כמה עבודות לא גמורות. הוא השאיר לפחות טקסט אחד הראוי לתשומת לב רבה בכל חקירה על האירוניה הרומנטית הסלאבית, והשיר השאפתני הבלתי גמור בן 1477 שורות, שחובר ב-1849 ובו שני כותרים: Ludi Branko (ברנקו השוטה) ו־Bezimena (ללא שם). שבעים וארבע שנים מאוחר יותר, מבקרי הספרות פאבלה פופוביץ' (אנ') ואחיו בוגדאן פופוביץ' (אנ') מצאו כי בפרגמנט השירי הזה "אין שירה כלשהי" וכי היא "לא ראויה למחמאה מכל סוג שהוא".
הוא נכלל ב-100 הסרבים הבולטים ביותר (אנ'). הוא השפיע על הדורות הבאים של משוררים סרבים, כולל ג'ורה יאקשיץ' (אנ'), יובאן מילנקו גרצ'יץ' (אנ') ומילוש צרנייאנסקי (אנ').
הפסל שלו שנעשה על ידי יובאן סולדאטוביץ' (אנ') ולוח על בית הולדתו הוסרו במהלך שנות ה-90 מסלבונסקי ברוד. יש שיחות מתמשכות לבניית הפסל מחדש.
חלק משיריו הולחנו.
פרס ברנקו נוסד ב-1954 לכבודו. הוא מוענק עבור ספר השירה הטוב ביותר בסרבית, שכתב על ידי משוררים מתחת לגיל 30.
על שמו נקראו כיכרות בזמון ובסרמסקי קרלובצי.
על שמו נקראים בתי ספר בבטאיניצה (אנ'), וליקה מושטאניצה (אנ'), נובי ביוגרד (אנ'), נובי סאד, באניה לוקה, נגוטין (אנ'), סמדרבו וערים נוספות.
כתבים נבחרים

Kad mlidijah umreti (כשחשבתי על מוות)
Tuga i opomena (עצב ואזהרה)
Đački rastanak (הפרידה מחברים לבית הספר)
Put (מסע)
Bezimena (חסר שם)
Utopljenica
Osveta
הערות שוליים

↑  Kulturno istorijski spomenici.
↑  Večernje novosti: Sve adrese Branka Radičevića (All Addresses of Branko Radičević), 26 Mar 2011
1 2 3 4 5 6  "Jovan Deretic: Kratka istorija srpske knjizevnosti". www.rastko.rs.
1 2  Bogert, Ralph (1996). "The burden of Vuk's philological reform on the lyrics of Branko Radičević". Facta universitatis - series: Linguistics and Literature. 1 (3): 157–168. ISSN 0354-4702.
↑  "Hrvati neće Branka Radičevića". NOVOSTI.
↑  "БРАНКОВА награда". Народна библиотека "Илија М. Петровић" Пожаревац (בסרבית). 2018-03-20.
↑  "Trg Branka Radičevića u Sremskim Karlovcima: Pokrajinski zavod za zaštitu spomenika kulture". www.pzzzsk.rs.
↑  "Trg Branka Radičevića Zemun, ulica i objekti na mapi". PlanPlus.rs (בסרבית לטינית).
↑  "ТУГА И ОПОМЕНА | Енциклопедија Српског народног позоришта".
↑  "Đački rastanak – Branko Radičević – Portalibris".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810601205505606  BnF: cb12509370g (data)  CiNii: DA0519188X  GND: 118787632  ISNI: 0000 0001 0891 6468  LCCN: n80113215  LNB: 000166725  NKC: jo2004213393  NLA: 35829714  NSK: 000032749  NTA: 071029206  RERO: 02-A027095001  SUDOC: 066860148  Trove: 1106734  VIAF: 41946613   WorldCat (עם VIAF): 41946613 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ברנקו ראדיצ'ביץ'".
כוס שתייה עם דיוקן של ראדיצ'ביץ'
בן-חורש רחב-עלים

| בן-חורש רחב-עלים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד פסיגיים
סדרה:: אספרגאים
משפחה:: סחלביים
סוג:: בן-חורש
מין:: בן-חורש רחב-עלים
שם מדעי
 Epipactis helleborine ‏קרנץ, 1769
בן-חורש רחב-עלים (שם מדעי: Epipactis helleborine) הוא גאופיט ממשפחת הסחלביים.
מאפיינים

