stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דרוזים
הדת הדרוזית

| --- | --- |

 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  דתות אברהמיות
 ענף:  ערבים
 התפלג מ:  איסמאעיליה
 תאריך ייסוד:  המאה ה-8
 שפות:  ערבית
 תאולוגיה, טקסטים וטקסים
 כתבי קודש:  איגרות החוכמה
 
הדת הדרוזית סודית, וידועה רק ל"חכמים" ("עוקאל", בערבית عقال וביחיד عاقل עאקל – משכילים, ידענים, נבונים), כלומר יודעי הדת, שהם מיעוטה של העדה; שאר ההדיוטות ("ג'והאל" בערבית جهال וביחיד جاهل ג'אהל – בורים) אינם מכירים את הדת. ספרי הדת הדרוזיים שמהם נלמדים רזי הדת נקראים "איגרות החוכמה". הספרים מועתקים אך ורק בכתב יד, הנכתב על קלף על ידי סופר המוכשר לכך, והם נשמרים בסוד על ידי ה'עוקאל' וכך הם חמשת חומשי ספרי הדת. בית התפילה הדרוזי נקרא ח'ילווה (خَلْوَة) ורק העוקאל (זקני הדת והמשכילים) רשאים להתפלל שם. ילדים דרוזים עד גיל 15 רשאים גם הם להיכנס אל הח'ילווה, כיוון שבגיל 15 הם מחליטים אם לקבל על עצמם את עול הציווים הדתיים המחמירים המוטלים על העוקאל או להישאר ג'והאל, ולפני זה הם יכולים "להתרשם" מהחיים הדתיים. גם בהמשך אין מניעה לג'אהל להפוך לעאקל או לעאקל להפוך לג'אהל, אך לעאקל שהופך לג'אהל אסור לגלות את עיקרי הדת.
מתחילת הפצתה של הדת ועד לשנת 1043, הופצו יסודות הדת. במשך 24 שנה הדת קיבלה מצטרפים חדשים, ולאחר מכן, עקב רדיפות, ננעלו שערי הדת ומאז הדרוזים אינם מקבלים מאמינים חדשים ורואים בחומרה נישואי תערובת. אדם המתחתן עם לא דרוזי או מוליד ילדים עם לא דרוזי, נחשב כלא דרוזי וכן ילדיו לא יהיו דרוזים, ולרוב לא מתקבל במשפחתו או בחברה.
הדת הדרוזית היא חלק מהדתות האברהמיות. הם מאמינים שהיו שבעה נביאים בתקופות שונות: אדם, נח, אברהם, משה, ישו, מוחמד ומוחמד בן איסמאעיל, שהוא מייסד כת האיסמאעיליה באסלאם. דברי כל אחד מהנביאים משלימים את קודמו, וביחד הם מצטרפים לכדי אמונה אחת. בכל תקופה היה אדם שהיה המשכיל, לדוגמה: בתקופת משה, חותנו יתרו היה המשכיל.
בין המקומות הקדושים לדרוזים הם קברי הצדיקים ומייסדי הדת הדרוזית. חלק מתוכם קבורים בישראל, וחלק בדרום לבנון.
אף על פי שמקורה של הדת הדרוזית מתבסס על שלוש הדתות האברהמיות ובפרט על האסלאם השיעי, היא נחשבת מבחינתם לדת ייחודית[דרוש מקור]. הדרוזים חוגגים את חג הקורבן במקביל לחג הקורבן של המוסלמים, אולם מנהגי החג אצלם מעט שונים. לפי האמונה הדרוזית, מותר לקיים מצוות של דת אחרת ולהעמיד פנים כמאמינים בדת אחרת (תַּקִייַה تقیة) אם בני הדת האחרת מאיימים על חייהם.
הדרוזים חוו במרוצת השנים יחס עוין ולעיתים גם אכזרי מצד המוסלמים האדוקים. היות שהדרוזים היו בראשית דרכם עדה קטנה ומסוגרת, הם סבלו מיחס עוין במיוחד. הדת הדרוזית יצרה פתרון שייושם בפועל: ה"תקייה" – החובה של הסתרת הדת בעת צרה ומשבר בעזרת טשטוש מבחינה חיצונית של אמונתם כך שהם יכולים לדמות לסביבתם. עיקרון זה שימש במשך השנים בסיס להתנהגות הפוליטית של הדרוזים.
הדרוזים אימצו הרבה מנהגים דתיים משאר הדתות לרבות נישואים, גירושים, מילה (ח'יתאן) וקבורה. ההלכות והמנהגים הדרוזיים בתחומים אלה מושפעים, בעיקרם, מהאסכולה החנפית, אחת מארבע האסכולות הפרשניות של השריעה באסלאם הסוני, שהייתה הנפוצה ביותר באימפריה העות'מאנית. בנושאים אלה הושפעו הדרוזים גם מהאסכולה המאלכית, שהייתה האסכולה הנהוגה בשושלת הפאטימית, שבה התפתחה הדת הדרוזית.
הנביאים של הדת על פי האמונה, יתרו, דניאל, יחזקאל, שמואל, אליהו מהברית הישנה (על פי המסורת, הדת נכתבה על ידי שלמה, והיא נקראת "החוכמה"), לצד מתיוס, מרקוס, ולוקאס מהברית החדשה (הנצרות) וגם סלמאן אל-פארסי בעידן האסלאם ועוד.[דרוש מקור]
הדת הדרוזית > עיקרי הדת הדרוזית

