stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליפות הטלוויזיה של ROH
הערות שוליים

↑  חדשות ROH: הארגון מודיע על יצירת אליפות טלוויזיה, טורניר להכתרת האלוף הראשון נקבע
↑  חדשות ROH: קרב על אליפות הטלוויזיה של ROH הוכרז לאירוע ה"טוב ביותר בעולם"
↑  חדשות ROH: ארגון ההיאבקות Ring of Honor מבטל את הקלטות התוכנית
↑  חדשות ROH: ארבעת המתאבקים הראשונים נחשפו לטורניר על אליפות הטלוויזיה
↑  חדשות ROH: ארבעת המתאבקים הטובים בדירוג הוכרזו, תמונת הטורניר הושלמה
↑  חדשות ROH: תוצאות הסיבוב הראשון של טורניר אליפות הטלוויזיה הושלמו
| אלופי הטלוויזיה של ROH |
| --- | --- | --- |
| 2010 | אדי אדוארדס • כריסטופר דניאלס • אל ג'נריקו • ג'יי לית'ל • רודריק סטרונג • אדם קול • מאט טייבן • תומאסו צ'אמפה • טומוהירו אישי • בובי פיש • ויל אוספריי • מרטי סקורל • קושידה • קני קינג • סילאס יאנג • פאנישמנט מרטינז • ג'ף קוב • שיין טיילור • דרגון לי |  |
| 2020 | טרייסי ויליאמס • טוני דפן • דלטון קאסל • רת' טייטוס • מינורו סוזוקי • סמואה ג'ו • קייל פלטשר (נוכחי) |  |
אדי אדוארדס הוא האלוף הראשון אשר החזיק באליפות הטלוויזיה של ROH
ג'יי לית'ל הוא פעמיים אלוף הטלוויזיה של ROH בנוסף לכך שתקופת כהונתו השנייה היא הארוכה ביותר עם 597 ימים ולכך שמספר ימיו המשולבים בהחזקת התואר היא הארוכה ביותר עם 798 ימים.
אלעזר אלישר

| --- | --- |

 לידה:  26 ביולי 1889 ירושלים
 פטירה:  18 במאי 1955 (בגיל 65) חיפה
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
אלעזר אלישר (26 ביולי 1889, כ"ו בתמוז ה'תרמ"ט – 18 במאי 1955, כ"ב באייר ה'תשט"ו) היה איש ציבור ישראלי, סגן יושב ראש ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים, וחבר ועד העדה הספרדית בירושלים.
ביוגרפיה

נולד בירושלים לריקה, נכדת הרב חיים נסים ברוך, ולרב יוסף שאול אלישר, עסקן ירושלמי ונכדו של הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר.
בילדותו התחנך בתלמוד תורה של העדה הספרדית בירושלים, ובהמשך אצל הרב נסים אלישר ובישיבת סבו, הרב חיים משה אלישר. בשנת 1906, כשהיה כבן 17 נסע לפריז שבצרפת, שם למד בבית ספר למסחר. בסיום לימודיו בשנת 1908 חזר לישראל, ובמשך מספר שנים סייע לאביו בעסקיו.
בשנת 1924 ייסד את לשכת המסחר "איטליה-א"י" בירושלים, ושימש כנשיאה עד לשנת 1930. בשנת 1925 נישא לפאולין בת ציון ולונה בוליסה אמזלג, נכדתו של חיים אמזלג.
בשנת 1927 החל לשמש כסגן הנשיא של "התאחדות הספרדים העולמית", ובתחילת שנת 1932 נבחר לשמש כסגן היו"ר וחבר הוועד הפועל שלה בירושלים. כן שימש כחבר ועד העדה הספרדית בירושלים למשך מספר שנים.
נמנה עם מייסדי ומנהלי "קופת אשראי א"י - קרדיט בנק", שנקראה בהמשך "בנק קדם לקרדיט", וחבר ההנהלה של בנק קופת עם. כן שימש כסגן יו"ר שכונת תלפיות ובהמשך כיושב ראש הוועד שלה.
בשנותיו האחרונות התגורר בחיפה, שם נמנה עם מקימי בית מלון "לב-הכרמל", ושימש כמנהל חברת "לב-הכרמל" וחברת "פיתוח ירושלים".
הלך לעולמו בחיפה ונקבר בירושלים.
לקריאה נוספת

'אלישר, אלעזר', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 48–49. (הספר בקטלוג ULI)
משה דוד גאון, יהודי המזרח בארץ ישראל, חלק ב' עמ' 57 - 58
אלכסנדר טנסמן

| --- | --- |

אלכסנדר טנסמן ואשתו הראשונה אנה אלאונורה
 לידה:  12 ביוני 1897 לודז', האימפריה הרוסית 
 פטירה:  15 בנובמבר 1986 (בגיל 89) הרובע השישה-עשר של פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  Cimetière Sud de Saint-Mandé 
 מוקד פעילות:  צרפת, פולין 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ורשה, אוניברסיטת פרדריק שופן למוזיקה 
 זרם:  מוזיקה קלאסית 
 סוגה:  אופרה, סימפוניה 
 שפה מועדפת:  צרפתית, פולנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  נקסוס, Chandos Records 
 פרסים והוקרה:  מפקד מסדר האמנויות והספרות 
 www.tansman.lodz.pl
 פרופיל ב-IMDb
 
