stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האינווליד
היסטוריה

לואי ה-14 יזם את בניית מתחם זה על ידי צו שמתוארך ל-24 בנובמבר 1670, כבית מחסה והבראה לחיילים שנפצעו בזמן שירותם הצבאי ולחיילים נכים (בצרפתית: Invalide). ליברל ברואנט נבחר תחילה לשמש כאדריכל של האינווליד, האתר שנבחר ממוקם במישור הפרברי של גרנלה (Plaine de Grenelle). עד לסיום הפרויקט המורחב ב-1676, אורך החזית שפונה אל הסן היה 196 מטר, ולמתחם היו 15 חצרות שהגדולה מביניהם הייתה חצר הכבוד (Cour d'Honneur) שיועדה לשמש מצעדים צבאיים.
יוצאי הצבא נזקקו גם למקום פולחן. לשם כך ז'ול הארדואין-מנסאר סייע לברואנט הזקן, והקפלה נבנתה לפי עיצובו של ברואנט לאחר מותו בשנת 1697. קפלה זו מוכרת בשם כנסיית סן לואי-דה-אינווליד (Saint-Louis-des-Invalides). נוכחות יומית חובה של יוצאי הצבא בשירותי הכנסייה הונהגה באינווליד. זמן קצר לאחר שהחלו התפילת של יוצאי הצבא, לואי הארבעה עשר הזמין את מנסאר לבנות קפלה מלכותית פרטית נפרדת, המכונה כיום כנסיית הכיפה על שם המאפיין הבולט ביותר שלה. בניית הקפלה הכיפתית הסתיימה בשנת 1706. כנסיית האינווליד היא אחת המבנים המאפיינים בצורה מובהקת את סגנון לואי הארבעה עשר.
בשל מיקומו ומשמעותו, האינווליד שימש כמקום התרחשותם של כמה אירועים מרכזיים בהיסטוריה הצרפתית. ב-14 ביולי 1789 הסתערו פורעים פריזאים על האינווליד ותפסו את התותחים והמושקאות המאוחסנים במרתפיו, והשתמשו בהם להריסת הבסטיליה מאוחר יותר באותו יום. נפוליאון נקבר מתחת לכיפת האינוולידים בטקס מפואר בשנת 1840. בדצמבר 1894 נערך אירוע הורדת הדרגות וההשפלה של סרן אלפרד דרייפוס לפני הבניין הראשי, ואילו טקס החזרת הדרגות שלו התקיים בחצר המתחם בשנת 1906.
הבניין שמר על תפקידו העיקרי שהיה בית אבות ובית חולים ליוצאי צבא עד תחילת המאה העשרים. בשנת 1872 הוקם המוזיאון הארטילרי בתוך הבניין, אליו הצטרף המוזיאון ההיסטורי של הארמיות בשנת 1896. שני המוסדות אוחדו ויצרו את המוזיאון הצבא הנוכחי ב-1905. באותה תקופה יוצאי הצבא שחיו בבית המגורים התפזרו למרכזים קטנים יותר מחוץ לפריז. הסיבה הייתה כי אימוץ מצד צרפת של מודל צבא העם לאחר 1872, פירושו היה צמצום משמעותי במספר יוצאי הצבא שהיו להם עשרים שנות שירות צבאי או יותר שהיו תנאי סף לשיכון בבית האינוולידים. בהתאם, הבניין הפך גדול מדי לייעודו המקורי. אולם המתחם המודרני עדיין כולל את המתקנים המפורטים להלן עבור כמאה חיילים לשעבר קשישים או חסרי יכולת.
ארכיטקטורה

| --- | --- |
Le plan de l'Hôtel des Invalides
   כיפת האינווליד   קתדרלת סן לואי דה אינווליד    מוזיאון הצבא (פריז)   מוזיאון מפות התבליט   מוזיאון מסדר השחרור:    מוסד האינוולידים הלאומי   מושל האינווליד   המושל הצבאי של פריז   קנצלר מסדר השחרור   המשרד הארצי לוותיקים ונפגעי מלחמה
 1. חצר הכבוד  2. חצר אנגולם  3. חצר אוסטקליץ  4. חצר הניצחון  5. חצר הערך  6. חצר מרץ  7. חצר טולון  8. חצר ניסמס  9.חצר מץ:  10. חצר בית החולים  11. חצר אורן  12. חצר השלום  13. חצר ארלס  14. חצר אלג'יר  15. חצר סן-לואי  16. חצר סן-ז'וזף  17. חצר סן ז'אק
בחזית הצפונית של האינווליד, כיפת הקפלה של הארדואין-מנסאר השולטת על החזית הארוכה, אך עם זאת מאזנת עם דלתו של ברייאנט בצורה נאה. מצפון מורחבת חצר הכבוד (Cour d'Honneur) על ידי טיילת ציבורית רחבה (Esplanade des Invalides) בה ממוקמות שגרירויות אוסטריה ופינלנד, הן שכנות של משרד החוץ הצרפתי, וכול הקמפוס הזה מהווה את אחד השטחים הפתוחים הגדולים בלב פריז. בקצהו הרחוק של האינווליד, גשר אלכסנדר השלישי שמקשר את הציר האורבניסטי הגדול הזה עם מוזיאון הפטי פאלה ומוזיאון הגראן פאלה, גשר האינווליד נמצא בהמשך במורד הנהר הסן.
בהוג'אן סמג'

