stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוף סורד
מצבת הכוחות > הצבא הבריטי

דיוויזיית הרגלים הבריטית השלישית שתוכננה לנחות בסורד, השתתפה במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה כחלק מחיל המשלוח הבריטי ב-1940. הדיוויזיה, בפיקודו דאז של ברנרד מונטגומרי פונתה מדנקירק לאנגליה לאחר שלחמה בקרבות מאסף רבים כנגד הגרמנים. כל הציוד והרכבים שלה ננטשו בצרפת. הדיוויזיה צוידה מחדש והעבירה את ארבע השנים הבאות באימונים באנגליה, בעיקר בלוחמה אמפיבית ובתקיפת יעדים מבוצרים.
הממלכה המאוחדת הארמייה הבריטית השנייה בפיקוד לוטננט גנרל מיילס דמפסי
הממלכה המאוחדת הקורפוס הראשון בפיקוד לוטננט גנרל ג'ון קרוקר
הממלכה המאוחדת הדיוויזיה הבריטית השלישית בפיקוד מייג'ור גנרל תומאס רני
הבריגדה השמינית
גדוד הסאות' לאנקשייר ה-1, גדוד האיסט יורקשיירז ה-2, גדוד הסאפוק ה-1
הבריגדה התשיעית
גדוד לינקולנשייר ה-2, גדוד קינג'ז סקוטיש בורדררס ה-1, גדוד רויאל אולסטר רייפלס ה-2
הבריגדה ה-185
גדוד רויאל וורויקשייר ה-2, גדוד רויאל נורפוק ה-1, גדוד קינג'ז שרופשייר לייט אינפנטרי ה-1
הממלכה המאוחדת הבריגדה המשוריינת ה-27
רגימנט ההוסארים 13/18, רגימנט סטאפורדשייר יומנרי, רגימנט איסט ריידינג יומנרי
הרגימנט המשוריין החמישי של חיל ההנדסה המלכותי (מהדיוויזיה המשוריינת ה-79)
בריגדת הקומנדו הראשונה (לרבות קבוצת קומנדו צרפתית)
בריגדת הקומנדו הרביעית
מצבת הכוחות > הצבא הגרמני

אזור חוף סורד נפל תחת אחריותה של הדיוויזיה ה-716, בפיקודו של וילהלם ריכטר. הדיוויזיה ה-716 הייתה יחידה סטטית ששימשה למשימות הגנה בצרפת הכבושה, בעיקר הגנת חופים והגנת נ"מ. דיוויזיות סטטיות חסרו ניידות ולא היו מאומנות בלוחמה ניידת. איכות כוח האדם בדיוויזיות אלו הייתה ירודה לעומת יחידות אחרות של הצבא, והן הורכבו בעיקר מחיילים חסרי ניסיון קרבי, חיילים מבוגרים, ומגויסי כפייה מהשטחים הכבושים. רמת האימון שלהם הייתה נמוכה ביותר.
בסביבת קן ובמרחק קצר מחוף סורד חנתה דיוויזיית הפאנצר ה-21, העתודה הניידת של קבוצת ארמיות B, שעליה הוטל לבצע מתקפת נגד על חופי הנחיתה בנורמנדי. דיוויזיית הפאנצר ה-21 הוקמה ב-1941, ולחמה כחלק מקורפוס אפריקה בקרבות בצפון אפריקה, עד אשר הושמדה למעשה במאי 1943 בתוניסיה. היא הוקמה מחדש בנורמנדי ביוני 1943, סביב גרעין של קצינים ומש״קים מנוסים, אך מרבית מחייליה היו טירונים וחסרי ניסיון קרבי. הדיוויזיה הורכבה מרגימנט הפאנצר ה-22, ומרגימנט הפאנצרגרנדיר (חיל רגלים משוריין) ה-125 וה-192, לכולם רק שני גדודים במקום התקן הסטנדרטי של שלושה. הציוד שלה הורכב בחלקו הגדול מכלי נשק מיושנים ומרכבי שלל צרפתיים. מרבית הטנקים היו מדגם פאנצר סימן 4, אך גם מספר טנקי שלל קלים.
הנחיתות