אלכסנדר טנסמן (בפולנית: Alexandre Tansman;‏ 12 ביוני 1897 – 15 בנובמבר 1986) היה מלחין ופסנתרן וירטואוז יהודי-פולני. טנסמן נולד בלודז' ושנותיו הראשונות עברו עליו בפולין, אך רוב חייו חי בצרפת. המוזיקה שלו נאו-קלאסית בעיקרה ושואבת הן ממורשתו הפולנית והיהודית והן מהשפעות המוזיקה הצרפתית.
שנים ראשונות ומורשת

טנסמן נולד וגדל בלודז' שבפולין, שלא הייתה אז מדינה עצמאית אלא חלק מהאימפריה הרוסית. במכתב משנת 1980 אל חוקר אמריקאי כתב המלחין על ילדותו ומורשתו:
... משפחת אבי באה מפינסק וידעתי על רב מפורסם שהיה שאר בשר שלו. אבי מת צעיר מאוד, והיו בוודאות שני ענפים, ואולי יותר, של המשפחה, שהיו, כמונו, עשירים מאוד: היו לנו בלודז' כמה בתים, שתי מחנכות (צרפתיה וגרמניה) שחיו עמנו, וכן הלאה. לאבי הייתה אחות, שהשתקעה בישראל ונישאה שם. פגשתי את משפחתה במסעות קונצרטים שלי בישראל. ... משפחתי הייתה, בכל הנוגע לדת, ליברלית מאוד ולא שמרה מצוות. אמי הייתה בתו של פרופסור לאון גורביץ'.
קריירה

טנסמן החל בלימודי מוזיקה בקונסרבטוריון של לודז' ואת הדוקטורט שלו עשה במשפטים באוניברסיטת ורשה. זמן קצר אחרי השלמת לימודיו, עבר טנסמן לפריז, שם התקבלו רעיונותיו המוזיקליים בעין יפה וזכו לעידוד מצד מדריכיו ומשפיעי דרכו, איגור סטרווינסקי ומוריס ראוול, זאת בניגוד לאקלים המוזיקלי השמרני יותר במולדתו, פולין. בתקופת שהותו בפריז, התרועע טנסמן עם חבורה של מוזיקאים זרים, שנודעה בשם "אקול דה פרי"; הונגר ומיו ניסו לשדל אותו להצטרף לקבוצת השישה, אך הוא סירב, בטענה שלצורך יצירה דרושה לו עצמאות (בהמשך כתב טנסמן מונוגרפיה של סטרווינסקי, שהתקבלה בהתלהבות רבה.)
טנסמן הגדיר עצמו תמיד כמלחין פולני, אף כי בביתו דיבר צרפתית ונישא לפסנתרנית צרפתייה, קולט קְרָא.
ב-1941 נמלט טנסמן מאירופה מחמת האיום על חייו כיהודי לאחר הכיבוש הנאצי והיגר ללוס אנג'לס, בעזרת ידידו, צ'ארלי צ'פלין, שהצליח להשיג בשבילו ויזה לארצות הברית. בלוס אנג'לס התוודע אל ארנולד שנברג. טנסמן חיבר את הפסקול לשני סרטים הוליוודיים לפחות: "בשר ופנטזיה", בכיכובה של ברברה סטנוויק, וסרט על חייה של חוקרת הרפואה האחות אליזבת קני, בכיכובה של רוזלינד ראסל. בסך הכל חיבר מוזיקה לשישה סרטים ואף היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית המוזיקה הטובה ביותר לסרט דרמטי או קומי לשנת 1946, לסרט "המחתרת הפריזאית".
טנסמן שב לפריז אחרי המלחמה, אך היעלמותו מזירת ההתרחשויות המוזיקליות באירופה השאירה אותו מאחור, מחוץ לזרמים המוזיקליים של התקופה ולא עוד טרי ורענן בזיכרונם של המאזינים, מצב שהאט את התקדמות הקריירה שלו, לאחר העלייה המהירה שידעה בעבר. כשמצא שאיננו מצוי עוד באופנות הצרפתיות, שהתקדמו לסגנון האוונגרד, חזר טנסמן לשורשיו המוזיקליים ונעזר ברקע היהודי והפולני שלו לכתיבת כמה מיצירותיו הגדולות ביותר. במהלך הזמן הזה חידש את קשריו עם פולין, אף כי הקריירה והמשפחה החזיקוהו בצרפת, שם חי עד מותו ב-1986.
לפי אגודת הסופרים והמלחינים הפריזאית, טנסמן השתמש בשם העט "סטן אלסון" כשהלחין מוזיקת ג'אז.
עיר הולדתו, לודז', מקיימת מדי שנתיים תחרות למוזיקאים מבטיחים על שם אלכסנדר טנסמן, לקידום המוזיקה שלו והתרבות המקומית.
מוזיקה

