stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משבר אנגלופון
ציר זמן > 2017

בתחילת ספטמבר 2017, המועצה הממשלתית אמבזוניה (AGovC), תנועה בדלנית שהוקמה בשנת 2013 באמצעות מיזוג של מספר קבוצות, הציבה רשמית את כוחות ההגנה של אמבזוניה (ADF) בדרום קמרון. ב-9 בספטמבר ביצע הנגמ"ש את פעולתו הצבאית הראשונה, ותקף בסיס צבאי בבסונגבאנג שבמניו. שלושה חיילים קמרונים נהרגו בהתקפה, ואילו הנגמ"ש טען כי חייליהם הצליחו לחזור לבסיס ללא צמצום. לאורך ספטמבר ביצעו הבדלנים שתי הפצצות; אחת שמכוונת לכוחות הביטחון בבמנדה, ועוד אחת המכוונת לשוטרים. בזמן שההפצצה הראשונה נכשלה, השנייה פצעה שלושה שוטרים. ב-22 בספטמבר, חיילים קמרונים פתחו באש לעבר מפגינים, הרגו לפחות חמישה ופצעו רבים נוספים.
ב-1 באוקטובר החזית המאוחדת של הקונסורציום המאוחד של קמרונים הדרומית (SCACUF), תנועת גג המורכבת מכמה תנועות עצמאות, הכריזה באופן חד צדדי על עצמאותה של אמבזוניה. אחרי הצהרה זו הגיעו הפגנות המוניות ברחבי האזורים האנגלופוניים. הבדלנים בחרו אסטרטגית בתאריך זה, מכיוון שהוא יום השנה לאיחוד קמרון ודרום קמרון. מאוחר יותר SCACUF הפך את עצמו לממשלת ביניים של אמבזוניה (IG). כמה חודשים לתוך המלחמה, ה-IG דחה את רעיון המאבק המזוין, ובמקום זאת העדיף מערכה דיפלומטית ואי ציות. עמדה זו השתנתה בסופו של דבר.
כוחות צבא קמרון נכנסו לאזורים כדי להילחם בבדלנים ולרסן את ההפגנות. לאורך היום נהרגו לפחות שמונה מפגינים בבואי ובמנדה. הצבא הקמרוני תחזק כוחות גם את גבול ניגריה, וב-9 באוקטובר הוא טען כי עצר את מעברם של "מאות לוחמים ניגרים לקמרון".
לאורך נובמבר נהרגו שמונה חיילים, לפחות 14 אזרחים וחמישה נמלטים בגלל הסכסוך. הבדלנים הרגו שני ז'נדרמים בבמנדה בשבוע הראשון של החודש. ביומיים האחרונים של נובמבר נהרגו חמישה חיילים וחמישה שוטרים בשני פיגועים נפרדים נפרדים ליד ממפה. ב-1 בדצמבר הורתה ממשלת קמרון לפנות 16 כפרים במניו לקראת מתקפה צבאית, וב-4 בדצמבר הכריזה רשמית מלחמה על הבדלנים. צבא קמרון עבר לגור במניו, וכבש מחדש את שני הכפרים ב-7 בדצמבר עד 15 בדצמבר, בין השאר עם כוחות עלית. במהלך המתקפה ביצע הנגמ"ש פיגועי גרילה על צבא קמרון, והרג לפחות שבעה חיילים לאורך כל חודש דצמבר. ב-18 בדצמבר החל צבא קמרון להשמיד עשרות בתים אזרחיים כנקמה והרג כמה אזרחים. במתקפה בדצמבר התרחשה מדי פעם זליגה מעבר לגבול ניגריה.
פשעי מלחמה > ממשלת קמרון

ישנן עדויות צילום המראות אסטרטגיה עקבית של שריפת כפרים על ידי כוחות קמרון. הצבא טען כי החיילים שצולמו היו לבושים במדי צבא קמרוני גנוב, טענה שהוכחשה על ידי תושבים מקומיים. תמונות לוויין מראות נזק רב לכפרים. נאסר על חיילים לשאת טלפונים ניידים. באוגוסט 2018, המרכז לזכויות אדם ודמוקרטיה באפריקה פרסם רשימה של 106 כפרים שעברו פשטה על ידי כוחות הממשלה מאז אוקטובר 2017. כשהביא ראיות, קטעי וידאו ותמונות ראייה, המרכז טען כי 71 מהכפרים האלה נהרסו והושלכו לחלוטין, בעוד ש-34 הנותרים ננטשו חלקית.
פשעי מלחמה > אמבזוניה

