stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד שומרון
ביוגרפיה

שומרון נולד באיסטנבול, הצעיר מבין שלושה בנים של לובה ויצחק סובול. הוריו נמלטו מרוסיה בעקבות המהפכה ואביו הקים באיסטנבול את שלוחת תנועת בית"ר. ב-1934 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתגוררה בחיפה. שומרון למד בגימנסיה ביאליק בעיר. בגיל 14 הצטרף לאצ"ל ולאחר הפילוג עבר ללח"י. הוא השתתף בפעילויות הארגון כמדביק כרוזים, קשר ותצפיתן. בפברואר 1944 עזב את חיפה ועבר לירושלים שם הצטרף לפעילות המבצעית המרכזית של הלח"י ולאחר 10 חודשים עבר לתל אביב. שומרון הפך לאחד מאנשי המבצעיים הבולטים בלח"י. הוא השתתף בניסיון ההתנקשות בנציב העליון הרולד מקמייקל, בחיסולו של איש הבולשת הבריטית תומאס ג'יימס וילקין, בהתקפת לח"י בחולון, "החרמת כספים" בבנק ברקליס-דיסקונט, פיצוץ מטוסים בריטים בשדה התעופה סירקין (במסגרת תנועת המרי העברי), התקפה על תחנת הרכבת המרכזית בלוד, ועוד. שידורי קול המחתרת העברית, נפתחו בשריקה של המנון הלח"י "חיילים אלמונים" על ידי שומרון. הוא הקים מחלקת זיוף מסמכים והיה ממונה על מחלקת ההדרכה הארצית של הארגון. ב-1946 מונה לאחראי על מחלקת הפעולות בירושלים וב-1947 הצטרף למטה המבצעים הארצי. לאחר חיסולו של פולקה ברנדוט בידי הלח"י נעצר, הוא הצליח להימלט והסתתר עד שמדינת ישראל נתנה חנינה כללית למעורבים בפרשה. לאחר מלחמת העצמאות עבר לבאר שבע ועסק בשיקום הדרך לאילת, במחוז נגב של מעצ ומנהל במקורות.
ב-1955 גויס על ידי יצחק שמיר ליחידת המבצעים של המוסד, לימים יחידת "קיסריה". הוא שירת במוסד במשך שני עשורים בהם שימש בתפקידים מבצעים בכירים בישראל ומחוצה לה. בין השאר שימש ראש שלוחת המוסד במרוקו והוביל את ייסוד היחסים המודיעינים בין ישראל ומרוקו ושימש ראש יחידת קיסריה באירופה.
ב-1975 מונה למנכ"ל של חברת ברינקס ישראל ושימש בתפקיד עד 1989.
נפטר ב-27 בדצמבר 2020, והובא למנוחות לצד אשתו ציפורה בבית העלמין במושב אביחיל.
חיים אישיים

שומרון נישא לציפורה גפני (1926-2011), אף היא הייתה לוחמת הלח"י (תחת הכינוי "אפרת"), בתה של ז'נה ואברהם גפני ממייסדי רמתיים בביתם הסתתר. לזוג שתי בנות.
ספריו

שומרון פרסם שישה ספרים:
"גוייסנו לכל החיים" שיצא לאור בהוצאת 'מערכות', 1969.
"הסליק" שיצא לאור בהוצאת ספריית הפועלים, 1987
"מחתרת מאונס" שיצא לאור בהוצאת יאיר, 1991
"התחזות" שיצא לאור בהוצאת קינג, 2003
"עין חוסוב" שיצא לאור בהוצאת אינטרנטית.
"Global Conspiracy" שיצא לאור בהוצאת דקל, 2016
הערות שוליים

↑  סובול יצחק- "נפתלי" באתר העמותה להנצחת לוחמי חירות ישראל
↑  הלילה בו בערו המטוסים, אתר חיל האוויר, אפריל 2004
↑  הלח"י בפתח-תקוה, מוזיאון הראשונים לתולדות פתח תקווה
↑  קול המחתרת העברית, באתר אגדות העיתונאים בתל אביב
↑  על התקופה זו כתב את הספר מחתרת מאונס
↑  על תקופה זו כתב את הספר עין חוסוב
↑  יעקב כרוז, האיש בעל שני הכובעים, הוצאת משרד הביטחון, 2002, עמ' 163-168
↑  ריאיון עם שבתי שביט, מבט מל"מ, דצמבר 2019
1 2   עופר אדרת, שודד הבנקים המחתרתי, שהיה למנכ"ל ברינקס, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2020
↑  שומרון ציפורה לבית גפני- "אפרת" באתר העמותה להנצחת לוחמי חירות ישראל
↑  גפני אברהם- "יצחק" באתר העמותה להנצחת לוחמי חירות ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307085005171  ISNI: 0000 0000 6694 3221  LCCN: nr88001918  VIAF: 31839073   WorldCat (עם VIAF): 31839073
אלברט פינקהאם ריידר

| --- | --- |

 לידה:  19 במרץ 1847 ניו בדפורד, ארצות הברית 
 פטירה:  28 במרץ 1917 (בגיל 70) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Rural Cemetery and Friends Cemetery 
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית לעיצוב 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  הרומנטיקה, סימבוליזם 
 יצירות ידועות:  The Canal 
 
