stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברוס לי
ביוגרפיה > משפחתו, ילדותו ונעוריו בהונג קונג

ברוס לי נולד בבית חולים סיני ברובע צ'יינה-טאון בסן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית. אביו של לי, לי הוי צ'ואן, היה ממוצא סיני, ואימו של לי, גרייס הו, הייתה קתולית ממוצא סיני ואירופי. לי היה הילד הרביעי מחמישה ילדים: אגנס, פואיב, פיטר, ברוס, ורוברט. לי ומשפחתו עזבו את ארצות הברית ועברו לגור בהונג קונג כשהיה בגיל שלוש, שם גדל וספג את התרבות הסינית.
בגיל שלושה חודשים השתתף בסרטו הראשון: Golden Gate Girl.
אביו של לי, לי הוי צ'ואן, היה מהשחקנים המובילים באופרה הקנטונזית ושיחק בסרטי קולנוע. במהלך הזמן, החל במסע הופעות עם האופרה הקנטונזית, אשר החל בערב הפלישה היפנית להונג קונג. לי הוי צ'ואן הופיע גם שנים רבות בארצות הברית, בקהילות הסיניות הפזורות ברחבי המדינה. למרות ההצלחה שלה זכו הופעותיו, החליט אביו של לי לחזור להונג קונג, בניגוד לשאר חברי האופרה אשר נשארו בארצות הברית.
החל מן העת שבה חזרה משפחתו של לי להונג קונג, גדל לי תחת הכיבוש היפני במשך שלוש שנים ושמונה חודשים. לאחר הכיבוש חודשה קריירת המשחק של אביו, ובנוסף עלתה הפופולריות של משחקו במידה רבה אף יותר משהייתה לפני הכיבוש.
אימו של לי הגיעה ממשפחה עשירה, מיוחסת ובעלת השפעה רבה בהונג קונג. היא הייתה אחייניתו של סר רוברט הו-טונג, אשר היה איש עסקים ופילנתרופ נודע, ובזכותם גדל ברקע כלכלי ותרבותי מבוססים.
למרות יתרונות אלה, גדל לי בסביבת מגורים קשוחה ומלאת כנופיות אלימות, עם אוכלוסייה שאהדה את הקומוניזם, ולפיכך לא הייתה בה חיבה יתרה למשפחות מיוחסות.
עוד בילדותו התחיל ברוס לי לשחק, והשתתף בלמעלה מעשרים סרטים, שכותרתם הייתה: "לי שיאולונג", בדומה לעיסוקו של אביו כשחקן מקצועי. באותה התקופה הצטרף לי לחבורת ילדי רחוב והתנסה בקרבות מזדמנים בסמטאות העיר הגדולה.
כילד קטן למד בבית הספר "טאק סון", מרחק שני בניינים מביתו, אשר שכן ברחוב 218 Nathan Road, Kowloon. לאחר מכן עבר לי לבית ספר יסודי אחר, שלוחה של מכללת La Salle, ב-1950 או ב-1952 (בגיל 10 או 12). בסביבות 1956, בעקבות ביצועים לימודיים נמוכים, וייתכן שגם בשל התנהגות בעייתית, הועבר לבית הספר התיכון St. Francis Xavier's, שם היה תחת השגחתו של האח אדוארד, מורה ומאמן קבוצת האגרוף של בית הספר.
בשנת 1958 זכה ברוס לי בתחרות גדולה של ריקודי צ'ה צ'ה צ'ה והחל לעבוד כמדריך ריקודים. מאוחר יותר התפרנס ממקצוע זה בהיותו סטודנט ומהגר עני בארצות הברית. בה בעת התאמן בסגנון ווינג צ'ון קונג פו, אצל מורה ידוע בשם ייפ מאן. גרסה היסטורית אחת על אודות חייו גורסת, כי לי נאלץ לעזוב את לימודיו אצל ייפ מאן ואת הונג קונג, לאחר שהמשטרה הזהירה את הוריו כי בכוונתה לעצור אותו בעקבות מעורבותו בתגרות רחוב. אביו נתן לו מאה דולר ושלח אותו לארצות הברית, תוך ניצול אזרחותו האמריקאית. גרסה אחרת גורסת שלי עזב את הונג קונג והיגר חזרה לארצות הברית כדי לרכוש השכלה גבוהה. הוא עזב את הונג קונג כשהוא היה בן 18, בשנת 1959.
כשהגיע לארצות הברית, התגורר לי בתחילה עם אחותו הגדולה, אגנס לי, שחייתה זה מכבר עם חברים של המשפחה בסן פרנסיסקו.
ביוגרפיה > רקע באמנויות לחימה כילד ונער

