stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה צחר
ביוגרפיה > שני העשורים האחרונים: 2000-1977

בשנת 1977 הודיע צחר כי לא יעמוד לבחירה נוספת לראשות העיר, אף שהסקרים ניבאו לו הצלחה. לראשונה זה שנות דור נשמט השלטון בעיר מידי מפלגת העבודה (על פלגיה השונים) ולראשות העיר נבחר איש המפד"ל יגאל ביבי. שנה לאחר מכן, ב-1979, הוענק למשה צחר "פרס השלטון המקומי" על מפעל חייו בטבריה, בצוותא עם ראש עיר אגדי אחר - פנחס אילון מחולון. בנימוקיהם לבחירתו פה אחד כזוכה בפרס היוקרתי, ציינו שופטי ועדת הפרס את פעילותו בבניין טבריה וקליטת עלייה, את פועלו במרכז השלטון המקומי (בו שימש גם יו"ר לתקופה קצרה) ואת מסירותו לאינטרסים ולזכויות של הרשויות המקומיות בוועדות האזוריות והארציות השונות בהן כיהן מתוקף תפקידו.
לאחר פרישתו מתפקידו המשיך צחר עוד זמן-מה בפעילות בסניף המפלגה בעיר, אך לאחר מכן פרש לחלוטין מכל פעילות ציבורית והיה פעיל רק במוסדות המרכזיים של המפלגה, המרכז והלשכה. את שאר זמנו הקדיש למשפחתו, לכתיבת רשימות ופרקים על תולדות העיר טבריה, לכתיבת ספרו "בשירות הציבור" ולכתיבת תגובות בעיתונות היומית בסוגיות פוליטיות וחברתיות שהטרידו את מנוחתו.
את חמישים שנות שירותו הציבורי בטבריה סיים משה צחר, כפי שניסח זאת נשיא המדינה לשעבר שמעון פרס, "ללא רבב על בגדיו, ללא כתם על מצפונו וללא דירה משלו". פרס כינה את צחר "איש של יושר מוחלט, אולי אף מוגזם" ואמר כי הוא "מייצג את כל היפה שהיה בתנועתנו, בר אוריין ושליח ציבור, איש תנועה ולא איש קריירה, חכם ותמים כאחת. יודע תפילה ואינו בורח מהכרעה".
ב-1995 עזב צחר את טבריה בשל מצבה הבריאותי של רעייתו והרצון להיות קרוב לילדיו. בתו יפה בנתה להם בית ברעננה בסמוך לביתה ובו בילו את שארית ימיהם. אשתו, אהובה צחר לבית אייזנברג, נפטרה באותה שנה (ט' בניסן, תשנ"ה, 9 באפריל 1995) והובאה למנוחות בטבריה. משה צחר האריך ימים עד שנת 2000 (ל' בסיוון, תש"ס, 3 ביולי 2000) והובא אף הוא למנוחת עולמים לצד אשתו בעיר שכה אהב. הוא הותיר אחריו שני ילדים – חנוך צחר, משותפי חברת הנדסת הבניין הגדולה מילר, שנבל, צחר ושות' ויפה ארבל, אף היא מהנדסת בניין – וחמישה נכדים.
לקריאה נוספת

צחר, משה (1993) בתוך ארבעים הימים במערכה לשחרור טבריה: קובץ עדויות. משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
צחר, משה (1996). היסטוריונים, היזהרו במקורותיכם. אלפיים, 13 – כתב עת רב-תחומי לעיון, הגות וספרות. תל אביב: הוצאת עם עובד.
צחר, משה (1998), בשירות הציבור. תל אביב: הוצאת ספרים רשפים.
הערות שוליים

↑  נתיבה בן יהודה, מבעד לעבותות - רומן על שלושה חודשים ב-1948, הוצאת ספרים דומינו, 1985
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007314090005171  ISNI: 0000 0003 6948 6275  VIAF: 238832618   WorldCat (עם VIAF): 238832618
טוני קרטיס

| --- | --- |

טוני קרטיס, 2004
 לידה:  3 ביוני 1925 Flower Hospital, ארצות הברית 
 פטירה:  29 בספטמבר 2010 (בגיל 85) הנדרסון, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פאלם ממוריאל 
 שם במה:  Anthony Curtis 
 שם לידה:  ברנרד שוורץ
 סוגה מועדפת:  מערבון, סרט פעולה, סרט דרמה, סרט הרפתקאות, סרט קומדיה, historical drama film 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1948–2008 (כ־60 שנה) 
 מקום לימודים:  ניו סקול  הסיטי קולג' של ניו יורק  תיכון סיוורד 
 בן או בת זוג:  ג'נט לי (1951–1962)  Andrea Savio (1984–1992)  Lisa Deutsch (1993–1994)  Leslie Allen (1968–1982)  קריסטין קאופמן (1963–1968)  Jill Vandenberg (1998–2010)   
 צאצאים:  קליי קרטיס, ג'יימי לי קרטיס, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  פרס הנרייטה (1958)  פרס במבי (1973)  פרס במבי (1958)  Sitges Grand Honorary Award (2000)  פרס הנרייטה (1961)  פרס גלובוס הזהב  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה  מדליית המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט  מדליית המערכה האמריקנית 
 https://www.tonycurtis.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
טוני קרטיס (באנגלית: Tony Curtis; ‏3 ביוני 1925 – 29 בספטמבר 2010) היה שחקן קולנוע יהודי-אמריקאי.
ביוגרפיה > ילדותו

