stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אתל ווקר
קריירת אמנות

ווקר הפיקה אוסף גדול של יצירות מז'אנרים שונים, הכוללים פרחים, נופי ים, נופים ונושאים מיתיים. השפעותיה כללו אמנות יוונית ורנסאנס, כמו גם ציור סיני ופילוסופיה טאואיסטית. היא התעניינה גם בדמות האישה. ווקר ידועה בעיקר בזכות דיוקנאותיה של הדמות הנשית, תוך שימת לב מיוחדת לפרטי ההבעה והמזג האישי של הדוגמנית. משיכות המכחול הברורות והטקטיות שלה מסתירות פרטים מיותרים, ובכך מאפשרות לה להדגיש את ההיבטים של מצב הרוח של הרגע.
ווקר הייתה תומכת של הדמות הנשית הטבעית, ולעיתים קרובות נזפה בפומבי בנשים אחרות על לבושן, האיפור והבגדים הכבדים שהסתירו את צורתן. הדוגמניות שלה מעולם לא הורשו לשים איפור, שפתון או לק במהלך הדיגמון. היא ציירה סדרה של יצירות ששיקפו נושאים מיתולוגיים, וכמה יצירות המתארות דוגמניות עירומות.
ביצירה אחת, שכותרתה "ההשבעה", השתמשה ווקר ב-25 דוגמניות, כולן בלבוש דל או עירום, כורעות סביב שלוש דוגמניות שלובשות בד שקוף. ציפורים מתעופפות מעל הראשים בציור. היצירה נחשבת למפורטת ביותר שלה.
נראה היה שהעבודות של ווקר לאורך הקריירה שלה לכדו את הרוח האנושית תוך כדי הדגשת יופיו של הגוף הנשי. לאמנות שהפיקה ווקר, הייתה השפעה חיובית ומעוררת מחשבה על האמנות כולה. האמנות שלה מוצגת באופן קבוע בתערוכות בגלריות רבות, ובראשן גלריית גייטהאוס בגלאזגו, סקוטלנד. היא נבחרה לשותפה של האקדמיה המלכותית ב-1940.
כאמנית דיוקנאות, הנושאים של ווקר היו שונים ממכרים מזדמנים ועד חברים קרובים ומקורבים. ווקר ציירה את האמנים האחרים לוסיאן פיסארו, ניקולט מקנמארה ואורובידה קמי פיסארו, כמו גם אנשי חברה כולל הפוליטיקאית האמריקאית-בריטית ננסי אסטור, הרוזנת מסטראת'קונה ועורכת המגזין והספרים ג'ואן ורנר לורי. ידידותה של ווקר עם אסטור נפגעה לאחר שווקר סירבה לשנות את הציור המוגמר והכריזה על אסטור כ"סנובית". בסתיו 1933 פגשה ווקר את השחקנית פלורה רובסון ואת השחקן סי הארלס לאוטון וציירה לפחות שני דיוקנאות של רובסון. בתקופה זו הוא הזמין את ווקר לצייר את אשתו אלזה לנצ'סטר בתור פרו ב"אהבה לאהבה" של ויליאם קונגרב, בו כיכבו כל שלושת השחקנים ב-Sadler's Wells במרץ 1934. ווקר ציירה את ברברה הפוורת' הצעירה בזמן ששהתה במפרץ רובין הוד, שם היה לווקר קוטג' המשקיף על הים. ווקר ציירה את דמותו של כריסטופר רובין, מילן הצעיר, שהיה תלוי בחדר העבודה של א.א. מילן, מחבר הספר פו הדוב.
חיים אישיים

