stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יניב איצקוביץ'
על ספריו > "אף אחד לא עוזב את פאלו אלטו" (2020)

הרומן אף אחד לא עוזב את פאלו אלטו, יצא לאור בהוצאת כתר, 2020: בפקולטה לרפואה של הטכניון מתגלה גופה אחת מיותרת. כך נפתחת פרשיית הרצח שתהפוך את עולמה של איריס אברמוב, חוקרת משטרה בהליכי גירושים שנוהגת לאסוף מזכרות מזירות רצח. דרכה של איריס עומדת להצטלב בזו של עידן לוריא, נער בן טובים שבורח ממשפחתו ונקלע לקומונה שיש בה חוקים מעורפלים; שנים אחר כך ייכנס לתמונה גם נוח קֶני, פקיד בנק רמוס שמשנה את גורלו בשל רגש נקם, וגם בנו יותם, שיוצא לטיול אחרי צבא אך במקום להעפיל אל האוורסט הוא משוטט בעיר התחתית של חיפה ושומע את קולה של אימו המתה. הרומן רב–הפנים הזה, הישראלי כל כך, מתרחש על פני שני עשורים אך נקרא בנשימה אחת. חרף מרחק השנים והמקומות, חייהם וחלומותיהם של הגיבורים נושקים זה לזה. לכולם משותף הגעגוע, השאיפה לחופש בלתי מושג והחיפוש אחר מוצא אל הים. הספר עובד לסדרה בשם אף אחד לא עוזב את פאלו אלטו בקשת 12. את התסריט כותב עם עלילות חדשות יניב איצקוביץ עצמו..
על ספריו > "ההתחלה של כל הדברים" (2024)

זהו סיפור על שלושה חברים שיוצאים למקום ברומניה שבו קהילת משפחתם הושמדה בשואה. הם הולכים לחפש את האשה ששלושתם אהבו ויום אחד נעלמה. הספר מדבר על התקופה שבה יהדות רומניה הבחינה שאסון עומד להתרגש עליה אך הכחישה את המציאות ולא עשתה דבר.
פרסים והוקרה

2007 - על ספרו הראשון "הדופק" זכה בפרס 'הארץ ספרים' לספר ביכורים.
2010 - על ספרו השני "אדם וסופי" זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול.
2015 - על ספרו השלישי תיקון אחר חצות ספר זה זיכה בפרס תרגום מאת קרן עם הספר.
2016 - על ספרו תיקון אחר חצות  זכה בפרס רמת גן לספרות המוענק על מצוינות ספרותית בקטגוריית רומן מקורי.
2016 - על ספרו תיקון אחר חצות זכה בפרס עגנון לאמנות הפרוזה.
2017 - על ספרו תיקון אחר חצות מועמד ברשימה הקצרה לפרס ספיר.
2020 - על ספרו תיקון אחר חצות היה בין שמונת "ספרי השנה" של האקונומיסט הבריטי, וגם בעיתון הבריטי טיימס היה בין עשרת "ספרי השנה".
2021 - על ספרו אף אחד לא עוזב את פאלו אלטו מועמד ברשימה הקצרה לפרס ספיר.
2021 - על ספרו תיקון אחר חצות זכה בפרס "קרן וינגייט" הבריטי
הערות שוליים

1 2  גילי איזיקוביץ, הסופר יניב איצקוביץ' זכה בפרס עגנון, באתר הארץ, 20 בדצמבר 2016
↑  דליה קרפל, אספן הקלישאות, באתר הארץ, 9 במאי 2007
↑  שירי לב-ארי, פרס ספר הביכורים של "הארץ" הוענק ל"דופק", מאת יניב איצקוביץ', באתר הארץ, 7 בינואר 2008
↑  יורם קניוק, מאחורי הכסף יש סיפור: אנתולוגיה של נובלות - אנשים עשויים ממלים, באתר הארץ, 15 בספטמבר 2010
1 2  גילי איזיקוביץ, יניב איצקוביץ' ורונית רוקאס בין זוכי פרס רמת גן למצוינות ספרותית, באתר הארץ, 11 בדצמבר 2016
↑  גילי איזיקוביץ, הסופר יניב איצקוביץ זכה בפרס עגנון, באתר הארץ, 21 בדצמבר 2016
↑  הסופר יניב איצקוביץ' בין פאולו אלטו לפולנייה., נבדק ב-2021-03-12
↑   לאה איני, אשכול נבו ויניב איצקוביץ' בין המועמדים לפרס ספיר, באתר הארץ, 24 בנובמבר 2024
1 2  דרור משעני, לא בגדול מדי או בקטן מדי, אלא במדויק, באתר הארץ, 7 בינואר 2008
↑  "Editions of דופק by Yaniv Iczkovits". Goodreads.
↑  Yaniv Iczkovits Wins 2021 Wingate Literary Prize, The Harold Hyam Wingate Foundation
↑  Editions of The Slaughterman’s Daughter by Yaniv Iczkovits, http://www.wingatefoundation.org.uk/
↑  אדם גבאי ונדב נייטס לוהקו לדרמת המתח החדשה של קשת 12, באתר אייס, 9 בינואר 2023
↑  סוכן תרבות | 18.05.24, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 18 במאי 2024
↑  סוכן תרבות | 18.05.24, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 18 במאי 2024
↑   עמרי הרצוג, "ההתחלה של כל הדברים": יניב איצקוביץ' עולה למגרש של הגדולים, באתר הארץ, 18 ביוני 2024
↑  ההתחלה של כל הדברים - יניב איצקוביץ | סטימצקי, באתר www.steimatzky.co.il
↑  יניב איצקוביץ', ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה"
↑  Long list announced for the 2021 Wingate Prize, www.economist.com
| יצירות מאת יניב איצקוביץ' |
| --- | --- | --- |
| ספרים | הדופק (2007) • אדם וסופי (2009) • דיני ירושה (2010) • תיקון אחר חצות (2015) • אף אחד לא עוזב את פאלו אלטו (2020) • ההתחלה של כל הדברים (2024) • |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262813405171  PLWABN: 9812465155205606  BIBSYS: 12042351  BnF: cb16117245k (data)  GND: 133162818  ISNI: 0000 0000 7850 7136  LCCN: no2007089239  NKC: xx0275936  NTA: 423347926  SELIBR: 399768  VIAF: 15952394   WorldCat (עם VIAF): 15952394
ספר הזוהר

