stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כך ברא אותך הטבע
תמות מרכזיות בשיר

השיר נפתח בפנייה שהיא סוג של תשובה לאדם שאליו ממוען השיר – "כי כך ברא אותך הטבע". קביעה זאת מניחה את קיומה של עצמיות מהותנית כתוצר טבעי של הקיום. לאמירה המהותנית "ככה אתה כי ככה בראו אותך" מתווספת אמירה נוספת על היכולת לדמיון ולמחשבה חופשית. דמות הדובר בשיר מעודדת את שני ההיבטים הללו בקרב נמען השיר מתוך פניית בקשה: "תן לזה לגדול מהתחלה בבקשה" – אשר ניתן לראות בה קריאה לחזרה למקור הפנימי וצמיחה ממנו.
הבית השני של השיר מחזק את מוטיב הקושי של קבלת העצמי הפנימי. פנייתו של הדובר לא להילחם בעצמי ולא לנסות להשתנות מעידה על מתח ועל קושי בקבלת הזהות הפנימית המוביל לרצון בלתי אפשרי להשתנות.
כנגד זאת ניתן למצוא בשיר עידוד לקבלת העצמי מתוך הבנה שמי שאתה הוא מי שאתה אמור להיות, ואין כל מקום וכל צורך להשתנות.
יחסו של הלוי לשיר

היבטים של מחאה כנגד מערך חברתי הפועל כנגד העצמי ניתן למצוא בפירוש שנתן הלוי לשיר, לרגל צאת אלבום מחווה לשיריו: "[...] השיר נכתב נגד ממסד באשר הוא. כל מי שרוצה למחות נגד מציאות אותה מנסים להכתיב מזדהה איתו. בקיץ שעבר הלכתי למאהל המחאה בשדרות רוטשילד, וחמישה חבר'ה עם גיטרות שרו את 'כך ברא אותך הטבע'". גם בריאיון למגזין הבמה חיזק הלוי את התפיסה שהשיר יוצא כנגד ציפיות החברה ואחרים מאיתנו: "[...] אנשים אמרו לי, 'דחילק, אתה תימני משעריים, מה זה הדבר הזה, מה זה השירים האלה, תעשה לנו מזרחית'. את 'כך ברא אותך הטבע' כתבתי בעצם כתגובה לדברים האלה שאמרו לי".
השיר בקהילת הלהט"ב

המסרים שמצויים בשיר המדבר בזכות הקבלה העצמית הפכו את השיר לאחד מהחביבים על הקהילה הלהט"בית. הבקשה לקבלת העצמי כדבר טבעי נתפסת כמסר מחזק שאימצו רבים בקהילה. במקרים רבים השיר, לצד שירים נוספים, משמש מעין המנון שמושמע כחלק מהמאבק לשוויון זכויות ולקבלת מי שנחשבים אחרים ושונים בחברה.
ביצועים שונים לשיר

עם השנים זכה השיר לכמה ביצועים נוספים. עם אלו ניתן למנות את זה של דודו טסה ואת זה של עברי לידר. כמו כן ביצוע של האמן החזותי פדי מרגי, משנת 2000, זכה להצלחה מינורית.
הערות שוליים

↑  טל פרי, ‏ארז הלוי: "עשיתי באלבום אחד מה שאמנים אחרים לא השיגו בעשור", באתר גלובס, 13 בנובמבר 2012
↑  טל גורדון, הטבע של ארז הלוי, באתר הבמה, 30 ביוני 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 91f9a0a2-b739-4aa3-99ab-a728ed85a61f
נוינקירכן (מחוז)

| --- | --- |

 מדינה:  אוסטריה אוסטריה
 מדינה:  אוסטריה תחתית אוסטריה תחתית
 שטח:  1,146 קמ"ר
 גובה:  572 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  86,291 (1 בינואר 2019)
 קואורדינטות:  47°43′37″N 16°04′54″E﻿ / ﻿47.7269°N 16.0817°E﻿ / 47.7269; 16.0817 
 http://www.noel.gv.at/bezirke/BH-Neunkirchen.html
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
נוינקירכן (בגרמנית: Neunkirchen) הוא מחוז בדרום מדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה.
במחוז 44 ערים ועיירות:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  אדילץ  אוטרטל  אלטנדורף  אנצנרייט  אשפנג-מרקט  אשפנגברג-סנקט פטר  בוכבאך  בירג-פסטנהוף  ברייטנאו  ברייטנשטיין  גלוגניץ |  גרימנשטיין  גרינבאך אם שנברג  גרפנבאך-סנקט ולנטין  הופליין אן דר הוהן ונד  וארט  וארטמנשטטן  וילנדורף אן דר שנברגבן  וימפסינג אים שוורצטלה  וירפלאך  זברן  זיבנשטיין |  זמרינג  טומסברג  טרטנבאך  מניכקירכן  נוינקירכן  נטשבאך-לויפרסבאך  סנקט קורונה אם וכסל  סנקט אגידן אם שטיינפלד  פוכברג אם שנברג  פיטן  פיירבאך |  פיישטריץ אם וכסל  פריגליץ  קירכברג אם וכסל  ראך אם הוכגבירגה  רייכנאו אן דר רקס  שוורצאו אים גבירגה  שוורצאו אם שטיינפלד  שוטוויין  שייבלינגקירכן-טרנברג  שרטנבאך  תרניץ |
ונרה 8