| --- | --- |

 מדינה:  הודו 
 מייסד:  Kanshi Ram 
 מנהיגים:  קומארי מאיאוואטי 
 תקופת הפעילות:  14 באפריל 1984 – הווה (40 שנה)
 אידאולוגיות:  חילוניות, התנועה לכבוד עצמי, סוציאליזם דמוקרטי, סוציאל-דמוקרטיה, שוויון חברתי 
 מטה:  ניו דלהי 
 נציגויות בפרלמנטים
 לוק סבהה:  0 / 543
 רג'יה סבהה:  1 / 245
 www.bspindia.org
 
מפלגת בהוג'אן סמג' (בהינדי: बहुजन समाज पार्टी, באנגלית: Bahujan Samaj Party או BSP; מילולית: מפלגת הרוב הקהילתי) היא מפלגה פוליטית הודית.
היסטוריה

בהוג'אן סמג' הוקמה, על ידי קנשי ראם (אנ') פנג'אבי מקאסטה נמוכה. קנשי ראם היה חבר שלהי שנות הששים במפלגה הרפובליקנית של הודו, אך הוא עזב אותה עקב ריבוי הפלגים והפיצולים לצד הסכמיה עם הקונגרס הלאומי ההודי, אותו תיעב. ב־1971 הקים קנשי את התאחדות הקאסטות הנספחות והשבטים הנספחים, שאר קאסטות לא־מפתחות ומיעוטים (the Scheduled Caste and Scheduled Tribes, Other Backward Classes and Minority Communities Assoctions). בהמשך הוקמה המפלגה הפוליטית דלית שושיט סמג' סנגרמה סמיתי. בהוג'אן סמג' הוקמה בידי קנשי ב-14 באפריל 1984, תאריך שנבחר עקב היותו יום הולדתו של בהימראו ראמג'י אמבדקר.
המפלגה השתתפה במספר בחירות ביניים בעלות חשיפה תקשורתית גבוהה. ב-1985 קומארי מאיאוואטי הייתה הנציג הראשון שנבחר מטעם המפלגה, כשהתמודדה על מושב במחוז בחירה באוטר פרדש. ב-1987 התמודדה בשנית בבחירות ביניים, אך הגיעה למקום שני. קנשי ראם התמודד כמועמד שלישי בבחירות ביניים באללהבד שנגרמו לאחר פרישת ו. פ. סינג מהקונגרס הלאומי ההודי ב-1987.
הצלחתה הפוליטית הבולטת הראשונה הייתה ב-1993, כשמאיאוואטי, מנהיגת המפלגה באספה המחוקקת של אוטר פרדש, הקימה קואליציה ביחד עם מפלגת סמג'וואדי. ביולי 1995 פרשה מיוואטי מהקואליציה והקימה קואליציה חדשה בתמיכת מפלגת העם ההודית, כשהיא מכהנת כראש השרים. הממשלה נפלה לאחר פרישת מפלגת העם מהקואליציה באוקטובר.
בבחירות לאספה המחוקקת של אוטר פרדש ב-1996 הקימה המפלגה קואליציה עם הקונגרס הלאומי ההודי, ומאיאוואטי כיהנה כראש השרים ממרץ עד ספטמבר 1997. ב-2002 הקימה מיוואטי ממשלה חדשה בתמיכת מלגת העם ההודית, שכיהנה כשנה וחצי.
בבחירות לאספה המחוקקת של אוטר פרדש ב-2007 זכתה המפלגה לניצחון מוחלט, כשהיא זוכה ב-206 מתוך 403 מושבי האספה. בבחירות הללו, הראשונות לאחר מות קנשי ראם, התמודדו מטעם המפלגה מועמדים מקאסטות נמוכות לצד מועמדים מקאסטות גבוהות ומוסלמים. ממשלת המפלגה זכתה לביקורת והואשמה בשחיתות, ובבחירות ב-2012 ירד כוחה ל-80 מושבים. בבחירות נרשמה גם ירידה של 24% בתמיכת בני הדלית, מוקד כוחה המסורתי, לעומת עלייה קלה בתמיכה בה בקרב הקאסטות הגבוהות ומוסלמים.
ב-2009 תמכו חברי המפלגה בלוק סבהה מבחוץ בממשלתו השנייה של מאנמוהאן סינג, אך נמנעו מלהצטרף לקואליציה.
בבחירות ללוק סבהה ב-2014, קיבלה המפלגה כ-4 אחוז מקולות המצביעים, אך אף מועמד של המפלגה לא זכה במושב. בבחירות ב-2019 נבחרו עשרה מועמדים מטעמה. בבחירות לאספה המחוקקת של אוטר פרדש ירד כוחה ב-2017 ל-19 מושבים, וב-2022 למושב אחד בלבד.
בדצמבר 2023 הודיעה מאיאוואטי על התפטרותה מנשיאות המפלגה ומינוי אחיינה, אקש אנדד, לנשיא המפלגה. אנדד היה הדמות העיקרית בקמפיין של המפלגה בבחירות ללוק סבהה ב־2024, אך ב־7 במאי 2024, במהלך הבחירות, הודיעה מאיאוואטי על הדחתו.
אידאולוגיה

