stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שוק הכרמל
הערות שוליים

↑  אליהו שטרן, שלט שוק הכרם בתל אביב, באתר אסופה מספר 16 של מגזין "אבני מורשת", ‏אוגוסט 2024
↑  יחיא (זכריה) עמראני, "שוק הכרמל - מיטרד קבוע", חרות, 28 בספטמבר 1962
מוצב סוג'וד

תמונה של מוצב סוג'וד בדרום לבנון שצולמה בשנת 1993 ברצועת הביטחון
תמונה של מוצב סוג'וד בדרום לבנון שצולמה בשנת 1993 ברצועת הביטחון
תמונה של מוצב סוג'וד בדרום לבנון שצולמה בשנת 1998 ברצועת הביטחון
ציון למוצב סוג'וד בתצפית אל גזרת המוצב מהר דב
מוצב סוג'וד היה מוצב בצפון הגזרה המזרחית ברצועת הביטחון, שאויש על ידי חיילי גדוד 10 של צבא דרום לבנון. המוצב שכן סמוך לכפר סוג'וד, מערבית למוצב ריחן של צה"ל ודרומית לשלושת מוצבי צד"ל: ע'זלן, ערמתא וחונה. המוצב היה ממוקם בתוך שרידי מבצר צלבני ובתוכו הייתה כיפה של מסגד.
לפי המסורת היהודית, במקום היה ממוקם קברו של אהליאב בן אחיסמך, מבוני המשכן, ויהודי צפת היו עולים לקבר על מנת לבקש סיוע ומזור.
פעילות

במוצב לא היה צינור של מים זורמים, ואספקת המים הגיעה באמצעות מכליות של צד"ל. גם הסולר והמזון סופקו על ידי צד"ל.
משימתם של הכוחות במוצב סוג'וד הייתה לשמור על הציר בין מרג' עיון למובלעת ג'זין פתוח. משימה נוספת הייתה סיוע לכוחות בשלושת מוצבי צד"ל, ע'זלן, ערמתא וחונה. המוצב אויש על ידי כוחות צה"ל במשך תקופות ארוכות ורצופות על מנת לחזק את חיילי צד"ל.
ב-9 ביולי 1993 נהרגו במוצב ארבעה חיילי פלנ"ט צנחנים: סגן אברהם מילר, מפקד המוצב, וסמל שחר רפאלי. הם נהרגו מפגיעת טיל נ"ט שנורה אל עמדת התצפית בה היו; סמל יונתן בוידן ורב"ט דניאל ריי נהרגו כשבאו לחלצם.
ב-19 בספטמבר 1996, במבצע חובק עולם, סרק כוח מיחידת אגוז, בפיקוד ארז צוקרמן, את ג'בל סוג'וד ונתקל במספר רב של מחבלי חזבאללה. בקרב שהתפתח נהרגו כעשרה מחבלים. כמו כן נהרגו שני חיילי צה"ל, סגן צור פרנס וסמל ראשון זהר מינץ, ונפצעו עוד כשמונה חיילים.
בשלהי 1998 תקפו מחבלי חזבאללה את המוצב ואחד מהם אף חדר לתוכו. המחבל נאבק עם אחד מלוחמי גדוד 101 של הצנחנים ששהו במוצב, ונמלט. הרמטכ"ל שאול מופז, אשר חקר אישית את האירוע, הדיח מתפקידי לחימה את מפקד המחלקה שאיישה את המוצב, וכן את סמל המחלקה ולוחם שנאבק במחבל והבריח אותו. כן העיר מופז לכל שרשרת הפיקוד שמעליו על שלא חתרו למגע והרגו את המחבל ובכלל זה למפקד הגדוד איתי וירוב, אשר מחה על כך. מופז ניצל את האירוע כדי לחדד לפקודיו את חשיבות ערך הניצחון בלחימה בעיניו, בכל מפגש ומפגש עם האויב, באומרו: ”בסופו של יום, אנחנו צריכים לנצח.”
באפריל 1999 תקפו עשרות מחבלי חזבאללה את כוחות צד"ל שבמוצב סוג'וד. בניסיון ליצור הטעיה, חוליות מרגמות של חזבאללה הנחיתו מכת אש על כל המוצבים ברצועת הביטחון. חיילי צד"ל בסוג'וד השיבו אש והצליחו להדוף את המתקפה בסיוע כוחות צה"ל, שהפגיזו את האזורים מהם תקף חזבאללה. במקביל תקפו מטוסי קרב של צה"ל עמדות חזבאללה מצפון לרצועת הביטחון. שניים או שלושה מאנשי חזבאללה נהרגו בתקרית זאת. אחד מאנשי חזבאללה נשא על גופו דגל, שאותו ביקשו אנשי חזבאללה להניף על המוצב לאחר כיבושו. כוח הצנחנים ממוצב ריחן הסמוך סייע להדוף את אנשי חזבאללה. שמונה חיילי צה"ל ושלושה חיילי צד"ל נפצעו קל.
בפברואר 2000 פונה המוצב, עקב התקיפות החוזרות ונשנות של חזבאללה על המוצב.
ראו גם

