stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סופוניסבה אנגוויסולה
הערות שוליים

↑  1556, המוזיאון של לנצוט, פולין.
↑  1556, המוזיאון של לנצוט, פולין.
↑  1610, שמן על בד, קרן גוטפריד-קלר.
↑  לעיתים נכתב Anguisciola
↑  המקורות חלוקים ביחס למעמדם:לפי חלק מהמקורות השתייכו למעמד הסוחרים, ויש הטוענים למצב כלכלי לא טוב.
↑  11 לפי הוויקיפדיה הגרמנית.
↑  סופוניסבה אנגוויסולה בספר  Women painters of the world, from the time of Caterina Vigri, 1413-1463, to Rosa Bonheur and the present day מאת Sparrow, Walter Shaw עמודים 24-28(אנגלית)
↑  כך על פי הוויקיפדיה האנגלית המסתמכת על מאמר
↑  טבלה הכוללת  תמונות של רוב יצירותיה נמצאת בוויקיפדיה האנגלית (אנ').
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007324404605171  PLWABN: 9810692070405606  BIBSYS: 90400204  BNE: XX1004162  BnF: cb12285346s (data)  CANTIC: a10957753  GND: 118847694  ICCU: VEAV033729  ISNI: 0000 0000 6635 2587  LCCN: n88024840  LNB: 000311358  NKC: jo20211112211  NTA: 100601405  RERO: 02-A002931264  RKD: 1909  SNAC: w6d0016n  SUDOC: 031685412  ULAN: 500115561  VIAF: 229537591   WorldCat (עם VIAF): 229537591
עונת 1951/1952 בליגה א'

| --- | --- |
 תקופת התחרות:  6 באוקטובר 1951 – 22 בנובמבר 1952 (שנה)
 מספר משתתפות:  12
 הזוכה:  מכבי תל אביב
 מספר משחקים:  132
 מספר שערים:  484 (3.67 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  ישראל שייע גלזר (24 שערים)
 → 1949/19501953/1954 ←
 
עונת 1951/1952 בליגה א' הייתה העונה השנייה של ליגת הכדורגל הבכירה בישראל מאז קום המדינה, והעונה ה-13 מאז ראשית ימי הכדורגל בישראל. ליגה א' שימשה כליגה הבכירה עד הקמת הליגה הלאומית בעונת 1955/1956.
הליגה כללה 12 קבוצות, אשר כולן השתתפו בעונה הקודמת. העונה החלה ב-6 באוקטובר 1951 והסתיימה ב-22 בנובמבר 1952 (באיחור של כחמישה חודשים). על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. במידה והיה שוויון בנקודות, נקבע הדרוג בטבלה על פי יחס שערים.
העונה הסתיימה בניצחון של מכבי תל אביב, שזכתה בתואר האליפות בפעם השנייה ברציפות, וחלוץ הקבוצה שייע גלזר כבש 27 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
בתום העונה ירדו הפועל ראשון לציון ומכבי ראשון לציון לליגת המשנה, ובתום עונת 1951/1952 בליגה ב' עלו הפועל בלפוריה והפועל כפר סבא לליגה הבכירה.
טבלת הליגה

| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | נקודות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | מכבי תל אביב | 22 | 18 | 2 | 2 | 89 | 18 | 38 |  |
| 2 | מכבי פתח תקווה | 22 | 12 | 6 | 4 | 65 | 23 | 30 |  |
| 3 | הפועל חיפה | 22 | 14 | 1 | 7 | 46 | 26 | 29 |  |
| 4 | הפועל פתח תקווה | 22 | 10 | 7 | 5 | 38 | 20 | 27 |  |
| 5 | הפועל תל אביב | 22 | 9 | 7 | 6 | 31 | 22 | 25 |  |
| 6 | מכבי רחובות | 22 | 8 | 7 | 7 | 35 | 37 | 23 |  |
| 7 | בית"ר תל אביב | 22 | 7 | 7 | 8 | 39 | 41 | 21 |  |
| 8 | הפועל רמת גן | 22 | 7 | 3 | 12 | 37 | 46 | 17 |  |
| 9 | מכבי נתניה | 22 | 6 | 5 | 11 | 36 | 46 | 17 |  |
| 10 | מכבי חיפה | 22 | 6 | 5 | 11 | 33 | 53 | 17 |  |
| 11 | הפועל ראשון לציון | 22 | 5 | 6 | 11 | 22 | 52 | 16 | ירדו ליגה |
| 12 | מכבי ראשון לציון | 22 | 1 | 2 | 19 | 13 | 100 | 4 | ירדו ליגה |
הערות שוליים