רב הנסתר על הנגלה, אולם חוקרים, בעיקר צרפתים שהגיעו לכתבי הקודש הדרוזיים אחרי דיכוי המרידה בהר הדרוזים, מצאו מספר נושאים, ובהם:
מונותאיזם ואיסור על פגניות.
אמונה בגלגול נשמות.
קבלת עשרת הדיברות, ובראשן "לא תרצח" ו"לא תנאף".
כיבוד כל הנביאים הראשונים שהופיעו ביהדות, בנצרות, ובאסלאם, ואמונה בחמשת הנביאים הדרוזיים ובראשם יתרו (הנביא שועייב).
מונוגמיה.
הדת הדרוזית > מצוות הדת הדרוזית

שבע מצוות (תעאלים) הדרוזים הן:
שמירת הלשון – (היה תהיה לשונך לשון אמת, בערבית: صِدْق اللسان) כנות, נאמנות להבטחה, הימנעות מרכילות ושמירת סוד.
הגנה על האחים – עזרה לדרוזי אחר כשהוא נתון בצרה או סכנה (פיזית, או רוחנית).
הימנעות מעבודת אלילים וצלמים.
התנערות מן השטן וממעשי רשע.
ייחוד האל בכל עת.
קבלת מעשי האל.
השלמה מוחלטת עם הגזירות הנסתרות והנגלות של האל (דטרמיניזם).
מצוות אלה מתאימות מאוד לאורח חיים צבאי, במיוחד שתי המצוות הראשונות. זוהי אחת הסיבות לכך שהדרוזים בולטים כאנשי צבא בכל הארצות שבהן הם חיים, כולל במדינת ישראל. מצוות "שמירת הלשון" מחייבת את הדרוזים לומר אמת, ולכן הם נמנעים מלהסתיר ליקויים, וזה מאפשר להם להפיק לקחים. מצוות ההגנה על האחים יוצרת אצלם אחווה ורעות החיוניים להוויה הצבאית ולמלחמה. הדרוזים גם מאמינים בגלגול נשמות (תַנַאסֻח' אַל-אַרְוַּאח, تناسخ الارواح) ובגורל שאין להימנע ממנו, ולכן עוצמת הפחד מהמוות פחותה אצלם מאשר אצל אנשים שאינם דרוזים. האמונה בגלגול נשמות לא הייתה חלק מהדת הדרוזית בראשית דרכה: היא התווספה לדת במרוצת השנים. לראייה, לאמונה בגלגול נשמות אין אזכור בכתבי הקודש הדרוזיים, איגרות החוכמה. ראייה נוספת לכך היא שדווקא באיגרות החוכמה מגונים העלווים, בני קבוצה דתית אחרת, על אמונתם בגלגול נשמות. הדרוזים מאמינים בקדושת הנשמה ולא בקדושת הגוף שכן הם ממשילים את הגוף לספינה שחולפת ומתבלה עם הזמן, לעומת הנשמה שתגיע לחשבון בבית דין של מעלה באחרית הימים.
הדת הדרוזית > הלכות הדת הדרוזית

לדרוזים הלכות שונות, חלקן "הלכות התנהגות". הדרוזי העאקל מחויב לגלח את ראשו ולכסותו במצנפת, אינו מגלח את שפמו, ונמנע מאכילת צמחים ומאכלים משכרי חושים, חזיר וכל חיה אחרת שאינה מעלה גרה, משתיית משקאות חריפים ומעישון (וזה חל גם על הג'והאל).
רוב ההלכות החמורות ביהדות ובאסלאם חלות גם כן על הדרוזים ביניהן: מעלה גרה, מפריס פרסה, גיד הנשה, בשר טמא, ברית מילה, קדושת הנשמה, נשיאת שם ה' לשווא. כמו כן, גם בדת הדרוזית יש איסורים על רצח, התאבדות, ניאוף, נישואים בין-דתיים, פוליגמיה והחזרת גרושה.
חכמי הדת מבקרים בבית התפילה הדרוזי (ח'לווה) בכל ימות השבוע כמתאפשר, ובמיוחד בערב שישי (יום חמישי). בח'לווה אין רהיטים או קישוטים, רק שטיחים לישיבה כרמז לצניעות. בישיבות אלו מטיפים חכמי הדת דברי מוסר. כמו כן, קבועות בדת מספר "הלכות התנהגות":
איסור על שתיית משקאות משכרים ונטילת סמים.
איסור על עישון ועל הימורים.
איסור על ראוותנות.
הסתפקות במועט, צניעות והתרחקות מהוויות העולם.
שמירה על כבוד האישה וכבוד המשפחה.
נדיבות, הכנסת אורחים ועזרה לנזקקים.
הימנעות מדברי רכיל וניבולי פה.
דרוזים ודתות אחרות

הדת הדרוזית מושפעת ממספר דתות ומסורות אחרות, כמו הנצרות, הגנוסטיות, הניאופלטוניזם, הזורואסטריות, המניכאיזם והפיתגוראיזם.
דרוזים ודתות אחרות > יחסים עם נוצרים

