stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד פולוס
הערות שוליים

1 2    ישראל מושקוביץ, הקיבוצניקים למען דוד, באתר "ידיעות אחרונות", 7 בינואר 2021
↑  על חנוכת הפסל: בכפר | פסל "דוד הרועה" בקב' עיינות, דבר, 22 במאי 1938
↑  גלוי פסלו של זייד, דבר, 6 ביולי 1941
↑  עם גילוי פסלו של א. זייד, דבר, 7 ביולי 1941
↑  על חנוכת הפסל: בכפר | פסל של דוד פולוס, דבר, 9 בדצמבר 1941.
↑  על חנוכת האנדרטה: החגיגות ברחבי הארץ | בטבעון, דבר, 30 באפריל 1952.
↑  הוסר הלוט מהאנדרטה של "האם העבריה", דבר, 10 באוגוסט 1954.
↑  יעקב צחור (עורך), בולי ישראל תש"ח - תשכ"ב, קטלוג מס' 12, רשות הדאר - השירות הבולאי, הוצאת כרטא, 1989, עמוד 239
↑  ארנון לפיד, מסע אחרי הפסל שנעלם מן העין: אביב בארי מרמת דוד משרטט בספר-מחקר את דיוקנו הטרגי של הפסל דוד פולוס, שנוסף על פסלו המפורסם - אלכסנדר זייד על הסוס - התעקש לעשות דווקא אמנות, ודווקא בקיבוצים, mynet קיבוץ, 3 ביולי 2011.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 275894  NLI: 987007296181305171  ISNI: 0000 0003 6924 5009  VIAF: 246345922   WorldCat (עם VIAF): 246345922
קטנזארו (נפה)

נפת קטנזארו (באיטלקית: Provincia di Catanzaro) היא נפה בדרומו של מחוז קלבריה שבאיטליה. הנפה משתרעת על שטח של 2,391 קמ"ר, בירתה בעיר קטנזארו ובשנת 2007 התגוררו בה 366,647 תושבים.
היא גובלת בנפת קוזנצה בצפון, בנפת קרוטונה בצפון-מזרח, בנפת רג'ו די קלבריה בדרום, בנפת ויבו ולנטיה בדרום-מערב, בים היוני במזרח ובים הטירני במערב.
צרויה שלו

| --- | --- |

צרויה שלו בפסטיבל ספרים בפרנקפורט, 2015
 לידה:  13 באפריל 1959 (בת 65) קבוצת כנרת, ישראל ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית ישראלית, עברית 
 סוגה:  ספרות ילדים ונוער 
 יצירות בולטות:  שארית החיים 
 תקופת הפעילות:  מ-1987
 בן או בת זוג:  איל מגד 
 פרסים והוקרה:  פרס Femina לספרות (2014)  פרס יאן מיכלסקי (2019)  פרס קורין (2001)  פרס היצירה לסופרים עבריים (2014)  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 
צרויה עומר שלו (נולדה ב־13 באפריל 1959) היא סופרת, משוררת ועורכת ספרים ישראלית.
ביוגרפיה

צרויה שלו נולדה בקבוצת כנרת, למבקר הספרות מרדכי שלו ולציירת ריקה שלו. היא נכדתו של אהרון שידלובסקי, ממייסדי קבוצת כנרת.
זמן קצר לאחר הולדתה עברה עם הוריה ואחיה ענר שלו לבית ברל, שם לימד אביה. על ילדותה שם סיפרה: ”זו הייתה ילדות מאוד בודדה, כי 'בית ברל' הוא לא יישוב למגורים... בבוקר למדנו עם ילדי המושבים באזור, אבל שאר היום היינו לבד”. עם זאת, כבתו של מבקר ומנתח ספרות, שאירח בביתו את גדולי הסופרים, נחשפה כבר בגיל צעיר לעולם הכתיבה.
בשירותה הצבאי, בשנים 80–1979, הייתה מש"קית ת"ש בבית הספר לשריון ופקידה פלוגתית בבה"ד 1. סיימה תואר ראשון ותואר שני בהצטיינות יתרה בלימודי מקרא באוניברסיטה העברית בירושלים.
בסוף שנות ה־80 החלה לעבוד כלקטורית בהוצאת כתר, ובהמשך מונתה שם לעורכת בסדרת "סיפורת עברית". בין השאר ערכה את ספריהם של סביון ליברכט, יפתח ספקטור ויאיר לפיד. היא ערכה גם ספרי עיון, ובהם ספרו של דן מירון "מול האח השותק". בדברי תודה בסוף הספר כתב מירון:
במסגרת הוצאת קשת ערכה את ספריהם של רם אורן ושלי יחימוביץ'.
ב-1988 פרסמה את ספרה הראשון, ספר שירה בשם מטרה נוחה לצלפים, וב-1993 יצא לאור ספר הפרוזה הראשון שלה, רקדתי עמדתי.
ספריה של צרויה שלו תורגמו ל־25 שפות.
פרסים והוקרה

