stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צוריאל ראשי

| --- | --- |

 לידה:  27 באפריל 1977 (בן 47) ט' באייר תשל”ז תל אביב, ישראל
 מדינה:  ישראל
 מקום מגורים:  פתח תקווה, ישראל
 השכלה:  • תואר ראשון בחינוך – המכללה האקדמית הרצוג • תואר שני במדעי המדינה – אוניברסיטת בר-אילן • דוקטורט במדעי המדינה ותקשורת המונים – אוניברסיטת בר-אילן
 עיסוק:  • חוקר תקשורת • חוקר אתיקה מקצועית • מומחה לרטוריקה
 מעסיק:  אוניברסיטת אריאל בשומרון
 השקפה דתית:  יהדות אורתודוקסית
 בת זוג:  תמר ראשי
 צאצאים:  שלושה
 פרסים והוקרה:  • פרס יואב לביקורת התקשורת (2009) • מרצה מצטיין – אוניברסיטת בר-אילן (2018) • מרצה מצטיין – אוניברסיטת אריאל בשומרון (2021) • פרס המאמר המצטיין של האגודה האמריקאית לאתיקה (2022)
ד"ר צוריאל ראשי (נולד ב-27 באפריל 1977) הוא חוקר תקשורת ישראלי, מומחה ברטוריקה, אתיקה מקצועית ותקשורת ויהדות. מרצה בכיר באוניברסיטת אריאל בשומרון וחוקר סוגיות של אתיקה בתקשורת ורטוריקה. שימש כחבר בוועדות אתיקה במערכת הביטחון, כיועץ לגופים ציבוריים ולצה"ל בתחום האתיקה הצבאית, וכן ככותב נאומים עבור בכירים במערכת הפוליטית והביטחונית.
ביוגרפיה

צוריאל ראשי נולד בתל אביב וגדל בפתח תקווה. למד בישיבה תיכונית שעלבים ולאחר מכן המשיך לישיבת ההסדר אור עציון בראשות הרב חיים דרוקמן. בצה"ל שירת כלוחם בחטיבת גולני, אך בעקבות פציעה בתאונת אימונים עבר לשרת כרב צבאי. שימש כרב גדוד 13 (גולני) ובהמשך כרב חטיבת גולני במילואים. לאחר כ-10 שנות שירות מילואים עבר לשרת כקצין תודעה בגיס הצפוני.
ראשי הוא בעל תואר ראשון בחינוך מהמכללה האקדמית הרצוג בהתמחות בתנ"ך ותושב"ע. בהמשך למד תקשורת המונים באוניברסיטת בר-אילן וסיים בהצטיינות. את תוארו השני השלים במחלקה למדעי המדינה, בהתמקדות בקשרים שבין תקשורת ויהדות. בשנת 2007 קיבל תואר דוקטור על מחקרו בנושא תקשורת, יהדות ואתיקה: חובת הציבור לדעת – הלכה ומעשה, בהנחיית פרופ' סם ליימן-וילציג וד"ר משה הלינגר.
קריירה אקדמית

בשנת 2005 החל להרצות בחוג להוראת תקשורת במכללת ליפשיץ, וב-2007 מונה לראש החוג. לאחר איחוד המכללה עם מכללת הרצוג, שימש כראש החוג לתקשורת וכחבר הנהלת המכללה. בשנת 2017 הצטרף לבית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל בשומרון בדרגת כמרצה בכיר.
תחומי מחקר > תקשורת ויהדות

ראשי חקר את תפיסת זכות הציבור לדעת בהקשרים יהודיים והשווה אותה לזו המערבית. בנוסף, חקר את יחסה של ההנהגה הרבנית לאמצעי התקשורת השונים, תוך התמקדות בפשקווילים ובמדיה החרדית.
תחומי מחקר > אתיקה מקצועית

בשנת 2007 החל לעבוד עם פרופ' אסא כשר על מחקר בתחום האתיקה המקצועית בהקשרים יהודיים. מחקרם המשותף פורסם בשנת 2023 בספר אתיקה עברית (מוסד ביאליק). ראשי שימש כחבר בוועדות אתיקה שונות במערכת הביטחון, וייעץ לצה”ל, למשטרה ולמשרדי ממשלה בנושאי אתיקה מקצועית.
תחומי מחקר > רטוריקה והופעה בפני קהל

ראשי לימד רטוריקה והופעה בפני קהל באקדמיה ובפורומים ניהוליים ופיקודיים. לאורך השנים כתב נאומים עבור גורמים בכירים, בהם נשיא המדינה יצחק הרצוג ויושב ראש הכנסת אמיר אוחנה.
הוקרה