↑  נסתיימו משחקי ליגה א', וטבלת ליגה א' בתום הליגה, חרות, תאריך: 23.11.1952
| עונות בליגה העליונה בישראל |
| --- | --- | --- |
| ליגת ארץ ישראל | 1929/1930 • 1930/1931 • 1931/1932 • 1932/1933 • 1933/1934 • 1934/1935 • 1935/1936 • 1937 • 1938 • 1939 • 1940 • 1940/1941 • 1941/1942 • 1942/1943 • 1943/1944 • 1944/1945 • 1945/1946 • 1946/1947 • 1947/1948 • 1948/1949 |  |
| ליגה א' והליגה הלאומית | 1949/1950 • 1950/1951 • 1951/1952 • 1952/1953 • 1953/1954 • 1954/1955 • 1955/1956 • 1956/1957 • 1957/1958 • 1958/1959 • 1959/1960 • 1960/1961 • 1961/1962 • 1962/1963 • 1963/1964 • 1964/1965 • 1965/1966 • 1966/1968 • 1968/1969 • 1969/1970 • 1970/1971 • 1971/1972 • 1972/1973 • 1973/1974 • 1974/1975 • 1975/1976 • 1976/1977 • 1977/1978 • 1978/1979 • 1979/1980 • 1980/1981 • 1981/1982 • 1982/1983 • 1983/1984 • 1984/1985 • 1985/1986 • 1986/1987 • 1987/1988 • 1988/1989 • 1989/1990 • 1990/1991 • 1991/1992 • 1992/1993 • 1993/1994 • 1994/1995 • 1995/1996 • 1996/1997 • 1997/1998 • 1998/1999 |  |
| ליגת העל | 1999/2000 • 2000/2001 • 2001/2002 • 2002/2003 • 2003/2004 • 2004/2005 • 2005/2006 • 2006/2007 • 2007/2008 • 2008/2009 • 2009/2010 • 2010/2011 • 2011/2012 • 2012/2013 • 2013/2014 • 2014/2015 • 2015/2016 • 2016/2017 • 2017/2018 • 2018/2019 • 2019/2020 • 2020/2021 • 2021/2022 • 2022/2023 • 2023/2024 • 2024/2025 |  |
עדי שטרן (פיזיקאי)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1960 (בן 64 בערך) 
 שם לידה:  עדיאל שטרן 
 מנחה לדוקטורט:  יוסף אמרי
 מוסדות:  מכון ויצמן למדע 
 
עדיאל (עדי) שטרן (נולד ב-1960) הוא פיזיקאי ישראלי. פרופסור במחלקה לפיזיקה של חומר מעובה במכון ויצמן למדע.
ביוגרפיה

שטרן נולד וגדל בבאר שבע ומתגורר היום בתל אביב. הוא למד באוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון במתמטיקה, פיזיקה ומדעי המחשב ולתואר שלישי בפיזיקה במסלול ישיר. לאחר סיום הדוקטורט בילה שלוש שנים באוניברסיטת הארוורד ובסיומן הצטרף למכון ויצמן כאיש סגל. פרופסור שטרן הוא פיזיקאי תאורטי, ותחום העניין המדעי העיקרי שלו הוא הדרך שבה תורת הקוונטים משתקפת בתכונותיהן של מערכות אלקטרוניות. בעבודתו המדעית הוא מדגיש את החיפוש אחר הסברים פיזיקליים בהירים לבעיות מורכבות. באופן שאינו בלתי קשור, התחביב שלו הוא פופולריזציה של המדע.
מחקריו

שטרן ידוע בעיקר בזכות מחקריו המתייחסים להיבטים התאורטיים של אפקט הול הקוונטי השברי ולתכונותיהם של חלקיקים אפקטיביים בעלי רבע ממטען האלקטרון.
הערות שוליים

↑  https://web.archive.org/web/20240212100700/https://www.academy.ac.il/SystemFiles/23699.pdf
↑  "Fractional quantum Hall effects". PhysicsWorld.com. 2 במרץ 2002. אורכב מ-המקור ב-27 באוקטובר 2007. נבדק ב-2011-08-29. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Amir Ben-Artzi (2 ביוני 2008). "Researchers claim to find particles with quarter-electron charge". RF DesignLine. נבדק ב-2009-02-01. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012492544005171  ORCID: 0000-0002-9493-268X  SUDOC: 253576466  VIAF: 78161511983270560819   WorldCat (עם VIAF): 78161511983270560819 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פיזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סטווטון