אלברט פינקהאם ריידר (באנגלית: Albert Pinkham Ryder; ‏19 במרץ 1847 - 28 במרץ 1917) היה צייר אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות יצירותיו הפואטיות והאלגוריות ונופי הים, כמו גם באישיותו התמהונית. יצירתו מציגה עקרונות של טונליזם, אך יש שטוענים כי ניכר בו כבר המודרניזם.
אלברט רידר, הרוכב, 1880
ראשית חייו

ריידר נולד בניו בדפורד, מסצ'וסטס, נמל אוניות דייג לווייתנים הומה במהלך המאה ה-19. מה שיצר לו קשר אינטימי עם הים שסיפק ככל הנראה השראה אמנותית לריידר בהמשך חייו. הוא היה הצעיר מבין ארבעה בנים. מעט מאוד ידוע על ילדותו. הוא החל לצייר נופים בעת ששהה בניו בדפורד. משפחת ריידר עברה לעיר ניו יורק בשנת 1867 או 1868 כדי להצטרף לאחיו הגדול של ריידר, שפתח מסעדה מצליחה. אחיו ניהל גם את מלון אלברט שהפך לציון דרך בגריניץ' וילג'. ריידר אכל את ארוחותיו בהוסטל הזה שנים רבות, שנקרא על שם הבעלים המקורי, אלברט רוזנבאום.
קריירה מוקדמת

ריידר היה מתבודד, וטען כי הוא פיתח את סגנונו בעצמו וללא השפעה מהאמנות האמריקאית או האירופאית של תקופתו. אולם טענה זו נסתרת על ידי ממצאים שהוכיחו כי היה חשוף לאמנים אחרים.
ההכשרה הראשונה של ריידר באמנות הייתה עם הצייר ויליאם אדגר מרשל בניו יורק. משנת 1870 עד 1873, ושוב משנת 1874 עד 1875, למד ריידר אמנות באקדמיה הלאומית לעיצוב. הוא הציג שם את ציורו הראשון בשנת 1873 ופגש את האמן ג'יי אלדן ווייר, שהפך לחברו לכל החיים.
בשנת 1877 ערך ריידר את הראשון מבין ארבעה מסעות באירופה שביצע לאורך חייו. שם למד על ציורי אסכולת ברביזון והציור בהאג ההולנדית שישפיעו באופן משמעותי על עבודתו. בנוסף בשנת 1877, הוא הפך לחבר מייסד בחברת האמנים האמריקאיים. האגודה הייתה קבוצה מאורגנת באופן רופף שעבודתה לא תואמת את הסטנדרטים האקדמיים של היום, וחבריה כללו את אוגוסטוס סן-גאודנס, רוברט סוויין גיפורד, חברו של ריידר ג'וליאן אלדן ווייר, ג'ון לה פרג' ואלכסנדר הלוויג וויאנט.
ריידר הציג עם קבוצה זו בשנת 1878 עד 1887. ציוריו המוקדמים שלו משנות ה-70 של המאה ה-19 היו לעיתים קרובות נופים טונליסטיים, לפעמים כוללים בקר, עצים ומבנים קטנים.
בגרות אומנותית

שנות ה-80 וה-1890 נחשבות לתקופה היצירתית והבוגרת ביותר של ריידר. במהלך שנות השמונים, ריידר הציג לעיתים קרובות, ועבודותיו התקבלו היטב על ידי המבקרים. אמנותו הפכה ליותר פיוטית ומלאת דמיון, וריידר כתב שירה שתלווה רבים מיצירותיו. בציוריו תוארו לפעמים סצנות מתוך ספרות, אופרה ודת. סגנון הציור של ריידר מאופיין בצורות רחבות, לעיתים, לא מוגדרות או דמויות מסוגננות או נוף ים חלומי. סצנותיו מוארות לעיתים קרובות על ידי אור שמש רך או אור ירח זוהר המגיח מעננים מוזרים. על פי ההערכה, המעבר באמנותו של ריידר מנופים פסטורליים לנושאים מיסטיים יותר הושפע מרוברט לופטין ניומן, איתו שיתף ריידר סטודיו.
שנים מאוחרות יותר

