stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספקנות
הערות שוליים

↑  הגדרתה של פילוסופיה כמדע לכל דבר, במילון של האקדמיה ללשון העברית
1 2  Skepticisem, The free dictionary
1 2  Stanford Encyclopedia of Philosophy, Ancient Skepticisem, 24.2.2010
↑  הגדרת המילה ספקן המתייחסת להגדרה זו
↑  "מהי ספקנות מוסרית, באנציקלופדיה של סטנדפורד", במילון של האקדמיה ללשון העברית
↑  בספר "הזמנה לפילוסופיה" מאת יובל שטייניץ, זמורה ביתן, 1987, עמ' 57–77 - יש דוגמה לכך, כאשר בדיאלוג בדיוני בין יום למדען, המדען השתמש בשני טיעונים שנפלו תחת כשל זה
↑  הדאוזר וחבורת החופרים, גלעד דיאמנט - דוגמה לניסוי מבוקר
↑  בספר "חשיבה חדה" מאת גלעד דיאמנט, הוצאה פרטית, 2014, עמ' 88–103 - יש פירוט מעמיק על אפקט פלצבו
↑  בספר "מטריקס ופילוסופיה" מאת ויליאם ארווין, פן וידיעות ספרים, 2002, עמ' 19–20 - יש דוגמות לכך
↑  גלעד דיאמנט, "כיצד לקרוא ידיעות רפואיות". המאמר הוא תרגום של מאמר בפורסם באתר National Libary of medicine על ידי ד"ר אליסיה וויט, בו הוא מתאר כיצד לבדוק את הכתוב בידיעות רפואיות, בין היתר, על ידי קריאת המאמרים האקדמיים עליהם מבוססות הידיעות (אם מבוססות) והשוואתם למידע המוצג בידיעות
↑  "חשד לחצבת: נקבע מותה של בת שנה וחצי בירושלים", באתר ynet, 19 בנובמבר 2024
↑  שתי ההגדרות האלו עונות על ההגדרה המילונית של המושג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546130205171  GND: 4055225-1  LCCN: sh85123125  NDL: 00564549  NKC: ph125573
חיים הררי (מחנך)

| --- | --- |

 לידה:  13 ביולי 1883 דאוגבפילס, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  13 בנובמבר 1940 (בגיל 57) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 שם לידה:  שניאור זלמן בלומברג 
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 השכלה:  מקוה ישראל  סורבון 
 בן או בת זוג:  יהודית הררי 
 
חיים הררי (13 ביולי 1883 - 13 בנובמבר 1940) היה מחנך עברי, מורה, סופר ופובליציסט, חבר באספת הנבחרים השנייה, שחקן ובמאי חובב, מראשוני אגודת "חובבי הבמה העברית", ממייסדי העיר תל אביב.
ילדות ונעורים

נולד בשם שניאור זלמן בלומברג בדוינסק (דינבורג) שבלטביה למרים ויונה דב בלומברג. אביו היה מראשוני אגודת חובבי ציון ואגודת בני משה. בגיל צעיר התכונן לנסוע לארץ ישראל, למד מדעים כלליים ושפות אירופיות מפי מורים פרטיים. כשהיה נער כתב לעיתון "המליץ", ונהג לחתום בשם "בן בג בג". כתב מאמר על תנועת חיבת ציון וחתם עליו בשם "שניאור זלמן - בן עשר שנים". העורך סירב לפרסם את המאמר, בנימוק לפיו "לנער צעיר לימים לא נאה להיות מטיף לעם".
ילדות ונעורים > בבית הספר החקלאי מקוה ישראל

בשנת 1896, בגיל 13, עלה לארץ ישראל בגפו כדי ללמוד חקלאות בבית הספר מקוה ישראל, שם למד חמש שנים. היה פעיל בחוג לדרמה, השתתף בהצגות התלמידים בצרפתית והיה הראשון אשר העלה על הבמה בעברית את מחזהו של מולייר "רופא בעל כורחו", בתרגומם של דוד ילין והאגרונום א.י. איינהורן.
בתום לימודיו אסר השלטון העות'מאני ליישב את תלמידים בארץ ולפיכך החליט לעזוב את החקלאות ולהקדיש את חייו לחינוך והוראה. לשם השלמת לימודיו בחינוך נסע לשווייץ ללמוד באוניברסיטת ז'נבה. הוא למד מדעי הפדגוגיה, פסיכולוגיה, ספרות ואמנות התיאטרון. במשך שנות לימודיו עסק עם חבריו, ד"ר חיים ויצמן וצבי אברסון, בהפצת הרעיון הציוני בקרב יהודי שווייץ. למטרה זו ייסדו החברים את אגודת הסטודנטים "השחר". כמו כן פרסם מאמרים רבים בעיתונים הצרפתים על ארץ ישראל וסבלות היהודים ברוסיה.
פעילות ציבורית