לבן-חורש רחב-עלים פרחים שצבעם משתנה מפרט מפרט, בין לבן, ירוק, וארגמן. שפית הפרח מורכבת משני חלקים: חלקה האחורי בנוי ככוסית ומכיל צוף נוזלי; חלקה הקדמי משמש משטח נחיתה לחרקים הבאים למצוץ את הצוף.
מחקרים שנעשו במספר ארצות שבהן גדל המין, הראו שהוא מואבק על ידי צרעות; עם זאת, לא ידוע מי מאביק את המין בישראל.
בישראל, המין גדל בגליל וברמת הגולן, ובעיקר בהר מירון וליד החרמון, לרוב בגובה של כ-700 עד 1200 מטרים מעל פני הים ותחת צל חלקי או מלא של העצים. הפריחה בחודשים מאי-יוני.
בן חורש רחב-עלים
בן-חורש גדול

| בן חורש גדול |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד פסיגיים
סדרה:: אספרגאים
משפחה:: סחלביים
סוג:: בן חורש
מין:: בן חורש גדול
שם מדעי
 Epipactis veratrifolia ‏בואסייה & Hohenacker
תחום תפוצה
לאורך השבר הסורי-אפריקאי
בן חורש גדול (שם מדעי: Epipactis veratrifolia) הוא גאופיט ממשפחת הסחלביים.
מאפיינים

לבן-חורש גדול יש פרחים שצבעם משתנה מפרט מפרט, בין צהוב, ירוק, וארגמן. שפית הפרח מורכבת משני חלקים: חלקה האחורי בנוי ככוסית ומכיל צוף נוזלי; חלקה הקדמי משמש משטח נחיתה לחרקים הבאים למצוץ את הצוף.
בישראל, המין גדל בגולן, בעמק ירדן עליון, ובעיקר בשמורת הטבע עין גדי ובסביבתה, לרוב בגבהים של בין 400 מטרים מתחת פני הים ועד 400 מטרים מעל פני הים, בשולי מעיינות ונחלים. הצמח פורח בחודשים אפריל-יוני.
ג'ון בראנר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בספטמבר 1934 ולינגפורד, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  25 באוגוסט 1995 (בגיל 60) גלאזגו, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  John Kilian Houston Brunner 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  Glasgow Necropolis 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  ספרות ספקולטיבית 
 יצירות בולטות:  לעמוד על זנזיבר, The Sheep Look Up, The Shockwave Rider, The Jagged Orbit 
 תקופת הפעילות:  מ-1951 
 בן או בת זוג:  Marjorie Rosamond Sauer (12 ביולי 1958–?)  Liyi Tan (1991–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס הוגו לרומן הטוב ביותר (1969)  פרס אפולו (1973) 
 
ג'ון קיליאן יוסטון בראנר (באנגלית: John Kilian Houston Brunner;‏ 24 בספטמבר 1934 - 25 באוגוסט 1995) היה סופר בריטי שנודע בעיקר בספרי המדע בדיוני שלו. ספרו לעמוד על זנזיבר משנת 1968 על עולם מאוכלס יתר על המידה זכה בפרס הוגו לשנת 1969 עבור רומן המדע הבדיוני הטוב ביותר, ובפרס ה-BSFA (אגודת סופרי המדע הבדיוני הבריטית) באותה שנה. ספר אחר שלו, The Jagged Orbit, זכה בפרס BSFA לשנת 1970.
בנוסף למדע בדיוני, כתב בראנר שירה ופרסם מאמרים רבים במגוון מגזינים. בראנר היה חבר פעיל בארגון "קמפיין לפירוק נשק גרעיני". הוא היה גם בלשן ומתרגם והיה אורח הכבוד של הכנס האירופאי הראשון למדע בדיוני "יורוקון" בטריאסט בשנת 1972.
חייו

בראנר נולד בשנת 1934 בפרסטון קרומרש באוקספורדשייר. הוא למד במכללת צ'לטנהם, וכתב את הרומן הראשון שלו, "סערה גלקטית" (Galactic Storm) בגיל 17. הרומן התפרסם תחת שם העט גיל האנט. בראנר שירת כקצין בחיל האוויר המלכותי מ-1953 עד 1955.
בראנר עבר לכתיבה במשרה מלאה ב-1958, כמה שנים לאחר שירותו הצבאי, בשנה זו גם נישא למרג'ורי רוזמונד סאואר.
לבראנר הייתה מערכת יחסים לא נוחה עם סופרי מדע בדיוני מהגל החדש הבריטיים, שלעיתים קרובות ראו בו אמריקני מדי בהגדרותיו ובנושאיו. בתחילת שנות ה-80 הוא ניסה לכוון את כתיבתו ל"מיין סטרים" אך ללא הצלחה. בראנר האשים את המו"לים בקנוניה נגדו, ונודע ביניהם בקושי להתמודד איתו.
בריאותו של בראנר התרופפה בשנות ה-80 והחריפה עם מות אשתו בשנת 1986. הוא התחתן מחדש עם לי יאן טאן ב-1991, ונפטר מהתקף לב בכנס מדע בדיוני בגלאזגו ב-25 באוגוסט 1995.
עבודתו

