stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרכז ישראל פלסטין למחקר ומידע

מרכז ישראל-פלסטין למחקר ומידע (ראשי התיבות באנגלית הן IPCRI - איפקרי) הוא ארגון ישראלי-פלסטיני משותף, שמושבו בירושלים.
הארגון נוסד בשנת 1988 כשמטרתו המוצהרת היא קידום פתרון בר קיימא לסכסוך הישראלי פלסטיני.
איפקרי רשום בישראל כחברה לתועלת הציבור וברשות הפלסטינית כארגון לא-ממשלתי. בתפקידי היו"ר והמנהל בארגון משמשים במקביל נציג ישראלי ונציג פלסטיני. יושבי ראש הדירקטוריון הם ד"ר גרשון בסקין ומוסטפא עלמי, מנהלי הארגון הם ניבין סאנדוקה וליאל מגן.
הארגון מתמקד בקידום שיתוף פעולה אזורי ותחומי פעילות העיקריים של הארגון הם:
מחלקת מחקר – עוסקת ב"סוגיות הליבה" שבמחלוקת – חלוקת ירושלים, מעמד הפליטים הפלסטינים, ביטחון, גבולות, וכדומה. פועלים בה צוותים ששותפים בהם ישראלים ופלסטינים. צוות המחלקה מוציא ניירות מדיניות אשר מופצים לקובעי מדיניות בשני הצדדים וכן לדיפלומטים מהקהילייה הבינלאומית.
המחלקה לחינוך לשלום – עוסקת בהעברת תכנים ומערכי לימוד בישראל וברשות הפלסטינית. המחלקה ארגנה בעבר סמינרים והשתלמויות למורים כדי שיידעו איך ללמד על פי המטרות של הארגון. כמו כן, שודרה תוכנית רדיו שבועית בשם "על פרשת דרכים" בקול השלום שעסקה בנושאים אלו והועברה על ידי צוות הארגון.
המחלקה לפיתוח כלכלי - מחלקה זו שואפת לשינויים מבניים במערכת היחסים הכלכלית שבין הפלסטינים לישראליים. צוות המחלקה תומך באנשי מסחר פלסטינים, פועל לשינוי נהלים ומקדם שיתופי פעולה עסקיים בין הצדדים.
המחלקה לאיכות הסביבה – הפגישה בעבר בין אנשי מקצוע ישראלים ופלסטינים העוסקים בנושאי ניהול משק המים, חקלאות, איכות הסביבה, וכדומה. חוקרים ישראלים ופלסטינים פועלים יחד במחקרים בינלאומיים על נושאים אלו.
ניסים יגן

| --- | --- |

 לידה:  2 בנובמבר 1941 ה'תש"ב ירושלים
 פטירה:  17 ביוני 2000 (בגיל 58) י"ד בסיון ה'תש"ס
 מקום קבורה:  הר המנוחות
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ?–2000 
 השתייכות:  חרדי ספרדי
 תחומי עיסוק:  דרשן ומחזיר בתשובה
 רבותיו:  הרב אהרון קוטלר ובנו הרב שניאור קוטלר, הרב חיים שמואלביץ
 חיבוריו:  נתיבי אור, התעוררות ותשובה ועוד
 
הרב ניסים יגן (י"ב בחשוון ה'תש"ב, 2 בנובמבר 1941 – י"ד בסיון ה'תש"ס, 17 ביוני 2000) היה דרשן ומחזיר בתשובה חרדי.
ביוגרפיה

נולד בירושלים לרחל וליעקב יגן, תלמידו של הרב מרדכי שרעבי. מקור המשפחה הוא מהעיר אורפה שבטורקיה, ושמה בעבר היה "גאגין".
למד בירושלים, בישיבת לייקווד שבארצות הברית במשך כחמש שנים, ובישיבת מיר בירושלים, אז בראשות הרב חיים שמואלביץ.
נשא לאשה סולטנה אודט, ולהם 11 ילדים. לימד בישיבת אור ברוך ובישיבת "אוהל מועד" בירושלים, והיה שותף[דרושה הבהרה] להקמת ישיבה בגבעת עדה.
בשנת ה'תשל"ח (1978) הקים בירושלים את כולל "קהילת יעקב" שלימים הפך לישיבה. בלט כמחזיר בתשובה, בהרצאות פרטיות ודרך ארגון "ערכים".
נפטר ממחלת הסרטן בשבת פרשת בהעלותך, י"ד בסיוון ה'תש"ס, ונקבר בהר המנוחות.
בנו הרב מאיר ממלא את מקומו בראשות מוסדות "קהילת יעקב". בנו הרב יעקב הוא ראש כולל "קהילת יעקב".
ספריו

