stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי
היסטוריה

בשנת 1250 הוענק השטח עליו ניצבת כיום הכנסייה למסדר הפרנציסקנים. עבודות הבנייה החלו זמן קצר לאחר מכן אולם הסתיימו רק בשנת 1338. זמן קצר לאחר סיום הבנייה, החלו עבודות הרחבת הבנייה והקמת הכנסייה העיקרית.
מגדל הפעמונים של הכנסייה (השני בגובהו בעיר, לאחר הקמפנילה של סן מרקו), הושלם בשנת 1396.
הכנסייה, הבנויה בסגנון גותי, בנויה מלבנים.
יצירות אמנות

בכנסייה מצויות יצירות אמנות רבות ובהם "המדונה והילד" מעשה ידי ג'ובאני בליני, המדונה ופרנסיס הקדוש מעשה ידי ברתולומאו בון, קברו של הדוג'ה פרנצ'סקו פוסקארי (ככל הנראה מעשה ידי אנטוניו ברגנו ואחיו פאולו), "יוחנן המטביל" מעשה ידי דונאטלו, קברו של הדוג'ה ניקולו טרון מעשה ידי אנטוניו ריצו, קברו של פייטרו ברנרדי מעשה ידי טוליו לומברדו, "יוחנן המטביל" מעשה ידי יאקופו סנסובינו, וכן "עלייתה של הבתולה השמיימה" מעשה ידי טיציאן על המזבח הראשי של הכנסייה, וכן "מדונת פזארו" מעשה ידי טיציאן, "הדוג'ה דאנדולו ואשתו" מעשה ידי פאולו ונציאנו, "ישו קם לתחייה" ו"הירונימוס הקדוש" מעשה ידי אלסנדרו ויטוריה, ו"אמברוז הקדוש" מעשה ידי אלויזה ויוואריני.
בכנסייה קבורים פרנצ'סקו ברברו, פייטרו ברנארדו, ליבו של אנטוניו קאנובה, הדוג'ה פרנצ'סקו דאנדולו, הדוג'ה פרנצ'סקו פוסקארי, הדוג'ה ג'ובאני פזארו, הבישוף יאקופו פזארו, הדוג'ה ניקולו טרון, יאקופו מרצ'לו, קלאודיו מונטוורדי וטיציאן.
המזבח הראשי. עלייתה של הבתולה השמיימה מעשה ידי טיציאן.
בית גרייג'וי

סמל בית גרייג'וי
בית גרייג'וי הוא אחד ממשפחות האצולה בסדרת הפנטזיה שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר. ר. מרטין.
פרטים

בני גרייג'וי שולטים באיי הברזל, מקום קר וקשה והים מלחך תמידית את האיים. מעוז כוחם הוא טירת פייק, סמלם הוא קראקן מוזהב על רקע שחור ומימרתם היא "לא לנו הזריעה". פתגם שגור באיי הברזל הוא "מה שמת לא ימות עוד", ומבוסס על פולחן הכניסה לאמונת האל הטבוע, שבו הכהנים מטביעים את המאמינים, ולאחר ההטבעה מבצעים בהם החייאה ומשיבים אותם לחיים. האל של איי הברזל הוא האל הטבוע.
ברוח מימרתם, הם עוסקים בביזה ובשוד ימי כדי להתפרנס. תרבותם מבוססת על רצח, אונס וחמס. מקור כוחם של בני גרייג'וי הוא ספינותיהם ולמרות שאין להם צבא מסודר, הם מיומנים מאוד בפשיטות פתע.
דמויות בבית גרייג'וי > באלון גרייג'וי

באלון הוא הלורד השליט של איי הברזל. בניו הם רודריק, מארון ותיאון, ובתו היא אשה. באלון הוא אדם קר וקשה אשר ניסה בעבר למרוד במלך רוברט באראתיאון והמליך את עצמו למלך איי הברזל. המרד דוכא בקלות על ידי אדארד סטארק ובמהלכו נהרגו רודריק ומארון, בעוד תיאון נלקח בשבי והפך לבן חסותו של נד, כדי להבטיח שהמרד לא יתחדש. לאחר שתיאון חוזר לאיי הברזל כדי לבקש את עזרתו של באלון במלחמתו של רוב נגד ג'ופרי, אומר לו באלון לבחור צד. תיאון מסכים להישאר לצידו. באלון מכריז בשנית על עצמו כמלך ויוצא לפשיטות כדי לכבוש את הצפון. מת לאחר שנפל מאחד הגשרים שמחברים בין מגדלי טירת ביתו, פייק.
באחד מהפרקים ששוחררו מהספר העתידי "רוחות החורף" מתגלה כי לאחיו יורון "עין-העורב" גרייג'וי, שלימים יתפוס את מקומו כמלך איי הברזל, הייתה יד במותו של באלון.
דמויות בבית גרייג'וי > תיאון גרייג'וי