בסוף שנת 2017 הכריזו הבדלנים על סגירת בתי הספר באזור, ותקפו ושרפו בתי ספר שסירבו להיסגר. בין פברואר 2017 למאי 2018, לפחות 42 בתי ספר היו ממוקדים. יש נבדלים הרואים בבתי ספר יעדים לגיטימיים מכיוון שהשפה הצרפתית נלמדת כמקצוע חובה. נכון ליולי 2019, קרוב ל-6,000 בתי ספר נסגרו ברחבי האזורים האנגלופוניים, ופגעו ביותר מ-600,000 ילדים. נפרדים החלו לפתוח בתי ספר משלהם בספטמבר 2019, אך אלה לא הספיקו לכסות את הצרכים החינוכיים באזורים שבשליטתם. בספטמבר 2020 קראו הבדלנים הבולטים מארק בארטה ואריק טאטאו להפסיק את סגירת בתי הספר. עם זאת, הדבר נדחה על ידי יוליוס איוק טאבה, סמואל איקומה סאקו ועייבה צ'ו לוקאס, שכולם התעקשו כי הפסקת אש חייבת להקדים את חידוש פתיחת בתי הספר. התקפות על בתי ספר עלו לבדלנים באובדן תמיכה כלשהו בקרב המקומיים שנהגו להזדהות עם מטרתם.
במאמץ להפוך את האזורים האנגלפיים לבלתי ממשלים, גורמים בדלניים רצחו עובדים בתאגידים ממשלתיים. חטיפה לפדיון כופר התרחשה לעיתים קרובות, וכן סחיטה של אזרחים להעברת כספים למימון המאבק. בשל אופיים המעורפל של רבים מהמיליציות הבדלניות, חלק מהתקפות המיוחסות לבדלנים עשויות להיות מעשיהם של עבריינים מקומיים. עם זאת, אין ספק כי גורמים בדלניים ביצעו פעולות רבות כאלה, לעיתים בהוראת ממשלת הביניים של אמבזוניה.
לאורך 2017 לא היו דיווחים על שנגמ"ש השתמש באלימות נגד אזרחים. נכון לאוקטובר 2018 דווח על חמישה אירועים כאלה, אם כי התקפות אלה לרוב לא היו קטלניות; מוות אזרחי אחד יוחס להתקפה של נגמ"ש. קבוצות בדלניות אחרות תקפו אזרחים 25 פעמים באותו פרק זמן, והיו אחראיות ל-13 מקרי מוות אזרחיים. הבדלנים אף הואשמו בשימוש בבתי ספר ובכנסיות כצריפים צבאיים; ביולי 2019, האשימה קמרון את הבדלנים בכיבוש יותר מ-50 בתי ספר. הכוחות האמבזוניים עסקו גם בסחיטה נרחבת של האוכלוסייה האזרחית בשני האזורים האנגלופוניים בקמרון.
נפגעים

בין ספטמבר 2017 לפברואר 2018 טענה קמרון כי איבדה 22 חיילים ושוטרים בסכסוך. עד מאי נהרגו לפחות 44 חיילים ושוטרים. ביוני 2018 הנתון הרשמי עלה ל-84 הרוגים. בתוך שבועיים במחצית יוני האחרונה, הנתון הרשמי עלה ליותר מ-120 הרוגים. עד אוקטובר 2018, הצבא והמשטרה איבדו לפחות 175 אנשי שירות. אבדות ההפרדה הוערכה בכמאות.
המלחמה התגברה בתחילת 2019. ביוני מספר נפגעי הצבא והמשטרה בקמרון נאמד בכ-500 הרוגים. הבדלנים איבדו כ-1,000 לוחמים. אף על פי שקשה לקבוע נפגעים אזרחיים, בחודש מאי 2019 נאמדו על ידי מקורות עצמאיים בסביבות 650 הרוגים, מתוך סך ההרוגים הכולל של 1,850. בספטמבר 2019, מקורות עצמאיים הצהירו כי הסכסוך גבה את חייהם של כ-3,000 איש, וסופר גם לוחמים וגם אזרחים. עד פברואר 2020 נהרגו בין 800 ל-1,000 חיילים קמרונים.
קבוצות אנגלופוניות חולקות על נתונים אלה. בעוד שתנועות פדרליות טענו כי הסכסוך לקח 3,000-5,000 נפשות החל בקיץ 2019, הבדלנים טענו כי בין 5,000 ל-10,000 איש נהרגו.
השלכות הומניטריות

עד ינואר 2018, 15,000 איש ברחו מדרום קמרון לניגריה. מספר זה גדל עד לפחות 40,000 איש עד פברואר. עד אוגוסט 2018, יותר מ-180,000 איש נעקרו עקב המלחמה. החל ממאי 2019, 530,000 בני אדם נעקרו מבפנים, ו-35,000 ברחו לניגריה. ביוני 2019 1.3 מיליון איש באזורים האנגלופוניים היו זקוקים לסיוע הומניטרי.
השלכות אחרות

