stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספורט בדרום-אפריקה בתקופת האפרטהייד
דרום אפריקה באולימפיאדה > החזרה לאולימפיאדה

ב-1988 הוועד האולימפי העולמי הקים את הוועד לענייני אפרטהייד ואולימפיאדה, שכלל את ה-SCSA ו-SANROC. המשא ומתן כדי להכין את הדרך להשתלבותה של דרום אפריקה בספורט העולמי נמשך במקביל למשא ומתן המדיני לסיום האפרטהייד. בדרום-אפריקה פעלו גופים שקיימו תחרויות מופרדות גזע בכל ענף ספורט ובמקביל גופים שאפשרו השתתפות ספורטאים מכלל הגזעים, אשר היו צריכים להתמזג על מנת לאפשר אגודת ספורט אחת. ANOCA הובילה את המשא ומתן לאיחוד הגופים ב-1990–1991, והוועד האולימפי הלאומי של דרום אפריקה (INOCSA) הוקם בהנהגתו של סם רמסאמי כנשיא, שהיה פעיל מוביל נגד האפרטהייד ותמך בחרם בספורט.
ביוני 1991 בוטל חוק רישום האוכלוסין, שהיה אבן יסוד לחקיקת האפרטהייד מ-1959, על ידי ממשלת דה קלרק. ביולי של אותה שנה נפגשה משלחת INOCSA עם הוועד לענייני אפרטהייד ואולימפיאדה במטה הוועד האולימפי העולמי בלוזאן, שווייץ. הוועד האולימפי הכיר ב-INOCSA ב-9 ביולי 1991, ושמו שונה לNOCSA. NOCSA התחרתה לראשונה באולימפיאדת 1992 בברצלונה. הדגל הרשמי של דרום אפריקה וההמנון הלאומי "Die Stem van Suid-Afrika" היו מקושרים לעידן האפרטהייד, אך הקבוצה האולימפית התחרה תחת דגל ביניים והשתמשה ב"אודה לשמחה" של בטהובן כהמנון. כמו כן החליטה שלא להשתמש בסמלים של ספרינגבוקס (קבוצת הרוגבי של דרום אפריקה) או בצבעי ירוק וצהוב ששויכו לקבוצות ספורט לבנות. החלטות אלו לא היו פופולריות בקרב דרום-אפריקאים לבנים, וכפשרה הוחלט לאמץ את צבעים אלו כצבעי הנבחרות. בשנת 2004 התמזגה NOCSA עם גופי ספורט נוספים מדרום אפריקה כדי להקים את קונפדרציית הספורט האולימפי של דרום אפריקה (SASCOC).
יוסף הכט (רב)

| --- | --- |

 לידה:  21 בינואר 1951 (בן 73) י"ד בשבט ה'תשי"א
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  אילת
 השתייכות:  חסידות חב"ד
 תחומי עיסוק:  רבה הראשי של אילת
 
 תפקידים נוספים:  חבר בית דין רבני חב"ד
 
הרב יוסף הכט (נולד בי"ד בשבט ה'תשי"א, 21 בינואר 1951) הוא רבה הראשי האשכנזי של אילת והמחוז, רב קהילת חב"ד וחבר בבית דין רבני חב"ד.
ביוגרפיה

נולד בניו הייבן, לשליח חב"ד הרב משה יצחק ורבקה הכט. למד במוסדות חב"ד במקום, ובישיבת אהלי תורה בשכונת קראון הייטס וישיבת תומכי תמימים המרכזית 770 בברוקלין, שם היה אחד מבחירי התלמידים (אחד משבעה "קנים" - תלמידים מצוינים בלימודם שהיו מעבירים שיעורים בנושאים שונים בחסידות ובנגלה), ונמנה עם קבוצת ה"חוזרים" על מאמרי הרבי מלובביץ'. המזכיר הראשי הרב חיים מרדכי אייזיק חדקוב שלח אותו מדי חג עם קבוצת תלמידים להשתתף בדרשתו של הרב שמחה עלברג ולהעביר אליו את תוכנה, ולמשימות נוספות.
נישא בשנת ה'תשל"ו לטילא בת שלום דובער פופאק, ולמד בכולל אברכים בשכונת קראון הייטס. בחודש שבט תשל"ז, 1977 נשלח על ידי הרבי מחב"ד לארץ ישראל, כחלק מקבוצה של שלוחים, שם למד בכולל "צמח צדק" בצפת.
בהתאם להוראת הרבי מלובביץ' לשלוחים לנסות ולהשיג משרות רבנות, הגיש הרב הכט מעמדות לרבנות בעיר אילת. בחודש אלול ה'תשל"ט, 1979, נבחר לכהן כרב הראשי האשכנזי של העיר, (בגיל 29) מעמד הכתרה נערך בט"ו בתמוז תשמ"ב.
בשנת ה'תשמ"ו, 1986, התמנה לחבר בבית דין רבני חב"ד.
הרב הכט הקים בעיר שלשה בתי חב"ד ובית תבשיל המחלק ארוחות חמות מדי יום. כן דאג להקמת מקוואות מהודרים. על עבודתו זו זכה בשנת 2011 לתואר "יקיר העיר" אילת.
פעילויות מיוחדות

