stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי ישראל – ניו זילנד
היסטוריה > יחסים דיפלומטיים > ביקורת במהלך מלחמת חרבות ברזל

במהלך מלחמת חרבות ברזל, הרבתה ממשלת ניו זילנד לבקר את מדינת ישראל. חלה עליה חסרת תקדים בתקריות אנטישמיות, כולל איומי מוות ותקיפות נגד יהודים.
טד קרוז סנטור בכיר מטעם מדינת טקסס, חבר במפלגה הרפובליקנית, ביקר בחריפות את מדיניות ניו זילנד כלפי ישראל ואמר: "כי קשה להתייחס לניו זילנד כבעלת ברית רגילה בתוך מערכת הבריתות האמריקאית, כאשר היא משמיצה ומענישה אזרחים ישראלים שמגנים על עצמם ומדינתם".
יחסי תיירות ומסחר

בשנת 1994 פתחה ישראל משרד סחר באוקלנד והוקם איגוד הסחר של ניו זילנד וישראל, המכונה "NSITA".
מאז 2001, פונטרה, חברת החלב הגדולה בניו זילנד, החלה להיות מעורבת במיזם משותף עם הקואופרטיב הישראלי תנובה. בשנת 2002 שלחה ניו זילנד יצוא של כ-12.5 מיליון דולר לישראל וקיבלה ייבוא של 60.1 מיליון דולר, אשר כלל בין היתר דשן, פלסטיק וסבון. עד שנת 2005, היצוא השנתי מניו זילנד לישראל הגיע ל-16.834 מיליון דולר ניו זילנדי. היצוא כלל בעיקרו חלב ושמנת (13.8%), מעגלים אלקטרוניים (11.1%), מוצרי בשר או פסולת שימורים (10.9%), קזאין (10.8%) ותרופות (7.4%). היצוא מישראל לניו זילנד, אשר כלל בעיקר סחורות מיוצרות כגון טורבינות קיטור (11.3%), מחממי מים תעשייתיים (5.2%), יריעות פלסטיק וסרטים (4.7%), ציוד תקשורת (4.7%) ומדפסות הזרקת דיו (3.8%), הגיע ל-88.15 מיליון דולר ניו זילנדי.
על פי נתוני מכון היצוא הישראלי, היקף הייצוא מישראל לניו זילנד בשנת 2010 עמד על 39.8 מיליון דולר והיקף הייבוא מניו זילנד לישראל עמד על 16.1 מיליון דולר.
במרץ 2011, אישרה ממשלת ניו זילנד ביחד עם ישראל את הסכם "טיול-עבודה", ובו בכל שנה יוכלו כ-200 ישראלים לקבל אשרות עבודה במדינה במהלך טיול.
למרות ההתעניינות הרבה של ניו זילנד בטכנולוגיות חדשות, תחום שישראל מתמחה בו, המשקיעים הישראליים לא קופצים על ההזדמנות להשקיע בניו זילנד, מכיוון שהיא רחוקה מדי גאוגרפית ואוכלוסייתה קטנה מדי. עקב הסיבות הללו, מדורגת ניו זילנד במקום ה-61 ברשימת יעדי היצוא של ישראל. בין ישראל לניו זילנד לא קיימים הסכמי סחר כלכליים נכון לשנת 2014.
שגרירת ניו זילנד לישראל (לא תושבת) (נכון ל-2022) היא שגרירת המדינה לטורקיה זואי קולסון-סינקלר.
ראו גם

יהדות ניו זילנד
יד אנזא"ק
ציפרבלאט (להקה)

| --- | --- |

 מוקד פעילות:  אוקראינה אוקראינה
 תקופת הפעילות:  מ-2015
 סוגה:  רוק אלטרנטיבי 
 
ציפרבלאט (באוקראינית: Циферблат) היא להקה אוקראינית, שמורכבת משלושה חברים: הגיטריסט ולנטין לשצ'ינסקי, הסולן דנילו לשצ'ינסקי והמתופף פדיר חודקוב. נבחרה לייצג את אוקראינה באירוויזיון 2025, שיתקיים בבזל שבשווייץ, עם השיר "Bird of Pray".
קריירה

ציפרבלאט הוקמה ב-2015. המיני-אלבום הראשון שלה, Kinoseans, יצא בדצמבר 2017. בשנת 2019 הוציאה את הסינגל "Vnochi", אותו ביצעה במבחן בד שלה ל-X-Factor Ukraine.
בשנת 2022 פרסמה הלהקה את השיר "Zemlya". באוקטובר נחשף כי הייתה אמורה להשתתף ב-Vidbir 2023, הקדם האוקראיני לאירוויזיון 2023, אולם לא עברה את שלב הסינון הסופי. בנובמבר הוציאה את "Dlya choho ty pryyshla", הסינגל השני מתוך האלבום Peretvorennya. הסינגל השלישי והאחרון, "Dysko-Fanko Terapiya", יצא לאור בפברואר 2023. האלבום המלא הועלה לשירותי הסטרימינג ב-7 באפריל.
בשנת 2024 הגיעה הלהקה למקום השני בקדם האוקראיני לאירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה, עם השיר "Place I Call Home".‏ ב-8 בפברואר 2025 זכתה בתחרות הקדם עם השיר "Bird of Pray", ונבחרה לייצג את אוקראינה באירוויזיון 2025, שייערך בבזל שבשווייץ.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2023: Peretvorennya
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2017: Kinoseans
הערות שוליים

