stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קיילב סטרונג
ביוגרפיה > קדנציה ראשונה כמושל

בבחירות של שנת 1800, סטרונג הועמד על ידי הפדרליסטים כמועמדם למושל; יריבו העיקרי היה אלברידג' גרי, שהועמד על ידי הדמוקרטים-רפובליקנים. סטרונג ספג ביקורת מצד מתנגדיו על חוסר שירותו הצבאי ועל היותו עורך דין; הוא התנגד בכך שהצהיר על הפטריוטיות שלו באמצעות הקשר שלו עם ג'וזף האולי. הפופולריות שלו בחלק המערבי של המדינה הייתה מכרעת: הפער הרחב שבו זכה שם התגבר על היתרון הקטן יותר שבאמצעותו כבש גרי את המזרח. המושל בפועל מוזס גיל מת עשרה ימים לפני כניסתו של סטרונג לתפקיד בסוף מאי.
סטרונג זכה בבחירה שנתית מחדש למושב המושל עד 1807. בתקופת כהונה זו הנהיגה המדינה מערכת ענישה חדשה ועשתה רפורמה במערכת המשפט, תוך צמצום מספר השופטים. תקופתו של סטרונג כמושל התאפיינה גם בוויכוחים פוליטיים ארסיים במדינה, בעיקר על מדיניות חוץ הקשורה להתערבות הבריטית בסחר הימי של מסצ'וסטס. התערבות זו הייתה תוצאה של מלחמות נפוליאון המתמשכות שבולעות את אירופה. במהלך שנות כהונתו של סטרונג, הרפובליקנים עלו בהדרגה לשלטון הן במערכת הלאומית והן במסצ'וסטס.
בבחירות של 1806, הרפובליקנים השיגו רוב באספת מסצ'וסטס, והבחירות למשרת המושל היו צמודים במיוחד. הוא התמודד בעיקר נגד ג'יימס סאליבן, סטרונג בקושי קיבל רוב קולות. עם פחות מ-200 קולות במאזן, בית המחוקקים הנשלט על ידי הרפובליקנים בחן את הבחירות החוזרות באופן מפלגתי, והשליך פתקי הצבעה בכתיב שגוי הנושאים את שמו של סטרונג, תוך שמירה על אלה בכתיב שגוי הנושאים את שמו של סאליבן וביצע חישובים בדרכים שהעדיפו את המועמד שלהם. תהליך זה הסתיים בממצא שלסטרונג למעשה חסר רוב קולות, שנדרש לקיום הבחירות, בניגוד לדרישת הרוב המודרנית. בעלי בריתו הפדרליסטים של סטרונג בבית המחוקקים הצליחו לפרסם את האופי המפלגתי של הניתוח, מה שהביא לתגובת נגד ציבורית עוינת. הוא הוכרז כמנצח לאחר שניתוח נוסף, פחות מוטה, תיקן את הספירה לטובתו. עם זאת, בבחירות של 1807, הגאות הגואה של הרפובליקניות הדיחה את סטרונג (יחד עם פדרליסטים אחרים בניו אינגלנד) מתפקידו. הפדרליסטים ביקשו ממנו להתמודד ב-1808, אך הוא סירב, וציין כי הוא "עשה את שלו" וכי בסיס הבית שלו במחוז המפשייר היה פדרליסטי מאוד.
משפחה, צדקה ומורשת

בשנת 1777 נשא סטרונג לאישה את שרה הוקר, בתו של כומר מקומי וצאצאית של תומאס הוקר, מייסד ומושל קונטיקט הראשון. נולדו להם תשעה ילדים, ארבעה מהם שרדו לאחר מות בני הזוג. סטרונג היה פעיל בכנסייתו והיה חבר מוביל באגודות מיסיונריות ותנ"ך מקומיות. הוא היה חבר מייסד של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וחבר באגודה ההיסטורית של מסצ'וסטס. בשנת 1813, סטרונג נבחר לחבר באגודת העתיקות האמריקאית.
במלחמת העולם השנייה נקראה לכבודו ספינת ליברטי SS קיילב סטרונג. העיירה סטרונג, מיין, שהתאגדה ב-1801, נקראה על שם סטרונג, והעיירה וינדהאם, מחוז פורטג', אוהיו נקראה במקור סטרונגסבורג לכבודו. הקרקע של סטרונגסבורג הוקצתה לסטרונג כחלק מחלק הבעלות שלו בחברת אוהיו ונמכרה על ידו ועל ידי כמה שותפים ב-1810.
הערות שוליים

