stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחלות מין
הערות שוליים

↑  Kimberly A. Workowski, M.D. & William C. Levine, M.D., M.Sc., Sexually Transmitted Diseases Treatment Guidelines 2002, Morbidity and Mortality Weekly Report May 10, 2002 / Vol. 51 / No. RR-6, 2002
↑  "מחלות מין – כללי – Safe-sex". Safe-sex. 2015-12-15. נבדק ב-2018-10-14.
↑  Prevention – STD Information from CDC, www.cdc.gov, ‏2020-03-30 (באנגלית)
↑  WHO, ארגון הבריאות העולמי על מחלות מין והמצאי מניע, באתר http://www.who.int/en/news-room/fact-sheets/detail/sexually-transmitted-infections-(stis), ‏3 August 2016
| מיניות האדם |
| --- | --- | --- |
| תופעות פיזיולוגיות | זוויג • עוררות מינית • זקפה • נוזל טרום-שפיכה • סיכוך נרתיקי • אורגזמה (שפיכה נשית / שפיכה גברית) • היריון |  |
| בגרות מינית וחינוך מיני | התבגרות מינית • מניעת הריון • קונדום • מין בטוח • חינוך מיני • טיפול מיני • סרוגייט • מדריך למיניות |  |
| זהות | זהות מגדרית • זהות מינית • נטייה מינית (הומוסקסואליות / ביסקסואליות / לסביות / א-מיניות) • הטרוסקסואליות • אינטרסקס • טיפול המרה • גברים המקיימים יחסי מין עם גברים • נשים המקיימות יחסי מין עם נשים • יחסי מין הומוסקסואליים • יחסי מין לסביים |  |
| מין וחוק | חוק למניעת הטרדה מינית • גיל ההסכמה • הדבקת HIV במזיד‏ • גילוי עריות • מעשה מגונה • חוסר צניעות בציבור • מעשה מגונה בפומבי • אונס • התעללות מינית • ניצול מיני • הטרדה מינית • התנהגות מינית פסולה • אלימות מינית • מעשה סדום • בעילה אסורה בהסכמה • פדופיליה • חטיפת נשים |  |
| סקסולוגיה ותופעות היסטוריות | האבולוציה של הרבייה המינית • היסטוריה של ייצוגים מיניים • מיניות ברומא העתיקה • זנות ביוון העתיקה • זנות ברומא העתיקה • פדרסטיה ביוון העתיקה • המהפכה המינית |  |
| זוגיות וחברה | חיי מין • משיכה מינית • אהבה • מונוגמיה • פוליאמוריה • מין מזדמן • סווינגינג • נישואים • פיקוח ילודה • פאראפיליה • מופקרות • דת ומיניות • התנזרות ממין • הון ארוטי • אתיקה מינית • אובייקטיפיקציה מינית • מתאם אינטימיות • דיבור ארוטי • סלנג מיני |  |
| יחסי מין | מין קבוצתי • מזמוז • אוננות • משחק מקדים • החדרת אצבעות • תנוחות מין • יחסי מין מחוץ לנישואים • יחסי מין ללא נישואים • יחסי מין ללא חדירה • מין אוראלי • מין אנאלי • מציצה עצמית • BDSM • פטיש לכפות רגליים • פטישיזם (סקסולוגיה) • פטיש לכפות ידיים • פוטג'וב • הנדג'וב • אורגיה • גאנג באנג • שלישייה • רביעייה • סייברסקס • שיחה ארוטית • חנק ארוטי • מעגל מאוננים • יחסי מין בפומבי • קשירה • קונילינגוס |  |
| שירותי מין | תעשיית המין • ארוטיקה • פורנוגרפיה • סרט פורנוגרפי • תיירות מין • מוזיאון מין • מועדון מין • מועדון חשפנות • חשפנות • זנות (זנות קטינים / זנות גברית / בית בושת / עבדות מין) • יחסי מין תמורתיים • חנות מין • אביזר מין • בובת מין • מכונת מין • רובוט מיני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536557805171  BNE: XX525801  BnF: cb11938290r (data)  LCCN: sh85142634  NKC: ph137725 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
מלחמת אנגליה–ספרד (1796–1808)

המלחמה האנגלו-ספרדית התרחשה בין 1796 ל-1802, ושוב בין 1804 ל-1808, כחלק ממלחמות הקואליציה. המלחמה הסתיימה כאשר נחתמה ברית בין בריטניה הגדולה לספרד, שהייתה כעת תחת פלישה צרפתית.
רקע