כילד ונער צעיר התאמן לי מעט בשתי אמנויות לחימה:
טאי צ'י צ'ואן בסגנונות וו ויאנג – שלמד מאביו, שהיה מתרגל טאי צ'י חובב.
הונג גאר – אומנות שלמד אצל חברו של אביו, לי חוי צ'ואן.
ההשפעה הגדולה ביותר על התפתחות אמנויות הלחימה של לי הגיעה מאוחר יותר, מתרגילי אמנות הלחימה ווינג צ'ון קונג פו. לי התחיל להתאמן באומנות זו בגיל 15, בשנת 1955 בערך, אצל מורה הוינג צ'ון ייפ מאן, והפסיק להתאמן באומנויות שתרגל קודם לכן. השיעורים הקבועים של ייפ כללו בדרך כלל תרגול סדרות (קאטות), צ'י סאו ("ידיים דביקות" – תרגול זוגות), עבודה על בובת העץ האופיינית לוינג צ'ון, שכן ייפ מאן התאמן ולימד באמצעות בובת עץ שעיצב בעצמו, השונה מבובות בזרמים אחרים, ולעיתים גם בקרבות חופשיים. לא היה דפוס לימוד קבוע בכיתה. ייפ ניסה לשמור על התלמידים שלו ממלחמות בכנופיות הרחוב של הונג קונג בעזרת עידוד לחימה בתחרויות מאורגנות.
לאחר שנה באימוני הוינג צ'ון, תלמידיו האחרים של ייפ מאן סירבו להתאמן עם לי לאחר שלמדו על מוצאו, שכן אימו הייתה חצי סינית וחצי לבנה. בקהילת אמנויות הלחימה באותה העת בסין עוד רווחה גזענות תרבותית ענפה, ובדרך כלל היו מורים סינים מסרבים ללמד את אומנויותיהם לאנשים ממוצא שאינו אסייתי מלא, או אף למי שאינו סיני. ידוע כי בין השאר התאמן לי ולמד הרבה תחת וונג שון לאונג, אחד מתלמידיו הבכירים של ייפ מאן.
בסך הכול למד לי תחת ייפ מאן כשלוש שנים לכל היותר, בערך בגילים 15–18, ופחות או יותר בשנים 1955–1959. לי מעולם לא למד מייפ מאן את התרגולים המתקדמים בשיטתו, כגון סדרת היד הריקה האחרונה (ביו דזה), הסדרה ושיטות הלחימה עם המוט הארוך וסכיני הפרפר, והעבודה עם בובת העץ. לי אף לא התיימר ללמד חומרים אלה מאוחר יותר, כאשר לימד וינג צ'ון בארצות הברית בטרם פיתח שיטות לחימה עצמאיות. לאורך כל חייו, היה ייפ מאן המורה הרשמי היחיד של ברוס לי.
בניגוד למקובל בהקשר של לימודים לתואר אקדמי, במסגרת התרבות והאופי של אמנויות הלחימה, ובייחוד אמנויות הלחימה הסיניות, תקופת זמן של שלוש שנים נחשבת קצרה ביותר. לשם השוואה – בסגנונות סיניים מסורתיים כגון טאי צ'י, שינג אי צ'ואן, דאי שין-אי או בה גוואה ג'אנג, שלוש שנים ייחשבו לעיתים קרובות רק תקופת לימוד של הבסיס המקדמי של השיטה. במסגרת סגנונות קראטה מסורתיים שונים, נדיר מאוד שאדם יזכה לחגורה שחורה ראשונה בתוך שלוש שנים בלבד. ב-ג'ו ג'יטסו ברזילאי מקובל, במועדונים המכבדים עצמם, שנדרשות למתאמן כעשר שנים להשיג חגורה שחורה. ברוס לי, לא בלבד שלמד רק שלוש שנים תחת ייפ מאן, אלא גם עשה זאת בהיותו נער, ובעת שעסק בפעילויות רבות אחרות (ולא הקדיש עצמו למשל רק ללימודי וינג צ'ון). לפיכך, חשיפתו של לי לאמנויות הלחימה בעודו נער לא הייתה גדולה מאוד. בתרבות הפופולרית נפוצות אמירות שאין להן שחר על "מחקרו המקיף" של לי את הוינג צ'ון שלמד, או "מעמדו המיוחד" כתלמיד של אומנות זו. אין הדבר גורע מהידע שרכש לי בעבודה קשה במשך שלוש שנים לערך, אך יש להתייחס למידע זה בהקשרו הראוי.
ייפ מאן עצמו הוא דמות שנויה במחלוקת בקהילת הוינג צ'ון. בתחילת המאה ה-21 הופקו לפחות ארבעה סרטים המבוססים לכאורה על סיפור חייו. בנוסף, דמותו של ייפ מאן הופיעה בסרטים וסדרות על חייו של ברוס לי בעשורים המאוחרים של המאה ה-20. סרטים וסדרות אלה נתנו לסיפורו של ייפ מאן נופך הרואי ואדיר ממדים, אך אינם ביוגרפיות אמינות של קורות חייו. באופן אירוני, הגדוּלה שזכה לה ייפ מאן בתרבות הפופולרית במאה ה-21 הייתה פועל יוצא של התעניינות הציבור במקורותיו של ברוס לי באמנויות הלחימה.
ביוגרפיה > ככוכב טלוויזיה וקולנוע