↑  "Українский Рок Гурт Циферблат". SkyRock. 8 באוגוסט 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Цифеблат: інтерв'ю з фронтменом київського гурту Даніїлом Лещинським — Cуспільне Культура".
↑  "Київський гурт "Циферблат" – про альбом "Перетворення" та "неоромантизм" із Оболоні". The Village Україна. 19 באפריל 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Суспільне провело жеребкування та презентувало пісні фіналістів Нацвідбору на Євробачення-2024". corp.suspilne.media.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 8ec95945-226e-4393-8a4e-186d4c6950cc
יוליה פמפיאק

| --- | --- |

 לידה:  21 במאי 1890 בלזץ', רפובליקת פולין 
 פטירה:  17 במרץ 1971 (בגיל 80) Śródborów, רפובליקת פולין 
 מקום קבורה:  בית הקברות ברודנו 
 מדינה:  פולין 
 מקצוע:  חקלאית 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (27 בדצמבר 1999) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  יוליה פמפיאק
 
יוליה פמפיאק (בפולנית: Julia Pępiak;‏ 21 בספטמבר 1890 – 17 במרץ 1971) הייתה אישה פולנייה שהצילה שתי נשים יהודיות והוכרה כחסידת אומות העולם.
יוליה פמפיאק לוח בבית הספר שהותקן לכבודה
מעשה ההצלה

במהלך מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני בפולין, במשך שלוש שנים (משנת 1941) עד לשחרורה, הסתירה בבלז'ץ' שתי נשים יהודיות: סלומיה הלמן ובתה ברוניה. לאחר מלחמת העולם השנייה שתי הנשים עלו לארץ.
ב-27 בדצמבר 1999 קיבלה יוליה פמפיאק את התואר חסידת אומות העולם שהוענק ביד ושם בירושלים. היא נקברה בבית העלמין ברודנו בוורשה.
בנה זיגמונט פמפיאק הפך לכומר פרנציסקני ונקרא האב סבסטיאן.
הספר "Righteous from Bełżec", מאת אנטוני מדז'סקי, מתאר את מעשה ההצלה בזמן השואה.
בספרות יפה

לרגל הנסיבות מאת רוית ראופמן. כנרת זמורה דביר, 2019. מסת"ב: 978-965-566-891-9  (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  "Righteous Among the Nations Honored by Yad Vashem by 1 January 2019 POLAND. Pepiak, Julia. 1999" (PDF). yadvashem.org.
↑  "Sprawiedliwi, czyli trzy historie z tysięcy. Przeczytaj fragment wyjątkowej książki Grzegorza Górnego!". wpolityce.pl. נבדק ב-2019-09-03.
↑  ""I forgot about the terror, the fear and the consequences". The Story of Julia Pępiak". sprawiedliwi.org.pl.
↑  "Sprawiedliwość po latach". niedziela.pl.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810568890605606  VIAF: 3257151778213518130009   WorldCat (עם VIAF): 3257151778213518130009
איסר סנפירי

| --- | --- |

Isser Snapiri
 לידה:  18 ביוני 1912 האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  31 בינואר 1997 (בגיל 84)
 תאריך עלייה:  1924
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   ההגנה
 תקופת הפעילות:  1937–1953 (כ־16 שנים)
 תפקידים אזרחיים
 מקים ומנהל מפעל שלאון למסיכות גז
 
איסר סנפירי (פִיש) (18 ביוני 1912 - 31 בינואר 1997) היה ממקימי התעשייה הצבאית (תע"ש). לפני קום המדינה היה חבר בארגון ההגנה ותרם לבניית סליקים בימי המחתרת. בהמשך היה חבר התעשייה הצבאית ומערכת הביטחון הישראלית. ממייסדי מפעל "שלאון" המייצר מסכות גז וציוד מיגון כנגד לוחמת אב"כ. הסליקים של סנפירי מוצגים במוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל בתל אביב.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