הרומן שלו משנת 1968 "לעמוד על זנזיבר" מושפע מכתביו של מרשל מקלוהן, דמות תרבותית חשובה של התקופה, וזכה בהכרה רבה.
הספר "The Jagged Orbit" (המסלול המשונן - 1969) מתאר את ארצות הברית הנשלטת על ידי אלימות בין-גזעית והתפשטות הנשק. הספר מכיל 100 פרקים שאורכם משתנה מהברה אחת למספר עמודים.
הספר "Sheep Look Up" משנת 1972 מתאר קטסטרופה אקולוגית באמריקה.
בספרו "The Shockwave Rider" משנת 1975 טבע בראנר את המונח "תולעת מחשב" כדי לתאר תוכנה אשר משחזרת את עצמה ברשת מחשבים, וחזה את הופעתם של וירוסי מחשב.
בהמשך כתב בראנר עוד ספרים רבים אחרים. שמות העט של בראנר כוללים את ק"ה בראנר, ג'יל האנט, ג'ון לוקסמית', טרבור סטיינס, אליס קוויק, הנרי קרוסטריס ג'וניור וקית' וודקוט.
ביבליוגרפיה

ג'והן ברונר, לעמוד על זנזיבר, הוצאת אודיסאה 2003, תרגום דורית פרנס
בלאי (עיר)

בלאי (בצרפתית: Blaye) היא עיר בדרום-מערב צרפת במחוז ז'ירונד שבחבל אקיטן החדשה. בעיר ממוקמם על הגדה הימנית של שפך הז'ירונד.
לעיר נודעה חשיבות רבה כאשר במאה השש-עשרה וובאן בנה את ההגנה על הנמל העיר בורדו במורד שפך נהר הז'ירונד בעיר בלאי. בסביבות העיר נבנו מצודה ושני מבצרים, מצודת בלאי על הגדה הימנית בעיר בלאי, פור פאטה במרכז שפך הז'ירונד על האי פאטה ופור מדוק על הגדה השמאלית. שלושת הביצורים האלה הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמי כחלק מביצורי וובאן.
בלאי ידועה גם בזכות 60 אלף דונם הכרמים הנמצאים באזורה.
היסטוריה

בעת מלחמת גאליה בנה יוליוס קיסר אופידום גאלי בסנטוניי שנקרא Blavia Santorum. מעריכים כי אופידום זה הוקם באזור בו נמצאת העיר בלאי שהוא שטח שולט על שפך נהר הז'ירונד.
ב-625, נבנה ארמון ראשון באזור על ידי השושלת המרובינגית שהופכים את בלאי לעיר מלוכה. האדון ששולט על בלאי המפורסם ביותר היה רולאן, אחיינו של קרל הגדול, שנקבר בבזליסק סן-רומאן.
ב-848 נבזזה העיר על ידי הויקינגים שהמשיכו לאחר מכן במעלה הגארון.
בלאי הופכת לעיר חשובה במסע הצליינות לסנטיאגו דה קומפוסטלה בגלל שבימי הביניים לא היו גשרים על הגארון והמעבר היחידי לבורדו ולגסקוניה הוא לעבור את הג'ירונד על גבי סירה.
במהלך מלחמת מאה השנים בלאי שהייתה עיר מפתח בהגנה על אקיטן נכבשה מספר פעמים. ב-1452 העיר משוחררת סופית על ידי כוחות שהוביל מי שלימים יהיה לואי האחד עשר. הניצחון בבלאי פתח את מעבר הצבאות הצרפתיים לאקיטן שסייע לניצחון בקרב קאסטיליון (Castillon) שנה לאחר מכן, קרב שסיים את מלחמת מאה השנים בדרום צרפת.
לאחר מכן, החלה תקופה ארוכה שבו שרר שקט בעיר שהופר במלחמות הדת בצרפת בקרב הימי על הז'ירונד ב-1593.
בסוף המאה השבע עשרה בונה וובאן את מצודת בלאי כהגנה על בורדו. במהלך המהפכה הצרפתית והקיסרות הראשונה, בשבועות האחרונים של נפוליאון, קרב יחיד על מצודת בלאי בו הוכיחה את יעילותה.
במאה התשע עשרה, נכנסה העיר לתקופת בנייה בהובלתו של ז'ורז'-אז'ן אוסמן. באותה תקופה נבנה הגשר הראשון מעל הגארון ובכך ירד מעמדה האזורי של בלאי.
מסחר