| --- | --- |

מרכז סטווטון
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ויסקונסין ויסקונסין
 מחוז:  דיין
 מושל:  Tim Swadley
 תאריך ייסוד:  1847 
 שטח:  13.18 קמ"ר
 גובה:  267 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  13,173 (1 באפריל 2020)
 קואורדינטות:  42°55′16″N 89°13′28″W﻿ / ﻿42.921111111111°N 89.224444444444°W﻿ / 42.921111111111; -89.224444444444 
 אזור זמן:  UTC -6
 http://ci.stoughton.wi.us
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה סטווטון(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה סטווטון(למפת ויסקונסין רגילה) מדיסון מילווקי גרין ביי קנושה אפלטון אושקוש או קלייר לה קרוס ווסו סופיריור מינסוטה איווה אילינוי ימת מישיגן  מישיגן ימת סופיריורסטווטון(למפת ויסקונסין מוגדלת) מדיסון מילווקי גרין ביי קנושה אפלטון אושקוש או קלייר לה קרוס ווסו סופיריור מינסוטה איווה אילינוי ימת מישיגן  מישיגן ימת סופיריורסטווטון  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סטווטון (אנגלית: Stoughton) היא עיירה במחוז דיין שבוויסקונסין, ארצות הברית. העיירה שוכנת לגדות נהר יארה (יובלו של נהר רוק), וכ-30 ק"מ דרומית מזרחית לבירת המדינה, מדיסון. נכון למפקד 2010, בעיירה מתגוררים 12,611 תושבים.
היסטוריה

העיירה נוסדה ב-1847 על ידי לוקה סטווטון, אנגלי תושב ורמונט. העיירה ידועה במסורות הייחודיות שלה, הנובעות מכך שחלק גדול מאוכלוסיית העיירה היא ממוצא נורווגי. בין השאר, חוגגים בעיירה ב-17 במאי את "יום החוקה" (המקבילה ליום העצמאות) הנורווגי.
נטען, כי הרעיון של הפסקת קפה יסודו מן העיירה, כאשר תושביה הנורווגיים התנו את עבודתם במפעלים הסמוכים באישור להפסקת קפה מדי צהריים. בעיירה מתקיים מדי שנה פסטיבל המציין את הפסקת הקפה.
ספינת השיבה

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  מעבורת
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Mitsubishi Jukogyo, Kobe, Japan
 הושקה:  1948
 אחריתה:  הוטבע על ידי מוקש ימי
 מידות
 הֶדְחֶק:  6150 טון
 אורך:  118.7 מ' 
 נתונים טכניים
 מהירות:  28.7 קמ"ש
 מספר נוסעים:  630
 
ספינת השיבה הייתה ספינה שיועדה על ידי הארגון לשחרור פלסטין לצאת מלימסול שבקפריסין לחיפה. מטרת השייט הייתה להשיב כ-150 פליטים פלסטינים. ביום היציאה למסע, ב-15 בפברואר 1988 לפנות בוקר, פוצצה הספינה בעודה עוגנת בנמל והושבתה מכלל פעילות.
רקע

הספינה הייתה מעבורת בנפח 6,151 טון שנבנתה ביפן ב-1948 בשם טאיסצו מארו. בין השנים 1967 ל-1974, היא הייתה בבעלות חברת Efthymiades Line ושימשה כמעבורת לשייט בין איי יוון בשם Eolis. בשנת 1974, היא נרכשה על ידי חברת סול ים שירותים בע"מ מקפריסין, ושמה שונה לסול פרין. אז שימשה לשיט במזרח הים התיכון, בין השאר פינתה את הכוחות הפלסטינים מביירות בשנת 1982 ושימשה להפלגה שבועית של תיירים לחיפה.
משט השיבה

