stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אשוח דאגלס
סוקצסיה של היער

חוסר הסבילות של אשוח דאגלס משחק תפקיד חשוב בסוקצסיה של חבורות יערות הגשם העתיקים בשפלות של אזור הפסיפיק נורת' ווסט. בעוד שחורשות בוגרות של יערות גשם עתיקים בשפלות כוללות נבטים רבים של צוגה מערבית (Tsuga heterophylla), ומעט נבטים של ארז אדום מערבי (Thuja plicata), בחורשות שבהן העץ הדומיננטי הוא אשוח דאגלס אין כמעט בכלל נבטים של אשוח דאגלס. סתירה לכאורה זו מתרחשת משום שאשוחי דאגלס אינם סובלים צל עמוק ורק לעיתים רחוקות שורדים בתוך תת-היער המוצל. כאשר עץ מת ביער בוגר החופה נפתחת ואור השמש נהיה זמין כמקור אנרגיה לצמיחה חדשה. לנבטים של צוגה מערבית העמידים לצל הנובטים מתחת לחופה יש יתרון על נבטים אחרים. יתרון תחרותי זה מאפשר לצוגה מערבית לצמוח מהר אל אור השמש, בעוד שנבטים אחרים עדיין נאבקים לצוץ מתוך הקרקע. הענפים של הצוגה המערבית מגבילים את אור השמש לעצים קטנים יותר ומגביל מאוד את הסיכויים של עצים שאינם סובלים צל, כדוגמת אשוח דאגלס. במהלך מאות בשנים, הופכת צוגה מערבית לעץ הדומיננטי בחופה של חורשות בוגרות של יערות גשם עתיקים בשפלות.
אשוחי דאגלס הם עצים של חברת ביניים ביער גשם ממוזג, וניחנים בקליפה עבה יותר וקצב צמיחה גבוה במקצת מאשר מרבית העצים של עצי חברת השיא של האזור דוגמת צוגה מערבית וארז אדום מערבי. תכונה זו נותנת לאשוחי דאגלס יתרון תחרותי כאשר היער עובר הפרעה קיצונית דוגמת שרפה. חלקים מיערות הגשם העתיקים בשפלות של אזור הפסיפיק נורת' ווסט עוברים מדי פעם אירועים של שרפה טבעית, או שהעצים מופלים בסופות סוערות במיוחד או שהיער עובר כריתה. הפרעות מסוגים אלו מאפשרות לאשוח דאגלס להתחדש בקרחות היער. אשוחי דאגלס עמידים לשריפות בעצימות נמוכה שבסופן הם שורדים על קרקע צחיחה בעוד שמינים אחרים פחות עמידים לבצורת ולאש אינם מסוגלים להתבסס מחדש.
מחטניים שולטים ביערות חברת השיא של אשוח דאגלס חופי. כל המחטניים של חברת השיא הגדלים במקביל אליו יכולים לחיות במשך מאות שנים, כשמעט מינים מסוגלים לחיות יותר מאלף שנים. יערות הקיימים לאורך תקופה ארוכה בקנה מידה כזה חווים מדי פעם הפרעות המאפשרות לחורשות בוגרות של אשוח דאגלס לקבע את היותם המין העמיד ביערות עתיקים. כשיער ראשוני שורד במצבו הטבעי, הוא דומה לעיתים קרובות לשמיכת טלאים של חברות יער שונות. צוגה מערבית שולטת בדרך כלל ביערות ראשוניים, אבל הם כוללים קטעים של אשוחי דאגלס, ארז אדום מערבי, אלנוס, ואפילו יערות סקוויה נאה בחלקם הדרומי, בסמוך לגבול בין אורגון לקליפורניה. מופעים של אשוחית סיטקה (Picea sitchensis) הולכים ומתרבים ככל שעולים צפונה.
הנוהג של כריתת העצים במשך 200 השנים האחרונות יצרה הפרעות מלאכותיות שגרמו לאשוחי דאגלס לשגשג. העץ השימושי של אשוחי דאגלס והצמיחה המהירה שלו הפכו אותו לסוג העץ המועדף על חברות כריתת עצים רבות, ששותלות מחדש אזור שנכרת כולו בשתילים של אשוח דאגלס. תנאי אור השמש הרב הקיימים בשטח שנכרת כולו גם הם מסייעים להתחדשות של אשוח דאגלס. בשל נוהג של כריתת העצים המלאה כמעט כל היערות באזור הפסיפיק נורת' ווסט, שלא הוקצו מראש כשמורות טבע, נשלטים כמעט לחלוטין על ידי אשוח דאגלס, בעוד שמינים של חברת השיא, כדוגמת צוגה מערבית וארז אדום מערבי נפוצים פחות. באזורים צחיחים יותר בקליפורניה, בהם אשוח דאגלס מצוי כמין של חברת שיא בהיעדר אש, הפך אשוח דאגלס למין פולש בעקבות הנוהג לדכא אש במאות ה-20 וה-21. האשוח הפך למין הדומיננטי ביערות האלון בקליפורניה, שבהם הוא היה בעבר מין שולי.
שימושים

