stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רחוב אורניינבורגר
הכנסייה האנגלית של סנט ג'ורג'

הכנסייה האנגלית של סנט גיאורג, או סנט ג'ורג' (Kirche zu St. Georg) הוקמה בשנת 1885 תחת חסותה של הנסיכה המלכותית ויקטוריה, נסיכת הכתר של פרוסיה ושל האימפריה הגרמנית. היה פולחן אנגליקני בברלין מאז 1830, ומשנת 1855 השתמשה הקהילה האנגליקנית בבית השער של ארמון מונביו בתור הקפלה האנגלית. קפלה זו הייתה קטנה מדי לשירותי הקהילה, ולטקס בו השתתפה באופן קבוע נסיכת הכתר ויקטוריה. בשנת 1883 נסיך הכתר פרידריך ו-ויקטוריה העבירו אתר של הפארק של ארמון מונביו קרוב לרחוב מונביו (Monbijoustraße) ולדומקאנדידאטשטיפט (Domkandidatenstift). יוליוס קרל רשדורף, אדריכל קתדרלת ברלין שנבנתה מאוחר יותר בברלין, הוזמן לפתח את התוכניות לכנסייה בשיתוף פעולה עם נסיכת הכתר ויקטוריה, ונשלח לסיור לימודי באנגליה.
אבן הפינה הונחה ב-24 במאי 1884, יום הולדתה של המלכה ויקטוריה. הבנייה מומנה באמצעות תרומות לזוג המלכותי לרגל חתונת הכסף שלו. הכנסייה נבנתה מגרניט שלזי ומסלעים תועים וכוסתה בחיפוי גג צפחה מעוצב. קרובי משפחה בריטים של הנסיכה תרמו את חלונות הוויטראז'. הכנסייה, שמכילה 300 מבקרים, נחנכה ב-19 בנובמבר 1885, יום הולדתה של הנסיכה ויקטוריה. מלכי פרוסיה וקיסרי גרמניה החזיקו בחסות על הכנסייה. בביקוריהם בברלין ביקרו המלכה ויקטוריה והמלך ג'ורג' החמישי בכנסייה ב-1888 וב-1913, בהתאמה. במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה זו הכנסייה האנגליקנית היחידה בגרמניה שהורשתה להישאר פתוחה, כי וילהלם השני היה הפטרון שלה.
לאחר המלחמה התפתחה הקהילה שוב ושירתה בין היתר אוכלוסיית אומנים גדולה ילידי בריטניה וכן נוצרים אמריקאים, גרמנים, הודים, סינים, פינים ורוסים. בשנת 1921 הגיע צ'ארלס אנדרו שנברגר לגרמניה ופתח סניף של העדות הנוצרית העברית האנגליקנית לישראל בברלין, מול סנט ג'ורג' ברחוב אורניינבורגר 20/21. היו יהודים בברלין שהתגיירו והצטרפו לקהילה האנגליקנית. כאשר הרדיפה הנאצית של יהודים ומתנצרים הוחמרה, ויתרה העדות הנוצרית העברית לישראל על מבניה ברחוב אורניינבורגר 20/21 לטובת ארגון העזרה של היינריך גריבר. ב-7 בדצמבר 1938. גרובר פעל עם הבישוף ג'ורג' בל שגיסתו לורה ליווינגסטון ניהלה את המשרד בברלין של ועדת הסיוע של הכנסייה הבינלאומית לפליטים גרמנים. שלט בבניין החדש ברחוב אורניינבורגר 20/21 מנציח את המאמצים המשותפים של הכנסייה האנגליקנית והכנסייה המתוודה.
כנסיית סנט ג'ורג' נסגרה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ונפגעה מהפצצות בעלות הברית ב-1943 וב-1944. מאז 1945 הכנסייה הייתה בחלק הסובייטי של ברלין. היא נהרסה על ידי מזרח גרמניה לאחר 1949. בשנת 1950 בנתה הקהילה את כנסיית סנט ג'ורג' החדשה בשכונת נוי-וסטנד (Neu-Westend) שבחלק הבריטי של העיר. בשנת 1987 התגלה כסף הכנסייה המקורי, שנתרם על ידי נסיכת הכתר ויקטוריה, במרתף עירוני, ומאז הוא משמש בפולחן השבועי.
חומת הרפאים

