stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מכתם
מכתמים בלטינית

מן המכתמים הרומיים שהיו בעלי אופי סאטירי לא נשאר הרבה. שימוש בכתובות בלטינית מתועד מהמחצית השנייה של המאה השלישית לפני הספירה. המכתם הלטיני, בדומה למכתם היווני, החל את דרכו כמונומנט על חפץ. המכתם הרומי מאבד במהירות את הקשר ההדוק בין המונומט עצמו לכתובת. התרבות ההלניסטית השפיעה רבות על המכתמים הלטיניים ויש שילוב של זרמי ספרות רומיים עם הזרמים ההלניסטיים.
מהמאה השנייה לפני הספירה ועד המאה הראשונה לפני הספירה, ההקסמטר הפך לנפוץ במיוחד. בדומה לעליה בשימוש במכתמים אצל המשוררים החדשים באלכסנדריה, כך החלה עלייה חדשה בשימוש במכתמים אצל המשוררים החדשים ברומא.
המכתמים הרומיים מיוצגים בעיקר על ידי יצירותיהם של גאיוס ולריוס קאטולוס ומרקוס ואלריוס מרטיאליס. מרטיאליס נחשב על ידי כותבים מודרניים כאמן המכתמים הלטיניים. למעלה מ-1500 המכתמים שלו, שרוכזו ב-15 ספרים, מתארים את חיי היום יום של רומא. בניגוד לקאטולוס, השירים שלו עוסקים פחות בעולמן הרגשי של דמויות וסיפורי אהבה. כדוגמה למכתם של מארטיאליס אפשר להביא את שירו המפורסם:
אינני אוהב אותך סבידיוס ואינני יכול לומר מה הסיבה לכך

רק זאת אוכל לומר: אינני אוהב אותך
מארטיאליס כלל בכתיבתו במיוחד את המכתם הסאטירי, ובמכתמים שלו יש גם כאלה שמצטיינים בעוקצנותם הבלתי מרוסנת ואף גסים ביותר. בין המכתמים שלו יש כאלה המכוונים נגד יהודים. מכתמיו השפיעו באופן ניכר, יחד עם המכתמים היווניים, על התפתחות המכתמים באירופה החל מהרנסאנס. במשך כמאתיים שנה כתבו כמעט כל המלומדים-המשוררים של הרנסאנס באירופה מכתמים לטיניים לפי דוגמת מארטיאליס או המכתמים היווניים, אך לקראת סוף התקופה החלו לכתוב מכתמים גם באיטלקית, בצרפתית ובאנגלית. משוררי איטליה וצרפת במאה ה-15 הושפעו מהמכתמים של מארטיאליס, ודרך צרפת חדרה השפעה זו במאה ה-16 גם לאנגליה. עניין רב מוצאים במכתמים שלו משוררי הקלאסיציזם ותקופת ההשכלה, ובכלל זה המשוררים העבריים (ראה להלן).
במאה הרביעית הופכים המכתמים לפופולריים שוב. אוסוניוס חיבר אסופה קצרה של מכתמים, חלקם תורגמו מיוונית או אומצו. הוא החזיר את השימוש במשקלים חדשים ואת הבדיון עם מעט רטוריקה ודידקטיות.
המכתמים הלטינים התאפיינו בהיותם קצרים, בדקדוקם, בשנינותם, במשלבם הנמוך, בהתעסקות במין ובחיי היום יום, בהתקפות פוליטיות ובמטרון. במאה החמישית לפני הספירה, הקומפלט האלגי שימש את המטרון עבור המכתמים היוונים. לעומת זאת, משוררים חדשים, בתקופות מסוימות החזירו את הגיוון למטרוינים. המכתמים הלטיניים הצטיינו בביטול הפרסונה של הסופר, עולמו האישי, אוהביו ושונאיו, תוך ניסיון לשחזר ולהציץ אל רגע מסוים מהעבר. כאמור, מהמאה השישית לפני הספירה, המכתם מתפתח לסאטירה שנונה ועוקצנית, בעיקר בשירה הרומית, ומכאן המשמעות של "מכתם" בעת החדשה, המוגבלת לשיר הקצר הממצה את העוקץ הסאטירי.
מכתמים בעת החדשה

המכתמים בעת החדשה, שהופיעו החל מסוף המאה ה-16, החלו להצטיין בדרך כלל ביתר שנינות, הומור ורגש פיוטי. לפרסום גדול זכה האנגלי ג'ון אוון (אנ'). באנגלית נכתבו מכתמים בין היתר, על ידי רוברט הריק (אנ'), אלכסנדר פופ, ג'ונתן סוויפט ומ' פּרַיֶיר. בצרפת כתב מכתמים קלמאן מארו, ובעקבותיו הלכו פרנסואה דה מאלרב, ניקולא בואלו, וולטר ורבים אחרים. דוגמה למכתם עוקצני של וולטר מתוך מאות מכתמים:
תמול-שלשום בתוך הגיא

הכיש נחש את ז'אן פררון.