תפקידו הראשון של ברוס לי היה בסדרת טלוויזיה בשם "הצרעה הירוקה", שם גילם את הדמות המשנית של קאטו. למרות שוליותו של התפקיד, הוא הצליח להרשים את קהל הצופים, ולעיתים משך יותר תשומת לב מאשר השחקנים הראשיים.
לי החל לשחק בסרטי אמנויות לחימה אמריקאיים ב-1966. השפעתו על הקולנוע בזמנו התבטאה בעיקר בהבאת אמנויות לחימה לידי ביטוי עוצמתי יותר על המסך. עם השחקנים שהושפעו ממנו ביותר נמנים צ'אק נוריס, אשר היה לעיתים חברו (ראו הרחבה בערך צ'אק נוריס) ואף גילם את יריבו בסרט "שאגת הדרקון", וג'קי צ'אן, שהיה ניצב באחד מסרטיו. לי ונוריס היו מעין חברים, ולמדו אמנויות לחימה זה מזה לאורך השנים. בין שאר השחקנים שאותם אימן לי היו סטיב מקווין, ושחקן הכדורסל כרים עבדול-ג'באר, שהשתתף איתו בסרט "משחק המוות".
רשימת סרטים בכיכובו:
הבוס הגדול (1971)
אגרוף הזעם (1972)
שאגת הדרקון (1972)
הדרקון (1973)
משחק המוות (1978) (סרט שהושלם חמש שנים לאחר מותו "הפתאומי", בסיועו של כפיל)
סדרות שבהן הופיע:
הצרעה הירוקה (The Green Hornet, בתפקיד ה-Side-Kick ששמו קאטו)
וכן הופיע בפרק בסדרה Longstreet the Way of the Dragon
ביוגרפיה > אחרית ימיו

סרטו המלא האחרון שהשלים היה "הדרקון" ‏(1973).
בשנת 1973 בחודש מאי, בזמן צילומי סרט שהיה אמור לצאת לאקרנים בשם "משחק המוות", מצא אותו קולגה שוכב ומפרכס. הוא הועבר לבית החולים אליזבת' בהונג קונג, מקום צילום הסרט, והתאושש לחלוטין. הרופאים המקומיים מצאו שהייתה חריגה כלשהי ("abnormality") בפעילותו המוחית. לאחר שהדבר נאמר לו, נסע לי מייד לארצות הברית לבדיקות רפואיות מקיפות יותר, אולם הרופאים האמריקאים אמרו לו לאחר אלה שהוא בריא מאוד, ועל כן חזר להונג קונג להמשך צילומי הסרט. כחודש לאחר שובו להונג קונג, ב-20 ביולי 1973, הוא שהה בבית ידידה קרובה והתלונן על כאב ראש חזק. לאחר שהביאה לו כדור נגד כאב ראש, שייתכן שהיה אלרגי אליו, הוא לקה מייד במפרצת במוחו, וידידתו מצאה אותו מחוסר הכרה על מיטתה. הוא מת בדרך אל בית החולים, ונקבר בסיאטל. לאחר מותו נמצא שמוחו התנפח ומשקלו עלה בלמעלה ממאה גרם, וזאת אף שלא היה סימן לחבלות חיצוניות על ראשו או מקום אחר בגופו, וכן לא היו סימנים לבקטריות במוח.
כעבור עשרים שנה (ב-1993), נקבר לידו בנו ברנדון לי, אשר נהרג בתאונה בעת צילומי סרט "העורב" (נורה לעברו כדור אמיתי מתוך אקדח שאמורים היו להיות בו כדורי סרק).
לאחר מותו של לי, צצו מספר אגדות אורבניות ותאוריות קשר הקשורות באירוע. הדבר אירע בחלקו משום שלי היה ידוע כאדם חזק, בריא ואתלטי – כך הופיע בסרטיו – והייתה, ועודנה, סקפטיות רבה על נסיבות מותו של אדם כזה בגיל צעיר (32).
חרף השמועות העיקשות, איש מעולם לא "הוציא חוזה" על ראשו – לא בהונג קונג ולא בארצות הברית. לי לא נהרג מ"מכת מוות מושהית" שנתן אומן לחימה כלשהו, אלא משבץ מוחי שנגרם מנטילת תרופה שגופו הגיב תגובה רעה אליה. (בהמשך חוזקו אגדות אורבניות אלה באמצעות עלילת הסרט הדרקון: סיפורו של ברוס לי, ולפיה נפצע לי בקרב עם אומן לחימה אחר, שנלחם מולו מטעם קהילת אומני הלחימה הסינים-אמריקנים, אשר לא היו מעוניינים שלי ילַמד את המערביים אמנויות לחימה סיניות.)
ספרים עליו

Thomas, Bruce. Bruce Lee: Fighting Words. Frog Ltd, 2005
Thomas, Bruce. Bruce Lee: Fighting Spirit a Biography. Frog Ltd, 1994
Lee, Linda. The Bruce Lee Story. Ohara Publications, 1989
Little R. John. The Warrior Within: The philosophies of Bruce Lee. Mcgraw Hill, 1996
Shannon Lee. Be Water, My Friend. Flatiron Books, 2020
ספרים שכתב

