stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העיוורת
דמויות > רבי ישראל (בעלה של חנה)

בסיפור מתואר רבי ישראל בהדרגה מנקודת המבט של חנה. הוא איש זקן, שקט ואדיש, ששודך לחנה. ישראל, אמה של חנה והמשדך מתייחסים לרעה ומנצלים את העיוורון של חנה ומשקרים לה על גילו ותעסוקתו של ועל מיקום הבית שבו הם גרים. מיד לאחר מכן יולדת חנה, ובאותו זמן היא מגלה רמזים על חידת חייה. חנה מתחילה לחשוד בבעלה לגבי המקצוע שלו לפי ספירת פרוטות נחושת שלא מתאימה לסוחר טבק, הגעה לבית עם בוץ בנעליים ועוד. רבי ישראל כל יום מגיע הביתה, אוכל, ישן, ולמחרת בבוקר, יוצא שוב לעבודה מבלי לדבר או לעשות מעשה שיכול לגרום לחנה לגלות את הזהות האמיתית שלו. בתם חולה במחלת האסכרה שמתפשטת באזור. רבי ישראל יודע שבתו חולה ולא עושה דבר. אפילו כשחנה דרשה ממנו שיעזור לה, הוא התנהג באדישות ולא התייחס. לאחר כמה זמן הילדה מתה, ובעלה קבר את הילדה בבית קברות. בסוף הסיפור, חנה יוצאת מהבית ומגלה שהיא נמצאת בבית קברות ושבעלה קברן.
רמזים מטרימים

הסיפור "העיוורת" כתוב בתור סיפור מתח בלשי, המבוסס על פואנטה. סיפור פואנטה הוא סיפור שבו יש נקודת מפנה בסוף הסיפור, אשר מהווה את שיאו, ומעניקה לסיפור משמעות חדשה, שהקוראים לא יכלו להבין לפני הגעת הפואנטה; בסיפור כזה המחבר "שותל" רמזים מטרימים, המכוונים את העלילה עד הגילוי המפתיע, לרוב בסופו של הסיפור. שיאו של סיפור זה הוא סופו, והוא הרגע שבו חנה, מגלה שבעלה הוא קברן ושהוא קבר את בתם בבית הקברות בו שוכן ביתם. הפואנטה חושפת לראשונה את האמת על דמותו של הבעל ועל מצב הגיבורה. הפואנטה בסוף הסיפור מעניקה פירוש חדש לכל היצירה.
רמזים מטרימים > רמזים מטרימים לעיסוקו של הבעל

רבי ישראל מרבה לשהות בבית, ושעות עבודתו לא קבועות, אלא רק לעיתים יש דפיקות בדלת וקריאות: "רבי ישראל! רבי ישראל!", שלאחריהן הוא יוצא מהבית בדחיפות. כינויו "רבי" מרמז על היותו "כלי קודש" (בעל מקצוע הקשור לעניין דתי).
לאחר שהוא חוזר הביתה, הוא נוטל ידיים, מנהג יהודי רווח לאחר ביקור בבית קברות.
אדישותו למחלת הילדים ולמות בתם היחידה – מקצועו כקברן יכול להסביר את אדישותו לנושא המוות. הוא אדיש ללידת בתו, ולבסוף אדיש גם למותה.
רמזים מטרימים > רמזים מטרימים למיקום הבית

בפתיחה – אמה של חנה מספרת לה כי ביתה העתידי נמצא בקצה היישוב ואומרת לה שלא כדאי לה להתרחק מהבית.
לאחר שהרתה, חנה עוברת לגור בבית בעלה. בדרך לשם היא תוהה מדוע הנסיעה כל כך ארוכה. לאחר שהיא חשה כי היא יצאה מתחומי היישוב היא מבינה כי הבית, אינו בקצה היישוב, אלא רחוק יותר. לאחר הפואנטה, ניתן להבין שמרבית מבתי הקברות נמצאים מחוץ ליישובים, במקומות פתוחים.
בביתה החדש, היא מבינה כי סביבם יש מקום פתוח וריק, ובנוסף היא חשה שאין משהו שעוצר את הרוח באזור הבית. לאחר שהפואנטה מגיעה, ניתן להבין שאלה הקברים שבגללם הרוח לא עוצרת.
חנה שמה לב לקול הצעדים שעוברים באופן קבוע ליד ביתם, וכיוון שהיא יודעת להבדיל בין צעדים של יהודי לבין צעדים של גוים, היא מבינה כי אלו צעדי יהודים. כאשר מגיעים לפואנטה, ניתן להבין כי אלו אנשים שהולכים אחר ארון הקבורה בהלוויה.
התקבלות היצירה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הסיפור העיוורת נכלל ברשימת יצירות החובה לבחינת הבגרות בספרות. בשנים האחרונות, כחלק מהקולות הקוראים לשינוי במבנה ובתוכני הבגרויות, הושמעה גם ביקורת מצד מורים לספרות כנגד יצירות שונות ובהן "העיוורת" בטענה שהן "כבדות ומדכאות".
ב-2012 יצא לאור הסרט הקצר "העיוורת" בבימויו של יואב לוסטיג ובכיכובה של קרן ברגר בתפקיד חנה, שהתבסס על סיפור זה.
לקריאה נוספת