טוני קרטיס נולד ברובע הברונקס ניו יורק בשם ברנרד שוורץ. הוריו, עמנואל שוורץ יליד אופאי לפי המקור האנגלי (פאיע בפי היהודים) ומאטסלקה על פי המקור ההונגרי, והלן קליין ילידת מיכלובצה (אנ'), היגרו מהונגריה לארצות הברית בשנות ה-20. ילדותו לא עברה עליו על מי מנוחות: אמו נהגה להכותו ואחיו הצעיר ג'וליוס נהרג בתאונת דרכים כשטוני היה בן 12. קרטיס עצמו עזב את בית הספר והתגייס למארינס במלחמת העולם השנייה.
קריירת משחק

קרטיס החל את הקריירה שלו בתיאטרון באמצע שנות ה-40, והוא הופיע בשורה של הצגות בתפקידים שונים בהם בהצגות "נער הזהב" ו-"12 לילות". החל משנת 1949, החל את הקריירה הקולנועית שלו והשתתף במבחר סרטים קלאסיים כמו "ספרטקוס" – לצידו של קירק דאגלס, "החונק מבוסטון", "הנועזים", "ריחה המתוק של ההצלחה" ו"טרפז" לצדו של ברט לנקסטר. פרסומו הרב הגיע בשנת 1959 כשהשתתף בסרט הקומי "חמים וטעים" לצד ג'ק למון ומרילין מונרו. בספר אוטוביוגרפי שהוציא לאור ב-2009 כתב קרטיס כי במהלך הצילומים של "חמים וטעים", ניהל עם מונרו (שהייתה נשואה אז לארתור מילר) רומן, שהסתיים בהריון לא צפוי ובהפלה טבעית. קרטיס כתב שהוא ומונרו התוודו בפני מילר על הרומן ביניהם - ושזה הגיב בדרישה ממנו "לסיים את הצילומים ולהסתלק מחייהם". עוד כתב, שמילר טען שנועץ ברופא של מונרו, שאמר לו שאין סיכוי שההריון היה מקרטיס.
בשנת 1958 היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "הנועזים".
בשנת 1962 שיחק בסרט: "טאראס בולבה" לצידו של יול ברינר. ב-1964 שיחק ב"סקס והנערה הרווקה לצידה של נטלי ווד.
השתתף בלמעלה מ-100 סרטים. כמו כן השתתף בסדרת הטלוויזיה "המשכנעים" (The Persuaders) יחד עם רוג'ר מור. בשנת 1980 פתח בקריירה נוספת והחל לצייר.
קרטיס היה נשוי שש פעמים. אשתו הראשונה והמפורסמת הייתה ג'נט לי, איתה שיחק בסרט "הודיני". היה נשוי לה 11 שנים ונולדו להם שתי בנות, השחקניות קלי וג'יימי לי קרטיס. אחר כך היה נשוי לשחקנית כריסטינה קאופמן.
נפטר מהתקף לב ב-29 בספטמבר 2010, בגיל 85, לאחר שסבל במשך תקופה ארוכה ממחלות לב וריאה.
פילמוגרפיה חלקית

קריס קרוס (1949)
הודיני (1953)
ג'וני דארק (1954)
המסכה הסגולה (1955)
טרפז (1956)
הנועזים (1958)
חמים וטעים (1959)
מבצע תחתונית (1959)
ספרטקוס (1960)
טאראס בולבה (1962)
צרור של צרות (1962)
קפטן ניומן (1963)
פריז התוססת (1964)
סקס והנערה הרווקה (1964)
בואינג בואינג (1965)
המירוץ הגדול (1965)
החונק מבוסטון (1968)
המשימה מונטה קרלו (1974)
פיקדון קטן (1980)
איש הלובסטר ממאדים (1989)
בני האלמוות (1995)
משחק האלופים (1999)
דייוויד ופטימה (2008)
הערות שוליים