בהוג'אן סמג' רואה את עצמה כמייצגתם של הרוב (כמשמעות שמם), בהתייחס לקאסטות הנמוכות, השבטים והמיעוטים הדתיים - המוסלמים, הנוצרים והסיקים. לדעותיו של בהימראו ראמג'י אמבדקר הייתה השפעה גדולה על המפלגה.
תוצאות בחירות

| הלוק סבהה> שנה | הלוק סבהה> מושבים | הלוק סבהה> שינוי | הלוק סבהה> ממדינה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1989 | 4 / 531 | 4  | אוטר פרדש (3) פנג'אב (1) |
| 1991 | 3 / 523 | 1  | אוטר פרדש (1) מאדהיה פרדש (1) פנג'אב (1) |
| 1996 | 11 / 545 | 8  | אוטר פרדש (6) מאדהיה פרדש (2) פנג'אב (3) |
| 1998 | 5 / 543 | 6  | אוטר פרדש (4) הריאנה (1) |
| 1999 | 14 / 543 | 8  | אוטר פרדש (14) |
| 2004 | 19 / 543 | 5  | אוטר פרדש (19) |
| 2009 | 21 / 543 | 2  | אוטר פרדש (20) מאדהיה פרדש (1) |
| 2014 | 0 / 543 | 21  |  |
| 2019 | 10 / 543 | 10  | אוטר פרדש (10) |
| 2024 | 0 / 543 | 10  |  |
| האספה המחוקקת של אוטר פרדש> שנה | האספה המחוקקת של אוטר פרדש> מושבים | האספה המחוקקת של אוטר פרדש> שינוי | האספה המחוקקת של אוטר פרדש> אחוזים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1989 | 13 / 425 | 13  | 9.41% |
| 1991 | 12 / 425 | 1  | 9.44% |
| 1993 | 67 / 425 | 55  | 11.12% |
| 1996 | 67 / 425 |  | 19.64% |
| 2002 | 98 / 403 | 31  | 23.06% |
| 2007 | 207 / 403 | 109  | 30.43% |
| 2012 | 80 / 403 | 127  | 25.91% |
| 2017 | 19 / 403 | 61  | 22.23% |
| 2022 | 1 / 403 | 18  | 12.88% |
מועמדים מטעם המפלגה התמודדו באוטרקהנד, טלנגאנה, ראג'סטאן, פנג'אב, מהאראשטרה, מאדהיה פרדש, קרלה, קרנאטקה, ג'הרקאנד, ג'אמו וקשמיר, דלהי, הימאצ'ל פרדש, הריאנה, צ'האטיסגאר וביהר ונבחרו לחלקם, אך המפלגה מעולם לא הגיעה להישגים משמעותיים מחוץ לאוטר פרדש.
הערות שוליים

↑  Jaffrelot, Christophe (2010). "aste and Politics". India International Centre Quarterly. 37 (2): 94–116. JSTOR 23006438.
↑  Ian Duncan, New Political Equations in North India: Mayawati, Mulayam, and Government Instability in Uttar Pradesh, Asian Survey vol. 37, no. 10, 1997, עמ' 979–96‏, JSTOR 2645617
1 2  Mahwish Hafeez, Political struggle of the  Untouchables and the rise of Bahujan Samag Party, Strategic Studies Vol. 27, No. 3, Autumn 2007, עמ' 30-49‏, JSTOR 45242405
↑  Oliver Heath and Sanjay Kumar, Why Did Dalits Desert the Bahujan Samaj Party in Uttar Pradesh?, Economic and Political Weekly 47, no. 28, 2012, עמ' 41–49 (באנגלית)‏, JSTOR 23251716
↑  Kumar Abhishek, BSP chief Mayawati names nephew, Akash Anand, as her successor, India Today, ‏10 בדצמבר 2023
↑  Prashant Srivastava, How Akash Anand’s demotion by Mayawati is playing out in BSP, India Today, ‏11 במאי 2024
↑  Kanchan Chandra, The Transformation of Ethnic Politics in India: The Decline of Congress and the Rise of the Bahujan Samaj Party in Hoshiarpur, The Journal of Asian Studies 59, no. 1, 2000, עמ' 26-61‏, JSTOR 2658583
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4750382-8
אמרולה

| --- | --- |

 סוג:  משקה חריף 
 אחוז אלכוהול:  17 אחוז נפח אלכוהול 
 מוצא:  דרום אפריקה דרום אפריקה
 מועד הכנה ראשוני:  1983
 