לאחר מותו הוציאה ישיבתו ספרים המבוססים על מאות משיחותיו שהוקלטו. חלקם תורגם לאנגלית, רוסית, צרפתית וספרדית.
נתיבי אור - סדרת ספרים, ליקוט ענייני מוסר וחיזוק על פי שיחותיו
התעוררות ותשובה - על חזרה בתשובה
מועדים
עצות בעבודת ה'
כוחה של שבת
חיים של תורה
עבודת המידות
פרשת השבוע (7 כרכים)
קבר הרב יגן בהר המנוחות
נחלת יצחק (מרכז תל אביב)

|  מידע |
| --- | --- |
 עיר:  תל אביב-יפו 
 תאריך ייסוד:  שנות ה־20 של המאה ה־20 
 על שם:  יצחק ויגזיל
 קואורדינטות:  32°04′40″N 34°46′18″E﻿ / ﻿32.077890904767°N 34.771586200339°E﻿ / 32.077890904767; 34.771586200339
  (למפת תל אביב מוגדלת) נחלת יצחק(למפת תל אביב רגילה) נחלת יצחק(למפת גוש דן רגילה) נחלת יצחק(למפת גוש דן מוגדלת) נחלת יצחק
 
נחלת יצחק היה שמו של אזור במרכז תל אביב, מצפון לשכונת תל נורדאו ומדרום לבית הקברות טרומפלדור, בין רחוב פינסקר במזרח לרחוב הירקון במערב.
היסטוריה

בשנת 1913 נרכש שטח אדמה באזור זה מבעל הקרקע אמין נסיף, ומכיוון שאת הרכישה יזם יצחק ויגזיל, נקרא האזור "נחלת יצחק".
בתחילת שנות ה-20 הוקמה שכונה בשטח זה: בשנת 1921 פרסם ריכרד קאופמן תוכנית בניין ערים לשכונה, בה היו מגרשים על שטח 500–600 דונם לבנייה. בדצמבר 1921 היו כ-50 חברים במסגרת החברה ששימשה להקמת השכונה, אשר התעתדו להתחיל בבנייה בתחילת 1922.
במהלך שנות ה-20 הוקמה שכונת נחלת יצחק ממזרח לנחל איילון. במקביל, השכונה שהוקמה על אדמות אמין נסיף נטמעה בתוך הבנייה הרחבה במרכז תל אביב, ואיבדה את צביונה כשכונה נפרדת. על כן, במהלך הזמן נפסק השימוש בשם "נחלת יצחק" לציון השכונה.
הערות שוליים

↑  דני רכט, נחלת יצחק / אדמת אמין נסיף, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
↑  בארצנו יפו, מוריה, 22 בספטמבר 1913
↑  ריכרד קויפמן, לתכנית הבניה בתל אביב, הארץ, 9 באוגוסט 1921
↑  ריכרד קאופמן, צילום תכנית שכונת נחלת יצחק "אחוזת אמין נסיף ומטרי", באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור, בתוך כרך תצלומים 'תכניות בניה בשביל ארץ ישראל', ‏1921
↑  עבודת הציוניים בארץ ישראל, המזרחי, 22 בדצמבר 1921
נבחרת בריטניה בכדורגל

נבחרת בריטניה באולימפיאדת לונדון (1908)
שחקני נבחרת בריטניה (בלבן) במשחק מול נבחרת הונגריה באולימפיאדת סטוקהולם (1912)
נבחרת בריטניה בכדורגל היא נבחרת כדורגל הכוללת שחקני כדורגל בריטים. בניגוד למדינות אחרות, פועלות בבריטניה ארבע נבחרות כדורגל רשמיות, המייצגות כל אחת מאומות הבית - אנגליה, סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד, והן אלה המתחרות בטורנירים רשמיים כגביע העולם בכדורגל ואליפות אירופה בכדורגל, לעיתים זו מול זו. לכל אחת מהאומות גם ליגות נפרדות. הנבחרת הבריטית השתתפה רק במשחקי ידידות ספורים, וכן במשחקים האולימפיים, שכן הוועד האולימפי הבינלאומי מכיר רק בנבחרות המייצגות מדינות או טריטוריות שלהן ועד אולימפי מוכר.
היסטוריה