| --- | --- |

 מידע כללי
 שפת המקור:  ארמית 
 סוגה:  קבלה
 
ספר הזוהר הוא הספר המרכזי של תורת הקבלה. הספר עצמו מייחס את רוב דרשותיו לרבי שמעון בר יוחאי, תנא מהמאה ה-2 לספירה, ולתלמידיו. הוא מכיל מדרשים על התורה, רובם בארמית, המחולקים לפי פרשות השבוע. כמו כן משולבים בו שני חיבורים מאוחרים: "רעיא מהימנא" ו"תיקוני הזוהר".
הספר פורסם והופץ לראשונה בשלהי המאה ה-13, על ידי המקובל רבי משה די לאון. זהות המחבר או זמן חיבור הספר המקורי אינם ידועים, אך מרבית החוקרים כיום סבורים כי הוא נכתב סמוך לפרסומו, על ידי די לאון עצמו או על ידי קבוצת כותבים.
הספר ומבנהו

גופו של ספר הזוהר בנוי מדרשות המיוחסות ברובן לרבי שמעון בר יוחאי (רשב"י) ותלמידיו מהמאה ה-2 לספירה סביב פרשיות התורה, ושפתו רובה ככולה ארמית. רשב"י ותלמידיו מרבים להביא ולצטט מאמרים מתוך כמה ספרים שלא הגיעו לידינו, מהם "ספרא דאדם קדמאה", "ספרא דרב המנונא סבא", ו"ספרא דרב ייסא סבא".
רוב הספר מורכב מדרשות על התורה המחולקות על פי פרשיות השבוע (בחלוקה הנהוגה כיום). מרכיב נוסף הוא הרעיא מהימנא (=הרועה הנאמן) ובו דרשות על תרי"ג מצוות. למרות היותו מאוחר מהזוהר, ברוב המהדורות פוזר ה"רעיא מהימנא" לאורך החלק המרכזי, כך שלכל פרשה הוכנסו המצוות המצויות בה בתורה.
עשרת החברים הנקראים "חבריא קדישא" (החבורה הקדושה) שהם בעלי הזוהר הם: רשב"י ראש החבורה; בנו – רבי אלעזר; רבי אבא הסופר; רבי יהודה; רבי יוסי; רבי יצחק; רבי חזקיה; רבי חייא; רבי ייסא; רבי אחא. בספר מופיעים שמות של תנאים ואמוראים מתקופות שונות, בכתיבה דומה לתלמוד. בזוהר נזכרים ספרים חיצוניים קדומים (כגון ספר חנוך א' וספר חנוך ב'); בצד המדרשים בספר הזוהר משולבים אף קטעי פרשנות מבית מדרשם של חכמי צרפת וספרד: רש"י, ראב"ע, רד"ק ואף רמב"ן.
הספר ומבנהו > האידרות