באורניינבורגר שטראסה ניצב "קיר הרפאים" ('Gespenstermauer'), ביתה של אחת מאגדות הרפאים הבודדות של ברלין. על פי האגדה, לפעמים אפשר לראות את רוחותיהם של שני ילדים דוהרים לרחוב ונעלמים ליד רחוב אורניינבורגר 41 (ממערב לבר X-terrain ומזרחה וממול לרחוב תכלס, Tacheles). זהות הילדים אינה ידועה, וכך גם פרק הזמן שבו נראים (נראים צללים קטנים ומעורפלים, מהר ובזווית העין). בכמה גרסאות של הסיפור הפופולרי בתקופת מזרח גרמניה, ילדי הרפאים מגשימים משאלות בתמורה לממתקים. לא ברור מתי התחילה האגדה, אבל היא הייתה ידועה לפני שנות ה-90 בקרב תושבי מזרח ברלין לשעבר. הנוהג הוא לנעוץ פרוטה בחומה הישנה המתפוררת ליד רחוב אורניינבורגר 41 ולהביע משאלה. אם המשאלה צנועה (כזו ששני ילדי רפאים יוכלו להגשים) ובלתי אנוכית, היא תתקבל כביכול. בקיר יש הרבה פרוטות שהוכנסו לחומה המתפוררת.
לקריאה נוספת

Laurenz Demps, Die Oranienburger Straße, Berlin: Parthas Verlag, 1998, ISBN 3-932529-20-0
הערות שוליים

↑  "Der Knick". Berliner Zeitung (בגרמנית). 2009-02-13.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  "About us" (אורכב 08.08.2012 בארכיון Wayback Machine), on: St George's Anglican Episcopal Church, Berlin, retrieved on 14 May 2012.
1 2 3 4 5 6 7 8  "St. George's Anglican Church" (אורכב 03.01.2011 בארכיון Wayback Machine), on: Preussen.de (אורכב 27.06.2017 בארכיון Wayback Machine), retrieved on 14 May 2012
↑  In 1893 David Baron and Schönberger (*1841–1924*, died in Berlin) had founded the Hebrew Christian Testimony to Israel in London. In 1973 the Hebrew Christian Testimony to Israel merged with other missionary societies to form the Messianic Testimony.
↑  Hartmut Ludwig, "Das ›Büro Pfarrer Grüber‹ 1938–1940", in: ›Büro Pfarrer Grüber‹ Evangelische Hilfsstelle für ehemals Rasseverfolgte. Geschichte und Wirken heute, Walter Sylten, Joachim-Dieter Schwäbl and Michael Kreutzer on behalf of the Evangelische Hilfsstelle für ehemals Rasseverfolgte (ed.; Evangelical Relief Centre for the formerly Racially Persecuted), Berlin: Evangelische Hilfsstelle für ehemals Rasseverfolgte, 1988, pp. 1–23, here pp. 2seq. No ISBN.
↑  Hartmut Ludwig, "Das ›Büro Pfarrer Grüber‹ 1938–1940", in: ›Büro Pfarrer Grüber‹ Evangelische Hilfsstelle für ehemals Rasseverfolgte. Geschichte und Wirken heute, Walter Sylten, Joachim-Dieter Schwäbl and Michael Kreutzer on behalf of the Evangelische Hilfsstelle für ehemals Rasseverfolgte (ed.; Evangelical Relief Centre for the formerly Racially Persecuted), Berlin: Evangelische Hilfsstelle für ehemals Rasseverfolgte, 1988, pp. 1–23, here p. 10. No ISBN.
↑  "The Spirit of Oranienburger Straße". Goethe Institut 'Meet the Germans'. 2012-01-19.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4309382-6  VIAF: 315147859   WorldCat (עם VIAF): 315147859 
בית הכנסת החדש המשוחזר ברחוב אורניינבורגר
חומת הרפאים
רחל (רוחל'ה)

רחל זיו (במרכז) יחד עם זאב בילסקי, ראש עיריית רעננה, והציירת חדוה פרנצי, בפתיחת תערוכת "אגם ART-5" בגלריה העירונית על האגם בפארק רעננה, נובמבר 2016
רחל (רוחל'ה) זיו (נולדה בשנת 1938) היא ציירת, מעצבת ואוצרת תערוכות ישראלית, ממייסדי העיר ערד, המתגוררת בתל אביב.
ביוגרפיה

נולדה וגדלה בכפר סירקין להורים יוצאי ליטא. אביה, דב סטוקליסקי, היה איש כפיים, שהכין במו ידיו רהיטים מקוריים לבית ועסק במלאכות שונות. רחל ספגה ממנו את חדוות היצירה והכישרונות האמנותיים. אחותה, אורה סטוקליסקי, הייתה ציירת; אחיה, עמוס תמיר, היה צלם; ואחותה, גילה אלישר-סטוקליסקי, היא פסלת.
ב-1960 נישאה לאלי זיו, שאותו הכירה במהלך שירותה הצבאי בנח"ל, וב-1963, כשמונה חודשים לאחר לידת בנם הבכור, רן, עברה המשפחה לערד, כאחת מ-40 משפחות המייסדים. שם גם נולדו שני ילדיה הנוספים, טל ואורית. ב-1966, הקימה ביחד עם אלי את העיתון המקומי כידוד והייתה המעצבת הגרפית שלו כמעט לאורך כל 23 שנות פעילותו.
דרכה האמנותית

