stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוסא דאג
רקע היסטורי

בשנת 301 לספירה היו הארמנים הראשונים שקיבלו על עצמם, באופן קולקטיבי כישות אתנית, את הנצרות כדתם הרשמית. מאז הכנסייה הארמנית לקחה חלק חשוב בהישרדות הארמנים, שבמשך שנים רבות חיו תחת שלטון של זרים. בתחילת המאה ה-16 מרבית האוכלוסייה הארמנית הייתה כפופה לשלטון העות'מאני, תחתיו הם ניהלו חיים יחסית אוטונומיים מבחינה תרבותית, דתית וחברתית. במשך הזמן התיישבו ארמנים רבים בעיר הבירה, איסטנבול. הם עסקו במסחר, בנקאות, מלאכה. ואולם, מרבית האוכלוסייה הארמנית עסקה בחקלאות והתגוררה בשישה מחוזות עות'מאניים עיקריים, במזרח טורקיה, באזור הידוע כרמת ארמניה: סיוואס, הרפוט, ואן ודיארבקיר, ארזורום וביטליס. למרות השתלבותם בחברה העות'מאנית, הארמנים היוו מיעוט אפילו באזורים שנחשבו כמקום מושבם המובהק, וזאת בשל הגירה מתמדת, המרת דת כפויה לאסלאם, ושינויים תכופים בגבולות האזורים.
הארמנים דוכאו והוגבלו בתחומים רבים תחת השלטון העות'מאני. הם חויבו במיסים מיוחדים שלא כמו שאר האוכלוסייה, נאלצו ללבוש בגדים וכיסויי ראש ייחודיים, ולא יכלו לשאת נשק או להתחמש. לעיתים קרובות עדותם נפסלה בבתי משפט, ונמנע מהם להשתלב בתפקידים בכירים באדמיניסטרציה ובצבא. חרף הגבלות אלה, בחלקן משפילות, חיו הארמנים באוטונומיה חלקית ולא סבלו מדיכוי אלים ומכוון מצד השלטון העות'מאני. מצבם השתנה בתחילת המאה ה-19 כשהחלו לנשוב רוחות של שינוי באירופה: במהלך אביב העמים התעוררו תנועות לאומיות ברחבי היבשת, וקבוצות של מיעוטים החלו לדרוש הגדרה עצמית. רעיונות מהפכניים וכמיהות לחופש חדרו גם לאימפריה העות'מאנית, וקבוצות אתניות רבות - ביניהן הארמנים, החלו לתבוע לעצמן זכויות לאוטונומיה וניהול עצמי. העות'מאנים הסתייגו משאיפות הארמנים, וראו בהן סכנה של החלשת השלטון המרכזי באימפריה.
רקע היסטורי > טבח הארמנים הראשון, 1894–1896

החל מסוף המאה ה-19 ולאורך ראשית המאה ה-20 גברה מעורבות מעצמות אירופה בענייני הפנים של האימפריה העות'מאנית היורדת מנכסיה, במיוחד ביחסים המתוחים שבין המיעוט הארמני הנוצרי לשלטון המרכזי. ככל שהאימפריה הלכה ונחלשה מדינית, לוותה שקיעתה בעליית הלאומנות הטורקית. בשלהי המאה ה-19 התעוררו גם הרגשות הלאומיים של הארמנים. צירוף כל אותן נסיבות הוביל להתנכלויות ולרדיפות מצד השלטון הטורקי, שהתגלגלו בסופו של דבר לרצח העם הארמני. שואת הארמנים מתחלקת לשתי תקופות עיקריות: בין 1894–1896, ובין 1915–1918.
מדינות אירופה - ובראשן רוסיה, שחלקה גבול משותף איתה - הבינו שהחלשת האימפריה העות'מאנית תואץ על ידי עידוד ותמיכה בהתעוררות המיעוטים באימפריה. העות'מאנים היו ערים לתשומת הלב שמשכה הקהילה הנוצרית הארמנית אצל האירופים, והבינו שהמעצמות המגלות מעורבות גוברת בחיי המיעוט הארמני, שואפות להחליש בכך את האימפריה ולפלג אותה. כדי להדק שליטתו על נתיניו, על רקע ההתערבות הזרה, החליט הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני להסית את בני המיעוט הכורדי, שחיו עד אז בשכנות טובה עם הארמנים, לקום כנגדם. הסולטאן גם העלה דרסטית את גובה המיסים בהם חויבו הארמנים, וכך סבלו הארמנים גם מהכבדת נטל המיסים, בנוסף להתנכלויות תכופות מצד הכורדים. מצב עניינים זה הוביל להתמרדות ארמנית .
בשנות התשעים של המאה ה-19 קמו ארגונים פוליטיים לאומיים ארמנים שדרשו השגת עצמאות לקהילה הארמנית; שאיפתם הייתה ליצור מדינה נוצרית במסגרת האימפריה שדתה הרשמית מוסלמית. הארגון הדומיננטי מביניהם היה "הפדרציה המהפכנית הארמנית", שנקרא "דשנאקסוטיון" . תגובת העות'מאנים לאותה התעוררות לאומית שהייתה מלווה לעיתים באלימות, הייתה גם היא אלימה וחריפה. החלו מרידות של הארמנים כנגד התנכלויות הכורדים ועול המיסים, ובתגובה - נשלחו יחידות צבא טורקיות לכפרים לדיכוי ההתקוממויות. הצבא דיכא את המרד תוך כדי ביזה, הצתה ועריכת טבח בכפרים הארמנים. מספר הקורבנות הארמנים בין השנים 1894–1896 נאמד בכ-150,000-200,000 איש. התערבות מעצמות אירופה סייעה אז לסיים את מעשי הטבח, אך לאחר הפוגה של כמה שנים הם התחדשו ב-1915.
רקע היסטורי > טבח הארמנים השני, 1915–1923