ווקר נחשבה לאמנית חברתית במיוחד, שחיה במשך שנים רבות בסטודיו שלה בצ'יין ווק, צ'לסי,  ולקחה חלק פעיל בחיי האמנות של האזור.  הסופר, הסופר והמבקר האירי רב ההשפעה ג'ורג' מור (סופר) זיהה את כישרונה של ווקר, והכיר לה את האימפרסיוניזם הצרפתי כאשר פגשה אותו בפריז כשחזרה ללונדון מביקור בספרד.
מאוחר יותר אפשר מור לווקר שימוש בדירתו ברחוב ויקטוריה, לונדון, שם ציירה את אנג'לה, מה שראה אותה התקבלה לבית הספר לאמנות האנגלי החדש.  בין חבריה של ווקר היה הסופר וויליאם רוטנשטיין, שבמארס 1935 כיבד את ווקר בארוחת ערב במלון בלגרייב בהשתתפות כשבעים אורחים, בהם חברי קבוצת בלומסברי וירג'יניה וולף, דאנקן גרנט וונסה בל, לצד האמנים עמיתיהם וילסון סטר והנרי טונקס. . וולף כתבה ביומנה שהיא 'נהנתה מאוד במסיבה של אתל אמש'. ווקר גם הציעה לצייר את וולף בעירום, כפי שתיאר וולף במכתב: 'אני הולך להיות צבוע, עירום מוחלט, על ידי אישה בשם אתל ווקר שאומרת שאני דמותה של לילית'.
בשנות השמונים לחייה התיידדה ווקר עם האמן הפולני מריאן קרטוצ'וויל, שברח מאירופה הכבושה והגיע ללא פרוטה ללונדון ב-1947. ווקר הייתה מבוגרת מכדי לתמוך בקריירה של קרטוצ'וויל כפי שאולי קיוותה, וקרטוצ'וויל צייר את האומנית שוכבת על ערש דווי. עם מותה של ווקר, נודע לקרטוצ'וויל כי היא הפכה אותו למוטב בירושתה, שכללה את שאר את כל הציורים בסטודיו שלה. יחד עם אשתו קתלין בראון, העניקו בני הזוג קראטצ'וויל מאוחר יותר רבות מיצירות אלו לגלריות, כולל שבע יצירות שהוצגו למכון קורטולד לאמנות ב-1973.
ווקר מוכרת כאמנית לסבית, עובדה שמבקרים ציינו שהיא ניכרת באומץ בהעדפתה לנשים ולעירום. הוצע כי ווקר הייתה אחת האמניות הלסביות המוקדמות ביותר שחקרו את המיניות שלה בגלוי בעבודותיה. בעוד שווקר נחשבה לאחת האמניות הבריטיות הבולטות, השפעתה פחתה לאחר מותה, אולי בין השאר בשל חגיגת המיניות הנשית שלה.
גלריה

נערה בכחול
הדוגמנית
נערה צעירה
עירום נשי
פיסת ים
שתי נשים יושבות
מקשת (ספינה)

מַקֶּשֶׁת הוא מונח המתייחס באופן ספציפי לספינה המשמשת להנחת מוקשים ימיים.
מבחינה היסטורית נעשו פעולות מיקוש על ידי ספינות, צוללות ומטוסים. מאז מלחמת העולם הראשונה הועסקו הספינות במיקוש הגנתי להתקנת מוקשים מבוקרים בנקודות שנקבעו מראש בקרבת ביצורי החוף או בנתיב הכניסה לנמל שיופעלו על ידי בקרת החוף כאשר ספינת המטרה תעבור בטווח האפקטיבי של המוקש.
ספינות שטח

השימוש הנפוץ ביותר במונח "minelayer" הוא ספינה המשמשת לפריסת מוקש ימי. במלחמת העולם השנייה העסיקו הבריטים את המקשות במשלוחי מטענים לאזורים מבודדים, כגון מלטה וטוברוק. השילוב של מהירות גבוהה (עד 40 קשר) ויכולת נשיאה משקל רב היה מוצלח מאוד לכך.
מקשת ימית יכולה להיות שונה במידה ניכרת בגודל, מספינות חופיות של כמה מאות טון. למשחתת - כמו ספינות של כמה אלפי טון תזוזה. מלבד מטענם של מוקשים ימיים רובם היו נושאות נשק נוסף להגנה עצמית, עם כמה חמושים מספיק כדי לבצע פעולות לחימה אחרות מלבד מיקוש כגון המשחתת הרומנית Murgescu אשר הועסקה בהצלחה כמלווה שיירות עo חימוש של: 2 תותחי 105 מ"מ, 2 תותחי 37 מ"מ, 4 תותחי 20x 2 n"n מ"ט, 2 מקלעים, 2 מטולי פצצות עומק.
משחתת סקורי של הצי הסובייטי הוגדרה ככלי רב תכליתי ונוספה לה משימה של הטלת מוקשי עגינה מדגם "קראב". למעשה הוגדר הדגם כנושאות מוקשים של הצי. בנוסף לתותחים, טורפדו ופצצות עומק כנגד צוללות, היו על סיפון ירכתי המשחתת שני מסלולים להטלת מוקשים ימיים.
צוללת מיקוש

למיקוש התקפי יש חשיבות רבה בהסתרת עובדת המיקוש ומניעת מידע על השטח המסוכן. על כן
צוללת יכול להיות התשובה לבצעי מיקוש בפתח נמלי הצד השני. הצוללת הראשונה שתוכננה כך הייתה הצוללת הרוסית Krab בשנת 1912. והצוללת האמריקאית USS Argonaut. 

התפתחות המוקשים הימיים בצורה היכולה להיות מוטלת מצינור טורפדו מאפשרת לצוללות רבות לטעון מוקשים ולהטילם באופן חשאי.

