stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רותי גרטווגן
מחקרים ופרסומים

גרטווגן הייתה היסטוריונית העוסקת בתחום ההיסטוריה והארכאולוגיה ימית של התקופות הביזנטית, וימי הביניים של הים התיכון (המאה ה-6 עד המאה ה-16), במתודה מחקרית שהיא אינטרדיסציפלנרית הכוללת היסטוריה, ארכאולוגיה (ימית ויבשתית), ארכיטקטורה, גאולוגיה ו-הנדסת מבנים. גרטווגן היא החוקרת הראשונה שהתעסקה בתחום המחקר הבינלאומי של בניית נמלים ותחזוקם בתקופות הביזנטית וימי הביניים בים התיכון (המאה ה-11 עד המאה ה-16), בחקר התפתחותה של האימפריה הימית הונצאינית ובמאבקי השליטה שלה בים התיכון עד המאה סוף המאה ה-15.[דרוש מקור] תחומי העיסוק העיקריים שלה כוללים מעצמות ימיות: כלכלה, סחר, פירטיות, לוחמה ימית, נמלים וערי נמל, כלי שיט ונתיבי שייט, וההיסטוריה של הסביבה הימית בים התיכון ובים השחור. בישראל התמקדה עבודתה בתחום הארכאולוגיה של ימי הביניים בארץ ישראל, והיא ניהלה חפירות הצלה בעכו ואת החפירות בתל חנתון ובית שאן; כמו כן היא ניהלה סקרים ימיים במכמורת ובעכו, וחפירת הצלה תת-ימית בעכו; בים התיכון ערכה סקרים ארכיטקטוניים של ערי נמל ושרידיהן מעל היבשה ותחת המים במרחבי האימפריה הוונציאנית לשעבר בים היוני ובהים האגאי.
בשנת 2006 שמשה כיועצת מקצועית עבור הוצאת אוניברסיטת פלורידה בספרה של Ayşe Devrim A. Atauz, "סחר, פיראטיות ולוחמה ימית במרכז הים התיכון: ההיסטוריה הימית והארכאולוגיה של מלטה", בשנת 2011 יצא לאור הספר When Humanities Meet Ecology, בו שימשה גרטווגן עורכת ראשית, ועסק בשינויים ההיסטוריים במגוון הביולוגי הימי בין התיכון ובים השחור, מהתקופה הרומית ועד ימינו. בשנים 2007–2015 כיהנה כחברת מועצת העורכים של כתב העת הבינלאומי להיסטוריה של ימי הביניים, וכחברת ועדת המערכת של כתב העת הבינלאומי להיסטוריה ימית. בנוסף שימשה כחברה בוועדת המערכת של כתב העת "דברים", של המכללה האקדמית אורנים בשנים 2012–2013. בשנת 2013 הייתה עורכת ראשית של הכרך: ונציה והים התיכון.
בשנת 2016 פרסמה ד"ר גרטווגן עם פרופסור טונס נילסן בקר ספר הכולל אסופת מאמרים בנושא האקולוגיה הימית ההיסטורית של הים התיכון והים השחור, בשנת 2018 ייעצה להוצאה לאור Routledge Editorial House member of Taylor & Francis Group, ספרו של ד"ר טום סינקלייר "בין אירן לים היכון בימה"ב המאוחרים: מסעו של פגולוטי בין איאס לטבריז וההקשר הכלכלי שלו".
מחקרים ופרסומים > ספרים

R. Gertwagen, A. Zemer (eds.), Exhibition’s Catalogue titled: Pirates, The Skull and Crossbones, Haifa, National Maritime Museum, 2002
R. Gertwagern, S. Raicevich, T. Fortibuoni, O. Giovanardi (eds.), Il mare come’era. Le interazioni tra uomo ed ambiente nel Mediterraneo dall’Epoca Romana al XIX secolo:una visione storica ed ecologica delle attività di pesca, Atti del Workshop internazionale HMAP del Mediterraneo e Mar Neroheld at chioggia Italy, 2006
Ruthy Gertwagen, with Tomaso Fortibuoni, Otello Giovanardi, Libralato S., Cosimo Solidoro & Sasa Raicevich (eds.), When Humanities Meet Ecology. Historic changes in the Mediterranean and Black Sea marine biodiversity and ecosystems since the Roman period until nowadays. Languages, methodologies and perspectives Rome, ISPRA - Istituto Superiore per la Protezione e la Ricerca Ambientale, 2011
Ruthy Gertwagen, Elizabeth Jeffreys Shipping, Trade and Crusade in the Medieval Mediterranean, tribute for John Pryor, Great Britain, Ashgate, Oxford, England, 2012
Tønnes Bekker-Nielsen, Ruthy Gertwagen, The Inland Seas: towards an ecohistory of the Mediterranean and the Black Sea, Stuttgart, 2016
מחקרים ופרסומים > מאמרים > מאמרים נבחרים