בספר כלולות "אידרות" – "אידרא רבא" (המושב הגדול או האספה הגדולה), "אידרא זוטא" (המושב הקטן או האספה הקטנה) ו"אידרא דבי משכנא" (מושב בית המשכן). ייחודן של האידרות הוא בכך שבהן מתכנסת כל ה"חבורה" ומתיישבת במקום אחד – בניגוד לשאר הדרשות הנאמרות על ידי שניים, שלושה או ארבעה מהחברים ובדרך כלל נאמרות בדרך, תוך כדי הליכה או תוך כדי סעודה.
אידרא דבי משכנא מופיעה בפרשת תרומה. רשב"י ושלושה מתלמידיו דנים בה בסודות התפילה על פי דרשות הבנויות על פסוקי הקמת המשכן.
אידרא רבא מופיעה בפרשת נשא. רשב"י מגלה בה את "הפרצופים" – גילויי אלוהות בדמות פני אדם על פי הפסוק "על הכיסא דמות כמראה אדם עליו מלמעלה" (יחזקאל א' כ"ו). כל אחד מתשעת החברים נושא, בתורו, דרשה. בכל דרשה "מתקן" הדרשן את אחד מהאיברים של ה"פרצוף" העליון ולבסוף, רשב"י "מתקן" את תיקוני הזקן היוצאים מן ה"פרצוף" ואז חותם את הדיון ומגלה את הדברים שהחברים ידעו רק בראשי פרקים. בסיומו של ה"מושב", שלושה מהחברים נופחים את נשמתם כיוון שנחשפו לסודות שהיו למעלה מדרגתם.
אידרא זוטא מופיעה בפרשת האזינו. מתואר בה מפגשם האחרון של חבורת הזוהר הנעשה כהכנה לפטירתו של רשב"י. בתחילת המפגש, מבהיר רשב"י שבניגוד ל"אידרא רבה" שבה כל אחד מן החברים נשא דרשה, הפעם הוא יהיה היחיד שידבר, מכיוון שזהו "יום ההילולא" שלו (=יום השמחה). הוא משמיע באוזני תלמידיו את כל הסודות שחשש לגלות לפני כן, ולבסוף, יוצאת נשמתו כאשר הוא אומר את המילה "חיים" – שבפסוק "כי שם צוה ה' את הברכה חיים עד העולם" (תהילים, קל"ג, ג').
הספר ומבנהו > היכלות דרשב"י

בזוהר נכלל תיאור ההיכלות העליונים בחלק שנקרא 'היכלות דרשב"י'. בחלק זה מתוארים שבעת היכלות גן העדן השמורים לצדיקים מחד, ומאידך שבעת מדורי הגיהנום המיועדים לרשעים. בפרשת יתרו מובא מאמר המבאר את חכמת הפרצוף וחכמת כף היד, המיוחס בדרשה למשה בבחירתו אנשים כפי עצת יתרו.
חלקים אחרים בזוהר מתייחסים לצדיקים נסתרים כגון רב ייבא סבא שהוא סוחר הנושא סחורה על חמורו (טייעא) ונראה בתחילה כעם-הארץ, אך מתגלה כמקובל גדול הדורש בענייני תורת הנפש, גלגולי נשמות ושאלת הטוב והרע בעולם. דמות אחרת היא "הינוקא" המופלא – ילד-פלא, בנו של רב המנונא סבא, שמגיל ינקות יודע לדרוש בסתרי תורה ועולה עליהם בחכמתו. סיפור אחר בזוהר מתאר את מפגשם של רשב"י וחבריו בגן עדן עם 'רב מתיבתא', הוא ראש הישיבה של מעלה, הדן אתם על ענייני העולם הבא והנשמה.
בחטיבה זו כלולים החיבור 'סתרי תורה' שבו מקובצים מאמרים על ספר בראשית ו"מדרש הנעלם" על התורה, ששפתו מעורבת עברית וארמית והוא עוסק בבריאה, העולם הבא והנשמה.
הספר ומבנהו > רעיא מהימנא ותיקוני הזוהר

חלקים נוספים השייכים ל"ספרות הזוהר", אך לפי המחקר הם חלקים מאוחרים, שנכתבו בסביבות שנת 1300 כנראה בידי מחבר שונה, אנונימי אף הוא, הם "רעיא מהימנא" (הרועה הנאמן – כלומר משה) ו"תיקוני הזוהר". החיבור "רעיא מהימנא" משולב בתוך גוף ספר הזוהר והחיבור "תיקוני זוהר" הוא חלק נפרד. "תיקוני זוהר" הוא שבעים דרשות על דרך הקבלה לפסוק הראשון בספר בראשית. כתיבתו של המחבר האנונימי מאופיינת באסוציאטיביות רבה, שפתו עשירה הרבה פחות משפת הזוהר והתיאוסופיה שלו שונה בהיבטים מסוימים מהתיאוסופיה של מחבר הזוהר.
רעיונות מרכזיים

הזוהר עוסק רבות בעולמות העליונים, בדרך כלל בשפה סימבולית קשה לפענוח. הוא מתאר ממד קדום ונשגב שמשפיע על העולם האנושי אבל גם מושפע ממנו, ושכל פרט בעולם האנושי רומז אליו. שתי דמויות מרכזיות בעולם הזה הם הזכר והנקבה העליונים, שמכונים בזוהר במגוון רב של שמות. חיבורם של שני הפרצופים האלה הוא משאת נפש עליונה עבור בעלי הזוהר, שרואים בו פתח לכל הטובות והברכות. בכלל, חיבור ואיחוד הם הערך העליון, והפירוד נתפס כשורש כל רע. דמות הנקבה היא השכינה, הנתפסת כמי שגורשה ממקומה בגלל עוונות בני ישראל, וחזרתה תלויה בתשובתם. כנגד עולם האורות הזה מזכיר הזוהר את הסטרא אחרא, ה"צד האחר", מכלול כוחות החושך והטומאה בעולם.
הזוהר מרבה לדבר על הדיכוטומיה בין ימין לשמאל, בין חסד לדין, בין טוב לרע ובין זכר לנקבה, ותולה את קיומו של העולם באיזון הנכון בין הקטבים האלה.
הזוהר מציג גישה תאורגית: מעשיהם של בני האדם משפיעים על מצב האורות העליונים. מעשי המצוות הם "עבודה צורך גבוה" – הם נועדו לתקן ולייחד את האלוהות עצמה, וכל פרט בהם מכוון לתכלית זאת. במקביל, האדם יכול להשרות על עצמו מהאור העליון באמצעות מעשיו.
חיבור ספר הזוהר