לפנות בוקר החלו מטוסי קרב-הפצצה של בעלות הברית לתקוף את המעוזים הגרמניים בחוף ומאחוריו, ואחר כך החלה הרעשה ימית
מספינות קרב וממשחתות, מ'כוח המשימה הימי S'. מספר טרפדות ניצלו את מסך העשן שהורידו מטוסים בריטיים - כדי להגן על צי הפלישה מסוללות התותחים הכבדות הגרמניות - והצליחו להטביע את המשחתת הנורווגית "סוונר" (Svenner). זאת הייתה הפעולה המוצלחת היחידה של הצי הגרמני ביום הפלישה. בשעה 06:00 החלו הנחתות הנושאות חיילים וטנקים לשוט לעבר החוף. מעט לפני הנחיתה, החלו נחתות נושאות רקטות ותותחים מתנייעים מאסדות הנחיתה להפגיז את גזרת הנחיתה המיועדת.
בשעה 07:25, החלו לנחות הטנקים האמפיביים שהורדו למים במרחק של 4,500 מטרים, ואיתם גלי ההסתערות הראשונים של הרגלים מהבריגדה ה-8 וצוותי החבלה. 31 מתוך 40 הטנקים המיועדים הצליחו להגיע לחוף, והם סיפקו אש מסייעת חשובה כנגד המעוזים הגרמניים. ההתנגדות בחוף הייתה קלה יחסית, וכוחות החלוץ הבריטיים מהבריגדה ה-8, בסיוע טנקים מפני מוקשים הצליחו לעבור בתוך שעה קלה את חומת הים ולטהר נתיבי יציאה מן החופים, והחלו להתקדם לפנים הארץ. גדוד הסאות' לאנקס ה-1 התקדם דרומה והשתלט על הכפר הרמאנוויל, בעוד גדוד האיסט יורקשיירז ה-2 התקדם לכיוון נהר האורן והשתלט על העמדות המבוצרת "סואול" ו"דיימלר", שהיו בה ארבעה תותחי 155 מ"מ. גדוד הסאפוק החל לנוע דרומה לכיוון קולוויל ורכס פרייה, ותקף את שתי העמדות המבוצרות "הילמן" ו"מוריס". מוריס נכבשה כעבור שעה, אך הילמן, מתחם עם ביצורי בטון עמוקים, מערכת מורכבת של תעלות קישור ושדות מוקשים, עיכבה את הכוח התוקף למשך מספר שעות.
בדומה למה שהתרחש בחופים האחרים, גם ב"סורד" התעכבו גלי ההמשך - שכללו חיילים, טנקים, תותחים וציוד. גאות גבוהה מאוד דחפה את קו המים כמעט עד לדיונות, וצמצמה את רוחב רצועת החוף לכמה עשרות מטרים. ביציאות מהחוף החלו להצטבר פקקי תנועה של רכבים וטנקים. התוצאה הייתה, שהבריגדה ה-185 שנחתה בגל השני, והייתה אמורה להתקדם ישירות לעבר קן בסיוע רגימנט טנקים מהבריגדה המשוריינת ה-27, נאלצה לפתוח במתקפה בלי סיוע משוריין.
קבוצת הקומנדו מס' 4, לרבות שתי יחידות קומנדו צרפתיות, נחתו בחוף בשעה 07:55. יעדיהם היו המעוז בריבה בלה וסוללת התותחים באויסטרהאם. סוללות אלו הוצבו בבונקר הגדול באויסטרהאם שנכבש לאחר לחימה של מספר ימים.
הנחיתות > מתקפת הנגד של דיוויזיית הפאנצר ה-21

