stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מפעלי עמק דרוונט
מורשת

עמק דרוונט נחשב למקום שבו הוקמה מערכת המפעלים הראשונה. המכונות שפותחו בעמק אפשרו את הייצור הרציף. מפעל קרומפורד ומגורי העובדים, שנבנו על ידי ריצ'רד ארקרייט, היו בסיס לקהילות תעשייתיות ברחבי העולם. הסיבה לבניית היישוב במקביל לבנייתו של מפעל קרומפורד הייתה על מנת לספק מגורים לפועלים, כיוון שזו הייתה אחת הדרכים היחידות להבטיח כי העובדים ירצו לעבוד במקום. הצלחת הדגם של ארקרייט הובילה לכך שתעשיינים אחרים העתיקו אותו. יזמים כגון פיטר נייטינגייל, ג'דדיה סטרוט ותומאס אוואנס הקימו מספר יישובים מסוג זה ברחבי העמק. התעשיינים הללו דאגו לעובדיהם ולמשפחות שלהם, ובכך פעלו מנקודת מבט כלכלית שאפשרה להם מאגר יציב של עובדים.
חידושיו של ארקרייט לא הוגבלו רק לפיתוח יישובי עובדים; הוא המציא פטנטים רבים הקשורים לטכנולוגיית טווייה המבוססת על מים. תוקף הפטנטים שלו פג ב-1785, וכעבור שלוש שנים היו למעלה מ-200 מפעלים כאלה בבריטניה. ניו לנארק שבסקוטלנד - אף הוא אתר מורשת עולמית - הושפע במידה רבה מפעילותו של ארקרייט בעמק דרוונט; המקום זוהה כאתר פוטנציאלי להקמת מפעל במסגרת ביקור שערכו בו ארקרייט ודייוויד דייל ב-1784. זמן מה לאחר מכן הקים דייל ארבעה מפעלים בניו לנארק; הם היו דומים למפעל מסון היל, ולפחות שניים מתוכם פעלו בטכנולוגיה שפותחה בעמק דרוונט, אם כי מערכת המפעלים הייתה שונה מזו שבעמק. ניו לנארק נרכש על ידי רוברט אוון ב-1799, והלה הרחיב במידה רבה את הפעילות החברתית בהשוואה לעמק. סלטייר - אף הוא אתר מורשת עולמית - הוקם ב-1853 והיה מאופיין במגורי עובדים ומתקניהם, ואף במאפיינים אחרים של מערכת המפעלים שפותחה על ידי ארקרייט.
ב-1774 העבירה הממשלה הבריטית חוק שלפיו חל איסור על ייצוא "כלים או מכשירים" ששימשו בתעשיות הכותנה והפשתן. כתוצאה מכך הדרך היחידה להפיץ את הטכנולוגיות החדשות שפותחו בבריטניה למדינות אחרות הייתה באמצעות ריגול תעשייתי. קארל דליוס עבר באנגליה והעביר את התוכניות של חלק מהמצאותיו של ארקרייט לאדם בשם יוהאן גוטפריד ברוגלמאן; ברוגלמאן ניצל את המידע על מנת להקים מפעל ברטינגן שליד דיסלדורף שבגרמניה, וזה החל לפעול ב-1784. הוא קרא ליישוב הסמוך למפעל בשם קרומפורד. היה זה מפעל ארקרייט הראשון ביבשת אירופה. השיטות לטוויית כותנה שפותחו בעמק דרוונט הגיעו גם לאמריקה. ב-1790 היו בארצות הברית פחות מ-2,000 פלכים שהונעו על ידי גלגלים המכונים Spinning jenny, ובאותה תקופה היו בבריטניה 2.4 מיליון פלכים כאלה. הדגם של מפעל ארקרייט הובא לאמריקה על ידי מהגרים כגון סמיואל סלייטר, שהיה במקור מעמק דרוונט, והקים את מפעל סלייטר. טכנולוגיות רבות שפותחו בעמק דרוונט אומצו בתעשיות טקסטיל אחרות; עד אמצע המאה ה-20 בוצע הטיפול במכונות ניפוץ שהומצאו על ידי ארקרייט. בזכות מערכת המפעלים ניתן היה לייצר בזול מוצרי טקסטיל וביגוד.
שימור