פרס אקו"ם (1997, 2005)
פרס קורין (גרמניה 2001)
פרס אמפי (צרפת 2003)
פרס רומא (2014)
ב־2012 זכתה בפרס לספרות של העיתון "די ולט", על מכלול יצירתה.
ב־2014 זכתה בפרס פמינה לספרות צרפתית על ספרה "שארית החיים", שיצא לאור בשנת 2011.
בספטמבר 2017 הוענק לה תואר אביר מסדר האמנויות והספרות מטעם ממשלת צרפת.
בדצמבר 2017 הוענק לה "פרס ויצו" האיטלקי לכתיבה בנושאים יהודיים, על ספרה "כאב".
בדצמבר 2019 זכתה בפרס יאן מיכלסקי השווייצרי על הספר "כאב".
בדצמבר 2024 זכתה בפרס עגנון לאמנות הסיפור.
חיים אישיים

לשלו בת מנישואיה לדניאל מרום. בהמשך היא נישאה לסופר איל מגד, ולהם שני בנים. בינואר 2004 נפצעה בפיגוע בקו 19 בירושלים בעת שהלכה סמוך לאוטובוס. עד שנת 2015 התגוררה בירושלים, ובשנת 2016 עברה להתגורר עם מגד בשכונת דניה בחיפה. מנהלת אורח חיים צמחוני.
היא אחייניתו של הסופר יצחק שלו ובת דודה של הסופר מאיר שלו.
ספריה > שירה

מטרה נוחה לצלפים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, (1988)
ספריה > פרוזה

רקדתי עמדתי, הוצאת כתר, (1993)
חיי אהבה, הוצאת כתר (1997; הוצאה מחודשת – 2010). הספר עובד לסרט קולנוע באותו שם. שלו השתתפה בכתיבת התסריט ואף שיחקה בסרט.
בעל ואישה, קשת הוצאה לאור (2000). הרומן מתאר את התפוררות הנישואים של אודי ונעמה נוימן. התיאור הוא בקולה ובמחשבותיה של נעמה, שבהן משולבים זיכרונות מכאיבים מעברה.
ילד של אמא, הוצאת כתר (2001). ספר ילדים.
תרה, קשת הוצאה לאור (2005). הספר עובד למחזה בשם זהה שהועלה בתיאטרון הקאמרי. הסיפור מתרחש בירושלים בימינו. אלה, ארכאולוגית הנשואה לאמנון, שאותו פגשה כמנהל החפירות שהשתתפה בהן, מחליטה לפתע לפרק את משפחתה הקטנה למען פנטזיות של אושר ואי־תלות.
שארית החיים, הוצאת כתר (2011)
תראו את הילד, הוצאת כתר (2014)
כאב, הוצאת כתר (2015). הרומן מתאר את חייה ואת תחושותיה של איריס עילם, מנהלת בית ספר יסודי, נשואה ואם לבת ולבן מתבגרים, עשר שנים אחרי שנפצעה קשה בפיגוע התאבדות. פגישה מקרית עם אהוב נעוריה, שבגיל 17 ניתק כל קשר איתה, מכניסה את איריס לסערת רגשות ולהתלבטות בין חידוש אהבת הנעורים לשמירה על נישואיה. לכך מצטרפת הדאגה לבתה, שעברה להתגורר בתל אביב, ועולה חשש שהשתעבדה למורה רוחני שהוא גם המעסיק שלה כמלצרית.
פליאה, הוצאת כתר (2021) רומן המספר את סיפורן של שתי נשים: רחל, שבעלה היה מנחם (מַנו) רובין, ומנישואיו השניים הוליד את עטרה. לאחר מותו של רובין מנסות שתי הנשים לפענח את דמותו החידתית. הרומן עוסק בחיים לצד סוד, בהתמודדות עם אבדן ובקרבה והריחוק הקיימים ביחסים בינאישיים.
ספריה > מהספרים שערכה

"סינית אני מדברת אליך" מאת סביון ליברכט
"אחות קטנה" מאת רם אורן
"אשת איש" מאת שלי יחימוביץ'
"אני אנסטסיה" מאת אלונה קמחי
"גבר גרוש" מאת טוביה מנדלסון
"נעילה" מאת ישראל סגל
"התמכרות ועוד סיפורים" מאת רם אורן
לקריאה נוספת

צרויה שלו, "גיבורים ספרותיים קוראים בתנ"ך", בתוך רות קרטון-בלום (עורכת), מאין נחלתי את שירי - סופרים ומשוררים מדברים על מקורות השראה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2002, עמ' 237–248 (הספר בקטלוג ULI)
צרויה שלו, "מה למדתי מחיי מלחמה של ניצה בן-דב", בתוך: הספרות העברית כגיבורת תרבות, אור שרף, עורך, הוצאת שוקן 2021, עמ' 289-287
יגאל שוורץ, שי צור, נופר רשקס, מקוננת במכנסי נמר – אמנות הסיפור של צרויה שלו, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב וידיעות ספרים, 2017 (הספר בקטלוג ULI)
שי חורב, החיפאים: אישים ודמויות בחיפה: לקסיקון, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 373, 2018 (הספר בקטלוג ULI)
ניצה בן-דב, עיון ברומנים של צרויה שלֵו: בעל ואישה, תֶרָה. פליאה, בתוך: אל מקום שהלב מושך, הוצאת שוקן, 2022, עמ' 129-107
הערות שוליים