בשעות הבוקר המוקדמות העבירה קבוצת ארמיות B את דיוויזיית הפאנצר ה-21 (שכללה 127 טנקים מדגם פאנצר סימן 4 ו-40 תותחי סער, בפיקודו של גנרל אדגר פויכטנגר) תחת פיקוד הארמייה השביעית, כדי לבצע מתקפת-נגד על הצנחנים הבריטים מזרחה לנהר אורן. רגימנט הפאנצר ה-22 של הדיוויזיה החל לנוע בשעה 08:00 בבוקר לעבר היעד, אך התקדמותו הייתה איטית, מכיוון שמטוסי בעלות הברית תקפו את טורי הטנקים שנעו בשטח הפתוח, לאור יום, וגרמו להם אבדות ניכרות. בשעה 12:00 קיבל הרגימנט שינוי משימה ממפקד הקורפוס ה-84, גנרל אריך מרקס, שפקד עליו לתקוף מקאן לכיוון מערב, כדי למנוע את נפילת העיר לידי בעלות הברית, ולאחר מכן לנוע לעבר קו החוף, כדי להשמיד את ראשי הגשר של בעלות הברית. רק פלוגה אחת של הרגימנט הושארה כדי להתמודד עם איום הצנחנים הבריטיים. כתוצאה מכך נגרם עיכוב נוסף בפתיחת מתקפת הנגד הגרמנית. רק בשעה 14:00 הגיע רגימנט הפאנצר ה-22 לנקודת ההיערכות מצפון לקאן, שם חבר אליו הרגימנט הנוסף של הדיוויזיה - רגימנט הפנצרגרנדיר (חיל רגלים משוריין) ה-192.
בשעה 16:30 החלה דיוויזיית הפאנצר ה-21 להתקדם לבסוף לעבר לביסיי (Lebisey). שם נתקלו הטנקים שלה במארב של טנקי שרמן פיירפליי ורגלים בריטיים המצוידים בתותחים נ"ט 6 ליטראות ובתותחים מתנייעים, מהדיוויזיה הבריטית השלישית. תוך פרק זמן קצר השמידו הבריטים 13 טנקים גרמניים, והסבו נזק למספר טנקים נוספים, מתקפת הנגד הגרמנית נבלמה, אולם יחידות מרגימנט הפנצרגרנדיר 192 שהתקדמו באגף השמאלי, ניצלו את הפער שנותר בין הדיוויזיה הבריטית השלישית לכוחות הקנדיים שנחתו בחוף ג'ונו, והצליחו להגיע בשעות הערב לקו החוף, שם חברו לכיסים מבודדים של חיילים מהרגימנט ה-736 של הדיוויזיה ה-716 בליון-סור-מר. למרות שהצליחו ליצור טריז בין ראש הגשר הבריטי והקנדי, לא היו לגרמנים תגבורות כדי לנצל את ההצלחה. בנוסף לכך, שעה קלה לאחר מכן, בשעה 21:00, החלו להגיע לחוף נורמנדי גלים של מטוסי תובלה עם יותר מ-250 דאונים שהובילו את הגל השני של הדיוויזיה המוטסת הבריטית ה-6, שתוכנן לנחות באזור סן-אובן. מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-21, שחשש כי הצנחנים הבריטיים ינחתו בעורפו ויגרמו לכיתור הדיוויזיה שלו, הורה לכל יחידותיו לסגת ולבסס קו הגנה סביב קאן. הפריצה הגרמנית לקו החוף לא יצרה אמנם איום משמעותי על ראשי הגשר של בעלות הברית, אך גרמה לעצירת התקדמות הדיוויזיה הבריטית השלישית לעבר קאן, עקב החשש ממתקפות נגד גרמניות נוספות. הפעולה של דיוויזיית הפאנצר ה-21 הייתה מתקפת הנגד המשמעותית היחידה של הגרמנים ביום הפלישה.
הערות שוליים

↑  סטיבן אמברוז, יום הפלישה, מאנגלית: מרדכי ברקאי, הוצאת זמורה ביתן, 2002. עמ' 36
↑  Hasting, Max. Overlord: D-Day and the Battle for Normandy, Pan Books (2010), pp.15-16
↑  ג'ון קיגן, Digest of Operation Overlord, באנציקלופדיית Britannica
↑  כללה בתוכה את קבוצת הקומנדו הצרפתית ה-10
↑  Samuel W. Mitcham. Hitler's Legions; The German Army Order of Battle World War II, Stein & Day; First Edition (1985), P.377
↑  המשחתת ספגה פגיעה ישירה בתא הדודים שלה, נבקעה לשניים וטבעה. אף על פי כן, מרבית אנשי הצוות שלה ניצלו.
↑  ביוור, עמ' 160
↑  Harrison, עמ' 332
↑  טנקי שרמן מצוידים בתותח 17 ליטראות.
↑  הייסטינגס, עמ' 80
האנדרטה בסמוך לחוף סוורד (דמוי דג חרב שעל שמו נקרא החוף)
פרנסיס הריסון פיירפונט

פרנסיס הריסון פיירפונט (באנגלית: Francis Harrison Pierpont;‏ 25 בינואר 1814 –  24 במרץ 1899) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית כמושל וירג'יניה מטעם "הממשלה המוכרת של וירג'יניה" (Restored Government of Virginia) בשנים 1861–1863, ומשל בחלק של וירג'יניה שהיה תחת שליטת האיחוד, ובהמשך היה לוירג'יניה המערבית לפני שזו התקבלה כמדינה נפרדת בארצות הברית. לאחר הקמת וירג'יניה המערבית, המשיך פיירפונט לכהן כמושל מטעם הממשלה המוכרת של וירג'יניה. עם זאת, מידת הסמכות האזרחית שהוא יכול היה להפעיל על שאר חלקי וירג'יניה הייתה מינימלית עד לתום המלחמה. כמי שטען להיותו המושל הלגיטימי של כלל המדינה במשך כל ימי המלחמה, החזיק פיירפונט בשליטה אזרחית על כלל שטחי המדינה לאחר 1863 בעקבות התפרקות הקונפדרציה והמשיך לכהן כמושל במהלך השנים הראשונות של תקופת השיקום.
ראשית חייו