התדעו מה אז קרה?

הנחש הוא שהתפגר!
ברוח דומה, סאטירית-עוקצנית, לגלגנית ואירונית, נוצרו מכתמים רבים באיטליה, בספרד ובארצות אחרות. המכתמים הגרמניים, לעומת זאת, היו בעיקרם דידקטיים ומוסריים-דתיים. הראשון בגרמניה שהצטיין בכתיבת מכתמים היה מרטין אופיץ, אך מפורסם יותר היה פרידריך פון לוגאו (אנ'), שהמכתמים הסאטיריים שלו היו מכוונים בחלקם העיקרי נגד התופעות השליליות שהתלוו להידור החיצוני של חיי החצר בדוכסות שלזיה. גם הגרמנים גוטהולד אפרים לסינג, יוהאן גוטפריד הרדר, יוהאן וולפגנג פון גתה, פרידריך שילר ורבים אחרים ניסו את כוחם בכתיבת מכתמים.
במאה ה-19 ובמאה ה-20 התמעטו כותבי המכתמים. באנגליה היו וולטר סוואג' לנדור, פרסי ביש שלי, ויליאם בטלר ייטס, הילייר בלוק (אנ'), רודיארד קיפלינג ועוד. בגרמניה – פרידריך ריקרט, אוגוסט פון פלטן (אנ'), פרידריך פון בודנשטט (אנ'), פאול הייזה ואחרים.
מכתמים שהם בעיקר בעלי צביון דידקטי-מוסרי ודתי או פילוסופי היו מקובלים מאוד בספרויות המזרח התיכון (ערבית, פרסית) והמזרח הרחוק (הודית, סינית, יפנית). החל מן המאה ה-19 ניכרת השפעתם על הספרויות האירופאיות.
מכתמים בעברית

במקרא, מכתם הוא אחד מסוגי המזמור בספר תהילים, והוא מופיע בכותרות של שישה מפרקי הספר (טז, נו, נז, נח, נט, ס).כולם בצמידות לשם דויד, "מכתם לדויד" או "לדויד מכתם",  בתרגום השבעים תורגמה המילה כ-Στηλογραφία (סטילוגרפיה: כתובת חרוטה). פרשני המקרא בימי הביניים פירשו את המונח כ"אחד משמות מיני נעימות הזמר" (רש"י) או כנגזר מהמילה המקראית "כֶּתֶם" (זהב), "ורצה לומר שהיה המזמור הזה חביב לפניו ככתם" (מצודת ציון). הפירוש המקובל על חוקרי המקרא הוא שהמילה היא צורה תניינית של "מכתב", בדומה לכותרת מזמורו של חזקיהו (ישעיהו לח, ט): "מִכְתָּב לְחִזְקִיָּהוּ מֶלֶךְ יְהוּדָה".
בימי הביניים חיברו משוררים מכתמים על נושאים שונים. משה אבן עזרא כתב את "ספר הענק" הכולל מאות מכתמים כתובים בקופלטים (מבנים של שתי שורות) בחרוזי צימוד. המכתמים היו נפוצים בשירה העברית בימי הביניים, ובנוסף לאבן עזרא, גם שמואל הנגיד ואחרים כתבו מכתמים. ר' יהודה הלוי כתב מכתמים, ובהם כאלה שיש בהם הומור שנון, כמו למשל:
שְׂעַר שֵׂיבָה בְּהֵרָאוֹת יְחִידִי

עֲלֵי רֹאשִׁי קְטַפְתִּיהוּ בְיָדִי.

הֳשִׁיבַנִי: יְכָלְתַּנִי לְבַדִּי,

וּמַה תַּעְשֶׂה בְּבֹא אַחְרַי גְּדוּדִי?
הבעל שם טוב, לא כתב את תורתו, והשרידים שהגיעו אלינו מתורתו בכתבי תלמידיו מעידים שתורתו נמסרה במדרשים, כנראה כביאורים דרשניים קצרים לפסוקים או למאמרי חז"ל. דבריו של הבעש"ט קוצרו במקומות רבים בכתבי תלמידיו עד כדי פתגמים או סיסמאות, וכך נוצר הרושם המדומה שתורת הבעש"ט נמסרה בצורת מכתמים חריפים שמשמעותם לעיתים סתומה.
בימינו המכתם העברי הוא שיר קצר של בין שתיים לשש שורות, על פי רוב מחורזות, המביע רעיון שנון. המכתם נועד במקרים רבים להקדשה ולמזכרת, והוא יכול להופיע בצורת מכתב או בצורת חריתה על לוח זיכרון ומצבה. המכתם משמש הן לגילוי יחס של כבוד והערצה והן להבעת זלזול ולעג. חנניה רייכמן היה משורר ומתרגם ישראלי שהיה ידוע במיוחד בכתיבה ובתרגום של מכתמים.
מקורות מידע

