stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסנדר בן-גיאת
מספריו

באנייוס די סאנגרי: רומאנסו, ירושלים: שי"ש, 1912.
פ’ואיגו: נוב'ילה, ירושלים: שי"ש, 1912
לה אירמוזה ביב'דה, ירושלים: שי"ש, 1912
לה קאב'יסה קורטאדה: רומאנסו, ירושלים: שי"ש, 1912.
איל מואירטו קי איסטה ביב'ו: פ'אטו ראקונטאדו, ירושלים: שי"ש, 1912
לה מאלדיסייון דיל ג'ודייו, ירושלים: שי"ש, 1910.
סאלב'אדו פור סו איז'ה, ירושלים: שי"ש, 1905
לקריאה נוספת

אבנר לוי, 'אלכסנדר בן-גיאת ותרומתו לעיתונות והספרות היפה בלאדינו', בתוך: מורשת יהודי ספרד והמזרח (תשמ"ב), עמ' 205–212.
Sandy Bennett, “Alexandre Benghiat and the Jewish press”, The Proceedings of the Tenth British Conference on Judeo-Spanish Studies (1999), pp. 183–188.
Olga Borovaya. “The Serialized Novel as Rewriting: The Case of Ladino Belles Lettres,” Jewish Social Studies 10, no. 1(2003), pp. 30–68.
Olga Borovaya, “Translation and Westernization: Gulliver's Travels in Ladino,” Jewish Social Studies, Volume 7, Number 2, Winter 2001 (New Series), pp. 149–168.
Amelia Barquín López, “Un periódico sefardí: El Meseret de Alexandr Ben-Guiat,” Sefarad 57, no. 1 (1997), pp. 3–31.
Amelia Barquín López, “La lengua de las novelas de Alexander Ben-Guiat”, Hispano-Jewish Civilization after 1492 (1997), pp. 161–189
Zelda Ovadia, “Alexander Ben Giat i el periodismo djudeo-espanyol en el Imperio Otomano” Sefárdica 16 (2006), pp. 121–127
הערות שוליים

↑  Julia Phillips Cohen; Olga Borovaya. "El Meseret." Encyclopedia of Jews in the Islamic World. Executive Editor Norman A. Stillman. Brill Online, 2014
↑  יצחק בצלאל, הספרדים בארץ ישראל בציונות ובתחיית העברית בתקופה העות'מאנית, ירושלים: מכון בן צבי, 2007, עמ' 200–201. מספר פעילים ספרדים-ציונים כגון אברהם אלמליח וחיים בן-עטר ביקרו קשות בעיתון החרות אותו ואת מאמריו:
 אברהם אלמליח, 'בעל תאוה', החרות גיליון ה' (ה' סיוון תרס"ט), עמ' 1. 
 חיים בן עטר, "נחשלי הדור",החרות, גיליון רלא (תרע"ג), עמ' 1.
↑  Olga Borovaya; Julia Phillips Cohen. "Ben Giat (Ghiat), Aleksander." Encyclopedia of Jews in the Islamic World. Executive Editor Norman A. Stillman. Brill Online, 2014.
1 2  אבנר לוי, 'אלכסנדר בן-גייאת ותרומתו לעיתונות והספרות היפה בלאדינו', בתוך: מורשת יהודי ספרד והמזרח (תשמ"ב), עמ' 211-212
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304314505171  PLWABN: 9810540542105606  ISNI: 0000 0004 0245 1577  LCCN: no2015153522  SUDOC: 262052857  VIAF: 163145003288761301280   WorldCat (עם VIAF): 163145003288761301280
אריק שגב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בספטמבר 1975 (בן 49) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  אריה הרשקוביץ 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1994
 עיסוק:  תסריטאי, קומיקאי
 מקום לימודים:  בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש 
 פרופיל ב-IMDb
 
אריק שגב (נולד בשם: אריה הרשקוביץ' ב-22 בספטמבר 1975) הוא תסריטאי וסטנדאפיסט ישראלי.
ביוגרפיה

