stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אירוויזיון הילדים 2013
המדינות והזמרים במהדורה זו > מלטה > הזמרת

גאיה קאווז'י (במלטזית: Gaia Cauchi; נולדה ב-19 בנובמבר 2002) במלטה היא זמרת מלטזית.
היא החלה לשיר כשהיא הייתה בת שנתיים וחצי, היא משתתפת בהרבה תחרויות בעיקר במלטה ואיטליה, היא השתתפה בתוכנית של מישל אבל לא זכתה שם, היא השתתפה בפסטיבל סן רמו והיא זכתה בטקס פרסי המוזיקה של מלטה.
המדינות והזמרים במהדורה זו > רוסיה > המדינה

רוסיה החלה להשתתף באירוויזיון הילדים בשנת 2005 והיא זכתה פעם אחת ב-2006, שיטת הבחירה היא קדם ריבוי ממשתתפים של Russia TV. בשנת 2005 שלחה רוסיה את ולדיסלב שסיים בתחרות במקום התשיעי, בשנת 2006 רוסיה שלחה את האחיות טומלצ'בי וזכתה במקום הראשון, בשנת 2007 רוסיה שלחה את אלכסנדרה שסיימה במקום הרביעי, בשנת 2008 שלחה רוסיה את מיכאיל שסיים במקום השביעי, בשנת 2009 נשלחה לתחרות קטיה ריבובה שחזרה לתחרות שנתיים אחר כך, בתחרות הזאת היא סיימה במקום השני. בשנת 2010 שלחה רוסיה צמד בן ובת עם השיר "בנים ובנות". בשנת 2011 קטיה חזרה וסיימה במקום הרביעי, בשנת 2012 לריקה ששנה קודם ייצגה את מולדובה ייצגה את רוסיה וסיימה במקום הרביעי גם כן. ובשנה זו דיאנה קרילובה ייצגה אותם.
המדינות והזמרים במהדורה זו > רוסיה > הזמרת

דיאנה קרילובה (ברוסית: Даяна Кириллова; נולדה ב-16 באפריל 2002 בקאזאן) היא זמרת ורקדנית רוסייה.
בגיל ארבע היא התחילה לשיר ומאז היא זכתה בהרבה בתחרויות גדולות ברוסיה, אוקראינה ובבלארוס. היא לומדת בבית ספר למוזיקה בעירה והיא מנגנת בחליל.
ההצבעה

שיטת ההצבעה היא 50% הצבעת קהל בכל אחת המדינות המשתתפות + 50% הצבעת שופטים מתחום המוזיקה במדינה ובנוסף קיים חבר שיפוט המורכב מילדים שהשתתפו בתחרות שנותן את הצבעתו ראשון לאחר הענקת 12 הנקות המסורתיות לכל המדינות, בפעם הראשונה מגישי הניקוד נוכחים במדינה שהתחרות מתקיימת בה ולא מדברים בלוויין.
ברשימה למטה מקריאי הניקוד מטעם כל מדינה ובסוגריים הסיבה לבחירתם אם ידועה לפי סדר ההקראה:
"חבר שיפוט המורכב מילדים שהשתתפו בתחרות" – אנסטסיה פטריק (זוכת התחרות הקודמת).
שוודיה שוודיה – לובה סונרבו (נציגת שוודיה בתחרות הקודמת).
אזרבייג'ן אזרבייג'ן – לאימן מירזלבה.
ארמניה ארמניה – דייוויד ורדניאן (המקום השני בקדם של ארמניה לבחירת הנציג).
סן מרינו סן מרינו – ג'יובאני (תלמיד מצטיין בתיכון לאומנות של סן מרינו).
מקדוניה מקדוניה – סופיה ספסאנוסקה.
אוקראינה אוקראינה – ליזה ארפש (אחת ממנחי הקדם האוקראיני לבחירת הנציג).
בלארוס בלארוס – אלכסנדרה/סשה טקאש (תלמידי כיתה ז' במינסק).
מולדובה מולדובה – דניס מידונה (נציג מולדובה בתחרות הקודמת).
גאורגיה גאורגיה – אלנה מרגשוילי (אחת מנציגי גאורגיה בתחרות הקודמת).
הולנד הולנד – אלחנדרו ומפה (המקום השני בקדם של הולנד לבחירת הנציג ב-2012).
מלטה מלטה – מקסין פס (השתתפה בקדם של מלטה לבחירת הנציג ב-2009 וב-2010).
רוסיה רוסיה – מריה בקשריבה (זמרת).
איאן קרשו

| --- | --- |

איאן קרשו, 2012
 לידה:  29 באפריל 1943 (בן 81) אולדהאם, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מקום מגורים:  מנצ'סטר 
 השכלה:  אוניברסיטת ליברפול (1965)  מרטון קולג' (1969)  Counthill School  St Bede's College 
 מעסיק:  אוניברסיטת שפילד, אוניברסיטת נוטינגהאם, אוניברסיטת מנצ'סטר 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 בן או בת זוג:  Betty Kershaw 
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1994)  מדליית קרל הגדול למדיה אירופאית (2018)  Meyer-Struckmann Prize for Humanities and Social Sciences (2013)  פרס וולפסון להיסטוריה (2001)  מדליית מדליקוט (2004)  פרס הספרות של לייפציג (2012)  Knight Bachelor (2002)  עמית החברה ההיסטורית המלכותית  עמית האקדמיה הבריטית  Elizabeth Longford Prize 
 