בנו היחידי של באלון שנותר בחיים. נלקח בשבי בגיל עשר על ידי נד סטארק בעקבות המרד של בית גרייג'וי ומאז חי בטירת ווינטרפל. תיאון חוזר לאחר שנים רבות לאיי הברזל ומגלה כי מתנהגים בו כזר ובזים לו על שנפל בשבי. כדי לזכות בכבוד מאנשיו מחליט תיאון לתקוף את ווינטרפל ועם כמות מצומצמת של אנשים כובש את הטירה. לאחר כיבוש טירת ווינטרפל, תיאון מנסה ללכוד את בראנדון וריקון ולשאת ולתת תמורתם. הילדים מצליחים להימלט בזכותה של אושה אשת הפרא ותיאון הזועם תופס שני ילדים ומעלה אותם באש ומציג אותם כאילו בראנדון וריקון מתים. בצינוק הטירה מוצא תיאון אסיר בשם "סרחן" (מאנגלית: Reek). סרחן נשבע לתיאון אמונים ומשכנע אותו לתת לו כסף כדי לשכור שכירי חרב מצור מגור כדי שילחמו נגד כוחות בית סטארק שהגיעו כדי לכבוש את וינטרפל בחזרה. אנשי סטארק אכן מובסים אך לאחר השמדתם הורגים שכירי החרב של צור-מגור את אנשיו של תיאון ולוקחים אותו בשבי. תיאון הכלוא במרתפי צור מגור עובר עינויים בידי סרחן שמגלה לו כי הוא רמזי שלג - בנו הממזר של רוז בולטון שליט צור-מגור. רמזי מטיל בתיאון מומים גופניים, כורת את אצבעותיו, פושט חלקים מעורו (בסדרת הטלוויזיה מתגלה כי ראמזי גם סירס את תיאון) ומשנה את זהותו של תיאון לזו של סרחן. העינויים הגופניים הקשים ואלו הנפשיים הקשים אף יותר מוחקים את זהותו של תיאון. בסדרה, רמזי שלג שולח את האיבר הכרות של תיאון אל באלון עם דרישה להסיג את כוחותיו מהצפון בחזרה לאיי הברזל. תיאון נכנס לחפיר קאילין (טירה החולשת על דרך המלך אל הצפון), בזמן שנשארו בה רק יילודי ברזל פצועים וגוססים. לאחר שהמנהיג שנשאר מת, יילודי הברזל נכנעים, אך רמזי נכנס אל הטירה וטובח בכל האנשים החיים שנותרו. לאחר כבישת הטירה, ילדה המתחזה לאריה סטארק וראמזי (שעקב הכיבוש הפך לבולטון), מתחתנים. תיאון מזהה אותה כג'יין פול, חברתה הטובה של סאנסה סטארק, ולאחר כמה ימים מבריח את שניהם מבעד לחומותיה של וינטרפל החרבה, שם נערכה החתונה. הם מגיעים למחנה של סטאניס. תיאון מוחזק במעצר, וצפוי להיות מוצא להורג בקרוב.
דמויות בבית גרייג'וי > אשה (יארה) גרייג'וי

אחותו הגדולה של תיאון. לאחר מות אחיה ושוביו של תיאון, נותרה אשה אחרונה מילדיו של באלון. היא הופכת ללוחמת מיומנת וקשוחה ועם השנים למפקדת כוחות איי הברזל. בסדרת הטלוויזיה המבוססת על סדרת הספרים, שונה שמה של הדמות ליארה, כדי שהצופים לא יבלבלו אותה עם הפראית אושה, החוברת לנערי בית סטארק. כבשה את טירת עומק יער. סטאניס שחרר את עומק יער ולקח את אשה בשבי.
דמויות בבית גרייג'וי > יורון "עין-העורב" גרייג'וי

המבוגר מבין אחיו הצעירים של באלון גרייג'וי. מתואר כשתום-עין, והוא הקברניט של ספינת מלחמה בשם "השתיקה" בה כל חברי הצוות הם אילמים. לאחר שהוגלה על ידי באלון בעוון אונס אשת אחיו הצעיר ויקטאריון, יצא יורון עם ספינתו לנדוד ברחבי העולם כשודד-ים. לטענתו, ביקר יורון עם ספינתו במקומות שכוחי אל כמו ארצות הצל ואף בחורבותיה העשנות של ואליריה, שהכניסה אליהן נחשבת טאבו. אחיו הצעיר אאירון, שמשמש ככוהן האל הטבוע, סולד מיורון ודרכיו ומכנה אותו "כופר" ו"אדם חסר אל".
לאחר מותו של באלון, חוזר יורון אל איי הברזל כטוען לכתר, ובידיו קרן אותה מצא לטענתו בחורבות ואליריה ולדבריו יש בה את הכוח לאלף דרקונים. יורון מצליח לשכנע את שומעיו כי באמצעות הדרקונים יוכל לאחד את כל שבע הממלכות תחת שלטונו, כפי שעשה אאיגון טארגאריין הכובש מאתיים שנה לפני כן. בכך מצליח יורון לגבור על מתחריו במשאל המלך שנערך לאחר מות באלון, ולעלות לכס כיורון השלישי לשמו.
לאחר מכן, שולח יורון את אחיו ויקטאריון, מפקד צי הברזל, ודורש ממנו לצאת אל מירין שמעבר לים ולהשתמש בקרן על מנת להביא את דאינריז טארגאריין ודרקוניה. ויקטאריון אכן יוצא לדרך, אך מתכוון לקחת את דאינריז לעצמו ולהשתמש בדרקוניה על מנת להדיח את אחיו מכס המלכות.
דמויות בבית גרייג'וי > ויקטאריון גרייג'וי