הסכסוך פגע קשות בכלכלה המקומית. ביוני 2018, חברת Cameroon Developmen Corporation, חברה ממשלתית המונה 22,000 עובדים, הכריזה שהסכסוך עלול להוביל לאובדן של 5,000 משרות בטווח הקצר. ביולי 2018 דיווחה הארגון הקומיני האנושי "Human Is Right" כי המלחמה גרמה לעלייה של 70 אחוזים באבטלה במגזר החקלאי. תחומי שמן הדקלים והקקאו באזור דרום-מערב ספגו מכה קשה, כאשר חברת Pamol שבבעלות המדינה זנחה את המטעים באזורים מסוימים. החברה הפרטית Telcar Cocoa דיווחה כי ייצור הקקאו צנח ב-80%. העמותה הציעה לחברות לבצע עסקאות עם הבדלנים על מנת להגן על מתקניהן. עד שנת 2019, הכנסות המס השנתיות באזורים האנגלופוניים ירדו מ-800,000 דולר ל-1,000 דולר, ובשנת 2020 כמעט כל פקידי המס נמלטו מעמדות המעבר בגבול ניגריה. הבדלנים נועדו למנוע מהמדינה הקמרונית לקבל הכנסה כלשהי מאזורי אנגלופון, על מנת שעלות השליטה באזור תעלה על היתרונות.
הסכסוך עורר יציאה מקהילת העסקים הניגרית מדרום קמרון, כמו גם סוחרים ניגרים שנהגו לנהל שוקי מפתח.
אלפי עקורים ברחו לאזורים טבעיים מוגנים וסכנו את חיות הבר שם.
משרד המשטרה הפדרלית של שווייץ

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  שווייץ 
 סוכנות אם:  המחלקה הפדרלית למשפטים ומשטרה 
 מטה מרכזי:  ברן 
 www.fedpol.ch
 
משרד המשטרה הפדרלית של שווייץ (בגרמנית: Bundesamt für Polizei, בצרפתית: Office fédéral de la police, באיטלקית: Ufficio federale di polizia, ברומאנש: Uffizi federal da polizia) היא משטרת שווייץ וארגון אכיפת חוק מרכזי במדינה שכפוף למשרד המשפטים והמשטרה ואחראי לתיאום בין משטרות הקנטון ולתיאום מול גופים מקבילים בעולם.
הגוף פועל כגוף אכיפת חוק האחראי גם על שירות ביטחון הפנים של שווייץ, שירות הניתוח והמניעה של שווייץ (Dienst für Analyse und Prävention), האחראי להערכת מודיעין פנים וסיכול ריגול, לוחמה בטרור, מאבק בפשע מאורגן ובהלבנת הון. הגוף מפעיל גם את שירות הביטחון הפדרלי של שווייץ.
המשטרה מפעילה את משטרת הפלילים הפדרלית כגוף חקירות והיא מתפעלת את יחידת המבצעים המיוחדת — כוח המשימה TIGRIS — שקיומו נחשף לציבור בשנת 2009.
משאל העם על עצמאות דרום סודאן

| --- | --- |
 תאריך:  15 בינואר 2011 
 מקום:  דרום סודאן
 מצביעים:  3,851,994
 
משאל העם על עצמאות דרום סודאן התקיים בסודאן בין התאריכים 9 עד 15 בינואר 2011, בשאלה האם על אזור דרום סודאן להישאר חלק מסודאן או לקבל עצמאות. משאל העם היה חלק מהסכם נאיבשה שנחתם ב-2005 בין הממשלה המרכזית בח'רטום לבין כוחות ההגנה העממיים של דרום סודאן.
ב־7 בפברואר 2011 פרסמה ועדת המשאל את התוצאות הסופיות, התוצאות הראו רוב מוחץ של כ-98.83% להיפרדות מסודאן והקמת מדינה עצמאית בדרום סודאן, התנאי שנקבע לקבלת העצמאות היה רב של לפחות כ-60% אחוזים מהמצביעים ובהתאם התוצאות עברו בקלות את הרף שנדרש.
רקע

נשיא סודאן, עומר אל-בשיר, אמר כי לאזור הדרום יש את הזכות לבחור להתנתק משאר המדינה וכי המשאל יועיל לעם הסודאני מכיוון שאחדות "לא תתקיים תחת כפייה או בכוח". הוא גם אמר שיכבד את תוצאות ההצבעה בכל מקרה ויתמוך בדרום במידת הצורך.
בינואר 2005 נחתם בניירובי הסכם ששם קץ למלחמת האזרחים הסודאנית השנייה, במסגרתו היה אמור מנהיג המורדים, ג'ון גראנרג להתמנות לסגנו של נשיא סודאן, עומר אל-בשיר ולהיות האחראי על חבל דרום סודאן לתקופת בת 6 שנים שתסתיים במשאל העם העתידי ב-2011.
ב-9 ביולי 2005 הושבע גראנג לתפקיד סגן הנשיא אך ב-30 ביולי נהרג גראנג בהתרסקות מסוק בנסיבות לא ברורות. על פי הודעת ממשלת סודאן, התרסק המסוק באזור הררי "בשל ראות לקויה". בעקבות מותו של גראנג הכריזה ממשלת סודאן על שלושה ימי אבל לאומי, אך בח'רטום התעמתו צעירים מדרום סודאן עם כוחות הביטחון ו-84 מהם נהרגו.
עם הסכם השלום ב-2005 הוקמה ממשלה ומועצה מחוקקת נפרדת לחבל הארץ שבדרום המדינה, דרום סודאן הפכה לאזור אוטונומי בסודאן בשנת 2005 וזאת לאחר חתימת הסכם שלום מקיף בין ממשלת סודאן לצבא השחרור העממי הסודאני.
השתשלות האירועים

