stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דב גולדשטיין
הערות שוליים

↑  טל לוי, לין, היום לפני 31 שנה: יצחק רבין מדביק לשמעון פרס את הכינוי "חתרן בלתי נלאה", באתר הארץ, 8 באוגוסט 2010
↑  אסף כרמל, מת העיתונאי דב גולדשטיין, מבכירי "מעריב", בן 76, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2007
↑  עקיבא נוף, האיש שבער לו, באתר הארץ, 30 בספטמבר 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261979705171  BnF: cb137381160 (data)  GND: 1080816143  ISNI: 0000 0001 2022 8799  LCCN: nr90018078  NKC: jcu2011633120  NTA: 184985471  SUDOC: 181010259  VIAF: 27244712   WorldCat (עם VIAF): 27244712
גרמנט (מחוז)

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  מנהטן 
 קואורדינטות:  40°45′13″N 73°59′20″W﻿ / ﻿40.7535°N 73.9888°W﻿ / 40.7535; -73.9888
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיגרמנט(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיגרמנט(למפת מנהטן רגילה) גרמנט(למפת מנהטן מוגדלת) גרמנט
 
גברים מושכים מתלים של בגדים על מדרכה סואנת ברובע הבגדים ב-1955.
מחוז גרמנט (באנגלית: Garment District), המכונה גם גרמנט סנטר, פאשן דיסטריקט או פאשן סנטר, היא שכונה הממוקמת ברובע מנהטן בעיר ניו יורק. מקורם של שני השמות האחרונים של המחוז, מגיעים מהריכוז הגבוה של תעשיית האופנה במחוז. השכונה נחשבת לביתם של רבים מאולמות התצוגה של ניו יורק ושל חברות אופנה מרכזיות רבות, והיא נותנת מענה לכל ההיבטים של תהליך האופנה מעיצוב וייצור ועד למכירה סיטונאית.
האזור ידוע מאז תחילת המאה ה-20 כמרכז לייצור בגדים ועיצוב אופנה בארצות הברית, ובעולם.
גלריית תמונות

שולחן וכיסאות מעוצבים במחוז גרמנט
מחוז גרמנט, מנהטן
מלון ברבור
הערות שוליים

1 2  NYC Fashion Info - NYCFashionInfo.com: The Fashion Capital, web.archive.org, ‏2010-07-26
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ברונו שאבייר

ברונו דה סילבה שאבייר (בפורטוגזית: Bruno da Silva Xavier; נולד ב-15 באוגוסט 1984), המוכר יותר בשם ברונו שאבייר הוא כדורגלן חופים ברזילאי המשחק בעמדת הבלם. הוא הקפטן של נבחרת ברזיל בכדורגל חופים, שהוביל אותה לזכייה בגביע העולם בכדורגל חופים בשנת 2017.
שאבייר נחשב לאחד משחקני כדורגל החופים הטובים ביותר בעולם, כשעוד בשנת 2014 נבחר לשחקן הטוב ביותר בעולם במהלך טקס הענקת הפרסים של ארגון כדורגל החופים העולמי (BSWW). נכון להיום, הוא השחקן התשיעי בעל כמות הכיבושים הגבוהה ביותר בכל הזמנים של הנבחרת, יותר מכל שחקן פעיל אחר.
קריירת מועדונים

כמו רבים משחקני כדורגל החופים הבכירים בעולם, שאבייר שיחק עבור המון קבוצות במדינות שונות. חלק מהקבוצות שבהן שיחק בברזיל הן ואסקו דה גאמה, קורינתיאנס, אספיריטו סנטו וסמפאיו קוראה. בנוסף לכך, שיחק בקבוצות קטנזארו וויארג'יו (איטליה), סטרוגינו, קריסטל וספרטק מוסקבה (רוסיה), אלניהספור (טורקיה), ברצלונה (ספרד), ספורטינג ליסבון ובראגה (פורטוגל) ובני "פלפלה" כפר קאסם (ישראל), הן במסגרת הליגות והן במסגרת תחרויות בינלאומיות.
קריירה בינלאומית

