stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שולמית מלמד
משפחתה

נשואה לרב זלמן ברוך מלמד, רב היישוב בית אל לשעבר וראש ישיבת בית אל. לזוג 7 ילדים, רובם אנשי תורה, חינוך ועשייה הפעילים בחינוך התורני או בפעילות ציבורית במגזר הדתי-לאומי.
בנה הרב אליעזר מלמד הוא רב היישוב הר ברכה וראש ישיבת הר ברכה. בן נוסף, הרב יהודה מלמד, הוא ר"מ בישיבת רמת גן. חתנה, הרב הלל הורוביץ, הוא פעיל ציבור תושב חברון ובקיץ 2019 נבחר ליושב ראש מנהלת חברון, ששימש חבר הכנסת בימיה האחרונים של הכנסת התשע עשרה.
אחיה החורג (בנה של אשתו השנייה של אביה) הוא הרב איתן איזמן, ראש מוסדות נעם-צביה.
הערות שוליים

↑  דוד חרמץ, הפליגה נגד הזרם, באתר ערוץ 7, 6 בנובמבר 2003
↑  עניין אישי הרבנית שולמית מלמד- עיתון בשבע
↑  חיים לוינסון, בעל הקרקע בבית אל מכר את אדמותיו למתנחלים, 30 שנה אחרי שמת, באתר הארץ, 22 ביוני 2012
שנדור טאקאץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בפברואר 1893 מישקולץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  22 באפריל 1932 (בגיל 39) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מדינה:  הונגריה
 
שנדור טאקאץ' (בהונגרית: Takács Sándor;‏ 10 בפברואר 1893 - 22 באפריל 1932) היה שחמטאי הונגרי.
קריירה

בשנת 1922 הגיע טאקאץ' למקום ה-13 בתחרות וינה (ניצח: עקיבא רובינשטיין). בשנת 1924 הגיע למקום השישי בתחרות מראן (ניצח: ארנסט גרינפלד). בשנת 1925 ניצח בתחרות בודפשט, בהקדימו את לאיוש שטיינר.
בשנת 1926 חלק טאקאץ' מקום 3–5 בתחרות בודפשט (התחרות הראשונה שפיד"ה ארגנה, ניצחו: ארנסט גרינפלד ומריו מונטיצ'לי). בשנת 1927 הגיע למקום השמיני בתחרות וינה (ניצח: ארנסט גרינפלד) והגיע למקום החמישי בתחרות קסקמט (ניצח: אלכסנדר אלכין). בשנת 1928 חלק מקום ראשון שני עם ארנסט גרינפלד בתחרות וינה.
בתחרות הייסטינגס בשנת 1928/29 חלק טאקאץ' מקום 1–3 עם פרנק מרשל ואדגר קול. בשנת 1929 חלק מקום 3–5 בתחרות רוגשקה סלטינה (ניצח: עקיבא רובינשטיין). בשנת 1929/30 חלק מקום 4–7 בתחרות הייסטינגס (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה). בשנת 1930 חלק מקום 2–3 בתחרות רוטרדם עם דניאל נוטבום, אחרי המנצח סבלי גריגורייביץ' טרטקובר. באותה שנה חלק מקום 2–3 בתחרות אנטורפן עם ארטור דונקלבלום אחרי המנצח סאלו פלור.
טאקאץ' ייצג את הונגריה על גבי הלוח השני באולימפיאדת השחמט 1930, אולימפיאדת השחמט השלישית שאורגנה על ידי פיד"ה שהתקיימה בהמבורג בין 13 ביולי לבין 27 ביולי 1930. טאקאץ' ניצח בשישה משחקים, סיים חמישה בתיקו והפסיד בשלושה. ההישג הקבוצתי זיכה אותו במדליית כסף.
הערות שוליים

↑  3rd Chess Olympiad: Hamburg 1930, Hungary, באתר OlimpBase
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 9527 1681  NTA: 306032775  VIAF: 289927873   WorldCat (עם VIAF): 289927873
שיווי משקל תת-משחקי משוכלל