רוחל'ה היא אמנית, המציירת בצבעי מים, באקריליק, בשמן ובטכניקות מעורבות. היא חברה ב"אימפקט" - הארגון המקצועי של האמנים הפלסטיים בישראל, באגודת אמני נתניה ובאגודת אמני חולון.
ב-1968, החלה לצייר בהדרכת פיני בן סירא מקיבוץ אפיקים ובהמשך אצל הציירת כרמלה גור, אף היא מערד. ב-1973 הפיקה והשתתפה בתערוכה הראשונה של אמני ערד, "יצירון 73'", והמשיכה להפיק את תערוכות האמנים בעיר גם ב-1978 וב-1983.
ב-1976, הוסמכה כמורה בכירה להוראת ציור ואמנות במדרשת קיי בבאר שבע, ובאותה השנה, החלה להורות ציור ואמנות לבגרות בתיכון המקיף בערד.
ב-1977, למדה ציור ורישום במרכז לאומנות חזותית בבאר-שבע ואמנות הוויטראז' בגלריה שאלתיאל בעין-הוד.
ב-1980, השתתפה בסדנת הדפס (קולוגרפיה) אצל דן קריגר בבית האומנים בתל אביב, ובעקבות הסדנה רכשה והציבה מכונת הדפס בחצר ביתה, שם החלה ליצור הדפסים מגוונים, תוך שימוש בחומרים מהטבע, כגון עלים, ענפים ועוד.
ב-1982, הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה, בגלריה לירז בבאר שבע. באותה השנה, השתתפה כנציגת ישראל בתערוכה הבינלאומית Arteder'82, במוזיאון Muestra International de Obra Grafica בבילבאו, ספרד.
ב-1984, הציגה תערוכת יחיד בבריסל, בלגיה.
ב-1990, עברה להתגורר בתל אביב ועסקה בעיקר בהוראה.
ב-1994, הוזמנה לארגן ולהפיק תערוכה רטרוספקטיבית גדולה לצייר יגאל תומרקין, ב"לופט" בנמל יפו. התערוכה הוצגה בהצלחה במשך חצי שנה.
ב-2000, החלה להשתתף בסדנת הציור השבועית של ברוריה הסנר בגבעתיים, והשתתפה מדי שנה בתערוכות הקבוצתיות של הסדנה.
ב-2005, הציגה לראשונה תערוכת יחיד בשם "ציור ללא מכחול", שכל העבודות בה נעשו בטכניקה ייחודית בשם זהה, שפיתחה רוחל'ה מתוך הפעילות בסדנה של ברוריה הסנר. התערוכה הוצגה בבית התנ"ך בתל אביב, וכעבור שנה, הוצגה פעמיים נוספות - במשכן לאומנויות הבמה ברעננה ובהיכל התרבות בכפר-סבא. וכך כתבה עליה האוצרת זהבה קלמן בדברי ההקדמה לתערוכה:
"הנופים הדמיוניים שלה, הנבראים בכל פעם מחדש, נובעים מעומק נשמתה, מפנימיותה ומזכרונותיה. היא מיטיבה להביע את רגשותיה באמצעות הצבעים בעלי העוצמה החזקה, בצורות השונות ובקומפוזיציות המעניינות, אותן היא בונה היטב. הציורים בעלי נוכחות רבה ואווירה מיוחדת, המותירות רושם עז.
לרחל סגנון חופשי, אישי ומיוחד. היא יוצרת טקסטורה חדישה לנופים המרהיבים שלה, המעידים על כשרונה לתרגם את המציאות לחלום".
ב-2007, השתתפה רוחל'ה בתערוכה קבוצתית בגלריה בן אורי, במוזיאון לאמנות יהודית בלונדון.
ב-2008, השתתפה עבודתה "מנחה לפרפר" בתערוכה בינלאומית במוזיאון השואה ביוסטון.
מעת לעת, היא ממשיכה להשתתף בתערוכות שהיא עצמה אוצרת ובתערוכות נוספות.
פעילותה כאוצרת