צבא דרום לבנון
הלחימה בדרום לבנון (1985–2000)
לקריאה נוספת

אהוד ערן, תמצית געגוע: סיפורו של ארז גרשטיין והמלחמה בלבנון, תל אביב: ידיעות ספרים, 2007, מסת"ב 9655116824
משה (צ'יקו) תמיר, מלחמה ללא אות, תל אביב: מערכות - משרד הביטחון, 2005, מסת"ב 9650512969
יוסי פלד (כתבה: רונית ורדי), איש צבא, תל אביב: ספרית מעריב, 1993
עמוס הראל ואבי יששכרוף, קורי עכביש, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2008, מסת"ב 9654824310
הערות שוליים

↑  אריה סימנה, מסיפורי צפת – זיארה לסוג'וד - ביקורים בקברי צדיקים, חדשות בן עזר 413, 26 בינואר 2009
↑  אביחי בקר, גולני שלי, גולני שלהם, הארץ, ‏ 08.10.1998, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  כתבה מבמחנה מיולי 1993, כפי שהועלה בפורום צבא וביטחון של אתר http://www.fresh.co.il/vBulletin/showthread.php?t=563104 פרש.
↑  גל פרל פינקל, אתו ללבנון: ספר חדש על מלחמה שבחרנו (ואסור) לשכוח, באתר זמן ישראל, 17 בדצמבר 2019.
↑  משה (צ'יקו) תמיר, מלחמה ללא אות, הוצאת מערכות - משרד הביטחון, 2005, עמוד 145.
↑  איתן רבין, משך יותר משעה לחם כוח צה"ל בכ-20 אנשי חזבאללה, הארץ, ‏ 20 בספטמבר 1996, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  עמוס הראל ואבי יששכרוף,קורי עכביש הוצאת ידיעות אחרונות, עמוד 25.2008.
↑  אנשיל פפר, הפצ"ר גיבה את החלטת אלוף פיקוד מרכז לנזוף באל"מ וירוב, באתר הארץ, 22 במאי 2009
↑  עפר שלח ורביב דרוקר, "בומרנג", הוצאת כתר, 2005, עמוד 48.
↑  אלכס פישמן, איתן גליקמן ועמיר רפפורט, צה"ל וצד"ל בלמו כיבוש מוצב בלבנון, ידיעות אחרונות, ‏ 28.04.1999, כפי שהועלה באתר פרש.
עופר רחימי

| --- | --- |

עופר רחימי במדי האימון של הפועל חיפה
 לידה:  2 ביולי 1976 (בן 48) נצרת עילית שבישראל
 קבוצות כמאמן
 2003–2005   2006–2008   2011–2016   2016–2018   2017–2019   2018–2019   2019–2020   2020–2021   2022–2024   2024:  מכבי קריית ביאליק    הפועל מרנין–קריית טבעון   מכבי חיפה (ע.מאמן)   מכבי חיפה   נבחרת ישראל בכדורסל (ע. מאמן)   הפועל חיפה   עירוני נהריה (ע.מאמן)   מכבי אשדוד   מכבי חיפה   עירוני נהריה
עופר רחימי (נולד ב-2 ביולי 1976 בנצרת עילית) הוא מאמן כדורסל ישראלי המשמש כיום כמאמן.
ביוגרפיה