בשנת 1906 חזר לארץ ישראל והתקבל לעבודה כמורה לספרות עברית וכללית בגימנסיה הרצליה. במוסד זה לימד 34 שנים עד מותו בשנת 1940. בין תלמידיו היו משה שרת, דב הוז ואליהו גולומב.
בשנת 1913 יצא להשתלמות באוניברסיטת פריז ("הסורבון"), אך עקב מלחמת העולם הראשונה המשיך את לימודיו בז'נבה וב-1919 קיבל את התואר ד"ר לספרות.
ב-1909 נמנו חיים ויהודית הררי עם 66 המשפחות שייסדו את העיר תל אביב. הם הגרילו מגרש ברחוב יהודה הלוי, אולם עקב רצונם לגור בקרבת הגימנסיה הפעילו לחץ על ועד אחוזת בית על מנת שיתנו להם את המגרש ברחוב אחד העם 10, ולבסוף קיבלו מגרש זה.
פעילות ציבורית > סופר ופובליציסט

כתב מאמרים רבים שפורסמו בעיתונים העבריים בארץ-ישראל, "האור", "הצבי", "דואר היום" ו"הארץ". מאמרו הראשון בעיתון בארץ-ישראל פורסם בעיתון "הצבי" של אליעזר בן-יהודה. במאמר זה קרא לצעירים בארץ-ישראל לשנס מתניים לבניין הארץ:
כוחות חדשים צריכים לנו, צעירים אשר לבם עוד לא נתיבש כל כך ושאיננו נוטה לעצבות. זקנינו כבר עיפו מרוב עבודה וידיהם כבר רפו, ונחוצים לנו צעירים שהתקוה חיה בקרבם, צעירים שלבם חם ודמי עלומים דופקים בעורקיהם, צעירים בעלי רוח כביר ואמיץ, אשר לא יחתו מפני כל. [...] האם אין צעירים במושבות? למה תחכו, אחי? הזמן קצר והמלאכה מרובה והפועלים עצלים.
היה עורך כתב העת "מולדת", מן הסופרים הקבועים בעיתון הפדגוגי "החינוך" ובתקופה מסוימת שימש גם כעורכו. ערך סדרת ספרים לחגי ישראל בשם "מועדים". אחרי מותו הוציאה לאור יהודית הררי כרכים ובהם כתביו.
ממייסדי אגודת חבר הלאומים בארץ-ישראל, היה חבר באספת הנבחרים השנייה וכיהן כציר בקונגרס הציוני העולמי בז'נבה בשנת 1930. היה חבר בוועד אגודת הסופרים ונשיא לשכת "ברקאי" מס' 17 של  הבונים החופשיים.
פעילות ציבורית > בתיאטרון

היה ממייסדי להקת התיאטרון "חובבי הבמה העברית" ופעל בה בין השנים 1906 ל-1920 כבמאי וכשחקן. בין ההצגות שהעלה: "היהודים" מאת א. ציריקוב, "האחות הבכירה" מאת שלום אש, "מלחמה ואהבה" מאת ארנו-ליבושיצקי, "אויב העם" מאת הנריק איבסן, ואחרים. הוא גם שיחק בתפקידים הראשיים באחדות מן ההצגות.
פעילות ציבורית > הבונים החופשים

הררי היה מראשי הבונים החופשיים בארץ ישראל ואף כיהן כנשיא לשכת "ברקאי" בשנים 1933–1937.
לשכת "ברקאי" הייתה לשכת הבונים החופשיים שיוסדה על ידי יהודים בראשונה בארץ ישראל ופועלת מאז 1906 ועד היום ברציפות.
משפחתו

בן זוגה של המחנכת והסופרת יהודית הררי. הם נפגשו לראשונה כשהוא היה בן 15 והיא בת 13. ב-1907 הם נישאו. כשהתארסו, בירך אותם המורה והסופר ישראל הלוי טלר:
ישאו הרים שלום לשני ההרים, הר הפרחים והר הברזל, הלא הם מר חיים הררי והגברת יהודית איזנברג המאורשים, היה יחד ההר הר חמד אלהים, נוה צדק, הר הקודש.
בחיי נישואיהם ניהלו מערכת יחסים החותרת לשוויון בין בני הזוג. בספרה "בין הכרמים" שהופיע ב-1948 גוללה יהודית הררי את סיפור חייה למן היותה נערה ועד חייה הבוגרים, כאשר במרכזו סיפור אהבתם של חיים הררי ויהודית, וכפי שהם מכונים בספר: "זיו" ו"טליה". שמות בני המשפחה הוסוו בשמות שאולים, אך היא הבהירה בהקדמה כי הסיפור נכתב על פי יומנים, מכתבים ומסמכים שנשתמרו בארכיון המשפחה.
נפטר ב-13 בנובמבר 1940 בתל אביב, נטמן בבית הקברות טרומפלדור בעיר. בהלווייתו השתתפו מאות מתלמידיו בגימנסיה העברית הרצליה, אנשי חינוך, עסקנים ופעילי ציבור, בהם מנחם אוסישקין, גד פרומקין ואחרים. בהתאם לבקשתו לא נישאו הספדים, מלבד דברים קצרים שנשאה יהודית הררי, שסיפרה על אהבתו הגדולה לתלמידיו.
בנם של הזוג היה חבר הכנסת יזהר הררי ונכדם הוא פרופ' חיים הררי.
ראו גם