| --- | --- |

 מידע כללי
 מפעיל:  לאבוצ'קין 
 יצרן:  לאבוצ'קין 
 תאריך שיגור:  27 במרץ 1972 
 משגר:  Molniya-M 
 אתר שיגור:  קוסמודרום בייקונור כן שיגור 31 
 משימה
 מסלול:  מסלול גאוצנטרי 
 נטייה:  51.7 מעלה 
 זמן הקפה:  88.9 דק' 
 משך המשימה הכולל:  27 במרץ 1972 – 22 ביולי 1972 (117 ימים) 
 מידע טכני
 משקל:  1,180 ק"ג 
 קישורים חיצוניים
 מספר קטלוג לוויינים:  05912
 מאגר המידע הלאומי:  1972-021A
 
ונרה 8 (ברוסית: Венера-8) הייתה גשושית בתוכנית ונרה הסובייטית, תוכנית שהוקמה לצורך חקר כוכב הלכת נוגה הידוע בכינויו ונוס (בלטינית Venus). הגשושיות של ונרה פותחו על ידי ברית המועצות בין השנים 1961–1964 במטרה לאסוף מידע חדש שלא התגלה עד כה על כוכב הלכת נוגה.
כחלק מהתוכנית שוגרו 16 גשושיות אל כוכב הלכת נוגה, 8 מתוכן נחתו בהצלחה והעבירו מידע על פני השטח של הכוכב, 3 מתוכן העבירו בהצלחה מידע הנוגע לאטמוספירה של הכוכב.
גשושיות ונרה היו המכונות הראשונות שהצליחו לחדור לאטמוספירה של כוכב אחר, לנחות על אדמת כוכב אחר, להחזיר תמונות של פני השטח ולבצע מיפוי מכ"ם של הכוכב ועל כן התוכנית נחשבת כהצלחה.
כל הגשושיות תוכננו במשרד תכנון לאבוצ'קין ברשות גאורגי בבקין (עד לשנת 1970).
כוכב הלכת נוגה (החללית נקראת על שם כוכב הלכת נוגה)
ונרה 8 חללית סובייטית (1972).
מידע ומטרות

ונרה 8 היא אחת מהגשושיות ששוגרו כחלק מתוכנית ונרה לכוכב הלכת נוגה בתאריך 27 במרץ בשנת 1972.
הגשושית שוגרה ממסלול חנייה ארצי אל כוכב הלכת וזאת במטרה להמשיך במחקרים שעשו הגשושיות לפניה.
המטרות העיקריות שלשמן שוגרה הן:
הנחתת הנחתת על פני הקרקע.
שידור נתונים על האטמוספירה, לחץ אטמוספירי, טמפרטורה, ריכוז המימן ותכולת האבק.
מדידת זרימתה של פלסמת השמש לכוכב הלכת.
אנליזות כימיות של האטמוספירה - לוודא אם יש בה גופרית ,ברום, יוד וכספית, (החוקרים הרוסיים הניחו כי על הקרקע ובמספר שכבות באטמוספירה מצויות מתכות כמו אבץ ועופרת בפאזה נוזלית, והם ניסו להוכיח השערה זו).
מדידת הרכבה הכימי של אדמת הנוגה וטיב הסלעים.
מדידת תנאי האור על הקרקע.
מדידת התווך בין-כוכבי במהלך טיסתה של הגשושית.
מהלך הנחיתה

הנחיתה בוצעב -22 ביולי 1975. הירידה אל פני הקרקע החלה עם ההתנתקות של הנחתת כאשר המהירות ההתחלתית היא 41,696 קמ"ש. כאשר הנחתת התייצבה, הבלימה האווירודינמית האטה את המהירות ל־900 קמ"ש. בזמן זה על הנחתת לעמוד בעומס של g 350. אחרי שהנחתת עברה את קו הגובה 70 ק"מ, גובה בו מצויים העננים, הופעלה הטלמטריה והוחל בשידור הנתונים לכדור הארץ. במקביל מד הגובה החל גם כן לעבוד והמצנח נפרש. בשלב הסופי המצנח הראשי נותק. הנחיתה הייתה בצד המואר של הנוגה במקום שניתן לראותה מכדור הארץ, מה שאִפשר לתקשר אִתה. הנחיתה מוגדרת בסופו של דבר כנחיתה מוצלחת ללא תקלות או פגמים במהלכה. לאחר הנחיתה העברת הנתונים בוצע במשך כ-50 דקות.
ממצאים

