stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה סויסה
הערות שוליים

↑  "ואף אחד מהרבנים לא קם", הרב משה סויסה, ידיעות אחרונות, 1.8.1990. עמוד 19.
↑  "להוציא לחופשה", מאת הרב משה סויסה, ידיעות אחרונות, 5 בדצמבר 1989. עמוד 19
↑  עיתון דבר, "סולידריות של מובטלים", מאת חיים ביאור, 16 בינואר 1989, עמוד 6
↑  הארץ, 13 ביולי 1990, עמוד א4
↑  עיתון הארץ, "הוקם צוות מנכ"לים לטיפול בהתרחבות ממדי האבטלה", 21 בנובמבר 1988, סופר הארץ, עמוד 2.
↑  "חדשות", נפסקה אספקת העופות למשחטת 'מעוף' בקרית מלאכי, קלוד אפללו, 20.2.1990, עמוד 5.
↑  ידיעות אחרונות, "אלישרא: העובדים מפגינים, ההנהלה מפסידה", 10.8.1989, עדנה איס, עמוד 7.
↑  ציון סולטן, דובר העירייה לשעבר: "עליזה בלוך זורה חול בעיני הציבור", באתר קרן אור בית שמש, ‏29 בדצמבר 2020
↑  משה גרנות, החניכה של עילוי: על “העילוי” של משה סויסה, באתר "יקום תרבות", 15 בדצמבר 2020;
יאיר שלג, ליבו במזרח: רומן ביוגרפי חוצה יבשות, באתר מקור ראשון, ‏23 בדצמבר 2020;
חדשות בן עזר: אהוד, תודה גדולה דרכך, למשה גרנות – שגרם לי לקנות ולקרוא ספר מרשים עמוק יפה ומחכים (סקירתו בחב״ע 1602) – והוא 'העילוי' מאת משה סויסה, שדובר בו כבר ועוד ידובר ותודה לאכסניה. א. כהן

31 בדצמבר 2020;
רחל גץ סלומון, "העילוי": רומן ביכורים מצוין, שמתעלה מעל ספרים רבים בסביבתו, באתר הארץ, 28 בינואר 2021
אלברט סויסה, "העילוי" נטש את הפוליטיקה והסוציולוגיה למען פולקלור, באתר הארץ, 23 בפברואר 2021
↑   גילי איזיקוביץ, הסופר והרב משה סויסה: "ש"ס היא הדבר הכי גרוע שקרה למזרחים", באתר הארץ, 26 בדצמבר 2024
↑  צור ארליך. הדוכיפת: אלבום ניצחון לציפור הלאומית. מקור ראשון, 5 בדצמבר 2024
↑  ירון אביטוב. רב שנמאס לו מהישיבה הירושלמית יוצא למסע בברזיל. מקור ראשון, 12 בדצמבר 2024
↑  "עיתון תל אביב" ו"עיתון ירושלים", "סגל, האח הגדול", מאת משה סויסה, 15.7.1994 (בשער ובעמודים 14-18)
↑  מעריב, סופשבוע, "בוגרי כדורי", 17.2.95. שער ועמודים 28-36
↑  מעריב, סופשבוע, "האסון של נירית, הנס של טלי". מאת חן קטס ומשה סויסה. 21 במרץ 1997. עמודים 18-22.
↑  לדוגמה, ידיעות אחרונות, "כשהתינוקת צורחת אני גונב בשבילה מטרנה", 25 בדצמבר 1997 עמוד 1.וידיעות אחרונות, "כשהאם המובטלת זקוקה לכסף נותנים לה ילדיה דמי כיס", 1 בינואר 1998, עמוד 6.
↑  ידיעות אחרונות, ״מלחמה לא קדושה״, 6.1.1998, שער 24 שעות ועמודים 2-3.
↑  אירועי תקשורת, באתר העין השביעית, 1 במאי 1998
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007408143105171  LCCN: no2020126384  VIAF: 47156675014133581857   WorldCat (עם VIAF): 47156675014133581857
סיליה קסטין

| --- | --- |

 לידה:  12 במרץ 1951 (בת 73) סאו פאולו, ברזיל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חיפה 
 שפות היצירה:  עברית 
 סוגה:  שירה 
 