↑  ליאור אוחנה וגילית קוזבה, "הסוד שמאחורי השם שלי", ידיעות אחרונות, 7 ימים, 10 בספטמבר 2021
↑  אילת נגב, שיחות אינטימיות, הוצאת ידיעות אחרונות, 1995, הפרק "צרויה שלו - אספנית של אסונות", עמ' 384-377
↑  דן מירון, מול האח השותק - עיונים בשירת מלחמת העצמאות, האוניברסיטה הפתוחה וכתר הוצאה לאור, 1992, עמ' 384
↑  צרויה שלו, באתר המכון לתרגום ספרות עברית (באנגלית)
↑  Krause, Tilman (5 באוקטובר 2012). ""Welt"-Literaturpreis: Zeruya Shalev verkörpert das säkulare Israel" [צרויה שלו היא התגלמותה של ישראל החילונית]. Die Welt (בגרמנית). נבדק ב-2017-07-16. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  צרויה שלו זכתה בפרס פמינה, באתר ynet, 3 בנובמבר 2014
↑  הסופרת צרויה שלו זכתה בפרס יאן מיכלסקי, באתר ynet, 4 בדצמבר 2019
↑  עידו בלאס, מרווה שלו-מרום כבר לא מפחדת מתווית "הבת של", באתר הארץ, 15 בפברואר 2012
↑  שירי לב-ארי, הסופרת צרויה שלו נפצעה בפיגוע, באתר הארץ, 29 בינואר 2004
↑  נירית אנדרמן, עכבר העיר אונליין, מסע בשתיים, באתר הארץ, 26 ביוני 2008
↑  צרויה שלו ותרה: על הרי געש והליכי גירושין, באתר אימגו מגזין מאמרים (באנגלית)
↑  תמר מרין, להביט, ולו לרגע, בדרמה הנשקפת מחוץ לחלון, באתר הארץ, 25 ביולי 2005
↑  ציפי שוחט, עכבר העיר אונליין, תרה: צרויה שלו מעובדת לתיאטרון, באתר הארץ, 6 באוגוסט 2008
↑  עמיחי שלו, קונצרט חגיגי של השפה העברית, באתר ynet, 27 במרץ 2011
↑  ענבר ליבנת, שברים פשוטים • איך הספר החדש של צרויה שלו?, באתר חדשות 13, 6 באפריל 2011
↑  שירה סתיו, "שארית החים" מאת צרויה שלו | בגוף שלישי, באתר הארץ, 20 באפריל 2011
↑  צרויה שלו, פרק מהספר "פליאה", באתר הארץ, 26 באוגוסט 2021;
 אבנר הולצמן, זינוק נועז אל מוקדיה המודלקים של זירת העימות הפנים־ישראלית, באתר הארץ, 26 בספטמבר 2021;
ניצה בן-דב, יומן קריאה: מרדכי שלו ונוכחותו הסמויה ברומן 'פליאה', בבלוג "עונג שבת", 19 בנובמבר 2021;
 אסף רוט, מדוע "פליאה" של צרויה שלו היא בראש ובראשונה יצירה טרגית, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2021
| יצירות מאת צרויה שלו |
| --- | --- | --- |
| ספרים | מטרה טובה לצלפים (1988) • רקדתי עמדתי (1993) • חיי אהבה (1997) • בעל ואישה (2000) • ילד של אמא (2001) • תרה (2005) • שארית החיים (2011) • תראו את הילד (2011) • כאב (2015) • פליאה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267961205171  PLWABN: 9810613081905606  BIBSYS: 2007340  BNE: XX1029091  BnF: cb13559677w (data)  CiNii: DA18950134  GND: 12184837X  ICCU: TO0V361347  ISNI: 0000 0001 2037 2934  LCCN: nr90021338  LNB: 000212163  NDL: 00976777  NKC: mzk2003200063  NLA: 45488653  NLG: 136042  NSK: 000445260  NTA: 180415077  RERO: 02-A006056489  SELIBR: 395970  SUDOC: 059757078  Trove: 1471590  VIAF: 84559584   WorldCat (עם VIAF): 84559584
בילי וייטלו

| --- | --- |

 לידה:  6 ביוני 1932 קובנטרי, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  21 בדצמבר 2014 (בגיל 82) נורת'ווד, הילינגדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1950–2002 (כ־52 שנים) 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה 
 בן או בת זוג:  פיטר ווהן (1952–1966)  Robert Muller (1983–27 במאי 1998) 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  מפקדת במסדר האימפריה הבריטית 
 פרופיל ב-IMDb
 