↑  Dwight, Benjamin W. (1871). The History of the Descendants of Elder John Strong of Northampton Massachusetts.
↑  "Biography of John Coape Sherbrooke". Dictionary of Canadian Biography Online. נבדק ב-12 בפברואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  קיילב סטרונג, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
↑  Members | American Antiquarian Society, www.americanantiquarian.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007361824605171  GND: 1082048208  ISNI: 0000 0000 7395 5431  LCCN: n85221066  SNAC: w6kh0nj9  US Congress: S001009  VIAF: 62991315   WorldCat (עם VIAF): 62991315 
פסל של אלברידג' גרי, יריבו התכוף של סטרונג למשרת המושל (הרברט אדמס, 1892)
פורט אדמס, ההגנה העיקרית של נמל בוסטון, בשנת 1789. מאוחר יותר הוא הוקדש מחדש לפורט עצמאות.
הגנרל הבריטי סר ג'ון קופה שרברוק, לוטננט מושל נובה סקוטיה ומנהיג המשלחת שב-1814 כבשה את קסטין
פאלאצו וקיו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אמנות
 כתובת:  העיר העתיקה פירנצה 
 מיקום:  פירנצה 
 מדינה:  איטליה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1299
 תאריך פתיחה רשמי:  1299 
 אדריכל:  ארנולפו די קמביו 
 סגנון אדריכלי:  אמנות רומנסקית, אדריכלות גותית 
 
 קואורדינטות:  43°46′10″N 11°15′22″E﻿ / ﻿43.769444444444°N 11.256111111111°E﻿ / 43.769444444444; 11.256111111111
 אתר רשמי
  (למפת פירנצה מוגדלת) פאלאצו וקיו(למפת פירנצה רגילה) פאלאצו וקיו
 
פאלאצו וקיו (באיטלקית: Palazzo Vecchio, מילולית: הארמון הישן) הוא מוזיאון ובית העירייה של פירנצה שבאיטליה. הארמון ניצב בכיכר הסיניוריה במרכז פירנצה העתיקה. שם הכיכר ושמו הקודם של הארמון ארמון הסיניוריה נקרא על שום מושבה של ממשלת הרפובליקה של פירנצה שהתקיימה במאה ה-13 וה-14, לאחר מכן שימש כמשכנם הרשמי של שליטי פירנצה. שמו הנוכחי נקבע כאשר דוכסי בית מדיצ'י העבירו באמצע המאה ה-16 את משכנם מארמון זה לפאלאצו פיטי מצידו הדרומי של הארנו.
היסטוריה

במקום שבו ניצב כיום הארמון היו עד ל-1299 שני ארמונות (Palazzo dei Fanti ו-Palazzo dell'Esecutore di Giustizia) שהיו שייכים למשפחת אוברטי, מראשי מפלגת הגיבלינים, שנוצחה בשנה זו בפירנצה על ידי הגואלפים שוחרי העצמאות. באותה שנה הוחלט להרוס את הארמונות ולבנות במקומם ארמון שיהא סמל לריבונותה של העיר. מן הארמונות כמעט לא נותר שריד, פרט למגדל אחד הארמונות העתיקים שמהווה מסד למגדל הארמון כפי שהוא כיום, זו גם הסיבה למיקומו יוצא-הדופן של המגדל.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל ארנולפו די קמביו (Arnolfo di Cambio), אדריכלה של קתדרלת סנטה מריה דל פיורה (ה"דואומו").
בקומתו התחתונה של המגדל נמצא תא כלא בו נכלאו בשעתם הנזיר סבונרולה וקוזימו דה מדיצ'י ("הזקן").
עד מחצית המאה ה-16 היה הארמון מושבה של ממשלת פירנצה, של הרפובליקה, ואחר מכן המועצה המבצעת של שליטי העיר. במחצית המאה ה-16 העביר קוזימו הראשון את מושב הממשלה לגלריית אופיצי ואת המעון הרשמי לפלאלצו פיטי. כדי לנוע בחופשיות ובדיסקרטיות בין אתרים אלה הזמין את ג'ורג'ו וזארי להקים את המעבר העילי הקרוי על שמו, מסדרון וזארי.
בין השנים 1865–1871 שכנה בארמון זה באופן זמני ממשלת ממלכת איטליה, עד שהועברה לרומא.
כיום רוב המבנה משמש כמוזיאון (מוזיאון רגאצי), אך חלקים ממנו משמשים משרדים וכמושב עיריית פירנצה ואתר בו מתקיימים אירועים מיוחדים.
תיאור המבנה > שער הכניסה

משני צידי שער הכניסה ניצבים העתק של הפסל דוד מאת מיכלאנג'לו (בין 1504 ו- 1882 ניצב שם הפסל עצמו) והפסל "הרקולס וקאסוס" של ברתולומאו באנדילני. מעל השער נמצא עיטור שיש שהוצב ב-1528 בין שני אריות, מעוטר בפלר דה ליס, סמל בית מדיצ'י. מעל השער הוצבה ב-1851 כתובת בלטינית "ישו המשיח, מלך המלכים ואדון האדונים" (Rex Regum et Dominus Dominantium).
תיאור המבנה > החצרות