סיליה קסטין (נולדה ב-12 במרץ 1951) היא משוררת ישראלית.
ביוגרפיה

סיליה קסטין נולדה בסאו פאולו שבברזיל. כשהייתה בת 14 עלתה יחד עם אימה לישראל והם עברו לגור בקיבוץ געש, בעקבות אח שלה שעלה שנתיים לפנייהם והשתייך לחברת הנוער בקיבוץ. קסטין התחנכה ב"מוסד חינוכי חוף השרון" שבקיבוץ יקום.
לאחר שירותה הצבאי סיימה תואר ראשון במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטת חיפה, דרך סמינר הקיבוצים אורנים. הייתה מורה ומחנכת ב"מוסד חינוכי רמות חפר" שבקיבוץ מעברות. לאחר מכן למדה תקשורת קהילתית, יותר מאוחר הפכה לסוכנת ביטוח.
בקיבוץ עבדה קסטין בבית התוכנה וכתבה תוכנות למאפיות ולהתאחדות לספורט. בנוסף הייתה מנהלת של החינוך הבלתי פורמלי בקיבוץ, וגם עורכת של התוכנית "וידאו בקיבוצים" שהעלתה כל יום שישי תוכנית פנימית לחברים. משנת 2000 היא אחראית ביטוח של הקיבוץ ומטפלת בכל נושא של החברים מול ביטוח לאומי.
קסטין היא בין היוזמים ומקימי הגינה הקהילתית הקיבוצית, פעילה בשי"ל (שרות ייעוץ לאזרח) של המועצה בנושא ביטוח לאומי ומתנדבת בעמותת "אור למשפחות". היא נשואה ואם לחמישה בנים ובת, כולם חברי קיבוץ געש.
קריירה כמשוררת

קסטין החלה לכתוב בגיל צעיר, אך ספריה החלו לצאת לאור החל משנת 1997, יצירותיה התפרסמו בכתבי העת "מאזניים", "פסיפס", "סלונט" ועוד. כמה משיריה הולחנו.
קריירה כמשוררת > ספריה

אהבה שקופה, הוצאת סער, 1997.
לשקר רגליים יחפות, הוצאת עקד, 2008.
נבטי חמלה, הוצאת ספרא,2020.
התנים שותקים הלילה, הוצאת עקד 2023.
הערות שוליים

↑  מתוך הערך על סיליה קסטין בלקסיקון הספרות העברית
↑  סיליה מחזירה את האור לחיי המשפחות השכולות - קיבוצניקים עם החברה. אתר התנועה הקיבוצית. 14 בפברואר 2019
↑  סיליה קסטין במגזין "החוטם" לשירה, ספרות ואמנות
↑  מאזניים. גיליון דצמבר 2007
↑  סלונט. אורנים זקנים מספרים לי מאת סיליה קסטין
↑  יוטיוב, רחלי וולשטיין, "שלוותי". ו"יש לי ילד" מאת סיליה קסטין.
↑  אהבה שקופה באתר הספרייה הלאומית
↑  דליס, לשקר רגליים יחפות. מאזנים, כרך פ"ב, גיליון 1 ספטמבר 2008, עמ' 63.
↑  הספר באתר הספרייה הלאומית
↑  ציפי ארצי. הספר באתר "הספרייה המתחדשת"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007423379605171  LCCN: nr99002910  VIAF: 39295002   WorldCat (עם VIAF): 39295002 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "סיליה קסטין".
עזרא רוסינק

עזרא רוסינק (טו באייר תרע"ד, 11 במאי 1914 בליבאו - יא באייר תשנ"א, 25 באפריל 1991 בירושלים) היה ממנהיגי תנועת בית"ר בלטביה בשנות השלושים של המאה העשרים. בשנות השישים היה ממנהיגי התנועה הציונית המחתרתית בריגה ברית המועצות.
חייו

עזרא רוסינק היה הבן הבכור מתוך שלושת ילדיהם של יוסף רוסינק ורחל לבית רייבמן. למד בבית ספר יהודי ועם סיום לימודי התיכון נסע ללימודי שענות בעיר בזאנסון בצרפת. עם חזרתו לליבאו הצטרף לעסק של אביו לייצור ושיווק שעונים. במקביל היה פעיל מאוד בתנועה הציונית ובשנים 1938–1940 שימש כמזכיר הסניף המקומי של בית"ר בעירו. ב-1938 נשא לאשה את רוזה ברון, ילידת ליטא שגדלה כמוהו בליבאו, וב-1940 נולדה בתם הבכורה.
ב-14.6.1941 ערך השלטון הסובייטי מבצע טיהור של האזורים המסופחים לברית המועצות, ורוסינק הוגלה עם משפחתו לסיביר. כך שיחק מזלו והוא ניצל מהנאצים שפלשו באותה עת לברית המועצות. בזמן שהותה של המשפחה בסיביר היו אחותו ובנה בין היהודים שנרצחו על ידי הנאצים בגטו ריגה.
ב-1947 חזרה המשפחה לריגה ושנתיים מאוחר יותר נולד בנו השני. בתחילת 1950 הודיעו השלטונות הסובייטים לרוסינק שזכאותו לגור בערים גדולות בוטלה והוא הבין שזהו צעד בדרך לגירוש נוסף לסיביר. הוא ברח עם משפחתו ונדד ממקום למקום כדי לחמוק מהשירות החשאי הסובייטי. רק ב-1963, לאחר שאימו הצליחה לקבל אישור יציאה, חזרו רוסינק ומשפחתו לריגה והגישו גם הם בקשה להיתר יציאה. בעקבות הגשת הבקשה (שנענתה בשלילה) סולקה בתו מבית הספר לרפואה.
שמונה שנים מאוחר יותר, ב-1971 קיבלו רוסינק ומשפחתו היתר יציאה ובתחילת אפריל 1971 עזבו את ריגה ברכבת, בדרכם לווינה. עם צאתם, הוא לקה בהתקף לב. הגיע לבסוף לירושלים, אך ההתקף פגע בו קשות וגרם למוגבלות פיזית בהמשך חייו, עד מותו בביתו בירושלים כעבור עשרים שנה.
פועלו