בשנת תשל"ו היה חבר בצוות חסידים שהכינו את בשעה שהקדימו – תער"ב לדפוס ובנוסף היה אחראי להכין מפתח עניינים לסדרת המאמרים.
משנת תשנ"ב עורך הרב הכט תהלוכה בליל שביעי של פסח לעבר שפת הים ליד מלון מרידיאן, לציון קריעת ים סוף שהתחוללה לפי המסורת ביום זה.
במשך כמה שנים מאז תשמ"ה יזם. משלחת של רבני חב"ד שנסעה למצרים לחגוג את סיום לימוד משנה תורה לרמב"ם במסגרת הרמב"ם היומי בבית הכנסת הרמב"ם.
בשנת תשע"ה פעל לשינוי הלוגו הרשמי של הרבנות הראשית לישראל הכולל בתוכו לוחות הברית כך שהלוחות המוצגות בו יהיו מרובעים, לאחר שקודם לכן היו מעוגלים.
משפחתו

לרב הכט שבעה בנים וחמש בנות. בנו הקטן אברהם יהושע נפטר בשבט תשפ"ב לאחר מחלה ממושכת.
בנו הרב מנחם מענדל, משמש שליח חב"ד ורב בית הכנסת וקהילת 'בית יעקב' בצפון תל אביב
בנו הרב שניאור זלמן, משפיע בישיבת תומכי תמימים במגדל העמק
בנו הרב לוי, רב בית כנסת בשכונת שחמון, אילת
בנו הרב שמעיה, מייסד וראש כולל ובית ההוצאה לאור 'אשכילה', סופר חב"די ורב בית הכנסת 'זיכרון ברוך' ביפו (חתן הרב יצחק אייזיק לנדא)
בנו הרב משה יצחק, ר"מ בישיבה קטנה 'חסידי חב"ד ליובאוויטש' בצפת
חתנו, הרב יוסף יצחק בורגן, משמש כרב היישוב ניר צבי
חתנו, הרב יהודה טייכטל, משמש כרב בית כנסת 'משכן משה', אילת
חתנו, הרב דובער פרידמן, משמש כשליח חב"ד במלונות באילת
הערות שוליים

↑  "אות יקיר העיר" אילת הוענק לרב יוסף הכט באתר col כ"ח באדר תשע"א
↑  תושבי אילת ואורחיה יחגגו הלילה את נס קריעת ים סוף
↑  מאזיני רשת ב' נחשפו למעמד 'שירת הים', בחצי היום השישי עם ליאת רגב 25.4.19 דקה 30:32 באתר רשת ב'
1 2  אלבום לימוד הרמב"ם בהוצאת המרכז לענייני חינוך עמוד 49.
↑  עומר כרמון, בזכות הרב הכט: רובעו לוחות הברית, יום יום באילת, 19.06.2025
↑  אסון כבד: נפטר הת' אברהם יהושע הכט ז"ל, באתר COL, ‏30.01.2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009117888805171  VIAF: 6160665051303361994   WorldCat (עם VIAF): 6160665051303361994
איש השנה של המגזין "טיים"

ג'ורג' ווקר בוש על שער הטיים מגזין (2004), נבחר כאיש השנה ב-2000 ובשנית ב-2004
איש השנה של השבועון "טיים" הוא מהדורה שנתית של שבועון החדשות האמריקני "טיים", המציגה פרופיל של האיש, האישה, הזוג, הקבוצה, הרעיון, המקום או המכונה אשר "לטוב או לרע השפיע יותר מכל על אירועי השנה החולפת". במשך שנים נקראה המהדורה "איש השנה" "Man of the Year", אף שבמהלך השנים נבחרו גם נשים ל"איש השנה", ובשנים האחרונות היא נקראת "Person of the Year" (אישיות השנה) על מנת להפוך אותה לנייטרלית מבחינת המגדר. המונח "איש השנה" התקבל גם בשפה העברית, והפך לשגור.
היסטוריה