בתחילת המאה ה-20 חשו הארמנים שמצבם שופר תחת השלטון החדש של "הוועד לאחדות וקדמה" (שנודע בשם "הטורקים הצעירים"), אשר נראה כמתקדם וליברלי יותר. ואולם, פריצת מלחמת העולם הראשונה טרפה את הקלפים מחדש. גרמניה הכריזה מלחמה על רוסיה אותה ראו העות'מאנים כאויב המסורתי של האימפריה, ולכן הם תמכו - תחילה בחשאי ובהמשך בגלוי - בגרמניה. משמעות המלחמה בין רוסיה לטורקיה הייתה הפיכת רמת ארמניה לשדה קרב בין המעצמות. ב-1914 פתח הצבא העות'מאני במתקפה כושלת כנגד הרוסים, ובקרב המכריע בסאריקאמיש נחלו הטורקים כישלון ואיבדו שטחים וחיילים רבים. הארמנים הואשמו בתבוסה בשל בגידתם, כביכול, במולדת העות'מאנית.
עד 1915 לא השתנה מהותית המצב בשדה הקרב, לא כן התסיסה וערעור ביטחון הפנים. זאת ביחד עם סגירת הנציגויות של הרוסים, הבריטים והצרפתים, הכשירו את הקרקע לחידוש מעשי הטבח. כשהתחילה המלחמה גויסו כ-250,000 ארמנים לצבא העות'מאני, אך בהוראת אנור פאשא הם לא לחמו ביחידות הקרביות אלא הועברו ל"פלוגות עבודה", שם הועבדו בפרך בתנאי עבדות, ונרצחו בשיטתיות. בליל גירוש האינטלקטואלים הארמנים, ה-23 באפריל 1915, עצרה משטרת איסטנבול 235 מאנשי ההנהגה הארמנית, בהם פוליטיקאים, אנשי דת, אקדמאים ובעלי מקצועות חופשיים והם גורשו מהמדינה. כחודש לאחר מכן החליטה הממשלה העות'מאנית על גירוש כל התושבים הארמנים מאזורים ומשטחים בהם הצבא פועל, בכל רחבי המדינה. בעקבות הוראה זו הוכרחו מאות אלפי ארמנים לעזוב את בתיהם, כשהגירוש לווה בטבח אזרחים ארמנים, גם על ידי יחידות הצבא העות'מאני, וגם על ידי הכורדים - שהיו מעוניינים לבוז את רכושם ולרשת את שטחיהם של הארמנים. 
את הגירוש וההשמדה ביצעו המשטרה ו"יחידות מיוחדות" (שהוקמו על ידי משרד המשפטים ומשרד הפנים. אנשי יחידות אלה היו עטים על כפרים ועיירות ארמניים תוך מתן אתרעה קצרה לארוז את חפציהם. בדרך כלל הגברים והנערים נטבחו עוד בטרם היציאה, ומי שנותר נידון לצעדה ארוכה שכללה התעללות, אונס וטבח. כורדים וערבים היו תוקפים את השיירות בדרכן, ומעטים שרדו את המסע המפרך שסופו היה במדבר דיר א-זור בסוריה. הניצולים שהגיעו לשם נכלאו במחנות, הורעבו וחלו במחלות.
אירועי מוסא דאג

