stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלמה זלמן בהר"ן לעווי
משפחתו

אביו, הרב נחום לעווי (1810 – 1865)
אמו, הרבנית חיה סימפלוניע לעווי
אשתו, הרבנית רייזל לעווי
סבו היה הרב אברהם לעווי מפוזנא, אבי האחים לבית לעווי
אחיו:
הרב אברהם אליעזר לעווי
הרבנית רחל יוכבד ברגמן, אשת הרב יהודה ברגמן. אביו היה הרב אליעזר ברגמן מייסד כולל "הולנד וגרמניה"
אחיו למחצה, הרב אשר לעמיל
אחיו למחצה, הרב דוד בהר"ן
אחותו למחצה, אסתר גיטל קורפו
ילדיו:
הרב אברהם אליעזר לעווי
בנו הוא הרב  יצחק לוי, ממייסדי ישיבת מרכז הרב ורבה של המושבה נווה יעקב
הרב אשר לעמיל לעווי
הרב ישראל חיים לעווי
לקריאה נוספת

חסידים ואנשי מעשה; הפותח שער: ר' זלמן בהר"ן, תולדותיו, חייו ומפעלו, הרב אליהו כי טוב, ה'תשט"ז
הערות שוליים

↑  הרה"ג ר' חיים בהרש"ז לוי ז"ל, דואר היום, 15 ביוני 1922, עמ' 3
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307915405171  ISNI: 0000 0000 7087 5364  VIAF: 2699162669602755500005   WorldCat (עם VIAF): 2699162669602755500005 
רחוב שלמה זלמן בהר"ן במאה שערים
אחד משערי הכניסה למאה שערים ברחוב על שמו
בית הספר למל בירושלים
שלמה זלמן אריאל

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1895 ז'לובין, בלארוס 
 פטירה:  19 באוגוסט 1970 (בגיל 75 בערך) 
 שם לידה:  שלמה זלמן ליבוביץ 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 שם עט:  ז. בהרב, ז. אריאל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מוסקבה 
 שפות היצירה:  עברית 
 
שלמה זלמן אריאל (ליבוביץ) (1895 – 19 באוגוסט 1970) היה מחנך וסופר ישראלי, מחבר ספרי אגדות וסיפורים ועורך אנציקלופדיות.
קטע מתוך כינוס יוצאי העיר קובל בישראל, תל אביב 1935. מנהל גימנסיית "תרבות" בקובל (פרנקפורט) הגיע לארץ ישראל לאסוף תרומות לבניין חדש של הגימנסיה. בין המשתתפים מסומנים: שלמה זלמן אריאל-ליבוביץ, יוסף אריכא-דולגין, אורי אלפרט, יוסף גורלי-ברונזפט.
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
ביוגרפיה

אריאל נולד בשם שלמה זלמן ליבוביץ בעיירה ז'לובין שברוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, לסטרנה ולרב נתן שניאור. למד בחדר ובישיבת "תומכי תמימים" של חסידות חב"ד. הוסמך לרבנות, ובמקביל רכש בכוחות עצמו השכלה כללית. כמו כן למד מזרחנות באוניברסיטת מוסקבה. בעיר קובל שבמזרח פולין (כיום בשטח אוקראינה), הורה עברית, תנ"ך וטבע בבית הספר העברי "הרצליה" ושימש מנהל בית הספר בין השנים 1924–1925. בין השנים 1921 עד 1926, לסירוגין, לימד גם בגימנסיה העברית "תרבות" את מקצועות היהדות לפי שיטות ההוראה המודרניות. הנחיל בקרב תלמידיו אהבה לשפה העברית ולציונות. ב-1926 עלה לארץ ישראל והשתקע בתל אביב. שם היה מורה בבית הספר ע"ש ח"נ ביאליק, ואחר כך מנהל, עד פרישתו לגמלאות בשנת 1962.
היה מפעילי הסתדרות המורים ויו"ר ועד סניף המורים בתל אביב.
היה נשוי להניה (1899–1972), ולהם שתי בנות: חנה ואורה.
בתו אורה נישאה לעיתונאי, הסופר והביוגרף שבתי טבת (בתם, נכדתו של אריאל, היא הסופרת, העיתונאית והפזמונאית יעל טבת קלגסבלד).

