stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עידן שרעבי

| --- | --- |

עידן שרעבי
 לידה:  13 במאי 1984 (בן 40) 
 מדינה:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית (2014) 
 
עידן שרעבי (באנגלית: Idan Sharabi, נולד ב-13 במאי 1984, י״א אייר, תשמ״ד) הוא כוריאוגרף, יוצר, רקדן, מפיק, מנהל להקת מחול וזוכה פרס משרד החינוך והתרבות לשנת 2014.
ביוגרפיה

שרעבי נולד בראשון לציון, לדניאל וורד שרעבי. אח לשרון ואוהד.
הוא התחיל לרקוד בגיל 10 בחוג לריקוד במזכרת בתיה שם התגורר. שרעבי הוא בוגר תיכון תלמה ילין ובית הספר ג'וליארד בניו יורק. בשנת 2006 עבד בג'וליארד עם הכוריאוגרף, הרקדן והבמאי ויליאם פורסיית'. מיד לאחר שסיים את לימודיו, הצטרף ללהקת NDT (אנ') ההולנדית, בין השנים 2003 - 2006 שימש כמורה צעיר בלהקה.
שרעבי יצר עבודות מחול יחד עם כוריאוגרפים בינלאומיים נודעים, ביניהם פול לייטפוט (אנ'), סול ליאון, סטיין סליס (אנ'), גורקה מארקז (אנ') ואחרים.
בשנת 2010 חזר לארץ והתקבל ללהקת מחול בת שבע
בשנת 2012 הקים את להקת "עידן שרעבי ורקדנים", שהופיעה בארץ וברחבי העולם. הלהקה השתתפה בפסטיבלים בארץ כמו הרמת מסך, תל אביב דאנס, חשיפה בינלאומית וסדרן מוזיאון ישראל. יצירותיו ללהקתו עטורות פרסים וביניהם פרס שרת התרבות.
בין השנים 2003 - 2006 שרעבי שימש כמורה וכמרצה בג'וליארד, באלווין איילי סקול (אנ'), האקדמיה של גוטנבורג (שוודיה) ויוטה (ארה״ב), הפיק בתיאטרון המלכותי הדני (אנ') ובבתי-אופרה.
בשנת 2017 שימש כמנטור ושופט בתוכנית הטלוויזיה "רק רוצים לרקוד" של טדי הפקות ב"קשת" ולאחר מכן יזם סדנאות מחול בשם "תהליך".

שרעבי חבר בעמותת הכוראוגרפים, ארגון הגג של יוצרי המחול העכשווי בישראל.
הערות שוליים

↑  פרס ביצוע להרכב הקאמרי של עידן שרעבי על היצירה "נשבר", באתר משרד התרבות והספורט, 21 בדצמבר 2014
↑  עידן שרעבי, באתר archive.batsheva.co.il
↑  שרעבי באתר 'עמותת הכוראוגרפים' (ארכיון)
עידן שרעבי ורקדניות היצירה "דינוזאור"
מרידות יהודה ברומא

מרידות יהודה ברומא היו סדרה של מרידות רחבות היקף של יהודי ארץ ישראל (אז, פרובינקיה יודיאה וסביבותיה) ומזרח אגן הים התיכון נגד האימפריה הרומית בין השנים 66 ל-136 לסה"נ. המרד הגדול (66–73 לסה"נ) ומרד בר כוכבא (132–136 לסה"נ) היו מרידות לאומיות, אותן הניעה השאיפה לחידוש התקומה של מדינה יהודית עצמאית, בעוד שמרד התפוצות (115–117 לסה"נ) היה מאבק אתנו-דתי בין יהודים לשכניהם הנוכרים שהתחולל ברובו מחוץ לגבולות יהודה.
למרידות יהודה ברומא היו השלכות הרות אסון על עם ישראל. בעקבותן, העם היהודי הפך מגורם דומיננטי בארץ ישראל בפרט ומזרח הים התיכון ככלל, למיעוט מפוזר, חלש ונרדף. המרד הגדול הגיע לשיאו עם חורבן ירושלים ובית המקדש ויישובים נוספים ברחבי הארץ, ובמהלכו יהודים רבים נהרגו, נעקרו או נמכרו לעבדות. לאחר המרד, העם היהודי איבד את האוטונומיה השלטונית שלו בארץ. כמה עשורים לאחר מכן, הדיכוי האכזרי של מרד בר כוכבא בידי אדריאנוס הביא לתוצאות טרגיות עוד יותר: חבל יהודה התרוקן כמעט כולו מיושביו, בעקבות מעשי טבח, הרס וגירוש, ושוק העבדים הוצף בשבויים יהודים. לאחר המלחמה, הוטלו על יהודי ארץ ישראל גזרות שמד שבוטלו כמה שנים לאחר מכן. שמה של פרובינקיית יהודה שונה לסוריה פלשתינה.  על יהודים נאסר להתיישב בירושלים במשך כחמש מאות שנה, עד הכיבוש הערבי של ארץ ישראל במאה ה-7. באשר להפיכת ירושלים לקולוניה רומית אלילית בשם איליה קפיטולינה, יש מחלוקת בין החוקרים אם קודם התקבלה ההחלטה להפוך את ירושלים לעיר רומית פגנית, והדבר התסיס את היהודים והוביל למרד בר כוכבא, או שמא להפך - כעונש על המרד, ירושלים הפכה לעיר רומית פגנית.
בעקבות אובדן האחיזה ביהודה, המרכז ההנהגתי, הדמוגרפי התרבותי והרוחני של עם ישראל עבר לגליל ובהמשך לבבל, וקהילות יהודיות קטנות יותר התבססו סביב הים התיכון, ברחבי המזרח התיכון ובמקומות נוספים. היחלשותו, ולבסוף אובדנו של המרכז הלאומי והדתי בארץ ישראל הביא לחיזוק מעמדה של יהדות התפוצות. קהילות יהודיות בגולה התקיימו לכל אורך ימי בית שני, אולם בעקבות המרידות הלכו קהילות אלו ותפסו מקום מרכזי יותר בעולם היהודי, והצטרפו אליהן עבדים משוחררים, שבויים, גולים ויורדים מארץ ישראל.
למרידות יהודה ברומא הייתה השפעה מכרעת גם על היהדות. חורבן המקדש בידי טיטוס בשנת 70 לסה"נ הוביל לשינוי באופייה של היהדות, שהפכה מדת של קורבנות, טהרה, תרומות ומעשרות לדת שהעמידה במרכז את התפילה הקהילתית בבתי הכנסת ולימוד התורה (שבכתב ושבעל פה). הכיתתיות שאפיינה את ימי בית שני הלכה ונתפוגגה, וחז"ל, ממשיכי דרכם של הפרושים, זכו לבכורה. שינוי משמעותי זה הניח את היסודות להתפתחותה של היהדות הרבנית, שהפכה לזרם המרכזי של היהדות מאז שלהי העת העתיקה.
סדר המרידות