פרופסור סר איאן קרשו (באנגלית: Ian Kershaw; נולד ב-29 באפריל 1943) הוא היסטוריון בריטי, שנודע בביוגרפיות שחיבר על אדולף היטלר.
קרשו נולד באולדהם שבאנגליה. ראשית הכשרתו כהיסטוריון התמקדה בימי הביניים, עת למד באוקספורד ובאוניברסיטת ליברפול, ואת תאריו בהיסטוריה מודרנית והיסטוריה של ימי הביניים קיבל מאוניברסיטת מנצ'סטר, כאשר פנה להיסטוריה גרמנית בשנות השבעים. כיהן כפרופסור אורח בשנים 1983–1984 באוניברסיטת רוהר בוכום, כיהן בשנים 1987–1989 כפרופסור להיסטוריה מודרנית באוניברסיטת נוטינגהאם, מכהן משנת 1989 כפרופסור להיסטוריה מודרנית באוניברסיטת שפילד. תלמידו הבולט של ההיסטוריון המערב גרמני מרטין ברושאט, שתפישותיו וניתוחיו השפיעו עליו רבות. על פועלו בחקר ההיסטוריה הגרמנית קיבל תואר אבירות בשנת 2002 מהמלכה אליזבת השנייה.
פרויקט בוואריה

בשנות ה-70 השתתף קרשו בפיתוח "פרויקט בוואריה" של מרטין ברושאט. במהלך תקופה זו הוא כתב את ספרו הראשון על הרייך השלישי בשם The 'Hitler Myth' - Image and Reality in the Third Reich, שפורסם לראשונה בגרמנית בשנת 1980 בשם Der Hitler-Mythos : Volksmeinung und Propaganda im Dritten Reich (הספר יצא בעברית בהוצאת דביר, בתרגום דוד שחם). הספר בחן את פולחן האישיות של אדולף היטלר בגרמניה, את קידום הפולחן הזה על ידי יוזף גבלס, את הקבוצות הסוציולוגיות שהפולחן קסם להן, ואת עלייתו ונפילתו של הפולחן.
ספר נוסף שצמח מתוך "פרויקט בוואריה" היה Popular Opinion and Political Dissent in the Third Reich שפורסם ב-1983. בספר זה בחן קרשו את ההתנסות ברייך שלישי של האדם הפשוט בבוואריה, את תגובות האדם הפשוט למשטר הנאצי, הטמעתו את תפיסות המשטר הנאצי ומה הייתה מידת החלחול של תפיסות אלו אל האנשים הפשוטים. קרשו הגיע למסקנה כי רוב הבווארים היו אנטישמים ולא אהדו יהודים. אולם, קרשו גם מציין כי היה הבדל תהומי בין האנטישמיות ה"רגילה" של רוב הבווארים, לזו הקיצונית והבלתי מתפשרת של המשטר הנאצי. קרשו מתעד בספרו כמה מסעות תעמולה בבוואריה שנועדו להגביר את השנאה והאנטישמיות ליהודים, שלא הייתה מספקת בעיני המשטר הנאצי, באזור זה. קרשו מציין כי האווירה הכללית באזור זה הייתה של אדישות לגורלם של היהודים: "הדרך לאושוויץ הייתה רצופה באדישות ולא בשנאה".
גישה סטרוקטורליסטית

כמו מרטין ברושאט, גם קרשו נוקט בגישה סטרוקטורליסטית בניתוחו את המשטר הנאצי. לדעתו, ההשפעה של מבנה המדינה הנאצית הייתה חזקה בהרבה מאישיותו של היטלר, או של כל אדם בודד אחר. הוא מצביע על מבנה זה כהסבר מהותי לדרך התפתחותה של גרמניה הנאצית. קרשו תומך בגישתם של ברושאט והנס מומזן הגורסים שגרמניה הנאצית הייתה אוסף כאוטי של ביורוקרטיות יריבות, הנעולות במאבק מתמיד אחת באחרת.
לפי קרשו, המשמעות האמיתית של היטלר אינה נעוצה באישיותו, אלא בתפיסת העם הגרמני אותו. בביוגרפיה שלו על היטלר, קרשו מציג אותו כ"לא-אישיות" המוחלטת, כאדם משעמם, פלקט, שאף ה"גדולה השלילית" שיוחסה לו על ידי יואכים פסט אינה קיימת בו. קרשו שולל את תאוריית "האדם הדגול", ומבקר את אלו המבקשים להסביר את כל ההתרחשויות ברייך השלישי כתוצאה של רצונו ושל כוונותיו של היטלר בלבד. בביוגרפיה זו, מדגים קרשו את כוחו של היטלר, ובעיקר את הדרך בה הגיע לכוח כזה ולשימורו. לדעת קרשו, מנהיגותו של היטלר היא טיפוס אידיאלי/ארכיטיפ של התאוריה של מקס ובר על מנהיגות כריזמטית.
התנגדות לתזת "הדיקטטור החלש"