אחותו בלה נישאה למחנך יצחק אלטרמן, בנם הוא המשורר נתן אלתרמן.
אריאל נפטר ב-1970. נקבר בחלקת הסופרים בבית העלמין קריית שאול.
יצירתו

בארבעים שנות יצירתו פרסם אריאל מאות חוברות, קבצים וספרי אגדות וסיפורים, רובם מתורגמים ומעובדים, שעליהם חתם בשמות עט שונים (ז. בהרב, ז. אריאל).
"נודע במאות המעשיות המעובדות שלו". את מעשייתו הראשונה, "לא לחינם נבח הכלב", פרסם ב"קופת הספר".
ערך את האנציקלופדיות "דעת", אנציקלופדיה מאיר נתיב ואנציקלופדיה מעין. חיבר עם אחרים את ספר הלימוד לבתי הספר היסודיים "מקראות ישראל". היה שותף בעדכון פירוש מקרא מפורש. כמו כן כתב פירוש קצר לתנ"ך, שנדפס בתנ"ך לחיילי צה"ל; פירוש זה נדפס במשך שנים רבות על ידי הרבנות הצבאית (יצא לאור לראשונה בשנת 1965), עד שהוחלף בתנ"ך חדש לחיילים עם פירוש דומה על ידי אברהם אהוביה. הפירוש הוא פשטני ביותר, וברובו עוסק בביאורי מילים בלבד.
ספריו

(1)לכסיקון המדינה א+ב.
(2)ספר החג והמועד. עם עובד.
(3)אנציקלופדיה מאיר נתיב להליכות ומנהגים בישראל
(4)שבילי פז: מבחר סיפורים, אגדות ומעשיות
(5)לכסיקון לתודעה יהודית: מאורעות וגילויים בתולדות עמנו.
(6)לכסיקון לתודעה יהודית:ציונות, יישוב ומדינה.
(7)לכסיקון לתודעה יהודית: הווי ומנהגים.
(8)חכמים וטיפשים: אוצר בדיחות וחידודים.
(9)101 מעשיות, אגדות וסיפורים.
(10)הר השמש: אגדות מארץ סין.
(11)אנציקלופדיה מעין.
(12)משלי שועלים ושאר בעלי החיים.
(13)אוצר מסעי הפלאות ערוך לילדים.
(14)בארץ החלומות: קובץ סיפורים לפעוטות.
(15)שישים סיפורי עם מפי מספרים מאשקלון.
(16)ילקוט פלאים - יקר מזהב.
(17)ילקוט פלאים - היכל האשר
(18)שחרות: מבחר סיפורים מחיי הנוער
(19)הפיל הדוגר.
(20)נפלאות עולמנו (לילדים.
(21)פרה מן הירח: אגדות מארץ הודו.
(22)נביאים - כתובים לכיתות.
(23)ממלכת מראות עקומות: סיפור דמיוני מחיי ילדה.
(24)הרפתקאותיו ומעשי גבורתו של הברון מינכהוזן, 1963 הוצאת מסדה.
(25)נוצת הזהב: אגדות יהודיות.
לקריאה נוספת

'אריאל (ליבוביץ), שלמה זלמן', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 61. (הספר בקטלוג ULI)
ורד טוהר, "שלמה זלמן אריאל: הערות ראשונות לפועלו של סופר, עורך, מעבד ומתרגם לילדים", ספרות ילדים ונוער 137 (2014), עמ' 32 – 62.
ורד טוהר, "מי המציא את הסיפור 'פרח לב הזהב'? היסטוריית ההתקבלות של סיפור ילדים עברי", ספרות ילדים ונוער 140 (2016), עמ' 44 – 55.
ורד טוהר, "מאבקי כוח וזיכרון תרבותי בזירת ספרות הילדים העברית: תיאורי שלושה מקרים", עלי ספר: מחקרים בביבליוגרפיה ובתולדות הספר העברי המודפס והדיגיטלי כ"ט (תש"ף), עמ' 179 – 196.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  מרכז הסתדרות המורים בישראל, ז. אריאל ליבוביץ, דבר, מודעת אבל, 20 באוגוסט 1970.
↑  שלמה זלמן אריאל באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  אוריאל אופק, ספרות הילדים העברית 1900–1948, תל אביב: דביר, תשמ"ח 1988, עמ' 375.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290496005171  GND: 1023887266  ISNI: 0000 0000 8308 7906  LCCN: n82096130  NLA: 36027664  NTA: 180357948  SUDOC: 241295548  VIAF: 112293689   WorldCat (עם VIAF): 112293689
שמעון (נגיד המקדש)

שמעון היה יהודי מתייוון בתקופת בית שני ומרד החשמונאים, שלפי ספר מקבים ב׳, שימש כנגיד בית המקדש.
ייחוסו

על פי הנוסחים היווניים של ספר מקבים ב׳, שמעון, ואחיו מנלאוס, היו משבט בנימין, אולם רוב החוקרים המודרניים טוענים כי יחוס זה הוא טעות, ולמעשה הם היו שייכים למשפחת כהנים מתיוונת ממשמרת בילגה, על פי הנוסח הלטיני של הספר. פירוט על מוצאם נמצא בערך על מנלאוס.
קורות חייו