אחיהם הצעיר של באלון ויורון. מפקד צי הברזל ובדומה לאחיו גם הוא קברניט ספינה בשם "ניצחון הברזל".
לאחר מות אחיו, המלך באלון, מתמודד ויקטאריון מול אשה גרייג'וי ומספר מועמדים נוספים במשאל המלך שבסופו ייבחר מביניהם מלך חדש לאיי הברזל. עם זאת, שניהם מובסים לאחר חזרתו הפתאומית של יורון, אחיהם הגולה, שנחשב לאובד, ומוכתר למלך לאחר שטען כי בבעלותו קרן המסוגלת לאלף דרקונים ובאמצעותה יכבוש את העולם.
ויקטאריון מקבל מידי יורון את הקרן ונשלח בהוראתו להפליג אל מירין, שם מולכת דאינריז טארגאריין יחד עם דרקוניה. ויקטאריון, שמטיל ספק בנדיבות זו של המלך ("מתנותיו של המלך יורון מורעלות") מגלה כי התוקע בקרן ימות זמן קצר לאחר מכן. ויקטאריון יוצא לדרך אך מתכנן לשאת את דאינריז לאשה בעצמו ולהשתמש בדרקוניה על מנת להדיח את אחיו מכס המלכות.
דמויות בבית גרייג'וי > אאירון "לח-השיער" גרייג'וי

אחיהם הצעיר של באלון, ויקטאריון ויורון. היה בעברו איש פרוע והולל, והדוד האהוב יותר על תיאון. לאחר שכמעט ונהרג במהלך המרד של באלון, הופך אאירון לכוהן האל הטבוע, וכתוצאה מכך הופך לעגום ורציני יותר. לאחר שתיאון חוזר לאיי הברזל, היה זה אאירון שביצע בו את טקס הטבילה המסורתי הנהוג בקרב מאמיני האל הטבוע.
לאחר מות באלון, קורא אאירון לחדש את הנוהג העתיק באיי הברזל לפיו בני הברזל הם אלו שבוחרים את מלכם.
הערות שוליים

↑  "The Forsaken": Aeron "The Damphair" TWOW Chapter Summary, docs.google.com
בדרך אל החתולים

| --- | --- |

עטיפת הספר (קטע מציורו של הירונימוס בוש, "ספינת השוטים")
 מידע כללי
 מאת:  יהושע קנז
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת עם עובד (הספרייה לעם)
 תאריך הוצאה:  1991
 מספר עמודים:  280
בדרך אל החתולים הוא רומן מאת יהושע קנז שיצא לאור בשנת 1991 בספריה לעם בהוצאת עם עובד. זהו ספרו החמישי של קנז.
יצירה זו עוסקת בתיאור הזיקנה והחולי; ביצרים, בפחדים, בחלומות ובבדידות שכרוכים בהם. רוב העלילה מתרחשת בבית חולים שיקומי וחלקה האחרון מתרחש בדירתה של הגיבורה, דירת שיכון בעיר.
לטענת מיודעו של קנז, המחזאי ובמאי התיאטרון מיכאל גורביץ', בסיס הרומן הוא אישה שגרה מעל דירתו של קנז בתל אביב. קנז סייע לה במשך זקנתה, למרות סלידתו ממנה ואף נהג לבקרה בעת אשפוז שיקומי ארוך שעברה.
שם הספר

הביטוי "בדרך אל החתולים" אינו מופיע בספר. החתולים מופיעים רק בחלקו האחרון של הספר, כש"גברת פּולדי" שכנתה של הגיבורה, מספרת לה על חיבתה העזה לחתולי הרחוב אותם היא מאכילה בפינת האשפה של השיכון. לגישתו של פרופסור הלל ויס: "מקום אהבת החתולים ליד פחי הזבל הוא אתר היופי והאהבה היחיד, והוא כל מה שנותר לאדם הכלוא בעורו, בחדרו ובעולמו.". לעומת זאת, אריאנה מלמד גורסת כי: ""בדרך אל החתולים" פירושו "בדרך אל אחת האופציות האפשריות למוות טריוויאלי", בלשון נקיה.".
שם הספר > מוטו הספר