תחת הכותרת של "מרידות יהודה ברומא" נהוג לכלול את שלוש המרידות הבאות:
המרד הגדול (66–73 לסה"נ) - נקרא גם מרד החורבן. פרץ בשנת 66 לספירה. המרד בגליל דוכא בידי אספסיאנוס בשנת 67. בהמשך הוחלף על ידי בנו טיטוס, שהביא לחורבן ירושלים ובית המקדש השני בשנת 70 לסה"נ. מצדה נפלה בשנת 73 לסה"נ.
פולמוס קיטוס במהלך מרד התפוצות (115–117 לסה"נ), שהתחולל בעיקר במצרים, קירנאיקה (צפון מזרח לוב של ימינו) וקפריסין.
מרד בר כוכבא (132–136 לסה"נ) - התרחש בעיקר באזור יהודה. למשך כמה שנים קמה מדינה עצמאית בהנהגת שמעון בר כוכבא כנשיא. המרד דוכא באכזריות על ידי הרומאים, והסתיים עם נפילת ביתר ומותו של מנהיג המרד.
כמה מרידות שכללו לחימה יהודית נגד הרומים התחוללו גם לפני שלוש המרידות הגדולות וגם לאחריהן (כדוגמת מרד ציפורי), אולם אלו היו מצומצמות יותר ולא נהוג למנות אותן עם שלוש המרידות הגדולות.
רקע

לאחר מותה של המלכה שלומציון בשנת 67 לפנה"ס, נאבקו בניה אריסטובולוס השני והורקנוס השני על השלטון בממלכה. המצביא הרומי פומפיוס ניצל סכסוך זה, ופלש ליהודה בשנת 63 לפנה"ס וכבש אותה מידי השלטון החשמונאי. הוא ראה את שטחי יהודה כחלק אינטגרלי מהאימפריה הרומית. פומפיוס אף נכנס למתחם קודש הקודשים בבית המקדש בירושלים - מעשה שלא ייעשה על ידי אף אדם למעט הכוהן הגדול. החל מכיבוש זה לא חדלו ניסיונותיהם של היהודים ביהודה להחזיר את שליטתם הפוליטית והדתית בארץ ישראל.
רקע > המרידות החשמונאיות

