stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוגוסט קרל פון גבן
ביוגרפיה

פון גבן נולד ב-10 בדצמבר 1816 בשטאדה, 30 ק"מ מערבית להמבורג, שהייתה חלק מממלכת הנובר, ומגיל צעיר שאף לשרת בצבא הפרוסי. בגיל שבע עשרה הוא התגייס לצבא הפרוסי והצטרף לרגימנט הרגלים ה-24 הפרוסי. אך מכיוון שלא חווה פעילות במהלך שירותו הוא פרש מהצבא בשנת 1836, והתגייס לצבא הקרליסטי, עמו לחם במהלך המלחמה הקרליסטית הראשונה בספרד. בחמש המערכות שבהם שירת את דון קרלוס, היו לו הרבה מקרים עם מזל רב. לאחר שלחם כחודשיים הוא נפל פצוע קשה, בידי הכוחות המלכותיים הספרדים. לאחר מעצר של שמונה חודשים הוא ברח, אך לא עבר זמן רב והוא נלכד שוב. הפעם כליאתו הייתה ארוכה וכואבת, ובשתי הזדמנויות הוא נאלץ להמר על חייו עם חבריו השבויים.
עם שחרורו, גבן שירת עד 1840 בהצטיינות. באותה שנה הוא עשה את דרכו חזרה, כאדם חסר אמצעים, לפרוסיה. כלוטננט קולונל קרליסטי הצבא הפרוסי שמח לקבל אותו שוב לשירות כלויטננט, אך הוא עדיין היה צעיר, ומעטים מהקצינים הזוטרים היו בעלי רזומה של חמש שנות שירות במלחמה בגיל עשרים וארבע. בתוך שנים ספורות הוא מונה להאופטמן במטה הכללי הפרוסי, ובשנת 1848 הועבר למטה הקורפוס ה-4, שם הממונה עליו מייד היה מיור הלמוט גרף פון מולטקה. השניים הפכו במהירות לחברים, וההערכה ההדדית שלהם מעולם לא הופרעה. במהלך המרידה בבאדן, גבן הצטרף למטהו של הנסיך וילהלם, הקיסר העתידי. לאחר מכן מילא במשך כמה שנים כמה תפקידים בצבא הפרוסי, ובשנת 1863 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד חטיבת הרגלים ה-26.
בשנת 1860 הוא נכח עם הכוחות הספרדים במרוקו, והשתתף בקרב תטואן.
במהלך מלחמת שלזוויג השנייה, הוא הצטיין בראש החטיבה שלו בקרבות ראקביל וזונדרבורג. במלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866 פיקד גנרל לויטננט פון גבן על הדיוויזיה ה-13, שהחטיבה הישנה שלו היוותה חלק ממנה, והוכיח שוב את תכונותיו של מנהיג מלידה וטקטיקן מיומן.
בשנת 1870 עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה הוא מונה למפקד הקורפוס ה-8, שהיה חלק מהארמייה הראשונה תחת פיקודו של קרל פרידריך פון שטיינמץ. זו הייתה ההובלה הנחרצת והאנרגטית שלו שתרמה בעיקר לניצחון בקרב ספישרן ב-6 באוגוסט, ובעקבותיו זכה פון גבן להצלחות היחידות שהושגו באגף הימין הפרוסי בקרב גרבלוט ב-18 באוגוסט. תחת אדווין פון מנטויפל, הקורפוס השמיני השתתף בפעילות באמיין ובפום, וב-8 בינואר 1871, פון גייבן מונה למפקד הארמייה הראשונה.
כעבור שבועיים הוא סים את המערכה בצפון צרפת, בניצחון המכריע בקרב על סן קנטן (19 בינואר 1871). סיום המלחמה הותירה את גבן כאחד האנשים הנכבדים ביותר בצבא המנצח. הוא מונה לקולונל הכבוד של רגימנט הרגלים ה-28, וזכה בעיטור הצלב הגדול של צלב הברזל. לאחר מכן הוא פיקד על הקורפוס השמיני בקובלנץ עד מותו ב-13 בנובמבר 1880.
הנצחה

המבצר הצרפתי לשעבר דה קוליו במץ שונה למבצר גבן על שמו, ורגימנט הרגלים ה-28 נקרא על שמו. פסל של גייבן מאת פריץ שפר הוקם בקובלנץ בשנת 1884.‏ SMS גבן, מסדרת מולטקה של הצי הקיסרי הגרמני שהושקה בשנת 1911, נקראה גם היא על שמו.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  ערך זה כולל קטעים מתורגמים מהערך Goeben, August Karl von מהמהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, הנמצאת כיום בנחלת הכלל
↑  Gary Staff (2006). German Battlecruisers 1914-18. Osprey Publishing. p. 17. ISBN 1-84603-009-9.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810689902605606  BNE: XX1285879  GND: 119317893  ISNI: 0000 0000 5933 4823  LCCN: n86048431  NTA: 189606843  SUDOC: 059532890  VIAF: 819060   WorldCat (עם VIAF): 819060
The Smiths (אלבום)