מייסדי תל אביב
לקריאה נוספת

'הררי (בלומברג), חיים', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 189–190. (הספר בקטלוג ULI)
כתבי חיים הררי (בעריכת יהודית הררי), תל אביב: מסדה, תש"ב.
גרשון חנוך (עורך), ארבעים שנות תיאטרון בארץ ישראל – חוברת מוקדשת לזכרו של חיים הררי, במה, חוברת ל' (1941).
*יהודית הררי, בין הכרמים, הוצאת דביר, 1948.
הערות שוליים

↑  כשמו של התנא בן בג בג המוזכר במסכת אבות
1 2 3  דוד תדהר (עורך), "חיים הררי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 497 (1947) עמ' 497-498.
1 2  חיים הררי (מחנך), בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
↑  תלמידי מחזור א' של גימנסיה הרצליה עם המורה, משה שרת ומורשתו: אתר העמותה למורשת משה שרת.
1 2  יהודית הררי, ד"ר חיים הררי, ללא תאריך. באדיבות הארכיון לחינוך יהודי בישראל ובגולה, ע"ש אביעזר ילין, אוניברסיטת תל אביב.
↑  מרדכי נאור, עמית לוינסון, מי היו 66 מייסדי תל אביב?, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, מתוך: מרדכי נאור (עורך), תל אביב בראשיתה: 1934-1909: מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר, יד יצחק בן-צבי 1984.
↑  ח. בלומברג, אגודת צעירים, הצבי, 7 בספטמבר 1900.
↑  כתבי חיים הררי (בעריכת יהודית הררי), תל אביב: מסדה, תש"ב.
↑  אתר לשכת "ברקאי"
↑  ישראל לוי טלר, השקפה, 24 באוקטובר 1906.
↑  מרגלית שילה, פרטי כציבורי: איטה ילין ויהודית הררי כותבות אוטוביוגרפיה, קתדרה 118 (תשס"ו), עמ' 41-66.
↑  יהודית הררי, בין הכרמים, הוצאת דביר, 1948.
↑  ד"ר חיים הררי ז"ל, הצופה, 14 בנובמבר 1940.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262321905171  PLWABN: 9810659197105606  BnF: cb16603595n (data)  GND: 1138380059  ISNI: 0000 0000 6692 1698  LCCN: nr98001055  NTA: 314330011  RERO: 02-A003347198  SUDOC: 165818867  VIAF: 9755695   WorldCat (עם VIAF): 9755695 
תלמידי ותלמידות מחזור א' של גימנסיה הרצליה עם המורה חיים הררי, שנת 1912
ד"ר חיים הררי כנשיא לשכת "ברקאי" של הבונים החופשיים
קבר יהודית וחיים הררי בבית הקברות טרומפלדור
שעות עבודה

שעות עבודה הוא פרק הזמן שבו עומד העובד לרשות העבודה, לרבות הפסקות קצרות ומוסכמות שהעובד זכאי להן להחלפת כוח, בין אם במקום העבודה עצמו או במקום אחר שהעובד נדרש להימצא בו על פי דרישת המעסיק.
מדינות רבות מסדירות את שעות העבודה בחוק ובנהלים שונים, בהם נקבעים זמני מנוחה יומיים מינימליים, חגים שנתיים, מספר ימי עבודה בשבוע ומספר שעות עבודה מרבי בשבוע.
שעות העבודה משתנות על פי אחוז משרה ומקום העבודה וההסכמים בו.
שעות עבודה סטנדרטיות הן מספר השעות המותר בחוק שבהן אפשר לעבוד ביום, בשבוע, בחודש או בשנה. המעסיק מחויב לשלם שכר גבוה יותר עבור שעות נוספות מעבר לשעות עבודה סטנדרטיות.
שעות העבודה הרגילות במדינות ברחבי העולם הן סביב 40 עד 44 שעות בשבוע. בשנים האחרונות מתקיים במיוחד במדינות אירופה, שיח ער על צמצום שעות עבודה שבועיות או ימי עבודה בשבוע וחלק מן המדינות אף יישמו קיצור זה בהוראות שעה לתקופה קצובה או לתקופת ניסיון.
כך למשל בצרפת הונהג בשנת 2000 שבוע עבודה של 35 שעות בשבוע, אך עקב תלונות המעסיקים הוא עומד על 40 שעות בשבוע, בגרמניה 35 שעות עבודה בשבוע לפועלים לתקופת ניסיון, בשוודיה 30 שעות עבודה בשבוע לתקופה קצובה ועוד. בחלק מן המדינות יש ניסיון לעבור לשבוע עבודה בן ארבעה ימי עבודה.
מנגד יש מדינות בהן עובד מחויב לעבוד שעות עבודה רבות ביום או בשבוע אם כי חלקן בתשלום נוסף. דוגמה לכך היא דרום קוריאה בה מונהג שבוע עבודה של 52 שעות מתוכן 16 שעות נוספות.
היסטוריה