במהלך השהות של ונרה 8 בחלל ובעיבור מידע שהוחזר למרכז התקשורת התגלו ממצאים רבים. ראשית, התגלה כי ההרכב הכימי של קרקע הכוכב (כוכב נוגה) באתר הנחיתה דומה לזה של כדור הארץ, ונמצאו יסודות רדיואקטיביים שונים באותו היחס שבו הם מצויים בסלעים געשיים רבים בכדור הארץ. שנית, התגלה גם כי בתקופות גאולוגיות קדומות יותר נוגה היה כנראה חם יותר והחומר שבו התרכך וזרם בו, וכי בזמן זה היסודות הכבדים נמשכו כלפי המרכז (הגרעין) בשעה שהקלים עם היסודות הרדיואקטיביים עלו אל פני השטח מקרום הכוכב. צפיפות הקרקע באתר הנחיתה היא 1.5 גרם/סמ"ק. החומר שממנו עשויה הקרקע במקום הנחיתה דומה מאוד לסלעי הגרניט הארציים ומכאן הסיקו כי הקרקע היא כנראה פריכה ומפוררת.
נוסף לאלו התגלה כי האטמוספירה מכילה אחוזים של הגזים חנקן וחמצן כך שהרוב הוא גז החנקן ואחוז קטן מאוד הוא גז החמצן - חנקן: 97% חמצן: פחות מ-1%, וגם כי אדי המים שהתגלו שם נמצאו בריכוז נמוך של פחות מ-1%, ואף התגלה כי בקרבה לעננים מצויה אמוניה בריכוז של % 0.1 – % 0.01. פחות מ־2% מאור השמש חודר דרך מעטה העננים מגיע לכוכב ופוגע בקרקע ומפוזר לכל עבר ומרכך כל צל או ניגוד גוונים.
דברים אלו התגלו כתוצאה מהעובדה שונרה 8 נחתה בצד המואר בניגוד לונרה 7 שנחתה בצד החשוך. לפי נתוניהן של שתי החלליות נקבע כי לא קיים הבדל בולט בין היום ללילה, הקרקע לא מתקררת. בלילה הארוך אפקט החממה של האטמוספירה מונע את בריחת החום, והטמפרטורה שנמדדה במקום הנחיתה הגיעה ל־475 מעלות צלזיוס והלחץ האטמוספירי ל־90 אטמוספירות.
בגובה 48 ק"מ מהירות הרוח היא 176 קמ"ש וסמוך לקרקע 6.4 קמ"ש, וערכים אלה אישרו תצפיות מכדור הארץ אשר הניחו כי האטמוספירה נעה בכיוון תנועתה סביב עצמה והתגלה גם כי הרוח נעה מהצד החשוך לצד המואר.
מחנה הריכוז ברגה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מדינה:  גרמניה 
 נתונים
 קואורדינטות:  51°44′00″N 13°23′00″E﻿ / ﻿51.73333333°N 13.38333333°E﻿ / 51.73333333; 13.38333333
 
חייל אמריקאי חוקר אזרח מעיירה סמוכה למחנה הריכוז ברגה-אלסטר.
ברגה אן דר אלסטר (ברגה על נהר האלסטר, ובגרמנית: Berga an der Elster, ברגה על נהר האלסטר) היה תת-מחנה של מחנה הריכוז בוכנוואלד.  מחנה עבודת הכפייה ברגה שכן בפאתי הכפר שליבן (Shlieben), גרמניה. העובדים סופקו על ידי בוכנוואלד ומחנה השבויים סטלג IX-B בניגוד להוראות אמנת ז'נבה השלישית ואמנת האג. אסירים רבים מתו כתוצאה מתת-תזונה, מחלות (כולל מחלות ריאות עקב שאיפת אבק כתוצאה מעבודתם במנהרה עם חומרי נפץ) ומכות,  כולל 73 שבויי מלחמה אמריקאים.
מחנה העבודה היה חלק מהתוכנית הסודית של גרמניה להשתמש בהידרוגנציה כדי להפוך ליגניט לדלק טנקים, מטוסים ומיכון צבאי אחר. המטרה הנוספת של המחנה הייתה השמדה באמצעות עבודה, ואסירים הועבדו למוות בתנאים לא אנושיים. חלקם גוועו מרעב. מטרה משנית זו של השמדה בוצעה עד תום המלחמה, כאשר האסירים הועברו בצעדת מוות בניסיון להקדים את מותם לפני שישחררו אותם כוחות בעלות הברית המתקדמים.
שבויי מלחמה אמריקאים בברגה