אשוח דאגלס הוא אחד מיצרני העץ הטובים בעולם ומפיק יותר עץ יותר מכל עץ אחר באמריקה הצפונית. העץ הוא מקור לקרשים, קורות, שלד, ועץ לבוד. קורות שעברו טיפול בזפת-עץ משמשות במבנים ימיים. בעץ משתמשים לאדנים של מסילות ברזל, קורות תמיכה למכרות, קורות בבניית בתים, עמודים לחשמל וטלפון, קורות לגדרות, לרצפת עץ, לייצור נייר ולרהיטים. באשוח דאגלס נעשה שימוש נרחב בעיצוב נוף. נוהגים לשתול אותו כשובר רוח. והוא גם פופולרי כעץ חג המולד.
צמח זה הוא רב ערך בקישוט פארקים גדולים וגנים, והשתמשו בו לייעור לנוי ולמקור לעץ במקומות רחוקים מבית הגידול הטבעי שלו באירופה, ניו זילנד, צ'ילה ובמקומות אחרים. הוא התאקלם והתפשט לטבע ברחבי אירופה, בארגנטינה ובצ'ילה (שם הוא מכונה Pino Oregón – אורן אורגון), ובניו זילנד שם הפך לעיתים לאחד מהמינים הפולשים המכונים בניו זילנד מחטניי הפרא (wilding conifer), שאותם משמידים מדי פעם.
בניצנים השתמשו על מנת להוסיף טעם למשקאות אלכוהוליים צלולים, חסרי צבע מבוססי פירות שאינם ענבים (בצרפתית eau de vie- "מי החיים").
העץ אינו גדל באיי הוואי, אבל גזעים של אשוח דאגלס חופי נסחפו לחופי האיים בזרמי הים וילידי האיים השתמשו בהם על מנת לבנות קטמרנים.
העצים הגדולים ביותר

העץ הגבוה ביותר באירופה הוא אשוח דאגלס חופי. גובהו של העץ, הגדל בריליג גלן (Reelig Glen) ליד אינוורנס בסקוטלנד הוא 66.4 מטרים. העץ השני בגובהו גדל באותו אתר. הוא מכונה דוגל מור (Dughall Mor) וגובהו 64 מטרים.
על עץ שנכרת בעמק לין (Lynn Valley) על החוף הצפוני של ונקובר בקולומביה הבריטית ב-1902 נטען שמידותיו היו: גובה 126 מטרים וקוטר 4.24 מטרים.
על עץ שנכרת בחוות לופ (Loop's Ranch) במחוז ואטקום בוושינגטון ב-1897 נטען שמידותיו היו: גובה 142 מטרים היקף 10 מטרים בבסיס ו-67 מטרים מהבסיס ועד הענפים הראשונים. מהאשוח הופקו 227.35 מטרים מעוקבים של עץ, וההערכה היא שהעץ היה בן 480 שנים.
המחקר מצביע על כך שהגובה המקסימלי אליו יכול אשוח דאגלס להגיע הוא בין 131 ל-145 מטרים. מערכת הובלת המים מהשורשים דרך הגזע לא מסוגלת לספק מים לענפי העץ מעל גובה זה.
לקריאה נוספת

Emily K. Brock, Money Trees: The Douglas Fir and American Forestry, 1900-1944 (Oregon State University Press, 2015). 272 pp. ISBN 978-0-87071-809-0
הערות שוליים

↑  אשוח דאגלס באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Douglas-fir (Pseudotsuga)
↑  A New Douglas-Fir Locality in Southern California
↑  The Distribution of Forest Trees in California USDA Forest Service Research Paper PSW - 82/1972
↑  Pseudotsuga menziesii var. menziesii
↑  C. Michael Hogan (2008), Douglas-fir: Pseudotsuga menziesii
↑  Royal Botanical Garden Edinburgh, Distribution of Douglas fir
↑  An Orchard in a Bottle, at 80 Proof
↑  Pseudotsuga menziesii subsp. menziesii
↑  Four of Britain's tallest trees in glen near Inverness
↑  A Tale of a Tree pages 3-4
↑  Topics of The Times
↑  "Water's the limit for tall trees"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560196905171  BnF: cb12653363z (data)  GND: 4012845-3  LCCN: sh85039200  NKC: ph274749 
אצטרובל
אצטרובל וזרעים של אשוח דאגלס
גזע עץ מת מאפשר לעופות חורי קינון
עץ בוגר בהרי ונטצ'י, חלק מרכס קסקייד בוושינגטון
קליפת עץ בוגר בגן הבוטני דאוויק (Dawyck Botanic Garden) בסקוטלנד
אשוח הערוץ האדום (Red Creek Fir) בקנדה, גובהו 74 מטרים והיקף הבסיס 13.3 מטרים
חתך בגזע המדגים את העצה
אשוח דאגלס חופי בוונקובר ב-1887
בורוי