בילי הונור וייטלו, CBE (באנגלית: Billie Honor Whitelaw;‏ 6 ביוני 1932 - 21 בדצמבר 2014) הייתה שחקנית אנגלייה. היא עבדה במשך 25 שנים בשיתוף פעולה עם המחזאי האירי סמואל בקט, ונחשבה לאחת המפרשות הבולטות של יצירותיו. עוד הייתה מוכרת מהופעתה בדמות גברת ביילוק, האומנת השטנית, בסרט האימה "אות משמים" משנת 1976.
ב-1991 הוענק לווייטלו תואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית במסגרת חלוקת תוארי הכבוד ביום ההולדת של המלכה.
ביוגרפיה

וייטלו נולדה בקובנטרי שבווריקשייר לפרנסס מרי (שם נעורים ויליאמס) וג'רי וייטלו. הייתה לה אחות אחת, קונסטנס, שהייתה מבוגרת ממנה בעשר שנים. וייטלו גדלה במשפחה ממעמד הפועלים בברדפורד, ולמדה בבית הספר לבנות בעיר (Grange Girls' Grammar School). בגיל 11 החלה להופיע בתוכניות רדיו, בהם בתפקיד באנקל בתוכנית הרדיו "Children's Hour from Manchester". בהמשך עבדה כעוזרת מנהל במה. בהיותה בבית הספר התיכון שיחקה עם להקת תיאטרון רפרטוארי בתיאטרון פרינס בברדפורד. אביה נפטר מסרטן הריאה כשהייתה בת 9. הם חיו בדוחק ואמה נאלצה לפרנס לבדה את המשפחה.
קריירה

וייטלו למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA), והופעת הבכורה שלה בתיאטרון הייתה בשנת 1950 בגיל 18. ב-1954 שיחקה לראשונה בקולנוע בסרט "The Sleeping Tiger". בהמשך הופיעה בסרט "Carve Her Name with Pride" מ-1958, ובסרט "Hell Is a City" מ-1960. עד מהרה הייתה לשחקנית קבועה בסרטי קולנוע בריטיים של שנות החמישים והשישים של המאה העשרים. היא התמחתה בדמויות של הבלונדיניות והמזכירות, אבל שיחקה גם בתפקידים דרמטיים שהחלו בסוף שנות השישים. ב-1967 כיכבה לצדו של אלברט פיני בסרט "צ'ארלי באבלס" עליו זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה. היא זכתה בפרס באפט"א השני שלה על הופעתה בתפקיד אמה של היילי מילס במותחן הפסיכולוגי "Twisted Nerve" משנת 1969. תפקידים נוספים שלה בקולנוע היו בסרט "Leo the Last" (מ-1970), "התחילו את המהפכה בלעדי" (1970), "אדי הבלש" (1971) וסרט המתח של אלפרד היצ'קוק "פרנזי" (1972).
ב-1976 זכתה וייטלו להכרה בינלאומית כשהופיעה בתפקיד המצמרר בדמות גברת ביילוק, השומרת הזדונית של הילד השטן דמיאן, בסרט "אות משמים". על הופעתה זו זכתה בפרס הקולנוע הבריטי של עיתון האיבנינג סטנדרד לשחקנית הטובה ביותר. עוד בקולנוע דיבבה את אוגרה בסרט "הקריסטל האפל" ושיחקה בתפקיד גברת הול הנאיבית בסרט "מוריס" משנת 1987. יחד עם ג'ואן פלורייט גילמה את אחת משתי האחיות הנאבקות לשרוד בליברפול בתקופת המלחמה בסרט "נלי, מרגו וריטה" מ-1988. ב-1990 שיחקה בתפקיד האם השתלטנית והמגוננת של האחים הפסיכופתים "האחים קריי", והייתה מועמדת לפרס באפט"א על תפקיד זה. ב-1996 הופיעה בתפקיד גרייס פול בסרט "ג'יין אייר", ובשנת 2000 שיחקה בדמות הכובסת העיוורת בסרט "עט הסקנדל". ב-2007 חזרה להופיע בקולנוע בסרט הקומי "שוטרים לוהטים" בתפקיד ג'ויס קופר.
ב-1970 הייתה וייטלו חברה בצוות השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
ב-1963 פגשה בילי וייטלו את המחזאי האירי סמואל בקט. בין השניים נרקמה מערכת יחסים מקצועית אינטנסיבית עד למותו ב-1989. הוא כתב רבים ממחזותיו הנסיוניים במיוחד עבורה, והתייחס אליה כאל "שחקנית מושלמת". וייטלו הייתה המוזה של בקט, והוא יצר, כתב ושכתב כל מחזה כאשר היא משחקת כל תנועה לפעמים עד כדי תשישות מוחלטת.
וייטלו נותרה המפרשת הראשית של בקט של יצירתו. היא הרצתה על טכניקת הכתיבה של בקט, והסבירה "הוא השתמש בי כמו חתיכות גבס שאותן עיצב עד שקיבל את הצורה הנכונה". הם שיתפו פעולה במחזות כגון "Play",‏ "Eh Joe", "ימים שמחים", "לא אני", "פסיעות" ו-"Rockaby" הן על הבמה והן על המסכים.
בשנים 1964 עד 1966 הייתה וייטלו חברה בתיאטרון המלכותי הלאומי. ב-1965 החליפה את מגי סמית' בתפקיד דזדמונה במחזה "אותלו" בכיכובו של לורנס אוליבייה.
וייטלו הופיעה לעיתים קרובות גם בטלוויזיה וזכתה לשבחים על עבודתה. ב-1955 שיחקה בעונה הראשונה של הסדרה המשטרתית "Dixon of Dock Green" בדמות מרי דקסון, בתו של ג'ורג' (ג'ק וורנר). ב-1957 הופיעה בתפקיד אשה שמנסה להצטרף לחבורתו של רובין הוד בפרק "The Bride of Robin Hood" בסדרה "הרפתקאותיו של רובין הוד". ב-1972 זכתה וייטלו בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בסדרה "The Sextet". ב-1958 ו-1959 שיחקה בסיטקום "Time Out for Peggy". ב-1970 הופיעה בפרק בסדרה "Wicked Women". ב-1973 השתתפה בעיבוד של ה-BBC ל"סיפורי וסקס" מאת תומאס הרדי. ב-1980 גילמה את מאדאם ד'פארז' בסרט הטלוויזיה "בין שתי ערים". עוד בטלוויזיה הופיעה בדרמה הקומית "טוראי שולץ" (1982), בסרט הטלוויזיה "רצח מתוחכם" (1991), ב-"Duel of Hearts" (מ-1991), בסדרה "Firm Friends" (מ-1992 עד 1994), בדרמה "Born to Run" (מ-1997), במיני-סדרה "מרלין" (1998) וב-"A Dinner of Herbs" (מ-2000).
חיים אישיים