לפני שהחל את קריירת כדורגל החופים שלו, שאבייר שיחק כדורגל בעמדת השוער. שאבייר ביקש להתאמן עם נבחרת ברזיל בכדורגל חופים וכששוער הנבחרת, מו, הבחין בכישרון שלו, הוא הזמין את שאבייר להתאמן עימו.
לאחר מכן, שאבייר זומן לסגל נבחרתה של ברזיל בכדורגל חופים, אך התחרות על אפודת השוער הייתה רבת עוצמה. שאבייר נחשב לשוער השלישי של הנבחרת ולא זכה כמעט לדקות משחק. מאמן הנבחרת באותה התקופה, דודה, האמין שהוא טוב עם הכדור ברגלו ובעל פוטנציאל להיות שחקן שדה, אך מנגד הוא יצטרך להתאמן במשך שנה לפני שיוכל להצטרף לשחק שוב בשורות הנבחרת.
בשנת 2008, כשהיה בן 24, שאבייר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הסלסאו, כשעשה את ההסבה שלו משוער לשחקן שדה. בעקבות זאת, הוא נכלל לסגל הזמני של נבחרת ברזיל לגביע העולם בכדורגל חופים לשנת 2011, אך לבסוף, המאמן באותה התקופה, אלשנדרה סוארס, לא בחר בו בסגל הסופי לגביע העולם, שהכיל 12 שחקנים. החלום של שאבייר לשחק במדי הנבחרת במסגרת גביע העולם התגשם לבסוף, כשהמאמן היורש של ברזיל, ג'וניור נגאו, הכליל אותו לסגל הסופי לגביע העולם לשנת 2013, ואף העניק לו את חולצת המשחק מספר 8, שאותה לבש נגאו בעבר. הטורניר הוכיח את עצמו כהצלחה כבירה בשביל שאבייר כשחקן אינדיבידואלי, כשזכה בכדור הזהב (השחקן הטוב ביותר של הטורניר) ובנעל הכסף (מלך השערים השני של הטורניר), שחיזקו את מעמדו כבורג מרכזי בנבחרת הברזילאית.
במאי 2014, שאבייר הבקיע שער נגד נבחרת גרמניה במהלך משחק במסגרת אירוע של ארגון כדורגל החופים העולמי, שנערך במקסיקו. השער נחשב לאחד משערי כדורגל החופים הגדולים ביותר בתולדות הענף, כשזכה למועמדות בפרס פושקש.
בטקס הענקת הפרסים של ארגון כדורגל החופים העולמי לשנת 2014, שנערך בחודש נובמבר, שאבייר נבחר לשחקן הטוב ביותר בעולם של אותה השנה. בנוסף לכך, הוא נבחר כאחד משלושת השחקנים הטובים בעולם בשנים 2015, 2017 ו-2018.
תחת הדרכתו של מאמן הנבחרת החדש (ג'ילברטו קוסטה) וכקפטן הנבחרת, שאבייר הוביל את ברזיל לזכייה בגביע העולם בכדורגל חופים בשנת 2017, הראשונה מזה שמונה שנים. בחודש ספטמבר, שאבייר רשם את הופעתו המאה במדי הנבחרת.
חיים אישיים

שאבייר נישא למריאנג'לה אנטונס, שגם היא שחקנית כדורגל חופים אשר נכנסה לענף ספורט זה דרכו. השניים התחתנו במרץ 2009 ולהם שני ילדים: לונה וקאו.
בראיון שנערך בספטמבר 2013, שאבייר ציין את ז'וניניו כמודל לחיקוי שלו.
תארים > לאומיים

גביע העולם בכדורגל חופים (1): 2017
הגביע הביניבשתי (3): 2014, 2016, 2017
מוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים (דרום אמריקה) (2): 2015, 2017
קופה אמריקה (1): 2016
אליפות דרום אמריקה בכדורגל חופים (2): 2017, 2018
מונדיאליטו (2): 2016, 2017
משחקי החוף הדרום אמריקאים (2): 2011, 2014
תארים > קבוצתיים

מונדיאליטו למועדונים (3): 2011, 2013, 2015
גביע העולם לאלופות בכדורגל חופים (1): 2024
גביע אירופה לאלופות (4): 2014, 2015, 2017, 2019
הגביע הברזילאי (3): 2012, 2016, 2018
אליפות איטליה
אליפות (3): 2011, 2012, 2022
סגנות (1): 2019
הגביע האיטלקי (1): 2022
אליפות רוסיה (3): 2013, 2015, 2016
אליפות פורטוגל (2): 2016, 2018
אליפות ישראל (2): 2019, 2024
תארים > אישיים

גביע העולם בכדורגל חופים
כדור הזהב: 2013
נעל הכסף: 2013
כוכבי כדורגל החופים
השחקן הטוב ביותר בעולם: 2014
נבחרת החלומות העולמית: 2014, 2015, 2016, 2017, 2018
הגביע הביניבשתי
מלך השערים: 2014, 2016
השחקן הטוב ביותר: 2016
מוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים (דרום אמריקה)
מלך השערים: 2013
קופה אמריקה
השחקן הטוב ביותר: 2016
משחקי החוף הדרום אמריקאים
מלך השערים: 2011
גביע אירופה לאלופות
השחקן הטוב ביותר: 2014, 2023
סרייה א':
השחקן הטוב ביותר: 2010
אליפות ישראל:
השחקן הטוב ביותר: 2019
מלך השערים: 2024
הערות שוליים