הנצרות והדרוזים הן דתות אברהמיות שיש להן קשר מסורתי היסטורי עם הבדל תאולוגי עיקרי. לשתי הדתות יש מקור משותף במזרח התיכון, והן מונותאיסטיות. מערכת היחסים בין הדרוזים לנוצרים התאפיינה ברוב המקרים בהרמוניה ובקיום בשלום. יחסים ידידותיים בין שתי הקבוצות היו נפוצים לאורך רוב ההיסטוריה, אף שבחלק מהמקרים היו יוצאים מן הכלל, כולל סכסוך אזרחי ב-1860 בלבנון ובדמשק. המרת דת של דרוזים לנצרות הייתה נפוצה בעבר באזור הלבנט. במשך הדורות, מספר חברים בולטים בקהילה הדרוזית המירו את דתם לנצרות, כולל כמה מאנשי שושלת שיחאב, כמו גם משפחת אבי-לאמה[דרוש מקור].
לקהילות הנוצרים והדרוזים יש היסטוריה ארוכה של אינטראקציה שנמשכת כמעט אלף שנה, במיוחד בהרי הלבנון. האינטראקציה בין הקהילות הנוצריות (מארונית, אורתודוקסית, מלכיתית וכנסיות אחרות) והדרוזים האחידים הובילה להיווצרות כפרים ועיירות מעורבות בהרי הלבנון, בשוף, בעמק התימן, בהרי הדרוזים, בגליל, בהר הכרמל ובגולן. הנוצרים והדרוזים יסדו את לבנון המודרנית בתחילת המאה ה-18, דרך מערכת שלטונית וחברתית שהייתה ידועה כ"דואליזם מארוני-דרוזי" בממשלת הר הלבנון.
הדוקטרינה הדרוזית מלמדת כי הנצרות צריכה להיות "מוערכת ומהללת", שכן מחברי הברית החדשה נתפסים כ"נושאי חוכמה". הדת הדרוזית כוללת מרכיבים מהנצרות, בנוסף לאימוץ אלמנטים נוצריים באיגרות החוכמה. הקאנון הדרוזי או הספרות הקדושה הדרוזית כוללת את הברית הישנה, את הברית החדשה, את הקוראן ואת יצירות פילוסופיות של אפלטון ושל מי שהושפעו מסוקרטס, יחד עם יצירות מעדויות דתיות ופילוסופיות אחרות. הדת הדרוזית מראה השפעה של המנזריות הנוצרית, לצד מנהגים דתיים נוספים. כמה חוקרים מציעים כי האמונות הגנוסטיות הנוצריות המוקדמות השפיעו על התאולוגיה הדרוזית, במיוחד במונחים של ידע אלוהי וגלגול נשמות. השפעות אלו ואימוץ של אלמנטים נוצריים כוללות את האימוץ של דמות אל-מהדי הנוצרי בין הדרוזים, וכן את השילוב של פסוקים מהברית החדשה הנוגעים למשיח על ידי מייסדים דרוזיים מסוימים.
בהשוואה דתית, רוב הזרמים הנוצריים לא מאמינים בגלגול נשמות או בהעברת הנשמה, בניגוד לדרוזים. הפצת דת נחשבת לנושא מרכזי בנצרות, בניגוד לדרוזים שלא מקבלים המרת דת. נישואין מחוץ לדת הדרוזית הם נדירים ולא מומלצים. דמיון בין הדרוזים לנוצרים כולל עקרונות של נישואין מונוגמיים, כמו גם איסור גירושין ונישואין מחדש, בנוסף לאמונה באחדות האל וההופעה האלוהית.
שום אחת מהדעות הנוצריות המרכזיות ולא הדת הדרוזית לא דורשות מילה של גברים, אף על פי שמילת גברים נפוצה במדינות נוצריות רבות ובקהילות נוצריות רבות, והיא נוהגת בנצרות קופטית, בכנסייה האורתודוקסית האתיופית ובכנסיית אורתודוקסית אריתריאה כטקס מעבר. למילת גברים אין משמעות דתית בדת הדרוזית. לשתי הדתות יש מקום בולט לישוע: בנצרות, ישו הוא הדמות המרכזית, הנתפסת כמשיח. עבור הדרוזים, ישו הוא נביא חשוב של אלוהים, אחד משבעת הנביאים (כולל מוחמד) שהופיעו בזמנים שונים בהיסטוריה. הדרוזים מעריכים את ישו כ"בן יוסף ומרים" ואת ארבעת תלמידיו, שכתבו את הברית החדשה. על פי הכתבים הדרוזיים, ישו הוא האימאם הגדול וההתגלמות של השכל העליון על פני האדמה ועקרון הקוסמוס הראשון, ורואים בו ואת חמזא איבן עלי כהתגלמות של אחת מחמשת הכוחות השמימיים הגדולים, שהם חלק מהמערכת שלהם. במסורת הדרוזית, ישו ידוע בשלושה תארים: המשיח האמיתי, המשיח של כל האומות, ומשיח החוטאים. זאת בשל האמונה כי ישו הביא את המסר האמיתי של הבשורה, האמונה שהוא היה המושיע של כל האומות, והאמונה שהוא מעניק מחילה.
דרוזים ודתות אחרות > יחסים עם יהודים