במלחמת הקואליציה הראשונה, ספרד הכריזה מלחמה על הרפובליקה הצרפתית החדשה שהוקמה, והצטרפה לקואליציה בניסיון להחזיר את המלוכה הבורבונית. הגנרל הספרדי הראשי היה אנטוניו ריקרדוס, שלא הצליח להשיג ניצחון מכריע, למרות הצלחות ראשוניות. כוחות צרפתים במקומות אחרים השתלטו במהירות על ארצות השפלה האוסטריות לאחר קרב פלרוס, והרפובליקה ההולנדית קרסה תחת לחץ עצום. לספרדים היו גם כן כישלונות דומים. הצי הספרדי עשה מעט מאוד, למעט שילוב כוחות עם הבריטים והשתתפות במצור על טולון.
בעקבות הקרב על ההר השחור, הרפובליקה הצרפתית השיגה יתרון עצום, ועד 1795 נחתם שלום בזל, שאילץ את ממלכת ספרד וממלכת פרוסיה לצאת מהקואליציה. בשנת 1796, בעידוד ההישגים האדירים של צרפת במסע הריין ובמערכה האיטלקית, חתם ראש ממשלת ספרד מנואל גודוי על הסכם סן אילדפונסו השני, הקמת ברית צרפתית-ספרדית ומלחמה משותפת נגד בריטניה הגדולה. התקווה הייתה שצרפת המנצחת תזכה גם בשטחים ובכסף עבור ספרד, במיוחד מול האיום הימי העיקרי של ספרד דאז, בריטניה. הברית המשיכה את שיתוף הפעולה הממושך בין צרפת וספרד שהוקם על ידי Pacte de Famille ב-1733, שנותק רק על ידי המהפכה הצרפתית.
המלחמה > 1796–1802

המלחמה גרמה נזק לספרד ולהכנסות הכתר הספרדי, כאשר המצור הבריטי הפחית מאוד את כמות העושר שהגיע מהמושבות. עם זאת, צי ספרדי עיקרי, בפיקודו של חוסה דה קורדובה אי ראמוס, החזיק ב-27 אוניות קו, והוא תכנן לחבור עם הצרפתים ולהגן על סחורות יקרות ערך. לצי הים התיכון הבריטי היו 15 אוניות קו - כמות נמוכה בהרבה מהאוניות הצרפתיות-ספרדיות, מה שאילץ נסיגה מקורסיקה ואלבה עד 1797. עם זאת, הצי הספרדי הוכיח כי אינו מסוגל לתאם עם בעלי בריתו הרפובליקנים הצרפתיים, והובס קשות בקרב כף סנט וינסנט. זה הותיר את ספרד בעמדה נחותה בים למשך שארית המלחמה, למרות שהם הדפו שתי התקפות בריטיות על קדיס וטנריפה ומשלחת בריטית מאוחרת יותר לפרול.
המלחמה התרחבה עד האוקיינוס השקט, שם בתחילת 1797 תפסו הספרדים מספר אנשי סוחר וספינות ציד לווייתנים בריטים.
כמו כן, בשנת 1797, חברת הודו המזרחית הבריטית (EIC) בכלכותה שכרה מספר אנשי מזרח הודו וכלי שיט מקומיים שישמשו כתחבורה למתקפה מתוכננת על מנילה. עם זאת, הממשלה ביטלה את הפלישה בעקבות הסכם שלום עם ספרד וה-EIC שחררה את כלי השיט שהתכוננו לפלישה.
המלחמה > 1804–1808

הסכם אמיין בשנת 1802 קבע הפסקת אש זמנית בפעולות האיבה, רק כדי להישבר ב-1804 כאשר, בהפתעה וללא הכרזת מלחמה, תקפו ספינות בריטיות שייטת ספרדית של פריגטות שנשאה מטילי זהב וכסף לקדיס. הפריגטה הספרדית Nuestra Señora de las Mercedes התפוצצה והבריטים כבשו את השאר.
הצרפתים תכננו פלישה לבריטניה בשנה הקרובה; הצי הספרדי היה אמור להיות חלק בלתי נפרד בסיוע לפלישה זו. בקרב טרפלגר, בשנת 1805, צי צרפתי-ספרדי משולב, שניסה לאחד כוחות עם הציים הצרפתיים בצפון לצורך הפלישה, הותקף על ידי צי בריטי והושמד בקרב מכריע. הניצחון הבריטי סיים את האיום המיידי של פלישת נפוליאון לבריטניה. הניצחון גם זעזע קשות את נחישותה של הממשלה הספרדית הלא פופולרית בראשות גודוי, שהחלה לפקפק בתועלת של הברית הלא בטוחה שלה עם נפוליאון. בינתיים, מסע בריטי (1806–1807) לכיבוש אזור ריו דה לה פלטה החשוב מבחינה אסטרטגית בדרום אמריקה הספרדית נתקל בכישלון.
גודוי נסוג מהמערכת הקונטיננטלית שנפוליאון הגה כדי להילחם בבריטניה, רק כדי להצטרף אליה שוב ב-1807, לאחר שנפוליאון הביס את הפרוסים. נפוליאון, לעומת זאת, איבד את אמונתו בגודוי ובקרלוס הרביעי, מלך ספרד. בספרד גברה גם תמיכה בבן המלך, פרננדו, שהתנגד לגודוי הנתעב. פרננדו, לעומת זאת, העדיף ברית עם בריטניה, ונפוליאון תמיד פקפק באמינות של כל מלוכה בורבונית.
לאחר מכן