הסול פרין נרכשה בחשאיות על ידי ארגון לשחרור פלסטין ושמו שונה לא-וואדה ("השיבה"). הארגון תכנן להעביר באופן סמלי 150 פליטים פלסטינים, שנענו להזמנה להשתתף במבצע בהתראה קצרה, יחד עם מאות עיתונאים ומשקיפים אחרים שהזמנו לאירוע. כמעיין ניסיון לשחזר את מסע של ספינת המעפילים אקסודוס בשנת 1947. המטרה הייתה לייצור פעולת התנגדות בלתי אלימה.
שר הביטחון יצחק רבין הצהיר כי ישראל תתנגד למסע "בכל דרך שתמצא" ואילו ראש הממשלה יצחק שמיר תיאר את המסע "הכרזת מלחמה".
ספינה אחרת ששכר הארגון ביוון, "סילבר פלומה", תכננה להפליג מנמל פיראוס ב-9 בפברואר, אך העזיבה נדחתה מספר פעמים מכיוון שבעלי הספינה היוונים חששו מתגובה ישראלית אם יעשה שימוש בספינתן. לאחר פנייה של שר החוץ שמעון פרס מנעה יוון את הפלגת הספינה. ב-13 בפברואר 1988 רכש הארגון את הסול פרין בלימסול שבקפריסין במכירה פומבית תמורת 600,000 דולר. בזמן הטביעה לא נמסר לצוות הספינה על הבעלים החדשים.
ב-15 בפברואר, שלושה מפקדים בכירים של הארגון לשחרור פלסטין נהרגו בלימסול על ידי פצצה בשלט רחוק שהוטמנה במכוניתם. השלושה היו בקפריסין כדי לקנות ולהכשיר את הספינה להפלגה. הפעולה יוחסה למוסד. 18 שעות לאחר מכן, בלילה של 15 בפברואר, מוקש ימי שהוצמד לגוף התפוצץ וניקב את מכל הדלק של הסול פרין, הוא הוצף וגרם לספינה לנטות על צידה. לא דווח על נפגעים, אך בכך הסתיים הניסיון. דובר אש"ף, בסאם אבו שריף, טען מיד כי הפיצוץ בוצע על ידי ישראל. בהודעות לעיתונות ישראל הכחישה רשמית מעורבות בפיצוץ המכונית אך כמעט ולא טרחה להסתיר את תפקידה בהשבתת הספינה והחשדות למעורבות ישראלית התחזקו עוד כאשר שר התחבורה חיים קורפו איים כי אם יהיה ניסיון נוסף על ידי אש"ף, "גורלו יהיה זהה". פואד אל-ביטאר, נציג אש"ף באתונה אמר במסיבת עיתונאים באתונה כי "ברור שהגורם היחיד שהיה מעוניין בחבלה הוא ישראל". יום אחרי האירוע מתקשר אנונימי אמר לסוכנות הידיעות Associated Press כי הליגה להגנה יהודית אחראית לפיצוץ.
באוגוסט 2008 רמז עיתון "הארץ" שישראל אחראית לאירוע, במסגרת כתבה על ההפלגה של תנועת Free Gaza ששברה את הסגר של ישראל על עזה, והצליחה להשיט ספינה לנמל עזה. ביוני 2010, טענו העיתונאים עמוס הראל ואבי יששכרוף שצמד אנשי קומנדו הטביעו את הספינה.
בשנת 2011, כתבו העיתונאים דן מרגלית ורונן ברגמן בספרם "הבור" כי כוח של השייטת, בפיקוד יואב גלנט היה אחראי לפעולה.
תגובות לאירוע

שבוע לאחר הפיצוץ בספינה, הודיעו פעילים פלסטינים בקהיר שיארגנו 'צעדת שלום' מקהיר לעבר ישראל במקום 'ספינת השיבה'.
כשלושה שבועות אחרי ההתנקשות בשלוש מפקדי הארגון לשחרור פלסטין אירע הפיגוע באוטובוס האמהות. אחד מדוברי הארגון טען שהפיגוע היה נקמה בתגובה להתנקשות.
ראו גם

זכות השיבה
הערות שוליים

↑  דוד זוהר ודן ארקין, "סול פרין" הביאה תיירים לישראל וחילצה את המחבלים מביירות, מעריב, 16 בפברואר 1988
↑  ספינת "אקסודוס הפלסטינית" תשדר מעל הסיפון לישראל, חדשות, 22 בינואר 1988
↑  עמוס גבירץ,לפני שעורף התמיכה ייטוש אותנו, 16 ביוני 2015
1 2  Cowell, Alan (16 בפברואר 1988). "Blast Disables P.L.O.'s 'Exodus' Ferry in Port". הניו יורק טיימס. נבדק ב-24 באפריל 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  עודד גרנות, והספינה לא שטה, מעריב, 11 בפברואר 1988
↑  אמיר גילת, ויקטור אליעזר ואילן בכר, פרס פנה ליוון בבקשה לאסור הפלגת הפלשתינים, מעריב, 3 בפברואר 1988
↑  שפי גבאי, אילן בכר ותמר גולן, אש"ף: ננקום בישראל על הפיצוץ - רבין: לא ניתן להם להשיג מבוקשם, מעריב, 16 בפברואר 1988
↑  עודד גרנות, "המוסד" משאיר עקבות, מעריב, 24 ביוני 1988
שלומי גבאי‏, מאות ליוו את איש המוסד גיורא צחור בדרכו האחרונה, באתר וואלה, 18 ביולי 2012
↑  רויטרס, פועלים בנמל לימסול סתמו את החור שנפער בפיצוץ ספינת אש"ף, מעריב, 8 במרץ 1988
↑  ויקטור אליעזר, אש"ף עשה גלים באתונה ואניית המגורשים נתקעה בלימסול, מעריב, 16 בפברואר 1988
↑  רייצ'ל, יליאמס, נזירה, ניצול שואה וגיסתו של בלייר על סירה אחת, באתר הארץ, 7 באוגוסט 2008
↑  עמוס הראל, אבי יששכרוף, המשט לעזה | לצאת למלחמה עם רובי צעצעוע, באתר הארץ, 4 ביוני 2010
↑  דן מרגלית ורונן ברגמן, הבור - הסודות האפלים מאחורי משבר המנהיגות החמור בתולדות צה"ל, כנרת, זמורה-ביתן, 2011, המהדורה המוקדמת, עמודים 139-140.
↑  אנשי הדממה: המבצעים הגדולים של שייטת 13, באתר ‏מאקו‏, 28 בספטמבר 2012
↑  שפי גבאי, 'צעדת שלום' מקהיר במקום 'ספינת השיבה', מעריב, 26 בפברואר 1988
↑  שפי גבאי, 4 גירסות אש"ף על המחבלים שחטפו האוטובוס בכביש דימונה, מעריב, 9 במרץ 1988
סו סיטי