The Crusader Port of Acre: Layout and Problems of Maintenance, Autour de la Première Croisade, Balard, M., (ed.), Paris, 1996, pp. 553-582
The Concept of Medieval Ports in the Medieval Eastern Mediterranean: Construction and Maintenance. The Case on Crete to the end of the 15th Centur, International Journal off Maritime History, 2000, vol. XII/1, 63-133
Harbours and Port Facilities along the Sea Lanes to the Holy Land, How They made War in the Crusader Period, J. Pryor (ed.), Aldershot, Ashgate, 2006, pp. 95-116
Fiscal and Technological Limitations on Venetian Military Engineers in the Stato da Mar in the fourteenth and fifteenth centuries, Military Engineers and the Making of the Early Modern State, Bruce Lenman (ed.), Dundee University Press 2013, pp. 155-178; (notes) pp. 326-330
Venice, Genoa and the fights over the Island of Tenedos (Late fourteenth and early fifteenth centuries), Venice and the Mediterranean a special volume, ed. by Ruthy Gertwagen and Jean-Claude Hocquet, Studi Veneziani, LXVII, 2013, 329-381
Is there a typology of piratical crews and ships across the Byzantine and Medieval Mediterranean?, Piraterie im Mittelmeerranum, Endagered Connectivity - Piracy in the Mediterranean, ed. By N. Jaspert and N. Colditz, München, 2013, pp. 67-82
Nautical Technology, A Companion to Mediterranean History, ed. By P. Horden and Sh. Kinoshita, Uk, WileyBlackwell, 2014, pp. 154-169
T. Fortibuoni, R. Gertwagen, O. Giovanardi and S. Raicevich, The progressive deregulation of fishery management in the Venetian Lagoon after the fall of the Repubblica Serenissima: food for thought on', Global Bioethics,25, 2014, 1-14
A Chapter on Maritime History: Shipping and Nautical Technology of Trade and Warfare in the Medieval Mediterranean, 11th–16th Century, Maritimes Mittelalter. Meere als Kommunikationsräume, ed. Michael Borgolte, Nikolas Jaspert (Vorträge und Forschungen 83), Ostfildern, 2015, pp. 109-148.
Venice's Policy towards the Islands in the Ionian and Aegean Seas, 13th to 15th centuries, International Journal of Maritime History, vol. 26 no.3, 2015, pp.529-548
Towards a Maritime Eco-history of the Byzantine and Medieval Eastern Mediterranean, T. Bekker-Nielsen and R. Gertwagen (eds), The Inland Seas: towards an ecohistory of the Mediterranean and the Black Sea, Stuttgart, Franz Steiner, 2016, pp. 292-316
The naval power of Venice in the Oriental Mediterranean in the Middle Ages, The Sea in History, the Middle Ages, Michel Balard (ed.), Woodbridge, Suffolk, Boydell & Brewer, 2017, pp. 170-184
הערות שוליים

↑  הדרה וניצול שיטתיים בשוק העבודה, דניאל מישורי - עורך ראשי, ענת מאור - עורכת משנה, המכללה החברתית כלכלית והוצאת אחוה, עמ' 264, הערה 30
↑  Mediterranean Maritime History Network (MMHN) Website
↑  כנס אוכל, מזון וקולינריה בראי ההיסטוריה
↑  Ruthy Gertwagen, with Tomaso Fortibuoni, Otello Giovanardi, Libralato S., Cosimo Solidoro & Sasa Raicevich (eds.), When Humanities Meet Ecology. Historic changes in the Mediterranean and Black Sea marine biodiversity and ecosystems since the Roman period until nowadays. Languages, methodologies and perspectives Rome, ISPRA - Istituto Superiore per la Protezione e la Ricerca Ambientale, 2011
↑  Ruthy Gertwagen (editor in chief) and Jean-Claude Hocquet, Venice and the Mediterranean a special volume, Studi Veneziani, 2013, vol. LXVII
↑  Tønnes Bekker-Nielsen, Ruthy Gertwagen, The Inland Seas: towards an ecohistory of the Mediterranean and the Black Sea, Stuttgart, 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261786105171  BIBSYS: 13033278  BNE: XX5495083  BnF: cb16647887n (data)  CiNii: DA17477507  GND: 1127264656  ISNI: 0000 0000 3235 8235  LCCN: n83153455  NKC: jo2014803176  NLK: KAC202309175  NTA: 344539520  RERO: 02-A023103767  SUDOC: 161095429  VIAF: 3851417   WorldCat (עם VIAF): 3851417
עמק חרוד

| --- | --- |

עמק חרוד מצולם מפסגת הר הגלבוע
 מידע כללי
 סוג:  עמק 
 מיקום
 קואורדינטות:  32°32′23″N 35°25′57″E﻿ / ﻿32.53982°N 35.43255°E﻿ / 32.53982; 35.43255
 