בתחומי הבניין שלוש חצרות, זו אחר זו. החצר המעניינת מכולן היא הראשונה, אליה מגיעים מיד לאחר הכניסה.
החצר הראשונה תוכננה על ידי מיקלוצו בקומתו הראשונה של הארמון ארקדות הפונות אל החצר. בראש הארקדות קבועים סמלי הגילדות של העיר. במרכז החצר מזרקה קטנה מעשה ידי אנדראה דל ורוקיו[דרושה הבהרה] בה מפוסל ילד עם דולפין שהוצבה ב-1476 כיום נמצא שם העתק והמזרקה המקורית מוצגת במוזיאון בקומה השנייה של הארמון, בחדרו לשעבר של מזכיר הרפובליקה, מקיאוולי. סביב לחצר מצוירים פרסקאות מעשי ידי וזארי (1565), המתארים תמונות מההיסטוריה של בית הבסבורג. הפרסקאות נעשו לקראת חתונת פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, בנו ויורשו של קוזימו הראשון, עם יוהאנה מאוסטריה, הדוכסית הגדולה של טוסקנה, אחותו של מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בין החצר הראשונה והשנייה מצוי גרם מדרגות מרשים, בתכנונו של וזארי, המוביל אל "אולם החמש-מאות".
תיאור המבנה > אולם החמש-מאות

האולם הגדול (52 מטרים ארכו ו-23 מטרים רוחבו) נבנה במצוות סבונרולה, "שליטה הרוחני" של העיר, לאחר שהביס את בית מדיצ'י ב-1494 לתקופה קצרה. כוונתו הייתה שהאולם ישמש את מליאת המועצה הגדולה של הרפובליקה, בת 500 החברים (Consiglio Maggiore) לכן נקרא האולם "אולם החמש-מאות" (Salone dei Cinquecento).
בשנת 1502, לאחר הדחת סבונרולה, הזמין ראש הרפובליקה, פייטרו סודריני ממיכלאנג'לו פרסקו לאולם שיתאר את קרב קצ'ינה (Battaglia di Cascina; קרב שנערך ב-28 ביולי 1364 בין פירנצה לפיזה). מיכלאנג'לו ערך מתווה לציור, אך לא סיים אותו. לדברי וזארי, מיכלאנג'לו התחיל בעבודה אך היא נהרסה על ידי ברתולומאו באנדילני, יריבו שקינא בו.
ב-1505 הוזמן לאונרדו דה וינצ'י לצייר אף הוא ציור באולם שיתאר את קרב אנגיארי (Battaglia di Anghiari; קרב שנערך ב-29 ביוני 1440 בין הרפובליקה של פירנצה למילאנו). כיוון שלדה וינצ'י היה ניסיון רע בציור פרסקו, הוא החליט לנסות באולם טכניקה חדשה של ציור בצבע שמן ישירות על הטיח. אולם הצבע נזל ולא התייבש מהר מספיק, לאונרדו ניסה נואשות להציל את הציור אך ללא הועיל.
שרידי הציורים נהרסו כליל כעבור כ-50 שנה עת הרחיב וזארי את האולם לפי הזמנתו של קוזימו הראשון. עיטורי האולם נעשו בין 1555 ו-1572 על ידי וזארי והם מתארים את ניצחונותיה של פירנצה על פיזה וסיינה.
באולם זה מוצג הפסל גאונות הניצחון של מיכלאנג'לו.
תיאור המבנה > הקומה השנייה

בקומה השנייה, גם אליה מוביל גרם מדרגות מרשים בתכנונו של וזארי, מצויות מספר מערכות חדרים וקפלת הסניורייה.
קפלת הסניורייה מקושטת בפרסקאות ופסיפס זהב מעשה ידי גירלנדיו (1482). התקרה מקושטת בשטיח עשוי טיח צבוע של פלר דה ליס, שהיקנה לו את השם "חדר החבצלות" (Sala dei Gigli). בחדר זה מוצג הפסל יהודית והולופרנס של דונטלו.
בנוסף לקפלת הסניורייה נמצאת בקומה זו קפלה נוספת, שעוטרה על ידי אניולו ברונזינו לכבודה של אלאונורה די טולדו, רעייתו של קוזימו הראשון, שהשתמשה בה כקפלה פרטית. לצידה מערכת חדרים פרטית ששירתה את הזוג בטרם עבר לפיטי.
עוד בקומה זו מערכת חדרי מגורים הקרויה "חדרי היסודות" משום שהם מעוטרים בציורים הקשורים לארבעת היסודות.
ממרפסת סאטורן, שנקראת על שם הפרסקו בתקרתה, נפתח נוף דרומה לכיוון נהר הארנו פיאצלה מיכלאנג'לו, גני בובולי, פאלאצו פיטי ומצודת בלוודרה.
חדר נוסף בעל עניין בקומה זו הוא חדר המפות, בו הייתה לפנים מלתחה וחדר האוצרות של בית מדיצ'י. כיום מוצגות בחדר מפות היסטוריות רבות שהחזיקו בני מדיצ'י, הנותנות מושג טוב על תמונת העולם בעידן התגליות. במרכז החדר גלובוס גדול ("מפת העולם", mappa mundi), שנהרס עקב ניסיונות שימור כושלים.
לקריאה נוספת