כשהוקמה ההתאחדות לכדורגל ב-1863, תחומי השפעתה לא היו ברורים. לא נקבע האם תפקח על הכדורגל באנגליה בלבד, בממלכה המאוחדת כולה, ואולי אף בעולם כולו. תחום אחריותה הוגדר במידת מה באופן שיורי, עם הקמת התאחדות הכדורגל הסקוטית (1873), התאחדות הכדורגל של ויילס (1876) והתאחדות הכדורגל האירית (1880). ארבע התאחדויות כדורגל אלה היו התאחדויות הכדורגל הראשונות שהוקמו בעולם. כל התאחדות קמה בנפרד, ומעולם לא קמה התאחדות כדורגל אחת לבריטניה כולה. נבחרות אנגליה וסקוטלנד קיימו ביניהן את משחק הכדורגל הבינלאומי הראשון בהיסטוריה ב-1872, וכל ארבע הנבחרות המשיכו להתחרות כנבחרות נפרדות. נבחרת אנגליה אף זכתה במונדיאל 1966, שנערך באנגליה.
היסטוריה > משחקי ידידות

הנבחרת הבריטית קיימה גם משחקי ידידות ספורים. ב-1947 נערך באצטדיון האמפדן פארק בגלאזגו משחק בין נבחרת בריטניה לנבחרת "שאר אירופה", לציון חידוש שיתוף הפעולה בין ארבע הנבחרות הבריטיות לבין פיפ"א. ב-1955 נערך באצטדיון וינדזור פארק שבבלפסט משחק דומה, לציון 75 שנים להיווסדות התאחדות הכדורגל האירית. שני משחקים נוספים נערכו בין נבחרת ויילס לבין נבחרת בריטית שהורכבה משחקנים אנגלים, סקוטים וצפון אירים. המשחק הראשון נערך ב-1951 לציון 75 שנים לייסוד התאחדות הכדורגל של ויילס, והמשחק השני נערך ב-1969, לרגל הכתרתו של הנסיך צ'ארלס לנסיך ויילס.
הערות שוליים

↑  Brown pays tribute to GB success, אתר BBC,‏ 24 באוגוסט 2008
↑  "Salmond rejects UK football team", אתר BBC,‏ 25 באוגוסט 2008
↑  Welsh Team GB stars slammed over anthem controversy, Wales Online, 29.7.2012
↑  Olympics football: Craig Bellamy wants anthem respected, BBC News, 1.8.2012
↑  Giggs asks Welsh not to boo British anthem, Guardiam, 30.7.2012
מריו פאצ'י

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 ביוני 1878 פירנצה, ממלכת איטליה 
 פטירה:  3 באוגוסט 1946 (בגיל 68) שאנגחאי, הרפובליקה הסינית 
 מוקד פעילות:  איטליה, ממלכת איטליה 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
מריו פאצ'י (באיטלקית: Mario Paci; בסינית: 梅帕器;‏ 4 ביוני 1878 – 3 באוגוסט 1946) היה פסנתרן ומנצח איטלקי, שמילא תפקיד חשוב בהבאת מוזיקה קלאסית אירופאית לסין.
חייו

פאצ'י נולד בפירנצה. הוא למד בקונסרבטוריון של נאפולי ובשנת 1895 זכה פרס פרנץ ליסט. לאחר זאת יצא לסיורים ממושכים על פני אירופה כולה. בעזרת ג'אקומו פוצ'יני התקבל ללימודי הלחנה וניצוח בקונסרבטוריון של מילאנו.
בדצמבר 1918 נסע פאצ'י לשאנגחאי, לכמה הופכות בתיאטרון האולימפי. הוא חלה במידה כזאת, שנאלץ להתאשפז בבית חולים, ומסיבות שונות, נשאר בסופו של דבר בשאנגחאי. בשנת 1919, קיבל עליו את הנהלת מה שהפכה ברבות הימים להתזמורת הסימפונית של שאנגחאי, התזמורת הסימפונית הוותיקה ביותר באסיה, שנוסדה בשנת 1879 כתזמורת צבאית של כלי נשיפה מעץ. פאצ'י הצליח להגדיל את התזמורת מ-22 ל-37 נגנים וב-23 בנובמבר 1919 נתן את הקונצרט הסימפוני הראשון באסיה. התוכנית כללה את הסימפוניה החמישית של בטהובן, הסרנדה לכלי מיתר "המערב הרחוק" מאת גראנוויל באנטוק, ו"סוויטת פר גינט" מס' 1 מאת אדוורד גריג.
בשנת 1992 שונה שמה של התזמורת והיא נקראה "התזמורת הסימפונית של המועצה העירונית של שאנגחאי". בזמן הראשון, היה הקהל כל-כולו זרים שהתגוררו בשאנגחאי, כ-20,000 במספר; בשלב זה נאסר על הסינים להאזין לקונצרטים. עתירות חוזרות ונשנות מצד פאצ'י אל השלטונות הביאו להרפיית הגבלות אלה. כך קרה גם עם התזמורת עצמה, שבמקור כללה זרים בלבד, אך מאוחר יותר השתלבו בה גם נגנים סינים.
תמיכתו של פאצ'י תרמה גם לייסוד בית הספר הלאומי המיוחד למוזיקה (國立上海音樂專科學校), שהיה מאז 1956 לקונסרבטוריון של שאנגחאי, מייסודם של קאי יואנפיי ושאו יומיי. בין המורים, שהיו גם נגנים בתזמורת, היה המלחין הגרמני וולפגנג פרנקל (1983-1897), שנמלט מגרמניה ב-1938, והכנר טאן שוז'ן.
אירוע שיא בתולדות התזמורת היה ביצוע הבכורה הסיני של הסימפוניה התשיעית של בטהובן ב-14 באפריל 1936, בניצוחו של פאצ'י; בשלב זה היו סינים רבים בין נגני התזמורת, אם כי לא בין הזמרים.
עם תחילת פלישת יפן לסין ומלחמת העולם השנייה, הורע מצב התזמורת. בתנאים אלה, נאלץ פאצ'י לבסוף להיפרד מן התזמורת בקונצרט אחרון ב-31 במאי 1942, שאחריו התפרקה התזמורת. היא התגבשה מחדש באוקטובר 1950, אבל במועד זה כבר מת פאצ'י בשאנגחאי.
לקריאה נוספת