מדינות המחזיקות מקשות בסדר הכוחות של הצי הן: דרום קוריאה, פולין, שוודיה ופינלנד. בדרך כלל מדינות עם קו חוף ארוך, הים רדוד, שבו מיקוש ימי יהיה יעיל ביותר. ציים אחרים מתכננים כנראה ליצור אמצעי מיקוש מאולתרים בזמן מלחמה. למשל על ידי גלגול המוקש לתוך הים מסיפון הרכב דרך דלתות הפתיחה הפתוחות של מעבורת. בשנת 1984 נחשפו פעולות של חיל הים הלובי בים האדום כמה קילומטרים מדרום לתעלת סואץ, באמצעות מעבורת רכב. מדינות אחרות החשודות שיש להן תוכניות מיקוש לקראת במלחמה הן איראן וצפון קוריאה.
מיקוש מהאוויר

החל ממלחמת העולם השנייה, שימשו מטוסים צבאיים כדי להטיל מוקשים ימיים בהצנחה. בריטניה וארצות הברית עשו שימוש משמעותי במיקוש אווירי. מוקשים מסוג מגנטי לא מוכר הוטלו על ידי מטוס גרמני בשפך התמזה בתחילת המלחמה 1939 אחרי שמוקש כזה נפל בשטח הבוצי נבדק על ידי מומחים שלמדו איך זה עובד ואפשרה לפתח אמצעי נגד מתאימים. פעולות מיקוש מהאוויר של הבריטים היו: בים הצפוני במבואות הנמלים הגרמניים. בקרבת בלגרד ביוגוסלביה, ארצות הברית הפילה אלפי מוקשים במימי החופים היפנים, ותרמה לתבוסתה. מיקוש מאוויר הופעל גם במלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם.
גלריה

משחתת רוסית מניחה מוקש.
טיפול במוקש לקראת הטלתו במקשת הקנדית HMCS Sankaty ליד חופי נובה סקוטיה במלחמת העולם השנייה.
מקשת הצי הרומני 'אדמירל מורגסקו' שהופעלה גם כמשחתת ליווי, במלחמת העולם השנייה.
מקשת KNM Brage של הצי הנורווגי, 1961.
משחתת רוסית מדגם סקורי עם יכולת הטלת מוקשים.
מקשת שוודית 'אאלסבורג', 1974.
מקשת הצי הפיני FNS Uusimaa מסדרת 'המינמה'.
ראו גם

מוקש ימי
שולת מוקשים
ביאורים

↑  התמונה צולמה בתחילת המאה העשרים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4196120-1  KulturNav: bed59843-f1c9-4b90-8298-f2a5f3744632  NKC: ph369405
אולטרה־מונטניזם

תמונה של האפיפיור אלכסנדר הראשון. קתולים אולטראמונטאנים הדגישו את סמכותו של האפיפיור על הפדיון של ממשלות אזרחיות כמו כן על ענייני הרוח של הכנסייה .
אולטרה־מונטניזם או אולטרה־מונטניות היא תפיסת כמורה פוליטית בתוך הכנסייה הקתולית, ששמה דגש חזק על זכויות היתר וכוחותיו של האפיפיור.
היסטוריה

מקורות המונח הם בשפה כנסייתית מימי הביניים: כאשר אדם לא איטלקי נבחר לאפיפיור, אמרו שהוא papa ultramontano, כלומר, אפיפיור מעבר להרים (האלפים). סטודנטים זרים באוניברסיטאות באיטליה של ימי הביניים כונו גם אולטרמונטנים.
המילה הוקמה לתחייה, אך משמעותה התהפכה לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית בצרפת, כדי לציין את "האיש שמעבר להרים" שנמצא באיטליה. בצרפת, הכינוי ultramontain ניתן לאנשים שתמכו בסמכות האפיפיור בענייני צרפת, בניגוד למפלגה הגליקנית ומפלגת היאנסנים של ילידי הכנסייה הקתולית הצרפתית. המונח נועד להיות מעליב, או לפחות לרמוז על היעדר פטריוטיות אמיתית. החל מהמאה ה-17, האולטרה־מונטניזם נקשר בקשר הדוק עם הישועים.
במאה ה-18 המילה עברה לאוסטריה (יוסיפיניזם ופברוניזם), שם קיבלה משמעות רחבה בהרבה, כאשר היא חלה על כל הסכסוכים בין הכנסייה למדינה, ותומכי הכנסייה נקראים ultramontanes. בבריטניה ובאירלנד הייתה זו תגובה לסיסלפיניזם, עמדתם של קתולים מתונים שביקשו לעשות ויתורים פטריוטיים למדינה הפרוטסטנטית כדי להשיג אמנציפציה קתולית.
בספרד של המאה השמונה־עשרה החלה מלכות בורבון ליישם מדיניות של רגליזם, שהרחיבה את כוחה של המלוכה וביקשה להביא את הכנסייה הקתולית לתחום שיפוטה של המלוכה בכל העניינים למעט התחום הרוחני. שריו של שארל השלישי, הרוזן פלורידבלנקה והרוזן קמפומנס דחו את טענות האולטרה-מונטניסטים שלפיהן לכנסייה זכויות בלתי ניתנות לערעור בתחום החילוני. הרפורמות הרגליסטיות שכתר ספרד ביקש ליישם הצליחו רק קמעה, וההתנגדות אליהן יוחסה לתמיכה ב"חברת ישו", שגורשה מהאימפריה הספרדית בשנת 1767, אך לפני כן מנתה אנשי חינוך.
בקנדה, רוב אנשי הדת הקתולים בזו למהפכה הצרפתית ולהטיה האנטי-כמורתית שלה, וראו ברומא דוגמה רוחנית ופוליטית כאחד. היו הרבה הדיוטות שתמכו באידיאלים אלה כמפתח לשימור המוסדות והערכים הקנדיים. מסיבה זו הם נקראו אולטרה-מונטניסטים. האולטרה-מונטנים לא האמינו בפוליטיקאים האנגלופוניים הפרוטסטנטיים וגם לא בפוליטיקאים הפרנקופונים, אך הכנסייה סברה שקל יותר להתמודד עם מושלים בריטים, שהעריכו את תפקידה של הכנסייה בהכלת חילוקי הדעות, מאשר עם אנשי המקצוע הליברלים הפרנקופונים שהיו חילונים.
ראו גם