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס האטלנטי 
 קואורדינטות:  62°14′00″N 6°33′00″W﻿ / ﻿62.233333333333°N 6.55°W﻿ / 62.233333333333; -6.55
 שטח:  95 קילומטר רבוע
 גובה מרבי:  Lokki
 נתונים מדיניים
 מדינה:  איי פארו איי פארו
 אוכלוסייה:  5,534 (1 בינואר 2024)
 אזור זמן:  UTC+0
 עיר ראשית:  קלאקסוויק 
  (למפת איי פארו מוגדלת) טורסהאבן קלאקסוויק סאנדורבורוי(למפת איי פארו רגילה) טורסהאבן קלאקסוויק סאנדורבורוי
 
מיקום האי
בורוי (בפרואזית: Borðoy) הוא אי בצפון מזרח שרשרת איי פארו. שטח האי כ-95 קמ"ר.
יישובים

באי בורוי (נהגה: בורוי) נמצא קלאקסוויק, היישוב השני בגודלו באיי פארו, ובו מתגוררים כ-5000 תושבים. קלאקסוויק גדלה בעקבות התפתחות ענף הדיג באיי פארו, הודות למיקומו על חופו של מפרץ טבעי מוקף הרים. בשנת 1923 פקד את היישוב אסון כאשר רוב סירות הדיג טבעו במהלך סערה בים. ביישוב מוזיאון להיסטוריה של המקום וכנסייה שמגגה תלויה אחת הסירות הבודדות, ששמה 'דורתיה' ששבה בשלום בליל הסערה של 1923
בנוסף לקלאקסוויק נמצאים באי עוד שבעה יישובים קטנים יותר: נוראירי, אניר, ארנאפיורור, סטרונד, נוראטופטיר, דפיל ונוראדפיל. כמו כן, נמצאים באי שלושה כפרים אשר ננטשו בגלל קשיי גישה אליהם: סקאלאטופטיר, מולי ופוסה, בצפון האי.
מולי, שננטש בשנת 1994, היה אחד היישובים הנידחים ביותר באי, ועד שנת 1989 לא נסללה דרך אליו. ניתן היה להגיע אליו רק באמצעות מסוק או סירה. מוזיאון קלקסביק תכנן להקים במקום בו עמד הכפר פוסה יישוב כדוגמת היישובים שהיו באזור בימי הביניים ואף רכש את אדמות הכפר לצורך זה, אולם התוכנית לא יצאה אל הפועל.
גאוגרפיה

באי חמישה הרים: לוקי (755 מטרים), האפיאל (647 מטרים), בוראויארנס (392 מטרים), ספילסקנוקור (680 מטרים) והלגאפלי (503 מטרים).
הערות שוליים

↑  על בורוי באתר planetware, באנגלית
בדיוק כשחשבתם שהכל נגמר

בדיוק כשחשבתם שהכל נגמר הוא אלבום הסולו השני של הראפר הישראלי סאבלימינל. האלבום נמכר החל משנת 2006. באלבום יש 20 שירים בעלי אורך כולל של 75 דקות.
האלבום הוציא מספר סינגלים כאשר המוכר ביותר הוא "טורו" בהשתתפות הראפר אלון דה לוקו. באלבום מתארחים אומנים רבים כמו אבי סינגולדה (גיטרות), רוני דדון (דרבוקות, בס) ומירי בן-ארי.
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | הקדמה  | 1:05 |
| 2. | אם סי נטו  | 4:15 |
| 3. | תן כוח (עם דוד ד'אור)   | 3:51 |
| 4. | באבא בא (עם שי 360)   | 2:50 |
| 5. | קלאסית ופרסי (עם ג'ו באדן ומירי בן ארי)   | 4:26 |
| 6. | המקום המושלם (עם סיוון)   | 4:19 |
| 7. | היי סקסית (עם גבריאל בטלר)   | 3:41 |
| 8. | טורו (עם אלון דה לוקו ואיציק שמלי)   | 4:12 |
| 9. | פרופורציה  | 3:34 |
| 10. | לפעמים אני מרגיש (עם דויד ברוזה)   | 3:53 |
| 11. | מטרו (skit) (עם מטרו)   | 2:29 |
| 12. | קומנדו מוחי (עם הצל, שי 360 ובוסקילז)   | 4:36 |
| 13. | זה הגיע עד לכאן  | 3:23 |
| 14. | In Tel Aviv Remix (עם הצל ו-Wyclef Jean)   | 3:52 |
| 15. | ארץ אהובה (עם שלומי שבת)   | 4:50 |
| 16. | מפה לשם  | 2:41 |
| 17. | יותר מידי  | 3:46 |
| 18. | אל תהיה תינוק  | 4:24 |
| 19. | לא יכול לישון  | 5:19 |
| 20. | בדיוק כשחשבתם שהכל נגמר  | 3:54 |
סינגלים

| טורו |
| --- | --- | --- | --- |
| תמונה | רקע | מיקום שיא במצעד |  |

|  | יצא לאור: 2006 |  |  |
|  | אורך: 4:12 |  |  |
|  | פזמונאי: סאבלימינל |  |  |
|  | מלחין: סאבלימינל |  |  |

| קלאסית ופרסי |
| --- | --- | --- | --- |
| תמונה | רקע | מיקום שיא במצעד |  |

|  | יצא לאור: 2006 |  |  |
|  | אורך: 4:23 |  |  |
|  | פזמונאי: סאבלימינל וג'ו באדן |  |  |
|  | מלחין: מירי בן-ארי |  |  |

| המקום המושלם (בהשתתפות סיוון) |
| --- | --- | --- | --- |
| תמונה | רקע | מיקום שיא במצעד |  |

|  | יצא לאור: 2007 |  |  |
|  | אורך: 4:19 |  |  |
|  | פזמונאי: סאבלימינל |  |  |
|  | מלחין: סאבלימינל |  |  |
בלנדי פווזיו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 במאי 1969 (בן 55) טירנה, אלבניה 
 מדינה:  אלבניה 
 