ב-1807, צרפת וספרד פלשו לפורטוגל, וב-1 בדצמבר נכבשה ליסבון ללא התנגדות צבאית. בתחילת 1808, הנוכחות הצרפתית בספרד הייתה כה חזקה עד שהובילה למרד. לאחר מכן סילק נפוליאון את המלך קרלוס ובנו פרננדו לבאיון ואילץ את שניהם להתפטר ב-5 במאי, והעניק את כס המלוכה לאחיו ז'וזף. זה הוביל למלחמת חצי האי ולסיום בפועל של המלחמה האנגלו-ספרדית, כפי שהכריז ג'ורג' קנינג, שר החוץ של ממשלת הוד מלכותו:
בכך הפכה ממשלת בורבון של ספרד, יחד עם כל החונטות שהתיימרו לייצג אותה, לבעלי ברית של בריטניה, ככל שהתפתחה מלחמת חצי האי.
ראו גם

מלחמת חצי האי
הערות שוליים

↑  "British Royal Navy : Nelson : Napoleonic Wars : French & Spanish : Trafalgar". napolun.com.
מילה צרובסקה

| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1984 (בת 40) סקופיה, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה 
 מדינה:  מקדוניה הצפונית מקדוניה הצפונית
 השכלה:  אוניברסיטת סקופיה 
 מפלגה:  איחוד הסוציאל-דמוקרטי של מקדוניה 
 
 
מילה צרובסקה (במקדונית: Мила Царовска; נולדה ב-6 במאי 1984) היא עובדת סוציאלית ופוליטיקאית, שכיהנה כשרת העבודה והרווחה ה-12 של מקדוניה הצפונית.
ביוגרפיה

צרובסקה נולדה ב-6 במאי 1984 בסקופיה.
צרובסקה למדה במכון לעבודה סוציאלית בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת סקופיה. ב-2005–2015, הייתה צרובסקה רכזת התוכנית של האגודה לחינוך ומחקר בריאות (HERA), ובנובמבר 2015 עד מאי 2016 הייתה יועצת בקבינט של השרה פרוסינה רמנסקי (מק'). לאחר סיום הלימודים, עבדה צרובסקה במספר ארגונים אזרחיים וארגונים לא ממשלתיים בתחום העבודה והרווחה.
ב-1 ביוני 2017 ועד ל-3 בינואר 2020, כיהנה כשרת העבודה והרווחה ה-12 של מקדוניה הצפונית. מ-3 בינואר 2020 עד 16 בינואר 2022 היא שימשה כסגנית ראש הממשלה הממונה על ענייני הכלכלה.
הערות שוליים

1 2  Министерза труд и социјална политика Министерство за труд и социјална политика на Македонија
↑  Мила Царовска – министер за труд и социјална политика (אורכב 15.03.2018 בארכיון Wayback Machine) A1on.mk
מטא-סקס 94, זהות, גוף ומיניות

מטא-סקס 94, זהות, גוף ומיניות הייתה תערוכת אמנות שהתקיימה ביוני-יולי 1994 במשכן לאמנות בעין חרוד ובאוקטובר-נובמבר באותה שנה במוזיאון בת ים לאמנות עכשווית. האוצרות הראשיות של התערוכה היו תמי כץ-פרימן ותמר אלאור.
משמעות התערוכה מבחינה היסטורית

"מטאסקס" עסקה ישירות בנושאים הנוגעים לזהות המינית: אתגור גבולות המין, הזיקה בין גוף למיניות, ונגעה בייצוגן של תכונות המזוהות בחברה כנשיות (פיתוי, יופי, קישוט, הזנה, אורגניות, טבעיות, שבריריות). היא שיקפה את המהלכים הפמיניסטיים הבולטים של ראשית שנות התשעים, ועסקה בקונבנציות ובסטריאוטיפים מגדריים שקשורים לחלוקת עבודה מגדרית: לאישה כאם, כרעיה, כמי שסמוכה לטבע, לבית, למטבח וכמי שמופקדת על מלאכות הניקוי.
התערוכה היוותה אבן דרך עבור אמניות רבות שהחלו את דרכן בעולם האמנות הישראלי, אך מעבר לכך, היא היוותה אבן דרך ביצירה של קול נשי ייחודי, ובהכרה כי יש חשיבות למגדר היוצר/ת באמנות. התערוכה הייתה אחת משתי תערוכות מרכזיות בתחילת שנות ה-90, שתרמו לסימונו של הפמיניזם כערך וכמגמה נראית בשיח האמנותי בישראל. התערוכה שקדמה לה נאצרה על ידי אלן גינתון, ונקראה "הנוכחות הנשית: אמניות ישראליות בשנות השבעים והשמונים" (מוזיאון תל אביב לאמנות, 1990).
בשנות ה-90, בעקבות מחלת האיידס בעולם המערבי, החלו לעסוק באמנות בעולם בנושאים שקשורים לגוף, למיצי הגוף ולהפרשות. אמנים כמו קיקי סמית (ארצות הברית), גילברט וג'ורג' (לונדון) מישירים מבט לתכנים אלו. התערוכה לקחה חלק גם במגמה זו, בכך שנתנה מקום לאמנות העוסקת בגופניות, מיניות, בזהות הנשית וזהות מינית (ג'נדרית) בכלל.
בשנת 2022 הייתה התערוכה חלק מקורס של בית לאמנות ישראלית "קיצור תולדות התערוכות", אשר כלל תערוכות קבוצתיות פורצות דרך.
על התערוכה

