stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב גשר נהר ביג בלאק
מהלך הקרב

שלוש דיוויזיות מהגייס של מקלירננד יצאו מאדוארדס סטיישן מוקדם בבוקר 17 במאי, כדי להמשיך במרדף אחר כוחות הקונפדרציה הנסוגים. הם התקדמו מערבה לאורך מסילת הברזל, וב-7 בבוקר פגשו את 5,000 המגינים על הגשר ערוכים מאחורי סוללות עפר וחבילות כותנה. שלוש הבריגדות תחת פיקודו של בואן היו ערוכות בגדה המזרחית של הנהר, בקו הגנה קשתי שנמשך מצפון לדרום, והיה מעוגן בנהר מצפון, ובאגם ג'ין מדרום. מסילת הברזל חצתה את קו ההגנה באמצעיתו. באגף צפון הייתה מוצבת הבריגדה של גרין, במרכז הבריגדה של ווהן, ומדרום למסילת הברזל הבריגדה של קוקרל. מקלירננד פרש שתי דיוויזיות לקראת תקיפה: את הדיוויזיה של קאר מצפון למסילה, ואת הדיוויזיה של אוסטהאוס מדרום לה. מאוחר יותר הצטרפה הדיוויזיה של סמית' ונפרשה מדרום לדיוויזיה של אוסטרהאוס. האזור מדרום למסילה היה חשוף ופתוח, בעוד האזור מצפון לה היה מיוער, ובחזית הביצורים עברה תעלת מגן מוצפת שבה אבטי. מתחם ההגנה היה מבוצר היטב, התקפה חזיתית הייתה עלולה לעלות בדם רב.
גרנט אשר התלווה אל מקלירננד, לא התכוון לתקוף חזיתית את המתחם המבוצר. הוא הורה לגייס של שרמן לצלוח את הנהר באמצעות גשר פונטונים כשמונה קילומטרים צפונה משם באזור ברידג'פורט, ולאיים על אגפו הצפוני ועורפו של פמברטון. כל שהיה עליו לעשות הוא לאיים ולרתק את כוחותיו של פמברטון לאזור הגשר, בעוד שרמן מאגף אותו מצפון. אולם, קצין נועז עמד לשנות תוכנית זו. בריגדיר ג'נרל מייקל ק' לואלר (Michael K. Lawler), מפקד הבריגדה ה-2 מהדיוויזיה של יוג'ין קאר, ניצל ערוץ יבש עתיק של הנהר (Meander scar), כדי לקדם את הבריגדה שלו עד למרחק קצר מקו הביצורים של הקונפדרציה, מבלי להיחשף לאש האויב. הוא פתח בהסתערות נועזת דרך ביצה רדודה בעומק מותן, שהפרידה בינו לבין קווי הקונפדרציה. ההסתערות, שארכה פחות משלוש דקות, הפתיעה לחלוטין את הבריגדה של ווהן, שהגנה על מרכז הקו של הקונפדרציה. בריגדה זו הייתה מורכבת ממגויסי כפייה לא מנוסים ממזרח טנסי, שנאמנותם למטרות הקונפדרציה הייתה מפוקפקת, וברגע האמת התנגדות הבריגדה התמוטטה כמעט ללא קרב. חלק מחייליה פתחו במנוסה מבוהלת לכיוון הגשר והשאר נכנעו במקום. התמוטטות הבריגדה של ווהן גרמה להתמוטטות כללית של קו ההגנה הדרומי, משום ששתי הבריגדות החזקות והמנוסות של בואן, שהחזיקו את הקו מצפון ומדרום לה, נמצאו עתה בסכנת ניתוק מהגשר על נהר ביג בלאק. חיילי הקונפדרציה נהרו בחוסר סדר לעבר הנהר, כדי להינצל מכיתור, והחלו לחצות אותו על שני גשרים: גשר הרכבת וגשר צף מאולתר העשוי מספינת קיטור שהוצבה לרוחב הנהר. חלק מהכוחות שהוצבו בשני האגפים של קו ההגנה של הקונפדרציה נותקו על ידי ההתקדמות המהירה של כוחות האיחוד לפני שהספיקו להגיע אל הגשרים. לאחר שהסתיימה חציית הגשרים, הציתה אותם יחידת הנדסה של הקונפדרציה, כדי למנוע את מעבר כוחות האיחוד, והכוחות שנערכו על הגדה המערבית של הנהר פתחו באש על כוחות האיחוד ומנעו מהם להמשיך במרדף. הקרב הסתיים מעט אחרי השעה 9 בבוקר.
תוצאות