מחנה השבוי הגרמני סטלג IX-A שכן ליד זיגנהיין (Ziegenhain), גרמניה. ב-27 בינואר 1945 הורה מפקד המחנה לכל האסירים היהודים לצעוד מחוץ למסדר היומי. הקצין השבוי הבכיר במחנה, רב-סמל רודי אדמונדס, הורה לאנשיו לא לציית לפקודה ואמר לגרמנים: "כולנו יהודים כאן". על מעשיו אדמונדס הפך לחסיד אומות העולם, החייל האמריקאי הראשון שזכה לכבוד זה.  לאחר שהושארו עומדים במשך מספר שעות, 130 איש צעדו קדימה. עם זאת, הקומנדנט, מפקד המחנה הגרמני, התבקש לספק 350 איש לשילוח. כך נבחרו "עושי צרות" ידועים בין האסירים, ביניהם טוראי מחלקה ראשונה "הנס" קסטן, מנהיג המחנה הנבחר, וכן כל מי ש"נראה יהודי".
ב-8 בפברואר נלקחה הקבוצה ברכבת לברגה.  הגברים הועברו לעבודה, יחד עם אסירי מחנות הריכוז, בחפירת 17 מנהרות עבור מפעל תחמושת תת-קרקעי, חלקם שלושים מטר מתחת לאדמה. כתוצאה מהתנאים המחרידים, תת-התזונה והקור, כמו גם ההכאות, מתו 47 אסירים.  רשויות הצבא האמריקאי מעולם לא הכירו בתקרית.[דרוש מקור]
ב-4 באפריל 300 האסירים האמריקאים שנותרו בחיים הוצעדו אל מחוץ למחנה לפני שהתקרבו כוחות ארצות הברית. לאחר צעדת מוות של שבועיים וחצי, הם שוחררו. במהלך צעדה זו מתו עוד 36 אמריקאים.
במהלך תקיפה אווירית, בזמן שאורות המחנה כבו, נמלטו הנס קסטן, ג'ו ליטל וארנסט סינר. מאוחר יותר הם נעצרו והובלו למטה הגסטפו. לאחר אישור זהותם כשבויי מלחמה הם נלקחו לבוכנוואלד והוכנסו לתאי מעצר. הם שוחררו כששוחרר מחנה בוכנוואלד.
המפקד של ברגה היה ווילי האק (Hack). הסמל ארווין מץ היה אחראי לפרטי העבודה ולהרבה מהתנאים הבלתי אנושיים. הוא פקד לקחת את השבויים בצעדת המוות. כאשר כוחות בעלות הברית סגרו על הגרמנים הנסוגים, נטש מץ את תפקידו וניסה להימלט באופניים. הוא נלכד ימים לאחר שהאסירים שוחררו על ידי כוחות אמריקאים, ונידון למוות על הריגת שבוי אמריקאי, טוראי מורטון גולדשטיין (סוללה C/590 של ארטילריית השדה, הדיוויזיה ה-106), ב-14 במרץ 1945. עונשו הומתק ל-20 שנות מאסר אך הוא ריצה רק תשע שנים. האק נעצר בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה ב-1947. הוא נמצא אשם ב-1948 בשותפותו לזוועות שהובילו למותם של מאות אנשים במחנה דורה-מיטלבאו ובמחנה ברגה, ונידון ל-8 שנות מאסר. לאחר משפט חוזר, הוחמר עונשו של האק. הוא נדון למוות ב-1951 והוצא להורג בדרזדן ב-1952.
הערות שוליים

↑  "After 63 years, vet learns of brother's death in Nazi slave camp". CNN. 2008-11-20. נבדק ב-2008-11-20.
↑  "New photo: Nazis dig up mass grave of U.S. soldiers". CNN. 2009-04-24. נבדק ב-2009-04-24. Berga an der Elster was a slave labor camp where 350 U.S. soldiers were beaten, starved, and forced to work in tunnels for the German government. The soldiers were singled out for "looking like Jews" or "sounding like Jews," or dubbed as undesirables, according to survivors. More than 100 soldiers perished at the camp or on a forced death march.
↑  Reich, Walter (2005-05-01). "Yanks in the Holocaust". The New York Times. נבדק ב-2010-04-26.
↑  Hitler's G.I. Death Camp (television documentary). National Geographic. 2012.
1 2  Hitler's G.I. Death Camp (television documentary). National Geographic. 2012.Hitler's G.I. Death Camp (television documentary). National Geographic. 2012.
↑  "'We are all Jews': World War II soldier honored for saving lives in POW camp". CNN (באנגלית). נבדק ב-11 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bard, Mitchell G. (1996). Forgotten Victims: The Abandonment of Americans in Hitler's Camps. Boulder, Colorado: Westview Press. ISBN 0-8133-3064-5. נבדק ב-20 במאי 2012. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Kasten, J.C.F. "Hans" (2012). "Personal Narrative: Johann Carl Friedrich Kasten IV". Library of Congress : Veterans History Project. נבדק ב-20 במאי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Uhl, John (2012). "Berga - Soldiers of Another War: Berga and Beyond". PBS. אורכב מ-המקור ב-10 בינואר 2012. נבדק ב-20 במאי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bard, Mitchell G. "Berga am Elster: American POWs at Berga". Jewish Virtual Library. נבדק ב-14 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kasten, J.C.F. "Hans" (2012). "Personal Narrative: Johann Carl Friedrich Kasten IV". Library of Congress : Veterans History Project. נבדק ב-20 במאי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)Kasten, J.C.F. "Hans" (2012). "Personal Narrative: Johann Carl Friedrich Kasten IV". Library of Congress : Veterans History Project. Retrieved 20 May 2012.
↑  "Nazi Crimes on Trial". expostfacto.nl. נבדק ב-2022-09-27.
↑  "Berga-Elster ("Schwalbe V")". encyclopedia.ushmm.org (באנגלית). נבדק ב-2023-08-25.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297378105171  GND: 7534406-3  LCCN: no2014134405  VIAF: 311467522   WorldCat (עם VIAF): 311467522
השרפה הגדולה של שיקגו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שריפה עירונית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מיקום:  שיקגו 
 קואורדינטות:  41°52′09″N 87°38′31″W﻿ / ﻿41.869222222222°N 87.642°W﻿ / 41.869222222222; -87.642
 תקופה:  8 באוקטובר 1871 – 10 באוקטובר 1871 (3 ימים) 
 נפגעים
 הרוגים:  300 
 