שמעון היה ביריבות עם חוניו השלישי ששימש ככהן הגדול. שמעון רצה להימנות למשרת אגרונומוס (מפקח על השווקים), אך חוניו סירב להעניק לו את התפקיד, בשל כך החליט שמעון לסכסך בין חוניו לשליטים הסלאוקים, והלשין לאפולוניוס, הנציב הסלאוקי, על אוצרות וכספים שכביכול מוחבאים בבית־המקדש. אפולוניוס העביר את הבשורה למלך סלאוקוס הרביעי, שציווה את שרו הבכיר הליודורוס לצאת לירושלים ולהחרים את אוצרות בית המקדש. הליודורוס נכשל בזאת, וחזר לאנטיוכיה בידיים ריקות. ספר מקבים ב׳ תולה אירוע זה בהתערבות אלוהית נסית שמנעה מהליודורוס מלבצע משימתו.
למרות שתחבולה זו לא הצליחה, שמעון המשיך במזימתו והאשים באוזני השלטון הסלאוקי את חוניו בכישלונו של הליודורוס. כמו כן, טען שחוניו שואף לבגוד בסלאוקים ולמשול על הארץ. בירושלים פרצו מהומות ומריבות בין תומכי חוניו לנאמני שמעון, וחוניו יצא לפייס את המלך, לספר גרסתו, ולבקשו להרחיק את שמעון, שגורם למריבות אחים. לצרתו של חוניו, באותה תקופה מת סלאוקוס הרביעי, ותחתיו עלה לשלטון אנטיוכוס אפיפנס, שציווה לעצור אותו. ככל הנראה כי חוניו נטה לטובת בית תלמי.
אחיו המתיוון של חוניו, יאסון (שמו העברי יהושע), שחפץ במשרת הכהן הגדול, ניצל את ההזדמנות וקנה בשוחד את המשרה מאנטיוכוס. כמו כן הוא שאף להפוך את ירושלים לפוליס הלניסטית, ייסד בה גימנסיון ואפביון (מוסדות חינוך יווניים), וכן החליף את החוקה היהודית. כשלוש שנים לאחר מכן, יאסון הודח מתפקידו לאחר שמנלאוס, אחי שמעון דלעיל, בגד בו והציע לאנטיוכוס סכום כסף גדול יותר עבור הכהונה. התהפוכות הרבות באותה תקופה נלוו במאבקים פנימיים קשים בתוך העם, שהובילו בסופו של דבר לגזירות אנטיוכוס ולמרד החשמונאים.
ראו גם

התקופה ההלניסטית בארץ ישראל
הערות שוליים

1 2  ”ובימים ההם היה שומר הבית בירושלים ושמו שמעון למטה בנימין” (מקבים ב׳, פרק ג׳, ד׳)
↑  ”מנלאוס, אחי שמעון האמור” (מקבים ב׳, פרק ד׳, כ״ג)
↑  כך ע״פ הנוסח הלטיני הישן: de tribu Balgea, "משבט בלגה". שוורץ, דניאל. ספר מקבים ב׳, עמ׳ 64, וכן עמ׳ 103 בהערה על המקום.
↑  לטענת חוניו, מדובר בכספי פיקדונות למחיית אלמנות ויתומים, וכן בחלק מפיקדונו של הורקנוס לבית טוביה.
↑  לפי מקבים ב׳, פרק ג׳, כ״ד–כ״ז, כאשר הליודורוס ואנשיו רצו לבצע זממם, נראה אליהם פרש בעל שריון זהב, שהסתער על הליודורוס, וכן שני צעירים, שנרמז שהיו מלאכים, שהיכוהו נמרצות. אם אכן מדובר בתיאור שמבוסס על אירוע אמיתי, ההשערה היא שהיה מדובר במארב מתוכנן של המתנגדים לבזיזת המקדש.
↑  מקבים ב׳, פרק ד׳, ז׳–י״ז. לפי הנאמר שם, המצב הגיע לכך שכוהני המקדש זלזלו בעבודות המזבח, ובמקומם ערכו תחרויות היאבקות וזריקת דיסקוס.
שר הפנים של רוסיה

שר הפנים של רוסיה (ברוסית: Министр внутренних дел Российской Федерации) הוא ראש המשרד לענייני פנים, גוף העוסק בענייני ביטחון פנים, הגנה על הסדר הציבורי ואכיפת החוק ברוסיה ועל ביטחונם של אזרחי הפדרציה הרוסית. שר הפנים הרוסי הוא ראש המשטרה הרוסית ומהווה במקביל הן כשר ממשלתי לענייני פנים והן כמפכ"ל ומפקד המשטרה הרוסית.
תפקיד השר נוצר בעקבות הרפורמה הממשלתית של קיסר רוסיה אלכסנדר הראשון מספטמבר 1802 עם הקמת משרד הפנים ולאחריו משרד המשטרה של האימפריה הרוסית. סמכויות המשרד כוללות תפקידים ולהם זיקה לביטחון לאומי ולאכיפת חוק.
שר הפנים אחראי על ענייניה הפנימיים של רוסיה, על ענייני הגירה ואזרחות, ענייני השיטור אך לא כולל את ענייני הביטחון הלאומי (אלה חלק מתפקידי פס"ב והמשמר הלאומי של רוסיה). בעבר שר הפנים היה גם השר האחראי על שירותי בתי הסוהר; ברם, ב-2004 תפקידים אלה הועברו לאחריות משרד המשפטים ושירות בתי הסוהר הפדרלי שאך זה הוקם.
החל מ־21 במאי 2012 מכהן ולדימיר קולוקולצב בתפקיד שר הפנים לאחר שמונה לתפקיד על ידי נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בהמלצת ראש הממשלה דמיטרי מדבדב. קודם לכן כיהן קולוקולצב כמפקד משטרת מוסקבה בשנים 2009 - 2012.
שרי הפנים לדורותיהם