איור שמתאר את ההבדל בין שיווי משקל נאש לבין שיווי משקל תת-משחקי משוכלל. המשבצת הכחולה היא שיווי משקל נאש, אך אינה שיווי משקל תת-משחקי משוכלל. הסיבה לכך היא שבתת העץ הימני, לשחקן 2 עדיף לשחק את K ולא את U.
בתורת המשחקים, המונח שיווי משקל תת-משחקי משוכלל מתייחס לגרסה חזקה של שיווי משקל נאש במשחקים סדרתיים. תכסיס במשחק בצורה רחבה נקרא שיווי משקל תת-משחקי משוכלל אם לכל תת-משחק, האסטרטגיות המצומצמות לתת המשחק הזה מהוות שיווי משקל נאש של תת-המשחק. במילים אחרות, שיווי משקל ייקרא תת-משחקי משוכלל אם השחקנים משתתפים בתתי-משחקים שגודלם קטן מגודל המשחק המקורי, ועבור כל תת-משחק כזה ההתנהגות המוגדרת על ידי התכסיס היא שיווי משקל נאש.
שיטה נפוצה לקביעת שיווי משקל תת-משחקי משוכלל במקרה של משחק בצורה רחבה סופי, היא בעזרת אינדוקציה לאחור. בשיטה זו מסתכלים תחילה על המהלך האחרון של המשחק וקובעים מה הפעולה שצריך השחקן שמשחק אחרון לעשות על מנת למקסם את התועלת שלו. לאחר שנקבע מהלך זה, מסתכלים על המהלך הלפני אחרון וקובעים מהו המהלך שממקסם את התועלת עבור השחקן שמשחק אותו. באופן דומה ממשיכים וקובעים מהלכים עד שמגיעים למהלך הראשון. כל האסטרטגיות שנקבעו בשיטה זו הן שיווי משקל תת-משחקי משוכלל. במהלך פעולה זו, מבטלים למעשה כל איום לא אמין של השחקנים, שכן פעולות לא אמינות אינן אופטימליות עבור אותו שחקן באותו תת-עץ.
ניתן להוכיח כי בכל משחק בצורה רחבה סופי עם מידע מלא קיים שיווי משקל תת-משחקי משוכלל באסטרטגיות טהורות. הוכחה זו מתבצעת באינדוקציה על תתי המשחק, מהקטנים (הצמודים לעלים) לגדולים (הצמודים לשורש).
דוגמה למשחק שבו לא כל שיווי משקל נאש הוא שיווי משקל תת-משחקי משוכלל הוא "משחק האולטימטום".
הרעיון של שיווי משקל תת-משחקי משוכלל פותח בשנות ה-60 על ידי ריינהרד זלטן. זלטן זכה בפרס נובל לכלכלה על תרומתו לתורת המשחקים בצוותא עם ג'ון נאש וג'ון הרסני ב-1994.
דוגמה - דילמת האסיר החוזרת

| פעולה | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| 1 | 1,1 | 3,0 |
| 2 | 0,3 | 2,2 |
בגרסה זו של דילמת האסיר, שני השחקנים משחקים את המשחק 100 פעמים, כאשר בסופו של כל שלב נודעים לשחקנים המהלכים של שניהם באותו שלב.
ננתח את המשחק באינדוקציה לאחור: במשחק האחרון, כל שחקן יבחר בשיווי משקל את הפעולה ה-1, ללא תלות במהלכים שהיו קודם לכן. זאת, שכן בכל בחירה אחרת היה ניתן להגדיל את התשלום על ידי מעבר ל-1. כיוון שלמהלך הקודם, בשלב 99, אין השפעה על המהלך בשלב ה-100, ניתן להסיק כי כל שחקן ישחק 1 גם במשחק ה-99. באופן דומה ישוחקו שאר המשחקים עד למשחק הראשון.
כתוצאה מתהליך זה של אינדוקציה לאחור נסיק כי שיווי המשקל התת-משחקי המשוכלל היחיד הוא כאשר שני השחקנים משחקים 1 בכל השלבים.
ראו גם

אינדוקציה לאחור
שיווי משקל נאש
שיווי משקל משוכלל
לקריאה נוספת

שמואל זמיר, מיכאל משלר, אילון סולן, תורת המשחקים, ירושלים: מאגנס, 2008, עמ' 268 - 274, מסת"ב 9654932946
שועפאט

| --- | --- |
השכונה במבט מדרום
השכונה במבט מדרום
 מידע
 עיר:  ירושלים
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך ייסוד:  בסביבות 2000 לפנה"ס
 אוכלוסייה:  כ−39,000 (2020)
 קואורדינטות:  31°48′55″N 35°13′48″E﻿ / ﻿31.815277777778°N 35.23°E﻿ / 31.815277777778; 35.23
 שכונות נוספות בירושלים
  (למפת ירושלים מוגדלת) שועפאט(למפת ירושלים רגילה) שועפאט(למפת הרי ירושלים רגילה) שועפאט(למפת הרי ירושלים מוגדלת) שועפאט
 
שועפאט (בערבית: شعفاط, תעתיק מדויק: שֻעפאט) היא שכונה ערבית גדולה בצפון ירושלים. שכונת שועפאט משתרעת לאורך כביש ירושלים-רמאללה הישן, בין הגבעה הצרפתית בדרום לבית חנינא בצפון. שוכנת ממערבו של מחנה הפליטים שועפאט שבמזרח-ירושלים, ועל אף שמוקף בגדר ההפרדה, הוא מחנה הפליטים הפלסטינים היחיד הנמצא בתחום גבולותיה המוניציפליים של ירושלים. נכון ל-2020 מתגוררים בשכונה כ-39,000 תושבים.
מקור השם