האוצרת תמי כץ-פרימן הגתה את התערוכה ב-1993 וחברה אל האנתרופולוגית פרופ' תמר אלאור לאוצרות משותפת במשכן לאמנות בעין חרוד, בניהולה של גליה בר-אור. בשנים אלו כבר הוכרה האמנות הנשית והפמיניסטית ברחבי עולם האמנות הפוסט-מודרני, כעוד ביטוי של ה"אחר" שחדר אל מרכז השיח האמנותי. בישראל זו הייתה הפעם הראשונה שבה ניתנה התייחסות מובהקת לנושא זה. באותם ימים לא הייתה בעברית מילה למושג ג'נדר.
את התמונה על קטלוג התערוכה צילם קריסטוף ברטולוסי.
השתתפו בתערוכה

האמנים והאמניות שנבחרו להציג בתערוכה יצרו בטכניקות וחומרים שונים - עבודות וידאו, מיצג, מיצב, צילום, פיסול, ציור וקולאז'. כולם עסקו בדרכים שונות בגוף וגופניות, במיניות במובן של סקס, במובן של ג'נדר או טרנסג'נדר.
השתתפו בתערוכה > האמנים

גלית אילת
ענת בצר-שפירא
טירנית ברזילי
ניר הוד
איילת השחר כהן
מרים כבסה
מרילו לוין
אריאן ליטמן-כהן
הילה לולו לין
גנית מייזליץ-כסיף, כיום אדריכלית
תמרה מסל
מקס פרידמן
ענת צחור
מיכל שמיר
מאירה שמש
לקריאה נוספת

תמי כץ-פרימן; תמר אלאור, מטא-סקס 94, זהות גוף ומיניות, המשכן לאמנות עין חרוד, 1994
שרי גולן, פמיניזם ומגדר באמנות הישראלית - שני מקרי מבחן אוצרותיים, המדרשה, 2007
גליה יהב, מה מקומה של אמנות פמיניסטית בישראל, באתר הארץ, 9 במרץ 2012
הערות שוליים

↑  מטא-סקס - זהות גוף ומיניות, באתר מוזיאון בצפון |המשכן לאמנות, ‏2016-07-27
↑  מוזיאון ישראל מרכז מידע לאמנות ישראלית - עבודות, באתר museum.imj.org.il
↑  Meta-Sex 94: Identity, Body and Sexuality, Tami Katz-Freiman (באנגלית אמריקאית)
1 2  דוד שפרבר, לנפש אין מין?, באתר www.bac.org.il בית אבי חי
↑  קובי הראל, המין המצייר, מעריב, 29 ביוני 1990
↑  מה זו תערוכה פורצת דרך?, באתר ערב רב Erev Rav
↑  התערוכות "מטא-סקס 94" ו-"אנטיפאתוס": קיצור תולדות התערוכות | בית לאמנות ישראלית, באתר לימודי אמנות, קורסים באמנות, לימודי אוצרות | בית לאמנות ישראלית
↑  Mayslits Kassif Roytman | מייזליץ כסיף רויטמן אדריכלים, ‏2019-10-25 (באנגלית אמריקאית)
מיכאל החמישי קלפאטס, קיסר האימפריה הביזנטית

מיכאל החמישי קָלָפַאטֶס (ביוונית ביזנטית: Μιχαήλ Ε΄ Καλαφάτης;‏ 1015 – 24 באוגוסט 1042) היה קיסר האימפריה הביזנטית במשך ארבעה חודשים בין 1041–1042. אחיינו של מיכאל הרביעי, קיסר האימפריה הביזנטית ובנה המאומץ של זואי, קיסרית האימפריה הביזנטית שהייתה נצר לשושלת המקדונית והייתה בעלת הלגיטימציה השלטונית. מאבק השלטון בינו לבין הקיסרית זואי הוביל לנפילתו הסופית מהכתר.
ביוגרפיה