צבא האיחוד דיווח שלקח בשבי 1,751 חיילי קונפדרציה ולכד 18 תותחים במהלך הקרב. עשרות נוספים נהרגו, חלקם טבעו כשניסו לחצות את הנהר בשחיה. מספר האבדות הכולל של הקונפדרציה במהלך הקרב מוערך בכ-200 הרוגים ופצועים. אבדות האיחוד היו 39 הרוגים, 237 פצועים, ו-3 נעדרים.
כאשר נודע לפמברטון על המפלה בגשר נהר ביג בלאק הוא רכב לשם בתקווה שיוכל לארגן מחדש את הכוחות ולהמשיך בהגנה על הגשר. אולם כאשר ראה את המון החיילים נסוגים כאספסוף מערבה לוויקסבורג, הבין שהקרב אבוד והורה על נסיגת כל הכוחות אל תוך ויקסבורג. במהלך הנסיגה אמר פמברטון לאחד מקציני המטה שלו:
כוחות הקונפדרציה נסוגו אל ויקסבורג; פחות ממחצית הכוח בן שלוש הדיוויזיות, שיצא לקראת גרנט חמישה ימים קודם לכן, הצליח להגיע חזרה אל ביצורי ויקסבורג.
בשאר היום עסקו כוחות האיחוד בבנית גשרים. גשר אחד נבנה על ידי הגייס של מקלירננד סמוך לגשר הרכבת. הגייס של מק'פרסון בנה שני גשרים כחמישה קילומטרים צפונה מגשר הרכבת. גשרים אלו היו מוכנים למעבר רק אחרי חצות הלילה. גרנט הורה לגייס של שרמן לצלוח את הנהר באזור ברידג'פורט. שרמן הגיע לנהר בסביבות הצהריים, ובנה גשר פונטונים, היחיד שהיה ברשות כוחות האיחוד, אשר היה מוכן לפני השקיעה. שתי דיוויזיות של שרמן חצו את הנהר במהלך הלילה, והשלישית עם בוקר. העיכוב בצליחת הנהר נתן לכוחותיו של פמברטון את השהות לסגת ללא מרדף לוויקסבורג ולהתארגן להגנה בתוך הביצורים. בבוקר 18 במאי חידשו כוחות האיחוד את תנועתם. הגייסות של מקלירננד ומק'פרסון נעו מערבה ישירות אל ויקסבורג. הגייס של שרמן נע צפון מערבה על מנת לחסום את דרך המילוט של פמברטון צפונה, ועל מנת לתפוס את היינס בלאף, סדרת המוצבים האיימתניים אשר שלטו על מפגש נהר יאזו עם המיסיסיפי מצפון לוויקסבורג. בתופסם את המוצבים החולשים על נהר יאזו חודש הקשר בין צבאו של גרנט לנתיבי האספקה הימית שלו, וקווי האספקה שלו התקצרו משמעותית. דרך המילוט של פמברטון צפונה נותקה, והוא נותר לכוד בוויקסבורג. לאחר שנתפסו המוצבים, כולל 14 התותחים הכבדים שחלשו על נהר יאזו, הגיע לשם שרמן מלווה בגרנט. בעודם צופים מטה אל נהר יאזו וצ'יקאסו באיו, שם נהדפה התקפתו של שרמן בדצמבר 1862, אמר שרמן לגרנט:
לקריאה נוספת > מקורות מצוטטים

Ballard, Michael B. Vicksburg, The Campaign that Opened the Mississippi. Chapel Hill: University of North Carolina Press, 2004. ISBN 0-8078-2893-9.
Foote, Shelby. The Civil War: A Narrative. Vol. 2, Fredericksburg to Meridian. New York: Random House, 1958. ISBN 0-394-49517-9.
Gabel, Christopher R., Staff ride handbook for the Vicksburg Campaign, December 1862-July 1863. Fort Leavenworth, Kan.: Combat Studies Institute Press, 2001. OCLC 47296103.
Kennedy, Frances H., ed. The Civil War Battlefield Guide. 2nd ed. Boston: Houghton Mifflin Co., 1998. ISBN 0-395-74012-6.
Korn, Jerry, and the Editors of Time-Life Books. War on the Mississippi: Grant's Vicksburg Campaign. Alexandria, VA: Time-Life Books, 1985. ISBN 0-8094-4744-4.
McPherson, James M. ed. The Atlas Of The Civil War. Running Press; First edition, 2005. ISBN 978-0762423569.
Shea, William L. and Winschel, Terrence J. Vicksburg is the Key: The Struggle for the Mississippi River. Lincoln, NE: University of Nebraska Press, 2003. ISBN 978-0-8032-9344-1.
לקריאה נוספת > בעברית

ברוס קאטון, מלחמת האזרחים האמריקנית, הוצאת משרד הביטחון, 1979.
הערות שוליים

↑  Shea, p. 124-126.
1 2  McPherson (2005), p. 106-107.
↑  Shea, p. 127-137.
↑  Shea, p. 138.
1 2  Gabel, Appendix A, p. 195-196.
↑  Ballard, p. 311.
↑  Foote, ch. 4, sec. 3.
↑  NPS battle summaries: Big Black River Bridge.
↑  Shea, p. 138-139; Ballard, p. 310-318; Kennedy p. 170-171.
↑  Korn, p. 123.
↑  Ballard, p. 318.
↑  Ballard, p. 317; Shea, p. 139.
↑  Shea, p. 139; Ballard, p. 317-318; Kennedy p. 171.
↑  The Engineers at Vicksburg, Part 18: Bridging the Big Black River. US Army Corps of Engineers.
↑  Shea, p. 143.
גשר הפונטונים על נהר ביג בלאק אשר נבנה על ידי הגייס של שרמן לאחר שכוחות הקונפדרציה שרפו את הגשרים עליו במהלך הקרב.
קרב נאופקטוס

