stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מהותנות

מַהוּתָנוּת, מהותיות  או אֵסֶנְצִיָּאלִיזְם, היא השקפה פילוסופית בתחום האונטולוגיה הגורסת כי לכל דבר בעולם יש מהות, כלומר אוסף תכונות שהן חיוניות לשם קיומו (בניגוד לתכונות אחרות, שהן מקריות).
המהות נדונה בפילוסופיה מאז העת העתיקה, מיוון העתיקה ועד התקופה המודרנית. להדגמת תאוריה מהותנית, נתבונן בתורת האידיאות של אפלטון: לפי תורה זו, לכל סוג של עצם יש אידיאה, הנמצאת בעולם האידיאות, וממנה שואבים העצמים את תכונותיהם. גישה זו היא מהותנית, מכיוון שלכל אובייקט יש מהות — זו המיוצגת על ידי האידיאה. גישה זו, השפיעה על החשיבה המערבית במשך מאות שנים והיא ממשיכה להשפיע עליה גם כיום. עם זאת במהלך המאה ה-20 היא זכתה לביקורת ממספר כיוונים. כיוון אחד הוא ביקורת מצד הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין. ביקורת אחרת היא מצד ביולוגים מודרניים כמו ארנסט מאייר שטענו שלפחות לגבי יצורים חיים (כולל בעלי חיים, האדם, צמחים וכו') התאוריה אינה נכונה והיא סותרת את תורת האבולוציה, שכן היא מבצעת האחדה דמיונית בין יצורים שלמעשה יש הבדלים דקים ביניהם.
תאוריות מהותניות נבדלות ביניהן בשאלה מה זה אומר שתכונה היא חיונית עבור דבר מה. המושג קשור בצורה הדוקה למושג שלכּוֹרַח שכן דרך אחרת להגיד שתכונה ת' היא חיונית לעצם ע', היא להגיד שהטענה "לעצם ע' יש תכונה ת'" היא בהכרח נכונה. דרך אחת לאפיין תכונות חוניות היא להגיד כי בהיעדר תכונות אלה העצם לא יכול להמשיך להיות אותו עצם, אם כי זו דרך זו אינה אינפורמטיבית במיוחד.
מהותנות היא למעשה גישה מוקדמת לתפיסה של סדר כפי שבא לידי ביטוי בעולם, כך יוצא שמה שמגדיר את העצם או התופעה היא המהות של הדבר, המהות בין היתר באה לידי ביטוי בפונקציונליות של הדבר, בהכרח שלו, מכאן נחיצותו ומקומו. עוד ניתן לומר כי המהות היא בעלת מבנה אקסיומי קיומי ראשוני שטבעה מובנה בה, בניגוד לגישה הגורסת להבניה, הבניה המאופינת בתהליכיות מתמשכת המוטמעת ממקורות חיצוניים בעוד שהמהות תמציתה פנימית, קבועה, ידועה מראש ולא ניתנת לשינוי.
לדוגמה: לפי התפיסה המודרנית, השאלה האם לאדם צבע עור שחום או לא אינה מהותית להיותו אדם — גם אילו צבע עורו היה אחר עדיין היינו מגדירים אותו כאדם. תכונת היותו בעל צבע עור כלשהו, לעומת זאת, מהותית - לוּ לא היה לו עור, לדוגמה, ניתן לטעון כי לא היינו מגדירים אותו כאדם.
טענות אלה מדגימות גם את הבעייתיות בתפיסה מהותנית. לדוגמה לפי תפיסות מלפני התנועה לביטול העבדות, תומכי עבדות החזיקו בעמדה לפיה בהיבטים רבים אנשים בעלי עור שחור הם "לא אדם" בהקשרים שונים - השחורים נחשבו רכוש שניתן להשמיד אותו בדומה למטען דומם (הטבח בספינת העבדים זונג), נשים נמכרו כשפחות מין, או עברו אונס ללא כל סנקציה חוקית או חברתית,  וחלק מהאנשים טענו כי שחורים יותר קרובים לקופים, או כי "היעוד" שלהם הוא להיות עבדים, שהיו לפעמים חסרי זכויות או יחס אנושי כלשהו. מצד שני, ספרות על תחומים בפנטזיה, סייבורג, מוטנטים או חוצנים מתייחסות ליצורים חיים דמויי אדם כאל בני אדם, בהקשרים שונים (לדוגמה זכויות אדם, תודעה ועוד) אפילו אם אין להם עור (מעטה מתכת, פרווה, נוצות, עור לטאה, קשקשי דג וכו') או לפעמים אפילו ללא גוף בכלל (הערה, לדוגמה יצורי בינה מלאכותית בקנטוס של היפריון).
בגישת המהותנות, בעלי חיים, יצורים חיים וכן האדם נתפס כבעל תכונות קבועות שאינן משתנות ואינן נפרדות, שהן "עצמיותו". בשיח הפמיניסטי המונח הרווח בנוגע להגדרת הסובייקט הנשי ניתן להסביר איתו את סוגיית המהותנות בכללותה. השיח המהותי הפמיניסטי מנסה לגלות את התכונות הביולוגיות, הפסיכולוגיות והחברתיות הייחודיות והמהותיות להגדרת "הנשיות" כדי להגן עליה מפני האימפריאליזם הפוליטי והסימבולי של הפטריארכיה הגברית.
ביקורת > ביקורת פילוסופיות