שנות השישים התאפיינו בצמיחה מהירה של התארגנות יהודית-ציונית. צמיחה זאת וריבוי קבוצות שהתארגנו באופן ספונטני דרשו מסגרת שתנווט את הפעילויות המחתרתיות על-מנת לייעל את השימוש במשאבים הדלים להשגת מירב התוצאות. במספר ערים של ברית המועצות התארגנו "ועדי תיאום" לצורך תיאום פעילות ואף נוצר שיתוף פעולה בין הוועדים של הערים השונות ושיתוף משאבים בהפצת חומר מודפס בהוצאה לאור עצמית ומחתרתית (סמיזדאט). עם שובו לריגה ב-1963 החל רוסינק לפעול בדרכים שונות כדי להפיץ את הציונות בין יהודי המקום. הוא עמד מאחורי תרגומו והפצתו המחתרתית של הספר אקסודוס של ליאון יוריס, שהשפעתו על הקוראים הצעירים בברית המועצות הייתה גדולה.
בנוסף יזם את תרגומם של מאמרים רבים מהעיתונות המערבית ומאמרים בנושאים יהודיים שיצאו לאור ברוסית לפני השלטון הקומוניסטי. בריגה ייצג את הקבוצה של "המבוגרים", בעיקר יוצאי בית"ר שלפני מלחמת העולם השנייה. לאחר ניסיון כושל של חטיפת מטוס ובריחה מברית המועצות שארגנה באוגוסט 1970 קבוצה שהתארגנה באופן עצמאי ("מבצע חתונה") עברה הפעילות המאורגנת של הקבוצות הפעילים להתמקד בהגברת הלחץ על השלטונות. או אז עבר מאבק יהודי ברית המועצות משלב של פניות אישיות לאפשר את יציאתה של משפחה זו או אחרת לשלב של מאבק ציבורי גלוי בעד מימוש זכות היציאה ועלייה לישראל. לחץ זה בא לידי ביטוי גם בשביתות שבת במספר ערים סובייטיות ואף בתוך מבנה הפרלמנט הסובייטי. המאבק זכה לתהודה רבה בעיתונות העולמית והפגנות התארגנו בערים שונות בעולם. פניות קבוצתיות ופומביות נשלחו הן למוסדות בברית המועצות, הן למוסדות בינלאומיים. עזרא רוסינק וחברו בובי צייטלין הובילו את הקבוצה הריגאית בפעילויות אלה, שהובילו בסופו של דבר לפריצת השערים.
לקריאה נוספת

Gal Beckerman, When They Come For Us We'll Be Gone; The Epic Struggle to Save Soviet Jewry. Boston & New York: Houghton Mifflin Harcourt, 2010
Benjamin Pinkus, National Rebirth and Re-establishment. Beersheva: Ben-Gurion University, 1993
Ezra Rusinek, "Afterword: The Samizdat", in: Alla Rusinek, Like a Song, Like a Dream: A Soviet Girl's Quest for Freedom (New York 1973)
Ezra Rusinek, "The Saga of the Samizdat" in Readings in Modern Jewish History, from the American Revolution to the Present. Board of Jewish Education of Metropolitan Chicago, 1977
Leonard Schroeter, The Last Exodus. Washington: University of Washington Press, 1979 - pp.65-66, 76
קסתה מנשה

| --- | --- |

קייס קסתה מנשה
 לידה:  1916 וולקייט, אתיופיה
 פטירה:  16 בספטמבר 2021  (בגיל 105 בערך) ישראל
 תאריך עלייה:  1982
 תפקיד:  קס (כהן דת) ומנהיג רוחני של ביתא ישראל
 בת זוג:  אברש אלמיהו מנשה
 מספר צאצאים:  10
קסתה מנשה זאודו (1916 – 16 בספטמבר 2021, י' בתשרי תשפ"ב) היה קס ומנהיג רוחני של יהודי אתיופיה.
ביוגרפיה

