הוראס סמואל
משפט רצח ארלוזורוב

בשנת 1933, לאחר רצח ארלוזורוב, כשנעצרו שני החשודים ברצח אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, והתנהלה נגדם חקירה מוקדמת על ידי שופט חוקר לקראת העמדתם לדין, חיפש מנהיג התנועה הרוויזיוניסטית זאב ז'בוטינסקי עורך דין מן השורה הראשונה שייצגם במשפט. ראשית פנה לישראל גרוזנברג, שהיה ראש צוות ההגנה במשפט בייליס, וכאשר זה סירב לקבל עליו את התפקיד, שמע ז'בוטינסקי דברים בשבחו של סמואל והוא פנה אליו. לבקשת סמואל העביר אליו ז'בוטינסקי את חומר החקירה. בסוף חודש ספטמבר 1933 קיבל עליו סמואל את התפקיד.
סמואל הפליג בספינה לאלכסנדריה וממנה ברכבת דרך מדבר סיני לארץ ישראל והגיע לתחנת הרכבת בלוד ב-22 בנובמבר 1933.
מימון שכר טרחתו של סמואל הוסדר באמצעות תרומה של נדבן יהודי מדרום אפריקה, אך התעוררה בעיה בקשר לזכותו להופיע בפני בתי המשפט בארץ ישראל, לאור היעדרותו בת חמש השנים. הבעיה נפתרה כאשר שכר סמואל משרד והציג בדלתו שלט נחושת בשלוש השפות הרשמיות, ובכך נחשב כעורך דין ארץ ישראלי. הופעתו של סמואל בבית המשפט כסניגורם של נאשמי רצח ארלוזורוב עוררה סנסציה בארץ ישראל, וזאת בפרשה שלא חסרו בה סממנים סנסציוניים קודם לכך.
ב-26 בינואר 1934, עוד לפני פתיחת המשפט, הטיל סמואל מה שכונה "פצצה משפטית" בהודיעו כי "נמצאו רוצחי ד"ר ארלוזורוב", כאשר נתגלו לפתע שני חשודים נוספים, וערבי בשם עבדול מג'יד מסר מרצונו הודאה במשטרה שארלוזורוב נרצח על ידיו ועל ידי חברו עיסא דרוויש תוך כדי ניסיון לתקוף מינית את סימה ארלוזורוב. בהמשך נתברר כי שני הערבים, שהיו חשודים במעשה רצח ביפו, נפגשו בכלא עם נאשמי רצח ארלוזורוב וכנראה מהם למדו על הפרשה. לאחר מכן חזרו בהם מן ההודאה, ושוב חזרו והודו, ולבסוף חזרו בהם כליל מעדותם וטענו שסטבסקי ורוזנבלט הבטיחו להם אלף לירות (סכום עתק באותם הימים) תמורת הודאתם.
משפטם של סטבסקי ושל רוזנבלט החל ב-23 באפריל 1934 בבית המשפט לפשעים חמורים בירושלים. אב בית הדין היה השופט הבריטי אוון קורי, המשנה לזקן השופטים, ולצדו ישבו בדין השופט הבריטי אוליבר פלאנקט, ממלא מקום נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים; השופט היהודי ד"ר יוסף משה ולירו והשופט הערבי עלי חסנה. התובע היה קצין התביעות של משטרת המנדט עו"ד בכור-שלום שטרית.
לצדו של סמואל כראש צוות ההגנה עמדו שלושה עורכי דין נוספים: יוסף קייזרמן, יצחק בן ימיני וצבי אליהו כהן. את סימה ארלוזורוב, שהייתה עדה במשפט, ליווה עו"ד ברנרד ג'וזף.
העדות המרכזית במשפט הייתה עדותה של סימה ארלוזורוב שהעידה במשפט כי זיהתה את סטבסקי ואת רוזנבלט כרוצחי בעלה. סמואל וצוות ההגנה התרכזו במאמץ לקעקע את עדותה ולערער את מהימנותה. הדבר צלח בידם רק לגבי אחד מהנאשמים. ב-8 ביוני 1934, שבוע לפני שמלאה שנה מליל הרצח, ניתן פסק הדין. היה זה פסק דין קצר ולקוני במילים ספורות, שהוקרא על ידי השופט אוון קורי, שבו הורשע סטבסקי, ברוב דעות של קורי עצמו והשופט פלאנקט ברצח ונגזר עליו עונש מוות וצבי רוזנבלט זוכה מאשמה, כי לזיהויו על ידי סימה ארלוזורוב לא נמצא סיוע. השופט יוסף משה ואלירו, בדעת מיעוט, סבר שיש לזכות את הנאשמים, שכן הרצח אירע אגב ניסיון לתקיפה מינית.
מלבד גילוי כישוריו המקצועיים בהופעתו בבית המשפט לא נסחף סמואל לכל פעילות פוליטית או ציבורית, למורת רוחם של הרוויזיוניסטים. בעודו מתכונן לערעור חלה סמואל בדלקת התוספתן ואושפז לניתוח.
מאמציו של סמואל נשאו פרי בערעור שהגיש על הרשעתו של סטבסקי לבית המשפט העליון המנדטורי בירושלים. בדין ישבו השופטים פרנסיס בייקר וג'וליאן דה-פרייטס ואב בית הדין היה זקן השופטים מייקל מקדונל. ב-20 ביולי 1934 זוכה אף סטבסקי, על ידי כל השופטים, וזאת על בסיס דיני הראיות שנהגו בארץ ישראל המנדטורית (אך לא בבריטניה עצמה) שלפיהם אין להרשיע אדם ברצח על סמך עד ראייה אחד בלבד, ללא עדות מסייעת. על כן נפסק שעדותה של סימה ארלוזורוב אין בה כדי להרשיע את סטבסקי, מאחר שעדותה לא נתמכה בשום גורם אחר שקשר את סטבסקי לרצח. בית המשפט העליון התייחס גם לנושא מעורבותם ברצח של עבדול מג'יד ושל עיסא דרוויש וקבע שלא הייתה זו אלא "קונספירציה להכשיל את מטרות הצדק על ידי הדחתו של עבדול-מג'יד לעדות שקר לטובת האינטרסים של הסניגוריה".