ב-1971 נערך בעמק פסטיבל לזכרו של ארקרייט, וזמן קצר לאחר מכן הוקמה אגודת ארקרייט לשימור המונומנטים התעשייתיים בדרבישייר. המתחם של מפעל קרומפורד נרכש על ידי האגודה ב-1979, ובכך היא מנעה את הריסת המבנים הקשורים למפעל. מלבד מניעת הרס האתר שאפה האגודה להתחיל בשיקומו. המפעלים היו מזוהמים היות ששימשו לאחסון חומרים תעשייתיים שונים לאחר הפסקת ייצור הכותנה, וביוזמת האגודה המפעלים נוקו ושוקמו בעלוּת חמישה מיליון לירות שטרלינג ובסיוע המועצות המקומיות, סוכנות הפיתוח של מזרח המידלנדס, קרן המורשת האנגלית וקרן הלוטו למורשת. מפעל קרומפורד מאוכלס על ידי מספר עסקים קטנים ומשמש גם לחינוך.
מפעלים רבים בעמק שרדו לאורך השנים למרות דעיכת תעשיית הכותנה המקומית, וחלקם שימשו עבור מטרות אחרות. רוב בתי הפועלים עדיין קיימים כמקומות מגורים. בשנות ה-70 וה-80 ניסו הרשויות המקומיות וקרן המורשת האנגלית למנוע את ההידרדרות במצב הבתים והמפעלים באמצעות ייעוץ לבעליהם ומענקים לעבודות השימור. כאשר הוגשה המועמדות להכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2000, היו 26 מתוך 838 הבניינים הרשומים באזור במצב שימור גרוע, וברשימת המבנים בסיכון של קרן המורשת האנגלית.
המפעלים בעמק דרוונט הועמדו להכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2000. האתר הוצע להכללה ברשימה (יחד עם הנוף התעשייתי בבלנאבון, ניו לנארק וסלטייר) על מנת להגדיל את ייצוגם של אתרים תעשייתיים היסטוריים. ההצעה התקבלה, והמפעלים הוכרזו בשנת 2001, לפי הקריטריון השני והקריטריון הרביעי להכללה ברשימת אתרי המורשת העולמית, כאתר מורשת עולמית תרבותי. "שותפות מפעלי עמק דרוונט" אחראית, בשם הממשלה הבריטית, לניהול האתר. ביוני 2009 נפגע מפעל באת' סטריט שבדרבי עקב שרפה. הבניין היה חלק מאתר המורשת העולמית, ותוארך למאה ה-18.
מוזיאון עבודת הטקסטיל שבמפעל מסון היל מציג את אוסף האשוות (Bobbin) הגדול ביותר בעולם. בבניין הצפוני של מפעל בלפר שוכן מרכז המבקרים של העמק. במרכז זה יש תצוגה של מכונות ופריטים נוספים הקשורים להיסטוריה של תעשיית הטקסטיל המקומית. במפעל לום, השוכן בקצה הדרומי של האתר, נמצא המוזיאון התעשייתי של דרבי.
המפעלים בעמק דרוונט הם נקודת עוגן (Anchor point) במסלול האירופי למורשת תעשייתית (European Route of Industrial Heritage).
ראו גם

מפעל קרומפורד
לקריאה נוספת

Conrad Jr, James L. (1995), ""Drive That Branch": Samuel Slater, the Power Loom, and the Writing of America's Textile History", Technology and Culture 36 (1): 1–28
Cooper, Brian (1983), Tranformation of a Valley: The Derbyshire Derwent, London: Heinemann
מסמך המועמדות של שותפות מפעלי עמק דרוונט:
Derwent Valley Mills Partnership (2000), Nomination of the Derwent Valley Mills for inscription on the World Heritage List, Derwent Valley Mills Partnership
הערות שוליים