קרב נָאוּפַּקְטוֹס הוא קרב ימי שניטש ב-429 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפלופונסית, בין שייטת אתונאית לבין צי פלופונסי בפיקוד ספרטני. ההתנגשות ארעה סמוך לנאופקטוס (Ναύπακτος, Naupactus), בחוף הצפוני של המפרץ הקורינתי, והייתה המשך לקרב רִיוֹן, שהתחולל בין הצדדים בעברו השני של המפרץ שבועות אחדים קודם לכן. קרב נאופקטוס, כמו קודמו, הסתיים בניצחון האתונאים, והכשיל שוב את ניסיון הספרטנים ובעלי בריתם להצר את צעדיה של אתונה במערב יוון ולנתק את הקשר בינה לבין קֶרְקִירָה, בעלת בריתה הימית החשובה ביותר.
נמל נאופקטוס (לפנטו), מפרץ קורינתוס והר פאנאכייקו, מבט ממבצר נאופקטוס
רקע היסטורי

בקיץ 429 לפנה"ס, בשנה השנייה למלחמה, ניסו הספרטנים על ידי פעולה משולבת של צבא וצי לשלול מאתונה את אחיזתה באותם מקומות במערב יוון, ששימשו תחנות ביניים בנתיב השיט סביב הפלופונסוס אל קרקירה, בעלת בריתה הימית החשובה ביותר. זאת ועוד, הספרטנים ביקשו גם להשתלט על נאופקטוס האוהדת את אתונה, שם ניצבה שייטת אתונאית בת עשרים טריארות בפיקוד פוֹרְמִיוֹן, שהשגיחה ובה בעת איימה על תנועת אוניותיה של קורינתוס, בעלת בריתה הימית החזקה ביותר של ספרטה.
הספרטנים ובעלי בריתם נחלו מפלה ביבשה ובים כאחד. צבא בן אלף הופליטים פלופונסים, בפיקודו של הנָאוּאַרְכוֹס הספרטני קְנֵמוֹס, נוצח בקרב סטראטוס, לאחר שנחפז להתנגש מבלי להמתין לסיוע מן הצי המלחמתי. צי המשלוח הקורינתי, שהוביל את התגבורות לצבא, ניסה אומנם לחמוק מן השייטת האתונאית, אך ללא הצלחה. פורמיון כפה על הקורינתים ובעלי בריתם להילחם, ובקרב שניטש בפתח המפרץ הקורינתי הטביע אחת מאוניותיהם ולכד שתים-עשרה אחרות.
כשהגיעה לספרטה בשורת המפלה הכפולה, עורר הדבר כעס רב. לא זו בלבד שהקרב הימי הראשון בהנהגתם במלחמה זו הסתיים בתבוסה חרף עדיפותם המספרית, אלא גם לא יכלו להשלים עם נוכחותה של שייטת אתונאית, המטילה הסגר ומונעת את תנועת אוניות הברית החיוניות להם אל הים הפתוח. על כן שלחו האֶפוֹרִים אל קנמוס שלושה מטובי מצביאיהם, כדי שישמשו לו יועצים - את בְּרָסִידָאס, טִימוֹקְרָאטֵס ולִיקוֹפְרוֹן - והטילו עליהם לעשות את כל ההכנות הנדרשות לקרב ים נוסף, מוצלח יותר.
ההכנות לקרב