בלנדי פווזיו (באלבנית: Blendi Fevziu; נולד במאי 1969) הוא סופר ומנחה אלבני.
בלנדי פווזיו נולד בטירנה במאי 1969;  למד לשון וספרות  באוניברסיטת טירנה. הוא היה בין המובילים של הפגנות הסטודנטים בסוף 1991.  פווזיו עבד במשך שנים אחדות כעיתונאי בביטאון מפלגת "האיחוד הדמוקרטי". פרסם, בין השאר, את הספרים "מאה חיילים" (1992), "מסד בלי פסל" (1994) ו"חציו האחר של העולם" (1996).
בדיחות החלפת נורה

נורת להט
כמה אנשים צריך כדי להחליף נורה שרופה? היא בדיחה שבה שואלים כמה מבין קבוצת אנשים בעלת אפיון משותף דרושים כדי להחליף נורה שרופה. התשובה היא שורת מחץ שמבוססת על סטריאוטיפים הקשורים לקבוצה.
קיימות גרסאות רבות לבדיחה, ובהן הקבוצות החברתיות משתנות מבעלי מקצוע מסוים, קבוצה אתנית מסוימת או מאפיינים מאגדים אחרים.
גרסאות מוקדמות של הבדיחה, שצצו בארצות הברית בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, נועדו ללעוג לפולנים (הכוונה היא לריכוז הגדול של מהגרים מפולין שהיה בשיקגו).
דוגמאות

כמה אמהות פולניות צריך כדי להחליף נורה?
כמה חוקרי שב"כ צריך כדי להחליף נורה?
כמה מתכנתים צריך כדי להחליף נורה?
בתרבות

באחד הפרקים של קומדיית המצבים "שמש", שמש שואל את הסביבה שלו שאלות שנוגעות לבדיחות כאלה ובסוף הפרק אחרי שמבקש מששי להחליף נורה, ששי קורא לכמה מחבריו, בני העדה הגאורגית, להרים ולסובב אותו כשהוא מחליף את הנורה.
ראו גם

יש לך שתי פרות
בד"ץ העדה החרדית

ערך זה עוסק בבית הדין של העדה החרדית. אם התכוונתם למערכת הכשרות של בד"ץ העדה החרדית, ראו .
בניין זופניק בשכונת גאולה בירושלים, בו יושבים משרדי העדה החרדית ומושב בית הדין שלה. ברחבה שלפני הבניין מתקיימות עצרות העדה החרדית
בית דין צדק של העדה החרדית נקרא גם בית דין צדק לכל מקהלות האשכנזים הוא בית דין רבני ותיק, שהוא הסמכות הדתית של קהילות העדה החרדית. בית הדין פועל כבית דין פרטי, והדיונים בדיני ממונות בו נערכים על בסיס בוררות.
היסטוריה של העדה החרדית

ארגון העדה החרדית הוקם בשנת 1936 כשהתאחדו בתי הדין של הפרושים ושל החסידים והחל להפעיל מערכת מסונפת של מוסדות דת.
לעדה החרדית מערכות קהילתיות נפרדות, שהחשובה שבהן היא בית הדין שלה. בית דין זה התפצל מבית הדין הכללי, שהסתפח למסגרת הרבנות הראשית בעת הקמתה בתחילת תקופת המנדט הבריטי. סמכות בית הדין של העדה החרדית מקובלת במלואה רק על אנשי עדה זו. למרות זאת, העדה החרדית רואה את עצמה כבעלת האפוטרופסות הציבורית מאז הקמתה על ידי רבי יוסף חיים זוננפלד, מי שהוכר בציבור החרדי כרבה של ירושלים. לכן מכנה עצמו בית הדין שלה "בית דין צדק לכל מקהלות האשכנזים".
מושב בית הדין

בית הדין לדיני ממונות מתכנס בבנייני זופניק, ושם מוציאה גם את הפסקים הנוגעים לעניינים אקטואליים. לבד"ץ חשיבות כבית דין פרטי המכריע בחלק מן הסכסוכים בענייני ממונות בעולם החרדי. עם השנים, כוחו של בית הדין נחלש עם הקמת בתי דין רבים נוספים, כמו בית דין צדק בני ברק שהוקם בתשכ"ח ובית הדין לממונות של המועצה הדתית בירושלים בשנת תשל"ח ועוד.
מבנה ארגוני