↑  מסמך המועמדות, עמ' 93–94.
↑  מסמך המועמדות, עמ' 94
↑  מסמך המועמדות, עמ' 96.
1 2 3  מסמך המועמדות, עמ' 94–95.
1 2 3  מסמך המועמדות, עמ' 96–97.
↑  בדיקת שווי מטבעות בעבר (רלוונטי גם להתאמות השווי הבאות)
↑  מסמך המועמדות, עמ' 106.
↑  מסמך המועמדות, עמ' 101–102.
1 2 3  מסמך המועמדות, עמ' 100
↑  מסמך המועמדות, עמ' 98
1 2  מסמך המועמדות, עמ' 102–104
↑  מסמך המועמדות, עמ' 105
↑  מסמך המועמדות, עמ' 100–104.
↑  מסמך המועמדות, עמ' 110
↑  מסמך המועמדות, עמ' 32 ועמ' 102–103.
1 2  קופר, עמ' 191
↑  קופר, עמ' 192
↑  קופר, עמ' 199–200.
↑  קופר, עמ' 202
↑  קופר, עמ' 200 ו-203
↑  קופר, עמ' 203
↑  מידע באתר אונסק"ו
↑  מסמך המועמדות, עמ' 27
↑  מסמך המועמדות, עמ' 33
↑  מסמך המועמדות, עמ' 29
1 2  מסמך המועמדות, עמ' 30
↑  מסמך המועמדות, עמ' 30–31. קונראד, עמ' 1.
↑  מסמך המועמדות, עמ' 134
↑  מסמך המועמדות, עמ' 3
↑  מידע באתר הרשמי
↑  MASSON MILLS WORKING TEXTILE MUSEUM
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| דגל בריטניה סמל אונסק"ו אתרי מורשת עולמית בממלכה המאוחדת |
| --- | --- | --- |
|  אנגליה | ארמון בלנהיים • קתדרלת קנטרברי, כנסיית סנט מרטין ומנזר סנט אוגוסטין • באת' • נוף המכרות בקורנוול ובמערב דבון • מפעלי עמק דרוונט •  הטירה והקתדרלה בדרהאם • גבולות האימפריה הרומית: חומת אדריאנוס • עמק איירונברידג' • דורסט וחוף דבון המזרחי • גני קיו • סולטייר • סטונהנג', אייווברי ואתרים נלווים • הפארק המלכותי סטאדלי ומנזר פאונטיינז • מצודת לונדון • ארמון וסטמינסטר, מנזר וסטמינסטר וכנסיית סנט מרגרט • גריניץ' הימית • אזור האגמים האנגלי • מצפה הכוכבים ג'ודרל בנק • ערי הספא הגדולות של אירופה (יחד עם שש מדינות): באת' |  |
|  סקוטלנד | אדינבורו העתיקה והחדשה • לב אורקני הנאוליתית: סקארה ברי, טבעת ברודגאר, מיס האו והאבנים הניצבות בסטנס • ניו לנארק • סנט קילדה • גבולות האימפריה הרומית: חומת אנטונינוס • גשר פורת' • פלואו קאנטרי |  |
|  ויילס | טירות וחומות המלך אדוארד בגוויניד' (טירת בומריס, טירת הרלך, טירת קרנארבון וטירת קונווי) • הנוף התעשייתי בבלנאבון • אמת פונטקיסילטה • נוף הלווחה של צפון-מערב ויילס |  |
|  צפון אירלנד | סוללת הענק • יישובי הכנסייה המוראבית (עם עוד שלוש מדינות): גרייסהיל |  |
| טריטוריות מעבר לים | העיר ההיסטורית בסנט ג'ורג'ס והביצורים הסמוכים בברמודה • האי הנדרסון בפיטקרן • איי גוף ואינאקססיבל בטריסטן דה קונה • מערת גורהם בגיברלטר |  |
| אתרי מורשת עולמית לשעבר | ליברפול |  |
היסודות של מפעל קרומפורד שנבנה ב-1775 ונהרס בשרפה ב-1890. חדר הגלגל נמצא מצד ימין
מזח קרומפורד
שיפוע המסילה בסמוך לעמק גויט
מפעל סלייטר שברוד איילנד
המוזיאון התעשייתי של דרבי
נובה (פרנקי ריי)

| --- | --- |
נובה, כפי שהופיעה על עטיפת החוברת Heralds #5 מיוני 2010. אמנות מאת הלנה ג'ורג'ביק.
נובה, כפי שהופיעה על עטיפת החוברת Heralds #5 מיוני 2010. אמנות מאת הלנה ג'ורג'ביק.
 סוג:  גיבור-על
 הוצאה לאור:  מארוול קומיקס
 הופעה ראשונה:  Fantastic Four #164 (נובמבר 1975)
 יוצרים:  רוי תומאס וג'ורג' פרז
 גילום הדמות:  בו גארט ("ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף")
 מידע
 שם אמיתי:  פרנקי ריי
 כינויים:  הלפיד האנושי
 סטטוס:  פעיל
 מקום לידה:  ניו יורק 
 מקצוע:  כרוז, גיבור-על, מתרגם
 כוחות:  הכוחות הקוסמיים של גלקטוס.
 חברה בקבוצה:  דפנדרס (ולקיריור)
 חברה לשעבר בקבוצה:  מבשריו של גלקטוס בת ברית של ארבעת המופלאים
 אזרחות:  ארצות הברית 
 דמויות קשורות
 משפחה:  פיניאס ט. הורטון (אב חורג, מת) תומאס ריימונד (אב) לאנט ריי (אמא)
 
נובה (באנגלית: Nova) היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס ארבעת המופלאים ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Fantastic Four #164 מנובמבר 1975, והיא נוצרה על ידי הכותב רוי תומאס והמאייר ג'ורג' פרז.
נובה היא האלטר אגו של פרנקי ריי, מתורגמנית העובדת באו"ם, שפגשה בג'וני סטורם והפכה לחברתו, למרות פחדיה מאש. בהמשך מוסבר כי פחדיה נובעים מכך שהושלכו עליה אותם כימיקלים שגרמו ללפיד האנושי המקורי (האנדרואיד ג'ים האמונד) לפרוץ בלהבות, ואביה החורג, פיניאס הורטון, נטע בה מחסום מנטלי כדי למנוע ממנה להשתמש בכוחות האש שהוענקו לה בעקבות התאונה. לאחר שהמחסום המנטלי הוסר, זכרונותיה שבו אליה, והיא גילתה מחדש את כוחותיה הרדומים. היא הדמות השלישית שנטלה את זהותו של הלפיד האנושי, ועזרה לתקופה מסוימת לארבעת המופלאים בטרם התנדבה כמו הגולש הכסוף להפוך למבשרו של גלקטוס.
הערות שוליים