מיד לאחר הכיבוש, מונה הורקנוס השני על ידי הרומאים לכוהן גדול ולשליט תחת שלטונה של האימפריה הרומית. זמן מה לאחר מכן ניסה בנו של ארסטובולוס, אלכסנדרוס להנהיג מרד באימפריה. הוא אסף צבא גדול והתבצר במבצר אלכסנדריון, אולם מרד זה מוגר במהרה על ידי אולוס גביניוס ואלכסנדרוס נאלץ לבקש חנינה מידיו. בינתיים הצליח אריסטובולוס השני להימלט מידי שוביו ברומא והנהיג מרד נוסף. מרד זה נכשל וכתוצאה ממרידה זו נהרגו אלפי יהודים ואריסטובולוס הובל בחזרה לרומא. אריסטובולוס שוחרר מכלאו על ידי יוליוס קיסר על מנת שיאבק למענו במלחמתו מול פומפיוס, אולם אריסטובולוס הורעל לפני שהספיק לעשות זאת.
לאחר רציחתו של יוליוס קיסר היה כאוס באימפריה הרומית, שנוצל על ידי הפרתים על מנת לפלוש לסוריה. בנו השני של אריסטובולוס, מתתיהו אנטיגונוס ניצל זאת והומלך בחסות הפרתים למלך יהודה, תוך כדי מיגור תומכי הורקנוס מיהודה, ביניהם הורקנוס עצמו שאוזניו קוצצו על מנת שלא יוכל עוד לשמש כמלך או ככוהן גדול. הורדוס, שלימים יהיה מלך בעצמו והיה מתומכיו של הורקנוס, הצליח להימלט מפני גורל דומה ונסע לרומא. ברומא הומלך הורדוס למלך על יהודה ויצא בחסות לגיונות רומאיים לכבוש את הטריטוריה שלו. מאבקו של אנטיגונוס בחסות הפרתים היה למעשה חסר כל סיכוי ובשנת 37 לפנה"ס נפלה ירושלים בידי צבאו של הורדוס. אנטיגונוס עצמו הוצא להורג. כך החל הורדוס את שלטונו ביהודה - שלטון חזק שמיגר כל סיכוי למרד יהודי בתקופתו.
רקע > יהודה תחת שלטונם של נסיכים ונציבים

| --- | --- |
 :  ראו גם – פולמוס וארוס, המרד הגדול
עם מותו של המלך הורדוס בשנת 4 לפנה"ס שהוריש לבנו ארכלאוס את ירושלים ומרבית הנתחים הטריטוריאליים ביהודה, פרץ מרד נוסף של יהודי הממלכה. מרד זה כונה במקורותינו פולמוס וארוס והוא פרץ בצורה די ספונטנית בכמה אזורים ביהודה. באדום מרדו כמה אלפים מחייליו של הורדוס. בציפורי היה זה יהודה בן חזקיה שהשתלט על מחסני נשק, בפראיה היה זה שמעון שהמריד את האזור במעשי בזיזה וכן גם רועה בשם אתרונגאיוס ואחיו המרידו חלקים נרחבים ביהודה. המרד מוגר בצורה אכזרית למדי בידי פובליוס קווינקטיליוס וארוס, נציבה של סוריה שכבש את ירושלים במהלך חג השבועות והחזיר את ההגמוניה לתומכי הורדוס ולארכילאוס שמונה כאתנארכוס (נשיא העם).
בשנת 6 לספירת הנוצרים הודח ארכלאוס על ידי הקיסר אוגוסטוס ויהודה הפכה לפרובינקיה רומית בניהולו של נציב. בשל כך הוחלט לערוך מפקד אוכלוסין בפרובינקיה. מפקד זה עורר תגובות נזעמות מצד גורמים רבים בקרב העם שמפקד זה לטעמו היה מנוגד לחוקי היהדות. מורדים יהודים בראשות יהודה בן חזקיה מוגרו עד מהרה בידי נציב סוריה קוויריניוס. התמרמרות נוספת של העם היהודי כנגד השלטון הרומי התרחשה לאחר מותו של המלך אגריפס הראשון בשנת 44, כאשר נציבים מושחתים ששלטו ביהודה לא תרמו להרגעת הרוחות. מרידה פרצה בימיו של הנציב אלבינוס.
המרד הגדול

תחת שלטונו של הניצב, גסיוס פלורוס, החלו לפרוץ מהומות בירושלים שפתחו את מאורעות המרד הגדול שפרץ בשנת 66 ובשיאו כוננה ממשלה יהודית בירושלים למשך כ-3 שנים. אולם המצביאים אספסיאנוס ולאחריו בנו טיטוס הצליחו למגר את המרד, כאשר בסופו חרבה ירושלים ובית המקדש בשנת 70. מאות אלפי יהודים נהרגו ונשלחו לעבדות, היהודים בכל רחבי האימפריה אולצו לשלם מס משפיל והמרכז הרוחני של העם היהודי נדד ליבנה. את מרבית המידע אודות המרד ניתן למצוא בחיבוריו של המצביא והסופר היהודי יוספוס פלאביוס.
מרד הגלויות

| --- | --- |
 :  ראו גם – פולמוס קיטוס, מרד התפוצות
גם לאחר חורבנו של בית המקדש, לא כלו ניצי המרידות ביהודה וסביבותיה. בשנים 115–117 פרצו מרידות בסביבותיה של ארץ ישראל: באלכסנדריה, בקפריסין, בקירנה ובמסופוטמיה שכונו "מרד התפוצות". בו בזמן ישנן עדויות במקורות על מרד גם ביהודה שכונה פולמוס קיטוס. מרידות אלה פגעו במאמץ המלחמתי של הקיסר טראיאנוס במזרח שנכשל בכיבושים חדשים, והמרידות מוגרו על ידיו ביד קשה.
מרד בר כוכבא

| --- | --- |
 :  ראו גם – מרד בר כוכבא
בשנת 132 פרץ מרד נוסף ביהודה, ויש אף יאמרו העצום ביותר בהיקפו. היה זה בהנהגתו של שמעון בן כוסִבה שכונה "בר כוכבא". מרד זה הצליח בתחילתו וביהודה כונן ממשל עצמאי בראשותו של מנהיג המרד שכונה "נשיא". אולם שליחת לגיונות רבים ליהודה בראשותו של יוליוס סוורוס מפרובינקית בריטניה חיסלה את המרד ביד אכזרית. העם היהודי איבד את ההגמוניה שלו ביהודה, הנהגת העם עברה מיהודה לגליל, נגזרו גזירות חמורות על הדת היהודית עצמה, העיר ירושלים הפכה לעיר הלניסטית אלילית שכונתה "איליה קפיטולינה", הפרובינקיה כונתה מעתה "סוריה-פלשתינה" במטרה לנתק את הקשר בין היהודים לטריטוריה של ארץ ישראל.
אחרית דבר > תוצאות מיידיות