The Smiths הוא אלבום הבכורה של הלהקה הבריטית הסמית'ס, שיצא לאור ב-20 בפברואר 1984. האלבום הגיע למקום השני במצעד האלבומים הבריטי, היה פופולרי בקרב המבקרים והציבור הרחב כאחד וביסס את מעמדה של הסמית'ס כאחת הלהקות הבולטות בשנות ה-80 בבריטניה.
הפקה

לאחר שהוחתמו בחברת התקליטים העצמאית Rough Trade, החלו הסמית'ס בהכנות לקראת הקלטת אלבומם הראשון ב-1983. בעצתו של מנהל חברת התקליטים, ג'ף טרוויס, הלהקה בחרה בטרוי טייט (גיטריסט הלהקה The Teardrop Explodes לשעבר) כמפיק להקלטות, שנערכו באולפני אלפנט בוואפינג. במשך חודש אחד הקליט ההרכב 14 שירים.
במהלך הופעה ב-BBC באוגוסט 1983, פגשה הלהקה את המפיק ג'ון פורטר. טרוויס, שלא היה מסופק מההקלטות עם ארוי טייט, נתן לפורטר קסטה עם השירים בתקווה כי הוא יוכל לעשות להם מיקס מחודש. פורטר אמר לטרוויס שההקלטות "לא מכוונות ולא מתוזמנות" והציע להקליט מחדש את האלבום בעצמו. סולן הלהקה מוריסי, שרק שבוע לפני כן שיבח בתקשורת את העבודה עם טייט, הסכים להקלטה המחודשת ואיתו גם טרוויס והגיטריסט ג'וני מאר.
הסמית'ס החלו לעבוד עם פורטר בספטמבר 1983. כיוון שהיו באמצע סיבוב הופעות, נאלצה הלהקה להקליט את האלבום מחדש בהדרגה. ההקלטות החלו באולפני מטריקס בלונדון, בעוד רוב העבודה התבצעה במהלך שבוע אחד בפרבר של מנצ'סטר. ההקלטה האחרונה נערכה באולפני עדן בלונדון בנובמבר אותה שנה. לאחר שהאזין למיקס סופי של האלבום, מוריסי אמר לפורטר וטרוויס שהאלבום "לא מספיק טוב". עם זאת, הסולן אמר שמכיוון שהעבודה על האלבום עלתה 6,000 ליש"ט, " [הם אמרו ש]הוא חייב לצאת, אין דרך חזרה".
עטיפה

עטיפת האלבום עוצבה על ידי מוריסי. היא מעוטרת בתמונתו של השחקן האמריקאי ג'ו דלסנדרו מתוך סרטו של אנדי וורהול מ-1968, Flesh. תמונתו של מוריסי על חלקה הפנימי של העטיפה צולמה בהופעה בלונדון על ידי רומי מורי, שלימים הפך לבסיסט של הלהקה Gun Club.
השפעה וביקורת

השירים Reel Around the Fountain ו-The Hand That Rocks the Cradle זכו לביקורות שנויות במחלוקת כאשר מספר צהובונים בבריטניה טענו כי הם עוסקים בפדופיליה, טענה שהלהקה התנגדה לה בתקיפות.
שיר נוסף באלבום שגרם למחלוקות הוא Suffer Little Children, העוסק ברציחות המור. הדבר עורר מהומה לאחר שסבו של אחד הילדים שנרצחו שמע את השיר מתנגן בפאב וחש כי הלהקה מנסה למסחר את הרציחות. לאחר פגישה עם מוריסי, הוא קיבל את הטענה כי השיר הוא התחקות כנה אחר השפעתן של הרציחות. לאחר מכן יצר מוריסי קשרי חברות עם אן ווסט, אמה של אחת הקורבנות המוזכרת בשמה בשיר.
מבקר המוזיקה גארי מלהולנד תיאר את האלבום כ"אלבום בכורה על התעללות בילדים. ההפקה הייתה תפלה וקודרת, אבל הוא בכל זאת הצליח לצייר את העיר מנצ'סטר באופן שונה משמעותית מאיאן קרטיס ומארק אי. סמית".
המגזין Slant הציב את האלבום במקום ה-51 ברשימת "האלבום הטובים של שנות ה-80" בטענה כי "אין סיבה שתלמיד חריף ומתוסכל מינית של אוסקר ויילד שאהב פאנק אבל נהם כמו סינטרה מקולקל היה צריך להתאחד עם גיטריסט חדשני שהשפעותיו היו כה מגוונות שאי אפשר להבחין בהן וליצור את אחד מצמדי כותבי השירים הטוב ביותר של שנות ה-80".
בשנת 1989 הוצב האלבום במקום ה-22 ברשימת 100 האלבומים הגדולים של שנות ה-80 של המגזין Rolling Stone, וב-2003 הוא הופיע במקום ה-481 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של המגזין. האלבום הוצב במקום ה-473 ברשימה מעודכנת של המגזין ב-2012.
סדר השירים