פרס יואב לביקורת התקשורת (2009) – הוענק על מחקר אודות סיקור תקשורתי, כהוקרה על עבודה אקדמית מצטיינת בתחום ביקורת התקשורת בישראל.
מרצה מצטיין – אוניברסיטת בר-אילן (2018) – בראשית 2018 נבחר ראשי על ידי הנהלת בר-אילן לאחד המרצים המצטיינים באוניברסיטה, בזכות הצטיינותו בהוראה והערכה פדגוגית גבוהה מצד סטודנטים.
“מרצה מעורר השראה” – התאחדות הסטודנטים הארצית (2018) – סטודנטים ממוסדות שונים בארץ בחרו בד"ר ראשי לאחד מ-12 המרצים המעוררי השראה בישראל בשנת 2018.
מרצה מצטיין – אוניברסיטת אריאל בשומרון (2021) – מרצה מצטיין לשנת 2021, כהוקרה על הצטיינותו בהוראה בבית הספר לתקשורת של האוניברסיטה.
פרס המאמר המצטיין של האגודה האמריקאית לאתיקה (2022) – כהוקרה על תרומתו האקדמית בתחום האתיקה המקצועית.
פרסומים

ספרים שכתב/ערך:
תקשורת ויהדות – מדריך למורה (ירושלים: משרד החינוך, תשס”ח 2008)
תקשורת ויהדות: אסופת מאמרים” (עריכה משותפת עם מוטי זפט, פתח תקווה: כתר הזהב, 2008)
אתיקה עברית (עם פרופ' אסא כשר, ירושלים: מוסד ביאליק, 2024) ISBN 978-965-536-403-3
מאמרים נבחרים בכתבי עת מדעיים:
The Kosher Cell Phone in Ultra-Orthodox Society, 2012
דילמות אתיות בפיתוח חיסון למניעת COVID-19”, 2022
צוריאל ראשי ותא”ל (במיל') צביקה פייראיזן, העקרונות האתיים של ערך הממלכתיות בצה"ל, סוגיות חברתיות בישראל, 2023
הערות שוליים

↑  אתר מוסד ביאליק – “אתיקה עברית”: מידע על ספר האתיקה המקצועית שכתב ראשי עם אסא כשר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299629605171  BnF: cb162790270 (data)  ISNI: 0000 0001 1879 9760  LCCN: no2010138309  ORCID: 0000-0003-4488-3303  VIAF: 97486594   WorldCat (עם VIAF): 97486594
צעקה 7

| --- | --- |
 בימוי:  קווין ויליאמסון
 הופק בידי:  ג'יימס ונדרבילט פול ניינשטיין ויליאם שרק
 תסריט:  גיא בוסיק
 שחקנים ראשיים:  נב קמפבל קורטני קוקס מייסון גודינג איזבל מיי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Spyglass Media Group Project X Entertainment
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 27 בפברואר 2026
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מתח, סרט בלשי, סרט אימה 
 סרט קודם:  "צעקה 6" (2023)
 דף הסרט ב־IMDb
 
צעקה 7 (באנגלית: Scream 7) הוא סרט סלאשר אמריקאי שיבוים על ידי קווין וילאמסון, נכתב על ידי גאי בוסיק ועל פי תסריט מאת ג'יימס ונדרבילט ובוסיק. הסרט הוא השביעי בסדרת סרטי "צעקה", והמשך רציף לאירועי "צעקה 6" משנת 2023. מככבים בו נב קמפבל, קורטני קוקס ומייסון גודינג אשר שבים לגלם את תפקידיהם, ואליהם מצטרפים איזבל מיי, סלסט או'קונור, אייסה גרמן ואנה קאמפ.
הסרט עבר תהליך של ייצוב יצירתי מחדש עקב פרישתם של במאי "צעקה" (2022) ו"צעקה 6" (2023), מאט בטינלי-אולפין וטיילר ג'ילט. כמו כן, מליסה באררה פוטרה עקב התבטאויות אנטישמיות, וג'נה אורטגה התפטרה עקב סיבות אישיות. במרץ 2024 אישרה קמפבל את שובה כסידני פרסקוט לאחר שלא כיכבה ב"צעקה 6". לאחר מכן נודע כי הבמאי יהיה קווין וילאמסון, ששימש בסרטי "צעקה" הקודמים כמפיק ותסריטאי. צילומיו החלו בתחילת ינואר 2025.
ב-27 בפברואר 2026 הוא עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית.
צוות השחקנים והדמויות

נב קמפבל – סידני פרסקוט, ניצולת מסעי הרציחות וודסבורו של גוסטפייס, וירדה למחתרת בזמן המתקפה האחרונה בניו יורק עקב מסע הרציחות האחרון שאירע בוודסבורו בו הייתה מותקפת.
קורטני קוקס – גייל ות'רס, עיתונאית ומנחה תוכנית בוקר, גרושה, סופרת וניצולת כל מסעי הרציחות של גוסטפייס.
מייסון גודינג – צ'אד מיקס-מרטין, אחיינו של רנדי מיקס וניצול מסע הרציחות האחרון שאירע בוודסבורו ומסע הרציחות האחרון בניו יורק. אחיה התאום של מינדי.
ג'סמין סבוי בראון – מינדי מיקס-מרטין, אחייניתו של רנדי מיקס וניצולת מסע הרציחות האחרון שאירע בוודסבורו ומסע הרציחות האחרון בניו יורק. אחותו התאומה של צ'אד.
ג'ואל מקהייל – מארק אוונס, בעלה של סידני.
איזבל מיי – טייטום אוונס, בתם של סידני ומארק.
דייוויד ארקט – דיואי ריילי, שריף העיירה לשעבר ובן זוגה לשעבר של גייל.
מת'יו לילארד – סטו מאקר, תיזמר את מסע הרציחות הראשון שאירע בוודסבורו ביחד עם שותפו, בילי לומיס.
סקוט פולי – רומן ברידג'ר, נחשף כגוסטפייס וכאחיה למחצה של סידני במסע הרציחות שאירע בהוליווד.
סלסט או'קונור
אייסה גרמן
מקנה גרייס
סם רכנר
אנה קאמפ
מארק קונסואלס
הפקה > פיתוח