מתת קונסטנטינוס
קיסרופאפיזם
הערות שוליים

1 2  Benigni, Umberto. "Ultramontanism." The Catholic Encyclopedia Vol. 15. New York: Robert Appleton Company, 1912. 6 January 2019
↑  Unterburger, Klaus, “Ultramontanism”, Religion Past and Present. 2006, ISBN 9789004146662
↑  Farriss, N.M. Crown and Clergy in Colonial Mexico 1759-1821. London: The Athlone Press 1968, p. 97.
↑  Farriss, Crown and Clergy, p. 105.
↑  Belshaw, John Douglas. "Ultramontanism and Secularism", Canadian History: Pre-Confederation, B.C. Open Textbook project
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560829905171  PLWABN: 9810701657405606  BnF: cb11936906g (data)  GND: 4186719-1  HDS: 011426  LCCN: sh85139475  LNB: 000346535  NKC: ph1018367
הגמל המעופף

הגמל המעופף (גמלא פרחא) הוא מושג המופיע במשנה ותלמוד, אשר שימש כמקור השראה, ואומץ כסמל בתרבות העברית המתחדשת בארץ ישראל החל משנות ה-30 של המאה ה-19.
ההקשר הקדום ביותר למושג הגמל המעופף הוא במשנה, במסכת שבועות (ג,ח) העוסקת בסוגי "שבועת שוא" בין הדוגמאות מובא, "אם לא ראיתי גמל שפורח באויר", חכמי המשנה מבינים שאין מציאות כזו, ומדובר בדברי הבאי וגוזמה, ולכן שבועה זו נחשבת שבועת שוא.
בתלמוד הבבלי, האמוראים שוקלים את האפשרות כמציאות ריאלית, התלמוד עוסק בשאלה האם עדים יכולים היו להימצא בבוקרו של יום בעיר סורא ובסיומו של אותו היום בעיר נהרדעא (המרחק בין הערים עומד על כמאה ק"מ).
בתקופה בה נכתבו הדברים בין המאה ה-3 למאה ה-5, האפשרות היחידה כי אכן כך היה היא "ליחוש לגמלא פרחא" - משמעו: האם עלינו להבין שמא היה ברשותם "גמל מעופף" שריצתו כה מהירה שאיפשרה להם לגמוא מרחק זה ביום אחד?! .
כמו כן הביטוי חוזר במסכת יבמות דף קטז, עמוד א', הדן באפשרות שאדם עבר ביום אחד מסורא לנהרדעא.
מן הפרשנים השונים יש המבחינים בין 'גמלא פרחא', שהוא מציאות קיימת אך נדירה, של גמל מרוצים כה זריז אשר יש ביכולתו לגמוא מרחק רב בקצב מהיר וריצתו נראית כמעין רחיפה, לבין 'גמל פורח באוויר' שהוזכר בהקשר של שבועת שווא, שאיננו יכול להיות במציאות.
ייתכן ומקור תלמודי זה שימש את האדריכל הישראלי אריה אלחנני ביצירת פסלו הנודע של הגמל המעופף בשנת 1932 שהפך לסמלו של יריד המזרח.
לימים הפך ביטוי זה לשמו של מועדון חובבי הדאייה בישראל שהוקם בשנת 1933 וכן לסמלה של טייסת 100, טייסת התובלה הראשונה בחיל האוויר הישראלי אשר הוקמה בשנת 1947.
יריד המזרח – סמלו של היריד היה גמל מעופף.
קלוב התעופה לישראל – שמו הראשון של מועדון חובבי הדאייה.
הגמל המעופף (סרט) – סרט פנטזיה קומית של רמי נעמן העוסק בשחזור פסל הגמל המעופף של יריד המזרח.
טייסת הנגב של "שירות האוויר".
הגמל המעופף (טייסת) – טייסת תובלה בחיל האוויר הישראלי.
הערות שוליים