שאלות אודות זמן ומקום חיבור ה"זוהר" וזהות מחבריו העסיקו דורות רבים של מלומדים וחוקרים. ממועד פרסומו במאה ה-13 ועד ימינו אנו, נקודת המוצא הוודאית והמוסכמת נוגעת לפרטי פרסומו של ספר הזוהר, והמחלוקת נוגעת לשאלת מועד חיבורו. ספר הזוהר נתפרסם לראשונה על ידי המקובל הספרדי רבי משה בן שם-טוב די-לאון (רמד"ל) שטען כי מחברו הוא רבי שמעון בר יוחאי. כמעט מיד עם פרסומו של הספר, קמו מערערים על קדמותו, וכנגד טענת רבי משה די לאון כי רבי שמעון בר יוחאי חיברו.
עדות נאמנה בת זמנו באה מיצחק דמן עכו אשר מעיד באגרותיו כי פגש את די ליאון וביקש ממנו לראות את עותק המקור אך רבי משה די ליאון נפטר בטרם הספיק להביא לו את העותק. לאחר חקירה נוספת שמע עדות מפי אחד מעשירי קורדובה שהציע סכום גדול לאלמנתו תמורת עותק המקור אותו העתיק רבי משה די ליאון ואף הציע לה ״סידור״ לביתם, שידוך עם בנו. אך אלמנתו סרבה באומרה כי את הכל בדה מליבו וכי אין להם עותק מקורי של ספר הזוהר.
כיום סבורים מרבית חוקרי הקבלה באקדמיה שהספר נתחבר בידי רמד"ל עצמו, או בידי חבורת אנשים שפעלה בסביבתו, ואין הוא חיבור קדום שאבד ונתגלה מחדש.
לעומת זאת, על פי הגישה ה"מסורתית", שרווחה בקרב המקובלים בעיקר לאחר גירוש ספרד, "הזוהר" חובר על ידי רבי שמעון בר יוחאי (רשב"י) ותלמידיו שחיו בארץ ישראל במאה השנייה לספירה, אך הוסתר במשך השנים מהמון העם והיה נחלתם של יחידי סגולה שעסקו בו בסתר. בעמדה זו תמכו חוקרים תורניים כגון הרב כשר והרב ראובן מרגליות.
המחלוקת בדבר קדמות ספר הזוהר נותרה בעינה גם במאות השנים הבאות, אפילו בתוך חוגי המקובלים עצמם. רוב המקובלים אמנם התייחסו אל הזוהר כאל מדרש קדום וכינו אותו "מדרשו של רשב"י", "מדרש ירושלמי" וכדומה, אך בד בבד היו גם מקובלים[דרושה הבהרה] שהתייחסו לספר הזוהר כאל כל ספר קבלה מימי הביניים, לא פחות ולא יותר משאר ספרי הקבלה של אותה תקופה.
גם בין הרבנים היו שערערו על קדמות ספר הזוהר. רבי יעקב עמדין חיבר ספר בשם "מטפחת ספרים" ובו ערער על קדמות הזוהר. גם החתם סופר, שהאמין בתורת הקבלה, התבטא ש"אילו היה יכולת להעמיד מדרשי רשב"י על טהרתן לא יהיה כולו רק ספר קטן הכמות מאוד מחזיק דפים מעוטים".
גרשם שלום, מייסד חקר הקבלה, טען במחקריו כי ספר הזוהר נכתב ברובו בידי ר' משה די לאון, למעט חלקי ה"רעיא מהימנא" ו"תיקוני זוהר" המאוחרים יותר, שנכתבו להערכתו במאה ה-14. בעקבותיו הלכו חוקרי קבלה רבים, אולם חוקרים מאוחרים יותר הטילו ספק בבלעדיות שהוא ייחס לרבי משה די לאון. תלמידו, יהודה ליבס, סבור כי אין לזוהר מחבר יחיד, וכי יש לדבר על חבורה שלמה שסביבה נארג החיבור. רונית מרוז ורחל אליאור ציינו כי קיימים מאות כתבי יד עתיקים של ספר הזוהר, השונים זה מזה במובנים רבים, והסיקו שהוא נכתב באופן הדרגתי החל מהמאה ה-11 בארץ ישראל ולפחות עד למאה ה-14, תוך שינוי ועדכון הגרסאות הקודמות.
ההתנגדות לספר הזוהר