רחמי החל את דרכו כשחקן נוער בהפועל גבת אך פרש זמן קצר לאחר המעבר לקבוצה הבוגרת. את קריירת האימון החל בליגות הנמוכות בין היתר באליצור לביא וקצרין לאחר מכן עבר לאמן את מכבי קריית ביאליק מהליגה הארצית, בעונת 2003/04 החל לשמש כעוזר מאמן בקריית ביאליק ובעונה שלאחר מכן מונה למאמן הקבוצה בליגה הלאומית.
בעונת 2005/06 שימש כעוזר מאמן בהפועל מגידו.
בעונת 2006/07 מונה למאמן הפועל מרנין–קריית טבעון והחזיק בתפקיד לתקופה של שלוש עונות.
בשנים 2011 עד 2016 שימש כעוזר המאמן בקבוצת מכבי חיפה. הוא מונה למאמן של מכבי חיפה ביוני 2016 בסיום העונה הסדירה הראשונה שלו כמאמן ראשי (עונת 2016/17), דורגה מכבי חיפה במקום השמיני בטבלה.
בחודש יוני 2017 ניצחה מכבי חיפה בהדרכתו את הפועל חולון בסדרת רבע גמר הפלייאוף, והעפילה לחצי גמר ליגת העל בכדורסל. בכך הפכה לקבוצה הראשונה בתולדות ליגת העל שעולה לחצי הגמר מהמקום השמיני ומדיחה את המוליכה בסיום הליגה הסדירה. בחצי גמר הפיינל פור הדיחה קבוצתו את מכבי תל אביב והעפילה למשחק גמר נגד הפועל ירושלים בו הפסידה 83:76.
חוזהו הוארך לעונת 2017-18.
באוקטובר 2017 מונה, במקביל לתפקידו במכבי חיפה, לתפקיד עוזר המאמן של נבחרת ישראל בכדורסל תחת המאמן עודד קטש. בתפקיד זה שימש כשנתיים עד אשר הוחלף על ידי גיא גודס.
ב-22 באפריל 2018 לאחר הפסד של קבוצתו מכבי חיפה להפועל תל אביב וירידת קבוצתו למקום האחרון בליגה עופר רחימי התפטר מתפקידו כמאמן מכבי חיפה. הוא הוחלף על ידי ברק פלג שלא הצליח למנוע את נשירתה של מכבי חיפה לליגה הלאומית. ב-25 ביולי 2018 מונה עופר רחימי למאמן הפועל חיפה.
בפברואר 2019 פוטר רחימי מהפועל חיפה לאחר סדרת הפסדים. בקיץ 2019 מונה רחימי לעוזרו של דני פרנקו בעירוני נהריה.
בקיץ 2020 מונה למאמנה של מכבי אשדוד מהליגה הלאומית בכדורסל, בעונה זו הוביל את הקבוצה למקום השני בתום העונה הסדירה ולרבע גמר הפלייאוף בו הפסידה הקבוצה 1–2 להפועל עפולה.
בדצמבר 2021 פוטר רחימי מאימון אשדוד לאחר שהקבוצה פתחה את העונה עם שורת הפסדים ומאזן 2–8.
ב-4 במרץ 2022 מונה למאמנה של מכבי חיפה במקומו של אבי סוכר שהתפטר מתפקידו. בינואר 2024 הודיעה מכבי חיפה על סיום דרכו של רחימי במועדון כאשר הקבוצה במקום האחרון. הוא הוחלף על-ידי בני כץ. מכבי חיפה נשרה לליגה הארצית בתום העונה.
ב-25 ביוני 2024 מונה למאמנה של עירוני נהריה מהליגה הלאומית בכדורסל. בנובמבר 2024 פוטר.
רחימי מתגורר בשמשית, נשוי ואב לשתי בנות.
הערות שוליים

↑  Art-Up LTD, מנהלת ליגת העל בכדורסל | היסטוריה | מאמני כל הזמנים | עופר רחימי, באתר basket.co.il
↑  אור שקדי‏, עופר רחימי מונה למאמן מכבי חיפה: "נרגש על ההזדמנות", באתר וואלה, 7 ביוני 2016
↑  שמיר: "יש משהו מיוחד בחולון". גורקה: "מודעים ליתרונות שלנו על מכבי", באתר וואלה, 16 במאי 2017
↑  איתן גליקמן, סנסציה: מכבי חיפה בפיינל פור על חשבון חולון, באתר ynet, 4 ביוני 2017
↑  "מכבי חיפה שמרה על הבית - רדיו חיפה 107.5". רדיו חיפה 107.5. 2017-05-27. נבדק ב-2017-06-06.
↑  יעקב מאיר, נבחרת ישראל: גיא גודס יתמנה לעוזרו של קטש, באתר ישראל היום, 14 בנובמבר 2019
↑  כפיר חודרה, ‏אלעד חסין חתם כמאמנה החדש של הפועל חיפה, באתר ONE‏, 21 בפברואר 2019
↑  רחימי ישמש כעוזרו של פרנקו בנהריה, באתר מנהלת הליגה, ‏27 ביוני, 2019
↑  כפיר אדר, ‏החלה לעבוד: עופר רחימי מונה למאמן מכבי אשדוד, באתר ONE‏, 15 ביולי 2020
↑  רחימי פוטר מאשדוד
↑  עופר רחימי סיים את תפקידו במכבי חיפה, בני כץ יחליפו, באתר וואלה, 9 בינואר 2024
אשדות יעקב מאוחד

| --- | --- |
בית דוידקה, על שם דוד נמרי, באשדות יעקב מאוחד
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: עמק הירדן
גובה ממוצע: ‎-200 מטר
תאריך ייסוד: 1952
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 903 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת עמק בית שאן מוגדלת) אשדות יעקב מאוחד(למפת עמק בית שאן רגילה) אשדות יעקב מאוחד(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אשדות יעקב מאוחד(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אשדות יעקב מאוחד32°39′44″N 35°34′57″E﻿ / ﻿32.6623067089771°N 35.5824454491105°E﻿ / 32.6623067089771; 35.5824454491105  heמפת היישובים של מועצה אזורית עמק הירדן (in English: Emek HaYarden Regional Council) באדום - אשדות יעקב מאוחד בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10

פינת זיכרון בעיצוב משה הדרי
אַשְדּוֹת יַעֲקֹב (מְאֻחָד) הוא קיבוץ בעמק הירדן, מדרום לים כנרת, משתייך לתנועה הקיבוצית.
היסטוריה