יכולותיה המוכחות בתחום ההפקה ורצונה להוביל עשייה משמעותית בשדה האמנות הישראלי, הובילו את רוחל'ה להשתלם באוצרות ולפתח את פעילותה בתחום זה. בשנת 2006, למדה קורס "תערוכות בעידן העכשווי" אצל תמי כץ-פרימן בבית אמני הקיבוץ בתל אביב, וכעבור שנה, למדה אוצרות אצל חגי שגב באותו המקום.
התערוכה הראשונה בכובעה החדש כאוצרת נפתחה בפברואר 2007 בבית התנ"ך בתל אביב - "גם למראה ישן יש רגע של הולדת" של האמן יעקב פורת. מאז ועד היום הפיקה ואצרה עשרות תערוכות מדי שנה, בהשתתפות עשרות אמנים. בין הבולטות שבהן:
"קוצים או מתוקים" - תערוכה שבחנה את דמותו של הצבר הישראלי לרגל שנת ה-60 לישראל. התערוכה התקיימה לראשונה במרס-אפריל 2008, בהיכל התרבות בראשון לציון, בהשתתפות 65 אמנים. שנתיים אחר כך, נדדה התערוכה לירושלים, ובהמשך הגיעה לגרמניה, שם הוצגה בבית כנסת משוחזר בעיירה רויבל ואחר כך בבית העירייה בקלן.
"מגן דוד" - תערוכה שהתמקדה בסמל היהודי עתיק היומין. התערוכה התקיימה לראשונה בהיכל אמנויות הבמה בשוהם ב-2011 ולאחר מכן הוצגה גם בהיכל התרבות באריאל. בסוף אותה השנה, הגיעה התערוכה לאוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית, ולמילאנו באיטליה, בהשתתפות 32 אמנים. כעבור שנה, נפתחה התערוכה גם בניו דלהי, הודו, ולאחר מכן עברה בין אוניברסיטאות שונות שם.
"אשה-מסגרת" - תערוכה שחקרה את יחסי הגומלין שבין נשים למסגרות שבהן הן פועלות וחיות. התערוכה התקיימה ב-2011 בבית צרפת באוניברסיטה העברית בירושלים, בהשתתפות 55 אמנים.
"70 לישראל" - תערוכה המשקפת את התרבות הישראלית באמנות לאורך השנים. התערוכה התקיימה ברמת גן ב-2018, בהשתתפות כ-50 אמנים, ולאחר מכן הוצגה כחצי שנה במוזיאון החדש בבלמונטה בפורטוגל.
תערוכות יחיד

1980 - תערוכת יחיד, מרכז תרבות, ערד.
1982 - תערוכת יחיד, גלריה לאומנות לירז, באר שבע.
1984 - תערוכת יחיד, בריסל, בלגיה.
2004 - "מושכת את העין", תערוכת יחיד - בית שרת, גבעתיים.
2006-2005 - "ציור ללא מכחול", בית התנ"ך, תל אביב; המשכן לאומנויות הבמה, רעננה; היכל התרבות, כפר-סבא.
2007 - תערוכת יחיד, בית בלגיה, האוניברסיטה העברית, גבעת רם, ירושלים.
2007 - "אחות לי לצבע" (עם אחותה, הפסלת גילה אלישר), בבית בלגיה, האוניברסיטה העברית, גבעת רם, ירושלים.
2008 - תצוגת קבע בבית צרפת, האוניברסיטה העברית, גבעת רם, ירושלים.
2010 - תערוכה משותפת עם הפסלת רות לב ארי בגלריה שורשים, תל אביב.
2013 - תערוכת יחיד, המלון הסקוטי, טבריה.
תערוכות קבוצתיות (מבחר)

1973 - "יצירון", מרכז תרבות, ערד.
1978 - תערוכת אמני ערד, מרכז תרבות, ערד.
1982 - Arteder'82, תערוכה בינלאומית, מוזיאון Muestra International de Obra Grafica, בילבאו, ספרד.
1983 - תערוכת אומני ערד, קריית האמנים, ערד.
2006-2003 - תערוכה קבוצתית שנתית של סדנת ברוריה הסנר, בית שרת, גבעתיים.
2005 - "הקסם שבאשליה", גלריה "אלטרנטיב", יפו.
2008 - תערוכת אמני ישראל, 60 שנים לישראל, פריז, צרפת.
2008 - "1.5 מיליון פרפרים", תערוכה בינלאומית, מוזיאון השואה, יוסטון, ארצות הברית.
2010 - "היי בובה", קניון רמת אביב; קניון רננים ברעננה; עין הוד.
2011 - "צבע הדברים", מחסן 2, נמל יפו.
2018 - "סאמרטיים 1", גלריה על האגם, רעננה.
אוצרות (מבחר)

