stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חגי עמיר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 בדצמבר 1968 (בן 56) הרצליה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
חגי עמיר (נולד ב־7 בדצמבר 1968) הוא אחיו של יגאל עמיר ושותפו להתנקשות ביצחק רבין בשנת 1995.
ביוגרפיה

נולד בהרצליה. אימו גאולה הייתה גננת במקצועה ואביו שלמה הוא סופר סת"ם.
חגי עמיר הורשע בקשירת קשר לרצח ראש הממשלה יצחק רבין; בקשירת קשר לפגוע בתושבים ערבים ובאנשי המשטרה הפלסטינית ביהודה ובשומרון; בייצור נשק ובהחזקת נשק שלא כחוק. הוא זוכּה מעבירה של קשירת קשר לפגוע במחבלים שישוחררו לפי הסכמי אוסלו. בית המשפט המחוזי בתל אביב גזר עליו עונש של 12 שנות מאסר, ובבית המשפט העליון הוחמר העונש ל־16 שנות מאסר. אף על פי שחגי ידע על כוונת אחיו, יגאל עמיר חשש כי שירות הביטחון הכללי עוקב אחריו ומידר את חגי מפרטים על זמן יציאתו ועל דרך הגעתו לעצרת השלום שבה ירה ברבין. בתחתית המחסנית של אקדחו סידר יגאל כדורים שבהם עשה חגי שינויים. הוא טען לסירוגין קליעים רגילים (שלהם ייחס חגי יכולת חדירה טובה יחסית) וכדורים מיוחדים מסוג הולופוינט (שלדעת חגי קטלניים יותר), שמא ילבש רבין שכפ"ץ. יגאל לא השתמש בכדורי ההולופוינט. חגי סבר שיגאל לא יצליח בתוכנית ההתנקשות שלו במתכונת שבה בוצעה, וחשב שהיה צריך לבצעה בשיטות אחרות, כמו שימוש ברובה צלפים למשל.
במהלך מאסרו הגיש עמיר מספר רב של עתירות אסיר. הבקשה שהגיש לשירות בתי הסוהר לנכות שליש מתקופת מאסרו על התנהגות טובה נדחתה על הסף בוועדת השחרורים בשנת 2008. את רוב שנותיו במאסר בילה בהפרדה.
בנובמבר 2004, בעקבות ויכוח עם השב"ס על שיחת טלפון, אמר עמיר לסוהריו: "מה אתם מפחדים שאני אחסל וארצח את שרון... אם אני רוצה אני מסוגל להרים שיחה אחת ולדאוג שיחסלו ויפוצצו את שרון". בעקבות דברים אלו הוא הורשע באיומים ונידון לשנת מאסר נוספת, שמחצית ממנה הוספה לעונשו בפועל.
ב־4 במאי 2012 שוחרר מהכלא. לאחר שחרורו החל להיות פעיל בפייסבוק, ושם הוא מפיץ את דעותיו ואף נפתחה לו קבוצת מעריצים. עמיר, בדומה לאחיו, מצדיק גם היום את מעשה ההתנקשות שביצע יגאל. את המעשה הוא מכנה "מצווה" ולשיטתו זאת הייתה הדרך היחידה "לנטרל" את רבין. למרות זאת, חגי עמיר מביע דעות התומכות בזכויות אדם, ביקר את האווירה הציבורית במהלך מבצע צוק איתן ותומך בפתרון של מדינה דו־לאומית, משום שלדעתו לא ניתן לתקן את הנזק שנגרם בעקבות הסכמי אוסלו. לדבריו "למדינה יהודית יש חשיבות, למדינת היהודים אין הצדקה קיומית". דף הפייסבוק של עמיר נחסם לעיתים קרובות עקב הדברים שהוא כותב בו, המתוייגים על ידי פייסבוק כהסתה. עמיר עצמו הגיב לאחת החסימות בהקמת דף חדש על שם "עמנואל גולדשטיין", כשמו של דמות האויב הנצחי שכולם מצווים לשנוא ולגדף מהספר 1984, באמרו שהיחס אליו הוא בדיוק כמו אל גולדשטיין.
ב־27 באוקטובר 2015, בעקבות דבריו של נשיא המדינה ראובן ריבלין באירוע לזכרו של יצחק רבין לציון 20 שנה להירצחו, שבו הצהיר שכל עוד הוא הנשיא לא יֵצא יגאל עמיר לחופשי, כתב חגי עמיר בפייסבוק: "ריבלין הוא פוליטיקאי חנפן. לא הוא קובע אם אחי ישתחרר או לא, רק הקב"ה קובע כפי שהוא קבע שרבין יתפגר אף על פי שריבלין וחבריו לא ממש הסכימו. הוא קבע שריבלין יהיה נשיא, ויגיע הזמן שהוא יקבע שריבלין יחד עם המדינה הציונית צריכים לחלוף מהעולם כפי שסדום חלפה בשל הפשעים שהם ביצעו במסגרת החוק נגד בני עמם. והיום הזה כבר לא רחוק". באותו יום נעצר עמיר בחשד להסתה, והוחלט להביאו לפני שופט.
חיים אישיים