מאז שנות השישים, שוררת הסכמה בקרב אנתרופולוגים, היסטוריונים וסוציולוגים כי חברות ציידים-לקטים מוקדמים נהנו מזמן פנוי רב יותר מזה שעומד לרשות עובדים בימנו. האנתרופולוג ריצ’רד ב. לִי שחקר את בני שבט ה’קּהוּ‘ (Kung!) – הידועים גם בשמם ‘בושמנים’ – במדבר קלהארי באפריקה הדרומית מצא שנדרשות להם בין 12 ל-19 שעות בשבוע כדי לאסוף את כל המזון הדרוש להם.
מחקרים שנערכו בשנות ה-70 בחנו את שבט ה-Machiguenga באמזונאס העליון ואת שבט ה-Kayapo בצפון ברזיל. מחקרים אלה הרחיבו את הגדרת העבודה מעבר לפעילויות איסוף ציד גרידא, אך הממוצע הכולל בחברות הציידים-לקטים שנחקר עדיין היה מתחת ל-4.86 שעות ביום, בעוד שהמקסימום היה מתחת ל-8 שעות. התפיסה הכללית עדיין מתיישבת עם הקונצנזוס האקדמי לפיו ציידים-לקטים עבדו הרבה פחות מבני האדם המודרניים.
המהפכה התעשייתית אפשרה לפלח גדול יותר באוכלוסייה לעבוד כל השנה, ללא קשר לעונה ותאורה מלאכותית אפשרה לעבוד יותר מדי יום. איכרים ופועלים חקלאיים עברו מאזורים כפריים לעבוד במפעלים עירוניים, וזמן העבודה במהלך השנה גדל משמעותית.
במהלך המאה ה-20, שעות העבודה התקצרו בכמעט מחצית, בין היתר בגלל עליית השכר הנגרמת על ידי צמיחה כלכלית מחודשת ותחרות על עובדים מיומנים. זאת לאחר מאבקים של איגודים מקצועיים וחקיקה פרוגרסיבית. שבוע העבודה, ברוב העולם המתועש, צנח בהתמדה, לכ-40 שעות לאחר מלחמת העולם השנייה.
הגבלת שעות העבודה צוינה באמנות והכרזות בינלאומיות רבות וביניהן ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם של ארגון האומות המאוחדות בה נקבע ש"כל אדם זכאי למנוחה ולפנאי, ובכלל זה הגבלת שעות העבודה במידה המתקבלת על הדעת וחופשה בשכר לעיתים מזומנות" והאמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות שקובעת את זכותו של כל אדם לתנאי עבודה צודקים ונאותים בעבודה בה יבחר.
שעות העבודה בכלכלות מתועשות בכל העולם יורדות בהתמדה.
באמצע שנות האלפיים, הולנד הייתה המדינה הראשונה בעולם המתועש, עם שבוע ממוצע של כ־29 שעות עבודה בשבוע.
השיח העולמי בנושא “איזון בית-עבודה” רלוונטי מאוד לנושא שעות עבודה. הגישה המודרנית בוחנת שיטות שיאפשרו לעובדים להתקדם ולהצליח בשוק העבודה מבלי שייאלצו לעבוד שעות עבודה רבות מאוד ולשלם בשל כך מחירים משפחתיים או אישיים גבוהים.
שעות עבודה בישראל

מדינת ישראל שותפה לאמנות הבינלאומיות בדבר זכאות העובדים לשעות עבודה סבירות והוגנות.
בישראל חוק שעות עבודה ומנוחה מסדיר את הזמנים שבהם מותר למעביד להעביד את העובד, את זכות העובד למנוחה שבועית ואת הגמול שיש לשלם עבור עבודה נוספת. החוק קובע זמני מנוחה יומיים מינימליים, חגים שנתיים, מספר ימי עבודה בשבוע ומספר שעות עבודה מרבי בשבוע. גם בישראל זמן העבודה משתנה על פי אחוז משרה ועל פי אופי ומקום העבודה.
בחוק נקבע כי שבוע עבודה לא יעלה על 45 שעות שבועיות. עם זאת, צו הרחבה בדבר קיצור שבוע העבודה במשק, אשר פורסם ביום 19.3.2018, קובע כי החל מיום 1.4.2018, שבוע עבודה לא יעלה על 42 שעות עבודה. עד למועד פרסום הצו, שבוע העבודה עמד על 43 שעות בהתאם להוראות צו הרחבה להסכם מסגרת משנת 2000. במגזר הציבורי, שבוע העבודה קוצר ל-41 שעות החל מיום 1.10.2023, ויקוצר עוד ל-40 שעות החל מיום 1.9.2024. זאת מכוח הסכם המסגרת במגזר הציבורי מיום 17.7.2023.
שעות עבודה בישראל > שבוע עבודה