2007 - "גם למראה ישן יש רגע של הולדת", של האמן יעקב פורת, בית התנ"ך, תל אביב.
2007 - "חגיגה", של האמנית אסתר אייזנר, בית התנ"ך, תל אביב.
2007 - "ארץ", של האמנית דניאלה קלאוזנר, בית התנ"ך, תל אביב.
2008 - "מולדת מוזרה" (תערוכה נודדת), מבט עם קריצה על העלייה החמישית של ה"ייקים", של האמן יאיר נועם.
2008 - תערוכת אמני הספר "60 לישראל", בית אסיה, תל אביב.
2009 - "ללכת רגלי לעוף", התערוכה השנתית של אמני פרקינסון, תיאטרון "נא לגעת", יפו.
2009 - "קוצים או מתוקים - דמותו של הצבר הישראלי", בהשתתפות כ-65 אמנים, היכל התרבות ראשון לציון.
2010 - "ויהי אור", תערוכה לפתיחת היכל התרבות באריאל.
2010 - "בד ועוד בד", תערוכת אמניות קווילט (מעשה טלאים), היכל אמנויות הבמה, שוהם.
2011 - "אישה מסגרת", בית צרפת, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
2012 - "מגן דוד", היכל אמנויות הבמה, שוהם; מילאנו, איטליה; סטנפורד, ארצות הברית; ניו דלהי, הודו.
2013 - "חיבוק ירוק", תערוכה בנושאי הגנת הסביבה והטבע, סטודיו קנטי, יפו.
2016 - "שבט. אחים גם יחד", תערוכה בנושא הזיכרון הישראלי המשותף, ספריית מדעי החברה והניהול, אוניברסיטת תל אביב.
2016 - "אגם ART", גלריה על האגם, רעננה.
2017 - "גבורה ותקומה", אשכול פיס אהל שם, רמת גן.
2018 - "70 לישראל", אשכול פיס אהל שם, רמת גן; המוזיאון החדש, בלמונטה, פורטוגל.
רכס חצרה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  559 מטרים
 מדינה:  ישראל 
 מיקום:  הר הנגב
 קואורדינטות:  31°00′N 35°11′E﻿ / ﻿31.000°N 35.183°E﻿ / 31.000; 35.183
  (למפת צפון הנגב מוגדלת) רכס חצרה(למפת צפון הנגב רגילה) רכס חצרה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום רכס חצרה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום רכס חצרה
 
רכס חצרה הוא רכס בהר הנגב הצפוני, הנמצא מדרום לכביש דימונה-ים המלח והתוחם את מכתש חצרה (הנקרא גם המכתש הקטן) מצפון. הרכס משתרע לאורך 50 ק"מ, מהר חימר בצפון מזרח עד הר רכב בדרום מערב. שמו של הרכס נקבע על שם הר חצרה ובעקבות צליל שמו הערבי של ההר "ג'בל ח'דירה" (جبل الخضيرة) שפירושו "גורן הדקלים".
רכס חצרה שייך לרכסי הקימוט של הר הנגב הצפוני, המורכב מסלעי גיר ודולומיט. רכס חצרה הוא א-סימטרי בחתך הרוחב: מדרונו הצפון מערבי מתון למדי ומידרונו הדרום-מזרחי תלול. הרכס גובל בדרום מזרח בבקעת צין ובמישור עמיעז, ובצפון מערב במישור ימין ובמישור רותם. יש בו אתרים רבים, בהם מכתש חצרה, מעלה עקרבים, נחל חתירה, נחל אשלים ונחל פרס.
הר חצרה

הר חצרה הוא כינוי לקטע מרכס חצרה שבהר הנגב הצפוני, פסגתו היא 559 מ' מעל פני הים. מפסגת הר חצרה רואים את מישור ימין ואת רכסי הנגב.
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיית מפה, מפה - מיפוי והוצאה לאור
↑  אריאל אנציקלופדיה לידיעת הארץ, עם עובד
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רוברט פילמר

| --- | --- |

 לידה:  1588 קנט, ממלכת אנגליה 
 פטירה:  26 במאי 1653 (בגיל 65 בערך) איסט סאטון, קהיליית אנגליה 
 מקום לימודים:  טריניטי קולג' 
 זרם:  שמרנות, זכותם האלוהית של מלכים, אבסולוטיזם פוליטי
 תחומי עניין:  תאולוגיה, פילוסופיה של המוסר, פילוסופיה פוליטית
 עיסוק:  פילוסוף, סופר 
 הושפע מ:  ז'אן בודן, רוברטו בלרמינו, פרנסיסקו סוארז
 השפיע על:  ג'ון לוק
 מדינה:  ממלכת אנגליה 
 יצירות ידועות:  Patriarcha 
 צאצאים:  Sir Robert Filmer, 1st Baronet 
 מספר צאצאים:  3 
 