בפתח הספר מופיע המוטו, ציטוט של המשורר פרננדו פסואה בשפה הפורטוגזית, מתוך שירו, "חנות הטבק". ב-2004 תורגם השיר לעברית (תרגום: רמי סערי): ""תמיד אהיה מי שמחכה שיפתחו לו דלת לרגלי קיר שאין בו דלת".
עלילה ודמויות > בית החולים ג'

זהו בית חולים גריאטרי שיקומי שנקבצו בו חולות וחולים שכמעט ולא יוצאים מהמוסד. לעיתים, לבית החולים ר' - בית חולים כללי, לשם בדיקות רפואיות. לעיתים רחוקות חזרה לביתם וברירת המחדל היא פטירה, או מעבר למוסד גריאטרי אחר שנחשב מבחינתם כמדרגה אחת לפני המוות. הדמויות המרכזיות בבית החולים השיקומי הן:
עלילה ודמויות > בית החולים ג' > מחלקת הנשים

יולנדה מוסקוביץ - גיבורת הספר, פרודה מבעלה כבר 50 שנה, עוד מארץ מוצאה באירופה, כנראה רומניה. הייתה מורה לצרפתית וחיה כל חייה בגפה. מבחינה כלכלית מצבה סביר. שפתה העברית משובשת. מתנועעת בכבדות ורתוקה להליכון. היא אישה אסרטיבית אשר מצד אחד שואפת לחברה ול"נורמליות" ומצד שני מטפחת את עצמה בצורה מוגזמת תוך התעלמות מתגובות הסובבים אותה.
פרידה בקאל - מאושפזת בבית החולים. רתוקה לכיסא גלגלים. היא אישה עשירה וחושדת כי ילדיה ובני משפחתם מעוניינים להשאירה בבית החולים ומשחדים את הצוות הרפואי כדי שלא יורו לשחררה לביתה.
קלרה - מאושפזת בבית החולים. דוברת את שפתן של יולנדה ושל פרידה (רומנית), ולמרות הטינה השוררת בין השלוש הן מרגישות כקבוצה חברתית נפרדת.
אלגרה לוי - מאושפזת בבית החולים. חברתה של יולנדה. חולה במחלה סופנית. מסייעת ליולנדה בכביסה ובמלאכות שונות תמורת תמיכה כספית כיוון שהיא ענייה.
מטילדה טולדו - מאושפזת בבית החולים. ממוצא ספרדי, מלגלגת על החולות האשכנזיות המדברות כל הזמן בשפתן (רומנית) המתוארת על ידה כ:"אֶשְטֶה–בֶּשְטֶה–מֶשְטֶה".
פאולה - מאושפזת בבית החולים. תשושת נפש. מטיילת במחלקות, תמיד עייפה, תמיד רעבה ומאיימת על כולן שאבא שלה בעל המקום ויבוא וייסלק אותן.
עלילה ודמויות > בית החולים ג' > מחלקת הגברים

לזר כגן - מאושפז בבית החולים. צייר מבאר שבע. גבר נאה ושרמנטי מתפתח קשר בינו ובין יולנדה והוא אף מצייר אותה.
מרסל פיכמן - מאושפז בבית החולים. רופא בעברו ועתה מלווה על גבי כיסא הגלגלים שלו כצל את לזר.
וולף - מחזר אחר יולנדה ונדחה על ידה בשל כיעורו
עלילה ודמויות > בית החולים ג' > צוות רפואי

רוזה - האחות הראשית במחלקה. מכונה על ידי יולנדה "שטנה" בגלל איבתה אליה.
ליאון - אח במחלקה. שמן וגברי. יולנדה נמשכת ונדחית אליו חליפות. בוטחת ואינה בוטחת בו חליפות גם כן.
רפי - אח ערבי במחלקה ששמו האמיתי רפיק. מרצועת עזה. מנסה ללמוד במקביל לעבודתו לימודי הכנה לאוניברסיטה. יחד עמו נמצא אחיו המפגר העובד בעבודות גינון במוסד הרפואי.
עלילה ודמויות > דירת יולנדה

לקראת סוף הרומן חוזרת יולנדה אל דירתה שבבית משותף בעיר, בקומה רביעית ללא מעלית. היא סובלת בתחילה מרעשי העיר הבלתי פוסקים ומחרדות. היא יוצרת שוב קשר עם השכנה שבמרפסת המקבילה לדירתה בבית השכן, "גברת פּולדי". הדמויות הפעילות בחלק זה של הספר (חוץ מיולנדה) הן:
השכנים בבית המשותף: גברת אדלר, גברת הורן והשכן הצעיר.
בטי (מכונה על ידי יולנדה ועל ידי המספר "גברת פּולדי") - אישה מבוגרת וראוותנית על סף השיגעון, שבעלה, פולדי, נועל אותה בבית כדי שלא תתבזה במרחב הציבורי. משוחחת עם יולנדה בטלפון באופן יומיומי.
רפי - האח מבית החולים ג', העובד עם אחיו בניקיון ובגינון של הבית המשותף. מכחיש את זהותו ואת עבודתו הקודמת בבית החולים.
אדלה - מטפלת בקשישים ובחולים. טיפלה באלגרה בבית החולים וזו הורישה לה את רכושה. עתה, אדלה מנסה ליצור יחסים דומים גם עם יולנדה.
ליאון - האח מבית החולים. משוחח עם יולנדה בטלפון ומציע לה לעבור למוסד לקשישים שאותו פתח יחד עם עורך דין. מזהיר אותה מאדלה שמזהירה אותה מליאון מצידה.
ציטוטים בשפות זרות ללא תרגום