הקשר בין הדרוזים ליהודים היה שנוי במחלוקת. בחלק מהחומרים הדרוזיים, כמו איגרות החוכמה, מופיעה אנטישמיות; לדוגמה, באיגרת שמיוחסת לאחד מהמייסדים של הדת הדרוזית, בהאא' אל-דין אל-מוקטנא, שנכתבה ככל הנראה בין השנים 1027 ל-1042 לספירה, הוא מאשים את היהודים בהצליבה של ישו. באיגרות אחרות, היהודים מוצגים בצורה שלילית כ"מורעלים מוסרית ורוצחים של נביאים", במיוחד בפרקים 13 ו-14 של איגרות החוכמה. באיגרת "התנצלויות ואזהרות" יש נבואה שלפיה, כסימן לסוף הימים, היהודים יכבשו את ירושלים ויבקשו לנקום בתושביה ובתושבי עכו. לאחר מכן, ישו המשיח יגרש את היהודים מירושלים בשל הפצת השחיתות המוסרית שלהם בעולם. הנוצרים ישלטו במוסלמים עד יום הדין, אז יתקיים שיפוט אלוהי על ידי אל-חאכם באמר אללא.
מאידך, בנימין מטודלה, נוסע יהודי מהמאה ה-12, ציין כי הדרוזים שמרו על קשרים מסחריים טובים עם היהודים בסביבה, ולדבריו, הסיבה לכך הייתה שהדרוזים אהבו את העם היהודי. עם זאת, היהודים והדרוזים חיו בבידוד זה מזה, למעט בכמה ערים מעורבות כמו דיר אל-קאמר ופקיעין. בית הכנסת דיר אל-קאמר נבנה בשנת אלף שש מאות שלושים ושמונה, בתקופת האימפריה העות'מאנית בלבנון, כדי לשרת את האוכלוסייה היהודית המקומית, חלקה הייתה חלק מהסובבים את האמיר הדרוזי פחר אל-דין השני.
במהלך התקופה העות'מאנית, יחסי הדרוזים בגליל והקהילה היהודית היו בדרך כלל מתוחים ומאופיינים בעימותים. בשנת 1660, במהלך מאבקי הכוח של הדרוזים בהרי הלבנון, כוחות דרוזיים הרסו את ההתיישבות היהודית בגליל, כולל בצפת ובטבריה. המתיחות החריפה בשנת 1834, במהלך מרד האיכרים, כאשר הקהילה היהודית בצפת עברה התקפה שנמשכה חודש, שכללה ביזה נרחבת, אלימות והשמדת רכוש יהודי על ידי הדרוזים והמוסלמים. במהלך המרד הדרוזי נגד שלטונו של איברהים פאשא ממצרים, הקהילה היהודית בצפת הותקפה על ידי מורדים דרוזיים בתחילת יולי 1838, האלימות כלפי היהודים כללה ביזת בתיהם ופגיעות בבית הכנסת שלהם.
אינטראקציות בין יהודים ודרוזים היו נדירות לפני הקמת מדינת ישראל, שכן באופן היסטורי הם חיו בחבלי ארץ נפרדים. במהלך המנדט הבריטי על ארץ ישראל, הדרוזים לא קיבלו את הלאומנות הערבית ולא לקחו חלק בהתקפות על יהודים. ב-1948, רבים מהדרוזים התנדבו לצה"ל ולא ננטשו כפרים דרוזיים. מאז הקמת מדינת ישראל, הדרוזים הפגינו סולידריות עם המדינה והעם היהודי, והתרחקו מהקיצוניות האסלאמית ומהלאומנות הערבית. אזרחים דרוזיים ישראליים משרתים בצה"ל. הברית היהודית-דרוזית לעיתים קרובות הוזכרה כ"ברית דמים", כהכרה בעול הצבאי המשותף ששני העמים נושאים בעבור ביטחונה של המדינה, ובשל גורלם המשותף.
החל מ-1957, ממשלת ישראל הכירה בדרוזים כקהילה דתית נפרדת, והם מוגדרים כקבוצה אתנית נפרדת ברישום סקר של משרד הפנים.
הדרוזים הישראלים אינם רואים את עצמם כמוסלמים, ומביטים על אמונתם כדת נפרדת ועצמאית. בהשוואה למוסלמים הישראלים, הדרוזים שמים פחות דגש על זהותם האתנית ומזדהים כישראלים. עם זאת, הם היו פחות מוכנים לקשרים אישיים עם יהודים בהשוואה לנוצרים ישראלים. חוקרים מייחסים מגמה זו להבדלים תרבותיים בין יהודים לדרוזים.
חגים