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | Reel Around the Fountain  | 5:58 |
| 2. | You've Got Everything Now  | 3:59 |
| 3. | Miserable Lie  | 4:29 |
| 4. | Pretty Girls Make Graves  | 3:24 |
| 5. | The Hand That Rocks the Cradle  | 4:38 |
| 6. | Still Ill  | 3:23 |
| 7. | Hand in Glove  | 3:25 |
| 8. | What Difference Does It Make?  | 3:51 |
| 9. | I Don't Owe You Anything  | 4:05 |
| 10. | Suffer Little Children  | 5:28 |
השיר "This Charming Man" נכלל כרצועה מספר 6 באלבום בכל הוצאתיו בארצות הברית תחת חברת התקליטים סייר רקורדס (תקליט, דיסק וקסטה), ובהוצאה על קסטה של Rough Trade בבריטניה. משנת 1992, כאשר WEA רכשה את הקטלוג של הסמית'ס, כמעט כל ההוצאות המחודשות של האלבום ברחבי העולם כוללות את השיר, למעט ההוצאה של Rhino Records בתקליט מ-2009 בבריטניה ובארצות הברית.
אהבה זאת לא היתה

| --- | --- |
 בימוי:  מיה צרפתי
 הופק בידי:  ניר סער, קורט לנגביין
 עריכה:  שרון יעיש
 מוזיקה:  פול גליסטר
 צילום:  איתי גרוס, זיו ברקוביץ'
 מדינה:  ישראל, אוסטריה
 משך הקרנה:  83 דקות
 שפת הסרט:  עברית, אנגלית, גרמנית
 סוגה:  תיעוד
 פרסים:  הסרט הטוב ביותר - דוקאביב 2020
 http://loveitwasnot.com/en/
 דף הסרט ב־IMDb
 
אהבה זאת לא הייתה (Love It Was Not) הוא סרט תיעודי המתאר את סיפור מערכת היחסים של הלנה ציטרון, אסירה צעירה באושוויץ, ופרנץ וונש, סמל אס.אס. המתאהב בה ובקולה המהפנט. שלושים שנה לאחר ההתרחשויות במחנה, הלנה מוזמנת לווינה להעיד במשפט נגדו ועומדת מול הדילמה אם לסייע לנאצי הברוטלי שהציל את חייה ואת חיי אחותה. הסרט זכה בפרס פסטיבל דוקאביב לסרט הישראלי הטוב ביותר בשנת 2020. הסרט הופק עבור ערוץ Yes דוקו ושודר בו לראשונה בינואר 2021.
הפקה והפצה

הסרט הופק כקופרודוקציה בבימויה של מיה צרפתי ובהפקתם של ניר סער וקורט לנגביין. הסרט השתתף בפסטיבל דוקאביב וזכה בפרס הסרט הישראלי הטוב ביותר. בינואר 2021 שודר הסרט בערוץ yes דוקו וביולי 2021 שודר ב-ARD שבגרמניה. הפרמיירה הבינלאומית של הסרט התקיימה בפסטיבל IDFA 2020 באמסטרדם, והפרמיירה הצפון אמריקנית ב-2021 ב-HOTDOCS שבטורונטו.
לקריאה נוספת