פרי המרולה
אמרולה (Amarula) הוא ליקר שמנת המיוצר בחבל פלבורווה (Phalaborwa) שבדרום אפריקה מפירות העץ מרולה הגדלים בחבל זה. הליקר מכיל 17 אחוז אלכוהול והוא מורכב מסוכר, שמנת ופרי העץ.
מלון ריץ (פריז)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  דירוג 5 כוכבים למלון 
 על שם:  סזאר ריץ 
 מיקום:  הרובע הראשון של פריז 
 מדינה:  צרפת 
 מייסדים:  סזאר ריץ 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1898
 תאריך פתיחה רשמי:  1 ביוני 1898 
 אדריכל:  ז'ול הארדואין-מנסאר, שארל מווס 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הבארוק 
 קואורדינטות:  48°52′05″N 2°19′44″E﻿ / ﻿48.86797°N 2.32889°E﻿ / 48.86797; 2.32889
 www.ritzparis.com
  (למפת פריז מוגדלת) מלון ריץ(למפת פריז רגילה) מלון ריץ
 
מלון ריץ (פריז) (צרפתית: Hôtel Ritz) הוא בית מלון הנמצא בכיכר ונדום 15, בליבה של פריז, צרפת. הוא נוסד ב-1898 והוא הוותיק במלונות ריץ בעולם.
היסטוריה

המבנה נבנה בראשית המאה ה-18 כמעון פרטי. ב-1854 רכשו אותו האחים פרייר, שהפכו אותו למשרד הראשי של חברת הכספים Crédit Mobilier שבבעלותם.
חזיתו של ריץ עוצבה בידי ז'ול הארדואין-מנסאר כחלק מעיצוב כיכר ונדום. הוא הוסב למלון פאר בידי סזאר ריץ ונפתח ב-1 ביוני 1898. שותפו המשני למלון היה השף המהולל אוגוסט אסקופייה וביחד הם הפכו את שמו לנרדף לשפע, אירוח, שירות וסעודה עילאית, כל אלו מתגלמים במונח ריצי (ritzy).
מלון ריץ מורכב מהבניינים Vendôme ו-Cambon עם חדרים הניבטים לכיכר ונדום ובצד הנגדי, חדרים המשקיפים על הגן הידוע. המלון היה חביב על רבים מהאנשים העשירים בתבל, עם סוויטות יוקרתיות הקרויות על שמותיהם של לקוחות בעלי שם רבים שהתארחו בו. אלו כוללים את ארנסט המינגוויי, שעל שמו קרוי הבר במלון, פרנסיס סקוט פיצג'רלד, מרסל פרוסט, המלך אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, רודולף ולנטינו, צ'ארלי צ'פלין, גרטה גרבו, מרלן דיטריך, מוריס שבלייה, ז'אן-פול סארטר, אלטון ג'ון ומעצבת האופנה קוקו שאנל, שהתגוררה במלון במשך למעלה משלושים שנה והלכה בו לעולמה בשנת 1971 כתוצאה מהתקף לב.
מלון ריץ בפריז מציע כיום 159 חדרים, מסעדה בת שני כוכבי מישלן, שני ברים ומסעדה רגילה. מחירו ההתחלתי של חדר הוא כ-€1,900 ללילה. הסוויטות מתחילות ב-€2,750, כשהמחירים יכולים להעפיל ל-€40,000 ללילה עבור הסוויטה היוקרתית ביותר, Suite Impériale (סוויטה אימפריאל).
מסעדת המלון, L'Espadon, זכתה בשני כוכבים במהדורת 2009 של מדריך מישלן האדום.
המלון נרכש על ידי מוחמד אל-פאיד.
המלון בספרות ובקולנוע