↑  Fantastic Four #238, January 1982
ערך זה הוא קצרמרבנושא קומיקס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מלחמת סיאם–צרפת

מלחמת סיאם–צרפת (באנגלית: The Franco-Siamese War) ב־1893 הייתה סכסוך בין הרפובליקה הצרפתית השלישית לבין ממלכת סיאם. אוגוסט פאווי, סגן הקונסול הצרפתי בלואנג פרבאנג ב־1886, היה הסוכן הראשי בקידום האינטרסים הצרפתיים בלאוס. התככים שלו, שניצלו את החולשה הסיאמית באזור ופלישות תקופתיות של המורדים הווייטנאמים מטונקין, הגבירו את המתיחות בין בנגקוק לפריז. בעקבות הסכסוך הסכימו הסיאמים לוותר על לאוס לצרפת, פעולה שהובילה להתרחבותה המהותית של הודו-סין הצרפתית.
סכסוך זה המשיך את מלחמות אוהו (1865–1890), שבו ניסתה סיאם להשקיט את צפון סיאם ואת אזור טונקין.
הרקע

הסכסוך החל כאשר המושל הכללי של הודו-סין הצרפתית, ז'אן דה לנסן, שלח את אוגוסט פאווי כקונסול לבנגקוק כדי לספח את לאוס תחת השלטון הצרפתי. הממשלה בבנגקוק האמינה בטעות כי ממשלת בריטניה תתמוך בה, סירבה לוותר על השטח שממזרח לנהר המקונג, במקום לחזק את נוכחותה הצבאית והמנהלית שלה שם.
שני אירועים הפכו לתקריות קריטיות, כאשר מושלים סיאמיים בחאמאן ובנוג קאי גירשו שלושה סוחרים צרפתים ממרכז המקונג בספטמבר 1892, בחשד להברחת אופיום. זמן קצר לאחר מכן התאבד הקונסול הצרפתי, מאסי, בלואנג פרבאנג, בדרכו חזרה לסייגון. בצרפת, מקרים אלה שימשו את הלובי הקולוניאלי (Parti Colonial) כדי לעורר רגשות לאומניים אנטי-סיאמיות כעילה להתערבות צבאית צרפתית.
מותו של מאסי הפך את אוגוסטה פאבי לקונסול הצרפתי החדש. במרץ 1893 דרש פאווי כי הסיאמים יפנו את כל עמדות הצבא בצד המזרחי של נהר המקונג מדרום לחאמאן, בטענה כי הקרקע שייכת לווייטנאם. כדי לגבות את הדרישות הללו, שלחו הצרפתים ספינת-התותחים לבנגקוק, שעגנה על הצ'או פראייה ליד הצירות הצרפתית.
הסכסוך

כאשר סיאם דחתה את הדרישות הצרפתיות, שלח המושל הצרפתי דה לנסן שלושה טורי צבא לאזור המחלוקת, כדי להכריע ולקבוע את שליטת צרפת, באפריל 1893. שמונה מאחזים צבאיים סיאמיים קטנים ממערב למקונג פונו עם בוא הטור הצרפתי המרכזי, אך ההתקדמות של שאר הטורים נתקלה בהתנגדות סיאמית. בצפון, הצרפתים היו במצור על האי קאנונג כאשר נלכד מפקד הכוח הצרפתי. בדרום התנהל הכיבוש הצרפתי בצורה חלקה עד שמארב של חיילים סיאמיים בכפר קנג קרט גרם להריגת מפקח המשטרה הצרפתי גרוסגורין.
הסכסוך > הריגתו של גרוסגורין

המפקח גרוסגורין היה מפקח צרפתי ומפקד של מיליציה וייטנאמית בלאוס. כמו אוגוסטה פאווי, הוא היה מעורב בכמה מסעות צבאיים באזור. הוא היה באחד הכוחות הצבאיים הצרפתיים שנשלחו באפריל 1893 על ידי המושל הכללי, לחצות את ההרים לאזור לאו של חאמאן כדי לתפוס את השטח הנתון למריבה. הכוח הצבאי בראשותו הצליח בתחילה בעדיפת הכוח הסיאמי בחאמאן ב־25 במאי.
זמן קצר לאחר מכן, ב־5 ביוני, ארגן הנציב הסיאמי מארב הפתעה על הכפר קין קט, שם חנה גרוסגורין, שהיה מרותק למיטת חוליו עם המיליציה שלו. נראה כי הנציב הונחה על ידי נציגי ממשלת סיאם להביא לנסיגתם של הצרפתים ואם לא, יש צורך בלחימה במלוא הכוח. המארב הביא להריסת הכפר ולהריגתם של גרוסגורין ו -17 וייטנאמים. המארב הסיאמי ומותו של גרוסגורין, שימש בסופו של דבר כעילה להתערבות צרפתית חזקה.
הסכסוך > תקרית פאקנאם