קונדר וקיצ'נר, חוקרי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, הציעו שמקור השם שועפאט בשם העברי יהושפט, ולטענתם ילידי הכפר טענו כי הכפר נקרא על שם מלך ירושלים. הם הציעו, כאפשרות נוספת, שמקור השם במילים "מצפה" או "צפה". לטענתם, ייתכן שהשם שונה בתקופה הצלבנית.
היסטוריה > התיישבות עתיקה

עדויות ארכאולוגיות מלמדות על קיומו של יישוב במקום לאורך דורות, ככל הנראה כבר מסביבות 2000 לפנה"ס. הארכאולוג חנן אשל זיהה כאן את מיקומה של נוב עיר הכהנים, מתקופת בית ראשון. בחפירה ארכאולוגית בניהולה של רחל בן נתן נחשפו בשועפאט שרידי יישוב יהודי, שהוקם לאחר מרד החורבן ביוזמת השלטונות הרומאיים, ומראה כי אזור ירושלים לא נתרוקן כליל מאוכלוסייה יהודית בעקבות החורבן. על פי העדויות הארכאולוגיות ניכר כי אוכלוסיית המקום הייתה אוכלוסייה יהודית אמידה, וכי מדובר ביישוב היהודי הגדול ביותר מתקופה זו אשר נחשף עד כה בקרבת ירושלים.
ב-2007, במהלך העבודות להנחת התשתית לפרויקט הרכבת הקלה בשכונת שועפאט, נתגלו שרידי היישוב היהודי שהתקיים במקום לאחר המרד הגדול וחורבן בית שני. בעבודות שביצעה במקום רשות העתיקות נחשפו 400 דונם משטח היישוב, ובכלל זה מבני מגורים, רחובות, מקוואות, מבנים ציבוריים, וכן כלי אבן ומטבעות.
מסורת מקומית בשועפאט גורסת כי כפר ערבי הוקם במקום בידי מהגרים מחג'אז לאחר הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל, ומאז התקיים ברציפות לאורך מאות בשנים.
היסטוריה > תקופת מדינת ישראל

במלחמת העצמאות, בתחילת שנת 1948, ניסה עבד אל-קאדר אל-חוסייני לשכנע את התושבים לתקוף את נווה יעקב הסמוכה. תושבי הכפר סירבו מחשש פן יספגו מהלומת נגד שתחריב את כפרם. הם ציינו שיסכימו לתקיפה אם יובטח כי "יהיה כיבוש של ממש". באפריל נכבש הכפר בידי "הגדוד החמישי" בחטיבת הראל של הפלמ"ח במסגרת מבצע יבוסי, אור ל-23 באפריל 1948. הכפר פונה מתושביו וכוח הפלמ"ח החל בפיצוץ בתיו, אולם קיבל הוראה להתפנות ולסגת בשל כישלון הגדוד הרביעי בכיבוש הכפרים הסמוכים בקרב נבי סמואל. ב-13 במאי פונה הכפר בהוראת הלגיון הערבי, כנראה מטעמים צבאיים שהיו קשורים לפלישה המתוכננת.
סיום המלחמה הותיר את הכפר בשטח ירדן, והוא אוכלס מחדש. ב-1954 החלה במקום תנופת בנייה בידי משפחות נוצריות ומוסלמיות אמידות שבנו במקום בתי מידות, והכפר שועפאט הפך לפרבר יוקרתי של מזרח ירושלים, על אם הדרך בין ירושלים לרמאללה. המלך חוסיין נהג לשהות באחת מחווילות הפאר של שועפאט בעת ביקוריו בירושלים, ובשנות ה-60 החל בבניית ארמונו הירושלמי בתל אל פול שבצפון השכונה. מלחמת ששת הימים קטעה את הבנייה, והשלד הבלתי גמור עומד עד היום בפסגת התל.
שכונת שועפאט נכבשה בידי צה"ל ב-6 ביוני 1967 בתום קרב קצר. בתום המלחמה ולאחר איחוד ירושלים והרחבה משמעותית של גבולותיה, הפכה שועפאט לשכונה צפונית בעיר המאוחדת. מבחינה פוליטית, היא נחשבת חלק ממזרח ירושלים. השכונה המשיכה להתפתח כשכונת מעמד בינוני-גבוה, אוכלוסייתה גדלה בהתמדה, ולאורך רחובה הראשי – דרך שועפאט (המשכה הצפוני של דרך שכם) – נפתחו בתי עסק רבים, חנויות ומסעדות. דרך השכונה עברה התנועה בין מרכז ירושלים ומזרחה לחלקיה הצפוניים – נווה יעקב ועטרות, והלאה לרמאללה, אך זו פחתה בשנים האחרונות עקב הפחתת התנועה לרמאללה ופתיחת צירים חדישים ועדיפים לשכונות צפון העיר. אוכלוסיית שועפאט מונה כיום כ-33,000 נפש (לא כולל מחנה הפליטים שועפאט).
הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים שנחנך ב-2011 עובר דרך שלוש תחנות בשכונה.
מחנה הפליטים שועפאט