בבלאי נמל קטן בעיקר לייצוא תבואה ושטחים נרחבים ליד העיר לתעשיית היין. בנוסף, ליד העיר ישנה תחנת כוח גרעינית עם 4 כורים גרעיניים.
ערים תאומות

לבלאי שלוש ערים תאומות:
גרמניה זולפיך (אנ'), גרמניה
ספרד טארגה (אנ'), ספרד
רומניה מצין (אנ'), רומניה
הערות שוליים

↑  ביצורי וובאן באתר אונסק"ו
↑  Saintonge היה יחידה גאוגרפית שיושבה על ידי שבטים גאלים שנקראו סאנטון (Santons). המרחב כולל כיום את המחוזות השראנט, השראנט הימי וצפון הז'ירונד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530811805171  BnF: cb15256112z (data)  GND: 4260863-6  LCCN: n92066526  MusicBrainz: bf91615c-6133-4539-8d8d-93393b7b6502  SUDOC: 027259897  VIAF: 168353422   WorldCat (עם VIAF): 168353422
בית קרוסקל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים 
 על שם:  ניקולס קרוסקל וד"ר ויקטוריה קרוסקל
 כתובת:  רחוב הס 21
 מיקום:   תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1931
 תאריך פתיחה רשמי:  1931 
 אדריכל:  ריכרד קאופמן 
 סגנון אדריכלי:  באוהאוס 
 מידות
 קומות:  3 
 קואורדינטות:  32°04′25″N 34°46′12″E﻿ / ﻿32.073503407878°N 34.769974290216°E﻿ / 32.073503407878; 34.769974290216
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) בית קרוסקל(למפת תל אביב רגילה) בית קרוסקל(למפת גוש דן רגילה) בית קרוסקל(למפת גוש דן מוגדלת) בית קרוסקל  he בית קרוסקלhe בית קרוסקלמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית קרוסקל, הניצב ברחוב הס 21 פינת רחוב אידלסון 25 בתל אביב, הוקם בשנת 1931 והורחב בהדרגה במהלך השנים שלאחר מכן. במקורו שימש כבית המגורים של ניקולס קרוסקל ושל בתו ד"ר ויקטוריה קרוסקל, אחת הרופאות הבולטות שפעלו בתל אביב במהלך שנות השלושים והארבעים אשר הקליניקה שלה פעלה בקומת הקרקע. בבית נבנו מספר דירות אשר נועדו להשכרה. המבנה תוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן ומהווה דוגמה לטיפוס מבנה הידוע בשם "וילה עירונית", שמעטים דוגמתו שרדו בתל אביב. בית קרוסקל הוכר כאתר לשימור על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת ונכלל בתוכנית לשימור מבנים של עיריית תל אביב.
הרקע להקמת המבנה

מאז הקמתו של בית ביאליק במחצית שנות העשרים של המאה העשרים הפכו הרחובות הסמוכים לו למבוקשים מאוד, ומספר אנשי מפתח של תל אביב בתחומי התרבות, המסחר והרפואה בחרו לבנות את ביתם ברחוב ביאליק, רחוב אידלסון ורחוב הס. כמה מן הרופאים פתחו בביתם גם את הקלניקה בה קיבלו את מטופליהם, וכך נוצר במקום ריכוז של מרפאות בתחומי רפואה שונים.
ד"ר ויקטוריה קרוסקל עסקה ברפואה פנימית והתמחתה בתחום חילוף חומרים. היא נחשבה לאחת הרופאות המובילות של תל אביב ועסקה גם בפעילות ציבורית בניסיון לקדם הקמת מוסדות רפואיים שונים לטובת תושבי העיר. הבית ברחוב הס 21 נרשם על שמה של ויקטוריה קרוסקל, והיא התגוררה בו יחד עם אביה, ד"ר ניקולס קרוסקל.
תכנון הבית