עמיר מתגורר עם הוריו בביתם שבהרצליה ועובד כרתך וכמסגר במסגרייה שפתח.
הערות שוליים

↑  כתב עתי"ם, ‏ביהמ"ש העליון החמיר בעונשי המאסר של יגאל וחגי עמיר, באתר גלובס, 30 באוגוסט 1999
↑  ענת קרוננברג־אורנשטיין ופנינה גיא, 1995 – הרשעת חגי עמיר ברצח ראש הממשלה יצחק רבין: בחינת אחריות הקושרים, לנוכח תיקון 39 לחוק העונשין, באתר משרד המשפטים, 8 באפריל 2019
1 2  ריאיון באתר 972+ (באנגלית) (מקור בעברית)
↑  מור שמעוני‏, חגי עמיר, שסייע לרצח יצחק רבין, משתחרר מהכלא, באתר וואלה, 23 באפריל 2012
↑  רענן בן צור, אישום: חגי עמיר איים על חיי ראש הממשלה שרון, באתר ynet, 16 במרץ 2005
↑  רענן בן צור, חגי עמיר: ה"איומים" על שרון נאמרו כבדיחה, באתר ynet, 15 בדצמבר 2005
↑  יובל אזולאי, חגי עמיר נידון לשנת מאסר בגין איומים על חייו של אריאל שרון, באתר הארץ, 28 באפריל 2006
↑  רענן בן צור, חגי עמיר שוחרר מהכלא וסימן "וי": לא מתחרט, באתר ynet, 4 במאי 2012
↑  עמיחי אתאלי, לייק מלריסה: חגי עמיר מגלה את הפייסבוק, באתר nrg‏, 25 ביוני 2012
↑  ארי פינס, ‏גבירותי ורבותיי: מהפך, באתר ‏מאקו‏, 22 ביולי 2014
↑  רענן בן צור, גלעד מורג, חגי עמיר הסית נגד ריבלין: "הקב"ה קבע שרבין יתפגר, גם אתה תחלוף מהעולם", באתר ynet, 27 באוקטובר 2015
אילן ליאור, חגי עמיר נעצר בחשד שאיים על הנשיא ריבלין, באתר הארץ, 27 באוקטובר 2015
↑  בהשראת 1984: חגי עמיר שינה שמו בפייסבוק, באתר nrg‏, 28 בספטמבר 2017
פלורין רדוצ'ויו

פלורין ולריו רדוצ'ויו (ברומנית: Florin Valeriu Răducioiu; נולד ב-17 במרץ 1970 בבוקרשט) הוא כדורגלן עבר רומני ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת המשחק הענפה של רדוצ'ויו החלה ברומניה, לאחר מכן עבר בין הליגות הבכירות באיטליה, ספרד, אנגליה, גרמניה וצרפת, והיה לכדורגלן הראשון בהיסטוריה ששיחק בכל חמש הליגות האירופיות הבכירות ביותר. לרדוצ'ויו ארבעים הופעות ו-21 שערים במדי נבחרת רומניה, אותה ייצג בין היתר בשני טורנירי מונדיאל ובטורניר יורו 1996.
קריירת משחק > נבחרת רומניה