לאחר 1900, בערך זמן מות אביו, היצירתיות של ריידר דעכה באופן דרמטי. המבקרים בביתו של ריידר נדהמו מהרגליו המוזרים - הוא מעולם לא ניקה, והרצפה שלו הייתה מכוסה באשפה, צלחות עם שרידי אוכל ישן ושכבה עבה של אבק, והוא היה צריך לפנות מקום למבקרים לעמוד או לשבת. הוא היה ביישן, אך קיבל חברים באדיבות ונהנה לספר סיפורים או לדבר על אמנותו. הוא זכה לכינוי של מתבודד, ושמר על קשרים חברתיים, נהנה לכתוב מכתבים והמשיך לנסוע מדי פעם לבקר חברים.
בעוד יצירתיותו דעכה אחרי תחילת המאה, תהילתו גברה. אספנים חשובים של אמנות אמריקאית חיפשו את ציוריו להציג בתערוכות. בשנת 1913 הוצגו עשרה מציוריו בתערוכת הארמורי ההיסטורית, כבוד המשקף את ההערצה שרחשו לריידר האמנים המודרניסטים באותה תקופה, שראו ביצירתו מבשר האמנות מודרניסטית אמריקאית.
עד שנת 1915 הידרדר מצבו הבריאותי, והוא נפטר ב־28 במרץ 1917 בביתו של חבר שטיפל בו.
הוא נקבר בבית העלמין הכפרי בעיר הולדתו ניו בדפורד, מסצ'וסטס.
תערוכת זיכרון מיצירתו נערכה במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק בשנת 1918.
עבודה ומורשת

ריידר השלים פחות ממאתיים ציורים, כמעט כולם נוצרו לפני 1900. בעוד שיצירותיהם של רבים מבני דורו של ריידר נשכחו בחלקם או ברובם לאורך חלק גדול מהמאה ה-20, המוניטין האמנותי של ריידר נותר בעינו במידה רבה בשל סגנונו הייחודי והצופה פני העתיד. אמנים שיצירתם הושפעה מריידר כוללים את מרסדן הרטלי, שהתיידד איתו, וג'קסון פולוק.
ריידר השתמש בחומרים בצורה חופשית. הציורים שלו, עליהם עבד לעיתים קרובות במשך עשר שנים ומעלה, בנויים משכבות של צבע, שרף ולכה שנמרחו זה על זה. לעיתים קרובות הוא היה מצייר עם לכה רטובה, או מורח שכבה של צבע שמתייבש במהירות על שכבה של צבע שמתייבש באיטיות. הוא שילב בציורים חומרים לא שגרתיים, כמו שעוות נרות, ביטומן ושמנים שאינם מתייבשים. באמצעים אלה, ריידר השיג בהירות שאותה העריצו בני זמנו - עבודותיו כאילו "זוהרות זוהר פנימי, כמו מינרלים מסוימים" - אך התוצאה הייתה קצרת מועד.
ציורים של ריידר נותרו לא יציבים והפכו כהים במשך הזמן; הם פיתחו סדקים רחבים, אינם יבשים לחלוטין גם לאחר עשרות שנים, ולעיתים מתפרקים. רבים מציוריו של ריידר התדרדרו משמעותית אפילו במהלך חייו, והוא ניסה לשחזר אותם בשנותיו המאוחרות. מאחר שחלק מציורי ריידר הושלמו או עובדו מחדש על ידי אחרים לאחר מותו, ציורים רבים נראים בהווה שונים מאוד ממה שנראו כאשר נוצרו לראשונה.
זיופים

בספרם, "אלברט פינקהאם ריידר: צייר החלומות", ויליאם איננס הומר ולויד גודריץ' כתבו, "ישנם ציורים רבים מזויפים יותר מאשר זיופים של כל אמן אמריקני אחר מלבד ראלף אלברט בלקלוק." הכותבים, שהם מומחים לציורי ריידר, מעריכים את מספר העבודות המזויפות ביותר מאלף. הם טוענים (החל משנת 1989) כי חלקם נותרו באוספים פרטיים ומוזיאוניים בנוסף לכך שהם מוצעים באמצעות סוחרי אמנות ובתי מכירה פומבית. חלק מהסיבה לכך שקיימים כל כך הרבה ציורים מזויפים הוא שהסגנון שלו מועתק בקלות.
הערות שוליים

↑  Chisholm, Hugh, ed,, Ryder, Albert Pinkham, 1911 Encyclopædia Britannica Volume 23
↑  Roberts, Norma J., ed. (1988), The American Collections, Columbus Museum of Art, p. 20
↑  Albert Pinkham Ryder | The Hotel Albert, thehotelalbert.com
↑  Lance Mayer, Gay Myers, American Painters on Technique: 1860-1945, Getty Publications, 2013, ISBN 978-1-60606-135-0. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440380205171  BnF: cb122550617 (data)  GND: 119012626  ISNI: 0000 0000 6677 4165  LCCN: n88163150  NTA: 087507323  RKD: 69114  SNAC: w6n01829  SUDOC: 191157570  ULAN: 500030492  VIAF: 50026333   WorldCat (עם VIAF): 50026333 
אלברט ריידר, מסלול המוות, 1896?
אלברט ריידר, חוף ים לאור ירח, 1880?
אלברט ריידר, ספינת האוהבים, 1881
איסטמן ג'ונסון

| --- | --- |

 לידה:  29 ביולי 1824 Lovell, ארצות הברית 
 פטירה:  5 באפריל 1906 (בגיל 81) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרינווד 
 תחום יצירה:  ציור 
 יצירות ידועות:  The Girl I Left Behind Me, A Ride for Liberty 
 בן או בת זוג:  Elizabeth William Buckley 
 חתימה:   
 