הבית תוכנן בשנת 1931 על ידי האדריכל ריכרד קופמן, אשר הקים במהלך שנות העשרים שורה ארוכה של מבנים ושכונות מגורים בכל רחבי הארץ. הוא היה בין הראשונים בארץ ישראל שיישם את עקרונות הסגנון הבין-לאומי באדריכלות, והביא עקרונות אלו לידי ביטוי בתכנון בית קרוסקל. הבית תוכנן כשהוא מחולק למספר מרובעים אשר שברו את הקוביה האחידה של המבנה הגדול והקנו לו מראה קליל עם חזיתות אחידות. אחד המרכיבים המושכים את תשומת הלב בחזית המבנה הם גגוני ההצללה הבולטים, אשר נועדו להתמודד עם אור השמש העז החודר אל החדרים ומחמם אותם. הגגונים נבנו כך שיחסמו את קרני השמש הקייצית, אולם יאפשרו את כניסת קרני השמש אל חדרי הבית בעונת החורף (כאשר השמש נמצאת נמוך יותר בכיפת השמים).
בשנת 1935 נוספה למבנה קומה שלישית.
השימוש בבית

מעבר להיותו של המבנה בית המגורים והקליניקה של בני משפחת קרוסקל, התפרסם הבית בזכות מספר שימושים נוספים שנעשו בו.
השימוש בבית > גלריה לאמנות

חדר האורחים הגדול בדירתו של ד"ר ניקולס קרוסקל שימש במהלך השנים מעת לעת כגלריה להצגת יצירות אמנות של יוצרים בתחומי אמנות שונים. כך לדוגמה הציג הצייר יעקב נוסבאום במרץ 1936 תערוכה מתמונותיו בבית הד"ר קרוסקל, ובמרץ 1940 הציגה הצלמת נדיבה שור בבית תערוכה מתצלומיה בנושא גני ילדים בתל אביב.
השימוש בבית > מקום המגורים והסטודיו של הצייר ראובן רובין

בשנת 1931 חזרו הצייר ראובן רובין ורעייתו אסתר לארץ ישראל בתום נסיעת ירח דבש ממושכת שערכו במצרים, פריז וניו יורק, והתיישבו בתל אביב. אסתר רובין תיארה בזיכרונותיה את דירת המגורים ששכרו בבית קרוסקל:
רובין ואני לא היינו בעלי רכוש דווקא, אך בכסף שנותר בידינו ממכירת הציורים בניו יורק שכרנו דירה נאה בקומה שנייה בבניין מודרני ומשופץ שנבנה בידי האדריכל ריצ'רד קאופמן, ברחוב הס פינת רחוב אידלסון. הדירה הייתה גדולה ומרווחת, ושכר הדירה היה עצום, תשע לירות! הרבה מכפי צרכיו ויכולתו של זוג בתחילת דרכו... לא כך חשב רובין. "כל עוד הפרוטה מצויה, אתן לך את הטוב ביותר שתל אביב יכולה להציע."...
הבית ברחוב הס, ביתנו הראשון בישראל, החל להתמלא ברהיטים שרובין עיצב: שולחן עץ ארוך, כדוגמת שולחנות האוכל בבתי מנזר, וארבעה ספסלי עץ משני צדדיו, שתי מיטות ששימשו כספות ישיבה, מכוסות בשטיחים רומניים ובכריות, וכמה כיסאות וכורסאות פשוטים ויפים. בחדר המגורים שנפתח אל מרפסת גדולה סידרנו סטודיו נוח, מואר באור צפוני כפי שרובין אהב, וכשבאו אורחים היינו מקפלים את כני הציור ומניחים את בדי הציורים והצבעים מתחת לספות כדי לפנות מקום...
בבית הורי לא בישלתי מעולם... ועד שרכשתי את המיומנות הדרושה להפעלת הפרימוס, המטבח הלבן והיפה שלי היה מתכסה בכל פעם בענן מחניק של פיח שחור.
דירתו של ראובן רובין בבית קרוסקל הפכה מוקד משיכה לשורה של אמנים ואנשי תרבות, הן אמנים מקומיים תושבי תל אביב והן אמנים זרים שפקדו את העיר. ראובן רובין ריכז בבית פעילות ציבורית בתחומים שונים, דוגמת איסוף תרומות לאלמנתו של הצייר לאופולד גוטליב שנפטר בפריז בחוסר כל. אסתר רובין תיארה בזכרונותיה את שהתרחש בבית המשפחה:
ביתנו הפך בימי שבת מקום מפגש קבוע לידידנו הרבים. הכנר ישה חפץ, שהגיע באותם ימים לנגן בפתיחת קונסרבטוריון שולמית, אהב לשחק פינג פונג במרפסת עם רובין ועם המלחין בוסקוביץ; שלונסקי המשורר, שעימו התיידדנו לאחר שרובין צייר את דיוקנו בעוד הוא מחסל בהתמדה בקבוק ויסקי שלם, היה מגיע כבר בשעות המוקדמות של השבת... הציירת ציונה תג'ר, שהייתה אהובה על רובין יותר מכל ציירי הארץ; יצחק ובת שבע כץ, חבריהם של כל האמנים; אביגדור המאירי, סופר ומשורר וממייסדי התיאטרון הסאטירי הקומקום, ורבים אחרים.
ביאליק, שהתגורר ברחוב הסמוך, היה אף הוא מבאי ביתנו. רובין אהב מאוד את המעשיות שלו, ולא אחת, כשהיה מלווה אותו לביתו, היו השניים הולכים הלוך ושוב בין רחוב ביאליק ורחוב הס - תלוי באורך המעשייה - זה מספר וזה מקשיב...
"הטוב ביותר שיש לתל אביב להציע", כלל גם עוזרת בית תימנייה, שליוותה את צעדי הראשונים כעקרת בית אך לא נשארה עימנו זמן רב. יום אחד שמע אותה אגדתי שרה ומיד חטף אותה אל הבמה, שם הפכה אסתר גמליאלי לאחת הזמרות המפורסמות בתל אביב ובארץ כולה.
בשנת 1938 עזבו אסתר וראובין רובין את הארץ ונסעו ללונדון על מנת לגייס תרומות להקמת בית הבימה. אירועים שונים עיכבו את חזרתם לארץ, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הם נסעו לארצות הברית ושבו לארץ ישראל רק במאי 1946.
השימוש בבית > מקום המגורים והקליניקה של ד"ר שמואל צונדק