L. C. Watson, ‘Epigram’, in S. Harrison (ed.), A Companion to Latin Literature (Oxford, 2004), 201–212
A. D. E. Cameron, OCD3 s.v. Epigram, Greek
M. Citroni, OCD3 s.v. Epigram, Latin
ראו גם

אפיטף
הערות שוליים

1 2 3 4 5  אברהם שאנן, מלון הספרות החדשה העברית והכללית, מהדורת "דבר", תל אביב: "יבנה", 1959, עמ' 982–983
1 2 3 4 5 6 7 8 9  יהודה אריה קלוזנר, מכתם או אפיגרמה, האנציקלופדיה העברית כג, חברה להוצאת אנציקלופדיות בע"מ, תשל"ג, עמ' 510
↑  , סימונידס, האנציקלופדיה העברית כה, חברה להוצאת אנציקלופדיות בע"מ, תשל"ד, עמ' 798–799
↑  נתן שפיגל, יונית, לשון ותרבות: ספרות, האנציקלופדיה העברית יט, חברה להוצאת אנציקלופדיות בע"מ, תשכ"ח, עמ' 557
1 2  נתן שפיגל, יונית, לשון ותרבות: ספרות, האנציקלופדיה העברית יט, חברה להוצאת אנציקלופדיות בע"מ, תשכ"ח, עמ' 560
↑  קונסטאנטין אתאנאסיוס טריפּאניס, ביזנטיון / הספרות / שירה / המכתם, האנציקלופדיה העברית ח, חברה להוצאת אנציקלופדיות בע"מ, תשט"ז, עמ' 385–386
↑  נתן שפיגל, מרטיליס, מרקוס ולריוס, האנציקלופדיה העברית כד, חברה להוצאת אנציקלופדיות בע"מ, תשל"ב, עמ' 415
↑  , לוגאו, פרידריך פון, האנציקלופדיה העברית כא, חברה להוצאת אנציקלופדיות בע"מ, תשכ"ט, עמ' 296
↑  נחום סרנה, עולם התנ"ך - ספר תהלים, הוצאת דברי הימים: תל אביב, עמ' 18.
1 2  אשר א' ריבלין, מונחון לספרות, הדפסה 26, תל אביב: ספרית פועלים, 1991, עמ' 34
↑  ישעיהו תשבי ויוסף דן, חסידות, האנציקלופדיה העברית יז, חברה להוצאת אנציקלופדיות בע"מ, תשכ"ט, עמ' 817
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550776505171  BNE: XX527265  BnF: cb119364768 (data)  GND: 4152507-3  LCCN: sh85044385  LNB: 000172578  NKC: ph119977
מרקוס רומולו

מרקוס אנטונלי רומולו (נולד ב-25 בפברואר 1982 בברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אתלטיקו טרינידד מברזיל.
רומולו החל את דרכו כשחקן בקבוצת בוטפוגו הברזילאית, כשאחריה נדד בין מספר קבוצות ברזילאיות, ובדרך אף רשם קדנציה קצרה בקבוצת מיינץ הגרמנית. בשנת 2007 הגיע רומולו לבית"ר ירושלים במדיה זכה בדאבל הראשון בתולדות הקבוצה. בסיום אותה עונה, חזר רומולו לברזיל בה נדד בין קבוצות רבות, עד שבשנת 2011 חזר לישראל וחתם בעירוני רמת השרון. בינואר 2012 עזב לפורטלזה מהליגה השלישית בברזיל. ביולי 2013 חתם בוולטה מליגת העל המלטזית.
מרד הסנוסים

נאות המדבר במצרים ששימשו בסיסים לכוחות הסנוסים
מרד הסנוסים התחולל במצרים במהלך המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם הראשונה, מנובמבר 1915 עד פברואר 1917. המרד החל על ידי השבטים הסנוסים, בעידודם של העות'מאנים והגרמנים, על מנת להקטין את סדר הכוחות הבריטי שהגן על תעלת סואץ על ידי פתיחת חזית חדשה במערבה של מצרים והפניית כוחות בריטים לשם. כמו כן שאפו הסנוסים לדחוק את רגלי בריטניה ואיטליה מהטריטוריות שלהן במצרים, לוב וסודאן. במהלך המרד נערכו סדרת קרבות שהסתיימו בכניעת הסנוסים ובהשתלטות בריטית מלאה על מצרים.
רקע היסטורי > הכת הסנוסית

הסנוסים הם כת דתית של האסלאם מהזרם הסופי שנוסדה באמצע המאה ה-19 במכה. שבטי הסנוסים התפזרו ברחבי צפון אפריקה והתרכזו, בעיקר, בנאות המדבר של מדבר לוב (בחלקו הצפון מזרחי של מדבר סהרה) שכוללים את סיווה, דאח'לה, פראפרה, בחריה, חרגה ועוד.
הסנוסים, שנטו לשמור חוסר מעורבות פוליטית, החלו לנקוט, בתחילת המאה ה-20, עמדה מתנגדת להשתלטות הקולוניאליסטית של מדינות אירופה על צפון אפריקה. ב-1906 השתתפו בהתנגדות לחדירת הצרפתים לאזור וב-1911 השתתפו, לצד הטורקים, במערכה האיטלקית-עות'מאנית.
רקע היסטורי > מעמדה המדיני של מצרים