| שם | תפקיד | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| גאורגי לבוב | שר הפנים | 2 במרץ - 7 ביולי 1917 | שר הפנים הראשון של ממשלת המעבר הרוסית |
| איראקלי צרתלי | שר הפנים | 10 - 24 ביולי 1917 |  |
| ניקולאי אווקסנטייב | שר הפנים | יולי - ספטמבר 1917 |  |
| אלכסיי ניקיטין | שר הפנים | ספטמבר-אוקטובר 1917 |  |
| אלכסיי ריקוב | קומיסר הפנים העממי | 8-17 בנובמבר 1917 | קומיסר הפנים העממי הראשון של |
| גריגורי פטרובסקי | קומיסר הפנים העממי | 1917 - 1919 |  |
| פליקס דזרז'ינסקי | קומיסר הפנים העממי | 1919 - 1923 | ראש המשטרה החשאית ושר הפנים הראשון של ברית המועצות |
| אלכסנדר בלובורודוב | קומיסר הפנים העממי | 1923 - 1927 |  |
| ולדימיר טולמאצ'יוב | קומיסר הפנים העממי | 1928 - 1930 |  |
| גנריך יגודה | קומיסר הפנים העממי | 1934-1936 | נרצח בטיהורי סטלין |
| ניקולאי יז'וב | קומיסר הפנים העממי | 1936 - 1938 | נרצח בטיהורי סטלין |
| לברנטי בריה | קומיסר הפנים העממי | 1938 - 1945 | ראש הנקוו"ד |
| סרגיי קרוגלוב | שר הפנים | 1946 - 1953 |  |
| ל. בריה | שר הפנים | מרץ - יוני 1953 | כהונה שנייה |
| סרגיי קרוגלוב | שר הפנים | 1953 - 1956 | כהונה שנייה |
| ואדים טיקונוב | השר לביטחון הציבור | 1961 - 1966 |  |
| ניקולאי שצ'לוקוב | שר הפנים | 1966 - 1982 |  |
| ויטלי פיודורצ'וק | שר הפנים | 1982 - 1986 |  |
| אלכסנדר ולאסוב | שר הפנים | 1986 - 1988 |  |
| ואדים בקאטין | שר הפנים | 1988 - 1990 |  |
| בוריס פוגו | שר הפנים | 1990 - 1991 |  |
| ויקטור בראניקוב | שר הפנים | אוגוסט-דצמבר 1991 | שר הפנים האחרון של ברית המועצות |
| וסילי טרושין | שר הפנים | 1989 - 1990 | שר הפנים של רוסיה הסובייטית |
| ויקטור בראניקוב | שר הפנים | 1990 - 1991 | שר הפנים של רוסיה הסובייטית |
| אנדריי דונאייב | שר הפנים והביטחון | 1991 - 1992 | שר הפנים הראשון של הפדרציה הרוסית |
| ויקטור יירין | שר הפנים | 1991 - 1995 |  |
| אנטולי קוּליקוֹב | שר הפנים | 1995 - 1998 |  |
| פאבל מאסלוב | שר הפנים | 23 - 30 במרץ 1998 |  |
| סרגיי סטפאשין | שר הפנים | 1998 - 1999 |  |
| ולדימיר רושאיילו | שר הפנים | 1999 - 2001 |  |
| בוריס גריזלוב | שר הפנים | 2001 - 2003 |  |
| ראשיד נורגאלייב | שר הפנים | 2003 - 2012 | מייסד משטרת הפדרציה הרוסית |
| ולדימיר קולוקולצב | שר הפנים | 2012 - ואילך |  |
הערות שוליים