קרשו הביע התנגדות לתזה של ברושאט על "הדיקטטור החלש", כלומר על הרעיון שהיטלר היה יחסית שחקן לא משמעותי ברייך השלישי, אך הסכים עם הרעיון שהיטלר לא שיחק תפקיד משמעותי בניהול היום יומי של גרמניה הנאצית.
דרכו של קרשו ליישב פרדוקס זה היא באמצעות התאוריה שלו של "מכוונים לדעתו של המנהיג", משפט שנלקח מנאום של פקיד במנהל הפרוסי ב-1934. לגישתו של קרשו, בגרמניה הנאצית, הן במנהל הציבורי והן בביורוקרטיה של המפלגה הנאצית, פקידים יזמו מדיניות כדי לכוון לרצונותיו לכאורה, של היטלר.
אומנם קרשו מסכים שלהיטלר אכן היו הכוחות של "שליט הרייך השלישי", תזה שמדובריה המרכזיים נמנה קרל דיטריך ברכר, אולם הוא גרס כי היטלר היה "דיקטטור עצל", ושלא היה לו העניין לערב עצמו בניהולה היום יומי של גרמניה הנאצית. נושאים יוצאים מן הכלל הזה, היו מדיניות החוץ, והחלטות צבאיות, נושאים בהם היטלר התערב באופן גובר והולך, החל משנות ה-30 המאוחרות. בכל שאר נושאי המנהל היה לו עניין מועט בלבד. לתפיסתו של קרשו, כל הנושאים הללו הושארו על ידי היטלר להחלטה וביצוע על ידי הכפופים לו.
כך, עבור קרשו גרמניה הנאצית הייתה גם אוטוקרטיה (שלטון יחיד) וגם פוליקרטיה (שלטון רבים).
היטלר החזיק בידיו כוח רב, אולם בחר שלא להשתמש בו לרוב. על בסיס יומיומי, הסיעות היריבות בתוך המדינה הנאצית, לחמו אחת באחרת וניסו לבצע את רצונותיו הבלתי מוסברים והעמומים של היטלר, וכך, ביצעו פקודות בעיקר תוך "כיוון לדעתו של המנהיג".
עבודותיו המאוחרות

במהלך העשור השני של המאה העשרים ואחת כתב קרשו שני ספרי היסטוריה אשר חרגו מנושאיו הקלאסיים, וסוקרים את אירופה לאורך יותר ממאה שנים. הספר הראשון נקרא בעברית לגיהנום ובחזרה - אירופה – 1949-1914 והשני רכבת הרים - אירופה 1950–2017. ספרים אלו נחשבים למקיפים וכוללים סקירה של מגמות שונות באותם העידנים, מגמות כלכליות ואף סקירה תרבותית. בספרים אלה קרשו כמעט ולא ערך מחקרים מקוריים חדשים אלא קיבץ מחקרים קיימים והוא אף מציין זאת בפתחו של ספרו. שני הספרים תורגמו לעברית.
פרסומים נבחרים