פורמלית, הייתה מצרים חלק מהאימפריה הטורקית, עד 1914, כשנציג השלטון הטורקי במצרים נקרא הח'דיב. לאחר פתיחת תעלת סואץ ב-1869 שקע השלטון במצרים בחובות כבדים דבר שהביא למינוי ועדה פיננסית לניהול הכלכלה המצרית. כדי להבטיח את פעילותה התקינה של הוועדה פלשו הבריטים למצרים ב-1882 ועל אף שהשאירו את הח'דיב על כסאו תפקד הקונסול הבריטי כשליט בפועל של מצרים.
רקע היסטורי > השלבים הראשונים של מלחמת העולם הראשונה

בשלביה הראשונים של המערכה על תעלת סואץ במלחמת העולם הראשונה פעל הצבא העות'מאני, בסיוע הכוחות הגרמנים, התקפית כנגד הבריטים בגזרת תעלת סואץ כדי לחסום את מעבר הכוחות הבריטים שיועדו לתגבור הכוח הבריטי בחזית המערבית באירופה. ההתקפה על התעלה הובלה על ידי פרידריך קרס פון קרסנשטיין ואחמד ג'מאל פאשה. מאחר שהכוחות הטורקים בקרבת התעלה היו מצומצמים הם שאפו להחליש את הכוחות הבריטים שבגנו על התעלה. קצינים גרמנים וטורקים החלו להסית את מנהיג הסנוסים, סעיד אחמד אש שריף, לצאת למערכה כנגד הבריטים. במשך תקופה ארוכה ניסה סעיד אחמד להישאר נייטרלי אך כשאיטליה הפכה בת ברית לבריטניה החליטו הסנוסים לפתוח במרד. הקצין הטורקי נורי ביי (אנ') מונה לעמוד בראש המערכה מטעם הצבא הטורקי.
תוכנית המערכה

התוכנית שהגו הגרמנים והטורקים, בשיתוף ההנהגה הסנוסית, כללה תקיפתם של הבריטים במצרים ב-3 צירים:
כוח סנוסי, בהנהגת סעיד אחמד, שינוע לאורך חוף הים התיכון מלוב לכוון מצרים.
כוח סנוסי שינוע מזרחה דרך שרשרת נאות המדבר במדבר הלובי.
כוח סודאני, בהנהגת הסולטן של דרפור עלי דינאר, שינוע מדרום צפונה למרכז מצרים.
קדם המערכה > הכוח הטורקי-סנוסי

ההכנות למערכה החלו כבר בקיץ 1915. כ-5000 לוחמים מהשבטים הסנוסים התרכזו בנווה המדבר סיווה שם הצטיידו והתאמנו. הגרמנים הנחיתו לחוף הים התיכון נשק וציוד והעבירו אותו דרומה.
קדם המערכה > הכוח הבריטי

מפקד הצבא הבריטי במצרים, גנרל ג'ון מקסוול, עמד על התוכניות הטורקיות, לרתום את הסנוסים למערכה, ומינה את לוטננט קולונל ס. ל סנואו (Lieutenant-Colonel C. L. Snow) לפעול להרגעת המצב. לשם כך נפגש סנואו עם מנהיג הסנוסים סעיד אחמד והצליח לדחות את פתיחת המערכה ולקנות זמן התארגנות למפקדיו. בשלהי 1915, ובמהלך ניסיונות ההרגעה של סנואו, הורה מקסוול ליחידות המשמר ששמרו על עמדותיהן ממערב למרסה מטרוך לסגת למרסה מטרוך. במקביל שלח מקסוול כוחות מאזור אלכסנדריה מערבה (הן בציר החוף והן לנאות המדבר). תהליך תגבור הכוחות הביא להגדלת הכוח הבריטי במערב מצרים עד ל-40,000 חיילים.
תוצאות המערכה

יוזמי המרד נוצחו בכל הקרבות ונסוגו מגבולות מצרים.
האנגלים ביססו את אחיזתם במצרים וסילקו סופית את הטורקים מהמדינה.
מיגור האיום של הסנוסים איפשר לבריטים לשוב ולחזק את ההגנה על התעלה ולהשתתף במערכה על תעלת סואץ.
כישלון המורדים נבע משתי סיבות מרכזיות:
חוסר תיאום בין הכוחות השונים כך שכל כוח פעל בזמנים שונים.
חוסר הבנה ביכולת של השבטים לקיים מלחמת גרילה מול הבריטים.
גלריה

