ניספור נייפס
ביוגרפיה > התצלום הראשון

לאחר זמן נטש נייפס את שיטת ההדפס וניסה להגיע לדימוי מוגמר ישירות על גבי לוח נחושת. ככל הנראה הצליח להשיג דימוי קבוע ראשוני בשנת 1826, שהפך לצילום הראשון בהיסטוריה: "נוף מחלון בלה-גרא". לשם הכנת תצלום זה הכין לוח פְּיוּטֶר (נתך של בדיל) ממורק שנמשח בתמיסת ביטומן (bitumen of Judea - סוג של זפת). את הלוח הניח בגב קמרה אובסקורה, וחשף אותו לאור במשך למעלה משמונה שעות; הביטומן התקשה באזורים שנחשפו לאור. לאחר החשיפה נשטף הלוח באמצעות שמן לבנדר ונפט, שהמיסו את הביטומן באזורים שלא נחשפו לאור ולכן לא התקשו. התוצאה שהתקבלה הייתה תמונה פוזיטיבית קבועה ויחידאית (בלתי ניתנת לשכפול). רבים אחרים לפני נייפס ניסו לקבע את הדימוי שנוצר בגב הקמרה-אובסקורה, אך הדימויים שייצרו היו נגטיביים על-פי-רוב (האזורים הבהירים במקור הפכו לשחורים בדימוי), וגרוע מכך - הם נעלמו מיד כשהוצאו מהקופסה החשוכה ונחשפו לאור. נייפס היה הראשון שהצליח לקבע את הדימוי. התצלום קשה לקריאה ואינו ברור. רואים בו מצד שמאל את עליית הגג של בית-יונים, ומצד ימין אגף של ביתו של נייפס. במרכז נראה גגו המשופע של אסם, ומאחוריו עץ.
נייפס הגיע לאנגליה עם תצלומו בשנת 1827, במטרה להראותו לאחיו, קלוד, שגר בלונדון באותה תקופה. נייפס גילה לתדהמתו שאחיו על ערש דווי, שהוא לא הצליח לקדם את מכירת פטנט מכונת הפיראולופור שלהם, ולכן מיהר לנסות לעניין את החברה המלכותית בהמצאתו, ובתקווה למצוא לה מממנים, והציג בפניה את המסמך "מזכר על ההליוגרפיה" (Notice sur l'héliographie) בדצמבר 1827:
מזכר על הליוגרפיה
אני חושב שרשאי אני להעניק שם זה למושא חקירותי, עד אשר מונח (נוֹמֶנְקְלָטוּרָה) מדויק יותר ימצא.
הליוגרפיה: רישומי [שמש] ולוחות צרובים.
דו״ח על כמה תוצאות שהושגו באופן ספונטני בעזרת פעולת האור.
הניסויים שיש לי הכבוד להציג הם התוצאות הראשונות של מחקרי הארוכים על שיטה לקיבוע הדימוי של אובייקטים דרך פעולת האור, ושיתוק שלהם דרך התהליך המוכר של תצריב (תחריט).
עסקתי במחקרים אלו, בעת שנסיבות עכשוויות מסוימות האיצו את נסיעתי לאנגליה; דבר זה מנע ממני להמשיך אותם כדי להגיע לתוצאות מספקות יותר. אי לכך, אבקש שניסיונות ראשונים אלו ישפטו פחות מנקודת מבט אמנותית ויותר ביחס לשיטות דרכן תוצאות אלו הושגו; שכן הצלחה מלאה תלויה ביעילות השיטות האלו.
[...] תמונותיי הממוסגרות, שנעשו על גבי פיוטר, יחשבו ללא ספק כקלושות מדי בגווניהן. רושם זה נובע מהעובדה שהחלקים הבהירים אינם ניגודיים מספיק לצללים שנוצרים מההשתקפות המתכתית. ניתן בקלות לתקן זאת על ידי הוספת יוותר לבן וברק לאותם חלקים שמציגים את האפקטים של האור, ועל ידי קליטת הרושם של הנוזל הזה [כלומר, האור] על גבי לוח מצופה כסף שהוברק כהלכה; שכן אז הניגוד בין לבן לשחור יהיה מודגש הרבה יותר, וצבע זה, שיוגבר באמצעות סוכן כימי כלשהו, יאבד את זוהרו, שאינו נעים לעין, ולעיתים אף מפיק אפקט לא הולם [נגטיב].
ניסויי בתצריב מותירים שאיפות בנוגע לצלילות הקווים ולעומק החריטה; החלטתי להציגם רק כדי להדגים יישום חשוב זה של התהליכים שלי, ואת האפשרות לשפר אותו. המכשולים עליהם היה עלי לגבור נבעו פחות מאופי התהליכים האלו מאשר מיכולותיי הבלתי מספקות באמנות [התצריב] שהפרקטיקה שלה אינה מוכרת לי. אציין שהתהליך שלי ישים לנחושת כמו גם לפיוטר. ניסיתי אותו מספר פעמים, בהצלחה, על אבן, אך אני מאמין שזכוכית תהה אולי עדיפה. די יהיה, מרגע שהושג הדימוי, להשחיר מעט את החלקים הצרובים, ולהניחו מעל נייר לבן, כדי לקבל תמונה איתנה. מר דאגר, צייר הדיורמה בפריז, ייעץ לי לא לזנוח את צורת היישום זו לה, אמת, אין היתרון של ריבוי תמונות, אך הוא רואה אותה כמתאימה יותר למסירת כל הגוונים העדינים של הטבע. [...]
8 בדצמבר 1827


נ. נייפס


משאלון-סור-סון, רחוב דה ל'אורטואר


מחוז סון-אה-לואר
ניסיונותיו של נייפס למצוא תמיכה וסיוע אנגלי לא עלו יפה והוא חזר מאוכזב לצרפת, כשהוא מותיר את אחיו הגוסס מאחור (שנפטר ימים ספורים לאחר חזרתו של ניספור לצרפת) וכן את הדימוי הייחודי "נוף מחלון בלה-גרא" אצל מארחו, הבוטניקאי פרנסיס באואר (Bauer, 1758-1840). על גב התצלום רשם באואר: "הליוגרפיה. תוצאות מוצלחות ראשונות שהושגו על ידי הפעולה הספונטנית של האור על ידי האדון נייפס משלון-סור-סון. 1827". התמונה עברה ידיים רבות, הוצגה בתערוכה פומבית ב-1898 בטרם נשתכחה על ידי בעליה האחרונים ונעלמה. התצלום, שנזנח במזוודה, התגלה מחדש באנגליה, ב-15 בפברואר 1952 על ידי חוקרי תולדות הצילום, הלמוט ואליסון גרנשהיים (Gernsheim), שרכשו את התמונה עבור אוסף הצילום שלהם. הלמוט גרנשהיים תיארך את הצילום ל-4 ביוני - 18 ביולי 1827.