במהלך הקרנת הבכורה של הסרט "צעקה 6", ציין הבמאי מאט בטינלי-אולפין: "אנחנו רוצים להמשיך לצפות בסרטי 'צעקה' למשך שארית חיינו, בין אם אנחנו מעורבים או לא". בדצמבר 2022 הביעו בטינלי-אולפין וטיילר ג'ילט את כוונתם להחזיר את נב קמפבל לסרטי המשך נוספים, לאחר שסירבה לשוב בשל סכסוך עם "סרטי פרמאונט".
באוגוסט 2023 פרשו בטינלי-אולפין וג'ילט מן הפרויקט עקב התנגשויות בלוחות הזמנים עם הפקת הסרט "מתוקה רצח", ואושר כי כריסטופר לנדון יביים. ההפקה המוקדמת הושעתה עקב שביתת אמני הטלוויזיה והרדיו. ב-21 בנובמבר דווח כי מליסה באררה פוטרה מסרט ההמשך עקב התבטאויות אנטי ישראליות במהלך מלחמת חרבות ברזל. למחרת דווח באתר "Deadline Hollywood" שג'נה אורטגה התפטרה עקב בעיות עם לוח הזמנים שמתנגש עם צילומי העונה השנייה של "ונסדיי". לאחר עזיבתן של מליסה ואורטגה דווח כי הסרט יעבור עיבוד יצירתי במטרה להחזיר שחקנים אחרים מהזיכיון; קמפבל ופטריק דמפסי שכיכב ב"צעקה 3". בדצמבר 2023 הודיע לנדון על פרישתו מבימוי הסרט.
הפקה > ליהוק

במרץ 2024 אישרה קמפבל בפרופיל האינסטגרם שלה את תסריט הסרט ואת החזרה שלה כפרוטגוניסטית, סידני פרסקוט. בנוסף נמסר כי המפיק והתסריטאי של סרטי "צעקה" הקודמים, קווין ויליאמסון, יביים את הסרט, וגאי בוסיק וג'יימס ונדרבילט ישובו כתסריטאים. לאחר מכן נמסר כי קורטני קוקס ודמפסי ניהלו מגעים לשוב לגלם את תפקידה כגייל ות'רס וכמארק קינקייד. בנובמבר לוהקה איזבל מיי. בדצמבר לוהקו סלסט או'קונור, אייסה גרמן, מקנה גרייס, סם רכנר ואנה קאמפ למצבת השחקנים. לאחר מכן הודיע מייסון גודינג לשוב לגלם את תפקידו בתור צ'אד מיקס-מרטין. במהלך ראיון אישרה קוקס כי תשוב לגלם את התפקיד.
הפקה > צילום

ב-7 בינואר 2025 החלו צילומיו באטלנטה, ג'ורג'יה תחת שם העבודה "Scar Tissue", וב-12 במרץ עתידיים להסתיים. בספטמבר 2024 התעתדו להתחיל הצילומים, אך נדחו לינואר 2025.
הפצה

ב-27 בפברואר 2026 עתיד הסרט לעלות לאקרנים בארצות הברית.
סיגל מאור

סיגל מאור (נולדה בחיפה ב-1966) היא אמנית ישראלית רב-תחומית, אוצרת ומדריכת אמנות. מתגוררת באשדוד. יצירתה מתמקדת בשימוש בחומרים ממוחזרים, תוך שילוב אלמנטים מהמסורת היהודית. היא עוסקת גם בפעילות קהילתית ומשמשת כאוצרת וכמדריכת אמנות במסגרת מוזיאולית וקהילתית.
השכלה

למאור תואר ראשון באמנות יצירה ופילוסופיה, אוניברסיטת חיפה (1990) ותואר שני בתולדות האמנות ותרבות חזותית, אוניברסיטת בן-גוריון (2013)
יצירתה

מאור עוסקת בתחום האמנות והאוצרות. משנת 2006 משמשת מדריכת אמנות בהמוזיאון לתרבות הפלשתים ע"ש קורין ממן באשדוד. משנת 2017 - משמשת כאוצרת ומדריכת אמנות במסגרת קהילתית.
מתמחה בעבודה עם חומרים ממוחזרים, בעיקר שקיות פלסטיק, ומשלבת בין מסורת יהודית לאמנות מודרנית. מפיקה מיזמים קהילתיים ויוצרת בגלריה ביתית בה מוצגות עבודותיה לצד מפגשי שיח על אמנות ותרבות.
תערוכות יחיד נבחרות

סלסלה, גלריית דואט, אשדוד (2014)
שקיות רוח, גלריית המקלט, ירושלים (2020)
דורשת ואורגת, גלריית ספריית אוניברסיטת בר - אילן (2023)
פרסומים

