stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בנג'מין פלורס ג'וניור
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2013 - 2015 | משפחה נרדפת | לואי פרסטון | תפקיד ראשי (2 עונות); 47 פרקים |
| 2014 | משפחת רעם | לואי פרסטון | פרק: "The Haunted Thundermans" |
| 2014 | Santa Hunters | אלכס | סרט טלוויזיה של ניקלודיאון |
| 2015 | One Crazy Cruise | נייט באוור | סרט טלוויזיה של ניקלודיאון |
| 2015, 2017 | הסוכן הנרי | ליל ביגי / טריפל ג'י | 2 פרקים |
| 2015 - 2019 | השייקריות | גרובר ג'יי 'טריפל ג'י' גריפין | תפקיד ראשי (3 עונות); 61 פרקים |
| 2017 | היי ארנולד!: סרט הג'ונגל | ג'רלד ג'והנסון | דיבוב; סרט טלוויזיה של ניקלודיאון |
| 2018 | שומרי האוצרות | פרדי | פרק: "And the Hidden Sanctuary" |
| 2020 - 2021 | כבודו | יוג'ין ג'ונס | 9 פרקים |
| 2020 - 2021 | עולם היורה: מחנה הקרטיקון | ברנדון באומן | דיבוב; 3 פרקים |
| 2020 | ספיריט – לרכוב חופשי: אקדמיית הרכיבה | טיילר | דיבוב; 2 פרקים |
| 2023 | זינוק לאתמול (אנ') | דווין | פרק: "One Night in Koreatown" |
ביקו (אוכל)

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  עוגת אורז 
 מוצא:  הפיליפינים 
 מרכיבים עיקריים:  אורז דביק, סוכר חום, חלב קוקוס, זנגוויל 
 
ביקו לאטיק
ביקו (בפיליפינית: Biko) היא עוגת אורז מתוקה מהפיליפינים.
מאפיינים

ביקו עשוי מחלב קוקוס, סוכר חום ואורז דביק. הוא מצופה בדרך כלל בלאטיק (אחד או שני הסוגים מקצף קוקוס או גרסה דמוית סירופ קרמל). זהו עוד סוג של תבשיל קלמאי (מעדן מתוק דביק הפופולרי באזורים רבים של הפיליפינים) ומוכן באופן דומה, אלא שגרגרי האורז אינם טחונים לעיסה. לפעמים הם גם נארזים ונמכרים כסומאן (עוגת אורז שמקורה בפיליפינים).
שמות שונים

המאכל ביקו ידוע גם בשם:
inkiwar אצל האילוקנים בצפון לוזון
sinukmani או sinukmaneng באזור דרום לוזון
באזורים המוסלמיים של הפיליפינים, המאכל ידוע בתור:
wadjit בשפת הטאוסוג
וואדיט בשפת המראנו
וּוַגִיט בשפת המַגְוִידְנָאוֹ.
גרסאות

גרסה בולטת של ביקו היא ה-puto maya באזורים דוברי סבואנו של הפיליפינים. הוא עשוי בדרך כלל מאורז דביק סגול (הנקרא טאפול) ספוג במים, מנוקז ואז מונח לתוך כלי אידוי (סטימר) למשך 30 דקות. לאחר מכן משולבת תערובת האורז הזו עם חלב קוקוס, מלח, סוכר ומיץ ג'ינג'ר ומוחזרת לסיר האידוי למשך 25 עד 30 דקות נוספות. המאכל מוגש באופן מסורתי כקציצות קטנות ונאכל מוקדם מאוד בבוקר עם סיקוואטה (שוקו חם).   המאכל נפוץ גם עם מנגו בשל. פוטו מאיה (puto maya) הוא אופייני אל דנטה, בהשוואה למרקם המושי יותר של הביקו.
ניתן להכין ביקו גם עם מרכיבים פיליפיניים נפוצים אחרים. דוגמאות כוללות ube-biko אשר עשוי עם ube (פירה יאם סגול), ופנדאן ביקו אשר עשוי עם תמציות עלי פנדאן; אלה הם בצבע סגול עמוק וירוק בהיר באופן אופייני, בהתאמה.
לקריאה נוספת