ב-1915 החלו הטורקים, כאמור, להוציא צווי פינוי ו"יישוב מחדש" לתושבים הארמנים, כשהכוונה הייתה להגלייה המונית שלהם למדבר הסורי. הארמנים שחיו בשישה כפרים למרגלות הר משה (מוסא דאג) חשדו שבכוונת השלטונות לבצע את צווי הפינוי בברוטאליות רצחנית, והחליטו למען ביטחונם וביטחון משפחותיהם להימלט לאזור מורדות ההר ולהתבצר שם.
מספר הכפריים הארמנים באזור מוסא-דאג היה כ-5,500 איש, מתוכם 1,556 גברים מעל גיל 14. כלי הנשק שהיו בידיהם כללו 50 רובים תקניים ועוד 250 רובים יוונים ישנים, מוסלקים מתחת לאדמה לשעת חירום. הארמנים התחלקו לשלוש קבוצות: הגברים הלוחמים שמספרם עמד על 860, עוד 1,100 גברים ככוח עתודה ללוחמים, ולבסוף קבוצה של 300 ילדים. בין אנשי מוסא דאג היו 60 עריקים ארמניים מהצבא העות'מאני לצד לוחמים ותיקים בוגרי מלחמת הבלקן, ואלה היקנו לכפריים מושגי יסוד בהגנה וירי. לארמנים היה די זמן להתכונן לבוא החיילים הטורקים, ועד אז כולם השתתפו בעבודות הביצורים, בחפירת תעלות הגנה, אגירת מזון ומים ופינוי שדות. הארמנים התכוננו ככל יכולתם לבואו של הצבא העות'מאני.
הכפריים הארמנים שעלו להר עם מעט הנשק והתחמושת שהייתה להם ידעו שמבחינת כוחות ואספקה - הטורקים עולים עליהם. בכל זאת החליטו להתבצר, להתנגד וללחום בעוז מול הטורקים, שמספר פעמים ניסו ללא הצלחה לעלות על ההר ולשבור את ההתנגדות. הארמנים היו חסרי ציפיות כשטיפסו על ההר מתחילה, לכן לא אגרו מספיק מזון לתקופה ארוכה, ולאחר חודש של הישרדות החל לאזול מזונם. תקוותם היחידה להינצל הייתה מילוט בסיוע ספינות של בנות הברית שסיירו בים, בקרבת מקום. כאשר הארמנים על ההר ראו ספינת קרב צרפתית, הריצו אליה שליחים בשחייה, כדי להסביר את מצבם הנואש ולבקש עזרה וחילוץ. לאחר בקשת העזרה הגיעו חמש ספינות קרב צרפתיות אשר פינו את כל הארמנים מההר, גברים, נשים וילדים, סך הכל מעל ארבעת אלפים איש.
מתחילת המרד ועד סופו החזיקו הארמנים מעמד על הר מוסא דאג 53 יום, מ-21 ביולי עד ל-12 בספטמבר 1915. לאחר שהועברו לספינות הם פונו למחנות פליטים בפורט סעיד שבמצרים, עד סוף מלחמת העולם הראשונה. בתום המלחמה חזרו מרבית הפליטים לביתם, כאשר אזור הר מוסא דאג נותר תחת מנדט צרפתי עד שנת 1939. עם החזרת השליטה באזור לטורקים עזבו שוב רוב הארמנים את ביתם פעם נוספת, הפעם - באופן סופי. רוב המהגרים עברו לעיר ענג'ר בלבנון, מתוכם חלק עזבו את ענג'ר והיגרו ב-1940 לארמניה שבברית המועצות.
אירועי מוסא דאג הפכו לסמל המאבק הארמני לעצמאות והכרה. הארמנים שהתבצרו על הר משה לחמו וגילו התנגדות עיקשת כנגד חיילי הצבא הסדיר הטורקי, שעלו עליהם במספרם, בכוחם ובציודם. הם לא ציפו בתחילה לשרוד במאבק, אך בסופו של דבר היו לסיפור גבורה, וכל מי שנותר על ההר ניצל על ידי בנות הברית. סיפור הגבורה במוסא דאג התפרסם הודות לרומן שמבוסס על האירועים הללו: "ארבעים הימים של מוסא דאג", מאת הסופר-מחזאי היהודי-אוסטרי פרנץ ורפל. הסיפור בדיוני, אך חשיבותו רבה בשל העובדה שהוא הביא להכרה עולמית את אתוס הגבורה על "הר משה". הספר יצא לאור ב-1933 בגרמניה וזכה להצלחה עולמית; הוא הפנה תשומת לב עולמית לזוועות שעברו הארמנים בשנות מלחמת העולם הראשונה מידי הטורקים, שעד אז לא נודעו. פרנץ ורפל נחשב לגיבור לאומי אצל הארמנים, וישנם המוצאים בכתביו גם רמזים נבואיים לגבי שואת היהודים שעתידה הייתה להתרחש מאוחר יותר.
ראו גם