המרידות במאות הראשונה והשנייה לספירה הביאו להידלדלות מהותית של האוכלוסייה היהודית באימפריה הרומית בעקבות הרג ולרדיפה דתית והמרת דת בכפייה או מבחירה. נפילת בית המקדש השני, החרבתה של ירושלים ואיבוד אחיזה בארץ יהודה הפכו את היהודים למיעוט ללא סמלים לאומיים, ועל אף נוכחות בגליל שנמשכה מאות שנים לאחר מכן, היהודים איבדו את האוטונומיה השלטונית. הדת היהודית הפכה לדת המרוכזת סביב בתי הכנסת בקהילות מפוזרות והמשיחיות הפכה למושג אבסטרקטי. מרד בר כוכבא הכה קשות את העם היהודי בארץ ישראל ששוב לא אץ אלי מרד מידי דור. שינוי שמה של ארץ ישראל לאחר מרד בר כוכבא ל"סוריה-פלשתינה", שסימל עבור הרומאים את הניתוק בכפייה של העם היהודי מארץ ישראל, היה אף הוא הרה אסון, והשלכותיו ניכרות על המצב הגאופוליטי באזור עד ימינו אנו.
אחרית דבר > מרד נגד גאלוס בגליל

| --- | --- |
 :  ראו גם – מרד גאלוס
בשנת 351 פרץ מרד כנגד הקיסר קונסטנטיוס השני. המורדים היהודים ניצלו את שעת הכושר עת הייתה מתיחות רבה בין הרומאים לפרסים במזרח. מרד זה שכונה מרד גאלוס הונהג על ידי פטריקיוס שלא הצליח לסחוף אחריו המונים כפי שעשה זאת בר כוכבא, אולם גם כך הצליח להשתלט על ירושלים. אולם המרד דוכא די בקלות על ידי הרומאים, והיחסים הטובים ששררו בין הנהגת החכמים היהודית לשלטונות הרומאיים נשמרו.
אחרית דבר > מרד יהודי תחת הביזנטים

בשנים 613 עד 617 פרץ מרד היהודים נגד הרקליוס כאשר יהודי ארץ ישראל תמכו בפלישה הפרסית ממזרח. בעקבות המרידה הוחזרה השליטה בירושלים לידי היהודים בהנהגתו של בנימין מטבריה. עם הידרדרות המצב הביטחוני והשתלטותה של האימפריה הביזנטית, נכנעו יהודי ירושלים ונטבחו ללא רחם.
בשנת 638 נכבשה ארץ ישראל בידי הערבים בראשות עומר בן אל-ח'טאב, בסיוע קבוצות יהודיות. בכך תם עידן שלטון הרומאים והביזנטים בארץ ישראל.
הערות שוליים

↑  Rogers, Jay (2017). In The Days of These Kings: The Book of Daniel in Preterist Perspective. Clermont, Florida: Media House International. p. 646. ISBN 978-1-387-40415-5. OCLC 1085774991. (הקישור אינו פעיל)
מטבע של מתתיהו אנטיגונוס השני
תבליט המתאר תהלוכת ניצחון בה נראים שבויים מיהודה נושאים כלים מכלי בית המקדש
טטרדרכמה מכסף מימי בר כוכבא. על צדו של המטבע חזית בית המקדש כשעליה כוכב והכתובת "שמעון". על צדו השני לולב ואתרוג והכתובת "לחרות ירושלים"
זופה אוגורקובה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מרק
 מטבח:  פולני
 אזור מוצא:  מרכז אירופה
 מוצא:  פולין פולין
 מרכיבים עיקריים:  מלפפון
 
זוּפָּה אוֹגוֹרקוֹבַה (בפולנית: Zupa Ogórkowa; מילולית: מרק מלפפונים) הוא מרק מסורתי מהמטבח הפולני העשוי ממלפפונים חמוצים ונפוץ בפולין ובמדינות מרכז אירופה.
המרק עשוי ממלפפונים חמוצים, תפוחי אדמה, בצל, גזר, שמנת חמוצה, שמיר, פטרוזיליה ושורש סלרי.
המרק מוגש בעיקר בחורף, טעמו חמוץ ונחשב למאכל נפוץ בפסטיבלים ומסעדות ברחבי פולין, בולגריה ואוקראינה.
מלבד הגרסה הבסיסית, קיימות גם גרסאות שמבוססות על מלפפונים טריים וגרסאות עם בשר עוף או חזיר.
ראו גם