ג'ונתן איסטמן ג'ונסון (באנגלית: Jonathan Eastman Johnson;‏ 29 ביולי 1824 – 5 באפריל 1906) היה צייר אמריקאי ומייסד משותף של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בעיר ניו יורק, ושמו כתוב בכניסה. הוא היה ידוע בעיקר בזכות ציורי הז'אנר שלו, ציורים של סצנות מחיי היומיום, ודיוקנאותיו של אנשים יומיומיים ואמריקאים בולטים כמו אברהם לינקולן, נתניאל הות'ורן, ראלף וולדו אמרסון והנרי וודסוורת' לונגפלו. עבודותיו המאוחרות מראות לרוב את השפעתם של המאסטרים ההולנדים מהמאה ה-17 כשלמד בהאג.
ביוגרפיה

ג'ונסון נולד בלובל, מיין, ילדם השמיני והאחרון של פיליפ קריגן ג'ונסון ומרי קימבול צ'נדלר. אחיו הגדולים היו פיליפ, אחיות הרייט, ג'ודית, מרי, שרה ונל ואח ראובן.
איסטמן גדל בפריבורג ואוגוסטה, שם התגוררה המשפחה. אביו היה הבעלים של כמה עסקים, והיה פעיל בארגונים שונים: הוא היה המזכיר הראשי של הלודג' הגדול של מיין (בונים חופשיים) (1836–1844). הוא מונה בשנת 1840 כמזכיר המדינה של מיין, כיהן כשנתיים.
קריירה

הקריירה של איסטמן ג'ונסון כאמן החלה כשאביו חינך אותו בשנת 1840 בליתוגרפיה בבוסטון. לאחר שהפטרון הפוליטי של אביו, מושל מיין ג'ון פיירפילד, נכנס לסנאט של ארצות הברית, מונה ג'ונסון על ידי נשיא ארצות הברית ג'יימס פולק בסוף שנות הארבעים של המאה ה-19 לתפקיד המזכיר הראשי במשרד הבינוי, הציוד והתיקון של מחלקת חיל הים. המשפחה עברה לוושינגטון הבירה וגרה לראשונה בדיור בהשכרה.
בשנת 1853 הם קנו בית בין הרחובות השלוש עשרה לארבעה עשר וכמה רחובות מהבית הלבן ומשרדי מחלקת חיל הים, שהפכו לבית הקבע שלהם.
אף שג'ונסון הצעיר גר תקופה מסוימת בבוסטון ולמד באירופה, הוא השתמש בבית זה כבסיס שלו עד שעבר לעיר ניו יורק בסוף שנות ה-50.
ג'ונסון הצעיר עבר לוושינגטון די.סי. בערך בגיל 20, ממן את עצמו על ידי רישום דיוקנאות בעפרון, כולל ג'ון קווינסי אדמס ודולי מדיסון, וסייע ככל הנראה בקשרים הפוליטיים של אביו. הוא שב לניו אינגלנד, והתיישב בבוסטון בשנת 1846 בגיל 22.
בשנת 1849 נסע ג'ונסון לגרמניה, להמשך לימודים בדיסלדורף. מקום שהפך למרכז חדש בו אמנים רבים, כולל אמריקאים, למדו אמנות. הם לקחו חלק בבית הספר לציור בדיסלדורף. בינואר 1851 התקבל ג'ונסון לסטודיו של עמנואל לויצה, גרמני שחי בארצות הברית זמן מה לפני שחזר לגרמניה. עבודתו העיקרית שהושלמה שם היא דיוקנו של וורטינגטון ויטרדג'.
ג'ונסון עבר להאג, שם למד על האמנים הולנדים ופלמיים מהמאה ה-17. הוא סיים את מסעותיו באירופה בפריז, ולמד אצל הצייר תומאס קוטור בשנת 1855 לפני שחזר לארצות הברית באותה שנה בגלל מות אמו.
בשנת 1856 ביקר את אחותו שרה ומשפחתה בסופיריור, ויסקונסין. המלווה שלו שם, סטיבן בונגה, היה רב-גזעי אינדיאני משבט (אוג'יבווה (אנ') ואפרו-אמריקאי. המלווה לקח את ג'ונסון בין ילידי אוג'יבווה לאזורים סביב אגם סופיריור. לאורך שנת 1857 ג'ונסון צייר לעיתים קרובות את אנשי השבט בתנוחות אינטימיות, סתמיות. על פי האגודה ההיסטורית של ויסקונסין, ג'ונסון נסע עם בונגה לאזורים המוכרים כאנדרטה הלאומית גרנד פורטאז' והפארק הלאומי אייל רויאל.
האנדרטה הלאומית גרנד פורטאז'
ב־1859 חזר ג'ונסון למזרח והקים סטודיו בעיר ניו יורק. באותה שנה הוא ביסס את המוניטין שלו כאמן אמריקני בתערוכה באקדמיה הלאומית לעיצוב בה הוצג ציורו, "חיי הכושים בדרום" (1859) או, כפי שכונה בדרך כלל, "בית קנטאקי העתיק". המקום היה בחצר האחורית העירונית בוושינגטון די.סי. באותה שנה נבחר ג'ונסון לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר והפך לאקדמאי מלא בשנת 1860.
ג'ונסון הפך גם לחבר במועדון ליגת האיחוד של ניו יורק, המחזיק רבים מציוריו. בשנת 1869, בגיל 55, התחתן לראשונה, לאליזבת באקלי. הייתה להם בת אחת, אתל איסטמן ג'ונסון, ילידת 1870. אתל התחתנה עם אלפרד רונאלדס קונקלינג (אחיינו של הסנטור רוסקו קונקלינג) בשנת 1896.
עם מותו בשנת 1906, נקבר איסטמן ג'ונסון בבית העלמין גרין-ווד בברוקלין, ניו יורק.
סגנון