↑  במסכת מכות. בדף ה עמוד א'
↑  משנת ארץ ישראל, ספראי, שבועות עמוד 191.
↑  גמל - "גמל שפורח באויר" (שבועות כט ע"א), ד"ר משה רענן, באתר daf-yomi.com
↑  פורטל הדף היומי: בכורות נז -קישור שבור, באתר daf-yomi.com
קולג' אירופה

| --- | --- |

 מכללה
 תקופת הפעילות:  22 ביולי 1950 – הווה (74 שנים) 
 מייסדים:  סלבדור דה מדריגה, פול-אנרי ספאק, וינסטון צ'רצ'יל, אלצ'ידה דה גספרי 
 בעלי תפקידים
 יו"ר:  הרמן ואן רומפיי 
 רקטור:  פדריקה מוגריני 
 סגל:  140 
 סטודנטים
 :  420 
 מיקום
 מדינה:  בלגיה בלגיה
 קואורדינטות:  51°12′22″N 3°13′34″E﻿ / ﻿51.206069444444°N 3.2259888888889°E﻿ / 51.206069444444; 3.2259888888889
 www.coleurope.eu
  (למפת בלגיה מוגדלת) בריסל אנטוורפן ברוז' גנט לייז' ארלון שרלרואה נאמור צרפת הולנד גרמניה לוקסמבורג הים הצפוני קולג' אירופה(למפת בלגיה רגילה) בריסל אנטוורפן ברוז' גנט לייז' ארלון שרלרואה נאמור צרפת הולנד גרמניה לוקס. הים הצפוני קולג' אירופה
 
קולג' אירופה (College of Europe או Collège d'Europe) היא אוניברסיטה פרטית ומכון ללימודים מתקדמים בעיר ברוז' שבבלגיה.
היסטוריה

המוסד הוקם בשנת 1949 על ידי דמויות מובילות בייסוד האיחוד האירופאי, בהם וינסטון צ'רצ'יל, פול הנרי ספאק ואלצ'ידה דה גספרי, בעקבות קונגרס האג בשנת 1948, במטרה לקדם "רוח של סולידריות והבנה הדדית בין כל האומות של מערב אירופה ולספק הכשרה מצוינת ליחידים אשר מחזיקים בערכים אלו" וכדי "להכשיר את הדור חדש של מנהלים צעירים מעולים בעבור אירופה". משנת 1993 לקולג' יש קמפוס קטן בעיירה נטולין שבפולין.
מסלולים אקדמיים

בקולג' מתקיימים מסלולים לתואר מוסמך בתחומים שונים:
כלכלה אירופית
יחסים בינלאומיים ודיפלומטיה
לימודים אירופאיים
משפט אירופי
פוליטיקה וממשל אירופי
יחסים בינלאומיים טרנס אטלנטיים
הערות שוליים

↑  Why the College of Europe, אתר קולג' אירופה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259835905171  BIBSYS: 90125058  BNE: XX137832  BnF: cb12148570x (data)  CiNii: DA0379718X  GND: 1002336-7  ISNI: 0000 0001 2375 4524  LCCN: n80063138  NKC: kn20020418037  NLA: 35023051  NLG: 104493  SUDOC: 029973368  VIAF: 312574698   WorldCat (עם VIAF): 312574698 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אוניברסיטאות ומכללות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מארי אליזבת קולרידג'

| --- | --- |

 לידה:  23 בספטמבר 1861 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  25 באוגוסט 1907 (בגיל 45) הרוגייט, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 
מארי אליזבת קולרידג'  (באנגלית: Mary Elizabeth Coleridge ‏ 23 בספטמבר 1861 - 25 באוגוסט 1907), הייתה משוררת, מסאית וסופרת בריטית מהמאה ה-19.
ביוגרפיה