רדוצ'ויו החל את דרכו בנבחרת רומניה תחת המאמן אמריך יניי, וערך את הופעת הבכורה שלו ב-25 באפריל 1990 במשחק ידידות מול ישראל באצטדיון קריית אליעזר בחיפה. הוא זומן לסגל הנבחרת לקראת טורניר מונדיאל 1990 באיטליה, אליו הגיע כשבמאזנו שלוש הופעות בינלאומיות בלבד - כולן בחודשיים שלפני הטורניר. רדוצ'ויו פתח בהרכב נבחרתו בניצחון 0–2 על ברית המועצות ובהפסד 1–2 לקמרון, ולא שותף במשחק השלישי בשלב הבתים שהסתיים בשוויון 1-1 עם ארגנטינה. בשמינית הגמר פתח רדוצ'ויו במשחק מול אירלנד, שהסתיים בניצחונם של האירים בדו-קרב בעיטות עונשין.
רדוצ'ויו היה לשחקן הרכב משמעותי במהלך מוקדמות יורו 1992, מהם לא הצליחה רומניה להעפיל. במוקדמות מונדיאל 1994 היה רדוצ'ויו לכובש השערים המצטיין בנבחרת, עם סדרת הופעות מרשימה. הוא כבש בכל חמשת משחקי המוקדמות בהם שותף, כולל צמד בניצחון החוץ 2–5 על צ'כוסלובקיה, ורביעייה לרשתה של איי פארו בניצחון החוץ של רומניה 0–4. הוא כבש גם מול בלגיה, ויילס וקפריסין.
רדוצ'ויו זומן לסגל הנבחרת של אנגל יורדנסקו לקראת מונדיאל 1994 בארצות הברית. במשחק הראשון מול קולומביה עלה רדוצ'ויו בהרכב וכבש צמד בניצחון נבחרתו 1–3. הוא פתח גם בתבוסה 1–4 לשווייץ ובניצחון 0–1 על המארחת ארצות הברית. רומניה עלתה מהמקום הראשון בבית, ובשמינית הגמר פגשה את ארגנטינה. רדוצ'ויו נאלץ להחמיץ את המשחק ההיסטורי של נבחרתו, שניצחה 2–3 והעפילה לרבע הגמר, בגלל צבירת כרטיסים צהובים. הוא שב להרכב ברבע הגמר מול שוודיה, וראה את תומאס ברולין מעלה את שוודיה ליתרון 12 דקות לסיום. שתי דקות בלבד לסיום המשחק, מצא רדוצ'ויו את שער השוויון, כשהשתלט ראשון על כדור חופשי שנבלם, וברגל ימין כבש מקרוב. המשחק הלך להארכה, ובדקה ה-101 כבש רדוצ'ויו את השני שלו במשחק, כשבעט כדור חזק ושטוח לפינה בנגיעה אחת מ-16 מטרים. שוודיה הצליחה להשוות בדקה ה-115, והמשחק הלך להכרעה בדו-קרב פנדלים. רדוצ'ויו כבש את הבעיטה הראשונה של רומניה, אך בסיום הייתה זו שוודיה שניצחה 4–5 ועלתה לחצי הגמר. רדוצ'ויו סיים את הטורניר במקום השלישי בטבלת מלך השערים, עם ארבעה כיבושים.
במסגרת מוקדמות יורו 1996 כבש רדוצ'ויו חמישה שערים בשישה משחקים בהם שותף, כולל שלושער לרשתה של אזרבייג'ן בניצחון נבחרתו 1–4. הוא זומן לטורניר יורו 1996 באנגליה על ידי יורדנסקו, רדוצ'ויו פתח בכל שלושת משחקיה של רומניה, שסיימה את הטורניר ללא נקודות. במשחק האחרון שלה בטורניר, שהיה למשחקו האחרון של רדוצ'ויו במדי רומניה, פגשה רומניה את ספרד. בדקה ה-29 כבש רדוצ'ויו שער שוויון לזכות נבחרתו, לאחר שקיבל כדור עומק שהותיר אותו לפרוץ לבד מול השוער. רדוצ'ויו חדר לרחבה והכניע את השוער בבעיטה שטוחה שקבעה שוויון 1-1, אך רומניה הפסידה בסיום 1–2. היה זה שערה היחיד של רומניה בטורניר.
לאחר הטורניר סיים רדוצ'ויו את דרכו הבינלאומית עם 21 שערים בארבעים הופעות.
תארים > תארים כשחקן

אליפות רומניה: 1989/1990
הגביע הרומני (2): 1985/1986, 1989/1990
ליגת האלופות: 1993/1994
אליפות איטליה: 1993/1994
הסופר קאפ האיטלקי: 1993
סטטיסטיקות > מועדונים

| עונה | קבוצה | ליגה | בליגה> הופעות | בליגה> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1985/1986 | דינמו בוקרשט | רומניהליגת העל הרומנית | 1 | 0 |
| 1986/1987 | דינמו בוקרשט | רומניהליגת העל הרומנית | 4 | 0 |
| 1987/1988 | דינמו בוקרשט | רומניהליגת העל הרומנית | 18 | 3 |
| 1988/1989 | דינמו בוקרשט | רומניהליגת העל הרומנית | 29 | 12 |
| 1989/1990 | דינמו בוקרשט | רומניהליגת העל הרומנית | 24 | 14 |
| 1990/1991 | בארי | איטליהסרייה א' | 30 | 5 |
| 1991/1992 | הלאס ורונה | איטליהסרייה א' | 30 | 2 |
| 1992/1993 | ברשה | איטליהסרייה א' | 29 | 13 |
| 1993/1994 | מילאן | איטליהסרייה א' | 7 | 2 |
| 1994/1995 | אספניול | ספרדליגת העל הספרדית | 30 | 9 |
| 1995/1996 | אספניול | ספרדליגת העל הספרדית | 16 | 5 |
| 1996/1997 | וסטהאם יונייטד | אנגליהפרמייר ליג | 11 | 2 |
| 1996/1997 | אספניול | ספרדליגת העל הספרדית | 10 | 5 |
| 1997/1998 | שטוטגרט | גרמניהבונדסליגה | 19 | 4 |
| 1998/1999 | ברשה | איטליהסרייה ב' | 24 | 4 |
| 1999/2000 | ברשה | איטליהסרייה ב' | 13 | 1 |
| 2000/2001 | דינמו בוקרשט | רומניהליגת העל הרומנית | 8 | 1 |
| 2000/2001 | מונקו | צרפתליגת העל הצרפתית | 9 | 2 |
| 2001/2002 | מונקו | צרפתליגת העל הצרפתית | 3 | 0 |
| 2003/2004 | קרטיי | צרפתהליגה הצרפתית השנייה | 11 | 0 |
| סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | 326 | 84 |
סטטיסטיקות > נבחרת לאומית