הסגנון של ג'ונסון ריאלי ברובו הן בנושא והן בביצוע. רישומי הפחם שלו לא הושפעו על ידי אמני התקופה, אך הם מתבססים יותר על ידי הכשרת הליטוגרפיה שלו. עבודות מאוחרות מציגות השפעה של המאסטרים ההולנדים והפלמים מהמאה ה-17. ניתן לראות את השפעות בתמונה "איסוף החמוציות" של ג'ונסון, באי נאנטוקט, אם כי הטון הרגשי של היצירה שונה בהרבה.
תיאורו הקפדני של פרטים ולא ציורים סטראוטיפים משפרים את הריאליזם של ציוריו. אמן משבט האוג'בה קרל גאווי מציין כי הפנים של דיוקנאות אנשי השבט בשנת 1857 מדויקים מאוד, וניתן להבחין באנשים בקהילה בהווה הדומים למצוירים. חלק מציוריו, הם מציאותיים ביותר, עם פרטים שנראו רק מאוחר יותר בשימוש בצילום.
ג'ונסון הצליח לגרום לאנשי אוג'יבה רבים לדגמן עבורו. ברישומיו ובציוריו, ג'ונסון הציג את אנשי אוג'בה בצורה אינטימית ונינוחה יותר מהרגיל לציירים מאותה תקופה. לעיתים קרובות הוא כלל את שמות הנושא בכותרות היצירות. הוא לא התמקד אך ורק בפורטרטים בודדים, אלא גם עשה ציורים ורישומים של סצנות הכוללות מגורים באוג'יבה, מפרץ סנט לואיס וקבוצות אחרות של אוג'בה בפעילויות יומיומיות.
ג'ונסון עזב את ויסקונסין בגלל משבר כלכלי רחב, שהפך את השקעות הנדל"ן שלו שם לחסרי ערך. הוא עבר לסינסינטי, אוהיו כדי להרוויח כסף באמצעות עבודות דיוקן, ומעולם לא שב לנושא האוג'יבה. ציוריו ורישומיו של האוג'בה לא נמכרו במהלך חייו. הם בבעלות האגודה ההיסטורית של מחוז סנט לואיס בדולוט, מינסוטה.
תשומת הלב הקפדנית שלו למקורות אור תורמת לריאליזם. ציוריו "ילדה וחיות מחמד" ו"הילד לינקולן", משתמשים במקור אור יחיד באופן הדומה לשימוש של המאסטרים ההולנדים מהמאה ה-17 אותם למד בהאג בשנות ה-50 של המאה ה-19.
נושאי הציור > דיוקנאות

הציורים של ג'ונסון כללו דיוקנאות של בעלי ההון ואנשים משפיעים, מנשיא ארצות הברית, לדמויות ספרותיות, לאנשים שלא ידועים. הוא ידוע בעיקר בזכות ציוריו של אנשים רגילים בסצנות יומיומיות. ג'ונסון לעיתים קרובות צייר מחדש את אותו נושא כשהוא משנה סגנון או פרטים.
נושאי הציור > ניו אינגלנד

עבודותיו מחיי ניו-אינגלנד, כמו "איסוף החמוציות", אי ננטקט, פרייבורג, מיין, ביססו אותו כצייר ז'אנר. במהלך חמש שנים, הוא יצר רישומים רבים וציורים קטנים יותר של עיבוד המייפל לסירופ מייפל, אך מעולם לא השלים את העבודה הגדולה יותר שהתחיל.
נושאי הציור > עבדות