בנובמבר 1934 עלה מגרמניה לארץ ישראל פרופסור שמואל (גאורג) צונדק ומונה למנהל המחלקה הפנימית בבית החולים הדסה בתל אביב. הוא התגורר במקום והפעיל בבית קליניקה
העברת הבית כתרומה לאוניברסיטה העברית

באוקטובר 1939 חתמו בני משפחת קרוסקל הסכם עם הנהלת האוניברסיטה העברית בירושלים ולפיו נרשם הבית על שם האוניברסיטה. סוכם כי הבית יועבר לשימוש האוניברסיטה לאחר מותם של בני המשפחה. ניקולס קרוסקל ביקש לשמור את התרומה כסוד, אולם הסיפור דלף לעיתונות והתפרסם. באותה עת נתרם לאוניברסיטה בית נוסף ברחוב בן יהודה 95 בתל אביב, ושווי שני הבתים שנתרמו עמד על 25 אלף לא"י.
עם פטירתו של ד"ר ניקולס קרוסקל התפנתה דירתו לשימוש האוניברסיטה העברית, אולם ד"ר ויקטוריה קרוסקל המשיכה להתגורר בדירתה. האוניברסיטה ניצלה את בית קרוסקל כאתר לקיום מפגשים, הרצאות, ואירועים שונים, דוגמת מסיבות של חיילים-סטודנטים.
עם השנים, הוסבו בהדרגה מרבית חדרי הבית לשימוש כמשרדים או כקליניקות של רופאים. בתחילת שנות השמונים ניסתה עיריית תל אביב לאכוף את החוק האוסר לפתוח משרדים בדירות מגורים, ופנתה אל האוניברסיטה ואל השוכרים בתביעה לפנות את משרדיהם. הנהלת האוניברסיטה ניסתה לבקש אישור חריג, אולם מרבית בקשותיה לא אושרו על ידי העירייה.
מכירת הבית למשפחת גוטסמן

בשנת 1992 מכרה האוניברסיטה העברית את הבית ברחוב הס 21 לדב ורחל גוטסמן, אשר ביקשו לשפץ את המבנה ולהחזירו לייעודו המקורי כבית מגורים. היה זה חלק מתופעה של הפיכת בתי מגורים משותפים בתל אביב לווילות עירוניות. בשנת 1993 הגישה משפחת גוטסמן, באמצעות בנם, האדריכל אסף גוטסמן, בקשה לתוספת קומה רביעית וחלוקת כל הבניין לשתי יחידות דיור.
הבית שוחזר בשנת 1994 על ידי האדריכל אסף גוטסמן.
לקריאה נוספת