כוחות סנוסים בדרכם לקרב מול הבריטים
שיירת אספקה אוסטרלית בדרך למרסה מטרוך
כלי רכב מדיוויזיית כלי הרכב המשוריינים הבריטית חונה במרסה מטרוך
לקריאה נוספת

פילדמרשל ארצ'יבלד פרסיוול ויוול, מסעי המלחמה בארץ ישראל, הוצאת אריאל, 2007. עמודים 30–33
ג'ון ד. גריינג'ר, הלחימה על ארץ ישראל 1917, הוצאת מודן, 2006, עמודים 24–25
הערות שוליים

↑  גם הסולטן של דרפור שאף להשיג במערכה זו שחרור משלטון בריטניה
↑  בין החללים הבריטים היה גם נציגו של מקסוואל  לוטננט קולונל ס. ל סנואו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531618505171  LCCN: sh85120070 
| הזירה האפריקנית במלחמת העולם הראשונה |
| --- | --- | --- |
| המערכה בדרום-מערב אפריקה | מרידת מאריץ • קרב סנדפונטיין • קרב אוטווי |  |
| המערכה במערב אפריקה | כיבוש טוגולנד • כיבוש קמרון |  |
| המערכה במזרח אפריקה | קרב אגם טנגניקה • קרב רופיג'י • קרב טאנגה (אנ') • קרב קילימנג'רו (אנ') |  |
| המערכה בצפון אפריקה | מרד הסנוסים (1915) |  |
מרגרט מורי קוקסלי

| --- | --- |

"אשתו של המהמר", 1897, שמן על קנבס
 לידה:  1844 אנגליה, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  1927 (בגיל 83 בערך) 
 
מרגרט מורי קוקסלי (באנגלית: Margaret Murray Cookesley; ‏ 1844–1927) קיבלה את השם מורי עם נישואיה, הייתה ציירת אנגלייה.  היא נסעה למזרח התיכון וציירה סצנות מזרחיות בשמנים ובצבעי מים. היא הציגה באקדמיה המלכותית לאמנויות (RA) ובאגודה לנשים אמנויות (אנ') (SWA).
חיים וקריירה

כפי שדיווחה העיתונאית קלרה ארסקין קלמנט (אנ'), קוקסלי ביקרה בקונסטנטינופול שם הזמין הסולטאן דיוקן של בנו; הוא היה כל כך מרוצה שביקש ממנה לצייר גם את נשותיו, אבל לא היה לה זמן לעבודה הזו. היא זכתה במסדר השפקאט (אנ') ובמדליית הזהב לאמנויות היפות באימפריה העות'מאנית.
יצירתה, "קירקה זוהרת" (1913) נמצאת באוסף של מוזיאוני גלזגו (אנ').
חלק מציוריה מוחזקים באוספים, כולל הגלריה לאמנות ויקטוריה (אנ'), באת', טאונלי הול (אנ'), ברנלי, גלריית ווקר לאמנות (אנ'), ליברפול, גלריית גרייבס לאמנות (אנ'), שפילד וקרטרייט הול (אנ'), ברדפורד.
עבודתה של קוקסלי מיוצגת בצורה פחותה במוזיאונים לאמנות. עם זאת, ציוריה מופיעים באופן קבוע בקטלוגים של בתי מכירות פומביות מובילים כמו סותביס וכריסטיס. החוקרת, ג'וליה קוהן, הסבירה זאת בכך שעבודתה של קוקסלי נועדה לשוק המוני ולא לתצוגה של אמנות גבוהה. כך, ציוריה נכנסו לאוספים פרטיים (אנ') שם הם ממשיכים להיסחר בין אספנים.  היא ציירה סצנות הרמון רבות.
חיים וקריירה > עבודות נבחרות

"התייעצות עם האורקל, אחרי ווטרהאוס", לא מתוארך
"התבוננות", 1895
"עישון נרגילה", 1893
"בידור בהרמון", 1894
"רגעי בטלה", 1894
"שפחות", לא מתוארך
"מחשבות שלוות", 1899
הערות שוליים

↑  Wright, Christopher (2006). British and Irish Paintings in Public Collections: An Index of British and Irish Oil Paintings by Artists Born Before 1870 in Public and Institutional Collections in the United Kingdom and Ireland. Yale UP. p. 264
↑  "Margaret Deborah Cookesley". ArtUK.
↑  Margaret Murray Cookesley (1850 - 1927)". Artspawn.
↑  Kuehn, Julia (Autumn 2011). "Visual Hybridity: Margaret Murray Cookesley's Orientalist Aestheticism". Cahiers victoriens et édouardiens. 74 (74 Automne): 169–196.
↑  Kuehn, J., "Visual Hybridity: Margaret Murray Cookesley's Orientalist Aestheticism," Cahiers Victoriens et Edouardiens, vol. 74, 2011, pp 169–196
↑  Lewis, R., “Women Orientalist Artists: Diversity, Ethnography, Interpretation”. Women: A Cultural Review, vol. 6.no. 1, 1995, pp 91–106.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ULAN: 500111219  VIAF: 96515869   WorldCat (עם VIAF): 96515869 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מרגרט מורי קוקסלי".
מריה תרזה לואיזה מסבויה, נסיכת למבל