בשנים 1952 עד 1966 הייתה וייטלו נשואה לשחקן פיטר ווהן. אחר כך התחתנה עם מבקר התיאטרון רוברט מולר והייתה נשואה לו עד למותו ב-1998. לבני הזוג נולד בן. הספר "Billie Whitelaw... Who He?" יצא לאור בהוצאת St. Martin's Press בשנת 1966. בשנותיה האחרונות חיה וייטלו בבית אבות בהמפסטד שבלונדון. ב-21 בדצמבר 2014 היא נפטרה בגיל 82.
פילמוגרפיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1953 |  | The Fake | מלצרית |  |
| 1954 |  | The Sleeping Tiger | פקידת קבלה |  |
| 1955 |  | Companions in Crime |  |  |
| 1955 |  | Room in the House |  |  |
| 1955 | מר ארקדין | Mr. Arkadin |  | קול בלבד |
| 1957 |  | Miracle in Soho | מגי |  |
| 1957 |  | Small Hotel | קרוליין מאלט |  |
| 1958 |  | Carve Her Name with Pride | ויני |  |
| 1958 |  | Gideon's Day | כריסטין | ללא קרדיט |
| 1958–1959 |  | Time Out for Peggy | פגי ספנסר |  |
| 1959 |  | Breakout | רוז מונרו |  |
| 1959 |  | Bobbikins | לידיה סימונס |  |
| 1960 |  | The Flesh and the Fiends | מרי פטרסון |  |
| 1960 |  | Hell Is a City | קלואי הוקינס |  |
| 1960 |  | Make Mine Mink | לילי |  |
| 1961 |  | Payroll | ג'קי פרקר |  |
| 1961 |  | No Love for Johnnie | מרי |  |
| 1961 |  | Mr. Topaze | אמסטין |  |
| 1962 |  | The Devil's Agent | פירוסקה מסלוב |  |
| 1964 |  | The Comedy Man | ג'ודי |  |
| 1967 | צ'ארלי באבלס | Charlie Bubbles | לוטי באבלס |  |
| 1968 | המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד | The Strange Case of Dr. Jekyll and Mr. Hyde | גוון תומאס | סרט טלוויזיה |
| 1968 | מתח גבוה | Twisted Nerve | ג'ואן הרפר |  |
| 1969 |  | The Adding Machine | דייזי דבור |  |
| 1970 | התחילו את המהפכה בלעדי | Start the Revolution Without Me | המלכה מארי אנטואנט |  |
| 1970 |  | Leo the Last | מרגרט |  |
| 1971 | אדי הבלש | Gumshoe | אלן |  |
| 1972 | נשר בכלוב | Eagle in a Cage | מאדאם ברטרנד |  |
| 1972 | פרנזי | Frenzy | הטי פורטר |  |
| 1972 |  | Follow the Yellow Brick Road | ג'ודי בלק | סרט טלוויזיה |
| 1973 | שומר הלילה | Night Watch | שרה קוק |  |
| 1974 |  | Napoleon and Love | ז'וזפין | סדרת טלוויזיה |
| 1976 | אות משמים | The Omen | גברת ביילוק |  |
| 1976 |  | Space: 1999 | זאמארה | סדרת טלוויזיה |
| 1978 | ילדי המים | The Water Babies | תפקידים שונים |  |
| 1978 |  | Leopard in the Snow | איזבל ג'יימס |  |
| 1980 | בין שתי ערים | A Tale of Two Cities | מאדאם תרז דפארז' |  |
| 1980 | טוראי שולץ | Private Schulz | ברתה פרייר |  |
| 1982 | ג'וב לא מתאים לאשה | An Unsuitable Job for a Woman | אליזבת לרנינג |  |
| 1982 | הקריסטל האפל | The Dark Crystal | אוגרה | דיבוב |
| 1983 | פונדק ג'מייקה | Jamaica Inn | דודה פיישנס | סדרת טלוויזיה |
| 1984 |  | Terror in the Aisles | מאדג' | סרט דוקומנטרי |
| 1984 | קאמיל | Camille | פרודנס דובורני |  |
| 1985 |  | Tangiers | לואיז |  |
| 1985 |  | Shadey | דוקטור קלאוד |  |
| 1985 |  | Murder Elite | מרגרט בייקר |  |
| 1987 | מוריס | Maurice |  |  |
| 1987 | סוד הגן הנעלם | The Secret Garden | גברת מדלוק | סרט טלוויזיה |
| 1988 | לגנוב קצת אושר | Joyriders | תמי מור |  |
| 1988 | נלי, מרגו וריטה | The Dressmaker | מרגו |  |
| 1990 | האחים קריי | The Krays | ויולט קריי |  |
| 1992 | הרפתקאותיו המופלאות של נסיך צפרדע | Freddie as F.R.O.7 | מסינה | דיבוב |
| 1994 |  | Deadly Advice | קייט ובסטר |  |
| 1996 | ג'יין אייר | Jane Eyre | גרייס פול |  |
| 1998 | מרלין | Merlin | אמברוזיה | מיני-סדרה |
| 1999 |  | The Lost Son | גברת ספיץ |  |
| 2000 |  | The Last of the Blonde Bombshells | אוולין |  |
| 2000 | עט הסקנדל | Quills | מאדאם לה-קלרק |  |
| 2007 | שוטרים לוהטים | Hot Fuzz | ג'ויס קופר | הופעתה האחרונה |
קורטינה יודזביצ'יוטה