ב-1 בנובמבר 2010 האריכה ארצות הברית את הסנקציות נגד סודאן וזאת במטרה ללחוץ על הממשלה הסודאנית לעמוד בהבטחה ובמועד הביצוע של המשאל.
בדצמבר 2010, בית המשפט החוקתי הסכים לבצע חקירה בעתירה שהגישו עורכי דין מקומיים המבקשים לפזר את גוף הבחירות שארגן את משאל העם.
מלבד הקלפיות בסודאן עצמה הוקמו הוקמו גם קלפיות בשמונה מדינות עם אוכלוסיות גדולות מדרום סודאן, המדינות היו: אוסטרליה, קנדה, מצרים, אתיופיה, קניה, אוגנדה, בריטניה וארצות הברית. בארצות הברית למשל, בה על פי הערכות מתגוררים בין 25,000 לבין 50,000 אזרחים דרום-סודאנים, נפתחו דוכני קלפיות בשמונה מדינות בלבד: וירג'יניה, מסצ'וסטס, אילינוי, טקסס, טנסי, נברסקה, אריזונה ווושינגטון, בקנדה הוקמו קלפיות בקלגרי וטורונטו.
תוצאות

המשאל החל ב-9 בינואר 2011, וב-12 בינואר, לאחר שלושה ימים, הודיע נציג צבא השחרור העממי הסודאני שעל פי הערכות, יש צורך ב-60% מהקולות (כ-2.3 מיליון קולות) כדי שההצבעה תקבל תוקף ועצמאות חבל דרום סודאן תושג. מאוחר יותר באותו היום פורסמה הודעה רשמית בנושא שמאשרת את מספר האחוזים הדרוש לקבלת ההצבעה. ג'ימי קרטר, נשיא ארצות הברית לשעבר שהיה גם אחד מהמשקיפים הבינלאומיים על המשאל, הודיע ב-13 בינואר 2011 שמשאל העם מתנהל על פי סטנדרטים בינלאומיים ומאפשר חופש בחירה למצביעים. האו"ם דווח שהתוצאות המקדימות של המשאל יפורסמו ב-2 בפברואר 2011 והתוצאות הסופיות יינתנו עד שבועיים לאחר מכן.
על פי הספירות המוקדמות שבוצעו, דיווחה Associated Press ש-30,000 פתקי הצבעה ב-10 קלפיות שונות הראו ש-96% מהמצביעים בעד עצמאות, 3% נגד ו-1% הם קולות שאינם תקפים.
תוצאות המשאל הסופיות הראו ש-98.83% מהמצביעים הצביעו בעד עצמאות דרום סודאן.
תגובות ויוזמות מחוץ לסודאן

גם נשיא מצרים, חוסני מובארכ וגם מנהיג לוב מועמר קדאפי נסעו מאוחר יותר לסודאן כדי לנסות להרגיע את הרוחות, שר החוץ המצרי, אחמד אבו אל-רייט טען כי מטרת הפגישה בין המנהיג המצרי לגורמים סודאנים הייתה לוודא כי יתקיים משאל באופן שקוף ואמין.
זמן קצר לפני ההצבעה הועלתה הצעה מטעם גורמים מצריים לפתרון שלא יכלול בהכרח עצמאות, הפתרון היה הקמת קונפדרציה שתחולק לצפון המדינה ולדרום המדינה, עם זאת הנשיא אל-בשיר לא קיבל את ההצעה וטען כי הברירה היא "אחדות או הפרדה".
נשיא ארצות הברית, ברק אובמה אמר כי תוצאת ההצבעה "מעוררת השראה" כאשר הבוחרים החליטו "עתידם שלהם הוא צעד נוסף קדימה במסע הארוך של אפריקה לעבר צדק ודמוקרטיה". הוא גם אמר כי ארצות הברית תכיר בעצמאות דרום סודאן ביולי 2011.
הערות שוליים

↑  "First day of south Sudan referendum ends peacefully". tehran times. נבדק ב-10 בינואר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Sudan's Referendum Commission says southern Sudan referendum on Jan. 9". People's Daily. 21 באוקטובר 2010. נבדק ב-5 בינואר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Road to 2011 referendum is full of obstacles – South Sudan's Kiir Sudan Tribune, 12 July 2007
↑  "South Sudan backs independence – results". BBC News. 7 בפברואר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Bashir: Secession is south's right". Al Jazeera. 4 בינואר 2011. נבדק ב-5 בינואר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sudan's highest court to probe vote complaints Reuters, 15 December 2010
1 2  Tom Babin (9 בינואר 2011). "Some Sudanese-Canadians boycott referendum over fears of bias". Calgary Herald. Postmedia News. אורכב מ-המקור ב-13 בינואר 2011. נבדק ב-10 בינואר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
קלפי ההצבעה
אישה מצביעה ביום הבחירות
מרטין מיגל דה גואמס