↑  ניב שטנדל, הבלונדינית הסודית: 6 דברים שלא רציתם לדעת על מרילין מונרו, באתר Xnet‏, 1 בנובמבר 2014
↑  Catherine Shoard, טוני קרטיס: 'מרילין מונרו נשאה את התינוק שלי', באתר The Guardian, ‏7 באוגוסט 2009
↑    Chris Irvine,Chrisirvine, ‏Tony Curtis: 'Marilyn Monroe miscarried my baby', The Telegraph, 7 August 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260029005171  PLWABN: 9810627121005606  BIBSYS: 6095249  BNE: XX1045070  BnF: cb12469758s (data)  CANTIC: a10576666  CiNii: DA16196229  GND: 119184206  ICCU: TO0V417700  ISNI: 0000 0003 6855 829X  LCCN: n84199940  LNB: 000287951  MusicBrainz: 625b62ed-2bc9-4c95-9ac9-0dcdfe989909  NKC: ola2002159052  NLA: 35665735  NLK: KAC2020L5970  NTA: 071874216  RERO: 02-A012513306  SNAC: w6jh468j  SUDOC: 033886156  ULAN: 500183967  VIAF: 84973434   WorldCat (עם VIAF): 84973434
רומי אבירם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 במרץ 2003 (בת 21) ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2013
 עיסוק:  זמרת, שחקנית, מדבבת, רקדנית
 פרופיל ב-IMDb
 
רומי אבירם (נולדה ב-7 במרץ 2003) היא זמרת, שחקנית, מדבבת ורקדנית ישראלית.
ביוגרפיה

אבירם נולדה בישראל לאיטו אבירם, בגיל 10 היא החלה להופיע בתיאטרון ובטלוויזיה.
קריירה

בשנת 2016 נבחרה להיות שופטת בפסטיבל סרטי הילדים והנוער הבינלאומי בסינמטק. באותה שנה היא גם שיחקה בסרט "האוצר מעבר לנהר" שהשתתף בפסטיבל.
בשנת 2018 אבירם גילמה את שירה קדמי, בתה של ענת קדמי, בעונה השנייה של סדרת הדרמה הישראלית "כפולים".
בשנת 2019 אבירם גילמה את אנה בסדרת הנוער "תברחו".
בשנת 2021 אבירם הייתה מועמדת בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ונוער בקטגוריית "שחקנית הדרמה". אבירם הייתה מועמדת יחד עם סדרת הנוער שכיכבה בה באותה שנה, "הבאר".
בשנת 2023 אבירם הצטרפה לסדרת הנוער "מקיף מילאנו" בעונתה הרביעית של הסדרה, שם היא גילמה את נעמי. החל מאותה שנה היא גם משחקת בסדרת הנעורים "דרימארס" בתפקיד הראשי בתור אמה הר-אבן.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | פרויקט | תפקיד | במאי | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | I can’t Say No To Myself |  | הדס בן ארויה |  |
|  | משפחה טובה |  |  |  |
| 2015 | כשהכל קפוא |  | רותם מוסט | סרט קצר; |
| 2015 | איביזה | מאיה |  |  |
| 2016 | האוצר מעבר לנהר | מיה | קובי מחט |  |
| 2024 | קו הבסיס |  | עתליה נבון | סרט קצר; |
| 2024 | פינק ליידי |  | ניר ברגמן |  |
| TBA | חמצן |  | נטעלי בראון |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | פרויקט | תפקיד | במאי | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2017 | טל והחברים - הקסם הגדול | דניאלה |  | סרט טלוויזיה |
| 2018–2019 | כפולים | שירה קדמי | עודד ריסקין | עונה 2; |
| 2018–2019 | איש חשוב מאוד |  | שירלי מושיוף | עונה 2; |
| 2019 | תברחו | אנה | אילן רוזנפלד וטל גולדברג |  |
| 2020–2022 | הבאר | הגר אלרואי | יהונתן בר אילן |  |
| 2023 | המסע לפולין | עצמה |  | סרט טלוויזיה של כאן חינוכית; |
| 2023–2024 | מקיף מילאנו | נעמי |  | עונה 4 |
| 2023–הווה | דרימארס | אמה הר-אבן | רני סער | משודר ב-HOT; |
| 2024 | אל עצמי |  |  | סדרה של ניקלודיאון; |
| 2024 | מנאייכ | לילי |  | עונה 3; |
| 2024 | הגרמני |  |  | סדרה עתידית של Yes; |
פילמוגרפיה > תיאטרון

| שנה | פרויקט | תפקיד | תיאטרון | במאי | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014 | חיזור גורלי | אלן | הבימה | משה קפטן |  |
| 2023 | מי כמוני | אלמה | תיאטרון גשר | אילאיל סמל |  |
פילמוגרפיה > דיבוב

| שנה | פרויקט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2013 | טופסי וטים | טופסי |  |
| 2014 | העולם שלנו |  |  |
| 2014 | בית ספר למפלצות |  | קולות רקע |
הערות שוליים