| --- | --- |

 לידה:  13 במאי 1999 (בת 25) 
 מוקד פעילות:  ליטא 
 שפה מועדפת:  ליטאית, אנגלית 
 פרופיל ב-IMDb
 
קורטינה יודזביצ'יוטה (בליטאית: Kotryna Juodzevičiūtė; נולדה ב-13 במאי 1999) היא זמרת, כותבת שירים ושחקנית ליטאית. בשנים 2016, 2018, 2019–2020, ו-2022–2023 הופיעה בפסטיבל הג'אז של קובנה.
ביוגרפיה

יודזביצ'יוטה הייתה חברה בלהקת סיילנט בלאסט, שהוקמה על ידי ויטאוטאס לאבוטיס. יחד איתה, הופיעה בפסטיבלי ג'אז באסטוניה, סרביה, אוקראינה ופולין. מאוחר יותר לאחר פירוקה, הקימה יודזביצ'יוטה את האנסמבל KJ קולקטיב, איתו מופיעה עדיין בקביעות. בשנת 2021 פרסמה את הסינגל "Where At?". בשנת 2022 שיחקה תפקיד ראשי בסרט בבימויו של דונטאס אולבידאס. במהלך הצילומים עבדה עם אנסמבל הג'אז של וילנה. אחרי הסרט הוציאה עם האנסמבל שלושה סינגלים: "Deadly Dance",‏ "With The Wind" ו-"Lazy Palms".
בשנת 2023 עברה להתגורר בלונדון. יודזביצ'יוטה הייתה אמורה להשתתף ב-Eurovizija.LT, הקדם הליטאי לאירוויזיון 2024, עם השיר "Let's Get Lost". אולם היא פרשה כמה ימים לפני התחרות.
הערות שוליים

↑  https://jazzlt.lt/tarptautines-dziazo-dienos-kaune-programa/ (אורכב 16.02.2023 בארכיון Wayback Machine)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 5b2cd75e-7f5b-4d6e-a6b9-b1419d1238c3
קבוצת הכוחות הסובייטים בגרמניה

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  גרמניה המזרחית גרמניה המזרחית
 שיוך:  הצבא האדום הצבא האדום
 בסיס האם:  וינסדורף, ברנדנבורג
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1945–1994 (כ־49 שנים)
 פיקוד
 מפקדים:  ראה בתוך הערך
קבוצת הכוחות הסובייטים בגרמניה (ברוסית: Группа советских войск в Германии, בגרמנית: Gruppe der Sowjetischen Streitkräfte in Deutschland) היה שמה של קבוצת הארמיות של הכוחות המזוינים של ברית המועצות, אשר הוצבו בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
הרכב (נכון ל־1989)