The Tao of Jeet Kune Do. Ohara Publications, 1973
The Art of Expressing the Human Body (with John Little), Tuttle Publishing, 1968
Chinese Gung Fu: The Philosophical Art of Self-Defense, Ohara Publications, 3rd Edition, 1968
Bruce Lee's Fighting Method, Vol 1: Self-Defense Techniques (Bruce Lee's Fighting Method) with Mitoshi Uyehara, Ohara Publications, 1978
Bruce Lee's Fighting Method, Vol 2: Basic Training (Bruce Lee's Fighting Method) Ohara Publication's, 1972
Bruce Lee's Fighting Method, Vol 3: Skill in Techniques (Bruce lee's Fighting Method Ohara Publications, 1977
Bruce Lee's Fighting Method, Vol.4: Advanced Techniques (Bruce Lee's Fighting Method). Ohara Publications, 1977
הערות שוליים

↑  Michael Tse, Bruce Li's Qigong, Qi Magazine, Issue 43, May/June 1999
↑  How did Bruce Lee die?
↑  Bruce Lee 1 inch punch – YouTube
↑  הדברים נאמרו בין השאר ישירות על ידי וואלי ג'יי ל-ניקו ויינברגר – אמן לחימה ישראלי, מורה לדאיטו-ריו אייקיג'וג'וטסו, אשר נכח בסמינר של וואלי באנגליה.
↑  China Southern Praying Mantis Kungfu Survey™
↑  Anderson Silva Would Never Have Taken A Fight With His Idol Bruce Lee | UFC NEWS UFC News | MMA News – BJPENN.COM
↑  Bruce Lee Weight Lifting Philosophy And Routine | Rbg Fit Club
↑  Bruce Lee, The Art of Expressing the Human Body, Page 20. Arnold: ""Bruce Lee had a very -- I mean a very -- defined physique. He had very little body fat. I mean, he probably had one of the lowest body fat counts of any ath... ... are a lot of people that do all those moves and they do have the skill, but they don't look visually as believable or as impressive as Bruce Lee did."
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271071105171  PLWABN: 9810616537105606  BNC: 000048346  BNE: XX820882  BnF: cb11912061r (data)  CiNii: DA12640961  GND: 118570803  ICCU: DDSV203807  ISNI: 0000 0003 6855 300X  LCCN: n79068505  LNB: 000228176  MusicBrainz: 6413abb6-755c-4fa8-8401-43ee23e60d70  NCL: 001157047  NDL: 00447176  NKC: jn20000720143  NLA: 35296927  NLG: 92196  NLK: KAC200802617  NSK: 000002303  NTA: 073255041  RERO: 02-A003507072  SELIBR: 254060  SNAC: w64f1tg4  SUDOC: 026978148  Trove: 901914  VIAF: 51692172   WorldCat (עם VIAF): 51692172 
ברוס לי, 1946
עם ייפ מאן
ברוס לי ובנו ברנדון
קברו של לי
פסל לזכרו של ברוס לי שמוצב בהונג קונג
HSBC ארנה

| --- | --- |

 מיקום:  ריו דה ז'ניירו
 קואורדינטות:  22°58′31″S 43°23′25″W﻿ / ﻿22.975278°S 43.390278°W﻿ / -22.975278; -43.390278
 תקופת הפעילות:  2007–הווה (כ־18 שנים) 
 בעלים:  ריו דה ז'ניירו 
 משטח:  פרקט
 קבוצות:  פלמנגו
 מושבים:  14,981 (כדורסל)   18,000 (קונצרטים)   12,000 (התעמלות)
 www.rioarena.com.br
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ריו דה ז'ניירו מוגדלת) HSBC ארנה(למפת ריו דה ז'ניירו רגילה) HSBC ארנה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
HSBC ארנה (בפורטוגזית: HSBC Arena), הידוע גם בשמות Arena Olímpica ("ההיכל האולימפי"), Arena Multiuso ("ההיכל הרב-תכליתי") ו-Rio Arena ("היכל ריו"), הוא אולם ספורט הממוקם בבארה אולימפיק פארק שבשכונת בארה דה טיז'וקה בריו דה ז'ניירו.
היסטוריה

האולם נחנך ב-2007, לקראת המשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בעיר באותה שנה, כחלק מה"ספורט סיטי קומפלקס סנטר" שכלל אז גם את מרכז ספורט המים מריה לנק ואת ולודרום בארה ולקראת האולימפיאדה יכלול מתקני ספורט נוספים. HSBC ארנה מכיל 15,430 מקומות ישיבה.
במהלך המשחקים הפאן-אמריקאיים 2007 נערכו באולם תחרויות התעמלות וכדורסל. לאחר מכן אירח גם את אליפות העולם בג'ודו (2007), טורניר הטניס של ריו (2009), טורניר MMA‏ (2011) ומספר קונצרטים שבחלקם הופיעו אומנים בינלאומיים מוכרים ואף כוכבי נוער אמריקאיים. בהופעות יכול האולם להכיל עד 18,000 מקומות.
בספטמבר 2014 אירח האולם את צמד משחקי הגביע הבין-יבשתי בכדורסל בהשתתפות הקבוצה המקומית פלמנגו ומכבי תל אביב (זוכת היורוליג ב-2014). קבוצת פלמנגו ניצחה בסיכום שני המשחקים וזכתה בגביע.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) אירח ההיכל את תחרויות ההתעמלות, ההתעמלות האומנותית והטרמפולינה. בזמן המשחקים, מספר המקומות באולם צומצם מעט לכ-12,000 צופים בלבד, כיוון שהוסרה טבעת המושבים התחתונה.
דני סנדרסון