רומנים רבים בני הדור האבוד מתארים אירועים שהתרחשו בריץ, כמו הרומן "ענוג הוא הלילה" של פרנסיס סקוט פיצג'רלד והרומן "וזרח השמש" של ארנסט המינגוויי.
המחזה Semi-Monde של נואל קאוורד מתרחש בריץ פריז. המחזה מתאר את קורותיה הרהבתניים והמופקרים של האליטה הפריזאית הבדויה בשנים 1924 עד 1926.
בקומדיה אהבה אחרי הצהריים של בילי ויילדר משנת 1957, אודרי הפבורן מתחילה ברומן שלה עם גרי קופר בסוויטה שלו במלון.
המלון הופיע בסרטו של ויליאם ויילר How to Steal a Million משנת 1966, בסצנה רומנטית בין אודרי הפבורן ופיטר או'טול, שצולמה בחזיתו.
ברומן Glamorama של Bret Easton Ellis, מפעילה קבוצה של דוגמניות-על פצצה במלון ריץ בפריז, דבר שמביא להתמוטטות המלון.
ב-The Man Who Lived At The Ritz, פיליפ וובר והרמן גרינג, Joss Ackland שוהים במלון במהלך מלחמת העולם השנייה.
גיבור צופן דה וינצ'י, רוברט לנגדון, שוהה במלון כשהוא בפריז.
ברומן "השטן לובשת פראדה" פרי עטה של לורן וייסברגר, אנדריאה זקס ומירנדה פריסטלי מתגוררות במלון בעת היותן בפריז.
הגברת ממלון ריץ, מלאני בנג'מין, 2020.רומן היסטורי מבוסס על דמויות אמיתיות שניהלו את הריץ במלחמת העולם השנייה.
בסרט ההודי "Jhoom Barabar Jhoom", פוגש Abhishek Bachchan את אהובתו הבדויה לארה דאטה במלון ריץ.
ראו גם

מלון ריץ (לונדון)
מלון ריץ (מדריד)
הערות שוליים

↑  אתר מלון ריץ פריז
↑  אתר מלון ריץ
↑  אתר מלון ריץ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007596450605171  PLWABN: 9810599527805606  BnF: cb122291657 (data)  GND: 4717647-7  ISNI: 0000 0001 0010 4959  LCCN: n82167538  MusicBrainz: 3aecc04f-da02-403f-b757-b5be0615fdc3  NKC: olak2015891027  SUDOC: 030984653  VIAF: 132068101   WorldCat (עם VIAF): 132068101 
מבנה מלון ריץ בכללותו
קפה הגן של ריץ, צייר האמן השווייצרי פייר-ז'ורז' ז'אניו) (1848–1934)
גירוש שדים

ישו מגרש שד מאילם, גוסטב דורה (1865)
פרנציסקוס הקדוש עוסק בגירוש שדים בארצו - ציור של ג'וטו
האב חוזה אנטוניו פורטאה, מגרש שדים קתולי ומחבר ספרים פופולריים על הנושא.
גירוש שדים הוא טקס או תהליך שנועד, על-פי אמונתם של הלוקחים בו חלק, לסלק השפעה מזיקה של שד, שחדר לגופו של אדם, גופו של בעל חיים, מבנה או חפץ.
בדתות

בדתות שונות ישנה מסורת של ביצוע גירוש שדים.
גירוש השד מתבצע באמצעים שונים, כקריאות שונות, הזאת מים קדושים, העלאת עשן (בפרט עישון בְּכוּר, שהיא תערובת עשבי טיהור) ועוד.
בדתות > בנצרות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בעת העתיקה, כאשר אדם סבל משיגעון או אפילו מפיצול אישיות, חשבו שנעשה בו איחוז. הכומר היה מגיע ומנסה לסלק את השד.
בנצרות הקתולית קיים נוסח מוסכם ורשמי, המופיע בספרי תפילות, של תהליך הגירוש.
בשנת 1992 גבריאלה אמורט הקתולי הקים ארגון בינלאומי של מגרשי שדים בה כ-250 חברים מ-30 מדינות קתוליות.
בדתות > באסלאם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בחברה הבדואית בישראל, גם במאה ה-21 ישנם שייחים המבצעים טקסי גירוש שדים.
בדתות > ביהדות

מעשי גירוש שדים מוזכרים בספר טוביה הקדמון. שנים רבות לאחר מכן, יוסיפון מספר על יהודי בשם אלעזר שביצע גירוש שדים לפני קיסר רומי אספסיאנוס. בין מגילות קומראן נמצאו גם תפילות להרחקת שדים. [דרוש מקור]
בעת העתיקה יוחסו מחלות רבות, בעיקר מחלות נפש, לשד ודיבוק שנכנס בגופו של האדם, והליך הוצאת השדים היה חלק מהליך הריפוי של החולה.
בתלמוד ובספרות המדרשים מסופר על תנאים ואמוראים שעסקו בגירוש שדים, כמו רבי חנינא בן דוסא, רבי שמעון בר יוחאי, רבי יוסי איש צייתור ועוד.
ביהדות נהגו לגרש שדים גם באמצעות השבעתם, שימוש בשמות קדושים ותקיעה בשופרות.
מנהגים שונים נפוצים עד זמננו בין שומרי מסורת, כשבירת כוס על ידי החתן תחת החופה, שיש הטוענים שמקורם הוא כאקט של הרחקת שדים. גם על מנהג החינה נטען כי מקורו מנוהג שנועד להרחיק שדים.
טקסי גירוש שדים נפוצים כיום בעיקר בין יוצאי מרוקו ואתיופיה. בין יהודי מזרח אירופה מכונה גירוש שדים לרוב בשם "הסרת דיבוק", כאשר לפי תפיסה זו מדובר בנשמה של אדם חוטא שלא זכתה להתנקות בגיהנום, וכדי למצוא לעצמה מנוחה היא נכנסת לגופו של אדם חי, וגורמת לו סבל רב. קיים דמיון רב בין טקסי גירוש שדים לטקסי הסרת דיבוקים. העוסק במלאכת גירוש השדים נקרא "בעל שם".
בין פוסקי ההלכה נמצאו פוסקים שהתנגדו להעלאת עשן לצורך גירוש שדים, בנימוק של איסור עבודה זרה (שו"ת דברי מלכיאל חלק ה סימן קד).
יש הבדל בין טומאה לגירוש שדים, כשאדם נטמא טיהרו אותו אבל לא בצורת טיהורו מ"שד".
ראו גם