שבוע עבודה מתחיל ביום א' ומסתיים במוצאי שבת בחצות ולא יעלה על 42 שעות שבועיות לעובדים במשרה מלאה.
בערבי חג וביום לפני המנוחה השבועית (לעובדים 6 ימי עבודה בשבוע), יום עבודה יקוצר.
היקף המשרה של עובדים במשרה חלקית יחושב בהתאמה לפי 42 שעות שבועיות או 182 שעות חודשיות.
שעות עבודה בישראל > שבוע עבודה > לעובדים 5 ימי עבודה בשבוע

במהלך 4 ימים בשבוע יחושב יום עבודה לפי 8.6 שעות (8 שעות ו-36 דקות) וכל זמן עבודה נוסף יחשב שעות נוספות.
במהלך יום אחד קבוע בשבוע, על פי בחירת המעסיק, יופחת אורך יום העבודה בשעה אחת ויחושב לפי 7.6 שעות (7 שעות ו-36 דקות) וזמן עבודה נוסף יחשב שעות נוספות.
השעות שצוינו אינן כוללות הפסקה, אלא אם כן הוסכם אחרת בין המעסיק לעובדים.
שעות עבודה בישראל > שבוע עבודה > לעובדים 6 ימי עבודה בשבוע

יום עבודה מלא לא יעלה על 8 שעות עבודה רגילות וכל זמן עבודה נוסף יחשב כשעות נוספות.
שעות עבודה בישראל > שבוע עבודה > לעובדים במשמרת לילה

עבודת לילה היא משמרת שלפחות שעתיים מתוכה הן בין השעות 22:00 ל-06:00. יום עבודה מלא לעובד במשמרת לילה יהיה 7 שעות רגילות וכל זמן עבודה נוסף יחשב כשעות נוספות.
שבוע העבודה של עובד המועסק בעבודת לילה לא יעלה על 58 שעות, כולל שעות נוספות.
הערות שוליים

1 2  שעות עבודה ושעות נוספות, באתר GOV.IL
1 2   טלי גולדשטין, שבוע עבודה מקוצר – המדינות שבהן עובדים פחות מ-40 שעות בשבוע, באתר TheMarker‏, 19 במרץ 2018
↑  נל, ‏עיריית סיאול מחשיכה משרדים כדי להרגיל עובדים להגבלת שעות העבודה, באתר גלובס, 4 ביולי 2018
↑  "יתרון המודרניות: מיתוס הציידים-לקטים מתנפץ מול העובדות". מידה. 2018-02-17. נבדק ב-2021-07-09.
↑  Hans-Joachim Voth (2000) Time and work in England 1750–1830, Chapter 5, Comparisons and conclusions pp. 242–45
↑  Farb, Peter (1968). Man's Rise to Civilization As Shown by the Indians of North America from Primeval Times to the Coming of the Industrial State. New York City: E. P. Dutton. p. 28. תבנית:LCC. Most people assume that the members of the Shoshone band worked ceaselessly in an unremitting search for sustenance. Such a dramatic picture might appear confirmed by an erroneous theory almost everyone recalls from schooldays: A high culture emerges only when the people have the leisure to build pyramids or to create art. The fact is that high civilization is hectic, and that primitive hunters and collectors of wild food, like the Shoshone, are among the most leisured people on earth.
↑  Juliet Schor (1991) The Overworked American, pp. 43–seq, excerpt: Pre-industrial workers had a shorter workweek than today's
↑  ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית
↑  אמנות זכויות אדם, באתר המחלקה למשפט בין-לאומי במשרד המשפטים
↑   עבדים של הזמן: כמה שעות אתם עובדים בהשוואה לשאר העולם, באתר כלכליסט, 1 באוקטובר 2019
↑  האיזון הנכון - איך מקומות עבודה יכולים לקדם איזון בית-עבודה ולמה כדאי להם לעשות את זה, באתר שדולת הנשים בישראל, ‏8 באוגוסט 2019
↑  יום עבודה ושבוע עבודה, באתר כל זכות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529383005171  BNE: XX527415  BnF: cb11950215g (data)  GND: 4130587-5  HDS: 013910  LCCN: sh85062531  NDL: 00569633  NKC: ph124525
נחל עמל

| --- | --- |

נחל עמל וקיבוץ ניר דוד, אפריל 2023
 מידע כללי
 מוצא:  מעיין עין עמל
 שפך:  נחל חרוד 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל
 