המסורת של בחירת איש השנה החלה בשנת 1927 כאשר עורכי המגזין "טיים" שאלו את עצמם על מה יכתבו בשבוע שבו היו מעט חדשות מעניינות. באותה הזדמנות ביקשו גם לתקן מחדל מערכתי מן השנה שעברה כאשר עורכי העיתון לא פרסמו את דיוקן הטייס צ'ארלס לינדברג על כריכת העיתון לאחר טיסתו הטרנס-אטלנטית. הרעיון שהביא לפתרון שתי הבעיות היה להקדיש חוברת מיוחדת ללינדברג, בשל היותו "איש השנה".
מאז, אדם, קבוצת אנשים, או אף המצאה או מקום, נבחרו בסוף השנה על מנת להקדיש להם מהדורה מיוחדת של העיתון. עד שנת 1999 הוכתרה המהדורה כ"איש השנה" אך כותרת זו שונתה על מנת להדגיש כי התואר אינו מוגבל לגברים. עם זאת, מאז 1999 הנשים היחידות שזכו היו קבוצת נשים בשנת 2002 שחשפה שחיתויות בתאגידי ענק וב-FBI, וכן קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל בשנת 2015, ובשאר המקרים זכו גברים. בין הנשים שזכו בתואר כאשר עוד נקרא "איש השנה" היו קורסון אקינו בשנת 1986, המלכה אליזבת השנייה בשנת 1952, סונג מיילינג בשנת 1937 וווליס סימפסון בשנת 1936. התואר אינו מוגבל לבני אדם. "המחשב" ו"כדור הארץ המצוי בסכנה" זכו אף הם בתואר.
כל נשיא מכהן של ארצות הברית מאז פרנקלין דלאנו רוזוולט היה איש השנה לפחות פעם אחת, מלבד ג'רלד פורד, שהחליף את ניקסון אחר פרישתו, ולא נבחר. חלקם רק בשל העובדה שנבחרו לתפקיד.
המחלוקת

ישנה מחלוקת האם בחירה באדם כ"איש השנה" היא בעלת משמעות של תואר כבוד. כך, לדוגמה, היה ויכוח ציבורי בארצות הברית על בחירתו של רוחאללה ח'ומייני לאיש השנה בשנת 1979. דיון דומה התקיים אחר בחירת אדולף היטלר כאיש השנה בשנת 1938. מאז 1979 נמנע "טיים" מלבחור במועמדים שנויים במחלוקת. עם זאת, כאשר נבחר רודולף ג'וליאני לאיש השנה לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הייתה זו בחירה שנויה במחלוקת. רבים חשבו כי ג'וליאני ראוי לתואר, בעוד אחרים חשבו כי ההגדרה "האדם או קבוצת האנשים שלהם ההשפעה הגדולה ביותר על החדשות בשנה החולפת" הפכה את אוסאמה בן לאדן לבחירה ההגיונית. בגוף המהדורה הוקדש דיון לשאלה זו, שבו אוזכרה בחירתו של ח'ומייני לאיש השנה, כמו גם דחיית הרעיון להכריז על אדולף היטלר כאיש המאה (על אף שכאמור הוא נבחר לאיש השנה בשנת 1938). רבים סברו כי בן לאדן היה בחירה מתבקשת יותר מג'וליאני לאיש השנה בשנת 2001, כמו גם שהיטלר הוא בחירה מתבקשת יותר מאלברט איינשטיין לאיש המאה, שכן הבחירה היא לא תמיד לשבח הנבחר, אלא מסמלת את השפעתו על השנה, גם אם הייתה זו שלילית. אך שניהם לא זכו בתואר בשל תפקידיהם השליליים. רבים סברו כי "טיים" לא הצליח לעמוד בסטנדרטים שהוא עצמו קבע לבחירת איש השנה.
בשנים האחרונות עלתה ביקורת על כי איש השנה הוא לרוב אדם מתחומי התרבות האמריקנית, וכי קיימת סטייה מן המסורת של הכרה בהשפעתם של מנהיגים והוגים מחוץ לאמריקה. משנת 1994, בה נבחר האפיפיור יוחנן פאולוס השני, עד לשנת 2005, בה בין אנשי השנה היה גם הזמר האירי בונו, היו כל אנשי השנה אמריקאים. 36 מאנשי השנה נולדו בארצות הברית, בעוד 29 מאנשי השנה הם מחוץ לארצות הברית.[דרוש מקור] בנוסף רוב הקבוצות שנבחרו, כגון מדענים או בני מעמד וגיל מסוימים הם אמריקאיים.
"איש השנה" 1960

בדצמבר 1960 החליט מגזין טיים לכבד את "המדען האמריקאי". מאז קיומו של פרס נובל ועד 1940 זכו מדענים אמריקאים ב-15 פרסים בלבד, בעוד שבשני העשורים שלאחר מכן זכו מדענים אמריקאים ב-42 פרסים. כפרופיל משותף של המדען האמריקאי נבחרו חמישה-עשר מדענים בולטים מתחומים שונים, רובם קשורים לתחומי הרפואה, האלקטרוניקה, האטום וחקר החלל. עמוד השער הראה תמונות של החמישה-עשר על רקע איור של אטום.
המדענים שנבחרו היו: אמיליו סגרה, לינוס פאולינג, ויליאם שוקלי, ג'ון פרנקלין אנדרס, ג'ורג' וולס בידל, דונלד גלייזר, צ'ארלס סטארק דרייפר, רוברט ברנס וודוורד, ג'יימס ואן אלן, צ'ארלס טאונס, אדוארד טלר, יהושע לדרברג, וילארד ליבי, אדוארד מילס פרסל ואיזידור רבי.
"איש השנה" וישראל