מיכאל היה בנה של מריה, אחותו של מיכאל הרביעי, קיסר האימפריה הביזנטית. אביו היה לאדמירל בשורות הצבא הביזנטי ובתקופת שלטונו של מיכאל הרביעי הנהיג משלחת צבאית לכיבוש כל סיציליה. טענתו של מיכאל הרביעי לכתר נבעה מרעייתו, זואי, קיסרית האימפריה הביזנטית, שהייתה, ביחד עם אחותה תאודורה, קיסרית האימפריה הביזנטית, היחידה שנותרה עם טענה לכתר האימפריה הביזנטית מטעם השושלת המקדונית השלטת. מכיוון שלזואי ומיכאל הרביעי לא היו כל ילדים, מיכאל הרביעי בחר באחיינו, מיכאל בן מריה, להיות ליורש.
עם מותו של מיכאל הרביעי בשנת 1041 הוכתר מיכאל החמישי בתור קיסר האימפריה הביזנטית. תוך זמן קצר מאז ירש את הכתר נכנס לעימות עם הקיסרית זואי. הקיסר מיכאל החמישי גירש את הקיסרית זואי לגלות בתור נזירה בלילה שבין ה-18 ל-19 באפריל 1042. התמיכה האזרחית בזואי לעומת זאת, לא אפשרה מהלך שכזה והחל מרד עממי בבירה קונסטנטינופול שקרא להשיב את זואי למלוכה. ב-20 באפריל המורדים הכריזו על תאודורה, אחותה של זואי, בתור הקיסרית. מיכאל החמישי ניסה להתחמק מהבירה אך כשל. הוא עוור ונכלא אף על פי שביצע שבועות דתיות קודם לכן. לבסוף שבה זואי מגלותה ומשלה באימפריה לצד אחותה. מיכאל החמישי מת בארבעה חודשים לתוך מאסרו.
ראו גם

מיכאל הרביעי, קיסר האימפריה הביזנטית
זואי, קיסרית האימפריה הביזנטית
תאודורה, קיסרית האימפריה הביזנטית (המאה ה-11)
מיניליין

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  יצחק פורת
 תקופת הפעילות:  1982–הווה (כ־42 שנים)
 חברות בנות:  א.ל.מ סחר 2000   ביג בוקס   סמ-ליין
 משרד ראשי:  גרניט 12, קריית אריה, פתח תקווה
 שליטה בחברה:  אלייד החזקות, אבי אשר
 מנכ"ל:  אבי אשר
 
מיניליין בע"מ היא חברה פרטית ישראלית שנוסדה בשנת 1982 ועוסקת בייבוא ושיווק מוצרי חשמל.
היסטוריה

מיניליין הוקמה בשנת 1982 על ידי יצחק פורת. בשנות ה-90 מניות החברה הונפקו בבורסה לניירות ערך בתל אביב. באוקטובר 2011 חזרה החברה להיות חברה פרטית.
ב-1998 רכשה מיניליין את חברת סמליין שעסקה בייבוא מוצרי חשמל ואלקטרוניקה תוצרת סמסונג הדרום קוריאנית. ביולי 2009 מכרה מיניליין את פעילות ייבוא מכשירי הסלולר LG לחברת ברימאג תמורת כ-12 מיליון שקל.
בספטמבר 2019 רכשה את פעילות מותג מיזוג האוויר פוג'יטסו תמורת כ-25 מיליון שקל.
נכון לשנת 2019 מנכ"ל החברה הוא אבי אשר, ומשרדיה הראשיים ממוקמים בפתח תקווה.
תחומי פעילות

מחזיקה במלוא מניות חברת א.ל.מ רשת חשמל ואלקטרוניקה המפעילה את רשת חנויות מוצרי החשמל "א.ל.מ" ו"ביג בוקס".
משנת 1998 מחזיקה במלוא מניות חברת "סמ-ליין" העוסקת בייבוא מוצרי חשמל תוצרת סמסונג הדרום קוריאנית.
מפעילה את אתר הסחר האלקטרוני P1000.
משווקת מוצרי חשמל כגון: תנורי בישול ואפיה, כיריים, מיקרוגל, קולטי אדים, מקררים, מקפיאים, מדיחים, מכונות כביסה ומייבשים, מזגנים, שואבי אבק, טלוויזיות, ציוד צילום והקלטה.
עד שנת 2009 ייבאה מכשירי סלולר תוצרת LG הדרום קוריאנית.
משווקת את המותגים king ו-frigidaire בישראל.
מייבאת מוצרי חשמל תוצרת AEG הגרמנית ו-Electrolux השוודית.
בעלי עניין

במאי 2011 מייסד החברה יצחק פורת מכר 83% ממניות החברה תמורת 216 מיליון שקל לאלייד החזקות, ניופאן וחברת מאגר של אבי אשר - בחלקים שווים.
עד אוקטובר 2011 בעלי המניות העיקריים בחברה היו: אלייד החזקות (31.14%), ניופאן (20.76), מאגר ציוד למשרד אחזקות והשקעות (31.14%), סאני אלקטרוניקה (5.44%).
נכון לשנת 2019 - 50% ממניות החברה מוחזקות על ידי חברת אלייד החזקות, ו-50% ממניות החברה הנותרות מוחזקות על ידי מנכ"ל החברה אבי אשר.
בשנת 2022 הייתה שופרסל במגעים לרכישת 60% ממניות מיניליין בסך של 560 מיליון שקלים, ובכך הייתה הופכת לבעלת השליטה בחברה. לאחר פרישתו של יו"ר הידרקטוריון, נסוגה שופרסל מעסקה זו, ובכך לא הושלמה.
הערות שוליים