"סלסלה" (קטלוג תערוכת יחיד, 2014)
"שתי אבנים בונות שני בתים" (2014)
"לקט, שכחה ופאה" – כתב עת לשירה, ספרות ואמנות יהודית נשית (2021)
הערות שוליים

↑  אתר האינטרנט הרשמי של סיגל מאור
↑  ראיון עם סיגל מאור באתר הידברות
↑  סרטון על תערוכת היחיד מ - 2014, סלסלה
↑  סיור וירטואלי בתערוכה "שקיות רוח",בגלריית המקלט
↑  שקיות רוח, סרטון הסבר על התערוכה
↑  סרטון תהליכי יצירה מהתערוכה 'דורשת ואורגת'
↑  הרצאתה של ד"ר אביבה וינטר בפתיחת התערוכה 'דורשת ואורגת' בבר אילן: אותיות וניצוצות, מיסטיקה ואסתטיקה.
↑  ד"ר כהן, נ' ל', סיגל מאור - עבודות לקט שכחה ופאה
מינהל מקרקעי ישראל

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ישראל 
 משרד אחראי:  שר האוצר ושר החקלאות במשותף
 תאריך הקמה:  1960
 תאריך פירוק:  2013
 סוכנות מחליפה:  רשות מקרקעי ישראל
 חוק:  חוק מינהל מקרקעי ישראל
 האתר הרשמי
 
מינהל מקרקעי ישראל הוא הגוף שניהל את קרקעות המדינה בישראל עד סוף פברואר 2013, מכוח חוק מינהל מקרקעי ישראל, תש"ך-1960. ב-1 במרץ 2013 הפך המינהל לרשות מקרקעי ישראל.
הקמת המינהל

מינהל מקרקעי ישראל הוקם בשנת 1960, בעקבות חקיקה של הכנסת המורה על הקמתו, לשם ניהול אדמות המדינה: אדמות בבעלות ממשלת ישראל, רשות הפיתוח וקרן קיימת לישראל. למנהלו הראשון של המינהל מונה יוסף ויץ, ותחתיו פעלו שני אגפים: אגף לבעלות ורישום, בראשות משה לוין, שעבר למינהל מרשות הפיתוח, ואגף לשימוש בקרקע, בראשות ראובן אלוני, שעבר למינהל ממשרד החקלאות.
פעילות המינהל

המינהל ניהל את הקרקעות שבבעלות שלושה גופים:
מדינת ישראל: שבבעלותה מקרקעין שהיו בבעלות הנציב העליון הבריטי ערב הקמת המדינה וכן מקרקעין שנרכשו או הופקעו לטובת המדינה לאחר הקמתה.
קרן קיימת לישראל: שבבעלותה מקרקעין שנרכשו על ידי הקרן במהלך שנות קיומה מאז נוסדה בשנת 1901, למטרת התיישבות יהודית בארץ ישראל.
רשות הפיתוח : שלה הועברו מקרקעיו של מי שהוגדרו על ידי המחוקק כ"נפקדים" - דהיינו:
מי שהיה בעליו החוקי של נכס בתחומי מדינת ישראל, החזיק בנכס או נהנה ממנו, ובתקופה שבין כ"ט בנובמבר 1947 לבין ביטול מצב החירום שהוכרז בידי מועצת המדינה הזמנית [דבר שטרם אירע] היה אזרח של ירדן, לבנון, מצרים, סוריה, עיראק, ערב הסעודית או תימן, או לתושב של חלק מארץ ישראל שמחוץ לשטח מדינת ישראל.
מי שהיה אזרח ארצישראלי ויצא עד 1 בספטמבר 1948 למקום מחוץ לארץ ישראל.
מי שהיה ארצישראלי ויצא למקום בארץ ישראל שהיה מוחזק באותה שעה בידי כוחות שביקשו למנוע את הקמת מדינת ישראל או שנלחמו בה.
נכסים אלה הוקנו לאפוטרופוס לנכסי נפקדים שהעבירם לרשות הפיתוח, גוף שהוקם על פי חוק בשנת 1951. התמורה ממכירתן נשמרה באוצר המדינה, אולם נרשמה, כסכום שיעמוד במסגרת הסדר שלום כולל למימון יישוב הפליטים במקומות הימצאם, בקיזוז התביעות הנגדיות שיהיו ליהודים עולי מדינות ערב על הרכוש שהניחו במדינות אלה.
בניהולו של המינהל נמצאים 93 אחוזים משטח מדינת ישראל שהם כ-22 מיליון דונם.
מדיניות המינהל נקבעת על ידי מועצת מקרקעי ישראל, שהוקמה על פי חוק מינהל מקרקעי ישראל, תש"ך-1960.
רוכשי זכויות באדמות המינהל בקרקעות עירוניות חוכרים אותן בחכירה לדורות ולא בבעלות. ההתקשרות מול המינהל נעשית באחת משתי דרכים:
חתימת "חוזה פיתוח" עם המינהל לפיו מתחייב היזם (בין שהוא אדם פרטי העומד לבנות את בית מגוריו על גבי אדמת המינהל, ובין אם זו חברה קבלנית העומדת לבנות בתי דירות למכירה לציבור), לפתח את הקרקע ולבנות עליה בהתאם לתוכניות שאושרו על ידי המינהל וגורמי התכנון המוסמכים ובהתאם לתנאי חוזה הפיתוח.
חתימת "חוזה חכירה" עם המינהל, בין אם על ידי האדם הפרטי שהקים את בית מגוריו על אדמת המינהל, בגמר בניית הבית, ובין אם על ידי מי שקנה דירה או נכס אחר, בבניין שהקים קבלן על אדמת המינהל (ובאופן זה גם כל אדם אחר, החל ממי שרכש מן הרוכש הראשון וכל הרוכשים הבאים בשרשרת הרכישות של אותו נכס).
תחומי הפעילות המרכזיים של מינהל מקרקעי ישראל הם:
ניהול מלאי המקרקעין שבאחריות המינהל
יצירת עתודות לקרקע בבעלות ציבורית למטרות לאומיות
שיווק קרקעות והקצאתן לייעודים שונים
טיפול בחוכרים ובמשתכנים
פיקוח על שימושי קרקע שונים
פעילות המינהל > היסטוריה אדמיניסטרטיבית