בין הזוכים בתואר נמצא ישראלי אחד, יצחק רבין בשנת 1993, אשר נבחר כחלק מקבוצה של "עושי שלום" שכללה גם את יאסר ערפאת וכן את נלסון מנדלה ופרדריק וילם דה קלרק מדרום אפריקה.
כאשר עורכו של השבועון "העולם הזה" היה אורי אבנרי, הוא הקדיש את גיליון ראש השנה העברית שלו לבחירת "איש השנה". עם סגירת השבועון המשיך אבנרי בנוהג זה במשך שנה אחת בעיתון "מעריב". אחרי שנת 1991 אין בישראל עיתון או שבועון המקדיש חוברת שלמה לבחירת "איש השנה". אך רוב אמצעי התקשורת בוחרים את 'איש השנה', בדרך כלל מזווית הראיה הישראלית.
אנשי השנה

1927: צ'ארלס לינדברג
1928: וולטר קרייזלר
1929: אואן יאנג
1930: מוהנדס קרמצ'נד גנדי
1931: פייר לאוואל
1932: פרנקלין דלאנו רוזוולט
1933: יו ג'ונסון
1934: פרנקלין דלאנו רוזוולט (בפעם השנייה)
1935: היילה סלאסי
1936: ווליס סימפסון
1937: צ'יאנג קאי שק וסונג מיילינג
1938: אדולף היטלר
1939: יוסיף סטלין
1940: וינסטון צ'רצ'יל
1941: פרנקלין דלאנו רוזוולט (בפעם השלישית)
1942: יוסיף סטלין (בפעם השנייה)
1943: ג'ורג' מרשל
1944: דווייט אייזנהאואר
1945: הארי טרומן
1946: ג'יימס פרנסיס ברנס
1947: ג'ורג' מרשל (בפעם השנייה)
1948: הארי טרומן (בפעם השנייה)
1949: וינסטון צ'רצ'יל (בפעם השנייה)
1950: הלוחם האמריקני
1951: מוחמד מוסאדק
1952: אליזבת השנייה
1953: קונראד אדנאואר
1954: ג'ון פוסטר דאלס
1955: הרלאו קרטיס
1956: לוחם החירות ההונגרי
1957: ניקיטה סרגייביץ' חרושצ'וב
1958: שארל דה גול
1959: דווייט אייזנהאואר (בפעם השנייה)
1960: מדעני ארצות הברית
1961: ג'ון פ. קנדי
1962: יוחנן העשרים ושלושה
1963: מרטין לותר קינג
1964: לינדון ג'ונסון
1965: ויליאם וסטמורלנד
1966: בני פחות מעשרים וחמש (בייבי בומר)
1967: לינדון ג'ונסון (בפעם השנייה)
1968: צוות אפולו 8: פרנק בורמן, ג'ים לוול ויליאם אנדרס
1969: אמריקנים בני המעמד הבינוני
1970: וילי ברנדט
1971: ריצ'רד ניקסון
1972: ריצ'רד ניקסון (בפעם השנייה) והנרי קיסינג'ר
1973: המקרר
1974: פייסל, מלך ערב הסעודית
1975: הנשים האמריקניות
1976: ג'ימי קרטר
1977: אנואר סאדאת
1978: דנג שיאופינג
1979: רוחאללה ח'ומייני
1980: רונלד רייגן
1981: לך ואלנסה
1982: המחשב
1983: רונלד רייגן ויורי אנדרופוב
1984: פיטר יוברות
1985: דנג שיאופינג (בפעם השנייה)
1986: קורסון אקינו
1987: מיכאיל גורבצ'וב
1988: כדור הארץ הנתון בסכנה
1989: מיכאיל גורבצ'וב (בפעם השנייה)
1990: ג'ורג' הרברט ווקר בוש
1991: טד טרנר
1992: ביל קלינטון
1993: נלסון מנדלה, פרדריק וילם דקלרק, יאסר ערפאת ויצחק רבין
1994: יוחנן פאולוס השני
1995: ניוט גינגריץ'
1996: דייוויד הו
1997: אנדי גרוב
1998: ביל קלינטון (בפעם השנייה) וקנת' סטאר
1999: ג'ף בזוס
2000: ג'ורג' ווקר בוש
2001: רודולף ג'וליאני
2002: חושפי השחיתויות - סינתיה קופר מוורלדקום, שרון וטקינס מאנרון וקולין ראולי מה-FBI
2003: החייל האמריקני (בפעם השנייה)
2004: ג'ורג' ווקר בוש (בפעם השנייה)
2005: הזמר בונו (סולן U2), ביל גייטס ואשתו מלינדה גייטס
2006: אתה, או גולשי האינטרנט, אזרחי הדמוקרטיה הדיגיטלית החדשה
2007: ולדימיר פוטין
2008: ברק אובמה
2009: בן ברננקי
2010: מארק צוקרברג
2011: המוחה
2012: ברק אובמה (בפעם השנייה)
2013: פרנציסקוס
2014: הלוחמים באבולה
2015: אנגלה מרקל
2016: דונלד טראמפ
2017: תנועת Me Too
2018: עיתונאים שנכלאו או נהרגו בשל עבודתם
2019: גרטה טונברי
2020: ג'ו ביידן וקמלה האריס
2021: אילון מאסק
2022: וולודימיר זלנסקי
2023: טיילור סוויפט
2024: דונלד טראמפ (בפעם השנייה)
איש המאה