מארי אליזבת קולרידג' נולדה ב-1861 בלונדון, בה התגוררה עד יום מותה. היא הבכורה מבין שתי בנות: אחותה פלורנס לינד קולרידג' הייתה צעירה ממנה בשלוש שנים. קולרידג' מעולם לא נישאה.
אביה, ארתור דיוק קולרידג', התפרנס כעו"ד אך נטיותיו המוזיקליות הובילו אותו להקים במקביל לקריירה המשפטית שלו את מקהלת באך של לונדון (The Great London Bach Choir). יחד עם אמה, מארי אן, הפכו הזוג קולרידג' את ביתם לבית פתוח עבור אמנים רבים וידועים כמו המשורר אלפרד לורד טניסון, הצייר ג'ון אוורט מיליי הסופר אנתוני טרולופ, המשורר רוברט בראונינג ועוד.
כבר מגיל צעיר ניכרו סקרנותה וכשרונה של קולרידג'. משיכתה לאותיות השפה העברית הובילו אותה ללמוד עברית וכפי שתעיד על עצמה עד גיל 22 היא קראה את התנ"ך ודקלמה את שירת דבורה בערבי יום ראשון. עד גיל 19 היא למדה את השפות: גרמנית, צרפתית ואיטלקית על בורין. מאוחר יותר היא השתלמה גם בלימודי השפה היוונית והלטינית ובמקביל היא למדה היסטוריה וציור.
בחיפושיה אחר מורה רוחני שילווה את דרכה האינטלקטואלית, התיידדה מארי אליזבת עם וויליאם קורי, מורה נערץ ללימודים קלאסיים שפוטר מעבודתו באיטון קולג', ככל הנראה בעקבות פרשייה מינית עם תלמיד שלו. תחת חסותו של קורי למדו קולרידג' וחברותיה יוונית. הן קראו לקבוצה שלהן "הגבירות היווניות".
באותה תקופה ייסדה קולרידג' יחד עם ארבע חברותיה הקרובות את הקווינטט. קבוצה זו כללה את אלה קולטמן, בנות הדוד מרגרט והלן דאקוורת' וויולט הודג'קין. החברות ביניהן תלווה אותה כל חייה.
קולרידג' הרבתה לטייל באירופה ובאזורים הכפריים של אנגליה ולכתוב יומני מסע. היא נחשבה למבקרת מוערכת, ומסות וביקורות פרי עטה התפרסמו בעיתונים כגון: Times Literary Supplement וב-Guardian . חיבתה ומשיכתה להיסטוריה ניכרות במסות ובביקורות שלה. בשנת 1889 נישאה מרגרט דאקוורת' להנרי ניובולט (Henry Newbolt), עו"ד מצליח וסופר בראשית דרכו, שהצטרף -“Settee”, הסלון הספרותי שבביתה של מרגרט דאקוורת'. עם הצטרפותו של ניובלט הפכה הקבוצה לקבוצת השראה ועריכה ספרותית של חיבורים פרי עטם של חברי הקבוצה. כאן לראשונה חשפה קולרידג' את שיריה, ובעידודו של ניובלט השתכנעה לפרסמם.
בשנת 1893 פרסמה קולרידג' את הרומן הראשון שלה: “The Seven Sleepers of Ephesus”. למרות שהרומן לא זכה להצלחה היא זכתה לשבחים מהסופר רוברט לואיס סטיבנסון.
בשנת 1894 פגשה קולרידג' את המשורר וחוקר הספרות רוברט ברידג'ס (Robert Bridges) שסייע לה להוציא לאור את ספר השירים הראשון שלה. הספר “Fancy’s Following” התפרסם במהדורה מצומצמת תחת הפסבדונים "אנודוס" ("הנודדת" ביוונית). בשנת 1895 קולרידג' החלה ללמד בקולג' לנשים עובדות, שם לימדה עד יום מותה והפכה למורה ולדמות נערצת.
בשנת 1897 יצאו לאור שני ספרים פרי עטה. הראשון ספר שירה שרואה אור תחת פסבדונים ובמהדורה מצומצמת: “Fancy’s Guerdon” והשני הוא הרומן הידוע ביותר שלה: “The King With Two Faces” שפרסם אותה וזיכה אותה בתמלוגים גבוהים.
מכאן ואילך פרסמה קולרידג' רק רומנים ומסות.
בחודש אוגוסט 1907, בזמן חופשה משפחתית, בצפון אנגליה קולרידג' מתה כתוצאה מסיבוך של דלקת תוספתן והיא בת 46. לפני מותה היא צוותה על משפחתה להשמיד את כל כתביה, יומניה ומכתביה.
קריאה פמיניסטית בכתביה

למרות היותה סופרת ומבקרת מפורסמת בזמנה, נדחקה קולרידג' אל מחוץ לשיח הספרותי. גילויה מחדש נעשה בעקבות התעוררות של חוקרות ספרות פמיניסטיות שמצאו בכתביה רבדים רבים שמאירים את היותה יוצרת חדשנית ונועזת. המחקר אודותיה מתמקד הן בניסיון לפרש את המתחים הסמויים והגלויים בשירתה והן בניסיון לפענח את דמותה המורכבת והמסתורית.
קריאה פמיניסטית בכתביה > Anodos - "הנודדת"