יעקב בורקהרדט, תרבות הרנסאנס באיטליה. תרגם: יעקב שטיינברג. מהדורה רביעית. ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ו
ג'ורג'ו וזארי, חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר, מוסד ביאליק
Tim Parks, Medici Money: Banking, Metaphysics, and Art in Fifteenth-Century Florence
William Connell, Society and Individual in Renaissance Florence, 2002
שער הכניסה
החצר הראשונה
אולם החמש-מאות
עיטורי הקפלה הפרטית של אלאונורה די טולדו שנעשו על ידי אניולו ברונזינו
אולם החבצלות
דפורטיבו פריירה

דפורטיבו פריירה (בספרדית Deportivo Pereira) או בשמה המלא קורפורסיון סוסיאל דפורטיבה אי קולטורל דה פריירה (בספרדית: Corporacion Social Deportiva y Cultural de Pereira) היא קבוצת כדורגל קולומביאנית מהעיר פריירה, בירתה של מחוז ריסרלדה. המועדון נוסד ב-12 בפברואר 1944 והקבוצה משחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון הרנן רמירס וייגאס.
היסטוריה

המועדון נוסד ב-12 בפברואר 1944 ונחשב לאחד הסמלים של העיר. זוהי גם הקבוצה היחידה המייצגת את פריירה. ב-1949 ערכה את הופעת הבכורה של בבליגה המקצוענית של קולומביה ומשחקה הראשון היה מול אוניברסידד נסיונל שבו הפסידה 1–2. האקוודוריאני הומברטו סוארס היה זה שכבש את השער הראשון בתולדותיה. ב-23 ביולי 1953 השיגה את אחד מהישגיה הגדולים, כשסיימה בתיקו 4-4 מול מיונאריוס שנחשבה אז לאחת הקבוצות הטובות בעולם ושבשורותיה שיחק אלפרדו די סטפנו. ב-1956 הגיעה לבית הגמר של הגביע הקולומביאני וסיימה במקום השלישי אחרי הזוכה מיונאריוס והסגנית אינדפנדיינטה מדיין. עונת 1966 הייתה העונה שבה פריירה הייתה הכי קרובה לתואר וסיימה בסופו של דבר במקום השישי, במרחק 5 נקודות בלבד מהאלופה אינדפנדיינטה סנטה פה. הישגה הטוב ביותר של הקבוצה היה המקום השלישי, הפעם האחרונה שהשיגה אותו היה ב-1974. בשנת 1997 ירדה לראשונה לליגה השנייה.
בשנת 2000 תחת המאמן וולטר אריסטיסבל ועם שחקנים כמו רפאל קסטיו, דניאל ולס וחאירו סרנה, הצליחה הקבוצה לזכות באליפות הליגה השנייה ולחזור לליגה הבכירה. הקבוצה הגיעה חמש פעמים לשלב הפלייאוף כאשר היא מסיימת שמינית בטורניר האפרטורה של 2003, רביעית בטורניר הקלאוסורה של 2005, חמישית בטורניר האפרטורה של 2006, שישית בטורניר הקלאוסורה של 2008 ורביעית בטורניר הקלאוסורה של 2009. בין לבין הייתה קרובה לרדת ליגה שוב, כאשר בשנת 2007 סיימה את השנה במקום הלפני אחרון, אבל בצמד משחקי ההישרדות ניצחה בסיכום 2–4 את אקדמיה פוטבול קלוב. בסוף עונת 2009 שוב נאלצה להתמודד עם משחקי ההישרדות ושוב נשארה בליגה, אחרי ניצחון בסיכום 3–5 על אתלטיקו בוקרמנגה. בעונת 2010 הגיעה עד לרבע גמר קופה קולומביה, אחרי שניצחה בשמינית את דפורטיבו פאסטו, אבל הודחה מול לה אקידד.
היסטוריה > ירידה שנייה לליגת המשנה