המאה ה-20: אלברט איינשטיין
הערות שוליים

↑  סוכנויות הידיעות, איש השנה של המגזין "טיים": החייל האמריקאי, באתר הארץ, 21 בדצמבר 2003
↑  רויטרס, איש השנה של המגזין "טיים": ג'ורג' בוש, באתר ynet, 19 בדצמבר 2004
↑  רויטרס, אנשי השנה של ה"טיים": ביל גייטס ובונו, באתר ynet, 18 בדצמבר 2005
↑  רן דגוני ואהרון רוזן, ‏איש השנה של מגזין "טיים": אני, אתה. כן, אתה!, באתר גלובס, 17 בדצמבר 2006
↑  מגזין טיים: פוטין  איש השנה בעולם, באתר וואלה, 19 בדצמבר 2007
↑  ברק אובמה - איש השנה של "טיים", באתר וואלה, 17 בדצמבר 2008
↑  יצחק בן-חורין, וושינגטון, איש השנה של השבועון "טיים": בן ברננקי, באתר ynet, 16 בדצמבר 2009
↑  אבנר קשתן, מארק צוקרברג נבחר לאיש השנה של "טיים", באתר כלכליסט, 15 בדצמבר 2010
↑  איש השנה של המגזין "טיים" לשנת 2011: המפגין, באתר וואלה, 14 בדצמבר 2011
↑  רויטרס, איש השנה של המגזין טיים: ברק אובמה, באתר הארץ, 19 בדצמבר 2012
↑  אתר חדשות ערוץ 2, ‏איש השנה של המגזין טיים: האפיפיור פרנציסקוס, באתר גלובס, 11 בדצמבר 2013
↑  סוכנויות הידיעות, איש השנה של 'טיים' 2014: הלוחמים באבולה, באתר ynet, 10 בדצמבר 2014
↑  יצחק בן-חורין, וושינגטון, אשת השנה של 'טיים': קנצלרית גרמניה מרקל, באתר ynet, 9 בדצמבר 2015
↑  שירות כלכליסט, איש השנה של המגזין טיים: דונלד טראמפ, באתר כלכליסט, 7 בדצמבר 2016
↑  "שוברות שתיקה": איש השנה של מגזין טיים - קמפיין "מי טו", באתר וואלה, 6 בדצמבר 2017
↑  שירות כלכליסט, מגזין טיים חשף את אנשי השנה שלו: קבוצת עיתונאים "שומרי סף הנלחמים על האמת", באתר כלכליסט, 11 בדצמבר 2018
↑  ynet, אשת השנה של "טיים": הנערה גרטה טונברג, באתר ynet, 11 בדצמבר 2019
↑  סוכנויות הידיעות, ‏ג'ו ביידן וסגניתו קמלה האריס הם אנשי השנה של מגזין "טיים", באתר מעריב אונליין, 11 בדצמבר 2020
↑  סוכנויות הידיעות, אילון מאסק הוא איש השנה של המגזין "טיים", באתר ynet, 13 בדצמבר 2021
↑  סוכנויות הידיעות‏, נשיא אוקראינה נבחר לאיש השנה של מגזין "טיים", באתר וואלה, 7 בדצמבר 2022
↑  ynet, טיילור סוויפט נבחרה לאשת השנה של מגזין "טיים", באתר ynet, 6 בדצמבר 2023
↑  ציקיברנדוין, בפעם השנייה: איש השנה של המגזין טיים: דונלד טראמפ, באתר ערוץ 7, 12 בדצמבר 2024
↑   בן סמואלס, טראמפ בראיון למגזין "טיים": "אני מתנגד בתוקף לשיגור טילים אמריקאיים לשטח רוסיה. זה מטורף", באתר הארץ, 12 בדצמבר 2024
שער גיליון איש השנה של 1960. ראה אור בינואר 1961.
Abandonware