כתוצאה מכך, היחסים בין בנגקוק לבין מעצמות המערב נפגעו, וצרפת דרשה פיצויים. הבריטים שלחו שלוש ספינות של חיל הים אל פתח נהר הצ'או פראייה, למקרה שיהיה צורך בפינוי אזרחים בריטים. הצרפתים צעדו עוד צעד אחד קדימה ביולי 1893 על ידי הבאת שתי ספינות קרב לשוט על הצ'או פראייה לכיוון בנגקוק, ללא אישור של סיאם. הספינות נתקלו באש ממבצר בפקנאם ב -13 ביולי 1893. הצרפתים השיבו אש וכפו את דרכם לבנגקוק.
עם תותחים שכוונו לארמון הגדול בבנגקוק, העבירו הצרפתים אולטימטום לממשלה בסיאם, כי ב־20 ביולי תמסור לצרפת את השטח שממזרח למקונג ותסלק משם את כוחותיה ותשלם פיצוי של שלושה מיליון פרנק תמורת פיצוי על הלחימה בפאנקאם, ותעניש את האחראים להרג באזור השנוי במחלוקת. [2] כאשר סיאם לא מילאה מיד את האולטימטום, הציתו הצרפתים את החוף הסיאמי.
בסופו של דבר נכנעו הסיאמים לתנאים הצרפתיים במלואם, לאחר שלא מצאו כל תמיכה מצד הבריטים. בנוסף, דרשו הצרפתים ערובה לכיבוש זמני של צ'נטבורי ופירוז של באטמבאנג, סיאם ריפ ואזור של 25 קילומטר על הגדה המערבית של המקונג. הסכסוך הוביל לחתימה על האמנה הצרפתית-סיאמית, ב-3 באוקטובר 1893.
הסכסוך > המשפט הצרפתי-סיאמי

בעקבות הריגתו של גרוסגורין, ממשלת סיאם הצביעה על פרה יוט הנציב של מחוז קמון, כאחראי להרג של הקצין הצרפתי, אם כי הוא זוכה בתחילה מעוול במשפט שנערך במארס 1894. לאחר מכן התכנס ביוני 1894 "בית משפט מעורב צרפתי-סיאמי". בית המשפט קבע כי פרה יוט הביא כוחות נוספים כדי להקיף את הבית בכפר שבו שכב הקצין הצרפתי חולה. גרוסגורין והווייטנאמים, שלא הצליחו להימלט - נהרגו, ולאחר מכן הוצת הבית על פי הוראותיו של פרה יוט.
בהסכם משותף בין הסיאמיים לצרפתים, גזר הדין של פרי יוט נדון לעשרים שנות שירות עונשין. עורך-הדין של ההגנה היה עורך-הדין הציילוני ויליאם אלפרד טילקה, שלימים הפך לתובע הכללי של סיאם.
ההשלכות

הסיאמים הסכימו לוותר על לאוס לצרפת, שהרחיבה את הודו-סין הצפונית. ב־1896 חתמה צרפת על חוזה עם בריטניה שהגדיר את הגבול בין לאוס לשטח הבריטי בבורמה העליונה. ממלכת לאוס הפכה לפרוטקטוראט, שנוהל על ידי המושל הכללי של הודו-סין הצרפתי שישב בהאנוי.
לצרפתים ולבריטים היו אינטרסים חזקים בשליטה על חלקים מהודו-סין. פעמיים בשנות התשעים של המאה התשע-עשרה הם היו על סף מלחמה על שתי דרכים שהובילו ליונאן, אבל כמה קשיים עצרו אותם מלצאת למלחמה. הגאוגרפיה של הארץ הפכה את תנועות הגייסות לקשות, והפכה את הלחימה ליקרה יותר ופחות יעילה. שתי המדינות נאבקו בקשיים בתוך המושבות שלהם. המלריה הייתה נפוצה וקטלנית. בסופו של דבר, נתיבי הסחר האלה מעולם לא נכנסו לשימוש. ב -1904, הצרפתים והאנגלים הניחו בצד את ההבדלים הרבים ביניהם עם וחתמו על הסכמה הדדית וסיימו את המחלוקת בדרום מזרח אסיה.
צרפת המשיכה לכבוש שטחים נוספים בסיאם עד 1907, כאשר סיאם ויתרה עליהם.
הערות שוליים