1 2  , בואו לחגוג יום הולדת 12 לפסטיבל תל אביב הבינלאומי לסרטי ילדים ונוער: 16 ביולי 2016 בסינמטק תל-אביב., Fashion Israel, 7 ביוני 2016
1 2  מערכת ישראל היום, "האוצר מעבר לנהר": טריילר חדש, ישראל היום, 5 ביולי 2016
1 2  אורון שמיר, סרטים חדשים: ״קפטן פנטסטיק״, ״ג׳ייסון בורן״, ״המזכרות״, ״משחקי חובה״, ״האוצר מעבר לנהר״, ״נורם בעיר הגדולה״, סריטה, 27 ביולי 2016
1 2 3 4 5 6 7 8 9  רומי אבירם, באתר הדרך שלי: בית ספר לאמני ילדים
1 2  משה אבוטבול, קבלו אותם: אלו הפנים החדשות שנראה השנה על המסך, פרוגי, 29 בספטמבר 2019
1 2 3 4  שיראל נר, הבאר: "דומה אך שונה מ'דברים מוזרים'", פרוגי, 27 בדצמבר 2020
↑  הוכרזו המועמדים בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ונוער הראשונה, באתר מעריב אונליין, 23 ביוני 2021
↑  משה אבוטבול, מרגי מול עומר חזן: נחשפו המועמדים בטקס פרסי הילדים והנוער של האקדמיה, פרוגי, 23 ביוני 2021
1 2  לילך ברקוביץ', טסים למאדים: מה הקשר בין הסדרה החדשה "דרימארס" ל"שמיניה"?, פרוגי, 2 בינואר 2023
1 2  אורן מנדז, סדרות HOT במאי 2023, 24 באפריל 2023
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  רומי אבירם | Romi Aviram
↑  הקרנת 'כשהכל קפוא' / רתם מוסט, פסטיבל הקולנוע ירושלים, באתר NFCT הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה
↑  קו הבסיס, באתר פסטיבל הקולנוע ירושלים
↑  חמצן, באתר קרן הקולנוע הישראלי
↑  נועה אוהבי, רומי אבירם: "מכאן אין לי שליטה על זה יותר", פרוגי, 24 לדצמבר 2020
↑  הגר כוכבי, מה עבר על ילדים ובני נוער בשואה?, באתר ynet, 17 באפריל 2023
↑  מאיה כהן, משתתף הדוקו "מסע לפולין": "חשוב להנגיש לילדים את הסיפורים", ישראל היום, 7 באפריל 2023
↑  חיזור גורלי, באתר ארכיון תיאטרון הבימה
↑  מי כמוני - גשר
סאנס אולף

האצטדיון הביתי
מועדון כדורגל סאנס אולף (בנורווגית: Sandnes Ulf) הוא מועדון כדורגל מהעיר סאנס (אנ') במחוז רוגלנד שבנורווגיה. המועדון משחק בליגה הנורווגית השנייה (אנ').
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1911. עד שנת 1937  היו ליגות אזוריות בנורווגיה ולא הייתה ליגה ארצית. המועדון שיחק בליגה אזורית  עד שנת 1937. בשנת 1937 הוקמה הליגה הראשונה הארצית בנורווגיה והמועדון שיחק בליגה זו בשתי העונות הראשונות 1937/1938 ו- 1938/1939. מעונת 1939/1940 ועד עונת 2011 המועדון שיחק לסירוגין בליגה השנייה, בליגה השלישית ובליגה הרביעית בנורווגיה.
בעונת 2011 שיחק בסיבוב הראשון בגביע הנורווגי וניצח את קבוצת ברוד מהליגה הרביעית בנורווגיה 0-1. בסיבוב השני ניצח את קבוצת וידאר מהליגה השלישית בנורווגיה 0-2. בסיבוב השלישי הפסיד לקבוצת ויקינג 2-0. בסוף עונת 2011 הגיע למקום השני בליגה השנייה בנורווגיה ועלה לליגת העל של נורווגיה.
הקבוצה שיחקה 3 עונות בליגת העל מעונת 2012 ועד עונת 2014. בעונת 2012 שיחקה בסיבוב הראשון בגביע הנורווגי והפסידה לקבוצת סטאל ירפלאנד מהליגה הרביעית בנורווגיה 2-1 וסיימה את ליגת העל במקום 14 מתוך 16 קבוצות.
בעונת 2013 שיחקה בסיבוב הראשון בגביע הנורווגי וניצחה את קבוצת אבלדסנס מהליגה החמישית בנורווגיה 1-7. בסיבוב השני בגביע הפסידה לקבוצת פלקריי מהליגה השלישית בנורווגיה 2-0 וסיימה את ליגת העל במקום 13 מתוך 16 קבוצות.
בסוף עונת 2014 ירדה לליגה הנורווגית השנייה.
שחקנים בולטים