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1785 סלטה, מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, ארגנטינה 
 פטירה:  17 ביוני 1821 (בגיל 36) בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה, ארגנטינה 
 מקום קבורה:  Chamical Chapel (18 ביוני 1821)  Holy Cross Cemetery (Salta) (14 באפריל 1877)  Salta Cathedral (14 בנובמבר 1822)  Mausoleum of the Northern Glories (20 בנובמבר 1918) 
 מדינה:  בוליביה, מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה 
 בן או בת זוג:  Carmen Puch de Güemes 
 צאצאים:  Martín Güemes conde Puch 
 דרגה:  גנרל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העצמאות של ארגנטינה  מלחמות האזרחים בארגנטינה  British invasions of the River Plate 
 
מרטין מיגל חואן דה לה מאטה דה גואמס מונטרו גויצ'ה אי לה קורטה (בספרדית: Martín Miguel Juan de la Mata de Güemes Montero Goyechea y la Corte;‏ 8 בפברואר 1785 סלטה - 17 ביוני 1821 הפרובינציה של סלטה) היה איש צבא ארגנטינאי שמילא תפקיד מכריע במלחמת העצמאות של ארגנטינה ובמלחמות האזרחים של ארגנטינה.
במשך 6 שנים שימש כמושל סלטה, ובעזרת כוחות מצומצמים ניהל מלחמת מגן נגד הפלישות המלוכניות (של הספרדים) מאלטו פרו (Alto Perú).
משפחה ותחילת הקריירה הצבאית

גואמס נולד למשפחה עשירה. אביו נולד בסנטנדר שבספרד, עבד באוצר המלך ויכל להרשות לעצמו להעניק לבנו חינוך איכותי. אמו הייתה ילידת חוחוי. מרטין מיגל דה גואמס עצמו התחתן, היו לו שלושה ילדים, ואשתו התאבדה לאחר נפילתו בקרב.
גואמס השלים את לימודיו היסודיים בסלטה, ובגיל 14 הצטרף ליחידת רגלים שהמפקדה שלה שכנה בבואנוס איירס, אך הייתה לה נוכחות בסלטה מאז המרד של טופק אמרו ה-2 (Túpac Amaru II) ב-1781.
ב-1805 נשלח הגדוד בו שירת לבואנוס איירס נוכח הפלישה הבריטית הממשמשת ובאה, וכשזה קרה בשנה שלאחר מכן - השתתף בגירוש האנגלים מבואנוס איירס. בפלישה הבאה השתתף בהגנת העיר, ואף לכד אונייה אנגלית שעלתה על שרטון, בראש יחידת פרשים.
ב-1808 חלה ככל הנראה בהמופיליה שפגעה בגרונו ובדיבורו.
המערכה הראשונה באלטו פרו

לאחר מהפכת מאי ב-1810, שלחה החונטה הראשונה (la Primera Junta) את המשלחת הראשונה לאלטו פרו, וגואמס קיבל לפיקודו יחידת גאוצ'וס בקבראדה דה אומוואקה (חוחוי) שמנעה קשר בין מתנגדי המהפכה בארגנטינה (אז עדיין - הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה) והמלוכנים באלטו פרו.
תפקידו בקרב סוויפצ'ה (Suipacha) - הניצחון הצבאי הראשון של ארגנטינה באופן כללי והאחרון במערכה זו, שנערך ב-7 בנובמבר 1810 היה מכריע.
הוא נותר באזור אומוואקה עד לתבוסתם של המורדים בקרב וואקי (Huaqui) ב-19 ביוני 1811, ואז החל להילחם בגישה העקיפה בה התפרסם, והצליח לעכב את הכוחות המלוכניים בראשות הגנרל פיו טריסטאן (Pío Tristán).
תחת פיקודו של אאוסטוקיו דיאס ולס (Eustoquio Díaz Vélez) כבש את טריחה (Tarija) מידי המלוכנים ב-18 בינואר 1812, אך נסוג לאחר מכן לחוחוי, נוכח התקדמות כוחותיו של חוסה מנואל גויינצ'ה (José Manuel de Goyeneche) שנהנה מעדיפות מספרית.
כשהתמנה מנואל בלגראנו למפקד צבא הצפון והחלה המערכה השנייה באלטו פרו, הועבר גואמס מתפקידו בשל חוסר משמעת, והוחזר לבואנוס איירס, שם הצטרף למטה הכללי של המורדים.
תחילת מלחמת הגאוצ'וס