1 2  ברונו שאבייר ומו: מיריבים לשותפים בנבחרת
1 2  ברונו שאבייר הגיע לציון של דרך של מאה משחקים במדי נבחרת ברזיל
1 2 3  ברונו שאבייר: "אני אוהב את המשחק הזה"
↑  והמנצחים הם...
↑  כוכב כדורגל החופים עם שער מרהיב ביופיו
↑  ברונו שאבייר מבקיע את השער הגדול ביותר בהיסטוריה של ענף כדורגל החופים
↑  ברונו שאבייר מבקיע אולי את שער החופים הגדול ביותר בתולדות המשחק נגד נבחרת גרמניה
↑  הכוכב הברזילאי עם שער נדיר בכדורגל חופים
↑  המועמדים לתואר ה-MVP של שנת 2015
↑  השחקן הטוב ביותר של השנה: שלושת המועמדים פורסמו
↑  שלושת המועמדים לפרס השחקן הטוב של השנה פורסמו: ברונו שאבייר, דאטיניה ולורנס
↑  אשתו של ברונו שאבייר משחקת באליפות העירונית בכדורגל חופים
גאורג מוריץ, נסיך הכתר של סקסוניה-אלטנבורג

גאורג מוריץ, נסיך הכתר של סקסוניה-אלטנבורג (בגרמנית: Georg Moritz Erbprinz von Sachsen-Altenburg; ‏13 במאי 1900 – 13 בפברואר 1991) היה נסיך הכתר האחרון וראש בית סקסוניה-אלטנבורג, אשר הקדיש את מרבית חייו כדי לקדם את האנתרופוסופיה.
ביוגרפיה

גאורג מוריץ נולד ב-13 במאי 1900 בפוטסדאם, ממלכת פרוסיה, הוא היה הבן הבכור של ארנסט, נסיך סקסוניה-אלטנבורג ואדלהייד, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ובטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו. בעת לידתו היה אביו השלישי בסדר הירושה של הדוכסות, והוא חי עם אשתו בפרוסיה כקפטן ומפקד הגדוד ה-1 של רגימנט המשמר.
מותו של סבו מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג בשנת 1907, הפך את אביו לנסיך הכתר של הדוכסות, ועם מותו של דודו, ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג הוא הפך לשליט החדש של דוכסות סקסוניה-אלטנבורג, ובעקבות כך עברה המשפחה מפוטסדאם לאלטנבורג. גאורג מוריץ התגורר עם משפחתו עד מרץ 1913, ולאחר מכן אביו שלח אותו לדרזדן להמשיך את לימודיו בתיכון המלך גאורג (גרמנית: König-Georg-Gymnasium). בנוסף לכך, הוא קיבל הכשרה צבאית ברגימנט הרגלים ה-153 (תורינגיה ה-8).
ב-13 בנובמבר 1918 נאלץ ארנסט לוותר על כסאו, בעקבות התבוסה במלחמה והמהפכה הגרמנית שהתחוללה בעקבותיה. לאחר המלחמה התגוררה המשפחה בברלין, ובשנת 1920 התגרשו הוריו.
אפילו בצעירותו, התעניין גאורג מוריץ באנתרופוסופיה. בתחילת 1930 הוא נפגש עם זיגפריד פיקרט, מה שהיה נקודת מפנה בחייו. החל מ-1931, הוא היה פעיל, לימד וקידם אנתרופוסופיה. בשנת 1936 הוא שכר את החווה, ליד הטירה.
אף על פי שהמשטר הנאצי אסר על אנתרופוסופיה, מחקר עם ילדים נכים הורשה להמשיך בטירת האמבורן עד יוני 1941, הודות לתיווך של גאורג מוריץ. הוא סמך על ההגנה של רודולף הס אשר עד 1941 היה אוהד של אנתרופוסופיה. עם זאת, בסופו של דבר אנשי הגסטפו עצר את המחקר ואת גאורג מוריץ, יחד עם מנכ"ל המוסד אדולף אמרשלאגר, נעצרו וישבו בכלא במשך תשעה חודשים וחצי.
בשנת 1946 גאורג מוריץ חזר לטירת האמבורן, שם הוא ניהל שוב את פעילותם למען העובדים והאורחים בבית ההבראה ובמיוחד לאלה המתגוררים בפנימיית הנוער. בין היתר הוא עבד במועצת הצדקה החברתית המקומית עד 1968. הוא חי בצניעות בדירה קטנה בארמון, מוקף ספרייה נרחבת.
בשנת 1955 מת אביו, וגאורג מוריץ הפך לראש בית סקסוניה-אלטנבורג. הוא מעולם לא התחתן וגם אחיו היחיד מת רווק בשנת 1985.
ב-13 בפברואר 1991 מת גאורג מוריץ כתוצאה מדלקת ריאות, בבית החולים ברנדסבורג. עם מותו בית סקסוניה-אלטנבורג נכחד, למרות ששם המשפחה המשיך בשל אימוץ ב-1942 של פרנץ, רוזן פראשמה על ידי מריה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתו השנייה של אלברט, נסיך סקסוניה-אלטנבורג. בעקבות מותו עברה זכות הטענה על כתר הדוכסות לסקסוניה-ויימאר-אייזנך.
גאורג מוריץ היה הסנדק של העיתונאי הגרמני רולף זילמן-אגברט.
הערות שוליים