מיד עם הגיעם החלו ברסידאס ועמיתיו מגייסים אצל בעלות הברית אוניות חדשות ומתקנים את אלו שניזוקו בקרב ריון. לאחר שאספו 77 טריארות יצאו לים מקילנה אל פנורמוס שבאכאיה. תוך כדי כך הגיע אל אתונה שליח מטעם פורמיון, כשבפיו בשורת הניצחון בקרב הימי ובקשה לשגר אליו במהירות אוניות רבות ככל האפשר לקראת התנגשות שנייה העתידה להתחולל בכל יום. האתונאים הקצו עשרים טריארות לשם כך, אך לא שלחו אותן מיד אל פורמיון, אלא פקדו עליהן לשוט קודם אל קִידוֹנִיָה שבכרתים לצורך מילויה של משימה נוספת, דחופה פחות.
פורמיון, שחיכה לבואה של התגבורת, שט מנאופקטוס מערבה קרוב לחוף, ועגן את 20 אוניותיו ליד אַנְטִירִיוֹן, בפתח המפרץ הקורינתי. הספרטנים ובעלי בריתם, שביקשו לכפות קרב על השייטת האתונאית, שטו לאורך חופו הדרומי של המפרץ, ועגנו את אוניותיהם מנגד, ברִיוֹן שבפלופונסוס. "במשך שישה או שבעה ימים עגנו אלו מול אלו, כשהם מתאמנים ומתכוננים לקרב הים."
הספרטנים למדו את לקחי התבוסה הקודמת. הם סברו כי מפלתם נגרמה בשל חוסר ניסיונם הימי ומשום שציים לא היה ערוך לקרב ים, אלא היה צי משלוח עמוס חיילים וכבד-תנועה. לפיכך החליטו להתכונן לקרב ים של ממש, ולכפות על האתונאים להילחם בתוככי המפרץ, במקום צר, שם יקשה עליהם להביא לידי ביטוי את יתרונם במהירות התנועה והתמרון ההכרחיים לניגוח יעיל. הם עצמם ישימו את מבטחם בעדיפותם בלוחמת סיפונים ובמספר האוניות.
פורמיון, שראה כי הפעם ניצבות מולו אוניות רבות פי כמה ולא צי משלוח מסורבל כמקודם, חתר שוב להתמודד בים הפתוח. נאומו טרם הקרב, כאשר עודד את אנשיו ותיאר בפניהם את תוכניותיו, מזמן לנו תיאור יחיד במינו של טקטיקות הלחימה בים בתקופה הקלאסית: "את המלחמה לא אעשה בטובתי במפרץ ואף לא אשוט לתוכו. כי יודע אני גם יודע, שמקום צר אין בו משום יתרון לאוניות מועטות, המיטיבות לשוט והנהוגות בידיים מנוסות, כשהן ערוכות כנגד אוניות מרובות ומסורבלות. כי אי אפשר לשוט ולנגח כראוי באוניית אויב, אם אין היא נראית יפה ממרחק רב, ואף אין לסגת אחור בשעת הצורך תחת לחץ האויב; ואף אין לפרוץ את שורות האויב (דְיֶיקְפְּלוּס) או להסתובב במהירות (פֶּרִיפְּלוּס), דברים שהם מטקסיסיהן של אוניות המיטיבות לשוט, אלא הכרח הוא שמלחמת הים תהפוך להיות מלחמת יבשה, ובמקרה זה גוברות האוניות המרובות במספרן."
מהלך הקרב

כדי לאלץ את פורמיון להילחם בתוך המפרץ, הגו ברסידאס ועמיתיו תחבולה. הם יצאו לים לפנות בוקר בראש אוניות הפלופונסים והפליגו מזרחה, משימים עצמם כמי שעולים על נאופקטוס. את הצי ערכו בארבעה טורים, ובטור הימני המוביל הציבו עשרים מן המהירות שבאוניותיהם. פורמיון, שלא רצה להפקיר את העיר ללא הגנה, נאלץ לנטוש את עמדתו, שט בטור אחד לאורך חופו הצפוני של המפרץ, מקווה להקדים את אויביו ולהגיע ראשון אל העיר. יחד איתו נע מזרחה גם חיל המֶסֶנִים, נכון ללוות את הקרב הימי מן היבשה, ולגונן במקרה הצורך על צוותי אוניות טבועות או ניזוקות שימלטו את נפשם בשחייה לחוף.
כאשר הבחינו המפקדים הספרטנים כי אוניות האתונאים כבר נכנסו למפרץ נאופקטוס והן קרובות להשיג את יעדן, כפי שציפו, "פנו פתאום על פי אות מטור עורפי לשורת חזית ועטו על האתונאים, כל אונייה לפי מהירותה, מתוך תקווה שיחסמו את כל אוניות האויב. אך אחת-עשרה מהן, אותן ששטו בראש הטור, נחלצו מהאגף הימני של הפלופונסים ומתנועת האיגוף שלו והצליחו להימלט למרחב."
שונה היה גורלן של תשע האוניות האחרות. הפלופונסים רדפו אחריהן עד החוף, והרגו את אנשיהן, חוץ מאלה שקפצו לים והצליחו להינצל בשחייה. אותן אוניות שנוגחו או ניזוקו בעת התקרבותן אל החוף נלכדו ונגררו על ידי הפלופונסים בחבלים כשהן ריקות, ואחת אף נשבתה על צוותה. "אך אוניות אחדות, שכבר נגררו על ידיהם, הוצאו מהם על ידי המסנים, שחשו לעזרה. הם קפצו לים, כשכלי זינם עליהם, עלו על סיפוני האוניות ונלחמו מעליהם באויב."
תוך כדי כך המשיכו עשרים אוניות הפלופונסים מן האגף הימני לרדוף אחר אחת-עשרה האוניות האתונאיות האחרות. כולן, חוץ מאחת, הצליחו להגיע ללא פגע אל פתח נמל נאופקטוס, ושם סבו ונערכו בשורת חזית כשחרטומיהן פונים אל האויבים, מוכנות להשיב מלחמה שערה. מיד אחר כך הגיעו הפלופונסים הדולקים אחריהן, "כשהם נושאים קולם בשיר הפַּייאַן, תוך כדי חתירה, כאילו כבר ניצחו." אלא שאירוע בלתי-צפוי ומפתיע היטה את הכף. "אונייה אחת מלֶאוּקָס, שהקדימה הרבה את האחרות, רדפה אחר האונייה האתונאית היחידה שפיגרה. אך קרה המקרה, וספינת סוחר אחת עגנה בלב הים, והאונייה האתונאית הגיעה אליה ראשונה, חגה סביבה במעגל וניגחה את האונייה הלאוקית וטיבעה אותה". אוניות הפלופונסים האחרות, שרדפו בלא סדר אחר האויב, כי חשבו שהניצחון מונח כבר בידן, הוכו תדהמה בראותן את המעשה המפתיע, עצרו את מהלכן וחיכו לעזרת שאר הצי. הדבר הפיח באתונאים אומץ מחודש, "ולפי צו אחד הריעו תרועה גדולה והסתערו עליהם." הפלופונסים החזיקו מעמד זמן קצר בלבד, משום שאוניותיהם לא היו מסודרות במערך קרבי וחלקן אף נכנס למי החוף הרדודים בשל אי ידיעת המקום. כשראו כי אפסה כל תקווה, נסו חזרה אל פנורמוס שבאכאיה. האתונאים, שדלקו אחריהם, הצליחו ללכוד שש מאוניותיהם ואף להחזיר לעצמם את אלו שנפלו לידי האויב בתחילת הקרב ונגררו בחבלים. תוקידידס מספר עוד, כי טימוקראטס, המצביא הספרטני שהיה על סיפונה של האונייה הלאוקית, שלח יד בנפשו לאחר שזו נוגחה והתמלאה מים, וגווייתו נפלטה אל נמל נאופקטוס.
אחרית הקרב