לדרוזים מספר חגים.
חג הקורבן (עיד אל-אדחא) נחגג בקרב הדרוזים בתאריך זהה לחג הקורבן של המוסלמים (אם כי מנהגי החג אצלם שונים). זה החג החשוב ביותר לבני העדה. מקובל לברך בחג זה באחת מהברכות: כֹּל עאם ואינתום בח'יר או כֹּל סאנה ואינתום סאלמין.
כמו כן, לדרוזים יש מספר חגים המיוחדים להם, הנחגגים בתאריכים קבועים לפי לוח השנה הגרגוריאני:
חג נבי שועייב – נחגג במשך ארבעה ימים החל מה-24 באפריל, במתחם נבי שועייב ליד טבריה. היום הראשון מיועד לקיום תפילות על ידי דתיים בלבד ושלושת הימים הנותרים לכלל העדה. על פי המסורת הדרוזית, שועייב הוא יתרו, המוכר גם בכינויים נוספים (רעואל, פוטיאל, חבר); לפי המסורת, הוא נולד בחצי האי ערב, נדד ברחבי הסהר הפורה בהטפה לצדק ולאמונה מונותאיסטית, ונקבר במקום פטירתו. לטענתם יתרו לא התגייר.
חג נבי סבלאן – נחגג ב-10 בספטמבר בקבר הנביא סבלאן (על פי טעות נפוצה הוא זבולון בן יעקב, אבל אמאם אל-בדר מבית הדין השרעי הדרוזי בחיפה סתר טענה זאת), ליד הכפר חורפיש. מקובל לברך ביום זה בברכת זיארה מקבולה.
חג נבי אל-ח'דר – ב-25 בינואר חוגגים הדרוזים בישראל בקבר אל-ח'דר (אליהו הנביא) שבכפר יאסיף שליד עכו. אל-ח'דר הוא הנביא השני בחשיבותו על פי המסורת הדרוזית.
חג נבי אל-יעפורי – נחגג ב-25 באוגוסט בנבי יעפורי שנמצא במטעי התפוחים בין הכפרים מסעדה ומג'דל שמס בצפון רמת הגולן. באותו תאריך מקיימים אנשי הדת הדרוזים אסיפות ותפילות, ודנים בענייני דת ועדה.
צעדת (מקאם) נבי אבו אברהים – נחגג החל משנת 2007 ב-6 ביולי כל שנה במתחם מקאם הנביא אבו אברהים בדלית אל-כרמל.
חג הקורבן וחג נבי שועייב הם חגים עממיים שנחגגים בקרב העדה כולה. יתר החגים מצוינים על ידי העוקאל (חכמי הדת). בישראל מקובל להחשיב את כל החגים המוזכרים לעיל כימי מנוחה בבתי ספר של העדה הדרוזית ועבור עובדי מדינה דרוזיים.
חגים > טקסי נישואין

הליכי הנישואין דומים בקווים כלליים לאלה המקובלים בכלל החברה הערבית. התופעה הבולטת ביותר בהליכי הנישואין היא העובדה שאין בני הזוג רשאים ליצור ביניהם מערכת קשרים חברתית טרם שנישאו זה לזה, וכל עוד לא נערך ה"עקד", שהוא האקט הדתי המקשר ביניהם, אין הם רשאים להיפגש ביחידות. תופעה אחרת, הבולטת במיוחד בקרב הדרוזים, היא ההקפדה לקבל את הסכמתה החופשית של הכלה לנישואין.
התקשורת בין הגבר לאישה נעשית באמצעות הוריו (בעבר). אלה, יחד עם נכבדי המקום, פונים להורי הנערה בבקשה כי ייאותו לנישואין. אם ניתנה הסכמת האישה נערך מפגש של שתי המשפחות ומכריהם הקרובים בבית הורי הכלה.
במפגש בין שתי המשפחות נוהגים לסכם את התנאים שעל החתן למלא כדי לזכות בכלתו, כגון: גובה המוהר, מקום ותנאי מגורים או פרטים אחרים הנוגעים לעיתים בענייני דת וחברה, והחשוב מכל – קביעת המועד לעריכת העקד. העקד נערך על ידי אימאם המקום, הרושם על טופס את פרטי הצדדים, התנאים שנקבעו ביניהם, עדים ואת הסכמתה המחודשת של הכלה לנישואין. רישומים אלה נחתמים. בדרך כלל, נאמרת "סורת אל-פאתחה". מכאן ואילך רשאי החתן לבקר אצל כלתו כל אימת שירצה בכך, אך עדיין אין היא עוברת לביתם המשותף, כל עוד הוא לא מילא אחר התנאים שנקבעו.
האוכלוסייה הדרוזית

