stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תל כיסון
מטמון הכסף מתל כיסאן > מקור הכסף

לפי תעודות של מסחר השייכות לעם האשורי ניתן להציע שהכסף בארץ הובא על ידי הפיניקים כחלק מתשלום מיסים אך גם למסחר עבור המלכים האשוריים. על פי אנליזות איזוטופיות נמצאו שני פריטי כסף מתל כיסאן שמייצגים את תחילת תחיית המסחר עם אנטוליה באסיה הקטנה, לאחר קריסת מערכות המסחר של תקופת הברונזה המאוחרת.
הערות שוליים

↑  חטיבה 7 במלחמת העצמאות תחת פיקודו של בן דונקלמן
↑  ישעיהו שחר, "חותמו האישי של הרמב"ן", בתוך פרקים בתולדות ירושלים בימי הביניים, עמ' 137–147
↑  Tell Keisan Excavations – Archaeological excavations at the site of Tell Keisan in Israel, keisan.uchicago.edu
1 2 3 4 5 6 7 8 9  צילה אשל, ארבעה מצבורי כסף מתקופת הברזל בצפון ארץ ישראל-
מחקר השוואתי, 2014
↑  Tzilla Eshel‚ Ayelet Gilboa, Naama Yahalom-Mack, et al, Debasement of silver throughout the Late Bronze – Iron Age transition in
the Southern Levant: Analytical and cultural implications, Journal of Archaeological Science, The Hebrew University of Jerusalem, Mount Scopus, Jerusalem, 91905, Israel, 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526176505171 
באר מהתקופה העות'מאנית למרגלות תל כיסון
אברהם אופיר שמש

| --- | --- |

 לידה:  6 במרץ 1966 (בן 58) י"ד אדר ה'תשכ"ו ישראל תל אביב, ישראל
 ענף מדעי:  תולדות הטבע והרפואה במקורות ההיסטוריים.
 מקום לימודים:  המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן (1993)  המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן (1999)  ישיבת כרם ביבנה  אוניברסיטת בר-אילן 
 מוסדות:  אוניברסיטת אריאל בשומרון 
 תרומות עיקריות
 תולדות הרפואה, סקר של סממני מרפא, עולם הטבע במקורות ימי הביניים, חומרים ארומטיים בספרוצת היהודית, תולדות המזון והתזונה של היהודים וצמחים ובעלי חיים בפרשנות ובהלכה.
 
אברהם אופיר שמש (נולד ב־6 במרץ 1966) הוא פרופסור מן המניין במחלקה למורשת ישראל באוניברסיטת אריאל, וכיהן כראש המחלקה בין השנים 2017–2020. הוא מתמחה בתרבות חומרית קדומה ובהיסטוריה של הטבע והרפואה בראי המקורות היהודיים במיוחד בימי הביניים והעת החדשה.
ביוגרפיה

גדל בתל אביב ובחולון. למד והתחנך במדרשית נעם בפרדס חנה במגמה ריאלית כימית. בשנת 1984 החל ללמוד בישיבת ההסדר כרם ביבנה. שירת בצה"ל כחובש קרבי ביחידת "שמשון" (יחידה 367). לאחר סיום מסלול ההסדר המשיך ללמוד בכולל של ישיבת כרם ביבנה עד שנת 1990. בגיל 24 הוסמך לרבנות על ידי ראש הישיבה, הרב חיים יעקב גולדוויכט וכן סיים תואר בהוראה (מורה מוסמך בכיר) מטעם משרד החינוך והתרבות בסמינר "מורשת יעקב" ברחובות. במהלך השנים כיהן בשני תפקידים בתחום הרבנות. במשך 22 שנים שימש במסגרת המילואים כרב בגדוד 890 בעוצבת הצנחנים (חטיבה 35) והשתחרר בדרגת סרן. כיהן גם כרב בית הכנסת הספרדי "ישראל חי" ביישוב יקיר במשך כ-15 שנים.
קריירה אקדמית