Sheila Melvin and Jindong Cai, Rhapsody in Red: How Western Classical Music Became Chinese, New York 2004, ISBN 0-87586-179-2
הערות שוליים

↑  ניו יורק טיימס, "מסעו של כנר סיני לאורך המאה" 3 בדצמבר 1999
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICCU: MUSV048935  LCCN: no2016061150  MusicBrainz: df3e4673-e5a8-41cf-bd67-6dd1f40b3f6f  VIAF: 101146331987118692934   WorldCat (עם VIAF): 101146331987118692934
ניסים חזקיהו

| --- | --- |

 לידה:  1961 (בן 63 בערך) תל אביב-יפו, ישראלי
 תחום יצירה:  קריקטורה, איור
ניסים חזקיהו ("נוסקו") (נולד ב-1961) הוא מאייר וקריקטוריסט ישראלי.
חזקיהו נולד בתל אביב-יפו בשנת 1961 וגדל בעיר חולון. פרסם בנעוריו, בין השנים 1979-1975, קריקטורות בעיתון "מעריב לנוער". שימש כעורך גרפי של כתב העת "אותיות" ושל מגזין הרכב אוטו. בשנות ה-2000 יזם את "אנימקס" - פסטיבל הקומיקס, אנימציה וקריקטורה בסינמטק תל אביב והוא משמש כמנהלו האמנותי.
במהלך השנים פרסם קריקטורות בעיתונים כגון "מעריב", "העולם הזה", "The Jerusalem Post", "ידיעות אחרונות". בשנת 1992 הקים ושימש כ-11 שנה כיו"ר של איגוד הקריקטוריסטים בישראל.
בין עבודותיו כמאייר הספרים "השליפות של המדינה: המשפטים המדהימים, פליטות-הפה המביכות והציטוטים הלוהטים של המפורסמים שלנו" (2002) מאת ירמי עמיר, "מעבר להרי החדשות" (2005) מאת אורי אורבך ו-"האם-אמא של הצבא" (2007) מאת דפנה שלם.
ב-2016 הוציא נוסקו מגזין סאטירי בשם פרה דוקס.
ב-2017 הציג נוסקו במוזיאון הישראלי לקריקטורה וקומיקס בחולון, תערוכת קריקטורות ממיטב יצירותיו, תחת הכותרת "רץ לספר לחבר'ה".
גלריה

קריקטורה לזכר אייבי נתן, 2008
פידל קסטרו, 2008
ציפי לבני, 2008
אהוד אולמרט ושולה זקן בין בניני פרויקט הולילנד, 2014
סלפיש, 2013
ישראליקו, מגדיר תופעות באתוס המקומי, 2014 בקירוב
השכלה

1989 בוגר, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
נונאטאק סווארתהאוזן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  125 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  69°49′00″S 74°30′00″E﻿ / ﻿69.8167°S 74.5°E﻿ / -69.8167; 74.5
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומינונאטאק סווארתהאוזן(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומינונאטאק סווארתהאוזן
 
נונאטאק סווארתהאוזן או נונאטאק סבראתהאוזן (באנגלית: Svarthausen Nunatak) הוא נונאטאק כהה משונן, באזור חוף אינגריד כריסטנסן, בארץ הנסיכה אליזבת, שבאנטארקטיקה.
הנונאטאק ממוקם לגדתו המערבית של קרחון פולאר טיימס; 6.5 קילומטרים דרומית - דרום-מזרחית להר קרולין מיקלסן.
גובהו של הנונאטאק 125 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה > גילוי ומיפוי הנונאטאק