נורווגיה וגארד אנסטאד
קולומביה אדייר פרייד
נורווגיה אקסל ברגט סקיולסביק
נורווגיה קנת' סולה
איסלנד סטיינפור פרייר פורשטיינסון
נורווגיה פרדריק טורשטיינבו
החברות הקבועות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות

החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם
החברות הקבועות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות (הידועות גם חמש הקבועות, חמש הגדולות או מדינות ה-P5) הוא שמן של חמש המדינות להן מושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם: סין, צרפת, רוסיה, בריטניה וארצות הברית.   אשר ניתן להן ע״י אמנת האו"ם משנת 1945.
חברות הקבע היו כולן בעלות ברית במלחמת העולם השנייה (והמנצחות במלחמה ההיא), והן חמש המדינות הראשונות בעלות נשק גרעיני ובעלות הארסנל הגרעיני הגדול ביותר. לכולן יש סמכות וטו המאפשרת לכל אחת מהן למנוע אימוץ של כל טיוטת החלטת מועצה "מהותית", ללא קשר לרמת התמיכה הבינלאומית שלה.
10 החברות הנוספות במועצת הביטחון של האו"ם נבחרות על ידי העצרת הכללית, מה שמביא את סך כל המדינות החברות במועצת הביטחון של האו"ם ל-15.
היסטוריה

בהתבסס על הקונצנזוס של מבנה מועצת הביטחון שעליו הוסכם בוועידת דמברטון אוקס ב-1944  ולאחר מכן בהקמת האו"ם ב-1945, חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון היו הרפובליקה הצרפתית, הרפובליקה של סין, ברית המועצות, בריטניה וארצות הברית. מאז חלו שני שינויים במושבים כאשר מושבי המדינות ״עברו בירושה״ לישות המדינית אשר החליפה את קודמתה, אם כי אלה לא באו לידי ביטוי בסעיף 23 של אמנת האו"ם, מכיוון שהוא לא תוקן בהתאם:
מושבה של סין הוחזק במקור על ידי הממשלה הלאומית של הרפובליקה של סין (ROC). עם זאת, היא הפסידה במלחמת האזרחים הסינית ונסוגה לאי טאיוואן ב-1949. המפלגה הקומוניסטית הסינית זכתה בשליטה על סין היבשתית והקימה את הרפובליקה העממית של סין (PRC). בשנת 1971, החלטת העצרת הכללית של האו"ם 2758 הכירה ב-PRC כנציגה החוקית של סין באו"ם, ובעקבות זאת העניקה לה את המושב במועצת הביטחון שהוחזק על ידי ה-ROC, שגורשה מהאו"ם כליל. גם ה-ROC וגם ה-PRC ממשיכים לתבוע ריבונות דה יורה על סין כולה (כולל טאיוואן). עם זאת, רק 13 מדינות ממשיכות להכיר רשמית ב-ROC כממשלה הלגיטימית היחידה של סין.
לאחר פירוק ברית המועצות ב-1991, הוכרה רוסיה כמדינה היורשת החוקית של ברית המועצות ושמרה על מעמדה של האחרונה במועצת הביטחון.
בנוסף, בין ייסוד האומות המאוחדות ועד סוף המאה ה-20, רבים מהשטחים שמעבר לים של בריטניה וצרפת קיבלו עצמאות עם התפרקות האימפריה הבריטית והאימפריה הקולוניאלית הצרפתית. צרפת שמרה על מושבה מכיוון שלא חל שינוי במעמדה הבינלאומי או בהכרה בה. (במהלך תקופה זו, צרפת גם הפכה את ממשלתה הזמנית לרפובליקה הרביעית הצרפתית ב-1946 ולרפובליקה החמישית הצרפתית ב-1958, שתיהן בהנהגתו של שארל דה גול).
חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון היו המעצמות המנצחות במלחמת העולם השנייה ומאז שמרו על כוחן כצבאות החזקים בעולם. מדי שנה הן נמצאות בראש רשימת המדינות עם ההוצאות הצבאיות הגבוהות ביותר יחד עם הודו וגרמניה; בשנת 2011, הן הוציאו יותר מטריליון דולר ביחד על הגנה, מהווים למעלה מ-60% מההוצאות הצבאיות העולמיות (ארצות הברית לבדה אחראית ליותר מ-40%). מדינות אלה נמנות באופן מסורתי גם בין 10 יצואניות הנשק הגדולות בעולם והן המדינות היחידות המוכרות רשמית כ"מדינות המחזיקות בנשק גרעיני" במסגרת האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT), אם כי ישנן מדינות נוספות הידועות או משוער כי יש ברשותן נשק גרעיני.
כוח וטו