סר רוברט פילמר (באנגלית: Robert Filmer;‏ 1588 –  26 במאי 1653) היה סופר, פילוסוף, תאולוג ומשפטן אנגלי. בימי חייו של פילמר פרצו משברים חמורים בין המלוכה באנגליה לבין הפרלמנט. בתגובה למשברים אלה כתב פילמר מספר חיבורים העוסקים בשאלות פוליטיות ותאולוגיות, שהחשוב ביניהם הוא ספרו "פטריארכה". פילמר השלים את כתיבת הספר ב-1631, אך הספר נאסר לפרסום, ויצא לאור רק לאחר מותו ב-1680. בחיבוריו פילמר טען לזכותם של מלכים לשלוט מכוח הירושה ומכוח האל ויצר הקבלה בין השלטון המדיני לבין סמכות האב במשפחה הפטריארכלית.
כתביו הפכו למשפיעים במיוחד לאחר מותו בעת משבר ההחרגה באנגליה (1681-1679). בתקופה זו התומכים בזכות לכתר של יורש העצר הקתולי, ג'יימס, הסתמכו על פילמר לצורך טיעוניהם, ואילו התומכים בזכות הפרלמנט למנוע מיורש העצר את המלוכה, פרסמו ביקורות רבות על הגישה של פילמר. החשוב מבין חיבורים אלה הוא שתי מסכתות על ממשל מדיני של ג'ון לוק. המסכת הראשונה של לוק מוקדשת כולה לביקורת על פטריארכה. לחיבור של לוק, שתקף את פילמר, הייתה השפעה מכרעת על האופן שבו הובן פילמר במאות הבאות.
חייו

פילמר נולד ב-1588 במחוז קנט בדרום-מזרח אנגליה. אביו היה איש אצולה ובעל אחוזה. פילמר היה הבכור בין 18 אחים ואחיות והיורש של נכסי המשפחה. מעמדו כאח בכור, יורש, ולאחר מכן בעל אחוזה גדולה השפיע על השקפתו לגבי חשיבותה של המשפחה הפטריארכלית. הוא החל את לימודיו באוניברסיטת קיימברידג' בגיל 16. לפני שהספיק לסיימם הוא עבר ללונדון, שם הוסמך כעורך דין. הוא היה מיודד עם אינטלקטואלים ואנשי כנסייה רבי השפעה.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית פילמר לא השתתף באופן פעיל במלחמה, אך הוא סייע כספית לשחרור בערבות של חבר שנאסר על ידי תומכי הפרלמנט. ייתכן שכתוצאה מכך האחוזה והרכוש של פילמר היו יעד להטרדות וחבלות מצד צבא הפרלמנט ובסופו של דבר הוא נאסר למספר שנים ללא משפט. אשתו, אן היתון פילמר, ניהלה את ענייני האחוזה בזמן מאסרו ופעלה לשיפור תנאי כליאתו ולשחרורו. בתגובה פילמר כתב את הפמפלט "בשבח הרעיה אשת חיל". בנוסף הוא כתב בזמן מאסרו את החיבור "על דברי ניאוץ נגד רוח הקודש" שביקר את אנשי הסכולסטיקה ואת התאולוגיה הקלוויניסטית.
לאחר שחרורו מהמאסר פילמר המשיך לפרסם חיבורים שונים העוסקים בתאולוגיה ופוליטיקה. גישתו הפוליטית הושפעה מהפילוסוף בן המאה ה-16 ז'אן בודן. במרכז גישתו הייתה ההשקפה לפיה מלכים מושלים מתוקף זכות אלוהית וביקורת על שיטת הממשל הדמוקרטית. פילמר כתב גם ביקורות על הספר לוויתן של תומאס הובס, על ג'ון מילטון, על "על חוק המלחמה והשלום" של הוגו גרוטיוס, ועל הפוליטיקה של אריסטו.
פילמר מת בגיל 65 באחוזתו, שם נקבר.
הגות פוליטית > רקע אינטלקטואלי

במאות ה-16 וה-17 חוסר יציבות פוליטי בעקבות סכסוכים בין קתולים לפרוטסטנטים היוו את הרקע לדיונים אינטלקטואלים לגבי מהות הריבונות ומקורה. הוגים כגון רוברטו בלרמינו ופרנציסקו סוארז הצדיקו את העמדה לפיה מקור הריבונות של המלך הוא בהסכמה ראשונית של העם, אשר העביר למלך את הזכות והכוח לשלוט. משתמע מגישה זו שקיים הבדל מהותי בין השלטון במשפחה הפטריארכלית לבין השלטון המדיני. במשפחה הכוח ניתן בירושה ומהאל, בעוד שבמדינה הכוח ניתן מהעם. עוד משתמע מהגישה שהסמכות שהועברה למלך יכולה להיות מותנית ברצון העם ולכן תחת תנאים מסוימים ייתכן שהמלך יאבד את כוחו ואת הלגיטימציה שלו לשלטון. הוגים אחרים התנגדו נחרצות לגישה זו שיכלה להתפרש כהצדקה למרד. הבולט ביניהם היה ז'אן בודן שבספרו ששה ספרים על הרפובליקה טען שלצורך השמירה על השלום, בכל מדינה צריך להיות ריבון יחיד, אבסולוטי, ובלתי ניתן לחלוקה, שהוא מקור החוק ואינו כפוף לחוק, אלא לאל בלבד. ויכוח זה הוא הרקע לרעיונות הפוליטיים של פילמר. בכתביו פילמר תקף שוב ושוב את העמדה של בלרמינו וסוארז ואימץ את העמדה של בודן לגבי הריבונות.
למרות החוב של פילמר לבודן, בין התפיסות של ההוגים קיים הבדל משמעותי בנוגע ליחס בין המשפחה לבין המדינה, שכן פילמר סבר שהמשפחה הפטריארכלית היא המקור לשלטון המדיני ובודן לא. הרעיון הפטריארכלי היה נפוץ במאה ה-17, ופילמר היה יכול להיעזר בהוגים שונים, כגון התאולוג הדריאן א-סאראביה (אנ'), לצורך ניסוחו.
התחייה מחדש של כתבי פילמר בסוף המאה ה-17