משהתבררו בבואנוס איירס ממדי התבוסה באיוומה (Ayohuma) ב-14 בנובמבר 1813 וכישלון המערכה בראשות בלגרנו באלטו פרו, הועלה גואמס לדרגת סגן-אלוף (teniente coronel) ונשלח צפונה כמפקד חיל הפרשים של סן מרטין (שהחליף את בלגרנו), והחליף בעצמו את מנואל דורגו (Manuel Dorrego) - קצין מבריק אף הוא שהודח בשל בעיות משמעת.
הוא מיתג את עצמו בסלטה כמגן העניים וכפטריוט ארגנטינאי נחוש, אך לא הצליח לגייס תמיכה כספית מהעשירים, והסתמך בעיקר על עזרתה של אחותו - מריה מגדלנה גואמס (María Magdalena Güemes).
הוא קיבל את הפיקוד על מספר אזורים, בהם סלטה, והחל במלחמת הגאוצ'וס שהייתה מלחמת גרילה נגד המלוכנים - התקפות פתע יומיומית שהסתיימו בנסיגה מהירה, תוך התבססות על סיועה של האוכלוסייה המקומית האוהדת וחרף המחסור באמצעים. בדרך זו, בעזרת גאוצ'וס מהשדות, עצר את התקדמותו של הגנרל חואקין דה לה פסואלה (Joaquín de la Pezuela) המלוכני, ואפשר מערכה שלישית באלטו פרו, בפיקודו של הגנרל חוסה רונדו (José Rondeau).
במערכה זו היה לגואמס תפקיד מכריע בקרב פואסטו דל מרקס (Puesto del Marqués), אך בשל יחסו המזלזל של רונדו ליחידותיו בשל חוסר המשמעת ששרר בהן, נסוג לחוחוי, והשתלט על מחסני הנשק שם. בעקבות זאת, הוכרז על ידי רונדו, ששימש גם כמפקד צבא הצפון וגם כדירקטור
 - כבוגד.
מושל סלטה

שובו של גואמס לסלטה נבע לא רק מסיבות צבאיות אלא גם מסיבות פוליטיות, שהתבטאו בשאיפותיו לתפוס את השלטון בפרובינציה ולהחליף את המפלגה השמרנית.
החלפתו של הדירקטור קרלוס מריה דה אלוואר (Carlos María de Alvear) ברונדו, שהמשיך לפקד על צבא הצפון, ציינה גם את קץ כהונתו של הילריון דה לה קינטנה (Hilarión de la Quintana) כמושל סלטה. כך קרה שכשגואמס הגיע לסלטה, הוא נבחר על ידי הקבילדו ובתמיכת ההמונים למושל במקום קינטנה ששהה אז עם רונדו בחזית.
הקבילדו של חוחוי, לעומת זאת, לא הכיר בגואמס כמושל, והוא התקדם עם כוחותיו לחוחוי, תוך שהוא מנצל את פלישתם המתקרבת של המלוכנים, ובלחצו - מינויו הוכר ואושר לבסוף.
שבועיים מאוחר יותר התחתן גואמס עם כרמן פוץ' (Carmen Puch).
תגבורת צבאית שנשלחה מבואנוס איירס לעזרת רונדו עוכבה על ידי גואמס בטוקומן בשל חששו, המוצדק כנראה, שקיבלה הוראות להדיח אותו מתפקידו, והוא לא אפשר לה להמשיך בטרם יכירו בו כמושל. משהמשיכה לבסוף בדרכה, היה זה מאוחר מדי ורונדו הובס בקרס סיפה סיפה (Sipe Sipe), ששם קץ למערכה שלו באלטו פרו ולא הותיר הרבה מצבאו.
רונדו נסוג לחוחוי ובתמיכת סגן המושל הקודם המשיך לסלטה ותפס אותה, אך מייד הוקף בגאוצ'וס של גואמס ונאלץ להיכנע ולחתום על הסכם המכיר בו כמושל סלטה וממנה אותו לאחראי על החזית הצפונית.
רונדו הוחלף כמפקד צבא הצפון על ידי בלגרנו וכדירקטור בידי חואן מרטין דה פואירדון (Juan Martín de Pueyrredón), ויותר לא יהיו משלחות שינסו לכבוש את אלטו פרו. הצבא של גואמס, שעד כה נשא אופי של מיליציות, החל לתפקד, ולו פורמלית, כצבא סדיר.
הפלישות המלוכניות