מאז פרסומו עורר ספר הזוהר התנגדויות שונות. רבים ממתנגדי הזוהר עשו זאת על רקע הפולמוס סביב זהות מחברו וזמן חיבורו של הספר וביניהם אף חלק מן המקובלים בעצמם.
רבים ממתנגדי הקבלה, תקפו את הספר כמייצג המרכזי שלה. הרב אלעזר פלקלס מבקר קשות את ספר הזוהר והקבלה בכלל, ובין השאר כותב:
אני אומר הריני נשבע בתורת ה' שבספר הזוהר נמצאו כמה זיופים וקלקולים אשר הוסיפו, ועלה אחת מתלמוד בבלי הויות דאביי ורבא קדוש יותר מכל ספר הזוהר... באו ונחזיק טובה וחינות לשני מלכים גדולי אדירים, אדוננו המשובח המנוח הקיסר יאזעף השני ואדוננו המהולל הקיסר פראנץ השני אשר צפו והביטו בחכמתם הנפלאה רבות רעות ושבושי דעות תסתעפנה מחלומות והבלים המקובלים והמה לנזקי בני האדם נזקי הגופות ונזקי הנפשות, ופקדו באזהרה גדולה שלא להביא ספרי קבלה בכל מדינות מלכותם.
דברים דומים אמר רבו, הרב יחזקאל לנדא, בדרשה שצונזרה בספר "דרושי הצל"ח" (שהוציא נכדו בשנת 1886) ופורסמה לראשונה בשנת תשס"ט. תנועת הדרדעים, שנוסדה בתימן בראשותו של הרב יחיא קאפח, דחתה בתוקף את הקבלה.
פירושים לזוהר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מקובלים רבים בשלהי המאה ה-13 ותחילת המאה ה-14, הביאו בספריהם מאמרים שונים מספר הזוהר וביארו אותם. הראשון הידוע לנו היה רבי מנחם רקנאטי (1250–1310). אחריו אנו מוצאים מקובלים מספרד שציטטו ופירשו את הזוהר: רבי יצחק ן' סהולה, רבי טודרוס בן יהודה אבולעפיה (1247–1306), רבינו בחיי בן אשר (1255–1340), רבי דוד בן ר' יהודה החסיד, רבי שם טוב אבן גאון (1287–1330), רבי יצחק עראמה (1420–1494), רבי ישראל אלנקאוה ועוד.
בנוסף לכך היו גם חכמים שכתבו פירוש ישיר לספר הזוהר או לחלקים ממנו. מבין הראשונים, עד להופעת האר"י היו:
רבי דוד בן יהודה החסיד, חי בתחילת האלף הנוכחי בספרד, חיבר פירוש בשם ספר הגבול. פירושו על האדרא רבא נמצא במספר כתבי יד.
רבי שמעון לביא (1485–1586) יליד ספרד וחי בטריפולי – חיבר פירוש בשם כתם פז על כל הזוהר, אך רק על חלק בראשית נדפס בליוורנו תקנ"ה.
רבי אברהם ב"ר אליעזר הלוי מגולי ספרד שהגיע לאיטליה חיבר פירוש על כל הזוהר, אך השתמר ממנו ב' מאמרים בלבד.
רבי חיים ויטאל חיבר פירוש על הזוהר קודם בואו לאר"י אך הוא גנזו. כבר בחייו הוציא ר' יעקב צמח כתבים אלה מהגניזה והם הגיעו לידי ר' אברהם אזולאי ששילבם בספרו אור החמה. כיוון שפירוש זה נכתב לפני שלמד אצל האר"י חלקו עליו רבים.
רבי משה קורדובירו (ה'ר"פ–ה'ש"ל) חי בצפת, חיבר פירוש ארוך ומקיף על כל חלקי הזוהר בשם "אור יקר". העתקה בכתב יד שהותקנה בשנת שמ"ב עבור הרמ"ע מפאנו, נמצאת בספריית מודינה. היא כוללת 16 כרכים – 11,268 עמודים. הרמ"ק ביאר באורח מקיף ושוטף, כמעט כל מילה בזוהר. רק בשנים תשכ"ב–תשנ"ח נדפס כל הפירוש לראשונה בירושלים במהדורה מיוחדת של "ספר הזוהר עם פירוש אור יקר". פירוש זה הוא החשוב ביותר מבין כל הפירושים שנכתבו על הזוהר לפני האר"י. בפירוש זה השתמשו בחיבוריהם גם ר' אברהם אזולאי בפירושו אור החמה, ר' אליהו לואנץ בפירושו אדרת אליהו, ר' אברהם גלאנטי בפירושו ירח יקר ועוד.
רבי אליהו לואנץ, הבעל שם מוורמייזא (ה'ש–ה'שצו) חיבר: א. פירוש על כל הזוהר כולו בשם אדרת אליהו (משולב בפירוש הרמ"ק ובהגהות הרמ"א). בשנת תשנ"ח נדפס הפירוש על ספר בראשית. ב פירוש על תיקוני הזוהר בשם צפנת פענח, בכתב יד.
רבי אברהם גלאנטי, מתלמידי הרב משה קורדובירו, חיבר פירוש בשם ירח יקר אך הוא לא נדפס. מהדורה שנייה מקוצרת מהפירוש נערכה על ידי ר' אברהם אזולאי ונדפסה בספרו זוהרי חמה.
לאחר שפרסם האר"י את תורת הקבלה שלו, החל גל חדש של פירושים לזוהר בהתאם לקבלת האר"י או בתיווך עם קבלת הרמ"ק. הראשון שערך פירוש מקיף לזוהר על פי קבלת האר"י היה הרב משה זכות (הרמ"ז) בשם מקדש ה'. ספר מקיף נוסף הוא מקדש מלך, שבו פירושי רבי אברהם אזולאי ממרקש ותלמידיו, נערך על ידי תלמידו, רבי שלום בוזגלו.
מהדורות דפוס עיקריות