נולד באימפריה הרוסית בעיירה יאנושפול (היום באוקראינה), למשפחת פיש. אימו בלה הייתה תופרת, ואביו נחמן מפקד מכבי האש. בימים שקדמו למהפכה הרוסית, רבים מיהודי המקום התפרנסו מעבודות מלאכה כמו נגרות, פחחות וחייטות. במהלך שנות המהפכה ומלחמת האזרחים (1917–1921) התמודדו יהודי יאנושפול עם התפרעויות של כנופיות באזור.
ב-1924, בהיותו בן 11, נשלח סנפירי עם אחיו בן ה-13 ודודיו לארץ ישראל. עקב המצב הכלכלי הקשה, העוני והמחלות, החליטו הדודים והאח לשוב לרוסיה, אך כשעלתה המשפחה לאונייה, נמלט סנפירי ונשאר לבדו בארץ. הוא למד בכיתות ה'-ו' בבית חינוך לילדי עובדים בתל אביב, ולאחר מכן נאלץ לעבוד בעבודות מזדמנות, כגון חלוקת מכתבים וניקוי שירותים, כשהוא מתפרנס בדוחק רב. מדי פעם התפלל בבית כנסת קטן ברחוב מרכז בעלי המלאכה, ובהגיעו לגיל בר מצווה, ארגן עבורו הגבאי עלייה לתורה וכיבוד בבית הכנסת, לאחר שהתרגש מסיפורו.
ביוגרפיה > פועלו בארץ ישראל

כנער עבד בבית החרושת "פחטר-הופמן", שם עסק בבניית קרוניות, מריצות ומכליות. בהמשך הועסק במפעל "המלחים" ברחוב זבולון בתל אביב, ובהדרגה הפך לאיש מקצוע בתחום העבודות המכניות.
ב-1929 גויס לארגון ההגנה, והופעל כנוטר בשכונת התקווה בלילות. בהמשך התעניין בו מפקד אזור שכונת התקווה, סניה סירקין, והמליץ עליו לעבודה בתע"ש (התעשייה הצבאית), שהוקם ב-1933.
ביוגרפיה > משפחתו

סנפירי הכיר בתקופה זו את יעל, בתם של ישראל ובתיה כצנלסון ואחייניתו של ברל כצנלסון, שלמדה בבית הספר החקלאי ויצו ברחוב העלייה. לאחר מכן היא הצטרפה להכשרה בת שנתיים בכנרת, ובתקופה זו התכתבו השניים והקשר התהדק. יעל, בת למשפחה סוציאליסטית, האמינה באידיאל הקיבוצי, אך סנפירי העדיף את עצמאותו הכלכלית; בני הזוג התפשרו והקימו את ביתם במושב. הם נישאו ב-10 באוקטובר 1934, ברחוב דיזנגוף שבתל אביב. לזוג נולדו שלושה ילדים: עפרה, בארי ונוגה.
עשרות שנים לאחר מכן, ב-1961, ארגנה יעל הפתעה לבעלה - נסיעה למשפחתו שברוסיה לאחר 38 שנים, והוא פגש את הוריו ואת אחיו שנולד לאחר עזיבתו.
ביוגרפיה > פעילותו בתע"ש

ב-1937 עזב איסר את בית החרושת "המלחים" והצטרף לשורות תע"ש. ישראל רבין קיבל אותו לעבודה במכון א', מפעל תעשייה מחתרתי שהוקם בבית החרושת לעורות "לבקוביץ" ברחוב הירקון. במפעל עבדו בהסתר ובצפיפות 12 איש, והותקן בו סליק כבונקר, בו הוטמנו בתום יום העבודה כל חלקי הנשק שיוצרו באותו יום. תחילה התמקדה פעילותו של סנפירי בהכנת החצובות והבסיס למרגמה 3", ולצורך כך נקנתה מכונת הריתוך הראשונה של תע"ש. במקביל פעל להקלת תנאי העבודה והצפיפות במקום, ובנה שולחן צר וארוך ומעליו ארבעה ספסלים הפוכים, שהתרוממו בעזרת שני כבלים והורדו לצורך אכילה.
מפעל "החנות"

סנפירי פעל ליצירת הסוואה ל"מכון החנות", בית חרושת בלתי-לגאלי של ההגנה, שהוקם באזור מסחרי רועש בתחנה המרכזית הישנה בתל אביב ועסק בהשחרת נשק, הרכבת רימוני יד ומתיחת תרמילי נשק ל-9 מ"מ. במכון נבנה קיר חוצץ גדול שיצר חדר סגור שהכניסה אליו הייתה דרך חור בקיר, שהוסווה על ידי לוח חשמל גדול שיצר סנפירי. לימים "מכון החנות" התגלה על ידי שלטונות המנדט הבריטי, אך אנשי ההגנה פרצו אליו באותו לילה מקיר בחנות סמוכה, ורוקנו מהסליק את מצבורי הנשק מבלי שהבריטים הבחינו בדבר.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בקיר "החנות" ברחוב השרון 10 בתל אביב.
מפעלים נוספים