מנחם פרי, "על סיפורו של יעקב שטיינברג 'העיוורת'", בתוך: מדריך ללקט סיפורים: תשכ"ז: חוברת עזר למורים, תל אביב: תרבות וחינוך; משרד החנוך והתרבות – היחידה לחינוך חברתי בבתי הספר העל-יסודיים, 1967, עמ' 3–39. (המאמר באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה)
יאיר מזור, "כאשר תמשש העיוורת בחשכה – ועוד בעניין ההטעיה הרטורית: מה לנביא הושע אצל יעקב שטיינברג?", דפים למחקר בספרות, 4 (תשמ"ח), עמ' 197–206, באתר JSTOR. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
שלמה הרציג, "והקורא בחשך הולך: על כמה מתחבולות ההטעיה ב'העיוורת' של שטיינברג", מעלות: ביטאון ארגון מורי בתיה"ס העל-יסודיים, 20, א (תשנ"א), עמ' 17–24.
חנה נוה, "פוליטיקה של השתקה: משמעותו של העיוורון בסיפורו של יעקב שטיינברג 'העוורת'", בתוך: ראובן צור וטובה רוזן (עורכים), ספר ישראל לוין: קובץ מחקרים בספרות העברית לדורותיה, כרך א, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ה, עמ' 143–168.
זיוה שמיר, "אישה עברייה מי ידע חייך? הפולקלור היהודי והשתקפויותיו בסיפוריו של י' שטיינברג 'העיוורת' ו'בת ישראל'", מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי, כא (תשס"א), עמ' 63–89, באתר JSTOR. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
יאיר מזור, "הסיפור 'העיוורת' מאת י. שטיינברג: פורטרט פואטי של הטעיה רטורית", מראה: כתב עת לספרות, אומנות והגות יהודית, 7 (אלול תשע"ב, ספטמבר 2012), עמ' 7–15. (המאמר באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה)
הערות שוליים

↑  דער פֿרײַנד, גיליון 69 (י"ח בניסן תרע"ב, 5 באפריל 1912), עמ' 3; גיליון 70 (כ' בניסן תרע"ב, 7 באפריל 1912), עמ' 2. ראו יעקב שטיינבערג, די בלינדע, דער פריינד, 5 באפריל 1912, המשך, 7 באפריל 1912.
↑  יעקב שטינברג, ספורים, ירושלים – ברלין: מוריה ודביר, תרפ"ג 1923.
↑  ראו הפואטיקה של הסיפורת: מקראה, יחידה 1, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשמ"ו 1986, עמ' 119, 120, 123 (הספר זמין בגוגל ספרים).
↑  אפרת זמר-ברונפמן, דיכאון בשיעור ספרות: "היצירות עצובות מדי", באתר nrg‏, 19 בספטמבר 2010.
דייוויד גמל

| --- | --- |

 לידה:  1 באוגוסט 1948 לונדון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  28 ביולי 2006 (בגיל 57) הייסטינגס, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 שם עט:  Ross Harding 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  פנטזיה 
 יצירות בולטות:  Legend 
 תקופת הפעילות:  מ-1984 
 הושפע מ:  לואיס ל'אמור, ג'. ר. ר. טולקין, סטן לי 
 בן או בת זוג:  סטלה גמל 
 
דייוויד אנדרו גמל (באנגלית: David Andrew Gemmell;‏ 1 באוגוסט 1948 – 28 ביולי 2006) היה סופר בריטי של פנטזיה הרואית, הידוע בעיקר ברומן הביכורים שלו, "אגדה". כעיתונאי ועורך עיתון לשעבר, גמל פרסם את עבודתו הבדיונית הראשונה ב-1984. הוא פרסם במהלך חייו למעלה משלושים רומנים. עבודותיו של גמל מציגות אלימות, אך גם חוקרות נושאים של כבוד, נאמנות וגאולה. בספריו מוצג מוטיב חוזר של הרואיות אך כמעט תמיד הגיבורים פגומים בצורה כלשהי. מעל מיליון עותקים מספריו נמכרו ועבודתו ממשיכה להימכר ברחבי העולם.
פרסי דייוויד גמל לפנטזיה הוענקו בין השנים 2009 ל-2018, במטרה המוצהרת "להחזיר את הפנטזיה למקומה הראוי בפנתיאון הספרותי".
ראשית חייו