1 2  Stuart-Fox, Martin (1997). A History of Laos. Cambridge University Press. pp. 24–25
1 2 3 4 5 6  Simms, Peter; Simms, Sanda (2001). The Kingdoms of Laos: Six Hundred Years of History. Psychology Press. pp. 206–207. ISBN 0700715312. Retrieved 22 August 2015.
1 2  Ooi, Keat Gin (2004). Southeast Asia: A Historical Encyclopedia, from Angkor Wat to East Timor. ABC-CLIO. pp. 1015–1016.
1 2  Dommen, Arthur J. (2001). The Indochinese Experience of the French and the Americans: Nationalism and Communism in Cambodia, Laos, and Vietnam. Indiana University Press. p. 18.
↑  e Pouvourville, Albert (1897). "L'affaire de Siam, 1886-1896". Chamuel
1 2 3  he Peoples and Politics of the Far East (1895) by Sir Henry Norman, p.480-481 [1]
↑  "Commerce in War" by Llewellyn Archer Atherley, p.182. Books.google.com. 1907. Retrieved 2012-02-03.
↑  "archive" (PDF). New York Times. Retrieved 2012-02-03.
↑  "The Case of Kieng Chek Kham Muon before the Franco-Siamese Mixed Court. Constitution of the Mixed Court and rules of procedure". Archive.org. Retrieved 2012-02-03.
↑  "Official history of Tilleke & Gibbons". Tillekeandgibbins.com. Retrieved 2012-02-03.
↑  Loos, Tamara (2006). Subject Siam: Family, Law, and Colonial Modernity in Thailand. Cornell University Press. pp. 59–60
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007407543305171  LCCN: sh2017004394 
מפת אזור הודו-סין, עם שטחי החסות של ברטניה וצרפת, בזמן המלחמה בין סיאם לצרפת.
קריקטורה בעיתון פאנץ׳ הצרפתי 1893: הזאב הצרפתי הרעב מתבונן בכבשה התמימה=סיאם, מעבר לנהר המקונג.
קריקטורה בעיתון הבריטי סקטאטץ׳ - מראה חייל צרפתי, מצויד למלחמה מודרנית, הורג בובת עץ בדמות חייל סיאמי. פורסם יולי 1893
נבחרת ישראל בטיפוס

| --- | --- |
ישראל ישראל
 מידע כללי
 התאחדות:  מועדון המטפסים הישראלי
 השתייכות:  IFSC
 מאמן:  התחום פועל דרך מאמנים אישיים
 
נבחרת ישראל בטיפוס היא נבחרת הטיפוס הלאומית של ישראל, המנוהלת על ידי התאחדות הטיפוס הספורטיבי והאתגרי בישראל.
היסטוריה

עד לשנת 2019, פעלו מספר נבחרות מטעם מספר איגודי טיפוס שונים.
לקראת אולימפיאדת טוקיו (2020), החליט הוועד האולימפי הבינלאומי להכיר בחמישה ענפים חדשים כספורט אולימפי: טיפוס, בייסבול, גלישת גלים, סקייטבורד, וקרטה.
הוועד האולימפי הישראלי, סימן את הטיפוס כענף שבו הסיכוי הרב ביותר לישראל לשלוח נציג. לצורך כך, בפברואר 2019 הוצגה לראשונה נבחרת ישראל הרשמית בטיפוס.
הוחלט כי נבחרת הטיפוס תעבוד במתכונת של נבחרת לאומית, תחת מאמן הנבחרת איתי פרידמן ובליווי המקצועי של היחידה לספורט הישגי.
באוגוסט 2020 התקיימה אליפות הארץ בטיפוס בולדרינג בחיפה. האליפות שודרה לראשונה אחרי שנים רוב בשידור ישיר בערוץ הספורט. במקצה הגברים זכה במקום הראשון אלכס חזנוב, במקום השני נמרוד מרכוס ובמקום השלישי רם לוין. במקצה הנשים זכתה במקום הראשון אילה כרם, במקום השני יעל בהארד ובמקום השלישי יעל טאוב.
בנובמבר 2020 התקיימה אליפות הארץ בטיפוס הובלה בחולון. במקצה הגברים זכה במקום הראשון נמרוד מרכוס, במקום השני יובל שמלא ובמקום השלישי אלכס חזנוב. במקצה הנשים זכתה במקום הראשון נועה שירן, במקום השני איילה כרם ובמקום השלישי נעמה יוחאי.
בהמשך אותו החודש התקיימה אליפות אירופה בטיפוס במוסקבה, וזאת הייתה ההזדמנות האחרונה לכלל המטפסים האירופים להיכנס לאולימפיאדת טוקיו. כעשרה מטפסי נבחרת ישראל (שישה גברים וארבע נשים) השתתפו בתחרות על המקום הראשון הנחשק. התחרות חולקה לשלושת מקצי הטיפוס האולימפי - ספיד (מקצה מהירות), בולדר והובלה כשבסיום התחרות מתקיים מקצה קומביינד המשלב את שלושת המקצים באותו היום. לגמר הספיד הגיעו נמרוד מרכוס וגבע לוין. לחצי גמר הבולדר עלו שבעה מטפסים (חמישה גברים ושתי נשים) ובגמר רם לוין הגיע למקום הרביעי. בגמר ההובלה נמרוד מרכוס גם כן הגיע למקום הרביעי. במקצה הקומביינד אלכס חזנוב ויובל שמלא עלו לגמר וסיימו במקום השביעי והחמישי (בהתאמה).
סגל הנבחרת

סגל נבחרת גברים:
| שם | תאריך לידה |
| --- | --- |
אלכס חזנוב: 2 במרץ 1995
יובל שמלא: 18 בנובמבר 1998
נמרוד מרכוס: 12 בנובמבר 1999
רם לוין: 27 בדצמבר 1998
סגל הנבחרת > מקצועי

