וילהלם פורטוונגלר
קשריו עם המפלגה הנאצית

קשריו של פורטוונגלר עם אדולף היטלר ועם המפלגה הנאצית ועמדתו בעניינם היו נושא למחלוקת. עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, היה פורטוונגלר ביקורתי מאוד כלפיהם. בשנת 1934 נאסר עליו לנצח על הצגת הבכורה של האופרה מאתיס הצייר מאת פאול הינדמית, ופורטוונגלר התפטר במחאה ממשרת המנצח על האופרה של ברלין. בשנת 1936, בעוד מורת רוחו של פורטוונגלר מן השלטון גוברת בהתמדה, הוצעה לו משרת המנצח הראשי של הפילהרמונית של ניו יורק, כממשיכו של ארטורו טוסקניני. פרסום דבר ההזמנה עורר גל מחאה בקרב היהודים בניו יורק ופורטוונגלר נאלץ לוותר על התפקיד.
זלמן שזר תיאר את הסיבות למחאה היהודית נגד פורטוונגלר כך:
פורטוונגלר ... נשאר לנגן בברלין גם לאחר שחבריו היהודים והסוציאליסטים גורשו מן הארץ, ואחרי אשר חבריו הלא יהודים וגם הלא סוציאליסטים אשר באמריקה, בהנהלתו של אותו טוסקניני, הכריזו חרם על ברלין.
אולם היו שטענו שהמחאות באו בעקבות ידיעה מהסניף הברלינאי של סוכנות הידיעות "אסושיאייטד פרס", אולי בהזמנת הרמן גרינג, שטען שפורטוונגלר הודיע שהוא מוכן לחזור אל משרתו הקודמת באופרה של ברלין, ידיעה שהתפרשה שפורטוונגלר תומך עכשיו בלב שלם במפלגה הנאצית. אף כי עכשיו מקובל על דעת הרוב, שלא כך היה (פורטוונגלר סירב תמיד להצדיע במועל יד נאצי, למשל), דעה זו עמדה בעינה עד למותו.
פורטוונגלר זכה ליחס טוב יחסית מצד הנאצים (ב-1944 שמו נכלל ברשימת המבורכים על ידי משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם); הוא היה דמות תרבותית חשובה. הקונצרטים שלו שודרו לעיתים קרובות לחיילים הגרמנים כאמצעי להעלות את המוראל, והרשויות הגבילו את היצירות שהיה רשאי לבצע. גישתו כלפי יהודים עודנה שנויה במחלוקת גם כיום. מצד אחד, הרבה להלל ולשבח אמנים יהודים כמו ארתור שנאבל, אבל מצד שני, תמך בחרם על סחורות יהודיות והיה ביקורתי כלפי מה שראה כהשתלטות יהודית על העיתונות. במשפט הדה-נאציפיקציה שלו, הואשם פורטוונגלר בתמיכה בנאציזם בכך שנשאר בגרמניה, ניצח באירועים של המפלגה הנאצית והשמיע הערה אנטישמית כלפי ויקטור דה סאבאטה. בסופו של דבר הוא זוכה מכל סעיפי האישום הללו.
כחלק מהערות הסיכום שלו במשפט הדה-נאציפיקציה שלו, אמר פורטוונגלר:
ידעתי, שגרמניה נמצאת במשבר מחריד; הרגשתי אחראי למוזיקה הגרמנית, והייתה זו משימתי לשרוד משבר זה, כמיטב יכולתי. החשש, שאמנותי מנוצלת לצורכי תעמולה, נפל בחשיבותו מן ההכרח לשמר את המוזיקה הגרמנית, לאפשר לעם הגרמני לקבל מוזיקה מן המוזיקאים שלו עצמו. האנשים האלה, בני עמם של באך ובטהובן, של מוצרט ושוברט, היו צריכים להמשיך לחיות תחת שלטון של משטר, שכל מעייניו במלחמה כוללת. שום אדם שלא חי כאן באותם ימים לא יוכל לשפוט בשום פנים את מצב הדברים לאשורו.
כלום תומאס מאן (שביקר את פעולותיו של פורטוונגלר) מאמין באמת ובתמים, שב'גרמניה של הימלר' אסור להרשות את נגינת בטהובן? כלום אינו מבין, שמעולם לא היו אנשים זקוקים יותר, אנשים שהשתוקקו יותר לשמוע את בטהובן ואת בשורת החירות ואהבת האדם שלו מאותם גרמנים, דווקא אלה שנאלצו לחיות תחת שלטון האימה של הימלר? אינני מתחרט על שנשארתי שם איתם.
Taking Sides המחזה של המחזאי הבריטי רונלד הארווד משנת 1995, המתרחש בשנת 1946 באזור האמריקאי של ברלין הכבושה, מספר על האישומים האמריקאים נגד פורטוונגלר, כמי ששירת את המשטר הנאצי. בשנת 2001 עובד המחזה לסרט קולנוע באותו שם (בעברית הופץ הסרט בשם מחיר הניצחון), בהשתתפות הארווי קייטל, עם שטלאן סקארסגרד בתפקיד פורטוונגלר. בארץ הועלה מחזה זה בשם "המנצח" בהשתתפות עודד תאומי בתפקיד פורטוונגלר.
בשנת 1947 בא הכנר יהודי מנוחין לגרמניה לנגן בקונצרט בניצוחו של פורטוונגלר. מחווה זו עזרה לפורטוונגלר לשקם את מעמדו, שנפגע מאוד מחמת שיתוף הפעולה שלו עם הנאצים. לעומת זאת, בתחילת 1949, כאשר הוזמן לנצח על התזמורת הסימפונית של שיקגו, הודיעו גרגור פיאטיגורסקי, ולדימיר הורוביץ, ארתור רובינשטיין, נתן מילשטיין ואחרים כי יחרימו את התזמורת, ובעקבות זאת בוטלה ההזמנה.