דייוויד גמל נולד בשנת 1948 במערב לונדון. אימו גידלה אותו לבדה עד גיל 6, הוא חווה ילדות קשה באזור עירוני עני יחסית, סבל מבריונות ואלימות מצד בני גילו, בין היתר בשל היעדר אב, ולעיתים קרובות סבל מפציעות חמורות במהלך לחימה עם הבריונים. הוא העדיף לקרוא ספרים על פני לחימה, אביו החורג אילץ אותו ללמוד אגרוף והתעקש שילמד איך לעמוד על שלו בלי "להסתתר מאחורי חומות או לברוח"; פילוסופיה זו השפיעה רבות על כתיבתו המאוחרת של גמל. כילד, הוא אמר שהוא "היה נותן הכל" כדי לעמוד לצד המלך הרולד השני בקרב הייסטינגס. כנער, הוא רצה לעמוד לצד המרשל וויל קיין בסרט בצהרי היום.
גמל סולק מבית הספר בגיל 16, עקב מעורבותו בארגון מועדון הימורים, וכנער נעצר מספר פעמים. הוא טען שפסיכולוג באותה התקופה תייג אותו כפסיכופת.
גמל החל לעבוד כפועל פיזי, עוזר של נהג משאית ושומר במועדון לילה לפני שאמו קבעה עבורו ראיון עבודה בעיתון מקומי. מבין 100 המועמדים, היה ככל הנראה הכי פחות כשיר לתפקיד, אבל התקבל לעבודה בגלל גילוי היהירות שלו במהלך הראיון, שנחשב בטעות לביטחון עצמי. הוא המשיך לעבוד כעיתונאי במספר עיתונים מקומיים במזרח סאסקס, בחמישה מהם הפך בסופו של דבר לעורך ראשי. הוא עבד גם כפרילנסר בעיתונים הלאומיים דיילי מייל, דיילי מירור ודיילי אקספרס.
משפחתו הייתה סוציאליסטית מושבעת ובשנות ה-60 נשא כרזות וערך קמפיין למועמד מטעם מפלגת הלייבור הרולד וילסון שאף זכה לבסוף בבחירות לראשות הממשלה. אם כי בכל זאת הודה כי סלד מהמדיניות התאצ'רית בנושאי מדיניות חוץ, במיוחד בנוגע למלחמת פוקלנד, ומעמדותיו של רייגן על יחסי מזרח-מערב.
קריירת כתיבה

גמל ניסה לכתוב רומן לראשונה בשנות ה-70, "האיש ממיאמי" (The Man from Miami), אך הוא לא הצליח למצוא מוציא לאור. מאוחר יותר הוא הודה שהספר "היה כל כך גרוע שהוא יכול להקריש חלב תוך 50 פרקים". ב-1976, לאחר שאובחן כחולה בסרטן שהוא האמין שהוא סופני, הוא כתב את "המצור על דרוס דלנוך" (The Siege of Dros Delnoch) כדי להשכיח את מחשבותיו ממחלתו ולהגשים את שאיפתו לפרסם רומן לפני מותו. הרומן, שנכתב תוך שבועיים, סיפר על מצור שהתנגד כנגד כל הסיכויים, ושימש בזמנו מטפורה למחלתו; המבצר שבמרכז הסיפור היה גמל, הפולשים היו הסרטן שלו. הוא השאיר את סופו של הרומן פתוח, הוא תכנן לתת למבצר לעמוד או ליפול לפי הפרוגנוזה שלו. כשנודע לגמל מאוחר יותר שסבל מאבחון שגוי, הוא השאיר את "המצור על דרוס דלנוך" בצד עד 1980, עד שחבר קרא את הרומן ושכנע את גמל לחדד אותו ולנסות לפרסמו שוב. הוא התקבל ב-1982 ופורסם ב-1984 תחת השם החדש, "אגדה" (אנ'), והשיג הצלחה מסחרית ניכרת. גמל אמר שלמרות שהיו בו "כל הפגמים שאתה מצפה להם ברומן ראשון", הכתיבה של אגדה הייתה "טור הזהב" בחייו, הוא ציין אותו כמועדף עליו מכל הרומנים שכתב. בראיון אמר שבעוד שהוא יכל "לכתוב אותו טוב יותר" לאחר שהפך לסופר מבוסס, "[ליבו] לא ישתפר על ידי שיפור הסגנון שלו". הקריירה העיתונאית של גמל חפפה עם הקריירה שלו בכתיבת רומנים עד לפרסום הרומן השלישי שלו Waylander ב-1986, לאחר רומן זה פוטר כי השתמש בשמות של עמיתים לדמויות בספר. מאוחר יותר אמר גמל כי מנהלו ראה בכך "מתקפה רעילה על יושרתו".
לאחר פרסום Waylander, הפך גמל לסופר במשרה מלאה, וכתב למעלה משלושים רומנים בסך הכל, חלקם כחלק מסדרות ארוכות, אחרים כיצירות עצמאיות. רוב הרומנים שלו היו בסוגתהפנטזיה ההרואית; White Knight Black Swan (אביר לבן ברבור שחור) היה מותחן פשע שפורסם תחת שם העט רוס הרדינג, והיה הרומן היחיד של גמל שלא הפך לרב מכר. שניים מהרומנים של גמל הותאמו גם לפורמט של רומן גרפי. מעל מיליון עותקים מספריו של גמל נמכרו.
חיים אישיים