מרק סרפד
מיץ מלפפונים
צזיקי
הערות שוליים

↑  Anne Applebaum, Danielle Crittenden, From a Polish Country House Kitchen: 90 Recipes for the Ultimate Comfort Food, Chronicle Books, 2012-11-21, ISBN 978-1-4521-1055-4. (באנגלית)
↑  Zupa ogórkowa, Kwestia Smaku, ‏2017-12-04 (בפולנית)
↑  Zupa ogórkowa, akademiasmaku.pl (בפולנית)
↑  מרק מלפפונים עשיר ומפנק, באתר ‏מאקו‏, 26 בדצמבר 2018
↑  Zupa ogórkowa | AniaGotuje.pl, aniagotuje.pl (בפולנית)
קונסטנטין ברנקוביאנו

| --- | --- |
קונסטנטין ברנקוביאנו ובניו,תחריט ונציאני בנחושת משנת 1717 בו מצוין סופם האכזרי באיסטנבול. הועתק כאיור בספר של אנטוניו דל קיארו
 לידה:  15 באוגוסט 1654 ברנקובן, ולאכיה 
 הוצאה להורג:  15 באוגוסט 1714 (בגיל 60) קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית 
 מדינה:  ולאכיה 
 בן או בת זוג:  מריקה ברנקוביאנו 
 
 חתימה:   
 
קונסטנטין ברנקוביאנו (ברומנית: Constantin Brâncoveanu; ‏1654, ברנקובן, כיום במחוז אולט – 15 באוגוסט 1714, איסטנבול).  
שלט בוולאכיה ("הארץ הרומנית", או מונטניה) בין 29 באוקטובר 1688–24 במרץ 1714, היה אחיינו של השליט הקודם, שרבאן קנטקוזינו. מאחר שבני שושלת קנטקוזינו לא הרשו לו להשתמש בשם המשפחה, קרא לעצמו קונסטנטין בסאראב ברנקוביאנו Constantin Basarab Brâncoveanu, לציון זיקתו לבית בסאראב.
בימי שלטונו הארוך בבוקרשט, שנמשך 36 שנה, ניהל תמרונים פוליטיים ודיפלומטיים רבים מתוך ניסיון לבלום את מגמות ההתפשטות של האימפריה העות'מאנית והאימפריה הרוסית במרחב דוברי הרומנית, והתערב גם בענייני הנסיכויות השכנות – מולדובה וטרנסילבניה. עקב דרישותיהם חסרות השובע של השלטונות הטורקים לגביית מיסים ואספקת מוצרים, ברנקוביאנו הטיל מס כבד על האיכרים והסוחרים. אף-על-פי-כן בתקופתו שגשגו תחומי התרבות והחינוך בארצו: הוקם בית ספר גבוה בבוקרשט, הודפסו ספרים רבים, ואף נוצר סגנון אדריכלי מקומי שנקרא, לימים, על שמו: הסגנון הברנקביאני (stil brâncovenesc).
בעת המלחמה הרוסו-טורקית (1710–1711) היסס בין סיוע למחנם של הצאר פטר הגדול ושליט נסיכות מולדובה שכנתו דימיטריה קנטמיר, לשמירת נייטרליות כלפי העות'מאנים. מכל מקום, עם ניצחון הטורקים, הואשם בכל זאת על ידיהם בבגידה והוצא להורג באכזריות יחד עם ארבעת בניו בקושטא ב-1714.
ב-1992 הוכרז קונסטנטין ברנקוביאנו קדוש מעונה של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית ויום אזכרתו נקבע ל-16 באוגוסט.
תאור הוצאתו להורג של קונסטנטין ברנקוביאנו וארבעת בניו בקושטא, פרסקו בכנסיית ספנטול גאורגה החדש בבוקרשט
רקע משפחתי ועלייתו לשלטון

ברנקוביאנו היה צאצא למשפחת הבויארים קראיובשט, ובעל קרבת דם לשליט מאתיי באסאראב; הוא נולד באחוזת ברנקובֶן (Brâncoveni) כבן לפאפא ברנקוביאנו קראיובסקו ואשתו, סטאנקה קנטקוזינו.
הוא התייתם מאביו בילדותו, גדל בבית אחד מדודיו מצד אמו, הסטולניק קונסטנטין קנטקוזינו, מהדמויות הבולטות בפוליטיקה ובתרבות הוולאכית בתקופתו. ברנקוביאנו עלה במהרה בהיירארכיית האצולה הרומנית, היה לאגא וללוגופט גדול, וכיהן פרק זמן מסוים גם כשגריר ולאכיה בווינה.
ברנקוביאנו נגרר לסכסוך בין שני דודיו: קונסטנטין, והשליט שרבאן קנטקוזינו; הוא עלה לכס השלטון בנסיכות ב-1688, לאחר מותו בנסיבות מסתוריות של הנסיך המושל שרבאן. הוא נבחר לכס הנסיכות על ידי מועצת הבויארים בלא התערבות ישירה של השלטון הטורקי. בחירתו אושררה על ידי העות'מאנים ב-1703, כשברקוביאנו הוזמן  בפני הסולטאן מוסטפא באדריאנופול. 
תחילה זכה בתמיכת דודו, הסטולניק קונסטנטין, אך במהרה השניים נכנסו ליריבות קשה. ברנקוביאנו הגלה את הסטולניק כשהלה תכנן להעלות לכס הנסיכות את בנו, שטפאן קנטאקוזינו.
מכאן ואילך התחרו ברנקוביאנו ויריביו על חסדי הסולטאן העות'מאני, שהיה הסמכות הקובעת במינוי השליטים בנסיכויות הרומניות.
מדיניותו > בתווך בין האימפריה העות'מאנית ובין אוסטריה