  (למפת עמק בית שאן מוגדלת) עמק חרוד(למפת עמק בית שאן רגילה) עמק חרוד(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עמק חרוד(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עמק חרוד
 
עמק חרוד, הוא עמק בצפון ארץ ישראל, המהווה את החלק המזרחי של עמק יזרעאל, ומשתרע בינו ובין עמק בית שאן. העמק קרוי על שם מעיין חרוד הנובע בשוליו, לרגלי הגלבוע, ואשר נזכר בתנ"ך בספור גדעון (ספר שופטים, פרק ז'). על שמו נקרא גם קיבוץ עין חרוד.
גאוגרפיה

עמק חרוד נמצא מזרחית לבקעת מגידו, המהווה את החלק המערבי של עמק יזרעאל, ומופרד ממנה על ידי קו פרשת המים הארצי. מדרום לו הרי הגלבוע, ממזרח לעמק חרוד נמצאת עמק בית שאן, כשכגבול בין האזורים מקובל קו ניר דוד-שדה נחום, ומצפון רמת יששכר ורמת צבאים.
שטח העמק כ-40 קמ"ר. העמק משופע קלות מגובה פני הים במערבו ועד ל-100 מטר מתחת פני הים בצדו המזרחי, ומנוקז על ידי נחל חרוד, לעבר נהר הירדן.
התיישבות

ההתיישבות בעמק חרוד החלה כבר בתקופת האבן. בתקופה מאוחרת יותר הוקמה העיר יזרעאל, הנמצאת בין עמק חרוד לעמק יזרעאל, ליד "דרך הים" אשר הובילה לדמשק. יזרעאל אף נחשבה "לבירת החורף" של ממלכת ישראל בתקופת אחאב מלך ישראל, כפי שמעיד הסיפור המקראי המפורסם על כרם נבות היזרעאלי (מלכים א' כ"א).
בראשית המאה ה-20 הייתה בעמק ביצה גדולה, ובשוליה התיישבות ערבית, בכפרים סולם, קומי, מרסס ועוד. בעמק עברה מסילת רכבת העמק ופרט אליה כמעט לא היו דרכי מעבר בעמק. ב-1909 רכש יהושע חנקין אדמות ליד הכפר אלפולה (עפולה), עליהן הוקמה הקואופרציה במרחביה. ב-1920 הצליח לרכוש את אדמות "גוש נוריס" - 51,000 דונם עליהם הוקמו עין חרוד, כפר יחזקאל, גבע ותל יוסף (1921), בית אלפא, חפציבה (1922) ובית השיטה (1928).
בשנת 1933 יזם צבי דר (אז פרנץ לדרר) מקבוצת בית אלפא קידוח לרגלי הגלבוע בו התגלו מים בשפע. ללא תקדים, נמסרו המים גם ליתר הקיבוצים של עמק חרוד וחולקו ביניהם לפי "המפתח ההתיישבותי". לשם כך הוקמה "אגודת המים השיתופית של עמק חרוד" שדר עמד בראשה והמהנדס שמחה בלאס התקבל על ידו להיות היועץ והמתכנן שלה.
בשנת 1936 הוכרז העמק, יחד עם עמק בית שאן כאזור חיוני להתיישבות ביטחונית וכך הוקם במרכזו קיבוץ ניר דוד, הראשון בהתיישבות חומה ומגדל כן הוקמו שדה נחום, מולדת (1937) ורמת צבי (1942).
במסגרת פעולות ההתיישבות נוקזה הביצה הגדולה לתוך ערוץ נחל חרוד ונחשפו שטחי חקלאות פוריים, אשר הושקו בשפע המים. בשטחים בהם לא התאפשרה חקלאות הוקמו בריכות דגים שאליהן הוזרמו מים מליחים מקידוחים וממעיינות.
לאחר קום המדינה הוקמו בעמק קיבוץ יזרעאל (1948) ומושב העולים גדעונה ליד מעיין חרוד (1949) ומעלה גלבוע. ב-1962 הוקמה בסמוך לעמק, על מורד הגלבוע היאחזות הנח"ל מעלה גלבוע עקב כך שהאזור היה חשוף להסתננויות מכיוון הגבול עם השומרון. כיום מצוי במקום קיבוץ דתי.
אזכורים בזמר העברי
בעמק חרוד נוצרו שירים רבים, שנעשו לנכסי צאן וברזל בזמר העברי. ביניהם "זמר" של אברהם שלונסקי, על ימיו בעין-חרוד, "שיר האשכולית" של זאב חבצלת מבית-אלפא, "ים השיבולים" של יצחק קינן ולהקת הגבעטרון מקבוצת גבע, "החיטה צומחת שוב" של דורית צמרת מבית השיטה, לזכר אחד עשר הנופלים של הקיבוץ במלחמת יום הכיפורים, ועוד שירים רבים.
לקריאה נוספת