"חיי הכושים בדרום" (1859), שהושלם זמן קצר לפני תחילת מלחמת האזרחים, נחשב ליצירת המופת של ג'ונסון. בגלל מורכבותו הוא נותח ופורש באריכות על ידי חוקרים. הציור מתאר סצנה עירונית של עבדים בוושינגטון הבירה, אף על פי שהוא התפרסם באופן פופולרי מאותה שנה בשם "Old Kentucky Home" (המבוסס על השיר "My Old Kentucky Home" מאת סטיבן פוסטר) והיה נדמה שהוא מראה חיי כושים במטע.
בציור ניתן לראות מגוון פעילויות ביתיות בבית רעוע, הניצב ליד בית בגדול ויציב יותר מימין. (התפאורה היא החצר האחורית של מגורי העבדים ליד בית אביו של ג'ונסון בוושינגטון.)
משמאל, בקדמת הציור, נראה צעיר שחור ואישה בהירת עור מחזרים אחד אחרי השנייה. באמצע, נראה נגן בנג'ו שמנגן מוזיקה, ושם אישה מבוגרת רוקדת עם ילד, בעוד אנשים אחרים מסתכלים עליהם. בקצה הימני, צעירה לבנה בשמלה לבנה מעודנת, פוסעת מעל סף הבית הסמוך לעולם הזה, כשמאחוריה דמות שחורה נוספת. (הדמות הלבנה היא אחותו של ג'ונסון.)
אישה שחורה בוגרת מביטה דרך החלון בקומה העליונה כשהיא מחזיקה ילד קטן בהיר עור שיושב על הגג שקרס בחלקו. האישה הרוקדת עם הילד במרכז היא בעלת העור הכהה ביותר. כמעט כל אדם צבוע בגוון עור אחר. וריאציות אלה של "אנשים בעלי גוון עור בצבע שונה" משקפות את החברה האפרו-אמריקאית בדרום. אך מזמינות את הצופה להרהר באבותיהם הגזעיים המעורבים של המצוירים.
כמה אלמנטים רומזים ומסמלים יחסים של אב לבן עשיר ובלתי נראה בציור - דרך ילדיו המולאטים. גם תומכי וגם מתנגדי העבדות תפסו את הציור הזה כתומך בתפיסת עולמם, מכיוון שהכושים נראו בו עליזים מספיק, אך ביתם רעוע.
הציור "הבריחה לחירות" (1862), מתאר משפחת עבדים שרוכבת עם שחר אל חירותה, והוא מזמין פרשנות. ג'ונסון מציב את משפחת העבדים במרכז היצירה. נראה שזה זמן השחר ומרחוק נראה אור המציין את התקווה. הגבר רוכב עם ילד לפניו, מאחוריו אישה המחזיקה תינוק קרוב לחזה. היא מסתכלת מאחוריה כאילו מפחדת מרודפים, או תוהה מה השאירה אחריה.
האוצרת אלינור הארווי כותבת את הציור "לוכד את הרגע בו מתחילה להתהפך במלוא היקף שאלת העבדות. ג'ונסון הציב את האנשים האלה בקדמת הבמה, ובכך העלה את מצוקתם לדיון הלאומי."
ג'ונסון ציין אז כי הציור מבוסס על תצפיותיו במהלך מלחמת האזרחים במנאס.
ביצירתו, "האדון הוא הרועה שלי" (1863), מראה איש אפרו-אמריקני הקורא בתנ"ך, ככל הנראה מפרקי תהילים פרק 23, לפי שם עבודתו של איסטמן. האיש יושב על ז'קט כחול שעשוי להעיד על שירותו בצבא האיחוד. הוא צויר זמן קצר לאחר ההכרזה על השחרור, שבאמצעותה שחורים רבים השיגו את יציאתם מעבדות לחירות. הקריאה נתפסה כמפתח ליכולתם של אנשים חופשיים להתקדם.
הערות שוליים

↑  Johnson, Eastman (1824-1906), genre and portrait painter, American National Biography (באנגלית)
1 2  John Davis, Eastman Johnson's Negro Life at the South and Urban Slavery in Washington, D.C., The Art Bulletin 80, 1998, עמ' 67–92 doi: 10.2307/3051254
↑  "Emanuel Gottlieb Leutze", web.archive.org
1 2  Eastman Johnson: Painting America, www.tfaoi.com
↑  Portrait of Stephen Bonga | Photograph, Wisconsin Historical Society, ‏2003-12-01
↑  Eastman Johnson's legacy in art, MPR News
↑  Civil War Symbolism, web.archive.org, ‏2005-12-30
↑  Negro Life at the South | New-York Historical Society, web.archive.org, ‏2013-01-03
↑  Eye Level | Blogs | Smithsonian American Art Museum, americanart.si.edu (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007457727605171  BnF: cb13617740p (data)  GND: 119175975  ISNI: 0000 0000 8206 3021  LCCN: n83177936  NKC: jn20011018945  NTA: 167762680  RKD: 42407  SNAC: w60c4ws6  SUDOC: 056586566  ULAN: 500008685  VIAF: 22945442   WorldCat (עם VIAF): 22945442 
איסטמן ג'ונסון, חיי כושים בדרום, 1859
איסטמן ג'ונסון, הבריחה אל החירות, 
 בסביבות 1862
איסטמן ג'ונסון, החיזור, 1859
איסטמן ג'ונסון, ילדים וכירכרה ישנה, 1871
איסטמן ג'ונסון, איסום תירס, 1860
איסטמן ג'ונסון, איסוף חמוציות, 1880
איסטמן ג'ונסון, מכתב לאבא, 1863
ויליאם קית