בעונת 2011 נפרדה הקבוצה ממאמנה, חוליו קומסניה, שעבר לעבוד עם לאונל אלברס בנבחרת קולומביה ובמקומו מונה אלפרדו אראוחו. אחרי שבטורניר הקלאוסורה של 2010 הקבוצה לא ניצחה שום משחק, בטורניר האפרטורה של 2011 ניצחה רק משחק אחד מתוך 18. הקבוצה פיגרה בטבלת הממוצעים ב-15 נקודות אחרי אמריקה קאלי שהגיעה למשחקי ההישרדות, בעוד שירידתה השנייה של פריירה לליגה השנייה נקבעה ב-6 בנובמבר 2011 לאחר הפסד 0–1 לדפורטס טולימה.
בשנת 2012 שיחקה בליגה השנייה ותחת המאמן האקוודוריאני אוקטביו סמבראנו השיגה בחצי השני של הטורניר מספר שיא של נקודות - 43, אך למרות זאת לא הצליחה לחזור לליגה הראשונה.
החל משנת 2013 החלה הקבוצה לחוות בעיות כלכליות קשות אחרי שמשרד הספורט הקולומביאני הפסיק את התמיכה במועדון לאור החובות שהצטברו. בשלב מסוים קיומה של דפורטיבו פריירה היה מוטל בספק והיה חשש שייעלם, כאשר לחלופין החלו לעלות מחשבות על הקמת קבוצה אחרת שתייצג את העיקר ותקרא "דפורטיבו מטקניה". ב-2014 היה ניסיון נוסף להכניס קבוצה נוספת לעיר והקבוצה הייתה אגילס דוראדס, שמאיטגווי הפכה לאגילס פריירה, אבל השם החדש החזיק מעמד כמה משחקים לפני שהקבוצה עברה לריונגרו. ב-2015 הייתה הקבוצה קרובה להשגת המטרה אחרי שסיימה את הליגה במקום השני עם 60 נקודות, אבל בפלייאוף כבר לא הצליחה להתעלות על עצמה, הפסידה לפורטלסה ולא הצליחה להעפיל. באותה קבוצה שיחקו שמות כמו חואן קמילו הרננדס, ג'ורמן קמפוסאנו ולאונרדו קסטרו.
ב-2016 הקבוצה הייתה קרובה מאוד לחזור לליגה הבכירה תחת המאמן הארגנטינאי אוסקר קרביוטו. תחתיו הפכה פריירה לקבוצה הטובה ביותר בליגה ולראשונה אי פעם שהשיגה 70 נקודות ב-32 משחקים ועם 73% הצלחה. בפלייאוף הייתה הקבוצה קרובה מאוד לחזור לליגה הבכירה כאשר שיחקה בחוץ מול איטגווי לאונס אבל כשנותרו דקות ספורות לקראת עלייתה המחודשת, ספגה פריירה גול שחיסל את תקוותיה.
גם ב-2017 הקבוצה הרשימה בשלב הראשון כאשר סיימה ראשונה בטבלה אך הודחה ברבע הגמר על ידי קוקוטה דפורטיבו ובטורניר הקלאוסורה סיימה שנייה את הליגה הסדירה אך שוב הודחה ברבע הגמר, הפעם מול ריאל קרטחנה.
היסטוריה > חוזרים לליגה הבכירה

שנת 2019 הייתה שנה מצוינת לקבוצה תחת המאמן נסטור קרביוטו. הקבוצה סיימה חמישית בקופה קולומביה כשרשמה 6 ניצחונות, שלוש תוצאות תיקו והפסד מתוך 10 משחקים. את טורניר האפרטורה סיימה במקום השלישי ובפלייאוף סיימה ראשונה בבית עם 15 נקודות מתוך 18. בגמר שיחקה מול קורטולואה. במשחק הראשון ניצחה קורטולואה 1–2 ובגומלין באצטדיון הרנן רמירס וייגאס ניצחה פריירה 1–2. גיבור המשחק היה שוערה של פריירה, הרלן קסטיו, שהדף פנדל במהלך המשחק ואחר כך בדו-קרב הפנדלים שתי בעיטות נוספות ועזר לקבוצתו לנצח 1–3 בבעיטות ההכרעה.
בטורניר הקלאוסורה סיימה הקבוצה במקום החמישי, אבל שוב סיימה ראשונה בפלייאוף, כשהשיגה 13 נקודות מתוך 18. בעצם עלייתה לגמר הטורניר בפעם השנייה ברציפות, הבטיחה פריירה את עלייתה גם לליגה הבכירה. היריבה בגמר הייתה בויאקה צ'יקו, ופריירה ניצחה במשחק הראשון לעיני 20,000 צופים 1–2 בבית. במשחק הגומלין באצטדיון לה אינדפנדנסיה, סיימו הקבוצות בתיקו 1-1 ופריירה הוכרזה כאלופת הליגה השנייה.
אצטדיון

הקבוצה משחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון הרנן רמירס וייגאס שתכולתו 30,297. בתקופתה הטובה ביותר שיחקה הקבוצה באצטדיון אלברטו מורה מורה אבל החל משנת 1971 עברה לשחק באצטדיון הנוכחי, שאף שופץ ב-1993 ושוב ב-2011. האצטדיון שימש גם כאחד מהאצטדיונים שאירחו את הסודאמריקנו ב-1992 וב-2005 וכן את המונדיאליטו ב-2011. בהיעדר השתתפות פריירה בטורנירים הבינ"ל, האצטדיון אירח פעם אחת את הקופה ליברטדורס ב-2002 כאשר דפורטיבו טולואה שיחקה שם את משחקיה הביתיים וכן את הקופה סודאמריקנה ב-2014 עקב השתתפותה של אגילס דוראדס שאז נקראה אגילס פריירה.
תארים

קטגוריה פרימרה B
אלופה: (2) 2000, 2019
סגנית: (1) 1998
הערות שוליים

↑  18.12.09 RPCTV.com Colombia: Pereira se salva del descenso
↑  5.11.11 Futbolred Esta es la segunda vez que Deportivo Pereira pierde la categoría
13 (מספר)

| --- | --- |
 כתיב עשרוני:  13
 במילים:  שלוש עשרה
 מספר סודר:  השלוש עשרה
 גימטריה:  י"ג
 גורמים ראשוניים:   \ 13
 כתיב רומי:   \ XIII
 כתיב בינארי:  1101
 כתיב הקסדצימלי:  D
13 (במילים בלשון זכר: שלושה-עשר; בלשון נקבה: שלוש-עשרה) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 12 ולפני 14. 13 קרוי גם תליסר.
שלט בית מספר 13 ברחוב בירושלים
13 במתמטיקה