מראשית קיום העדה היו נתונים הדרוזים לרדיפות קשות שגרמו להגירתם ממצרים ולהתיישבותם בדרום לבנון. לאחר מכן עברו רבים מבני העדה לאזור הרי השוף שבהר הלבנון, אשר קיבל את הכינוי "הר הדרוזים הלבנוני" (להבדיל מהר הדרוזים שבסוריה). בסוף המאה ה-17, עקב מלחמותיהם המרובות, החלה נדידה של דרוזים מאזור ריכוזם בהר הלבנון לסביבות החורן בדרום מערב סוריה, שישובו היה אז דליל מאד.
הקתולים, המרונים והדרוזים ייסדו את לבנון המודרנית בתחילת המאה ה-18, באמצעות מערכת שלטונית וחברתית המכונה "הדואליזם המרוני–דרוזי" בהר לבנון מוטסריפאט. יחסי הנוצרים והדרוזים היסטורית התאפיינו בשיתוף פעולה ובדו קיום. במאה ה-18, בעקבות מלחמת אחים שפרצה בהר הלבנון בין הדרוזים למרונים ובין שני שבטים דרוזיים החלה הנדידה הגדולה של הדרוזים לאזור הר חורן. אחרי מאורעות 1840 ו-1860 (מעשי טבח שהביאו להתערבות מעצמות אירופה), הפכה הנדידה הדרוזית להגירה המונית ומאז קיבל הר חורן את השם "הר הדרוזים", ובו מתגוררת מרבית האוכלוסייה הדרוזית.
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20, כלל אוכלוסיית הדרוזים מנתה כ-180 אלף נפש: הריכוז הטריטוריאלי הגדול ביותר היה בהר הדרוזים, בו נמצאו בין 75 ל-80 אלף נפש – למעלה מ-40% מכלל הדרוזים, 72 אלף בלבנון, 20 אלף באמריקה ובארצות הגירה נוספות ורק בין 10 ל-12 אלף (כ-6%–7%) בארץ ישראל המנדטורית. חלקם של הדרוזים בתושבי ארץ ישראל באותה תקופה היה פחות מאחוז אחד.
נכון לשנת 2014 ישנם בעולם מעל מיליון מאמינים דרוזים אשר מפוזרים בכל העולם. רוב הדרוזים מרוכזים בסוריה (כ-600 אלף), לבנון (למעלה מ-400 אלף) וישראל (כ-120 אלף), ומיעוטם בירדן וארצות הברית וישנן גם קהילות דרוזיות גדולות בארצות דרום אמריקה (כ-60 אלף בוונצואלה).
בשנת 2015 התפרסם מחקר חדש שאישר כי הדת הדרוזית התגבשה במאה ה-11, ומאז לא התערבבו עם קבוצות אתניות חיצוניות.
הדגל הדרוזי

הדגל הדרוזי הוא סמלה של הדת הדרוזית ומייצג למעשה את האמונה הדרוזית ואת בסיסה. ישנן שתי צורות שונות לדגל הדרוזים. האחת רגילה, מלבנית – והאחרת, דגל בצורת כוכב בעל חמישה קודקודים. בשתי הצורות מופיעים חמישה צבעים. אדום: מסמל את הגבורה, האומץ והאהבה. צהוב: הידע, ההארה והחיטה. ירוק: אדמה וטבע. כחול: סבלנות, סלחנות, אחווה, שמים ומים. לבן: שלום וטוהר.[דרוש מקור]
לפי הדת הדרוזית הצבעים מסמלים 5 המנהיגים של שבטי הדרוזים שנקראים גם ״גבולים״:
הירוק: סמל לחמזה בן-עלי.
האדום: סמל לאבו אבראהים בן מוחמד בן חאמד אל-תמימי (ממנהיגי הדת).
הצהוב: סמל לאבו עבדללה מוחמד בן והב אל-קרשי (ממנהיגי הדת).
הכחול: סמל לאבו חיר סלאמה בן עבד-אלוהאב אלסאמרי (ממנהיגי הדת).
הלבן: סמל לבהאא אלדין אבו אלחסן עלי בן אחמד אלסמוקי (ממנהיגי הדת).
שמות הצבעים ויחסם למנהיגים הדרוזים מוזכרים בספר הדת הדרוזית שנקרא ״איגרות החוכמה״, ששבמשך השנים ניסו הדרוזים להסתירו, אבל בפלישה של הצבא הצרפתי על מעוזם של הדרוזים בסוריה ולבנון התגלה לראשונה ספר הדת שלהם ומאז גם תורגם לכמה שפות.
דגל הדרוזים
סמל הכוכב הדרוזי
גנטיקה > שושלות אבהיות ואימהיות

