מוות בוונציה
רקע ביוגרפי > אשנבאך בדמות מאהלר

כמו אמצעים ספרותיים אחרים ב"מוות בוונציה", לא נכתבה בה מילת הפתיחה של הנובלה בדרך מקרה. מאן נודע בתחכומו הספרותי שהיה לשם דבר בעולם הספרות. כמו כן, ידוע כי מקור השראתו של מאן נסב באופן כמעט מוחלט על מאורעות ודמויות חיות שהכיר. כך הוא גם המקרה בדמותו הקיצונית של גוסטאב פון אשנבאך.
במחברת רישומים מתקופת עבודתו של מאן על "מוות בוונציה" (1910–1911) נמצא גזיר עיתון שעליו הייתה מודפסת דמותו של גוסטב מאהלר. בתמונה נראה מאהלר כאשר ידו השמאלית קפוצה מאוד ואילו הימנית משתלשלת בנוחות על מסעד הכיסא. במקביל תואר אשנבאך, באחד מהתיאורים רבי הרושם בספרותו של מאן, בדיוק כבתמונה, כאשר התנועה הפיזית קיבלה מימד רוחני עמוק:
כשנפל למשכב [גוסטאב אשנבאך] בווינה [העיר בה פעל מאהלר ובה היה מנצח האופרה] בשנת השלושים וחמש לחייו, אמר עליו במסיבת רעים איזה מכר חד-עין: "אתם מבינים, אשנבאך חי כל ימיו רק כך" – והדובר קפץ את ידו השמאלית לאגרוף – ; "ולעולם לא כך" – והוא פתח את ידו והניח לה להשתלשל בניחותא ממיסעד הכיסא
קווי המתאר של אשנבאך בנובלה תואמים באופן מפליא גם לתיאורו של מאהלר במציאות: "קומתו של גוסטאב פון אשנבאך הייתה קצת למטה מבינונית", "גון עורו שחום ופניו מגולחות למשעי", "ראשו נראה גדול משהו ביחס לגוו הדקיק", "שערו הכהה... הסרוק לאחור... דליל על קודקודו, שופע ומאפיר מאוד בצדעיו", "עטר מצח נישא בקוע וכמו מצולק", "גשרון משקפי הזהב שלו נטולי המסגרת", "חתך בשורש חוטמו העב המתעקל בקשת אצילית".
ההתאמה קיימת גם מבחינת זמן החיים של שתי הדמויות: מאהלר נולד בעיירה קאלישט (Calisch) שבבוהמיה ב-7 ביולי 1860 ונפטר ב-18 במאי 1911, והוא כבן 51 שנה. אשנבאך מת בגיל 50, כמו גוסטאב מאהלר במותו. כאשר משרטט מאן בנובלה את העץ המשפחתי של אשנבאך הוא מציין את המקורות השונים, שהטביעו בנפשו אותה כפילות משסעת בין השכל והמשמעת (האפוליני, לשיטתו של פרידריך ניטשה ממנה הושפע רבות) לבין היצר המתפרץ, הרגש הבלתי-נשלט (הוא הדיוניסי לפי ניטשה):
הקיצור, גוסטאב אשנבאך נולד בל', [מאן עצמו נולד למשפחת סוחרים בעיר ליבק – היא ל'. העיר מוזכרת במסווה ברבים מכתביו] עיר מחוז בחבל שלזיה, למשפחתו של פקיד משפטים רם-דרג. אבותיו היו קצינים, שופטים, פקידי רשות, אנשים שכל חייהם המהוגנים, הצנועים, הדלים, עברו עליהם בשירות המלך והמדינה. פעם אחת נתהבהב בקירבם איזה ניצוץ של שאר-רוח, בדמותו של כומר-דרשן; ודם תוסס, חושני יותר, הוזרם למשפחה בדור הקודם, מצד אמו של הסופר, בתו של מנצח תזמורת מבוהמיה [מאהלר היה מנצח תזמורת – ומוצאו מבוהמיה] ממנה ירש את התווים הזרים שייחדו את מראיהו. המיזוג הזה שנתמזגו מצפוניות מפוכחת של משרתי-ציבור עם יצרי-לב של אפלולית ולהט הוא שהוליד אמן, את האמן המיוחד הזה...