כנהוג בעת העתיקה, אספו האתונאים את שברי האוניות והחללים שצפו בזירת הקרב – סימן לניצחונם, והחזירו לפלופונסים במשא ומתן את שלהם. לאות תודה לאלים על ניצחונם, הקימו מצבת ניצחון מול מקדש אפולון בחוף נאופקטוס, המקום ממנו הסתערו אחת-עשרה אוניותיהם והכו את הצי הפלופונסי הרודף אחריהן. גם הפלופונסים טענו לניצחון, שכן חיבלו באוניות האתונאים בתחילת הקרב ואף לכדו אחת מהן על צוותה. את מצבת הניצחון שלהם הקימו בריון שבאכאיה, ואת האונייה שתפסו הקדישו לפוסיידון, שמקדשו נמצא בסמיכות מקום. אחר כך שבו אוניות הקורינתים ושאר הפלופונסים כל אחת לעירה, כשהן מפליגות בלילה מפחד התגבורת האתונאית הצפויה להגיע. עשרים האוניות האתונאיות, שהתעכבו בכרתים, הגיעו ימים אחדים לאחר הניצחון.
ניצחון פורמיון ואנשיו, חרף העדיפות המספרית של אויביהם, הדגים שוב את הצטיינותם של האתונאים בלוחמה ימית. תוקידידס כותב, כי הספרטנים לא הבינו נכונה מדוע נכשלו בקרב הקודם, זה שניטש ליד ריון, "ולא שיוו לנגדם את המומחיות מרובת הימים של האתונאים ואת אימונם שלהם קצר הימים". דומה, כי דברים אלה יפים גם ביחס לקרב נאופקטוס.
לקריאה נוספת

תוקידידס, "תולדות מלחמת פילופוניס". תרגם מיוונית והוסיף הערות א' א' הלוי, הקדים מבוא א' פוקס. ירושלים, מוסד ביאליק, תשי"ט.
Thucydides. Translated by C.F. Smith. The Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1919 ( reprinted 1980).
A.W. Gomme, A Historical Commentary on Thucydides. Vol. 2: Books II-III. Oxford, Clarendon Press, 1956 (reprinted 1979).
J.S. Morrison and J.F. Coates, The Athenian Trireme. Cambridge, Cambridge University Press, 2000 (2nd edition).
הערות שוליים