אספסול
לאטיק
סומאן
הערות שוליים

↑  "Sinukmani". Famous Delicacies in Santa Rosa, Laguna. 29 בנובמבר 2012. נבדק ב-30 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ed Romero, Dan Gonzales, Max Millard, & Salve Millard (2012). "Filipino Food".  In George J. Leonard (ed.). The Asian Pacific American Heritage: A Companion to Literature and Arts. Routledge. p. 356. ISBN 9781135580179.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  Estremera, Stella A. (22 בפברואר 2015). "Tausug food". Sun.Star Davao. XX (164): B2, B3. נבדק ב-23 ביוני 2017. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Filipino ricecakes, sweets, and other snacks - W". Glossary of Filipino Food.
↑  "Dreaming of Rice Cakes". אורכב מ-המקור ב-2 בספטמבר 2015. נבדק ב-21 במרץ 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Puto Maya and Sikwate". Russian Filipino Kitchen. 2 בפברואר 2015. נבדק ב-22 בדצמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Fenix, Micky (26 באוגוסט 2015). "'Puto maya,' 'sikwate,' 'bahal,' 'guinamos'–indigenous finds in a Cagayan de Oro market". Inquirer. נבדק ב-22 בדצמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Delos Reyes, Ramil. "Davao City: Puto Maya & Sikwate for Breakfast". Pinas Muna. נבדק ב-22 בדצמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Damo, Ida. "Why Davao City's Puto Maya & Hot Tsokolate is a Perfect Combo". ChoosePhilippines. נבדק ב-22 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Gaya-gaya Puto Maya!". Foodipino. אורכב מ-המקור ב-15 ביולי 2019. נבדק ב-22 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Joven, Eduardo. "A Delectable & Aromatic Kakanin That Can Help Relieve Rheumatism?". ChoosePhilippines. אורכב מ-המקור ב-14 במאי 2019. נבדק ב-14 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ube Biko". Bite Sized. אורכב מ-המקור ב-14 במאי 2019. נבדק ב-14 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
ברנו (כדורסל)

מועדון הכדורסל ברנו היא קבוצת כדורסל צ'כית מהעיר ברנו, המשחקת בליגת העל הצ'כית בכדורסל.
הקבוצה מחזיקה בשיא אליפויות צ'כוסלובקיה (21). בתקופת הזהר שלה היא הופיעה תחת השם "ספרטק ברנו".
כיום הקבוצה נמצאת בבעלות ישראלית משותפת של חברת "שחקן אמיתי" (עידן אבשלום וכנרת בלאט) וידידיה רפפורט.
הקבוצה הגיע 3 פעמים לגמרים בתחרויות אירופיות ובין-יבשתיות:
גביע אירופה למחזיקות גביע – 1963/1964, 1967/1968, 1973/1974
הגביע הבין-יבשתי בכדורסל – 1969
תארים

הליגה הצ'כית :
אליפות (3): 1993/94, 1994/95, 1995/96
הליגה הצ'כוסלובקית :
אליפות (21): 1945/46, 1947, 1947/48, 1948, 1948/49, 1949/50, 1950/51, 1951, 1957/58, 1961/62, 1962/63, 1963/64, 1966/67, 1967/68, 1975/76, 1977/78, 1985/86, 1986/87, 1987/88, 1989/90.
הערות שוליים

↑  "עידן אבשלום קרוב לסיכום על ניהול ברנו הצ'כית", באתר וואלה, 12 באפריל 2020
↑  Next Generation - Basket Brno
ביצת קולומבוס

"קולמבוס שובר את הביצה" ציור של ויליאם הוגארת
"הביצה", יד זיכרון לכריסטופר קולומבוס בעיר הנמל סנט אנתוני, איביזה, ספרד. יד הזיכרון מתייחסת לביצת קולומבוס.
ביצת קולומבוס הוא שמו של סיפור המיוחס לכריסטופר קולומבוס ואשר ממחיש את הצורך בחשיבה מקורית ושוברת מוסכמות לצורך פתרון בעיות.
הסיפור

על פי הסיפור, במהלך סעודה לכבוד קולומבוס, שערכו לו בחצר המלוכה הספרדית, טען בלעג אחד האצילים הספרדיים שגילוי איי הודו המערבית אינו אלא דבר של מה בכך וכי כל אחד יכול היה לעשותו אילו קיבל אוניות ורשות לתור את העולם. הלעג כלפי קולומבוס בא מצד מקורבי בית המלוכה ובתמיכתם, וזאת במטרה לרכך את עמדתו של קולומבוס באשר למיקוח על הכנסות מהסחר עם הארצות שיגלה במהלך ההפלגה, הכנסות שהובטחו לו לפני הפלגתו. קולומבוס הזועף ביקש שיביאו לו ביצה קשה ושאל את הנוכחים מי יוכל להעמידה על חודה. כל אלה שניסו נכשלו במשימה. אז נטל קולומבוס את הביצה והכה בה על חודה עד שקליפתה נשברה מעט והחוד השתטח, והעמידה מול עיניהם המשתאות של הנוכחים. "זה הדבר הקל ביותר בעולם. כל אחד יכול לעשות זאת, אחרי שראה איך!", השיב להם קולומבוס.
הלקח הוא שאין בעשייה מאומה אלא במחשבה עצמה. אולי כל אחד יכול היה להפליג באוקיינוס ולגלות מקומות חדשים, אך רק קולומבוס הגה את הרעיון לנסות להגיע להודו בהפלגה מערבה, כפי שרק במוחו עלה הרעיון למעוך מעט את הביצה כדי להעמידה כיאות על השולחן.
מקור הסיפור וייחוס שונה