שגב, יליד תל אביב, החל בגיל 19 להופיע בקטעי סטנד-אפ, ובאחת ההופעות אותר על ידי חבר מערכת בתוכנית "לילה גוב", שהזמין אותו לכתוב לתוכנית. שגב, שהיה לכותב הצעיר ביותר בטלוויזיה באותה תקופה, כתב לתוכנית עד ירידתה מהמסכים בשנת 1998.
בשנת 2000 הצטרף להקמת אתר "נונסנס", שהעלה מדי יום קטעי אנימציה סאטיריים לאינטרנט. את האתר ערך ערן זרחוביץ' שהיה לשותפו של שגב לכתיבה בשנים הבאות. ביחד החלו השניים לכתוב לתוכניות כגון "ערב אדיר", "החטא ועונשו", ו"כוכב נולד". לשיאם הגיעו בתוכנית "ארץ נהדרת" לה כתבו בעונה השנייה והשלישית, ובין השאר כתבו לה את הדמות הפרודית "אומלטה", המבוסס על אודטה, ואת דמויותיהם של הפועלים הרומנים המנחים את תוכנית הבוקר "גוטי מורצה ישראל".
בשנת 2004 כתב לסדרה "ראש גדול" בערוץ הילדים, יחד עם ערן זרחוביץ', במשך שתי עונות, ולאחר מכן כתב לסדרה וערך אותה בלעדיו.
ב-2007 החליטו שגב וזרחוביץ על סיום הקשר המקצועי ביניהם, עקב החלטתו של זרחוביץ' להצטרף כשחקן בתוכנית "מסודרים".
שגב יצר וכתב ביחד עם מיכל קופר-קרן את סדרת הדרמה הקומית "אולי הפעם" ששודרה בערוץ yes ישראלי. בכתיבת סדרה זו עבד על הדיאלוגים, על עריכה סגנונית של התסריט ובצד ההומוריסטי.
בשנת 2010 יצר וכתב את סדרת הדרמה קומית-סאטירית: "15 דקות".
בשנת 2014 שב להופיע בקטעי סטנד-אפ.
בין השנים 2011-2016 היה הכותב הראשי בגרסה הישראלית לסדרה "בנות הזהב".
בשנים 2014-2018 היה היוצר והכותב הראשי של הסדרה "שבט צוצלת".
סדרות אחרות להן כתב: ביחד עם ערן זרחוביץ': "המופע המרכזי", ו"רמי ורד",
לבדו: "לילה גוב 2", "יצפאן" .
היה גם בין היתר עורך המוזיקה של תוכנית הרדיו "ציפורי לילה מנקרות" בכיכובם של שרון טייכר וערן זרחוביץ' וששודרה בגלי צה"ל, כמו כן כתב ביקורות מוזיקה בעיתון "אנשים", וטורים אישיים במוסף התרבות של עיתון מעריב. היה עורך המשנה של מגזין הילדים "כולנו".
שגב סיפר כי בעשור הראשון של המאה ה-21, התגלו בגופו שתי מחלות אוטו-אימוניות סופניות והוא מופיע בקטעי סטנדאפ כדי להקל על ההתמודדות.
הערות שוליים

↑   עידו קינן, אריק שגב מתמודד עם מחלה סופנית במופע סטנדאפ, באתר הארץ, 8 במאי 2014
אלכסנדר בליאבסקי

| --- | --- |

 לידה:  17 בדצמבר 1953 (בן 70) לבוב, ברה"מ 
 הישג בולט:  השתתפות בתחרות המועמדים של אליפות העולם בשחמט 1984
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב-אמן משנת 1975
 מד כושר מרבי:  2710 (יולי 1997)
 מד כושר נוכחי:  2481 ‏(אוקטובר 2024)
 השכלה:  Lviv State University of Physical Culture 
 מקצוע נוסף:  מאמן 
 מדינה:  ברית המועצות, אוקראינה, סלובניה
 פרסים והוקרה:  עיטור הידידות בין העמים  מאסטר מוסמך לספורט של ברית המועצות 
 
אלכסנדר בליאבסקי (ברוסית: Алекса́ндр Беля́вский ;‏ נולד ב-17 בדצמבר 1953, לבוב ברית המועצות) הוא שחמטאי יהודי סובייטי, אוקראיני, סלובני בדרגת רב-אמן. היה אלוף ברית המועצות בשחמט, התחרה באליפות העולם בשחמט. לאחר התפרקות ברית המועצות התגורר באוקראינה ובמחצית שנות ה-90 עבר לסלובניה.
נכון לינואר 2019, מדורג במקום ה-6 בסלובניה לפי מד כושר.
קורות חיים

בליאבסקי נולד למשפחה יהודית ועם לידתו קיבל את השם "דוד". בשנת 1969 הוא השתתף בתחרות בינלאומית לנוער וזכה במקום השלישי. בשנת 1973 הוא זכה באליפות העולם לנוער. בשנת 1974 הוא ניצח באליפות ברית המועצות בשחמט.
בשנת 1981 בליאבסקי הוכתר כאלוף ברית המועצות בפעם השנייה. באותה תקופה הוא ניצח בכמה תחרויות חשובות. בשנת 1984 הוא העפיל לרבע הגמר של תחרות המועמדים להיפגש עם אלוף העולם. בשלב זה הוא התמודד עם גארי קספרוב והודח. למרות זה הוא המשיך בהצלחות בתחרויות ובשנת 1987 זכה באליפות ברית המועצות בפעם השלישית.
באליפות העולם בשחמט לנבחרות בשנת 1985 וב-1989 בליאבסקי היה שותף לזכייה באליפות.
לאחר התפרקות ברית המועצות אלכסנדר בליאבסקי היה חבר נבחרת אוקראינה והחל משנת 1994 הוא מתגורר בסלובניה.
יחד עם ויקטור קורצ'נוי ופאול קרס, בליאבסקי מחזיק בשיא ניצחונות כנגד שחמטאים שהיו אלופי עולם בשחמט. יש לו ניצחון אחד לפחות נגד כל אחד מתשעה אלופי העולם הבאים: וסילי סמיסלוב, מיכאל טל, טיגראן פטרוסיאן, בוריס ספאסקי, אנטולי קרפוב, גארי קספרוב, ולדימיר קראמניק, וישוואנתן אנאנד ומגנוס קרלסן
בשנת 2015 הוא אימן את מריה מוזיצ'וק, שזכתה באליפות העולם.
קבלת דרגות בינלאומיות