מחנה הפליטים שועפאט הוקם ממזרח לשכונת שועפאט בשנים 1965–1966, במטרה לפנות אליו את תושבי מחנה הפליטים אל-מועסכר ששכן בעיר העתיקה של ירושלים, בתחומי הרובע היהודי הנטוש. המחנה הוקם על קרקע שהוקצתה לארגון אונר"א על ידי שלטונות ירדן, והיה המחנה האחרון שהוקם עבור פליטי 1948.
המחנה גובל בשכונת שועפאט במערב, בשכונה היהודית פסגת זאב בצפון, בעיירה הפלסטינית ענאתא במזרח, ובגבעה הצרפתית בדרום. גדר עוטף ירושלים, מקיפה את המחנה מצפון, ממערב ומדרום, תוך השארתו בפועל מחוץ לירושלים – חרף העובדה שהוא נכלל, רשמית, בשטחה של ירושלים ושתושביו נושאים ברובם תעודת זהות ישראלית, ובעקבות זאת מצבם הכלכלי טוב ביחס לערביי יהודה ושומרון.
"רכס שועפאט"

בשנות ה-70 תכננה עיריית ירושלים בראשות טדי קולק הקמת מרכז ספורט עירוני ובמרכזו אצטדיון ברכס שועפאט, ממערב לשכונה, ואף החלו עבודות תשתית במקום להכשרת השטח. אולם תוכנית זו נתקלה בהתנגדות של תושבי גוש השכונות הדתיות בצפון ירושלים שטענו כי מיקום האצטדיון, המועד לחלל שבת, נצפה מבתיהם, ובעקבות כך הופסקו העבודות ונגנזה התוכנית.
במשך שנים ארוכות נותר רכס שועפאט נטוש, כשתלוליות העפר מעבודות התשתית שהופסקו מעטרות אותו, עד שבשנות ה-90 הוקמה במקום השכונה החרדית רמת שלמה. תוכנית האצטדיון הועתקה, לאחר עיכובים רבים, לאתר אחר במלחה שבדרום ירושלים, שם הוקם אצטדיון טדי.
לקריאה נוספת

בר נתן רחל וסקלר-פרנס דבי, יישוב יהודי באורינה בין שתי המרידות, חידושים בארכאולוגיה של ירושלים וסביבותיה: קובץ מחקרים, עורכים: יוסף פטריך, דוד עמית, ירושלים 2007–2008, עמ' 54–56.
ביכובסקי גבריאלה, ממצא המטבעות מהחפירות בשועפאט (גבעת רחל) סיכום ראשוני, חידושים בארכאולוגיה של ירושלים וסביבותיה: קובץ מחקרים, עורכים: יוסף פטריך, דוד עמית, ירושלים 2007–2008.
Hannah M. Cotton, 'The administrative background to the new settlement recently discovered near Giv’at Shaul, Ramallah-Shu‘afat road' בתוך: חידושים בארכאולוגיה של ירושלים וסביבותיה: קובץ מחקרים, עורכים: יוסף פטריך, דוד עמית, ירושלים 2007–2008, עמ' *12–18.
אלי שילר (עורך), ירושלים הבנויה, קוי יסוד בהתפתחות ירושלים, אריאל, כתב עת לידיעת הארץ, מרץ 1986
אורי שטנדל, השכונות הערביות במזרח ירושלים
הערות שוליים

↑  שכונת שועפט באתר עיריית ירושלים, 30 בנובמבר 2014
↑  Conder and Kitchener, 1881, SWP III, p. 13–14
↑  רן שפירא, לאן נעלמה עיר הכוהנים, באתר הארץ, 7 בינואר 2007
↑  בר נתן רחל וסקלר-פרנס דבי, 'יישוב יהודי באורינה בין שתי המרידות', חידושים בארכאולוגיה של ירושלים וסביבותיה: קובץ מחקרים, עורכים: יוסף פטריך, דוד עמית, ירושלים 2007–2008, עמ' 54–56
↑  דליה מזורי, מעריב, עיר נסתרת, באתר nrg‏, 13 במרץ 2007
↑  מפת אזור ירושלים, 1918 (באנגלית) אשר הוכנה ע"י צבא בריטניה. כוללת סימון הכפר, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949 תל אביב : עם עובד, תשנ"א 1991. עמוד 62
↑  כיבוש הכפר שועפאט – מרכז מידע פלמ"ח
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949 תל אביב: עם עובד, תשנ"א 1991. עמוד 99
↑  שועפאט באתר עיריית ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511198005171 
הרחוב הראשי בשכונת שועפאט
הרכבת הקלה בירושלים עוברת בשועפאט
מחנה פליטים שועפאט
רקוויאם המלחמה