בעבר עמד בראשות העדה באופן סמלי "נשיא העדה החרדית". בתפקיד נשא האדמו"ר מסאטמר הרב יואל טייטלבוים אף על פי שחי בארצות הברית. לאחר פטירתו עבר התפקיד ליורשו הרב משה טייטלבוים מסאטמר.
מבנה ארגוני > גאב"ד

בראש העדה החרדית עומד בפועל הבד"ץ שלה, בית דין צדק. הגאב"ד הוא מנהיגה הרוחני של העדה. עד יולי 2022 מילא תפקיד זה הרב יצחק טוביה וייס, שבעבר כיהן כדיין בקהילה החרדית של אנטוורפן. תפקיד הגאב"ד הוא בעיקרו ייצוגי, אך לפתחו מגיעות להכרעה השאלות העקרוניות והמסובכות, והוא נחשב בעל הסמכות העליונה בעדה.
במקביל לתפקיד הגאב"ד ישנו גם תפקיד הראב"ד, שהוא ראש ההרכבים של בית הדין בפועל. כיום מכהן בתפקיד הראב"ד הרב משה שטרנבוך.
בשל חילוקי דעות בהנהלת העדה, טרם מונה גאב"ד חדש מאז פטירתו של הרב יצחק טוביה ווייס. ישנם הרואים ברב שטרנבוך כגאב"ד.
מבנה ארגוני > חברי הבד"ץ

חברי הבד"ץ מתמנים על ידי "הנהלת העדה".
אחר פטירת חבר הבד"ץ מכריז בית הדין על ביטול מלאכה, ועורך הלוויה המונית, ב'כיכר זופניק' שליד מושב הבד"ץ.
מבנה ארגוני > מו"צים

בית הדין של העדה מכשיר מו"צים – מורי צדק העוסקים בפסיקת הלכה בעניינים שאינם נוגעים לדיני ממונות, בריכוזים של קהילות העדה החרדית. המו"צים מקבלים תמיכה חודשית מהנהלת העדה.
לרוב, התפקיד היחיד של רבנים אלו הוא לענות לשאלות הלכתיות יום-יומיות בבתי הוראה המיועדים לכך. .
הנהלת העדה

הנהלת העדה החרדית עוסקת בענייניה השוטפים של הקהילה והיא אמונה למנות דיינים חדשים, את הראב"ד ואת הגאב"ד. בהנהלה יש ייצוג יחסי לקהילות החברות בה. סגן יו"ר ההנהלה נקרא מזכיר העדה. בעבר היו קיימים גוף של שבעים ואחד חברים ובתוכו גוף של עשרים ושלושה חברים (בדומה למתכונת העתיקה של הסנהדרין). שני גופים אלה אינם מתכנסים שוב ואין להם חשיבות מעשית.
בראשות ההנהלה, עמד הרב גרשון שטמר, שהיה שנים רבות האיש החזק בעדה ונפטר בחודש שבט תשס"ז (פברואר 2007). דמות חשובה בהנהגה הפוליטית הייתה המזכיר, שנים רבות מילא תפקיד זה הרב יוסף שיינברגר, שנפטר גם הוא זמן קצר קודם לכן. עם פטירתם של שיינברגר ושטמר מילא את תפקיד היו"ר באופן רשמי הרב דוד אייכלר הישיש (נפטר י"ז אדר ב' תשע"א), כשלצידו מונו 3 סגנים: הרב יעקב רוט (=ראטה) המשמש גם כמזכיר הבד"ץ, הרב שמעון וייס המשמש גם כמנהל ועד השחיטה והרב דוד מנשה רוטשילד.
הנהלת העדה > סגן יו"ר ההנהלה

אחד הפעילים הבולטים בהנהלת העדה היה הרב שלמה פופנהיים שנשא גם בתפקיד הרשמי "סגן יו"ר הנהלת העדה", אך השפעתו הייתה רחבה יותר, והוא היה גורם ממתן בהנהלת העדה.[דרוש מקור]
העדה החרדית הספרדית

בית דין נוסף הכפוף לעדה החרדית מבחינה מנהלית הוא בית הדין של "העדה החרדית הספרדית". את בית הדין הקים הרב אהרן בצלאל. רבני בית הדין בעבר היו הרב צדקה חוצין, הרב יעקב מוצפי (כיהן כאב"ד), רבי יחזקאל שרגא ליפשיץ הלברשטאם מסטרופקוב, הרב יוסף סוסו הכהן והרב עובדיה יונה.
נכון ל-2020 אב בית הדין הוא הרב אהרן עזריאל רחמים (אחיינו של הרב יצחק נסים) הרב רפאל רוזיליו והרב אברהם כהן, שנכנס לתפקיד בשנת 2019 (תשע"ט) לאחר פטירתו של הרב עובדיה יונה.
לבית הדין יש בית הוראה. בין המו"צים: הרב יעקב שכנזי והרב יצחק טורג'יאן. בית הדין ובית ההוראה נמצאים בשכונת הבוכרים בירושלים.
ועד הכשרות