בחוק מינהל מקרקעי ישראל נקבע כי שר האוצר ושר החקלאות יהיו ממונים על ביצועו במשותף.
על מנת לקיים את ההחלטה הראשונה של המינהל, להחכיר נחלות ישירות למתיישבים, ב-1965 חולקו קרקעות המדינה החקלאיות לאגודות שיתופיות במושבים במטרה להגדיר את גבולות הנחלות ומטרות השימוש בקרקעות. ההעברה הייתה אמורה להיות באמצעות חוזים זמניים אך החוזים הוארכו ומציאות זו התקבעה כך שהבעלות על הקרקעות נותרה אצל האגודות השיתופיות. כמו כן, האגודות שאליהן הועברו הקרקעות, לרוב כללו מספר מצומצם יחסית של מתיישבים. כך נוצר מצב שבו נמסרו אדמות רבות למספר מצומצם של אנשים במרחב הכפרי, בסתירה למטרת ההחלטה המקורית, דבר שהקשה על המדינה לעשות שימוש בקרקעות אלו בעשורים מאוחרים יותר.
כחלק ממתן מענה למשבר הדיור שהחריף עקב הגידול בקליטת העלייה מברית המועצות, הממשלה החליטה[דרוש מקור] ב-1990[דרושה הבהרה] על העברת המינהל לאחריות משרד הבינוי והשיכון ומינוי שר הבינוי והשיכון, אריאל שרון, כיו"ר מועצת מקרקעי ישראל.
בשנת 1996 הוקם משרד האנרגיה והתשתית המורחב (משרד התשתיות הלאומיות) בראשות אריאל שרון ואליו הועברו נציבות המים ממשרד החקלאות ומינהל מקרקעי ישראל ממשרד הבינוי והשיכון. הקמת המשרד הייתה תוצאה של אולטימטום שהציב דוד לוי, דאז בכיר בליכוד, מכיוון שהתוכנית המקורית של רה"מ בנימין נתניהו הייתה להכפיף את המינהל למשרד ראש הממשלה.
גם אהוד ברק בהיותו ראש הממשלה ניסה להכפיף את המינהל למשרדו; תוכניתו של ברק הייתה כי במשרד ראש הממשלה תוקם "רשות לתכנון לאומי" ואליה יועברו מינהל התכנון, המועצה הארצית לתכנון ובנייה, הוועדות המחוזיות לתכנון ובנייה, לשכות התכנון המחוזיות וועדות הערר המחוזיות ממשרד הפנים ומינהל מקרקעי ישראל ממשרד התשתיות הלאומיות. תוכנית זו נכשלה לאחר התנגדות של שר הפנים נתן שרנסקי ושר התשתיות הלאומיות אליהו סויסה וטענותיהם כי הקמת הרשות תביא לריכוזיות יתר.
ראש הממשלה היחיד שהצליח עד כה להעביר את המינהל לאחריות משרדו, בלא לחץ קואליציוני או פוליטי, היה אריאל שרון, שלא היה שבע רצון ממינויו של אפי איתם כשר התשתיות הלאומיות ולכן לא רצה שאיתם יהיה אחראי על מינהל מקרקעי ישראל. ב-2003 הוקם משרד התעשייה והמסחר המורחב (שאליו צורף תחום העבודה ממשרד העבודה והרווחה) בראשות אהוד אולמרט והמינהל הועבר לאחריותו. ב-2005, לאחר שאולמרט מונה לשר האוצר, הועבר המינהל עקב עומס לאחריותו של שר התיירות אברהם הירשזון. ב-2006 הוחזר המינהל לאחריות משרד הבינוי והשיכון וב-2015 הועבר שוב לאחריותו של שר האוצר.
פעילות המינהל > המעבר ממינהל מקרקעי ישראל לרשות מקרקעי ישראל