מארי תרז לואיז, נסיכת סבויה-קריניאנו, מאדאם למבל (בצרפתית: Marie Thérèse Louise de Savoie-Carignan‏; 8 בספטמבר 1749 - 3 בספטמבר 1792) הייתה בת אצולה, שהודות לנישואיה ללואי אלכסנדר דה בורבון פנטיבר, נסיך למבל, גם הייתה לנסיכה ויורשת הון גדול. לאחר שהתאלמנה ועברה לגור בחצר המלוכה של צרפת, הפכה לחברה קרובה ואשת סודה של המלכה מארי אנטואנט. היא נרצחה באכזריות על ידי המון זועם בטבח ספטמבר 1792 במהלך המהפכה הצרפתית לאחר שלא הסכימה לגנות את המלך והמלכה.
ביוגרפיה > בצעירותה

מארי תרז נולדה ב-8 בספטמבר 1749 בטורינו, ללואיג'י ויטוריו, נסיך קריניאנו ולכריסטינה, רוזנת הסן-רוטנבורג, בתם של ארנסט לאופולד, רוזן הסן-רוטנבורג ואלאונורה, רוזנת לוונשטיין-רוכפורט. בשנת 1767 היא נישאה ללואי אלכסנדר, נסיך למבל, שסבו היה בן ממזר של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. היא נבחרה להיות רעייתו הודות לאדיקותה ויופייה הרב, אולם הזוג לא נפגש לפני יום החתונה. לואי אלכסנדר היה סקרן לראות את אשתו והגיע למקום בו היא לנה יום לפני חתונתם. הוא הגיש לה זר פרחים, ואמר שבעלה לעתיד הנחה אותו למסור לה את הזר. למחרת, בחתונתם, מארי תרז הופתעה לגלות כי האיש הפשוט שבו פגשה יום קודם הוא בעלה לעתיד. לואי אלכסנדר היה ידוע באורח חייו ההולל ובני משפחתו קיוו שאשתו הצעירה והיפה תשנה זאת. אולם לאחר שלושה חודשי נישואים, חזר בעלה לסורו וחמישה חודשים לאחר החתונה הוא ברח עם רקדנית אופרה. בשלב מסוים הוא אף מכר את יהלומיה של אשתו כדי לגייס כסף לשלם את החובות שלו. 16 חודשים לאחר נישואיהם, מת לואי אלכסנדר ממחלת מין, לצד אשתו, מותיר אותה אלמנה בגיל 19, ויורשת להונו העצום. הון זה היה אמור לעבור לאחר מותה של דה למבל לאחותו של לואי אלכסנדר, ויש הטוענים כי בגין זאת זייף לואי פיליפ ז'וזף דוכס אורליאן, שהיה נשוי לאחותו של לואי אלכסנדר, את המכתב שהחזיר את דה למבל לפריז בעיצומה של המהפכה, שם מצאה את מותה.
דה למבל נותרה לאחר מות בעלה להתגורר לסירוגין בהוטל דה טולוז בפריז ובשאטו דה רמבוליי, עד אשר הוזמנה לחתונה של בני משפחת המלוכה, שם הכירה את מארי אנטואנט והחיבור בין השתיים היה כה מיידי ומהיר שהביא לשמועות ולרכילות על טבע היחסים ביניהן. מארי תרז הפכה לחביבת המלכה ולחברה הקרובה ביותר, היא עברה להתגורר בחצר המלכות ומונתה על ידי המלכה להיות בעלת תפקיד מרכזי בפמליית המלכה.
מארי תרז הייתה ידועה בפרטיותה ובשמרנותה, אולם הדבר לא הפריע להולכי הרכיל שבחצר המלכות להאשים את השתיים ביחסים לסביים, כחלק ממסע ההכפשה שהתנהל כנגד מארי אנטואנט, לערעור הלגיטימיות של בית המלוכה.
ביוגרפיה > המהפכה הצרפתית