אחת הביקורות המכריעות כנגד המהותנות באה מצדו של לודוויג ויטגנשטיין. ויטגנשטיין הציג את המושג דמיון משפחתי כדרך לקשר בין עצמים שונים השייכים לאותה קטגוריה. כלומר — אין בהכרח אוסף של תכונות המשותפות לכל העצמים בקטגוריה, והדמיון ביניהם עובר דרך עצמים אחרים.
ויטגנשטיין השתמש בדוגמה של משחק — בין שחמט לבין יחיד המשחק לבדו בכדור קשה למצוא נקודות דמיון, אך הדמיון ברור אם נעבור בדרך דרך משחק הכדורסל.
ביקורת > ביקורת ביולוגית

אחיזה של מהותנות במחשבה המערבית מאז אפלטון נחשבת בעיני הביולוג ארנסט מאייר אחד החסמים הגדולים לגילוי האבולוציה בשלב מוקדם יותר, לא פחות מחסימת תאוריה זו עקב דוגמה דתית. לגישה זו שותפים גם ביולוגים בולטים אחרים כמו ריצ'רד דוקינס.
הדוקרטינה המהותנית שפתוחה על ידי אפלטון הסבירה שמשולשים המצוירים בחול הם בעצם רק "צל" או ייצוג חומרי של משולשים גאומטריים אידיאליים, בעלי קווים חסרי עובי. מה שחשוב בגאומטריה זה לא המשולשים המצוירים בחול אלא האידאות שלהם - משולשים אידיאלים בעלי זוויות של 180 מעלות ותכונות נוספות. ביולוגים טוענים כי מכאן בוצעה קפיצה לוגית לפיה גם עצמים אחרים בעולם, ובכלל זה יצורים חיים, גם "רק" יצוג של אובייקט אידיאלי יחיד שבו יש לדון, כאילו היו סוג של משולש. לפי רעיון זה נובע לדוגמה כי, כל ארנבים בעולם הם בעצם סוג של ייצוג של ארנב אחד "אמיתי" או אידיאלי. ארנבים בשר ודם שונים זה מזה ושונים מעט, מהארנב "האידיאלי" אבל הם לכאורה מעין סטייה מהאידיאל שכביבול מתקיים במישור קיום אחר.
התאוריה האבולוציונית שונה בתכלית מהתפיסה המהותנית. היא מתארת ארנבים כאוסף של יצורים נפרדים זה מזה - כך שארנבת אחת היה שונה במידת מההארנבת שהמליטה אותה, וכן מהארנבות האחרות שחיות לצידה. הצאצאים של אותה ארנבת יהיו בהכרח שונים במובנים מסוימים ממנה עצמה (המטען הגנטי שלהם יהיה שונה לדוגמה, וגם הסביבה הטבעית או החברתית שבה היא תחיה עשויה להשתנות ולכן להפעיל לחצים אבולוציוניים אחרים). אם יש "ארנב תקני" אז הוא רק מציין את המרכז של התפלגות נורמלית של ארנבונים אמיתיים. ההתפלגות הזו משתנה עם הזמן בעקבות שינויים אבולוציינים. המושג המודרני "מהותנות" נתבע רק בשנת 1945. לכן בקרב כתביו של דרווין אין התייסחות למושג זה. אך אלפרד ראסל וולאס שגילה במקביל לדרווין את האבולוציה שמתרחשת עקב ברירה טבעית, כתב את המאמר "על נטייתם של זנים להתרחק עד בלי גבול מהטיפוס המקורי".
כדברי דוקינס, "אין שום "ארנביות" קבועה, אין שום מהות ארנבית התלויה על בלימה בשמיים". לדוגמה אם כיום ממוצע אורך האוזניים של ארנב מסוים נחשב הארוך ביותר האפשרי, הרי עם הזמן, אורך האוזניים הממוצע יכול להשתנות, כך שאורך זה יהיה במרכז ההתפלגות. עם הזמן הדברים שאנו מכנים ארנבים עשויים להתפתח למינים שיראו שונים מאד מארנבים עד כדי כך שיהיה קשה להאמין שהם התפתחו מהם. חשיבה זו מכונה על ידי מאיירס "חשיבה אוכלוסייתית"
לפי מאיירס, הסיבה לכך שהאבולוציה התגלתה רק באמצע המאה ה-19 היא שחשיבה מהותינית נמצאת אצל רוב בני האדם, אם בגלל השפעת התרבות היוונית-מערבית על החינוך או בגלל שהדבר נתפס כאמת אסוציאטיבית. לפי רעיון זה, "ארנב הוא ארנב הוא ארנב" ואילו הרעיון שציבור הארנבים הוא מעין אוסף של ממוצאים סטטיסטיים שמשתנה עם הזמן שיכול להיות שונה מהארנב הטיפוסי לפני מיליון שנה או בעוד מיליון שנה הוא הפרה של טאבו פנימי. לפי דוקינס, פסיכולוגים החוקרים את היכולת הלשונית אומרים שילדים הם מטבעם בעלי תפיסה מהותנית. דוקינס משער כי דבר זה נועד לשם פישוט של הבנת העולם על ידי חלוקה שלו לקטגוריות נבדלות, שלכל אחת מהן יש שם עצם משלה.
דוקינס מדגים את יכולת ההשתנות הרבה של יצורים (פיתוח מגוון ביולוגי) על פני שנים עם דוגמאות מתחום הברירה המלאכותית שמקצרת את זמני ההשתנות לכמה מאות או אלפי שנים. דוגמה אחת היא של מגוון גדול של זנים שנוצרו מכרוב הבר - ברוקולי, כרובית, קולורבי, כרוב ניצנים, כרוב נפוס, כרוב מסולסל - כולם שונים זה מזה באופן ניכר ושונים גם מהמין המקורי. כך גם מאות זני כלבים שנוצרו כולם מזאב.
מהותנות במדעי החברה