אברהם אופיר שמש החל את לימודי התואר הראשון בשנת 1991 באוניברסיטת בר-אילן במחלקה ללימודי ארץ ישראל ובפקולטה למדעי החיים וסיים את התואר בהצטיינות. לאחר סיום התואר הראשון בשנת 1993 התקבל למסלול ישיר לדוקטורט במסגרת המחלקה ללימודי א"י ולארכאולוגיה ע"ש מרטין זוס באוניברסיטת בר-אילן ועבודת המחקר שלו התבצעה בהנחייתם של פרופ' יהודה פליקס מהמחלקה ללימודי ארץ ישראל והמחלקה לבוטניקה וד"ר מאיר רפלד מהמחלקה לתלמוד. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה 'ברכות הנהנים' על הצומח ומוצריו בהלכה ובמנהג מהמאה ה-16 ועד לזמננו.
במשך לימודיו והקריירה האקדמית שלו זכה בכמה פרסים, מענקים ומלגות מחקר מכובדות, ומהם ניתן לציין את קרן הזיכרון לתרבות יהודית, מענק מחקר של משרד המדע, התרבות והספורט; Shupf Fund for the most Excellence doctoral student of the Jewish Faculty, Bar Ilan University; Stiftung Irene Bollag-Herzheimer, Basel; Beit Shalom Foundation, Kyoto, Japan.
במהלך השנים לימד פרופ' שמש בכמה מוסדות אקדמיים בישראל. בשנת 1995 הוזמן ללמד במכללת יהודה ושומרון, לימים אוניברסיטת אריאל בשומרון, בה הוא מלמד עד היום. כמו כן לימד במחלקה לגאוגרפיה וסביבה באוניברסיטת בר-אילן, במכללה האקדמית לחינוך תלפיות במסלול מדעים, בחוג ללימודי ארץ ישראל במכללה האקדמית לחינוך יעקב הרצוג באלון שבות ובמכללה האקדמית לחינוך גבעת וושינגטון. בשנת 2014 יצא לשבתון והיה עמית מחקר ב- Bernard Revel Graduate School of Jewish Studies,  Yeshiva University, New York, U.S.A. פרופ' שמש הוא חבר במערכת של כתב העת 'מורשת ישראל' היוצא לאור באוניברסיטת אריאל וכן בכתב העת הבינלאומי European Journal of Science and Theology.
תחומי חקר ושיטות מחקר

מחקריו של פרופ' שמש מתמקדים בכמה תחומים מדעיים: תולדות המזון והתזונה, צמחים ובעלי חיים במקורות ההיסטוריים, רפואה ורוקחות במקורות היהודיים, אתנובוטניקה, אתנוזואולוגיה, אקולוגיה וסביבה במורשת ישראל, תרבות חומרית וריאליה קדומה וספרות רבנית. גישתו המחקרית היא רב-תחומית המשלבת בין תחומי ידע ושיטות מחקר מגוונות, בעיקר ספרות יהודית וכללית, היסטוריה ומדעי החיים (בוטניקה וזואולוגיה). במסגרת עבודתו הוא משלב טקסטים מסוגות ספרותיות מגוונות, למשל, ספרות הלכה ומנהג, שאלות ותשובות, סידורי תפילה, כרוניקות היסטוריות, פולקלור, טבע, גאוגרפיה ויומני מסע. עבודתו של שמש מתאפיינת בניתוח ביקורתי של הטקסט, לצד בחינה של ההיבטים השונים של הנושא הנבחן, מתוך הנחה שפרספקטיבה רחבה ואינטרדיסציפלינרית עשויה להניב תובנות מעמיקות יותר. ברבים ממחקריו הוא מדגיש את הצורך בהכרה מדוקדקת של האורגניזם הנחקר, ומצד אחר, את הזיקה של חכמי בית המדרש לעולם המדע הכללי. פרופ' שמש סבור כי הבסיס החומרי לדיונים של רבנים, הן בתקופת המשנה והתלמוד והן בימי הביניים הוא מידע בוטני וזואולוגי שהיה מצוי בסביבה העממית או האינטלקטואלית הלא-יהודית. שמש עושה שימוש בספרות חכמי יוון ורומא, כתבים של מלומדים ערבים בימי הביניים, וכן בספרות הבסטיאריות של הנוצרים באירופה.
פרויקטים ומחקרים נבחרים > המטבח והתזונה של היהודים בראי הספרות הרבנית