↑  תוקידידס, ספר שני, 80. ראו גם קרב ריון#רקע היסטורי.
↑  תוקידידס, ספר שני, 81-84.
↑  תוקידידס, ספר שני, 85. הפיקוד על כלל הכוחות, ביבשה ובים, היה בידי הנאוארכוס קנמוס, שלא השתתף בקרב הימי; על פי רוב לא הדיחו הספרטנים נאוארכוס שנכשל במשימתו, אלא צרפו אליו יועצים צבאיים (symbouloi).
↑  תוקידידס, ספר שני, 86.5 .
↑  תוקידידס, ספר שני, 89.8 .
↑  מסנים אלו גורשו מאדמתם על ידי הספרטנים, התיישבו בעידודה של אתונה בנאופקטוס, וסייעו לשייטת האתונאית (Morrison, p. 75, n. 11). חיל הפלופונסים, שנועד למלא תפקיד זהה, חנה באותו זמן בפנורמוס שבאכאיה, בעברו השני של המצר.
↑  תוקידידס, ספר שני, 90.4-5 . תנועת אוניות מלחמה ממקום אחד לשני נעשתה בטור. לקראת הקרב סבו האוניות על פי אות ונערכו בשורה חזיתית, כשחרטומיהן מול חרטומי האויבים.
↑  תוקידידס, ספר שני, 90.6 .
↑  "תוקידידס, ספר שני, 91-92.
↑  תוקידידס, ספר שני, 85.2 .
זירת קרב נאופקטוס, 429 לפנה"ס
ריצ'רד גוד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 ביוני 1943 (בן 81) הברונקס, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  מכון קרטיס למוזיקה, בית ספר מאנס למוזיקה, בית הספר מק'ברני 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
ריצ'רד גוד (באנגלית: Richard Goode, נולד ב-1 ביוני 1943) הוא פסנתרן יהודי-אמריקאי, הנודע בעיקר בפרשנויותיו למוזיקה של בטהובן ולמוזיקה קאמרית.
קורות חייו

גוד נולד במזרח הברונקס, ניו יורק. הוא למד נגינה בפסנתר אצל אלווירה סיגטי, קלוד פרנק, נדיה רייזנברג בבית הספר מאנס למוזיקה (שם הוא מכהן כיום כחבר בסגל המורים) ורודולף סרקין ומייצ'יסלב הורשובסקי במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, פנסילבניה.
גוד הרבה להקליט, בין השאר קונצ'רטי של מוצרט עם התזמורת הקאמרית אורפיאוס ויצירות של שוברט, שומאן, ברהמס ובאך. כמו כן, גוד היה הפסנתר יליד-אמריקה הראשון שהקליט את כל מחזור הסונאטות לפסנתר של בטהובן. הוא מופיע בקביעות באולמות הראשונים במעלה ברחבי העולם, עם תזמורות מצטיינות. הוא מכהן כמנהל אמנותי שותף, עם מיצוקו אושידה, של בית הספר למוזיקה ופסטיבל מרלבורו בוורמונט.
גוד ניגן בביצוע בכורה יצירות שכתבו בשבילו קרלוס צ'אבס, ג'ורג' פרל, רוברט הלפס ועוד. בין עמיתיו לנגינה קאמרית דון אפשואו, ריצ'רד שטולצמן, אלכסנדר שניידר ורבים אחרים. גוד נשוי לכנרת מרשה ויינפלד.
דיוקן ספרותי של ריצ'רד גוד כלול בספרו של דייוויד בלום, "Quintet: Five Journeys toward Musical Fulfillment (Cornell University Press, 1999)." הוא התפרסם במקור כמאמר בניו יורקר מיום 29 ביוני 1992.
פרסים ואותות הוקרה

פרס האודיציות הבינלאומיות לנגני קונצרטים צעירים בשנת 1961.
פרס ראשון בתחרות קלרה הסקיל ב-1973
פרס אייברי פישר ב-1980.
פרס גראמי לביצוע מצטיין של מוזיקה קאמרית: ריצ'רד גוד וריצ'רד סטולצמן על סונאטות לקלרינט ופסנתר של ברהמס, אופוס 120, לשנת 1983.
הערות שוליים

↑  http://www.newschool.edu/mannes/facultyCollege.aspx?mid=4654
↑  Richard Goode biography
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007430096705171  BIBSYS: 13054925  BnF: cb13930388t (data)  GND: 122019377  ISNI: 0000 0000 8381 0279  LCCN: n82032743  MusicBrainz: 945a268a-328f-4b91-9453-d1996f162a3c  NTA: 317324888  RERO: 02-A012330502  SNAC: w67203cv  VIAF: 49410939   WorldCat (עם VIAF): 49410939
קתרין גרהאם

| --- | --- |

 לידה:  16 ביוני 1917 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  17 ביולי 2001 (בגיל 84) בויסי, ארצות הברית 
 שם לידה:  Katharine Meyer 
 מקום קבורה:  בית הקברות אוק היל 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת שיקגו  מכללת ואסר 
 בן או בת זוג:  Phil Graham (1940–1963) 
 צאצאים:  Lally Weymouth, דונלד גרהאם 
 פרסים והוקרה:  פרס אלייג'ה פאריש לאבג'וי (1973)  אשת השנה של Ladies' Home Journal (1973)  גיבורי חופש העיתונות העולמיים של מכון העיתונות הבין-לאומי (2000)  פרס האומץ בעיתונות (1994)  אגדה חיה של ספריית הקונגרס  Walter Cronkite Award for Excellence in Journalism (1987)  עיטור ארבע החירויות – מדליית החירות (1997)  פרס פוליצר לביוגרפיה  או אוטביוגרפיה (1998)  היכל התהילה הלאומי לנשים (2002)  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  מדליית החירות הנשיאותית 
 