Bolton Priory Rentals and Ministers; Accounts, 1473-1539, (ed.) (Leeds, 1969)‎
Bolton Priory. The Economy of a Northern Monastery, (Oxford, 1973)‎
Popular Opinion and Political Dissent in the Third Reich. Bavaria, 1933-45, (Oxford, 1983, rev. 2002)‎
The Nazi Dictatorship. Problems and Perspectives of Interpretation, (London, 1985, 4th ed., 2000) ISBN 0340760281
The 'Hitler Myth'. Image and Reality in the Third Reich (Oxford, 1987, rev. 2001). ISBN 0192802062
יצא בעברית בשם המיתוס של היטלר בהוצאת דביר, 1987, תרגם דוד שחם.
Weimar. Why did German Democracy Fail?, (ed.) (London, 1990) ISBN 0312044704
Hitler: A Profile in Power, (London, 1991, rev. 2001)‎
Stalinism and Nazism: Dictatorships in Comparison, (ed. with Moshe Lewin) (Cambridge, 1997) ISBN 0521565219
Hitler, 1889-1936: Hubris , (London, 1998) ISBN 0393320359
יצא בעברית בשם היטלר, 1889–1936: היבריס, הוצאת עם עובד, 2003, תרגמה סמדר מילוא.
Hitler, 1936-1945: Nemesis , (London, 2000) ISBN 0393322521
יצא בעברית בשם היטלר, 1936–1945: נמסיס, הוצאת עם עובד, 2005, תרגם יוסי מילוא.
The Bolton Priory Compotus, 1286-1325, (ed. with David Smith) (London, 2001)‎
Making Friends with Hitler: Lord Londonderry and the British Road to War, (London, 2004) ISBN 0713997176
Fateful Choices: Ten Decisions That Changed the World, 1940-1941 (London, 2007) ISBN 1-5942-0123-4
יצא בעברית בשם הכרעות גורליות, הוצאת עם עובד, 2009, תרגמה כרמית גיא.
היטלר, הגרמנים והפתרון הסופי, עם עובד ויד ושם, תרגם יוסי מילוא, 2011.
הסוף. התרסה וחורבן בגרמניה של היטלר 1944-1945, תרגמה כרמית גיא, עם עובד, 2012.
לגיהנום ובחזרה: אירופה 1949-1914, תרגמה כרמית גיא, עם עובד, 2016.
רכבת הרים: אירופה 1950–2017, תרגמה כרמית גיא, עם עובד, 2019.
אישיות ושלטון: מעצביה ומהרסיה של אירופה המודרנית, תרגם יוסי מילוא, עם עובד, 2024.
הערות שוליים

↑  איאן קרשו, היטלר, הגרמנים ו"הפתרון הסופי", תל אביב: עם עובד, 2007, עמ' 35-49
↑   אורי משגב, "אישיות ושלטון": האם שליט אחד יכול לשנות את מהלך ההיסטוריה?, באתר הארץ, 20 באוגוסט 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263724805171  PLWABN: 9810615923805606  BIBSYS: 90180475  BNE: XX1006252  BnF: cb120216629 (data)  CANTIC: a10881876  CiNii: DA01300076  GND: 120960850  ICCU: RAVV018798  ISNI: 0000 0000 8115 2276  LCCN: n82090901  LNB: 000022585  NDL: 00469491  NKC: jo20010084891  NLA: 35268234  NLG: 188157  NLK: KAC201001062  NTA: 067787029  SELIBR: 314689  SNAC: w6hr7bbb  SUDOC: 028366506  Trove: 890209  VIAF: 36930589   WorldCat (עם VIAF): 36930589
אנה ונטורה

| --- | --- |

אנני ונטורה  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  3 ביולי 1925 רוסה, ממלכת בולגריה
 פטירה:  22 בפברואר 1944  (בגיל 18) רוסה, ממלכת בולגריה
 מדינה:  ממלכת בולגריה
 ידועה בשל:  היותה פרטיזנית
 תקופת הפעילות:  מ-1942 
אנה (אנני) אברהם ונטורה (בבולגרית: Ана Аврам Вентура; ‏ 3 ביולי 1925, רוסה, ממלכת בולגריה – 22 בפברואר 1944, רוסה, ממלכת בולגריה) הייתה פרטיזנית יהודיה, חברת מכבי הצעיר ובהמשך המפלגה הקומוניסטית של בולגריה. לאחר פעולת חבלה במפעל "ז'יטי" אשר סיפק ציוד לצבא הגרמני פשטה המשטרה הבולגרית על דירת מסתור בה נמצאו חברי החולייה ובחילופי האש נהרגה ונטורה. מותה בקרב בטרם מלאו לה 19 שנים, הפך את ונטורה לאחד מסמליו הבולטים של המאבק החמוש נגד המשטר הפרו פאשיסטי בבולגריה והבליט את חלקן הגדול יחסית של הנשים אשר נטלו חלק במערכה זו, בבולגריה בכלל ובקרב נשות הקהילה היהודית בפרט.
קורות חיים

אנני ונטורה נולדה ברוסה לאברהם ורחל  שהיו חברי התנועה הציונית. היא התחנכה בבית הספר היסודי היהודי בעיר והצטרפה לתנועת מכבי הצעיר. לאחר החלת החוק להגנת האומה הופסקה פעולתן של תנועות הנוער היהודיות וונטורה הצטרפה לתנועת הנוער של "ליגת הפועלים הבולגרית" אשר הייתה מסונפת למפלגה הקומוניסטית הבולגרית שבמחתרת. ב-1942, לאחר כניסת הגרמנים לבולגריה מתוקף ההסכם התלת-צדדי הצטרפה אנני ונטורה למחתרת הקומוניסטית החמושה אשר פעלה נגד מפעלים ומטרות הקשורות לצבא הגרמני ונטלה חלק במספר פעולות. בפברואר 1944 תקפו חברי המחתרת את מפעל "ז'יטי" אשר סיפק ציוד טכני לצבא הגרמני. לאחר הפעולה פשטה המשטרה הבולגרית על דירת מסתור בה נמצאו חברי חוליית החבלה. לפי גרסה אחת נהרגה ונטורה במהלך חילופי האש ולפי גרסה שנייה נורתה למוות בידי המשטרה עם הפריצה לדירה. לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הוסב שם בית הספר היסודי היהודי בסופיה לבית הספר על שם "אנה ונטורה". המבנה נותר ברשות הקהילה היהודית עד 1958, עת הוחרם על ידי השלטון הקומוניסטי.
בשנת 1963 פורסם הספר "אנה ונטורה" אותו כתב הסופר והמשורר הבולגרי סאליס תג'ר. הספר יצא לאור בסופיה.
ראו גם