במדעי החברה מתבטאת מהותנות בתפיסה כי מבנים או גורמים בחברה הם בעלי מהויות, הקודמות להגדרה חברתית. מהותנות קיימת ברוב התאוריות המודרניות. בשנות השבעים של המאה ה-20 החלה להתערער התפיסה הרווחת של המהותנות במדעי החברה. המערערים הראשונים היו תומכי ההבניה החברתית. גישה זו טוענת כי כל מושג או מבנה חברתי הוא תוצר של משא ומתן חברתי על הגדרתו, וקיומו אינו קודם להגדרה חברתית זו. ערעור נוסף על הגישה המהותנית מגיע מכיוון התנועה הפוסט מודרניסטית. תנועה זו, בעקבות הפוסט סטרוקטורליזם, מערערת על קיומו של קשר בין מסמן למסומן ובעקבות כך - על יכולתנו לייחס תכונות כל שהן באופן גורף לקבוצות חברתיות.
לקריאה נוספת

יערה מלר, ההשפעה של ישותיות, מהותנות והומוגניות על אחריות קולקטיבית ועונש קולקטיבי בסכסוך בין קבוצתי, עבודת דוקטור, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשס"ח 2008.
איתן ירדן, בירור טיעונים נגד מהותנות, עבודת מוסמך, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשס"ט 2009.
חנה פנחסי, על מהותנות, אימהות ותפילות נשים, אקדמות, י"ט, תשס"ז, עמ' 223-229. - (פורסם גם כ"אימהות או מהותנות? על הספר "תפילת נשים", בתוך: להיות אשה יהודייה, תשס"ט, עמ' 273-280.)
חיים נבון, מהי מהותנות רכה, באתר יוטיוב.
הערות שוליים

↑  תרגומו של עמנואל לוטם, להסבר המונח על ידי רי'צארד דוקינס, ההצגה הגדולה בתבל (ספר), כנרת זמורת ביתן, 2010, עמ' 33
1 2  מהותנות באנציקלופדיה בריטניקה
1 2 3 4 5 6  ריצ'רד דוקינס, ההצגה הגדולה בתבל, כנרת זמורת ביתן, 2010, עמוד 33-38
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555298105171  BnF: cb119694727 (data)  LCCN: sh85044919  NKC: ph569429
מרכז המבקרים השער לנגב

| --- | --- |

מרכז המבקרים השער לנגב
מרכז המבקרים השער לנגב
 מידע כללי
 סוג:  מרכז מבקרים אינטראקטיבי
 כתובת:  ההגנה 30, פינת נגבה, באר שבע
 מיקום:  בית בלומפילד, העיר העתיקה בבאר שבע
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2017
 
 קואורדינטות:  31°14′21″N 34°47′12″E﻿ / ﻿31.239296472392°N 34.786675395579°E﻿ / 31.239296472392; 34.786675395579
 negevisit.org.il
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת באר שבע מוגדלת) מרכז המבקרים השער לנגב (למפת באר שבע רגילה) מרכז המבקרים השער לנגב (למפת צפון הנגב רגילה) מרכז המבקרים השער לנגב (למפת צפון הנגב מוגדלת) מרכז המבקרים השער לנגב   he מרכז המבקרים השער לנגבhe מרכז המבקרים השער לנגבמפת  __ באר שבע (in English: Beersheba) [‌צפון הנגב‌]מצפון, ממזרח ומערב: __ מועצה אזורית בני שמעון (in English: Bnei Shimon Regional Council) ממזרח: __ עומר (יישוב) (in English: Omer, Israel), __ תל שבע (in English: Tel Sheva) מדרום: __ שגב שלום (in English: Shaqib al-Salam), __ מועצה אזורית מרחבים (in English: Merhavim Regional Council) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;   לחצו כדי להקטין חזרה   לחצו להגדלה    העיר העתיקה בבאר שבע (ניתן להקיש על אתרים שונים כדי להגיע לערכים מורחבים המפרטים אודותם) 
 