ארמיית המשמר המשוריינת הראשונה
ארמיית המשמר המשוריינת השנייה
ארמיית ההלם השלישית
ארמיית המשמר השמינית
ארמיית המשמר ה-20
הארמייה האווירית ה-16
מפקדים

1945- 1946 - גיאורגי ז'וקוב
1946- 1949 - וסילי סוקולובסקי
1949- 1953 - וסילי צ'ויקוב
1953- 1957 - אנדריי גרצ'קו
1957- 1960 - מאטוויי זכארוב
1960- 1961 - איוואן יאקובובסקי
1961- 1962 - איוואן קונייב
1962- 1965 - איוואן יאקובובסקי (פעם שנייה)
1965- 1969 - פיוטר קושבוי
1969- 1971 - ויקטור קוליקוב
1971- 1972 - סמיון קורקוטקין
1972- 1980 - יבגני איוואנובסקי
1980- 1985 - מיכאיל זייצב
1985- 1986 - פיוטר לושב
1986- 1987 - ולרי בליקוב
1987- 1990 - בוריס סנטקוב
1990- 1994 - מאטוויי בורלקוב
היירם בינגהאם הרביעי

| --- | --- |

 לידה:  17 ביולי 1903 סאלם, ארצות הברית 
 פטירה:  12 בינואר 1988 (בגיל 84) סאלם, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  בית הספר למשפטים בהרווארד  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת ייל  Hamden Hall Country Day School 
 פרסים והוקרה:  פרס האומץ לדאגה לזולת 
 חתימה:   
 
בול הנושא את תמונתו של היירם בתקופת שירותו בשגרירות האמריקאית בצרפת
היירם "הארי" בינגהאם הרביעי (באנגלית: Hiram Bingham IV;‏ 17 ביולי 1903 – 12 בינואר 1988) היה דיפלומט אמריקאי ששירת כסגן הקונסול האמריקאי במרסיי שבצרפת, בשנותיה הראשונות של מלחמת העולם השנייה. בניגוד להוראת הממונים עליו במחלקת המדינה ובשירות החוץ, הוא סייע לרשת ההצלה בראשות חסיד אומות העולם וריאן פריי, בעיקר באמצעות הנפקת אשרות למספר רב של יהודים ואינטלקטואלים נרדפי המשטר הגרמני, כדי לעזור להם להימלט מציפורני הנאצים.
ההיקף המדויק של תפקידו של בינגהאם בהצלה שנוי במחלוקת. האם היה שותף של ממש לרשת ההצלה של פריי, או שרק אהד אותה וסייע לה מהצד? נוסף על עובדות מעשיו בצרפת, גלשה המחלוקת גם להיבטים מפוקפקים באישיותו של בינגהאם עצמו, דבר שמטבע הדברים הלהיט את הוויכוח הציבורי בעניינו.
ביוגרפיה > משפחתו וילדותו

בינגהאם נולד למשפחה מיוחסת מהחוף המזרחי של ארצות הברית. הוא היה השני משבעת בניהם של היירם בינגהאם השלישי, מי שהיה מושל קונטיקט, סנאטור וארכאולוג ידוע, ואלפרדה מיטשל, יורשת חברת התכשיטים טיפאני. סבו ואבי סבו (היירם בינגהאם השני והראשון), היו ראשוני השליחים המיסיונרים לממלכת הוואי.
בילדותו התגורר באחוזה בניו הייבן, קונטיקט. אביו עבד כמרצה באוניברסיטת ייל הסמוכה והמשפחה התקיימה ברווחה על קצבתה של אמו מההון המשפחתי. את ימי הקיץ נהגו לבלות בבית סבו, אלפרד מיטשל בסיילם, קונטיקט. כיאה למעמדם, למד בינגהאם הצעיר בבית הספר גרוטון היוקרתי ולאחר מכן בייל. את לימודיו בייל סיים ב-1925.
ביוגרפיה > בשירות החוץ

