קומיקסאי
היסטוריה > ביבשת אסיה > ביפן

ביפן מדיום הקומיקס הוא מפותח יותר ובעל חשיבות ספרותית גבוהה יותר מאשר הקומיקס המסורתי שבארצות הברית או באירופה, והוא הושפע במהלך השנים על ידי אמני מאנגה רבים. ישנן שתי תפיסות רווחות לגבי יצירות המאנגה היפניות, שדומות לקומיקס המערבי אך מאופיינות בתבניות וסגנונות קבועים השונים ונבדלים ממנו. האחת, שקודמה בידיי סופרים כגון פרדריק ל. שודט, קינקו איטו ואדם ל. קרן, טוענת כי המאנגה היפנית מקורה באמנות ובתרבות האסתטית היפנית המסורתית, וקיימת זה מאות שנים מאז תום תקופת אדו. התפיסה השנייה טוענת כי המאנגה כפי שאנו מכירים אותה כיום נוצרה בתקופת הכיבוש האמריקאי בין השנים 1945 ל-1952, בעת מפגש תרבויות המערב, ובה הקומיקס והסרטים המצוירים, עם התרבות היפנית.
ההיסטוריה של אמני המאנגה נובעת הרחק בהיסטוריה העתיקה ביפן, במגילות שנכתבו במאה ה-12 לשיעור, והן גם מהוות את המקור לקריאת ספרי וחוברות מאנגה מימין לשמאל, ולא להפך כפי שנהוג ברוב המדינות. בתקופת אדו (1603–1867), הוטבע המושג מאנגה על ידי טובא אהון, לפני המצאת הקומיקס המערבי ובאופן נבדל ממנו. מסיבה זו, עד היום המאנגה אינה מוחשבת כ"קומיקס" וכיוצא בזה גם אמני מאנגה אינם מכנים עצמם "קומיקסאים". האמן שנחשב לראשון שפרסם סיפור מאנגה בהיסטוריה הוא סנטו קיודן עם ספר האיורים שלו, "ארבעת העונות". בתחילת המאה ה-19 התפרסמו ספרים נוספים שדמו יותר באופיים למאנגה המודרנית, ואופיינו בקווים כלליים ועלילתיים דומים. הסופר אדם קרן הבריטי הציע באחד ממאמריו כי קיביושי (אנ'), ספר תמונות מסוף המאה ה-18, הוא למעשה ספר הקומיקס הראשון אי פעם, על אף הנבדלות של אמני המאנגה מהקומיקסאים המערביים.
המאנגה עברה תהליך רחב של פופוליזציה עם תום מלחמת העולם השנייה, אז נשלטה יפן על ידי ארצות הברית, מה שהוביל לעירוב תרבויות ומפגש בין אמני המאנגה המסורתיים לקומיקס האמריקאי, והם הושפעו ממנו עמוקות. בתוך שנים ספורות הייתה המאנגה למדיום הפופולרי ביותר ביפן, ונקראה על ידי אנשים בכל קבוצות הגיל; האמנים המובילים בזרם היו אוסמו טזוקה ומצ'יקו הסגאווה שיצרו את המאנגות פורצות הדרך "אסטרו-בוי" ו"סאזה סאן" (אנ') בהתאמה. בין השנים 1950 ל-1969 גדל ביפן קהל קוראים עצום למאנגה שהתחלק לשני ז'אנרים עיקריים במדיום: "שונן" המיועדת לבנים ו"שנג'ו" המיועדת לבנות.
באופן עקרוני, המאנגה מתחלקת לסוגים ותבניות קבועות, והרוב המוחלט של ספרי המאנגה עומדים בכללים מסוימים שמגדירים אותם, ואת הז'אנר שלהם. לקוראים גברים קיימת חלוקה קבועה של מאנגה בהתאם לגיל הקוראים: נערים עד גיל 18 (שונן; shōnen manga) וגברים צעירים בני 18 ומעלה (סיינן; manga seinen); ועל פי שתי הגדרות אלה מתחלקים ספרי המאנגה לכמה ז'אנרים קבועים, כגון פעולה, הרפתקאות, קומדיה, אימה ולעיתים גם פורנוגרפיה.
נערים ואנשים צעירים היו לקוראים האדוקים הראשונים של המאנגה היפנית אחרי מלחמת העולם השנייה. אמני מאנגה רבים נודעו במספר הרב של דמויות נשיות שהופיעו בסיפוריהם, הרבה יותר מבקומיקס המערבי. בשנות השישים הוסיפו אמנים רבים דמויות נשיות למאנגה, כשרובן מוצגות לרוב כעוזרותיו של הגיבור הגבר, לעיתים כמשרתות ולעיתים ככנופיה חמושה המגינה עליו. נשים אלה הוצגו לרוב כנערות יפות וצעירות. במהלך שנות השבעים והשמונים התפתחו אמני המאנגה והסגנון המודרני הלך והתקבע, אולם הצנזורה היפנית מנעה פרסום של מאנגה בעלת תוכן "למבוגרים", ומירב הספרים שהתפרסמו הכילו תוכן המותאם לקוראים צעירים.
עם הקלת הצנזורה ביפן בשנות התשעים, החל לתפוס תאוצה הז'אנר הארוטי של המאנגה, המכונה "הנטאי" (ביפנית: 変態), שעד מהרה הפך למבוקש ביותר וספרי מאנגה פורנוגרפיים רבים תורגמו גם לאנגלית. בשנת 2010, מועצת מטרופולין טוקיו שקלה להציע חוק להגבלת מכירה של מאנגה פורנוגרפית לקטינים, אולם זכתה להתנגדות מקרב קוראים ויוצרים, שנבעה מהשתרשות הז'אנר באופן רווח במאנגה. לבסוף עבר החוק באופן חלקי, כשהוא תקף רק לגבי פורנוגרפיה קיצונית.
אמני מאנגה דואגים לבדל עצמם מתעשיית הקומיקס המערבית, ולכן אינם מכונים קומיקסאים אלא אמני מאנגה (ביפנית: 漫画家; "מאנגקה"). נבדלות זו נובעת מהתפיסה היפנית כי תרבות המאנגה היא אמנות לכל דבר, בעוד שהקומיקס המערבי נחשב לנחות.