רצח העם הארמני
ארבעים הימים של מוסה דאג
לקריאה נוספת

יאיר אורון, ג'נוסייד רצח העם הארמני השכחה והכחשה, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2007.
Guenter, Lewy. The Armenian Massacres in Ottoman Turkey- A Disputed Genocide. (The University of Utah Press, 2005)
Akcam, Taner. 2006. A shameful act the armenian denocide and the question of Turkish responsibility. New York: Henry Holt and company.
הערות שוליים

↑  Rouben Paul Adalian, Musa Dagh, Armenian National Institute
↑  Guenter, Lewy. The Armenian Massacres in Ottoman Turkey- A Disputed Genocide. (The University of Utah Press, 2005). Pp 4.
↑  אורון, יאיר. 2007. ג'נוסייד רצח העם הארמני השכחה והכחשה. רעננה: האוניברסיטה העברית.
↑  Guenter, Lewy. 2005 pp 4.
↑  Ibid, 5-6.
↑  אורון, יאיר. 2007: 25.
↑  Israel W. Charny, Simon Wiesenthal, Desmond Tutu.1999. Encyclopedia of Genocide: Vol. 1. ABC-CLIO. Pp 61-63
↑  Akcam, Taner. 2006. A shameful act the armenian denocide and the question of Turkish responsibility. New York: Henry Holt and company
↑  אורון, יאיר. 2007: 29.
↑  שם,שם: 35.
↑  שם, שם: 36.
↑  שם, שם: 37-38.
↑  שם, שם:38.
↑  רצח העם הארמני, באתר "הוועד למאבק ברצח עם"
↑  Edward J Erickson Lieutenant Colonel. 2007. Bayonets on Musa Dagh: Ottoman Counterinsurgency Operations-1915. Journal of Strategic Studies. Pp. 540-541
↑  Ibid
↑  Ibid
↑  Christopher J. Walker. Armenia: Survival of a Nation 1990. New York: St. Martin's Press. http://mousaler.com/musa-dagh/data/battle-story.html>
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb155773491 (data)  GND: 4681759-1  VIAF: 240549968   WorldCat (עם VIAF): 240549968
לנדאו (עיר)

לנדאו (גרמנית: Landau או Landau in der Pfalz) היא עיר בדרום מדינת ריינלנד-פפאלץ בגרמניה. אוכלוסייתה מנתה ב־2005 41,821 תושבים. העיר ממוקמת בלב אזור של כרמים ותעשיית יין. מימי הביניים עד לליל הבדולח הייתה בעיר קהילה יהודית משמעותית, בין הגדולות והעשירות בריינלנד-פפאלץ. (שם המשפחה האשכנזי "לנדאו" נגזר משם העיר). אחד מתושביה היהודים של העיר היה כריה פרנק, סבא–רבא של אנה פרנק.
ליבארו

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  גבינה צרפתייה, גבינה מחלב פרה, washed-rind cheese 
 אזור מוצא:  קלבדוס, אר, אורן 
 מוצא:  צרפת 
 מרכיבים עיקריים:  חלב פרה 
 גבינות
 ייצור כולל:  1,059 טונה (נכון ל־2013) 
 תו תקן:  כינוי מקור מבוקר, כינוי מקור מוגן 
 
תווית ליבארו מחלב גולמי (לא מפוסטר)
ליבארו (בצרפתית: Livarot) היא גבינה צרפתית מאזור נורמנדי, שמקורה בקומונה ליבארו, הגבינה מוגנת באמצעות כינוי מקור מבוקר (AOC) מאז 1975.
ייצור

זוהי גבינת קליפה רכה, חריפה ושטופה העשויה מחלב פרה מגזע נורמנד (Normande). המשקל התקין לכיכר (גלגל) גבינת ליבארו הוא 450 גרם, אם כי היא מגיעה גם במשקלים אחרים. היא נמכרת בצורה גלילית עם קליפה בצבע התפוז, עטופה ב-3 עד 5 טבעות של סוף מיובש (Typha latifolia). מסיבה זו, היא כונתה 'קולונל', מכיוון שטבעות הסוף המיובש דומות לפסים על מדי קולונל. לפעמים משתמשים גם בנייר ירוק. צבעו הכתום מגיע ממקורות שונים בהתאם ליצרן, אך לרוב הוא אנאטו, החיידק Brevibacterium linens משמש בתסיסה. הייצור ב-1998 היה 1,101 טון, ירידה של 12.2% מאז 1996. רק 12% מגבינת הליבארו עשויה מחלב גולמי, כלומר לא מפוסטר. התקופה האופטימלית שלה לצריכה מתפרסת ממאי עד ספטמבר לאחר התיישנות בין 6 לבין 8 שבועות, אך היא מצוינת כבר ממרץ ועד דצמבר.
לקריאה נוספת