↑  שירה ספיר, ‏אחרי עזיבת היו"ר: שופרסל הפסיקה את המו"מ לרכישת מיניליין, באתר גלובס, 14 באפריל 2022
מוזיקה ערבית

להקה סורית מחלב, אמצע המאה השמונה עשרה
מוזיקה ערבית (בערבית: الموسيقى العربية) היא המוזיקה של העמים בעולם הערבי ובארצות האסלאם.
המוזיקה הערבית מאופיינת בדגש על מלודיה ומקצב (בניגוד להרמוניה במוזיקה המערבית). משותפים לה: מערכת צליל הכוללת מלודיה - המקאם, מבני קצב, כלי נגינה ותרבות מוזיקלית.
היסטוריה > התקופה הקדם-אסלאמית

המוזיקה הערבית בתקופה הקדם-אסלאמית דמתה למוזיקה במזרח הקדום. נראה שהתקיימו צורות שונות של מוזיקה בחצי האי ערב בתקופה שבין המאה החמישית והמאה השביעית לספירה. עיקר המידע מתקופה זו נוגע בעיקר לכלי נגינה ומסגרות ביצועה של המוזיקה. משוררים ערבים נקראו "שעראא' אלג'אהליה" (شعراء الجاهلية) או "משוררים ג'אהלים" (משוררי תקופת הבערות). הם נהגו לדקלם שירים בצלילים גבוהים.
על פי אמונת התקופה שדים חשפו שירים למשוררים ומוזיקה למוזיקאים. המקהלה שימשה ככלי פדגוגי שבו המשוררים המשכילים דקלמו את שיריהם. השירה עצמה לא כפעילות אינטלקטואלית ועל כן ניתנה לנשים בעלות קולות יפים על מנת שילמדו לנגן עם כלי התקופה - כגון תוף, עוד או רבאב - וישירו תוך כדי שמירה על משקל השיר. היצירות היו פשוטות וכל זמר שר במקאם אחד.
היסטוריה > התקופה האסלאמית הקדומה

בתקופת בית אומיה ידוע על מוזיקאים אשר היו פעילים בחצרות הח'ליפים או במרכזים עירוניים. בתקופת בית עבאס המוזיקה הערבית זכתה לשגשוג רב. המרכז התרבותי שכן בבגדאד שהייתה מפגש בין העולם הערבי והעולם הפרסי.
המוזיקה התבססה על מערכת המקאם. המקאם יכול להתממש במוזיקה ווקאלית או אינסטרומנטלית, ואינו כולל מרכיב קצבי.
הפילוסוף אל-כנדי (801-873 לספירה) היה התאורטיקן הגדול הראשון של המוזיקה הערבית. הוא היה מייצגה של האסכולה הפיתוגיראית במוזיקה. "אל-קינדי התמקד בקשר שבין ארבעת מיתרי העוד ויסודות העולם. הוא טען לקיומה של זיקה בין המיתרים וארבעת המרכיבים הבסיסיים של העולם: אדמה, מים, אוויר ואש... לכך היו, לדעתו, השלכות על משמעותה, כוחה והשפעתה של המוזיקה". הוא הציע להוסיף מיתר חמישי לעוד ודן במשמעויות הקוסמולוגיות של המוזיקה. הוא פרסם חמש-עשרה מסות בתאוריה של המוזיקה, מתוכן שרדו חמש. באחד מחיבוריו מופיעה לראשונה בערבית המילה מוזיקה.
אבו אלפרג' (897-967) כתב ספר על מוזיקה בשם "ספר השירים" (كتاب الأغاني). זהו אוסף של שירים ופזמונים שכולל מעל 20 כרכים במהדורות מודרניות.
הפילוסוף אל-פאראבי (872-950) כתב ספר בשם "ספר המוזיקה הגדולה" (كتاب الموسيقى الكبي) בו תיאר את מערכת הצליל הערבית. הוא תיאר כוונונים שונים של האוקטובה לפי כלים. התאוריה בספר זה נמצאת בשימוש עד היום.
אל-ע'זאלי (1059-1111) כתב מסה על מוזיקה בפרס ובה כתב ש"אקסטזה היא מצב שנוצר מהאזנה למוזיקה".
בשנת 1252, סאפי אלדין פיתח צורה ייחודי של תווים שבה מקצבים מיוצגים באופן גאומטרי. דבר דומה לא הופיע במערב עד לשנת 1987, כאשר פורסמה שיטה לייצוג קצב כגרף דו-ממדי.
היסטוריה > אל אנדלוס