מאמן – איתי פרידמן
מערת קוסקר

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  צרפת צרפת
 מיקום:  9th arrondissement of Marseille, צרפת
 קואורדינטות:  43°12′10″N 5°26′57″E﻿ / ﻿43.202777777778°N 5.4491666666667°E﻿ / 43.202777777778; 5.4491666666667
 מגלה:  אנרי קוסקר 
 תאריך גילוי:  1985 
  (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי מערת קוסקר(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי מערת קוסקר(למפת פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור רגילה) מרסיי אביניון טולון ניס גאפ דין-לה-בן מונקו אוקסיטניה אוברן-רון-אלפ איטליה הים התיכוןמערת קוסקר(למפת פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור מוגדלת) מרסיי אביניון טולון ניס גאפ דין-לה-בן מונקו אוקסיטניה אוברן-רון-אלפ איטליה הים התיכוןמערת קוסקר
 
מערת קוסקר (בצרפתית: Grotte Cosquer) היא מערה בצרפת ששימשה את האדם הקדמון וכיום היא מוצפת בחלקה במי הים התיכון, כשהגישה אליה היא דרך מנהרה באורך 175 מטר שפתחה נמצא בעומק 37 מטר מתחת לפני המים. במערה התגלו ציורי סלע שהמוקדמים בהם תוארכו ל-27,000 שנה לפני זמננו. המערה קרויה על שם אנרי קוסקר (צר'), הצולל שגילה אותה.
המערה נמצאת בקלנק דה מורג'יו שבמרסיי.
גילוי וחקר המערה

את הכניסה למערה גילה אנרי קוסקר, צוללן מקצועי בקסיס, בשנת 1985. הוא חקר את המערה בהדרגה - בתחילה חקר את המנהרה המובילה למערה בכוחות עצמו, ולאחר מכן בעזרת חבר ומדריך צלילה מהמועדון שלו, עד שהגיעו לכניסה למערה עצמה. כאשר חזר לבדו לחקור את המערה גילה כי מדובר באגם תת-קרקעי, אך עקב תקלה במנורה ששימשה אותו נאלץ לשוב על עקבותיו, והפסיק לזמן מה את בדיקת המערה.
ביוני 1990 ביקש קוסקר את עזרתם של שני צוללני מערות בלגיים, האחים ברנרד ומארק ואן אספן, שהגיעו לצלול בקסיס. בעזרת הסבריו של קוסקר, מצאו האחים את הכניסה למערה. הם עקבו אחר המנהרה העולה, שוחים לאט ובזהירות ליד תקרת המנהרה כדי להימנע מהרמת חלקיקי סחף ומשקעי החרסית העדינים המכסים את הרצפה כדי לא לפגוע בראות התת-ימית. הם הגיעו לאגם התת-קרקעי שבראשו פעמון האוויר (חלק המערה שמעל קו המים) שראה קוסקר ב-1985. בגלל שכבל ההנחיה שלהם היה קצר מדי, נאלצו האחים להסתובב לאחור על מנת לצאת בבטחה על ידי מעקב אחר כבל ההנחיה לכיוון כניסת המנהרה, ללא יכולת לסקור את הפעמון.
ביוני 1991, חזר מארק ואן אספן לקסיס וב-24 ביוני הוא צלל שוב עם קוסקר, שניהם נחושים להגיע סוף סוף לקצה המערה. חדירתם למערה נמשכה רק כשלושים דקות ואפשרה להם לחקור בקצרה רק את החדר הראשון המחובר ישירות למנהרה. כמה ימים לאחר מכן, ב-9 ביולי, החליט קוסקר לחזור ולחקור את המערה בעזרת חברים ומדריכים של מועדון הצלילה שלו, סנדרין קוסקר (אחיינית שלו), יאן גוגן ופסקל אוריול, כדי להעריך את היקף המערה. במהלך צלילה זו בוצעה חקירה מפורטת יותר של החלק הלא מוצף של המערה. גוגן שם לב לקווי מתאר של כף יד על קיר, בעוד אוריול העלתה את ההשערה שמדובר ציור מערה. גילוי זה הניע את "צוות הארבעה" לחזור ולחפש באופן פעיל אחר שרידים אחרים. במהלך צלילות נוספות ביולי ואוגוסט גילו את ציורי המערות וצילמו סרטים ותמונות שלהם.
ב-1 בספטמבר 1991 התרחשה תאונת צלילה קטלנית במערה, כששלושה צוללנים מגרנובל לא מצאו את היציאה מהמנהרה. קוסקר וגוגן השתתפו בחילוץ גופות שלושת הצוללנים, ויומיים לאחר מכן דיווח קוסקר על המערה למחלקת העניינים הימיים במרסיי.
בעקבות הדיווח, נערך בין ה-18 ל-20 בספטמבר 1991, סקר מדעי של המערה, בסיוע כלי השיט של המחלקה למחקר ארכאולוגי תת-ימי במשרד התרבות הצרפתי. הוא נערך על ידי ז'אן קורטין, פרהיסטוריון מנוסה, וז'אן קלוטס (צר'), מומחה לאמנות מערות. עם פרסום התגלית, הועלו ספקות לגבי האותנטיות של הציורים. כמה פרהיסטוריונים צרפתים הביעו הסתייגות מהממצאים.
ביוני 1992 צולם במערה סרט בן 26 דקות שכותרתו "סוד מערת קוסקר" (בצרפתית: Le Secret de la grotte Cosquer). בין השנים 2001 ל-2005 יצאו לפועל במערה חמש משימות מחקר ארכאולוגי ומאז 2015 התבצעו חמש משימות נוספות.
ציורי המערה