Véronique Herbaut, Le livarot - De la viande de l'ouvrier au sélect colonel, Sainte-Marguerite-des-Loges, éditions BVR, 2010, 124 p. (ISBN 978-2-9524-1334-3)
Jacques Harivel et Véronique Herbaut,, Sainte-Marguerite-des-Loges, éditions BVR, 2008, 112 p. (ISBN 978-2-9524133-3-6 et 2-9524133-3-9, OCLC 470687707, BNF 41402668)
Kazuko Masui et Tomoko Yamada (trad. de l'anglais par Emmanuelle Pingault, Véronique Dumont, préf. Joël Robuchon, photogr. Yohei Maruyama), [« French cheeses »], Paris, Gründ, coll. « Le spécialiste », 2012, 288 p. (ISBN 978-2-324-00164-2 et 2-324-00164-0, OCLC 795467232, BNF 42654401), p. 187.
הערות שוליים

↑  Rae, Amanda (20 ביולי 2015). "Aspen Times Weekly: Wheels on Fire". Aspen Times. נבדק ב-9 באפריל 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Williams, Ingrid K. (18 ביולי 2018). "On the Normandy Cheese Trail". The New York Times. נבדק ב-9 באפריל 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
מורבייה (גבינה)

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  גבינה צרפתייה, גבינת חווה, גבינה תעשייתית, גבינה דחוסה לא מבושלת, גבינה חלבית 
 על שם:  מורבייה (גבינה) 
 אזור מוצא:  דו, אן, ז'ורה 
 מוצא:  צרפת 
 מרכיבים עיקריים:  חלב פרה 
 גבינות
 ייצור כולל:  10,530 טונה (נכון ל־2017) 
 תו תקן:  כינוי מקור מבוקר, כינוי מקור מוגן 
 
מורבייה (בצרפתית: Morbier) היא גבינת חלב פרה רכה למחצה שמיוצרת בצרפת הקרויה על שם הכפר הקטן מורבייה בפראנש-קונטה. היא בצבע שנהב, רכה ומעט אלסטית, וניתן לזהות אותה מיד בשכבה השחורה הדקה והייחודית המפרידה אותה אופקית באמצע. יש לה קליפה צהבהבה ודביקה.
תיאור

הארומה של גבינת מורבייה עדינה וטעמה עשיר וקרמי. יש לה מראה של גבינת רקלט במרקם.
גרסאות Jura ו-Doubs נהנות שתיהן מכינוי מקור מוגן, בצרפתית - appellation d'origine protégée (AOP). קיימים בשוק כמה סוגי מורבייה אחרים שאינם AOP.
הכנה

באופן מסורתי, הגבינה מורכבת משכבת חלב ערב ושכבת חלב בוקר. בהכנת פראנש-קונטה, יצרני הגבינה היו מסיימים את היום עם שאריות של גבינה שלא הספיקה לגבינה שלמה. לפיכך, את הגבינה הקרושה של הערב שנותרה היו לוחצים לתוך תבנית, ומורחים עליה אפר, כדי להגן עליה למשך הלילה. למחרת בבוקר, כיסו את הגבינה מלמעלה בקרם חלב (שמנת) של חלב הבוקר. שכבת האפר נשארה במקומה בין שתי שכבות החלב.
כיום, בדרך כלל מכינים אותה במפעלים ובקואופרטיבים גדולים יותר של חלב מאצווה אחת של חלב, כאשר קו האפר המסורתי מוחלף באפר ירקות מסחרי אכיל.
ראו גם

רשימת גבינות צרפתיות
לקריאה נוספת

Jones, Evan (1976). The World of Cheese. Knopf. p. 268. ISBN 0394497554. נבדק ב-12 בינואר 2013. {{cite book}}:  (עזרה)
הערות שוליים

↑  "Morbier". Cheese.com. נבדק ב-2022-05-11.
↑  "Fromage à Raclette". Cheese.com. נבדק ב-2022-05-11.
↑  "Judgment of 17 Dec 2020, C-490/19 (Syndicat interprofessionnel de défense du fromage Morbier), ECLI:EU:C:2020:1043 ". IPcuria.eu. 17 בדצמבר 2020. נבדק ב-8 בינואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mademoiselle. Condé Nast Publications. 1982. p. 210. נבדק ב-9 באפריל 2021. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7738960-8
לזלי הווארד (פסנתרן)

| --- | --- |

 לידה:  29 באפריל 1948 (בן 76) מלבורן, אוסטרליה 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת, אוסטרליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1953 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מונש 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  Hyperion Records 
 
לזלי ג'ון הווארד (באנגלית: Leslie John Howard, נולד ב-29 באפריל 1948) הוא פסנתרן, מוזיקולוג ומלחין אוסטרלי. הוא נדע בעיקר בהיותו הפסנתרן היחיד שהקליט את מכלול יצירות הפסנתר סולו של פרנץ ליסט, מיזם שכלל יותר מ-300 הקלטות בכורה. הגרדיאן תיאר אותו כ"רב-אמן במסורת פסנתרנות הנמצאת בסכנת כליון חמורה".
חייו