קתרין מאייר גרהאם (באנגלית: Katharine Meyer Graham‏; 16 ביוני 1917 – 17 ביולי 2001) הייתה עיתונאית אמריקאית, ממוצא יהודי. היא הובילה את העיתון של משפחתה, "וושינגטון פוסט", במשך יותר משני עשורים, בין היתר במהלך התקופה הפופולרית ביותר שלו, סיקור פרשת ווטרגייט שבסופו של דבר הובילה להתפטרותו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון. האוטוביוגרפיה שכתבה זכתה בפרס פוליצר בשנת 1998.
ראשית חייה, השכלה וקריירה מוקדמת

קתרין גרהאם (Katharine Graham) נולדה כקתרין מאייר (Katharine Meyer) ב-1917 למשפחה אמידה בניו יורק, כבת לאנגס אליזבת' (Agnes Elizabeth) ויוג'ין מאייר (Eugene Meyer). אביה היה בעל הון ומאוחר יותר איש ציבור. הוא קנה את הוושינגטון פוסט ב-1933 במכירה פומבית של פשיטת רגל. אמה של גרהאם הייתה אינטלקטואלית בוהמיינית, חובבת אומנות, ופעילה פוליטית במפלגה הרפובליקנית. בנוסף, היא עבדה ככתבת בעיתון בתקופה שבה היה זה מקצוע לא נפוץ בקרב נשים. אביה של גרהאם היה יהודי ואמה הייתה לותרנית למשפחה ממוצא גרמני. כמו ארבעת אחיה, גרהאם הוטבלה כלותרנית אך נהגה ללכת לכנסייה האפיסקופלית.
הוריה של גרהאם החזיקו בבעלותם מספר בתים במדינה, אך נהגו לשהות בעיקר בטירה במאונט קיסקו שבמדינת ניו יורק, ובבית קטן בוושינגטון די. סי.. גרהאם לא בילתה זמן רב במחיצת הוריה במהלך ילדותה, מאחר שהם הרבו לנסוע, וגודלה בעיקר על ידי מטפלות וחונכים. היחסים בין קתרין ואמה היו מתוחים; אגנס מאייר הייתה, לפי הדיווחים, שלילית ומתנשאת כלפי בתה וערערה את ביטחונה העצמי.
גרהאם הייתה בוגרת בית הספר מדיירה (Madeira School), שלו תרם אביה קרקעות רבות, ובהמשך הלכה ללמוד במכללת ואסר לפני שעברה לאוניברסיטת שיקגו. אחרי שסיימה את לימודיה, היא עבדה לתקופה קצרה בעיתון בסן פרנסיסקו, שם, בין היתר, עזרה בסיקור השביתה הגדולה של עובדי הרציפים.
גרהאם החלה לעבוד בוושינגטון פוסט ב-1938.
חיי משפחה

בזמן ששהתה בוושינגטון די. סי., פגשה את חברה לשעבר לספסל הלימודים, וויל לנג. השניים יצאו במשך תקופה קצרה אך נפרדו בשל אינטרסים ורצונות מנוגדים. ב-5 ביוני 1940 קתרין נישאה בטקס לותרני לפיליפ גרהאם, בוגר בית הספר הרווארד למשפטים ופקיד של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית פליקס פרנקפורטר. הם הביאו לעולם בת, לאלי מוריס ויימות' (Lally Morris Weymoth), ב-1943, ושלושה בנים: דונלד אדוארד (Donald Edward) ב-1945, ויליאם וולש גרהאם (William Welsh Graham) ב-1948, וסטפן מאייר גרהאם (Stephen Meyer Graham) ב-1952.
הובלת הוושינגטון פוסט

פיליפ גרהאם הפך למוציא לאור של העיתון ב-1946, כשיוג'ין מאייר העביר את העיתון לידי חתנו. קתרין מתארת באוטוביוגרפיה שלה כיצד לא חשה פגועה מהעובדה שאביה נתן את הוושינגטון פוסט לפיליפ ולא לה, ואף הביעה סיפוק מכך. אביה, בינתיים, המשיך בדרכו והיה לראש הבנק העולמי – משרה שאותה עזב כחצי שנה מאוחר יותר. הוא היה יושב הראש של חברת הוושינגטון פוסט עד מותו ב-1959, אז לקח פיליפ גרהאם את התפקיד והחברה התרחבה עם רכישת ערוצי טלוויזיה ומגזין ניוזוויק.
חייה הפוליטיים והחברתיים