בשנת 1924, בין ראש השנה לסוכות, אנשי קבוצת "אחדות", אשר רוב אנשיה הגיעו מלטביה היו אנשי העלייה השלישית ועלו לארץ ב-1920, עלו לקרקע לנקודה ששמה נקרא אז "גשר".
מראשית עלייתם לקרקע שאפו חברי גשר לגדול ולהתרחב. הם גרו באוהלים והחלו לעבד את האדמה הצחיחה והשוממה. מים להשקיית הזרעים הם שאבו ידנית מהירדן שהיה בסמוך.
בשנים 28–1927 הצטרפו לגשר שתי קבוצות: פלוגת "ג'ידרו" מחיפה ופלוגת "עין טבעון" מכפר יחזקאל. אחריהן באו קבוצות של עולים מפולין, גרמניה ועוד.
המחסור בקרקעות הגביל את יכולת ההתפתחות של הקבוצה ובשנת 1934 הם פרצו מזרחה, לאדמות "דלהמיה", שאותן עיבדו מספר שנים לפני כן, והיו שייכות לחברת פיק"א.
המעבר לדלהמיה נעשה בהדרגה. התחלתו ב-1935 וסיומו ב-1938, אז נקרא שם הקיבוץ "אשדות יעקב" על שם אשדות הירדן והירמוך אשר מסביב (אשד = סוג של מפל קטן) ועל שם הברון ג'יימס (יעקב) רוטשילד, בנו של הברון אדמונד רוטשילד "אבי היישוב החדש בא"י".
אשדות יעקב החלה להבנות ולהתרחב, בתחילה הם התגוררו באוהלים ובבתי חמרה אך הקיבוץ נבנה בתנופה רבה: הוקם משק חקלאי מפותח, בית חרושת לשימורים (ביח"ר "אשד") ומלאכות שונות. הוקמו שכונות בתים למגורי חברים וילדים, למוסדות חברה ולתרבות. האוכלוסייה התרחבה על ידי גידול טבעי, קליטת עולים רבים מחו"ל, משפחות מהעיר, חברות נוער וגרעיני נח"ל.
היסטוריה > הפילוג

ניצני הפילוג בתנועה הקיבוצית החלו בשנת 1950 באשדות יעקב שהיה היישוב הראשון שהתפלג. באפריל 1950 עלתה מחלוקת בנושא החינוך שנסובה סביב הרחקת החינוך מהפוליטיזציה.
הפילוג גרם לקרע בין משפחות ונעשתה הפרדה מלאה במערכת החינוך בספטמבר 1951, עם תחילת שנת הלימודים תשי״ב.
תהליך הפילוג הסתיים בשנת 1954 כאשר כל קיבוץ נשא שם נפרד: "אשדות יעקב איחוד" המזוהה עם מפא"י (במיקום בו הוקם אשדות יעקב) ו"אשדות יעקב מאוחד" המזוהה עם אחדות העבודה (צפונית אליו) כאשר רק דרך עפר מפרידה בין שני המשקים. בשנות האלפיים, שני המשקים שייכים לתק"ם.
היסטוריה > בית דוידקה

בין מייסדי הקיבוץ היה דוד נמרי, שלאחר פטירתו הוקם לזכרו אולם תרבות. את "בית דוידקה" תכנן האדריכל חנן הברון והוא נחנך ב-1973. כיום המבנה אינו פעיל.
הקיבוץ כיום

בקיבוץ מספר ענפים חקלאיים ובהם רפת, בננות, גידולי שדה, תמרים ולולים. בקיבוץ היה בעבר מפעל ספנקריט שנסגר, מפעל שפועל עם קיבוץ סאסא.
החל מתחילת שנת 2015 החלו עבודות בנייה ופיתוח של ההרחבה של הקיבוץ על ידי חברת גרופית ובמסגרתה יוקמו כ-166 יחידות דיור חדשות ויקלטו בקיבוץ כמאות בני אדם נוספים.
הקיבוץ כיום > בית אורי ורמי נחושתן

בשנת 1958 הוקם בקיבוץ "מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן" על שם האחים נחושתן שמתו בגיל צעיר בנסיבות טראגיות, אורי נהרג במלחמת השחרור בגיל 17.5, רמי נפטר מהכשת נחש בעת עבודה בשדה באותו גיל, האחים ניחנו ביכולות ציור מיוחדות. במוזיאון מוצגות תערוכות מודרניות של מגוון אומנים ישראלים כולל שמעון שרון שהיה חבר קיבוץ בעצמו, ובכניסה למבנה מוצב פסל של יגאל תומרקין. בשנת 1984 התקיימה במקום תערוכת יחיד של הצייר אבי שורץ. ב-2015 נערכה במוזיאון התערוכה "עבודת צוות", תערוכת אדריכלות ראשונה שהייתה מחווה לאדריכלי בניין המוזיאון שולמית ומיכאל נדלר.
הקיבוץ כיום > בית איל