נולד בולקאית, (וולקייט) צפונית לגונדר שבצפון-מערב אתיופיה בשנת 1916 למנשה דסטה ולמקרי גונגול, בן לשושלת של מנהיגים רוחניים. כאשר הגיע לגיל בגרות החל ללמוד הלכה אצל סבו, קייס ממהרי דסטה, שהיה מנהיג רוחני וכונה "דבתרה דסטה".
סבו הכשירו למלא את מקומו ולהנהיג את הקהילה ולהיות קס, מנהיג רוחני. בהגיעו לגיל 15, זאת לקראת הכנתו להנהגה הרוחנית העביר לו סבו שהיה גם כהן דת, את ״האורית״, ספר תורה בן כ-100 שנה. לאחר שהוכשר על ידי סבו, ועל מנת לקבל את הסמכות להנהיג את קהילתו פנה קסתה בגיל 18, לאזור סמן שבאתיופיה, שם התגוררו המנהיגים הרוחניים העליונים של הקהילה היהודית, לאחר תהליך למידה שנמשך 7 שנים, הם מינו אותו לכהן דת ולמנהיג רוחני.
לאחר הכשרתו חזר קס מנשה לוולקייט, התחתן עם אברש אלמיהו מנשה ונולדו להם 10 ילדים. קסתה מנשה הנהיג את קהילת יהודי אתיופיה שבאזור וולקייט- וצגדה במשך שנים רבות.
בשנת 1981 עם תחילת גלי העלייה לארץ ישראל, הוא ירד לסודן במסע רגלי מאתיופיה יחד עם משפחתו. כאשר הוא מחביא בן חפציו את ספר ״האורית״ בן 100 השנה שקיבל מסבו. הם שהו בסודן כשנה ועלו ארצה בשנת 1982, תחילה גר עם משפחתו במרכז קליטה בעתלית, שם הנהיג את הקהילה יחד עם קסים נוספים. לאחר מכן עבר להתגורר במגורי קבע בעיר באר שבע. קייס קסתה שמר באדיקות על דרך התורה והיה מתפלל באופן עצמאי בביתו, זאת במקביל למאבק שניהל יחד עם קס אברהם טזזו, להקמת בית כנסת לקהילת יהודי אתיופיה בעיר וזכה להגשים את חלומו לבניית בית כנסת, אולם התכנסות וכיתות לימוד שהיה ראשון מסוגו לבני הקהילה שהפך למודל עבור ערים אחרות. הוא זכה להערכה רבה על ידי כל בני הקהילה בעיר ומחוצה לה. ואף זכה על כך לאות הערכה מראש העיר באר שבע דאז יעקב טרנר.
קס קסתה מנשה נפטר בגיל מאה וחמש ביום הכיפורים, י' בתשרי תשפ"ב.
הערות שוליים

↑   תכנית מיוחדת:: חייו ופועלו של קס אברהם טזזו זצ"ל, סרטון בערוץ "ערוץ IETV 140", באתר יוטיוב (אורך: 41:09)
↑  קייס קסתה מנשה - התאגיד הממלכתי - המרכז למורשת יהדות אתיופיה, באתר www.facebook.com
הכנסת הרביעית

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 ממשלות:  הממשלה התשיעית
 תקופת כהונה:  30 בנובמבר 1959 – 4 בספטמבר 1961  (שנה)
 מערכת בחירות:  3 בנובמבר 1959
 הנהגה
 יו"ר הכנסת:  קדיש לוז 
 ראש הממשלה:  דוד בן-גוריון
 ראש הקואליציה:  עקיבא גוברין
 ראש האופוזיציה:  מנחם בגין
 הרכב הכנסת
 
 סיעות הקואליציה:  מספר חברי הקואליציה - 89   מפא"י (47)   מפד"ל (12)   מפ"ם (9)   אחדות העבודה - פועלי ציון (7)   המפלגה הפרוגרסיבית (6)   פועלי אגודת ישראל (3)   קידמה ופיתוח (2)   שיתוף ואחווה (2)   חקלאות ופיתוח (1)
 מספר חברי הקואליציה:  89 / 120
 סיעות האופוזיציה:  מספר חברי האופוזיציה - 31   חרות (17)   הציונים הכלליים (8)   מק"י (3)   אגודת ישראל (3)
 מספר חברי האופוזיציה:  31 / 120
 מפלגת השלטון:  מפא"י
 