בני משפחת גרהאם היו חברים חשובים בסצנה החברתית של וושינגטון, והפכו לחברים בין היתר של ג'ון פ. קנדי וג'קלין קנדי אונאסיס, רוברט קנדי, לינדון ג'ונסון, רוברט מקנמארה, הנרי קיסינג'ר, רונלד רייגן וננסי רייגן.
באוטוביוגרפיה שלה, שיצאה לאור בשנת 1997, מספרת גרהאם על היחסים הקרובים של בעלה עם פוליטיקאים וכותבת על כך שקרבה אישית שכזאת לפוליטיקאים הפכה מאוחר יותר ללא מקובלת בעולם העיתונות.
מחלתו של פיליפ גרהאם ומותו

בעלה של קתרין התמודד עם אלכוהוליזם ומחלת נפש במהלך נישואיהם. הוא סבל משינויי מצבי רוח קיצוניים והרבה לזלזל בה ולכנותה בשמות גנאי. בערב חג המולד 1962 גילתה גרהאם כי בעלה מנהל רומן עם רובין וב (Robin Webb), עיתונאית אוסטרלית שעובדת עבור המגזין ניוזוויק. פיליפ הצהיר כי הוא מתכוון להתגרש מאשתו על מנת לחיות עם רובין ואף נקט צעדים לחלוקת הרכוש המשותף של הזוג.
במהלך ועידה של העיתון בפיניקס שבאריזונה, חווה פיליפ התמוטטות עצבים. הוא עלה על מטוס בחזרה לוושינגטון והתאשפז במוסד פסיכיאטרי קרוב לוושינגטון די. סי. במהלך חופשת סוף שבוע מהמוסד, ב-3 באוגוסט 1963, הוא התאבד בירייה בביתם של הזוג בגלן ולבי (Glen Welby). קתרין מעולם לא נישאה שנית.
התקדמות בקריירה

קתרין לקחה את המושכות של החברה ושל העיתון לאחר התאבדותו של פיליפ. היא הייתה המוציאה לאור דה-פקטו של העיתון החל מ-1963 והלאה, ותפקדה כנשיאה מ-1967. רשמית, היא החזיקה בתואר של המוציאה לאור בין 1969 ל-1979, וכיו"ר מועצת העיתון מ-1973 עד 1991. היא הפכה לאישה הראשונה ברשימת המנכ"לים של Fortune 500 ב-1972, כמנכ"לית של חברת הוושינגטון פוסט. כאישה הראשונה בעמדה בכירה שכזו בחברת הוצאה לאור, היא לא היה לה מודל נשי לחיקוי ובהתחלה נתקלה בקשיים ולא זכתה ליחס רציני מעמיתים גברים. באוטוביוגרפיה שלה גרהאם מדגישה את תחושות חוסר הביטחון שלה וחוסר האמון בידע שלה. עליית כוחה של התנועה לזכויות נשים הובילה לשינויים בגישתה של גרהאם והיא החליטה לקדם שוויון מגדרי בחברה שבבעלותה.
כצעד ראשון לשיפור העיתון מינתה את בן בראדלי לתפקיד העורך. יחד הם בנו מחלקות מעולות לנושאי כלכלה, פנים ותרבות. הישגם הגדול בשנות ה-60 היה דסק מרשים של כתבי חוץ, שדיווחיהם מווייטנאם שינו את האווירה הציבורית כלפי המעורבות האמריקאית שם.
אחרי בראדלי, בנה של קתרין, דונלד, היה המוציא לאור בין 1979 ל-2000.
פרשת ווטרגייט

גרהאם הנהיגה את הפוסט במהלך אחת מהתקופות הקריטיות בהיסטוריה של העיתון. ב-1971 החל "הניו יורק טיימס" לפרסם את מסמכי הפנטגון, שהעידו על המעורבות האמריקאית בדרום-מזרח אסיה. בניגוד לדעת יועציה המשפטיים עודדה גרהאם את בראדלי למצוא עותק משלו למסמכים. פרסומם העניק לפוסט יוקרה רבה.
הפוסט שיחק תפקיד חשוב בחשיפת פרשת ווטרגייט ובהתפטרותו של הנשיא ריצ'רד ניקסון. ביוני 1972 פורסמה בעיתון ידיעה על פריצה למטה הדמוקרטים בבניין המשרדים ווטרגייט. הכתבים בוב וודוורד וקארל ברנסטין חשו שבידיעה הזו טמון סיפור גדול ולא הרפו ממנו בעזרתו של מקור לא ידוע. לגרהאם היה אז תפקיד מכריע – היא התמודדה עם הלחצים והאיומים ונתנה לעורכיה ולכתביה גיבוי מלא. כך, למשל, ב-1972 הזהיר היועץ המשפטי של ניקסון, ג'ון מיטשל (John Mitchell), את הכתב קרל ברנסטין כי "השד של קאתי גרהאם ייתפס במסחטה גדולה אם זה יפורסם".
סוף הפרשה היה התפטרותו של הנשיא ניקסון. בשל פרשת ווטרגייט, גרהאם הייתה לאחת מהעיתונאיות האמריקאיות המאוימות בהיסטוריה.