טנסמן היה לא רק מלחין בעל שם עולמי, אלא גם פסנתרן וירטואוז. בעונת 1932–1933 ניגן טנסמן לפני קהל מאזינים שכלל את קיסר יפן הירוהיטו ואת מהטמה גנדי; הוא נחשב לאחד מגדולי המוזיקאים הפולנים. בהמשך ניגן בחמישה סיורי קונצרטים בארצות הברית, בהם הופעת סולן עם התזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוח סרגיי קוסביצקי. נוסף לכך ניהל קריירה משגשגת בצרפת כפסנתרן קונצרטים.
יצירותיו של טנסמן כתובות בסגנון בנאו-קלאסי הצרפתי של ביתו המאומץ, ובסגנונות הפולניים של מולדתו, הנשענים על מורשתו היהודית. כמי שניצב כבר בשולי החשיבה המוזיקלית כשעזב את פולין (מבקרי מוזיקה התייחסו בפקפוק לכתיבתו הכרומטית ולעיתים פוליטונאלית), אימץ לו את ההרמוניות המורחבות של ראוול ביצירתו ולאחר זמן השוו אותו לסקריאבין בהתרחקות מטונאליות מקובלת.
באחד ממכתביו מצהיר טנסמן, כי "ברור שאני חב הרבה לצרפת, אבל כל מי ששמע אי פעם את חיבורי אינו יכול להטיל ספק בכך שהייתי, הנני ותמיד אהיה מלחין פולני." אחרי שופן, ייתכן ששופן הוא התומך הראשון במעלה בצורות הפולניות המסורתיות כמו פולונז ומזורקה; הן נכתבו בהשראתו של שופן ובמקרים רבים כהוקרה למלחין זה. מקורות ליצירות אלה, שאופיין נע ממיניאטורות קלילות ליצירות ראווה וירטואוזיות, מצא טנסמן בנושאים מן הפולקלור הפולני המסורתי והתאים אותם לסגנונו הנאו-קלאסי המובהק. עם זאת, הוא לא כתב מוזיקה לשירי העם עצמם, כפי שהסביר בראיון רדיו: "מעולם לא השתמשתי בשיר עם פולני בצורתו המקורית ממש, גם לא ניסיתי ללהרמן שיר כזה מחדש. לדעתי, כשמשווים אופי מודרני לשיר פופולרי זה מקלקל אותו. יש לשמר אותו בהרמוניה המקורית שלו."
טנסמן מוכר אולי ביותר ביצירותיו לגיטרה, שנכתבו בעיקר לאנדרס סגוביה - בייחוד ה"סוויטה אין מודו פולוניקו", (1962), אוסף של מחולות פולניים. סגוביה הרבה לבצע יצירה זו בהקלטות ובמסע הופעות; כיום שמור לה מקום ברפרטואר המקובל. מוזיקאים כמו סגוביה, ולטר גיזקינג, חוזה איטורבי, ג'יין באתורי, יוזף סיגטי, פאבלו קזאלס, גרגור פיאטיגורסקי ואיגור צובקובסקי מבצעים את המוזיקה של טנסמן ולאחרונה העצימה חברת ההקלטות צ'אנדוס את הפרופיל שלו בפתיחת סדרת הקלטות של יצירותיו התזמורתיות, בביצוע התזמורת הסימפונית של מלבורן בניצוח אולג קטאני.
מבחר מיצירותיו