בהמשך התבקש סנפירי מחיים סלבין, שהתמנה למנהל תע"ש בתקופה זו, להכין במהירות קונסטרוקציה עבור מפעל לחריטת פצצות מרגמה 2 ו-3 בגן שמואל. ב-1941 הוא החל להקים מפעל זה בפרדס הקיבוץ. סנפירי פעל לזרז ולהקל על עבודת חפירת הסליק באמצעים טכניים, כגון מנוף קטן ללא מנוע שמצא בגרוטאות חברת החשמל, אליו חיבר מנוע חשמלי וחבית שמן גדולה. הוא יצק משטח בטון להסוואת פתח הסליק, אותו ניתן היה לסובב על ציר כדי להיכנס. המפעל ייצר רימוני יד, פצצות 2 ו-3; על גופי פצצות 3 חרטו הפועלים 4 אותיות לועזיות: H.Z.M.N, שמשמען "הרבה צרות, מעט נחת" ואילו על פצצות 2 נחרטו האותיות O.Z.E.K, שמשמען "עוד צעד אחד קדימה". כיום הסליק פתוח לקהל בפרדס בגן שמואל.
אחד הסליקים המוצלחים שיצר סנפירי, זכה לשם "הגמד" בשל גודלו: הוא היה מכל דלק שנפתח בצורה נסתרת כך שניתן להסליק בתוכו 2.5 טון של כל סוגי הנשק. המכל היה מורכב על משאית והיה ניתן להובלה בכל חלקי הארץ, מבלי שיתגלה על ידי הבריטים. מאוחר יותר נעשה בסליק שימוש בדרך להר הצופים בירושלים בזמן החלפת המשמרות. לימים, לאחר הקמת מוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל בו הוצג הסליק לקהל, התברר כי איש אינו יודע איך לפתוח את "הגמד", וסנפירי הסביר זאת בעזרת שרטוטיו.
סליק נוסף של סנפירי הוכן מבלוני חמצן ובלוני גז, ששימשו להובלת נשק ממקום למקום. בלוני החמצן לא נתגלו מעולם.
במקביל הקים סנפירי בחצר בית המלאכה הפרטי שלו בריכה בה יוצרו "החזירים" - סירות ששימשו להדבקת מוקשים לאניות מצריות. "החזירים" מוצגים כיום במוזיאון חיל הים בחיפה.
לאורך שנות פעילותו במחתרת ייצר סנפירי בסך הכול 38,000 סטנים.
ב-1949, שנה לאחר קום המדינה, התבקש סנפירי מחיים סלבין לייצר פצצות 120 מ"מ. לאחר ניסיונות רבים בתנור ובפטיש אוויר, וניסויים בשדה פתוח, הצליח סנפירי לייצר פצצות אלו מפחי ברזל.
מפעל S

מפעל S היה מפעל תע"ש של ההגנה שפעל בשנים 1947–1952. הוא פעל בשטח שהיה שייך לסולל בונה ומכאן האות S בשמו. הוא נוהל על ידי חיים סלבין ואיסר סנפירי שייצר פצצות 81 מ"מ ו-120 מ"מ וחלקי נשק שונים. הפצצות היו יוצאות מהמפעל חרוטות, צבועות ומוכנות למילוי חומר נפץ.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון במקום בו עמד מפעל S ברחוב יגאל אלון 157 בתל אביב.
מפעל S > מפעל עצמאי

בשנת 1954 עזב סנפירי את תע"ש והקים מפעל עצמאי, שהמשיך ליצור בתחום המתכת והברזל. המפעל היה הראשון שיצר מחרשה לחריש בעומק מטר. בנוסף ייצר המפעל רוטר (עוקר סלעים) הגדול מסוגו אז בארץ, וכן צירים לטרקטורים בתהליך חיסום מיוחד שפותח על ידי סנפירי. בהמשך פיתח שיטה חדשה לבניית מכלים גבוהים במיוחד, כך שמרבית העבודה תיעשה על הקרקע.
עם סיום מלחמת ששת הימים ב-1967, שב סנפירי והצטרף למערכת הביטחון, והיה אחראי על ייצורם של 2 מיליון מוקשים. לקראת סיום ייצור זה, הוטלה עליו הקמתו של מפעל "שלאון".
מפעל S > מפעל "שלאון"

ב-1969 נבחר בקריית גת האתר להקמת מפעל "שלאון", לייצור מסכות גז וציוד לוחמה ביולוגית ואטומית. סנפירי נסע לגרמניה על מנת ללמוד אודות תהליכי הייצור, ולאחר מכן ניהל בארץ את המפעל (שהיה בבעלותם של התעשיינים שלמה בוגרד וליאון בר-אל). הוא הפך למומחה לא רק במתכת אלא גם בגומי, זכוכית ועוד. הוא עבד במפעל כיועץ למהנדסים שפעלו בו, וגם סייע בתמיכה בעולים החדשים שעבדו בו. לאחר פרישתו לגמלאות, המשיך לעבוד עוד כ-10 שנים כיועץ במפעל, עד גיל 70.
לקריאה נוספת