מערכת הכשרות נתונה לסמכותו של "ועד הכשרות" שמורכב מקבוצה של רבנים מו"צים בעדה החרדית. הבד"ץ מהווה בפועל הסמכות העליונה, ולא עוסק במתן השגחה פרטית לחברות הייצור.
במשך השנים היו כמה חברי בד"ץ שחוללו שינויים במערכת הכשרות, ובנתינת הוראות מיוחדות במקרים שנתגלגלו לפתחם. כמו הרב יעקב בלוי שהיה חבר בד"ץ העדה החרדית והיה פעיל גם בוועד הכשרות.
ביקורת

נגד הבד"ץ הועלו טענות על היותו פוסק בסכסוכי עולם תחתון. לדברי חוקר החרדים, פרופ' מנחם פרידמן:
הבד"צים מוכנים לשפוט כלכלה שאינה עובדת לפי חוקי המדינה ומוכנים ויכולים להטיל סנקציות. חלק גדול מהמשפטים בבד"צים עוסק בהון שחור. גם הון שחור בינלאומי. הם יכולים לעסוק בזה, כי הם לא מוסרים למשטרה את תוכן הדיונים.
חברי בד"ץ > חברי הבד"ץ כיום

הרב משה שטרנבוך - ראב"ד
הרב אברהם יצחק אולמן
הרב יהודה פישר
הרב יהושע רוזנברגר
הרב שמואל ברנדסדרופר
הרב חיים אורי פריינד
הרב יעקב מנדל יורוביץ
הרב שמעון יצחק שלזינגר
הרב אהרן ברנסדופר
הרב שלמה יהודה הירש
חברי בד"ץ > ראשי העדה החרדית לאורך השנים

כיהנו כגאב"ד:
הרב יוסף חיים זוננפלד (1920–1932) (ה'תר"פ–ה'תרצ"ב)
הרב יוסף צבי דושינסקיא (1932–1948) (ה'תרצ"ב–ה'תש"ח)
הרב זליג ראובן בנגיס (1948–1953) (ה'תש"ח–ה'תשי"ב). בחודשים הראשונים כמ"מ הגאב"ד
הרב יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמר (במקביל לנשיאות העדה) (1953–1979) (ה'תשי"ב–ה'תשל"ט)
הרב יצחק יעקב וייס (1979–1989) (ה'תשל"ט-ה'תשמ"ט)
הרב משה אריה פריינד (1989–1996) (ה'תשמ"ט–ה'תשנ"ו)
הרב ישראל משה דושינסקי (1996–2003) (ה'תשנ"ו–ה'תשס"ג)
הרב יצחק טוביה וייס (2003 – 2022) (ה'תשס"ג-תשפ"ב)
כיהנו כראב"ד:
הרב משה נחום ולנשטיין (1920–1921) (ה'תר"פ-ה'תרפ"א)
הרב מרדכי לייב רובין (1924–1929) (ה'תרפ"ד-ה'תרפ"ט)
הרב פנחס אפשטיין (1929–1938) (ה'תרפ"ט–ה'תרצ"ח)
הרב זליג ראובן בנגיס (1938–1948) (ה'תרצ"ח–ה'תש"ח)
הרב פנחס אפשטיין (1948–1968) (ה'תש"ח–ה'תשכ"ח)
הרב דוד יונגרייז (1968–1972) (ה'תשכ"ח–ה'תשל"ב)
הרב יצחק יעקב וייס (1972–1979) (ה'תשל"ב–ה'תשל"ט)
הרב משה אריה פריינד (1979–1989) (ה'תשל"ט–ה'תשמ"ט)
הרב ישראל משה דושינסקי (1989–1996) (ה'תשמ"ט–ה'תשנ"ו)
הרב ישראל יעקב פישר (1996–2003) (ה'תשנ"ו–ה'תשס"ג)
הרב משה שטרנבוך (מאז 2003) (מאז ה'תשס"ג)
ראו גם

כשרות בד"ץ העדה החרדית
הערות שוליים

↑  כיכר השבת, ‏'היצר הרע מסית את הנוער להתפרק בהפגנות אלימות', באתר כיכר השבת, 30 באפריל 2017
↑  לאחר עלייתו של הרב בנגיס לירושלים, נתן לו את תפקידו.
מודעה מטעם העדה החרדית הספרדית הקוראת שלא להשתתף בבחירות לרשויות המקומיות בישראל
קברו של הרב יוסף חיים זוננפלד
בורודינו (אוניית מערכה, 1901)