"8 נעימות יפניות" לקול ותזמורת (1918)
"גן העדן", בלט (1922)
"אגדה" לתזמורת (1923)
"הלילה הכורדי" אופרה (1927)
קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 (1927)
"רפסודיה עברית" לתזמורת (1933)
תזמור לסוויטה לפסנתר "תמונות ילדות" של פדריקו מומפו (1936)
קונצ'רטו לכינור (1937)
"רפסודיה פולנית" לתזמורת (1940)
"אדם וחוה", החלק השלישי של "סוויטת בראשית", לקריין ותזמורת, בשיתוף עם שנברג, מיו, סטרווינסקי, קסטלנואובו-טדסקו, טוך ושילקרט, בעקבות "בראשית" (1944)
"ישעיהו הנביא", למקהלה ותזמורת (1950)
קאוואטינה לגיטרה (1951)
קונצ'רטו לתזמורת (1954)
4 פרקים סימפוניים לתזמורת (1956)
"שבתאי צבי, משיח שקר", אופרה (1957-8)
"מזמורי תהילים" לטנור סולו, מקהלה ותזמורת (1960-61)
"סוויטה פולנית" לגיטרה (1962)
קונצ'רטו לצ'לו (1963)
"פנטזיה לצ'לו ותזמורת או פסנתר (1966)
"מנחה לשופן" לגיטרה (1968)
Stèle in memoriam Igor Stravinsky לתזמורת (1972)
"עשרת הדיברות" לתזמורת (1978-9)
"מנחה ללך ואלנסה לגיטרה (1982)
מוזיקה לסרטים: Poil de Carotte ‏ (1932), "בשר ופנטזיה" (1942), "המחתרת הפריזאית" (1945), "גורל" (1945), "האחות קני" (1946), "שיט הארבה" (1964)
9 סימפוניות (1917, 1926, "סימפוניה קונצ'רטנטה" 1931, 1939, 1942, "לזכר" 1944, "ליריק" 1944, "מוזיקה לתזמורת" 1948, 1957-8)
8 רביעיות מיתרים (1917\ 1922, 1925, 1935, 1940, 1944, 11947, 1956)
7 נובלטות לפסנתר
וריאציות על נושא של סקריאבין לגיטרה
2 יצירות לבסון סולו
סונאטינה
סוויטה (1960)
24 אינטרמצי לפסנתר (1939-40)
סוויטה קטנה לפסנתר (1917–1919)
ואלס-אימפרומפטו לפסנתר (1940)
"גיזת הזהב", אופרה (1938)
הערות שוליים

↑  קרוליין רה, הערך "אלכסנדר טנסמן" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
↑  רה, שם
↑  קרולין רה, שם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268737405171  PLWABN: 9810597525605606  BIBSYS: 90612327  BNE: XX1622881  BnF: cb147850959 (data)  CiNii: DA10116136  GND: 119466945  ISNI: 0000 0001 0914 5060  LCCN: n80089685  LNB: 000118096  MusicBrainz: de3be6af-7887-41db-b708-b3b1c0354ef6  NDL: 01042582  NKC: jn20000605270  NLA: 35672899  NSK: 000044467  NTA: 072674296  RERO: 02-A000160695  SELIBR: 227245  SNAC: w62j6chh  SUDOC: 034379886  Trove: 1036528  VcBA: 495/284771  VIAF: 71657757   WorldCat (עם VIAF): 71657757 
שלט להנצחתו של טנסמן בלודז'
אנדור איז'אק

| --- | --- |

 לידה:  6 ביולי 1944 (בן 80) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 מעסיק:  אוניברסיטת הנובר למוזיקה, תיאטרון ותקשורת 
 בן או בת זוג:  Erika Lux 
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (2021)  Stadtplakette Hannover (16 ביוני 2016)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
אנדור איז'אק (מימין) ואלי יפה, המנהל המוזיקלי הראשי של בית הכנסת הגדול בירושלים, בשנת 2013, מול העוגב באולם הגדול של וילת זליגמן.
אנדור איז'אק (בהונגרית: Izsák Andor; בודפשט, 6 ביולי 1944) הוא נגן עוגב, מוזיקולוג, מנצח, פרופסור יהודי-הונגרי.
קורות חייו

אנדור איז'אק נולד במשפחה יהודית אורתודוקסית בגטו בודפשט בתקופת השואה. הוריו היו לאסלו איז'אק (1905–1996) סוחר ומוכרן ואיזבלה גרינשטיין (1909–1990). הכישרון המוזיקלי שלו התגלה מוקדם מאוד. בילדותו מצא נחמה במוזיקה לאחר כל האומללות שחווה. בגיל 13 בא לראשונה במגע עם עוגב בית הכנסת הגדול של בודפשט (היחיד בהונגריה עם עוגב) ובהמשך למד נגינה על עוגב בקונסרבטוריון. ובאותו זמן ניגן לעיתים על העוגב של בית הכנסת הגדול של בודפשט.
קריירה

