חוק יסוד: הממשלה (בחירה ישירה)
תוכנו של חוק הבחירה הישירה

חוק הבחירה הישירה הוא למעשה פרק בחוק יסוד הממשלה המורחב החדש חוק יסוד: הממשלה שהחליף את החוק שהתקבל בשנת 1968, כלל פרקים חשובים נוספים כמו התקנת תקנות שעת חירום, הכרזה על יציאה למלחמה והוסיף תיקונים עקיפים לחוקים שונים. החוק קבע שבנוסף לבחירות לכנסת, שבהן הצביעו הבוחרים בעד מפלגה שתיוצג בכנסת לפי שיטת הבחירות היחסית, יצביעו הבוחרים בפתק נוסף גם עבור ראש הממשלה, והוא ירכיב את הממשלה. נקבע שהבחירות לראש הממשלה יהיו כלליות, ארציות, ישירות, שוות וחשאיות. במקביל לבחירות לכנסת ייערכו בחירות גם לראשות הממשלה (בחירות כאלה התקיימו ב-1996 וב-1999), ובנוסף ייערכו בנסיבות מסוימות בחירות מיוחדות לראשות הממשלה בלבד (בחירות כאלה התקיימו ב-2001). ראש הממשלה יכהן כל עוד מכהנת הכנסת (וגם לאחר מכן, כממשלת מעבר, עד להרכבת ממשלה חדשה).
החוק קבע שמועמד לראשות הממשלה חייב להיות בן 30 ומעלה, ולעמוד בראש רשימת מועמדים לכנסת (למעט בבחירות מיוחדות). רשאיות להציע מועמד לראשות הממשלה הן מפלגה או מספר מפלגות, שמיוצגות בכנסת (היוצאת, אם יש בחירות לכנסת, ובמקרה זה עליהן להגיש גם רשימת מועמדים לבחירות לכנסת הבאה) על ידי 10 חברי כנסת ומעלה, או רשימה לכנסת (למעט בבחירות מיוחדות) ש-50,000 בעלי זכות בחירה הצהירו על תמיכתם במועמדה לראשות הממשלה.
החוק קבע שראש הממשלה הנבחר חייב להציג ממשלה בפני הכנסת תוך 45 יום מפרסום תוצאות הבחירות, ולקבל את אמון הכנסת בממשלה שהציג (אם הכנסת לא תביע אמון בממשלה, היא תתפזר וייערכו בחירות חדשות לכנסת ולראשות הממשלה). אם לא יציג את הממשלה, ייערכו בחירות מיוחדות. הכנסת יכולה בכל עת, ברוב של 61 מחבריה, להביע אי-אמון בראש הממשלה, אך בכך היא תחליט גם על התפזרותה וייערכו גם בחירות לכנסת (החלטה זו נועדה להגביר את יציבות הממשלה). לחלופין, הכנסת יכולה להעביר מכהונתו ראש ממשלה, ברוב של 61 מחבריה בגלל עבירה שיש בה קלון, או ברוב של 80 מחבריה מכל סיבה אחרת, ואז ייערכו בחירות מיוחדות והכנסת לא תפוזר; הכנסת יכולה גם להעביר שר מכהונתו, ברוב של 70 חברי כנסת. אם ראש הממשלה התפטר, נפטר או חדל לכהן כחבר כנסת (למעט במקרה שהוא לא היה חבר כנסת ונבחר בבחירות מיוחדות כמועמדה של מפלגה), ייערכו בחירות מיוחדות.
החוק קבע במקור הגבלות על מספר השרים וסגני השרים: נקבע שהממשלה תכלול בין 8 ל-18 שרים, ולא יותר מ-6 סגני שרים. ההגבלות על מספר השרים (למעט ההגבלה שיהיו לפחות 8 שרים) וסגני השרים בוטלו בשנת 1999.
החוק נתן סמכויות רחבות לראש הממשלה לצרף שרים לממשלתו, להעביר שרים וסגני שרים מכהונתם, לקבוע ולשנות את חלוקת התפקידים בין השרים, להעביר סמכויות וחובות בין השרים ושטחי פעולה בין המשרדים, לקבוע ולשנות את משרדי הממשלה, ולמנות ועדות שרים. פעולות אלה לא דרשו את אישור הכנסת, מלבד העברת סמכויות וחובות שנקבעו בחוק בין השרים. החוק העניק לראש הממשלה קול נוסף במקרה של שוויון בהצבעה על החלטת ממשלה.
החוק תיקן מספר תיקונים נוספים בשיטת המשטר, שנשארו תקפים גם לאחר ביטולו:
חובה לפרסם הסכמים קואליציוניים והסכמים בנושאים דומים ולמסור אותם למזכיר הכנסת, עד 48 שעות לפני הבחירות או 24 שעות לפני הצגת הממשלה או הצבעת אי-האמון, ואין לערוך הסכמים לאחר מועד זה. בנוסף, אין לתת התחייבות בעניין אי-העברת אדם מתפקידו בגוף ציבורי, ואין לתת ערבות בנושא.
הכנסת תתפזר אם לא יתקבל חוק תקציב המדינה תוך שלושה חודשים מתחילת השנה; עד אז ינהגו לפי התקציב של השנה הקודמת.
ראש הממשלה רשאי, בהסכמת נשיא המדינה, לפזר את הכנסת אם נוכח שקיים בה רוב המתנגד לממשלה ("כנסת לעומתית"). לאחר ביטול חוק הבחירה הישירה בשנת 2001, נוסף סייג לאפשרות זו, לפיו הכנסת יכולה להציע מועמד לראשות הממשלה שתומכים בו 61 חברי כנסת, במקום להתפזר.
תקנות שהתקין שר הקובעות ענישה פלילית בשל הפרתן ייכנסו לתוקף רק לאחר אישור ועדה של הכנסת.
הכרזה על מצב חירום תהיה לתקופה של שנה לכל היותר (לפני כן היא לא הייתה קצובה בזמן), וכך הכנסת חייבת מדי שנה להחליט האם להאריך את מצב החירום. עד היום הכנסת האריכה את מצב החירום מדי שנה.
תקנות לשעת חירום לא יכולות למנוע פניה לערכאות, לקבוע ענישה למפרע, או להתיר פגיעה בכבוד האדם.
ניתן לפתוח במלחמה רק מכוח החלטת ממשלה, ויש להודיע עליה לוועדת החוץ והביטחון ולמליאת הכנסת. גם על פעולות צבאיות יש להודיע לוועדת החוץ והביטחון.
הממשלה חייבת למסור מידע לכנסת ולוועדות, וניתן לחייב שר או עובד מדינה להופיע בפניהן (ניתן לחייב עובד מדינה להופיע רק בפני הוועדות ולא בפני המליאה).
40 חברי כנסת יכולים, אחת לחודש, לחייב את ראש הממשלה להגיע לדיון במליאת הכנסת בנושא שיקבעו.
החוק קבע לראשונה שריון לחוק יסוד: הממשלה החדש: ניתן לשנותו רק ברוב של 61 חברי כנסת, בקריאה הראשונה, השנייה והשלישית. רוב זה הושג לצורך ביטול הבחירה הישירה בשנת 2001.