↑  Die Pachtübernahme durch den Erbprinz von Sachsen-Altenburg in: Schloss Hamborn Chronik.de [retrieved 10 December 2014].
↑  Das Verbot durch die Nazis in: Schloss Hamborn Chronik.de [retrieved 10 December 2014].
↑  Dokumentation: Ein Abend für Rolf Seelmann-Eggebert. NDR 4. February 2012.
דב גפונוב

| --- | --- |

דב בוריס גפונוב תמונה מבלוג של הספרייה הלאומית. תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  20 בפברואר 1934 יבפטוריה, ברה"מ 
 פטירה:  25 ביולי 1972 (בגיל 38) רמת גן, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  Moscow Institute of Oriental Studies 
 פרסים והוקרה:  פרס טשרניחובסקי 
 
דב (בוריס פאנתלייביץ') גָפונוב (בגאורגית: ბორის გაპონოვი; ברוסית: Борис (Дов) Гапонов;‏ 20 בפברואר 1934 – י"ד באב תשל"ב, 25 ביולי 1972) היה מתרגם יהודי-אוקראיני. בילדותו היגר עם משפחתו לגאורגיה. תרגם מרוסית ומגאורגית לעברית. חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (תשכ"ט-1969) עבור תרגום הפואמה עוטה עור הנמר. חבר כבוד של האקדמיה ללשון העברית, 1971.
ביוגרפיה

דב גפונוב נולד בחצי האי קרים שבאוקראינה, והגיע לכותאיסי שבגאורגיה עם אביו כפליט. בילדותו למד מעט עברית ויהדות מסבו, שהיה רב. בזמן מלחמת העולם השנייה גויס אביו לצבא האדום. גפונוב, אמו, סבו, סבתו ואחיו הפעוט ברחו מזרחה והגיעו לגאורגיה. הקשר עם אביו נותק, ורק בסוף שנות השבעים, לאחר שגפונוב כבר לא היה בין החיים, הצליח אביו ליצור שוב קשר עם משפחתו. גפונוב נשא לאישה יהודייה ממוצא גאורגי, ממנה נולדה לו בת, ולבסוף התגרשו.
בשנים הבאות המשיך ללמוד עברית מקריאה ומהאזנה לקול ישראל בלבד, כיוון שלא היה בנמצא מילון. במקביל למד גם גאורגית ושפות נוספות. לאחר שנות עבודה רבות, שלח לישראל את התרגום לאפוס הגיאורגי "עוטה עור הנמר". התרגום יצא לאור בעזרת אברהם שלונסקי.
התרגום יוצא דופן משום שעבור גפונוב הן עברית והן גיאורגית היו שפות נרכשות.
בעקבות תרגום היצירה זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת, אך לא הורשה לצאת מברית המועצות כדי לקבלו. למרות זאת, התרגום עורר הדים בגאורגיה. העיתונות הגיאורגית דיווחה בהרחבה ובגאווה על התרגום. בעקבות הפרסום, הפך גפונוב לסמל בעיני הציונים במדינה ועורר יהודים רבים לעלייה. בכותאיסי הוקם אתר הנצחה על שמו, ברחוב שנקרא אף הוא על שמו.
גפונוב נמנה עם מנסחי המכתב ששלחו 18 פעילי עלייה מגאורגיה בשנת 1969, ביחד עם כמה מראשי המשפחות לגולדה מאיר ולוועדת זכויות האדם של האו"ם. המכתב, בשל פרסומו ברחבי העולם, גרם לשליטי ברית המועצות לאפשר את עליית יהודי גאורגיה לישראל, הסדק הראשון בהתנגדות הסובייטית ליציאה יהודית מהמדינה. יחסיו של גפונוב, שהיה יליד קרים וממוצא אשכנזי, עם היהודים המקומיים לא תמיד היו חמים.
בחודשים שלאחר שליחת המכתב התדרדר מצבו הרפואי. בעודו חולה, קיבלו הוא ואמו היתר יציאה, והוא הוטס לישראל כשהוא שוכב באלונקה. בישראל הוא אושפז בבית חולים תל השומר, שם שהה חסר תנועה ודיבור במשך כשנה. בקיץ 1972 נפטר. הוא נטמן בבית העלמין בקריית שאול.
אהבתו של דב גפונוב לשפה העברית משתקפת במכתב שכתב לאברהם שלונסקי: "דעתי האיתנה היא שהעברית היא כלי כזה, שאין לך דבר בעולם שלא יראה בו כמו בכליו הראשון, ואולי יפה מזה".
יצירתו > עוטה עור הנמר