שירתה של מארי אליזבת קולרידג' כמעט ונשכחה. הוראתה להשמיד את כל כתביה סייעה לתהליך זה, שכן רוב עבודתה שלא ראתה אור אבדה. חוקרת הספרות אליסון צ'פמן מציינת שבתחילת המאה קולרידג' הייתה ידועה בעיקר בזכות ביקורות הספרים שלה ובזכות הפרוזה שכתבה, אך שיריה כמעט ולא זכו להכרה והיא נדחקה מקאנון השירה של תקופתה.
קולרידג' השתמשה בפסבדונים "הנודדת" (Anodos), שניתק את זהותה כיוצרת משיריה. קיימות מספר סברות לבחירתה לעשות כן. הסברה הראשונה קשורה לחוסר רצונה להיות מזוהה עם המשורר הנודע סמואל טיילור קולרידג', שהיה דוד מדרגה שנייה מצד אביה. במכתביה מציינת קולרידג' את החשש להיות מזוהה עם שירתו או לחסות בצילו האמנותי. הסברה השנייה קשורה לכך שקולרידג' העריכה את כתיבת הפרוזה שלה יותר מאשר את שירתה, ורק בלחץ ידידיה הקרובים המשוררים הנרי ניובלט ורוברט בראונינג הסכימה לפרסמם.
אך צ'פמן, כמו גם חוקרות ספרות נוספות כגון קייסי באס בייקר, טוענת שיש לפסבדונים תפקיד חשוב בעיצוב האסתטיקה של שירתה של קולרידג'. לדעתן, דימוי "הנודדת" איפשר לקולרידג' לנוע בין הזהויות השונות שיצרה לעצמה בחייה ובשירתה. כתביה המגוונים מעידים על עושר סגנוני, חריפות שכל וחוש הומור מושחז, אך עם זאת ידידיה הקרובים מעידים על כך שלמרות קסמה הרב הייתה ביישנית מאוד. קולרידג' ״נדדה״ על קו התפר שבין זהותה הפנימית והחצונית, ולכך מוסיפה החוקרת תרזה ויסטלר שקולרידג' השתוקקה לממש את חייה כגבר. ביטוי לכמיהה הזו היא מוצאת במכתביה וברומנים שלה שאת עלילתם מוביל תמיד גבר צעיר ונמרץ.
קריאה פמיניסטית בכתביה > האנדרוגינוס והפאם פאטאל

מוטיבים מרכזיים בשירתה של קולרידג' הם דמות האשה כאנדרוגינוס או כפאם פאטאל.
חוקרת הספרות הת'ר ל. בראון מציינת כי בתקופה שבה כתבה קולרידג' את שיריה לא נשמעו קולות "נשיים" עזי מבע כשלה. משיכתה לסיטואציות בעלות נופך מיסטי ומכושף אפשרו לה ליצור קול אותנטי של נשים ייצריות וחזקות, בניגוד לשרטוט המאופק שלהן ברוח כתבי התקופה הוויקטוריאנית.
החוקרות סנדרה גילברט וסוזן גובאר מדגימות באמצעות ניתוח שירה של קולרדיג' "צידה האחר של המראה" כיצד הדימוי של הדוברת בשיר מבטא את מורכבות אישיותה: מחד, היא אשה ויקטוריאנית מהוגנת ומאידך אשה ייצרית המבקשת להתגלות. בראון מוסיפה כי שיר זה הוא רק דוגמה אחת מני רבות לצורך של קולרידג' לבטא את שני הצדדים של אישיותה.
לכך מתווסף דימוי האנדרוגינוס שקולרידג' אימצה בפסבדונים שלה. בראון טוענת כי שני ייצוגים אלו הם הפיצול של קולרידג' – היצר הבלתי ניתן לריסון שבא לידי ביטוי בדמויות הפאם פאטאל, והא-מיניות שמאפשרת לה לשוטט חופשייה מכל ייצוג. לטענתה בכתיבת הפרוזה שלה קולרידג' מבקשת לתת קול לפן הגברי שאליו היא כמהה ובכתיבת השירה היא מעניקה קול ביקורתי כלפי החברה שבה היא חיה, חברה שהשתיקה את קולה ואת קולות חברותיה.
קריאה פמיניסטית בכתביה > הומו-אירוטיקה

פרשנות נוספת לשירתה של קולרידג' מתמקדת ביחסיה האינטימיים עם קבוצת חברותיה. המתח המיני של דמויות רבות בשירתה מעלה השערה שמא הרצון להישאר אנונימית קשור בחשש מחשיפת רגשותיה. תרזה ויסטלר מעידה כי בין קולרידג' ואלה קולטמן היו יחסים אינטימיים הקשורים ביחסי אהבה; אך כפי שטוענת החוקרת שרון מרקוס יחסים לסביים בין נשים (גם נשואות) היו מקובלים בתקופה הוויקטוריאנית.
בקריאה זו משערת בייקר כי שירים כמו "המכשפה" טומנים רובד נוסף וסמוי מן העין שיש לקרוא אותו דרך הכרה ביחסים הרומנטיים בקבוצה. החוקרת אנג'לה לייטון מוסיפה כי האירוטיות החבויה בשיריה של קולרידג' מחזקים את הפואטיקה השברירית והחמקמקה שלה.
ספריה

The Seven Sleepers of Ephesus. London: Chatto & Windus, 1898
Fancy's Following. Oxford: Daniel, 1896
The King with Two Faces. London: Edward Arnold, 1897
Fancy's Guerdon. London: Elkin Mathews, 1897
Non Sequitur. London: J. Nisbet, 1900
The Fiery Dawn. London: Edward Arnold, 1901
The Shadow on the Wall: a romance. London: Edward Arnold, 1904
The Lady on the Drawingroom Floor. London: Edward Arnold, 1906
Poems by Mary E. Coleridge, Edited with preface, by Henry Newbolt. London: Elkin Mathews, 1907
Holman Hunt. London: T. C. & E. C. Jack; New York: F. A. Stokes Co.,1908
Poems by Mary E. Coleridge. London: Elkin Mathews, 1908
לקריאה נוספת