| --- | --- |
אניית המערכה בורודינו בקרונשטאדט, אוגוסט 1904
אניית המערכה בורודינו בקרונשטאדט, אוגוסט 1904
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה 
 צי:  הצי הרוסי הקיסרי
 דגל הצי:  
 סדרה:  סדרת בורודינו 
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  המספנות הבלטיות סנקט פטרבורג
 תחילת הבנייה:  23 במאי 1900
 הושקה:  8 בספטמבר 1901
 תקופת הפעילות:  אוגוסט 1904 – 27 במאי 1905 (כ־300 ימים)
 אחריתה:  טובעה בקרב צושימה 27 במאי 1905
 מלחמות וקרבות:  מלחמת רוסיה-יפן קרב צושימה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  13,516 טון, 14,151 טון מרבי
 אורך:  121 מטר
 רוחב:  23.2 מטר
 שוקע:  7.9 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשר (33 קמ"ש)
 גודל הצוות:  28 קצינים, 754 ימאים
 הנעה:  מנועי קיטור, 12 דוודים מסוג בלוויל בהספק 15,800 כוח סוס
 כמות הדלק:  1,580 טון פחם
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון מסוג קרופ דופן 193 מ"מ   צריחים 254 מ"מ   סיפון 51 מ"מ   מחיצה נגד טורפדו 25 מ"מ
 חימוש:  4 תותחי 305 מ"מ בשני צריחים   6 תותחי 152 מ"מ בשני צריחים   20 תותחי 75 מ"מ   20 תותחי 47 מ"מ   4 צינורות טורפדו 381 מ"מ
 
בורודינו הייתה אוניית מערכה מסוג פרה-דרדנוט שנקראה על שם קרב בורודינו. אנייה זו השתתפה במלחמת רוסיה–יפן. היא הייתה אחת מחמש אוניות מלחמה רוסיות חדישות מסדרת בורודינו, והראשונה מסוג זה שנבנתה, אשר היו חלק מהצי הבלטי.
תכנון

הספינות מסדרת בורודינו התבססו על התכנון של אוניית המערכה הרוסית צסארביץ' שנבנתה בצרפת, ששונו כדי להתאים לציוד ולשיטות הבנייה הרוסיים. הם נבנו במסגרת תוכנית 1898 "לצורכי המזרח הרחוק" של ריכוז עשר אוניות מערכה באוקיינוס השקט. האימפרטור אלכסנדר השלישי הייתה באורך כולל של 397 רגל (121 מ'), ברוחב של 76 רגל 1 אינץ' (23.19 מ') ושוקע של כ-29 רגל 2 אינץ' (8.9 מ') בתפוסה מלאה. הדחק האונייה נועד להיות 13,516 טון ארוך (13,733 ט'), אולם היא סבלה מעודף משקל של יותר מ-600 טון ארוך (610 ט') ולמעשה דחקה 14,181 טון ארוך (14,409 ט'). זה גרם לבעיה במהלך ניסויים ימיים ב-6 באוקטובר 1903, כאשר היא ביצעה סיבוב במהירות גבוהה שגרמה לה לנטות ב-15° והציפה את העמדות של תותחי ה-75 מ"מ (3 אינץ'). הצוות המיועד שלה כלל 28 קצינים ו-754 מתגייסים, למרות שהיא נשאה 826–846 אנשי צוות בשירות.
הספינה הונעה על ידי זוג מנועי קיטור אנכיים תלת-דרגתיים בעלי ארבעה צילינדרים, שכל אחד מהם הניע גל מדחף אחד, תוך שימוש בקיטור שנוצר על ידי 20 דודי בלוויל. המנועים דורגו ב-15,800 כוחות סוס מצוינים (11,800 קילוואט) ותוכננו להגיע למהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). עם זאת, האימפרטור אלכסנדר השלישי הגיעה למהירות מרבית של 17.7 קשרים (32.8 קמ"ש) מ-16,225 כוחות סוס (12,099 קילוואט) במהלך ניסויי המכונות הרשמיים שלה ב-23 ביולי 1903. היא נשאה מספיק פחם כדי לתת לה טווח של 2,590 מיילים ימיים (4,800 ק"מ; 2,980 מייל) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
הסוללה הראשית של הספינה כללה ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) מותקנים בשני צריחי תותחים, אחד בקדמת ואחד מאחורי המבנה. החימוש המשני כלל 12 תותחי קאנה 6 אינץ' (152 מ"מ) מהירי ירי (QF), המורכבים בצריחים עם תותחים. מספר תותחים קטנים יותר נישאו להגנה מפני טרפדות. אלה כללו עשרים תותחי QF בקוטר 75 מ"מ ועשרים תותחי הוצ'קיס בקוטר 47 מ"מ (1.9 אינץ'). היא הייתה חמושה גם בארבעה צינורות טורפדו בגודל 15 אינץ' (381 מ"מ), אחד בחרטום ואחד בירכתיים מעל המים ושניים שקועים. חגורת שריון קו המים של האימפרטור אלכסנדר השלישי הייתה מורכבת משריון קרופ ועובי 5.7–7.64 אינץ' (145–194 מ"מ). לשריון של צריחי התותחים שלה היה עובי מרבי של 10 אינץ' (254 מ"מ) ועובי הסיפון שלה נע בין 1 ל-2 אינץ' (25 עד 51 מ"מ). הסיפון התחתון המשוריין בגודל 1.5 אינץ' (38 מ"מ) התעקל כלפי מטה ויצר מחיצה אטומה נגד טורפדו.
היסטוריה