גואמס והגאוצ'וס התמודדו עם עוד 6 פלישות מלוכניות מכיוון אלטו פרו.
הפלישה הראשונה הייתה בפיקודו של חוסה דה לה סרנה אה אינוחוסה (José de la Serna e Hinojosa) וכ-5,500 חיילים מנוסים שיצאו בשנת 1816 מלימה במטרה לכבוש את בואנוס איירס. לאחר שהביס וחיסל כמה מראשי הרפובליקטות כבש את טריחה (Tarija), חוחוי וסלטה; אך גואמס ניתק אותו מהעורף וכבש את אומוואקה, וכך הותיר אותו ללא אספקה; ודה לה סרנה נאלץ לסגת תוך שהגאוצ'וס מזנבים בו.
כעבור מספר חודשים, בשנת 1817, הגנרל פדרו דה אולנייטה (Pedro de Olañeta) שב לתקוף ואף הצליח ללכוד את אחד מסגניו של גואמס, הגנרל חואן חוסה פליסיאנו אלחו פרננדס קמפרו (Juan José Feliciano Alejo Fernández Campero), שהגן על פונה, אך לא הצליח להתקדם מעבר לחוחוי.
עוד שתי פלישות בהן השתתף אולנייטה התרחשו בשנים 1818 ו-1819.
ביוני 1820 ניסה חואן רמירס אורוסקו (Juan Ramírez Orozco) המלוכני לפלוש, הפעם בראש כח בן 6500 איש, אך גם הוא נכשל לאחר שכבש באופן זמני את חוחוי וסלטה.
גואמס לא נעזר במטה מסודר וכוחותיו היו כוחות מקומיים שפעלו באזורים שונים של סלטה וסביבותיה. הוא נהנה משיתוף פעולה של האוכלוסייה שהשתתפה במיליציות שלו, העבירה אליו ידיעות, נמלטה מבעוד מועד מפני המלוכנים עם הבקר כדי למנוע מהם אספקה ומזון, ונשאה בהבנה בעול של הפגיעה ברמת החיים.
גואמס עצמו לא השתתף בקרבות למרבה הפלא והיו היסטוריונים שהאשימו אותו בפחדנות, אך הדבר נבע ממחלת ההמופיליה שגרמה לכך שכל פציעה עלולה הייתה להיות קטלנית עבורו.
שנתו האחרונה

לאחר שחרור צ'ילה בידי סן מרטין, הציע גואמס להצטרף למערכה המתוכננת בפרו, אך סן מרטין העדיף שגואמס ימשיך להעסיק את המלוכנים בחזית הצפונית וירתק כך כוחות שלהם לשם, והוא מינה אותו כמפקד חיל הפיקוח (Ejército de Observación), מחליפו של צבא הצפון
. כשנודע לגואמס על נחיתתו של סן מרטין בחופי פרו, הוא החליט להתקדם לתוך אלטו פרו.
מצבא הצפון נותרה יחידה קטנה בפיקודו של אלחנדרו ארדיה (Alejandro Heredia), שהייתה כפופה לגואמס. הנשק והתחמושת שאוחסנו בטוקומן הוחרמו על ידי המושל המקומי ברנבה אראוס (Bernabé Aráoz) שניהל מערכה צבאית נגד סנטיאגו דל אסטרו שהתנתקה מטוקומן.
חואן פליפה איברה (Juan Felipe Ibarra), מושל סנטיאגו דל אסטרו, ביקש את עזרתו של גואמס שפלש לטוקומן במטרה להשתלט על הנשק שאראוס הטוקומני החרים, אך הובס שם.
הקבילדו של סלטה, שהורכב מנציגי עשירי העיר שמאסו במימון פעילותו של גואמס החליט לנצל את היעדרותו ולהדיחו באשמת עריצות, ואף הזמינו את אולנייטה המלוכני ליטול את העיר תחת חסותו. גואמס חזר לסלטה והטיל עליה את מרותו ללא קרב, אך ההפיכה שנכשלה הולידה את מפלגת האופוזיציה "מולדת חדשה" (Patria Nueva) לעומת מפלגתו של גואמס - "מולדת ישנה" (Patria Vieja).
הסיפור לא תם בכך: אולנייטה כבר היה בדרכו לסלטה בעקבות הזמנת הקבילדו, ושלח את ואלדס דרך המדבר. ב-6 ביוני 1821 כבש ואלדס את סלטה, ובהתקפת הנגד נפצע גואמס מכדור. הוא הצליח להגיע לאחת האחוזות באזור, אך בשל מחלת ההמופיליה ממנה סבל לא החלים מפציעתו, וב-17 ביוני 1821 מת, בגיל 36.
הוא היה הגנרל הארגנטינאי היחידי בהיסטוריה שנפל בקרב חיצוני (לא במלחמת אזרחים!).
אחרית דבר