השבעה (מאגיה)
לקריאה נוספת

גרשום שלום, שדים, רוחות ונשמות.
מעשה נורא של הרוח, ירושלים 1904, תיאור גירוש שד בירושלים בהסכמת הראשון לציון.
Brian P. Levack, The Devil Within: Possession & Exorcism in the Christian West, New Haven: Yale University Press, 2013
הערות שוליים

↑  חסן שעלאן, נינה פוקס, אילנה קוריאל, חניקות עד פרפור, מי עופרת לוהטים ופסוקי קוראן: "גירושי השדים" בחברה הבדואית, באתר ynet, 25 באוקטובר 2021
↑  ראה רש״י בגמרא ראש השנה דף כח עמוד א ד״ה ׳התוקע לשיר׳
↑  אסתר שקלים, שברתם כוס בחופה? הברחתם את השדים, באתר ynet, 11 באוגוסט 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562820705171  BnF: cb119540198 (data)  GND: 4015991-7  LCCN: sh85046394  NKC: ph120103
הטריאנון הגדול

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון התענוגות 
 מיקום:  ורסאי 
 מדינה:  צרפת 
 בעלים:  כתר צרפת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1687
 תאריך פתיחה רשמי:  1687 
 אדריכל:  ז'ול הארדואין-מנסאר, לואי לה וו, אנדרה לה נוטר 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות בארוק צרפתית, אדריכלות הבארוק 
 קואורדינטות:  48°48′53″N 2°06′17″E﻿ / ﻿48.814722222222°N 2.1047222222222°E﻿ / 48.814722222222; 2.1047222222222
 אתר רשמי
  (למפת איל-דה-פראנס מוגדלת) פריז ורסאי מלאן אוורי פונטואז נורמנדי סאנטר-עמק הלואר בורגון פראנש-קונטה  גר. אסט  או-דה-פראנס קרטיי מוהטריאנון הגדול(למפת איל-דה-פראנס רגילה) פריז ורסאי מלאן אוורי פונטואז נורמנדי סאנטר-עמק הלואר בורגון פראנש-קונטה  גר. אסט  או-דה-פראנס קרטיי מוהטריאנון הגדול
 
אכסדרת העמודים בין שני חלקי המבנה
הטריאנון הגדול (בצרפתית: Grand Trianon) הוא ארמון השוכן בחלקם הצפון-מערבי של גני ארמון ורסאי.
הטריאנון הגדול נבנה לבקשת לואי ה-14, מלך צרפת כמקום מנוחה עבורו ועבור פילגשו פרנסואז-אתנאיס, מרקיזת מונטספן. בארמון נערכו ארוחות קלות (collations), מבלי צורך לעמוד בכל כללי הטקס של הארוחות הרשמיות שנערכו בארמון ורסאי.
חזית המבנה
היסטוריה

בשנת 1670 רכש לואי ה-14 שטח בסמוך לארמון ורסאי והורה לאדריכל לואי לה וו לתכנן ביתן חרסינה (pavillon de porcelaine). חזית המבנה עוטרה באריחי חרסינה (פורצלן) בסגנון העיר דלפט שבהולנד. האריחים יוצרו ברואן, ליסיו, נוור וסן-קלוד. הקמת המבנה החלה בשנת 1670 והסתיימה בשנת 1672.
במהלך השנים נפגעו האריחים העדינים, וצבעם דהה. בשנת 1687 הורה לואי ה-14 על הריסת הביתן והקמת ביתן חדש על פי תוכניות האדריכל ז'ול הארדואין-מנסאר. הארדואין-מנסאר תכנן מבנה כפול בגודלו מהביתן שתכנן לה וו, וציפה אותו בשיש ורוד מלאנגוודו.
הקמת המבנה החלה ביוני 1687 והושלמה בינואר 1688. המבנה נחנך בנוכחות לואי ה-14 ופילגשו, פרנסואז ד'אובינייה, מרקיזת מנטנון.
לאחר המהפכה הצרפתית ננטש המבנה. בעת שלטונו של נפוליאון בונפרטה שיפץ נפוליאון את המבנה, ריהט אותו מחדש, והשתמש בו כמגוריו האישיים בעת ששהה בורסאי.
בשנת 1920 נערכו במבנה הדיונים לקראת החתימה של הסכם טריאנון, שנחתם לבסוף במבנה ונקרא על שמו.
כיום משמש המבנה כמוזיאון וכן כאתר אירוח של נשיא צרפת.
ראו גם