 he
 
הריסות בניינים לאחר השרפה
השרפה הגדולה של שיקגו, בציור של קורייר ואייבס
תיאור השרפה בעיתון החבצלת, נובמבר 1871
מפת השרפה, 1871. האזור המסומן בצבע כהה הוא חלק העיר שנשרף
השרפה הגדולה של שיקגו התרחשה בין 8 באוקטובר ל-10 באוקטובר 1871, כילתה כ-10 קמ"ר במרכז שיקגו, ונהרגו בה מאות בני אדם. שיקום העיר החל מיד עם כיבוי השריפה. על דגל העיר מופיעים ארבעה כוכבים, לציון אירועים מכוננים בחיי העיר, כשאחד מהם יוחד לשריפה.
תיאור המקרה

השרפה פרצה באזור כפרי-למחצה ממערב למרכז העיר בשעה 21:00. מספר גורמים סייעו להתפשטות מהירה של האש. בתי שיקגו היו עשויים עץ, השנה הייתה שנת בצורת, באותה עת נשבו רוחות יבשות עזות מכיוון דרום-מערב שהפיחו את הלהבות ממקור השרפה אל כיוון מרכז העיר, וכוחות הכיבוי היו מותשים משרפות היום הקודם ואיחרו להגיע למקור אש.
הכבאים, שהגיעו באיחור של כשעה, כשהלהבות כבר השתוללו במרכז העסקים, ניסו להילחם באש ללא הצלחה. התושבים שהצליחו להימלט נהרו אל חופי ימת מישיגן. ב-9 באוקטובר הוכרז בעיר ממשל צבאי, על מנת לאפשר לעירייה לשלוט במידה כלשהי באירועים ובפעילות כוחות ההצלה.
השרפה דעכה לבסוף מעצמה, לאחר שכילתה את כל חומר הבעירה.
לאחר השרפה

באתר השרפה, שהיה עדיין לוהט במשך ימים, נמנו 17,500 מבנים שנהרסו כליל ונרשם נזק ממוני של 222 מיליון דולר. 90 אלף מתוך כ-300 אלף תושבי האזור שנפגע נותרו חסרי בית. בין 200 ל-300 איש נהרגו, מתוכם נמצאו 125 גופות. מגדל המים של שיקגו, העשוי אבן, שרד את השריפה ומהווה דוגמה יחידה לאדריכלות העיר שנשרפה.
בין היתר כלה בשרפה מלון פאלמר, 13 ימים בלבד לאחר חנוכתו המפוארת, שמשכה עניין רב. מנהלו החל, מיד כשהתאפשר הדבר, להקים את המלון מחדש, תוך שהוא מתקין בו מערכות חדשניות למניעת שרפות.
מאמצי השיקום החלו מיד, במטרה מוצהרת לנצל את האירוע כדי לבנות מחדש את העיר כעיר הטובה ביותר בארצות הברית. השיקום הפיזי, שנתן דרור לאדריכלים רבים ליצור מבנים מונומנטליים, שדרות רחבות ופארקים, התקיים בד בבד עם שיקום חברתי ועזרה לנפגעים תוך הפגנת סולידריות. רק 22 שנים מאוחר יותר כבר אירחה העיר את התערוכה העולמית של שיקגו (1893), התערוכה העולמית הגדולה והמוצלחת ביותר שהתקיימה עד אז.
השרפה איפשרה את בנייתה של העיר מחדש בהתאם לתוכנית ארכיטקטונית ואילצה בנייה מהירה, טובה וזולה. צעד זה העניק לעיר צביון מיוחד וקידם את האדריכלות והנדסת הבניין המודרנית (ובראשה אסכולת שיקגו באדריכלות). במהלך בניית העיר מחדש, נבנה בשנת 1885 גורד השחקים הראשון בעולם, בניין ביטוח הבית.
"אגדת השרפה"

