שמעון צבר
ביוגרפיה

צבר נולד בתל אביב בשם שמעון הרטפלד למשפחה של בעלי מלאכה. כשהיה פעוט בן כשנתיים היגרו הוריו חזרה לפולין, והשתקעו בעיר לודז'. המשפחה שהתה בפולין כמה שנים ושבה לארץ ישראל בשנת 1935. הוריו היו מוכרי עופות בשוק הכרמל. שמעון הצעיר למד תחילה במסגרת דתית, בבית הספר העממי דתי ביל"ו בשדרות רוטשילד (כיום הישיבה לאמנויות ולמדעים בר-אילן), ואחר כך בבית ספר תיכון חילוני. כישרונו לציור נתגלה בגיל צעיר מאוד, ובצד לימודיו הכלליים למד ציור במכון אבני הישן. צבר, שגדל כנער חבר בית"ר, היה חבר מחתרת הלח"י, ואף היה במשך כשנה (1945–1946) אסיר במחנה המעצר בלטרון. לאחר מכן גויס לפלמ"ח, השתתף בקרבות על ירושלים, ואף נפצע בשכונת שייח' ג'ראח. לאחר שחרורו שירת בצבא הקבע כצייר המערכת והעורך הגרפי של "במחנה". באותה עת מבחר מהקריקטורות והאיורים שלו פורסמו בעיתונים "דבר", "דבר השבוע", "על המשמר", "בשער", "ניב לנוער חבר הקבוצות" ו"במחנה", ונאספו לספר תחת השם "קוצו של צבר", שיצא לאור ב-1951. בין השנים 1954–1960 פרסם טור קבוע בעיתון "הארץ", "בעיני צבר", שבו שילב גם קריקטורות ואיורים. בשנים 1960–1962 כתב טור ופרסם קריקטורות בעיתון "העולם הזה". עד מלחמת ששת הימים נתנה מערכת עיתון "הארץ" גיבוי מלא לדעותיו השנויות במחלוקת, אך לאחר המלחמה, התרבו מספר הקוראים שביטלו את מינוים על העיתון במחאה על כתיבתו מעוררת המחלוקת של צבר.
הוא היה לחבר ב"קבוצת העשרה", קבוצה בת עשרה ציירים צעירים בוגרי "הסטודיה" של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי, שקראה תיגר על האומנות המופשטת של חברי הקבוצה השלטת באומנות בישראל דאז, "אופקים חדשים", וקראה ליצור אומנות ריאליסטית ובעלת סממנים מקומיים של החיים בישראל. עבור צבר, האומנות המופשטת של "אופקים חדשים" הייתה אומנות של האינטליגנציה הזעיר-בורגנית, אומנות המנותקת מהמציאות ומההמונים. בשנת 1953 הצטרף למק"י. מאוחר יותר פרש מן המפלגה כשהבין שהוא אדם א-פוליטי במהותו.
בשנת 1954 הציג תערוכת יחיד בגלריה לאמנות כ"ץ בתל אביב. אחת מעבודותיו הבולטות בתל אביב משנות ה-50, על אף הזנחתה, היא בריכת נוי שתכנן ועיצב בפתח גן העצמאות, בקצה רחוב נורדאו. במשך השנים התמלאה הבריכה בחול והעיטורים הייחודיים על דפנותיה נשחקו, אולם ב-2009 היא שופצה במסגרת שיקומו של גן העצמאות, ועיטורי הפסיפס של צבר שוחזרו בנאמנות לעיצובו המקורי.
צבר היה דמות מוכרת בחוגי הבוהמה התל אביבית והירושלמית בראשית שנות השישים של המאה העשרים. בין השאר שיתף פעולה עם סופר המחאה דן עומר. כתב והוציא לאור, תוך שנים מועטות יחסית, שירה וסיפורת, ספרים לילדים ולנוער, ומדריכים לטיולים ולבישול. נשא לאשה את נעמי, בת העדה התימנית, וחדוות הגילוי של המטבח התימני מצאה את ביטויה בספריו. הוא גם עסק הרבה בחקר פטריות המאכל, היה מיקולוג חובב, וגילה באנגליה מין חדש של פטריות מאכל, הקרוי על שמו. הוא היה חבר באגודה המלכותית הבריטית לחקר הפטריות. היה משתתף קבוע במפגשים ובסיורי פטריות בעולם, שאיתם הגיע אפילו עד סיביר.
לאחר מלחמת ששת הימים הגיעה התנגדותו הפוליטית של צבר להחזקת השטחים לכדי התנגשות עם החיים בישראל. כבר ב-22 בספטמבר 1967 פרסם, עם 11 אנשי שמאל, גילוי דעת ב"הארץ", ובו נכתב:
זכותנו להתגונן מפני השמדה אינה מקנה לנו את הזכות לדכא אחרים. כיבוש גורר אחריו שלטון זר, שלטון זר גורר אחריו התנגדות, התנגדות גוררת אחריה דיכוי, דיכוי גורר אחריו טרור וטרור נגדי. קורבנות הטרור הם בדרך כלל אנשים חפים מפשע. החזקת השטחים תהפוך אותנו לעם של רוצחים ונרצחים. נצא מהשטחים הכבושים מיד.
צבר היגר עם משפחתו הצעירה לבריטניה כמהגר מסיבות פוליטיות. הוא התיישב בלונדון, שם הצטרף לקהילת מהגרים מישראל, שראו עצמם כגולים פוליטיים, וניהל יחד עמם מאבק נגד עמדות ממשלות מדינת ישראל. בין אנשים אלו נמנו משה מחובר, עודד פילבסקי, עקיבא אור ורמי היילברון. בלונדון עבד צבר תחילה כנהג מונית ולאחר מכן במשך כ-17 שנה כפועל בניין עד פרישתו לגמלאות.
בשנת 1976 נפרד מאשתו. לבני הזוג שני בנים: יואב ורמי. לאחר מכן חי בזוגיות עם יהודית דרוקס.
מאז הגירתו ועד מותו שב לישראל רק לביקורים קצרים, ביניהם כאלה הקשורים בהוצאת ספריו ופרסומם.
צבר היה מחברי תנועת "מצפן" משנות השישים, והתמקד בפעילותו הפוליטית המתנגדת לישראל. הוא כתב על כך ספרים, בעברית ובאנגלית, מדריכים וכתבי עת, היה בין ראשוני החותמים על גילויי דעת אנטי ישראליים, והיה דמות בולטת בפזורה של המהגרים מתנגדי ישראל בלונדון ובבריטניה.
נפטר בלונדון מדלקת ריאות ב-19 במרץ 2007.