13 הוא המספר הראשוני השישי והוא מספר ראשוני סיבובי.
מבחן התחלקות: מספר שלם מתחלק ב-13 אם ורק אם לאחר שמוסיפים למספר ללא ספרת האחדות את ספרת האחדות מוכפלת בארבע, מקבלים מספר שמתחלק ב-13. למשל, 234 מתחלק ב-13 כיוון ש  \ 23+4\cdot 4=39.
נשים לב ש  13\times 76923=999,999 ולכן כל שבר המחולק ב 13 במכנה הוא שבר מחזורי בעל מחזור של 6 הספרות (למשל, ב 1/13 המחזור הוא 076923, ב 6/13 המחזור הוא 461538).
הוא המספר השביעי בסדרת פיבונאצ'י.
13 הוא מספר שמח.
מספר הפאונים הארכימדיים הקיימים.
13 הוא סכום 3 החזקות הראשונות של 3 (החל מהחזקה ה-0), שכן 1+3+9=13.
טריסקאידקפוביה

טריסקאידקפוביה (באנגלית: Triskaidekaphobia) היא אמונה טפלה כי המספר 13 מביא מזל רע. כך למשל, ברבי-קומות מסוימים מדלגים על המספר 13 במספור הקומות. פאראסקבדקטריאפוביה (paraskavedekatriaphobia) או פריגאטריסקאידקפוביה (friggatriskaidekaphobia) היא פחד מיום שישי הנופל ביום ה-13 של חודש כלשהו (יום שישי ה-13).
13 בתחומים נוספים

ביהדות 13 הוא גיל בר מצווה.
שלושה עשר עיקרים שחיבר הרמב"ם הם עיקרי האמונה היהודית.
13 הוא המספר האחרון בשיר אחד מי יודע, והוא מוקדש לשלוש עשרה מידות. המידות, לפי הפרשנים, הן שלוש עשרה מידות הרחמים שבהן מתגלה הקב"ה, או שלוש עשרה מידות שהתורה נדרשת בהן.
בכל אחת מארבע התקופות יש 13 שבועות שלמים.
בנצרות 13 הוא מספר המסמל חוסר מזל, על פי האמונה הנוצרית בסעודה האחרונה של ישו שהתרחשה ביום חמישי, יום לפני מותו של ישו, סעדו 13 אנשים, ישו ו-12 השליחים, יחד עם יהודה איש קריות, ועקב כך יום שישי ה-13 נחשב ליום מועד לפורענות.
13 הוא המספר האטומי של אלומיניום (חמרן).
ראו גם

תריסר של אופים
הערות שוליים

↑  13, דבר, 11 ביוני 1931
↑  לפי תקופת שמואל יש עוד שבע שעות וחצי, לפי תקופת רב אדא יש עוד שבע שעות וכ-29 דקות, לפי לוח השנה במגילות קומראן משך כל תקופה הוא בדיוק 13 שבועות.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534010205171  GND: 4150682-0  LCCN: sh85134903 
מעלית בבית מלון לונדוני, שבו אין קומה 13
יוסף ברדנשווילי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בנובמבר 1948 (בן 76) ברית המועצות (1955–1980) בתומי, ברית המועצות, גאורגיה הסובייטית 
 שם לידה:  იოსებ ბარდანაშვილი 
 מוקד פעילות:  גאורגיה, ישראל 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי 
 עיסוק:  מלחין, צייר
 סוגה:  מוזיקה קלאסית, מוזיקה קאמרית, אופרה
 כלי נגינה:  פסנתר
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
יוסף (סוֹסוֹ) בָּרדָנַשווילי (בגאורגית: იოსებ (სოსო) ბარდანაშვილი; נולד ב-23 בנובמבר 1948 בבתומי) הוא מלחין וצייר ישראלי ממוצא יהודי-גאורגי. לשעבר סגן שר התרבות של האזור האוטונומי אג'ריה בגאורגיה.
יצירותיו > מוזיקה בימתית > אופרות

אלטרנטיבה - אופרת רוק בשתי מערכות, לברית מאת רוברט סטורואה, ראובן ברדנשווילי, נוגזר ארגמלידזה, 1976
כוכבים נודדים - אופרה בשתי מערכות, לברית מאת המלחין וג'מאל אדגיאשוילי, 1982
חווה - מונו-אופרה למצו-סופרן ופסנתר, על לברית מאת אלכסנדר פארין, 1998
מסע אל תום האלף - אופרה על פי ספרו של א. ב. יהושע, על פי ליברית מאת א. ב. יהושע, 2005
הדיבוק -אופרה בשתי מערכות, לברית מאת עידו ריקלין על פי הדיבוק (בין שני עולמות) מת ש.אנ-סקי 2020
יצירותיו > מוזיקה בימתית > בלט