| --- | --- |

סו סיטי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  איווה איווה
 מחוז:  וודברי
 ראש העיר:  Bob Scott
 תאריך ייסוד:  1854
 שטח:  152.5 קמ"ר
 גובה:  366 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  85,797 (1 באפריל 2020)
  ‑ במטרופולין:  143,577 (2010)
 קואורדינטות:  42°29′53″N 96°23′44″W﻿ / ﻿42.498055555556°N 96.395555555556°W﻿ / 42.498055555556; -96.395555555556 
 אזור זמן:  UTC -6
 www.sioux-city.org
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה סו סיטי(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה סו סיטי(למפת איווה רגילה) דה מוין סידר רפידס דבנפורט איווה סיטי ווטרלו מינסוטה ויסקונסין אילינוי מיזורי נברסקה ד.דסו סיטי(למפת איווה מוגדלת) דה מוין סידר רפידס דבנפורט איווה סיטי ווטרלו מינסוטה ויסקונסין אילינוי מיזורי נברסקה ד.דסו סיטי    מיקום העיר סו סיטי במחוז וודברי, במדינת איווה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
סו סיטי (באנגלית: Sioux City) היא בירת מחוז וודברי במדינת איווה בארצות הברית. העיר שוכנת על הגדה המזרחית של נהר מיזורי במקום בו נשפכים אליו הנהרות ביג סו ופלויד ובקרבת משולש הגבולות של איווה, נברסקה ודקוטה הדרומית. בעיר מתגוררים כ-80 אלף תושבים (נכון ל-2020), והיא העיר הרביעית מבחינת גודל אוכלוסייתה באיווה. במטרופולין של העיר מתגוררים כ-170 אלף תושבים (נכון ל-2020).
היסטוריה

האזור היה מיושב על ידי בני שבט הסו לפני הגעתם של הצרפתים לאזור.
לאחר שארצות הברית קנתה את האזור בצרפת במסגרת רכישת לואיזיאנה ב-1803 נשלחה משלחת בהנהגת מריווד'ר לואיס וויליאם קלארק כדי לחקור אותו. במהלך מסעה המשלחת חנתה פעם אחת באזור סו סיטי של היום.
ב-1848 ויליאם תומפסון הקים בקרבת האזור בו נמצאת העיר היום תחנת מסחר במטרה להקים בהמשך עיר, אך תוכניתו לא צלחה בסופו של דבר.
בערך באותו זמן התיישב באזור סוחר פרווה קנדי בשם תאופיל בריגייה (Théophile Bruguier). הוא הציע לחברו ג'יימס ג'קסון, שהיה מוכר מוצרי פרווה, להקים תחנת מסחר באזור. ג'קסון בתורו שכנע את החם שלו ג'ון קוק להקים עיירה. קוק התרשם, קנה את כל האדמות באזור והקים את סו סיטי ב-1854. כעבור שלוש שנים סו סיטי קיבלה מעמד של עיר.
העיר המשיכה להתפתח ולגדול בעשורים שלאחר מכן עד שההתפתחות נעצרה בסוף המאה ה-19 בעקבות מספר אירועים, בהם עליית נהר פלויד על גדותיו ב-1892. עם זאת העיר הצליחה להתאושש במהרה.
חינוך

בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת בראייר קליף ומכללת מורנינגסייד.
תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה סו גייטוויי, שנמצא במרחק של 11 קילומטרים דרומית למרכז העיר ומציע טיסות לשיקגו.
בעיר עובר כביש בין-מדינתי 29, המקשר בין קנזס סיטי במיזורי ובין הגבול של ארצות הברית עם קנדה.
ערים תאומות