בשנת 2009 אישרה הכנסת את התיקון בחוק מינהל מקרקעי ישראל (תיקון מס' 7) שהפך את המינהל לרשות מקרקעי ישראל, כאשר אחת מהמטרות המרכזיות הייתה העברת הבעלות בקרקעות עירוניות לידי החוכרים המחזיקים בהם ביעודי מגורים ותעסוקה. רשות מקרקעי ישראל החלה לפעול ב-1 במרץ 2013.
ועדת רונן ורכישת אדמות המינהל

בשנות ה־90, בעקבות החלטת ועדה ממשלתית שנקראה "ועדת רונן", מועברת זכות בעלות (העדיפה על חכירה) לרוכשי דירות מגורים בשיכונים הציבוריים שנבנו על אדמות המינהל, בעת הרישום הראשון של הדירה ע"ש המשתכן בלשכת רישום המקרקעין (המכונה בציבור בשם "הטאבו") על ידי החברה המשכנת. זאת בהתקיים לגביהם שלושה תנאים:
שהדירה היא בבניה רוויה, דהיינו בבית דירות שיש בו לפחות שתי קומות וארבע דירות.
שזכויות החכירה של המשתכן הן מהוונות (דהיינו שמלוא דמי החכירה, עבור תקופת החכירה במלואה, שולמו על ידי המשתכן מראש, דבר המקנה למשתכן פטור מתשלום דמי חכירה שנתיים והפוטר אותו מתשלום דמי הסכמה למינהל בעת מכירת דירתו לאחר).
שהבניין בו מצויה הדירה לא הוקם על אדמת הקרן הקיימת, אשר באמנת היסוד שלה משנת 1901 אימצה את האמור בתנ"ך ויקרא פרק כ"ה פס' כ"ג
וְהָאָרֶץ, לֹא תִמָּכֵר לִצְמִתֻת
(דהיינו שהבניין הוקם על גבי מקרקעין שבבעלות מדינת ישראל או רשות הפיתוח בלבד).
באופן זה נרשמו בשנים האחרונות כ-40,000 דירות בבעלות רוכשיהן והן מהוות מה שנהוג לכנות בציבור "קרקע פרטית".
סוגיות ציבוריות בנוגע למינהל

שני נושאים הנוגעים למינהל מהווים סוגיות משמעותיות בדיון הציבורי:
סוגיות ציבוריות בנוגע למינהל > שימוש בקרקע חקלאית למטרות מסחריות

ניצול אדמות המגזר החקלאי שבבעלות המינהל למטרות מסחריות של הקמת קניונים ושכונות מגורים יוקרתיות, כלומר שימוש חורג. בעניין זה חלו בשנים האחרונות שינויים במדיניות המינהל לכאן ולכאן. תוך כדי התנודות שחלו בעניין זה, הוקמו בשנים האחרונות קניונים ושכונות מגורים על גבי האדמות החקלאיות של קיבוצים רבים. ההתפתחות האחרונה בעניין זה היא ההוראה שנתן היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז בראשית שנת 2005 שלא לאשר את ההחלטה מספר 979 של מועצת מקרקעי ישראל, שהעניקה זכויות מסחריות בתוך חלקות המגורים שבנחלות החקלאיות. ככל הנראה הסוגיה בכללותה טרם הוכרעה סופית. בשנת 2007 תוקנה החלטה 979 בהחלטה 1155 של מועצת מקרקעי ישראל שקבעה את השימושים הלא חקלאים המותרים בקרקע חקלאית.
סוגיות ציבוריות בנוגע למינהל > שימוש באדמות קק"ל

איסור החכרת בתי מגורים שהוקמו על אדמות הקק"ל לאנשי המגזר הערבי, כיוון שמטרת הקק"ל כפי שנקבעה באמנת היסוד שלה משנת 1901 היא לרכוש קרקעות להתיישבות יהודים בארץ ישראל. יש הסבורים שיש בכך משום אפליה לא מוצדקת של ערבים ודרוזים אזרחי ישראל. הסיבה לכך היא שלפני קום המדינה היו בבעלות המנדט הבריטי והיישוב היהודי פחות מ־20% מהקרקעות (עוד כמה אחוזים היו ללא בעלות, בעיקר בנגב), לאחר מלחמת העצמאות הגדילה המדינה במהירות את כמות הקרקעות שבבעלותה, וכיום היא מחזיקה בכ־92% מהאדמות בתחומי הקו הירוק. המדינה עשתה זאת בעיקר על ידי הפקעת רכושם של פליטים פלסטינים, אשר ברחו בזמן מלחמת העצמאות, וחזרתם לבתיהם נמנעה. בנוסף, הופקעו קרקעות של ערביי ישראל, (רובן הגדול בזמן הממשל הצבאי). כיום נותרו בבעלותם הפרטית של ערביי ישראל, המהווים כ־20% מאוכלוסיית ישראל, רק כ־3.5% משטח המדינה (אם כי יש לציין שבבעלות פרטית של יהודים, המהווים כ-80% מאוכלוסיית ישראל, נמצאים גם כן רק 3.5% משטח המדינה - כלומר, באופן יחסי לגודל האוכלוסייה, כמות הקרקע הפרטית שבידי ערבים גבוהה פי חמישה מזו שבידי יהודים).
היישוב כקולקטיב.
מינהל מקרקעי ישראל.
הסוכנות היהודית.
על המצב שבו רוב מוחלט של אדמות המדינה נמצא בבעלות ציבורית קמו עוררים בטענה כי הדבר מנוגד לעקרון זכות הפרט לקניין חופשי ומונע יוזמה חפשית. מנגד נטען כי ללא בעלות מדינת ישראל על אדמותיה לא ניתן היה לקלוט את גלי העלייה, לאפשר דיור ציבור לעולים, למחוסרי דיור ולזוגות צעירים ולהקים את ערי הפיתוח (באמצעות חברות ציבוריות משכנות כדוגמת עמידר ועמיגור), ואת ההתיישבות החקלאית במלוא היקפה.
מעבר מהחכרה למכירה - הרפורמה במינהל מקרקעי ישראל