רקוויאם המלחמה (War Requiem; אופ' 66), הוא יצירה שחיבר המלחין הבריטי בנג'מין בריטן על בסיס טקסט הרקוויאם הקתולי ושירים של וילפרד אוון. היצירה הולחנה לכבוד הקדשתה מחדש של קתדרלת קובנטרי, ב-30 במאי 1962, לאחר שהקתדרלה המקורית מן המאה הארבע עשרה נחרבה בהפצצות מן האוויר במלחמת העולם השנייה. רקוויאם המלחמה נחשב לאחת היצירות הגדולות וקורעות הלב שנכתבו למקהלה ותזמורת במאה העשרים, ליצירתו החשובה ביותר של בריטן, ולאחת מהלחנות הרקוויאם החשובות ביותר שהולחנו.
היסטוריה > חיבור ובכורה

במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-14 בנובמבר 1940, נחרבה קתדרלת קובנטרי העתיקה בהפצצה מן האוויר במסגרת הבליץ על קובנטרי. לאחר המלחמה הוחלט לבנות קתדרלה חדשה לצד הקתדרלה העתיקה, שהריסותיה נותרו כאנדרטה. הוועדה האחראית על טקס החנוכה של הקתדרלה הזמינה מבנג'מין בריטן יצירה לכבוד חנוכת הקתדרלה, והותירה לו חירות גמורה בכל הנוגע להלחנה.
בריטן, פציפיסט מובהק, בחר להלחין מיסת רקוויאם, אך בניגוד למקובל, לשלב את הטקסט הלטיני המקורי של הרקוויאם, עם תשעה שירי מלחמה של המשורר האנגלי וילפרד אוון. אוון, יליד 1893, שירת כמפקד פלוגת רובאים כשנהרג בחפירות בצרפת, בנובמבר 1918, רק שבוע לפני שביתת הנשק של סיום מלחמת העולם הראשונה. אף כי במותו היה משורר אלמוני, למעשה, הרי בשנים הבאות קנה לו מקום של כבוד והוקרה כאחד ממשוררי המלחמה הדגולים. בעזרת שילוב בין הטקסט הליטורגי של מיסת הרקוויאם והשירים האנטי מלחמתיים הצליח בריטן ליצור יצירה גדולה ובעלת מסר אנטי מלחמתי מובהק.
הבכורה של רקוויאם המלחמה התקיימה ב-30 במאי 1962 בקתדרלת קובנטרי המחודשת, במהלך החגיגות לרגל חנוכתה שהתקיימה חמישה ימים קודם לכן. היצירה בוצעה על ידי התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, בניצוחו של מרדית' דייוויס (בריטן עצמו היה אמור לנצח על הבכורה, אך נאלץ לוותר על התפקיד בשל כאבים בכתפו). הסולנים בבכורה היו אמורים להיות: גלינה וישנבסקאיה (רוסייה), פיטר פירס (בריטי) ודיטריך פישר-דיסקאו (גרמני), ובכך לסמל אחדות ושלום בין עמי אירופה. התוכנית לא יצאה לפועל בשל התנגדות השלטונות הסובייטים ליציאתה של וישנבקאיה לקובנטרי (אף שמאוחר יותר התירו לה לצאת להקלטה של הרקוויאם), ההתנגדות הרוסית נודעה רק עשרה ימים לפני הבכורה ולכן קיבלה התר הרפר את תפקיד הסופרן בהתראה קצרה.
הבכורה הוכתרה כהצלחה גדולה וההתלהבות מן היצירה ניכרה מיד, אף שלבקשתו של בריטן לא היו מחיאות כפיים בסיום הביצוע. הבכורה סוקרה בהרחבה בעיתונים בבריטניה ובחו"ל שהכתירו את היצירה כיצירת מופת עכשווית. בריטן עצמו התייחס להצלחת היצירה לאחר הבכורה במכתב לאחותו במילים: "אני מקווה שגרמתי לאנשים לחשוב קצת". על דף השער של הפרטיטורה המודפסת של היצירה ציטט בריטן את וילפרד אוון: "הנושא שלי הוא מלחמה, והצער שבמלחמה/ השירה היא בצער.../ כל שיכול משורר לעשות היום הוא להזהיר."
היסטוריה > ביצועים והקלטות