הסיפור מובא בספרו של ההיסטוריון האיטלקי ג'ירולמו בנצוני היסטוריה של העולם החדש, שפורסם ב־1565. 
גרסה אחרת, שהופיעה חמש עשרה שנה קודם לכן, מייחסת את הסיפור לאמן הרנסאנס האיטלקי פיליפו ברונלסקי, שלכאורה הציב את אתגר הביצה בהקשר של הקמת הכיפה המפורסמת של קתדרלת סנטה מריה דל פיורה בפירנצה, הנחשבת לאחד מהישגי הבנייה המרשימים ביותר בתקופת הרנסאנס.
גרסאות נוספות > פתרונות נוספים

קיימות מספר דרכים נוספות לפתור את השאלה.
קילוף הביצה מאפשר את העמדתה על הבסיס הרך.
סיבוב הביצה על צירה יגרום לה לעמוד על חודה, למשל, באמצעות  ביצת הקולומבוס של טסלה (אנ').
אם מניחים על השולחן מלח בישול בכמות מספקת בערימה קטנה ניתן להעמיד את הביצה על ערימת המלח.
גרסאות נוספות > גרסאות נוספות לשאלה

כיום יש לשאלת הביצה גרסאות נוספות:
כיצד לסובב ביצה על צירה כמו סביבון? – יש לשלוק אותה תחילה.
איך להציף ביצה על פני המים? יש למהול את המים בכמות מלח הגונה.
ראו גם

גומבוץ (מתמטיקה)
הערכה בדיעבד
קשר גורדי
הערות שוליים

↑  פירוט השיטות והדגמות על ידי ד"ר יהודה בן אורה
העמדת הביצה לפי הפתרון המיוחס לקולמבוס
בית כנסת בית אהרון (חלוואן)

| --- | --- |
יעדו של המקדש היהודי ביעדו של המקדש היהודי ב
 מידע כללי
 סוג:  מקדש, בית כנסת 
 כתובת:  חלואן 
 מיקום:  מחוז קהיר 
 מדינה:  מצרים 
 מייסדים:  פליקס סוארס, Soares family, Qatawi family 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1892
 תאריך פתיחה רשמי:  1892 
 אדריכל:  פליקס סוארס 
 קואורדינטות:  29°50′43″N 31°19′44″E﻿ / ﻿29.84536°N 31.32878°E﻿ / 29.84536; 31.32878
 
בית כנסת בית אהרון (בערבית: كنيس بيت أهارون) הידוע גם בשם מקדש בית אהרון היה בית כנסת יהודי בחלוואן. הוא היה בית הכנסת היהודי הראשון ב-ח'דיוות מצרים, קהיר. המבנה הקטן הוקם בשנת 1892 כמרכז לקהילה היהודית.
התפילות האחרונות במבנה נערכו ב-1966, והוא נמכר ונהרס ב-1995.
רקע

משפחת מוסירי הייתה משפחה יהודית עשירה שהתבלטה בבתי המלון אינטרקונטיננטל, מנהאוס סבוי וסן סטפנו באמצעות דוד מוסירי. ב-1885 שכר דוד כמה פועלים יהודים מהרובע היהודי בקהיר להקים תחנת רכבת בחלוואן במסילה בין באב אל-לוק לחלוואן. מספר משפחות אלו התיישבו בחלוואן. הקהילה משכה אליה גם מספר יהודים עשירים, שהגיעה בשנות הארבעים לכ-70 משפחות. ראש הקהילה הראשון בחלוואן היה דוד מוסירי, ואחריו בנו אברהם מוסרי.
היסטוריה

בשנת 1892 הקים פליקס סוארס את בית הכנסת בית אהרון כמרכז לקהילה היהודית. מספר המתפללים בחורף עלה על חמישים איש מתושבי חלוואן ומבקריו, אך בקיץ היה קשה לאסוף מניין מכיוון שיהודים רבים עזבו את חלאוון לערי קיץ, במיוחד חוף ראס אל בר.
אנשי בית הכנסת

בין אנשי הדת של בית הכנסת חלוואן היו שושן, רבה הראשון של הקהילה, ושמואל ביזטי, שהיה גם שוחט תרנגולות עבור הקהילה, והגבאי מאיר סבאוני ואל-ג'בי חביב וידאל.
בית ספר תלמוד תורה

בתחילת שנות ה-40 הקימו בני הזוג יוסף ואסתר אזולאי תלמוד תורה. היו בו כחמישים נערים ונערות, בני 10 עד 15. הנושאים כללו את התפילות היהודיות, חגים, מזמורים והשפה העברית, והלימוד שם היה רק בימים ראשון וחמישי בכל שבוע, והשאר of the week the students studied at The Holy Family School.
אדריכלות