גני ארמון ורסאי
הטריאנון הקטן
תזונת ימי הביניים

סעודת הניצחון של ויליאם הכובש, לאחר ניצחונו בקרב הייסטינגס בשנת 1066 וכיבוש אנגליה, פרט מתוך שטיח באייה, מסוף המאה ה-11
הכנת יין; טאקואינום סניטטיס, ציור מהמאה ה-14
תזונת ימי הביניים הוא מונח המתאר את נוהגי האכילה, המאכלים ומוצרי המזון הבסיסיים ואופני הכנת המזון באירופה ובמזרח התיכון בימי הביניים – התקופה שנהוג לתחום אותה בדרך כלל בין שקיעת האימפריה הרומית (המאה ה-5) ועד תחילתה של תקופת הרנסאנס (המאה ה-16).
מדובר, אומנם, בתקופה ממושכת ובשטחים נרחבים, אולם בשל המאפיינים הדומים של תקופה זו, ובייחוד צורת השלטון הפיאודלית שהתפתחה באירופה והמסחר המועט באופן יחסי לתקופת האימפריה הרומית ותקופת הרנסאנס, ניתן למצוא קווי דמיון רבים על אף השוני שבין המטבחים השונים שהתפתחו ברחבי אירופה.
מוצרי המזון > לחם ודגנים

הדגנים והלחם היוו את עיקר מזונם של האנשים באירופה משחר ההיסטוריה. "תפילת האדון" הנוצרית, המכילה את המילים "תנה לנו את לחם חוקנו", מעידה על חשיבות הלחם במטבח ימי הביניים. למעשה בימי הביניים, בהם המסחר היה מועט, ומוצרי המזון המקומיים היו המאכלים היחידים שהיו בהישג ידם של פשוטי העם – היו מאכלי הדגן והירקות המועטים שגדלו בחצר הבית, האוכל היחיד שהיה בהישג ידם של מרבית התושבים.
מרבית תושבי אירופה נהגו לאכול פעמיים ביום דייסה של גריסים, שיבולת-שועל או שעורים, שבה נהגו לטבול את הלחם. דייסה זו נקראה "פרומנטי" – פשוטי העם אכלו אותה כמות שהיא, ובעלי הממון אכלו אותה בתוספת יין, בשר ואף תבלינים. האורז יובא לאירופה במהלך ימי הביניים ולקראת סופם אף גדל בצפונה של איטליה. אולם בניגוד למטבחי מזרח אסיה, היה האורז נחלתם של העשירים בלבד ונחשב למאכל מותרות.
הלחם שאכלו פשוטי העם היה לחם מלא – "לחם שחור" – שכלל את מלוא מרכיבי הדגן והיה פשוט להכנה. הקמח הלבן היה נחלתם של בני האצולה בלבד – וזאת בשל מחירו הגבוה והעבודה הרבה שהושקעה בניפוי גרעיני החיטה, טחינתם וסינון הקמח.
צו שניתן בעיר פרנקפורט בשנת 794 קבע את מחירי סוגי הדגן השונים, דבר המעיד על חשיבות כל אחד מסוגי הדגנים, ועל הקבוצה החברתית שנהגה לצרוך סוג דגן זה:
| דגן | מחיר |
| --- | --- |
חיטה: 4 דינרים לחבית
שיפון: 3 דינרים לחבית
שעורה: 2 דינרים לחבית
שיבולת-שועל: דינר לחבית
בקרב האצולה נהגו להשתמש בדגנים גם על מנת להכין קינוחים. דייסת הסולת שהוכנה בתוספת חלב או חלב שקדים והומתקה בסוכר, דבש או ריבה הייתה קינוח שנאכל על ידי האצולה.
ה"מזון המהיר" של ימי הביניים (שכונה "המזון הרע"), כלל תבשילי פאי ממולאים בבשר, בביצים, בירקות או בפירות. קלתית פאי זו שימשה למעשה כצלחת, ועד סוף המאה ה-14 לא נאכלה.
לחשיבותו של הלחם במטבח ימי הביניים היו גם השפעות חברתיות. גילדת האופים הייתה אחת הראשונות שנוצרו. לפעמים מחירי הלחם היו קבועים בחוק. זאת בין היתר כדי לקנות את צייתנותם של פשוטי העם בשיטת הלחם והשעשועים. חקיקה, כגון "חוק הלחם והשיכר" באנגליה בשנת 1266, קבעה את מחירי הלחם ביחס לגודל כיכר הלחם ולמשקלה, אולם גילדת האופים של לונדון דאגה להפעיל את השפעתה הרבה על הפרלמנט הבריטי על מנת להעלות את מחירי הלחם מעת לעת תוך התחשבות בעלויות העצים לבעירה, עלויות המלח וכן הוצאות האפייה.
חשיבות הלחם באה לידי ביטוי גם בעונשים שהוטלו על אופים שרימו את לקוחותיהם. אופים בימי הביניים נהגו לתת "תריסר של אופים" – בפועל המדובר ב-13 כיכרות לחם במקום ב-12, על מנת שלא יטענו כי הם מרמים את לקוחותיהם.
אופיים של תנורי האש, שהחום בהם אינו יציב, הצריך אפיית כיכרות לחם קטנות, כדי לוודא שהלחם ייאפה לחלוטין (ולא יישארו חלקי בצק בלתי אפוי במרכז כיכר הלחם). באיטליה התפתח הביסקוויט – לחם שנאפה פעמיים ("Bis Cuit") ונצרך במסעות וכמזון חיילים.
מוצרי המזון > פירות וירקות