במאה ה-11 אל-אנדלוס הפכה למרכז ייצור כלי נגינה. כלים אלו הגיעו לרחבי צרפת והשפיעו על הטרובדורים הצרפתים. משם הם הגיעו לכל אירופה. השפעה זו ניכרת במבנה כלים במוזיקה הקלאסית ובשמותיהם: הלאוטה מעוד, הרבק (אב קדמון של הכינור) מרבאב, הגיטרה מקיטרה אשר הגיעה מהטאר הפרסי, נקר (תוף קטן), מקורו של הטימפני מנקרה (نقاره), אורגן מיוונית אורגנון (ὄργανονn) ועוד. כמו כן, ישנה השערה כי מקור שמות התווים הוא באותיות בערבית שנכתבות בנפרד: דאל (דו), רא (רה), מים (מי), פה (פה), סאד (סול) ולאם (לה).
עזרא פאונד מציין באחד מכתביו שוויליאם מאקיטן, טרובדור מוקדם "הביא את השיר מספרד עם הזמרים והרעלות...". ויליאם השמיני, אביו של ויליאם, הביא לפואטייה מאות אסירים מוסלמים וכנראה שמסורת הטרובדורים נוצרה על ידי ויליאם לאחר מפגש עם אמנות המורים בעת שנלחם בספרד.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית

החל מהמאה ה-10 החל הגירת עמים טורקיים למזרח התיכון. במאה ה-11 השתלטו על בגדד. מבחינה תרבותית הם אימצו את המוזיקה הפרסית: כלים, מודוסים וסגנונות. מאוחר יותר התפתחה מוזיקה טורקית עצמאית.
המאה ה-20 > מוזיקה ערבית קלאסית

במאה ה-20 מצרים הייתה המדינה הערבית הראשונה בה הופיעה לאומיות והיא הפכה לעצמאית לאחר אלפיים שנות שלטון זר. המוזיקה הטורקית אשר הייתה פופולרית בתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית באזור, הוחלפה במוזיקה לאומית-חילונית. קהיר הפכה למרכז חדשנות מוזיקלי. הזמרת הבולטת בגל זה היא אוּם כולת'וּם, אשר זכתה לפופולריות רבה ונחשבת עד היום למופת המוזיקה הערבית.
בשנות החמישים והשישים החלה המוזיקה הערבית להשתמש יותר במאפיינים מערביים. אום כולתום ועבד אל-חלים חאפז יחד עם מלחינים כמו מוחמד עבד אל-והאב ובליר חמדי השתמשו בכלים מערביים במוזיקה המצרית.
המאה ה-20 > פופ ערבי

בשנות השבעים נולד הפופ הערבי. הוא בדרך כלל מורכב משירים בסגנון מערבי יחד עם כלים ומילים בערבית. המנגינות הן לעיתים קרובות שילוב בין מזרח ומערב.
מוזיקת הפופ המערבית הושפעה בעצמה ממוזיקה ערבית בשנות השישים המוקדמות. השפעה זאת ניכרת בהתפתחות ז'אנר הסרף רוק אשר ממנו התפתחו מאוחר הגראג' רוק והפאנק רוק. חלוץ הסרף רוק, דיק דייל, גיטריסט אמריקאי לבנוני, הושפע ממוזיקה ערבית שלמד מדודו וביטא זאת על גיטרה חשמלית.
בשנות התשעים מספר אמנים השתמשו בסגנון זה: עמר דיאב, נאנסי עג'רם, הייפא והבי, מאג'דה א-רומי, אסאלה נסרי, קרול סמאחה, שב חאלד, ג'ורג' וסוף, ג'וליה בוטרוס ועוד.
בשנת 1996 עמר דיאב הוציא את "חביבי יא נור אל עין" שהתפרסם ברחבי העולם וזכה לגרסאות שונות. השיר שילב שלוש מסורות מוזיקליות: מוזיקה ספרדית: מוזיקת פלמנקו, מוזיקה צרפתית: סולו אקורדיון ומוזיקה ערבית: תופים ודאף.
השילוב של מוזיקה צרפתית וערבית הפך לפופולרי בזכות אמנים כמו דלידה (מצרים), סמי קלארק (אנ') (לבנון), ואלדו מאוסטרליה. הז'אנר חוצה גבולות מוזיקליים של סגנונות ושפות, השירים בערבית משלבים איטלקית, צרפתית ואנגלית.
המאה ה-20 > מוזיקה ערבית-יהודית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. במדינות ערב נוספות, מלבד עיראק, פעלו מוזיקאים יהודים.
ליהודי בגדאד היה בית ספר מיוחד לעיוורים בו נלמדו בעיקר תחומי הנגינה והשירה, וכך מספר רב של יהודים היו מפורסמים בשל כישוריהם המוזיקליים. בתחרות המוזיקה של העולם הערבי אשר נערכה בשנות ה-40 בקהיר זכתה המשלחת העיראקית, שהורכבה ממוזיקאים יהודים וזמר אחד מוסלמי. בקרב מוסלמים בעיראק, מקצוע המוזיקה נחשב בתקופה זאת למקצוע ירוד, ולכן היהודים היו דומיננטיים בסצנת המוזיקה. יהודים זכו להרכיב את התזמורת הממלכתית העיראקית. ביניהם הכנר הנודע והמלחין ששון עבדו, המלחין ונגן הקאנון בעל שם עולמי יוסף זערור שהיה מנהל תזמורת רשות השידור בעיראק, נגן הקאנון אברהם סלמאן והחלילן אלברט אליאס.
רבים מהמוזיקאים עלו לישראל בשנות החמישים והמשיכו את יצירתם המוזיקלית בדרך לא דרך. ביניהם המהנדס והמלחין סלים אל נור, נגן העוד יוסף שם טוב, נגן העוד והזמר אליאס שאשא, האחים סלאח ודאוד אל כוויתי המלחינים והנגנים הידועים, הזמר פילפל ג'ורג'י, הכנר והזמר שלמה בנאי ונגן העוד אלי שגב. האחרונים ניגנו בחפלות של התזמורת העיראקית (צ'לרי) בשיתוף עם נגני תזמורת קול ישראל בערבית.
התזמורת המזרחית של רשות השידור הישראלית בניצוחו של זוזו מוסא (יליד מצרים) הייתה למעשה מורכבת מנגנים עיראקים. התזמורת ביצעה שירים ערבים באיכות גבוהה ביותר. על המחלקה העיראקית בתזמורת היה אחראי הכנר ששון עבדו. התזמורת ביצעה הקלטות רבות של שירים מוכרים בעולם הערבי, הקלטות שירים עיראקים והקלטות מקוריות.
המאה ה-20 > סגנונות נוספים