בית הכנסת הוקם בשנת 1892 בסגנון בזיליקה (סגנון בזיליקה: חלל מלבני המורכב משלושה מלבנים מבפנים, שהגדול שבהם הוא האמצעי), כמו רוב בתי הכנסת היהודיים.
המרפסת העליונה, שהקיפה את אולם התפילה משלושה כיוונים מלבד הצד המזרחי, המכיל את המקדש, שימשה כאולם תפילה לנשים
בית המקדש, המשמש את המזרח
אולם התפילה נמצא בקומת הקרקע, ומימין לו הבמה באמצע האולם, המכונה "אל-מימר", שמקורה במילה הערבית "דוכן" (על פי ה"ב). אנציקלופדיה יהודית)
שמותיהם של אלו שתרמו לבניית המקדש נחקקו בעברית ובצרפתית על ה"מימר".
הריסת בית הכנסת

בית הספר נסגר ב-1948, ובית הכנסת התקיים בפעם האחרונה ב-1966. ב-1995 נמכר בית הכנסת ונהרס. כל מה שנותר ממנו היו כמה לוחות שיש. הם הועברו ליד יצחק בן-צבי.
הערות שוליים

↑  "«الجنيزا القاهرية».. شواهد حية على حرية اليهود فى مصر". www.albawabhnews.com. 2023-10-30. נבדק ב-2024-04-03.
↑  "المسالك::كنائس اليهود". www.almasalik.com. נבדק ב-2024-04-03.
↑  مدينة حلوان.. من أنشأها وما تاريخها فى الاستشفاء؟, اليوم السابع, ‏2022-04-18 (בערבית)
1 2  13 صورة تروي تاريخ «حلوان» منذ عهد الفراعنة: مدينة «أولاد الأكابر » وصاحبة أول سد في التاريخ.
↑  المعادي. "تاريخ اليهود فى مصر والمعادى" تاريخ اليهود فى مصر والمعادى. المصري اليوم.
↑  - עולם/מצרים/2014/12/30/%D9%85%D8%A7%D8%B0%D8%A7-%D8%AA%D8%A8%D9%82%D9%8A-%D9%85% D9%86-%D9%85%D8%B9%D8%A7%D8%A8%D8%AF-%D8%A7%D9%84%D9%8A%D9%87%D9%88%D8%AF - %D9%81%D9%8A-%D9%85%D8%B5%D8%B1%D8%9F - ماذا تبقى من معابد اليهود في مصر؟  (D8%A7%D8%B0%D8%A7-%D8%AA%D8%A8%D9%82%D9%8A-%D9%85%D9%86-%D9%85%D8%B9%D8%A7 %D8%A8%D8%AF-%D8%A7%D9%84%D9%8A%D9%87%D9%88%D8%AF-%D9%81%D9%8A-%D9%85%D8% B5%D8%B1%D8%9F - אורכב 23.10.2022 בארכיון Wayback Machine)
↑  "كنائس اليهود القاهرة".
↑  "مدينة حلوان.. من أنشأها وما تاريخها فى الاستشفاء؟".
↑  المسالك::كنائس اليهود, www.almasalik.com
↑  Egyptian Experience | جيمينا: التجربة المصرية | Portfolios | تصاویر | Page 14
1 2  "גרף של בית הכנסת של הלוואן".
↑  "בתי כנסת בקהיר". קארי ריד מסעות (Blog). 13 נוב' 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  كنيس حلوان. Shamela.
↑  تاريخ حلوان. Glartent.
↑  Carrie Reed Travels, Photography, Synagogues in Cairo, Carrie Reed Travels, ‏2017-11-13 (באנגלית)
↑  «الجنيزا القاهرية».. شواهد حية على حرية اليهود فى مصر, www.albawabhnews.com, ‏2023-10-30
↑  كوزمو حلوان (2024), www.glartent.com (באנגלית)
↑  ص390 - كتاب موسوعة اليهود واليهودية والصهيونية - الباب السابع رأسماليون من أعضاء الجماعات اليهودية في العالم ما عدا الولايات المتحدة - المكتبة الشاملة, shamela.ws
↑  "ماذا بقي من تاريخ اليهود". 2017.
↑  كله في المعادي, تاريخ اليهود فى مصر والمعادى, دليل كله في المعادي التجاري ... واللي يسأل ميتوهش, ‏2017-02-09 (בערבית)
1 2 3  The remnant of Helwan Synagogue
↑  ماذا بقي من يهود مصر؟, مونت كارلو الدولية / MCD, ‏2017-03-27 (בערבית)
↑  "The restant of Helwan Synagogue". jimenaexperience. 2024.