שמחה בלאס, מי מריבה ומעש, מסדה, 1973 (פרק 22: עמק חרוד, ע' 93 - 105)
הערות שוליים

↑  https://deshe.org.il/wp-content/uploads/2021/04/HarodFinalForSite.pdf עמ' 19
↑  שמחה בלאס, "מי מריבה ומעש" ע' 93 -94.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463868405171  VIAF: 316601297   WorldCat (עם VIAF): 316601297 
קיבוץ בית אלפא
שדה חרוש בעמק חרוד עם הכתובת "50 למעלה גלבוע"
מעוררי ישנים

חברת מעוררי ישנים היא הוצאת ספרים שהוקמה בידי צבי פיליפובסקי במטרה להוציא לאור כתבי יד עבריים (ובערבית-יהודית) עתיקים במהדורות מדעיות. היא הראשונה שהוקמה למטרה זו, אך נסגרה לאחר שהודפסו ספרים בודדים. בהשראתה הוקמה חברת מקיצי נרדמים בעלת המטרות הזהות, שקיימת עד היום.
"ספר מצרף לכסף", מאת רבי עזריה מן האדומים, בדפוס חברת מעוררי ישנים, 1854 אדינבורו. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 7
היסטוריה

בעקבות צמיחת תנועת ההשכלה במחצית הראשונה של המאה ה-19, הלך וגבר העניין בהוצאה לאור של כתבי יד נדירים, ומהדורות חדשות ומדעיות של ספרים ישנים. אנשים שונים ביקשו להדפיס כתבי יד עתיקים, אך בהיעדר מקורות מימון, נאלצו להחתים מנויים מראש לקראת כל ספר. במקרים רבים הודפסו ספרים ללא רמה מדעית ראויה ואף עם טעויות, בגלל העלויות הכרוכות בכך. חברת "מעוררי ישנים" ביקשה לפתור בעיות אלו על ידי הקמת ארגון מרכזי שידפיס באופן קבוע ומסודר.
כבר בשנת 1847 החל פיליפובסקי להוציא את כתב העת "האסיף", שכלל לוח שנה, לצד מאמרים, שירים וגם "העתקות שנות מלשון אל לשון ומכתבי יד ישנים". כתב העת הפסיק לצאת אחרי הכרך השני, שבסופו מכריז פיליפובסקי על כוונתו להוציא את ספר העיבור לר' אברהם בר חייא, שיהפוך לספר הראשון בהוצאת מעוררי ישנים.
ב-8 במאי 1851 הכריז בעיתון היהודי-לונדוני "ג'ואיש כרוניקל" על הקמת חברת "מעוררי ישנים". הוא צירף להנהלת החברה את הרב הראשי לבריטניה, נתן אדלר, ונסע לגרמניה, שם פגש את הדמויות המרכזיות של אנשי חכמת ישראל, והשיג את תמיכתם במפעל. באותה שנה הוציא בשם החברה חוברת המסבירה את מטרת החברה ועקרונותיה, לצד מכתבי ברכה וקריאה להצטרפות. בחוברת מתוארת חשיבות כתבי היד העתיקים, והקשיים העומדים בפני מי שמנסים להדפיסם. מוסבר כי כדי לאפשר תמיכה קבועה בהוצאת ספרים, תתבסס החברה על תומכים קבועים שיתחייבו לקנות מספר גליונות דפוס מינימלי מראש, במחיר מוזל לעומת מי שאיננו חבר.
בחוברת הופיעה רשימה ובה עשרות שמות של חברים שהצטרפו לחברה. רשימות נוספות הופיעו בכל אחד מהספרים שיצאו לאור, ובשיא הגיעו לכמאה איש, רבים מהם נוצרים. עורך ה"ג'ואיש כרוניקל" לעתיד, אברהם בניש, צורף להנהלת החברה, והוקם ועד ספרותי באירופה בו היו רשומים גם גדולי אנשי חכמת ישראל: שי"ר, י"ל צונץ, שד"ל, אברהם גייגר, זכריה פרנקל ועוד.
בחוברת הראשונה הופיעה רשימה של 20 ספרים שאותם החברה עתידה להוציא לאור, אך בסופו של דבר פורסמו רק ארבעה ספרים לאורך 6 השנים הבאות.
נראה כי לא זכה לסיוע או למספר חותמים מספיקים (אולי בגלל ריחוקו ממרכזי ההשכלה היהודית) והחברה חדלה מלפעול. לפי דוב (בר) גולדברג, במאמר שכתב לזכרו של פיליפובסקי "החברה הזאת לא הייתה ולא נבראה, אולם למשל בפיו היתה", ואת הכל עשה פיליפובסקי לבדו. עם זאת, ברור שפיליפובסקי פעל ברצינות להקמת החברה וגייס אליה אנשים רבים, אך נותר היוזם הבלעדי בתוכה. הוא גם משבח את איכות הספרים, יותר מכל מה שקדם להם:
ומי שלא ראה הספרים האלה לא ראה כבוד לספרי חכמי ישראל כי לא נדפסו ספרי ישראל מדפוס בומברגי עד דפוס פרופס בהדר ויופי כמוהם כי כמעט לא היה כמוהו אומן יד וסדר אותיות בדפוס ובחירת נייר לבן וחזק מניר בריטניא.
חברת "מקיצי נרדמים" שהוקמה שנים ספורות אחר כך הושפעה ממפעלו של פיליפובסקי, ובמובנים רבים מהווה המשך שלו. הדמיון ניכר כבר בשם הדומה של החברה, ואף כתב העת "קובץ על יד" שהוציאה החברה בהמשך, נקרא בגליונו הראשון (תרמ"ה, 1885) "הוא ספר האסיף", כשם כתב העת של פיליפובסקי. אף קשר אישי יש בין החברות - הרב נתן אדלר היה גם אחד משלושת חברי ההנהלה הראשונה של מקיצי נרדמים.
ספרים בהוצאת החברה > ספר העבור