גמל התחתן פעמיים; נישואיו הראשונים היו לואלרי ממנה יש לו שני ילדים. הוא התחתן בשנית לסטלה שעד אז זכתה לאזכורים ברבים מספריו. בני הזוג התגוררו בביתם בהייסטינגס בחוף הדרום-מזרחי של אנגליה עד למותו של גמל.
מוות, פרסום לאחר מותו ומורשתו

באמצע 2006, גמל היה בטיול באלסקה כאשר חש ברע. הוא נסע מיד בחזרה לבריטניה, שם עבר ניתוח מעקפים בבית חולים פרטי בלונדון. תוך יומיים הוא הצליח לחזור לפעילות פיזית לאחר שיקום וחזר הביתה כדי לחדש את עבודתו על הרומן האחרון שלו. בבוקר ה-28 ביולי 2006, ארבעה ימים לפני יום הולדתו ה-58, נמצא גמל על ידי אשתו, שוכב מעל המחשב שלו, לאחר שמת ממחלת לב איסכמית.
בזמן שעד מותו, גמל השלים 70,000 מילים מהרומן האחרון שלו בסדרת טרויה, טרילוגיית היסטוריה אלטרנטיבית המבוססת על מלחמת טרויה. שעות בלבד לאחר מותו, אשתו של גמל, סטלה, החליטה להשלים את המחצית השנייה של הרומן בהתבסס על תוכניותיו לפרקים הבאים וההערות שלו, היא יצרה קשר עם המוציא לאור של גמל שבועיים לאחר הלווייתו על מנת להציע את ההצעה. ככתבת זוטרה לשעבר, סופרת ועורכת משנה, ולאחר שהייתה מעורבת בתהליך הכתיבה של גמל במשך מספר שנים, סטלה גמל הרגישה שהיא "היחידה שיכולה לעשות את זה". בהכנה למשימה, היא קראה מחדש את עבודתו הקודמת של בעלה, תוך שהיא מפרקת את סצנות הקרב כדי לבנות את אלו שלה. Troy: Fall of Kings יצא לאור בשנת 2007 תחת הכתיבה המשותפת של דייוויד וסטלה גמל.
עד מותו, גמל היה חבר בקבוצת הסופרים של הייסטינגס, הנוסדה על ידי החברה המייסדת קתרין קוקסון. כחבר הקבוצה, הוא היה השופט הראשי בתחרות הספרותית הלאומית שניהלה הקבוצה, פרס כתיבת האגדה, שנקרא על שם הרומן פורץ הדרך שלו. ב-2008 הוקם פרסי דייוויד גמל לפנטזיה, שנועד "להחזיר את הפנטזיה למקומה הראוי בפנתיאון הספרותי". בטקס חלוקת הפרסים ביוני 2009, הזוכה הראשון היה הסופר הפולני אנדז'יי ספקובסקי, על הרומן דם האלפים. הסופר הצעיר ביותר שהיה מועמד לפרס זה היה ליאם גילן בן ה-17.
ב-2007, ההיסטוריון הצבאי רוס קואן הקדיש את הספר For the Glory of Rome: A History of Warriors and Warfare (עבור תהילתה של רומא: היסטוריה של לוחמים ומלחמה): "ספר זה מוקדש לזכרו של דייוויד גמל. הוא כתב על לוחמים וגיבורים, רבים מהם יוונים ורומאים קדומים. הרומן שלו Ghost King [מלך הרוחות] הכיר לי את האגדה על הלגיון התשיעי והצית את העניין שלי בצבא הרומי."
השפעות ונושאים