הווארד נולד במלבורן, הבכור בארבעה ילדים. אחיו ויליאם הוא צ'לן.
כישרונו של הווארד לשנן כל דבר משמיעה, והשמיעה האבסולוטית שלו, צוינו לראשונה בעיתון הראלד של מלבורן, ב-11 באוגוסט 1953, כשהיה בן חמש. בגיל 9 הופיע בנגינה בטלוויזיה הארצית של אוסטרליה. הופעתו הראשונה כפסנתרן בוגר הייתה בגיל 13, בנגינת הקונצ'רטו השני לפסנתר של סרגיי רחמנינוב. בגיל צעיר למד לנגן באבוב, ואף ביצע את בקונצ'רטו לאבוב של מוצרט.
הוא למד אנגלית באוניברסיטת מונש במלבורן, אבל בסוף שנתו הראשונה שם הוזמן להרצות לפני דוקטורנטים על קונטרפונקט ותאוריית המוזיקה ברמה מתקדמת. לימודי הדוקטורט שלו במוזיקה הושלמו באיטליה, אצל גווידו אגוסטי.
הווארד חי בלונדון מאז 1972, משום שהוא מעדיף את אקלימה על פני זה של מולדתו; הוא מחזיק באזרחות אוסטרלית ובריטית גם יחד.
ב-1987 התמנה הווארד למדריך בבית ספר גילדהול למוזיקה. לעיתים קרובות הוא מעביר כיתות אמן בקולג' המלכותי למוזיקה ובאקדמיה המלכותית למוזיקה. הוא מרבה להופיע עם סטודנטים מבטיחים לפסנתר כדי לעזור להם בקידום הקריירה. דוגמאות לכך הם ביצועי העיבוד של ליסט לשנני פסנתרים לסימפוניה התשיעית של בטהובן, עם קודי גרין; דואטים לפסנתר של פרסי גריינג'ר עם מייקל בראונלי-ווקר; וניצוח על ביצוע הקונצ'רטו הראשון לפסנתר של שוסטקוביץ' בוויגמור הול בלונדון, ושוב ברויאל פסטיבל הול לפרס פרל, עם פסנתרן סיני בן תשע כסולן.
הווארד מוזמן לעיתים קרובות לשבת בחברי שופטים בתחרויות מזיקה, כגון תחרות הפסנתר הבינלאומית ע"ש פרנץ ליסט ותחרות המוזיקה השנתית של הליגה המלכותית לארצות שמחוץ לבריטניה.
להווארד רפרטואר רחב-יריעה של יצירות סולו ומוזיקה קאמרית, ולמעלה מ-80 יצירות לתזמורת. הוא היה חבר מייסד של טריו בטהובן הלונדוני, שהתפרק מאז, לאחר שנים של הופעות סדירות.
מיזם ליסט