↑  ב-1930 הקומיסריון העממי לענייני פנים פורקו ונוסדו מחדש ב-1934.
שאלה תשובה

| --- | --- |
Hasidistoke
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  4
 הפקה
 אורך פרק:  60-30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  כאן 11
 תקופת שידור מקורית:  1 בינואר 2021 – הווה
שאלה תשובה היא תוכנית תרבות המשודרת בערוץ כאן 11 בימי שישי ומפגישה לראיון דו-שיח שני אנשים: אחד שחזר בתשובה, והשני שיוצא בשאלה, שמספרים את סיפור חייהם וטקסטים מכוננים שעיצבו ושינו בהם משהו בהקשר לפרשת השבוע.
היסטוריה

התוכנית הראשונה עלתה לשידור ב-1 בינואר 2021 יום שישי בשעה 14:30 תחת השם "שאלה ותשובה" ומהפעם השנייה "שאלה תשובה" לאחר שתי תוכניות זה נפסק וחזר להופיע ב-18 ביוני. בשלוש העונות הראשונות המפגש התקיים בבית ביאליק, ומהעונה הרביעית הוא מתקיים בבית בן-גוריון.
יוצרות: רונה אלקולומברי, זאביק גורדצקי, נורית יעקבס־ינון, ורד סמין שס וורד תום
במאית ועורכת ראשית: נורית יעקבס־ינון
תסריטאית: ורד תום
מפיקה ראשית : ורד סמין שס
חברת הפקה: טדי יזמות והפקות
רייכסטאג (רפובליקת ויימאר)

| --- | --- |
 מדינה:  רפובליקת ויימאר
 סוג:  בית תחתון
 היסטוריה
 תקופת הפעילות:  24 ביוני 1920 – 23 במרץ 1933 (12 שנים)
 רשות יורשת:  רייכסטאג (גרמניה הנאצית)
 הרכב
 מספר מושבים:  647 (טרם פירוקו)
 בחירות
 שיטת בחירות:  בחירות בשיטה היחסית
 מנהיגים
 יושב ראש:  ראו רשימה להלן
 משכן
 בניין הרייכסטאג
 
הרייכסטאג של רפובליקת ויימאר (1919–1933) היה הבית התחתון בפרלמנט של גרמניה, ופעל לצד הרייכסראט, הבית העליון שייצג את מדינות גרמניה. הרייכסטאג התכנס לראשונה ב-24 ביוני 1920, ובכך החליף את האספה הלאומית של רפובליקת ויימאר, ששימשה כפרלמנט ביניים אשר החליף את הרייכסטאג של הקיסרות הגרמנית לאחר התמוטטותה בנובמבר 1918.
על פי חוקת ויימאר משנת 1919, הרייכסטאג נבחר כל ארבע שנים בבחירות כלליות, שוות וחשאיות, תוך שימוש בשיטה של ייצוג יחסי באמצעות הצבעה לרשימות-מפלגתיות (ולא ישירות לנציגים). כל האזרחים שהגיעו לגיל 20 הורשו להצביע, כולל נשים, לראשונה, אך למעט חיילים בשירות פעיל. הרייכסטאג הצביע על חוקי הרייך והיה אחראי על התקציב, על ענייני מלחמה ושלום ועל אישור אמנות. הפיקוח על ממשלת הרייך (השרים האחראים על ביצוע החוקים) בוצע אף הוא על ידי הרייכסטאג, אשר בסמכותו היה לפטר שרים בודדים או את הממשלה כולה באמצעות הצבעת אי אמון, ולבטל לפי סעיף 48 לחוקה צווי חירום שהוציא נשיא הרייך. נשיא הרייך יכול היה לפזר את הרייכסטאג לפי סעיף 25 של החוקה, אך רק פעם אחת מאותה הסיבה (כלומר סמכותו לפזר את הפרלמנט הייתה מוגבלת, והוא לא היה רשאי לפזר את הפרלמנט שוב ושוב באותו נימוק).
הרייכסטאג כמוסד חופשי ודמוקרטי חדל מלהתקיים בעקבות העברת חוק ההסמכה ב-23 במרץ 1933, אשר העניק לקנצלר אדולף היטלר את הכוח לנסח ולאכוף חוקים כרצונו. מנקודה זו רואים ברייכסטאג של גרמניה הנאצית, על אף ששמו לא השתנה, גוף שונה - חותמת גומי של הדיקטטורה הגרמנית ולא פרלמנט.
תחומי אחריות