הנונאטאק מופה בהתבסס על תצלומי אוויר על ידי משלחת לארס כריסטנסן, בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטיקה) 1936–1937.
היסטוריה > מקור השם

שמו של הנונאטאק ניתן לו על ידי אנשי משלחת לארס כריסטנסן.
שמו של הנונאטאק תיאורי - בשל צבעו הכהה, והיותו משונן.
משמעות השם "סווארתהאוזן" בנורווגית - "הראש השחור".
לקריאה נוספת

• J.W. Sheraton, L.P. Black, M.T. McCulloch, , Precambrian Research Volume 26, Issue 2, November 1984, Pages 169-198 https://doi.org/10.1016/0301-9268(84)90043-3
נונאטאק מקנזי

ערך זה עוסק בנונאטאק (הר) בהרי באוורס שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  1,620 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי באוורס 
 קואורדינטות:  71°14′00″S 163°25′01″E﻿ / ﻿71.2333°S 163.417°E﻿ / -71.2333; 163.417
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומינונאטאק מקנזי(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומינונאטאק מקנזי
 
נונאטאק מקנזי (באנגלית: McKenzie Nunatak) הוא נונאטאק נישא ובולט, בהרי באוורס בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גובהו של הנונאטאק 1,620 מטרים מעל פני הים.
הנונאטאק ממוקם בין קרחון מקלין, וקרחון גרייבסון.
היסטוריה > גילוי ומיפוי הנונאטאק

הנונאטאק מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1962.
היסטוריה > מקור השם

שמו של הנונאטאק ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הנונאטאק נקרא על שמו של חוקר הקרחונים גארי ד. מקנזי (Garry D. McKenzie), אשר השתתף בחקר קרחון מסרב בין השנים 1966–1967.
לקריאה נוספת

• R. L. Oliver, P. R. James, J. B. Jago, , P 120
• International Symposium on Antarctic Earth Sciences 5th: 1987: Cambridge, England, , P 156
נבחרת דרום אפריקה בכדורגל נשים

נבחרת דרום אפריקה בכדורגל נשים מייצגת את דרום אפריקה בתחרויות כדורגל נשים בינלאומיות ומנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל של דרום אפריקה.
ב-1991, עם סיום משטר האפרטהייד במדינה, הוחזרה הנבחרת רשמית לפיפ"א, ובמאי 1993 שיחקה את משחקה הראשון אי פעם. מהר מאוד הפכה דרום אפריקה לאחת הנבחרות המובילות באפריקה, וכבר באליפות היבשת הראשונה שבה השתתפה, היא סיימה במקום השני. במשך השנים, היא סיימה עוד שלוש פעמים כסגנית אלופת אפריקה, אך מעולם לא הצליחה לזכות בה.
ב-2012, העפילה דרום אפריקה בפעם הראשונה בתולדותיה לאליפות בינלאומית מרכזית - טורניר הכדורגל של אולימפיאדת לונדון. היא שובצה בבית עם יפן, קנדה ושוודיה, וסיימה במקום האחרון עם נקודה אחת בלבד (תיקו מול יפן). ארבע שנים לאחר מכן, היא העפילה בפעם השנייה ברציפות לטורניר הכדורגל של המשחקים האולימפיים, שייערך הפעם בריו דה ז'ניירו.
הדירוג הנוכחי של נבחרת דרום אפריקה  ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-50 בעולם, נכון ל-16 באוגוסט 2024, עלייה של נקודה אחת לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 45 נמדד לראשונה ביולי 2023, והדירוג הכי נמוך 74 נמדד לראשונה ביוני 2005.
כל גביעי העולם

1991 – הושעתה מפיפ"א
1995 עד 2015 - לא העפילה
2019 – שלב הבתים
2023 – שמינית גמר
כל אליפויות אפריקה

1991 - הושעתה מפיפ"א
1995 -  מקום שני
1998 - שלב הבתים
2000 -  מקום שני
2002 - מקום רביעי
2004 - שלב הבתים
2006 -  מקום שלישי
2008 -  מקום שני
2010 -  מקום שלישי
2012 -  מקום שני
2014 - מקום רביעי
2018 -  מקום שני
הערות שוליים

↑  דירוג לנבחרות לאומיות נשים באתר פיפ"א
1 2  החל מיולי 2003 - אז החל דירוג פיפ"א לנבחרות נשים בכלל
נבחרת ברזיל בכדורעף