הלנה ציטרון
הערות שוליים

↑  "אהבה זאת לא היתה" הוא הסרט הזוכה בפסטיבל דוקאביב, באתר Haaretz הארץ
אי נמוך

אי נמוך הוא מונח בגאולוגיה (ולעיתים בארכאולוגיה) המתאר אי שמקורו מהצטברות ושקיעה של שוניות אלמוגים או מהתרוממות של שוניות אלמוגים עקב תנועה טקטונית. המונח נועד להבדיל בין איים מסוג זה לאיים גבוהים שמקורם געשי.
המונח "אי נמוך" נועד לזהות את מקור האי והוא אינו מתאר בהכרח את גובהו יחסית ל"איים גבוהים". קיימים מספר "איים נמוכים" כדוגמת מקטאה (בקבוצת איי טואמוטו), נאורו, ניואה, הנדרסון ובנאבה, איי אלמוגים שהתרוממו עקב תנועה טקטונית, המתרוממים לגבהים שמעל ל-100 מטרים מעל לפני הים, ולעומתם יש מספר "איים גבוהים" שגובהם מטרים ספורים בלבד מעל פני הים, שלעיתים הם נוהגים לכנותם "איונים", או "סלעים".
שני סוגי האיים מצויים לעיתים קרובות בקרבה גאוגרפית, בייחוד באיים באוקיינוס השקט, שם מצויים איים נמוכים שנוצרו משוניות האלמוגים המקיפות את רוב האיים הגבוהים.
משום שמקורם של האיים הוא ממושבות אלמוגים ניתן למצאם רק בתחום שבין חוג הסרטן לחוג הגדי שהוא התחום בו מי הים חמימים מספיק על מנת לאפשר את קיומם של שוניות האלמוגים. הצורה הנפוצה של אי נמוך היא של אטול, אי שצורתו כשל טבעת מקוטעת שרוחבה נע בין כמה עשרות מטרים לקילומטרים אחדים, המקיף לגונה רדודה. קרקע האיים הנמוכים היא קרקע חולית דלה וקיימים בהם מעט מקורות של מים מתוקים, דבר המקשה על קיום חקלאות. זו הסיבה שהאוכלוסייה באיים הנמוכים היא דלילה יחסית למספר האנשים החיים על איים גבוהים ששטחם דומה. רוב התושבים מתקיימים בעיקר מדיג.
ראו גם

אטול
קי
איון (גאוגרפיה)
אוגוסט שפר

| --- | --- |

 לידה:  30 באפריל 1833 Windmühle, אוסטריה 
 פטירה:  29 בנובמבר 1916 (בגיל 83) וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות בווינה 
 תקופת הפעילות:  1848–1916 (כ־68 שנים) 
 בן או בת זוג:  Emilie Schaeffer Edle von Wienwald 
 
אוגוסט שפר (בגרמנית: August Schaeffer;‏ 30 באפריל 1833 - 29 בנובמבר 1916) היה צייר ומנהל מוזיאון אוסטרי.
ביוגרפיה

אוגוסט שפר היה בנם של המנתח קרל שפר ואשתו אליזבת שייבנבוגן. הוא נולד בפרבר ווינאי. אחותו יוזפינה מגדלנה נישאה לימים לצייר לודוויג הלוסקה, אחות נוספת לצייר קארל בורומאוס פוסט.
בין השנים 1852–1856 למד שפר באקדמיה לאמנויות וינה אצל צייר הנוף פרנץ שטיינפלד. משנת 1857 הוא יצא לנסיעות לימוד נרחבות בדרום ומערב אירופה, במיוחד לים הצפוני, להונגריה ולהרי האלפים. בשנים 1871–1874 הוא עבד בספרייה, והיה אוצר בשנים 1874–1880 של הגלריה באקדמיה לאמנויות יפות בווינה. בשנים 1892–1910 היה מנהל גלריית התמונות של מוזיאון קונסטיסטורישס וינה. בתפקיד זה ארגן את המוזיאון כמוסד מדעי ומיסד היבט השימור.
כצייר, היה אוגוסט שפר מחויב לסגנון רומנטי-מאוחר, לימים לסגנון האימפרסיוניזם, והיה פעיל בעיקר כצייר נוף, בעיקר ייצוגים של נופי יער אופייניים.
שפר היה חבר באגודת האמנים איינטרכט, ומ־1861 חבר הנהלה קונסטלרהאוס, 1884–1886 ומ־1913 חבר כבוד במוסד זה. הוא כתב גם כרוניקה של 50 שנה לשיתוף הפעולה של האמנים בקונסטלרהאוס. בשנים 1889–1916 היה חבר ועד באגודת העתיקות. בשנת 1911 הוא זכה לתואר אצולה ומאז נקרא אוגוסט שפר אדלר פון וינולד. בשנת 1915 הוא הפך לחבר מועצה. שפר כתב כמה כתבים עם תוכן אמנותי-היסטורי ועל המוסדות שעבורם עבד.
נישואיו הראשונים היו בשנים 1862–1889 עם זמרת האופרה אמילי הופמן (1835–1889). לאחר מותה הוא התחתן שוב בשנים 1905–1916 עם אוגוסטה וואהרמונד.
הוא נקבר בבית העלמין הקהילתי בנוסדורף.
גלריה

נוף עם אגם
ערב ביער אורנים
חוף סלעי
הערות שוליים

↑  Brief biography, de.wikisource.org
↑  M. Haja: "Schaeffer von Wienwald August". In: Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950 (ÖBL). Vol. 10, Austrian Academy of Sciences, Vienna 1994, ISBN 3-7001-2186-5, p. 24.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 122437985  ISNI: 0000 0000 8194 4337  LCCN: nr2001052133  NKC: mzk2012696864  NTA: 357748468  RKD: 70083  SUDOC: 244764875  ULAN: 500059618  VIAF: 3354091   WorldCat (עם VIAF): 3354091
אולר קפיצי