יהדות רוסה
הערות שוליים

↑  מיכאל בר-זוהר, הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, אור יהודה, 1999, עמוד 217.
↑  אנה ונטורה, באתר יד ושם
↑  רשימת לוחמים בשורות הפרטיזנים, באתר thepartisan.org, אוחזר ב-7 ביולי 2012
↑  לוחמי המחתרת האנטי-פטשיסטית ברוסה, באתר .bas-bg.org, אוחזר ב-7 ביולי 2012 (בבולגרית).
↑  גן ילדים חדש נחנך בסופיה, באתר הג'וינט, דצמבר 2010 (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810679965305606  VIAF: 59145304388778570923   WorldCat (עם VIAF): 59145304388778570923 
נר נשמה המנציח את אנני ונטורה אשר חולק בבתי הספר התיכוניים בישראל במסגרת אירועי יום השואה והגבורה 2014
טיסה 363 של טטרסטן איירליינס

| --- | --- |

המטוס שהתרסק בתמונה משנת 2009
 תאריך:  17 בנובמבר 2013
 מיקום:  נמל התעופה הבינלאומי של קאזאן
 גורם:  בחקירה
 קואורדינטות:  55°36′3″N 49°17′15″E﻿ / ﻿55.60083°N 49.28750°E﻿ / 55.60083; 49.28750
 הרוגים:  50
 פצועים:  0
 ניצולים:  0
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  בואינג 737-500
 מספר זנב:  VQ-BBN
 מוצא:  נמל התעופה דומודדובו
 יעד:  נמל התעופה הבינלאומי של קאזאן
 מפעיל:  טטרסטן איירליינס
 נוסעים:  44
 אנשי צוות:  6
 he
 
טיסה 363 של טטרסטן איירליינס הייתה טיסה שביצעה חברת התעופה טטרסטן איירליינס בשותפות קוד עם חברת Ak Bars Aero. הטיסה המריאה ב-17 בנובמבר 2013 מנמל התעופה דומודדובו שבמוסקבה, בדרכה ליעדה, נמל התעופה הבינלאומי של קאזאן, בסמוך לקאזאן בירת רפובליקת טטרסטן. המטוס התרסק בעת הגישה לנחיתה בשדה התעופה, בשעה 19:20 זמן מקומי. כל 44 הנוסעים וששת אנשי הצוות נספו.
מערכת הטלוויזיה במעגל סגור של נמל התעופה, תיעדה את המטוס מתרסק.
המטוס

המטוס שהתרסק, מדגם בואינג 737-500 מספר זנב VQ-BBN, היה בשירות חברות תעופה שונות, יותר מ-23 שנים. חברת השכר הצרפתית Euralair, רכשה את המטוס מבואינג, והכניסה אותו לשירות ב-13 ביולי 1990. Euralair מכרה את המטוס לאייר פראנס ב-1992, בשנת 1995 נמכר לאוגנדה איירליינס, בשנת 2000 נמכר לחברה הברזילאית ריו סול, בשנת 2005 נמכר המטוס לחברה הרומנית בלו אייר, במאי 2008 נמכר המטוס לבולגריה אייר, ובדצמבר 2008 נכנס לשירות בחברת טטרסטן איירליינס.
מטוס זה היה מעורב בשתי תקריות נוספות: בפעם הראשונה, ב-17 בדצמבר 2001 בעת שהיה בשירות ריו סול, נחת המטוס בשדה התעופה של העיר בלו הוריזונטה שבדרום-מזרח ברזיל. עקב תנאי מזג האוויר הקשים שהיו בשדה באותה שעה, נחתו הטייסים במרחק שבעים מטרים מתחילת מסלול הנחיתה, וציוד הנחיתה של המטוס נהרס. ב-26 בנובמבר 2012 נחת המטוס נחיתת חירום בקאזאן, עקב ירידת לחץ האוויר בו.
הטיסה