שמות תורמים לבניית בית הכנסת
תלמידי בתי ספר יהודיים בתלמוד תורה
שרידי פיסות השיש של המקדש לאחר ההריסה הועברו לישראל
בו קאלווי

הווארד הוליס "בו" קאלווי האב (באנגלית: Howard Hollis "Bo" Callaway Sr.;‏ 2 באפריל 1927 - 15 במרץ 2014) היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי.
ראשית חייו

בו קאלווי נולד בעיר לגראנג' שבמחוז טרופ, ג'ורג'יה, מדרום-מערב לבירת המדינה, אטלנטה. הוא היה בנו של קרסון גוול קאלווי האב ונכדו של פיולר ארל קאלווי, יצרן טקסטיל. הוא למד במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה ולאחר מכן באקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
לאחר שירות בצבא ארצות הברית שב קאלווי לג'ורג'יה לסייע לאביו בפיתוח ובהפעלת גני קאלווי שבמחוז האריס, בסמוך לעיירה וורם ספרינגס, שבה שוכן הבית הלבן הקטן, ששימש כבית הנופש של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
ראשית הקריירה הפוליטית

כמו רבים מבני דרום ארצות הברית, גדל קאלווי כתומך של המפלגה הדמוקרטית. הוא העתיק את תמיכתו מתוך תסכול מקווי המדיניות הליברליים יותר של המפלגה שנגעו לביטול ההפרדה הגזעית. ב-1964 הוא התמודד כ"רפובליקני של גולדווטר" על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג המחוז השלישי של ג'ורג'יה. הוא ניצח לאחר שהביס את סגן המושל לשעבר, גרלנד ביירד, כאשר גרף 57% מקולות המצביעים מול 43% של יריבו. כך הפך קאלווי לרפובליקני הראשון שנבחר כנציג ג'ורג'יה בבית הנבחרים מאז תקופת השיקום.
ג'ימי קרטר, לימים נשיא ארצות הברית, שהיה אז חבר הסנאט של ג'ורג'יה, תכנן להתנגד לבחירתו מחדש של קאלווי כחבר בית הנבחרים. עם זאת, כאשר החליט קאלווי לפרוש מתפקידו לאחר תקופת כהונה אחת, כדי להתמודד ב-1966 על משרת מושל ג'ורג'יה, שינה קרטר את כוונתו והחליט להתמודד בעצמו על תפקיד המושל כמועמד הדמוקרטים.
קאלווי וקרטר התעמתו עוד ב-1961 על ההחלטה על מיקומו של הקולג' המדינתי שמשך הלימודים בו יהיה ארבע שנים. קרטר ביקש שהמוסד החדש יוקם בעיר אמריקוס בעוד שקאלווי, כחבר מועצת המנהלים של אוניברסיטת ג'ורג'יה, העדיף את קולומבוס, בה שוכן בסיס הצבא פורט בנינג. כיום פועלים בשתי הערים מוסדות כאלו. את הכשרתם הצבאית סיימו קאלווי וקרטר בשני מוסדות שונים, קאלווי באקדמיה הצבאית של ארצות הברית וקרטר באקדמיה הימית של ארצות הברית. אף על פי שהוא מתח ביקורת על השימוש שעשה קאלווי בסיסמת הבחירות שלו "אלוהים, ארץ ואם", קרטר עצמו אימץ אמרות נדושות דומות במערכות בחירות שניהל בהמשך.
הבחירות למושל ג'ורג'יה 1966 > תוצאות ההצבעה

בבחירות הכלליות ניצח קאלווי בהפרש קטן מאוד מול מדוקס, אך ההצבעה לארנול מנעה ממנו רוב מוחלט. על סמך נתוני ההצבעה באזורים הכפריים חזו רשתות הטלוויזיה הלאומיות ניצחון למדוקס, אך הן כשלו לחזות את כוחו של קאלווי באזורים העירוניים. ב-11 בנובמבר 1966, שלושה ימים לאחר הבחירות, התברר שקאלווי קיבל 453,665 קולות מול 450,626 של מדוקס ו-52,831 של ארנול. מדוקס הוביל ב-128 מחוזות, קאלווי ב-30 וארנול במחוז אחד. בסיכום ההצבעה באזורים העירוניים הוביל קאלווי ב-121,000 קולות, אך באזורים הכפריים הוא פיגר ב-118,000 קולות. באטלנטה היה קיים מתאם בין ההצבעה לקאלווי לבין גורמי גזע והכנסה. קאלווי זכה ב-79.5% מקולות הלבנים האמידים, אך רק ב-43.9% מקולות מעמד העובדים הלבנים. בקרב מעמד הביניים הוא קיבל 51.7%. בקרב הלבנים בעלי ההכנסה הנמוכה הצביעו 72.2% למדוקס. השכבות העניות בקרב האפרו-אמריקאים התפצלו בהצבעתם באופן שווה בין קאלווי לבין ארנול. השחורים ממעמד הביניים הצביעו 53.5% לקאלווי, 43.2% לארנול ו-3.4% למדוקס. בעיר מייקון הצביעו 87.4% מהשחורים עבור קאלווי ו-47.4% מהלבנים העניים הצביעו למדוקס, כ-25% פחות מהנתון המקביל באטלנטה. בנוסף, ההצבעה התפלגה על פי מאפייני דת והשכלה. מדוקס זכה ב-53% מהבפטיסטים עליהם הוא נמנה, אך רק ב-20% מקולות מתנגדיו ההאפיסקופלים. הוא גם זכה ב-20% מקולות המתודיסטים, הפרסביטריאנים והלותרנים וב-5% מקולות היהודים. 60% מהלבנים ללא השכלה תיכונית הצביעו עבור מדוקס מול 13% בלבד של בוגרי קולג' שהצביעו עבורו. מדוקס הוביל בקרב המצביעים שחשו שהשכר המשולם להם נמוך ובקרב אלו שלא השתייכו למועדות חברתי או אזרחי כלשהו.
המעבר לקולורדו