פרנסיס פיירפונט נולד מורגנטאון שבמחוז מונונגליה שבווירג'יניה כבנו השלישי של פרנסיס פיירפונט. שמו האמצעי, הריסון, הוסף לו מאוחר יותר על ידי אביו לכבודו של מפקדו הגנרל ויליאם הנרי הריסון, לימים נשיא ארצות הברית.
שם המשפחה המקורי, Pierpont, שונה ל-Peirpoint במשרד הקרקעות בריצ'מונד כאשר הוצאו שטרי הבעלות על הקרקעות של סבו, ג'ון פיירפונט, שגדל במחוז פיירפקס ונכח בפגישה של ידידי המחוז, אך עזב כדי להתגייס לצבא הקונטיננטלי, ולאחר תום מלחמת העצמאות של ארצות הברית עבר מערבה למורגנטאון (כיום בתחומי וירג'יניה המערבית). עורכי הדין בווירג'יניה יעצו למשפחה שכדי להחזיק בקרקעות של הסב, עליהם לאיית את שם המשפחה כפי שנכתב בשטר הבעלות על הקרקע. כך עשה פרנסיס הריסון פיירפונט שימוש באיות זה במשך כל ימי חייו. ב-1880, כאשר מינה אותו הנשיא ג'יימס גרפילד כגובה מס ההכנסה, הוא שלח את שמו לסנאט של ארצות הברית באיות זה.
כאשר היה פיירפונט נער, העבירה המשפחה את עסקי עיבוד העור שלה למקום בו נמצא היום מחוז מריון שבווירג'יניה המערבית. הוא התחנך בכיתה בעלת חדר אחד וגם קרא באופן עצמאי. לאחר שהגיע בהליכה רגלית לפנסילבניה, הוא למד באליגיני קולג'. בהמשך הוא לימד בבית ספר במחוז הריסון הסמוך. לאחר מכן הוא היה למתנגד העבדות לאחר שראה את השפלת העבדים במיסיסיפי כאשר שהה שם בנסיעה.
פיירפונט שב לביתו, ניהל את עסקי עיבוד העורות של המשפחה, היה לפעיל בכנסייה המתודיסטית, והחל ללמוד משפטים. ב-1841 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. ב-1848 הוא היה לעורך הדין המקומי של חברת הרכבות בולטימור ואוהיו. לפני שנכנס לפוליטיקה, הוא גם סייע בהקמת הסמינר של פיירמונט לגברים ולנשים, המוסד שממנו התפתחה אוניברסיטת המדינה של פיירמונט.
מלחמת האזרחים

כתומך פעיל של אברהם לינקולן נעשה פיירפונט מעורב יותר ויותר בפוליטיקה כדובר של ההתנגדות לפרישת וירג'יניה מהאיחוד. כאשר פרשה וירג'יניה ונכנסה למלחמה, נציגים מהמחוזות הצפון-מערביים של המדינה, שסירבו להצטרף לקונפדרציה, נפגשו בוועידת וילינג (אנ'). תוך הכרזה שנבחרי הציבור שלהם בגדו בשליחותם, הוקמה ממשלת מיעוט בווילינג, כשפיירפונט נבחר כמושל הזמני. בטענה שהם הממשלה הלגיטימית של כל מדינת וירג'יניה, ניסחה "הממשלה המוכרת של וירג'יניה" (Restored Government of Virginia) חוקה חדשה למדינה ושלחה נציגים לקונגרס. ועידת וילינג השנייה התכנסה ב-11 ביוני 1861. ב-30 ביוני היא בחרה פה אחד בפיירפונט כמושל הממשלה המוכרת של וירג'יניה, תוך כדי הכרה בנשיא לינקולן. ב-1862 נכח פיירפונט ב"וועידת המושלים הנאמנים" שהתכנסה באלטונה, פנסילבניה, אורגנה על ידי מושל פנסילבניה אנדרו גרג קרטין, ושבסופו של דבר גיבתה את הנשיא לינקולן בהצהרת האמנציפציה ובמאמצי המלחמה. ב-28 במאי 1863 נבחר פיירפונט לתקופת כהונה נוספת של ארבע שנים על ידי בית המחוקקים.
בהנהגתו של פיירפונט, קראה הממשלה בווילינג לעריכת משאל עם להקמת מדינה חדשה נפרדת. על אף המחסור בתמיכה גורפת ומעשי הונאה נרחבים בתהליכי ההצבעה, לחצה הממשלה המוכרת על הקונגרס של ארצות הברית לקבלם כמדינה חדשה, והוא אישר זאת. המדינה החדשה קיבלה על עצמה את השם וירג'יניה המערבית והתקבלה לאיחוד ב-1863. כמי שהיה תושב המדינה במשך כל ימי חייו, קיווה פיירפונט להיות מושל המדינה הראשון. עם זאת, ממשל לינקולן היה נחוש בדעתו להבטיח את המשכיותה של הממשלה המוכרת של וירג'יניה והבהיר שהוא לא יתמוך בעזיבת פיירפונט את תפקידו מבלי שיימצא יורש מתאים, שהוא, מסיבות פוליטיות, יצטרך להיות אדם עם שורשים במדינה שבגבולות שלפני 1863, שיהיה נאמן לארצות הברית, שיהיה מוכן להכיר בווירג'יניה המערבית כמדינה נפרדת, שיהיה כשיר לכהן כמושל המדינה, ועדיין יהיה מוכן לקבל על עצמו משרה שנראה היה שתהיה לא יותר מאשר משרה לתקופת ביניים.
משלא נמצא מועמד מתאים לרשת את פיירפונט, נבחר ארתור בורמן כמושל וירג'יניה המערבית הראשון. באותה עת נותר פיירפונט באי-רצון כמושל הממשלה המוכרת של וירג'יניה. בין השנים 1863 - 1865, שליטת ממשל פיירפונט דה פקטו הייתה מוגבלת לאזורים של וירג'יניה שלא נתבעו על ידי וירג'יניה המערבית שהוחזקו על ידי הכוחות הפדרליים, במיוחד חלקים מסוימים של צפון וירג'יניה, אזור נורפוק, ומחוזות החוף המזרחי. בעוד שפיירפונט טען שריצ'מונד הייתה הבירה הרשמית של המדינה (כפי שממשלו טען מאז 1861), מושב הממשלה דה פקטו היה באלכסנדריה עד תום המלחמה. הממשלה תומכת הקונפדרציה שישבה בריצ'מונד טענה לגבולות המדינה כפי שהיו לפני המלחמה וניהלה את שטחי המדינה שהיו תחת שליטת צבא הקונפדרציה, שבעת קבלתה של וירג'יניה המערבית כמדינה, כללו לפחות 13 מחוזות שנטענו על ידי המדינה החדשה כשייכים לה. ב-1864 כינס פיירפונט ועידת חוקה באלכסנדריה שהכירה בווירג'יניה המערבית, ביטלה את העבדות, ופרסמה חוקה אזרחית שתהיה בתוקף בווירג'יניה עד 1869.
ב-9 במאי 1865, חודש לאחר כניעת ארמיית צפון וירג'יניה (אנ'), הכיר הנשיא אנדרו ג'ונסון בפיירפונט כמושל וירג'יניה. באותה עת העביר פיירפונט מידית את מושב הממשלה לריצ'מונד.
תקופת השיקום