אישוש מפי מאן עצמו לגרסה זו ניתן במכתבו משנת 1921 לוולפגנג בורן, אחיה של קטיה מאן ומי שהופקד על איורי "מוות בוונציה", בנוגע לאיור האחרון הנקרא "מוות":
עוד מילה על התמונה האחרונה, המכונה "מוות", שיש בה כמעט מסתורין מחמת דמיון מסוים. הרעיון של סיפורי, המתרחש בקיץ 1911, הושפע מן החדשות על מותו של גוסטב מאהלר, שהיו לי הזכות והכבוד להתוודע אליו במינכן, ושאישיותו החזקה הרשימה אותי לאין שיעור. הייתי באי בריוני בזמן מותו ועקבתי אחרי תיאור שעותיו האחרונות בדיווחי העיתונות הווינאית, שלבשו אופי מלכותי. לאחר זמן התמזגו זעזועים אלה עם הרשמים והרעיונות שהולידו את הנובלה. כך, כשהגיתי את דמות הגיבור שלי, הנכנע להפקרות תאוותנית, לא זו בלבד, שנתתי לו את שמו הפרטי של המוזיקאי הדגול, אלא שגם בתיאור הופעתו החיצונית הענקתי לו את חזותו של מאהלר. הייתי בטוח לגמרי, שקשר רופף וסמוי כל כך לא יעלה אפשרות של זיהוי מצד הקוראים. גם מצדך כמאייר לא צפיתי אפשרות כזאת. הרי אתה לא הכרת את מאהלר ואני לא הכנסתי אותך בסוד הקשר האישי הזה ולו ברמז. אף על פי כן – וזה הדבר שהפתיע אותי כל כך ממבט ראשון – בראשו של אשנבאך בציור שלך ניכר בוודאות גמורה הטיפוס המאהלרי. זה ללא ספק מוזר ותמוה. כלום לא היה זה גתה שאמר, שאין בכוח השפה לבטא ייחודיות וסגוליות ומכאן שלא תוכל להיות מובנת אלא לאדם, החולק אותו סוג של תפיסה חושית? אותו אדם אחר, כך נאמר, חייב להתבונן אל כוונת הדובר יותר מאשר אל דבריו. והנה אתה, הצייר, נגעת בסוד שמעבר למילותי. אות היא, שהשפה פועלת לא רק בתקשורת ישירה בין אדם לאדם, אלא שיש לה, כצורה ספרותית, כוחות של "אינדוקציה", כוחות של סוגסטיה, המסוגלים להעביר תפיסה חושית ישירה. דבר זה נראה לי מעניין כל כך, שאינני יכול לוותר על ההזדמנות לדבר עליו. ועתה אאחל לך הצלחה עם יציאת יצירתך לאור העולם ואודה לך על מאמציך האצילים לטובת יצירתי שלי!
משנה תוקף לכך ניתן בספר הזיכרונות של קטיה מאן, שנכתב עשרות שנים לאחר מותו של מאן:
באופן חיצוני דומים תווי-הפנים של גוסטאב אשנבאך לתווי פניו של גוסטאב מאהלר, הלא-כן? סיבת הדבר טמונה בכך, שבעלי הגה את הסיפור הזה בוונציה, ומאהלר גסס בימים ההם. אכן הביאו העיתונים מדי מספר שעות הודעות על מצבו ; על כל הטבה קלה, על כל הרעה סיפרו בפרטי פרטים, כפי שמספרים על איזה נסיך שליט. עד כדי כך העריצו אותו. האופן שבו ציינו את מותו הפנה את דעת בעלי אליו, עד כי בתארו את אשנבאך אף צייר מקצת דיוקנו של מאהלר. זה היה במאי 1911.
על רקע הנחות אלו החליט לוקינו ויסקונטי, במאי הסרט "מוות בוונציה" ("Morte A Venezia"), לעצב את דמותו של אשנבאך כמלחין (ולא כסופר) בעל תווי פנים הדומים לאלו של מאהלר. כמו כן, נלקחה מוזיקת הרקע של הסרט באופן בלעדי מהסימפוניה השלישית ומהסימפוניה החמישית של מאהלר.