| --- | --- |
ויליאם קית, 1909
ויליאם קית, 1909
 לידה:  18 בנובמבר 1838 Oldmeldrum, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  13 באפריל 1911 (בגיל 72) ברקלי, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונטן ויו 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית, ציור 
 זרם באמנות:  טונליזם 
 יצירות ידועות:  Sierra Storm 
 בן או בת זוג:  Mary McHenry Keith 
 חתימה:   
 
ויליאם קית (באנגלית: William Keith;‏ 18 בנובמבר 1838 – 13 באפריל 1911) היה צייר סקוטי-אמריקאי המפורסם בזכות נופי קליפורניה שצייר. הוא קשור לטונליזם ולאסכולת ברביזון האמריקאית. אף על פי שרוב הקריירה שלו הוא בילה בקליפורניה, הוא התחיל בניו יורק, עשה שני מסעות לימוד מורחבים לאירופה, והיה לו סטודיו בבוסטון בשנים 72–1871 ואחד בניו יורק בשנת 1880.
ראשית חייו

קית נולד באולדמלדרום, אברדנשייר, סקוטלנד, שם גודל על ידי סבו וסבתו, כאשר אביו נפטר חודשים לפני שנולד. ויליאם טען שהיה צאצא ישיר של שבט (קלאן) קית. הוא היגר עם אמו ואחיותיו לארצות הברית בשנת 1850. והתיישבו בעיר ניו יורק, שם למד בבית הספר במשך כמה שנים והפך לחניך של חריטה בעץ בשנת 1856. הוא התקבל להכין איורים למגזין הרפר. בשנת 1858 ביקר בסקוטלנד ובאנגליה ועבד זמן קצר בעיתון "דיילי ניוז" בלונדון. לאחר מכן הוצעה לו הזדמנות בסן פרנסיסקו והוא הפליג לשם במאי 1859.
קליפורניה ואירופה

עם הגעתו של קית לסן פרנסיסקו התפקיד אליו קיווה להתקבל לא התממש, ולכן הקים עסק משלו בתחום החריטה. הוא הקים שותפות עם האריסון איסטמן בשנת 1862 ועם דורבין ואן ולק בשנת 1864. הוא למד לראשונה ציור אצל סמואל מרסדן ברוקס בשנת 1863, וייתכן שלמד את ציור צבעי המים אצל אליזבת אמרסון, איתה התחתן בשנת 1864. הוא הציג לראשונה את ציורי צבעי המים בשנת 1866, והם זכו לשבחים על ידי המבקרים. הנושא שלו כלל כבר תצוגות של יוסמיטי והרים אחרים בסיירה הגבוהה. בשנת 1868 החל לצייר בצבעי שמן. באותה שנה הצליח קית לסיים את קריירת החריטה שלו ולהפוך את הציור למשרה מלאה, כאשר קיבל מינוי מחברת הרכבות באורגון לצייר סצנות של צפון מערב האוקיינוס השקט.
הוא נסע עם משפחתו לדיסלדורף, גרמניה, בשנים 1869–1871, בעקבות אמנים אמריקאים כמו אלברט בירסטדט וורטינגטון ויטרדג'. כשהיה שם, קית למד אצל אלברט פלם, אך כתב גם בהתלהבות במכתבים על לימוד טכניקה בחינם אצל אנדראס הכנבאך. הוא גם שהה בפריז, שם העריץ את שני המאסטרים הישנים ואת ציירי אסכולת ברביזון. עם שובו לארצות הברית הוא שיתף סטודיו בבוסטון עם ויליאם האן משנת 1871 עד 1872.
לאחר מכן שב קית לקליפורניה, ונסע לעמק יוסמיטי עם מכתב המלצה עבור החוקר ואיש הטבע ג'ון מיור. השניים הפכו לחברים קרובים במשך 38 השנים הבאות. שניהם נולדו בסקוטלנד באותה שנה, והם חלקו אהבה להרי קליפורניה.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 צייר קית מספר פנורמות של שישה על עשרה מטרים, כולל קניון נהר קינגס ו"האלפים בקליפורניה" . אלה התחרו בציורים בגודל ובנושא דומה של אלברט בירסטדט ותומאס היל.
שנות השמונים