"השער לנגב"  כשמו כן הוא: שער המאפשר הצצה להיסטוריה, להווה, לעתיד ולפוטנציאל האדיר הגלום בנגב המתפתח. הוא מרכז מבקרים אינטראקטיבי הפועל מאז 2017 בעיר העתיקה בבאר שבע ומתאר את הנגב.
הפעילות במקום

מרכז המבקרים "השער לנגב" הוקם בהובלת תנועת אור. מובא בו סיפורה של ההתיישבות בנגב ומתוארים צמיחתו של חבל ארץ זה ושל האנשים החיים בו וממשיכים לטפחו. מטרתו של המרכז היא לשפר את תדמיתו של הנגב ולהציג את פניו היפות. מרכז המבקרים מכיל מגוון רחב של פעילויות אינטראקטיביות, המתאימות לקבוצות, משפחות, זוגות וליחידים. תחומי הפעילות השונים במרכז המבקרים מוצגים דרך חוויה טכנולוגית חדישה, המיועדת לחבר את המבקרים באופן רגשי למשמעויות הלאומיות של הנגב.
מרכז המבקרים מספק למבקריו סיור מודרך הכולל אטרקציות ייחודיות לכל המשפחה. הסיור במרכז כולל הדרכה המותאמת לכל קבוצה באופן ספציפי. התאמת ההדרכה נועדה למען לחשוף את הקהלים השונים לנושאים המעניינים אותם בנגב – כך שאלו יתאימו לסוגי הקבוצות השונות המבקרות במרכז המבקרים.
הסיור מתחלק לשלושה חלקים עיקריים הדנים בהיבטים שונים של הנגב – בהווה, בעבר ובעתיד. המיצגים המדברים על ההווה מציגים את שלל ההזדמנויות הנמצאות בנגב, החל מתרבות וחינוך ועד חיי קהילה ותעסוקה. החלק העוסק בעתיד הנגב, מסביר לקבוצה כיצד עתיד הנגב רלוונטי לכלל תושבי ישראל וכיצד הנגב יכול להוות מנוע צמיחה לאומי משמעותי. המיצג העוסק בעבר של הנגב משלב את סיפור הקמת ההתיישבויות השונות בנגב ואת האנשים החיים בהן היום.
בית בלומפילד

הבניין בו נמצא מרכז המבקרים, בפינת הרחובות נגבה וההגנה מכונה "בית בלומפילד"[דרושה הבהרה]. הוא אתר מורשת בנייתו מתוארכת לשנת 1938 בתקופת המנדט הבריטי. המבנה נבנה בבנייה טיפוסית לעיר העתיקה של באר שבע בשנות ה-30, כאשר החלונות שלו בצורת קשת והקירות בנויים מאבן מובלטת. בנוסף, בתוך מרכז המבקרים נשתמרו שני עמודים מעוטרים דרכם עברו מהבית הישן אל החצר הפנימית. עמודים כאלו נמצאים גם בבית עארף אל-עארף.
הערות שוליים

↑  "השער-לנגב" מרכז המבקרים, באר שבע, באתר מועצה לשימור אתרי מורשת בישראל (ע"ר)
ויקטור, הדוכס השלישי מברוי

אשיל לאונס ויקטור שארל, דוכס שלישי לבית ברוי, נודע בקיצור כויקטור דה ברוי (בצרפתית: Achille Léonce Victor Charles de Broglie,‏ 28 בנובמבר 1785 - 25 בינואר 1870) היה אציל צרפתי, פוליטיקאי ודיפלומט, "פֶּר של צרפת". בימי המונרכיה של יולי הוא כיהן כראש ממשלת צרפת בין מרץ 1835 לפברואר 1836.
ויקטור דה ברוי היה קרוב לחוג הדוקטרינרים הליברלים שהתנגדו למלוכנים הרדיקליים ושבימי מלכותו של לואי פיליפ נקלטו על ידי האורליאניסטים. למשפחת ברוי שורשים בפיימונטה באיטליה.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

ויקטור דה ברוי נולד בפריז ב-1785 כילד הצעיר ובנו היחיד של שארל-לואי-ויקטור, נסיך ברוי, וכנכד של ויקטור-פרנסואה, הדוכס השני ברוי. כאשר בזמן המהפכה הצרפתית, סבו יצא לגלות, הוריו נעצרו על ידי שלטון הטרור. אביו הוצא להורג בגיליוטינה ב-1794, בעוד שאמו, הרוזנת לשעבר סופי דה רוזן-קליינרופ [Rosen- Kleinroop]‏ (1764–1828) בעזרת משרת שלה, הצליחה להימלט ממאסרה בווזול לשווייץ, בה נשארה עד אחרי 9 בתרמידור, יום נפילתו של רובספייר.
היא שבה לפריז עם ילדיה – שלוש הבנות והבן. ב-1796 האם התחתנה עם מארק-רנה-וואייה דה פולמי, מרקיז ארז'נסון (1771–1842), נכד לשר מלחמה של לואי החמישה עשר. ד'ארז'נסון היה למתנגד לשלטונו של נפוליאון הראשון ואחר כך כנציג ליברלי התנגד גם למשטרי הרסטורציה ושל המונרכיה של יולי. תחת השגחתו של אביו החורג, קיבל ויקטור, שהיה לדוכס השליש לבית ברוי, חינוך מוקפד וליברלי. הוא שמר את אדמות משפחת ברוי וזכה לפטור מגיוס בימי נפוליאון.
באותה תקופה פקד ברוי את חוגי האריסטוקרטיה והספרות של פריז. ב-1809 הוא התמנה כחוקר (Auditeur) במועצת המדינה. בהמשך הוא שימש כשליש צבאי (intendant) באיליריה אחר כך בוליאדוליד ובהמשך כנספח ויועץ בנציגויות צרפת בוורשה (1812) בפראג ובווינה.
חבר בפרלמנט בימי הרסטורציה