סמוך לאחר השרפה החל להרקם סיפור שהסביר את הסיבה לשרפה. הסיפור נפוץ בקרב התושבים ופורסם בעיתונות המקומית והארצית כהסבר הרשמי. לפי סיפור זה, הגיץ הראשון שגרם את השרפה היה ברחוב דה קובן (DeKoven) שבמערב העיר באסם של גברת אולירי בסביבות השעה 21:00. עיתונאי בשם מייקל ארן פרסם כתבה בה סיפר כי השרפה החלה כאשר הפרה של גברת אולירי פגעה בעששית שנפלה ארצה והציתה את האסם. בחלק מהגרסאות נאמר שגברת אולירי עצמה עסקה בחליבת הפרה באותה עת. רק לקראת השעה 21:40 הגיעה הידיעה למכבי האש, שלא ייחסו לידיעה חשיבות רבה. כשהבינו את גודל האסון מיהרו אל האסם, אך עקב זמן פעילותם, טעותם בכך שנסעו בכיוון ההפוך ומזג האוויר - דבר מזה לא עזר להם למנוע את האסון הנורא שגרף עמו מאות קורבנות.
לפני מותו הודה העיתונאי כי דניאל (דניס) סאליבן הידוע כ"רגל עץ", אזרח העיר, סיפר לו את הסיפור שלדבריו הבחין בשרפה עשרים או עשרים וחמש דקות לאחר תשע בערב בעודו שוהה אצל אחד השכנים המרוחק כמה בלוקים ממשפחת אולירי. סאליבן לא יכול היה לראות את השרפה ממקום מושבו, בגלל בלוק שהסתיר את האסם. רגע לפני השרפה ביקר אצל משפחת אולירי, ולאחר מכן חלף כדבריו על פני ביתו והמשיך הלאה אל בית השכן. לדבריו של "רגל עץ", כשהבחין בשרפה רץ לפנות את בעלי החיים וצעק באין שומע "אש". הסיפור על הפרה נשמע לעיתונאי צבעוני ומעניין יותר מהסיפור המקורי והאמיתי ולפיכך החליט לפרסם את הסיפור על הפרה של משפחת אולירי בעיתון בו עבד.
התושבים תלו בגברת אולירי את האשם עד יום מותה ורק מאה שנים לאחר פטירתה הוציאו אותה מכלל אשם. כיום, כפי הנראה לפי הדברים שנראים על פני השטח, "רגל עץ" החל את השריפה בטעות בעודו גונב חלב מהפרה של גברת אולירי.
"הפרה של גברת אולירי" היא מושג ידוע בתרבות האמריקאית ואף מוזכרת בשיר פופולרי:
Late one night, when we were all in bed,
Mrs. O'Leary lit a lantern in the shed.

Her cow kicked it over,

Then winked her eye and said,

"There'll be a hot time in the
old town tonight!"
מאוחר בלילה, כשכולם כבר במיטה

הדליקה גברת אולירי עששית בבקתה.

הפרה שלה את העששית הפכה,

קרצה בעינה ואמרה בשקט

"בעיר הישנה

- יהיה הלילה לוהט"
מאמרים רבים מתייחסים לשאלה כיצד פרצה השרפה ומה מעורבותה של הפרה בדבר.
ראו גם

השרפה הגדולה בבוסטון (1872)
הערות שוליים

↑  The Great Chicago Fire: Did Mrs. OLearys Cow Really Cause It?
↑  הספר "The Great Chicago Fire and the Myth of Mrs. O'Leary's Cow"
↑  אודות השיר
↑  Did the Great Chicago Fire really start with Mrs. O'Leary's cow?
↑  Did Mrs. O'Leary's Cow Start the Great Chicago Fire?
↑  The O'Leary Legend
↑  What (or Who) Caused the Great Chicago Fire? Smithsonian magazine
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549193005171  LCCN: sh97008117 
איור של גברת אולירי והפרה שלה, הרפר'ס מגזין, ספטמבר 1871
מופע האסק

| --- | --- |
 סוג:  מופע שנתי
 מדינה:  ניו יורק, מנהטן, ניו ג'רזי
 מיקום:  מדיסון סקוור גארדן, לינקולן סנטר, המרכז לאמנויות הבמה בניו ג'רזי
 מייסדים:  שייע מנדלוביץ'
 מועדים
 תאריכי פעילות:  1987–הווה (כ־38 שנים)
 מועד שנתי:  ינואר
 משך הפסטיבל:  שעתיים עד ארבע שעות
 