נַחַל עָמָל (בערבית: العاصي, אל-עאסי, תרגום: "המוֹרֵד", תעתיק מדויק: אל-עאצי) שידוע גם כנחל האסי (ובקיצור האסי), הוא נחל איתן בעמק בית שאן. הנחל נובע מהמעיין עין עמל בגן השלושה (הסחנה), בטמפרטורה קבועה של 28 מעלות צלזיוס במשך כל השנה. משם זורם הנחל דרך השטח המאוכלס של קיבוץ ניר דוד (תל-עמל). אפיק הנחל נמשך לכיוון מזרח וצפון עד מפגשו עם נחל חרוד בסמוך לגשר קנטר.
מי הנחל מלוחים יחסית ואינם ראויים לשתייה או להשקיית גידולים חקלאיים, לפיכך הם מתועלים לאתר בו הם נמהלים במים מתוקים ממעיינות אחרים בעמק, ומשם מוזרמים לגידולים חקלאיים ביישובים רבים בעמק.
נחל עמל הוא חלק ממערך גדול של מעיינות ונחלים הזורמים בעמק המעיינות, בהם נחל חרוד ונחל הקיבוצים. בנחל אזור תחום לדיג.
היסטוריה

לפי מפת הקרן לחקר ארץ ישראל (PEF) מסוף המאה ה-19, נחל עמל היה הרחב ביותר מבין מספר נחלים סמוכים שזרמו מזרחה.
טרם הקמת הקיבוץ שפעו מעיינות עמק בית שאן וזרמו נחליו באופן לא מוסדר, ללא מדיניות ניקוז הקרקע מנגר עילי כך שלעיתים נוצרו ביצות. בדרומה של תל-שוק (שטח הקיבוץ כיום) הייתה ביצה, שאנשי הקיבוץ פעלו לייבשה. בתקופה זו סבלו המתיישבים מקדחת, ופעלו למיגורה.
לפי מפות מנדטוריות משנות ה-30 וה-40 של המאה הקודמת, נחל האסי זרם עד לבית שאן. כיום הנחל זורם עד לבריכות הדגים של הקיבוץ.[דרושה הבהרה]
בסיור שערך יצחק בן-דור באזור עמק המעיינות ביולי 1937, הוא מתאר את נחל האסי והנחלים שבסביבתו כרחבי ידיים, וככאלה המסוגלים להכיל בתוכם מאות אנשים. בן-דור מתאר את מערכת ההשקיה שהתקינו בני הקיבוץ ושואבת מים מנחל האסי. בסמוך למערכת ההשקיה הוא מתאר בריכת מים גדולה שפותחה בידי הממשל הבריטי, ומהווה מקווה מים למעיינות הסביבה.
בתחילת דרכו, ב-1936, התיישבות הקיבוץ הייתה בגדה הדרומית של הנחל. ב-1939 נבנו מבני הבטון הראשונים בגדה הצפונית של הנחל. בשנת 1951 שתי גדות הנחל היו מיושבות.
בשנת 1944, תפוקת הנחל הייתה בין 3,000 ל-3,500 מ"ק לשעה, והוא השקה שדות של שבעה משקים שונים. בתקופה זו 50 אחוזים ממי הנחל היו שייכים לקרן קיימת לישראל, והשאר לערביי האזור. רוב המים השייכים לקרן קיימת שימשו לבריכות דגים ולשדות פלחה.
באותה תקופה, אופן חלוקת הנחל ומימיו בצורה לא נכונה למשקים השונים ולתושבי האזור, יחד עם העובדה שאפיק הנחל ותעלותיו לא היו מסודרים מספיק, גרמו לכך שכחצי מכמות המים אבדה בדרך מהמעיין ועד לאזורי ההשקיה. בשל כך הקימה המועצה האזורית גלבוע "ועדה לענייני האסי", שמטרתה הייתה לחלק את המים לשימוש תושבי אזור בית שאן.
בשלב מאוחר יותר, שנים לאחר ההתיישבות סביב הנחל, בוצע פיתוח סביבתי וצופו מקטעים של דופנות הנחל בבטון, דבר שהעניק למקטע הנחל העובר בקיבוץ את צבעו התכול הייחודי.
היסטוריה > המאבק על גישה לנחל

החל מ-2012 מתנהל מאבק ציבורי בישראל למען מתן גישה חופשית לציבור, לקטע מנחל עמל, העובר בשטח קיבוץ ניר דוד.
גלריה

חברי קיבוץ תל עמל מתרחצים בנחל, 1938
חברי קיבוץ תל עמל דגים דגי קרפיון בנחל, 1938
נחל עמל בעוברו בקיבוץ ניר דוד
נחל עמל, 2012
נחל עמל, אוגוסט 2020
ניר דוד ונחל עמל, אפריל 2023
הערות שוליים