1973 - אמן בינלאומי
1975 - רב-אמן.
אלכסנדר בליאבסקי באולימפיאדת השחמט

בין השנים 1982 ל-2016 השתתף אלכסנדר בליאבסקי ב-16 אולימפיאדות שחמט:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | קבוצה | מד כושר | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
|  1982 | 4 | ברית המועצות | 2620 | 7 מ-10 | 5+ 4= 1- | 70.0 | 1 קבוצתי, 3 אישי |
|  1984 | 1 | ברית המועצות | 2600 | 8 מ-10 | 7+ 2= 1- | 80.0 | 1 קבוצתי, 2 אישי |
|  1988 | 4 | ברית המועצות | 2665 | 7 מ-10 | 5+ 4= 1- | 70.0 | 1 קבוצתי, 10 אישי |
|  1990 | 3 | ברית המועצות | 2605 | 7 מ-10 | 4+ 6= 0- | 70.0 | 1 קבוצתי, 7 אישי |
|  1992 | 2 | אוקראינה | 2620 | 6.5 מ-12 | 3+ 7= 2- | 54.2 | 9 קבוצתי, 41 אישי |
|  1996 | 1 | סלובניה | 2620 | 10.5 מ-14 | 7+ 7= 0- | 75.0 | 23 קבוצתי, 4 אישי |
|  1998 | 1 | סלובניה | 2645 | 8.5 מ-12 | 7+ 3= 2- | 70.8 | 23 קבוצתי, 8 אישי |
|  2000 | 1 | סלובניה | 2629 | 3.5 מ-5 | 2+ 3= 0- | 70.0 | 12 קבוצתי |
|  2002 | 1 | סלובניה | 2650 | 6.5 מ-12 | 5+ 3= 4- | 54.2 | 40 קבוצתי, 53 אישי |
|  2004 | 1 | סלובניה | 2660 | 7.5 מ-12 | 5+ 5= 2- | 62.5 | 17 קבוצתי, 16 אישי |
|  2006 | 1 | סלובניה | 2622 | 6.5 מ-10 | 5+ 3= 2- | 65.0 | 23 קבוצתי, 19 אישי |
|  2008 | 1 | סלובניה | 2619 | 6.5 מ-10 | 3+ 7= 0- | 62.5 | 17 קבוצתי, 12 אישי |
|  2010 | 1 | סלובניה | 2632 | 3 מ-9 | 1+ 4= 4- | 33.3 | 36 קבוצתי, 71 אישי |
|  2012 | 2 | סלובניה | 2609 | 6 מ-10 | 3+ 6= 1- | 60.0 | 25 קבוצתי, 12 אישי |
|  2014 | 2 | סלובניה | 2618 | 6.5 מ-10 | 5+ 3= 2- | 65.0 | 38 קבוצתי, 28 אישי |
|  2016 | 1 | סלובניה | 2602 | 5 מ-10 | 3+ 4= 3- | 50.0 | 20 קבוצתי |
משחקים מוסברים (באנגלית) > 1972

אלכסנדר בליאבסקי מול מיכאל טל, 28.8.1972, Beliavsky Sacrifices a Piece, but Tal Wins the Game!
הערות שוליים

↑  Vasily Smyslov vs Alexander Beliavsky (1986), באתר צ'סגיימס
↑  Mikhail Tal vs Alexander Beliavsky (1974) Doppelgänger, באתר צ'סגיימס
↑  Alexander Beliavsky vs Tigran Vartanovich Petrosian (1978), באתר צ'סגיימס
↑  Boris Spassky vs Alexander Beliavsky (1975), באתר צ'סגיימס
↑  Anatoly Karpov vs Alexander Beliavsky (1977), באתר צ'סגיימס
↑  Alexander Beliavsky vs Garry Kasparov (1979), באתר צ'סגיימס
↑  Vladimir Kramnik vs Alexander Beliavsky (1993), באתר צ'סגיימס
↑  Alexander Beliavsky vs Viswanathan Anand (1993), באתר צ'סגיימס
↑  Magnus Carlsen vs Alexander Beliavsky (2006), באתר צ'סגיימס
↑  Beliavsky, Alexander - Men's Chess Olympiads, באתר אולימפבייס (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810644404305606  BnF: cb169982497 (data)  GND: 114482934  ISNI: 0000 0001 1065 0910  LCCN: no95054235  NKC: mzk20221141010  NTA: 071523871  VIAF: 59790542   WorldCat (עם VIAF): 59790542
אן פדרסדוטר

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־16 טרונדהיים, נורווגיה 
 הוצאה להורג:  7 באפריל 1590 ברגן, דנמרק-נורווגיה 
 מדינה:  נורווגיה 
 בן או בת זוג:  Absalon Pederssøn Beyer (1 בפברואר 1552–?) 
 