ניצה מצגר סמוק, בתים מן החול, משרד הביטחון ההוצאה לאור, תל אביב, 1996
שולמית וידריך, השכנים של ביאליק, פורת הוצאה לאור, תל אביב, 2019
אסתר רובין, אלבום זכרונות, ידיעות אחרונות, תל אביב, 1999
הערות שוליים

↑  מודעה שפרסמה ד"ר קרוסקל, דאר היום, 19/01/1932, עמ' 1
1 2  ניצה מצגר סמוק, בתים מן החול, עמ' 259
↑  צילומי ילדים של נדיבה שור, הבקר, 03/04/1940, עמ' 8
↑  בתל אביב וביפו, הארץ, 23/03/1936,
↑  שור נדיבה ז"ל
↑  תערוכת תצלומים של נדיבה שור, הבקר, 29/03/1940, עמ' 8
1 2  אסתר רובין, אלבום זכרונות, עמ' 64-61
↑  קרן ליאופולד גוטליב, הארץ, 23/05/1934, עמ' 4
↑  אסתר רובין, אלבום זכרונות, עמ' 77–80, 106-105
↑  מעל במת המועצה העירונית, ידיעות עיריית תל אביב, 15/11/1934, עמ' 59
↑  עיתון רשמי, 19 בינואר 1949, עמ' 326
↑  ילקוט הפרסומים, 4 בפברואר 1963, עמ' 748
↑  תיק בניין - הס 21, עיריית ת"א - ארכיון הנדסי, מסמך מיום 25/09/1949
↑  בבית הנדבן קרוסקאל בת"א, הבקר, 21/11/1939, עמ' 6
↑  מועצת שוחרי האוניברסיטה בא"י, הארץ, 04/06/1940, עמ' 2
↑  בית המשפט המחוזי בתל אביב, דבר, 23/08/1950, עמ' 3
↑  לוח היום, הבקר, 09/12/1948, עמ' 2
↑  תל אביב - בחברה הארצישראלית לענייני המזרח התיכון, הצפה, 06/01/1949, עמ' 4
↑  מסיבות קבועות של חיילים-סטודנטים בת"א, חרות, 26/01/1949, עמ' 4
↑  מודעה של פרסום או.קי. בע"מ, מעריב, 29/06/1976, עמ' 7
↑  תורנות רופאים בת"א, הצפה, 24/04/1964, עמ' 7
↑  תיק בניין - הס 21, עיריית ת"א - ארכיון הנדסי, שורה של מסמכים משנות השמונים
↑  תיק בניין - הס 21, עיריית ת"א - ארכיון הנדסי, שורה של מסמכים משנת 1992
↑  גיא נרדי, ‏הלב ההיסטורי של תל-אביב הופך לשכונת וילות, באתר גלובס, 2 במאי 2018
↑  שולמית וידריך, השכנים של ביאליק, עמ' 177
ג'וזף סטורי

ג'וזף סטורי (באנגלית: Joseph Story‏; 18 בספטמבר 1779 – 10 בספטמבר 1845) היה עורך דין ושופט אמריקני, אשר כיהן בבית המשפט העליון של ארצות הברית במשך 34 שנים.
סטורי, יליד מסצ'וסטס, למד באוניברסיטת הרווארד, וסיים שני בכיתתו. הוא השתייך למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, והתמנה לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1811, על ידי הנשיא ג'יימס מדיסון. הוא השתתף בהגדרת סמכויות הממשל הפדרלי מול המדינות, תחת חסותו של נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל. החל מ-1829 כיהן גם כמרצה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד.
סטורי ידוע, בין השאר, בשל פסק הדין שלו במקרה ארצות הברית נגד לה אמיסטאד. המקרה תואר בסרט אמיסטאד, שביים סטיבן ספילברג. הארי בלקמן, שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, גילם את סטורי בסרט.
ביוגרפיה