| --- | --- |

 לידה:  30 בנובמבר 1950 (בן 74) כ"א בכסלו ה'תשי"א ישראל כפר בלום, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1966
 מקום לימודים:  התיכון למוזיקה ולאמנות 
 סוגה:  רוק • פופ • אלקטרונית
 סוג קול:  טנור
 שפה מועדפת:  עברית, אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה, פסנתר
 חברת תקליטים:  סי בי אס אן אם סי הד ארצי עננה
 שיתופי פעולה בולטים:  "כוורת", " גזוז", "דודה", גידי גוב, דייוויד ברוזה, יוני רכטר, מזי כהן, יצחק קלפטר
 בן או בת זוג:  ענת עצמון 
 צאצאים:  אדם סנדרסון, דינה סנדרסון 
 מספר צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  פרס אקו"ם 
 dannysanderson.co.il
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
דני סנדרסון (מימין) בהופעה עם להקת דודה, 1981
דניאל (דני) סנדרסון (נולד ב-30 בנובמבר 1950) הוא גיטריסט, זמר-יוצר, פזמונאי, מלחין, מפיק מוזיקלי וקומיקאי ישראלי, חתן פרס אקו"ם ופרס אמ"י. סנדרסון נחשב לאחד מאבות הרוק הישראלי ולאחד היוצרים המשפיעים ביותר במוזיקה הישראלית. היה הכותב והמלחין העיקרי בלהקות "כוורת", "גזוז" ו"דודה", ורבים מפזמוניו מאופיינים בכתיבה הומוריסטית.
דני סנדרסון בהופעה, 2007
ביוגרפיה

סנדרסון נולד ב־1950 ב"בית החולים הסקוטי" בטבריה. הוריו, חיים ורינה, היו אמריקאים, שעלו לישראל ב־1948 מטעמים ציוניים. שניהם השתייכו לתנועה הציונית "הבונים" (שהפכה ב-1982 ל"הבונים דרור") והתגוררו בכפר בלום. כשהיה בן שנה, עברה המשפחה לחיפה וב-1958, לסביון.
ב-1960 מונה אביו לנציג "אל על" בניו יורק, שם גדל סנדרסון עד 1968. במהלך ילדותו למד מדודו לנגן בגיטרה ובבנג'ו, והושפע מזרמים מוזיקליים שונים על ידי בני משפחתו השונים. כבר בילדות הפגין כישרונות מוזיקליים ובידוריים.
במשך שמונה שנות שהותו בניו יורק נחשף סנדרסון לצלילי מוזיקה אמריקאית בכלל, ולזרמי הבלוז והרוק אנד רול בפרט. דוגמה מובהקת לכך הוא השיר "גלשן" אשר ניכרת בו היטב השפעתה של להקת "הביץ' בויז". עוד בנערותו למד לנגן בגיטרה חשמלית ובפסנתר, בגיל 14 החל אף ללמד נגינה ובשנת 1966, כשהיה עדיין בניו יורק, הצטרף להרכב בשם "הירח" ("The Moon").
בשנת 1968 חזר סנדרסון לישראל, והתגייס לצה"ל במסגרת "להקת הנח"ל". במהלך שירותו הצבאי יצר קשרים עם מאיר פניגשטיין, אלון אולארצ'יק, גידי גוב ואמנים אחרים. בשנת 1970 החל להלחין ולעבד יצירות עבור להקות צבאיות שונות, וכן להרכב "השלושרים", ולמחזה המוזיקלי "קפוץ" שנכשל מסחרית. במקביל לשירותו הצבאי ניגן בלהקת "השניצלים" שהקליטה שני שירים באנגלית.
לאחר שחרורו מהשירות הצבאי ב-1971 פתח סנדרסון בקריירה עצמאית. בשנת 1972 הוציא סנדרסון, לראשונה כסולן, תקליטון ובו שני שירים שכתב, הלחין ועיבד באנגלית: "Like To Tag Along" ו"Conspiracy". בהקלטה הוא ניגן בפסנתר וגיטרה ואיתו אלון אולארצ'יק בבס ושירה ומאיר פניגשטיין בתופים. הסינגל לא משך תשומת לב רבה. באותה שנה יצא סנדרסון ללונדון.
בסוף שנת 1972 שב סנדרסון לישראל והקים את להקת "כוורת" שהייתה להקת הרוק הישראלית הראשונה שזכתה להצלחה ונחשבת לאחת הלהקות החשובות והמשפיעות ברוק הישראלי. מלבד הקמת הלהקה היה סנדרסון דומיננטי בכתיבת השירים שביצעה, שהתאפיינו במלודיות עשירה ובהומור איגיון, מאפיינים שבולטים לכל אורך הקריירה שלו. לאחר פירוקה של "כוורת" ב-1976 כתב סנדרסון את ספרו הראשון "נחירה פומבית". בשנת 1978 הפיק מוזיקלית את תקליט המופע של יהונתן גפן, "שיחות סלון". באותה שנה הקים יחד עם גידי גוב את להקת "גזוז" שפעלה בהצלחה עד לשנת 1979. לאחר שלהקה זו התפרקה הקים בשנת 1980 את להקת "דודה" שזכתה לפחות הצלחה מקודמתה, והתפרקה לאחר שנה.
ביוגרפיה > קריירת הסולו > שנות השמונים