 → הכנסת השלישית הכנסת החמישית ← 
 
כהונתה של הכנסת הרביעית החלה ב-30 בנובמבר 1959, בעקבות הבחירות שנערכו ב-3 בנובמבר אותה שנה. את ישיבתה הראשונה פתח נשיא המדינה יצחק בן-צבי, ולאחר מכן העביר את ניהול הישיבה לזקן חברי הכנסת, נחום ניר-רפאלקס. מיד אחר כך נבחר קדיש לוז ליושב ראש הכנסת. לוז היה המועמד היחיד, והוא נבחר בתמיכתם של 112 מחברי הכנסת וללא מתנגדים. 3 מחברי הכנסת נמנעו.
ראש הממשלה, דוד בן-גוריון
הכנסת הרביעית כיהנה עד השבעתה של הכנסת החמישית ב-4 בספטמבר 1961, ועל כן כיהנה 644 ימים, שהם שנה, תשעה חודשים וארבעה ימים.
חברי הכנסת מסיעת חזית דתית תורתית יושבים במזנון הכנסת, ביום הראשון לכהונת הכנסת הרביעית, נובמבר 1959
אלו היו המפלגות שנבחרו לכנסת הרביעית, ומספר חברי הכנסת בתחילת כהונתה:
| מפלגה | מושבים בכנסת |
| --- | --- |
מפא"י: 47
חרות: 17
מפד"ל: 12
מפ"ם: 9
הציונים הכלליים: 8
אחדות העבודה - פועלי ציון: 7
חזית דתית תורתית: 6
המפלגה הפרוגרסיבית: 6
מק"י: 3
קידמה ופיתוח: 2
שיתוף ואחווה: 2
חקלאות ופיתוח: 1
מפא"י, בראשות דוד בן-גוריון ועם סיסמת הבחירות "הגידו כן לזקן", התחזקה בבחירות וקיבלה 47 מושבים, ההישג הגדול ביותר שלה עד אז. חרות, אשר התחזקה מאוד בבחירות לכנסת השלישית, ציפתה להתחזקות משמעותית נוספת, אך עלתה בשני מושבים בלבד. מפלגת הציונים הכלליים נחלשה מאוד, ולקראת סוף כהונתה של הכנסת התאחדה עם המפלגה הפרוגרסיבית. מאיחוד זה נוצרה המפלגה הליברלית הישראלית. גם מפלגות שמשמאל למפא"י, אחדות העבודה - פועלי ציון ומק"י, איבדו מכוחן.
ב-17 בדצמבר 1959 הציג בן-גוריון את ממשלת ישראל התשיעית בפני הכנסת. הקואליציה הורכבה משמונה מסיעות הבית, בהרכב דומה להרכב ממשלתו הקודמת: מפא"י, מפד"ל, מפ"ם, אחדות העבודה - פועלי ציון, המפלגה הפרוגרסיבית וסיעות הלוויין הערביות של מפא"י. הרכב זה כלל 86 חברי כנסת.
ב-17 ביולי 1960 הצטרפו שלושת חברי פועלי אגודת ישראל לקואליציה. כתוצאה מכך, ב-9 באוגוסט, התפלגה סיעת חזית דתית תורתית לשני רכיביה - פועלי אגודת ישראל ואגודת ישראל. ב-30 במאי 1961 נפטר יושב ראש פועלי אגודת ישראל, בנימין מינץ. במקומו נכנס לכנסת שלמה יעקב גרוס, איש אגודת ישראל.
אירועים מרכזיים

ב-23 במאי 1960 הודיע ראש הממשלה דוד בן-גוריון במליאת הכנסת על לכידת אדולף אייכמן. ב-21 בדצמבר אותה שנה הודיע בן-גוריון כי ישראל מקימה כור גרעיני.
ב-31 בינואר 1961 התפטר דוד בן-גוריון מתפקידו בשל מסקנות ועדת השִבעה שטיהרה את פנחס לבון מאחריותו לפרשת העסק הביש. מטרת ההתפטרות הייתה לאחד את שורות המפלגה מאחוריו בסוגיה זו, ואכן, 4 ימים לאחר ההתפטרות הודח לבון מהמפלגה. עם זאת, התנערותו של בן-גוריון מוועדת השבעה הביאה כמה משותפיו לקואליציה להסתייג ממנו, והוא לא הצליח להרכיב ממשלה חדשה. מרכז אחדות העבודה קיבל החלטה שלא להצטרף לממשלה חדשה בראשות בן-גוריון, והודיע כי "ראש הממשלה איבד את סמכותו המוסרית והציבורית לכונן ממשלה בלי לשאול את פי העם". גם מפ"ם והמפלגה הפרוגרסיבית אימצו עמדה דומה. בניסיון להתגבר על ההתנגדות לבן-גוריון הציעה מפא"י להרכיב ממשלה בראשות לוי אשכול, ואולם בשלב זה כבר החלה המפלגה הפרוגרסיבית במגעים לאיחוד עם הציונים הכלליים, והודיעה כי לא תצטרף לאף ממשלה עד להשלמת האיחוד. בעקבות זאת, החליטה מפא"י לחדול מהניסיונות להרכיב ממשלה חדשה, ולהיערך לבחירות. הבחירות לכנסת החמישית נערכו ב-15 באוגוסט.
חקיקה

במהלך כהונתה של הכנסת הרביעית אושרו 124 חוקים, מהם 111 ביוזמה ממשלתית (89.5%) והיתר ביוזמה פרטית
בין החוקים הבולטים שחוקקה הכנסת הרביעית: חוק יסוד: מקרקעי ישראל, חוק מקרקעי ישראל וחוק מינהל מקרקעי ישראל, חוק הנוער (טיפול ושיקום), חוק למניעת מפגעים, חוק מס רכוש וקרן פיצויים, חוק הקאדים, חוק לשכת עורכי הדין, חוק רשות הנמלים, חוק הספנות (כלי שיט), ועוד.
חקיקה > חוקי יסוד