גובאר, סוזן וגילברט, סנדרה (2007). "ראי הקיר של המלכה". דרכים לחשיבה פמיניסטית בעריכת ניצה ינאי ואחרות, 136-177, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2007
Baker, K. B. (2010). "Oh Lift me over the threshold, and let me in at the door! Boundaries and Thresholds in Mary Coleridge's Poetry". Victorian Poetry, 48:2, 195-218.
Braun, H. L. (2007). ""Set The Crystal Surface Free!" Mary E. coleridge and the self-conscious Femme Fatal". Women's Writing, 14:3, 496-509
Bridges, R. (1998). "Mary Elizabeth Coleridge". Twentieth-Century Literary Criticism. Ed. Jennifer Gariepy. 73, 205-22
Chapman, A. (2007). "Mary Elizabeth Coleridge and the Flight to Lyric". The Yearbook of English Studies, 37:1, 145-160
Dole, C. M. (1983). "Mary E(lizabeth) Coleridge. British Poets, 1880-1914". Dictionary of Literary Biography Ed. Donald E. Stanford.
Leighton, A. (1992). Victorian Women Poets: Writing Against The Heart. Charlottesville: University Press of Virginia.
Reilly, J. J. (1998). "Praise of Mary Coleridge". Twentieth-Century Literary Criticism. Ed. Jennifer Gariepy. 73:166-175
Whistler, T. (1998). ""Introduction". The collected poems of Mary Coleridge". Twentieth-Century literary Criticism Ed.Jennifer Gariepy. 73:21-76.
אינוואה

אינוואה (או אילו וואה; בלועזית: Inouwa) הוא מונח במסורת האיגבו המתאר גלגול נשמות. תרגום המונח "אינוואה" לעברית הוא "לחזור לעולם". על פי המסורת, גלגול נשמות מתרחש בין במשפחה הקרובה ובין המורחבת, ולפעמים האדם המתגלגל נשמות מיידע את המשפחה, לפני מותו, בתור מי הם יחזרו לעולם בגלגול הבא שלהם.
על פי מסורת האיגבו, קשור האדם עם אחד מאבותיו, ועם חלק מתכונותיו. אבות אלו יכולים להתגלות בכמה אנשים שונים בעת ובעונה אחת.
אף על פי שלאחר התקופה הקולוניאליסטית של אפריקה מסורות נוצריות הפכו לדומיננטיות מאוד באפריקה כולל, ובכלל זה גם בניגריה, המדינה העיקרית של תרבות האיגבו, האינוואה נותרה אמונה רווחת גם לאחר צאתם של הבריטים, ובמקרים שונים התמזגה עם הדת הנוצרית לגרסת כלאיים מקומית, אשר משמרת חלק מרעיונות האינוואה באורח חיים נוצרי. מצד שני, חדירה של רעיונות מערביים נוספים לאפריקה השחורה, כמו רעיונות ליברליים ונטורליסטים, גרמה לחלק מצאצאי האיגבו לפקפק במסורות אלו.
אבות קדומים וגלגול נשמות

לבני האיגבו מעמד של יראת כבוד לאבותיהם. חלק מאבותיהם, אשר חיים בדרכי המוסר של האיגבו, ומתים באופן הנחשב הראוי, לרבות טקסי הקבורה המתאימים, ממשיכים את חייהם גם לאחר המוות הפיזי. אבות אלו הם ישויות רוחניות עבור בני האיגבו שמקיימים עבורם טקסי פולחן והקרבת קורבנות, ודואגים לשמר את זכרם, מתוך אמונה שישויות אלו משפיעות על חייהם על ידי תגמול על מעשים טובים או עונשים על מעשים רעים.
תכונות אופי, טמפרמנט ומאפיינים פיזיים של אדם קשורים לרוח מהאבות קודמים "אֱקֶה" אשר מתגלגל בו. ה"אקה" נבחר עבור היילוד על ידי הבורא בזמן העיבור.
קרובי משפחה מזהים גלגול נשמות קודם, על ידי בדיקה של היילוד וחיפוש סימנים כמו כתמי לידה או תכונות פיזיות שהיו ל"אקה", תהליך שנקרא "איגבה-אגוּ". הצהרות כמו גם התנהגות הנולד התואמים נפטר קודם, משתמשים כדי לוודא את זהותו של הילד בחיים קודמים. אורקל יכולה גם לאשר את זהותו של תינוק בחיים של גלגול קודם.
אוגבנג'ה

מסורת האינוואה קשורה למסורת נוספת שנקראת אוגבנג'ה. האוגבנג'ה הם רוחות רעות, אשר מצליחות לגרום לאמהות להוליד אותן במקום בנים "רגילים", אשר מתים בגיל צעיר מאוד ומתוכנן מראש, כחלק ממהלך רוחני שגורם למשפחה לחוסר מזל, ולפעמים לרצף של מיתות ילדים בגיל צעיר מאוד.