נבחרת ברזיל (בירוק-צהוב) במשחק מול נבחרת סרביה בגמר הליגה העולמית בכדורעף בבלגרד, 2009
נבחרת ברזיל בכדורעף מייצגת את ברזיל בתחרויות כדורעף בינלאומיות: המשחקים האולימפיים, אליפות העולם בכדורעף, גביע העולם בכדורעף, גביע העולם לאלופות הגדולות בכדורעף, ליגת הכדורעף העולמית, המשחקים הפאן-אמריקאיים וליגת האומות בכדורעף. מאז ראשית המאה ה-21 ביססה עצמה ברזיל כנבחרת החזקה בעולם. מאז ראשית המאה ניצחה ברזיל ב-18 מתוך 24 הטורנירים שנערכו במסגרות אלה, כולל כל 3 אליפויות העולם שנערכו.
הדירוג הנוכחי של נבחרת הגברים של ברזיל בפדרציה הבינלאומית לכדורעף, הוא המקום ה-7 בעולם, נכון ל-31 באוגוסט 2024.
היסטוריה > מאז 2001

לאחר שהנבחרת סיימה במקום השישי באולימפיאדת סידני, תוצאה שנחשבה לכישלון עבורה, מונה בשנת 2001 ברנרדו רזנדה למאמן הנבחרת. בליגת הכדורעף שנערכה באותה שנה בקטוביצה, זכתה ברזיל במדליית זהב ראשונה מזה שמונה שנים, לאחר ניצחון על נבחרת איטליה. כן זכתה במדליית הכסף בגביע העולם לאלופות הגדולות בכדורעף.
בשנת 2002 הוכתרה ברזיל, לראשונה בתולדותיה, לאלופת העולם, לאחר שגברה על נבחרות יוגוסלביה ורוסיה בשלבים המכריעים של הטורניר, שנערך בארגנטינה. בליגת הכדורעף דווקא איבדה את תוארה לרוסיה, אף שהטורניר נערך בבלו הוריזונטה. בחמש השנים הבאות לא שמטה ברזיל את התואר, וניצחה בכל טורנירי ליגת הכדורעף שנערכו: מדריד 2003 (ניצחון על סרביה ומונטנגרו); רומא 2004 (ניצחון על איטליה); בלגרד 2005 (ניצחון על סרביה ומונטנגרו); מוסקבה 2006 (ניצחון על צרפת) וקטוביצה 2007 (ניצחון על רוסיה).
בשנת 2003 רשמה ברזיל עוד הישג היסטורי, כשזכתה לראשונה בתולדותיה בגביע העולם בכדורעף. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטו דומינגו, לעומת זאת, הפסידה במפתיע לנבחרת ונצואלה בחצי הגמר, והסתפקה במדליית הארד, לאחר ניצחון על ארצות הברית. באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה בתואר האולימפי בפעם השנייה בתולדותיה, לאחר ניצחונות על ארצות הברית ואיטליה בחצי הגמר ובגמר, בהתאמה. בשנת 2005 גם זכתה בפעם השנייה בתולדותיה בטורניר גביע העולם לאלופות הגדולות בכדורעף.
בשנת 2006 זכתה ברזיל באליפות העולם שנערכה ביפן, בפעם השנייה ברציפות. בדרך לתואר גברה על נבחרותיהן של סרביה ומונטנגרו ופולין. בשנת 2007 זכתה בפעם השנייה ברציפות בגביע העולם, ובמשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בריו דה ז'ניירו זכתה בתואר השלישי בתולדותיה, והראשון מזה 24 שנים.
שנת 2008 הייתה מאכזבת מבחינת נבחרת ברזיל, שאיבדה שניים מתאריה. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה הנבחרת במדליית הכסף, לאחר שהפסידה בגמר לארצות הברית. בליגת הכדורעף, בה ניצחה חמש שנים ברציפות, ושאירחה באותה שנה בריו דה ז'ניירו, סיימה רק במקום הרביעי, לאחר הפסדים לנבחרות ארצות הברית ורוסיה בחצי הגמר ובמשחק על מדליית הארד, בהתאמה. ב-2009 שבה ברזיל וניצחה בליגת הכדורעף העולמית, לאחר שגברה על נבחרת סרביה בטורניר שנערך בבלגרד. בקורדובה (2010) שמרה על תוארה, לאחר ניצחון על רוסיה.
באליפות העולם שנערכה באיטליה ב-2010 הייתה ברזיל לנבחרת השנייה בהיסטוריה (אחרי איטליה עצמה), שזוכה באליפות שלוש פעמים ברציפות. בדרכה לתואר גברה ברזיל על נבחרות איטליה וקובה. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בגואדלחרה ב-2011 שמרה ברזיל על תוארה, לאחר ניצחונות על נבחרות ארגנטינה וקובה. עם זאת, איבדה באותה שנה שניים מתואריה. לאחר שתי זכיות רצופות בגביע העולם בכדורעף, הסתפקה ברזיל במדליית הארד, לאחר שדורגה לאחר נבחרות רוסיה ופולין. בליגת הכדורעף, שנערכה בגדנסק, איבדה גם כן את התואר לאחר שתי זכיות רצופות, ולאחר שגברה על ארגנטינה בחצי הגמר, הפסידה לנבחרת רוסיה בגמר וזכתה במדליית כסף.
רשימת הישגים