כבן חסותו של הסולטאן העות'מאני, השתתף קונסטנטין ברנקוביאנו כשהיה בן 29, ביחד עם יחידה צבאית וולאכית שסופחה לצבא העות'מאני, במצור השני על וינה (ב-1683); ברנקוביאנו ניסה, בדומה לקודמו שרבאן קנטקוזינו, לשמור על עצמאות מסוימת של ולאכיה תוך כדי חיפוש בריתות עם מעצמות נוספות - אוסטריה (אז חלק מהאימפרה הרומית-גרמנית הקדושה), ורוסיה. ואולם, מדיניותו ההפכפכה עוררה חוסר אמון בו.
בתחילת 1689 צבא אוסטרי בראשות דונאט הייסלר פלש לוולאכיה והגיע עד לבוקרשט, מלווה באציל-טוען-לכתר ולאכיה בשם קונסטנטין בלצ'אנו. ברנקוביאנו התיעץ עם יועציו והחליט, בתמיכת הסטולניק קונסטנטין קנטקוזינו, לא להרשות נוכחות אוסטרית בארצו, מחשש שהאוסטרים לא יוכלו למנוע חורבן של ולאכיה מידי הטורקים והטטרים.
הוא נמלט עם החצר ליישוב רוּש Ruşi באזור פרחובה, וביקש עזרה מהטורקים. אלו כעסו על הימנעותו מעימות צבאי עם האוסטרים ושיגרו יחידות טטריות בראשות צ'רקז אחמט פאשה וגזי גיראי, בן של החאן, לחלצו מהמצב. הכוח האוסטרי הובס והגנרל האוסטרי יחד עם הבויאר המורד בלצ'אנו נפלו בשבי. בלצ'אנו הוצא להורג והשבויים האוסטרים שוחררו ועזבו את המדינה.
עוד ב-1690 תמך ברנקוביאנו באציל הפרוטסטנטי הטרנסילבני אימרה טקיי (Thököly Imre) וסייע בידיו, בידיעת הטורקים, לנצח את האוסטרים ולעלות לזמן קצר על כס נסיכות טרנסילבניה; משסולק טקיי מכיסא הנסיכות, אירח ברנקוביאנו את אנשיו הפליטים, על אדמת ולאכיה, וקיבל מהטורקים יד חופשית לגרשם.
בהמשך, ברנקוביאנו השלים עם האוסטרים, וב-30 ביוני 1695 זכה בתואר נסיך האימפריה מידי הקיסר לאופולד הראשון  ואף בעיטור אנדריי הקדוש מידי הצאר פטר הגדול (ב-21 באוגוסט 1700). ואולם, לא מעט ממאמציו השקיע בתככים נגד שליט מולדובה, קונסטנטין קנטמיר ובניו, אנטיוך ודימיטריֶה.
רצונו הנסתר היה להשליט על כס מולדובה את חתנו ובן חסותו, קונסטנטין דוקא.
מדיניותו > תמרוניו בין הרוסים ובין הטורקים

עד 1709 התמקד בפעילותו הדיפלומטית בכיוון אוסטריה ואיסטנבול. ב-1709 מלך שוודיה, קרל השנים עשר הובס על ידי פטר הגדול בקרב פולטבה. משוחרר מהאיום הגרמני-שוודי, צבא הצאר פלש למולדובה על מנת להתעמת עם העות'מאנים. ברנקוביאנו התכתב עם הצאר והבטיח לו לסייע באספקה הדרושה לצבא הרוסי. בתמורה קיבל מהצאר תודות רבות ושלוש מאות שקיות עם זהב. 
הסולטאן שלח כשליט חדש במולדובה את דימיטריה קנטמיר, שהיה יריב מושבע של ברנקוביאנו, וביקש ממנו לדווח לשער הנשגב כל תנועה חשודה של השליט הוולאכי. אך קנטמיר הפתיע את הטורקים וכרת ברית עם הצאר.
בעת המסע על נהר פרוט של פטר הגדול ריכז ברנקוביאנו חיילים על יד אורלאץ באזור הפרחובה על גבול מולדובה, ועקב משם אחרי השתלשלות הדברים. אם שהרוסים היו פולשים לוולאכיה, התכוון להיות בן בריתם; אך אם יד הטורקים הייתה על העליונה תכנן להישאר נאמן להם.
לתדהמתו, כמה מהבויארים שלו ובראשם בן דודו, הספטאר תומא קנטקוזינו, ברחו למחנה הרוסי. אז החליט ברנקוביאנו להחזיר לצאר הרוסי את מתנותיו ולספק האספקה הדרושה להתקפת נגד של הטורקים נגד הרוסים. מסע הצאר במולדובה נכשל ובין רוסיה והסולטאן נחתם הסכם שלום. 
בסופו של דבר בגידותיו המרובות של ברנקוביאנו באוסטרים, ברוסים וגם בעות'מאנים – הסתיימו בצורה עגומה.
מורשתו התרבותית