אברהם וינברג, (תשי"א). פרקי תע"ש – חרשי נשק, הגנה במחתרת. מערכות: תל אביב.
אריה חשביה, (תשס"ג). תעש במחתרת – תעשיית הנשק של ה"הגנה" בטרם מדינה. משרד הביטחון, ההוצאה לאור.
אורי מילשטיין, (תשמ"ט). תולדות מלחמת העצמאות – הפלישה הראשונה (כרך שלישי). זמורה-ביתן: תל אביב. (עמ' 102-101)
מרדכי נאור, - עורך (תשנ"ג). לכסיקון כוח המגן ה"הגנה". משרד הביטחון, ההוצאה לאור. (עמ' 263, 273, 418, 472)
יוסף עברון, (תש"ם). התעשייה הביטחונית בישראל. משרד הביטחון, ההוצאה לאור. (עמ' 57,55, 111,72, 112 - 116, 149, 167)
יוסף עברון, (תשנ"ב). מגן ורומח – סיפורה של התעשייה הצבאית בישראל. משרד הביטחון, ההוצאה לאור. (עמ' 82, 86, 113, 126, 127)
רפי קיטרון, (2010). ארץ ישראל הנסתרת – סיפורם של הסליקים ותולדותיהם. הוצאת ספרים אריאל: ירושלים. (עמ' 109, 182)
לוחית זיכרון למפעל "החנות" ברחוב השרון 10 בתל אביב
לוחית זיכרון במקום בו היה מפעל S ברחוב יגאל אלון 157 בתל אביב
יהודים בג'אז

אל ג'ולסון ב-1929
אמריקאים יהודים מילאו תפקיד משמעותי בג'אז, ז'אנר מוזיקה שנוצר ופותח על ידי אפרו-אמריקאים. כשהג'אז התפשט, הוא התפתח בצורה המקיפה תרבויות רבות ושונות, ועבודתם של מלחינים יהודים בסמטת טין פאן סייעה לעצב את הצלילים הרבים והשונים שהג'אז בא לשלב.
רקע

מוזיקת ג'אז היא מוזיקה רב-תרבותית, שנוצרה ופותחה על ידי אפרו-אמריקאים המשתמשים בכלים אירופיים עם אמריקאים יהודים ואחרים כדי לגוון עוד יותר את המוזיקה. מוזיקת הג'אז הומצאה בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים. מקורה בניו אורלינס, המוזיקה צברה תאוצה על ידי התחלה באזורי החלונות האדומים. אפרו-אמריקאים שניגנו רגטיים ברובעי החלונות האדומים היו המבשרים של מה שהפך במהרה לג'אז. עם סיום מלחמת העולם הראשונה החל הג'אז להיכנס לזירה הציבורית. שנתיים לאחר מכן נכנס לתוקף איסור האלכוהול, שהביא ליצירת ספיק איזיס, שאפשרו למוזיקת הג'אז לפרוח.
תרומות יהודיות-אמריקאיות