זכות הווטו במועצת הביטחון של האו"ם היא הסמכות של חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם (סין, צרפת, רוסיה, בריטניה וארצות הברית) להטיל וטו על כל החלטה "מהותית". עם זאת, הימנעות או היעדרות של חבר קבע אינם מונעים את קבלת הצעת החלטה. סמכות וטו זו אינה חלה על הצבעות "פרוצדורליות". חבר קבוע יכול גם לחסום את בחירתו של מזכ"ל האו"ם.
הרחבת החברות הקבועה

לאורך השנים הוצעו מספר הצעות להרחבת החברים הקבועים במועצה ע״י הוספה של מדינות חדשות כחברות קבע. המועמדים המוזכרים בדרך כלל הם ברזיל, גרמניה, הודו ויפן. מדינות אלו מרכיבות את הקבוצה של ארבע מדינות הידועות בשם מדינות ה-G4, התומכות הדדית בהצעות של זו למושבים קבועים.
לרפורמה מסוג זה מתנגדת באופן מסורתי קבוצת המדינות הקרויה Uniting for Consensus, המורכבת בעיקר ממדינות שהן יריבות אזוריות או כלכליות של מדינות ה-G4. הקבוצה מורכבת מאיטליה וספרד (מול גרמניה), קולומביה, מקסיקו וארגנטינה (מול ברזיל), פקיסטן (מול הודו), וקוריאה הדרומית (מול יפן), בנוסף לקנדה, מלטה וטורקיה. מאז 1992, איטליה וחברות מועצה נוספות הציעו במקום זאת להתאים את החברות במועצה ע״י הוספה של מושבים קבועים למחצה או הרחבה של מספר המושבים הזמניים.
רוב המדינות המועמדות לחברות קבועה נבחרות באופן קבוע למועצת הביטחון על ידי קבוצות הבחירה שלהן. יפן נבחרה ל-11 קדנציות של שנתיים, ברזיל לעשר קדנציות, וגרמניה לשלוש קדנציות. הודו נבחרה למועצה שמונה פעמים בסך הכל, כאשר הבחירה האחרונה הייתה ב-2020.
בשנת 2013, חברות ה-P5 וה-G4 במועצת הביטחון של האו"ם היוו שמונה מעשר המדינות בעלות תקציבי הביטחון הגדולים בעולם, על פי המכון הבין-לאומי לחקר השלום בסטוקהולם (SIPRI).
לקריאה נוספת

ניקו J. Schrijver ו-Niels M. Blokker (עורכים). 2020. חברי מועצת הביטחון הנבחרים: ברווזים צולעים או שחקני מפתח? Brill.com. </link>[ צריך ציטוט מלא ]
הערות שוליים

↑  "United Nations Charter (full text)". United Nations (באנגלית). נבדק ב-28 בפברואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Security Council Members". United Nations Security Council. נבדק ב-21 במרץ 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Table 10.1. World nuclear forces, January 2020", page 326, Chapter 10: "World nuclear forces", Military Spending and Armaments, 2019, Stockholm International Peace Research Institute (SIPRI), retrieved March 18, 2023
↑  [1] WHAT WE DO: THE UN SECURITY COUNCIL (אורכב 20.06.2012 בארכיון Wayback Machine)
↑  Robert C. Hilderbrand (2001). Dumbarton Oaks: The Origins of the United Nations and the Search for Postwar Security. UNC Press Books. pp. 122–123. ISBN 9780807849507.
↑  Froehlich, Annette; Seffinga, Vincent (2019). The United Nations and Space Security: Conflicting Mandates between UNCOPUOS and the CD. Springer. p. 40. ISBN 978-3-030-06025-1.
↑  Sarmento, Clara (2009). Eastwards / Westwards: Which Direction for Gender Studies in the 21st Century?. Cambridge Scholars. p. 127. ISBN 978-1-4438-0868-2.
↑  Hudson, Christopher (2014). The China Handbook. Routledge. p. 59. ISBN 978-1-134-26966-2.
↑  Rigger, Shelley (2002). Politics in Taiwan: Voting for Reform. Routledge. p. 60. ISBN 978-1-134-69297-2.
↑  Blum, Yehuda Z. (1992). "Russia Takes Over the Soviet Union's Seat at the United Nations" (PDF). European Journal of International Law. 3 (2): 354–362. doi:10.1093/ejil/3.2.354. נבדק ב-2022-10-20.
↑  MacLeod, Andrew (2022-02-24). "Ukraine invasion: Should Russia lose its seat on the UN Security Council?". The Conversation.
↑  MacLeod, Andrew (2022-02-25). "Ukraine invasion: Should Russia lose its seat on the UN Security Council?". King's College London.
↑  Menon, Kiran Mohandas (7 במרץ 2022). "How did Russia get USSR's permanent seat on UN Security Council?". RTÉ.ie. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sharma, Rajeev (27 בספטמבר 2015). "India pushes the envelope at G4 Summit: PM Modi tells UNSC to make space for largest democracies". First Post. נבדק ב-20 באוקטובר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Italy Accuses G4 of Foul Play | DW | 27 July 2005". Deutsche Welle.
החברות הקבועות המקוריות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות בשנת 1945 (כחול כהה) עם המושבות שלהן ואחזקות אחרות שלהן מוצגות (כחול בהיר)
מנהיגי חמש המדינות החברות הקבועות בפסגה בשנת 2000. עם כיוון השעון משמאל קדמי: המנהיג העליון של סין ג'יאנג דזה-מין, נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, ונשיא צרפת ז'אק שיראק.
מדינות ה-G4: ברזיל, גרמניה, הודו ויפן
פורטונה קלן