במקור התכוון להיות סופר היסטורי, גמל הסתקרן מאירועים שהסתיימו רע עבור הגיבורים. הוא ציטט את קרב אלמו ואת גורלו הנורא של ויליאם וולאס כהשפעות, הוא אמר שאילו היה כותב על המהפכן הסקוטי מהמאה ה-13, הוא היה מוצא דרך שבה וולאס מנצח בסופו של דבר למרות הסיכויים, ואז בסופו של דבר הבין כי סוג זה של סיפור יהיה מתאים במסגרת הפנטזיה.
עבודתו של גמל עוסקת בדרך כלל בנושאים של כבוד ונאמנות, התבגרותן של דמויות, מטרות אבודות ואפשרות של גאולה אפילו למושחתים ביותר (הוא התעניין ב-"טבעם האמיתי" של גיבורים, כאשר לפיו רובם בעלי פגם כלשהו בטבעם). הנוכחות העקבית של גאולה ביצירתו של גמל משקפת את אמונותיו הנוצריות. הוא טען שלכל הרומנים שלו יש בסיס דתי, כינה אותם "ספרים נוצריים בעיקרם" ואמר שהנצרות עצרה אותו מ-"לקדם את מטרת הרשע" על ידי כתיבת "פראות חסרות שכל" בסגנון סדרת ספרי המערבונים, Edge, של ג'ורג' ג. גילמן. לעיתים קרובות, עבודתו מציגה לוחם כריזמטי המעונה על ידי אובדן וספק עצמי, שמתאחד יחד עם קבוצה של חברים שהכיר בדרך לא סבירה כדי להביס אויב אפל, בדרך כלל בסיוע כוחות מיסטיים. בעוד שכל הרומנים שלו אלימים, ההצלחות הן לרוב פירוסיות והנבלים מורכבים.
גמל תיאר את סגנונו כקצבי ותמציתי וזאת לטענתו אימץ מעבודתו כעיתונאי. אף על פי שמבקרים תייגו את עבודתו כ-"מאצ'ו" ולעיתים קרובות ציטטו את אוצר המילים המצומצם שלו ואת האופי החזרתי של סיפוריו. אירועים אלימים המספקים בדרך כלל את הדחף הבלעדי לפיתוח העלילה, ונפתרים על ידי אלימות פיזית או גבורה.
גמל, הידוע באפיון החזק של דמויותיו, ייחס זאת לנטייתו לשאוב מהחיים האמיתיים; לאחר שהכיר גברים אלימים, הוא הבין ונהנה לכתוב אותם. גמל ביסס את הגיבור מהרומן שלו "אגדה" על אביו החורג ביל וודפורד, וקרא לגברים כמוהו "...המקלטים, הנמלים הבטוחים של הילדות. הם כלבי השמירה שמרחיקים את הזאבים". ביל הופיע שוב ברבים מהרומנים הבאים של גמל, בצורות רבות ושונות. כשביל מת במהלך הכתיבה של Ravenheart, עיבד גמל את הרומן כמחווה ונתן לדמות "ביל" את מרכז הבמה. גמל ציין גם שהשפעתו העיקרית הייתה סרטי מערבונים קלאסיים, עדות לכך היא הסוף של Stormrider, ספר ההמשך ל-Ravenheart, כאשר כמה מדמויותיו נכנסות לעולם מיסטי הדומה לעולם הרוחות האינדיאני. אזכורים לסרטי ג'ון וויין נמצאות גם לאורך שני הספרים הראשונים בסדרת Rignate: חרב בסערה ואף יותר מכך ב-Midnight Falcon, שם הדמות הראשית שלו ביין, היא גלדיאטור.
עבודות > ספרות פנטזיה > סדרת Drenai

Legend‏ (1984) (פורסם במקור בארצות הברית על ידי New Infinities Productions בשם Against the Horde בשנת 1988, פורסם מחדש בשם Legend)
The King Beyond the Gate‏ (1985)
Waylander‏ (1986)
Quest for Lost Heroes‏ (1990)
Waylander II: In the Realm of the Wolf‏ (1992)
The First Chronicles of Druss the Legend‏ (1993)
The Legend of Deathwalker‏ (1996)
Winter Warriors‏ (1996)
Hero in the Shadows‏ (2000)
White Wolf‏ (2003) (The Damned Series Book 1)
The Swords of Night and Day‏ (2004) (The Damned Series Book 2)
סדר ההוצאה לאור של הספרים אינו תואם את הכרונולוגיה של האירועים המתרחשים בסדרה. הסדר הכרונולוגי הוא:
Knights of Dark Renown
Morningstar
Waylander
Waylander II: In the Realm of the Wolf
Hero in the Shadows
The First Chronicles of Druss the Legend
The Legend of Deathwalker
White Wolf
Legend
The King Beyond the Gate
Quest for Lost Heroes
Winter Warriors
The Swords of Night and Day
אנתולוגיות/אומניבוסים/אוגדנים כוללים:
Drenai Tales Volume I; כולל את: Waylander,‏ Druss the Legend, Legend, ו-The King Beyond the Gate
Drenai Tales Volume II; כולל את: Quest for Lost Heroes,‏ Waylander II ו-The First Chronicles of Druss the Legend
Drenai Tales Volume III; כולל את: The Legend of the Deathwalker,‏ Winter Warriors, ו-Hero in the Shadows
עבודות > ספרות פנטזיה > סדרת ריגנייט