הזכויות, החובות ותחומי האחריות העיקריים של הרייכסטאג הוגדרו בחוקת ויימאר:
הצבעה על הצעות חוק של גרמניה, לרבות חוקי התקציב (סעיף 85).
גיוס הלוואות חריגות (סעיף 87) וטיפול בעתירות (סעיף 126).
אישור הכרזות מלחמה והסכמי שלום (סעיף 45, ב'), וכן בריתות והסכמים עם מדינות זרות אם הם קשורים לחוקי המדינה (סעיף 45, III).
השעיית הליכי חקיקה לחודשיים בתמיכת שליש מחבריו. הרוב יכול בתורו להכריז על החקיקה כדחופה, ובעקבות זאת רשאי היה נשיא הרייך לאשר את המשך החקיקה למרות בקשת ההשעיה (סעיף 72).
הרייכסטאג היה ריבוני בניהול ענייניו, ויצר לעצמו את כללי התנהלותו.
הרייכסטאג יכול היה לקטוע את סדר יומו בדרישת הסבר מאחד השרים הקשור לעניין כלשהו, ולהפנות לממשלה שאילתות ובקשות מידע בכתב (סעיפים 55–62 ו-67 תקנון).
הרייכסטאג וועדותיו יכלו לדרוש את נוכחותו של כל חבר קבינט (סעיף 33).
שר האוצר נדרש לתת לרייכסטאג דין וחשבון על השימוש בהכנסות המדינה (סעיף 86).
הרייכסטאג יכול לכפות את התפטרות הממשלה באמצעות הצבעת אי אמון (סעיף 54).
הרייכסטאג רשאי להגיש כתב אישום נגד הקנצלר, השרים או נשיא הרייך בגין הפרה של החוקה או של חוקי הרייך (סעיף 59).
ניתן היה להעביר את נשיא הרייך מתפקידו במשאל עם שאושר ברוב של שני שלישים מהרייכסטאג (סעיף 43, II).
הרייכסטאג יכול להשעות צעדי חירום שננקטו על ידי נשיא הרייך (סעיף 48, III ו-IV) ויכול להקים ועדות חקירה (סעיף 35, I).
הרייכסטאג הקים ועדה קבועה למימוש זכויות נציגיו ביחס לממשלת הרייך, לתקופות בהן הרייכסטאג לא התכנס ולאחר סיום כהונת חברי אותו רייכסטאג (בתקופה שבין בחירות). לוועדה היו זכויות של ועדת חקירה (סעיף 35, ב' ו-ג').
הרייכסטאג הקים ועדה קבועה לא ציבורית לענייני חוץ, בעלת זכויות של ועדת חקירה (סעיף 35, I ו-III, וסעיף 34, I, תקנון).
הרייכסטאג הקים בית דין לבחינת החזרי הוצאות על בחירות, שאויש על ידי חברי רייכסטאג ושופטי בית המשפט המנהלי של הרייך (Reichsverwaltungsgericht) (סעיף 31).
שיטת הבחירות

לכל בוחר היה קול אחד. ההצבעה התבצעה באמצעות פתקי הצבעה ברמת מחוז בחירה. מספר המושבים נקבע לפי ייצוג יחסי. מספר מושבי הרייכסטאג השתנה מדי בחירות מכיוון שהם היו תלויים במספר הקולות ולא באחוזם, ביחס של מושב אחד לכל 60,000 קולות. כך, ב-1919 כללה האספה הלאומית של ויימאר 421 חברים, ואילו ב-1933 היו לרייכסטאג האחרון של רפובליקת ויימאר 647 מושבים.
שיטת הבחירות > בעלי זכות בחירה ונוהלי הצבעה

בבחירות לאספה הלאומית ברפובליקת ויימאר, התרחבה קבוצת בעלי זכות הבחירה באופן ניכר, מ-14,441,400 ב-1912 (הבחירות האחרונות לרייכסטאג של הקיסרות הגרמנית) ל-37,362,100 ב-1919, בעיקר מכיוון שניתנה לנשים זכות הצבעה ומכיוון שגיל ההצבעה ירד מ-25 ל-20. מי שלא יכלו לממש את זכות ההצבעה היו חיילים בשירות פעיל, אנשים המתגוררים בבתי הבראה או בבתי אבות וכאלה שנמצאים במעצר פלילי או קדם משפט. אזרחות הייתה צריכה להתקבל לפחות שנה אחת לפני יום הבחירות. תאריך הבחירות נקבע על ידי נשיא הרייך. לאחר נובמבר 1918 יום הבחירות צריך היה להיות יום ראשון או חג, בהתאם לדרישה סוציאל-דמוקרטית ארוכת שנים.
הרייך חולק ל-35 מחוזות בחירות (Wahlkreis) שאוגדו ל-16 איגודי בחירות (Wahlkreisverband). המפלגות ערכו רשימת מועמדים לכל מחוז בחירות בו השתתפו וכן רשימת מועמדים ברמת הרייך.
מחוז העניק מושב אחד ברייכסטאג לכל 60,000 קולות שהתקבלו בעבור רשימה מפלגתית (60,000 הקולות הראשונים הכניסו לרייכסטאג את המועמד הראשון ברשימה לפי דירוג המפלגה, 60,000 הקולות הבאים הכניסו את המועמד השני ברשימה וכן הלאה). יתרת הקולות הועברה לרמת איגוד הבחירות שמעל המחוז, שם צורפו יתרות הקולות מהמחוזות המרכיבים את האיגוד; בעבור 60,000 קולות כאלה, ניתן מנדט נוסף לרשימת המחוז שתרם את מרבית הקולות. יתרת הקולות מאיגודי הבחירה הועברה לרמה הלאומית, וגם ברמה זו, בעבור 60,000 קולות, התקבל מושב למפלגה שתרמה את מרבית הקולות.
לנוהל בסיסי זה נוספו מספר כללים. החשוב שבהם היה שמפלגה תוכל לזכות במושבים רק אם היא קיבלה 30,000 קולות או יותר במחוז אחד לפחות. יתר על כן, רשימה ארצית לא תקבל יותר מושבים מהמספר בו זכתה ברמות הנמוכות יותר (מחוזות ואיגודים). כללים אלה קיפחו מפלגות קטנות שמצביעיהן היו מפוזרים בין אזורי הבחירה השונים ולא התרכזו באזורים מסוימים, ולמרות זאת נכנסו לרייכסטאג מפלגות רבות. מעבר למכשול של 30,000 קולות לא היה אחוז חסימה שמנע ממפלגה להיכנס לרייכסטאג (כמו הסף של 5% מקולות ההצבעה ברמה הארצית, הנהוג ברפובליקה הפדרלית של גרמניה כיום).
נשיאים ומועצת הזקנים