הטיסה המריאה מנמה"ת דומודדובו בשעה 18:25 זמן מקומי, יעדה היה נמל התעופה של קאזאן הנמצא כ-800 קילומטרים מזרחית למוסקבה.
בעת הגישה לנחיתה בקאזאן, ניסו הטייסים לבצע תמרון הליכה סביב, והמטוס התרסק סמוך למסלול הנחיתה במהירות 448 קמ"ש, והתפוצץ בעת הפגיעה בקרקע. פיצוץ נוסף התרחש כארבעים שניות לאחר התרסקות. כל 44 הנוסעים וששת אנשי הצוות נספו, לא היו נפגעים על הקרקע. בשעת האסון, נשבו בשדה רוחות חזקות וירד גשם קל.
לאחר התאונה נסגר שדה התעופה ל-24 שעות ושימש רק לטיסות מעבר לפני שנפתח שוב ב-18 בנובמבר.
הטיסה > הטייסים

קפטן המטוס היה רוסטם סליקוב (Rustem Salikhov) בן 47, הקצין הראשון היה ויקטור גוטסול (Viktor Gutsul) בן 47 אף הוא.
הטיסה > הנוסעים

בין הנוסעים בטיסה היו אירק מיניחאנוב, בנו של נשיא רפובליקת טטרסטן רוסטם מיניחאנוב, ואלכסנדר אנטונוב ראש המשרד האזורי של שירות הביטחון הפדרלי.
48 נוסעים היו אזרחי רוסיה, אחד הנוסעים היה בעל אזרחות אוקראינית, ואחד אזרח בריטניה.
חקירת התאונה

נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, הורה להקים ועדה שתחקור את נסיבות התאונה.
ב-18 בנובמבר, יום לאחר התאונה, פתחה ועדת התעופה הבין-מדינתית בחקירת ההתרסקות. שני חלקי הקופסה השחורה; מקליט הקול בתא הטייס ומקליט נתוני הטיסה נמצאו בין הריסות המטוס באותו היום.
משרד התחבורה של טטרסטן, פתח בחקירה פלילית. המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה (NTSB) שלחה צוות חוקרים לזירת ההתרסקות.
ב-19 בנובמבר הצהיר מנהל טטרסטן איירליינס, שייתכן וקברניט המטוס היה חסר ניסיון בביצוע תמרון הליכה סביב. שניות לפני ההתרסקות, הודיע צוות הטיסה למגדל הפיקוח, כי אינו בטוח שבמיקום המטוס הנוכחי יוכל להשלים את הנחיתה בבטחה, לכן יזם לבצע הליכה סביב, שניות לפני שצלל לתוך האדמה. 
חוקרי התאונה הודיעו כי הגורמים האפשריים לאסון הם תקלה טכנית, כמו גם טעות אנוש.
מדיווחי ועדת התעופה הבין-מדינתית:
במהלך הגישה לנחיתה, הבינו הטייסים שלא יוכלו לבצע את הנחיתה כפי שהוגדר להם מראש, מאחר שהמטוס לא היה מיושר לעבר המסלול, הטייסים דיווחו על כך, העלו את מהירות המנועים, והחלו להסתובב באמצעות המעצור. הטייס האוטומטי שהופעל במהלך הטיסה, היה כבוי בשלב זה, והמטוס היה בשליטה ידנית.
העלאת דחף המנועים גרם לשינוי הכיוון, והמטוס החל בטיפוס בזווית חדה. שניות ספורות לאחר מכן החל המטוס לאבד גובה, והוא צלל מגובה 700 מטרים בזווית של 75° עד ההתרסקות. המטוס התנגש בקרקע במהירות של 450 קמ"ש, המנועים ושאר מערכות המטוס פעלו עד לרגע ההתרסקות, דבר היכול לשלול אפשרות של כשל טכני.
45 שניות חלפו מהרגע בו החלו בהליכה סביב עד לרגע שהופסקה ההקלטה בקופסה השחורה. הצלילה ארכה כ-20 שניות.
הערות שוליים

↑  חיים לב, רוסיה: 50 הרוגים בהתרסקות מטוס, באתר ערוץ 7, 17 בנובמבר 2013
↑  רוסיה: עשרות הרוגים בהתרסקות מטוס בואינג בקאזאן, באתר וואלה, 17 בנובמבר 2013
↑   Dramatic footage: Kazan Boeing crash caught on camera, סרטון  באתר יוטיוב
↑  Boeing 737 - MSN 24785 - VQ-BBN באתר airfleets.net
↑  Accident description באתר aviation-safety.net, ‏17 בדצמבר 2001
↑  אילן גטניו, רוסיה: 50 הרוגים בתאונת מטוס, באתר ישראל היום, 17 בנובמבר 2013
↑  מטוס בואינג 737 התרסק ברוסיה, 50 נהרגו, באתר ynet, 17 בנובמבר 2013
↑  יערה ברק, ‏רוסיה: 50 בני אדם נהרגו בהתרסקות בואינג 737, באתר גלי צה"ל, 17 בנובמבר 2013
↑  Боинг 737-500 VQ-BBN 17.11.2013 באתר mak (ברוסית)
לאוניד מנדלשטם