מנטובה שי"ח–ש"כ מהדורה ראשונה, ממנה למדו האר"י וגוריו.
קרימונה שי"ט הודפס בכרך אחד, ייתכן שמהדורת מנטובה הסתמכה עליו במקצת.
לובלין שפ"ג
אמשטרדם ת"ל?
זולצבאך תמ"ד
אמשטרדם תע"ה.
אמשטרדם תפ"ח.
קושטא תצ"ו מהדורה עם נוסח מתוקן, שהתבססה על הגהות רבי משה מזרחי שכתבם על בסיס הגהות רבי חיים ויטאל ורבי יהודה משען, עליה התבססה מהדורת וילנא תקנ"ה שהיא הבסיס לרוב מהדורות הצילום בימינו.
אמשטרדם תקל"א–תקל"ב מהדורה שיצאה על ידי רבי שלום בוזגלו והתבססה יותר על הנוסח המקורי של מהדורת מנטובה מאשר על התיקונים החדשים שנעשו בקושטא תצ"ו.
ליוורנו תקנ"א–תקנ"ג מהדורה שיצאה על ידי רבי חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א). בהקדמתו למהדורה יצא החיד"א נגד נוסח הזוהר שהדפיס רבי שלום בוזגלו באמשטרדם וסמך את ידיו על מהדורת קושטא תצ"ו.
סלאוויטא תקנ"ח–תקנ"ט יצא לאור בבית הדפוס החסידי המפורסם בסלאוויטא.
וילנא תרמ"ב יצאה לאור בבית דפוס ראם, שימשה את מרבית מהדורות הצילום במאה ה-20.
תרגומים לזוהר

הזוהר נכתב בארמית בניב שונה מהארמית של התלמוד הבבלי (ארמית בבלית). הוא תורגם במרוצת הדורות לכמה שפות: עברית, לטינית, יידיש, לאדינו, ערבית יהודית (ערבית באותיות עבריות), גרמנית, אנגלית, צרפתית וקוראנית.
אחד מתרגומי הזוהר לעברית הוא תרגומו החלקי של הרב יהודה יודל רוזנברג (5 כרכים, ניו יורק, 1927). תרגום שלם ונפוץ הוא "הסולם" של הרב יהודה לייב אשלג (20 כרכים, ירושלים, 1953). זהו תרגום מילולי שבו משולב פענוח הסמלים לפי תורת האר"י. תרגום נפוץ נוסף הוא הספר "מתוק מדבש" של המקובל הירושלמי רבי דניאל פריש, מראשי ישיבת שער השמים. זהו תרגום עממי יותר, ומשולבים בו פירושי האר"י ופרשנים אחרים. שני הספרים הופיעו כסדרות מרובות כרכים. גם המקובל הרב יהודה פתיה כתב תרגום לאידרות, וכן המקובל הרב דוד בצרי כתב תרגום לכל מעשיות הזוהר [7 כרכים] ובנו המקובל הרב יצחק בצרי הוציא את ספר הזוהר אגדות ומעשים בהוצאת ידיעות ספרים.
באוקטובר 2017 הסתיימה התקנת מהדורה מדעית, המבוססת על קטלוג כתבי היד של הזוהר שערכה רונית מרוז. המהדורה כוללת תרגום לאנגלית של כל חלקי הזוהר בשנים-עשר כרכים, בעריכת דניאל מט. המהדורה מומנה על ידי משפחת פריצקר מארצות הברית ונקראת על שמה.
בשנים 1981–2001 ראה אור תרגום חלקי של הזוהר לצרפתית בשבעה כרכים, מאת שארל מופסיק (Charles Mopsik) (צר') הכולל את חלקי הזוהר לספר בראשית, למגילת רות, לשיר השירים ולאיכה.
ראו גם