יפן יאמאנאשי, יפן
ארצות הברית לייק צ'ארלס, לואיזיאנה, ארצות הברית
ראו גם

התזמורת הסימפונית של סו סיטי
הערות שוליים

↑  אתר American FactFinder של לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית
↑  אוכלוסייה במטרופולינים לפי מפקד 2010 והערכות אוכלוסייה ב-2011, לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית
↑  US Census Bureau, Population and Housing Unit Estimates Tables, The United States Census Bureau (באנגלית)
| דגל איווה מדינת איווה |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | דה מוין |  |
| אזורים גאוגרפיים | המטרופולין של דה מוין • המטרופולין של אומהה וקאונסיל בלאפס |  |
| היישובים הגדולים ביותר | דה מוין • סידר רפידס • דבנפורט • סו סיטי • איווה סיטי • ווטרלו • קאונסיל בלאפס • איימס • וסט דה מוין • דאביוק • אנקני • אורבנדייל • סידר פולס • מאריון • בטנדורף • מרשלטאון • מייסון סיטי • קלינטון • ברלינגטון • אוטאמווה |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות איווה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552541105171  GND: 4232070-7  ISNI: 0000 0004 0410 2792  LCCN: n78095537  MusicBrainz: e5d74059-c528-4d8e-ada2-882c25ec4fbe  NARA: 10045810  SUDOC: 117840041  VIAF: 150718071   WorldCat (עם VIAF): 150718071
נפתלי וידרא

| --- | --- |

נפתלי וידרא (במרכז) עם דוד בן-גוריון
 לידה:  1909 לייפציג, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  1987 (בגיל 78 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 השכלה:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 
נפתלי היינץ וידרא (24 באוקטובר 1909–1987) היה ממייסדי ענף הספנות בישראל, מנכ"ל חברת הספנות הלאומית צים, יו"ר מועצת המנהלים של רשות הנמלים, ומייסד "מכון וידרא לחקר הספנות והתעופה" באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה

נפתלי היינץ וידרא נולד בלייפציג, גרמניה. בצעירותו היה פעיל במועדון הספורט הציוני "בר כוכבא" לייפציג. לאחר שהשלים לימודי כלכלה ומשפט באוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת לייפציג ואוניברסיטת ברלין וקיבל תואר דוקטור במשפטים, עלה לארץ ישראל בשנת 1933.
ב-1936 הצטרף למחלקה הימית של הסוכנות היהודית, ושימש מנהל הסניף החיפאי שלה. בתפקיד זה פעל להנחת תשתית מדעית לענף הדייג בישראל, והיה מעורב בהקמתם של יישובים שהתבססו על דייג, בהם שדות ים, נווה-ים, עין הים, החותרים ומשמר הים. הוא עסק בהכשרת אנשי-ים יהודים והיה ממייסדי בית הספר הימי בחיפה וחבר ועד הנאמנים שלו.
בשנת 1947 היה ממייסדי חברת "קדם", השותפות הראשונה של חברת צים, שהפעילה את האנייה הראשונה של החברה, "קדמה". הוא היה מנהל משותף של צים וב-1963 מונה למנכ"ל יחיד, תפקיד בו שירת עד 1966.
בשנת 1949 היה מנהלה ומייסדה של חברת "שהם שרותי הים", חברת בת בבעלותה המלאה של צים.
בין השנים 1969–1981 היה יו"ר מועצת המנהלים של רשות הספנות והנמלים.
בשנת 1969 הקים את המכון הישראלי לחקר הספנות. ב-1987 נקרא המכון על שמו – מרכז וידרא לחקר הספנות והנמלים.
ביוגרפיה > המחלקת הימית של הסוכנות היהודית

ב-1936 מונה בר כוכבא מאירוביץ לנהל את המחלקה הימית של הסוכנות היהודית. המחלקה נועדה לטפל בכל הענפים הקשורים לים, כולל ספנות ודייג. וידרא הצטרף למחלקה ב-1937, תקופה בה החלה המחלקה המדינית של הסוכנות לפעול להקמת יישובי דייגים לאורך חופי ישראל, בין השאר מסיבות מדיניות - הקמת בסיסים לסיוע לעלייה הבלתי לגאלית.
בתקופת המנדט הבריטי נעשו ניסיונות ספוראדיים לבסס במסגרת היישוב היהודי את ענף הדייג, שנתפס כבעל פוטנציאל כלכלי חשוב, ללא הצלחה. וידרא הזמין ארצה את רב-חובל גוסטב פיטש, מומחה בתחום הדייג, ויצא ללמוד את הנושא בארצות ח"ול. הוא הניח יסודות למחקר מדעי של הדייג, שאותו ראה כתשתית הכרחית לקידום הענף. בין השאר הוקמה ביוזמתו מעבדת מחקר בחיפה, והחלה לפעול ספינת מחקר בשם "ניסיון" שנבנתה בשדות-ים. הוא פעל להשגת תמיכה פיננסית ואשראי ליישובי הדייגים שהיו במצוקה כספית באותן שנים.
בין השאר טיפל בצורכיהם של ימאים בני היישוב היהודי, בהכשרת ימאים ועובדי נמל, בהשלטת השפה העברית בהצהרות המכס של ממשלת המנדט ובהקמת מתקנים לתיקוני כלי שיט בנמל חיפה. לקראת קום המדינה פעל להכשיר כוח אדם שיתפעל את נמל חיפה עם יציאת הבריטים.
ביוגרפיה > מנהל צים