המשחקים האולימפיים:
1992, 2004,  2016 (3)
1984, 2008, 2012 (3)
אליפות העולם:
‏ 2002, 2006, 2010 (3)
‏ 1982, 2014, 2018 (3)
‏ 2022 (1)
גביע העולם:
‏ 2003, 2007 (2)
‏ 1981, 1995, 2011 (3)
גביע העולם לאלופות הגדולות:
‏ 1997, 2005, 2009 (3)
‏ 1993, 2001 (2)
ליגת הכדורעף:
‏ 1993, 2001, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2009, 2010 (9)
‏ 1995, 2002, 2011, 2013, 2014, 2016, 2017 (7)
‏ 1990, 1994, 1999, 2000 (4)
המשחקים הפאן-אמריקאיים:
‏ 1963, 1983, 2007, 2011 (4)
‏ 1959, 1967, 1975, 1979, 1991, 1999, 2015 (7)
‏ 1955, 1971, 1987, 2003, 2019 (5)
גביע אמריקה:
‏ 1998, 1999, 2001 (3)
‏ 2000, 2005, 2007, 2008 (4)
אליפות דרום אמריקה:
‏ 1951, 1956, 1958, 1961, 1982, 1967, 1969, 1971, 1973, 1975, 1977, 1979, 1981, 1983, 1985, 1987, 1989, 1991, 1993, 1995, 1997, 1999, 2001, 2003, 2005, 2007, 2009, 2011, 2013, 2015, 2017, 2019 (32)
הערות שוליים

↑  דירוג הנבחרות הלאומיות בכדורעף באתר הפדרציה הבינלאומית לכדורעף
שחקני נבחרת ברזיל חוגגים את ניצחונם על נבחרת סרביה ומונטנגרו בחצי הגמר של אליפות העולם ביפן, 2006
שחקני נבחרת ברזיל עומדים על הפודיום לאחר זכייתם בליגה העולמית בבלגרד, 2009
נחלת ישראל

ערך זה עוסק בכלל מוסדות נחלת ישראל. אם התכוונתם לישיבת נחלת ישראל, ראו .
ראש הישיבה, הרב שניאור קץ, עם הרב שמואל אליהו
מוסדות נחלת ישראל הם קבוצת מוסדות חינוך ברוח ציונית-חסידית במגדל העמק, הכוללים ישיבה גבוהה, כולל אברכים, ישיבה לצעירים, חטיבת ביניים ואולפנה לבנות. ראשי המוסדות הם הרב שניאור קץ, הרב מאיר קץ והרב שמחה שטטנר.
היסטוריה

מוסדות נחלת ישראל על שם הבעל שם טוב נוסדו על ידי הרב שניאור קץ בשנת תשס"ג (2003) כמסלול תורני בכפר הנוער הדתי בכפר חסידים. עם הזמן הישיבה התיכונית גדלה והפכה למוסד עצמאי עם כ־190 תלמידים. בשנת תשע"א (2011) הוקמה ישיבה גבוהה במקום, ולאחר סגירתה נפתחה מחדש בתשע"ט. בשנת תשע"ד (2014) עברו המוסדות למגדל העמק, בסיועו של הרב יצחק דוד גרוסמן. בשנת תשע"ו (2016) הוקמה אולפנת תפארת על מנת להנחיל את דרך המוסדות גם לבנות ועל מנת להקים אולפנה תורנית בצפון, דבר שהיה חסר. לימוד הגמרא הוא בסגנון המקובל בישיבות. בחורי הישיבה יוצאים מדי יום שישי (של שבתות ישיבה) למרכזים המסחריים בעיר ובסביבה כדי להניח תפילין ולחלק נרות שבת.
הישיבה נעזרת בהכוונת הרב שמואל אליהו, הרב דב ליאור  והרב יצחק דוד גרוסמן.
המוסדות