מלבד חוג מכריו, מעטים באנגליה קראו את כתביו של פילמר או הכירו את שמו בימי חייו. אולם, בשני העשורים האחרונים של המאה ה-17 כתביו הפכו למוקד חשוב של השיח הפוליטי באנגליה. המלך צ'ארלס השני נאלץ להתמודד עם התנגדות חריפה של פרוטסטנטים שרצו למנוע מיורש העצר הקתולי, ג'יימס, את הכתר. ההתנגדות לג'יימס הובלה על ידי אנתוני אשלי קופר, רוזן שפטסברי הראשון, שהיה גם פטרונו של הפילוסוף ג'ון לוק, והיא היוותה את אחד הפרקים החשובים בהתגבשות המערכת המפלגתית באנגליה, כאשר המפלגה הוויגית תמכה בזכות הפרלמנט לאכוף את רצון העם ולמנוע את ההמלכה של ג'יימס, והמפלגה הטורית תמכה במלוכה. ב-1679 פרצו גם שמועות מוטעות בדבר המזימה האפיפיורית, תאוריית קונספירציה לפיה קיים קשר קתולי לרצח המלך, והן הביאו להוצאות להורג ולחוסר שקט בממלכה. החוק למניעת המלוכה מג'יימס עמד לעבור בפרלמנט ובתגובה המלך פיזר את הפרלמנט באותה שנה. הרוחות הסוערות באנגליה, שקיבלו את השם "פולמוס השלילה" או "משבר ההחרגה" ("exclusion crisis"), נתפסו כאיום ממשי על יציבות הממלכה ועל מוסד המלוכה.;
על רקע זה, כתביו של פילמר הפכו למוקד הפרופגנדה של שני המחנות היריבים באנגליה. הם יצאו במספר מהדורות, כולל הוצאה ראשונה לאור של פטריארכה ב-1680, והפכו למעין דוקטרינה רשמית של דוברי הסדר הקיים. לפי פיטר לאסלט, "שני העשורים האחרונים של המאה ה-17 היו השנים המעצבות של הליברליזם הבריטי והאמריקאי. על אף שהוא היה כבר מת במשך שלושים שנה, סר רוברט פילמר היה הסמכות החשובה ביותר כנגדם".
זמן קצר לאחר היציאה לאור של פטריארכה, שלושה הוגים וויגים חשובים כתבו ביקורות חריפות על רעיונותיו של פילמר: אלג'רנון סידני, ג'יימס טירל וג'ון לוק. סידני פרסם את הביקורת שלו על פילמר בפמפלט "Discourses Concerning Government". ב-1683 הוא הוצא להורג באשמה שתרם למזימת בית ריי, תוכנית להתנקש בחיי צ'ארלס השני, ועל הוצאת דיבה של המלך, אישום שנקבע על בסיס הביקורת שפרסם על פילמר. לוק כתב את הביקורת על פילמר במסגרת ספרו הפוליטי החשוב ביותר, "שתי מסכתות על ממשל מדיני", שהמסכת הראשונה בתוכו מוקדשת כולה לביקורת על פילמר.
השפעה במאות הבאות

כתביו של פילמר לא זכו לעניין רב מאז סוף המאה ה-17 ועד אמצע המאה ה-20. מספר סיבות הביאו להתעלמות מפילמר: ראשית, המוניטין של פילמר נפגע בעקבות הביקורת של לוק, סידני וטירל בסוף המאה ה-17. שלושת הכותבים לא תקפו רק את טיעוניו של פילמר, אלא גם את היושרה שלו. גם הסוף האלים של חייו של סידני לא תרם למוניטין של פילמר. הביקורות, ובמיוחד זו של לוק, השפיעו לרעה על האופן שבו כתביו של פילמר התקבלו במרוצת השנים. שנית, השפה והטיעונים של פילמר, במיוחד אלה שמתמקדים בפרשנות של כתבי הקודש, הפכו במהרה לארכאיים ולא מתאימים לאופן המחשבה המודרני. לבסוף, בעוד שלכתבים הייתה חשיבות היסטורית כהשפעה על ההגות של לוק, השתרשה במשך השנים הנטייה לראות את שתי המסכתות דווקא כתגובה להגות של תומאס הובס, זאת על אף שבין פילמר והובס היו הבדלים מהותיים ולוק מיקד את חיצי ביקורתו ברעיונות של פילמר.
בחצי השני של המאה העשרים פיטר לאסלט וחוקרים אחרים מאסכולת קיימברידג' להיסטוריה של הרעיונות (אנ') החלו להדגיש את החשיבות של פילמר בהתעצבות המחשבה הפוליטית בסוף המאה ה-17 ואת השפעתו על לוק. בעקבותם, קיימת התעניינות רבה יותר בכתביו של פילמר, והם יצאו במהדורות חדשות ומדויקות יותר מאלה שהיו זמינות בסוף המאה ה-17.
כתביו שפורסמו בעברית