אן פדרסדוטר (באנגלית: Anne Pedersdotter; נפטרה ב-7 באפריל 1590) הייתה נורווגית, שהואשמה בכישוף והוצאה להורג. המקרה שלה היה מהמתועדים ביותר מבין משפטי המכשפות הרבים בנורווגיה במאות ה-16 וה-17. יחד עם ליזבת' ניפן, פדרסדוטר הייתה אולי הקורבן המפורסם ביותר של ההאשמה זו בנורווגיה.
תולדות חייה

אן פדרסדוטר נולדה בעיר טרונדהיים, נורווגיה. היא הייתה בתו של פקיד ואחותו של פקיד של טרונדהיים, סרן פדרסון. בשנת 1552 נישאה לאבשלום פדרסון בייר (1528–1575), כומר לותרני ופרופסור לתאולוגיה בעיר ברגן, שם התגוררו. בשנת 1575 אן הואשמה בכך שהיא הרגה את דודו של בעלה, הבישוף גייבל פדרסון, על ידי כישוף, כדי להפוך את בעלה לבישוף. היא שוחררה מן ההאשמות דרך קשרים של בעלה, אשר הצליח להביא לה חנינה ממלך דנמרק. שנה אחרי זה, היא הפכה לאלמנה עשירה, משוחררת ממסים על ידי המלך. לאחר שנאשמה בכשפים, היא נחשבה תמיד למכשפה. אן התבודדה והגיבה לשמועות בעוינות ובהתווכחות עם אנשים. השמועות נעשו גרועות יותר ויותר במשך השנים. במרץ 1590 היא נאשמה בפעם השנייה. היא סירבה להשתתף במשפט, והובאה אליו בכוח. במהלך המשפט אן הואשמה בכך שרצחה שישה אנשים על ידי הפיכתם לחולים על ידי קסמים. העדים במשפט היו חבריה ושכניה. בנוסף, המשרתת שלה, אלינה, האשימה אותה שהשתמשה בה כסוס רכיבה ל"שבת של מכשפות", שם תכננו המכשפות לשרוף את העיר. אחרים טענו שהם ראו אותה בנוכחות שדים. במהלך המשפט, אן דיווחה על "כוח רצון, ראייה ומיומנות". על האשמתה בהריגת הילד היא השיבה: "ילדים רבים מתים בעיר, לא הרגתי את כולם". למרות מחאות של כמה שרים מכמורת ברגן, היא נידונה למוות. בנורווגיה נשרפו בדרך כלל מכשפות, ואן קיבלה את המשפט הזה. בדרך להוצאה להורג היא בכתה את חפותה כמה פעמים. אן פדרסדוטר נשרפה בעודה בחיים על המוקד בעיר ברגן ב-7 באפריל 1590. המקרה שלה נחשב לנקודת המוצא של משפטי המכשפות הרבים בנורווגיה (Trolldomssakene i Norge) במהלך המאה ה-17, במיוחד בפינמרק ב"(Vardø witch trials (1621".
מורשת

המחזה 'אן פדרסדוטר' הוא דרמה בארבע מערכות של המחזאי הנורווגי, הנס ויירס-ג'נסן, שהופיע ב -1909. בהשראת לה פאיאמה (1934), נכתבה אופרה מאת המלחין האיטלקי אוטורינו רספיגי והסרט "יום הזעם" (1943) שיצא בדנמרק, בזמן הכיבוש הנאצי, בבימויו של הבמאי הדני קארל תאודור דרייר. דמותה של פדרסדוטר היה גם הנושא של 'אן פדרסדוטר', אופרה מאת המלחין הנורווגי אדוארד פליפלט ברן. בשנת 1977, הסופרת הנורווגית ורה הנריקסן פרסמה את הרומן "Skjærsild" המציג היבטים של הסיפור. אבן זיכרון בשם אבן המכשפה (Heksesteinen på Nordnes) הוקמה כאנדרטה לקרבנות של משפטי המכשפות בנורווגיה. האנדרטה נחשפה ב-26 ביוני 2002 בשכונת ברגן והכתובת מציגה 350 קרבנות שנשרפו ללא הצדקה בשנים: 1550-1700. בנוסף, אלבומו של המוזיקאי העצמאי קווין לוי משנת 2009 "לזרוק כסף" כולל את הסיפור על אן פדרסדוטר. כמו כן, הלהקה הנורווגית "קוולרטק" כתבה שיר בשם "שריפת מכשפות" (Heksebrann) עבור האלבום שלהם בשנת Nattesferd) 2016). הנסיבות סביב אן פדרסדוטר מתוארות בשיר.
קריאה קשורה