עבודתו הגדולה, היצירה המשמעותית היחידה שהספיק לתרגם לעברית, היא הפואמה הגדולה שכתב במאה ה-12 שותא רוסתוולי, "עוטה עור הנמר". הוא תרגם את היצירה בהצלחה רבה, על אף ששתי השפות לא היו שפות אם שלו, ועל אף שסבל ממחלה ומתנאי מחיה קשים. עם זאת היה פרט חשוב שבלעדיו ככל הנראה לא היו עבודותיו הגאונות של בוריס גפונוב יוצאות אל הפועל: התמיכה הכלכלית והידידות האמיצה בין בוריס גפונוב לבין איליה (אילושה) וסוניה באטונישוילי, מאחר שלא הייתה לגפונוב הכנסה כלשהי ויכולת לכלכל עצמו. עדות לתמיכה שנתנו איליה וסוניה באטונישוילי מופיעה בראיון שנתן בקול ישראל בשפה הגאורגית ב-2 באוקטובר 1982:
גפונוב הקפיד לשמור על מקוריות השיר מהבחינה התוכנית ומהבחינה האמנותית כאחת. כן הקפיד לשמור על המשקל המקורי, ומאפיינים אחרים, כמו מילה מלעילית במרכז כל שורה ומשחקי הד ומצלול. עם זאת, הוא קשר את היצירה לתרבות העברית על ידי שילוב יסודות מן המקרא ומשירת ימי הביניים.
התרגום יצא לאור במרץ 1969.
שלונסקי העיד על התרגום כי:
...ועבריות שרשית כזאת, שבקיאות ואינטואיציה, שאיבה מן המקורות וקשב ל"מעודכן" מפעילים בה שפעת כוחות חיוניים עד כדי שליטה וירטואוזית בסגנונות, שבלעדיה לא הייתה מתאפשרת מלאכת-מחשבת זו.
יצירתו > שאר יצירותיו

תרגם מבחר שירים וסיפורים לעברית מרוסית, מגאורגית ומיידיש.
כתב לעצמו מילון ניבים וצירופי לשון עברי־רוסי.
תרגם מרוסית את שיריו של מיכאיל לרמונטוב, אך נפטר לפני שהשלימו. רק ב-1989 יצאו לאור בספר תרגומיו לשירי לרמונטוב.
ב־1983 יצא לאור הספר מכתבים מעבר הקווקז בו נכללו כל מכתביו העבריים משנות השישים.
הנצחת זכרו

האינטלקטואלים הגאורגיים, וביניהם הצייר הנודע מרדכי ג'נשוילי, פעלו בארץ ובעולם להנצחת שמו.
הערות שוליים

↑  Boris Gaponov, Prize Winning Poet, Dead at 38 באתר JTA
↑  דב בוריס גפונוב נבחר לחבר־כבוד
↑  מתוך הערך בוריס גפונוב (ГАПО´НОВ) מתוך מהדורת האינטרנט של אנציקלופדיה יהודית קצרה בלשון הרוסית
↑  פרס טשרניחובסקי יוענק מחר בתל-אביב, מעריב, 23 ביוני 1969
↑   גרשון בן אורן, דב גפונוב ויהודי גרוּזיה, פעמים 24 תשמ"ה עמ' 148-153
↑  קרן דותן, שירת הדב: הסופר אורן ולדמן חקר את עקבות המתרגם הנשכח, באתר ישראל היום, 21 בדצמבר 2021
↑  עוטה עור הנמר - בעברית, מעריב, 24 במרץ 1969
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309286305171  ISNI: 0000 0000 6692 3263  LCCN: n82231765  VIAF: 18582508   WorldCat (עם VIAF): 18582508 
פסלו של גפונוב ליד בית הכנסת ברחוב הנושא את שמו בכותאיסי שבגאורגיה
לוחית זיכרון לגפונוב ליד בית הכנסת ברחוב הנושא את שמו בכותאיסי שבגאורגיה
ברונו קיש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 באוגוסט 1890 פראג 
 פטירה:  12 באוגוסט 1966 (בגיל 75) באד נויהיים, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  הקולג' לפילוסופיה של האוניברסיטה הגרמנית של פראג  בית הספר לרפואה שבאוניברסיטה הגרמנית בפראג 
 
בְּרוּנוֹ זְכַרְיָה קִישׁ (בגרמנית: Bruno Zacharias Kisch‏; 28 באוגוסט 1890 בפראג – 12 באוגוסט 1966 בבאד נאוהיים (אנ')) היה קרדיולוג ופיזיולוג ניסויי ומייסד שותף של האגודה הגרמנית לחקר הלב וכלי הדם (אנ').
ביוגרפיה

ברונו קיש הוא צאצא של משפחה מסורתית יהודית של אקדמאים ופקידי ממשל, למרות חוסר רצונו ללמוד באוניברסיטת קארל בפראג, פיתח קריירה מזהירה והתמסר למחקר במוסדות בפראג, נאפולי, פרנקפורט וקלן. ב-1928 התחתן עם זמרת הקונצרטים והאורטוריות רות קיש-ארנדט (גר'). כמו לרבים אחרים, עליית הנאציזם הפכה לטרגדיית חיים שעלתה לו בקריירה ואילצה אותו להגר לארצות הברית כנגד רצונו ולרצח בני משפחתו במחנות המוות. רק דרך קשריו הרבים עם חברים גרמנים ותיקים, הצליח קיש, שנשאר אאוטסיידר באקדמיה בארצות הברית במשך זמן רב, להתפייס עם גרמניה לאחר המלחמה.
ביוגרפיה > קריירה אקדמית מוקדמת ושירות מלחמתי