בלדה לאשה - בלט במערכה אחת, לברית מאת המלחין - 1972
האפוטרופוס - בלט רוק, כוריאוגרפיה מאת בוריס אייפמן
נשמה נעה - בלט בשתי מערכות, לפי לברית של המלחין ושל גוגי אלכסידזה, 1991
גורג'י חטון (Georgian Queen) -בלט במערכה אחת, לברית דתו טורשווילי 2014
יצירותיו > מוזיקה תזמורתית

קונצ'רטו לגיטרה ותזמורת קטנה, 1978.
סימפוניה מס. 1 (ווקליזה), לקול טנור ותזמורת, 1980
קונצ'רטו לצ'לו, פסנתר ותזמורת קטנה (13 כלי נשיפה וכלי הקשה), 1981.
קונצ'רטו-סרנדה לכינור ותזמורת כלי מיתר, 1985.
סוויטת בלט, 1992.
סוויטת בלט מס. 2, "הדרך ל...", 1995.
תפילת ערבית לתזמורת קטנה, 1995.
אדאג'יו, 1995.
כמו פנטזיה לפסנתר, צ'מבלו (+צ'לסטה), ותזמורת מיתרים, 1996.
אלגיה (תהילים 21) לתזמורת מיתרים, 1997.
סטפס לתזמורת קטנה (13 נגנים), 1998.
פואמה סימפונית לכליזמר (קלרינט) ולתזמורת, 1998.
מטמורפוזיס לתזמורת קטנה
קונצ'רטו לחליל ותזמורת, 2000.
שיר פרידה, 1999.
קונצ'רטו ? לכינור ולתזמורת קטנה (12/18 כינורות), 2000
סימפוניה השנייה "הדרך", 2001
The Yellow Blues לתזמורת קטנה (12 נגנים), 2001
דו-שיח לצ'לו ותזמורת, 2002.
קונצ'רטינו לחליל, בסון ותזמורת קטנה (12 נגנים), 2003.
פוסטלוד לוויולה ולתזמורת, 2003
סימפוניה השלישית "במה מדליקים", 2006
"אשליות באור ירח" - יצירה לחליל, קלרינט, גיטרות, ויולה, צ'לו, סינתסייזר ופסנתר
"מסכות" - יצירה קאמרית - 2009 - בוצעה לראשונה על ידי הקאמרטה הישראלית ירושלים
יצירותיו > מוזיקה קאמרית

חמישייה לפסנתר ומיתרים, 1973.
פואמת-דו-שיח ל4  קרנות יער, גיטרה, ושני פסנתרים, 1975.
שלישייה עם פסנתר מס. 1 "לזכרו של ביזה - לכינור, צ'לו ופסנתר.
רביעיית מיתרים מס.1, 1985
שלישייה עם פסנתר מס.2, 1976.
רביעייה "רומטנית" לכינור, צ'לו ופסנתר מס. 2, 1988.
פוסטלוד לחליל וקלרינט, 1995.
סצנה לחליל, 2 פיקולו, חליל אלט, עוד, צ'מבלו וכלי הקשה, 1992
שיר פרידה, 1997
רביעייה למיתרים, חליל אלטו, נבל, קונטרבס ותופים, 1997.
מתאמורפוזות לכינור ופסנתר, 1999.
מומנט מוזיקלי לדולי, לרביעית מיתרים ולשתי מרימבות, 1999.
הליכה על חבל ל4 צ'לי, 2001.
אימאז' (תמונות) לחליל ושני כלי הקשה
"מזרח" - פואמה סימפונית לקלרינט ותזמורת, בוצעה לראשונה על ידי לגיורא פיידמן.
יצירותיו > מוזיקה מקהלתית

שביל של שתיקה - מחזור שירים למילים מאת גארגי פקחובלי
שישה קולות מעורבים עם פסנתר, 1971.
ארבע מיניאטורות - על טקסטים מאת אבן גבירול, אבן עזרא ושמואל הנגיד למקהלה מעורבת, 1977.
מניאטורות מקהלתיות מס. 1 (ווקליזה) למקהלה מעורבת. 1986
תפילת ערבית על טקסטים מהתפילה הזכה
מיניאטורות מקהלתיות מס. 2 על טקסט מאת יהודה הלוי למקהלה מעורבת, 1989.
שאלו שבת (טקסטים מתהילים 32, 122 ותפילות לשבת למקהלה מעורבת ותזמורת קטנה, 1996.
תהילים 121 למקהלת גברים, 1996.
תהילים 123 למקהלה מעורבת, 1999.
שלשה קטעים על טקסטים של ניקיטה זבולוצקי ולאו דזה למקהלה מעורבת, 1986 - 2001.
"פסיון של רבי שמעון בר־יוחאי" - 2016
'"על מה ולמה" - פואמה - 2017
יצירותיו > מוזיקה קולית