העיסוק הראשוני של אברהם אופיר שמש בתחום של מזון ותזונה מן ההיבט ההיסטורי החל בעבודת הדוקטור שלו, בה התחקה אחר השפעתם של מאורעות היסטוריים על המזון והתזונה בעולם הכללי ועל מטבחי היהודים ובמיוחד על דיוני ההלכה של הפוסקים. ההשפעות שהוא בדק הן גילויה של אמריקה וחדירתם של גידולים חקלאיים חדשים לרחבי העולם הישן, גירוש ספרד ומעברם של יהודים לאזורים בעלי אופי פיטוגאוגרפי ותזונתי שונה, וכן התמורות שהסתמנו בתחום המזון בעקבות המודרנה החקלאית והטכנולוגית. תוצאות מורחבות של מחקר התפרסמו בספר שיצא לאור בהוצאת אוניברסיטת אריאל בשנת 2014. בסדרה של מאמרים אחרים עסק שמש במגוון סוגיות הקשורות למפגש שבין מזון, השקפות בוטניות ודיאטטיות והעולם היהודי, כמו היחס של חכמים לכמהין ופטריות כגידולים יוצאי דופן, הרקע הבוטני והחקלאי להתגבשות איסור אכילת קטניות בפסח בימי הביניים, שלטענתו קשור להשקפה שמיני דגנים 'משתנים' לקטניות, וכן השקפות דיאטטיות בקרב רבנים בימי הביניים באשר לאכילת ירקות ופירות. מחקר נוסף שהוקדש להיסטורית המזון של הקהילות היהודיות בחן רכיבים בדיאטה של יהודי תימן בדגש על לחם דורה ופירות מקומיים. שמש הראה כי יהודי תימן התייחדו בגידולים חקלאיים, בתרבות מזון ובשיטת פסיקה שונים מאשר יהודי המזרח ואירופה.
פרויקטים ומחקרים נבחרים > רפואה ופרמקולוגיה בימי הביניים והעת החדשה

אחד הנושאים המרכזיים במחקר המדעי של פרופ' שמש, בעיקר בעשור האחרון, הוא רפואה ורוקחות בראי כתבים של רופאים יהודים ורבנים במיוחד בימי הביניים והעת החדשה. בתחום זה הוא פרסם שלל מאמרים וכן ספר רחב-היקף שיצא לאור בהוצאת הספרים של אוניברסיטת בר-אילן (2013) הסוקר כ־400 חומרי מרפא (Materia Medica) מעולם הצומח, החי, מינרלים ומחצבים.
פרופ' שמש פרסם מספר מחקרים העוסקים בפעילותו הרפואית של הרמב"ם, כמו השקפותיו בתחום הדיאטטיקה, השתקפות הרפואה בכתביו הרפואיים, ההלכתיים והפרשניים, וכן עיסוקו בבריאות הנפש. מחקר אחר מהאספקט הרפואי-סוציולוגי וההלכתי הוקדש לאינטראקציה שבין יהודים ולא-יהודים בתחום הרפואה. שמש הראה כי אף על פי שחכמי המשנה הסתייגו מריפוי של לא-יהודים או מקבלת שירות רפואי מהם, וזאת על רקע של עוינות ואיבה ששררו בין יהודים לחברה הפגאנית, המציאות ההיסטורית מלמדת, שבפועל יהודים לא נמנעו מלרפא או להירפא אצל מרפאים שאינם יהודים ואף נמצאו לכך היתרים הלכתיים.
חלק ניכר מעבודתו המדעית של שמש הוקדש לדיון בתחום של 'רפואה והלכה', שיש לו השלכות יישומיות על מציאות החיים הדתיים המודרניים. בדיון על כשרותן של תרופות שנידונו בספרות הגאונים והשו"ת הוא הצביע על המתח שבין ההלכה המגבילה שימוש בחומרים שאינן כשרים, ומצד אחר, ההכרה בערך של קדושת החיים ופיקוח נפש. במחקרים אחרים הוא דן ביחסם ושיקוליהם של פוסקי הלכה באשר לשימוש באופיום או התמודדותם עם תוצאות טיפול רפואי כושל בחומר זה, וכן בשאלת ההיתר לרפא באמצעות פרקטיקות מאגיות. כמה ממאמריו בתחום של רפואה והלכה התפרסמו במסגרת 'מכון שלזינגר לחקר הרפואה על פי התורה' הפועל במסגרת המרכז הרפואי שערי צדק.
מחקרים נוספים הוקדשו לדיונים של חכמי התלמוד, רבנים ורופאים יהודיים בימי הביניים בכמה מחלות וליקויים בריאותיים. מחקר שנערך בשיתוף עם ד"ר אפרים ניסן מ- Goldsmiths, University of London עסק במלנכוליה, בתיאוריה במקורות ההיסטוריים ואופני הטיפול בה, וכן באשר ליחס אליה בקרב לא יהודים "כמחלה יהודית". מחקר אחר שדן בדיפתריה ('אסכרה') בתקופת המשנה והתלמוד הראה שהמחלה נתפסה בעיני חכמים כעונש טליוני על עבירות דתיות וכן הצביע על האופנים שבאמצעותם ניסו למונעה או לטפל בה, אם כי ללא הצלחה. מחקריו עסקו גם במחלת העגבת ('המחלה הצרפתית') בספרות הפוסקים בהקשר של עילת גירושין ובבעיות רפואיות נוספות, כגון הרניה ואבנים בכליות בהקשרים הלכתיים. בתחום של חקר ההיסטוריה של המחלות הציע פרופ' שמש תבנית ראשונית של מילון רב-לשוני לשמות מחלות וליקויים בריאותיים המתועדים בכתבים רבניים מארצות המזרח ואירופה.
פרויקטים ומחקרים נבחרים > צמחים ובעלי חיים בספרות המדרש ובפרשנות המקרא של ימי הביניים