באפריל 1982 יצא לחנויות אלבום הסולו הראשון של סנדרסון, גודל טבעי, בחברת התקליטים CBS. ממנו התפרסמו השירים: "פיקששתי" (מילים: זאב חפץ), "גלשן", "סיבה לחיות" ו"היפנוזה". בהקלטות האלבום השתתפו מלבד סנדרסון גם אלון הלל בתופים ואלון נדל בבס והוא לווה בסיבוב הופעות באותו שם. ב־1983 הזמין המפיק חיים סבן את סנדרסון ללוס אנג'לס לשם ניסיון לפיתוח קריירה בשוק המוזיקה האמריקאי. הניסיון לא הצליח וסנדרסון חזר לישראל. הכישלון חולל אצלו שינוי תודעתי: ”הבנתי שהמוזיקה שאני יוצר היא בסופו של דבר ישראלית. למרות ההשפעה האמריקאית שלי בתהליך היצירה, הטקסט וחידודי הלשון הפכו את השירים שלי לז'אנר ישראלי. כשניסיתי לייבא את המוזיקה שלי בחזרה לארצות הברית, זה לא 'עבד'. וזה בסדר”.
בקיץ של שנת 1984 השתתף סנדרסון בהופעות האיחוד הראשונות של "כוורת", ובספטמבר של אותה שנה יצא אלבומו השני חף מפשע, שנמכר ביותר מ-15,000 עותקים. באלבום בלטו השירים: "שיר רועים", "בואי מותק", "רותיל'ה", "חושב עלייך" ו"מה הדאווין שלך?", שהוקלט בהופעות שליוו את האלבום וצורף אליו מאוחר יותר.
אלבומו השלישי חכם על קטנים שיצא ביוני 1987 זכה לשבחי המבקרים ונמכר ביותר מ-30,000 עותקים. בלטו בו השירים "אצל הדודה והדוד" (לו הופק קליפ מושקע בבימויו של מוטי קירשנבאום), "חתונה", "אור", "חוש המישוש" ו"אל תצחק עלי". בשנת 1988 ערך סנדרסון את תקליטי "כוורת" להוצאה מחדש על קומפקט דיסק. באותה שנה יצא סנדרסון במופע בשם "בבת אחת", שבו ביצע את להיטיו.
ביוגרפיה > קריירת הסולו > שנות התשעים

בשנת 1990 השתתף סנדרסון בהופעות איחוד "כוורת" בפעם השנייה, שזכו להצלחה גדולה אף יותר מהופעות האיחוד הראשונות. בסוף השנה יצא אלבומו הרביעי של סנדרסון, קופץ לשניה, שאת רוב שיריו כתב, הלחין ועיבד בעצמו. מהאלבום התפרסמו השירים: "היא אני והוא", "תהיה ריאלי", "הבית האפור", "היא חולה" ובעיקר הלהיט "זה הכל בשבילך", שבוצע יחד עם מזי כהן. ב-1992 יצא אלבום האוסף של סנדרסון, הטובים לטיס - נבחרת שירים שהכיל להיטים מאלבומים קודמים ושיר אחד מימי להקת "דודה".
במרץ 1994 הפיק סנדרסון יחד עם אלון אולארצ'יק את אלבומו החמישי, מת לבכות 2, שהוגדר על ידו כאלבום "הבעייתי מבין אלבומיו", אף על פי שהצליחו במידה ממנו השירים: "אל תדברו איתי", "קיץ רחוק", "אני כועס רק עלי" ו"הכיסא נמוך מדי". באותה שנה יצא במופע סטנדאפ, וכן יצר ספיישל טלוויזיוני בשם "יומני סנדרסון" ששודר בטלעד.
בשנים 1995–1996 החל להגיש סנדרסון תוכנית אירוח אישית ב"ערוץ 1" שהציגה מוזיקאים שונים שניגנו במשותף ובנפרד מסנדרסון. באוגוסט 1997 יצא אלבומו השישי שתואר בפי רוב המבקרים (ובהם יואב קוטנר) כאלבום הטוב ביותר שיצר - הלא נודע. אלבום זה התאפיין בסגנון רוקנ'רול קלאסי משנות השישים, כששיר הנושא לווה בווידאו-קליפ מושקע והפך לאחד הלהיטים הגדולים של הרוק הישראלי בשנות התשעים. כמו כן נכללו באלבום להיטים נוספים כגון: "בחורות מכוניות וערבי שישי", "שלו לעולמים" ו"אמרתי לה לבוא". ב-1998 סנדרסון הגיש יחד עם אבי אטינגר את "ציפורי לילה נשאבות לתוך מנוע של מטוס ג'מבו" ב"גלי צה"ל". באותה שנה לקח סנדרסון חלק בהופעת האיחוד של "כוורת" ב"פארק הירקון", ובשנת 2000 השתתף שוב במופע איחוד של "כוורת", הפעם למטרת מימון ניתוח דחוף לחבר הלהקה יצחק קלפטר.
ביוגרפיה > קריירת הסולו > העשור הראשון של המאה ה-21