מאת רבי אברהם בר חייא הנשיא, על הלוח העברי. הוכן לדפוס על ידי פיליפובסקי עוד לפני הקמת החברה, אך הופץ כספר ראשון בהוצאתה. לונדון 1851.
ספרים בהוצאת החברה > ספרי מעוררי ישנים

מחברת מנחם - מאת מנחם בן סרוק, מילון ללשון העברית על פי שורשי המילים. יצא לאור רק ב-1854, ופיליפובסקי מונה בהקדמה רשימה ארוכה של קשיים שעיכבו את הדפסתו, בניגוד להבטחות החברה.
ספר מצרף לכסף - מאת עזריה מן האדומים, תשובות לביקורת על ספרו מאור עיניים. יצא לאור גם הוא ב-1854, באדינבורו.
תשובות דונש בן לברט - כנגד מחברת מנחם. יצא לאור ב-1855.
ספר יוחסין השלם - מאת רבי אברהם זכות, היסטוריה יהודית ממשה רבנו ועד לימי המחבר. יצא לאור בשנת 1857. במהדורה זו נוספו הגהות רבי יעקב עמדן (היעב"ץ) מכתב יד, וכן הבירור שכתב רבי יצחק דמן עכו על מחברו האמיתי של ספר הזוהר, שהופיע במהדורה הראשונה (קושטאנדינא [איסטנבול], שכ"ו), אך הושמטו מן המהדורה השנייה ואילך.
הערות שוליים

↑  ספר האסיף לשנת התר"ח ולשנת התר"י, באתר הספריה הלאומית
↑  ספר האסיף, ה'תר"י, עמ' 135-136.
↑  מעוררי ישנים, באתר הספריה הלאומית
1 2 3 4  טוביה פרשל, חברת מעוררי ישנים, באתר טוביה פרשל ז"ל, ‏הדואר ג' שבט תשכ"ד, עמ' 169.
1 2  א"א אורבך, חברת "מקיצי נרדמים" תרכ"ד-תשכ"ד, ירושלים תשכ"ד, עמ' 26-27.
↑  בר גולדברג, גם אלה דברי ב"ג, המגיד שנה 16, גליון 49, י"ח כסליו תרל"ג, 18/12/1872, עמ' 530
↑  ספר העבור, באתר הספריה הלאומית
אוגוסטו פינושה

אָאוּגוּסטוֹ חוֹסֶה רָמוֹן פִּינוֹשֶׁה אוּגַרְטֶה (בספרדית: Augusto José Ramón Pinochet Ugarte;‏ 25 בנובמבר 1915 – 10 בדצמבר 2006) היה גנרל צ'יליאני אשר עמד בראש הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה ("החונטה"), אשר שלטה בצ'ילה בשנים 1973–1990.
פינושה כרמטכ"ל צבא צ'ילה בשנת 1971
תמונת פורטרט רשמית של פינושה משנת 1974
פינושה יחד עם הנרי קיסינג'ר ב־1976
ראשית חייו