מרכז בריאות, חינוך, תרבות וספורט, ע"ש סגן איל שמעוני שנפל בריחן שבלבנון ב-18 בספטמבר 1997. המרכז תוכנן בידי האדריכל דניאל בר קמא.
במרכז, אולם הרצאות, בריכת שחייה מקורה ומחוממת (25 מטר), שבה נערכו אליפויות ישראל בשחייה בחורף בשנים האחרונות עד לבניית מרכז השחייה הלאומי במכון וינגייט, בריכת פעוטות עם מתקני מים, בריכת מזרקות, בריכה הידרותרפית מחוממת עם ג'טים ומפל מים, טיפולי ספא, סאונות רטובה ויבשה, חדר כושר, מדשאות ומתקנים לילדים.
במרכז, נבנתה תצוגת הנצחה לכ-1,300 חללי צה"ל שנפלו בלבנון
לקריאה נוספת

אברהם יבין ושלמה דרך, סיפורו של דוידקה דוד נמרי - מפיו ועליו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ד 1974
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוגוסט 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  יעקב לזר, בבית איל נבנתה תצוגת הנצחה לכ-1,300 חללי לבנון, הזמן הירוק, 28 בפברואר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465730705171  VIAF: 316747175   WorldCat (עם VIAF): 316747175 
מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן
רצח ויליאם מקינלי

| --- | --- |

ליאון צ'ולגוש יורה בנשיא ארצות הברית, ויליאם מקינלי באקדח המוסתר במטפחת. קטע מאיור של ט. דארט ווקר.
 תאריך:  6 בספטמבר 1901
 מקום:  בית המוזיקה, אתר התערוכה הפאן-אמריקאית, באפלו, ניו יורק, ארצות הברית
 מטרה:  ויליאם מקינלי
 קואורדינטות:  42°56′19″N 78°52′25″W﻿ / ﻿42.938694444444°N 78.873611111111°W﻿ / 42.938694444444; -78.873611111111
 סוג:  ירי באקדח
 נשק:  אקדח איוור ג'ונסון 0.32
 הרוגים:  ויליאם מקינלי
 פצועים:  0 
 מבצע:  ליאון צ'ולגוש 
 מניע:  תפיסת עולם אנרכיסטית
 he
 
רצח ויליאם מקינלי, נשיא ארצות הברית ה-25, אירע ב-6 בספטמבר 1901 כאשר הוא ביקר בתערוכה הפאן-אמריקאית בהיכל המוזיקה שבעיר באפלו, ניו יורק. הנשיא מקינלי לחץ את ידי הקהל, כאשר ליאון צ'ולגוש, אנרכיסט, ירה בו פעמיים בבטנו. מקינלי מת שמונה ימים לאחר מכן, ב-14 בספטמבר, כתוצאה מנמק שנגרם מפציעותיו. הוא היה הנשיא האמריקאי השלישי שנרצח. קדמו לו אברהם לינקולן ב-1865 וג'יימס גרפילד ב-1881.
ויליאם מקינלי נבחר לכהונה שנייה בבחירות שהתקיימו ב-1900. הוא נהנה מהמגע עם הציבור, וסירב להשתמש באמצעי אבטחה. מזכירו האישי של הנשיא, ג'ורג' ברוס קורטליו, חשש מפני ניסיון התנקשות שיתרחש במהלך ביקורו של הנשיא בבית המוזיקה וביטל אותו פעמיים. הנשיא מקינלי החזיר את הביקור ללוח הזמנים שלו בכל אחת מהפעמים.
צ'ולגוש איבד את מקום עבודתו במהלך המשבר הכלכלי של 1893 (אנ') ופנה לאנרכיזם, תורת מחשבה מדינית שרוצחיהם של מנהיגים במדינות שונות באותה תקופה דבקו בה. בראותו במקינלי סמל לדיכוי, היה צ'ולגוש משוכנע שזהו תפקידו כאנרכיסט להורגו. לאחר שלא עלה בידו להתקרב לנשיא בשלב מוקדם יותר של הביקור, הוא ירה בו פעמיים, כאשר הנשיא הגיע ללחוץ את ידו בשורת קבלת הפנים בהיכל המוזיקה. הקליע הראשון שרט את מקינלי, והשני הקטלני חדר לבטנו ומעולם לא אותר.
בתחילה נראה שהנשיא יחלים מפציעתו, אך ב-13 בספטמבר חלה תפנית לרעה, כאשר פצעיו הפכו לנמק, ולמחרת השכם בבוקר הוא נפטר. לאחר מותו של מקינלי ירש אותו סגן הנשיא תאודור רוזוולט. לאחר רצח מקינלי, שעליו נדון צ'ולגוש לעונש מוות בכיסא חשמלי, העביר הקונגרס חקיקה, שבאופן רשמי הטילה את האחריות על אבטחת הנשיא על השירות החשאי.
רקע