בשנת 2000 השתתף במופע "עם הגב לים" לזכרו של מאיר אריאל, בו ביצע עם רונית שחר את "בשדה ירוק".
בשנת 2001 הוציא סנדרסון אלבום מיוחד בשם תולדות המים - שירים לאחרים שהורכב משירים חדשים לחלוטין שחיבר עבור זמרים אחרים, בעיבוד והפקה משותפים עם אותם מבצעים. סנדרסון עצמו מתארח בשירה רק באחד השירים שבאלבום ("חיים שקטים" בביצוע מזי כהן). האלבום היווה ניסיון ליצור גרסה עברית לאלבומה של להקת "סנטנה", Supernatural, בעל הקונספט הדומה. כעשרת אלפים עותקים של האלבום נמכרו. באוקטובר 2001 שודר ב"רשת ג'" "מצעד שירי דני סנדרסון". השיר האהוב ביותר על הקהל הישראלי על פי מצעד זה הוא הדואט עם מזי כהן, "זה הכל בשבילך".
ב-25 בספטמבר 2005 נפטרה אשתו, המעצבת נעמי סנדרסון, בגיל 52 ממחלת הסרטן. ימים ספורים קודם לכן יצא אלבומו השמיני של סנדרסון והראשון שלו כאמן מבצע מזה שמונה שנים, קונגו בלו, שאותו הקליט והפיק בשיתוף עם רן שם-טוב. אחד הסינגלים מתוך האלבום, "עוזבת למקום רחוק", פורסם לאחר פטירתה של נעמי סנדרסון וסמוך אליה, אך לא נכתב ישירות עליה.
ב-28 בפברואר 2006 קיבל סנדרסון פרס "מפעל חיים למחבר" מאקו"ם.
תגובתו של סנדרסון לזכייה הייתה: "כשצלצלו אלי ואמרו לי שזכיתי בפרס, נבהלתי. זה נשמע כל כך סופי. אני בדיוק מחמם את הקנה וכבר מקפלים את המטרות". באותה שנה יצא האוסף הכפול "המיטב", הכולל דיסק של 18 להיטים בשם "גלויים" (ביניהם "אצל הדודה והדוד", "הלא נודע", "זה הכל בשבילך", "גלשן", "מה הדאווין שלך", "הכיסא נמוך מדי", "שקט שקט", "שיר רועים" ו"פקששתי") ודיסק של 16 שירים מוכרים פחות בשם "נסתרים" (ביניהם "אל תדברו איתי", "לא רע", "אני כועס רק עלי" ו"תהיה ריאלי"). האלבום כולל 12 שירים המופיעים בפעם הראשונה על גבי תקליטור. כמו כן כולל האלבום את שני הווידאו קליפים "אצל הדודה והדוד" ו"אל תדברו איתי".
בדצמבר 2008 הוציאה חברת NMC את ארבעת אלבומיו הראשונים של סנדרסון מחדש על גבי תקליטור. מתוכם, שלושת הראשונים מופיעים לראשונה כתקליטור.
בנובמבר 2009 הוציא סנדרסון אלבום סולו תשיעי בשם לא יפריד דבר. בניגוד לאלבומי הסולו האחרים של סנדרסון, באלבום זה שרו את השירים גם חברי הלהקה, ובהם תמר אייזנמן, כפיר בן ליש, יותם בן חורין וקרן מלכה. באלבום נכללה גרסת כיסוי בביצועה של מלכה לשיר "מהשתיל הזה", ששרה במקור גלי עטרי באלבומו של סנדרסון "תולדות המים", וכן גרסה מחודשת לשיר "זאת שמעל לכל המצופה", שכתב סנדרסון במקור לשלישיית "הגשש החיוור". שני הסינגלים הראשונים מהאלבום, "אתה לבד" ששר סנדרסון ו"אם בחיים לא נאהב" בביצועו של בן חורין, זכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו.
ביוגרפיה > קריירת הסולו > העשור השני של המאה ה-21