הגאוצ'וס של גואמס המשיכו להילחם לאחר מותו עד שהמלוכנים נאלצו לסגת מסלטה, ולא שבו לפלוש אליה יותר.
פעולותיו של גואמס הן אלו שמנעו מהמלוכנים להתקדם דרומה לתוך ארגנטינה והותירו אותם באלטו פרו, וכל זאת ללא כל עזרה חיצונית מבואנוס איירס. זאת ועוד, אלמלא עמידתו העיקשת, המערכה של סן מרטין בצ'ילה ובפרו עשויה הייתה להיכשל.
הידיעה על מותו התפרסמה בבואנוס איירס תחת הכותרת "כעת יש לנו צ'יף אחד פחות" (Ya tenemos un cacique menos) שהביעה שמחה לאיד חרף נפילתה של סלטה בידי המלוכנים.
במהלך המאה ה-19 הוא נתפש, הן בבואנוס איירס והן בסלטה, כדמות שנויה במחלוקת וכמי שהמריד את הגאוצ'וס נגד בעלי החוות. רק במהלך המאה ה-20 הוכרה תרומתו הלאומית להגנת ארגנטינה ואף נוסף לו נופך של מנהיג חברתי שסייע למקופחים שבשולי החברה דאז.
גואמס נקבר בקתדרלה של סלטה (Catedral Basílica de Salta). על שמו קרוי נמל התעופה של סלטה.
הערות שוליים

↑  לימים בוליביה.
↑  מחלה שפוגעת במנגנון הקרישה של הדם וכתוצאה ממנה - פציעתו לימים בקרב הייתה קטלנית עבורו.
↑  המועצה שהתמנתה על ידי תושבי בואנוס איירס להחליף את המשנה למלך שנשלח מספרד וראתה את עצמה כממונה על כל מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה
↑  בתקופה זו היה נבחר דירקטור (Director Supremo de las Provincias Unidas del Río de la Plata) לקדנציה של שנתיים
↑  cabildo - מועצת העיר שייצגה את תושביה בניגוד למושל שבזמן השלטון הספרדי מונה על ידם לתפקידו.
↑  הרפובליקטות (las republiquetas) היו ההתקוממויות המקומיות באלטו פרו שהובילו לשלטונות מקומיים זמניים שדוכאו בהזדמנות הראשונה על ידי המלוכנים.
↑  מצבא הצפון נותרו בשלב זה שרידים לא משמעותיים מבחינה צבאית.
↑  העשירים ובעלי החוות היו במקרים רבים ילידי ספרד או צאצאים שלהם שהזדהו באופן טבעי עם המלוכנים.
* *
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 9027306  BNE: XX1282335  BnF: cb12286711g (data)  GND: 1056015845  ISNI: 0000 0000 6334 3917  LCCN: n81103546  NLA: 35269430  NTA: 071917837  SUDOC: 136802079  Trove: 890724  VcBA: 495/383857  VIAF: 8712849   WorldCat (עם VIAF): 8712849 
הקתדרלה של סלטה - מקום קבורתו של גואמס
מצבה לזכרו של גואמס בסלטה
משה אלפן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1918 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  30 בינואר 2006 (בגיל 88 בערך) כפר סבא, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת קארל בפראג 
 
משה אלפן כונה במחתרת פיל (מקודם מרטין אלפנט, בהונגרית: Elefant Márton; וינה, 1918 – כפר סבא, 30 בינואר 2006) היה מן הדמויות הבולטות במחתרת תנועות הנוער הציוניות בהונגריה (המחתרת החלוצית בהונגריה בתקופת השואה), חבר תנועת השומר הצעיר, נספח כלכלי במזרח אפריקה ומחברי הנהלת קונצרן כור.
קורות חיים

משה אלפן נולד במשפחה יהודית כבנם של מרכוס אלפנט ושל רייזמן פרידה, המשפחה גרה תחילה בווארין (בהונגרית: Várna; בסלובקית: Varin) ואחר כך בבאזין (בהונגרית: Bazin; בסלובקית: Pezinok). ב־1936 קיבל תעודת בגרות בגימנסיה העברית במונקאץ׳. עד 1939 למד משפטים ופילוסופיה באוניברסיטת פראג, הצטרף לתנועת ׳השומר הצעיר׳ ועסק בתחומי החינוך והארגון ובהכנת החברים לחיים בארץ־ישראל במסגרת הכשרות. הוא שירת בפלוגה לעבודת כפייה וב־1941 שימש כמורה לילדים יהודים, שנאסר עליהם ללמוד בבית ספר סלובקי. ב־1942, עם תחילת הגירוש של יהודי סלובקיה ירד למחתרת, הצטייד בתעודות מזויפות וכחבר הוועד המרכזי של תנועתו עסק בארגון פעולות בלתי חוקיות. ב־19 בינואר 1944, לפי החלטת תנועתו, בהיותו דובר הונגרית רהוטה, נשלח לבודפשט והשתלב בפעילות המחתרתית. תחילה נשא זהות בדויה בשם מיכל סולסקי (Michal Soleski), פליט מפולין, ואחר כך פעל תחת השמות יאנוש סאבו ומיהיי ראייץ (Rajec). הוא עסק בעיקר בסיוע לפליטים היהודים מסלובקיה ומפולין.
הוריו ואחותו הגדולה, רוז'י ובעלה גורשו לאושוויץ. הוריו ניספו ואילו אחותו שרדה. גם שתי אחיותיו הצעירות, אלה ושושנה, היו פעילות במחתרת תנועות הנוער הציוניות בהונגריה.