אמריקאים יהודים הצליחו לשגשג בג'אז בגלל שנחשבו ללבנים באותה תקופה. ג'ורג' בורנשטיין כתב שאפרו-אמריקאים מזדהים עם מצוקת האמריקני היהודי ולהפך. בתור מיעוטים חסרי זכויות בעצמם, מלחינים יהודים של מוזיקה פופולרית ראו עצמם כבעלי ברית טבעיים עם אפרו-אמריקאים. זה אפשר להם ליצור מוזיקה שקודמה ונשמעה כ"מוזיקה שחורה".
בשנות ה-20 וה-30 ג'ורג' גרשווין ואחרים הפחיתו בכוונה את הזהות היהודית בתקופה שבה היהודים לא התקבלו במלואם כאמריקאים, במקום זאת הם ניסו ליצור גרסה מוזיקלית של אמריקה מכילה. הם ראו במוזיקה שלהם דוגמה לאמריקה ללא דעות קדומות.
בשנות ה-40 וה-50, Mezz Mezzrow, Symphony Sid, Red Rodney ו-Roz Cron התנסו בזהות שחורה בדרכים שונות ובדרגות שונות על מנת "למצות מחדש" את היהדות. סימפוניה סיד זכה במספר פרסים מארגוני שחורים, כולל פרס לתקליטן השנה שהוענק לו בשנת 1949 על ידי סינדיקט החדשות העולמי, על "קידום מתמשך של אמנים כושים".
לואי ארמסטרונג היה מוכן להפגין את אהדתו בצורה גלויה, ואף הצטלם כשהוא עונד שרשרת מגן דוד. ווילי "The Lion" סמית' גדל לצד אמריקאים יהודים ומאוחר יותר גילה שיש לו אב קדמון יהודי משלו והמיר את דתו. האימוץ של רעיונות ומוזיקה לא היה חד כיווני בלבד. גם מוזיקאים שחורים אימצו מוזיקה יהודית. ווילי "The Lion" סמית', סלים גיילארד, קאב קאלוויי ומוזיקאים שחורים אחרים ניגנו שירים יהודיים ושירים בסגנון יהודי.
בשנות ה-30, מספר מוזיקאים יהודים עבדו באופן פעיל עם מוזיקאים שחורים בתקופה שבה אינטראקציות מסוג זה היו טאבו. בני גודמן, ארטי שו ואחרים נלחמו למען אינטגרציה. מקדם הקונצרטים ומפיק התקליטים נורמן גרנץ ובארני ג'וזפסון, שפתחו את מועדון הלילה המשולב הראשון Café Society, שברו את מחסומי ההפרדה.
הסרט זמר הג'אז עם אל ג'ולסון הוא דוגמה אחת לאופן שבו אמריקאים יהודים הצליחו להביא ג'אז, מוזיקה שפיתחו אפרו-אמריקאים, אל התרבות הפופולרית. טד מרווין כתב שהסרט נתפס כהאדרה של התבוללות יהודית בתרבות האמריקאית.
בני גודמן היה אמריקאי יהודי חיוני להתקדמות הג'אז. גודמן היה מנהיג להקה משולבת גזעית בשם King of Swing. קונצרט הג'אז שלו בקרנגי הול ב-1938 היה הראשון אי פעם שהושמע שם. הקונצרט תואר על ידי ברוס אידר כ"קונצרט הג'אז או המוזיקה הפופולרית החשוב ביותר בהיסטוריה: מסיבת ה'יציאה' של הג'אז לעולם המוזיקה ה'מכובדת'".
יהודים רבים זכו להצלחה בתעשיית הג'אז באמצעות ביצוע או קידום מוזיקת ג'אז. הדבר העלה האשמות בדבר ניצול של מוזיקאים שחורים. האשמות אלו היו לעיתים נגועות בסטריאוטיפים.
"ג'אז יהודי" היה ניסיון לשלב מוזיקה יהודית וג'אז לז'אנר חדש. זה התחיל בשנות השלושים של המאה הקודמת עם "הסווינג היהודי". זה המשיך בשנות ה-60 עם אלבומים של שלי מאן וטרי גיבס. וזכה להתעוררות מחודשת בשנות ה-90, עם אלבומים של ג'ון זורן, סטיבן ברנשטיין, פול שפירו ואחרים. לדברי צ'ארלס הירש, במיטבו, הג'אז היהודי גם אישר את היהדות וגם התענג על קשרים לתרבות האפרו-אמריקאית.
דמויות בולטות

ווילי "The Lion" סמית'
טדי צ'ארלס
אירווינג ברלין
זיגי אלמן
ג'ורג' גרשווין ואיירה גרשווין
בני גודמן
ג'ו גלסר
הרבי מאן
סטן גץ
לי קוניץ
אל ג'ולסון
באדי ריץ'
ארטי שו
ג'ון זורן
קורט וייל
הערות שוליים

↑  Nine Jews Who Changed the Sound of Jazz
↑  United States. National Park Service. Denver Service Center. United States. Preservation of Jazz Advisory Commission (1991). New Orleans jazz study. United States, Dept. of the Interior, National Park Service. OCLC 25424735.
↑  Cooke, Mervyn (2013). The chronicle of jazz. ISBN 9780500516669. OCLC 854617107.
↑  Marin, Reva (בדצמבר 2015). "Representations of Identity in Jewish Jazz Autobiography". Canadian Review of American Studies. 45 (3): 323–353. doi:10.3138/cras.2015.s10. ISSN 0007-7720. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  'Body and Soul' doc explores links between jazz and Jews
1 2 3 4 5 6  Hersch, Charles. Jews and Jazz: Improvising Ethnicity. ISBN 1138195790.
↑  "Disc Jockeys Receive Awards". Atlanta Daily World, 24 December 1949, p. 1.
↑  George, Bornstein (2011). The colors of Zion: blacks, Jews, and Irish from 1845 to 1945. Harvard University Press. ISBN 9780674057012. OCLC 897046437.
↑  Jolson, Al (voice), The jazz singer, ISBN 9781785439445, OCLC 970692281
↑  Davis, Marni (2007). "In Their Own Image: New York Jews in Jazz Age Popular Culture (review)". American Jewish History. 93 (1): 103–104. doi:10.1353/ajh.2007.0020. ISSN 1086-3141.
↑  Goodman, Benny (2006), Benny Goodman live at Carnegie Hall, 1938: complete., AVID Entertainment, OCLC 213466278
פרנקלין (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