בספטמבר 1901 היה ויליאם מקינלי בשיא עוצמתו כנשיא. הוא נבחר ב-1896 במהלך השפל הכלכלי שנוצר כתוצאה מהפאניקה של 1893. הוא הביס את יריבו מהמפלגה הדמוקרטית, ויליאם ג'נינגס ברייאן. מקינלי הוביל את האומה הן בדרך שהשיבה אותה לשגשוג והן לניצחון במלחמת ארצות הברית–ספרד, בה היא סיפחה אליה מושבות ספרדיות כמו פוארטו ריקו והפיליפינים. הוא נבחר מחדש בקלות בהתמודדות חוזרת מול ברייאן ב-1900, ועל פי ההיסטוריון אריק ראוצ'וויי "נראה היה כאילו ממשל מקינלי ימשיך בנחת ללא הפסקה לעוד ארבע שנים, ממשלה המסורה לשגשוג".
סגן הנשיא בתקופת כהונתו הראשונה של מקינלי, גארט הוברט, מת ב-1899 והנשיא הותיר את הבחירה לשותפו למרוץ לוועידת המפלגה הרפובליקנית של 1900. בשלבים שלפני הוועידה, ראה האיש הדומיננטי של המפלגה בניו יורק, סנאטור תומאס סי. פלאט, את ההזדמנות לקדם את מושל ניו יורק וסגן מזכיר הצי, תאודור רוזוולט, כמועמד לתפקיד סגן הנשיא. רוזוולט קיבל על עצמו את המועמדות ונבחר כשותפו למרוץ של מקינלי.
ליאון צ'ולגוש נולד בדטרויט, מישיגן ב-1873 כבנם של מהגרים פולנים. משפחת צ'ולגוש העתיקה מספר פעמים את מקום מגוריה, כאשר אביו של ליאון, פול, חיפש עבודה במערב התיכון. כבוגר, עבד ליאון צ'ולגוש בבית חרושת בקליבלנד עד שאיבד את משרתו במסגרת סכסוך עבודה ב-1893. לאחר מכן הוא עבד בצורה בלתי סדירה ונכח באספות פוליטיות ודתיות, תוך שהוא מנסה להבין את הסיבות לקלחת הכלכלית שהובילה לפאניקה של 1893. בעשותו זאת, הוא החל להתעניין באנרכיזם. ב-1901 כבר התעוררו החששות מתנועה זו בארצות הברית ובית המשפט העליון של מדינת ניו יורק פסק שאדם שמזהה עצמו כאנרכיסט מהווה איום על שלום הציבור. באירופה ביצעו אנרכיסטים מעשי רצח וניסיונות רצח של לא מעט פקידי ממשל או חברי בתי מלוכה והם הואשמו באחריות למהומות היימרקט ב-1886 בשיקגו.
במהלך המאה ה-19 אירעו שתי רציחות של נשיאים אמריקנים: רצח לינקולן ב-1865 ורצח ג'יימס גרפילד ב-1881. גם בהתחשב באירועים אלו, הנשיא מקינלי לא חיבב את אנשי הביטחון שחצצו בינו לבין הציבור. כאשר שהה בעירו, קנטון, אוהיו, הוא הלך לכנסייה או למרכז המסחרי של העיירה, בלי שייתלוו אליו מאבטחים ובוושינגטון הוא יצא לטיולים עם רעייתו מבלי שהיו מאבטחים על כרכרתו.
הירי ומותו של מקינלי

היכל המוזיקה. כמו רוב מבני התערוכה, המבנה פורק עם סיומה.
מקום הרצח בתוך היכל המוזיקה. הנקודה בה נרצח מקינלי מסומנת ב-X בפינה הימנית התחתונה של התמונה.
הנשיא מקינלי מקבל את פני הקהל שבא לברכו בבית המוזיקה.
איור הממחיש את האופן שבו החזיק צ'ולגוש את אקדחו מתחת למטפחת כאשר ירה בנשיא.
הכתבה הראשית בניו יורק טיימס מ-7 בספטמבר 1901, למחרת הרצח.
הירי ומותו של מקינלי > הניתוח