קיש היה בנם של אלכסנדר קיש, מורה בגימנסיה שטפנס (Stefansgymnasium) ורב בית הכנסת מייזל ואשתו שרלוט בפראג. הוא היה אחיו הצעיר של עורך הדין גידו קיש ובן דודו של העיתונאי אגון ארווין קיש. בשנת 1908 החל קיש ללמוד רפואה בפראג. כדי להעמיק את הידע שלו באמצעות מחקרים בוטניים, פיזיולוגיים וביוכימיים על צמחים ובעלי חיים, הוא עבד במהלך לימודיו במכון הבוטני של הנס מוליש (אנ') ובמכון הפיזיולוגי של פרנץ ברונו הופמן (אנ'). טיולי מחקר שמומנו על ידי מענקים לקחו אותו לתחנות המחקר הזואולוגי בטריאסטה ובנאפולי. מיד לאחר קבלת הדוקטורט שלו הוא מונה ב-1913 כעוזרו של היינריך אוולד הרינג (גר'), שבאותה תקופה ויתר על תפקידו כדקאן ומנהל האוניברסיטה וקיבל פרופסורה לפתופיזיולוגיה, יחד איתו באקדמיה להכשרה רפואית בקלן. היחסים ביניהם היו תמיד מתוחים; כמו רבים אחרים, קיש סלד מהסגנון הרודני של הרינג ולאחר מכן נאלץ בהכרח להתחרות במורה שלו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, קיש התנדב לשירות צבאי כרופא יחידה של הצבא הקיסרי והמלכותי (אנ') האוסטרי. הייתה לו הזדמנות להמשיך את לימודיו בעודו חייל והגיש את עבודת הגמר שלו ב-1918 בדואר מזירת המלחמה נגד הרוסים. גם הרישיון ללמד בקלן הגיע אליו בדואר צבאי. בסוף המלחמה הוא שהה בפלזן, שם טיפל בנפגעי השפעת הספרדית. לאחר תום המלחמה, הפסיד קיש את רוב הונו משום שהשקיע את הירושה שלו באיגרות חוב מלחמה.
ביוגרפיה > בין המלחמות

לאחר המלחמה, קיש עבד בתחילה בקלן, שם מונה לפרופסור חבר בשנת 1922. בשנת 1923 הוא עבר למכון הפיזיולוגי-כימי של אוניברסיטת פרנקפורט. בהמלצת פרידריך מוריץ (Friedrich Moritz) וקונראד אדנאואר, מונה קיש לפרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטה שהוקמה מחדש בשנת 1925. בקלן נשא הרצאות וקורסים בפיזיולוגיה וגטטיבית, כימית ופתולוגית וכן באופן כללי בביולוגיה וכמחליף בפרמקולוגיה. מסעות מחקר מדעיים הובילו אותו שוב לנאפולי. בשנת 1927 הוא היה גורם מרכזי בהקמת האגודה הגרמנית לחקר הלב וכלי הדם, האגודה הלאומית הראשונה לרפואת הלב וכלי הדם. יחד עם הרופא הפנימי אדוארד שטדלר (Eduard Stadler), הוא פרסם את כתב העת לחקר מחזור הדם (אנ') (Zeitschrift für Kreislaufforschung).
בשנת 1934 קיבל קיש משרת פרופסור אורח באוניברסיטת סנטנדר. לאחר עליית הנאצים לשלטון, נשלל הרישיון שלו ללמד בסוף 1935 כתוצאה מהחקיקה האנטי-יהודית של השלטון הנאצי, ולאחר מכן פתח מרפאה קרדיולוגית בקלן, אותה נאלץ לסגור שוב בשנת 1937 לאחר שהוצא איסור לרופאים יהודים לעסוק במקצוע. בעזרתו של עמיתו פרנץ מקסימיליאן גרודל (גר'), שכבר היגר, הצליח קיש לקבל אשרת כניסה לארצות הברית ומענק מחקר בישיבה יוניברסיטי בניו יורק. בדצמבר 1938 היגר ברונו קיש עם משפחתו לארצות הברית.
ביוגרפיה > הגירה ושנותיו האחרונות