זמן קצר לאחר הביצוע הראשון של הרקוויאם, הקליט אותו בריטן בביצוע התזמורת הסימפונית של לונדון בניצוחו ובהשתתפות הסולנים המיועדים לבכורה, וישנייבסקיה, פישר-דיסקאו ופירס. התקליט, שיצא בשנת 1963 נמכר תוך זמן קצר ב-200,000 עותקים, בשעתו מספר ללא תקדים כשמדובר ביצירה של מוזיקה קלאסית. עוד הקלטה, בביצוע אליזבת זודרשטרום, רוברט טיר ותומאס אלן, עם התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם בניצוח סיימון ראטל, מצויה למכירה. עוד הקליטו את היצירה קורט מאזור, קרלו מריה ג'וליני, ריצ'רד היקוקס, מרטין בראבינס, ג'ון אליוט גרדינר, רוברט שו ומנצחים נוספים.
בשנת 1989 יצא סרט בבימויו של דרק ג'רמן העוסק ברקוויאם המלחמה.
היצירה

רקויאם המלחמה נכתב לזמרי סופרן, טנור ובריטון, מקהלה, מקהלת נערים, עוגב ושתי תזמורות (תזמורת סימפונית מלאה ותזמורת קאמרית). מערך הכוחות המוזיקלי הזה מתחלק לשלוש קבוצות, המתחלפות ומשתלבות זו בזו לאורך כל היצירה. זמרת הסופרן והמקהלה שרות בלווי התזמורת המלאה ואת מהלת הנערים מלווה העוגב. שתי המקהלות והסופרן מבצעות ביניהן את הטקסט הלטיני של הרקוויאם. בין קטעי הטקסט משובצים שיריו של אוון בביצוע הטנור והבריטון, בליווי התזמורת הקאמרית.
הסמיכות המרשימה ביותר, אולי, מופיעה ב"אופרטוריום", כאשר המקהלה מספרת בשירתה על הבטחת אלוהים לאברהם בפוגה  קופצנית במקצב 7/4, (quam olim abrahae promisisti, et semini eius) - אשר הבטחת לאברהם ולזרעו), כמסגרת לשורות של אוון, המספרות בנוסח חדש את מעשה עקדת יצחק: המלאך אומר לאברהם "להקריב את האיל תחתיו, אך האיש הזקן אינו עושה כדבריו, אלא שוחט את בנו ואת חצי זרעה של אירופה, אחד אחד."
מוטיב חוזר ונשנה הוא הטריטון של דו ופה#. שלושה מששת הפרקים מסתיימים בפסוק כוראלי קצר, הפותר דיסוננס זה.
יש אמנם אי-אילו הזדמנויות שבהן נגנים מתזמורת אחת מצטרפים לשנייה, אבל מלוא הכוחות אינם מופיעים בצוותא עד החלק האחרון של הפרק המסיים, כאשר הטנור והבריטון שרים את השורה המסיימת את שירו של אוון, "פגישה מוזרה" (ועכשיו הבה נישן..."), כשהסופרן והמקהלות שרות "Libera me" ("שחררני...")
הרושם הכללי קודר ובריטן מציג את המלחמה כהרסנית וחסרת-תוחלת גם יחד.
זמן ביצוע ממוצע של היצירה הוא כשעה וחצי.
היצירה > הרכב

כאמור התזמור של הרקוויאם הוא לשלושה סולנים, מקהלה מעורבת, מקהלת נערים, עוגב, תזמורת קאמרית ותזמורת מלאה. ההרכב הזה מתחלק לשלוש קבוצות:
מקהלת הנערים ועוגב. קבוצה זו אמורה להיות במרחק מה מן הבמה וכך להישמע מרוחקת. קבוצה זו שרה חלקים מן הטקסט הליטורגי.
סולני טנור ובריטון ותזמורת קאמרית הכוללת: חליל (מוכפל על ידי פיקולו), אבוב (מוכפל על ידי קרן אנגלית), קלרינט, טימפני, גונג, מצילתיים, תוף בס, תוף סנר, בסון, קרן יער, שני כינורות, ויולה, צ'לו וקונטרבס. קבוצה זו שרה את שיריו של וילפרד אוון.
סולנית סופרן, מקהלה מעורבת של ארבעה קולות ותזמורת מלאה הכוללת: שלושה חלילים (אחד מוכפל על ידי פיקולו), שלושה אבובים, קרן אנגלית, שלושה קלרינטים (השלישי מוכפל על ידי קלרינט ב-E וקלרינט בס), שני בסונים, קונטרבסון, שש קרנות, ארבע חצוצרות, שלושה טרומבונים, טובה, טימפני, שתי מצילות עתיקות (ב-#C וב-F), גונג, שני פעמונים (ב-#C וב-F), גלוקנשפיל, ויברפון, מצילתיים, שליש, קסטנייטות, בלוקים סיניים, שוט, שני תופי צד, תוף מרים, תוף טנור, עוגב נייד או הרמוניום וסקיצת כלי קשת (כינורות ראשונים ושניים, ויולות, צ'לי וקונטרבסים). קבוצה זו שרה את הטקסט הליטורגי של הרקוויאם.
סדר הפרקים