בשנת 2010 קיים סנדרסון, בליווי הרכב חלקי שכלל את מאיה רוטמן ואדם מדר, מופע מיוחד במסגרת פסטיבל "הפסנתר מארח", כאשר בהתאם לרוח הפסטיבל ניגן סנדרסון במרבית שירי ההופעה דווקא על פסנתר וכלי קלידים אחרים. במהלך ההופעה סיפר שזו הפעם הראשונה שבה הוא מופיע בנגינה על פסנתר בפני קהל מזה 25 שנה. הוא שב והופיע בפסטיבל ב-2012, הפעם עם הרכבו המלא. בשתי הפעמים בוצעו שירים פחות מוכרים מהקריירה של סנדרסון.
בשנת 2012 הועלה ב"תיאטרון הבימה" מחזמר בשם "נתתי לה חיי" המבוסס על שיריו של סנדרסון. המחזמר, בבימויו של מאור זגורי מגולל את סיפורו של יורם צוקרמן (עידן אלתרמן), רווק תל אביבי שנואש מחייו, תוך הצעת פרשנויות חדשות והקשרים חדשים לשירים המוכרים. סנדרסון עצמו לא היה שותף פעיל ביצירת המחזה.
באוגוסט אותה שנה, הוציא סנדרסון לרדיו את השיר "בוכה וגם צוחק".
בשנת 2013 השתתף סנדרסון בהופעות האיחוד הרביעי של להקת "כוורת". לרגל האיחוד הפיקה הלהקה מארז בשם "כוורת בקופסה" שבו נכללו הקלטות שראו אור לראשונה לאחר שנשמרו על ידי סנדרסון לאורך השנים.
בנובמבר של אותה שנה יצא לרדיו הסינגל "מכאן הדרך".
בשנת 2015 הוציא סנדרסון את השירים "לא כדאי לי" ו"מקנא בציפורים" לקראת אלבום חדש. באותה שנה רוב חברי ההרכב של דני התחלפו למעט כפיר בן ליש, שעובד איתו החל מ-1997. ב-2016 יצאו סינגלים נוספים, "להציל את העולם", "גורל שדוד" ו-"תתני לו להסביר".
בשנת 2017 הוציא סנדרסון את האלבום מכאן הדרך, אלבומו הראשון מזה 7 שנים. בניגוד לאלבומים הקודמים, שירי האלבום מציגים פן יותר אישי ופרטי של סנדרסון ופחות שירים הומוריסטיים ועלילתיים. האלבום התקבל באהדה על ידי מבקרים. עוד בשנה זו קיים מופע חגיגי ב"היכל התרבות" לציון 50 שנות קריירה מוזיקלית.
בשנת 2018 הופיע פעם נוספת בפסטיבל "הפסנתר מארח", ואירח במופע בין השאר את דורון טלמון (סולנית להקת "ג'יין בורדו") ותום אהרון.
חיים אישיים

סנדרסון היה נשוי לנעמי סנדרסון משנת 1978 עד פטירתה ב-2005. ילדיו הם הבמאי אדם סנדרסון והשחקנית דינה סנדרסון והוא סב לארבעה נכדים.
משנת 2008 סנדרסון בזוגיות עם השחקנית ענת עצמון.
מתגורר בתל אביב.
סגנון כתיבה

דני סנדרסון הוא אחד הכותבים העבריים הפוריים בתחום שירי איגיון. לעיתים קרובות הוא יוצר פרפרזות על פתגמים עבריים, שיוצרים הומור בגלל השינוי המפתיע.
כך למשל השיר "יו יה" פרפרזה על פתגמים, ובשינוי אות (אך ללא שינוי בהגיה) נוצרת בדיחה על הפתגם. למשל: "יש סוף לכל דבר" הופך ל"יש סוף לכל דוור"; "טובים השניים מן האחד" הופך ל"טובעים השניים מן האחד". בשיר "גוליית" מופיעה השורה: "נמלה עוברת/ אך המנגינה נשארת" - פרפרזה על הפתגם "הכלבים נובחים והשיירה עוברת", ועל השיר הישן "הימים חולפים, שנה עוברת./...אבל המנגינה לעולם נשארת."
בשיר "הבלדה על ארי ודרצ'י" מסופר על ארי ודרצ'י שחיים תחת בלטה. שמות הדמויות, ארי ודרצ'י, מבוססים על המלה האיטלקית "אריוֶדרצ'י" (arrivederci) שפירושה הוא "להתראות". כן מופיע הביטוי "שיכולים להוציא מטבח מכליו" - פרפרזה על "להוציא אדם מכליו". בשיר "נתתי לה חיי": "היום תמצא שהנושא לכל ויכוח/ הוא מה בא קודם - הביצה או התפוח". במקום התרנגולת הצפוי - מופיע תפוח, אבל ההפתעה אינה צורמת, כי הוא נצרך לחריזה.
לצד שירים הומוריסטיים רבים, כתב סנדרסון גם שירים רציניים ("נתתי לה חיי", "היא לא תדע" ועוד רבים), שירים קלילים (כמו "גלשן") ועוד.
בשנת 2017 סיפר בריאיון עיתונאי שסגנונו המוזיקלי קיבל השראה מהזמר האיטלקי רנטו קרוזונה (אנ') (כגון בשיר "חתונה").
פרסים

2006 – פרס "מפעל חיים" של אקו"ם
2021 – פרס "מפעל חיים" של אמ"י לשנת תשפ"ב