מועדון כדורגל פורטונה קלן הוא מועדון כדורגל גרמני, מהעיר קלן שבגרמניה. המועדון משחק בליגה הגרמנית השלישית.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1948 מאיחוד של 3 מועדוני כדורגל. המועדון שיחק לאורך השנים בליגות אזוריות. בעונת 1972/1973 הגיע לרבע גמר גביע הליגה הגרמנית והפסיד לקבוצת איינטרכט פרנקפורט. בסוף העונה העפיל לעונתו היחידה עד כה בליגת העל הגרמנית. בעונת 1973/1974 הגיע לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסיד לקבוצת הנובר 96. בסוף העונה ירד מליגת העל הגרמנית לליגה הגרמנית השנייה.
המועדון שיחק 26 עונות ברציפות בליגה הגרמנית השנייה מעונת 1974/1975 ועד עונת 1999/2000. בעונת 1974/1975 הגיע לרבע גמר הגביע הגרמני והפסיד לקבוצת איינטרכט פרנקפורט. בעונת 1982/1983 הגיע בפעם היחידה עד כה לגמר הגביע הגרמני והפסיד ליריבה העירונית קבוצת פ.צ. קלן. בעונת 1986/1987 הגיע לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסיד לקבוצת דרמשטדט. בעונת 1987/1988 הגיע לרבע גמר הגביע הגרמני והפסיד לקבוצת בוכום. בעונות 1988/1989, 1991/1992, 1994/1995 הגיע לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסיד לקבוצות ורדר ברמן, בורוסיה מנשנגלדבך, ופ.צ. קייזרסלאוטרן בהתאמה.
בסוף עונת 1999/2000 ירד מהליגה הגרמנית השנייה לליגה השלישית שהייתה ליגה אזורית.  בסוף עונת 2001/2002 ירד לליגה הרביעית ובסוף עונת 2004/2005 ירד לליגה החמישית. בסוף עונת 2010/2011 עלה מהליגה החמישית לליגה הרביעית. בסוף עונת 2013/2014 עלה מהליגה הרביעית לליגה הגרמנית השלישית.
הישגים

הגביע הגרמני :
גמר (1): 1982/1983
גביע הליגה הגרמנית :
רבע גמר (1): 1972/1973
שחקנים בולטים

גרמניה הנס יורגן גדה
גרמניה יוהנס לינסן
גרמניה דירק לוטנר
היימנות

קסים נושאים תפילה לזכר היהודים שנפלו בסודאן בדרכם ארצה.
הַיימָנוֹת (בגעז: ሃይማኖት) היא הכינוי הנפוץ לתיאור כלל חוקי ומנהגי הדת והאמונה, הלכה ומחשבה, שהיו נהוגים בעדת ביתא ישראל. המונח לקוח משפת געז" ההיימנות בעלת מאפיינים מרכזיים המזכירים את הלכות היהדות הרבנית ואת ההלכה הקדומה שהייתה נהוגה בארץ ישראל בתקופת בית שני.
ההיימנות מבוססת על פירוש בעל-פה לתנ"ך ולחלק מהספרים החיצונים, מועברת מדור לדור ומעניקה סמכות ללא עוררין לחכמי הדת בקביעת ההלכה. בשל קרבתה להלכה הקדומה, כמתבטא מהמשך הכהונה, הנבואה והנזירות, הקרבת הקורבנות ועוד, ובשל קיומם של הלכות, מועדים וחגים ייחודיים לקהילה, ניתן לראות בהיימנות פלג המשמר הלכה יהודית עתיקה. עם עליית מרבית בני קהילת ביתא ישראל ארצה, ההיימנות כמעט ונזנחה על ידי הצעירים בעדה, אך במרוץ השנים נצפים עדויות רבות על חזרה ליישום ההיימנות בצורה הדומה למה שהיה נהוג בגלות באתיופיה.
”יִתבַּרֶכּ אֶגזִאַבְּחֶר אַמלַכּ אִשׂרַאֶל” ("יתברך ה' אלוהי ישראל") – המשפט המרכזי ביותר בהיימנות.
רקע היסטורי