הקטעים מן הטקסט הליטורגי מופיעים בכתב נטוי, ושיריו של אוון מופיעים בכתב עומד.
Requiem aeternam
Requiem aeternam
What passing bells
Kyrie eleison
Dies irae
Dies irae
Bugles sang
Liber scriptus
Out there, we walked quite friendly up to death
Recordare
Confutatis
Be slowly lifted up
חזרה על הDies irae
Lacrimosa משולב עם Move him, move him
Offertorium
Domine Jesu Christe
Sed signifer sanctus
Quam olim
Isaac and Abram
Hostias
חזרה על Quam olim
Sanctus
Sanctus וBenedictus
After the blast of lightning
Agnus Dei
Agnus Dei משולב עם One ever hangs
Libera me
Libera me
Strange Meeting
In paradisum
Requiem Aeternam וRequiescant in Pace
לקריאה נוספת

וילפרד אוון ובנג'מין בריטן, רקוויאם המלחמה: טקסטים ומכתבים, ערכה, תרגמה והוסיפה הקדמות והערות רנה ליטוין, הוצאת אבן חשן, 2009.
עדה ברודסקי (עורכת), ספר הליטורגיקה, (מילים לצלילים חלק ד'), ירושלים: הוצאת כרמל, תשע"ג, עמ' 230-247.
שאנגצ'ואן

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  ים סין הדרומי 
 קואורדינטות:  21°39′55″N 112°47′44″E﻿ / ﻿21.665277777778°N 112.79555555556°E﻿ / 21.665277777778; 112.79555555556
 שטח:  137.3 קילומטר רבוע
 נתונים מדיניים
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 אוכלוסייה:  16,000
 על שם:  יוחנן המבשר 
  (למפת הרפובליקה העממית של סין מוגדלת) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןשאנגצ'ואן(למפת הרפובליקה העממית של סין רגילה) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןשאנגצ'ואן
 
שָׁאנְגְצְ'וָאן (בסינית: 上川岛) הוא אי בים סין הדרומי בסמוך לחופה הדרומי של סין, חלק ממחוז גואנגדונג. האי, המרוחק 14 קילומטר מהיבשת, הוא האי הגדול במחוז. אוכלוסייתו מונה 16,320 (נכון לשנת 2006). האי ידוע כמקום בו מת פרנסיסקו חאווייר.
מנהלית, שאנגצ'ואן נחשבת לאחת מעשרים העיירות שבנפה העירונית טאישאן.
גאוגרפיה

האי נפרד מהיבשת מאז עידן הקרח האחרון. מערבית לו מצוי בסמוך אי נוסף, שְׂיָאצְ'וָאן. שטח האי 137.3 קמ"ר, ואורך קו החוף שלו 217 ק"מ. שטח "העיירה שאנגצ'ואן" המתפרשת על האי ועל 12 איונים סמוכים הוא 156.7 קמ"ר.
בין העיירות על האי ניתן למנות את:
דאלאנגוואן
שאדי (כפר דייגים על החוף הדרום מערבי)
היסטוריה

האי שאנגצ'ואן היה אחד הבסיסים הראשונים שהקימו הפורטוגזים מול חוף סין במהלך המאה ה-16. הם נטשו בסיס זה לאחר שהשתלטו על מקאו ב-1557.
המיסיונר הקתולי הספרדי (ליתר דיוק איש נווארה) פרנסיסקו חאווייר מת באי ב-2 בדצמבר 1552 בדרכו לגואנגג'ואו שבסין. חאווייר המתין באי לאישור כניסה לסין שלא נתקבל עד מותו.
כלכלה

שאנגצ'ואן ביחד עם האי שְׂיָאצְ'ואן הוכרזו כ"אזורי ניסיון בתיירות משולבת פתוחה" (游开发综合试验区). כחלק מניסוי זה הוקם אתר נופש על החוף המזרחי של האי בשם חוף פֵיישָׁה (飞沙滩旅游区).
תעבורה

האי שאנגצ'ואן מקושר באמצעות שרות מעבורות לגואנגהאי, האייאן, והאי שיאצ'ואן.
מותו של פרנסיסקו חאווייר
תמונה של הצייר פרנסיסקו דה גויה
שיוולוץ'