ב-1813 שימש ברוי כמזכיר של הרוזן נרבון בקונגרס פראג. טליראן התרשם ממנו ובהתיעצות עם דודו, אמדה דה ברוי, ביוני 1814 מינה אותו בימי הרסטורציה הראשונה במחזור הראשון של בית ה"פֶּרים של צרפת".
עדיין לא מלאו לו שלושים וכבר השתתף ברוי בדיוני בית הפרים במשפט של המרשל נה. ביום גזר הדין נמנה עם שבעה עשר ה"פרים" שהצביעו בעד הגליה ולא בעד הוצאה להורג.
בשובו לצרפת בסוף 1816 הוא חבר לאופוזיציה הפעילה נגד הרוב המלוכני הרדיקלי שב "בית הבלתי נמצא".
כחבר ב"בית הפֶּרים" נאבק ברוי בחוקים המיוחדים, במיוחד נגד "חוק החנינה" מ-9 בינואר 1816, הגן על חופש העיתונות (ב-29 בדצמבר 1817), נאם בעד ביטול העבדות (29 בדצמבר 1817) ונגד עונש המאסר לחייבים (contrainte par corps) (ב-25 באפריל 1818) והצביע בעד חוק הבחירות מ-1820. הוא היה הנואם העיקרי בנוגע להצעת החוק על דיכוי פשעים ועבירות באמצעות עיתונות או פרסום (ב-8 במאי 1819).
ברוי הצטרף באותה תקופה לאגודה "עזור לעצמך, השמיים יעזרו לך" ול"חברת ידידי חופש העיתונות", בשנים 1825–1829 הוא כיהן כיושב ראש "החברה למוסר נוצרי". בעקבות פעילות זו עורר את חשד השלטונות שהורו לבולשת לעקוב אחריו.
אחרי שב-1817 הכיר ברוי את פרנסואה גיזו והתחבר לקבוצת ה"דוקטרינרים": פייר-פול רואייה-קולר, פרוספר דה בראנט, שארל דה רמיזא, משהרגיש מוטרד מהשאיפות המהפכניות והכיתתיות של השמאל, התרחק ממנו והעדיף לראות במנהל הבריטי דגם לחיקוי כמוסדות פוליטיים ראויים.
ימי המונרכיה של יולי > התחלות המשטר החדש (1830–1832)

אף על פי שלא לקח חלק במזימות שהפילו של שארל העשירי, כפי שהתוודה בזיכרונותיו, ראה ברוי את עצמו "מאותו יום עצמו" כ"אורליאניסט", כלומר תומך נאמן במונרכיה של יולי. החל מ-31 ביולי 1830 נכנס כשר הפנים ושר העבודות הציבוריות בממשלה שהתמנתה על ידי הוועדה המוניציפלית של פריז.
לעומת זאת הוא לא היה חבר בממשלה הזמנית מ-1 באוגוסט 1830, אך ב-11 באוגוסט 1830 הצטרף לממשלה הראשונה של לואי פיליפ בתפקיד שר החינוך הציבורי, שר הדתות ונשיא מועצת המדינה. ברוי התבלט כחסיד החזרת הסדר במדינה.
אחרי שב-2 בנובמבר 1830 נפלה הממשלה, הפך הדוכס ברוי, שוב ב"בית הפֶּרים", לאחד הנואמים המשפיעים שח מפלגת ההתנגדות, לצד קזימיר פייר פרייה וחבריו הדוקטרינרים, כמו פרנסואה גיזו, ביריבות כלפי ז'אק לאפיט וממשלתו.
ברוי הצביע בעד המעבר בירושה של התואר "פֶּר של צרפת" והתנגד לשווא בהתחלת 1832 לביטול בחוק מ-1816 שהנהיג טקסי כפרה בתאריך 21 בינואר, יום הזיכרון להוצאתו להורג של לואי השישה עשר.
ימי המונרכיה של יולי > שר החוץ