המכשפות בעולם המערבי מאת בריאן.א פאבלק (2010)
מקורות אחרים

Heksen og humanisten גילג'י נילס (2010)
HUMANIST FORLAG הייגן, רונה בליקס (2003)
Witches of the North ווילומסן, ליב הלן (2013)
ראו גם

משפטי המכשפות בוורדו
הערות שוליים

↑  Anne Pedersdotter, Store norske leksikon, 2017-03-15
↑  Rune Blix Hagen, Anne Pedersdotter, Norsk biografisk leksikon, 2014-09-28
↑  Om Norgeshistorie.no, konservering og historie (IAKH) ved UiO Institutt for arkeologi, Trolldomssakene i Norge - Norgeshistorie, www.norgeshistorie.no (בנורווגית)
↑  Bergen byleksikon, Trykt Utgave 2009, Heksesteinen, Bergen byleksikon, ‏2009-04-07 (ב־)
↑  Beskyttet blogg › Logg inn, historicspots.wordpress.com
↑  Kevin Loy -- The Official Website, www.kevinloy.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810540509505606  GND: 132789221  ISNI: 0000 0000 4432 2408  LCCN: nb2005003001  VIAF: 224365028   WorldCat (עם VIAF): 224365028 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אן פדרסדוטר".
אנבסיס (קסנופון)

| --- | --- |

כריכת הספר בתרגומו לעברית
 מידע כללי
 מאת:  קסנופון 
 שפת המקור:  יוונית עתיקה 
 סוגה:  ספרות מסעות, היסטוריוגרפיה 
 נושא:  הרבבה, תולדות יוון העתיקה 
 מקום התרחשות:  טרבזון, ארמניה, דרדנלים, הים השחור 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  המאה ה-4 לפנה"ס
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001963202
 
אנבסיס (יוונית: Ἀνάβασις) מאת קסנופון, הוא  ספר שנכתב במאה ה-4 לפנה"ס, המתאר את תלאותיהם של שכירי חרב יוונים ואת מסעם לתוככי האימפריה הפרסית וחזרתם ליוון. הספר מוכר גם בשם "מסע הרבבה" על שום 10,000 הופליטים שהשתתפו במסע.
תוכן הספר

הספר מתחיל בתיאור השתלשלות המרד של כורש הצעיר באחיו הגדול ארתחשסתא השני, מלך פרס. כורש, האחשדרפן (נציב) באסיה הקטנה, החליט לצאת למרד עם התערערות השלטון המרכזי באימפריה, שנגרמה כתוצאה מתבוסת הפרסים במלחמת פרס–יוון ושורה של בעיות פנימיות. כורש גייס צבא גדול שהורכב מנאמניו, ששירתו בעיקר כפרשים וחי"ר קל, וכ-13,000 שכירי חרב יוונים - 10,400 הופליטים, והיתר פלטסטים. המרד הסתיים בקרב קונקסה (401 לפנה"ס), לאחר שכורש נהרג בהסתערות על מערך האויב.
לאחר מותו של כורש, שכירי החרב היווניים מצאו את עצמם ללא תעסוקה, וגרוע מכך, בלב ארץ זרה ועוינת, היות שלחמו בצד המפסיד. הפרסים לא רצו להסתכן בקרב נוסף נגד כוח חזק ומאומן היטב, ולכן רקמו תחבולה, האחשדרפן הפרסי טיספרנס הזמין את ראשי הצבא היווני לשיחות ובמהלכן שבה אותם והוציאם להורג. הפרסים קיוו שהיוונים, שנותרו ללא מנהיגים, יתפזרו ויובסו בקלות. במקום זאת, היוונים בחרו להם מפקדים חדשים, שאחד מהם היה קסנופון בעצמו ופתחו במסע מפרך צפונה לכיוון הים השחור. הפרסים ראו שתחבולתם לא הצליחה ועזבו את היוונים לנפשם. הספר מתאר בהרחבה את הקשיים שעמדו מולם, את הקרבות נגד שבטים עוינים, ואת התחבולות שנקטו על מנת להתגבר עליהם. סופו של הספר בהגעת היוונים לחוף מבטחים.
תרגום לעברית

כּסינופון, אנאבּאסיס (מסע הרבבה). תרגם מיוונית: א. א. הלוי. מבוא מאת אלכסנדר פוקס. ירושלים, מוסד ביאליק, 1969.
קסנופון, מסע הרבבה (סדרת אדם בקו האש). תרגם מאנגלית: אריה חשביה. משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1984.
ראו גם

אנבסיס מאת אריאנוס
הערות שוליים

↑  ההגייה ביוונית: אנאבסיס, במלעיל דמלעיל (ההטעמה בהברה השלישית מהסוף).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007595282405171  PLWABN: 9810682828505606  BNE: XX2017537  BnF: cb12206725h (data)  GND: 4281415-7  LCCN: nr96035735  NLA: 51707858  NLG: 177660  SUDOC: 034889760  VcBA: 492/10813  VIAF: 184152138613110981828   WorldCat (עם VIAF): 184152138613110981828
אמונה באלוהים (יהדות)

| --- | --- |
 מקרא:  שמות, כ', ב'
 משנה תורה:  ספר המדע, הלכות יסודי התורה, פרק א'
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה א' ספר החינוך, מצווה כ"ה
 מקורות נוספים:  תורת חובות הלבבות האמונות והדעות, מאמר א', פרק ב'
 