↑  לעיתים מתורגם בטעות כ"הביצה"
↑  עמוס נוי, למרוד בשיכחה: פרידה מקפה גיברלטר, באתר "העוקץ", 22 באוקטובר 2015
↑  אילן גטניו, עושים עניין מהמעיין, באתר ישראל היום, ‏27 ביולי 2017
↑  ש. נוסע, ניר דויד - חלון למזרח (הארץ), 20 בדצמבר 1946
1 2  תל-עמל (עיתון דבר), באתר Jpress – ארכיון עיתונות יהודית היסטורית, ‏30 באוגוסט 1937
↑  דף הנצחה לנוימן שרה ז"ל, באתר קהילנט
↑  Beisan, באתר Palstine open map
↑  יצחק בן-דור, העלייה לטירת צבי, 6 ביולי 1936, בעיתון דבר
1 2  מפעולות המועצה באזור הגלבוע בשנת 1944, בעיתון הארץ, 4 במרץ 1945
↑  טיול בעמקי הצפון: לעולם בעקבות המים, באתר ynet, 12 בנובמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007412734905171 
נחל עמל, 2011
נחל עמל, אוגוסט 2020
זלמן דולינסקי

המשגיח רבי זלמן דולינסקי

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
הרב זלמן דולינסקי (תר"ל, 1870 לערך -  ט' באב תר"ע, אוגוסט 1910) היה משגיח בישיבות סלובודקה ומיר.
תולדותיו

נולד בשם שלמה זלמן הכהן כ"ץ, בעיירה אליטה שבליטא, לרב זכריה מנדל כ"ץ, רב העיירה. בצעירותו עבר אביו עם משפחתו לעיירה ראדין כדי לכהן בה כרב, ועל שמה כונה הבן זלמן רדינר.
למד בבית ה"תלמוד תורה" בקלם, אצל הרב שמחה זיסל זיו, ה"סבא" מקלם. הוא הצטרף אל רבו בנסיעת הנופש השנתית שלו בימי הקיץ לכפר גויגר שליד קלם, שם שהו באחוזתו של הגביר שאול בונר. בשנת תרנ"ו (1896) נישא לרחל, בתו של הגביר שאול בונר. כעבור זמן, לאחר שחותנו ירד מנכסיו, עבר להתגורר בשאוול, ולפרנסתו פתח חנות מכולת שנוהלה בידי אשתו.
בשנת תר"ס (1900) לערך, בהיותו כבן שלושים, התמנה כמשגיח בישיבת סלבודקה על ידי "הסבא מסלבודקה" הרב נתן צבי פינקל. במשך כל זמן שהותו בסלבודקה המשיכה משפחתו להתגורר בשאוול, והוא שב לביתו לתקופת החגים בלבד.
בשנת תרס"ז (1907) ביקשו הרב פינקל לעבור לכהן כמשגיח בישיבת מיר כדי להפיח בה את רוח תנועת המוסר. אף בהיותו בישיבת מיר המשיכה משפחתו להתגורר בשאוול, והוא שב לביתו לתקופת החגים.
כעבור שנה, בשנת תרס"ח (1908), חלה במחלת סרטן הקיבה ועבר ניתוחים בקניגסברג ובברלין. במשך תקופה נבצר ממנו לאכול דרך הפה והוא ניזון דרך צינורית שהותקנה ישירות לקיבה. הוא התייחס לדבר בגישה מוסרית, באומרו שהואיל וחטא בימי חייו בפיו, מן השמים התקינו לו פה אחר שאינו יכול לדבר בו. לאחר כשלוש שנות חולי נפטר בערב תשעה באב תר"ע.
לקריאה נוספת

תנועת המוסר, כרך חמישי 123-107
הערות שוליים

↑  מפי הרב אליהו לופיאן, שהיה עד שמיעה (תנועת המוסר, חלק ה, עמ' 121).
| רבני ישיבת מיר |
| --- | --- | --- |
| ראשי הישיבה בירושלים | רבי אליעזר יהודה פינקל • רבי יצחק אזרחי • רבי יעקב שמואלביץ |  |
| ראשי ישיבת מיר מודיעין עילית | רבי נועם אלון • רבי צבי פרצוביץ |  |
| ראשי הישיבה בארצות הברית | רבי אברהם יעקב נלקנבאום • רבי צבי יעקב ז'ולטי • רבי אשר דב בירנבוים • רבי אשר אליהו קלמנוביץ' • רבי אליה ברודני |  |
| משגיחים בהווה | רבי בנימין פינקל  • רבי אפרים חדש |  |
| ראשי ישיבה שנפטרו | רבי שמואל טיקטינסקי • רבי אברהם טיקטינסקי  • רבי יוסף דוד אייזנשטט • רבי משה אברהם אייזנשטט • רבי חיים יהודה לייב טיקטינסקי • רבי אברהם (השני) טיקטינסקי • רבי אליהו ברוך קמאי • רבי אברהם צבי קמאי • רבי אליעזר יהודה פינקל • רבי חיים שמואלביץ • רבי בנימין ביינוש פינקל • רבי נחום פרצוביץ • רבי אברהם קלמנוביץ • רבי שמואל ברנבוים • רבי שרגא משה קלמנוביץ • רבי דוד קוויאט • רבי נתן צבי פינקל • רבי אריה פינקל • רבי אברהם יצחק ברזל |  |
| משגיחים שנפטרו | רבי זלמן דולינסקי • רבי ירוחם ליבוביץ • רבי יחזקאל לוינשטיין •  רבי חיים זאב פינקל • רבי אהרן חדש |  |
דוד פריטל