| --- | --- |

 לידה:  4 במאי 1879 מוהילב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  27 בנובמבר 1944 (בגיל 65) מוסקבה, ברה"מ 
 ענף מדעי:  פיזיקה, פיזור אור, תנודה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אודסה  האוניברסיטה של שטרסבורג 
 מנחה לדוקטורט:  קרל פרדיננד בראון 
 מוסדות:  אוניברסיטת מוסקבה  אוניברסיטת נובורוסיה הקיסרית 
 תלמידי דוקטורט:  איגור תם, אלכסנדר אדולפוביץ', אלכסנדר אנדרונוב, M. A. Divilkovsky, סרגיי סטרלקוב, סרגיי פאבלוביץ' סטרלקוב, מיכאיל לאונטוביץ' 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  פרס לנין  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור לנין  מדליית מנדלייב 
 צאצאים:  סרגיי מנדלשטם 
 
לאוניד מנדלשטם (ברוסית: Леонид Исаакович Мандельштам‏;(4 במאי 1879, מוהילב - 27 בנובמבר 1944, מוסקבה) היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
קורות חיים

לאוניד מנדלשטם נולד בשנת 1879 במוהילב למשפחה יהודית. אביו היה רופא יליד זאגר ואמו פסנתרנית ילידת קובנו. הוא התחיל לימודים באוניברסיטת אודסה אך בשנת 1899 סולק מלימודים בעקבות השתתפות במהומות סטודנטים. הוא נסע לגרמניה) להשלמת את לימודים באוניברסיטת שטרסבורג (באותה תקופה העיר הייתה בשטח האימפריה הגרמנית). לאחר השלמת הלימודים וכתיבת דוקטורט הוא עבד כעוזר של קרל פרדיננד בראון. בשנת 1913 קודם לתואר פרופסור. בשנת 1914, לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה הוא חזר לאודסה ונכלל בסגל של האוניברסיטה ממנה סולק בעבר.
בשנת 1917 מנדלשטם היה פרופסור של האוניברסיטה הטכנולוגית של גאורגיה. בשנת 1918 הוא מונה לפרופסור של האוניברסיטה הטכנית באודסה ועבד בה עד לשנת 1922. בשנת 1922 הוא עבר למוסקבה.
בשנת 1925 מנדלשטם מונה לראש קתדרה ובשנת 1925 מונה לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1929 מנדלשטם התקבל כחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות. בשנת 1934 הוא מונה לראש מעבדה במכון לבדב לפיזיקה.
על הישגיו בשנת 1940 הוענק לו עיטור הדגל האדום, בשנת 1942 פרס ברית המועצות בשנת 1944 עיטור לנין.
מנדלשטם נפטר בשנת 1944 ממחלת לב. הוא נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. בנו סרגיי שנולד בשנת 1910 היה פרופסור לפיזיקה במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה.
מנדלשטם עסק במחקרים בתחום אופטיקה, רדיו פיזיקה קואנטית והיסטוריה של פיזיקה. בשנת 1928 ביחד עם גריגורי לנדסברג הוא גילה תופעת פיזור ראמאן. באותה שנה הוא פרסם מאמר פורץ דרך בתחום חקר מנהור קוונטי.
בשנת 1942 מנדלשטם הציע שימוש בגלי רדיו באסטרונומיה.
בשנת 1944 הוא חתם על "מכתב 14 חברי אקדמיה" שנוסח ביוזמת פיוטר קאפיצה ובהמשך חתם על "מכתב 4 חברי אקדמיה" על המצב הבעייתי של מצב קידום חקר פיזיקה בברית המועצות (חתם בתוספת ל-4 מקוריים ביחד עם ניקולאי פפהלקסי).
בין תלמידיו של מנדלשטם איגור תם וסמיון חייקין.
אלפרד ואלנסי

אלפרד ואלנסי
אלפרד ואלנסי (25 בינואר 1878 – יולי 1944) היה משפטן, עיתונאי ואיש ציבור יהודי-תוניסאי, ממייסדי "אגודת ציון", האגודה הציונית הראשונה בתוניסיה ונשיאה הראשון של ההסתדרות הציונית בתוניסיה בשנים 1920–1925. היה אחד הגורמים המרכזיים לפופולריות שהציונות זכתה לה בקהילה היהודית בתוניסיה מתחילת המאה ה-20.
במהלך השואה שהה בפריז, נתפס על ידי משטר וישי ונרצח במחנה ההשמדה סוביבור.
קורות חיים