| נבחרת רומניה> שנה | נבחרת רומניה> הופעות | נבחרת רומניה> שערים |
| --- | --- | --- |
| 1990 | 10 | 1 |
| 1991 | 5 | 1 |
| 1992 | 2 | 1 |
| 1993 | 4 | 8 |
| 1994 | 12 | 5 |
| 1995 | 3 | 4 |
| 1996 | 4 | 1 |
| סך הכול | 40 | 21 |
נינון הייט-וייל

| --- | --- |

 לידה:  2 באפריל 1911 מילוז, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  15 באוקטובר 2007 (בגיל 96) פונטנבלו, צרפת 
 שם לידה:  Ninon Weyl 
 מדינה:  צרפת 
 
נינון הייט-וייל (בצרפתית: Ninon Hait-Weyl; ‏2 באפריל 1911, מילוז – 15 באוקטובר 2007, פונטנבלו) הייתה מצילת יהודים בתקופת השואה.
ביוגרפיה

הייט-וייל הייתה פעילת מחתרת יהודייה בצרפת הכבושה בידי הנאצים במלחמת העולם השנייה. שמה המחתרתי היה ניקול הארקורט (Nicole Harcourt). היא הנהיגה יחד עם מרק הגנו (Marc Haguenau) את "השישית", אחת מקבוצות ההתנגדות היהודית בצרפת באזור משטר וישי. כמו כן הנהיגה את ה-Petites Ailes (כנפיים קטנות), קבוצה בתנועת הצופים היהודים בצרפת שפעלה במילוז, באו-רן ובאלזס.
עם אליזבת הירש (Elisabeth Hirsch) (צר') ורות למבר (Ruth Lambert) (צר'), הצליחה הייט-וייל להבריח מאות ילדים ובני נוער יהודיים ממחנות המעצר בצרפת. אף על פי שלא הוצא נגדה צו מעצר, נכנסה הייט-וייל מרצונה למחנה המעצר גירס ושם פעלה למען הטבת תנאי חייהם של האסירים ולמען שחרורם.
ראו גם

שואת יהודי צרפת
הערות שוליים

↑  לוסיין לזר, המחתרת היהודית בצרפת (יד ושם, 2012), ע' 115
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "נינון הייט-וייל".
אנדי שלק

| --- | --- |
אנדי שלק במרוץ דופינה ליברה (2012)
אנדי שלק במרוץ דופינה ליברה (2012)
 לידה:  10 ביוני 1985 (בן 39) לוקסמבורג לוקסמבורג, לוקסמבורג
 גובה:  186 ס״מ 
 משקל:  68 ק"ג 
 תחום:  כביש
 התמחות:  מטפס
 קבוצות עבר:  קבוצת סקסו בנק, לאופרד-טרק, קבוצת טרק פקטורי רייסינג
 הישגי שיא:   בטור דה פראנס (2010)  הרוכב הצעיר בג'ירו ד'איטליה (2007)  קטגוריית הרוכב הצעיר בטור דה פראנס (2008, 2009) לייז'–בסטון–לייז' (2009)
 andyschleckofficial.com
 
אנדי שלק תוקף במרוץ לייז'–בסטון–לייז' ב-2009
אנדי שלק (באנגלית: Andy Schleck; נולד ב-10 ביוני 1985 בלוקסמבורג סיטי) הוא רוכב אופניים לוקסמבורגי מקצועני בעברו. שלק ניצח בטור דה פראנס ב-2010 וסיים שנתיים (2009 ו-2011) במקום השני בטור דה פראנס. בטור דה פראנס ב-2010 סיים שלק שני. אולם, ב-2012 בוטל ניצחונו של אלברטו קונטדור במרוץ ושלק הוכרז כמנצח במרוץ. אחיו הבוגר הוא פרנק שלק, שגם היה רוכב בולט בעברו.
קריירה > כחובבן