חוק יסוד: מקרקעי ישראל - חוק יסוד: מקרקעי ישראל היה חוק היסוד השני שחוקקה הכנסת, אחרי חוק יסוד: הכנסת, שחוקקה הכנסת השלישית, והוא נועד להבטיח את בעלותה של המדינה על הקרקעות בישראל. במקביל לחוק היסוד נחקקו גם חוק מקרקעי ישראל הקובע הסדרים מפורטים יותר וחוק מינהל מקרקעי ישראל, המסדיר את פעילותה של הרשות המופקדת על ניהול המקרקעין.
חקיקה > חקיקה חברתית

חוק הנוער (טיפול ושיקום) - חוק המקנה לפקידי הסעד (כיום עובדים סוציאליים) ולבתי המשפט סמכויות לגבי קטינים הנתונים בסיכון, לרבות הוצאת הקטין ממשמורתו של האחראי עליו.
חוק שירות בתי הסוהר (נכים ונספים) - חוק הקובע כי על סוהרים שנפגעו בעת ועקב מילוי תפקידם בשירות בתי הסוהר, ומשפחותיהם של סוהרים שמתו בנסיבות כאלה, יחולו חוקי השיקום החלים על נכי צה"ל וחללי צה"ל, והם יטופלו בידי אגף השיקום במשרד הביטחון.
חקיקה > חקיקה כלכלית

חוק מס רכוש וקרן פיצויים - מסדיר תשלום מס רכוש והקמת קרן לפיצוי בשל נזקי מלחמה ונזקי בצורת.
חוק מס הבולים על מסמכים.
חוק להשקעות משותפות בנאמנות.
חוק זיכיון ים המלח - מעגן בחוק את מעמדו של הזיכיון שניתן למפעלי ים המלח.
חוק אכסון במלון - מסמיך פקידי אכסון שמינה ראש הממשלה לווסת תיירים בין בתי מלון.
תיקון מס' 2 לפקודת המטבע - קובע כי מחיר הקבוע בשברי אגורה - יעוגל.
חקיקה > משפחה

חוק אימוץ ילדים - חוק המסדיר לראשונה את האימוץ בישראל. החוק הוחלף בחוק חדש ב-1981.
חוק גיל הנישואין (תיקון) - תיקון לחוק גיל הנישואין המסמיך את בית המשפט המחוזי להרשות נישואין של נערות בנות 16, אם קיימות נסיבות המצדיקות זאת.
חקיקה > מערכת המשפט

חוק לשכת עורכי הדין.
חוק פסיקת ריבית - חוק המסמיך את בית המשפט שפסק כי על אדם לשלם סכום מסוים, להורות גם על תשלום ריבית. ב-1978 תוקן החוק ובתי המשפט הוסמכו גם לפסוק על הצמדה.
חוק הקאדים - חוק המסדיר את הליכי מינוים של הקאדים בבתי הדין השרעים.
תיקון מס' 3 לפקודת עורכי הדין - התיקון קובע, כי אם עמד לדין בישראל אדם בעבירה שדינה מיתה, או נחקר בעבירה כזו, רשאי שר המשפטים להתיר לו למנות עורך דין, אף אם עורך הדין לא הוסמך לעסוק בכך בישראל. התיקון נדרש עקב תחילת ההליכים במשפט אייכמן, ומאחר שאיש מעורכי הדין בישראל לא הסכים לייצג את אדולף אייכמן.
חוק בתי המשפט (עבירות שענשן מוות) - חוק הקובע הוראות לעניין הרכב בית משפט הדן בעבירה שעונשה מוות, והוראות פרוצדורליות שונות בעניין זה. גם חוק זה נחקק כהכנה למשפט אייכמן.
חוק שיפוט המשמעת (משפט חוזר) - חוק המסדיר קיום משפטים חוזרים בדין משמעתי.
חקיקה > חקיקה ביטחונית

חוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט) (תיקון) - תיקון לחוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט) הקובע איסור פלילי על יציאה שלא כדין למדינות ערביות מסוימות.
חוק הרשויות המקומיות (הסדרת השמירה) - חוק המסמיך את שר הפנים להוציא צו המטיל חובת שמירה על תושבי ישוב מסוים.
חקיקה > תחבורה

חוק רשות הנמלים.
חוק הספנות (כלי שיט) - חוק המסדיר את רישומם של כלי שיט, ביצוע עסקאות בכלי שיט, שעבוד ומשכנתאות של כלי שיט וסמלי כלי השיט בישראל.
חקיקה > שונות