האמבולנס שנשא את מקינלי הגיע לבית החולים של התערוכה בשעה 16:25. אף על פי שבדרך כלל טופלו בו רק מקרים רפואיים קלים, היה בו חדר ניתוח. כשנורה הנשיא, לא נכח בבית החולים רופא מיומן, רק אחיות וסטאז'רים. המנתח הטוב ביותר בעיר, מנהל בית החולים, דר' רוזוול פארק, היה בניאגרה פולס, שם הוא ביצע ניתוח צוואר מורכב. כאשר הודיעו לו במהלך ניתוח זה שהוא דרוש בדחיפות לניתוח בבאפלו, תגובתו הייתה שהוא לא יכול לעזוב, גם עבור נשיא ארצות הברית. רק אז נאמר לו מי נורה. שבועיים קודם לכן, הציל פארק את חייה של אישה שסבלה מפצעים כמעט זהים לאלו של הנשיא מקינלי. הרופא הראשון שהגיע לבית החולים היה דר' הרמן מינטר, שאותו פגש הנשיא לזמן מאוד קצר יום קודם לכן. מקינלי הפצוע (שניחן ביכולת זיכרון טובה לפרצופים), התבדח שכאשר הוא פגש את מינטר, הוא לא ציפה שהוא יזדקק לשירותיו המקצועיים. כששכב מקינלי על שולחן הניתוחים, הוא ציין בנוגע לצ'ולגוש: "הוא לא ידע, הברנש המסכן, הוא לא ידע מה הוא עושה, הוא לא היה יכול לדעת". פארק עדיין לא היה פנוי וכשהחלה לרדת החשיכה, שכן אור השמש היה מקור התאורה העיקרי בחדר הניתוח, עם הגעתו של מנתח אחר, דר' מתיו מאן, הוחלט לנתח את הנשיא מידית כדי לנסות לשלוף את הקליע שנותר בגופו. מינטר הזריק למקינלי מורפין וסטריכנין כדי להקל על הכאב. מאן, שבהתמחותו היה רופא נשים ללא ניסיון בפציעות בטן, ביצע פעולת הרדמה באמצעות דיאתיל אתר כאשר מקינלי הפצוע מלמל את תפילת האדון.
במשך מאות בשנים, משמעותה של פגיעת ירי בבטן הייתה מוות מנמק או מזיהום, כשלרופאים נותר מעט לעשות למעט הקלה על הכאב. רק 17 שנים קודם להתנקשות במקינלי, היה המנתח השווייצרי, דר' תאודור קוכר, הראשון שניתח בהצלחה אדם שסבל מפציעה דומה. כדי להגביר את התאורה בחדר הניתוח, החזיק אחד הרופאים מראה ששיקפה את אור השמש שנותר. לקראת סיום הניתוח הושג מקור תאורה טוב יותר. בבית החולים לא היה ציוד ניתוח בסיסי כמו מפשק. כשהנשיא היה במצב של תשישות, יכול היה מאן לעשות מעט מאוד כדי לגשש בתוך הפצע ולנסות ולאתר את הקליע. עבודתו הייתה מורכבת בשל העובדה שהנשיא סבל מעודף משקל. המנתח ביצע חתך בעור, איתר והסיר פיסת בד קטנה שחדרה לבשר. הוא גישש באצבעו ובידו והבחין בנזק במערכת העיכול. אותרו בה הן חור כניסה והן חור יציאה. מאן תפר את שני החורים, אך לא עלה בידו לאתר את הקליע עצמו. הוא הגיע למסקנה שהקליע נעוץ בשרירי הגב של הנשיא. מאוחר יותר הוא כתב: "מרגע שקליע חדל לנוע הוא גורם מעט מאוד נזק". מכשיר רנטגן פרימיטיבי היה בתצוגה בתערוכה אך לא נעשה בו שימוש כלשהו במהלך הטיפול בנשיא. מאוחר יותר ציין מאן ששימוש במכשיר היה גורם יותר נזק מאשר תועלת. הוא השתמש בחוט משי שחור כדי לתפור את החתך ואת הפצע, ללא יצירת פתח ניקוז וכיסה את המקום בתחבושת. עם סיום הניתוח הגיע דר' פארק מניאגרה פולס. הוא לא היה מעוניין להתערב ובשעה 17:20 ניתנה לנשיא זריקה נוספת לשיכוך כאבים והחל תהליך ההתעוררות. מקינלי נלקח לבית מילברן על ידי אמבולנס חשמלי. בשלב זה עדיין לא עודכנה הגברת הראשונה על הירי. לאחר השלמת הניתוח עדכן אותה בעדינות רופאו האישי של הנשיא, פרסי מ. ריקסי, על שאירע. אידה מקינלי קיבלה את ההודעה בשלווה. היא כתבה ביומנה: "נסענו למפלי הניאגרה הבוקר. בשובנו יקירי קיבל את פני הקהל באולם ציבורי, כאשר הוא נורה על ידי...". בביוגרפיה שכתבה על מקינלי, העלתה מרגרט ליץ' את האפשרות שהגברת הראשונה לא הייתה מסוגלת לכתוב את המילה "אנרכיסט".
אחרית דבר > הנתיחה שלאחר המוות

בבוקרו של אותו יום נערכה נתיחה שלאחר המוות על ידי צוות של 14 רופאים בראשותו של מאן. ממצאי הנתיחה העלו שהקליע חדר דרך הקיבה, עבר דרך המעי הגס הרוחבי, ונעלם מאחורי הצפק לאחר שחדר לפינת הכליה השמאלית. נגרם גם נזק לבלוטת יותרת הכליה וללבלב. מינטר, שהשתתף בנתיחה, ציין מאוחר יותר שהוא מאמין שהקליע היה נעוץ במקום כלשהו בשרירי הגב, אם כי הדבר לא ברור בשל העובדה שהקליע מעולם לא אותר. לאחר ארבע שעות דרשה אידה מקינלי שהנתיחה תסתיים. מסכת מת נוצקה מפניו של הנשיא ותפילות נאמרו בבית מילברן לפני שגופתו של מקינלי הועברה לבניין עיריית באפלו לקראת תחילתם של חמישה ימי אבל לאומי. גופתו של הנשיא הועברה מבאפלו לוושינגטון די. סי. ומשם לקנטון. ב-19 בספטמבר, יום ההלוויה, כאשר יצא ארונו של מקינלי מביתו ברחוב נורת' מרקט בקנטון בפעם האחרונה, דממה ארצות הברית למשך חמש דקות. רכבות עצרו ושירותי הטלפון והטלגרף שבתו. ליץ' ציינה: "העם קד לנשיא שהלך ממנו". הנשיא מקינלי נקבר בקבר שנבנה במיוחד עבורו ולימים נקברה בו גם רעייתו אידה. אחוזת הקבר קרויה אנדרטת מקינלי הלאומית.
בנוסף לנזק שנגרם לגופו של מקינלי על ידי הקליע, התברר בנתיחה שהנשיא סבל מקרדיומיופתיה. חולי זה החליש את ליבו והקטין את הסיכויים להחלמתו מפציעה שכזו. חולי זה יוחס למשקל היתר שלו ולעובדה שהוא לא עסק בפעילות גופנית. חוקרים מודרניים מאמינים שסיבת המוות של מקינלי הייתה דלקת לבלב חריפה, תופעה שגם כיום קשה לטיפול, ועל אחת כמה וכמה הייתה בלתי אפשרית לריפוי על ידי הרופאים באותה תקופה.
אחרית דבר > משפטו של צ'ולגוש