 סוגה:  סדרת טלוויזיה קומית, סדרת טלוויזיה לילדים 
 יוצרים:  Paulette Bourgeois 
 מדבבים:  Ali Mukaddam Gil Filar Janet-Laine Green קודי ג'ונס Bryn McAuley קמרון אנסל נואה ריד Shirley Douglas Marc McMulkin Leah Renee Cudmore Richard Newman ג'ולי למיוס 
 ארץ מקור:  קנדה 
 מספר עונות:  6 
 מספר פרקים:  78 
 הפקה
 אורך פרק:  24 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ המשפחה 
 תקופת שידור מקורית:  3 בנובמבר 1997 – 26 ביוני 2004 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
פרנקלין (באנגלית: Franklin) היא סדרת טלוויזיה חינוכית מונפשת לילדים בגיל הרך, המבוססת על ספרי הילדים "Franklin the Turtle" שנכתבו על ידי ברנדה קלארק ופולט בורז'ואה. הסדרה הופקה על ידי חברת Nelvana. לאחר סיום הסדרה המקורית, הופקה סדרת המשך בהנפשה ממוחשבת בשם "פרנקלין וחברים". בישראל העונות הראשונות של הסדרה שודרו בדיבוב עברי בערוץ הילדים והעונות המאוחרות בערוץ הופ! בתרגום שונה ובדיבוב שונה.
בהשראת הסדרה הופקו מספר סרטים שהופצו ישירות לצפייה ביתית, אחד מהם הוא "פרנקלין אביר האביב הירוק". כמו כן, לסדרה הופקו גם לומדות למחשב.
תקציר העלילה

הסדרה מתמקדת בצב האנושי פרנקלין, אשר יכול "לספור בזוגות ולקשור את השרוכים". פרנקלין גר בכפר קטן בשם וודלנד ביחד עם משפחתו וחבריו, והוא חווה הרפתקאות ולומד לקחים שונים במהלך חייו היומיומיים. הוא אוהב לשחות, לעסוק באומנות, במיוחד בציור, ואוהב פאי שופליי. פרנקלין מפחד מהחושך ומסופות רעמים, ובזמנים כאלו שמיכת הבטיחות שלו והבובה האהובה עליו עוזרות לו להירגע.
דמויות

הדמות המרכזית בסדרה היא פרנקלין הצב, וכל הפרקים והסרטים מתמקדים בו כדמות הראשית. משפחתו כוללת את הוריו, מר ומרת צב, ואחותו הצעירה הארייט (שבגרסה של ערוץ הופ עוברת שמה ל"רקפת") שהופיעה לראשונה בסרט "פרנקלין והאביר הירוק" וניתן שמה שם על שם דודתו של פרנקלין. הוריו של פרנקלין מוצגים כהורים אוהבים ומדריכים, שמספקים לפרנקלין תמיכה והדרכה בעת הצורך.
חברו הטוב ביותר של פרנקלין הוא דב, שאוהב לאכול ויש לו אחות צעירה בשם ביאטריס בעונות המאוחרות יותר של הסדרה. חברים קרובים נוספים של פרנקלין כוללים את חילזון, שהוא חברו הקרוב ביותר, כמו גם חברים אחרים כמו בונה, אווזה, שועל, גירית, דביבון ובואש.
פרנקלין לומד אצל המורה ינשוף, אשר מוחלף זמנית על ידי הגברת קואלה בסרט "Back to School with Franklin" כשמר ינשוף נקרא לעזוב עקב מצב חירום משפחתי.
עונות הסדרה

הסדרה כוללת שש עונות, שכל אחת מהן כוללת 13 פרקים. העונה הראשונה שודרה לראשונה ב-3 בנובמבר 1997, והעונה השישית והאחרונה הסתיימה ב-8 באוגוסט 2004.
הערות שוליים

↑  Perlmutter, David (2018). The Encyclopedia of American Animated Television Shows. Rowman & Littlefield. pp. 219–220. ISBN 978-1-5381-0373-9.
↑  Erickson, Hal (2005). Television Cartoon Shows: An Illustrated Encyclopedia, 1949 Through 2003 (2nd ed.). McFarland & Co. pp. 348–349. ISBN 978-1-4766-6599-3.
נאטו (מאכל)