פיירפונט נקט במדיניות של מחילה לפוליטיקאים ששירתו בצבא ובממשלת הקונפדרציה. ממשלת וירג'יניה החלה להעביר חוקים שהשיבו לאנשי הקונפדרציה לשעבר את זכויותיהם, זאת לאי-שביעות רצונם של רוב אנשי האיחוד לשעבר הרפובליקנים. כאשר החל הדרום לגלות בהדרגה התנגדות לתהליך השיקום לאחר המלחמה, העביר הקונגרס של ארצות הברית ב-1867 את חוקי השיקום (Reconstruction Acts). במסגרת חקיקה זו, הוגדרה וירג'יניה ב-1868 כ"מחוז הצבאי הראשון" (First Military District), והמפקד הצבאי, ג'ון סקופילד, החליף את פיירפונט בהנרי ולס עד שנבחרי המדינה יצליחו לכתוב וליישם חוקה חדשה. לדברי היסטוריון מלחמת האזרחים ריצ'רד לאו, תכנן היירם בונד (אנ'), עובד לשעבר של משפחת ואנדרבילט וידידו של הנשיא יוליסס ס. גרנט, את העברתו של פיירפונט מתפקידו ואת מינויו של ולס. פיירפונט היה לאחד מדמויות המפתח בוועידת החוקה של וירג'יניה של 1868-1867, שקיבלה את חוקת אנדרווד של 1869. לאחר מכן פרש פיירפונט מהפוליטיקה של וירג'יניה ושב לעיסוקו בעריכת דין בווירג'יניה המערבית.
ב-1870 נבחר פיירפונט לתקופת כהונה אחת בבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית, אך איבד את מושבו כאשר הדמוקרטים השתלטו על המדינה. משרתו הציבורית האחרונה הייתה כגובה המס של שירות הכנסות הפנים תחת הנשיא ג'יימס גרפילד. לאחר פרישתו, הוא סייע להקים את החברה ההיסטורית של וירג'יניה המערבית, וכן שימש כנשיא הכנסייה המתודיסטית הפרוטסטנטית.
מותו

פרנסיס הריסון פיירפונט נפטר בביתה של בתו בפיטסבורג, פנסילבניה ב-24 במרץ 1899. שלוש שנים לאחר מכן הועבר קברו לבית הקברות וודלון בפיירמונט, וירג'יניה המערבית.
כאות הוקרה לחלקו של פיירפונט בהיסטוריה של וירג'יניה המערבית, תרמה המדינה ב-1910 פסל שיש בדמותו כאחד משני הפסלים שהוצבו מטעמה באוסף היכל הפסלים הלאומי. ב-2015 הוצב פסל בדמותו של פיירפונט בווילינג.
לקריאה נוספת