כאשר לואי ה-16, מארי אנטואנט וילדיהם הוכרחו לעזוב את ביתם בארמון ורסאי ולעבור להתגורר בארמון טווילרי לאחר צעדת הנשים לוורסאי, באוקטובר 1789, מאדאם למבל החליטה ללוות אותם לשם למרות הסכנה לחייה. רבים מבני משפחת המלוכה, חבריהם הקרובים ואנשי האצולה ברחו מפריז ומצרפת בתקופה זו, אולם מאדאם למבל החליטה לא לנטוש את המלכה.
היא הקימה סלון, מועדון ומקום מפגש, בביתה, בעבור המלכה וחברי האספה המכוננת הלאומית, שנפגשו כדי לשמר את המונרכיה בצרפת בתקופה מסוכנת זו.
ב-1791 היא שכרה בית בבאת' בבריטניה, שם כתבה את צוואתה שכן הבינה כי חייה יהיו בסכנה אם תשוב לפריז. למרות זאת היא אכן חזרה, בעקבות מכתב שקיבלה כביכול ממארי אנטואנט המבקשת ממנה לשוב לפריז. כיום ידוע כי המכתב היה מזויף, והטענות על זיופו מובילות ללואי פיליפ ז'וזף אשר חוסר נאמנותו למלך ולמלכה היו ידועים זמן רב טרם פריצת המהפכה. המניע לזיוף המכתב על ידי לואי פיליפ, דוכס אורליאן, היה לקבל לידיו את הונה הרב של מאדאם למבל, אשר היה עובר במותה לאשתו של לואי פיליפ, שהייתה גיסתה, אחותו של בעלה המת של דה למבל. מתוך נאמנות למארי אנטואנט חזרה הנסיכה דה למבל לפריז לארמון טולירי והמשיכה לעמוד לשירות המלכה עד להתקפה על הארמון ב-10 באוגוסט 1792, אז הועברה משפחת המלוכה מארמון טווילירי למצודת טמפל .
ביוגרפיה > מותה

ב-19 באוגוסט היא הופרדה ממשפחת המלוכה ונכלאה יחד עם המרקיזה דה טורזל, האומנת של ילדי המלך והמלכה, בכלא לה פורס. היא נשארה שם עד ליום ה-3 בספטמבר, אז הועברה לבית דין שנאסף בחופזה על מנת לדרוש את שבועת הנאמנות שלה למהפיכה. היא נדרשה להשבע לאהבת החירות והשוויון ולהשבע על שנאתה למלך, למלכה ולמונרכיה. היא הסכימה להשבע לחלק הראשון של השבועה, אולם סירבה לגנות את המלך, המלכה והמלוכה. על כך, משפטה הסתיים במשפט "קחו אותה מפה", והיא נזרקה מיידית לרחוב צדדי, בו התפרעו המונים ברחובות באותם הימים של שבין ה-2 ל-7 בספטמבר, וטבחו באנשים במה שייקרא לאחר מכן "הטבח בספטמבר". אספסוף של צרפתים ואנשי משמר חמושים ונעזרים בכידונים, סכינים וחרבות טבחו בכל מי שנחשד בהתנגדות למהפיכה. כ-1,400 איש נרצחו ברחובות, מחצית מאוכלוסיית האסירים של פריז, אנשי אצולה, כמרים, 150 מיושבי מנזר הכרמליטים, שומרים שווייצרים, אסירים פוליטיים ופושעים רגילים. המתים נערמו בערימות וההמון התעלל בגופותיהם.
מאדאם למבל, שנזרקה לרחוב הסוער, הייתה טרף קל להמון הפרוע, שתוך דקות עשה בה לינץ', רצח אותה, התעלל בגופתה וכרת את ראשה. מבין הזוועות שתוארו על רגעי מותה, טוענים כי היא נאנסה, ששדיה נכרתו ושהתעללו בגופתה. דיווחים נוספים מתארים כי ראשה הכרות הועבר לבית קפה סמוך, שם התבקשו הסועדים לשתות למותה. לאחר מכן הוצב ראשה הכרות על כידון, והובל בתהלוכה צוהלת ברחבי פריז, עד לחלונה של מארי אנטואנט הכלואה במצודת טמפל.
מטרת התהלוכה הייתה לחגוג את מותה של מי שתוארה בעיתונות הצהובה של התקופה כמאהבת של המלכה, וכשם ששנאתו של ההמון הצרפתי למארי אנטואנט הייתה רבה, כך גם הייתה שנאתם למקורבים אליה.
ראשה של מאדאם למבל הובל לחלונה של מארי אנטואנט, ושם צעק ההמון למלכה לצאת אל החלון ולנשק את השפתיים של חברתה המתה. ההיסטוריונים מציינים כי ראשה הכרות של מאדם למבל לא הגיע לעיניה של מארי אנטואנט, שכן למרות מאמצי האספסוף הם לא הורשו להיכנס אל המצודה, ורק צעקו אל המלכה מן הרחוב. ממארי אנטואנט נחסך המראה של חברתה הקרובה שנרצחה, שכן מיד כאשר נאמר לה מה מתרחש מחוץ לחלונה, שההמון רוצה להראות לה את ראשה הכרות של מאדאם למבל, היא התעלפה.
גופתה של מאדאם למבל לא נמצאה מעולם ולא נקברה. מיד לאחר שראשה נכרת מגופה, הוא הועבר לרשויות על ידי מספר אזרחים, והוצג לראווה במשך יום שלם ביום שלמחרת הרצח. אולם גופתה לא הועברה לאחר מכן לקבורה ועל כן לא נקברה באחוזת הקבר המשפחתית.
לקריאה נוספת