כשב-11 באוקטובר 1832 הגיעו הדוקטרינרים לשלטון, קיבל ברוי את תיק החוץ והרכיב יחד עם גיזו ואדולף טייר מעין טריומווירט שאותו כינה המלך לואי פיליפ במורת רוח "קזימיר פרייה בשלוש דמויות". עד 1836 ראש הלשכה שלו היה חימנס דודן.
כשר החוץ של צרפת ארגן הצבעה למען מלווה עבור מלחמת העצמאות של יוון מה שהכעיס את לואי פיליפ שראה בדיפלומטיה תחום שמור למלך רצה ששר החוץ יהיה כפוף להוראותיו. הדוכס ברוי הפגין לדעתו "קשיחות מתנשאת" ורצה לנהל לבד את משרדו.
ברוי נאלץ להתמודד גם עם עוינותם הבלתי מתפשרת של טלראן שכיהן כשגריר בלונדון, ושל לואי-מתייה מולה, יועץ בעל השפעה על המלך. שניהם התנקמו על זלזולו הגלוי כלפיהם וכלפי רוב עובדי האימפריה לשעבר.
במהרה הופיעו פערים משמעותיים בתחום המדיניות כלפי אנגליה. לואי פיליפ סבר שאנגליה נוהגת כלפי צרפת בגישה אדונית ורצה למצוא בני ברית אחרים באירופה. נישואיו של הדוכס אורליאן סימל את הכיוון הזה להתקרבות אל פרוסיה ואוסטריה, בזמן של ברוי, על אף המכשולים בברית שנכרתה עם אנגליה אחרי 1830, ביקש לשמור בצורה קפדנית על מדיניות זו.
המלך הותקף על ידי האופוזיציה שמתוך חדלות אישים ותסביכים לגבי נסיבות עלייתו לשלטון התכופף בפני הברית הקדושה בעיקר בסוגיה הפולנית (דיכוי המרד בפולין על ידי רוסיה), אולם ברוי לא ראה בכך סיבה ראויה לפרוש.
במאי 1831 נחתם הסכם עם ארצות הברית וביולי בא בעקבותיו חוזה שלפיו העניקה להן צרפת 25 מיליון כפיצויים על הנזקים שגרמו להן הפיראטים הצרפתים בעת מלחמות נפוליאון. בתחילת 1834 הובא החוזה לאשרור הפרלמנט. לה פאייט וחלק מהשמאל תמך בחוזה. לעומת זאת הרפובליקני מוגן והלגיטימיסט ברייה תקפו אותו בחריפות.
ברוי לא הכיר מספיק את התיק ולא היה מעורב דיו בדיונים. בהצבעה חשאית ב-31 במרץ דחה בית הנבחרים במפתיע את האשרור ב-176 קולות נגד 168, כאשר היה ברור שחלק מנציגי הרוב הצביעו נגד הממשלה.
משום כך ברוי וגם המרשל סבסטיאני, שניהל את המשא ומתן עם האמריקנים, התפטרו ב-1 באפריל 1834.
ימי המונרכיה של יולי > ראש ממשלה – 1835–1836

ב-12 במרץ 1835 אחרי נפילת ממשלת מורטייה
הנבחרים, בנדחפו[דרושה הבהרה] על ידי גיזו ותייר, קמו לכפות על המלך ממשלה בראשות ברוי. זו נועדה להיות ממשלה אוטונומית, דבר שלואי פיליפ חשש מכול.
לאחר היסוסים, הסכים המלך "לבלוע זאת כדי לא ליפול לרדיקליזם" וקרא לברוי להרכיב את הממשלה. ברוי שמר לעצמו גם את תיק החוץ. הוא התנה את הסכמתו להרכיב ממשלה בתנאים שהוענקו לקזימיר פרייה – בעיקר האפשרות לכנס ישיבות ממשלה ללא נוכחות המלך.
ב-21 באפריל העביר ברוי בפרלמנט את הפיצויים לארצות הברית אם כי ננזף על גישתו הסלחנית נוכח מילים מעליבות שנכללו במסר נשיא ארצות הברית, אנדרו ג'קסון.
ברוי חתם גם עם הממלכה המאוחדת חוזה על מאבק נגד הסחר בעבדים, שבה הסכים לזכות הביקור של הבריטים באוניות זרות, דבר שנחשב לוויתור מוגזם מצד צרפת.
ממשלת ברוי נפלה ב-5 בפברואר 1835 בגלל ההצבעה בנוגע להמרת הרנטות. חסרו לו שני קולות כדי להשיג רוב. האספה מחתה נגד תשובתו שנחשבה "חצופה" של ברוי לשאלת אחד הנבחרים. הוא נאלץ להתפטר מיד.
אחד מבני התקופה העיר על כך: "לדוכס ברוי לא חסרו כדי שיסלחו לו לא מעמד אריסטוקרטי בכיר, לא יושר בלתי מעורער, לא חוסר אינטרסנטיות, לא הכישרון, אבל מה שכן חסרה לו תמיד זאת הייתה האמנות שלא לפגוע באגו-יים של האחרים".
פול טרו-דנז'ן כתב באותה נימה: "הוא לא חשש שלא ריצה אחרים, נטה יותר מדי להאמין כי זה מספיק שהוא צודק, ובנוסף, בביטחונו שהוא צודק, היה משהו בלתי גמיש, חד ומתנשא".
עצמאותו השכלית, חשיבתו המעולה, הרושם להתנשאות בעלת קרירות אריסטוקרטית, שיריביו ייחסו אותם לשחצנות מזלזלת, וידידיו – לביישנות צנועה, זיכו אותו בכבוד אבל לא בפופולריות. מאוד דבק בשמו הטוב, הוא ראה בפוליטיקה לא אמצעי להרוויח אלא סיכון להכתים את עצמו. הוא לא רצה מעמד כוח אלא מתוך רוח מחויבות, חובה פטריוטית.
אחרי הפרישה מהשלטון הוא המשיך לשבת ב"בית הפרים" של צרפת יד למהפכה בפברואר 1848.
ימי המונרכיה של יולי > ימי הרפובליקה הצרפתית השנייה והאימפריה השנייה