"אנוכי ה' אלוהיך אשר" בספר דברים, מגילה 4Q41 ממגילות מדבר יהודה, המאה הראשונה לפני הספירה.
ביהדות, אמונה באלוהים או אמונה במציאות השם היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות התורה, לפיה יש להאמין באלוהים. מצווה זו היא מאבני היסוד של היהדות, והיא אחד משלושה עשר עיקרי האמונה שמנה הרמב"ם.
רקע

כשהמקרא וחז"ל משתמשים במילה אמונה לציון הקשר בין האדם לאל, אין הכוונה לאמונה אלא לביטחון שבאדם לאלוהיו – ואין כלל מדובר באמונה בעצם קיומו של האל, אשר לכאורה היא ברורה מאליה. תוך שימת לב כי שורשו של המושג 'אמונה' הוא א-מ-נ; והוא משמש במשמעות של מתן אמון או של אמינות ויציבות. גם הביטוי אָמֵן משמש להבעת אמון באמינותה של האמירה אליה מתייחס הדובר.
גם אצל חז"ל המילה מקבלת משמעות דומה. למשל: תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ל"א, עמוד א': "בשעה שמכניסין אדם לדין (של מעלה), אומרים לו: נשאת ונתת באמונה?". הווה אומר, מצופה שהאדם יתנהג כהלכה, ויקיים כיאות חיובים דתיים ומוסריים. לפיכך לכאורה קיים גבול התנהגות האדם כלפי האל וכלפי הבריות, שכן אותה המילה משמשת לשני האובייקטים האלו.
רק בימי הביניים, אנו עדים לקיום דיון על קיומו של האל. ההוגים היהודים הרציונליסטים מימי הביניים ואילך הגדירו אמונה לאור המסורת הפילוסופית ממקורותיה היווניים, כקבלת דבר מה כנכון.
המקור בתורה ובהלכה

בתורה נאמר: ”אָנֹכִי יהוה אֱלֹהֶיךָ אֲשֶׁר הוֹצֵאתִיךָ מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם מִבֵּית עֲבָדִים”, ועל סמך פסוק זה פוסק הרמב"ם בספרו ההלכתי משנה תורה:
יסוד היסודות ועמוד החכמות, לידע שיש שם מצוי ראשון, והוא ממציא כל הנמצא. וכל הנמצאים מן שמים וארץ ומה ביניהם, לא נמצאו אלא מאמיתת הימצאו... המצוי הזה, הוא אלוה העולם, אדון כל הארץ... וידיעת דבר זה מצות עשה, שנאמר "אָנֹכִי ה' אֱלֹהֶיךָ"
האמונה כאחת מתרי"ג המצוות