שטפן צווייג, מארי אנטואנט, (תרגום ראשון: תל אביב: מצפה, תרצ"ד, מתרגם ש' הרשברג) תל אביב: הוצאת זמורה-ביתן, תרגום מגרמנית צבי ארד, תשמ"ז 1987.
אנדרה מורואה, דברי ימי צרפת (תרגום מצרפתית: לאה וייץ כהן), הוצאת מסדה, תש"ך.
עמוס הופמן מהפכה של הרוח, נאורות ומהפכה בצרפת של המאה ה-18. הוצאת רסלינג, 2012.
אדמונד ברק, מחשבות על המהפכה הצרפתית. הוצאת שלם, 2000.
.Antonia Fraser, Marie Antoinette - The Journey, Phoenix, 2001
הערות שוליים

↑  "Full text of "Madame de Lamballe http://www.archive.org/stream/cu31924024292504/cu31924024292504_djvu.txt
↑  הוסט
↑  Fraser
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511756405171  PLWABN: 9810608403905606  BNE: XX1607716  BnF: cb12509187n (data)  GND: 119502712  ISNI: 0000 0000 6155 928X  LCCN: nr96003643  NLG: 146117  NTA: 114412731  RERO: 02-A003491018  SUDOC: 034325700  VcBA: 495/316341  VIAF: 24707843   WorldCat (עם VIAF): 24707843 
גופתה של מאדאם למבל (באמצע, סמוך לספרה 2) בתיעוד בן-הזמן של טבח ספטמבר.
נוה אחיעזר

|  מידע |
| --- | --- |
 עיר:  בני ברק
 מייסדים:  פועלי אגודת ישראל
 על שם:  הרב חיים עוזר גרודזנסקי
 קואורדינטות:  32°04′21″N 34°50′31″E﻿ / ﻿32.07261098°N 34.84180927°E﻿ / 32.07261098; 34.84180927
 שכונות נוספות בבני ברק
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) נוה אחיעזר(למפת גוש דן רגילה) נוה אחיעזר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נוה אחיעזר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נוה אחיעזר  he נוה אחיעזרhe נוה אחיעזרמפת  __ בני ברק (in English: Bnei Brak) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ תל אביב-יפו (in English: Tel Aviv) ממזרח: __ פתח תקווה (in English: Petah Tikva), __ גבעת שמואל (in English: Giv'at Shmuel) מדרום וממערב: __ רמת גן (in English: Ramat Gan) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רחוב נחשוני, בית הכנסת המרכזי בנוה אחיעזר
נוה אחיעזר היא שכונה בדרום־מזרח בני ברק, מהוותיקות שבעיר. השכונה הוקמה על ידי תנועת פועלי אגודת ישראל ונקראת על שמו של הרב חיים עוזר גרודזנסקי, בעל שו"ת "אחיעזר".
היסטוריה

השכונה הוקמה בשנת ה'תש"ח מיד לאחר השואה, על ידי חברת "פיתוח" של תנועת פועלי אגודת ישראל כשיכון עולים בו שוכנו פליטים ממלחמת העולם השנייה. במשך השנים התרחבה השכונה והתיישבו בה חוגים חרדיים שונים ביניהם גם מבני עדות המזרח ותימן. באפריל 1957 הונח אבן פינה לשלב ד' של השכונה שכלל 100 יחידות דיור לעולים חדשים.
גאוגרפיה

נוה אחיעזר גובלת בכביש גהה ובשכונת רמת עמידר שבעיר רמת גן. רחובה הראשי של השכונה נקרא על שם הרב ד"ר נתן בירנבוים, הוגה הדעות אשר היה מראשי הציונות וחזר בתשובה והצטרף לשורות אגודת ישראל. רחוב אחר נקרא על שם יהודה לייב אורליאן, מחנך והוגה דעות ונשיא פועלי אגודת ישראל בפולין שנהרג בשואה. לפני כמה שנים הוסב שמו של אחד מרחובות השכונה ונקרא על שמו של יהודה נחשוני, עיתונאי והוגה דעות, מראשי פועלי אגודת ישראל, שאף ערך במשך שנים את ביטאון התנועה שערים.
פארק אחד בשכונה נקרא "גן משה" על שם ר' משה ארשטר, עסקן ציבורי איש תנועת פועלי אגודת ישראל. פארק אחר נקרא "גן נח" על שם ר' נח דננברג, מבוני השכונה.
בשכונה קיימים כמה בתי כנסת, ישיבות גבוהות וקטנות, כשהמרכזית שביניהם היא ישיבת "בית מדרש עליון" בראשות הרב ירחמיאל אונגרישר ומונה למעלה מ-500 תלמידים. כמו כן קיימים בשכונה כוללים לאברכים, תלמודי תורה, בתי ספר לבנות, סמינרים - יסודי ועל יסודי, גנים ופעוטונים.