פעילותו המחקרית של פרופ' שמש כוללת דיון במקומם של בעלי חיים וצמחים בחייהם ובעולמם תרבותי של הקדמונים. במסגרת זו הוא כתב מספר מאמרים העוסקים בזיהוי צמחים, תיאורם, תכונותיהם, שימושיהם והשקפות ואמונות שיוחסו להם. נושא הזיהוי תופס מקום משמעותי במחקריו, שכן לדידו זהו התשתית להבנת טקסטים קדומים העוסקים בטבע ובחקלאות. שמש עסק בזיהוי צמחים בהקשר לתרגומי מקרא, ספרות המדרש ופרשנות ימי הביניים. הוא הצביע על כך כי המגמה העומדת בבסיס הזיהוי של חכמי המדרש היא פרשנית, מחד גיסא, ותאולוגית-מוסרית, מאידך גיסא. מחקריו בתחום הפרשנות התמקדו ברש"י, בתרגום הפרסי של רבי יוסף ברבי משה שחי ופעל במאה ה-14, וכן בפעילותו של הכומר הנרי בייקר טריסטראם (המאה ה-19) בתחום של זיהוי צמחי המקרא.
דיוניו של אופיר שמש על תולדותיהם של בעלי חיים מוקדשים לזיהויים, למקומם בתרבות, בדת ובחיי יומיום בספרות המקראית, במקורות חכמים ובחיבורים ימיביניימיים. בין היתר, הוא עסק בזיהוי הקורא המקראי והברדלס שבספרות חכמים, וכן ביחס של המשפט העברי לגידול כלבים ולנזקים שהם גורמים, תוך עריכת השוואה בין ההלכה של חכמים למשפט הרומי. מחקרים אחרים התמקדו בבעלי חיים, שלפי השקפתם של מלומדים יהודיים ושאינם יהודים נתפסו כבעלי תכונות יוצאות דופן. למשל, הצבוע שמינו משתנה, היען שיש שהסתפקו אם נחשב לעוף, או הארנבת שנתפסה כמין נקבי בלבד. במחקרים אלה הצביע שמש על מקורותיהן של ההשקפות הללו בפיזיולוגיה ובאנטומיה של בעלי החיים הללו וכן בספרות הקלאסית ובכתבים של ימי הביניים.
מחקרים נוספים של שמש עוסקים בבעלי חיים מיתולוגיים בספרות התלמודית ובעולם האגדה והמדרש, למשל עוף החול (פניקס), חד-קרן והראם המיתולוגי. שמש הצביע על השפעתם של הספרות הזואולוגית האירופאית (בסטיאריות) והמקורות הערביים (כתאב אלחיואן) בימי הביניים על הפרשנות היהודית, וכן על המגמה של מפרשים בימי הביניים לזהות אלמנטים חומריים ותרבותיים בני זמנם עם תופעות הנזכרות במקרא.
מחקריו ההיסטוריים בחנו גם תופעות תרבותיות וכלכליות הקשורות לבעלי חיים, כמו את הפרקטיקה של תצפיות על תעופת ציפורים במסגרת ניחוש וגילוי העתיד (ornithomancy), שימוש בביצי יענים כאלמנט קישוטי-סימבולי בבתי כנסת בישראל ומחוצה לה, וכן פעילותם של יהודים בסחר בקופים באלג'יר במהלך ימי הביניים.
פרויקטים ומחקרים נבחרים > ריחות, בשמים וקטורת בתרבות היהודית

אחד הפרויקטים המאוחרים של שמש עסק בניתוח של סוגיות מתחום הדת, התרבות והסוציולוגיה של העולם היהודי בזיקה לריחות, בשמים וקטורת. בין התופעות שחשף הן ההשקפה שריח גוף נעים משקף מוסריות מינית, ייחוסם של ריחות ובשמים לנשמת האדם ולגן עדן, אמונה בכוחה החיוני של הקטורת ומקומם של בשמים בטקסים יהודיים. תוצאותיו של מחקר זה התפרסמו בספרו שיצא לאור בשנת 2017. במסגרת כתיבתו על נושא הבשמים עסק שמש גם בסקר שיטתי ומקיף של חומרים ארומטיים (צמחים או בשמים שמקורם מהחי) הנזכרים במקורות היהודיים בזיקה לברכות הריח.
פרויקטים ומחקרים נבחרים > אקולוגיה וסביבה במורשת ישראל