אולר קפיצי.
אולר קפיצי הוא אולר עם להב המאוחסן רוב הזמן בתוך הידית, ואשר אותו ניתן לשלוף בקלות ובמהירות החוצה באופן אוטומטית על ידי לחיצה על כפתור או מתג על הידית של האולר אשר מוציא את הלהב החוצה באופן מיידי באמצעות קפיץ, כאשר לאחר מכן הלהב ננעל במצב הפתוח. האולר הקפיצי מכיל גם מנגנון המאפשר להכניס אותו חזרה לתוך הידית ולנעול אותו במקומו בתוך הידית. האולר הקפיצי הומצא במהלך אמצע המאה ה-18.
חוקיות

המעמד החוקי של האולר הקפיצי משתנה ממקום למקום ברחבי העולם. בחלק גדול מהמדינות כיום יש תקנות מחמירות לגבי החזקה, מכירה או נשיאה של אולר קפיצי. בעקבות התקנות המחמירות עם השנים חלה ירידה ניכרת בפופולריות של הפריט.
חוקיות > בארצות הברית

בשנת 1958 נחקק בארצות הברית חוק האולר הקפיצי (The Switchblade Knife Act) אשר מסדיר כל התקנות הנוגעות לייצור, הייבוא, ההפצה, ההובלה והמכירה של אולר קפיצי בארצות הברית. נכון ל-2024 וושינגטון די. סי. וארבע מדינות נוספות בארצות הברית (דלאוור, הוואי, ניו מקסיקו, וושינגטון) אוסרות מכירה, רכישה, בעלות או נשיאה של אולר קפיצי. החוקים משתנים בכל אחת מיתר מדינות ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  Erickson, Mark (2004). Antique American Switchblades. Krause Publications, 0873497534, 9780873497534
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553541505171  LCCN: sh85131295 
ערך זה הוא קצרמרבנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אהבה ואנרכיה (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |
 סוגה:  דרמה קומית
 יוצרים:  ליסה לנגסת' 
 כותבים:  ליסה לנגסת', Alex Haridi 
 שחקנים:  Ida Engvoll  Björn Mosten  ביורן חלמן  Johannes Bah Kuhnke  Gizem Erdogan 
 ארץ מקור:  שוודיה 
 שפות:  שוודית 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  8
 הפקה
 חברת הפקה:  FLX 
 הפצה:  נטפליקס 
 טכניקת צילום:  מצלמה יחידה 
 אורך פרק:  30 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  נטפליקס 
 תקופת שידור מקורית:  4 בנובמבר 2020 – הווה 
 קישורים חיצוניים
 דף הסדרה באתר נטפליקס
 דף התוכנית ב-IMDb
 
אהבה ואנרכיה (בשוודית: Kärlek & Anarki) היא סדרת טלוויזיה שוודית בת 8 פרקים, ששידורה ברשת נטפליקס החל בנובמבר 2020. במאית הסדרה היא ליסה לנגסת' (Lisa Langseth) שהיא גם התסריטאית הראשית יחד עם אלכס הרידי.
תמצית העלילה

סופי רידמן היא יועצת ארגונית המגיעה לפרויקט של חצי שנה בחברת הוצאה לאור בסטוקהולם, שמטרתו מודרניזציה של החברה הוותיקה. סופי נשואה ליוהאן ולהם שני ילדים: איזבל בת ה-12 ופרנק הצעיר ממנה. אביה של סופי הוא סוציאליסט נלהב, החותר לחברה צודקת יותר. בצעירותה החלה בכתיבת ספר בשם "אהבה ואנרכיה", אך זנחה אותו לאחר שיוהאן שכנע אותה ללמוד מנהל עסקים.
בחברת ההוצאה לאור פוגשת סופי את העובדים, ויוצרת קשר מיוחד עם מקס, טכנאי המחשבים הצעיר. השניים מתחילים פלירט שבו הם מטילים זה על זה משימות שונות, תחילה פשוטות (למשל: "תנזפי במישהו תוך 30 דקות") ובהמשך נועזות יותר, עד למשימה שגורמת נזק רב.
הסדרה מציגה את קשריה של סופי עם משפחתה על הבעיות שבהם: אביה של סופי הורס את מסיבת יום ההולדת של איזבל ומאושפז במחלקה פסיכיאטרית, יוהאן מציע שכל המשפחה תעבור ללונדון לשנה ועוד. מקס מתגורר בדירה יחד עם שלושה שותפים, ויחסיו עם אמו אינם פשוטים. מוצגים גם הקשיים והאתגרים שאתם מתמודדת חברת ההוצאה לאור, ובכלל זה רכישתה בידי תאגיד "סטרים אס" שהעובדים חוששים שיביא לשינוי אופי החברה.
שחקנים ודמויות

| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
אידה אנגוול: סופי רידמן, יועצת ארגונית
ביורן מוסטן: מקס, טכנאי מחשבים
יוהנס בה קונקה: יוהאן רידמן, בעלה של סופי
ביורן חלמן: רוני, מנכ"ל ההוצאה לאור
ריין בריינולפסון: פרידריך יגרשטט, המנהל הספרותי
גיזם ארדואן: דניס, אחרית יחסי ציבור ותקשורת בהוצאה לאור
קרלה סן: קרולין, מזכירת ההוצאה לאור
הערות שוליים