בימי המהפכת 1848 לא הגיש מועמדות בבחירות לאספה המחוקקת. במאי 1849 הוא נבחר באספה הלאומית מטעם מחוז אר. הוא היה חבר בוועד הבחירות ברחוב פואטייה.
באספה הוא הפך לראש הימין ונמנה עם חברי ועד ה"בורגראבים" (Burgraves) שניסחו את חוק הבחירות ממאי 1851 שהגביל את זכויות הבחירה באמצעות תנאי המגורים הקבועים למשך שלוש שנים באותו מקום. ("חוק הבורגראבים")
ביולי 1851 הציעה את שינוי החוקה, אולם הצעתו לא זכתה אלא ב-446 קולות מול 278 ולא הגיעה לשני שלישים מהקולות שנדרשו על ידי החוקה.
אחרי הפיכת 2 בדצמבר 1851 פרש ברוי מהחיים הפוליטיים. הוא כתב כמה מסות פוליטיות, כולל "Vues sur le gouvernement de la France" (השקפות על השלטון של צרפת) (1870). מסה זו השפיע על בנו, אלבר ועל חוקי החוקה של צרפת מ-1875.
הדוכס ויקטור דה ברוי נפטר בפריז ב-1870.
על מצבתו כתובת עם ציטוט המפורסם, המצוי גם על כמה קברות של פרוטסטנטים:
J'ai achevé ma course / J'ai mené le bon combat / J'ai gardé la foi
סיימתי את המרוץ שלי, נאבקתי מאבק נכון, שמרתי את האמונה
ימי המונרכיה של יולי > פעילותו למען ביטול העבדות והסחר בעבדים

כבר משלב מוקדם בפעילותו הפוליטית התעניין ברוי בגורל העבדים.
ב-28 במרץ 1822 הציע ב"בית הפרים" שלצרפת להציג בפני המלך פנייה שבה יבקשו נקיטת אמצעים מתאימים להבטחת הביטול המוחלט של הסחר בעבדים.
ב-24 בינואר 1827 נאם בקשר להצעת החוק על הדיכוי סחר העבדים. עדיין הוא לא התבטא בעד שחרור העבדים, ודרש את שמירת המשמעת הקפדנית בקרב השחורים בצורה דומה ל"כליאת המשוגעים בבית מחסה" עד ליום שבו יפסיקו השחורים לאיים באלימות נגד הלבנים, ליזום תגובות תגמול איומות, לפני שיטרפו זה את זה.
באותו יום "שמירת השיעבוד יהיה פשע".
בדצמבר 1834 נמנה ברוי עם 26 מייסדי החברה הצרפתית לביטול העבדות. הוא היה ליושב ראש שלה עד לפיזורה ב-1850.
ב-26 במרץ 1840 נקרא ברוי לשבת בראש הוועדה שהכינה את ביטול העבדות והחוקה המדינית של הקולוניות.
במרץ 1843 הציג בפני שר הימיה את דו"ח הוועדה.
ב-29 במאי 1845 אחרי משא ומתן חתם ברוי על החוזה עם אנגליה בעניין דיכוי הסחר בשחורים.
ב-7 ביולי 1845 נאם בבית הפרים על הצעות החוק שנועדו לעודד את שחרורם, חינוכם ורווחתם של העבדים. (לפי ספרו של אוגוסטן קושן – "ביטול העבדות" כרך א', עמ' V-IV.‏ (Agustin Cochin L'abolition de l'esclavage))
חייו הפרטיים

ויקטור דה ברוי היה נשוי החל לאלברטין, בתו של אריק מגנוס סטאל פון הולשטיין ושל מאדאם דה סטאל (אם כי ייתכן כי אביה הביולוגי היה הסופר בנז'מן קונסטן).
ב-1821 הזוג הוליד את אלבר, הדוכס הרביעי מבית ברוי. בתם הבכורה, לואיז הייתה סופר, מחברת רומנים וביוגרפיות וצוירה על ידי הצייר אנגר. לבן אחר, אוגוסט, הייתה קריירה כנסייתית ואקדמית.
פרסים ואותות הוקרה