במסמך של משרד האוצר (אפריל 2009), המציג את הרפורמות המבניות במשק לשנים 2009–2010, נרשם כי יש "להעביר בחוק את הבעלות בקרקע לידי כלל החוכרים המחזיקים בחוזי חכירה לדורות ביעודי מגורים ותעסוקה. במסמך מוצע להקים לשם כך רשות מקרקעין ממשלתית חדשה שתנהל את קרקעות המדינה - רשות מקרקעי ישראל. הרפורמה מתחילה בקרקעות העירוניות אולם בחלק מאותו מסמך מופיעות הנחיות שמטרתן הפשרת הקרקע החקלאית (המהווה את החלק הגדול בקרקעות המדינה) לסחר נדל"ני. משרד האוצר מסביר צעדים אלו בכך שלטענתו המינהל מהווה חסם בפני הפיתוח הכלכלי במדינת ישראל, היות שהקרקע מהווה גורם ייצור מרכזי במרבית הפעילויות הכלכליות במשק.
שינוי זה הוצע במסגרת חוק ההסדרים 2009, המכיל בתוכו סעיף "הרפורמה במקרקעי ישראל". רפורמה זו מהווה חלק מתהליך של הפרטת המינהל, ונמתחת עליה ביקורת ציבורית רבה, הן בשל המשמעות הרחבה של הפרטת המינהל ושל מכירת קרקעות המדינה, והן בשל השיטה של שינוי החוק במסגרת חוק ההסדרים (המונעת דיון ציבורי ראוי בנושא, לטענת המבקרים). כמו כן יש הטוענים כי השינוי מנוגד לחוק יסוד: מקרקעי ישראל ולאמנת קק"ל עם המדינה (1961); על פי ההסכם הקואליציוני של הליכוד עם ש"ס, אם קק"ל לא תסכים לשינויים המוצעים ברפורמה, תיסוג מדינת ישראל מאמנה זו איתה, ובכך תאבד קק"ל את השפעתה על המדיניות הקרקעית בישראל.
בדיון שנערך בכנסת על הרפורמה במינהל ב-22 ביולי 2009, לא התקבל רוב של תמיכה בקרב חברי הכנסת, ועל כן נדחתה ההצבעה בנושא.
לאחר משא ומתן שהתנהל בין הנהלת המינהל ומשרד האוצר ובין לארגון העובדים והסתדרות נחתמו הסכמים שהוצאו אל הפועל. מכוחם פרשו מרצון כ-200 עובדי המינהל והעובדים הנותרים שובצו לתפקידים החדשים בהתאם למבנה החדש של רשות מקרקעי ישראל.
מעבר מהחכרה למכירה - הרפורמה במינהל מקרקעי ישראל > דעות נוספות על הרפורמה

מבקרי הרפורמה מצביעים על מספר משמעויות שיהיו לה על החברה הישראלית:
אין דרך להבטיח שהקרקע בבעלות פרטית לא תירכש גם על ידי גורמים עוינים למדינה.
מבחינה כלכלית חברתית - בעלי האמצעים שבאפשרותם תהיה רכישת קרקעות, יוכלו לרכוש בכך כוח רב על הכלכלה הישראלית, בהיות הקרקע מרכיב ההון הבסיסי ביותר (כמעט ולא ניתן לייצר בלא קרקע). יכולתה של המדינה לתכנן ולהיות מעורבת בכלכלה תפחת. הדבר עשוי גם להיות בעל משמעות במציאת דיור לעולים חדשים ויצירת תעסוקה בפריפריה.
מבחינה סביבתית - ייווצר קושי באכיפת חוקים "ירוקים" ובשמירה על מרחבים ירוקים על קרקע פרטית. הארגונים הירוקים והאזרחיים איגדו את צעדי המחאה שלהם תחת הקואליציה האזרחית-סביבתית נגד הפרטת הקרקעות, ויצאו בקמפיין ציבורי ותקשורתי תחת הכותרת "ביבי יחלק את ירושלים. לעשירים".
ההתנגדות לרפורמה מגיעה ממגוון רחב של הקשת הפוליטית. בין המתנגדים: תנועות נוער, קבוצת אנשי אקדמיה שפרסמה מכתב גלוי לראש הממשלה, רבנים מסוימים, ארגונים ירוקים (החברה להגנת הטבע, מכון דש"א, אדם טבע ודין), ארגונים חברתיים (התנועה לאיכות השלטון, יסו"ד - ישראל סוציאל-דמוקרטית, עבודה שחורה, אתר לחץ חברתי, האגודה לצדק חלוקתי, המכון לאסטרטגיה ציונית), חברי כנסת מהאופוזיציה ומספר חברי כנסת מהקואליציה של הליכוד, התנועה למען איכות השלטון (מכיוון שלטענתם במועצת רשות המקרקעין החדשה שתוקם יש רוב לנציגי משרדי הממשלה, הנתונים ללחצים פוליטיים, מה שיקל על גורמים מקורבים למרכזי המפלגות הגדולות לרכוש את הקרקעות; בנוסף, העברת סמכויות אל הוועדות המקומיות לתכנון ולבנייה, שהואשמו לא אחת בפוליטיזציה ובייצוג האינטרסים של ראשי הרשויות המקומיות, עשויה לטענתם להקל על חברי מפלגות העוסקים בתחום הנדל"ן לקדם את תוכניותיהם), ועוד.
כמו כן, גם בתוך המבקרים יש הטוענים כי קיים צורך ברפורמה משמעותית במינהל מקרקעי ישראל - אולם רפורמה זו לא צריכה לטענתם לכלול את הפרטתו והעברת אדמות המדינה לידיים פרטיות.
ראו גם