שלק נולד בלוקסמבורג סיטי, לאמו גבי ולאביו ג'וני שלק. אביו היה גם הוא רוכב אופניים מקצועי בעברו, שרכב בטור דה פראנס ובוואלטה אספניה בשנים 1965-1974.
בנערותו התחרה שלק בענף הסייקלו-קרוס. בשנת 2003, בגיל 17, עבר לענף אופני הכביש וניצח באליפות לוקסמבורג בקטגוריית הנערים, הן במרוץ הכביש הרגיל והן במרוץ נגד השעון.
שלק הצטרף למועדון הרכיבה VC רובא בשנת 2004, בהיותו בן 18, ומשך את תשומת לבו של סיריל גימארד, שהיה בעבר מאמנם של מספר מנצחים של הטור דה פראנס, בהם ברנאר אינו, לורן פיניון, לוסיין ואן אימפה והאמריקאי גרג למונד. גימארד תיאר את שלק בתור "הכישרון הגדול ביותר שהוא ראה אי פעם", והשווה אותו ללורן פיניון.
בעודו רוכב כחובבן, ניצח שלק במרוץ פלאש דו סוד, כשהוא בן 18 בלבד. במרוץ זה השתתפה גם הנבחרת הלאומית של דנמרק, וביארנה ריס, שהיה המאמן של קבוצת האופניים הדנית CSC (כיום קבוצת סקסו בנק), התעניין בשלק ושאל את אחיו, פרנק שלק שרכב גם הוא ב-CSC, לגבי אנדי. ריס צירף את שלק לקבוצתו, והחתים אותו על החוזה המקצועני הראשון שלו. שלק ערך את הופעת הבכורה שלו במרוץ מסבב הפרו טור בוואלטה קטלוניה של שנת 2005, בהיותו בן 19.
קריירה > כמקצוען, קבוצת CSC / סקסו בנק

ב-2005 השתתף שלק באליפות לוקסמבורג לבוגרים יחד עם אחיו הגדול, פרנק. אנדי ניצח במרוץ נגד השעון באליפות, וסיים במקום השלישי במרוץ הכביש הרגיל, שבו ניצח פרנק. בשנת 2006 סיים שוב במקום השלישי באליפות לוקסמבורג במרוצי כביש. הוא נפל במהלך מרוץ GP שולט באותה שנה, ולקח הפסקה בת שמונה שבועות מרכיבה, לפני שחזר להתחרות בוואלטה קטלוניה בחודש מאי. ביולי 2006 הוא ניצח במרוץ סקסן טור אינטרנשיונל המתקיים בגרמניה, ואף ניצח בקטעים השלישי והחמישי של מרוץ.
בשנת 2007 רכב שלק עם קבוצת סקסו בנק בפעם הראשונה בג'ירו ד'איטליה. הוא ניצח בדירוג הרוכב הצעיר המוביל במרוץ, ואף סיים במקום השני בדירוג הכללי אחרי דנילו די-לוקה שניצח. בכך עמד לראשונה בקריירה שלו על הפודיום בגרנד טור, כבר בגיל 21. במרוץ החד-יומי ג'ירו די לומברדיה באותה שנה סיים במקום הרביעי, בין היתר, בגלל שסייע לאחיו פרנק שנפל במהלך המרוץ.
ב-2008 השתתף שלק לראשונה בטור דה פראנס, מרוץ האופניים הגדול בעולם, והמשיך את הצלחתו כאשר סיים מעל רומן קרויציגר וזכה בדירוג הרוכב הצעיר המוביל. הוא סייע לחברו לקבוצת סקסו בנק, קרלוס סאסטרה, לנצח במרוץ כולו וללבוש את החולצה הצהובה, ואף זכה יחד עם הקבוצה בראשות הדירוג הקבוצתי. עם זאת, שלק לא הצליח להתברג לעשירייה הראשונה וסיים במקום ה-12 הכללי. שלק נכלל בסגל המשלחת הלוקסמבורגית לאולימפיאדת בייג'ינג, וסיים במקום החמישי במרוץ הכביש, מבלי שהצליח לזכות במדליה.
בשנת 2009 הגיע שלק להישגו הגדול ביותר עד כה, כשהשיג ניצחון מרשים במרוץ הקלאסי לייז'–בסטון–לייז', והפך לרוכב הלוקסמבורגי הראשון שמנצח במרוץ זה, מאז מרסל ארנצר שעשה זאת ב-1954.‏ באותה שנה זכה שלק לראשונה בקריירה שלו באליפות לוקסמבורג במרוצי כביש לבוגרים. בטור דה פראנס של 2009, סיים שלק במקום השני בדירוג הכללי, לאחר אלברטו קונטדור שניצח ולפני לאנס ארמסטרונג, ועשה זאת בפעם השנייה בגרנד טור. בנוסף, הוא זכה בדירוג הרוכב הצעיר המצטיין.
גם בשנת 2010 חזר שלק על הישגו בטור דה פראנס וסיים במקום השני בדירוג הכללי, לאחר אלברטו קונטדור שניצח ולפני דניס מנצ'וב שסיים שלישי. ב-2010 המאבק בין קונטדור ושלק היה צמוד ביותר ובסופו ניצח קונטדור בהפרש של 39 שניות בלבד. לאחר כשנה וחצי, בפברואר 2012, נקבע כי קונטדור השתמש במרוץ בחומרי אמרוץ אסורים והניצחון במרוץ הועבר לאנדי שלק. בנוסף, הוא זכה בפעם השלישית ברציפות בדירוג הרוכב הצעיר המצטיין. לקראת סוף העונה נודע כי האחים שלק יחד עם פביאן קנצ'לארה ורוכבים נוספים מקבוצת סקסו בנק, מקימים בלוקסמבורג קבוצה חדשה, לאופרד-טרק. לאחר שסקסו בנק איבדה את בכירי רוכביה היא הצליחה להעביר לשורותיה את יריבו הגדול של אנדי שלק, אלברטו קונטדור.
קריירה > לאופרד-טרק