המופע "A Time for Music" (בעברית: זמן למוזיקה), שנודע גם בשם "מופע האסק", הוא מופע מוזיקלי שנתי המשמש לגיוס תרומות עבור ארגון האסק. המופע מתקיים ברצף מאז שנת 1987 ונחשב למופע היוקרתי ביותר של המוזיקה היהודית. מתארחים בו גדולי הזמרים החרדים, בעיקר מסוגת המוזיקה החסידית. הוא נערך באולמות מפוארים כמדיסון סקוור גארדן בניו יורק ולינקולן סנטר במנהטן ובעל השפעה על האוכלוסייה האורתודוקסית בארצות הברית.
מהמופע הופקו תקליטורי DVD שזכו להצלחה רבה.
היסטוריה

את המופע יזם המפיק שייע מנדלוביץ' כשביקר במחנה הקיץ של הארגון בהרי ניו־יורק בשנות ה-80, ושמע מהמנהל שבעיות תקציב גרמו לכך שזאת תהיה שנתו האחרונה של המחנה. כששמע על כך החליט לקיים מופע שהכנסותיו ייתרמו לארגון. לצורך כך הוא שכר את האולם היוקרתי לינקולן סנטר, ומכר כרטיסים במחירים שנעו בין 180 ל־5,000 דולרים ויותר. כרטיס שעלה יותר מ־500 דולר כלל גם הזמנה לארוחת ערב חגיגית ומפוארת, ומי שרכש כרטיס ב־3,000 דולר הובא למופע בלימוזינה, וגם הוחזר בה הביתה בתום המופע. המופע פורסם בשלטי ענק בשכונות היהודיות בניו־יורק, וגם בתחנת רדיו יהודית מקומית.
מופע האסק הראשון התקיים בשנת 1987 ועקב הצלחתו הפך לאירוע שנתי שמופיעים בו הזמרים והמלחינים המצליחים ביותר במוזיקה החסידית. בין הזמרים שהשתתפו בו במהלך השנים: מרדכי בן-דוד, אברהם פריד, יעקב שוואקי, ישי ריבו, ליפא שמלצר, יצחק מאיר הלפגוט, אוהד מושקוביץ, בני פרידמן, דדי גראוכר, שלומי גרטנר, שלום למר, ברוך לוין, יוסי גרין, ברוך חייט, איצי וולדנר, אייבי רוטנברג ומשה לאופר. זהות הזמרים שמופיעים במופע אינה מפורסמת מראש. מנחה האירוע הוא מגיש הרדיו נחום סיגל.
הקונצרט מתקיים בדרך כלל באולמות יוקרתיים כמו לינקולן סנטר, מדיסון סקוור גארדן והמרכז לאמנויות הבמה של ניו ג'רזי, ומכיל אלפי צופים. המופע כולל פורמטים מוזיקליים שונים, עיבודים חדשניים, דואטים שמבוצעים לראשונה במופע, ולעיתים הצגות תיאטרוניות המשולבות בנאמברים מוזיקליים.
היסטוריה > הפקה וניצוח

שייע מנדלוביץ' הפיק את המופע במשך שלושים השנים הראשונות לקיומו. מ-2016, אלי גרסטנר מפיק את המופע.
המעבד ישראל לאם היה המנהל המוזיקלי של המופע בשלושים שנים הראשונות לקיומו וניצח על התזמורת "Neginah Orchestra". בקונצרטים שלאחר פרישתו השתתפו מנצחים שונים, לעיתים כמה במופע אחד, בהם יואלי דיקמן, רפי גריידי, יובל סטופל ומנדי הרשקוביץ.
הערות שוליים

↑  כתבה בניו יורק טיימס
1 2    חנני בלייך, ‏הקהילה החרדית בניו יורק עוד סוערת מההולוגרמה של ר' שלמה קרליבך, בעיתון מקור ראשון, 11 בפברואר 2024
↑  נתנאל לייפר, ‏האסק 32: צפו בטעימות מהערב היוקרתי, באתר כיכר השבת, 7 בינואר 2019
↑  יאיר טוקר, ‏גלריה מרהיבה: מופע האסק 29 בארה"ב, באתר כיכר השבת, 12 בינואר 2016
↑  זאב בלוי, ‏חיים טויטו מגיש: קונצרט האסק 33 • גלריה נוצצת, באתר JDN‏, 14 בינואר 2020
↑  כיכר השבת, ‏האסק 36: צפו בתיעוד מהמופע היוקרתי והנוצץ, באתר כיכר השבת, 10 בינואר 2023
מינהל הכבישים הפדרלי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית 
 משרד אחראי:  הממשל הפדרלי של ארצות הברית
 סוכנות אם:  מחלקת התחבורה של ארצות הברית
 תאריך הקמה:  1966 
 מטה מרכזי:  וושינגטון די. סי. 
 תקציב:  46 מיליארד דולר (2019)
 highways.dot.gov
 