אשתו של קית אליזבת נפטרה בשנת 1882. בשנת 1883 נשא קית לאשה את מרי מקהנרי, שהייתה הבוגרת הראשונה בבית הספר למשפטים בהייסטינגס וסופרת. לירח הדבש שלהם הם יצאו לסיור ציור בקליפורניה. כמה חודשים אחר כך הם נסעו לחוף המזרחי ואז למינכן, שם קית היה נחוש ללמוד ציור דמות ודיוקן. הוא עבד בעיקר בכוחות עצמו, ומדי פעם קיבל ביקורת מצד אמנים כולל קרל פון מאר וג'יי פרנק קורייר. הם חזרו לסן פרנסיסקו באמצע 1885.
באמצעות ג'וזף ווסטר, פגש קית את האדריכל דניאל ברנהם בשיקגו כשהוא בדרכו לאירופה. ברנהאם הפך לפטרון וסוכן חשוב, כשהציג ומכר את ציורי קית לאספנים באזור שיקגו.
בשנת 1886 קית ומשפחתו עברו לבית שבנו בברקלי, משם היה נוסע לסטודיו שלו בסן פרנסיסקו בכל יום. באותה שנה קיט גם עשה שייט במעבר הפנימי אל אלסקה ושרטט כמה מהקרחונים שם.
קית צייר כמה דיוקנאות בהזמנה וגם השלים את הכנסותיו על ידי שיעורי ציור, בעיקר לנשים. בין תלמידיו הייתה גם רוזה הופר. וגם אנני הרמון.
בשנת 1888 קית נסע צפונה עם מיור, ביקר בהר שסטה ובהר ריינייר כדי לצור איורים לספר "קליפורניה הציורית" של מיור. מיור, עודד את קית לתאר את נופי ההרים באופן מציאותי, אך ככל שהתפתח החוש האמנותי של קית, הוא הרגיש חופשי לחרוג מהמציאות הגאולוגית, תוך שהוא ממקם קרחון מדומה או נהר בסצנה כדי לשפר את יופיו של הציור. שני החברים התווכחו לעיתים קרובות על סוגיות אמנותיות כאלה.
קית היה חלק מקבוצת חברים של ג'ון מיור שנפגשו בסן פרנסיסקו החל משנת 1889 כדי לתמוך בהקמת הפארק הלאומי יוסמיטי. קבוצה זו המשיכה לעודד את מיור להקים עמותה להגנה על סיירה נבדה. בשנת 1892 התממשה תוכנית זו עם הקמת מועדון סיירה.
שנים מאוחרות יותר

משלהי שנות השמונים של המאה ה-19 צייר קית בעיקר בצורה סובייקטיבית את תגובותיו הרגשיות והרוחניות לנוף, שהיו חשובות יותר מעובדות טופוגרפיות. הוא צייר נופי יערות רבים שדמו לאלה של תיאודור רוסו וציירי ברביזון אחרים, כמו גם הצייר האמריקני ג'ורג' איננס. איננס הגיע לבקר באזור מפרץ סן פרנסיסקו בשנת 1891. הוא וקית ציירו יחד, וקית הרגיש שהוא לומד המון ומחזיר לעצמו יכולות ציור שהוא החל לאבד. התהילה וההתלהבות של איננס מיצירתו של קית העניקו דחיפה משמעותית למכירות ציוריו של קית.
הסטודיו של קית בסן פרנסיסקו נהרס כתוצאה מהשריפות בעקבות רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב -1906, שהביאה לאובדן ציורים רבים, כאשר מעריכים שהמספר עומד על כמה אלפים. קית, שעבד בעיקר מבית הסטודיו שלו בברקלי, הבטיח להחליף את כל הציורים האבודים למרות בריאותו הירודה. הוא נותר דמות נערצת אך מתבודדת במושבה הגדולה של אמני ברקלי וסירב להשתתף בהקמת האגודה לאמנות ברקלי בשנת 1907. בעקביות תרם ציורים לתערוכות בין 1906 ל־1911.
בקיץ 1906 הופיע בציבור כדי לתמוך בהארי וו. סיוול, מדריך רישום באוניברסיטת קליפורניה, במה שהפך לשערורייה מביכה. כאשר האוניברסיטה אסרה על סיוול להשתמש במודלים עירומים בשיעורי ציור. קית פרסם הצהרת תמיכה בוטה בעיתונות המקומית, והצהיר כי המודל העירום הוא "חיוני לאמנות אמיתית."
קית לא נטש לחלוטין את התיאורים הריאליסטיים של נוף ההרים. באוקטובר 1907, בליווי מיור, ביקר קית וצייר שוב בפארק הלאומי יוסמיטי, בעמק הץ הצ׳י, במקום שעמד לפני פיתוח של סכר אושונסי כדי ליצור מאגר שיספק מים וכוח לסן פרנסיסקו, בעקבות השריפה שהביאה לתודעה את מצוקת מחסור המים בעיר.
מוות

קית נפטר בביתו בברקלי, קליפורניה בשנת 1911. הוא קבור בבית הקברות מאונטיין ויו באוקלנד.