בשנת 1962 הוא הקים את מקהלת לבנדובסקי (על שם לואי לבנדובסקי) עם החזן מרטון לוראנד ועם גאבור סאבו ליסניאי ובפעם הראשונה לאחר השואה החיה את מוזיקת המקהלה של בית הכנסת. הוא לימד שנים רבות בקונסרבטוריון על שם בלה בארטוק ובבית הספר למוזיקה פודור, עבד כמנהל מקהלה וכמנצח אופרה, והיה המייסד של הסניף ההונגרי של מרכז המידע למוזיקה (Music Information Center - MIC), שבאמצעותו יצר קשרים בינלאומיים. שם הכיר את אשתו לעתיד, הפסנתרנית אריקה לוקס (הו'), איתה עבד עד 2013 ב"מכללת הנובר למוזיקה, תיאטרון ומדיה" (אנ').
ב-1988 עבר לגרמניה והשתתף בהקמת המרכז האירופי למוזיקה יהודית (EZJM) באאוגסבורג. לאחר שהות במינכן נסע להנובר. בשנת 1992 השתייך EZJM למאוניברסיטת הנובר למוזיקה, תיאטרון ומדיה, שם הקים איז'אק את המגמה "מוזיקת בית הכנסת" והקים את מקהלת בית הכנסת של הנובר. בשנת 2003 מונה לפרופסור למוזיקת בית הכנסת.
מוקד עבודתו הוא גילוי מחדש של מוזיקת בית הכנסת שנהרסה ואבדה בתקופת הנאצים, מוזיקת עוגב בבית הכנסת, תחיית יצירותיהם של מלחינים יהודים המבוססים על מסורות ישנות, למשל יצירות המקהלה של לואי לבנדובסקי. איז'אק יכול להיחשב כשגריר המוזיקה הליטורגית היהודית בגרמניה ובכל אירופה. כעורך סדרת הפרסומים של EZJM, הוא נותן קונצרטים והרצאות בינלאומיות. בשנת 2010, מלווה במקהלת בית הכנסת שלו, הנציח בקונצרטים שונים את יום השנה ה-200 להצבת העוגב בבית הכנסת הראשון, בתרומת ישראל יעקובסון אז, ששכן בזֶזֶן (גר').
בשנת 2008, כנשיא קרן זיגמונד זליגמן, השתתף איז'אק ברכישת הווילה הפרטית של זיגמונד זליגמן (גר') בהנובר עבור EZJM. הווילה נחנכה ב-17 בינואר 2012 על ידי כריסטיאן וולף, נשיא גרמניה דאז, וכן מנהיגים פוליטיים פרובינציאליים ומקומיים. מוזיקת בית הכנסת, הנהוגה כיום על ידי מקהלות מצטיינות רבות, מצאה בית קבע במוסד.
לאחר כשני עשורים כמנהל EZJM, אנדור איז'אק פרש רשמית ב-1 באוקטובר 2012. עד היום, כנשיא הכבוד של קרן זיגמונד זליגמן, הוא ממשיך לסייע לביצוע אירועי קונצרטים. הוא מעביר את הידע שלו באמצעות הרצאותיו, סיוריו וספריו.
פרסים והוקרה

2002: הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של סקסוניה התחתונה
2007: פרס כבוד של קרן התנ"ך והתרבות האקומנית, הוענק לו על ידי אגודת התנ"ך הגרמנית
2016: ראש העיר סטפן שוסטוק כיבד אותו בתג העיר הנובר בבית העירייה.
פרסומיו

(עריכה): Louis Lewandowski: 18 liturgische Psalmen für Soli, 4stg. gemischten Chor und Orgel. Breitkopf & Härtel, 1995.
(עריכה): “Niemand wollte mich hören …” Magrepha – Die Orgel in der Synagoge. Forum des Niedersächsischen Landesmuseums Hannover November 1999–April 2000.
(עריכה): Geschichte und Vision. 100 Jahre Villa Seligmann. Hrsg. von der Siegmund Seligmann Stiftung. gutenberg beuys, Hannover 2006
(עריכה): Israel Alter – Scrapbook. 1. Auflage des Faksimiles mit Texten in deutschen, englisch und hebräisch. Georg Olms Verlag, Hildesheim 2013, ISBN 978-3-487-15073-4.
EZJM: CD-Reihe Die Stimme der Synagoge, Vol. (Selbstverlag)
Schriftenreihe des EZJM, (Selbstverlag) Vol. I–VIII.
הופעות טלוויזיה (מבחר)

ב-12 בספטמבר 2011, ערוץ הטלוויזיה ARTE שיבח את עבודתו בתוכניתה "Die Musik der Synagogen"
ב-10 בנובמבר 2018, הוצג בתוכנית הטלוויזיה Hallo Niedersachsen.
לקריאה נוספת

Arno Beyer: Andor der Spielmann. Ein jüdisches Musikerleben (englische Ausgabe unter dem Titel: Andor the Spielmann). Georg Olms Verlag, Hildesheim/Zürich/New York 2011, תוכן עניינים.
Waldemar R. Röhrbein (Hrsg.), Hugo Thielen (Bearb.): Jüdische Persönlichkeiten in Hannovers Geschichte. Vollständig überarbeitete, erweiterte und aktualisierte Neuauflage. Lutherisches Verlagshaus, Hannover 2013, S. 11, 158, 170f., 179.
Henning Queren: „Das musikalische Feuer weitertragen“ – Andor Izsák über Aufhören und die Zukunft. In: Neue Presse vom 29. September 2012, S. 19.
Gabriele Kilian: Andor Iszák und die synagogale Musik. In: Jüdische Kultur in Niedersachsen (= Neues Archiv für Niedersachsen. Zeitschrift für Stadt-, Regional - und Landesentwicklung, Band 1). Hrsg.: Wissenschaftliche Gesellschaft zum Studium Niedersachsens e.V., Wachholtz, Kiel/Hamburg 2019, S. 10–26.
Beate Roßbach: Hannover / Harmonie und Hartnäckigkeit. In: Jüdische Allgemeine. Wochenzeitung für Politik, Kultur, Religion und jüdisches Leben vom 1. Dezember 2011, גישה מקוונת.
הערות שוליים