מנהל הכבישים הפדרלי (באנגלית: Federal Highway Administration, או בקיצור: FHWA) היא סוכנות בממשל הפדרלי של ארצות הברית, הכפופה למחלקת התחבורה של ארצות הברית. תפקידה המרכזי של הסוכנות הוא לתכנן, לפתח, ולתחזק את מערכת הכבישים הפדרלית, תוך שיתוף פעולה עם מדינות, מחוזות, רשויות מקומיות וגורמים פרטיים. מטה מינהל הכבישים הפדרלי ממוקם בוושינגטון הבירה, והוא פועל באמצעות משרדים אזוריים ומחלקות במדינות השונות בארצות הברית. בראש הסוכנות עומד מנהל (Administrator), הממונה על ידי נשיא ארצות הברית ומאושר על ידי הסנאט.
היסטוריה

מנהל הכבישים הפדרלי נוסד רשמית ב-15 באוקטובר 1966, אך שורשיו החלו עוד בשנת 1893, עם הקמתו של משרד החקירות לכבישים (Office of Road Inquiry).
בשנת 1905 שונה שם המשרד למשרד הכבישים הציבוריים, והוא הפך לחלק ממחלקת החקלאות של ארצות הברית. בשנת 1915 שונה שמו שוב ללשכה לכבישים ציבוריים, ובשנת 1939 הפך למנהל הכבישים הציבוריים, אשר עבר לפעול תחת הסוכנות לעבודות ציבוריות פדרליות.
לאחר פירוקה של הסוכנות לעבודות ציבוריות בשנת 1949, חזרה הלשכה לכבישים ציבוריים לפעול תחת מחלקת המסחר של ארצות הברית, שוב תחת השם הלשכה לכבישים ציבוריים.
בשנת 1966 הוקם מנהל הכבישים הפדרלי (FHWA), ובשנת 1967 הועברו כלל תפקידי הלשכה לכבישים ציבוריים למנהל הכבישים הפדרלי.
תפקידים

תפקידי מנהל הכבישים הפדרלי:
תכנון, בנייה ושדרוג של כבישים מהירים, גשרים ותשתיות תחבורה נוספות כחלק ממערכת הכבישים הלאומית.
ניהול ותיאום של מימון פדרלי לפרויקטי תחבורה במדינות השונות, כולל חלוקת מענקים ותמיכה כלכלית.
קידום טכנולוגיות חדשות, חקר פתרונות תחבורה חכמים ושיפור בטיחות בדרכים.
פיקוח על תקנות וסטנדרטים הנוגעים לתכנון ובנייה של כבישים וכלי תחבורה.
שיתוף פעולה עם רשויות מקומיות לצורך יישום פרויקטים תחבורתיים.
הערות שוליים

↑  History of FHWA
↑  About FHWA, The Federal Highway Administration
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 1532 7434  VIAF: 168287754   WorldCat (עם VIAF): 168287754
להגיע הביתה

"להגיע הביתה" הוא סינגל שהוקלט על-ידי הצמד דולי ופן ויצא לאור ב-12 בפברואר 2024.
רקע וכתיבה

השיר נכתב והולחן על-ידי עילי בוטנר ודולי ופן שגם הפיקו אותו מוזיקלית. השיר הוא שיתוף הפעולה הראשון בין השלושה, וכן הפעם הראשונה בה הצמד גם מבצעים את השיר. השניים סיפרו כי תחילה כלל לא חשבו לשיר את השיר בעצמם וכי זוהי למעשה יוזמתו של בוטנר.
עם צאתו זכה השיר לאהדה ולחיבוק חם מהקהל, נכנס לפלייליסט של כאן גימל, והיה בשיאו לשיר הרביעי המושמע ביותר במצעד השבועי של מדיה פורסט.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר בוים על-ידי עמית מימוני ודורון סרי והועלה לערוץ היוטיוב של דולי ופן ב-12 בפברואר 2024. בקליפ ניתן לראות את השלישייה מופיעים אל מול חיילים, וכן מפגשים מרגשים של חיילי סדיר ומילואים עם משפחותיהם. השיר הוקדש לאוגדה 162.
| דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.מקור | דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.ציון |
| --- | --- |
יוסי חרסונסקי:
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 4 |  |
הערות שוליים

↑  איריס קול, מפגש השלושה, באתר 103FM, ‏12-02-2024
↑  מערכת ערוץ 7, בפעם הראשונה: יוצרי הלהיטים דולי ופן מבצעים שיר בעצמם, באתר ערוץ 7, ‏12-02-24
↑  דולי ופן משתפים פעולה עם עילי בוטנר בשיר חדש - "להגיע הביתה", באתר וואלה, 12 בפברואר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 173fec3e-48e2-4729-aac7-2f736822313f  MusicBrainz work: f0c19a9b-6e7b-490a-a1b4-acff19076a0e