נשיא הרייכסטאג וסגניו ("נשיאוּת הרייכסטאג") נבחרו על ידי חברי הרייכסטאג בתחילת תקופת הכהונה. על פי מנהג הפרלמנט, בדרך כלל נבחר לתפקיד נציג מן המפלגה הגדולה ביותר ברייכסטאג.
| מספר | שם | מפלגה | תחילת הקדנציה | סוף התקופה | זמן כהונה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | אדוארד דוד (1863–1930) | SPD | 7 בפברואר 1919 | 13 בפברואר 1919 | 6 ימים |
| 2 | קונסטנטין פרנבך (1852–1926) | מֶרְכָּז | 14 בפברואר 1919 | 21 ביוני 1920 | 1 שנה, 128 ימים |
| 3 | פול לובה (1875–1967) | SPD | 25 ביוני 1920 | 28 במאי 1924 | 3 שנים, 338 ימים |
| 4 | מקס וולרף (1859–1941) | DNVP | 28 במאי 1924 | 7 בינואר 1925 | 224 ימים |
| 5 | פול לובה (1875–1967) | SPD | 7 בינואר 1925 | 30 באוגוסט 1932 | 7 שנים, 236 ימים |
| 6 | הרמן גרינג (1893–1946) | NSDAP | 30 באוגוסט 1932 | 23 באפריל 1945 | 12 שנים, 236 ימים |
הנשיאוּת נתמכה על ידי מועצת הזקנים (Ältestenrat), גוף שכלל את נשיא הרייכסטאג, את סגניו ו-21 חברים שמונו על ידי מפלגות הרייכסטאג, בהם נכללו בדרך כלל יושבי הראש של המפלגות. מי ששימשו בתפקיד יושב ראש המועצה היו הנשיא או אחד מסגניו. הגוף היה אחראי להגיע להסכמה בין הצדדים על סדר היום ותוכניות עבודה. עם זאת, הסכמים אלה לא היו מחייבים מבחינה משפטית. מועצת הזקנים מינתה את יושבי ראש הוועדות ואת סגניהם, וכן החליטה בנושאים ארגוניים מסוימים. למרות סמכויותיה המוגבלות, הייתה למועצת הזקנים חשיבות ניכרת לתפקודו של הפרלמנט. למעשה, משימותיה היו דומות לאלו של מועצת הזקנים בבונדסטאג הגרמני המודרני.
תוצאות הבחירות