Ambler, Charles H. Francis H. Pierpont: Union War Governor and Father of West Virginia (1937), the standard scholarly biography
Klos, Stanley Y., The Father of West Virginia: A Perplexing Name Change.
Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1646-1647
הערות שוליים

↑  "Who Is This Francis H. Pierpont? - Weelunk". June 20, 2015.
1 2  "Francis Harrison Pierpont". U.S. Architect of the Capitol.
↑  A Guide to the Francis H. Pierpont Restored Government Executive Papers, 1861-1865. Library of Virginia.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1175895989  ISNI: 0000 0000 3043 7183  LCCN: n88041176  SNAC: w6c53pdr  VIAF: 16308658   WorldCat (עם VIAF): 16308658 
פסלו של פיירפונט באוסף היכל הפסלים הלאומי
דייוויד הורוביץ (סופר)

| --- | --- |

דייוויד הורוביץ נואם ב-CPAC, ועידת השמרנים האמריקאים השנתית, 2011
 לידה:  10 בינואר 1939 (בן 86) פורסט הילס, ארצות הברית 
 מקום מגורים:  לונג איילנד סיטי 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  William Cullen Bryant High School 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים 
 צאצאים:  בן הורוביץ 
 
דייוויד הורוביץ (באנגלית: David Joel Horowitz, נולד ב-10 בינואר 1939) הוא היסטוריון, סופר, פובליציסט ועורך יהודי אמריקאי נאו-קונסרבטיבי, מראשי המתנגדים לאסלאם הרדיקלי בארצות הברית. מבקריו מתארים אותו כשמרן-פרובוקטיבי.
קורות חיים

הורוביץ נולד ב-1939, ברובע קווינס של ניו יורק, בחלק העשיר יותר של הרובע - פורסט הילס, סביבה שרובה היה יהודי. יש לו אחות אחת. הוריו, פיל ובלאנש הורוביץ, יהודים, חברי המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית וסטליניסטים מובהקים, היו שניהם מורים בבית ספר תיכון. הורוביץ תיאר לימים את החינוך שקיבלו שני הילדים, מהוריהם, בספרו כיצד נאסר עליהם לראות בביתם סרטי נוער רגילים. במקום דוריס דיי ורוק הדסון הם נאלצו לדבריו, לראות סרטי תעמולה סובייטיים. באופן טבעי היה גם הורוביץ בצעירותו בעל דעות שמאליות מאוד, והחל מגיל 17 היה לאחד מדובריו המובהקים של השמאל החדש של ארצות הברית.
ב-1959 סיים הורביץ תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת קולומביה, ובאותה שנה גם נישא לאשתו הראשונה אליסה (לבית קראוטהאמר), אם ארבעת ילדיו (הוא התגרש ונישא שוב עוד שלוש פעמים. נשוי כיום לאשתו הרביעית אפריל לבית מלוויין).
הורוביץ המשיך ללמוד וסיים תואר שני באותו מקצוע באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ולאחר מכן עבר לבריטניה לכמה שנים. הוא היה פעיל בתקופה זו בקרן ברטראנד ראסל לשלום, שנוסדה ב-1963 ופעלה כנגד הפצת הנשק הגרעיני (בעיקר במערב) והחל מ-1965 החל יחד עם הקרן בפעילות נמרצת כנגד המעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם.
עורך ירחון שמאל ואיש "הפנתרים השחורים"