שבוע לאחר שמדוקס הושבע כמושל, החליף קאלווי את הנשיא לשעבר דווייט אייזנהאואר כמנהל "מוסד החירויות" (Freedoms Foundation), גוף על-מפלגתי שמקדיש את פעילותו למטרות פטריוטיות וששוכן בוואלי פורג', פנסילבניה. כמה חודשים לאחר מכן הוא היה לחבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית מטעם ג'ורג'יה ו"האיש בדרום" של ריצ'רד ניקסון בבחירות לנשיאות של 1968, שהבטיח את מועמדותו של ניקסון באמצעות מה שנקרא "האסטרטגיה הדרומית" (פניה לרגשות הגזעניים של הלבנים בדרום), בסיוע דמויות ציבוריות מהדרום העמוק כמו הסנאטור סטרום ת'ורמונד מקרוליינה הדרומית, יושב ראש בית הנבחרים של לואיזיאנה, צ'ארלטון ליונס, וקלארק ריד ממיסיסיפי. ב-1973 החל קאלווי את כהונתו כמזכיר הצבא של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ניקסון והמשיך בתפקיד זה גם בממשלו של הנשיא הבא, ג'רלד פורד. בתפקיד זה הוא היה דמות מפתח בניהול המעבר של הצבא מצבא חובה לצבא מתנדבים בתקופה שלאחר מלחמת וייטנאם. לאחר שניהל את השלב הראשון במסע הבחירות של הנשיא פורד, התפטר קאלווי ב-1976 כאשר רשת NBC ייחסה לו לכאורה מעורבות במקרה של ניגוד עניינים שהיה קשור לשירות היערות של ארצות הברית בקולורדו. חקירה של הקונגרס לא מצאה "שום ממצא חיובי למעשה בלתי ראוי". ב-1977 הגיע המגזין הארפרז למסקנה שקאלווי היה שעיר לעזאזל בפרשה.
ב-1976 העתיקו קאלווי ומשפחתו את מקום מגוריהם לקולורדו, שם הוא רכש את אתר הסקי קרסטד ביוט. ב-1980 הוא התמודד ללא הצלחה על מועמדות המפלגה הרפובליקנית על מושב בסנאט של ארצות הברית מטעם קולורדו והובס על ידי המועמדת העצמאית המתונה, מזכירת המדינה של קולורדו, מרי אסטיל ביוקנן. ביוקנן עצמה הפסידה בהפרש קטן לסנאטור המכהן הדמוקרטי גארי הארט, אף על פי שבבחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה ניצחו בקולרדו רונלד רייגן וג'ורג' הרברט ווקר בוש הרפובליקנים. בין השנים 1981–1987 שירת קאלווי כיושב ראש המפלגה הרפובליקנית בקולורדו וכראש ועדת הפעולה הפוליטית של המפלגה.
חיים אישיים

רעייתו של קאלווי, לאורה אליזבת "בת'" וולטון קאלווי, ילידת המיליטון, ג'ורג'יה, הייתה בתם של ראלף אאוטלו וולטון ושל אוקטביה פרי. השניים הכירו בבית הספר היסודי, נישאו ב-1949 וחיו יחד שישים שנה עד למותה של בת' ב-2009. ב-1979 קיבלה בת', שהייתה כימאית במקצועה, ובוגרת קולג' אגנס סקוט באטלנטה, תואר שני בבוטניקה מהקולג' המדינתי המערבי בגניסון, קולורדו. היא הייתה חברה מייסדת של מרכז פרחי הבר על שם ליידי בירד ג'ונסון באוסטין, טקסס ובמקביל שימשה כחברה במועצת המבקרים של מוססד אידה קאסון קאלווי ובמועצת הארבורטום הלאומי של ארצות הברית בוושינגטון הבירה. לינדה ג'ונסון רוב, בתה של לידי בירד ג'ונסון, כינתה את בת' קאלווי "אשת ביצוע, וכאשר היא החזירה את ליבה לאמא טבע, ידעת שצמחי הטבע והסביבה עשירים יותר". להווארד ובת' קאלווי נולדו חמישה ילדים שהגיעו לבגרות.
חתנו של קאלווי, טרי קונסידין, גם הוא רפובליקני, הוא חבר לשעבר בסנאט של קולורדו שהתמודד בחוסר הצלחה על מושב בסנאט של ארצות הברית ב-1992 והפסיד לחבר בית הנבחרים הדמוקרטי (בהמשך הרפובליקני), בן נייטהורס קמפבל.
בו קאלווי נפטר במוסד סיעודי בקולומבוס, ג'ורג'יה ב-15 במרץ 2014 בגיל 86 מסיבוכים של דימום מוחי שבו הוא לקה שנתיים קודם לכן.
הערות שוליים