בשנת 1986, יובל המאה למות פרנץ ליסט, הגיש לזלי הווארד סדרה של עשרה רסיטלים מיצירות ליסט בוויגמור הול בלונדון. כיוון שהוציא מן המכלול עיבודים של ליסט (פנטזיות ותעתיקים) ליצירות של מלחינים אחרים, ובצמצום בחירתו אך ורק לגרסאות האחרונות של יצירותיו המקוריות של ליסט לפסנתר סולו, יכול היה הווארד להציג את מכלול יצירות הסולו לפסנתר של ליסט בעשר תוכניות לרסיטלי ענק.
מייסדה ומנהלה של חברת ההקלטות היפריון היה נוכח ברסיטלים אלה, והזמין את הווארד להקליט לחברה. כל הגרסאות של ליסט למוזיקה שלו לפסנתר נכללו בהקלטות אלה, לרבות יותר מ-300 ביצועים והקלטות ראשונים, ויצירות שלא נשמעו מאז תקופת חייו של ליסט, כמו צגם כל העיבודים של ליסט ליצירות של מלחינים אחרים. ארבעה תקליטורים הוקדשו לשבע-עשרה היצירות של ליסט לפסנתר ותזמורת, כמחצניתן הקלטות בכורה מכתבי-יד שלא ראו אור.
הסדרה כללה תחילה 94 תקליטורים באורך מלא, וזיכתה את הווארד במקום בספר השיאים של גינס על השלמת מיזם ההקלטות הגדול ביותר שנעשה מאז ומעולם בידי אמן הקלטות יחיד (לרבות אמני פופ). (הכרך השני של היצירות לפסנתר ותזמורת כלל תקליטור בונוס, שלא נכלל במניין הסדרה, ובו "Ungarische Zigeunerweisen", יצירה מאת תלמידתו הנבחרת של ליסט, סופי מנטר: מידת מעורבותו של ליסט ביצירה איננה ידועה, אבל סביר להניח, שהוא עזר למנטר בחיבור תפקיד הסולו בשנה שקדמה למותו; היצירה תוזמרה כעבור שבע שנים בידי ידיד של מנטר, פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, שניצח על מנטר בביצוע הבכורה בשנה שלאחריה.
התקליטור האחרון בסדרת ליסט הוקלט בדצמבר 1998 ויצא למכירה ב-22 באוקטובר 1999, יום הולדתו של ליסט. מאז סיום המיזם, יצאו עוד שלושה אלבומים משלימים (שהאחרון בהם הוא תקליטור כפול) ככל שכתבי-יד נוספים של ליסט ראו אור. מספר התקליטורים בסדרה כיום הוא אם כן 99.
מארז המכיל את כל 99 התקליטורים יצא בחברת היפריון בשנת 2011 לכבוד יום השנה ה-200 להולדת ליסט.
טענות מצד פסנתרנים אחרים להקלטת מכלול יצירות הפסנתר של ליסט הוכחו כבלתי נכונות. הטוענים לכך הם פרנץ קלידאט, שסך כל הקלטות ליסט שלו אינ עולה על 28 תקליטורים; וגונאר יוהנסן, שהקלטות הבית הפרטיות שלו כוללות 53 אריכי-נגן.
מבקר מוזיקה במגזין המוזיקה של BBC הצהיר: "על דעת הכלל, מוסכם כי הווארד הוא הפרשן המעולה ביותר של ליסט החי כיום. תפישתו האינטלקטואלית את המוזיקה מדהימה, ביצועיו העולים לאין ערוך על אחרים ממשיכים לשמור על מעמדם." כהוכחה נוספת למעמד שהוא נהנה ממנו בקרב חוקרי ליסט, הוזמן הווארד לנגן בחנוכת "אינסטיטוטו ליסט" בבולוניה, איטליה, שהוא חבר כבוד בו.
הוצאת המוזיקה פיטרס הזמינה את הווארד לערוך את הפרסום המחודש של כמה מפרטיטורות ליסט שלהם, לשם תיקון אי-דיוקים קודמים בהסתמך על כתבי-יד מקוריים.
הוא ערך גם כמה כרכים של פרסומי אגודת ליסט ל"הארדי פרס" ו"אדיציו מוזיקה" בודפשט.
הוא הוציא לאור, עם מייקל שוקט, את "פרנץ ליסט - רשימת יצירותיו המוזיקליות" (רוגיננטי, 2004) ו"פרנץ ליסט - קטלוג תמאטי" (פנדראגון, 2005). הוא עומד בכתיבת ספר בשם "המוזיקה של ליסט" (הוצאת אוניברסיטת ייל)
מיזם ליסט > אותו כבוד הקשורים לעבודתו על ליסט

לזלי הווארד הוא נשיא אגודת ליסט הבריטית מאז מותו של הנשיא הקודם, לואיס קנטנר, ב-1987, וכן קיבל את מדליית הכבוד של אגודת ליסט האמריקאית.
בשנת 2000 העניקה לו ממשלת הונגריה מדליה וציון לשבח של "פרו קולטורה הונגריקה", כבוד נדיר למי שאינו הונגרי. קודם לכן קבל ממשלת הונגריה את מדליית הכבוד ע"ש פרנץ ליסט, וכן זכה שש פעמים ב"גראן פרי דו דיסק" של צרפת על הקלטות ליסט שלו - שאת כולן העניק לו נשיא הונגריה.
ב-2004 עיטר אותו נשיא הונגריה במדליית שטפאן הקדוש.
מלחין

הווארד פעיל גם כמלחין, וכתב אופרה (מבוססת על מעשיה נורדית בשם "הריידאר השוטה", למילים מאת פיליפ קרינגטון וג'ון גוף), קונצ'רטו למרימבה, מוזיקה קאמרית ויצירות רבות לפסנתר. יצירתו המוכרת ביותר של הווארד היא 24 פרלודים קלאסיים לפסנתר, אופוס 25, העוברים בין סולמות המז'ור והמינור, כל אחד מהם בסגנון של מלחין אחר. הווארד הקליט יצירה זו ל"קוונדיש מיוזיק" (בוזי והוקס).
ב-1997 הזמין מגזין גרמופון את הווארד לחבר ולהקליט יצירת פסנתר קצרה (Yuletide Pastorale) לתחרות חג המולד שלו: תקליטור ניתן במתנה עם המגזין, והקוראים התבקשו לקבוע בסגנונו של איזה מלחין נכתבה היצירה ולזהות את שבעת לחני חג המולד הנודעים המוסתרים בתוכה.
בין העיבודים והתעתיקים של הווארד פרקי הסיום המקהלתיים של הקנטטות מס' 60 רי"ב (O Ewigkeit, du Donnerwort) ומס' 209 רי"ב (Non sa che sia dolor), הוואלס מתוך הקונצ'רטו השני של גלאזונוב, האריה "Ebben? Ne andrò lontana" מתוך האופרה "לה ואלי" של אלפרדו קאטאלאני, ופנטזיה קונצרטית לפסנתר על נושא מן האופרטה "רודיגורה" של גילברט וסאליבן.
עורך