עשרת הדיברות
אנוכי ה'
לא יהיה
לא תשא
זכור את
כבד את
לא תרצח
לא תנאף
לא תגנוב
לא תענה
לא תחמד
הרמב"ם, הרמב"ן, ספר החינוך ועוד, רואים באמונה אחת מתרי"ג המצוות. מאידך, בעל "הלכות גדולות" לא מנה אותה בספר המצוות שלו. על כך כתב הרמב"ן: "והנראה מדעתו שלבעל ההלכות שאין מנין תרי"ג מצות אלא גזירותיו יתעלה שגזר עלינו לעשות או מנענו שלא נעשה, אבל האמונה במציאותו [...] הוא העיקר והשורש שממנו נולדו המצוות לא ימנה בחשבונן".
רבי חסדאי קרשקש רואה סתירה מובנית בכך שהאמונה תהיה אחת המצוות. לדבריו כל מצווה תלויה בגורם המצווה, ואם כן מוכרח שתהיה אמונה באל כמי שצווה את המצווה. אם נגדיר את מצוות האמונה כאחת המצוות, הרי האמונה קדמה לה, ואם מקור האמונה הזו הוא במצווה להאמין, הרי גם לה קדמה אמונה, ומהלך זה יחזור על עצמו בדומה ללולאה אינסופית.
גם אופי האמונה הנדרשת שנוי במחלוקת. לדעת הרמב"ם, המצווה היא בידיעה. לדעתו של הרמב"ם אדם שמחמת עיונו השיג אמונה שגויה עובר עבירה ונחשב ככופר. ועל כך הקשה הרב אלחנן וסרמן שכיצד ניתן לחייב אדם להאמין בדבר שהוא אינו מאמין בו? וביאר על פי דברי רבינו בחיי שתמה על מי שחושב שהעולם נוצר בלא בורא אם כן כיצד ישנו סדר בבריאה (הטיעון הטלאולוגי), וכמו שאמר רבי עקיבא ”ומעשה שבא מין אחד ואמר לרבי עקיבא: העולם הזה מי בראו? אמר לו: הקב”ה. אמר לו הראיני דבר ברור אמר לו למחר תבוא אלי, למחר בא אצלו, אמר לו: מה אתה לובש? אמר בגדי. אמר לו: מי עשאו? אמר לו: האורג. אמר לו: איני מאמינך הראיני דבר ברור. אמר לו: ומה אראה לך? ואין אתה יודע שהאורג עשאו? אמר לו: ואתה אינך יודע שהקב”ה ברא את עולמו? נפטר אותו המין, אמרו לו תלמידיו: מהו הדבר ברור? אמר להם: בני, כשם שהבית מודיע על הבנאי והבגד מורה על האורג והדלת על הנגר כך העולם מודיע על הקב”ה שהוא בראו” (בתי מדרשות חלק ב', סוף מדרש תמורה פרק ה'), ואם כן האדם שאינו מאמין הוא אדם שמשוחד על ידי תאוותיו הגשמיות ועל כך הוא נתבע וכמו שהגמרא אומרת ”ולא תתורו אחרי לבבכם - זו מינות” (מסכת ברכות, יב עמוד ב'). ובאמת אדם שחושב שעל פי התורה מותר לעבוד עבודה זרה כגון תינוק שנשבה או שהולך בדרכי אבותיו מוגדר כאנוס ואינו מין או אפיקורס, אבל אינו נחשב בכלל ישראל. גם הרב משה פיינשטיין כתב שתינוק שנשבה אמנם אינו נחשב כעכו"ם אבל אינו נחשב כישראל כך שהוא פסול להעיד. לעומת הרמב"ם דעת הרב דוד בן זמרא היא שאדם שטעה מחמת עיונו אינו מוגדר ככופר אלא אנוס ופטור, כיון שאין כפירתו אלא מפני שחושב שמה שעלה בעיונו אמת. וכן לגבי ההגשמה הרמב"ם כתב שהמאמין בהגשמה נחשב למין והראב"ד כתב שאינו נחשב למין משום שטעה מחמת אגדות חז"ל שנראה מהם שמגשימות את האל.
פרשנות המצווה

על פי הפרשנות[דרושה הבהרה] צריך לקבוע את האמונה בתודעה, ולדעת שאין אפשרות אחרת מעקרונותיה. המצווה מחייבת פעולות המחזקות את האמונה והימנעות מעיסוקים הפוגעים בה.
על פי הפרשנות פירושה של המילה "אמונה" היא משורש אמון, שפירושה לסמוך על הבורא, ולהאמין שכל מעשיו הם אך ורק על מנת להיטיב לברואיו. לפיכך האמונה בו כוללת כמה חלקים.
א. הידיעה שהוא קיים.

ב. הידיעה שהוא אינו מוגבל, ושהוא היחיד בעל הכוחות.

ג. הידיעה שכל שרצונו להיטיב.

ד. הידיעה שבחר בעם ישראל להיות הם תכלית הבריאה ולהיטיב להם באחריתם.
כלל הידיעות הללו הם הנקראים "אמונה" ואם יחסר אחד מהם הרי זה חיסרון באמונה כולה.
לפי ההבנה הזאת זהו פירושו של הפסוק "אנכי ה' אלוהיך אשר הוצאתיך וכו'" שנאמר בתחילת מתן התורה, דע שאני אחד, שאני בעל הכוחות כולם, ושאני הוצאתיך כדי להיטיב לך.
ישנה מחלוקת בין ההוגים היהודיים, האם האמונה צריכה להיות מבוססת על מחקר ובירור שכלי, או להיות "אמונה תמימה" - נתינת אמון במסורת הדורות, ובלי להעמיק יתר על המידה בחקירת העניין, הבולט שבין המחזיקים בגישה האחרונה הוא רבי נחמן מברסלב. בחובת הלבבות נראה כי האמונה צריכה להיות מבוססת על מחקר, אולם האחרונים מסייגים שצריך קודם לדעת את כל התורה ושיראתו תהא קודמת לחכמתו ואין בזמנינו כאלה אנשים.
טעם המצווה

מצווה זו היא היסוד הבסיסי ביותר ביהדות, כי האמונה נותנת תוקף לכל שאר המצוות.
חשיבות האמונה למוסר והאתיקה האנושית

על פי היהדות, האמונה היא היסוד הבסיסי ביותר לעשיית הטוב ולהימנעות מרע שכן אמונה באלוהים משמעותה אמונה בחוקותיו כפי שנמסרו בתורה כגון האיסור לשקר, האיסור לרכל (להלן רכילות), האיסור לדבר לשון הרע, האיסור לגזול, האיסור לגרום צער לזולת באמצעות הדיבור.
אני רואה אותה בדרך לגימנסיה

| --- | --- |
 סינגל בביצוע אריק איינשטיין
 מתוך האלבום בדשא אצל אביגדור
 יצא לאור:  1971 
 סוגה:  זמר עברי 
 שפה:  עברית 
 אורך:  3.05 דק' 
 כתיבה:  יעקב רוטבליט 
 לחן:  מיקי גבריאלוב 
 