| --- | --- |

נאטו מוגש עם אורז לבן
 
 מאכלים
 סוג:  מאכלים מסויה, מזון מותסס 
 מוצא:  יפן 
 מרכיבים עיקריים:  פול סויה 
 
נאטו (ביפנית: 納豆) הוא מאכל יפני מסורתי אשר עשוי מפולי סויה שלמים מותססים. למאכל לנאוטו ריח ייחודי עז הדומה מעט לגבינה מיושנת, מרקם דביק וטעם ייחודי אשר לרבים לוקח זמן להתרגל אליו.
ביפן נאטו מוגש לעיתים רבות בארוחות בוקר יחד עם אורז מאודה. נאטו מוגש באופן מסורתי עם חרדל קראשי, רוטב סויה או רוטב טארה. אנשים רבים נוהגים גם לאכול את הנאטו עם בצל ירוק קצוץ או ביצה. נאטו נצרך ביפן עוד מהעת העתיקה והוא נותר גם היום מאכל פופולרי, במיוחד במיוחד במזרח המדינה, ובפרט באזורים קאנטו, טוהוקו, והוקאידו. למרות שבדרך כלל הוא נהוג לאכול את הנאטו כמנה נפרדת, יש הנוהגים לשלב נאטו במתכונים שונים כמו סושי, מרק מיסו או כתוספת לטוסט.
תהליך ייצור

נאטו מיוצר כאשר פולי סויה שלמים מותססים עם החיידק Bacillus subtilis. המכונה ביפן גם "נאטו-קין". התהליך כולל בדרך כלל בהשריית פולי סויה שלמים במים, הוספת החיידק Bacillus subtilis לתערובת, ולאחר מכן משאירים את פולי הסויה לתסוס במשך כ-24 שעות בסביבה חמה, והדבר מאפשר לחיידקים לייצר את החומר הדביק והחוטי האופייני לנאטו. לאחר מכן השעועית המותססת מועברת לקירור.
ערך תזונתי

נאטו הוא מאכל מזין במיוחד אשר עשיר בחלבונים, ומהווה מקור עשיר במינרלים תזונתיים, ובמיוחד ברזל, ויטמין K, ומנגן. נאטו מכיל גם כמות מסוימת של ויטמין B וויטמין C. תהליך התסיסה הופך אותו גם למקור טוב לפרוביוטיקה, אשר עשויה להועיל לבריאות המעיים.
משמעות תרבותית

לנאטו חשיבות רבה בתרבות היפנית, והוא נחשב ביפן לאחד מהמזונות הבריאים ביותר במטבח היפני אשר מהווה מאכל נפוץ במשקי בית רבים ביפן, ובמיוחד במזרח יפן.
גלריית תמונות

נאטו מעורבב באמצעות מקלות אכילה
נאטו סושי
נאטו מוגש יחד עם אורז לבן
נאטו בתוספת חרדל קראשי ובצל וולשי
ביפן נאטו נמכר במכלים קטנים אשר לעיתים רבות מכילים חבילות קטנות עם רוטב טסויו, עם ובלי חרדל
ראו גם

המטבח היפני
הערות שוליים

↑  איריס ז'ורלט, נאטו - אימת המערביים, באתר ynet, 15 בספטמבר 2005
↑  Deutsch, Jonathan; Murakhver, Natalya (2012). They Eat That?: A Cultural Encyclopedia of Weird and Exotic Food from Around the World. ABC-CLIO. p. 141. ISBN 978-0-313-38058-7. נבדק ב-20 במאי 2016. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Qin, Dong; Hara, Yoshie; Raboy, Victor; Saneoka, Hirofumi (2020-12-01). "Characteristics and Quality of Japanese Traditional Fermented Soybean (Natto) from a Low-phytate Line". Plant Foods for Human Nutrition (באנגלית). 75 (4): 651–655. doi:10.1007/s11130-020-00865-5. ISSN 1573-9104.
↑  Wang, Chunfang; Chen, Jinpeng; Tian, Wenguo; Han, Yanqi; Xu, Xu; Ren, Tao; Tian, Chengwang; Chen, Changqing (2023-07-01). "Natto: A medicinal and edible food with health function". Chinese Herbal Medicines. 15 (3): 349–359. doi:10.1016/j.chmed.2023.02.005. ISSN 1674-6384. PMC 10394349. PMID 37538862.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00568054
אברהם פרסטר

| --- | --- |

אברהם פרסטר משדר מהלוויית הרב חיים פינחס שיינברג בהר הזיתים
 לידה:  25 בפברואר 1977 ירושלים 
 פטירה:  4 בפברואר 2025 (בגיל 47) 
 מדינה:  ישראל
 עיסוק:  עיתונאי, איש רדיו
 בת זוג:  זהבה פרסטר
 
אברהם (אבי) יוסף פרסטר (ז' באדר ה'תשל"ז, 25 בפברואר 1977 – ו' בשבט ה'תשפ"ה, 4 בפברואר 2025) היה עיתונאי ואיש רדיו חרדי. בשנת 2014 יצא בשאלה.
ראשית חייו

פרסטר נולד בירושלים לרבי מרדכי וחנה גולדה, משפחה מחסידות בעלז. אביו, מרדכי פרסטר, כיהן כמנכ"ל ישיבת בעלזא בירושלים וחבר מועצת עיריית ירושלים מטעם דגל התורה.
למד במוסדות בעלז בירושלים, תל אביב ואשדוד.