נוסף לעבודת העריכה וההשלמה שעשה בפרטיטורות של יצירות ליסט, הכין הווארד לפרסום אופרות מאת בליני ואת הקונצ'רטי לכינור של פגניני, בהם המהדורה הראשונה של הקונצ'רטו הראשון לכינור של פגניני שיצאה לאור בסולם הנכון, מי במול מז'ור (בדרך כלל ניגנו אותו מפרטיטורה שגויה בסולם רה מז'ור, בתזמור שאינו של פגניני).
כישרונו של הווארד בהשלמת יצירות לא-גמורות הניב הזמנות שונות ומגוונות, בהן עריכה חדשה של המנחה המוזיקלית של באך, שאותה תזמר ועליה ניצח בפינלנד בשנת 1990, והשלמות ליצירות מאת מלחינים כמו מוצרט (פרק מרביעיית מיתרים, ק. 464a), סקריאבין (סונאטה במי במול מינור: סיום הפרק האיטי, ופער בן 3 תיבות בפינאלה), שוסטקוביץ' (שלישיית הפסנתר הראשונה בדו מינור, אופוס 8: מתן פתרון חלופי לזה של בוריס ליאטושינסקי), וצ'ייקובסקי (סונאטה לפסנתר בפה מינור).
ב-2003 פרסמה הוצאת בוזי והוקס את ה"הוצאה החדשה והמתוקנת" של הווארד לפרטיטורה לשני פסנתרים של הקונצ'רטו הרביעי לפסנתר של רחמנינוב (יחד עם רוברט תרלפול).
הקלטות

נוסף למיזם ליסט שלו, הקלטותיו של לזלי הווארד כוללות יצירות מאת מילי באלאקירב, באקס, בטהובן, בורודין, ברידג', ברוקנר, בוזוני, שופן, רבקה קלארק, דיאבלי, פרנק, איגנץ פרידמן, נילס גאדה, גרשווין, גלזונוב, גריינג'ר, גרנדוס, גריג, מנדלסון, מושקובסקי, וולפגנג אמדאוס מוצרט, פרנץ קסאפר וולפגנג מוצרט, פולנק, רחמנינוב, רגר, רימסקי-קורסקוב, רוסיני, אנטון רובינשטיין, שומאן, סיבליוס, סמטנה, סטרווינסקי, טאוסיג, צ'ייקובסקי, ווהן ויליאמס, וגנר ואחרים.
הערות שוליים

↑  "רב-אמן במסורת" מגיע ל-S.L. 22 באפריל 2001
↑  מרגרט מרפי, "לזלי הואארד" 7 באפריל 2006
↑  Leslie Howard Discography רשימת הקלטות של לזלי הווארד 26 באפריל 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007430410005171  PLWABN: 9810637880705606  BnF: cb13940016b (data)  CANTIC: a10594991  GND: 123692733  ICCU: UBOV527089  ISNI: 0000 0001 2027 9449  LCCN: n78036507  LNB: 000056055  MusicBrainz: 9066b175-84c0-47f5-a792-dd7c23beb639  NTA: 070771405  SNAC: w62f7v8h  SUDOC: 098248685  VIAF: 69119974   WorldCat (עם VIAF): 69119974
מה הדאווין שלך?

| --- | --- |

 סינגל בביצוע דני סנדרסון
 מתוך האלבום חף מפשע
 יצא לאור:  1984
 תאריך הקלטה:  1984
 שפה:  עברית
 אורך:  3:46
 חברת תקליטים:  CBS ישראל
 כתיבה:  דני סנדרסון
 לחן:  דני סנדרסון
 הפקה:  דני סנדרסון
 עיבוד:  דני סנדרסון
"מה הדאווין שלָּךְ?" הוא שיר שכתב, הלחין וביצע דני סנדרסון. השיר יצא לאור ב־1984, בתחילה כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן, אך בעקבות הצלחתו הוא נכלל בהוצאות המחודשות של אלבום הסולו השני של סנדרסון, "חף מפשע", שיצא לאור באותה התקופה.
השיר היה להיט שהגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ולמקום ה־11 במצעד השנתי של התחנה. במצעד השנתי של גלי צה"ל הוא הגיע למקום ה־17.