בינואר 1968 חזר הורוביץ לארצות הברית והיה לאחד מעורכיו של ירחון השמאל "Ramparts", נושא הדגל של הפעילות כנגד מלחמת וייטנאם. אחד מבעלי הירחון באותה עת היה מרטין פרץ, יהודי אמריקאי אחר, שהפך עם השנים לנאו-קונסרבטיבי. הורוביץ גם שיתף פעולה באותה תקופה, עם הפנתרים השחורים ועם אחד ממנהיגיהם החשובים ביותר, יואי פ. ניוטון.
בניגוד לרבים מחבריו לדעה לאחר מכן, יהודים אמריקאים נאו-קונסרבטיבים כמו נורמן פודהורץ עורך קומנטרי ואחרים, מסעו של הורוביץ על פני המפה הפוליטית האמריקאית, ימינה, לא החל בעקבות יחסו של השמאל החדש למדינת ישראל אחרי מלחמת ששת הימים. הוא המשיך לדבוק בשמאל הקיצוני גם לנוכח גילויי האנטישמיות שהופגנו בקרבו ורק בראשית 1975 החלו דעותיו להשתנות ימינה. את השינוי בדעותיו הוא מתאר בספר זיכרונותיו מ-1997, "Radical Son: A Generational Odyssey" (הוצאת The Free Press). עם זאת, כלפי חוץ הוא החל להפגין את השינוי הזה רק ב-1985, כעשור שנים אחר כך. לדברי הורוביץ בספרו האוטוביוגרפי, המאורע שהחל את השינוי בדעותיו היה הרצח של בטי ואן פטר, מנהלת חשבונות בתנועת הפנתרים השחורים, בדצמבר 1974. היה זה הורוביץ שהכניס אותה לתנועה, והוא האשים את אליין בראון, ממנהיגות התנועה, ברציחתה, בעזרת חברי פנתרים שחורים נוספים, משום שניסתה לפרסם מעשי שחיתות בתנועה. לא בראון ולא אף אחד אחר מחברי התנועה הואשם או הורשע במעשה, ולטענת ה-FBI מסמכי החקירה שעסקו ברצח הושמדו, אך הורוביץ היה משוכנע באשמת מנהיגי התנועה והוא תולה כיום באירוע זה את תחילת השינוי בדעותיו.
נאו-קונסרבטיבי ולוחם באסלאם הרדיקלי

הורוביץ חשף ברבים את תובנותיו הפוליטיות החדשות במאמר שכתב באביב 1985, יחד עם שותפו מזה שנים רבות, עוד בתקופת היותם יחדיו ממנהיגי השמאל ומעורכי Ramparts, הסופר פיטר קולייר. המאמר נקרא "Goodbye to All That", הוא הופיע בוושינגטון פוסט ובו הסבירו שני אנשי השמאל לשעבר, מדוע הצביעו ומדוע הם תומכים בנשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
ב-1988 הקימו הורוביץ וקולייר מרכז חשיבה קונסרבטיבי הנקרא כיום "מרכז החירות של דייוויד הורוביץ" - "David Horowitz Freedom Center"‏. המרכז הזה הוציא לאור בשעתו ירחון בשם "Heterodoxy magazine", אשר הורוביץ וקולייר היו עורכיו. כיום, המרכז פעיל בעיקר באינטרנט. הוא מוציא לאור מגזין אינטרנטי בשם "FrontPage Magazine", שהעורך שלו הוא הורוביץ עצמו, מנהל אתרים, שבין הידועים שבהם "Students for Academic Freedom", שמטרתו ליצור איזון בין שמאל לימין באוניברסיטאות האמריקאיות וכן בלוגים שונים, שהידוע שבהם הוא "Jihad Watch" של רוברט ספנסר.
דעותיו

הורוביץ טוען בין השאר, שהשמאל הקיצוני תומך באסלאם הרדיקלי, בין במתכוון ובין שלא במתכוון וכי מוחמד קרא להשמיד את היהודים. הוא יזם ב-2007, ביותר מ-100 קמפוסים בארצות הברית, שבוע מודעות ל"אסלאמו-פשיזם" - "Islamo-Fascism Awareness Week" וב-2008 יזם שבוע "עצירת הג'יהד בקמפוס" - "Stop the Jihad on Campus"‏. הוא תומך בישראל בצורה נלהבת, טוען שירדן היא המדינה הפלסטינית ומתנגד ל"פתרון שתי המדינות".
ספריו > כאיש שמאל

Student: The Political Activities of the Berkeley Students (New York: Ballantine Books, 1962)
Empire and Revolution: A Radical Interpretation of Contemporary History (1969) ISBN 0-394-70856-3
Corporations and the Cold War, edited, and with introduction (Monthly Review, 1970) ISBN 0-85345-160-5
The Free World Colossus: A Critique of American Foreign Policy in the Cold War (1971) ISBN 0-8090-0107-1
ספריו > בלתי פוליטי (חלק בשיתוף עם פיטר קולייר - Peter Collier)

The First Frontier: The Indian Wars and America's Origins, 1607-1776 (1978) ISBN 0-671-22534-0
The Rockefellers: An American Dynasty (New York: Holt, Rinehart and Winston, 1976) ISBN 0-03-008371-0
The Kennedys: An American Drama (New York: Summit Books/Simon & Schuster, 1985) ISBN 0-671-44793-9
The Fords: An American Epic (New York: Summit Books/Simon & Schuster, 1987) ISBN 0-671-66951-6
The Roosevelts: An American Saga, Simon & Schuster (1994) ISBN 978-0-684-80140-7
Cracking of the Heart, Regnery Press, 2009, ISBN 978-1-59698-103-4
ספריו > נאו-קונסרבטיבי

