שמואל בונים
ביוגרפיה

שמואל בן אפרים בונים נולד בשנת 1919 בסראטוב שברוסיה, וכילד עבר עם הוריו לקובנה בירת ליטא. כנער פקד את ספסלי הגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה
ב-1934, בגיל 15, עלתה משפחתו לארץ ישראל והתגוררה בתל אביב. לאחר תקופת לימודים בבית ספר תיכון בתל אביב, עבר ללמוד במקווה ישראל כדי להכין עצמו לחיי קיבוץ, כחניך תנועת השומר הצעיר.
בשנת 1939 הצטרף עם חבריו לקיבוץ ארץ ישראלי ד' ששכן בחדרה, ועלה להתיישבות בשרון בקיבוץ יקום. בונים היה חבר קיבוץ במשך 14 שנה ושם גם החל את עבודתו האמנותית. בבקרים היה מלמד ציור בבתי ספר בחדרה ובערבים היה מביים הצגות בקיבוץ ואף הקים וביים להקה סאטירית בשם "היתוש", שהופיעה כל חודשיים בתוכנית חדשה וליוותה את חיי הקיבוץ למשך שנים רבות.
שמעה של להקת "היתוש" ושל במאי הלהקה יצא למרחוק, וכאשר חיפשו במאי ללהקת הצ'יזבטרון של הפלמ"ח, גייסו את בונים לפלמ"ח והוא ביים את כל תוכניות הלהקה. בצ'יזבטרון פיתח בונים את סגנון הבימוי והעמדת הפזמונים שהפך להיות סימן ההיכר הייחודי שלו.
עם שחרורו מצה"ל וסיום פרק הצ'יזבטרון, יצא בונים ללונדון ללמוד בימוי בבית הספר המפורסם "אולד ויק". בשובו לארץ החל לביים בקיבוצים, עד שנפלה בידיו הצעתו של התיאטרון הקאמרי לביים את הקומדיה "אחותי איילין". לאחר ההצלחה של ההצגה הציעו לו להיות במאי בית קבוע של התיאטרון. מאז שנת 1953 ועד יציאתו לגמלאות היה במאי הבית של התיאטרון הקאמרי וביים שם למעלה מ-40 הצגות. במשך שני עשורים לפחות, לאחר פרישתו של מייסד התיאטרון יוסף מילוא ועד פרוק קולקטיב השחקנים והפיכת התיאטרון לתיאטרון עירוני, קבעו למעשה שמואל בונים יחד עם עמיתו הבמאי גרשון פלוטקין, את דמותו האמנותית של התיאטרון הקאמרי. תחת ידיו כבמאי עלה בשנת 1964 הלהיט הגדול של הקאמרי, המחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר".
בצד עבודתו בתיאטרון הקאמרי, ביים בונים גם בתיאטרון הבימה, בתיאטרון חיפה ובתיאטראות נוספים. כל אותם השנים לא זנח את אהבתו לבמה הקטנה ולהצגות בידור. בשנות החמישים היה בין מייסדי להקת "בצל ירוק" וביים את הצגותיה, היה שותף לעבודה האמנותית של חיים חפר ודן בן אמוץ ב"חמאם" וביים שם שמונה תוכניות, שהמפורסמת שבהם היא "תל אביב הקטנה". כמו כן ביים מספר מופעים בתיאטרון העממי של אברהם דשא (פשנל) ובתיאטרוני בידור נוספים.
ב-1965 יזם בונים, המחיז וביים את ההצגה "המגילה" של איציק מאנגר, שזכתה להצלחה גדולה בקרב הקהל דובר העברית והיוותה במידה רבה אות לחזרתה הלגיטימית של היידיש לתרבות הישראלית. ההצגה גם זכתה להפקה בברודוויי בבימויו של בונים, ונדדה אחר כך לארגנטינה ולדרום אפריקה.
בונים אהד מאוד את שיריהם של המשוררים נתן אלתרמן ואיציק מאנגער. הוא עיבד את שיריהם וסיפוריהם להצגות תיאטרון וביים, המחיז או ערך מספר הצגות של כל אחד מהם, במסגרת התיאטרון הרפרטוארי ותיאטרון הבידור (ביניהם סיפור גן העדן בתיאטרון הקאמרי ב-1981).
אף שהפך את הבימוי והתיאטרון לעיסוקו העיקרי, לא זנח בונים את עסקי הציור ועיקר אהבתו היה הרישום. ספרי הבימוי שלו היו מורכבים מרישומיו ובעת הצגות בכורה נהג להעניק לשחקנים רישום מההצגה. בשנת 1970 הציג בונים את תערוכת ציוריו הראשונה ומאז הוצגו ציוריו בכמה תערוכות. ב-1976 יצר בשיתוף הצייר אברהם מנדאל סדרה של לוחות מצוירים שהוצמדו לתקרת מחלקת כירורגית ילדים בבית חולים הדסה עין כרם. הסדרה שנקראה "קרקס בעננים" הציגה בצבעוניות עזה מופע קרקסי באוויר ומתחת לפני הים. ברבות השנים כוסה הציור, אך ב-2019 נחשף מחדש ועבר תהליך של חידוש ותיקון בידי צוותו של שי פרקש המתמחה בתיעוד ושימור ציורי קיר. הציורים הוצבו מחדש, הפעם על קירות המרכז האמבולטורי למחלות זיהומיות.
בשנת 1971 החל ללמד בחוג לתיאטרון בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1977 שיחק בסרטו של אברהם הפנר, "דודה קלרה" לצד עדנה פלידל וחנה מרון.
בונים נהג לכתוב מעת לעת רשימות לעיתון, ובמשך מספר שנים קיים טור קבוע בשם 'כוסית' במוסף "חותם" של "על המשמר", ובו שילב כתיבה עם איור.
בונים היה נשוי פעמיים.
אשתו השנייה, ברניקה (ניקי), שאותה הכיר בתיאטרון הקאמרי, נפטרה ב-1992.
בונים נפטר בתל אביב ב-1998, בגיל 79, ונקבר בבית העלמין ירקון לצד אשתו.
הותיר שלוש בנות ונכדים.
בשנת 2013 הונחה לוחית זיכרון על ביתו בתל אביב.