פרט למדיניות פיסקלית קשוחה, בתחום הפנים התאפיין שלטונו של ברנקוביאנו בתנופת בנייה, ועידוד מפעלי תרבות ואמנות מקומית. ב-1694 השליט ייסד בבניינים השייכים למנזר סאבא הקדוש ("ספנטול סבא", עם ב רפויה), את ה"אקדמיה בבוקרשט", בית ספר גבוה בשפת הוראה יוונית.
תחת שלטונו הבישוף (מיטרופוליט) ממוצא גאורגי אנטים האיברי הקים בבוקרשט בית דפוס שהדפיס ספרים רבים ברומנית, יוונית, סלבונית כנסייתית, אף בערבית, טורקית וגאורגית. בנוסף היו קיימים בנסיכות עוד שלושה בתי דפוס.
ברנקוביאנו בנה מנזרים וכנסיות, בהם, בתחילת מלכותו, בין 1690 ל-1692, את המנזר חוּרֶזו. כמו כן סלל בבוקרשט את עורק התחבורה הראשי המדופן בעץ, שנקרא "פודול מוגושואיֶי" (Podul Mogoşoaiei, "גשר מוגושואיה"), שהפך לימים ל"קאליה ויקטוריאֶי" (Calea Victoriei, "שדרת הניצחון"). חלק מהבניינים שנבנו בתקופתו התאפיינו בסגנון אדריכלי "ילידי" מיוחד ששילב בתוכו יסודות של רנסאנס ושל האדריכלות הביזנטית.
דוגמאות לסגנון זה, שכונה על שמו "ברנקוביאני", הם למשל מנזר חורזו (Horezu)‏ (1690–1692), ארמון מוגושואיה בצפון בוקרשט, ותוספות בנייה למנזר קוזיה באולטניה.
מטבעותיו

השליט הטביע לרגל חגיגת 25 שנים לשלטונו ב-1703 מטבעות זיכרון: מדליות זהב עם דיוקנו, בעלות ערך של 2–10 דוקאטים, ככל הנראה במטבעה באלבה יוליה בטרנסילבניה. נשמרו עותקים של 5 ו-6 דוקאטים.
גם לאחר מותו הוטבעו מטבעות כסף של חצי טלר עם דיוקנו לפי דוגמאות הולנדיות או טרנסילבניות, כשעל צד אחד מופיעה הכתובת: "קונסטנטינוס. באסראבה. ברנקובאן" (CONSTANTINUS.BASSARABA.BRANKOWAN) ובצד השני: "בחסד אלהים וויבוד ונסיך של ולאכיה מעבר לאלפים" (ד.ג. וויוודה. ולאכיה. טרנסאלפינה – D.G.VAIVODA.VALACHIAE.TRANSALPINAE).
היהודים בתקופתו

התעודות מזמנו של ברנקוביאנו מעידות על קיום "גילדה של היהודים" ("בריאסלה ז'ידובילור", breasla jidovilor) בבוקרשט, בדומה לזו של הארמנים. הקהילה שילמה לאוצר הנסיכות מס מיוחד קבוע. בספריות באותה תקופה, כגון זו של המנזר הורזו נמצאו גם ספרים בעברית.
סוף מלוכתו

