מוזיקה קלאסית ישראלית
ראשית המוזיקה הקלאסית בארץ ישראל

העלייה החמישית של אמצע שנות ה-30 הביאה עִמה מספר רב של מוזיקאים, בהם בעיקר עולים שנמלטו מגרמניה הנאצית. המלחינים, שמצאו את עצמם בתרבות חדשה, שונה וזרה להם, עשו כמיטב יכולתם להתפרנס בחברה, שעוד לא הייתה בה תשתית תרבותית-מוזיקלית לקלוט אותם בתוכה. אחד מקשיי הקליטה של המוזיקאים החדשים בארץ היה המאבק להשגת עבודה שתפרנס את העוסקים בה, לאור ריבוי הנגנים שהגיעו מאירופה בעלייה הרביעית והחמישית. מצד שני, דווקא הגל הגדול של מוזיקאים מקצועיים וחובבי מוזיקה שהגיע באמצע שנות ה-30 הוא שהביא את ברוניסלב הוּבֶּרמן להחלטה להקים את התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית, שהחלה את פעולתה בסוף 1936. הדחף הפנימי וההיענות לאתגר שביצירת מוזיקה בסביבה החדשה דרבנו אותם להמשיך בהלחנה, על אף התנאים הקשים והמאבק לשרוד. הגופים המוזיקליים שהוקמו בשנים אלה – התזמורת הארץ ישראלית בתל אביב ומחלקת המוזיקה של שידורי רדיו ירושלים המנדטורי ב-1936 ותזמורת רשות השידור שהוקמה בירושלים בשנות ה-40 – השמיעו את יצירותיהם של המלחינים שזה מקרוב באו. יצירות אלה עוררו בקרב מבקרי המוזיקה וקהל המאזינים את השאלה, עד כמה צריכה המוזיקה החדשה הנכתבת בארץ ישראל לייצג את התרבות היהודית-לאומית ובאיזו מידה היא עומדת בציפיות אלה.
מבקר המוזיקה של עיתון "הארץ", דוד רוזוליו, כתב על אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' ב-1946:
בוסקוביץ' חותר בפירוש ליצירת סגנון מוזיקלי חדש, מזרחי מובהק. הוא דוחה את כל יסודות ההרמוניה והמלודיה המערביים ויוצר נעימות, התואמות את עולם המוזיקה המזרחי-ערבי... בוסקוביץ עמד על כך, שמן הנמנע להמשיך ליצור בארץ זו יצירות, המבוססות על מוזיקה מערבית אמיתית; הנוף, סגנון החיים, הסביבה, כולם מחייבים שינוי כיוון ותפיסה מוזיקלית שונה.
גם המלחין מרק לברי אמר דברים דומים:
כאשר מנסה אני לנתח את יצירותיהם של חברי וגם את יצירותיי, אני מגיע לידי מסקנה, כי מעטים מאיתנו יכלו להימנע מן ההשפעה של הווי ארצנו, מהנוף שלה, מהפולקלור של העדות השונות היושבות בה, ובעיקר מהשפעת השפה – שפת התנ"ך והשירה העברית המודרנית כאחד. ואף על פי שכל אחד הולך בדרכיו שלו ויוצר מוזיקה בהתאם להשקפותיו ולפי כישרונותיו, ישנה כבר נימה משותפת ביצירותיהם של הקומפוזיטורים הישראליים – שלא יכול היה להיות אצלם אילולא ישבו בארץ – משהו שאנחנו קוראים לו "מוזיקה ישראלית". אני כשלעצמי אף פעם לא השתדלתי בכוונה תחילה לכתוב בסגנון ישראלי, לא רציתי לכפות על עצמי שום השקפות אחרות לאחר בואי ארצה. אולם ברגע שהשפעת הארץ חדרה לקרבי, כשהרגשתי את עצמי חלק ממנה וכאשר רכשתי את השפה, באופן טבעי ביותר התחלתי לכתוב באותו סגנון, שבו אני ממשיך לכתוב עד היום. אני כותב בשביל הקהל וברצוני להיות מובן על ידי הקהל. אני רוצה שיצירתי תעורר אצל המאזינים את אותם הרגשות, הרעיונות והרשמים שנתנו לי את ההשראה לכתיבת היצירה. לכן אני על פי רוב בוחר בשפה מוסיקלית פשוטה ומובנת. אני מתעניין בכל החידושים ובכל החיפושים אחרי דרכי ביטוי וטכניקה חדשים. אך אינני מכיר במוזיקה חסרת מלודיה, אם כי מלודיה יכולה להיות מודרנית ביותר.
דעה דומה ביטא מבקר המוזיקה של עיתון "דבר", מנשה רבינא, במאמר מ-1939 על "יוסף ואחיו" של אריך ולטר שטרנברג, שבחר לכתוב (בניגוד לבוסקוביץ') בסגנון אינדיבידואלי מתוך התעלמות מן הצורך ליצור בסגנון מזרחי, שונה מן הסגנון האירופי, על אף נושאה התנ"כי של היצירה.
המלחינים העולים לא הכירו זה את זה לפני בואם, ושום "אסכולה" לא התפתחה בארץ. היחיד שיצר קבוצת תלמידים בעלי אידאולוגיה משותפת היה שטפן ווֹלְפֶּה, שעלה ב-1935 ותרם רבות לחיי המוזיקה בתנועה הקיבוצית ולקונסרבטוריון הפלשׂתיני החדש בירושלים. (סגנונו האוונגארדי וחוסר הפשרנות שבאופיו בידלו אותו מעמיתיו בקונסרבטוריון, וב-1939 חזר לאירופה ומשם היגר לארצות הברית.)