הפלישה העיראקית לכווית
השלטון העיראקי

בתחילה הקימה עיראק את רפובליקת כווית וניסתה לשכנע את ארגוני האופוזיציה הכווייתים להשתתף בממשלת הבובות החדשה, אולם נכשלה במאמציה, והארגונים הללו תמכו אף הם בבית המלוכה הכוויתי. ב-28 באוגוסט 1990 הוסב שטח כוויית למחוז כווית, המחוז ה-19 של עיראק, ובכך הוא סופח רשמית לעיראק.
בכוויית יוסדה תנועת התנגדות חמושה מקומית בעקבות הכיבוש העיראקי בכווית. רוב הכוויתים שנעצרו, עונו והוצאו להורג במהלך הכיבוש היו אזרחים. שיעור הנפגעים של ההתנגדות הכווית עלה בהרבה על שיעור הכוחות הצבאיים הקואליציוניים ובני הערובה המערביים. ההתנגדות כללה בעיקר אזרחים מן השורה שחסרו כל אימון ופיקוח.
בתחילה, כוחות עיראק לא נקטו בטקטיקות אלימות. חיילים עיראקים הנחו את הכווייתים להחליף את לוחיות הרישוי הכוויתיות שלהם בעיראקיות, וכן הקימו מערכת נרחבת של מחסומי ביטחון לסיור באוכלוסיית כווית. אולם תוך שבועות ספורים לאחר הפלישה, החלו תושבי כוויית להשתתף בפעולות המוניות של התנגדות לא אלימה. אנשים נשארו בבית ולא הלכו לעבודה וללימודים בהמוניהם. כוויתים גם החלו להדפיס עלוני מידע על הפלישה ממחשביהם ומדפסות ביתיות והפיצה את החוברות לשכנים וחברים. לאחר אותו גל של התנגדות לא אלימה, פנה הצבא העיראקי לדיכוי על מנת לשמור על השליטה על כווית.
כ-400,000 אזרחים כוויתיים עזבו את המדינה לאחר הפלישה, והוקמה רשת של בתים בטוחים עבור אלה שנותרו והצטרפו להתנגדות. הודפסו חוברות עם סיסמאות נגד המלחמה וההתנגדות סיפקה מקומות מסתור ותעודות זיהוי כוזבות לכוויתים אשר בוקשו על ידי המשטרה החשאית העיראקית. תאי ההתנגדות קיימו פגישות חשאיות במסגדים. נשים כווייתיות כמו אסרר אל-קבנדי, מנהיגת התנגדות בולטת, ערכו הפגנות רחוב ונשאו שלטים עם סיסמאות כמו "כווית החופשית: עצרו את הזוועות עכשיו". משטרת עיראק ערכה חיפוש בבתיהם של החשודים בהסתרת זרים או בהברחת כספים לתנועת ההתנגדות. כסף שהוברח להתנגדות שימש לעיתים קרובות כדי לשחד חיילים עיראקים להסתכל לכיוון השני. טקטיקות ההתנגדות כללו פצצות ומכוניות תופת והתקפות צלפים שגרמו למספר ניכר של נפגעים עיראקים.
ממשלת כווית יצאה לגלות בטאיף ותמכה משם בתנועת ההתנגדות. ממשלת כוויית הגולה תמכה במפורש בהתנגדות והעירה על האסטרטגיות שלה. אף על פי שכוחות עיראק צמצמו כמעט את כל צורות התקשורת בתוך המדינה ומחוצה לה, הצליחה תנועת ההתנגדות להבריח טלפון לווייני מעבר לגבול סעודיה על מנת ליצור קו תקשורת עם ממשלת כוויית הגולה בטאיף, סעודיה. כווית גם הדפיסה חוברות מידע והפיצה אותן לאזרחים אחרים. הדבר היה חשוב במיוחד מכיוון שזרימת המידע הייתה מוגבלת מאוד בכווית במהלך הכיבוש; ערוצי רדיו השמיעו שידורים מבגדד וערוצי טלוויזיה רבים מכוויית הושבתו. עיתון התנגדות שכותרתו סמוד אל-שאאב (יציבות העם) הודפס והופץ בחשאי. חוברות מידע הפכו לאחד ממקורות החדשות היחידים מהעולם החיצון. זרים וכוויתים ממעמדות שונים השתתפו בהתנגדות, ושברו את המחסומים החברתיים המסורתיים של כווית. אחמד אר-רחמי, סגן אלוף בצבא הכוויתי, הצהיר: "בכווית התנגדו כולם מילדים ועד זקנים. לא היו בובות כווייתיות שעיראק תוכל להשתמש בהן להרכיב ממשלה".
באוקטובר 1990, פקידים עיראקיים פגעו בהתנגדות בכך שהוציאו להורג מאות אנשים שלפי החשד היו מעורבים בתנועה וכן ערכו פשיטות וחיפושים אחר משקי בית בודדים. לאחר ההתמודדות החלה ההתנגדות לכוון לבסיסים צבאיים עיראקיים על מנת לצמצם נקמה נגד אזרחים כוויתיים. באוקטובר 1990, הממשלה העיראקית פתחה את גבולות כווית ואיפשרה לכל אחד לצאת. הדבר הביא ליציאה של כווית ושל זרים, דבר שהחליש את תנועת ההתנגדות.
יחיא אל-סומאית, שר הדיור בכווית, אמר באוקטובר 1990 כי תנועת ההתנגדות סייעה לערער את הלגיטימיות של הכיבוש ולהפיג את הרעיון שעיראק פלשה כדי לסייע בהתקוממות עממית נגד ממשלת כווית. התנועה גם הגנה על אמריקאים, בריטים וזרים אחרים שנלכדו בכווית במהלך הכיבוש. אחדים ציינו את תנועת ההתנגדות כחלק מהבסיס לחברה אזרחית חזקה יותר בכווית לאחר הכיבוש.
במהלך הכיבוש שנמשך 7 חודשים, כוחות סדאם חוסיין בזזו את עושרו העצום של כווית והיו גם דיווחים על הפרת זכויות אדם. מחקר שנערך בשנת 2005 העלה כי לכיבוש העיראקי הייתה השפעה שלילית לטווח הארוך על בריאות האוכלוסייה בכווית.