איגנצי קרשיצקי
קורות חיים

איגנצי קרשיצקי נולד בדובצק, על נהר הסאן בדרום פולין, למשפחת האצילים קרשיצקי (אנ'), שנשאה את התואר רוזן קיסרי (אנ'). הוריו היו הרוזן יאן בוז'י קרשיצקי (Jan Boży Krasicki ‏; 1704–1751) ואשת הרוזן, אנה סטז'חובסקה (Anna Starzechowska‏; 1706–1766). איגנצי היה קשור בקשרי דם למשפחות המפוארות ביותר באיחוד הפולני-ליטאי, כולל משפחות ספייהה, פוטוצקי וז'בוסקי, ובילה את ילדותו מוקף באהבה של משפחתו.
הוא למד בבית ספר ישועי בלבוב, ולאחר מכן למד בסמינר לכמרים הקתולי בוורשה (1751–54). בשנת 1759 קיבל הסמכה לכהונה והמשיך את לימודיו ברומא (1759–61). שניים מאחיו היו גם הם כמרים.
כשחזר לפולין, קרשיצקי הפך למזכיר הפרימוס של פולין ופיתח ידידות עם המלך לעתיד סטניסלאב פוניאטובסקי. כשפוניאטובסקי נבחר למלך (1764), קרשיצקי הפך לכומר שלו. הוא השתתף ב"ארוחות חמישי (אנ')" המפורסמות של המלך וייסד את המוניטור (אנ'), כתב העת הבולט של הנאורות הפולנית, בחסות המלך.
בשנת 1766 קרשיצקי, לאחר ששימש באותה שנה כעוזר בישוף של הנסיך-הבישוף של ורמיה אדם סטניסלב גרבובסקי (אנ'), מונה בעצמו לנסיך-הבישוף של ורמיה ומתוקף התפקיד גם חבר בסנאט של האיחוד הפולני-ליטאי. משרה זו העניקה לו מעמד גבוה בהיררכיה החברתית ותחושת עצמאות. עם זאת, היא לא הייתה מקלט שליו. חברי המועצה של קתדרלת ורמיה קיבלו את הממונה עליהם בקרירות, מחשש לשינויים. במקביל, התגברו התגרויות ולחצים מממלכת פרוסיה, לקראת ההשתלטות על ורמיה בחלוקה הראשונה של האיחוד הפולני-ליטאי. קרשיצקי מחה בפומבי נגד התערבות חיצונית.
בשנת 1772, כתוצאה מחלוקת פולין הראשונה, ביוזמת פרידריך השני, מלך פרוסיה ("הגדול"), הפך קרשיצקי לנתין פרוסי. עם זאת, הוא לא הוקיר את השליט החדש של ורמיה.
הוא ערך ביקורים תכופים בברלין, בפוטסדאם ובארמון סנסוסי לפי בקשתו של פרידריך, שעמו טיפח היכרות. כך נוצר מצב קשה עבור המשורר-הבישוף, שבעודו ידיד של המלך הפולני, שמר על קשרים קרובים עם המלך הפרוסי. מציאות זו לא הייתה יכולה שלא להשפיע על אופיין וכיוונן של היצירות הספרותיות הבאות של קרשיצקי, אולי בשום מקום יותר מאשר בסיפורי האגדות והמשלים (אנ') (1779).
זמן קצר לאחר החלוקה הראשונה, קרשיצקי ערך את טקס פתיחת קתדרלת הדוויג הקדושה בברלין ב-1773, אותה אישר פרידריך השני לבנות עבור מהגרים קתולים לברנדנבורג ולברלין. בשנת 1786 נקרא קרשיצקי לאקדמיה הפרוסית למדעים (אנ'). מגוריו בטירת הבישופים של ורמיה (אנ') בלידזברק ורמינסקי (אנ') (בגרמנית, היילסברג) ובארמון הקיץ של הבישופים של ורמיה בסמולאיני (אנ') הפכו למרכזי חסות אמנותית לכל המגזרים של פולין המחולקת.
לאחר מותו של פרידריך הגדול, המשיך קרשיצקי בקשרים עם יורשו של פרידריך.
בשנת 1795, שש שנים לפני מותו, מונה קרשיצקי לארכיבישוף של גנייזנו (לפיכך, לפרימוס של פולין).
מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי כיבד את קרשיצקי בהענקת חברות במסדר העיט הלבן (אנ') ובמסדר סטניסלב הקדוש (אנ'), וכן במדליה מיוחדת משנת 1780 הכוללת את המוטו הלטיני, "Dignum laude virum Musa vetat mori" ("המוזה לא תאפשר לאבד אדם הראוי לתפארת"); ומלך פרוסיה פרידריך הגדול העניק לו חברות במסדר העיט האדום (אנ').
עם מותו בברלין ב-1801 הובא קרשיצקי למנוחות בקתדרלת הדוויג הקדושה, אותה קידש. ב-1829 הועברו שרידיו לקתדרלת גנייזנו (אנ') בפולין.
צ'סלב מילוש תיאר את קרשיצקי כך:
הוא היה חכם, חייכן וספקן ששיבח את המתינות ובז לקיצוניות. המנטליות שלו חזרה לאידיאלים של הרנסאנס של הורטיוס, לחיים של פרישה מהורהרת. זה לא הפריע לכישרונותיו כאיש חצר: הוא היה חביבו של [מלך פולין] סטניסלב אוגוסט [פוניאטובסקי], ואחרי החלוקה הראשונה של פולין, בשנת 1772, כאשר הבישופות שלו בוורמיה הפכה לנחלת פרוסיה, הוא היה חביבו של המלך פרידריך הגדול. הוא היה קוסמופוליטי והיה חייב את הידע הספרותי המרשים שלו לקריאה בשפות זרות, ועדיין... הוא היה חייב למנטליות של "תור הזהב" הפולני, ומבחינה זו הערצתו לארסמוס מרוטרדם היא משמעותית. כמשורר, הוא היה [האחראי העיקרי] לאותו זיקוק של השפה [הפולנית] אשר הפחית לזמן מה את העושר הכאוטי של הבארוק. במובן מסוים הוא חזר לשפתו הברורה והפשוטה של יאן קוכנובסקי, וניתן להשוות את תפקידו בשירה הפולנית לזה של אלכסנדר פופ בשירה האנגלית. [הוא] תפס את הספרות כיעוד ספציפי, כלומר, להתערב כאיש מוסר בעניינים אנושיים. מכיוון שהוא לא היה לוחמני במזגו (בניגוד לאחד מהסופרים שהשפיעו עליו, וולטר), המוסר שלו, שרק לעיתים רחוקות ניתן להבדיל בינו לבין משחק בלבד, [לא מפגין] מבטאים ארסיים.