רוברט פילמר, פטריארכה: הגנה על השררה הטבעית של מלכים כנגד החירות הלא-טבעית של העם בנימוקים תאולוגיים, תבוניים, היסטוריים, משפטיים, בתרגום אהרן אמיר, מבוא מאת אופיר העברי, בעריכת יוני ויינריב-שריג, הוצאת שלם ירושלים, התש"ע.
רוברט פילמר – מתוך: הרהורים על 'לוויתן' של מר הובס, מאנגלית: יהודה ויזן. 'דחק - כתב עת לספרות טובה', כרך ט', 2018.
לקריאה נוספת

Burgess, G.  (2009, October 08). Filmer, Sir Robert (1588?–1653), Oxford Dictionary of National Biography.
הערות שוליים

↑  Peter Laslett, "Sir Robert Filmer: The Man versus the Whig Myth",  Omohundro Institute of Early American History and Culture 5(4): 523-546.
↑  אופיר העברי, "מבוא", בתוך רוברט פילמר: פטריארכה, הוצאת שלם התש"ע 2009, עמוד ט
↑  אופיר העברי, "מבוא", בתוך רוברט פילמר: פטריארכה, הוצאת שלם התש"ע 2009, עמ' י"ד-ט"ו
↑  James Daly, Sir Robert Filmer and English Political Thought, University of Toronto Press, 1979, pp. 3-27.
1 2  Johann P. Spmmerville, "Introduction", in Sir Robert Filmer: Patriarcha and Other Writings, Cambridge University Press, 1991, pp. xv-xx.
1 2  Peter Laslett, "Introduction", in Robert Filmer: Patriarcha, Basil Blackwell, 1949, p. 11.
1 2  Johann P. Spmmerville, "Introduction", in Sir Robert Filmer: Patriarcha and Other Writings, Cambridge University Press, 1991, p. xxi.
↑  Peter Laslett, "Introduction", in Robert Filmer: Patriarcha, Basil Blackwell, 1949, p. 12.
↑  Peter Laslett, "Introduction", in Robert Filmer: Patriarcha, Basil Blackwell, 1949, p. 13.
↑  Johann P. Spmmerville, "Introduction", in Sir Robert Filmer: Patriarcha and Other Writings, Cambridge University Press, 1991, p. xxii.
↑  Peter Laslett, "Introduction", in Robert Filmer: Patriarcha, Basil Blackwell, 1949, p. 14.
↑  Peter Laslett, "Introduction", in Robert Filmer: Patriarcha, Basil Blackwell, 1949, p. 18.
↑  James Daly, Sir Robert Filmer and English Political Thought, University of Toronto Press, 1979, pp. 28-56.
↑  Peter Laslett, "Introduction", in Robert Filmer: Patriarcha, Basil Blackwell, 1949, pp. 19-20.
↑  Robert Filmer, "Observations Upon Aristotle's Politics Touching Forms of Government", in Robert Filmer: Patriarcha, Basil Blackwell, 1949, p. 229.
↑  Robert Filmer, "Observations Upon Aristotles Politiques, Touching Forms of Government", in Patriarcha and Other Writings, Cambridge University Press, 1991, p. 281.
↑  Peter Laslett, "Introduction", in Robert Filmer: Patriarcha, Basil Blackwell, 1949, pp. 33-35.
↑  Peter Laslett, "Introduction", in Robert Filmer: Patriarcha, Basil Blackwell, 1949, p. 34.
↑  Peter Laslett, "Introduction", in Robert Filmer: Patriarcha, Basil Blackwell, 1949, pp. 36-37.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261170905171  PLWABN: 9810585150505606  BIBSYS: 4068038  BnF: cb11994441c (data)  CiNii: DA01957048  GND: 118683616  ICCU: UFIV053862  ISNI: 0000 0001 0916 9775  LCCN: n79058301  NDL: 00620657  NKC: kup19950000027366  NLA: 36553976  NSK: 000673228  NTA: 068756615  RERO: 02-A003243026  SNAC: w6vt273v  SUDOC: 027380637  Trove: 1289111  VIAF: 76325824   WorldCat (עם VIAF): 76325824 
הספר פטריארכה משנת 1680