↑  Robert Mitchell, Netflix Commissions Second Swedish Original From ‘Quicksand’ Producers,  Variety, August 29, 2019
אולגה פוגודינה

| --- | --- |

 לידה:  21 בספטמבר 1976 (בת 48) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  רוסיה, ברית המועצות 
 תקופת הפעילות:  מ-1997 
 מקום לימודים:  המכון לתיאטרון על שם בוריס שצ'וקין 
 פרסים והוקרה:  אמן כבוד של הפדרציה הרוסית  אמן העם של הפדרציה הרוסית 
 פרופיל ב-IMDb
 
אולגה פוגודינה (ברוסית: О́льга Станисла́вовна Пого́дина; נולדה ב-21 בספטמבר 1976) היא שחקנית ומפיקה רוסייה, זוכת פרס "נשר הזהב" בשנת 2016. בשנת 2017 הוענק לה תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
ביוגרפיה

אולגה פוגודינה נולדה במוסקבה למשפחת שחקנית ומהנדס. היא הייתה ילדה חולנית ולכן אמא שלה עזבה את הקריירה וטיפלה בה. בגיל 16 היא החליטה ללכת ללמוד משחק והתקבלה למכון לתיאטרון על שם שצ'וקין במוסקבה. לאחר סיום הלימודים בשנת 1997 פוגודינה החלה לשחק בתיאטרון במוסקבה. על עבודתה בהצגה "טרטיף" היא הייתה מעומדת לקבלת פרס.
בשנת 2001 פוגודינה לראשונה שיחקה בסרט. מאז היא שיחקה במעל ל-80 סרטים וסדרות טלוויזיה.
בשנת 2006 פוגודינה הייתה מנחה בטלוויזיה. החל משנת 2008 היא עוסקת גם בהפקת סרטים תוך שיתוף פעולה עם אלכסיי פימאנוב. בשנת 2009 היא הייתה מועמדת לקבלת פרס TEFI.
בשנת 2015 סדרה בה פוגודינה שיחקה תפקיד ראשי זכתה בפרס בפסטיבל לקולנוע. בשנת 2017 היא קיבלה פרס "נשר הזב" על משחקה בסדרת טלוויזיה "מרגריטה נזרובה" בה היא שיחקה בתפקיד הראשי וגם הפיקה אותה ביחד עם בעלה. באותה שנה הוענק לה תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
בשנת 2018 היא שיחקה בסרט "בלתי מובס" שהופק על ידה ביחד עם בעלה. בשנת 2019 הם הפיקו סדרה "אגדת פרארי" בה פוגודינה שיחקה תפקיד הראשי.
אולגה פוגודינה תחתנה בשנת 2007 אך התגרשה לאחר זמן קצר. בשנת 2013 היא התחתנה עם אלכסיי פימאנוב, במאי, עיתונאי ומפיק. הזוג הקים חברה "ОДА ФИЛЬМ ПРОДАКШН" שעוסקת בהפקת סרטים וסדרות טלוויזיה.
The Division Bell

The Division Bell (בעברית: פעמון החלוקה) הוא האלבום ה-14 של להקת הרוק המתקדם פינק פלויד אשר יצא לאור בתאריך 28 במרץ 1994 בבריטניה, ובתאריך 4 באפריל 1994 בארצות הברית. בהיותו האלבום השני של הלהקה אשר הוקלט ללא רוג'ר ווטרס, The Division Bell נכתב ברובו על ידי הזמר והגיטריסט דייוויד גילמור והקלידן ריצ'רד רייט. הוא כולל קטע שירה בהובלתו של רייט בפעם הראשונה מאז האלבום ״The Dark Side of the Moon״ משנת 1973. ארוסתו של גילמור, הסופרת פולי סמסון (אנ'), השתתפה בכתיבתם של חלק גדול מן השירים באלבום, אשר מתמודדים עם הנושא של תקשורת בין-אישית.
הקלטת האלבום התרחשה במספר מקומות, לרבות אולפני Britannia Row (אנ') ובית הסירה של גילמור, אסטוריה (אנ'). הפקת האלבום כללה בין היתר את השותף רב השנים של הלהקה בוב אזרין, ההנדסאי אנדי ג'קסון (אנ'), הסקסופוניסט דיק פרי (אנ') והבסיסט גאי פראט (אנ').
The Division Bell זכה לביקורות בינוניות, אך עדיין זכה להצלחה גדולה בממלכה המאוחדת וארצות הברית; האלבום הגיע לתואר פלטינה כפולה בארצות הברית בשנה הראשונה ליציאתו, ופלטינה משולשת בשנת 1999. לאור הצלחה זו, נערך מסע הופעות בארצות הברית ובאירופה. חומר בלתי משומש מהקלטות האלבום הוכנס לאלבומם הבא של פינק פלויד: The Endless River (2014).
הרעיון