בתום המלחמה הרוסו-טורקית מ-1710–1711 החריף הסכסוך של ברנקוביאנו עם קרוביו – בני משפחת קנטקוזינו, שטענו לכתר ולאכיה בעיקר עבור שטפאן קנטקוזינו.
ב-1713 ברנקוביאנו תכנן את חתונת בנו, ראדו, עם בת של אנטיוך קנטמיר, הגולה באיסטנבול, פעם שליט יריב במולדובה. לשם כך שלח לאיסטמבול משלחת ובראשה בתו בלאשה, ואיתה פמליה עם מתנות לווזיר הגדול בקושטא. לקראת מסע מחודש נגד האוסטרים, הסולטאן ויועציו ביקשו באותה תקופה לסלק את ברנקוביאנו מהשלטון ולהענישו על מה שראו כבוגדנות כלפיהם. אך הטורקים הסתירו את כוונותיהם אלה והעמידו פנים שהם תומכים בתוכנית החתונה, ושהחיים נמשכים כרגיל. רק כעבור שנה, ב-24 במרץ 1714, הודח ברנקוביאנו במפתיע על ידי הסולטאן אהמט השלישי, לטובת יריבו ובן דודו שטפאן קנטקוזינו, ונשלח יחד עם משפחתו לגלות איסטנבול. שם הם נכלאו במבצר ידיקולה המפורסם. מסופר שעבר שם עינויים במטרה להוציא ממנו פרטים על מקום מחבוא אוצרותיו. הוצאתו להורג נערכה ב-15 באוגוסט 1714 בחג הנוצרי של מריה הקדושה, במקום הנקרא לאלי קסק (קיוסק מרים), בנוכחות הסולטאן ואורחיו - כולל שגרירי המעצמות הנוצריות. הראשון שהוצא להורג בעריפת ראשו היה שר האוצר הנאמן יֶנאקה (יואן) וֶקֶרֶסקו Enache Văcărescu, אחריו באו ארבעת בניו של ברנקוביאנו – קונסטנטין, שטפניצה, ראדו ומאתיי שראשיהם נערפו לעיניו, ולבסוף הוצא להורג ברנקוביאנו עצמו. לפי סיפורים אחדים, הטורקים הציעו להם להשאירם בחיים בתנאי שיתאסלמו או שלפחות ילדו הקטן, מאתיי, שהיה בן 11, ימיר את דתו, אך ברנקוביאנו דחה זאת בשאט נפש וגם הוא שילם בחייו. לפי עדות מזכירו האיטלקי, אנטוניו מריה דל קיארו, הראשים הערופים הוצגו בפרהסיה בתהלוכה ברחובות העיר והגופות הושלכו למימי הבוספורוס. גם הראשים שהוחזקו במשך שלשה ימים על כידונים באחד משערי העיר נזרקו אחרי כן למים.
אומרים שדייגים נוצרים משו את הגופות מהמים והביאוהן לקבורה במנזר עליית מרים שבחאלקי על יד איסטנבול.
ב-1720 הועברו עצמותיהם בסתר על ידי האלמנה ל"כנסייה החדשה ע"ש גיאורגה הקדוש" Sfântul Gheorghe Nou בבוקרשט.
ב-1914 נמצאה כתובת שבעזרתה זוהה קברם.
נישואיו וצאצאיו

קונסטנטין ברנקוביאנו היה נשוי למריקה, נכדתו של אנטוניה וודה מפופשט שהיה שליט ולאכיה בין השנים 1669–1672. לבני הזוג נולדו 11 ילדים: 4 הבנים שסיימו חייהם יחד עם אביהם ב-1714, ו-7 בנות:
קונסטנטין "השני" ברנקוביאנו (1683 - הוצא להורג ב-15 באוגוסט 1714) נשוי מ-1706 לאניקה באלש
שטפאן (1685 - הוצא להורג ב-15 באוגוסט 1714) נשוי מ-1709 לבת משפחת קנטקוזינו
ראדו (1690 - הוצא להורג ב-15 באוגוסט 1714) עמד להתחתן עם בתו של אנטיוך קנטמיר
מאתיי (1702 - הוצא להורג ב-15 באוגוסט 1714)
סטאנקה (? - 1714 - ממחלה) נישאה לראדו איליאש
מריה – נישאה לקונסטנטין דוקא
אלנה – נישאה ב-1698 לסקרלאט מברוקורדאט
סאפטה – נישאה לגריגורה קרצולסקו
אנקוצה – נישאה לניקולאיה רוּסֶט
בלאשה
יש אומרים כי בידי האלמנה הגבירה מריקה נותר אוצר גדול שחלקו הופקד בבנקים במערב אירופה, בווינה, ונציה ואולי אמסטרדם.
הנצחה

בגלל מותו כגיבור מידי הטורקים המוסלמים העם הקדיש בלדות לזכרו.
1914 – במלאת מאתיים שנה למותו נערך טקס דתי על יד קברו ב"כנסייה ע"ש גיאורגה הקדוש החדשה".
1934 – אחרי בדיקת העצמות שנמצאו בקבר וזיהויין התקיים טקס אזכרה בנוכחות הפטריארך מירון קריסטיה ומלך רומניה קרול השני, וכן ותהלוכה ברחובות בוקרשט, שבה ארונו של ברנקוביאנו נישא מכנסיית הפטריארכיה אל הכנסייה על שם "גיאורגה הקדוש" החדשה, לקבורה מחודשת.
1938 – פסל של השליט עשוי ברונזה הוקם בשנת 1938 על ידי הפסל אוסקר האן, לפני "הכנסייה החדשה ע"ש גיאורגה הקדוש" בבוקרשט, באתר הקרוי כיום "הקילומטר אפס".
1992 – הכינוס – "סינוד" – של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית הכריז עליו ועל ארבעת בניו, יחד עם וינאקה וקרסקו, כעל קדושים מעונים של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית. ברנקוביאנו יחד עם בניו ושר האוצר שלו נקראים מעתה ואילך "הקדושים הברנקוביאנים וינאקה היועץ".
אוניברסיטה בעיר פיטשט נושאת את שמו, עם סניפים בערים בראילה וברמניקו ולצ'ה.
סרט תיעודי אמנותי של קלאופטרה לורנציו – Le Palais du Prince Brancoveanu de Mogosoaia ("ארמונו של הנסיך ברנקוביאנו במוגושואיה").
ברומניה המודרנית רחובות בערים רבות נקראים על שמו.
ראו גם

1992 Jean Michel Cantacuzene - Mille ans dans les Balkans, Editions Christian, Paris ISBN 2-86496-054-0
(ז'אן מישל קנטקוזן – "אלף שנים בבלקן", הוצאת כריסטיאן, פריז 1992) (בצרפתית)