שניים ללחם ולדגנים בימי הביניים היו הפירות והירקות.
בימי הביניים חילקו למעשה את הירקות לשני סוגים: "עשבים" ו"שורשים" – בהתאם לחלק הנאכל. בחצרות בתי הצמיתים ובגני הירקות של המנזרים וטירות האצילים גידלו ירקות כגון כרוב, כרוב הקלח, סלק, בצל, אפונה, שעועית, שום, גזר ולפת. כדי לגוון את מאכלי הדגנים, הירקות היו נפוצים ונאכלו בעונות הגידול שלהם, אולם נחשבו תיבול בלבד, ולא מאכלים בפני עצמם. הלפת נחשבה לאחד הירקות החשובים ביותר (עד לבוא תפוח האדמה מהעולם החדש) בגלל חיי המדף הארוכים שלה. "עשבים" נוספים היו כרישה, גד השדה, כרפס, חסה ופרג. התרד, שהיה ידוע כצמח מאכל בתקופה הרומית, לא נאכל בימי הביניים. הפטריות שנאכלו היו בעיקר מסוג אורניות. פטריות הכמהין, שהיו ידועות בתקופה הרומית, אינן מוזכרות בטקסטים מימי הביניים המוקדמים. רק במאה ה-14 החל שוב השימוש בפטריות הכמהין, ואלה אוחסנו בחומץ לאחר השריה במים חמים – דבר שהרס למעשה את טעמן.
ספרי הבישול מימי הביניים מציינים מספר מועט של מאכלי ירקות, ואלה תמיד הוגשו בתוך פאי או בתוספת לדייסה או נזיד. הירקות לא נאכלו "חיים" ותמיד הוגשו כחלק מתבשיל.
בצפונה של אירופה, ובעיקר בגרמניה, היווה הכרוב הכבוש תוספת מרכזית לארוחה (לצד הנזיד הכלל-אירופאי).
פירות נאכלו טריים, יבשים ומשומרים, והיוו תוספת לדייסות הדגנים ולמאכלי הבשר. הפירות נאספו ביערות שסביב הערים והכפרים ואירופה, ושימשו (יחד עם הדבש שנאסף אף הוא מכוורות בר ביערות) כממתיק היחיד בארוחה האירופית. רופאי ימי הביניים יצאו נגד אכילת פירות טריים בשל האמונה כי הם מכילים לחות גדולה מדי ומביאים לאובדן האיזון בין ארבע הליחות.
הפירות המתוקים היוו למעשה את הקינוח היחיד שהשיגה ידם של פשוטי העם.
בעוד שבדרום אירופה גידלו לימונים, תפוזים, רימונים, ענבים ותאנים, בצפון אירופה נפוצו בעיקר התפוחים, פירות היער והאגסים. פירות נוספים שנאכלו באירופה היו שזיף, ערמון, אפרסק, חבוש, שקד, תות שדה, דובדבן ואגוז. המשמש, שהיה ידוע בתקופה הרומית, לא מוזכר בכתבים מראשית ימי הביניים, ובין סוגי התותים השונים מוזכר רק תות היער.
התפוח שימש בעיקר להכנת סיידר תפוחים, שנעשה בראשית ימי הביניים מתפוחי בר, ורק במאה ה-12 הפך למשקה נפוץ בכל רחבי אירופה.
תפוחי אדמה, עגבניות, פלפלים ותירס, המהווים מרכיבים מרכזיים של מטבחי אירופה בימינו, וכמוהם גם התה, הקפה, הקקאו והטבק, המהווים מרכיב מהותי בתרבות הפנאי האירופאית החל מהמאה ה-18, לא נודעו כלל באירופה של ימי הביניים. תפוחי האדמה, העגבניות, הפלפלים הקקאו והטבק הובאו לשם רק לאחר המאה ה-16, לאחר גילוי יבשת אמריקה, וכן יבוא התה והקפה לאירופה מאסיה החל במאה ה-16.