פינושה נולד בעיר ולפראיסו ב־25 בנובמבר 1915. הוא היה בנם של אוגוסטו פינושה ורה (1891–1944), צאצא של מהגר ברטוני צרפתי מהמאה ה־18, ואולינה אוגרטה מרטינז (1895–1986), אישה בעלת מורשת באסקית שמשפחתה הייתה בצ'ילה מאז המאה ה־17.
פינושה למד בבית ספר יסודי ותיכוני בוולפראיסו, ולאחר מכן למד בבית הספר הצבאי בסנטיאגו, אליו נכנס ב־1931. ב־1935, לאחר ארבע שנים של לימודי גאוגרפיה צבאית, סיים את לימודיו בדרגת סגן שני בחיל הרגלים.
קריירה צבאית

בספטמבר 1937 הוצב פינושה בגדוד "צ'אקבוקו", בקונספסיון. שנתיים לאחר מכן, ב־1939, הוא עבר לגדוד "מאיפו", ששומר בעיר ולפראיסו. הוא חזר לבית הספר לחי"ר ב־1940. ב־30 בינואר 1943 נישא פינושה ללוסיה היריארט רודריגז, איתה נולדו לו חמישה ילדים: אינס לוסיה, מריה ורוניקה, ג'קלין מארי, אוגוסטו אוסבלדו ומרקו אנטוניו.
עד סוף 1945, פינושה שובץ לגדוד "קרמפנגו" בעיר איקיקה שבצפון המדינה. שלוש שנים לאחר מכן, הוא נכנס לאקדמיית הצבאית של צ'ילה, אך נאלץ לדחות את לימודיו, כי בהיותו הקצין הצעיר ביותר, הוא נאלץ לבצע משימת שירות באזור הפחם של לוטה. בשנת 1948, פינושה הצטרף לארגון הבונים החופשיים בלשכת ויקטוריה מס' 15 של סן ברנרדו, המזוהה עם הלשכה הגדולה של צ'ילה.
בשנה שלאחר מכן חזר ללימודיו באקדמיה, וב־1951, חזר ללמד בבית הספר הצבאי. במקביל, הוא עבד באקדמיה הצבאית, ונתן שיעורי גאוגרפיה צבאית וגאופוליטיקה. הוא גם היה העורך של המגזין המוסדי Cien Águilas ('מאה נשרים'). בתחילת 1953, בדרגת רב־סרן, נשלח לשנתיים לגדוד "רנקגואה" באריקה. בהיותו שם, הוא מונה לפרופסור באקדמיה הצבאית של צ'ילה, וחזר לסנטיאגו כדי להיכנס לתפקידו החדש.
ב־1968 הוא מונה למפקד דיוויזיית הארמייה השנייה, שבסיסה בסנטיאגו, ובסוף אותה שנה הועלה לדרגת בריגדיר ומפקד ראש הדיוויזיה ה־6, בחיל המצב באיקיקה. בתפקידו החדש, הוא גם מונה למפקח מחוז טרפקה.
בינואר 1971 הועלה פינושה לדרגת גנרל דיוויזיה ומונה למפקד חיל המצב של צבא סנטיאגו. ב־8 ביוני 1971, בעקבות רצח מפקד המחוז, מינה הנשיא סלוודור איינדה את פינושה לסמכות העליונה במחוז סנטיאגו, תוך הטלת עוצר צבאי על המחוז מדי ערב, שהוסר מאוחר יותר. עם זאת, ב־2 בדצמבר 1971, בעקבות סדרה של הפגנות נגד המדיניות הכלכלית של איינדה, העוצר נכפה מחדש, כל ההפגנות נאסרו, כאשר פינושה הוביל את הדיכוי נגד ההפגנות נגד איינדה. בתחילת 1972 מונה לראש המטה הכללי של הצבא. עם התגברות המחלוקות הפנימיות בצ'ילה, לאחר שהגנרל פראטס התפטר מתפקידו, מונה פינושה למפקד העליון של הצבא ב־23 באוגוסט 1973 על ידי הנשיא איינדה.
ההפיכה