סגנונות נוספים משלבים מוזיקה מערבית עם כלים מסורתיים.
מוזיקה אלקטרונית ערבית - זוכה לפופולריות בעיקר במועדוני לילה
ג'אז ערבי - רביע אבו ח'ליל, דאפר יוסף, איברהים מעלוף
רוק ערבי - משרוע ליילה (לבנון)
היפ הופ ערבי
ראפ ערבי
אינדי רוק - אוטוסטרד
מאפייני המוזיקה הערבית

המוזיקה ערבית מתאפיינת במלודיה ובמקצב שלה, זאת בניגוד לדגש על הרמוניה במוזיקה המערבית. המוזיקה הערבית מבוססת על המקאמים, תבניות מוזיקליות קבועות, המקבילות לסולמות במוזיקה המערבית. עם הדגש על המלודיה והקצב ובניגוד למוזיקה המערבית, המקאם מוגדר על צליל מסוים, ועשוי להכיל מרווחים של רבעי טונים, מרווחים לא נפוצים במערב. ישנם מספר סגנונות פוליפונים, אך בדרך כלל, המוזיקה הערבית היא הומופונית.
חביב חסן תומא (1996) מונה חמישה מרכיבים לאפיון המוזיקה הערבית:
מערכת צליל המתבססת על מרווחים ומבנים שנוסחו על ידי אל-פאראבי במאה ה-10.
מבנים קצביים-זמניים בעלי מגוון עשיר של דפוסים קצביים (מכונים: وزن, משקל).
כלי נגינה משותפים בעלי מערכת טון אחידה, טכניקת נגינה דומה ודמיון בבנייה ובעיצוב.
הקשרים חברתיים תרבותיים המשפיעים על סגנון המוזיקה: עירונית, כפרית או בדווית.
"מנטליות מוזיקלית ערבית" אשר אחראית להומוגניות אסתטית של מבנים טונאלים מרחביים קצבים וזמניים בכל העולם הערבי בין אם מולחנים או מאולתרים, אינסטרומנטליים או ווקאלים, חילונים או דתיים.
סגנונות

במוזיקה החילונית: מקאם עיראקי, נובה, מוושש, קסידה, לילי, מואל, תקסים, פסרב, סמאי, תחמילה, דולאב, סאוט, ליווה.
במוזיקה הדתית: מוזיקה יהודית ובפרט שירת הבקשות, מוזיקה אסלאמית, כוללת תג'ויד (קריאת הקוראן) ומוזיקה נוצרית המושפעת מהכנסיות בעולם הערבי ( סורית אורתודוקסית, קתולית, יווני אורתודוקסית, אנגליקנית, קופטית, והכנסייה המרונית).
כלי נגינה והרכבים

המוזיקה הערבית משתמשת בכינור מזרחי, הנראה בדיוק כמו הכינור המערבי, אך מכוון בקווינטה, קוורטה וקווינטה בתווים סול, רה, סול ורה, בניגוד לכינור המערבי (המכוון בקווינטות בתווים סול, רה, לה, מי). כלי נוסף הוא העוד, כלי מיתר מזרח תיכוני, אשר בניגוד לכלי פריטה מודרניים, הוא בעל צוואר ללא סריגים כדי לאפשר שימוש במיקרו טונים. משתמשים גם בריק (رق), בנאי, ובקאנון, כלי פריטה בעל 78 מיתרים.
במאה העשרים החלו לשלב גם כלים מערביים כגון גיטרה חשמלית, צ'לו, קונטרבס ואבוב.
ראו גם

מוזיקה ערבית - מונחים
זמרים השרים בערבית