Abandonware הוא כינוי לתוכנות מחשב או משחקי מחשב שאינן נמכרות יותר או נתמכות על ידי בעלי זכויות היוצרים שלהן. לעיתים, קטגוריה זו משויכת לכל תוכנה מעל גיל מסוים, כשפרק הזמן המוסכם הוא לרוב ארבע שנים.
למונח אין בסיס חוקי; הגדרתה של תוכנה כלשהי כ-Abandonware לא הופכת את העתקתה או הפצתה בחינם לחוקית. אלמלא היוצרים המקוריים הגדירו את התוכנה ברשות הכלל, תוכנות הנקראות Abandonware נחשבות בעיני החוק כקניין רוחני של יוצריה ומכוסות תחת חוק זכויות היוצרים עד שזכות היוצרים עליה פגה.
הסוג השכיח ביותר של Abandonware הוא משחקי מחשב ומשחקי קונסולות. עבור רוב המשחקים הללו יש להשתמש באמולטור מתאים מכיוון שאמולציית ה-DOS של כל משפחות ה-Windows לאחר Windows ME אינה טובה מספיק.
מוזיאונים, ארגונים עצמאיים כגון ארכיון האינטרנט, פורומי מעריצים, ואתרי אינטרנט כדוגמת מסע אל העבר מפיצים ומספקים תמיכה טכנית לתוכנות Abandonware כדרך לשמר אותן לדורות הבאים.
בישראל נהוג לכנות משחקי Abandonware בכינוי "משחקי נוסטלגיה", אף על פי שמשחקי נוסטלגיה רבים עדיין נמכרים.
הערות שוליים

1 2  The Abandonware FAQ, Abandonware Ring, ‏2020
↑  Definition of Abandonware, PCMag
↑  גרג קוסטיקיאן, New Front in the Copyright Wars: Out-of-Print Computer Games, The New York Times, ‏18 במאי, 2000
↑  קרין לוי, Here's How To Play More Than 900 Classic Arcade Games Without Spending A Single Quarter, Business Insider, ‏4 בנובמבר, 2014
ערך זה הוא קצרמרבנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רמי פורטיס

| --- | --- |

 לידה:  7 ביולי 1954 (בן 70) קריית אונו, ישראל 
 מוקד פעילות:  תל אביב, ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1975
 סוגה:  רוק • פאנק רוק • רוק אלטרנטיבי
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  גיטרה
 חברת תקליטים:  CBS ישראל • נענע דיסק • הד ארצי • הליקון
 שיתופי פעולה בולטים:  ברי סחרוף, שלומי ברכה, שלומי שבן
 פרסים והוקרה:  פרס אקו"ם 
 4tis.com
 פרופיל ב-IMDb
 
רמי אפרים פורטיס (נולד ב-7 ביולי 1954 בקריית אונו) הוא זמר רוק ישראלי בולט ויוצר משפיע. אלבום הבכורה שלו משנת 1978, "פלונטר", נחשב לפורץ דרך בתולדות המוזיקה הישראלית. אלבומו השני, "סיפורים מהקופסא" (1988), נחשב על ידי המבקרים כאחד מאלבומי הרוק החשובים ביותר שיצאו בישראל.
פורטיס הוא חבר בלהקת מינימל קומפקט ושותפו של ברי סחרוף לצמד פורטיסחרוף.
ביוגרפיה > 1975–1983: השנים הראשונות