חרב בסערה (1999) – תורגם לעברית ויצא לאור על ידי הוצאת אופוס ב-2004.
Midnight Falcon‏ (2000)
Ravenheart‏ (2001)
Stormrider‏ (2002)
עבודות > ספרות פנטזיה > Stones of Power/Sipstrassi tales

סדרה זו ידועה בכמה שמות. הסדרה כולה עוסקת באבני הכוח, הידועות גם בשם סיפסטרסי. שני הספרים הראשונים מכילים מציאות אלטרנטיבית לאגדות המלך ארתור. שלושת הרומנים האחרונים כוללים את הגיבור ג'ון שנאו. ארבעת הרומנים הראשונים פורסמו במהדורת אומניבוס בשם Stones of Power: A Sipstrassi Omnibus ב-1992.
Ghost King‏ (1988)
Last Sword of Power‏ (1988)
עבודות > ספרות פנטזיה > Stones of Power/Sipstrassi tales > ג'ון שנאו

Wolf in Shadow‏ (1987)
The Last Guardian‏ (1989)
Bloodstone‏ (1994)
אומניבוס: The Complete Chronicles of the Jerusalem Man‏ (1995)
עבודות > ספרות פנטזיה > סדרת Hawk Queen

Ironhand's Daughter‏ (1995)
The Hawk Eternal‏ (1995)
עבודות > ספרות פנטזיה > ספרי פנטזיה בודדים

Knights of Dark Renown‏ (1989)
Morningstar‏ (1992)
Dark Moon‏ (1996)
Echoes of the Great Song‏ (1997)
עבודות > סיפורת היסטורית > סדרת טרויה

טרויה: אדון הקשת הכסופה (2005) – תורגם לעברית על ידי צפריר גרוסמן ויצא לאור על ידי הוצאת כוכבי כסף.
Troy: Shield of Thunder‏ (2006)
Troy: Fall of Kings‏ (2007)
עבודות > סיפורת היסטורית > סדרת גריק

Lion of Macedon‏ (1990)
Dark Prince‏ (1991)
בהדפסים הרשמיים, שני הספרים הללו מקובצים עם סדרת "אבני הכוח" ומכילים כמה מאותן דמויות והנחות לגבי איך העולם עובד.
עבודות > לא פנטזיה

White Knight, Black Swan (1993; תחת השם הבדוי רוס הרדינג, הוצא מחדש ב-2017), בהוצאת Arrow Books.
Rhyming Rings (2017; פורסם לראשונה 11 שנים לאחר מותו), בהוצאת ויקטור גולנץ.
עבודות > רומנים גרפיים

Legend‏ (1984) וגם Wolf in Shadow‏ (1994) יצאו לאור כרומנים גרפיים, עם טקסט מאת סטן ניקולס ואמנות מאת Fangorn.
הערות שוליים