בנוסף למוטו שבתחילת הספר, שמובא בשפת המקור וללא תרגום. קנז גם מביא בגוף הספר קטעים קצרים בצרפתית, ללא תרגום וללא ציון המקור.
ביקורת וניתוח

בניגוד לספריו הראשונים, בעת יציאת הספר לאור ב-1991, היה קנז כבר סופר מפורסם ומוערך והביקורת בחנה את ספרו החדש על רקע ספריו הקודמים ובמיוחד מול ספרו האחרון באותה עת, "התגנבות יחידים" שזכה להערכה רבה. הספר היה לרב־מכר והיה לאחד משלושת הספרים הנמכרים ביותר של הוצאת עם עובד בשנת 1993.
ביקורת וניתוח > עם יציאת הספר לאור

גרשון שקד משווה את "בדרך אל החתולים" אל "התגנבות יחידים" וקובע כי "בית החולים הוא כמו מחנה הטירונים, הוא בעל מערכת מוסדרת וסדר יום קבוע. המחבר מתאר את הפכּים הקטנים של הקיום כמאבק על הישרדות בתנאי קיום מגבילים ומחניקים על סף הקץ.", אלא שכאן, הזקנים מתכוננים אל מותם, וזוהי "תחנת ארעי אל ליל השכחה הגדולה". הוא מגדיר את היצירה כ"רומן נֵאו־ריאליסטי. הריאליזם שלו מעודן יותר ומפורש פחות וכולל בתוכו את מיטב המסורת האימפרסיוניסטית: תיאור אטמוספירי של מצבי אנוש, שימוש בנוף כרקע אטמוספירי וכפתרון לבעיות אנוש שונות וכדומה.". לטענתו, ההנחה הפנימית של הרומן היא שגם על קו הקץ מבקשים בני אדם יחס ואהבה, שהם כחיץ ביניהם ובין השִכחה הגדולה. שקד מסכם את ביקורתו בשבחים: בספרו ב"דרך אל החתולים" גילה קנז את כוחו כיוצר ריאליסטי גדול, המסוגל לחשוף מצבים אנושיים בפרטים ובפכּים הזעירים של הקיום, ועם זאת, להעניק לפרטים הללו משמעות סמלית רוחנית גדולה.".
הלל ויס רואה ביצירה כ"תערובת קשה של שני יסודות בלתי מתאחים, אקזיסטנציאליזם וסנטימנטליות (אנ'). הדרך היחידה לקיבוע השבר הקיומי היא מריחת שכבות עצומות של צבעי איפור על הכרת הסבל והתעלמות ממבטי הזולת המגחך.". הוא רואה את הישגו הגדול של הספר ב"אפיון עמוק של הפסיכולוגיה של החולים, המהווים קבוצה מתחרה ותלויה זו בזו, והיוצרת בינה לבין עצמה אינטראקציה שלילית, רוחשת ללא הרף תככים ומזימות:"
אריאנה מלמד פותחת את ביקורתה בשבחים: "זהו רומן שהסופרלטיבים נאלמים דום ומחרישים לעומתו, שחוקים ועלובים". היא כותבת כי "הניסיון ליצור בליל לשוני "אותנטי" של מהגרים אינו המצאה של קנז, ובכל זאת, זוהי הפעם הראשונה בספרותנו שהניסיון צולח במלואו ... התוצאה ההיפר־ריאליסטית סוחפת בעצמתה.".
עדי אופיר מוצא כי "לא המוות עצמו מעסיק את קנז, אלא היכולת לשמור על זהות עצמית וצלם אנוש בצילו.". הוא מסכם את ביקורתו כי למי שמחפש את "העומק המטאפיסי, רוחב היריעה החברתית, החדירה הפסיכולוגית ואפילו את הכוח הסיפורי של "התגנבות יחידים", נכונה אכזבה.". חשיבותו העיקרית היא בנושא בו הוא נוגע: "נושא המוזנח באופן מחפיר לא רק על ידי הספרות אלא על ידי החברה כולה.".
אדם ברוך מתמקד בדמות הגיבורה, יולנדה מוסקוביץ'. הוא רואה בשוויון הנפש שלה כלפי התמות הציוניות והישראליות הגדרת גיבור מסוג חדש בספרות העברית. היא אינה היפוכו של הגיבור ב"הוא הלך בשדות" ולא של גיבורו של אהרון אפלפלד (בספר "מסילת ברזל" (1991)) המבקש נקמה מהנאצים, או ההורים השכולים, גיבוריה של יהודית הנדל (בספר "הר הטועים" (1991)). הוא רואה בה כמעצבת "תקנון הלאכלום", הנעדר כל תודעה לחברה הישראלית, להיסטוריה שלה ולאמביציות שלה. ביצירת גיבורת "הלאכלום" הזו כ"גיבור ישראלי", סבור אדם ברוך, כי קנז יוצר נקודת מפנה בתרבות העברית.
ביקורת וניתוח > בשנים מאוחרות יותר