חיבור ספר הזוהר
לקריאה נוספת

ישעיה תשבי, משנת הזוהר, כרכים א'–ב', מוסד ביאליק, ה'תשי"ז, ה'תשכ"א
גרשום שלום, 'ראשית הקבלה", שוקן, ירושלים ותל אביב, ה'תש"ח (1948)
ספר הזוהר של גרשם שלום עם הערות בכתיבת ידו, הוצאת מאגנס, 1992
הלל צייטלין, "בפרדס החסידות והקבלה", הוצאת יבנה, תל אביב
מנחם מ. כשר, הזוהר, סיני ספר היובל, ירושלים תשי"ח
מלילה הלנר-אשד, ונהר יוצא מעדן: על שפת החוויה המיסטית בזוהר, הוצאת עלמא ועם עובד, ה'תשס"ה (2005)
בועז הוס, כזוהר הרקיע – פרקים בתולדות התקבלות הזוהר ובהבניית ערכו הסמלי, הוצאת מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, מוסד ביאליק, 2008
טוני לביא ועקיבא אורצל, אלוהים הרב והפילוסוף – סודות הבריאה בספר הזוהר ובתורת האר"י, זמורה ביתן, 2004
מנחם צבי קדרי, תחביר הלשון הארמית של ספר הזוהר, חיבור לשם קבלת תואר דוקטור, האוניברסיטה העברית, 1953
יהודה ליבס, פולחן השחר: יחס הזוהר לעבודה זרה, ירושלים: הוצאת כרמל, 2011
יוסף דן, תולדות תורת הסוד העברית: ימי הביניים – כרך י"א – ספר הזוהר, מרכז זלמן שזר, 2015
יהודה ליבס, יונתן בן-הראש, מלילה הלנר-אשד (עורכים), הסיפור הזוהרי, יד בן צבי, 2017
גיום פוסטל, על איחוד הטבע והחסד, תרגום ופירוש לטיניים לספר הזוהר, תרגום מוער: יהודית וייס, הוצאת מאגנס, 2017
עודד ישראלי, פתחי היכל: עיוני אגדה ומדרש בספר הזוהר, הוצאת מאגנס, 2013
רונית מרוז, הביוגרפיה הרוחנית של רבי שמעון בר יוחאי, מוסד ביאליק, 2019
רונית מרוז, יובלי זוהר: מחקר ומהדורה ביקורתית מוערת של זוהר, פרשת שמות, הוצאת אוניב' תל אביב, 2019
יונתן מ' בן הראש, סבא וינוקא: האל, הבן והמשיח בסיפורי הזוהר, ירושלים: מאגנס, תשע"ט
בכרך יג' של כתב העת 'דחק' (2021) פורסמה האנתולוגיה: "לגנוז ספר הזוהר בבית הסוהר" – אנתולוגיה קטנה בגנות הזוהר – הכוללת: מבוא מאת העורך, יהודה ויזן • ר' אליהו דלמדיגו – מתוך 'ספר בחינת הדת' • ר' יהודה אריה ממודנה – מתוך 'ארי הנוהם' • ר' יעקב עמדין – מתוך 'מטפחת ספרים' • ר' אלעזר פלקלס – מתוך 'תשובה מאהבה' • אהרן וולפסון מהאלה – מתוך 'שיחה בארץ החיים' • ר' שלמה יהודה רפפורט – מבחר כתבים • שמואל דוד לוצאטו – מתוך 'ויכוח על חכמת הקבלה ועל קדמות ספר הזוהר' • ר' יחיא קאפח – מתוך 'מלחמות ה'.
היסטוריה של דרום אפריקה

מחקר תולדותיה של דרום אפריקה מעיד על מיליוני שנים של קיום אנושי במקום. הפרהיסטוריה של האזור הידוע כיום כדרום אפריקה היא בין הארוכות בעולם. האזור אוכלס על ידי כמה מיני אוסטרלופיתקוס כבר לפני כשלושה עד ארבעה מיליון שנה. לפני כמאה אלף שנה הופיע באזור האדם המודרני, יחד עם כמה מהעדויות הקדומות בעולם לשפה ושימוש בסמלים. דרום אפריקה אוכלסה על ידי ציידים-לקטים בושמנים עד למאות הראשונות לספירה, כאשר הגיעו לאזור קבוצות רבות של חקלאים מבני בנטו, ובמידה רבה דחקו ממנה את הבושמנים.
ההיסטוריה הכתובה של האזור מתחילה עם הגעתם של מגלי העולם האירופיים הראשונים. אף על פי שהפורטוגזים היו האירופאים הראשונים לגלות את דרום אפריקה, הם לא התיישבו בה. ב-1652 הקימו ההולנדים תחנת אספקה בכף התקווה הטובה בדרכם לבטאוויה וממנה, בירתה של המושבה ההולנדית של איי הודו המזרחית באי ג'אווה. תחנה זו התפתחה במהירות למושבת הכף. בשנים הבאות הגיעו למושבה מהגרים אירופאים רבים אשר קבעו בה את מקום מגוריהם. רובם של המהגרים הגיע מהולנד, הפטרון של המושבה. בקרב המתיישבים התפתחו לאורך השנים תרבות ייחודית ואף מגמות בדלניות, ועד מהרה הם כינו את עצמם אפריקאנרים. בריטניה כבשה את מושבת הכף מההולנדים בסוף המאה ה-18, וזו הפכה למושבה בריטית. על רקע שורה של עימותים שפרצו בין האפריקאנרים לשלטון הבריטי החדש, ולנוכח הגירה בריטית נרחבת למושבה אשר שינתה את צביונה ההולנדי; בראשית המאה ה-19 עזבו רוב האפריקנרים את מושבת הכף והחלו לנדוד צפונה, במסגרת מה שיכונה לימים הטרק הגדול. תוך זמן קצר הקימו האפריקאנרים שתי רפובליקות עצמאיות שהשתרעו צפונה מהמושבה הבריטית: מדינת אורנג' החופשית והרפובליקה הדרום-אפריקאית (רפובליקת הטרנסוואל). שתי מדינות אלו התקיימו לצד המושבה הבריטית במשך כמה עשרות שנים, עד לראשית המאה ה-20. בשנת 1902, עם הפסדן במלחמת הבורים, עימות ארוך ועקוב מדם עם האימפריה הבריטית, הרפובליקות האפריקאנריות חדלו מלהתקיים ושטחן סופח לאימפריה.
בשנת 1910, עם הקמת איחוד דרום אפריקה, זכתה דרום אפריקה לעצמאות. עם זאת היא נותרה תחת השפעה בריטית, הייתה חברה בחבר העמים הבריטי ורשמית אף הייתה כפופה למלוכה הבריטית. על בסיס זה דרום אפריקה נלחמה לצידה של בריטניה במלחמת העולם הראשונה וגם בזו השנייה. באיחוד דרום אפריקה, בדומה למה ששרר במושבות הבריטיות וברפובליקות האפריקאנריות קודם הקמת האיחוד, השחורים לא זכו למעמד של אזרחים. ברם, עיקר המאבקים הפוליטיים התנהלו בין האוכלוסייה האפריקאנרית לבין זו דוברת האנגלית. בעשורים הראשונים להקמת איחוד דרום אפריקה האוכלוסייה האנגלית החזיקה ברוב מוסדות השלטון, אך בשנת 1948 עלתה לשלטון המפלגה הלאומית על בסיס מצע של אפליה גזעית, אשר התבססה בעיקר על קולות אפריקאנרים. המפלגה הלאומית הנהיגה בדרום אפריקה את מה שלימים נודע כאפרטהייד - מדיניות אשר קיבעה את ההפרדה הגזעית במדינה ואף הקצינה אותה. אל מול ביקורת בינלאומית גוברת, פרשה דרום אפריקה בשנת 1961 מחבר העמים הבריטי, והכריזה על עצמה כרפובליקה. הקונגרס הלאומי האפריקני היה הארגון השחור הפעיל ביותר נגד האפרטהייד באותן השנים, ולאחר שני עשורים של דיכוי ובעיות כלכליות, בוטל האפרטהייד בידי הנשיא פרדריק וילם דה קלרק ב-1992. הבחירות הרב-גזעיות הראשונות בדרום אפריקה נערכו ב-1994, ובעקבותיהם נבחר נלסון מנדלה, מנהיג הקונגרס, לנשיאות. מאז דרום אפריקה היא דמוקרטיה רב-גזעית.
לפני הקולוניזציה > פרהיסטוריה מוקדמת