↑  Hugo Thielen: Europäisches Zentrum für Jüdische Musik. In: Klaus Mlynek, Waldemar R. Röhrbein u. a. (Hrsg.): Stadtlexikon Hannover. Von den Anfängen bis in die Gegenwart. Schlütersche, Hannover 2009, מסת"ב 978-3-89993-662-9, S. 167.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári házassági akv. 713/1932. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-08-11.
↑  Henning Queren: Das musikalische Feuer ... (siehe Literatur)
↑  Andreas Krasselt: Stadtplakette zeigt: Das Ehrenamt ist kein Auslaufmodell. In: Neue Presse vom 17. Juni 2016.
↑  https://www.ndr.de/fernsehen/sendungen/hallo_niedersachsen/Der-Bewahrer-juedischer-Musik,hallonds47960.html
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263365005171  BnF: cb166974778 (data)  GND: 128513071  ISNI: 0000 0000 6679 7084  LCCN: no2002105712  MusicBrainz: 430b4ff2-3302-4f23-bc04-5a9eaf433a8a  NKC: zmp20191055373  SUDOC: 17104097X  VIAF: 1066595   WorldCat (עם VIAF): 1066595 
אנדור איז'אק מול דיוקנו של זיגמונד זליגמן (גר') שצייר מקס ליברמן ב-1910, בווילת זליגמן
אלן אלכסנדר מילן

| --- | --- |
אלן אלכסנדר מילן, 1922
אלן אלכסנדר מילן, 1922
 לידה:  18 בינואר 1882 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  31 בינואר 1956 (בגיל 74) הרטפילד, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Alan Alexander Milne 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 לאום:  בריטי
 עיסוק:  סופר-ילדים מחזאי משורר
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קיימברידג', טריניטי קולג', בית הספר וסטמינסטר 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 תחום כתיבה:  ספרות
 סוגה:  ספרות-ילדים שירה מחזאות
 יצירות בולטות:  פעוטים היינו פו הדב אנחנו שנינו הבית בקרן פו
 בן או בת זוג:  דפני מילן 
 צאצאים:  כריסטופר רובין מילן 
 חתימה:   
 
אלן אלכסנדר מילן (באנגלית: Alan Alexander Milne;‏
18 בינואר 1882 – 31 בינואר 1956), המוכר יותר בשם העט א"א מילן, היה סופר, מחזאי ומשורר בריטי, מחבר ספר הילדים הנודע פו הדב והמשכו הבית בקרן פו, וכן שני ספרי שירה לילדים, "פעוטים היינו" (When We Were Very Young) ו"אנחנו שנינו" (Now We Are Six), שגם באחדים מהשירים שבהם מופיעים פו וחבריו.
קורות חייו