יצחק לאור מתייחס אל הקור והמחנק, העולים מן הסיפור, והעדרם של רחמים, חום, חסד ורוך וטוען כי היצירה היא דיאלוג עם סוג של דרמה גותית, מן המאה ה-19. במאמרו, "ההטרוגניות היא הגיהנום" הוא טוען כי מתיאורי היחסים שבין הנשים השונות בסנאטוריום ובינן ובין הגברים והצוות הרפואי, עולים איבתו ופחדו של קנז מן ההטרוגניות. ושואל לקראת סוף ביקורתו: "אם ההטרוגניות היא הגיהנום, בדידות המוות של הסוף בנובלה הזאת היא הגאולה? במידה מסוימת – כן.".
תרגום לשפות זרות

הספר תורגם לשפות צרפתית, גרמנית, איטלקית, אנגלית, סינית והולנדית.
עיבוד לקולנוע

ב-2009 יצא למסכים הסרט הישראלי, "בדרך אל החתולים" (83 דקות) בבימויו של חורחה גורביץ'. בסרט כיכבו ריטה זוהר בתפקיד יולנדה ומוני מושונוב בתפקיד שאול כהן שהוא כדורגלן עבר (במקום דמותו של לזר כגן הצייר).
לקריאה נוספת

נילי לוי, מרחוב האבן אל החתולים: עיונים בסיפורת של יהושע קנז, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1997
שמעון זנדבק, "בדרך אל האהבה ואל הזבל", "דבר", 18 באוקטובר 1991 (נכון ליולי 2023 לא מצוי בארכיון העיתונות)
אבנר הולצמן, "מן האינפרנו לכוכבים", (מוסף רדיו לספרות, 1991) "מפת דרכים: סיפורת עברית כיום", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005, עמ' 77–78
בתיה גור, "עד קצווי העליבות, עד עינות הבדידות", תרבות וספרות, הארץ, 27 בספטמבר 1991 (נכון ליולי 2023 לא מצוי בארכיון העיתונות)
אורציון ברתנא, מה ידוע להם שלא ידוע לנו?, מאזנים, ס"ו, 2, תשנ"ב–1992 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה).
יוסף אורן, מאבק על צלם אנוש, נתיב, תשנ"ב–1992.
גבריאלה אביגור רותם, "הבגידה הגדולה", עלי שיח, 32/31 (1992), עמ' 59–61
גרשון שקד, "תחנת ארעי לקראת ליל השיכחה הגדולה", ידיעות אחרונות, 13 בספטמבר 1991
גרשון שקד, "אדם בסיר לחץ: על יצירתו של יהושע קנז ועל בדרך אל החתולים, "ספרות אז, כאן ועכשיו", זמורה-ביתן, אור יהודה, 1993, עמ' 167–180 (מבוסס ברובו על רשימת הביקורת שלעיל מאת גרשון שקד בידיעות אחרונות מספטמבר 1991). מופיע אצל: חן שטרס, קרן דותן (עורכות), יופיים של המנוצחים: ביקורת ומחקר על יצירתו של יהושע קנז, עם עובד, 2017. (הספר בקטלוג ULI), עמ' 298–350 בגרסה הדיגיטלית של הספר
ביאורים

↑  ככל הנראה הכותב מתכוון לאהבת בני האדם את החתולים, שכן בספר אין תיאור המתייחס למעשה אהבה בין החתולים
הערות שוליים