ערב מרוץ לייז'–בסטון–לייז' של 2011 היה פיליפ ז'ילבר המועמד המוביל לניצחון. פרנק ואנדי שלק גילו במרוץ יכולת גבוהה והצליחו בשורת התקפות לבודד את ז'ילבר כך שהמאבק לניצחון הפך להיות רק בין שלושתם. למרות יתרונם (שניים מול אחד) לא הצליחו האחים שלק לגבור על ז'ילבר ואנדי שלק סיים שלישי. לאחר המרוץ ספגו האחים ביקורת שטענה כי יכלו לנצח במרוץ וכי שגיאות טקטיות מצידם בסיום המרוץ מנעו זאת.
לטור דה פראנס באותה שנה, זינק שלק בראש קבוצה חזקה, יחד עם אחיו פרנק ועם פביאן קנצ'לארה. יכולתה הגבוהה של קבוצתו הביאה את האחים שלק למיקום גבוה כבר בשלביו הראשונים של המרוץ. העדר קטע אישי נגד השעון באמצע המרוץ היה אף הוא לטובת שלק והוא עבר את הפירנאים כשהוא ממוקם שני מבין המועמדים הבכירים ומפגר אחרי קאדל אוונס ב-11 שניות בלבד ומוביל על קונטדור ב-1:45 דקות. בקטע ה-16, שנערך באלפים, ניצלו סמואל סנצ'ז, קונטדור ואוונס את יכולתם הגבוהה ברכיבה במורד וברחו בסיום לשאר המועמדים וכך גדל הפער בין אוונס ושלק ל-1:18 דקות. בקטע ה-18, שעבר על פני שלושה מעברי הרים, תקף שלק כבר בשלב מוקדם של המרוץ והצליח לחבור לשניים מחברי קבוצתו שהיו בבריחה מוקדמת. הוא צבר פער גדול על פני יריביו, עבר את קו סיום הקטע בפסגת מעבר הגאליבייה 2:15 דקות לפני קאדל אוונס ועבר למקום השני בדרוג הכללי, אחרי תומא ווקלר שנחשב כמי שסיכוייו פחותים לנצח במרוץ כולו. לאחר הקטע ה-19, שהסתיים באלפ ד'ואז עבר שלק להוביל במרוץ והגיע לקטע ה-20 והמכריע עם יתרון של 57 שניות על קאדל אוונס. בקטע ה-20, שהיה מרוץ אישי נגד השעון, נכשל שלק בשמירה על החולצה הצהובה אותה לבש והשיג זמן איטי ביותר מ-2 דקות לעומת אוונס. הוא סיים במקום השני בדרוג הכללי, אחרי קאדל אוונס ולפני אחיו פרנק. בכך השיג שלק רצף של שלוש שנים בהן הגיע למקום השני בטור דה פראנס.
ב-2012 התמזגה קבוצת לאופרד עם קבוצתו של יוהאן ברוינל, "ניסאן-רדיושק". שלק כמעט ולא התחרה באותה שנה. הוא נפצע בברכו מנפילה במרוץ הדופינה ליברה ולא נטל חלק בטור דה פראנס באותה שנה. גם נסיונותיו להשתתף במרוצי סוף עונת 2012, לאחר החלמתו מהפציעה, לא עלו יפה והוא לא הגיע לשום מיקום משמעותי באותם מרוצים. גם ב-2013 המשיך שלק להפגין כושר נמוך ביחס להישגיו בעבר. הוא פרש במהלך חלק גדול מהמרוצים להם זינק ובאלו שסיים דורג במיקום נמוך. הישג השיא שלו ב-2013 היה השלמת הטור דה פראנס במקום ה-20 בדרוג הכללי.
בטור דה פראנס ב-2014 היה שלק מעורב בנפילה בקטע השלישי ופרש מהמרוץ. באוקטובר 2014 הודיע על פרישה מרכיבה תחרותית. בפברואר 2016 פתח חנות אופניים וקפה באיציג שבלוקסמבורג (Itzig, Luxembourg) הכוללים מוזיאון קטן המוקדש להישגיו.
מאפיינים כרוכב