1833 – נבחר כחבר חופשי באקדמיה למדעי הרוח המדינה. ב-1866 נבחר בה כחבר מלא.
30 באפריל 1836 – הצלב הגדול של לגיון הכבוד
1 במרץ 1855 – התקבל לאקדמיה הצרפתית בכיסא 24 במקום הרוזן סנט-אולר המנוח. ב-3 באפריל 1856 דזירה ניזאר נאם לכבודו את נאום הקבלה.
ברוי ניהל סלון ספרותי והקים באקדמיה "סיעת הדוכסים" יחד עם פסקייה ונואי.
סנט בב ציין שכנואם, ברוי "האיר, השכיל, רומם, יותר משריגש".
ספרים

הדוכס ברוי השאיר שלושה כרכים של "Écrits et Discours" (כתבים ונאומים)
עמם נמנים:
Considérations sur l'origine du monde et le gouvernement de la Providence (Paris, Imp. de Callet, 1861 in-4°);
(הרהורים על מוצא העולם ושלטון האלהות)
Vues sur le gouvernement de la France (Paris, Michel Lévy frères, 1870 ברשת;
(השקפות על השלטון של צרפת)
Le Libre échange et l'impôt, études d'économie politique, Paris, Calmann-Lévy, 1879 ברשת;
(הסחר החופשי והמסים, עיונים בכלכלה פוליטית)
Souvenirs, 1785-1870 (publiés par son fils), Paris, Calmann-Lévy, 1886, 4 vol. in-8, כרך א' (1785-1817) ברשת; כרך ב' (1818–1827) ברשת; כרך ג' (1826–1830) ברשת; כרך ד';
(זיכרונות, 1870-1785) פורסמו על ידי בנו
Le Père Lacordaire, Paris, Honoré Champion, 1889, in-8°, ברשת;
(האב לקורדר)
לקריאה נוספת

Guy Antonetti, Louis-Philippe, Paris, Librairie Arthème Fayard, 2002 – (ISBN 2-213-59222-5)
Jonathan Fenby - The History of Modern France - from the Revolution to the War with Terror, Simon&Schuster, London 2015
Benoît Yvert (dir.), Premiers ministres et présidents du Conseil depuis 1815. Histoire et dictionnaire raisonné, Paris, Perrin, 2002, pp. 112–115 - (ISBN 2-262-01354-3)
הערות שוליים

1 2  Fenby, עמ' 64
↑  Fenby, עמ' 73
↑  Dictionnaire des parlementaires français
↑  Paul Thureau-Dangin ב-Benoit Yvert, עמ' 115
↑  G. Antonetti, עמ' 699–700
↑  Alfred Berchtold Sismondi et le groupe de Coppet face à l'esclavage et au colonialisme, 1976 in Sismondi européen, עמ' 178–179
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475382205171  PLWABN: 9810645137105606  BNE: XX1692085  BnF: cb12881688m (data)  CANTIC: a11280372  GND: 116562463  ISNI: 0000 0001 2283 4231  LCCN: n87869176  NLA: 45320130  NLG: 153441  NTA: 070703132  RERO: 02-A014077466  SELIBR: 285752  SNAC: w6x195kn  SUDOC: 06178186X  Trove: 1471097  VcBA: 495/13527  VIAF: 100176986   WorldCat (עם VIAF): 100176986
אליעזר זאב רוזנבוים (ראחוב)

רבי אליעזר זאב רוזנבוים (י' בסיון תרפ"ט - י"ח בכסלו תשנ"ט) היה האדמו"ר מראחוב.
ביוגרפיה

נולד בסיון תרפ"ט לרבי יצחק רוזנבוים, בן רבי מאיר מקרעטשניף וחתן רבי שלמה איזקסון מרומאן, בצעירותו עברו הוריו מראחוב לווישווה שם כיהן אביו כאדמו"ר מראחוב, בשואה נרצחו הוריו ותשעת אחיו ואחיותיו לנגד עיניו, לאחר השואה עבר לרומאן, שם למד עם סבו רבי שלמה איזקסון שולחן ערוך יורה דעה במשך כחצי שנה.
ניסה להסתנן לארץ באוניית המעפילים כנסת ישראל ובג' בכסלו תש"ז גורש לקפריסין שם שהה כשנה במחנה מעצר, עם הגיעו לארץ בחשוון תש"ח נכנס ללמוד בישיבת בית יוסף צבי בירושלים, בזמן מלחמת השחרור עבר ללמוד בישיבת חכמי לובלין בבני ברק, לאחר המלחמה למד בישיבת גאוני וולאז'ין בתל אביב, שם גם נסמך לרבנות.
באב תשי"א נישא לרעכיל בת רבי חיים מרדכי מנדבורנה, בעצת רבי אהרן מבעלזא עברו הזוג מיפו (שם התגורר חמיו רבי חיים מרדכי) לרמלה, שם הקים בית מדרש והחל לנהוג באדמו"רות, בשנת תשכ"ה עבר לרמת גן, שם פתח בית מדרש ברחוב מודיעין ובי"ב בתמוז תשכ"ז עבר לרחוב ברקאי הסמוך לבני ברק.
בשנותיו האחרונות לקה בליבו מספר פעמים ובי"ח בכסלו תשנ"ט נפטר.