ראו המשל "ספינת השוטים"
↑  ראו המשל "ספינת השוטים"
↑  מיכאל גורביץ', עם מותו של יהושע קנז, באתר של מיכאל גורביץ'
↑  הלל וייס, בדרך אל האושר, ליד פחי הזבל, מעריב, 1 בנובמבר 1991
1 2  אריאנה מלמד, פריחה ארוטית על סף המוות, חדשות, 20 בספטמבר 1991
↑  בתיה גור, ייתכן שלתהילה יהיה טעם של מוות והניצחון ידיף צחנת ריקבון, באתר הארץ, 10 בפברואר 2004
↑  "בדרך אל החתולים", עמ' 164
↑  בעמוד 23, כגן מצטט את שארל בודלר, את תחילת L’Invitation au Voyage (צר') מתוך פרחי הרע, ובעמוד 26 שוב את בודלר מ-"Le Voyage", השיר החותם את "פרחי הרע". בעמ' 49 מובא משפט מ"Les Litanies de Satan" (אנ') גם כן מ"פרחי הרע" של בודלר, על פי הלל ויס, "או, שטן, מלא רחמים על יסורינו המתארכים!"
↑  מעריב,"מה קורא", 2 בדצמבר 1993
↑  גרשון שקד, "אדם בסיר לחץ: על יצירתו של יהושע קנז ועל "בדרך אל החתולים", "ספרות אז, כאן ועכשיו", זמורה-ביתן, אור יהודה, 1993, עמ' 167–180 (מבוסס ברובו על רשימת הביקורת שלעיל מאת גרשון שקד בידיעות אחרונות מספטמבר 1991). מופיע אצל: חן שטרס, קרן דותן (עורכות), יופיים של המנוצחים: ביקורת ומחקר על יצירתו של יהושע קנז, עם עובד, 2017. (הספר בקטלוג ULI), עמ' 298–350 בגרסה הדיגיטלית של הספר
↑  הלל וייס, בדרך אל האושר, ליד פחי הזבל, מעריב, 1 בנובמבר 1991
↑  עדי אופיר, קנז: ספר חשוב, מעריב, 13 בספטמבר 1991
↑  אדם ברוך, יהושע קנז לא הולך בשדות, מעריב, 27 בדצמבר 1991
↑  יצחק לאור, ההטרוגניות היא הגיהנום - איום, מין ותרבות בנובלה “בדרך אל החתולים” מאת יהושע קנז, באתר של יצחק לאור, מתוך: "אנו כותבים אותך מולדת" מסות על ספרות ישראלית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1995, עמ' 49-13
↑  פירוט התרגומים ביהושע קנז ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה"
בורווין, דוכס מקלנבורג

| --- | --- |

 לידה:  10 ביוני 1956 (בן 68) פרייבורג, גרמניה המערבית גרמניה המערבית 
 שם מלא:  גאורג בורווין פרידריך פרנץ קרל שטפן קונרד הוברטוס מריה, דוכס מקלנבורג
 מדינה:  גרמניה 
 בת זוג:  אליס וגנר
 
בורווין, דוכס מקלנבורג (בגרמנית: Borwin Herzog zu Mecklenburg; נולד ב-10 ביוני 1956) הוא ראש בית מקלנבורג-שטרליץ מאז שנת 1996 וראש בית מקלנבורג כולו מאז 2001. מותו של פרידריך פרנץ, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין, החבר האחרון של בית מקלנבורג-שוורין ב-31 ביולי 2001, הפך את בית מקלנבורג-שטרליץ לענף היחיד של בית מקלנבורג, ששלט במקלנבורג עד המהפכה הגרמנית בשנת 1918.
בורווין ובניו, אלכסנדר ומיכאל, הם הצאצאים הלגיטימים בקו הזכרי, היחידים ששרדו משושלת הנסיכים מימי הביניים של ניקלוט מאובוטרים, שכללה את אלברכט, מלך שוודיה.
ביוגרפיה

בורווין נולד ב-10 ביוני 1956 בפרייבורג, והיה ילדם הצעיר והבן היחיד של גאורג אלכסנדר, דוכס מקלנבורג ואילונה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של יוזף פרנץ, ארכידוכס אוסטריה ואנה, נסיכת סקסוניה. הוא צאצא ישיר של גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ ובאמצעות אמו צאצא של פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה ופרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
הדוכס בורווין הפך ליורש לכאורה לראשות בית מקלנבורג-שטרליץ ב-6 ביולי 1963, כשסבו מת ואביו הפך לראש הבית. בורווין למד גידול גפנים במכון גייזנהיים לגידול ענבים ושירת כקצין בצבא הגרמני. הוא ניהל גם חברת משקאות שווייצרית.
בפוליטיקה, הדוכס בורווין היה יו"ר המפלגה המקומית של המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית בכפר הינטרזארטן שבמחוז ברייסגאו-הוכשוורצוואלד בבאדן-וירטמברג, וסיים את תפקידו במאי 2009.
בשנת 1928 אומץ סבו גאורג, דוכס מקלנבורג על ידי דודו וראש בית מקלנבורג-שטרליץ, קרל מיכאל, דוכס מקלנבורג. סבו ירש לאחר מכן את התואר של דוכס מקלנבורג, אשר אושר ב-18 ביולי 1929 על ידי ראש שושלת רומנוב, קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ולאחר מכן הוכר ב-23 בדצמבר על ידי פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין. ב-18 בדצמבר 1950, פרידריך פרנץ, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין אישר את תואר הדוכסים וגם העניק להם את הסגנון "הוד רוממותו" השושלתי לחברי בית מקלנבורג.
הדוכס בורווין ירש את ראשות בית מקלנבורג-שטרליץ בעקבות מותו של אביו ב-26 בינואר 1996. עם מותו של פרידריך פרנץ, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין ב-31 ביולי 2001, נכחד בית מקלנבורג-שוורין ובית מקלנבורג-שטרליץ נותר הענף היחיד של בית מקלנבורג.
הדוכס בורווין הוא הפטרון והמגונן של מסדר הגריפון שחודש בספטמבר 1984. המסדר נוסד על ידי פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ב-15 בספטמבר 1884. הוא גם שירת על אלמנך דה גוטה 's Comité de Patronage.
בשנת 2005 נכחו הדוכס בורווין יחד עם ראש בית הוהנצולרן, גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה והשתתפו בפתיחה מחדש של טירת הוהנציריץ במקלנבורג-מערב פומרניה. בטירה זו מתה לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ, אשתו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, בשנת 1810.
משפחתו