אנדי שלק נחשב כרוכב בעל כישרון טבעי לטיפוס, שאפשר לו להשתלב בצמרת העולמית של מרוצי הגרנד טור. אולם, יכולתו במרוץ האישי נגד השעון נחשבה כנמוכה ביחס למתמודדים העיקריים במרוצים אלו ונקודה זו עמדה לו לרועץ. כמו כן, יש המבקרים אותו על כך שיכולתו הטקטית מוגבלת וכי הוא נשען באופן מופרז על הוראות ממנהליו הספורטיביים בזמן המרוצים. שיתוף הפעולה שלו עם אחיו פרנק נחשב לתופעה ייחודית בשדה המקצועני. מצד אחד הצטיין שיתוף פעולה זה בתיאום גבוה ובחוסר אנוכיות מוחלט ששרר בין שני האחים. מצד שני, נמתחה עליהם בקורת כאילו שיתוף פעולה זה היה בעוכריהם כיוון שלעיתים, התקפותיהם אינן החלטיות מספיק ברצותם שהאח השני יוכל להצטרף גם הוא להתקפה.
הערות שוליים

↑  Alberto Contador banned by CAS, האתר הרשמי של הטור דה פראנס, 7 בפברואר 2012
↑  cyclingnews.com, Giro d'Italia: The rise of another Schleck, 4.06.2007
↑  irishcycling.com, SCHLECK BROTHERS CONFIRMED FOR TOUR OF IRELAND, 17.08.2007
↑  BBC, Schleck impresses with Liege win, 27.04.2009
↑  Joe Lindsey
, Gracious in Defeat, אתר Bicycling, ‏25 באפריל 2011
↑  בדיעבד קודם שלק למקום הראשון בטור דה פראנס של 2010
↑  A look inside Andy Schleck Cycles - Gallery, באתר cyclingnews.com‏, 27 ביולי 2017
1 2  Cipollini warns that Cavendish must not waste talent, אתר cyclingnews.com, ‏1 בינואר 2012
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אלברטו קונטדור | הרוכב הצעיר המוביל בטור דה פראנס  2008, 2009, 2010 | הבא: - |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1236679857  VIAF: 9054162608704649820000   WorldCat (עם VIAF): 9054162608704649820000
דיטמר האמאן

דיטמר "דידי" האמאן (בגרמנית: Dietmar "Didi" Hamann; נולד ב-27 באוגוסט 1973 בולדסזן) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר ההגנתי. היה לאחד משחקני המפתח בהעפלת נבחרת גרמניה לגמר מונדיאל 2002, ובזכייתה של ליברפול בליגת האלופות ב-2005.
קריירת המועדונים > התחלה ותקופה בבאיירן מינכן

האמאן החל לשחק כדורגל במועדון הקטן ווקר מינכן. כנער הפגין יכולת מרשימה במשחקו, ובעקבות כך צורף למחלקת הנוער של באיירן מינכן ב-1989, בגיל 16. ב-1993 הוא שיחק לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, והיה שותף לזכייתה באליפות הבונדסליגה לאחר שהשתתף בחמישה משחקי ליגה בעונת 1993/1994. באותו זמן האמאן נחשב עדיין לחובבן, אך קיבל היתר לשחק בקבוצה המקצוענית. בעונה הבאה, 1994/1995, סבלה באיירן מפציעות של שחקנים בכירים רבים, מה שאפשר להאמאן להפוך לשחקן קבע בקבוצה. הוא שותף ב-30 משחקי ליגה וביסס עצמו כאחד מהשחקנים החשובים בקבוצה, כאשר שיחק כקשר הגנתי או כקיצוני ימני.
לפני עונת 1995/1996 חתם האמאן על החוזה המקצועני הראשון שלו בבאיירן מינכן. מספר שחקני קישור חדשים צורפו לסגל, אך הקבוצה אכזבה באותה עונה וסיימה במקום השני בליגה. בעוד המועדון התנהל באי-שקט באותה תקופה, האמאן הצליח להמשיך ולהאבק על דקות המשחק בקבוצה ושותף ב-20 משחקים. בסיום העונה לקח חלק חשוב בזכיית הקבוצה בגביע אופ"א, לאחר שבשלב הגמר נגד ז'ירונדן דה בורדו הצליח לעצור את כוכב היריבה, זינדין זידאן.
בעונת 1996/1997 עשה האמאן את עליית המדרגה המשמעותית ביותר לקריירה שלו. עד לאותה עונה שימש בעיקר שחקן ספסל, אך תחת המאמן החדש ג'ובאני טרפטוני הפך לקשר ההגנתי הפותח של הקבוצה, בעוד שמריו בסלר תפס את עמדת הקיצוני הימני. האמאן שותף ב-23 משחקי ליגה וסייע לקבוצה לזכות באליפות, ובעקבות יכולת טובה שהפגין זומן לראשונה לסגל נבחרת גרמניה. במהלך העונה אובחן אצל האמאן שבץ מוחי, אך הוא החלים לחלוטין. העונה הבאה, 1997/1998, הייתה מוצלחת פחות עבור הקבוצה שסיימה שנייה בבונדסליגה, אחרי קייזרסלאוטרן שעלתה זה עתה לליגה הבכירה; עם זאת, באיירן זכתה בגביע הגרמני לאחר ניצחון בגמר על דויסבורג. האמאן המשיך ושמר על מקומו כשחקן הרכב קבוע ושותף ב-41 משחקים בכל המסגרות, כולל בליגת האלופות.
קריירת המועדונים > ניוקאסל יונייטד וליברפול