מחקר דנ"א שנערך בשנת 2004 הראה כי 35% מהגברים הדרוזים בישראל משתייכים להפלוגרופ Y מסוג L, שאינו שכיח במיוחד במזרח התיכון. מקורו של הפלוגרופ זה במזרח אסיה בעידן הפרהיסטורי, ומשם הוא נפוץ מפקיסטן לדרום איראן. מחקר דומה, שנערך בשנת 2008 על מדגם רחב יותר, הראה כי להפלוגרופ L-M20 משתייכים 27% מהדרוזים בכרמל, 2% מהדרוזים בגליל, 8% מהדרוזים בלבנון, ואף לא אחד מהדרוזים הסורים שנבדקו. במחקר שנערך בשנת 2007 ובחן את שכיחותו של הפלוגרופ Y אחר, E1b1b1a2, הראה כי להפלוגרופ זה משתייכים מעל 10% מהזכרים הדרוזים והקפריסאים. מחקרים גנטיים מאוחרים יותר, שבחנו את ההתקבצות של קבוצות אתניות שונות ביחס זו לזו, הראו קרבה רבה בין הדרוזים לקפריסאים, וגם דמיון רב בין שתי הקבוצות הללו לאוכלוסייה הסורית והלבנונית הכללית וגם לעדות היהודיות הגדולות (יהדות אשכנז, ספרד, בבל ומרוקו).
מחקר שבחן את הגנום המיטוכונדרי של הדרוזים (שעובר בהורשה אימהית) הראה כי הדרוזים משתייכים למספר שושלות אימהיות שנפרדו אלו מאלו לפני כמה אלפי שנים. אבל, במקום להתפזר ברחבי העולם לאחר היפרדות זו, הטווח השלם של שושלות אלו כולו עדיין מצוי באוכלוסייה הדרוזית. ההפלוגרופ המיטוכונדרי X שכיח במיוחד בכפרים דרוזיים, מה שלדעת החוקרים מהווה הצצה לנוף הגנטי של המזרח הקרוב הקדום, תקופה שבה הפלוגרופ זה היה, ככל הנראה, שכיח יותר ממה שהוא היום. עקבות של דנ"א מיטוכונדרי הייחודי לאוכלוסייה הדרוזית התגלו בתכריכי טורינו.
מחקר שנערך בשנת 2008 הראה כי השושלות האבהיות והאימהיות של הדרוזים מגוונות למדי. סך הכל נבחנו 311 דרוזים, כולם מישראל, ובהם 37 מרמת הגולן, 183 מהגליל, 35 מהכרמל, 27 שהיגרו מסוריה ו-29 שהיגרו מלבנון. השושלות האבהיות המרכזיות שהתגלו הן:
| קבוצה | J | L | R | E | G | K | Q | C | I |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| דרוזים מהכרמל | 18% | 27% | 27% | 15% | 12% |  |  |  |  |
| דרוזים מהגליל | 31% | 2% | 20% | 18% | 14% | 11% | 4% |  |  |
| דרוזים מרמת הגולן | 54% |  |  | 29% | 4% |  |  | 4% | 8% |
| דרוזים מלבנון | 58% | 8% | 8% |  |  | 17% | 8% |  |  |
| דרוזים מסוריה | 39% |  | 14% | 29% | 14% | 4% |  |  |  |
| יהודים אשכנזים | 37% |  | 23% | 20% | 7% |  | 7% |  |  |
ברמת השושלות האימהיות נמצא כי הדרוזים משתייכים להפלוגרופים הבאים: H‏ 32%,‏ X‏ 13%,‏ K‏ 12.5%,‏ U‏ 10%,‏ T‏ 7.5%,‏ HV‏ 4.8%,‏ J‏ 4.8%,‏ I‏ 3.5%,‏ R0‏ 3%,‏ L2a3‏ 2.25%,‏ N1b‏ 2.25%,‏ M1‏ 1.6%,‏ W‏ 1.29%.
גנטיקה > דנ"א אוטוזומלי

במחקר PCA שנערך בשנת 2014, הדרוזים התמקמו בין הלבנונים לבין יהודי עדות המזרח. במחקר PCA נוסף שנערך בשנת 2021, הדרוזים התמקמו קרוב ללבנונים וכחלק ממקבץ שכלל את כל אזור הלבנט ועיראק.
במחקר שנערך בשנת 2020 על שרידים של אוכלוסיות כנעניות בתקופת הברונזה, נמצאה עדות להמשכיות גנטית בין האוכלוסיות הללו לאוכלוסיות שחיות באזור הלבנט בימינו, בהן רוב העדות היהודיות שנבדקו וכן קבוצות כמו הדרוזים, הסורים, הפלסטינים והלבנונים. אוכלוסיות אלו חולקות 50% או יותר ממוצאן (דנ"א אוטוזומלי) עם אוכלוסיות שחיו בלבנט בתקופת הברונזה ובהרי הזגרוס בתקופה הכלקוליתית.
הנוצרים בלבנון והדרוזים נעשו מבודדים גנטית בעולם המוסלמי. מחקר שנערך בשנת 2015 הראה כי הדרוזים חולקים גנום דומה לשל אוכלוסיות ערביות במזרח התיכון, אבל, הדרוזים לא קיימו נישואי תערובת עם קבוצות אחרות במשך אלף שנים, ומשפחות דרוזיות מאזורים שונים חולקות דמיון גנטי שמבחין אותן מאוכלוסיות מזרח תיכוניות אחרות.
ראו גם

דרוזים בישראל
הר הדרוזים
חג נבי שועייב
חג הקורבן (עיד אל-אדחא)
לבוש דרוזי מסורתי
מעמד האישה בעדה הדרוזית
נצרות ודרוזים
לקריאה נוספת

סלמאן פלאח, הדרוזים במזרח התיכון, תל אביב, הוצאת משרד הביטחון, 2000.
יוסף אולמרט, מיעוטים במזרח התיכון - יחסי רוב-מיעוט בחברה משתנה, תל אביב 1986.
אלשיך ס., (1978) הזהות הדרוזית, עבודה לתואר מ. א., בית הספר לחינוך, אוניברסיטת ת"א.
שכיב סלאח, תולדות הדרוזים, אוניברסיטת בר-אילן, 1989.
נסים דנה, הדרוזים, אוניברסיטת בר-אילן, 1998. Dana 2003. The Druze in the Middle East. Their Faith, Leadership, Identity and Status (באנגלית)
מאיר בר-אשר, "הדת הדרוזית", בתוך מאיר בר-אשר ומאיר חטינה (עורכים), האסלאם: היסטוריה, דת, תרבות, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2017, עמ' 402-384
שמעון אביבי, "אירועים משמעותיים בעדה הדרוזית בשלהי המאה העשרים", בתוך צבי צמרת, זאב דרורי ויחיעם ויץ (עורכים), העשור החמישי: תשמ"ח-תשנ"ח (1998-1988), הוצאת ראובן מס, ירושלים, 2021, עמ' 246-241.
גרמניה המערבית במשחקים האולימפיים