מילן נולד וגדל בלונדון. כבר בגיל שמונה כתב בעיתון בית ספרו על חוויות הטיול ביער אשדאון, שם יתרחשו בהמשך עלילות פו וחבריו.
אביו, מנהל בית ספר פרטי לבנים, רצה שבנו ימשיך את דרכו. מילן למד בבית הספר שניהל אביו, ובין מוריו שם היה סופר המדע הבדיוני ה. ג'. וולס. מילן למד מתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג', לאחר שזכה במלגה לכך, אך לאחר לימודיו בחר בכתיבה.
בשנת 1905 יצא לאור ספרו הראשון, נאהבים בלונדון, שזכה לביקורות שליליות. מילן המשיך לכתוב, ולאחר זמן מה התפרסמו שיריו בשבועון הסאטירי פאנץ'. בגיל 28 לערך הוא נמנה עם חברי המערכת של השבועון והוזמן לארוחות הערב, שם התיידד עם סופרים חשובים של אותה תקופה. הוא המשיך לכתוב בשבועון, וכמו כן לערוך כתבי יד של אחרים.
בשנת 1912 נשא לאישה את דורותי-דפנה דה סילינקור, שאותה הכיר במסיבה של "פאנץ'" וראה בה את "המלאך השומר שלי". הוא התנדב לצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה, אך לאחר ארבעה חודשים בחזית חלה ועבר לתפקיד עורפי. בשנת 1917 כתב את "מעשה במעשה", מעשייה אנטי-מלחמתית. ב-1918 החל לכתוב מחזות וזכה להצלחה.
בשנת 1920 נולד בנו כריסטופר רובין מילן, אשר נשאר בן יחיד להוריו. אמו, דפנה, שרצתה בבת, נהגה להלבישו בבגדי בנות. בדרך כלל נקרא כריסטופר רובין בכינוי החיבה "בילי מון".
בשנת 1924 קנה מילן את חוות קוצ'פורד במחוז סאסקס, סמוך ליער אשדאון. עד שנת 1940 בילתה המשפחה בבית הכפר בפגרת חג הפסחא ובקיץ. כריסטופר רובין הרבה לטייל ברחבי היער עם האומנת שלו. הוא היה ילד יצירתי ומתבודד, אשר המציא לעצמו סיפורים, שהתרחשו סביב צעצועיו והיער.
בשובו מן היער, היה מספר את הסיפורים שהמציא לאביו. מאוחר יותר היוו סיפורים אלו את הבסיס לעלילות כריסטופר רובין ופו הדב, אליהם מיזג האב את זיכרונות ילדותו ודמיונו.
בבגרותו חש כריסטופר רובין מרירות רבה על הופעתו בספרים שכתב אביו, וראה בכך סוג של ניצול.
מילן והמאייר ארנסט שפארד נפגשו בשבועון הסאטירי "פאנץ'", ותחילה לא חיבבו איש את רעהו. לאחר זמן מה, החלו השניים לעבוד על שירי ספרו של מילן "פעוטים היינו", והקהל אהב את התוצאה. שפארד אייר את שני ספרי השירה של מילן ושני ספרי פו. איוריו התבססו על מקומות אותנטיים ביער אשדאון ובחווה, כפי שדרש ממנו מילן.
מילן כתב גם רומנים אחדים, קובצי סיפורים, מחזות, וספרים בעקבות קורותיו במלחמת העולם הראשונה. כמו כן המחיז את "הרוח בערבי הנחל". הוא אמר כי כה התאהב בספר עד כי הצטער שלא כתב אותו בעצמו, וכי לעיתים שגה לחשוב כי כך היה.
בשנת 1952 הפך מילן לנכה, בעקבות ניתוח מוח שעבר, ופרש לבית הכפר בחוות קוצ'פורד. הוא נפטר ב-31 בינואר 1956.
ספריו

נאהבים בלונדון (1905)
משחק־היום (1910) – פליטונים.
ימים מאושרים (1915) – רשימות.
פעם אחת בזמן [מסוים] (1918. תר' ראובן בן־יוסף בשם מעשה במעשה, 1970; כרמית גיא בשם היה היה פעם, 2009) – מעשייה אלגורית על מלחמה בין שתי ממלכות דמיוניות, שהתנהלה ללא שפיכות־דמים ונסתיימה בכלולות הנסיכה, ואשר באה להוכיח כי "החיים בארץ־האגדות לא היו כה חלקים כפי שניסו לתאר".
קרפד מטירת־קרפד (1921) – מחזה בעקבות הרוח בערבי הנחל מאת קנת גרהם.
תעלומת הבית האדום (1922) – נובלה בלשית.
כשהיינו צעירים מאוד (1924. תר' יעקב אורלנד בשם פעוטים היינו, 1946; אורה מורג בשם כשהיינו קטנטנים, 1989) – ארבעים וחמישה שירים רוויי דמיון והומור על הרפתקאות המתרחשות בחדר־הילדים.
גלריה של ילדים (1925) – סיפורים ורשימות.
להפסקת־צהריים: צרצר וחרוזים אחרים (1925)
פו הדב (1926. תר' ורה ישראלית ואליהו דוד שפירא [תרגום השירים: נתן אלתרמן], 1943; דן מישר, 2003 [נכתב: 1996]; אבירמה גולן, 2004; רועי חן, 2022) – פו ממריא בבלון להשיג דבש, יוצא לצוד תועל, מגלה את הציר הצפוני ונחלץ מעסקי־ביש בסיועו של כריסטופר רובין הכל־יכול.
האליבי המושלם (1926. עובד לקולנוע) – מחזה בלשי.
עכשיו אנו בני שש (1927. תר' יעקב אורלנד בשם אנחנו שנינו, 1957; אורה מורג בשם שש גיל לא רגיל, 1993) – שלושים וחמישה שירים על ילד, דובונו ודמיונותיהם.
הבית בקרן פו (1928. תר' אהרן אמיר, 1951; אוריאל אופק, 1979; אבירמה גולן, 2011) – פו בונה בית לאיה החמור, ממציא משחק חדש, מארגן פעולות ולבסוף נפרד מכריסטופר רובין בשיחה שמקופל בה יגון הפרידה מן הילדות.
המהומי פו (1929) – חרוזים מולחנים.
הסוד וסיפורים אחרים (1929)
כשהייתי צעיר מאוד (1930) – פרקי־ילדות.
ארבעה ימי־פלא (1933) – רומאן.
א. א. מילן: אנתולוגיה של כתביו ההומוריסטיים (1934)
גבעת־הקסמים ועוד סיפורים (1937) – סיפורים, מתוכם תורגם: הנסיך שפן (תר' חנה בילליג, 1955) – שפן מנצח בתחרות שהכריז מלך חשוך־בנים לבחירת יורש־העצר.
עכשיו מאוחר מדי (1938) – אוטוביוגרפיה.
הברווזון המכוער (1941) – מחזה בעקבות הנס כריסטיאן אנדרסן.
מסיבת יום־הולדת וסיפורים אחרים (1948)
שנה באה, שנה יוצאת (1952) – סיפורים.
לקריאה נוספת