האלבום עוסק בנושאי תקשורת בין-אישית ובאמונה שבכוחו של דיבור לפתור בעיות רבות. בשירי האלבום "Poles Apart" ו-Lost For Words" ניתן לראות התייחסות לניכור בין חברי הלהקה ובין רוג'ר ווטרס, חבר הלהקה לשעבר אשר עזב בשנת 1985. עם זאת, גילמור הכחיש פרשנות זו באומרו: "אנשים יכולים לפרש את השיר כיצד שירצו, אך בנקודה זו מאוחר מכדי שנתרעם על רוג'ר." שם האלבום מתייחס לפעמון החלוקה אשר מצלצל בבית הפרלמנט של הממלכה המאוחדת על מנת להכריז על הצבעה. מתופף הלהקה ניק מייסון אמר: "יש לו (לאלבום) משמעות כלשהי, הוא עוסק בבחירה, כן או לא."
השיר "A Great Day For Freedom" אשר הופק מספר שנים לאחר נפילת הגוש המזרחי מעמיד את האופוריה הכללית של נפילת חומת ברלין לצד המלחמות והטיהור האתני אשר התרחשו בעיקר ביוגוסלביה. דגימות קולו של הפיזיקאי סטיבן הוקינג אשר הוקלטו במקור עבור פרסומת של חברת בריטיש טלקום שומשו בשיר "Keep Talking"; גילמור כה התרגש מהסנטימנט של הוקינג בפרסומת ופנה לחברה בבקשת רשות להשתמש בהקלטות של הוקינג באלבום. מייסון ציין כי "זה הרגיש לא תקין-פוליטית לקחת רעיונות מפרסומת, אך נראה היה כי זו פיסה רלוונטית." בסוף האלבום ניתן לשמוע את בנו החורג של גילמור, צ'רלי, מניח שפופרת טלפון במקומה על מנת לנתק שיחה עם סטיב או'רורק, מנהל הלהקה אשר הביע את רצונו להופיע באחד מאלבומיה.
רצועות

| מס' | שם | מילים | לחן | משך |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Cluster One (אינסטרומנטלי)   | - | גילמור, ריצ'רד רייט | 5:58 |
| 2. | What Do You Want from Me  | גילמור, פולי סמסון | גילמור, רייט | 4:21 |
| 3. | Poles Apart  | גילמור, סמסון, ניק ליירד-קלו | גילמור | 7:04 |
| 4. | Marooned (אינסטרומנטלי)   | - | גילמור, רייט | 5:29 |
| 5. | A Great Day for Freedom  | גילמור, סמסון | גילמור | 4:17 |
| 6. | Wearing the Inside Out  | אנתוני מור | רייט | 6:49 |
| 7. | Take It Back  | גילמור, סמסון, ליירד-קלו | גילמור, בוב אזרין | 6:12 |
| 8. | Coming Back to Life  | גילמור | גילמור | 6:19 |
| 9. | Keep Talking  | גילמור, סמסון | גילמור, רייט | 6:11 |
| 10. | Lost for Words  | גילמור, סמסון | גילמור | 5:14 |
| 11. | High Hopes  | גילמור, סמסון | גילמור | 8:31 |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 66:23 |
שירי האלבום > Cluster One

Cluster One היא יצירה אינסטרומנטלית הפותחת את האלבום. זוהי היצירה הראשונה של הלהקה שהקרדיט עליה ניתן לריצ'רד רייט ודייוויד גילמור ביחד, מאז השיר Mudmen מהאלבום Obscured by Clouds. היצירה מעולם לא בוצעה בהופעות החיות של הלהקה. בפתיחת השיר ניתן לשמוע רעש לבן אשר גרם לרבים באותה עת בלבול, שכן סברו שהתקליט פגום.
שירי האלבום > What Do You Want From Me

What Do You Want From Me הוא שיר אשר נכתב על ידי דייוויד גילמור, ריצ'רד רייט וחברתו של גילמור פולי סמסון (בעתיד אשתו השנייה). השיר מנוגן לאט והוא סוג של בלדת רוק. גילמור כותב בשיר "should i sing until i can't sing anymore" ו-"should i play these strings until my fingers are raw". השיר גם מכליל את נס ההליכה על המים כמטאפורה סרקסטית.
שירי האלבום > Poles Apart