חוק למניעת מפגעים - חוק זה, שכונה גם "חוק כנוביץ'", על שם יוזמו, שמעון כנוביץ', נחשב לחוק הסביבתי הראשון שנחקק בישראל. החוק קובע איסורים על גרימת רעש, ריח או זיהום אוויר חזקים או בלתי סבירים.
חוק הבחירות (דרכי תעמולה) (תיקון) - התיקון אוסר על שימוש בנכסי הציבור למטרות תעמולת בחירות.
חוק האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
חוק יום הזיכרון לשואה ולגבורה (תיקון) - תיקון הקובע איסור פלילי על פתיחת בתי שעשועים ובתי קפה בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה
בעלי תפקידים

| התפקיד> נשיאות הכנסת | בעל התפקיד> נשיאות הכנסת | הערות> נשיאות הכנסת |
| --- | --- | --- |
| יושב ראש הכנסת |   קדיש לוז  |  |
| סגני יושב ראש הכנסת |   בבה אידלסון  בנימין מינץ  נחום ניר-רפאלקס  צבי צימרמן  חנן רובין  |  |
ראשי הוועדות הקבועות
| יושב ראש ועדת החוץ והביטחון | מאיר ארגוב |  |
| יושב ראש ועדת חוקה, חוק ומשפט | זרח ורהפטיג |  |
| יושבת ראש ועדת החינוך והתרבות | אלימלך-שמעון רימלט |  |
| יושב ראש ועדת הכלכלה | בנימין אבניאל |  |
| יושב ראש ועדת הכנסת | חיים יוסף צדוק |  |
| יושב ראש ועדת הכספים | ישראל גורי |  |
| יושב ראש ועדת העבודה | עקיבא גוברין |  |
| יושב ראש ועדת הפנים | יעקב ריפתין |  |
| יושב ראש ועדת השירותים הציבוריים | נחום ניר-רפאלקס |  |
בעלי תפקידים פרלמנטריים אחרים
| ראש האופוזיציה | מנחם בגין | באותה העת לא הוגדר התפקיד בחוק באופן רשמי |
| יושב ראש הקואליציה | עקיבא גוברין |  |
| יושב ראש הוועדה המשותפת לעניין ספורט וחינוך גופני | גדעון בן-ישראל |  |
בעלי תפקידים בכנסת
| מזכיר הכנסת | משה רוזטי |  |
| קצין הכנסת | יונה חצור |  |
חברי הכנסת

חברי הכנסת שכיהנו בכנסת זו:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| מפא"י |  | דוד בן-גוריון, משה שרת, גולדה מאיר, לוי אשכול, בכור-שלום שטרית, פנחס לבון, זלמן ארן, מרדכי נמיר, פנחס ספיר, קדיש לוז, גיורא יוספטל, אבא אבן, משה דיין, בבה אידלסון, ישראל ישעיהו-שרעבי, אברהם הרצפלד, עמי אסף, יוסף אלמוגי, יונה כסה, רחל צברי, עקיבא גוברין, ישראל גורי, מאיר ארגוב, שמעון פרס, אהרן בקר, יזהר סמילנסקי, ברוך אזניה, משה סרדינס, אשר חסין, הרצל ברגר, משה ברעם, דבורה נצר, דוד הכהן, יוסף אפרתי, דוד בר-רב-האי, יוסף פישר, עמוס דגני, דוד פתל, מנחם כהן, שמואל שורש, חיים יוסף צדוק, יצחק קורן, ישראל קרגמן, חנה למדן, גדעון בן-ישראל, מרדכי זר, ז'ניה טברסקי, אהרן ידלין |
| תנועת החרות |  | מנחם בגין, יוחנן בדר, בנימין אבניאל, יעקב מרידור, אריה אלטמן, אריה בן-אליעזר, חיים לנדאו, אליעזר שוסטק, שמשון יוניצ'מן, אסתר רזיאל-נאור, חיים כהן-מגורי, נחום לוין, יוסף שופמן, בנימין ארדיטי, מרדכי אולמרט, אליהו מרידור, שבתאי שיכמן, אברהם דרורי |
| מפד"ל |  | חיים משה שפירא, יוסף בורג, יצחק רפאל, זרח ורהפטיג, ישראל שלמה בן-מאיר, משה אונא, פריג'א זוארץ, בנימין שחור, מיכאל חזני, אהרן-יעקב גרינברג, טובה סנהדראי, מרדכי נורוק |
| מפ"ם |  | מאיר יערי, יעקב חזן, חנן רובין, מרדכי בנטוב, ישראל ברזילי, חיים יהודה, אמה תלמי, יעקב ריפתין, יוסוף ח'מיס, יוסף קושניר |
| הציונים הכלליים |  | פרץ ברנשטיין, יוסף ספיר, יוסף סרלין, אלימלך-שמעון רימלט, עזרא איכילוב, משה נסים, צבי צימרמן, שניאור זלמן אברמוב |
| אחדות העבודה - פועלי ציון |  | ישראל גלילי, יגאל אלון, ישראל בר-יהודה, נחום ניר-רפאלקס, יצחק בן-אהרן, משה כרמל, מרדכי ביבי, רות הקטין |
| חזית דתית תורתית |  | יצחק מאיר לוין, בנימין מינץ, שלמה לורינץ, קלמן כהנא, מנחם פרוש, יעקב כ"ץ, שלמה יעקב גרוס |
| המפלגה הפרוגרסיבית |  | פנחס רוזן, משה קול, יזהר הררי, אידוב כהן, שמעון כנוביץ', יצחק גולן |
| מק"י |  | שמואל מיקוניס, תופיק טובי, מאיר וילנר, משה סנה |
| קידמה ופיתוח |  | אחמד א-ד'אהר, אליאס נח'לה |
| שיתוף ואחווה |  | לביב חוסיין אבו רוכן, יוסף דיאב |
| חקלאות ופיתוח |  | מחמוד א-נאשף |
חברי הכנסת > חילופי גברי