פורטיס הוא יליד קריית אונו. אביו בנימין היה מנהל מחלקת התרבות של עיריית תל אביב. יונה וולך הייתה לפעמים הבייביסיטר שלו. בילדותו גר עם סבתו במעברה.
פורטיס התגייס לצה"ל בשנת 1972 ושירת במערך ההגנה האווירית בסיני, במהלך מלחמת יום הכיפורים (הוא הושפע רבות ממראות התופת בחזית דבר שבא לידי ביטוי מאוחר יותר גם ביצירה שלו, למשל, בטקסט לשיר "שקיעתה של הזריחה"). הוא החל את דרכו המוזיקלית ב-1975 כעובד במה בהופעות של להקת תמוז. אריאל זילבר הזמין אותו לשיר את שירו "אינקובטור" בהפסקה של הופעת הלהקה, כשחברי תמוז מלווים אותו (הביצוע נכלל בקופסה "אוספורטיס" ובהוצאה המחודשת של "פלונטר" מסדרת סימני דרך).
באותה שנה הקים פורטיס את להקת "זבוב", שב-1978 שונה שמה ל"מים חמים". היא הופיעה במועדונים כמו המרתף העליון של תיאטרון בית ליסין ויצרה לעצמה קהל קטן אך נאמן.
ב-1978 יצא אלבומו הראשון של פורטיס, "פלונטר", בחברת "סי.בי.אס" (לימים אן אם סי), בהפקתו המוזיקלית של חיים רומנו. האלבום היה אחד מהאלבומים הרועשים והפרועים ביותר שנוצרו בישראל עד אז. אף על פי שהוא לא הוליד להיטים בזמן צאתו, עם הזמן החלו לבלוט השירים "רד מעל מסך הטלוויזיה", "שמש לך מצפים" ו"אינקובטור" מתוכו. "פלונטר" הקדים את זמנו בצליל רוקיסטי ופאנקיסטי שהושפע מאמנים כגון טלוויז'ן, ראמונס, איגי פופ והסטוג'ס, The Fall והבאזקוקס, וכן בנושאים ובסגנון השירה, שנחשבו לחריגים בנוף המוזיקלי הישראלי של אז. האלבום נמכר במעט מאוד עותקים בזמן אמת.
בסוף שנות השבעים זכה פורטיס בתקשורת לכינוי "משוגע", בשל סגנונו המוזיקלי הפרוע. למעשה הוא ייסד את הפאנק הישראלי, שנמצא אז בחיתוליו בהשוואה לארצות הברית ולבריטניה, אף שפורטיס מעולם לא הגדיר את עצמו פאנקיסט או אנרכיסט. הסצנה הלכה וגדלה, ובתחילת שנות השמונים כבר הפכה לסצנת המועדונים של "דאון טאון תל אביב", שמרכזיה היו הפינגווין, ליקוויד, קולנוע דן ובהמשך הקולוסיאום.
ב-1980 נסעו רמי פורטיס, ברי סחרוף ומלכה שפיגל לאמסטרדם לנסות את מזלם, מכיוון שסברו שבישראל הרוק יישאר זרם שוליים קטן בחברה ובתרבות. הלהקה, שכינתה את עצמה "S.O.B" (קיצור של "הבנים של בטהובן" וכן של "בן כלבה"), גרה בבית נטוש והתקיימה בצמצום רב. לאחר זמן מה חזר פורטיס לישראל.
ב-1981 שכנע שולץ (דורון אייל) את פורטיס לחזור למוזיקה. הם הקימו ביחד את להקת "כרומוזום", החלו להופיע איתה בסצנת המועדונים של תל אביב והוציאו אלבום אחד בהוצאה עצמית. מאוחר יותר, לאחר שפורטיס פיטר את שולץ, שונה שם הלהקה ל"כרומוזום צוואי". ב-1983 הקים פורטיס את להקת ז'אן קונפליקט, שלא זכתה גם היא להתייחסות רבה בישראל של אותם ימים. ב-1988 התאחדה ז'אן קונפליקט למספר מצומצם של הופעות בפינגווין בעקבות הוצאתו הרשמית של האלבום (בריאיון לקראת האיחוד גרס חבר הלהקה רונן בן טל: "הלהקה הזאת אף פעם לא התפרקה[...] פשוט כי היא לא הוקמה אף פעם").
ביוגרפיה > 1984–1987: תקופת מינימל קומפקט

ב-1984 עזב פורטיס את הארץ לאחר שסחרוף הציע לו להצטרף למינימל קומפקט, שכבר החלה להתבסס באירופה ומצאה חברת תקליטים ("קראמד רקורדס"). הוא הצטרף בתור גיטריסט בעוד שסמי בירנבך ממלא את עמדת הסולן הראשי. מינימל קומפקט זכתה להצלחה באירופה בסצנת האוואנגרד והרוק האלטרנטיבי והוציאה מספר אלבומים וכן פסקולים למחול ולקולנוע (בין היתר השתתפה בפסקול הסרט "מלאכים בשמי ברלין" של וים ונדרס). פורטיס שר כסולן מוביל בלהיטים "Autumn Leaves" ו-"Inner Station". בשלב מסוים ברי נעצר בארץ עם קוק ונשלח לשנת מאסר.
ב-1986 פורטיס חזר לשהות קצרה לארץ, יחד עם מקס פרנקן וברי סחרוף, ובעזרתם של נגנים מתחלפים ביניהם יובל מסנר, משה לוי, איתמר נוימן, ואורי ברק העלה את המופע "פורטיס וחברים" בקולנוע דן. המופע הורכב מרצף אקראי של שירים לא מגובשים שיצאו מאוחר יותר באלבום של פוריין אפייר, גרסאות כיסוי (Kraftwerk - Radioactivity) ועוד. באמצע הופעה אחת נזרק רימון עשן כחול ועד היום לא ידוע מי. התיעוד לקוח מהופעה לא רשמית מאותו סיבוב, המסתובבת ברשת,[דרושה הבהרה] ובה לאחר סיום אחד הקטעים יצוטט פורטיס במשפט הבא: "חבר'ה, תפנו את האולם, יש פה איזה פסיכי שפוצץ משהו."
ב-1987 נקלעה מינימל קומפקט למשבר שגרר אותה להתפרקות. פורטיס וסחרוף החליטו לקחת חופשת קיץ של חודשיים בישראל, להקליט אלבום אחד בעברית ולחזור לאירופה.
ביוגרפיה > 1988–1992: תקופת פורטיסחרוף הראשונה