כ-80% מגובה קירות המערה, אשר כנראה כללו גם הם ציורי קיר, היו שקועים באופן קבוע או מעת לעת ונמחקו במי הים. עם זאת, נותרו במערה כמעט 500 דוגמאות של אמנות מערות, אשר מתוארכות לשתי תקופות שונות במהלך התקופה הפלאוליתית העליונה. התקופה הראשונה, שהחלה כ-27,000 שנה לפני זמננו, מיוצגת על ידי אמנות המורכבת מ-65 שבלונות יד, 44 בשחור ו-21 באדום. אמנות מהתקופה המאוחרת יותר מתוארכת לכ-19,000 שנה לפני זמננו וכוללת תיאורים מורכבים הרבה יותר של בעלי חיים ודמויות אנושיות שונות. בסך הכל נמצאו במערה 177 ציורי חיות הכוללים 63 סוסים, 28 יעלים, 17 צבאים, 10 ביזונים ו-7 שוורים. יש גם תיאור יוצא דופן יותר של 16 בעלי חיים ימיים, כולל 9 כלבי ים ו-3 אלקות, כמו גם כמה מדוזות ודמויות שונות שיכולות להיות דגים או לווייתנאים. דמויות האדם כוללות סמלים מיניים רבים וגם דוגמה אחת למוטיב "ההרוג" שניתן לראות במערות אחרות כמו מערת לאסקו.
חתך אנכי של המערה והמנהרה
מערת פניה דה קנדמו

שביל הגישה למערה
מערת פניה דה קנדמו (בספרדית: Cueva de la Peña de Candamo) שוכנת בכפר סן רומן (ספ') במועצה העירונית קנדמו (ספ') בקהילה האוטונומית אסטוריאס בצפון ספרד. ביולי 2008 היא נכללה באתר המורשת העולמית "מערת אלטאמירה ואמנות המערות בתקופת האבן המוקדמת בצפון ספרד" של ארגון אונסק"ו.
היסטוריה

המערה התגלתה לראשונה על ידי כפרי שכונה "אל כריסטו" במחצית השנייה של המאה ה-19. היא התגלתה רשמית בשנת 1914, ובשנת 1919 פרסם הארכאולוג והגאולוג הספרדי אדוארדו ארנאנדס-פצ'קו (ספ') מחקר מדעי עליה. זו היא מערה טבעית שאורכה שישים מטרים. באופן כרונולוגי היא מתוארכת ללפני 18,000 שנה, כביכול בתקופת התרבות הסולוטרנית (שיטה לסיתות כלי אבן שהייתה נפוצה לפני כ-18,500 שנים), אם כי יש החולקים על תארוך זה וטוענים שחלק מהתחריטים שייכים לתקופות קדומות יותר ("החותם", ~ 30,000 שנה), או מאוחרות יותר (חריטות של בעלי חיים מהתקופה החמימה יותר, או נקודות שחורות, ~ 13,000 שנה).
המערה וציוריה השרו כנראה תחושה של פולחן קסום לאותם אנשים פלאוליתיים, על פי הפירושים הרגילים של סוג זה של אמנות (הכומר והארכאולוג הצרפתי אנרי בריי, 1877–1961), שקיבלו חיזוקים באמצעות החקירות הארכאולוגיות שבוצעו במערה זו: בפנים כמעט ולא נתגלו שרידים או כלי אוכל האופייניים לחיים בתוך מערה או לביצוע פעילויות רבות, מה שאומר שהכניסות אליה בוודאי היו מוגבלות מאוד ובמועדים מאוד ספציפיים. במקום זאת, במערה אחרת שנמצאה מטרים ספורים ממערה זו נמצאו כמה חפצים המעידים על מגורים. עם זאת, ראוי לזכור שזו ההשערה הסבירה ביותר.
ונדליזם וזרם מבקרים בלתי מבוקר ובלתי מכבד גרמו נזק בלתי הפיך למערה, מה שגרם לסגירתה במטרה להשיב את היציבות ולמגר טחב ואצות. השוואת הרישומים ממחקר פצ'קו, משנת 1919, עם המערה כיום, מעידה על הנזק הנורא שנגרם.