"אני רואה אותה בדרך לגימנסיה" הוא פזמון מאת יענקל'ה רוטבליט שהלחין מיקי גבריאלוב, והתפרסם בביצועו של אריק איינשטיין, שכלל אותו בשנת 1971 באלבומו "בדשא אצל אביגדור". זהו משיריו הידועים של איינשטיין. גרסאות כיסוי לשיר בוצעו בידי להקת "סטלה מאריס" ויהלי סובול עם מיקי גבריאלוב.
על השיר

בשיר שישה בתים, שלושה מהם בני ארבע שורות ושלושה בני שתי שורות. השיר הוא שיר כמיהה של גבר לנערה שהוא עוקב אחריה, תחילה כתלמידת תיכון ("גימנסיה") בת 17, שאותה הוא רואה בלכתה ובשובה, ואחר כך כחיילת. מסקנתו של הגבר, המסיימת ארבעה מתוך ששת הבתים של השיר היא: "אני חושב שבשבילי היא אבודה". בשניים מבתיו הקצרים של השיר רואה הגבר בנערה אובייקט מיני:
בבתים בני ארבע השורות מתקיימת חריזה של שלוש השורות האחרונות בכל בית (למשל: אחידה/ילדה/אבודה). בבתים בני שתי השורות מתקיימת חריזה של שתי השורות (למשל: פיתה/כיתה). בחלק מהמקרים זהו חרוז בלתי-מדויק מסוג חרוז קרוב עיצורי (למשל: ידע/אוגדה), המתבסס על ההגייה הלא גרונית של האות ע.
בעיתונות נטען שהשיר מתייחס אל ציפי רפאלי, טענה שהוכחשה על ידי רוטבליט.
ביקורת

היו שהוטרדו מההתייחסות המינית לנערה. העיתונאית תמר אבידר העירה:
המשפטנית הפמיניסטית אורית קמיר כתבה על כך:
דבורית שרגל התייחסה לשיר באופן דומה:
המבקר בן שלו התייחס אף הוא לשורה "היא לא יודעת, היא אף פעם לא תדע", וציין: "רוב המתח של השיר הזה נובע מהפער העצום בין הידיעה הנואשת שלו לבין חוסר הידיעה השאנן שלה", והוסיף:
מחבר השיר, יענקל'ה רוטבליט, התייחס אף הוא למיניות שבשיר ולזמנים המשתנים, באומרו "נניח כשאריק שר את 'אני רואה אותה בדרך לגימנסיה' הוא היה בשנות השלושים שלו. בהופעות הוא היה אומר 'זה שיר של חרמנים מזדקנים'. היום, תוציא דבר כזה, יאמרו לך 'פדופיל'."
בעקבות השיר

המילה "גימנסיה" אינה מקובלת יותר לתיאור בית ספר תיכון, אך שימוש בולט בה הוא בשמה של "גימנסיה הרצליה". במצב זה שימש שם השיר פעמים אחדות ככותרת לכתבות העוסקות ב"גימנסיה הרצליה", וגם ככותרת לכתבות העוסקות בבתי ספר אחרים.
אני רוצה

אני רוצה הוא סינגל של הזמר-יוצר עידן עמדי אשר יצא לאור ב-18 ביוני 2019.
רקע וכתיבה

השיר, בדומה לשאר שיריו, נכתב והולחן על ידי עמדי עצמו, והופק על ידי עמדי ביחד עם סתיו נחמיאס. על השיר סיפר עמדי:
בחודשים האחרונים הבקרים שלי נראים אחרת. אני מתעורר בעצלתיים בכל יום בארבע ומתחיל נסיעה לסט הצילומים של 'פאודה'. זה קורה לפני השמש, לפני הפקקים, לפני שהקפה נכנס למחזור הדם ונותן תחושה מדומינת של ערנות. הרבה בדידות יש בדרכים בשעות האלו, ומקום למחשבות, בעיקר על הרצונות שלי בתוך כל הטוב שקורה לי בשנים האחרונות. כן, המחשבות האלו באות דווקא בימים של הצלחה, שהקהל מגיע בהמוניו להופעות, שאתה מוערך ומחוזר ונדמה לך שהבנת איך כל זה עובד. דווקא אז הקול של הילד שבתוכך מתעקש לצאת החוצה, מבקש ממך ללכת עם מה שבוער בך באמת בפנים, בלי פשרה, עד הסוף, עד שיכאב.
הצלחה

השיר זכה להצלחה בתחנות הרדיו, כשהגיע בשיאו למקום השישי במצעד השבועי של חברת מדיה פורסט, תוך שצבר באותו השבוע כ-73 השמעות וצעד במצעד כארבעה שבועות. במצעד הפזמונים העברי השנתי שערכו תחנת הרדיו גלגלצ ואתר ynet הגיע השיר למקום ה-31.
נכון לספטמבר 2020, עומד השיר על כ-6 מיליון צפיות באתר יוטיוב, וכמיליון השמעות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.