סטורי נולד ב-18 בספטמבר 1779 במרבלהד, מסצ'וסטס. אביו היה חבר בבני החירות, אשר לקח חלק במסיבת התה של בוסטון בשנת 1773. בינואר 1795 התקבל ללימודי משפטים באוניברסיטת הרווארד, והיה חבר באחוות פי בטא קפא. ב-1798 סיים את לימודיו והיה למתמחה. בשנת 1801 הוסמך לעריכת דין בסאלם, מסצ'וסטס, והחל לעסוק בעריכת דין. בשנים 1805–1807 היה חבר בית הנבחרים של מסצ'וסטס, ובין ה-23 במאי 1808 ל-3 במרץ 1809 היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השני של מסצ'וסטס.
לאחר פטירתו של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, ויליאם קושינג, בספטמבר 1810 נדרש הנשיא, ג'יימס מדיסון, למנות שופט תחתיו. סטורי, יליד ניו אינגלנד, סומן כאחד המועמדים לתפקיד; מועמדותו זכתה להתנגדות מצד תומאס ג'פרסון במכתב ששלח לנשיא. לאחר שלוי לינקולן האב, לשעבר התובע הכללי של ארצות הברית, סירב לקבל את התפקיד בשל לקות ראייה מדרדרת, וג'ון קווינסי אדמס סירב לקבל את התפקיד גם כן, הציג הנשיא את סטורי כמועמד בפני הסנאט של ארצות הברית ב-15 בנובמבר 1811, ומינויו אושר ב-18 בנובמבר. סטורי הושבע לתפקיד ב-3 בפברואר 1812, ושימש בו עד מותו. נכון ל-2020, סטורי הוא השופט הצעיר ביותר שכיהן בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בשנת 1829 עבר להתגורר בקיימברידג', והיה לפרופסור בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, במקביל לכהונתו בבית המשפט העליון.
שופט בית המשפט העליון

חוות הדעת המשמעותית הראשונה של סטורי הוצגה בשנת 1816, במקרה Martin v. Hunter's Lessee (אנ'); בחוות הדעת עמד על סמכותו המוחלטת של בית המשפט העליון על בתי המשפט של המדינות במשפט אזרחי הנוגע לחוק הפדרלי.
בשנת 1819, כאשר ביקשה מיזורי להתקבל כמדינה לאיחוד, הגדירה הקונגרס של ארצות הברית כמדינת עבדות, בפשרה שכונתה פשרת מיזורי. בדצמבר של אותה השנה התבטא סטורי במרירות כנגד העבדות ממערב למיסיסיפי. התבטאותו זו עוררה מחאה בקרב גורמים במדינות הדרום. הייתה זו הפעם היחידה בכהונתו כשופט בה צידד בפומבי בגישה פוליטית כלשהי. בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-19 פסקו שופטי בית המשפט העליון, ובכללם נשיא בית המשפט, ג'ון מרשל, כנגד מספר מפסיקותיו הנוגדות את העבדות.
בשנת 1825 הועבר בקונגרס חוק עונשין שכתב סטורי, שהעביר לבתי המשפט של המדינות חלק נרחב מהסמכות השיפוטית.
בשנת 1842 פסק סטורי במקרה Swift v. Tyson (אנ'), וקבע כי לבתי המשפט יש סמכות להכתיב משפט מקובל במקרים שאין חקיקה המתייחסת אליהם באופן ספציפי.
ב-10 בספטמבר 1845, לאחר שסבל ככל הנראה מהתקף לב, נפטר סטורי. מילותיו האחרונות היו ”אלמלא הייתי כה חולה, מכתב ההתפטרות שלי היה כבר בדרכו לוושינגטון. היה עליי להשלים את חיי המשפטיים”.
כתיבתו

סטורי כתב מספר ספרים בנושאי משפט שונים, והרצאותיו כפרופסור בהרווארד פורסמו במספר כרכים נפרדים. לספריו הייתה השפעה בינלאומית נרחבת. אלכסיס דה טוקוויל הילל את סטורי בעבודתו, וציטוטים מספרו של סטורי "Commentaries on the Constitution of the United States" מופיעים מספר פעמים בעבודתו, הדמוקרטיה באמריקה; חוקרים נוספים מצאו כי כתביו השפיעו עמוקות על החקיקה והאמנות הבינלאומיות באמריקה הדרומית.
לקריאה נוספת

Newmyer, R. Kent (1985). Supreme Court Justice Joseph Story : statesman of the Old Republic. Chapel Hill: The University of North Carolina Press. ISBN 0-8078-1626-4.
Dunne, Gerald T. (1971). Justice Joseph Story and the rise of the Supreme Court. New York: Simon and Schuster. ISBN 0671206656.
Dunne, Gerald T. (1969). "Joseph Story".  In Leon Friedman; Fred L. Israel (eds.). The justices of the United States Supreme Court, 1789-1969, their lives and major opinions. New York: Chelsea House. pp. 435–472. ISBN 0-7910-1377-4.