חטיבת ביניים - לתלמידים מאזורי חיפה, הקריות ואזור הצפון בניהולו של מנשה מוסאי.
ישיבה תיכונית - כיתות ט'-י"ב ובהם כמאה ותשעים תלמידים במסגרת פנימייתית, בראשות הרב שניאור קץ.
ישיבה גבוהה - עד שנת תשע"ז שימש בתפקיד ראש הישיבה הרב יעקב שרעבי. אחריו שימש בתפקיד הרב מאיר קץ עד לסגירת הישיבה. בשנת תשע"ט הוקמה הישיבה מחדש בראשות הרב שניאור קץ וכיום ראש הישיבה הוא הרב שמחה שטטנר, מתווה הדרך הוא הרב שניאור קץ, ובין רבני הישיבה הרב שמואל שילה והרב גור אריה ארגמן, הרב עקיבא ורדי והרב מאיר קץ. בישיבה הגבוהה קיים מסלול "כולל הלכה" לאברכים ע"פ תוכנית הרבנות הראשית בהובלת הרב מאיר שקדי (רבה של כפר הרא"ה).
כולל אברכים - ובו 20 אברכים, בראשות הרב אלחנן דעי, רב קהילה בחיפה. האברכים לומדים בחברותות עם חלק מבחורי הישיבה.
אולפנת תפארת - מסגרת פנימייתית ברוח תורת הרב קוק והחסידות. הוקמה בשנת תשע"ו, בניהולה של סמדר קץ.
מכון אורות ישראל - ע"ש הרב קוק והבעל שם טוב, מוציא את שיעורי הרב שניאור קץ ושיעורים של רבנים נוספים בישיבה. המכון מוציא גם חוברות על חגים ומועדים.
מריו סילבה

מריו פרננדו מגאלאש דה סילבה (בפורטוגזית: Mário Fernando Magalhães da Silva; נולד ב-24 באפריל 1977 בפורטו שבפורטוגל) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ומאמן כדורגל.
קריירה כשחקן

סילבה, שנולד בפורטו שבפורטוגל, גדל במחלקת הנוער של בואבישטה, וייצג את נאנט, את פורטו, את רקראטיבו ולבה ואת קדיס, עד שחזר לבואבישטה בחודש יולי 2006. הוא עזב את המועדון לאחר שתי עונות בשל משכורות שלא שולמו לו, עניין משפטי שנפתר רק בשנת 2010. את הקריירה שלו סיים בדוקסה קאטוקופיה.
ב-27 במרץ 2002 ערך סילבה את הופעתו היחידה בנבחרת פורטוגל, בהפסד 1–4 לנבחרת פינלנד במשחק ידידות.
קריירה כמאמן

סילבה שימש כמאמן בקבוצות בואבישטה, אלמריה וריו אבה.
תארים > כשחקן

הגביע הפורטוגלי (1): 1996/1997
הסופר קאפ הפורטוגלי (1): 1997
אליפות צרפת (1): 2000/2001
אליפות פורטוגל (2): 2002/2003, 2003/2004
הגביע הפורטוגלי (1): 2002/2003
הסופר קאפ הפורטוגלי (1): 2001
ליגת האלופות (1): 2003/2004
גביע אופ"א (1): 2002/2003
אליפות אירופה עד גיל 18 (1): 1994
תארים > כמאמן

ליגת העל הפורטוגלית לנוער (1): 2018/2019
ליגת האלופות לנוער (1): 2018/2019
מרכז יעל

| --- | --- |
אתר הנצחה במרכז יעל
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: הגלבוע
גובה ממוצע: ‎72 מטר
תאריך ייסוד: 1960
סוג יישוב: יישוב קהילתי
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת עמק בית שאן מוגדלת) מרכז יעל(למפת עמק בית שאן רגילה) מרכז יעל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מרכז יעל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מרכז יעל32°33′07″N 35°18′29″E﻿ / ﻿32.5519217702802°N 35.3080374558642°E﻿ / 32.5519217702802; 35.3080374558642  heמפת היישובים של מועצה אזורית הגלבוע (in English: Gilboa Regional Council) באדום - מרכז יעל בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;

יָעֵל (גם מרכז יעל) הוא יישוב קהילתי באזור הצפון בחבל תענך השייך למועצה אזורית הגלבוע.
היישוב הוקם בשנת 1960 כחלק ממבצע יישוב חבל תענך כמרכז כפרי ליישובים: פרזון, אביטל ומיטב.
שמו של היישוב, כשמו של היישוב הסמוך מרכז חבר, הוא על שמה של יעל אשת חבר הקיני שהרגה את סיסרא באזור זה.
נכון ל-2022, מתגוררות ביישוב 16 משפחות ויש בו בתי מגורים בודדים והוא אחד הקטנים בישראל.
הערות שוליים

↑  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  ספר שופטים, פרק ד', פסוקים ט"ז–כ"א
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590407505171  VIAF: 317132753   WorldCat (עם VIAF): 317132753