במדינה הזרה התמודד קיש עם קשיים רבים. אחת התוצאות של זה הייתה ייסוד הקולג' האמריקאי לקרדיולוגיה (American College of Cardiology), שנוסד על ידי המהגרים, אשר הודרו במידה רבה מהקהילה המדעית, ואשר קיש היה נשיאו במשך שנתיים. עם זאת, לגישה לאחד ממיקרוסקופי האלקטרונים החדשים היה אפקט מעורר השראה, שהאפשרויות שלו העניקו לקיש תנופה חדשה לפעילות המחקר והפרסום שלו, שקפאו במשך שנים. כעוזר באוניברסיטת ייל, הוא עצמו היה מעורב בפיתוח החידוש הזה.
בשנת 1952, קיש חזר לגרמניה כאורח באספה השנתית של האגודה הגרמנית לחקר הלב וכלי הדם בבאד נאוהיים והפך לחבר כבוד. מתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הוא היה בבאד נאוהיים כמעט מדי שנה, שם גם ביקש עזרה באביב 1966 לרפא את ההשלכות של דלקת ריאות שלא נרפא ממנה. ב-12 באוגוסט 1966 נכנע להשפעות המחלה בסנטוריום גרודל בבאד נאוהיים. הוא נקבר בירושלים.
הישגים מדעיים > מחקרים רפואיים

העניין המקצועי של ברונו קיש היה כולו ברפואה ניסויית. הוא עשה עבודת הכנה חשובה על רפלקסים במחזור הדם להצלחות שעזרו לאחרים, כלומר להרינג, שבאופן אישי לא החזיק ממנו, לתהילת עולם מדעית. הוא גם עשה את אחד הצעדים הראשונים לקראת התפתחות שימוש בקרדיופלגיה (אנ'), והיה הראשון שתיאר את מה שנקרא דיכוי דחף יתר (overdrive suppression) באלקטרופיזיולוגיה של הלב.
במחקריו המאוחרים יותר, קיש עשה שימוש נלהב במיקרוסקופ האלקטרונים החדש שפותח, שהיה נגיש רק למעטים, שאת התועלת שבו זיהה כבר בשלב מוקדם ושסייע למחקר שלו לפרוח שוב. המדע חייב את גילוי המיטוכונדריון של סיבי שריר הלב ותפקודם (1952) לעבודתו על מבנה העל של הלב. הוא גם היה הראשון שתיאר את הגרגירים של העלייה של הלב (1963).
המחקר של קיש לא היה רק על הביולוגיה האנושית; הוא גם בחן את לבם של דגים וצפרדעים מתחת למיקרוסקופ, והראה סקרנות רבה ליצורי ים מהשהייה הראשונה שלו בנאפולי; גם הגילוי שלו של פוספוקריאטין באיבר החשמלי של הבטאים מעיד על כך. בעבודתו המאוחרת הוא עבד גם על מבנה העל של שרירי התעופה של בעלי חיים וכן על מבנה העל של הנימים.
אין לזלזל בתועלת שהצטברה למחקר באמצעות הקמת האגודה הגרמנית לחקר הלב וכלי הדם וכתב העת לחקר מחזור הדם, שקיש הפעיל. פרס המחקר הדו-שנתי לרפואת לב ניסויית המוענק על ידי אגודת הלב הגרמנית נושא את שמו של ברונו קיש.
הישגים מדעיים > תחומים אחרים

כבעל מוח משכיל רב-תחומי, קיש לא הגביל את עצמו לתחום המקצועי שלו. מאמציו הניבו גם תוצאות בולטות בתחומים שונים לחלוטין, כמו נומיסמטיקה ואפילו ספרות. בהערכת החברה לקרדיולוגיה, הוא נקרא אפוא "בן אדם שלם" (vollständiger Mensch) על פי האידיאל של איש אשכולות של הרנסאנס.
כיהודי מאמין היה קיש פעיל בציבור בתחום הדת, בגרמניה למשל בהקמת בית המדרש היהודי בקלן, וכן בארצות הברית. הוא נתן הרצאות, ערך מחקר קהילתי וגנאלוגי והתמסר לשימור זכרם של גדולי חכמים יהודים, ומונה את המהר"ל מפראג בין אבותיו.
קיש הוריש כמה תיקים מהארכיון הנרחב שלו לארכיון העירייה של העיר קלן, בעוד שחלקים אחרים מהארכיון שלו נמסרו לארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי בירושלים על ידי אלמנתו, רות קיש-ארנדט.
מחוות והוקרות

האגודה הגרמנית לקרדיולוגיה מעניקה את מדליית ברונו קיש עבור שירותים מיוחדים למוניטין ולפיתוח נוסף של האגודה.
"דרך ברונו קיש" (Bruno-Kisch-Weg) ברובע לינדנתאל (Lindenthal) בקלן קרויה על שמו מאז אוקטובר 2016.
ב-5 באוקטובר 2020 הציב האמן גונטר דמניג שש אבני נגף בקלן מול ביתה לשעבר של משפחת קיש ב-Kaesenstraße לזכר ברונו קיש, חמותו קרוליין קון, אשתו רות ושלושת ילדיהם.
הערות שוליים