השיר עוסק בשני החברים הקודמים בלהקה, סיד בארט ורוג'ר ווטרס. זהו השיר השני המתמקד בשני החברים לאחר Signs of Life מהאלבום A Momentary Lapse of Reason. זוהי יצירה אינסטרומנטלית שבה המתופף ניק מייסון מדקלם פואמה לא ידועה שהשורה הראשונה בה מדברת על בארט והשנייה על ווטרס אך Poles Apart, כולל מילים. בשורה הראשונה בשיר מוזכר מקים הלהקה שהוחלף על ידי דייוויד גילמור, סיד בארט. בשורה השנייה מתייחסים לרוג'ר ווטרס שעזב את הלהקה, השורה מתחילה בשם השיר של פינק פלויד בזמן שווטרס כתב את Hey You מתוך האלבום The Wall. השיר הולחן באקורדים D,A,D,G,A,D. באמצע השיר מופיע קטע פסיכדלי של מנגינת תזמורת.
שירי האלבום > Marooned

Marooned היא יצירה שנכתבה על ידי דייוויד גילמור וריצ'רד רייט. היצירה מתארת נטישה על אי. היצירה תחילה הייתה אלתור באולפני ההקלטות. צלילי הגיטרה הגבוהים בשיר באים ממכשיר הוואמי שגילמור השתמש בכמה מהשירים. היצירה זכתה בפרס גראמי ב-1995 בתואר "יצירת הרוק האינסטרומנטלית הטובה ביותר". באלבום האוסף של הלהקה Echoes: The Best of Pink Floyd, השיר קוצר וזמנו נמשך כ-2 דקות.
שירי האלבום > A Great Day For Freedom

השיר נכתב על ידי דייוויד גילמור ופולי סמסון והוקדש לרוג'ר ווטרס, שעזב את הלהקה. השיר מתחיל בלחן די מלנכולי אך הופך ללחן של רוק שנשמע קצת יותר שמח. בהתחלה הלהקה רצתה לתת לשיר את השם In Shades of Grey.
שירי האלבום > Wearing the Inside Out

זהו השיר הראשון שריצ'רד רייט מבצע בו שירה מובילה מאז 1973 בשיר Time באלבום The Dark Side of the Moon. רייט הלחין את השיר ואנתוני מור כתב אותו. השיר עוסק בהתמכרותו של רייט לקוקאין, בדידותו ודיכאונו בעת שהתגרש מאשתו וגורש על ידי רוג'ר ווטרס. השיר בוצע על ידי רייט עצמו בתפקיד השירה יחד עם גילמור בהופעה חיה.
שירי האלבום > Take It Back

השיר נכתב על ידי דייוויד גילמור, אשתו השנייה פולי סמסון, ניק לאירד-קלוס ובוב אזרין. גילמור השתמש בגיטרה אקוסטית Gibson J-200 דרך קופסת האפקטים Zoom.
שירי האלבום > Coming Back to Life

זהו השיר היחיד שנכתב על ידי דייוויד גילמור ללא עזרת אחר. בראיון גילמור אמר שכתב את השיר לאשתו פולי סמסון. השיר מנוגן בדו מז'ור, השיר נפתח בסינתיסייזר עם סולו גיטרה. השורות הראשונות מבוצעות על ידי גילמור באיטיות. כשהשיר מתקרב לסוף יש סולו גיטרה "רוקי" שמבוצע עד סוף השיר.
שירי האלבום > Keep Talking

נכתב על ידי דייוויד גילמור, אשתו של גילמור פולי סמסון וריצ'רד רייט. השירה בוצעה על ידי גילמור ומכליל את הקול האלקטרוני של פרופסור סטיבן הוקינג, מערוץ מדע בטלוויזיה. השיר מכליל אפקטים של גיטרה על ידי טוק בוקס. השיר יצא לאור כסינגל לראשונה בארצות הברית ב-12 במרץ 1994. וזכה במקום הראשון במגזין בילבורד לאחר כמה ימים, השיר יצא לאור באלבום ב-30 במרץ. השיר נכלל גם באלבום האוסף של הלהקה, Echoes: The Best of Pink Floyd. השיר בוצע בהופעה ותועד באלבום ההופעה, Pulse.
שירי האלבום > Lost For Words

השיר נכתב על ידי דייוויד גילמור ופולי סמסון. ניתן לשים לב שבחלק מהסולו של הגיטרה האקוסטית שבסוף השיר, יש חלק מהשיר Wish You Were Here. זהו השיר האחרון של הלהקה שמאופיין בסגנון פולק רוק.