בניית הבורודינו, על שם קרב בורודינו ב-1812, החלה ב-26 במאי 1899 במספנת האדמירליות החדשה בסנקט פטרבורג. הספינה הונחה ב-23 במאי 1900 בנוכחות הצאר ניקולאי השני, והושקה ב-8 בספטמבר 1901. היא הושלמה באוגוסט 1904 בעלות של 14,573,000 רובל.
ב-15 באוקטובר 1904, בורודינו הפליגה לפורט ארתור מליבאו יחד עם כלי השיט האחרים של שייטת האוקיינוס השקט השנייה, בפיקודו הכללי של תת אדמירל זינובי רוז'סטבנסקי. רוז'סטבנסקי הוביל את השייטת שלו, כולל בורודינו, במורד החוף האטלנטי של אפריקה, הקיף את כף התקווה הטובה, והגיע לאי נוסי בי מול החוף הצפון-מערבי של מדגסקר ב-9 בינואר 1905, שם הם נשארו שני חודשים בזמן שרוז'סטבנסקי השלים את סידורי הגיוס שלו. השייטת הפליגה למפרץ קמראן, הודו-סין הצרפתית, ב-16 במרץ והגיעה אליה כמעט חודש לאחר מכן כדי להמתין לספינות המיושנות של שייטת האוקיינוס השקט השלישית, בפיקודו של אדמירל משנה ניקולאי נבוגטוב. הספינות האחרונות הגיעו למפרץ קמראן ב-9 במאי והכוח המשולב הפליג לוולדיווסטוק ב-14 במאי. בעוד נתונים מדויקים אינם זמינים עבור בורודינו, סביר להניח שהספינה סבלה מעודף משקל של כ-1,700 טון ארוך (1,700 ט'), שכן היא ואחיותיה הועמסו בפחם ובאספקה אחרת; כל אלה אוחסנו גבוה באוניות והפחיתו את יציבותן. המשקל הנוסף שיקע גם את חגורת השריון של קו המים והותיר רק כ-4 רגל 6 אינץ' (1.4 מ') מחגורת השריון העליונה מעל קו המים.
במהלך קרב צושימה, ב-27 במאי 1905, בתחילת הקרב, בורודינו הייתה שלישית בתור מאחורי ספינת הדגל של רוז'סטונסקי, קניאז סובורוב. מעט מאוד ידוע על פעולות הספינה במהלך הקרב מכיוון שהיה רק ניצול בודד מהספינה והראות הייתה גרועה במשך רוב הקרב, אך קפטן וו. ק. פקהאם, המשקיף הצבאי הרשמי של הצי המלכותי על סיפון אוניית המערכה היפנית אסאהי בהתאם לברית האנגלו-יפנית, ציין שהיא נפגעה קשות בסביבות השעה 14:30, כ-25 דקות לאחר שספינות רוסיות פתחו באש. בורודינו ירדה לזמן קצר מעמדתה לאחר אותה פגיעה, אך ככל הנראה חזרה אליה ל-14:50. בשלב זה, הייתה לה שריפה חמורה בחלק המרכזי של המבנה העילי שלה.
קניאז סובורוב ספגה פגיעות מרובות בתחילת הקרב, חלקן פצעו את רוז'סטבנסקי ותקעו את ההיגוי של הספינה כך שהיא יצאה מהמערך. בסביבות השעה 16:00, הקפטן של בורודינו, פטר סרברניקוב, כעת מפקד הצי בפועל, הפנה את בורודינו דרומה והוביל את הצי הרוסי מחוץ לטווח הראייה. כשסיירות יפניות סגרו עליהם בסביבות השעה 17:05, הוא הפנה את הצי צפונה כדי להימנע מהן, אך נתקל בספינות הקרב היפניות כעבור שעה. הם ריכזו את האש שלהם בבורודינו ובאימפרטור אלכסנדר השלישי, שלשניהם היו נזקים מפגיעות מוקדמות יותר. פקנהאם ציין פגיעה בולטת בבורודינו בשעה 18:57 והיא נצפתה בוערת בשעה 19:04 על ידי משקיפים על סיפון ספינת הדגל של טוגו מיקאסה. פקנהאם צפה בשתי פגיעות של 12 אינץ' על בורודינו של אוניית המערכה שיקישימה בשעה 19:18 שהציתה שריפה אדירה. עשר דקות לאחר מכן, לאחר שטוגו הורה לספינותיו להפסיק את האש ולהתנתק, ספינת הקרב פוג'י ירתה בתותחי ה-12 אינץ' הטעונים כבר לפני שפנתה. אחד מאלו פגע בבורודינו מתחת לצריח קדמי של תותחי שישה אינץ' בצד הימני שלה והצית את התחמושת המוכנה לשימוש בצריח. האש התפשטה וגרמה לפיצוץ קטסטרופלי במחסן תחמושת סמוך של פגזי שישה אינץ'. פיצוצי מחסנים אחרים פוצצו את גופה והספינה התהפכה במהירות וטבעה. רק איש צוות אחד, הימאי דרגה ראשונה סמיון יושין, שרד את הפיצוץ מצוותה שכלל 855. הוא חולץ לאחר ששרד שתים עשרה שעות במים.
לקריאה נוספת

Historical Dictionary of the Russo Japanese War. rotem Kowner. Scarecrow Press Inc 2006
Hisrory of The Russo-Japanese War. Cassell's. Cassell and Company 1906