1 2 3 4  Kisch, Bruno - Deutsche Biographie
↑  BRUNO KISCH, Vitalis
↑  Wolfgang Schaper, Jutta Schaper: Bruno Kisch, Leben und Werk. Ein Versuch. In: Zeitschrift für Kardiologie. Bd. 84, Suppl. 1, 1995, S. 1–10.
↑  ברונו זכריה קיש (1890–1966) בספרייה הלאומית
↑  Bruno Kisch Medaille, DGK
↑  hrung für einen Immi: Bruno-Kisch-Weg eingeweiht
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272021305171  BIBSYS: 99019165  CiNii: DA06718281  GND: 11619328X  ISNI: 0000 0000 8123 9793  LCCN: n84805985  NKC: xx0072008  NLA: 35273827  NTA: 070614997  RERO: 02-A003456507  SUDOC: 222240628  Trove: 892498  VcBA: 495/194852  VIAF: 45048282   WorldCat (עם VIAF): 45048282 
אבני נגף לזכר משפחות קיש וקון בקלן
גרגורי אריקסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 במרץ 1964 (בן 60) אנקורג', ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פלאוביולוגיה: פלאונטולוגיה, זואולוגיה וביומכניקה
 מקום מגורים:  פלורידה, ארצות הברית ארצות הברית
 עיסוק:  פרופסור, חוקר, יועץ מדעי ומגיש תוכניות טבע ומדע פופולרי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 מוסדות:  אוניברסיטת המדינה של פלורידה
 פרסים והוקרה:  עמית באגודה האמריקאית לקידום המדע (2012) 
 דף חוקר
 תרומות עיקריות
 מחקר על עוצמת הנשיכה של תנינאים  ביומכניקה ואונטוגניה של דינוזאורים  גילוי מספר מיני דינוזאורים
 
גרגורי מ' אריקסון (באנגלית: Gregory M. Erickson; נולד ב-23 במרץ 1964 באנקורג', אלסקה) הוא מדען אמריקאי המתמחה בפלאוביולוגיה, פלאונטולוגיה וזואולוגיה בדגש על הארכוזאורים: דינוזאורים, תנינאים, עופות ופטרוזאורים. הוא פרופסור לאנטומיה ופלאונטולוגיה של בעלי חוליות באוניברסיטת המדינה של פלורידה. בנוסף, הוא אוצר מוזיאון הטבע של האוניברסיטה, עמית מחקר במספר מוסדות וכן מגיש ויועץ מדעי לתוכניות טבע ומדע פופולרי.
מחקר ותגליות

הוא חקר את קצב הגדילה והאונטוגניה של דינוזאורים ובעיקר תרופודים וטירנוזאורוס, וחישב כיצד הם הגיעו לממדי ענק וכמה שנים חיו. בנוסף, הראה שמוצא העופות הוא מדינוזאורים מנוצים.
הוא חקר את התנינאים ובמיוחד את הביומכניקה ועוצמת הנשיכה האדירה שלהם, שמהווה מרכיב חשוב בהצלחתם. במסגרת מחקר זה הוא מדד את עוצמת הנשיכה של מיני תנינאים רבים בשלבי גדילה שונים, ולפיהם העריך את עוצמת הנשיכה של תנינאי ענק דוגמת הדיינוסוכוס, שהגיעה ל-23,000 ליברות-כוח (100 קילוניוטון), ושל הטירנוזאורוס. הוא מדד עוצמת נשיכה של 3,700 ליברות-כוח (16 קילוניוטון) בתנין ים באורך 17 רגל (5.2 מטרים), שהייתה בזמנו שיא גינס (עד שד"ר בריידי באר מדד עוצמת נשיכה של 5,000 ליברות-כוח (22 קילוניוטון) בתנין היאור).
הוא גילה, תיאר והגדיר מספר סוגי דינוזאורים בהם גואנלונג (2006) ולימוזאורוס (2009).
הערות שוליים

↑  Xu X.; Clark, J.M.; Forster, C. A.; Norell, M.A.; Erickson, G.M.; Eberth, D.A.; Jia, C. & Zhao, Q. (2006). "A basal tyrannosauroid dinosaur from the Late Jurassic of China" (PDF). Nature. 439 (7077): 715–718. Bibcode:2006Natur.439..715X. doi:10.1038/nature04511. PMID 16467836. S2CID 4424849.
↑  Xu, X.; Clark, J.M.; Mo, J.; Choiniere, J.; Forster, C.A.; Erickson, G.M.; Hone, D.W.E.; Sullivan, C.; Eberth, D.A.; Nesbitt, S.; Zhao, Q.; Hernandez, R.; Jia, C.-K.; Han, F.-L.; Guo, Y. (2009). "A Jurassic ceratosaur from China helps clarify avian digital homologies" (PDF). Nature. 459 (18): 940–944. Bibcode:2009Natur.459..940X. doi:10.1038/nature08124. PMID 19536256. S2CID 4358448. ארכיון (PDF) מ-22 בספטמבר 2017. נבדק ב-13 ביולי 2019. {{cite journal}}:  (עזרה)