אביבה קרינסקי, פו הדב והפילוסופיה של האחר. סדרה לביקורת ספרותית. אור עם 2000. מחקר מקיף על משמעויות היצירה בראי מכלול יצירות מילן גם אלה שלא תורגמו לעברית. ההקשר התרבותי-ספרותי של היצירה וזיקותיה ליצירות הנכתבות היום.
אביבה קרינסקי, פו הדב והפילוסופיה של האחר, "עיתון 77", שנה כג' גיליון 237, נובמבר 1999. עמ' 14–18.
אביבה קרינסקי, זהות עצמית, תרבות וכוח ב"פו הדב". נדפס ב"ספרות ילדים ונוער" שנה 29, חוברת א (109), 2001. עמ' 9–13.
יהודה אטלס, "אלן אלכסנדר מילן: סוד הקסם הפּוּאִי", בספר ילדים גדולים (כרך 1, עמ' 152-115), הוצאת ידיעות אחרונות, 2003.
יעקב אורלנד מתרגם שירי ילדים, מאת רחל לקט, נדפס ב"עולם קטן", 2, תשס'ה 2005.
אילה חצרוני

אילה חצרוני-קסטרו (נולדה ב-15 ביוני 1938) היא אתלטית ישראלית בעבר. אלופת ישראל, שיאנית ישראל, אלופת המכביה ושיאנית המכביה בהדיפת כדור ברזל. ייצגה את ישראל באולימפיאדה (רומא 1960).
חצרוני, היא האתלטית הישראלית הראשונה שהדפה את כדור הברזל מעבר ל-13 מטר.
ביוגרפיה

חצרוני נולדה וגדלה בחיפה. היא התאמנה בהפועל קריית חיים.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בסוף ספטמבר 1957 זכתה חצרוני במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 10.82 מטר, אחרי א. קיין מארצות הברית (10.87 מטר) ולפני שמחה לוי מישראל (10.42 מטר).
ביוגרפיה > שיא ישראלי

בתחרות שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב בנובמבר 1959, קבעה חצרוני שיא ישראלי חדש בהדיפת כדור ברזל של 12.30 מטר, שיפור לשיא הוותיק בן 22 השנים של סוניה לוין (12.21 מטר), לפני אולגה וינטנברג ופרידה ליכטבלאו (11.25 מטר), אולם בסופו של דבר השיא לא הוכר. בתחרות מבחן לסגל האולימפי שנערכה בפברואר 1960 היא קבעה שוב תוצאה טובה מהשיא הישראלי בהדיפת כדור ברזל (12.06 מטר).
בתחרות הכנה למשחקים האולימפיים שנערכה באצטדיון המכביה ב-21 במאי 1960, זכתה חצרוני בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.33 מטר.
באליפות ישראל שנערכה בתל אביב ב-3 ביולי אותה שנה קבעה חצרוני  שיא ישראלי חדש בהדיפת כדור ברזל של 12.75 מטר, לפני שושנה מיכאלובסקי מהפועל גליל-ים (11.11 מטר). שבוע וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה ב-15 ביולי, היא זכתה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא ישראלי חדש של 13.02 מטר. שיא זה החזיק מעמד 13 שנה ונשבר על ידי מירה בולבה.
ביוגרפיה > אולימפיאדה

באולימפיאדת רומא (1960) סיימה חצרוני במקום 17 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.59 מטר אותה קבעה כבר בהדיפה הראשונה.
ביוגרפיה > מדליית זהב במכביה

בתחרות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכה ברמת גן בספטמבר 1961 זכתה חצרוני בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.92 מטר, שיפור לשיא הוותיק בן ה-26 שנים מהמכביה השנייה של שיאנית העולם ליליאן קופלנד מארצות הברית (12.32 מטר), לפני אולגה וינטנברג (12.27 מטר) ואביבה ליכטבלאו-בלס (11.85 מטר). מדליית ארד, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 34.51 מטר, אחרי אולגה וינטנברג שקבעה שיא מכביה חדש של 40.45 מטר ושמחה לוי (34.88 מטר).
בתחרות שנערכה בתל אביב ב-28 באפריל 1962 זכתה חצרוני במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא אישי חדש של 37.40 מטר.
תארים והישגים

באירוע הצדעה לנשים בספורט, שהתקיים במסגרת הפסטיבל הבינלאומי "פמינה 2001", זכתה חצרוני לכבוד.
שיאים אישיים

זריקת דיסקוס: 37.40 מטר (1962)
הדיפת כדור ברזל: 13.02 מטר (1960)