גרמניה המערבית השתתפה בכל המשחקים האולימפיים שנערכו בין 1968 ל-1988, למעט אולימפיאדת מוסקבה (1980), אז הצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על המשחקים, במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
עד מלחמת העולם השנייה הייתה גרמניה מאוחדת, ויוצגה בידי משלחת אחת. לאחר חלוקת גרמניה והקמתן של גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית ב-1949, סירב הוועד האולימפי הבינלאומי להכיר בוועד האולימפי של גרמניה המזרחית ודרש כי שתי המדינות ייוצגו במשלחת משותפת. גרמניה המזרחית סירבה לכך, ובאולימפיאדת הלסינקי (1952) השתתפה רק גרמניה המערבית, תחת השם "גרמניה". לאחר מכן התרצתה גרמניה המזרחית, ובין 1956 ל-1964 התחרו ספורטאים משתי המדינות במשלחת משותפת, המשלחת הכלל-גרמנית. ב-1965 הוכר הוועד האולימפי של גרמניה המזרחית, ומאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) התחרו שתי המדינות בנפרד. ב-1990 אוחדה גרמניה, והחל מאולימפיאדת ברצלונה (1992) שוב מיוצגת גרמניה במשלחת אחת.
הספורטאים המערב-גרמנים הגיעו להישגים גבוהים באולימפיאדות בהם השתתפו, ובכולן דורגה גרמניה המערבית בין 8 המדינות הראשונות בטבלת המדליות. בסך הכל צברה גרמניה המערבית 204 מדליות, מהן 56 מדליות זהב, וערב אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היא מדורגת במקום ה-21 בטבלת המדליות של כל הזמנים. הענפים בהם בלטה במיוחד היו אתלטיקה (43 מדליות, מהן 12 מדליות זהב), רכיבה (25 מדליות, מהן 11 מדליות זהב; הישג המקנה לגרמניה המערבית את המקום השישי בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי גרמניה המאוחדת, שוודיה, צרפת, ארצות הברית ובריטניה), וסיף (14 מדליות, מהן 7 מדליות זהב).
גם במשחקי החורף השתתפה גרמניה המערבית בין 1968 ל-1988. במשחקים אלה צברה 39 מדליות, מהן 11 מדליות זהב. הענף הבולט ביותר היה סקי אלפיני, עם 9 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
בכל האולימפיאדות בהן השתתפו הן גרמניה המערבית והן גרמניה המזרחית, הגיעה דווקא האחרונה, הקטנה יותר, להישגים גבוהים יותר. מאוחר יותר התברר כי בקרב הספורטאים המזרח-גרמנים נעשה שימוש נרחב ומאורגן בסטרואידים אנאבוליים.
אירוח המשחקים

גרמניה המערבית אירחה פעם אחת את המשחקים האולימפיים, באולימפיאדת מינכן (1972). מינכן הועדפה אז על פניהן של מדריד, מונטריאול ודטרויט.
שתי ערים מערב-גרמניות הגישו את מועמדותן לארח את אולימפיאדת החורף, אך לא נבחרו. גרמיש-פרטנקירכן, שאירחה את המשחקים האולימפיים ב-1936, הגישה את מועמדותה לארח את אולימפיאדת החורף של 1960, אך דורגה במקום השלישי, אחרי סקוו ואלי ואינסברוק. ברכטסגדן הגישה את מועמדות לארח את המשחקים של 1992, אך דורגה במקום השביעי והאחרון, אחרי אלברוויל, סופיה, פאלון, לילהאמר, קורטינה ד'אמפצו ואנקורג'.
היסטוריה > עד 1964

עד מלחמת העולם השנייה השתתפה גרמניה ברוב האולימפיאדות שנערכו מאז חידושם של המשחקים האולימפיים באולימפיאדת אתונה (1896), והיא אף אירחה את המשחקים פעם אחת (אולימפיאדת ברלין (1936)). לאחר תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם, היא נותרה שטח כבוש בידי בעלות הברית, ולא השתתפה באולימפיאדת לונדון (1948).
ב-1949 הוקמה גרמניה המערבית, וחודשים ספורים מאוחר יותר הוקם בה ועד אולימפי. ב-1951 הוקם ועד אולימפי גם בגרמניה המזרחית, אך הוועד האולימפי הבינלאומי לא הכיר בו, ודרש ששתי המדינות ישלחו משלחת אחת לאולימפיאדת הלסינקי. גרמניה המזרחית סירבה, וגרמניה המערבית השתתפה לבדה, תחת השם "גרמניה". נוסף למשלחת המערב-גרמנית, השתתפה באותם משחקים גם משלחת נפרדת מחבל הסאר, שהיה אז חבל אוטונומי בשליטת צרפת.
באולימפיאדת מלבורן (1956) הסכימה גרמניה המזרחית לשלוח ספורטאים במשלחת משותפת עם גרמניה המערבית - המשלחת הכלל-גרמנית (Gesamtdeutsche Mannschaft). משלחת זו, שלוותה בדגל ובהמנון מיוחדים, זכתה להישגים גבוהים, ובאולימפיאדות רומא (1960) וטוקיו (1964) דורגה במקום הרביעי בטבלת המדליות.