חוק יסוד: מקרקעי ישראל
חוק מינהל מקרקעי ישראל
חוק נכסי נפקדים
חוק רכישת מקרקעין
רשות מקרקעי ישראל
קרן קיימת לישראל
ועדת גדיש
לקריאה נוספת

חיים זנדברג, מקרקעי ישראל: ציונות ופוסט ציונות, המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי שליד הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית, 2007
יוסי כץ, והארץ לא תימכר לצמיתות: מורשת קרן קיימת לישראל והחלת עקרונותיה בחקיקה בישראל, הוצאת המכון לחקר תולדות קרן קיימת לישראל, ירושלים, הקתדרה ללימודי תולדות קרן קיימת לישראל ומפעליה, אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ב
פ' נרקיס, מינהל מקרקעי ישראל (רשות מקרקעי ישראל) - דינים והלכות, הוצאת "אוצר המשפט", 2016.
רצועת הביטחון

ערך זה עוסק בשטח בדרום לבנון. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
רצועת הביטחון בדרום לבנון
רצועת הביטחון הייתה שטח בדרום לבנון הסמוך לגבול עם ישראל, שבו שהו צה"ל וצד"ל מיוני 1985 ועד לנסיגה לגבול הבין-לאומי ב-24 במאי 2000. ב-10 ביוני 1985 השלים צה"ל את היערכותו על גבול רצועת הביטחון לאחר שנסוג מרוב השטח שנכבש בשנת 1982 במלחמת לבנון הראשונה. השם רצועת הביטחון ניתן על ידי ישראל, כדי לשקף את מטרתה: יצירת שטח המפריד בין יישובי קו העימות שבצפון ישראל ובין מחבלים השוהים בלבנון, ובכך להגן על יישובים אלה.
הרצועה כללה כ-10% מהשטח הכולל של לבנון, שכנו בה כ-150,000 תושבים שחיו ב-67 כפרים ועיירות שיעים, מרונים, ועיירה דרוזית אחת, חאצביא. מרכז הרצועה היה העיירה המרונית מרג' עיון, שנחשבה לעיירה החשובה ברצועה. בתקופת קיומה של הרצועה רבים מתושבי הכפרים שבה נמלטו אל מצפון לה. לתושבים שנותרו ברצועה היו קשרים רבים עם ישראל, רבים מהם עבדו בה, וקיבלו ממנה שירותים שונים. יחידת הקישור ללבנון הנפיקה אישורי עבודה לאלפי תושבי דרום לבנון שקרוביהם שירתו בצד"ל. הכניסה לישראל התקיימה דרך מעברי הגדר הטובה (מעבר ראש הנקרה, מעבר בירנית, מעבר תורמוס, מעבר תבנית, שער עגל ושער פאטמה ליד מטולה, שהיה מעבר הגבול המרכזי).
במהלך שהותה של ישראל ברצועת הביטחון החזיק צה"ל מספר מוצבים באזור, ותמך במיליציה מקומית – צד"ל – צבא דרום לבנון. צד"ל ניהל במידה רבה את חיי היום יום ברצועת הביטחון, והחזיק את כלא אל-ח'יאם. באזור שהו גם כוחות יוניפי"ל מטעם האו"ם, שנפרשו בדרום לבנון מתום מבצע ליטני ב־1978. רוחב הרצועה היה קילומטרים ספורים במערב, ומעט יותר במזרח.
ב-15 השנים שבהן שהה ברצועת הביטחון, בין 1985 ל-2000, צה"ל איבד 559 חיילים; כמעט פי חמישה מאשר במלחמת לבנון השנייה, אך בתקופה זמן ארוכה פי 180. ישראל לא הכירה ב־18 שנות השהייה הצה"לית בלבנון כמלחמה בפני עצמה, עד שבשנת 2020 החליט שר הביטחון וראש הממשלה החלופי, בני גנץ, לקבל את המלצת הרמטכ"ל אביב כוכבי ולהכיר בה כאחת ממערכות ישראל.