לאחר שהשתתף עם גרמניה במונדיאל 1998, עבר האמאן לניוקאסל יונייטד האנגלית, תמורת 5.5 מיליון לירות שטרלינג. הוא התגבר על פציעה ברגלו בתחילת דרכו בקבוצה, ותחת המאמן קני דלגליש השתתף ב-31 משחקים בהם הבקיע חמישה שערים בכל המסגרות. הוא הגיע עם הקבוצה עד לגמר גביע ה-FA, שם הפסיד עמה למנצ'סטר יונייטד. ביולי 1999 עבר האמאן לליברפול שהודרכה על ידי ז'ראר הוייה, תמורת 8 מיליון ליש"ט.
האמאן שיחק בליברפול שבע שנים ולקח תפקיד חשוב ומשפיע בחוליית הקישור, כאשר הנהיג בצורה מוצלחת את משחק ההגנה של הקבוצה. עם זאת הוא לקח חלק גם במשחק ההתקפה, ולא פעם הבקיע שערים שנחשבו למרהיבים במיוחד. בעונתו השנייה בליברפול, 2000/2001, שיחק האמאן ב-53 משחקים בכל המסגרות והיה שותף חשוב בזכיית הקבוצה בשלושה גביעים: גביע אופ"א, גביע ה-FA וגביע הפוטבול ליג.
במהלך העונות הבאות, על אף שהפגין יכולת טובה כקשר הגנתי, האמאן לא הצליח להגיע עם ליברפול להישגים משמעותיים, למעט זכייה בגביע הפוטבול ליג בעונת 2002/2003. עם זאת, בעונת 2004/2005 היה אחד משחקני המפתח בזכיית הקבוצה בליגת האלופות, לאחר שהשתתף ב-43 משחקים בכל המסגרות. בשלב שמינית הגמר מול באייר לברקוזן הוא מילא בהצלחה את מקומו של כוכב הקבוצה, סטיבן ג'רארד, ואף הבקיע שער בבעיטה חופשית בדרך לניצחון קבוצתו. אף שסבל משבר בבוהן, נכנס האמאן כמחליף במחצית משחק הגמר מול מילאן. ליברפול פיגרה אז בתוצאה 3-0, והאמאן הכניס רוח חדשה בקבוצה וסייע לחזור מהפיגור ולהשוות ל-3-3. הוא זכה עם הקבוצה בגביע לאחר ניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין.
עונת 2005/2006 הייתה קשה עבור האמאן, שאיבד את מקומו כשחקן מפתח בליברפול. הוא השתתף ב-17 משחקים בלבד בפרמייר ליג ולדברי המאמן רפאל בניטס, סבל מכושר ירוד. למרות זאת, הוא זכה עם הקבוצה בגביע ה-FA באותה עונה, לאחר ניצחון על וסטהאם יונייטד בדו-קרב בעיטות עונשין במשחק הגמר. בעקבות העונה הלא מוצלחת החליט האמאן לעזוב את הקבוצה.
קריירת המועדונים > סיום הקריירה

ב-11 ביוני 2006 חתם האמאן על חוזה בקבוצת בולטון וונדררס, אך כעבור יום אחד בלבד עזב את המועדון וחתם בקבוצת מנצ'סטר סיטי, שכפיצוי שילמה לבולטון 400,000 ליש"ט. בעונתו הראשונה במנצ'סטר, 2006/2007, שיחק האמאן ב-19 משחקים בלבד בכל המסגרות. בעונה שלאחר מכן הוא הפך לחלק חשוב יותר בקבוצה, וסייע לה להיאבק על השגת מקום במפעלים האירופיים ולסיים לבסוף במקום התשיעי בפרמייר ליג. עם זאת, לאחר מכן הוא שב וירד בכושרו ובעונת 2008/2009 שיחק בתשעה משחקי ליגה בלבד, ובסיומה שוחרר מסגל הקבוצה עם תום חוזהו.
ביולי 2009 התעניינו בשירותיו של האמאן מספר קבוצות מהליגות הנמוכות באנגליה, ובהן פרסטון נורת' אנד, קווינס פארק ריינג'רס ונוטס קאונטי שאותה אימן סוון-יוראן אריקסון, אך הוא השיב להן בשלילה מאחר שסבר שאינו בכושר משחק טוב מספיק. לאחר כשנה בה היה מחוץ לכדורגל המקצועני חתם האמאן במאי 2010 על חוזה לשנה אחת במילטון קינס דונס, והחל לשמש בתפקיד משולב של מאמן-שחקן.