אלפרד ואלנסי נולד בתוניס בשנת 1878 כבן למשפחה אמידה. בנעוריו למד בגימנסיה צרפתית בתוניס, ולאחר מכן נסע ללימודים בצרפת ולמד משפטים באוניברסיטת מונפלייה. בעודו סטודנט הושפע מאוד מיהושע בוכמיל וביחד איתו היה פעיל בחוגים הציוניים שהנהיג מקס נורדאו, וכן היה למזכיר אגודת הסטודנטים הציונים במונפלייה. בשנת 1905 השלים תואר ד"ר למשפטים ופרסם כספר את הדיסרטציה שלו, שעסקה בדיני הגירושים האזרחיים של צרפת והשלכותיהם החברתיות. באותה שנה חזר לתוניס והיה ממקימי "אגודת ציון", הנחשבת לאגודה הציונית הראשונה בתוניסיה, והיה מעורב בהקמת מספר מועדונים ציוניים-עבריים בתוניס.
ואלנסי היה פעלתן בעבודתו למען הציונות ופרסם בתוניסיה שורה ארוכה של חוברות, פמפלטים ומאמרים בצרפתית ובערבית יהודית למען הרעיון הלאומי היהודי. בין היתר, פרסם מאמר בשנת 1911 בכתב העת הפריזאי "La Societe Nouvelle", שנתן מענה לביקורת של הפוליטיקאי הצרפתי אלפרד נקה (Alfred Naquet) (אנ') על הציונות. בשנת 1912 ייסד ביחד עם רבי יוסף בראמי את כתב העת "קול ציון" בערבית יהודית, שהיה מכתבי העת הציונים הראשונים והחשובים בצפון אפריקה. בשנת 1919 פרסם ספר בשם "ציון וחירות" (Sion et liberté) המתאר את צמיחת הציונות ורעיונותיה. מאמרים רבים פרסם בעיתונות היהודית בתוניסיה, כגון העיתון אל-צבאח, ובעיתונות התוניסאית הצרפתית הכללית.
בשנת 1920 היה מהמייסדים של ההסתדרות הציונית בתוניסיה, ארגון-גג עבור כל האגודות הציוניות שפעלו בתוניסיה עד אותה עת, ונבחר כנשיאה. ביחד עם רבי יוסף בראמי, הוא ייצג את יהודי תוניסיה בוועידה הציונית בלונדון באותה שנה, הוועידה הציונית הראשונה לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה. בוועידה זו הוחלט על הקמת קרן היסוד, וד"ר ואלנסי מונה לכהן כראש השלוחה של הקרן בתוניסיה. על פי פרופ' מיכאל אביטבול, ההכשר שקיבלה הפעילות הציונית מהשלטונות הצרפתיים ומנהיגותו האישית של ואלנסי היו שניים מהגורמים הראשיים להצלחת הרעיון הציוני לזכות באהדה בקרב כל שכבות הקהילה היהודית בתוניסיה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
בשנת 1926 העביר את מרכז חייו לפריז. שם היה מקורב לזאב ז'בוטינסקי ופעיל בברית הציונים הרוויזיוניסטים, ולימים מונה לחבר בוועד המנהל שלה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ואלנסי נעצר בפריז וכמו יהודים אחרים נשלח תחילה למחנה הריכוז דראנסי. משם נשלח ברכבות למחנה ההשמדה סוביבור שבפולין, שם הוא נרצח ביולי 1944.
מחיבוריו

L'Application de la loi du divorce en France, Paris: Laros et Tenin, 1905.
Sion et liberté, Tunis : Impr. Finzi, 1919.
הערות שוליים

↑  הספר זכה לביקורת חיובית מצד הסוציולוג הנודע אמיל דורקהיים: E. Durkheim, L'application de la loi du divorce en France. Tendance générale de la jurisprudence, résultats sociaux, projets de réforme by Alfred VALENSI L'Année sociologique (1896/1897-1924/1925)
9e Année, (1904-1905), pp. 438-444.
↑  הפעילות הציונית בצפון-אפריקה עד סוף מלחמת-העולם השנייה : המצב בין שתי מלחמות-העולם מאת מיכאל אביטבול
↑  אלפרד ולנסי במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269438305171  CiNii: DA02028452  NTA: 255754337  RERO: 02-A013856592  SUDOC: 255818858  VIAF: 109421880   WorldCat (עם VIAF): 109421880 
"אלציוניסם", ספרון בערבית יהודית על הציונות מאת ד"ר אלפרד ואלנסי. התפרסם בתוניסיה בשנת 1906. הכיתוב על הספרון מציין כי ההכנסות ממכירתו ילכו לנפגעי פוגרום קישינב
העיתון "קול ציון", עיתון יהודי-תוניסאי ציוני בערבית יהודית, אפריל 1913. נוסד על ידי רבי יוסף בראמי וד"ר אלפרד ואלנסי
בית החולים רעות

רעות תל אביב בית חולים שיקומי