פינושה תפס את השלטון ב־11 בספטמבר 1973 בהפיכה צבאית אלימה שבה הודח והתאבד, סלוודור איינדה, הנשיא הסוציאליסטי הראשון שנבחר לכהונה בצ'ילה. ההפיכה באה אחרי תקופה של חוסר יציבות כלכלית וחברתית, מהומות ושביתות, ושמה קץ לתקופה ממושכת של מתיחות ביחסי המדינה עם ארצות הברית, אשר חששה מהשתלטות קומוניסטית על צ'ילה. מפרטים שנודעו בשלב מאוחר יותר התברר כי ממשל ניקסון, שהיה באותה עת נשיא ארצות הברית, היה מעורב באופן פעיל בהדחתו של איינדה ובמימון השביתות.
ב־11 בספטמבר 1973 הפציץ צבא צ'ילה בהנהגת פינושה את הארמון הנשיאותי ותפס את השלטון מידיו של הנשיא איינדה, אשר נמצא מת זמן קצר לאחר מכן. פינושה לקח לעצמו את תפקיד שר הפנים והבהיר במסיבת עיתונאים שבכוונת החונטה לשלוט במשך זמן בלתי מוגבל והוא ישתמש בכל האמצעים להבטיח את שלטונו.
משטר החונטה שבראשו עמד פינושה השעה מיד את החוקה, את חירויות האזרח ואת זכויות האדם בצ'ילה, פיזר את הקונגרס, השליט צנזורה חריפה, הוציא אל מחוץ לחוק את מפלגות השמאל שהיוו את בסיס הקואליציה של איינדה, ועצר כל פעילות פוליטית. בנוסף, נפתח מסע של טרור כנגד יריבים מן השמאל, כולל מספר יהודים שהיו חברים בממשלה. על פי דו"ח של ועדת חקירה מיוחדת בראשות הבישוף סרג'ו וואלך אשר התפרסם ב־2004, הוצאו להורג או "נעלמו" במהלך הרדיפה הפוליטית כ־3,000 אזרחים צ'יליאנים וכ־27,000 נאסרו ובמקרים רבים אף עונו. רבים גלו מצ'ילה לארצות חוץ, במיוחד לארגנטינה, אולם נרדפו גם שם על ידי סוכנים של המשטרה החשאית – ה־DINA.
נשיאות צ'ילה

ביוני 1974 מונה פינושה לנשיא צ'ילה.
בספטמבר 1986 ניצל פינושה מניסיון התנקשות, כששיירת המכוניות שלו נקלעה למארב. חמישה שומרי ראש נהרגו, שישה נפצעו ופינושה נפגע בידו. בעקבות ניסיון ההתנקשות הוכרז בצ'ילה מצב חירום.
נשיאות צ'ילה > מדיניות כלכלית

מדיניותו הכלכלית של פינושה עמדה בניגוד חריף למדיניותו של איינדה. בעוד שאיינדה נקט מדיניות סוציאליסטית מובהקת ובכלל זה הלאמת חלק ניכר מאמצעי הייצור (למשל, מכרות הנחושת), נקט פינושה צעדי ליברליזציה במדינה, החל משנת 1975. לשם השגת מטרותיו, ביטל פינושה את שכר המינימום ואת הזכות לאיגוד מקצועי, הפריט את קרנות הפנסיה, תעשיות בבעלות ממשלתית ובנקים, והפחית מיסים על רווחים ועל הון. תוצאות המדיניות הנאו־ליברלית שבה נקט פינושה היו צמיחה שנתית של התמ"ג בקצב של 2.9% בשנה ב־15 שנות שלטון החונטה הצבאית, זינוק של העוני מ־17% ב־1969 ל־45% ב־1987 ואי שוויון שזינק לשיא של כל הזמנים בצ'ילה.
נשיאות צ'ילה > הפרת זכויות אדם

משטרו של פינושה היה אחראי להפרות רבות של זכויות אדם בתקופת שלטונו, כולל מעצרים, עינויים, העלמה ורצח ועינויים של פעילים פוליטיים וחברתיים. לפי דו"ח של הוועדה הממשלתית שכלל עדויות של יותר מ־30,000 בני אדם, ממשלתו של פינושה הרגה לפחות 3,197 בני אדם ועינתה כ־29,000. שני שלישים מהמקרים המפורטים בדו"ח אירעו ב־1973.
פרופסור קלייב פוס (Clive Foss) מעריך בספרו "הרודנים: 2,500 שנים של כוח ושחיתות מוחלטת" (הוצאת Quercus 2006) כי 1,500–2,000 צ'יליאנים נהרגו או "נעלמו" במהלך תקופת משטר פינושה. באוקטובר 1979 דיווח עיתון הניו יורק טיימס כי אמנסטי אינטרנשיונל תיעד את היעלמותם של כ־1,500 צ'יליאנים מאז 1973.
המשטר השתמש בתקנות לשעת חירום כדי לעצור ולענות אזרחים. לדוגמה ניבס אירס נחטפה והועברה למרכז עינויים. היא עברה אונס קבוצתי, וכן אונס באמצעות כלבים שאומנו לכך במיוחד וכן הוחדרו חולדות לתוך איבר מינה.
דוגמה נוספת לזוועות המשטר היה מרכז העינויים "ונדה סקסי" (אנ') — "ונדה", מילה שפירושה כיסוי עיניים בספרדית, מפני שהעצורים היו עם מטפחות על העיניים כל הזמן שהותם במתקן, ו"סקסי" בגלל ההתעללויות המיניות, ומעשי האונס של האסירות במקום, כולל אונס על ידי כלבים. המענים הכריחו את בני הזוג ובני משפחה לצפות באונס של נשים במתקן.
נשיאות צ'ילה > ההפסד והפרישה