ב-1947 הצטרף ד"ר וידרא לחברת צים, שהוקמה ב-1945, כמנהל משנה ואחד מארבעת חברי הוועדה המנהלת של החברה. הוא היה מעורב ברכישת האנייה הראשונה של החברה, "קדמה", שהחלה לפעול ב-1947. עם קום המדינה החלה פעילות קדחתנית של רכש אניות, פיתוח קווי נוסעים ומטענים והכשרת ימאים. וידרא היה במוקד הפעילות הזאת, הטיף, כתב ופרסם רבות על הצורך בהרחבת צי הסוחר.
עם חתימת הסכם השילומים עם גרמניה הוזמן, יחד עם עמיתו לניהול צים, צבי יחיאלי, להגיש לוועדת השילומים הממשלתית הצעה להגדלת צי הסוחר. ההצעה שכתב התקבלה, והאניות שנבנו במסגרת השילומים הביאו לצמיחה מואצת של צי הסוחר הישראלי בכלל וחברת צים בפרט.
וידרא קידם ופיתח הקמת קווי סחר בינלאומיים של צים לצד חברות בנות, נציגויות וסוכנויות ברחבי העולם. בתקופת כהונתו צמחה צים מחברה קטנה שפעלה רק בים התיכון לחברה בינלאומית שהפעילה כ-150 אניות מסוגים שונים (נוסעים, משא, צובר ומכליות דלק) ב-21 קווים סדירים בכל רחבי העולם.
ב-1957 נתבקש על ידי שר האוצר פנחס ספיר לסייע להקמת חברת הספנות הלאומית של גאנה, לבקשת נשיא גאנה, ד"ר קוואמה נקרומה. הצלחת החברה הביאה לפניות ממדינות נוספות. וידרא עמד גם מאחורי הקמת חברת הספנות הלאומית של בורמה.
ביוגרפיה > "עלבונה של צים"

במאי 1963 מונה וידרא למנכ"ל יחיד של צים. טרם מינויו נוהלה החברה על ידי קוורטט של דירקטורים שייצג את בעלי המניות. הרכב הקוורטט האחרון היה: נפתלי וידרא, צבי יחיאלי, יוסף ברפל וצבי הרמן. הראשון היה אחראי לניהול המסחרי ותפעול הצי. יו"ר הדירקטוריון היה נציג האוצר, ד"ר יעקב ארנון.
החברה, שנקלעה לקשיים כספיים, לא עשתה חיל אף תחת שרביטו של וידרא. לאור ההפסדים וכתוצאה מחוסר אמונו בדירקטור המתחזק מיכאל צור, התפטר וידרא מתפקידו בראשית 1966 ועזב את החברה בה שירת כמנהל עשרים שנה. מיכאל צור, שהתמנה ליו"ר החדש של צים, לא חסך שבטו מן הדירקטוריון הקודם, והציג את החברה בפני הממשלה והציבור ככושלת, תוך האשמה והטלת רפש בווידרא ובעמיתיו לדירקטוריון.
וידרא הגיב על ההאשמות ובאוגוסט 1966 פרסם דיסרטציה בשם "עלבונה של צים", בה פירט את האירועים שקדמו להתפטרותו וניתח את מצבה הכלכלי-מסחרי של צים עד לאותו מועד. הוא נימק את מצבה הכלכלי הגרוע של החברה בשלוש סיבות: (1) הספנות בישראל לא זכתה לתמריצים ממשלתיים כענפי יצוא אחרים במשק, (2) אניות הסכם השילומים נמכרו לחברה במחיר מופקע, נגד רצונה, וכך פגעו ברווחיות הצי ובכושר תחרותו בשוקי התובלה הימית, (3) בשל התפתחות התעופה הפכה ספנות הנוסעים ללא רנטבילית בעליל. המסקנה הבלתי נמנעת היא: אם הממשלה חפצה, משיקוליה שלה, להחזיק בצי של אניות נוסעים – שתעשה זאת בעצמה, על חשבונה, תוך נתק מלא מחברת צים. טענות אלו לא נסתרו מעולם.