משפטו של צ'ולגוש בעוון רצח הנשיא מקינלי החל בבית המשפט בבאפלו ב-23 בספטמבר 1901, תשעה ימים לאחר מות הנשיא. עדויות התביעה נמשכו יומיים וכללו בעיקר את עדויות הרופאים שטיפלו במקינלי וכמה עדי ראייה לרצח. פרקליט ההגנה, לורן ל. לואיס, ושותפו לצוות, לא זימנו עדים כלשהם. בנאום הסיכום שלו יחס זאת לואיס לסירובו של צ'ולגוש לשתף עמם פעולה. בנאום זה שארך 27 דקות, הקפיד לואיס לשבח את הנשיא המנוח. מילר ציין שטיעוני הסיכום של לואיס הוצגו מתוך מחשבה להגן על "מעמדו החברתי של לואיס עצמו, יותר מתוך מאמץ להציל את לקוחו מאימת הכיסא החשמלי". אחרי פחות מחצי שעה של דיונים, הרשיע חבר המושבעים את צ'ולגוש ברצח. הוא נידון למוות וב-29 באוקטובר הוא הוצא להורג בכיסא חשמלי. לפני שנקבר בבית הקברות של בית הכלא, פוזרה חומצה בארונו כדי שגופתו תרקיב מהר יותר.
אחרית דבר > התגובות

לאחר רצח מקינלי, מתחו מאמרי המערכת של העיתונים ברחבי ארצות הברית ביקורת על הכשל באבטחת הנשיאים. אף על פי שעדיין לא היה לכך בסיס חוקתי, ב-1902 כבר היה השירות החשאי (שהיה יחידה של מחלקת האוצר), עסוק בהיקף מלא באבטחתו של הנשיא תאודור רוזוולט. מהלך זה לא יישב את הוויכוח. חלק מחברי הקונגרס המליצו שמשימת אבטחת הנשיא תוטל על צבא ארצות הברית. ב-1906 העביר הקונגרס חקיקה רשמית שהסמיכה את השירות החשאי כסוכנות האחראית על ביטחונו האישי של הנשיא.
התקופה שלאחר הרצח עמדה בסימן של תגובה חריפה כנגד האנרכיזם. משטרת באפלו הודיעה זמן קצר לאחר הרצח שהם מאמינים שצ'ולגוש לא פעל לבדו וכמה אנרכיסטים נעצרו בחשד למעורבות במעשה. צ'ולגוש הזכיר במהלך חקירתו את קשריו עם אמה גולדמן. הרשויות עצרו את בני משפחתה כדי להפעיל עליה לחץ להסגיר את עצמה וכך היא אכן עשתה ב-10 בספטמבר. גולדמן הייתה עצורה כמעט שלושה שבועות. היא, כמו כל העצורים האחרים בפרשה נחשדו כמי שקשרו קשר עם צ'ולגוש לביצוע הרצח, אך בסופו של דבר היא שוחררה מבלי שהואשמה. קהילות ומערכות עיתונים של האנרכיסטים הותקפו על ידי קבוצות נקם. אף על פי שאיש לא נהרג בתקיפות, נגרם נזק רב לרכוש. החשש מפני האנרכיסטים הוביל לתוכניות מעקב שבסופו של דבר התגבשו ב-1908 על ידי ה-FBI. חוקים נגד האנרכיסטים שהועברו בתקופה שלאחר הרצח לא יושמו עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה כמה שנים לאחר מכן, זאת לצד חוקים נוספים כנגד תושבי חוץ שדעותיהם נתפסו כאיום. בין אלו שגורשו מארצות הברית בדצמבר 1919, הייתה אמה גולדמן. למרות שהייתה אזרחית הופעל עליה  "חוק הרחקת האנרכיסטים".
ראו גם

רשימה של ניסיונות התנקשות בנשיאי ארצות הברית
רצח אברהם לינקולן
רצח ג'יימס גרפילד
רצח קנדי
קללת טיפקאנו