דוד פריטל
דוד פריטל (פרינצנטל) (19 במאי 1919 – 2 במרץ 2006) היה פעיל בתנועת הבריחה בפולין אחרי מלחמת העולם השנייה. ממקימי "המועצה למען יהודי ברית המועצות" ומזכ"ל המועצה בשנים 1971–1984. ייסד וערך את סדרות הספרים: "האינטליגנציה היהודית בברית המועצות", "יהודי ברית המועצות", ו"יהודי ברית המועצות במעבר", שיצאו לאור בהוצאת מאגנס בשנים 1976–1997.
קורות חיים

דוד פרינצנטל נולד בעיר לוצק בחבל ווהלין שבמזרח פולין (היום אוקראינה) לגיטל וחיים פרינצנטל.
אחיו הבכור, יעקב, עלה לארץ ישראל לפני מלחמת העולם השנייה והיה בין המייסדים של קבוצת מעלה החמישה. אביו היה מורה לעברית. בשנת 1937 השלים דוד את לימודיו בגימנסיה היהודית על שם גליקליך. היה פעיל מרכזי בתנועת הנוער החלוצית גורדוניה באזורו. ב-1937 נשלח לסמינר העולמי האחרון של החלוץ בוורשה פולין, שם עשה היכרות עם הלוחמים לעתיד בשורות הפרטיזנים ומורדי הגטאות, ביניהם מרדכי טננבאום, מפקד גטו ביאליסטוק, והפעילים במחתרות החלוציות במערב אוקראינה וביילורוסיה - צבי נצר, שיינדלה שוורץ ואנטק צוקרמן.
פריטל השתתף בפעילות מחתרתית במערב אוקראינה, בתנועה המאוחדת של גורדוניה והחלוץ הצעיר, פרייהייט - החלוץ הצעיר דרור. ב-6 ביוני 1941 נעצר בידי הסובייטים ונכלא בבית הסוהר בלוצק. יחד אתו נכלאו אדק גולובנר, מזכיר התנועה, איווה ביברמן, מאק יוז, מיכאל רייזמן, אייזיק שפרד רבקה טננבוים ושיינרלה שוורץ.
עם פרוץ המלחמה בין גרמניה וברית המועצות ב-22 ביוני 1941 הצליח לברוח מבית הסוהר.
קורות חיים > תקופת השואה, ההישרדות וההצלה

לאחר בריחתו הצטרף דוד לאמו שנשארה לבד בגטו לוצק, לאחר שאביו נלקח לעבודות כפייה ולא חזר. דוד נהג לצאת מהגטו כדי להבריח אליו מזון. ב-11 בדצמבר 1941, כשניסה לחזור לגטו, ראה את הגרמנים מתכוננים לאקציה האחרונה וחיפש לו מקום מקלט.
בשנים 44–1942 הסתתר דוד בבתיהם של מי שהוכרו שנים לאחר מכן כחסידי אומות העולם: משפחת ברון (זיגמונד ואשתו ונדה ובנותיהם אלינה ואירנה) מהכפר מלה-אוסניציה (Mała Ośnica), ולאחר מכן, בביתם של איוון וסרפימה יציוק, נוצרים בפטיסטים מהכפר Podhajce. בזכות עדותו ביד ושם הוכרו איוון וסרפימה יציוק וששת ילדיהם כחסידי אומות העולם.
כשגבר החשש לחיי משפחת מציליו, הוא מצא מסתור בקרב שכניו, סאבא ואשתו אוקסניה מירוניוק, שהוכרו גם הם בזכות עדותו כחסידי אומות העולם. דוד הסתתר בביתו של סאבא לסירוגין לתקופות משתנות לפי יכולתם, עד פברואר 1944, כששוחרר האזור מידי הנאצים על ידי הצבא האדום.
לאחר השחרור פגש דוד את עמה דרטבר, שנולדה בעיר דובנו, ושרדה את השואה ביחד עם אחיה אברהם. עם שחרור העיר בידי הכוחות הסובייטים מיהרו דוד ועמה לברוח מלוצק מחשש שדוד ייעצר בידי אנשי המשטרה הסובייטית הנ.ק.וו.ד, בשל פעילותו הציונית שגרמה למאסרו בבית הכלא הסובייטי לפני המלחמה. בשנת 1945 עברו לפולין, שם השתתף בשיקום התנועה החלוצית ובמאבק לפתיחת השערים לארץ ישראל.
בשנת 1947 עלה פריטל לארץ ישראל עם אשתו עמה ובנו התינוק שלמה, שנולד ב-1946, והצטרף לקבוצת מעלה החמישה, שם חיכה לו אחיו הבכור יעקב פריטל, ממייסדי הקבוצה.