1 2 3  "David Gemmell at Transworld". Transworld. אורכב מ-המקור ב-15 בדצמבר 2007. נבדק ב-26 בנובמבר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7  Stan Nicholls (1989). "David Gemmell Interview". deathwalker.co.uk (Gemmell fansite). אורכב מ-המקור ב-19 במאי 2007. נבדק ב-26 בנובמבר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  "Interview with David Gemmell". Science Fiction and Fantasy News. 1 באוגוסט 1998. נבדק ב-6 בפברואר 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Sandy Auden (2005). "Heroic Intentions: an interview with David Gemmell". (SF Site (originally appearing on Sci-Fi Channel UK. נבדק ב-24 בנובמבר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6  "David Gemmell Obituary". הטיימס. London. 1 באוגוסט 2006. נבדק ב-24 בנובמבר 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  כריסטופר פריסט (2 באוגוסט 2006). "Obituary: David Gemmell". הגארדיאן. נבדק ב-24 בנובמבר 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Fantasy writer Gemmell dies at 57". BBC News Online. 26 ביולי 2006. נבדק ב-23 בנובמבר 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Gemmell, David (1984). Legend. This book is dedicated with love to three very special people. ... And my wife, Valerie
1 2 3 4  Wheatley, Jane (25 באוגוסט 2007). "Last Writes". The Times. London. נבדק ב-27 בנובמבר 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Wagner, Thomas M. (2007). "Troy: Shield of Thunder review". SFReviews.net. נבדק ב-27 בנובמבר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Legend Writing Award". legendwritingaward.co.uk. אורכב מ-המקור ב-14 במאי 2009. נבדק ב-3 במאי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Hastings Writers' Group". nawg.co.uk. אורכב מ-המקור ב-23 במאי 2006. נבדק ב-27 בנובמבר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jordison, Sam (22 ביוני 2009). "Let's stop sneering at fantasy readers". The Guardian. נבדק ב-23 ביוני 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Flood, Alison (19 ביוני 2009). "Gemmell prize for fantasy goes to Polish novel, Blood of Elves". The Guardian. נבדק ב-23 ביוני 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Flood, Alison (15 באפריל 2009). "Fierce battle for Legend fantasy award narrows to field of five". The Guardian. נבדק ב-23 ביוני 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Cowan, Ross (30 ביוני 2017). "Dedication". For the Glory of Rome. p. 9. ISBN 9781473898790. {{cite news}}:  (עזרה) (Google Books preview.)
↑  Cowan, Ross, 'History as it Ought to Have Been', Ancient Warfare magazine blog, 12 April 2021.
↑  Shannon Appelcline (2011). Designers & Dragons. Mongoose Publishing. p. 237. ISBN 978-1-907702-58-7.
↑  "David Gemmell Chronology". David Gemmell Legend Awards. אורכב מ-המקור ב-24 ביוני 2013. נבדק ב-15 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  אדון הקשת הכסופה (טרילוגיית טרויה) - דיוויד גמל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007581013305171  PLWABN: 9810631941505606  BNE: XX1641481  BnF: cb13548837r (data)  GND: 120185385  ICCU: CFIV093130  ISNI: 0000 0001 2144 9147  LCCN: n92105356  NKC: jn20000601744  NLA: 35791183  NSK: 000606989  NTA: 075015048  RERO: 02-A003286892  SELIBR: 254337  SUDOC: 050815849  VIAF: 98815750   WorldCat (עם VIAF): 98815750
חיים יוסף פולק

מצבת קברו של רבי חיים יוסף פולק בבית הקברות היהודי בטשביץ' (טרייביטש)
רבי חיים יוסף פולק (בכתיב מיושן: פאללאק; בלועזית: Joachim Pollak; ח' בטבת ה'תקנ"ט, 16 בדצמבר 1798 - ליל ב' בטבת ה'תר"ם, 16 בדצמבר 1879) היה רב במוראביה, מתלמידי החת"ם סופר ומהבולטים שבאנשי תנועת ההשכלה. כיהן כרב אב"ד וראש ישיבת טרייביטש, ומחבר ביאור "מקור חיים" על ספר העקידה.
ביוגרפיה