↑  "Our Campaigns: Georgia District 3 Race, November 3, 1964".
↑  לאורה אליזבת "בת'" וולטון קאלווי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
↑  West, Paul (October 25, 1992). "Democratic Congressman May Get a Close Shave". The Baltimore Sun.
↑  Former U.S. Representative Bo Callaway of Georgia dies at 86 - Reuters
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n90641081  NARA: 10679494  SNAC: w6pp0k6n  US Congress: C000055  VIAF: 40997763   WorldCat (עם VIAF): 40997763
בואשן הגירית (סוג)

| בואשן הגירית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: בואשיים
סוג:: בואשן הגירית
מינים
 Mydaus marchei  Mydaus javanensis
שם מדעי
 Mydaus ‏קיוויה, 1821
תחום תפוצה


בואשן הגירית (שם מדעי: Mydaus) הוא סוג בעל שני מינים ממשפחת הבואשיים החיים באיים באינדונזיה ובפיליפינים שבדרום-מזרח אסיה. אלו הם הבואשיים היחידים שחיים בעולם הישן.
אלו טורפים קטנים בעלי גוף שחור וקטן ופס לבן לאורך הגב. הראש בעל חוטם מוארך ויש להם סימנים שחורם על העיניים כשהראש לבן. לעומת רוב הבואשים יש להם זנב קטן אבל בלוטות ריחניות באזור פי הטבעת המשמשות אותם לפליטת נוזל מסריח להגנה.
מינים

בואשן גירית פלאוואן (Mydaus marchei)
בואשן הגירית (Mydaus javanensis)
בית הדין לערעורים

בית הדין לערעורים הוקם בתקופת המנדט הבריטי כחלק ממשרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים, על ידי רבנים של היישוב הישן בירושלים במטרה לאפשר ערעור על פסקי הדין של בתי הדין הרבניים. הוא חדל להתקיים בעת ייסוד הרבנות הראשית לישראל.
הקמתו כחלק ממשרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים

הקמת בית הדין לערעורים נידונה לראשונה ב־15 ביוני 1918 באספה המכוננת השנייה. מרדכי בן הלל הכהן תיאר את המבנה המוצע של בית משפט השלום העברי שיכלול בית משפט עברי עירוני ובית משפט השלום עברי שיהווה גם ערכאת ערעור. בין הנימוקים לצורך בהקמת בתי המשפט העבריים לצד בתי הדין הרבניים היה כי פסיקת דין לפי החושן משפט מיושנת ואינה מתאימה לתנאי המשא ומתן והמסחר המודרניים; וכן העדר יכולת לערער על פסק דין שניתן על ידי בתי הדין. הרב בן ציון עוזיאל, שנכח בדיון, סתר טיעון זה, וציין כי ניתן לדרוש מבית הדין את הנימוקים לפסק הדין, ואם בעל דין סובר שנפלה טעות, הוא יכול להציגה ולערער עליה בפני רב אחר.
ב-12 בדצמבר 1918 נחתם הסכם להקמת משרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים עם ועד הצירים באמצעות ועד העיר ליהודי ירושלים, שקיבל על עצמו לממן את החזקת משרד הרבנות. משרד הרבנות הורכב מחברי בית הדין הפרושי בראשות הרב צבי פסח פרנק ובית הדין הספרדי בראשות הרב חיים משה אלישר. תפקידיו היו לייצג את יהודי ירושלים בענייני דת, ולשמש כבית דין לערעורים. הכרזת משרד הרבנות כבית דין לערעורים הייתה תנאי של השלטונות הבריטים להעברת סמכויות ממוניות לידי בתי הדין היהודיים הדתיים.
הרב יוסף חיים זוננפלד סבר שהקמת בית דין לערעורים מנוגדת להלכה. דעתו הסתמכה על הנאמר במסכת בבא בתרא, דף קל"ה, עמוד א' ״בית דינא בתר בית דינא לא דייקי״, שמשמעו שאין בית דין דן על פסק של בית דין אחר.
בשנת 1919 פרסם הרב חיים הירשנזון את ספרו מלכי בקודש, ובו כתב כי לדעתו בתקופת בית שני שימש בית הדין הגדול בירושלים כבית משפט עליון, ובית הוועד תפקד כבית דין לערעורים.
בחודש ספטמבר 1919 פרסם הרב בן ציון עוזיאל מאמר שבו הביע את דעתו על הקמת בית דין לערעורים. לדעתו, אף על פי שאין הלכה מפורשת על יסוד בית דין לערעורים, הרי "התורה הישראלית לא נעלה הדלת בפני הבע"ד אשר לבם נוקפם מלקבל את פסה"ד ולהעמידו לבקרת לפני בי"ד אחר." לבעל דין ניתנה זכות הביקורת אם נמצאה טעות בנימוקים של פסק הדין, והוא רשאי לפנות לכל רב אחר. "אולם אם העם דורש היום להכניס יפיפותו של יפת באהלי שם וליסד בי"ד לערעורים, אין אנו רשאים לאטום אזנינו מדרישתם וחייבים ומשועבדים אנו להם למלא את בקשתם זו."
בית הדין לערעורים קבע נוהל פניה אליו; כדי לערער על פסק דין, יש לנהל פרוטוקול מדויק של ישיבות בית הדין, סדר ניהול דיון אחיד ולנמק את פסק הדין. למעשה אף לא פעם אחת בכל תקופת קיומו ישב משרד הרבנות בתור בית דין לערעורים. בתי הדין לא עמדו בדרישות הנוהל ולכן לא היה בסיס מנהלי לתפקוד בית הדין לערעורים. וכן כיוון שמשרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים לא השיג את ההכרה הרשמית המצופה מטעם השלטונות הבריטיים.
הקמתו כחלק מהרבנות הראשית לישראל