בינגהאם עבד כמזכיר אזרחי בשגרירות ארצות הברית בעיר קובה שביפן. במקביל עבד שם כמורה במשרה חלקית. לאחר מסעות להודו ולמצרים הוא שב לארצות הברית ולמד משפטים באוניברסיטת הרווארד. עם סיום התואר עמד בהצלחה בבחינות הכניסה לשירות החוץ של ארצות הברית, בציון השלישי בטיבו מבין בני המחזור.
עם הצטרפותו לשירות החוץ הוא הוצב בבייג'ינג שבסין, שם שהה עד לראשית המהפכה הקומוניסטית. מסעותיו באסיה עוררו את עניינו בפילוסופיה ובדת של המזרח. הניסיון ליישב את אלה עם הדוקטרינה הנוצרית של משפחתו האדוקה זה דורות תפס מקום מרכזי בשארית חייו.
הוא נשלח לוורשה שבפולין ושם חלק דירה עם הדיפלומט צ'ארלס יוסט, לימים שגריר ארצות הברית לאו"ם. בינגהאם היה הסנדק של בתו של יוסט, פליסיטי.
ב-1934 הוא הוצב בלונדון, כמזכיר שלישי בשגרירות האמריקנית. שם פגש את רוז לוטון מוריסון מג'ורג'יה ואף ליווה אותה לארמון בקינגהאם, למפגש עם המלך. רוז הייתה לאשתו של בינגהאם ונולדו להם אחד עשר ילדים. הם היו נשואים חמישים ושלוש שנים (עד מותו של בינגהאם ב-1988) וזכו לראות למעלה מ-40 נכדים ונינים.
ביוגרפיה > סגן הקונסול בצרפת

ב-1939 מונה בינגהאם לסגן הקונסול בקונסוליה האמריקנית במרסיי. הוא וסגן נוסף, בשם מיילס סטאנדיש, היו אחראים על הנפקת אשרות כניסה לארצות הברית.
כאשר פלשו כוחות גרמניה הנאצית לצרפת באביב 1940 וכבשוה, הם השתלטו בעצמם על חלקה הצפוני של המדינה והותירו את חלקה הדרומי בידי ממשלת בובות, הלא היא צרפת של וישי. לממשלה זו לא היו הרצון או היכולת להגן על היהודים שבשטחה, או על נתינים גרמנים שברחו אליה קודם הכיבוש, והיו מבוקשים על ידי הנאצים. מטבע הדברים ביקשו אלה שחייהם בסכנה להימלט מצרפת, אך לשם כך היו זקוקים למדינה שתהיה מוכנה לקבל אותם. לחץ רב הופעל על ארצות הברית, בין השאר, להנפיק אשרות כניסה לנמלטים, כדי להצילם.
בפני מחלקת המדינה האמריקאית עמדו גם שיקולים אחרים: אנשיה היו מעוניינים להגביל ככל האפשר את ההגירה לארצות הברית, כמו גם לשמור על יחסים טובים עם ממשלת וישי. מסיבות אלו הורתה מחלקת המדינה לפקידיה, ובינגהאם ביניהם, שלא לסייע למאמצי ההצלה על ידי הנפקת האשרות המבוקשות.
למרות ההוראה מלמעלה, שיתף בינגהאם פעולה עם רשת ההצלה שניהל העיתונאי וריאן פריי, יחד עם ד"ר פרנק בון ואחרים. רשת זו הצילה יהודים רבים, בעיקר על ידי הברחתם לפורטוגל, משם יכלו להפליג לחוף מבטחים בארצות הברית. בין הניצולים בדרך זו היו מספר סופרים ואמנים מפורסמים, בהם ליון פויכטוונגר (מחבר "היהודי זיס"), פרנץ ורפל (מחבר הספר "ארבעים הימים של מוסה דאג") ואשתו אלמה מאהלר, היינריך מאן וגולו מאן (אחיו של תומאס מאן ובנו בהתאמה), מקס ארנסט, הצייר מארק שאגאל, אנדרה ברטון, אנדרה מסון, אוטו מאיירהוף, קונרד היידן, חנה ארנדט, הרב זלמן שחטר-שלומי והרב אהרון ליכטנשטיין.
עיקר תרומתו של בינגהאם למאמץ הייתה בהנפקת אשרות, אולם הוא לא הסתפק בכך. הוא התערב לטובת פריי אצל השלטונות, תוך כדי שימוש לא מוסמך בפריבילגיות הדיפלומטיות שלו. הוא סייע לפויכטוונגר להימלט ממחנה נאצי שבו הוחזק והחביא אותו בדירתו (שנהנתה מחסינות דיפלומטית מפני חיפוש) עד שהומצאו המסמכים הדרושים להבריחו מעבר לגבול. גם היינריך וגולו מאן עברו את הגבול יחד עם פויכטוונגר. תומאס מאן כתב לבינגהאם ב-27 באוקטובר 1940 והודה לו על "טוב לבו יוצא הדופן ועזרה שאין לה שיעור" בהצלת בני משפחתו.
ביוגרפיה > שיטת הנפקת המסמכים

על מנת לעזור לפליטים לעבור את הגבול לא היה די באשרות הכניסה, שכן לרבים מהם לא היה דרכון, מכורח נסיבות בריחתם מארצות מוצאם והתהפוכות המדיניות של הזמן. כדי להתגבר על מכשול זה, הנפיק בינגהאם לחלק מהניצולים לא רק אשרה, אלא גם תצהיר חתום על ידו "במקום דרכון" המאשר את זהותם. תצהירים כאלה, הקרויים גם "דרכון ננסן", אפשרו למי שאיבדו את אזרחותם ודרכונם לעבור גבולות.