ב-10 באוקטובר 1988 יצא האלבום "סיפורים מהקופסא" שזכה להצלחה מפתיעה מאוד, נמכר בעשרות אלפי עותקים וכיום נחשב לאחד מאלבומי הרוק הישראלי החשובים ביותר. האלבום פתח את "תור הזהב" של שנות ה-90 ברוק הישראלי. זה היה האלבום הראשון שהוציאה חברת התקליטים העצמאית נענע דיסק. הלהיטים מתוך האלבום הם "שקיעתה של הזריחה", "חתול מפלצת", "כוכב הקופים", "תחנה סופית" ו"אין קשר".
בתחילת 1989 יצאו פורטיס וסחרוף למסע הופעות בארץ, ובסוף 1989 הם חזרו לסיבוב הופעות באירופה עם הרכב ישראלי בשם פוריין אפייר (Foreign Affair) והוציאו את האלבום "East On Fire", שהושר באנגלית ובג'יבריש וכלל בין היתר את השירים "Sandanya","Ghosts Can't Run Away" ו-"Jounieh". בשלב מסוים אף הופיע בגרמניה וחצה את חומת ברלין.
ב-1990 יצא אלבום האוסף "נענע אוספ מספר אחת" שכלל שני להיטים חדשים שיצאו שנה לפני כן: "שועל במנוסה" ו"חלום כחול". באותה שנה החליטו פורטיס וסחרוף להישאר בישראל והוציאו את האלבום "1900?" שזכה גם הוא להצלחה וממנו הצליחו כל שירי האלבום ובהם: "ניצוצות", "חלום כחול" (בגרסה בליווי קלידים בלבד), "אין קץ לילדות", "אמריקה", "ממתק", "הפוך", "נעליים", "1900", "אגם ענקית", "יומו של העכבר", "יהלומים לנצח" ו"שמיים של שומקום" (בו השתתף מיקיאגי בקולות). פורטיס כתב לבדו את המילים של כל שירי האלבום, והלחין את כולם יחד עם סחרוף. לאחר יציאתו של "1900?" לא נחשב עוד פורטיס בעיני התקשורת לאמן שוליים אלא למוזיקאי רציני.
ב-1991 יצא אלבום הסולו הראשון של סחרוף, "הכל או כלום". פורטיס כתב עבור האלבום את השירים "אמונה עיוורת" ו"חלליות", וכן השתתף בכתיבת השירים "לחץ" ו"למעלה".
ב-1992 הוציא פורטיס את האלבום "להתראות בחלומותי" בעזרתו המוזיקלית של סחרוף, עם הלהיטים "אנ'לא יכול" ו"איזה מין מין". בסוף 1992 הם הוציאו אלבום הופעה בשם "כשהגיטרה מנסרת את הלילה" שסיכם את תקופת פעילותם הראשונה כצמד. מרגע פרידתם הפך פורטיס ליוצר רוק עצמאי ובולט.
ביוגרפיה > 1994–1996: תקופת האחים פורטיס

ב-1994, אחרי הפסקה של שנה מהמוזיקה שבה התרכז בגידול בנו, הקים פורטיס את להקת הליווי החדשה שלו, שכללה את עמיר "ג'נגו" רוסיאנו (בס, קולות, קלידים), אורן קפלן (גיטרות, קולות) ויובל שפריר (תופים, קלידים וקולות). הם הוציאו את האלבום "שוטר פושע והענק הלוחש", שכולל אלמנטים של גראנג' וטקסטים הזויים. רבים רואים באלבום זה את אחד האלבומים החשובים של הרוק הישראלי של שנות התשעים. הלהיטים מתוך האלבום הם "תלוי על הצלב" ו"את לא". על אף שעל עטיפת האלבום מופיע השם "פורטיס", במהלך יחסי הציבור לקידום האלבום כינה פורטיס את להקת הליווי שלו בשם "האחים פורטיס".
בשנת 1995 הוביל פורטיס קמפיין קיצי בטלוויזיה החינוכית לעידוד הגנה מפני השמש, בשיר רוק קצר בסגנונו המוכר.
ב-1996 הוציאו האחים פורטיס (הפעם תחת שם זה באופן רשמי) את האלבום "איפה הסוסים". האלבום, אשר כלל את השיר היחיד המצליח מתוכו "איש השיש" (עם אלי לוזון), זכה לביקורות טובות אך להצלחה מסחרית לא גדולה. לאחר מכן עזב פורטיס את חברת התקליטים נענע דיסק.
ביוגרפיה > 1998: שיתוף הפעולה עם שלומי ברכה

ב-1998 חבר פורטיס לשלומי ברכה מלהקת משינה לשם יצירת אלבום בשם "רץ על הקצה" המשלב את הסגנונות המוכרים של שני המוזיקאים. האלבום כלל ברובו בצליל נקי וקליל יותר מאשר באלבומיו הקודמים של פורטיס והוא הניב מספר להיטים, ביניהם "חול", "לפעמים", "בוסה נובה קטן" ו"משאית פיננסית".
השניים הוציאו לפני יציאתו של האלבום גרסת כיסוי ל"אשליות" של ניסים סרוסי במסגרת הפרויקט המוזיקלי "עבודה עברית", ומאוחר יותר סינגל בשם "טס במטוס סילון" העוסק בסקס וירטואלי. שני השירים לא נכללו באלבום. סיבוב ההופעות המשותף כלל גם גרסאות כיסוי לשירי משינה.