בין 1919 ל-1933 התקיימו מערכת בחירות אחת לאספה הלאומית המכוננת ושמונה לרייכסטאג. בעוד מפלגות המרכז הפוליטי שלטו ב-1919 (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD), מפלגת המרכז והמפלגה הדמוקרטית הגרמנית (DDP)), המפלגות של רפובליקת ויימאר התאפיינו בפיצול, ולקראת סוף הרפובליקה גם ברדיקליזציה גוברת (שהתבטאה במפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD) ובמפלגה הנאצית (NSDAP)).
| תוצאות הבחירות לרייכסטאג 1919–1933 % הקולות / # הנציגים> תאריך | תוצאות הבחירות לרייכסטאג 1919–1933 % הקולות / # הנציגים> KPD | תוצאות הבחירות לרייכסטאג 1919–1933 % הקולות / # הנציגים> USPD | תוצאות הבחירות לרייכסטאג 1919–1933 % הקולות / # הנציגים> SPD | תוצאות הבחירות לרייכסטאג 1919–1933 % הקולות / # הנציגים> מרכז | תוצאות הבחירות לרייכסטאג 1919–1933 % הקולות / # הנציגים> BVP | תוצאות הבחירות לרייכסטאג 1919–1933 % הקולות / # הנציגים> DDP | תוצאות הבחירות לרייכסטאג 1919–1933 % הקולות / # הנציגים> DVP | תוצאות הבחירות לרייכסטאג 1919–1933 % הקולות / # הנציגים> DNVP | תוצאות הבחירות לרייכסטאג 1919–1933 % הקולות / # הנציגים> NSDAP | תוצאות הבחירות לרייכסטאג 1919–1933 % הקולות / # הנציגים> אחר | תוצאות הבחירות לרייכסטאג 1919–1933 % הקולות / # הנציגים> נשים | תוצאות הבחירות לרייכסטאג 1919–1933 % הקולות / # הנציגים> הצבעה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 19 בינ' 1919 | — | 7.6% 22 | 37.9% 163 | 19.7% 91 | — | 18.6% 75 | 4.4% 19 | 10.3% 44 | — | 1.5% 7 | 8.7% 37 | 83.0% 421 |
| 6 ביוני 1920 | 2.1% 4 | 17.6% 83 | 21.9% 103 | 13.6% 64 | 4.2% 20 | 8.4% 39 | 14.0% 65 | 15.1% 71 | — | 3.4% 10 | 8.0% 37 | 79.0% 459 |
| 4 במאי 1924 | 12.6% 62 | 0.8% 0 | 20.5% 100 | 13.4% 65 | 3.2% 16 | 5.7% 28 | 9.2% 45 | 19.5% 95 | 6.6% 32 | 8.5% 29 | 5.7% 27 | 77.4% 472 |
| 7 בדצ' 1924 | 9.0% 45 | 0.3% 0 | 26.0% 131 | 13.6% 69 | 3.7% 19 | 6.3% 32 | 10.1% 51 | 20.5% 103 | 3.0% 14 | 7.5% 29 | 6.7% 33 | 78.8% 493 |
| 20 במאי 1928 | 10.6% 54 | 0.1% 0 | 29.8% 153 | 12.1% 61 | 3.1% 17 | 4.8% 25 | 8.7% 45 | 14.2% 73 | 2.6% 12 | 14.0% 51 | 6.7% 33 | 75.6% 491 |
| 14 בספט' 1930 | 13.1% 77 | 0.03% 0 | 24.5% 143 | 11.8% 68 | 3.0% 19 | 3.8% 20 | 4.5% 30 | 7.0% 41 | 18.3% 107 | 14.0% 72 | 6.8% 39 | 82.0% 577 |
| 31 ביולי 1932 | 14.3% 89 | — | 21.6% 133 | 12.4% 75 | 3.2% 22 | 1.0% 4 | 1.2% 7 | 5.9% 37 | 37.3% 230 | 3.1% 11 | 5.6% 34 | 84.1% 608 |
| 6 בנוב' 1932 | 16.9% 100 | — | 20.4% 121 | 11.9% 70 | 3.1% 20 | 1.0% 2 | 1.9% 11 | 8.3% 51 | 33.1% 196 | 3.3% 13 | 6.0% 35 | 80.6% 584 |
| 5 במרץ 1933 | 12.3% 81 | — | 18.3% 120 | 11.3% 73 | 2.7% 19 | 0.9% 5 | 1.1% 2 | 8.0% 52 | 43.9% 288 | 1.5% 7 | 3.2% 21 | 88.7% 647 |
סוף הרפובליקה

הסמכויות שניתנו לנשיא הרייך בסעיפי החוקה 48 ו-25 (גזירות חירום ופירוק הפרלמנט) אפשרו את מה שכונה "הקבינטים הנשיאותיים" (Präsidialkabinette) משנת 1930 ואילך, כאשר נשיא הרייך וממשלת הרייך עשו במידה רבה את עבודת החקיקה במקום הרייכסטאג. הנוהג קיבל חיזוק בהצלחות האלקטורליות של המפלגה הנאצית האנטי-רפובליקנית והמפלגה הקומוניסטית של גרמניה, שיחד היה להם רוב ברייכסטאג לאחר הבחירות לרייכסטאג ב-31 ביולי 1932. ב-1933 השתמשו הנציונל-סוציאליסטים בשני הסעיפים החוקתיים, יחד עם היכולת להעביר את תפקיד החקיקה מהרייכסטאג לממשלה באמצעות חוק הסמכה, כדי להקים דיקטטורה. בעקבות האיסור על קיום מפלגות שמאל, הפירוק העצמי הכפוי של מפלגות המרכז והימין באביב 1933, וחקיקת החוק נגד הקמת מפלגות (14 ביולי 1933), הפכה את הרייכסטאג לפרלמנט חותמת גומי חד-מפלגתי, שנשלט על ידי ה-NSDAP (המפלגה הנאצית). מושבו האחרון נערך ב-26 באפריל 1942.