דרום אפריקה היא אחד מהאזורים הידועים ביותר במחקר הפרהיסטורי העולמי, בזכות שפע של עדויות פליאונטולוגיות וארכאולוגיות. אזור דרום אפריקה היה מיושב על ידי אוסטרלופיתקים כבר לפני כשלושה עד ארבעה מיליון שנה. זהו המקום בו נתגלו לראשונה המינים אוסטרלופיתקוס אפריקנוס ואוסטרלופיתקוס סדיבה, קופי-אדם הולכי על שתיים שהיו בין אבותיו של האדם. אוכלוסיות אדם מהמין הומו ארקטוס התיישבו באזור וחיו כציידים-לקטים החל מלפני כמיליון שנה, בתקופת האבן הקדומה האפריקאית (המקבילה בערך לתקופה הפלאוליתית התחתונה). בערך לפני כמאה אלף שנה או יותר, בתקופת האבן התיכונה האפריקאית, החליף אותו ההומו סאפיינס. בתקופה זו, המקבילה לתקופה הפלאוליתית התיכונה של איראסיה, הופיעו במערות בדרום אפריקה כמה מהעדויות הקדומות בעולם לחשיבה מודרנית העושה שימוש בסמלים, כגון שימוש בקונכיות כחרוזים, שימוש במינרל אוכרה, ייצור חודי חניתות מורכבים ואיסוף שיטתי של משאבי ים. הממצא הבולט ביותר בהקשר זה הוא פיסת אוכרה עם חריתות בדגם מסוים ממערת בלומבוס, שגילו כ-70,000 שנה והוא בין העדויות הראשונות בעולם לאמנות.
בתקופת האבן המאוחרת האפריקאית, החל מלפני כ-40,000 שנה, תושבי דרום אפריקה היו כנראה אבותיהם של בני השבטים הקויסאנים הידועים מהתקופה ההיסטורית. לפני כ-2,500 שנה, החלו חלק מהבושמנים לאמץ טכניקות חקלאיות פרימיטיביות שונות, ועקב כך ציד ולקט פינו בקרבם את מקומם במשך הזמן למרעה כפעילות הכלכלית העיקרית, עם עדרים קטנים של בקר. על בסיס תמורה כלכלית זו נחלקו הקויסאנים לשתי קבוצות עיקריות: הסאן אשר שימרו את אורח החיים הנוודי ואת הציד והלקט, והקוי קוי אשר הפכו לאנשי מרעה. בעקבות מעברם של הקוי קוי לחקלאות, כתוצאה כך התפתחו מבנים חברתיים היררכיים מורכבים יותר בקרב קויסאנים אלו, ועם השנים החלה כל קבוצה לפתח מערכת מנהגים שונה. בהמשך היגרו רוב בני הקוי קוי אל אזורי החוף בכלל ובפרט לאזור הסובב את כף התקווה הטובה. רוב בני הסאן נשארו בפנים הארץ. בעוד יש הרואים בשתי קבוצות אלו עמים נפרדים, מקובל בקרב חוקרים רבים להתייחס אליהם כאל קבוצה אתנית אחת, "הקויסאנים", קבוצה בעלת שתי תצורות שונות שאופיים הוא בעיקר טכני והמעבר ביניהם הוא דינאמי.