הדוכס בורווין התחתן עם אליס וגנר, בתם של ד"ר יורגן-דטלב וגנר ומריאן ביכל בנישואים אזרחיים ב-24 בדצמבר 1985 בהינטרזארטן ולאחר מכן בטקס דתי ב-19 ביולי 1986, ונולדו להם שלושה ילדים:
אולגה, דוכסית מקלנבורג (נולדה ב-1988)
אלכסנדר, דוכס מקלנבורג (נולד ב-1991)
מיכאל, דוכס מקלנבורג (נולד ב-1994)
הערות שוליים

↑  http://www.xing.com/profile/Borwin_HzuMecklenburg
↑  Burke's Royal families of the World, I Europe & Latin America
1 2  Erstling, Frank; Frank Saß; Eberhard Schulze; Harald Witzke (באפריל 2001). "Das Fürstenhaus von Mecklenburg-Strelitz". Mecklenburg-Strelitz, Beiträge zur Geschichte einer Region (בגרמנית). Friedland: Steffen. p. 191. ISBN 3-9807532-0-4. ...Als zwölftes Oberhaupt des Strelitzer Hauses trat Herzog Georg Borwin die Nachfolge seines Vaters an. Er durchlief die Offizierslaufbahn der Bundeswehr, studierte Weinbau und ist heute Manager in einem schweizerischen Getränkekonzern... {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Die CDU wird wiederbelebt" (בגרמנית). Badische Zeitung. 6 במאי 2009. נבדק ב-22 במאי 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Huberty, Michel; Alain Giraud; F. B. Magdelaine. L'Allemagne Dynastique, Tome VI : Bade-Mecklembourg. p. 235. ISBN 978-2-901138-06-8.
1 2  Theroff, Paul. "Mecklenburg". Online Gotha. נבדק ב-2008-03-06.
↑  "Ordenskurier 2007" (PDF). Ritterorden der Greif. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2007-10-30. נבדק ב-2008-03-07.
↑  "Comité de Patronage". Almanach de Gotha. אורכב מ-המקור ב-2006-02-11. נבדק ב-2008-08-09.
↑  "Saisoneröffnung in Hohenzieritz". preussen.de. אורכב מ-המקור ב-2007-09-29. נבדק ב-2007-08-26.
בלנוס

בלנוס הוא אל במיתולוגיה הקלטית.
כונה גם בלינוס, בלינו, בלאנו, בלוס ו-בל (Belenus, Belinus, Belenos, Belinos, Belinu, Belanu, Bellinus, Belus, Bel). משמעות שמו בקלטית: "הזוהר".
תושבי גאליה ובריטניה הקדומה וכן אזורים מסוימים בהם נפוצה התרבות הקלטית באוסטריה ובספרד האמינו באל זה.
בלנוס היה אל האש והרפואה. בתקופת האימפריה הרומית זוהה בלנוס עם האל אפולון מהמיתולוגיה היוונית (אפולו במיתולוגיה הרומית) - ואולם, בניגוד לאפולון, בלנוס לא היה אל השמש - שכן הפולחן הקלטי לא כלל פולחן לשמש.
הפסטיבל הקלטי שנקרא "בלטאן" ונערך כל שנה ב-1 במאי היה קשור, ככל הנראה, לפולחנו של האל. כחלק מטקסי החג טוהרו עדרי הבקר - טקס זה נועד להגן על הבקר בטרם הוציאוהו למרעה לעונת הקיץ.
בה"ד 12

| --- | --- |

תג היחידה של בה"ד 12 (אינו בשימוש כיום)
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1950–2003 (כ־53 שנים)
תג היחידה של בה"ד 12 בתקופתו כבית הספר לקצינות
בה"ד 12 הוא בסיס הדרכה, שהיה מרכז ההכשרה לנשים בצה"ל ובהמשך הפך לבית הספר לקצונה עבור חילות תומכי לחימה. הבסיס הוקם בתחילת שנות ה-50 במחנה תל השומר ומאוחר יותר עבר למחנה צריפין. הכשרת הקצינות הנפרדת נסגרה בשנת 2003 (בשל ביטול ההפרדה המגדרית), ומאז קיימים בשטח הבה"ד מפקדת מערך מגל ובית הספר לפיקוד שלו.