ב־1980 נכנסה לתוקף חוקה חדשה, שקבעה שבשנת 1988 יתקיים משאל עם על כהונת הנשיא, שבו יתמודד מועמד אחד בלבד, ולאחריו יועבר השלטון בצ'ילה מידי החונטה הצבאית בראשות פינושה לידיים אזרחיות. לקראת משאל העם ביטל פינושה את מצב החירום בארצו והגולים הפוליטיים הורשו לשוב לצ'ילה, אך הדבר לא סייע לו ופינושה הפסיד במשאל העם. שנה לאחר מכן התקיימו בחירות חופשיות לנשיאות, בהן זכה מועמד של איחוד מפלגות המרכז שגבר על מועמדו של פינושה. במרץ 1990, בהתאם לחוקה, העביר פינושה את כהונת הנשיא ליורשו, אולם שמר לעצמו את תפקיד המפקד העליון של הצבא. ב־1998 פרש פינושה מהצבא, ומונה לסנאט הצ'ילאני במינוי מיוחד לכל החיים, על פי החוקה שהוא עצמו חוקק.
נשיאות צ'ילה > ההפסד והפרישה > יחסיו ליהודים

פינושה העריץ את הצבא הנאצי, בניגוד לבונדסוור, צבא גרמניה המודרני, אותו כינה בשנות השבעים "צבא של הומואים חסרי תועלת". הוא גם טיפח קשרים עם תושבי היישוב קולוניה דיגנידד שיושב על ידי נאצים שנמלטו לצ'ילה אחרי כניעת גרמניה הנאצית. ב־1983 נחשף כי הפושע הנאצי ולטר ראוף גר בסנטיאגו, אך צ'ילה דחתה את הבקשה להסגירו לידי ישראל.
למרות הקשרים עם ישראל, רצח משטרו של פינושה כמה עשרות יהודים על פי אומדן שמרני. בסך הכול בתקופת שלטונו נרצחו 4,000 מתנגדים פוליטיים על ידי גופי הביטחון, הצבא והמשטרה, רבים מהם לאחר שנחטפו, ועשרות אלפים נעצרו, עונו או אולצו לצאת גלות. יהודים רבים היגרו לישראל בתקופה זו.
נשיאות צ'ילה > יחסי ישראל עם פינושה

בתקופת שלטונו של פינושה סיפקה ישראל נשק, אימונים והכשירה ארגוני ביטחון צ'יליאנים. בין הציוד שרכשה הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה מישראל היו ספינות טילים מחיל הים הישראלי שהוצאו משימוש, כמו כן ספינות דבור שהיו בשימוש חיל הים וכאלה חדשים שיוצרו בישראל. חברת תעשיות רכב נצרת עילית מכרה לצ'ילה רכבי שטח.
בשנת 1993 ביקש לבקר בישראל, אך ממשלת רבין השנייה החליטה לא לאפשר זאת. בשנת 1997, לאחר עליית נתניהו לשלטון, ביקר פינושה בישראל כדי לדון בעסקאות נשק, אז בתפקיד המפקד העליון של צבא צ'ילה.
בשנת 2012 פורסם בצ'ילה ספרו של הוגו הרווי, על היחסים בין ישראל וצ'ילה בשנים 1973–1990. הספר מתאר ראיות מהצד הצ'יליאני על הסחר בנשק בין שתי המדינות. לפי הערכות, בצד הישראלי קיימים עשרות אלפי מסמכים בנושא אותם ממשלת ישראל מסרבת לחשוף. בשנת 2016, בעקבות בקשות חופש מידע נחשפו לראשונה מסמכים רבים, על הקשרים הקרובים בין ישראל לדיקטטורה הצבאית.
ב־2015 פנו ליועץ המשפטי לממשלה אם ובתה, לילי טראובמן ותמרה סנטוס טראובמן, אזרחיות ישראליות שעלו מצ'ילה, לאחר שנרדפו בשנות ה־70 על ידי הדיקטטורה במדינה, שגם חטפה, עינתה ורצחה את אביה של לילי, ארנסטו טראובמן, והעלימה את גופתו. השתיים דרשו כי היועץ יורה על פתיחת חקירה פלילית נגד הגורמים המעורבים במשרדי החוץ והביטחון, בצה"ל ובקרב סוחרי נשק ישראלים בגין סיוע בפשעים נגד האנושות, שביצע הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה בראשותו אוגסטו פינושה. היועץ המשפטי סירב לפתוח בחקירה.