| תאריך | חבר הכנסת היוצא | חבר הכנסת המחליף | רשימה | סיבה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 16 בדצמבר 1959 | מאיר וילנר | משה סנה | מק"י | התפטרות |
| 23 במאי 1960 | אהרן בקר | אהרן ידלין | מפא"י | התפטרות (חזר לכהן כמזכ"ל ההסתדרות) |
| 10 ביולי 1960 | חיים יהודה | יוסף קושניר | מפ"ם | התפטרות |
| 25 באוקטובר 1960 | יגאל אלון | רות הקטין | אחדות העבודה - פועלי ציון | התפטרות (חזר ללמוד באוניברסיטת אוקספורד) |
| 21 במרץ 1961 | שמשון יוניצ'מן | אברהם דרורי | תנועת החרות | נפטרו |
| 30 במאי 1961 | בנימין מינץ | שלמה יעקב גרוס | אגודת ישראל | נפטרו |
הערות שוליים

↑  מרכז אחה"ע החליט שלא להצטרף לממשלה החדשה ולתבוע בחירות, דבר, 10 בפברואר 1961
↑  הפרוגרסיבים דחו הצעת מפא"י להצטרף לממשלה בראשות אשכול, דבר, 16 במרץ 1961
↑  אריה גלבלום, נאום הבחירות הראשון של ב. ג., מעריב, 20 במרץ 1961
↑  דנה בלאנדר וערן קליין, "חקיקה פרטית - נייר עמדה, המכון הישראלי לדמוקרטיה‏
הפיצה של ג'ו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  פיצריה 
 כתובת:  7 Carmine St. New York, NY 10014 
 מיקום:  ניו יורק 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1975
 תאריך פתיחה רשמי:  1975 
 
 קואורדינטות:  40°43′50″N 74°00′08″W﻿ / ﻿40.730597°N 74.002098°W﻿ / 40.730597; -74.002098
 www.joespizzanyc.com
 he
 
הפיצה של ג'ו (באנגלית Joe's Pizza) המכונה גם הפיצה מפורסמת של ג'ו, היא פיצרייה הממוקמת בגריניץ' וילג', מנהטן, ניו יורק, ברחוב כרמין ליד רחוב בליקר. המסעדה נחשבת לאחת הידועות בעיר ניו יורק ובעיקר ידועה בהגשת פיצה קלאסית בסגנון רחוב ניו יורקי וכונתה "מוסד גריניץ' וילג'".
היסטוריה

הפיצה של ג'ו הוקמה בשנת 1975 על ידי פינו "ג'ו" פוצולי, מהגר איטלקי במקור מנאפולי, איטליה. הפיצה של ג'ו נחשבת למועדפת על תיירים. המסעדה נסגרה לזמן קצר בשנת 2005, אך מאז נפתחה מחדש. היא אינה חולקת שום קשר עם פיצרייה באותו שם הממוקמת בוויטסבורו, ניו יורק. ויטסבורו ג'ו עסק כבר למעלה מעשור בענף כשהפיצה של ג'ו במנהטן נפתחה.
בסרט "ספיידרמן 2" משנת 2004 עובד פיטר פארקר בפיצה של ג'ו כילד, אך מפוטר עקב חוסר ציות ותקלות מסירה מוגזמות. הפיצרייה זכתה לפופולריות מחודשת מאז הופעתה בסרט.
הערות שוליים

1 2  Brian Silverman. "Joe's Pizza". NYMag.com. נבדק ב-2015-09-13.
↑  Garth Johnston (2011-01-10). "Pizza Wars: The Case of Joe's Pizza v Joe's Pizza". Gothamist. אורכב מ-המקור ב-2015-09-20. נבדק ב-2015-09-13.
↑  Kuban, Adam (18 בפברואר 2011). "NYC Quintessential: Eat at Joe's Pizza". Serious Eats. נבדק ב-2015-09-13. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The best New York City spots you can actually visit from Marvel movies and TV shows". Culturess (באנגלית אמריקאית). 2018-08-27. נבדק ב-2020-10-02.
חקירה משטרתית

חקירה משטרתית היא תהליך של בירור וקביעת עובדות, גביית עדויות ואיסוף ראיות, המבוצע על ידי שוטרים ונועד להשיג יעד מיעדי המשטרה. ידע כזה נאסף במטרה לאפשר למשטרה לשמור על החוק והסדר.