בלדה לבובה (מחזור שירים למילים של וינקאס מיקולאיטיס-פוטינאס ומיכלאנג'לו באונארוטי לקול ופסנתר.
סצנה מס. 1 על טקסט מאת יהודה אלחריזי לקול ושני כינורות 1971–1972.
סצנות מס. 2 -3 (למילים של עמנואל הרומי) לקול, ונבל, 1976, ולגיטרה וכלי הקשה, 1986.
תהלים 22 לקול ופסנתר, 1996.
ילדי האלהים (על טקסטים מהתלמוד, הקוראן, הברית החדשה וספר תהלים לקונטרה-טנור ולתזמורת, 1997.
געגועים (על טקסטים מהתפילה הזכה, ברכות וספר קהלת לקול ותזמורת, 1999.
זמן לאהבה (טקסטים משיר השירים, מהאוונגליון, משירי שמואל הנגיד ונחאפט קוצ'אק למקהלת גברים, 4 קרנות יער אד ליביטום ותזמורת מיתרים, 1999.
!come and go לסופרן, חליל, 3 גיטרות חשמליות, 2 כינורות, הרמוניום חשמלי, וכלי הקשה, 2001.
שיר לשרה ולקול נשי ותזמורת, 1999.
יצירותיו > מוזיקה לפסנתר

סונטה מס.1, 1974.
ארבע מיניאטורות, 1975.
סונטה מס.2, 1984.
פוסטלוד, 1993.
פרפטואום מובילה ל4 פסנתרים ול16 ידיים, 2000.
פרסים והוקרה

לברדנשווילי הוענקו פרסים רבים בארץ הולדתו ובישראל, ביניהם:
פרס המוזיקאי המצטיין ע"ש זכריה פאליאשווילי (גאורגיה 1987)
"אמן בר כבוד" של גאורגיה (1988)
פרס "אמן השנה" ע"ש מנחם אבידום של אקו"ם (1998)
פרס מרגלית (1999)
פרס ראש הממשלה (2000)
"מלחין השנה" ב"פרס התיאטרון הישראלי", עבור המוזיקה למחזה דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו, בתיאטרון גשר (2003)
פרס "מפעל חיים" מטעם אקו"ם (2002)
פרס "מלחין השנה" של אקו"ם (2004)
ופרס אמנויות הבמה ע"ש חנה וגוטליב רוזנבלום מטעם עיריית תל אביב-יפו (2005)
פרס מפעל הפיס לאמנויות הבמה עייש מיכאל לנדאו (2005)
פרס השר לקליטת העלייה עייש יורישטרן (2008)
"מלחין השנה" ב"פרס התיאטרון הישראלי", עבור המוזיקה למחזה "הלילה ה-12" של תיאטרון החאן (2011)
פרס ראש הממשלה (2011)
פרס היצירה הציונית (2016)
פרס אקו"ם ע"ש מנחם אבידום על הישג שנה (2018)
הערות שוליים

↑  יוסף ברדנשווילי, באתר המכון למוסיקה ישראלית (ארכיון)
1 2 3  דליה קרפל, המאסטרו, באתר הארץ, 10 במאי 2005
↑   אסף שלג, עם השם "ברדנשווילי" נדמה לי שאי־אפשר לטעות מנין הגעת, באתר הארץ, 12 באוגוסט 2024
↑  יוסף ברדנשווילי ילחין אופרה על פי "מסע אל תום האלף" של א"ב יהושע, באתר הארץ, 20 בנובמבר 2002
↑  נעם בן זאב, רוחני כמו בודהה, באתר הארץ, 28 במרץ 2008
↑  נעם בן זאב, צעצוע בידי המלחין, באתר הארץ, 9 במרץ 2009
↑  קול המוסיקה, באתר הארץ, 26 ביולי 2006
↑   חגי חיטרון, ספר "הזוהר" בלבוש זוהר שתפר יוסף ברדנשווילי, באתר הארץ, 25 ביוני 2016
↑   חגי חיטרון, המלים המיותרות של המלחין יוסף ברדנשווילי, באתר הארץ, 6 ביולי 2017
1 2  חגי חיטרון, הוכרזו זוכי פרס ראש הממשלה למלחין, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2011
↑  ציפי שוחט, "העבד" של גשר היא  הצגת השנה בתיאטרון, באתר הארץ, 30 במרץ 2003
↑  ציפי שוחט, אף לא זכייה אחת להבימה בפרסי התיאטרון, באתר הארץ, 15 במאי 2011
↑  יאיר אשכנזי, הכוריאוגרף תמיר גינץ והמלחין יוסף ברדנשווילי בין זוכי פרס היצירה הציונית, באתר הארץ, 3 בינואר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258388805171  PLWABN: 9810630762405606  BNE: XX5690837  BnF: cb14480970q (data)  GND: 1061642933  ICCU: RAVV686958  ISNI: 0000 0000 5241 8960  LCCN: n80165148  MusicBrainz: 53c7ecac-c853-4c33-bc7e-88be2d0d14bc  NKC: jx20120810001  RERO: 02-A027671401  SUDOC: 070964246  VIAF: 479144782727021464216   WorldCat (עם VIAF): 479144782727021464216