בקהילת ביתא ישראל נשתמר חג הסיגד המציין את חידוש הברית בימי שיבת ציון, כמתואר בספר נחמיה. חג זה והלכות נוספות הנהוגים בקהילה מעידים כי בימי הממלכה האחמנית עוד התקיים קשר רציף בין יהודי קרן אפריקה וחצי האי ערב לבין מקימי בית המקדש השני. מן הציפייה הנצחית לשוב לירושלים ניתן ללמוד כי בני ביתא ישראל אינם מתייחסים על השומרונים, שהתעמתו עם היהודים השבים לציון וביכרו את הר גריזים על פני הר המוריה. עם כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול, החלה התקופה ההלניסטית בארץ ישראל והתרופף הקשר בין הקהילות היהודיות בתחומי הממלכות ההלניסטיות לבין היהודים בממלכת אקסום המתעצמת. אין זה ברור מתי בדיוק התגבשה קהילת ביתא ישראל, אך ידוע כי אין זכר בהלכות ביתא ישראל למחלוקות בין הפרושים לבין המתיוונים, הצדוקים, האיסיים, הבייתוסים והמינים השונים שפרשו מן היהדות מימי אגריפס הראשון ואילך, שניתן ליחסו לנתק בין יהודי אקסום וקהילות התפוצות השונות. בארץ ישראל, נוכח ירידת הדורות תחת עול הכיבוש וגזירות השמד שניחתו לאחר דיכוי מרד בר כוכבא, הועלתה התורה שבעל פה על הכתב. לעומת זאת, בקהילת ביתא ישראל נמשכה סמיכת הזקנים ברציפות ולא התעורר הצורך לחתום את המשנה כשם שעשה רבי יהודה הנשיא בתום תקופת התנאים.
קהילת ביתא ישראל דבקה בהיימנות עד למאה העשרים. עם תחילת העלייה לישראל החלו בני קהילת ביתא ישראל לאמץ את מנהגי היהדות הרבנית ולזנוח את ההיימנות. כיום אנשי העדה נוהגים על פי פסיקות הספרדים – יש המסבירים את אימוץ מנהג הספרדים על ידי הקהילה כבחירה המתבקשת, בשל הקשר ההדוק בין יהדות קרן אפריקה לבין יהדות מצרים ויהדות תימן, בהן נוהגים כמנהג כלל יהודי ארצות האסלאם, ויש כהשפעת הרב עובדיה יוסף, שפסיקתו הניעה את עליית הקהילה לארץ ישראל ואשר קבע שעל יהודי אתיופיה לנהוג כמנהג עדות המזרח.
עיקרי האמונה

בהיימנות, כבכל זרמי היהדות, האמונה באל אחד, בהיותו מופשט ולא גשמי, האמונה בנבואה והאמונה בעליונותה הנבואית של תורת משה מהווים עיקר. בין העיקרים נמצאים גם האמונות בתחיית המתים, בעולם הבא ובמשיח. עיקר נוסף המיחד את ההיימנות הוא האמונה בשיבה לציון.
עיקרי ההלכה

הלכת ההיימנות מתבססת על ספרי הקודש ובייחוד על האורית, הוא ספר התורה. בהיימנות מקום מרכזי לשבת וקיימת הקפדה על שמירתה. בקהילה חלה הקפדה מיוחדת על הלכות טומאה וטהרה ועל מאכלות אסורים. כמו כן חלה הימנעות קפדנית מנישואי קרובים עד דור שביעי.
מסורת השחיטה של הקהילה שונה מזו המוכרת בתפוצות אחרות.
עיקרי ההלכה > תפילה

התפילות נקראות מספרי הקודש הכתובים, כסדר המועדים והחגים. בתפילת השבת נהוג לקרוא את קטעים מכתבי הקודש בשפת געז ולתרגמם מיד לאמהרית. את נוסח התפילה האופייני של ביתא ישראל קבע אבא צברה במאה החמש עשרה. קהילת ביתא ישראל מתייחדת במסורת הליטורגית שלה; זוהי הקהילה היהודית היחידה אשר משתמשת בכלי נגינה וריקוד לליווי שירת הקודש. הקסים מסבירים כי השימוש בכלי נגינה (כלי הקשה בלבד – תופים ומצילות) נעשה בהשראת ספר תהילים.