נולד בטרייביטש, בנו היחיד של הדיין המקומי הרב שבתי פולק. למד אצל רבי אלעזר רוקח מחבר "שמן רוקח" ובהמשך כשמונה שנים בישיבת פרשבורג אצל החת"ם סופר. בחנוכה ה'תקפ"ה (דצמבר 1824) נשא לאשה את פראדל בת ר' נתן נטע אסטרייכר.
בשנת ה'תקפ"ט התמנה לכהן כרבה של עיר הולדתו טרייביטש. משרה בה החזיק במשך כיובל שנים, עד לפטירתו. הוא החזיק בעיר ישיבה גדולה שלמדו בה תלמידים רבים.
הרב פולק נודע כמלומד גדול ופרסם חידושים רבים בכתבי העת בני התקופה (חבצלת, שומר ציון הנאמן, העברי בו כתב מיום היווסדו, היהודי ואחרים). חיבורו "מקור חיים" נדפס בשולי ספר "עקידת יצחק" אותו ביאר. הדפסת הספר נעשתה בהסכמת הרש"ר הירש, הכתב סופר ועוד. בפירושו, במבוא לשער השלושים ואחד, הוסיף קטע נרחב הדן באסטרונומיה של העת החדשה, בה, בין השאר, קיבל את המודל ההליוצנטרי ולא היסס להדגיש שהארץ "גם היא כוכב לכת, איין פלאנעט, המקפת את השמש בשס"ה יום ושש שעות".
תלמידו אייזיק הירש וייס אשר למד אצלו כשנתיים (בהיותו הרב פולק כבן 30) והושפע ממנו כל חייו, כתב על אודותיו באריכות בספרו "זכרונותי":
לא הלך אחר רוב הרבנים בזמן ההוא אשר היה להם הפלפול המסובך עיקר התורה, כי אם פשוטו של התלמוד היה האור לנתיבתו ... רוב שקידתו נדב לספר יד החזקה להרמב"ם ... לכל מעלות כוחות נפשו, הראש היה כוח זכרונו אשר מעודי לא מצאתי משלו ... פלאות היו לי אהבתו ויראת כבודו לאמו הזקנה ודאגתו בעד שלוש אחיותיו, טובת לבו לתלמידיו אשר כאב את בניו רצם, שמירתו את בריאותו ומיאוסו במותרות במאכל ובמשתה ובכל דבר ...
וייס הרחיב על אודות סגנון וקצב הלימוד של הרב פולק, סדר יומו, ידיעתו בעל פה את לשונות הש"ס והראשונים, ידיעותיו הבלשניות ועוד. לדבריו, הרב פולק היה בקי בכתבי קיקרו וסנקה "כמו בהלכות שבת... גם בלשון צרפת היה בקי". כן תיאר את אופיו הרך, מלבושיו (בשבת ובחג התעטף "בבגדי רבני פולין"), מתנגדיו ועוד.
הרב פולק היה אחד מהפוריים בין רבני מוראביה: רבים ממאמריו פורסמו בכתב-העת "כוכבי יצחק", שהוא תרם לו יותר מכל כותב יחיד אחר, וכמו כן חיבר הסכמה לפירושו של גדעון ברכר ל"ספר הכוזרי" והרבה לעסוק בפילוסופיה היהודית של ימי הביניים.
הרב פולק נפטר בליל ב' בטבת ה'תר"ם, 16 בדצמבר 1879, בהיותו כבן 81, ונטמן בעירו טרייביטש. בהלווייתו השתתפו אלפים, ביניהם שרי ממשלה, אנשי דת נוצרים ועוד.
בנו הרב שמואל פולק, ששימש קודם ברבנות בעיירה שאפפא (אנ'), כיהן אחריו כרבה של טרייביטש.
הערות שוליים

↑  "סופר פורה שהשתתף כמעט בכל העיתונות העברית ויודית שבאירופה ובארץ הקדושה", כתב הרב אברהם שישא הלוי, מוריה, גיליון קמה-קמו, תשמ"ד, עמ' קיג. הוא מפנה בעניין זה לדברי 
Bernhard Wachstein, Die Hebräische Publizistik in Wien. In drei Teilen, Vienna 1930. p. 164. ראו שם.
↑  בו פרסם משיריו, וכן מאמרים וסיפור אחד. ראו רשימה אצל משה כרמלי-וינברגר, 'שירת יהדות הונגריה ב"חבצלת" (ירושלים)', בתוך: תלפיות ט [ג, ד] אלול תש"ל, עמ' 869-871. ויש להוסיף עליו, "נוגה הירח"
↑  יש שהוא מפנה בפירושו 'מקור חיים' לעיין בכתב עת זה. עיין שער צב, אות ד: "מלמד שכפה עליהם וכו'. עיין מכתב שומר ציון הנאמן סימן מ"ב ממחברת הראשונה מה שכתבתי לבאר המאמר".
↑  דוד הלוי בירנבוים, מעטה אבל, עברי אנכי, 26 בדצמבר 1879
↑  מרדכי קאלינבערג ואליעזר טיקאצינסקי, עקידת יצחק תזכור, הצפירה, 25 בספטמבר 1883
↑  ראו: נח ח. רזונבלום, המלבי"ם, מוסד הרב קוק תשמ"ח, עמ' 236 הערה 13.
↑  ראו: ד"ר מרדכי עהרנפרייז, זכרונות ר' אייזיק הירש ווייס, המגיד, 30 בינואר 1896
↑  Michael Miller, Rabbis and Revolution: The Jews of Moravia in the Age of Emancipation, Stanford University Press, 2010. עמ' 89, 94.
↑  דוד הלוי בירנבוים, שר וגדול נפל בישראל, חבצלת, 2 בינואר 1880
↑  שמואל פאללאק, שאפפא, הלבנון, 16 בינואר 1880
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313924405171  GND: 142104345  ISNI: 0000 0000 8205 9903  LCCN: n96103703  NTA: 294561838  SUDOC: 126279543  VIAF: 21411459   WorldCat (עם VIAF): 21411459