Second Thoughts: Former Radicals Look Back at the Sixties, ed. by Peter Collier and David Horowitz (Lanham, MD: Madison Books, 1989) ISBN 0-8191-7148-4
Destructive Generation: Second Thoughts About the '60s, by Peter Collier and David Horowitz (New York: Summit Books/Simon & Schuster, 1989) ISBN 0-671-66752-1
Radical Son: A Generational Odyssey (New York: The Free Press, 1997) autobiography ISBN 0-684-82793-X
The Race Card: White Guilt, Black Resentment, and the Assault on Truth and Justice (Prima Lifestyles, 1997) ISBN 0-7615-0942-9
Hating Whitey: and Other Progressive Causes (Spence Publishing, 1999) ISBN 1-890626-21-X
The Politics of Bad Faith: The Radical Assault on America’s Future (Free Press, 2000) ISBN 0-684-85679-4
The Art of Political War And Other Radical Pursuits (Spence Publishing, 2000) ISBN 1-890626-28-7
How to Beat the Democrats and Other Subversive Ideas (Spence Publishing, 2002) ISBN 1-890626-41-4
Uncivil Wars: The Controversy Over Reparations For Slavery (2002) ISBN 1-893554-44-9
Left Illusions: An Intellectual Odyssey (Spence Publishing, 2003) ISBN 1-890626-51-1
Unholy Alliance: Radical Islam and the American Left (Regnery Publishing, 2004) ISBN 0-89526-076-X
The Anti-Chomsky Reader with Peter Collier (Encounter Books, 2004) ISBN 1-893554-97-X
The End Of Time (2005) ISBN 1-59403-080-4
The Professors: The 101 Most Dangerous Academics in America (Regnery Publishing, 2006) ISBN 0-89526-003-4
Shadow Party: How George Soros, Hillary Clinton, and Sixties Radicals Seized Control of the Democratic Party (Thomas Nelson Books, 2007) ISBN 1-59555-103-4
Indoctrination U:The Left's War Against Academic Freedom (Encounter Books, 2007) ISBN 1-59403-190-8
ראו גם

דניאל פייפס
פרנק גפני
דאגלס פיית'
דייוויד פרום
ג'ושוע מורבצ'יק
בריג'יט גבריאל
הערות שוליים

↑  על פי עדות מתנגדיו, הוא אחד מ-10 האנשים הכי מסוכנים לאסלאם בארצות הברית, 21 ביולי 2011, באתר AlterNet
↑  Salon.com News | Who's afraid of the big, bad Horowitz?, ‏2007-01-03
↑  "Into the Mainstream". Southern Poverty Law Center (באנגלית). נבדק ב-2018-10-26.
↑  David Horowitz Provokes Extreme Response with Anti-Arab Remarks, www.independent.com (באנגלית)
↑  Betty Van Patter, FBI Docs (באנגלית) (ארכיון)
↑  13 באפריל 1997, ריאיון עם דייוויד הורוביץ לרגל צאת ספרו האוטוביוגרפי
↑  אתר מרכז החירות של דייוויד הורוביץ
↑  אתר המגזין
↑  הבלוג של ספנסר
↑  24 באוגוסט 2008, באתר "אל ג'זירה"
↑  17 באוקטובר 2007, באתר Terrorism Awareness Project
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262973505171  PLWABN: 9810627262105606  BIBSYS: 90109680  BNE: XX1007545  BnF: cb11907737t (data)  CANTIC: a11648211  CiNii: DA0130280X  GND: 119542072  ISNI: 0000 0003 9712 8416  LCCN: n50030821  LNB: 000054582  NDL: 00522718  NKC: skuk0003118  NLA: 35206792  NLG: 119836  NLK: KAC201953717  NSK: 000609789  NTA: 07032588X  SNAC: w6t45jx8  SUDOC: 026924579  Trove: 865003  VIAF: 292202505   WorldCat (עם VIAF): 292202505
עץ בינארי

דוגמה פשוטה לעץ בינארי
עץ בינארי הוא עץ, שבו לכל קודקוד יש לכל היותר שני בנים, ולכל קודקוד, פרט לקודקוד מסוים הנקרא שורש, אב יחיד. אבות ובנים מוגדרים בעץ כזה לפי הקשתות: a הוא אב של b, ו- b הוא בן של a, בדיוק כאשר יש קשת מ- a ל-b, ומרחקו של a מהשורש קטן ממרחקו של b  מהשורש.  קודקוד של עץ כזה נקרא גם צומת.
הגדרה רקורסיבית לעץ בינארי:
עץ בינארי הוא עץ ריק (ללא צמתים), או עץ המורכב משורש ושני תתי-עצים בינאריים, ימני ושמאלי.
לעצים בינאריים שימושים שונים, שהבולטים שבהם הם עץ חיפוש בינארי ומבני נתונים כמו ערימה בינארית.