ב־13 בנובמבר 1920 הוגשו המלצות אל הנציב העליון להקים רשות דתית עליונה לכל ארץ ישראל. שתכלול חבר רבנים אשר יהוו בית דין עליון. בראש הרשות הדתית יעמדו שני נשיאים: אשכנזי וספרדי. "אחד משני הנשיאים יהיה נשיא בית הדין לערעורים, אם יוסד מוסד אשר כזה".
בדיונים שהתקיימו ב-25 ו-26 בינואר 1921, נורמן בנטוויץ' אשר שימש כיועץ המשפטי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל, הציב את הקמת בית הדין לערעורים כדרישה בריטית וכתנאי להקמת הרשות הדתית העליונה ומתן סמכויות בנושאים שונים בידיה.
חוגים חרדיים התנגדו להקמת בית דין לערעורים מנימוקים הלכתיים. הרב יעקב מאיר העיד כי הוא הקים מוסד כזה בסלוניקי והוא עצמו שימש כאב בית דין, "ואין שום חידוש או איסור בעניין זה."
הגוף שבחר את הרבנים הראשיים לארץ ישראל התכנס לדיונים שהתקיימו ב-23 – 24 בפברואר 1921. אחד הנושאים היה "בית דין לערעורים – ויכוחים" שבו נשא דברים הרב קוק שאמר: "חיינו הלאומיים החדשים בארץ ישראל יהיה לנו בודאי לפעמים צורך גדול לתקן תקנות גדולות, שכל זמן שתהיינה מוסכמות מרוב חכמי ישראל המומחים לרבים ומקובלים אחר כך על הקהל, תהיינה להן כח של דין תורה."
עם הקמת הרבנות הראשית בשנת 1921 הוחלט על הקמתו של בית-הדין הגדול לערעורים על פסקי הדין של בתי הדין הרבניים המקומיים.
לקריאה נוספת

עמיחי רדזינר, הרב עוזיאל, רבנות תל אביב-יפו ובית-הדין הגדול לערעורים: סיפור בארבע מערכות, מחקרי משפט כא (תשס"ד), עמודים 129 - 243.
הערות שוליים

↑  חדשות הארץ 17 ביולי 1918 ראו גם מרדכי בן הלל משפט השלום העברי בפרויקט בן-יהודה
↑  חיים הירשנזון, מלכי בקודש, 1919, עמוד 16
1 2  אריה מורגנשטרן, הרבנות הראשית לארץ ישראל – יסודה וארגונה, ירושלים תשל"ג עמוד 27
↑  שלמה זלמן זוננפלד, האיש על החומה – כרך שלישי, ירושלים תשל"ח, עמוד 156
↑  חיים הירשנזון, מלכי בקודש, 1919, עמוד 17
↑  בן ציון עוזיאל, הדביר, חוק ומשפט בישראל, תשרי תר"ף עמוד ח
↑  בן ציון עוזיאל, הדביר, חוק ומשפט בישראל, תשרי תר"ף עמוד כז
↑  אריה מורגנשטרן, הרבנות הראשית לארץ ישראל – יסודה וארגונה, ירושלים תשל"ג עמוד 26</ref
↑  הצפירה 4 בינואר 1921
↑  דאר היום, 4 בפברואר 1921
↑  משה בלוי, עמודא דנהורא, פרקים בתולדות חייו של רבי יוסף חיים זוננפלד, תמוז תרצ"ב, עמוד נב
↑  דוד אשכנזי, מחכם באשי לרב ראשי: הרב יעקב מאיר 1856 – 1939, ירושלים 2021, עמודים 315 – 316.
↑  הארץ 24 בפברואר1921