"עלבונה של צים" היה בראש וראשונה עלבונו של ד"ר וידרא שלא חזר לניהול ספנות אקטיבי. לאור הוויכוח הפומבי שעורר צור על מצבה של החברה והנהלתה, קרא וידרא להקמת ועדת חקירה בלתי תלויה, "שתמשיך בבירור, תלמד את הבעיות, תשמע את כל הצדדים ותוציא מסקנות – ללא משוא פנים".
חקירה לא נערכה. היו"ר מיכאל צור מינה למנכ"ל את מאיר גירון, אשר פרש מתפקידו בשלהי שנת 1969, לאחר סכסוך עם צור על רקע דרישתו של גירון לחסל את צי הנוסעים. וידרא, שדרש זאת שנים רבות קודם לכן, סירב לעסוק בחשבונות העבר כאשר התבקש על ידי העיתונות להתייחס לנושא התפטרותו של גירון והפנה אותה לחוברת "עלבונה של צים".
מיכאל צור, שהפך בהמשך למנכ"ל "החברה לישראל", הורשע במאי 1975 בקבלת שוחד ונדון ל-15 שנות מאסר.
ביוגרפיה > יו"ר רשות הנמלים

ב-1969 מונה ד"ר וידרא ליו"ר דירקטוריון רשות הנמלים. בתקופת כהונתו התמודדה הרשות עם יחסי עבודה מתוחים בנמל אשדוד, תקופת החירום של מלחמת יום כיפור, סגירת תעלת סואץ, פיתוח נמל אילת, פיתוח טכנולוגי והתייעלות של כל נמלי ישראל והיערכותם לטיפול במכולות. בתפקיד זה כיהן עד 1981.
ביוגרפיה > קריירה אקדמית

במקביל לתפקידיו הציבוריים היה וידרא פעיל בתחום האקדמי. הוא היה פרופסור חבר בחוג לכלכלה של אוניברסיטת חיפה, חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה ויו"ר הוועד הפועל שלה. הוא פעל להפיכת תחום הספנות למקצוע אקדמי, ובשנות השבעים הקים את החטיבה לספנות באוניברסיטת חיפה, במסגרת החוג לכלכלה. וידרא היה מעורב בבניית תוכנית הלימודים, הכשרת הסגל האקדמי, וכן ושימש כמרצה בחטיבה.
ביוגרפיה > הקמת "מכון וידרא לחקר הספנות והתעופה"

וידרא עמד בראש ועדה של המועצה הלאומית למחקר ופיתוח שהמליצה על הקמת מוסד מחקר עצמאי בתחום הספנות והתעופה, שיעסוק במחקר אקדמי וכלכלי של תחומים אלו. וידרא פעל לגיוס מימון להקמת המכון, ולאחר שהוקם ניהל אותו, ותרם את שכרו מעבודות ייעוץ שונות לקופת המכון. לאחר מכן פעל להעברת המכון לאוניברסיטת חיפה, כגוף אקדמי במסגרת האוניברסיטה. מעבר זה הושלם ב-1987. עם חנוכת המכון במשכנו החדש, לאחר פטירתו של וידרא, הוסב שמו על שם מייסדו. פרופסור יהודה חיות, מומחה בינלאומי בתחום הספנות והנמלים, ולימים נשיא אוניברסיטת חיפה, הפעיל את המכון כגוף מחקר באוניברסיטת חיפה. בשנת 2024 שונה שם המכון למרכז וידרא לחקר הספנות והנמלים.
הנצחה

עיריית חיפה קראה בשנת 2006 על שמו של וידרא את הכיכר בדרך אלנבי מול המוזיאון הימי הלאומי.
לקריאה נוספת

צבי הרמן, הכובשים בים נתיבה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1978, עמ' 132–134, 143, 147,163, 168.
דניאלה רן, פרופ' נפתלי וידרא - מחלוצי הספנות העברית, הוצאת אוניברסיטת חיפה, דצמבר 1998.
דניאלה רן, בין ספינה לרציף תולדות לשכת הספנות הישראלית 1982-1932, פרדס הוצאה לאור, 2008, עמ' 40, 46, 95, 110, 112, 115, 118, 128-125, 140-137, 143, 149, 160, 164, 191, 213.
רב חובל הלל ירקוני, הים, האנייה ועם ישראל, הוצאת פרדס, 2009, עמ' 106.
פרופ' נפתלי וידרא 1909–1987 דברי הוקרה על האיש ופעליו, המכון לחקר הספנות והתעופה, חיפה.