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  3,283 מ' 
 מדינה:  רוסיה 
 מיקום:  מחוז קמצ'טקה, רוסיהרוסיה
 רכס הרים:  שן אוריינטל 
 קואורדינטות:  56°39′13″N 161°21′47″E﻿ / ﻿56.653633333333°N 161.36296666667°E﻿ / 56.653633333333; 161.36296666667
  (למפת מחוז קמצ'טקה מוגדלת) פטרופבלובסק קמצ'טסקי  יליזובו מילקובו קליוצ'י אוסט קמצ'טסק  פלנה צ'וקוטקה מגדן סאחה-יקוטיה ים אוחוצק  ים ברינג האוקיינוס השקטשיוולוץ'(למפת מחוז קמצ'טקה רגילה) פטרופבלובסק קמצ'טסקי  יליזובו מילקובו קליוצ'י אוסט קמצ'טסק  פלנה צ'וקוטקה מגדן סאחה-יקוטיה ים אוחוצק  ים ברינג האוקיינוס השקטשיוולוץ'(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפונישיוולוץ'(למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפונישיוולוץ'
 
שיוולוץ' (ברוסית: Шивелуч) הוא שמו של הר געש פעיל בקַמְצַ'טְקַה שברוסיה.
הוא הר הגעש הפעיל הצפוני ביותר בקמצ'טקה, ואחד הפעילים ביותר על פני כדור הארץ. האפר הגעשי הנפלט ממנו משבש לעיתים את התנועה האווירית בין יבשות אסיה וצפון אמריקה.
גאוגרפיה

שיוולוץ' שייך לקבוצת הרי געש הממוקמת במרכז קמצ'טקה. היישוב הקרוב ביותר להר הגעש הוא קליוצ'י, הממוקם במרחק של כ-50 ק"מ מההר. היישוב קטן ומרוחק מספיק כדי להתפנות במהירות במקרה של התפרצות גדולה.
ההר שוכן על לוח אוחוצק, הפינה הצפון-מערבית של טבעת האש, וכשאר חלקיה הוא מתבטא ובגעשיות פעילה. חלק זה של הלוח מורכב משתי חגורות געשיות, אשר אחת מהן היא הקשת הגעשית של קמצ'טקה, קשת שנובעת מהפחתת הלוח הפסיפי לאורך שקע קוריל-קמצ'טקה.
ההר הוא אחד מהרי הגעש הגדולים והפעילים ביותר בקמצ'טקה. זהו הר געש סטרטו (אנ') המורכב משכבות מתחלפות של אפר מוצק, לבה מוקשה וסלעים געשיים.
היסטוריה

שיוולוץ' החל להיווצר לפני כ-60,000–70,000 שנים, במהלך הפּלֶיסטוֹקֵן, והיו לו לפחות 60 התפרצויות גדולות במהלך ההולוקן. במהלך עידן זה, התקופה האינטנסיבית ביותר של געשיות – כולל התפרצויות גדולות ומתונות תכופות – התרחשה בסביבות 6500–6400 לפנה"ס, 2250–2000 לפנה"ס ו-50–650 לספירה, במקביל לשיא הפעילות בהרי געש האחרים בקמצ'טקה. התקופה הפעילה הנוכחית החלה בסביבות 900 לפני הספירה. מאז, ההתפרצויות הגדולות והמתונות מגיעות זו אחר זו במרווחים של 50 עד 400 שנה.
היסטוריה > היסטוריה מודרנית

התפרצויות קטסטרופליות התרחשו בשנים 1854 ו-1957, כאשר חלק גדול מכיפת ההר קרס ויצר מפולת לבה הרסנית.
התקופה האחרונה של פעילות געשית החלה בהתפרצות ב-15 באוגוסט 1999, והיא נמשכת גם בשנת 2023. ב-27 בפברואר 2015 ההר ירה אפר לאטמוספירה, לגובה של כ-9,100 מטר, כך שחצה את ים ברינג והגיע אף לאלסקה.
ב-11 באפריל 2023, אירעה התפרצות חזקה, שנגרמה עקב רעידת אדמה שהייתה ב-3 באפריל. כתוצאה מכך, הר הגעש שחרר ענן של גז ואפר געשי, שהגיע לגובה של 20 ק"מ והתפשט על פני שטח של 108,000 קמ"ר. למחרת הגיעו התפרצויות נוספות, שבאחת מהן התפרצה הפעילות הגעשית והגיעה לגובה של 10 ק"מ. לאחר מכן, פעילותו של הר הגעש החלה לשכוך. לטענת הרשויות המקומיות, התפרצות זו, למעט אפר כבד, לא הביאה לפגיעה כלשהי ביישובים ובתשתיות התחבורה המקומיות.
ב- 17 באוגוסט 2024 ההר התפרץ שוב ופלומת האפר הגיע עד לגובה 8,500 מטר