נושאים של סביבה וקיימות תופסים מקום משמעותי בחברה המודרנית ובמחקר המדעי. פרופ' שמש המייחס חשיבות מרובה למודעות ולחינוך אקולוגי פיתח בשיתוף עם 'מרכז השל לקיימות' קורס ייחודי העוסק בנושא של 'יהדות וסביבה' שנלמד בכמה מוסדות אקדמיים בישראל. במסגרת כתיבתו המדעית הוא פרסם מחקרים על יחסם של המקורות היהודיים לבעלי חיים, לצומח ולסביבה, כמו הטיפול באשפה בתקופת חכמים. מחקר היסטורי הנוגע לאקולוגיה של הצומח דן במסורות מתקופת חכמים המספרות על הרס הצמחייה בסביבות ירושלים במהלך המערכה על כיבוש העיר בידי הרומאים בזמן המרד הגדול (66-70 לספירה). במחקר אחר על השחתת עצי מאכל הראה שמש כי החל מתקופת התלמוד האיסור האקולוגי של השחתת עצי פרי קיבל משמעות מיסטית וחכמים מדגישים את הסכנה לחייו של אדם הכורת עץ.
כמה מהדיונים של פרופ' שמש בענייני אקולוגיה ויהדות עוסקים בתקופות מאוחרות, כמו מחקר שפרסם על מעורבותו של הרב קוק בתקנות סביבה במושבות העלייה השנייה. באשר לבעלי חיים, ערך שמש מחקר משווה העוסק ביחס ליצורים "נמוכים" ומזיקים בדת ובתרבות היהודית, ההודית והמוסלמית. תוצאות המחקר הצביעו על השקפות וטיעונים משותפים ליהדות ולאסלאם המנסים להצדיק את קיומם של היצורים הללו מבחינה רפואית או תאולוגית, ואף לראות בהם גורם בעל תועלת לאדם ולסביבה.
פרויקטים ומחקרים נבחרים > ריאליה ותרבות חומרית

אחד ממחקריו המוקדמים של שמש הוקדש לדיון במשאבי טבע ששימשו להכנת סבונים, דטרגנטים וחומרי ניקוי החל מהעת העתיקה ועד לעת החדשה. במחקר זה הוצגו חומרי ניקוי קדומים ואופן השימוש בהם ואף נבדק ההרכב הכימי של כמה מהם. מחקר אחר עסק בזיהוי הפתילות וחומרי הבעירה שנזכרו בספרות חכמים ובספרות ההלכה הבתר-תלמודית בקשר להדלקת נר שבת. מחקרים נוספים שלו עסקו בשימוש בעור אדם להכנת חפצים ולמטרות מאגיות, בחומרים ובצמחים ששימשו להכנת עטרות חתנים וכלות במקורות יוונים-רומיים ובספרות חכמים, וכן בשיטת ציד באמצעות עופות דורסים (בזיאריות) בצרפת בימי הביניים על פי הפרשנות היהודית למקרא.
חיים אישיים

נשוי לעינת, מנהלת המחלקה לשירותים חברתיים במועצה קרני שומרון ולהם שישה ילדים.
מבחר פרסומים בספרות המדעית > ספרים

חומרי מרפא בספרות היהודית של ימי הביניים והעת החדשה: פרמקולוגיה, היסטוריה והלכה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשע"ג
צמחים, מאכלים ודפוסי אכילה בספרות הברכות, הוצאת  אוניברסיטת אריאל, אריאל תשע"ד
ריח גן עדן: ריחות, בשמים וקטורת במסורת היהודית, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשע"ז
ריח שדה: בשמים מהצומח ומהחי בספרות הברכות - תרבות חומרית, היסטוריה והלכה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשפ"א
אלפונס ברטיון

| --- | --- |

פורטרט עצמי של אלפונס ברטיון על פי שיטת צילום הפושעים שהמציא, 1900
 לידה:  24 באפריל 1853 פריז, צרפת צרפת
 פטירה:  13 בפברואר 1914  (בגיל 60) פריז, צרפת
 מקום קבורה:  פר לשז  Alphonse Bertillon's tomb 
 מדינה:  צרפת 
 תפקידים בשירות
 קרימינולוג, ראש משרד הזיהוי של משטרת פריז. מאבות הזיהוי הביומטרי, מפתח שיטת הברטיונאז' ותצלום הזהות הסטנדרטי
 עיטורים
 אביר בלגיון הכבוד 
 
חדר המוקדש לאלפונס ברטיון במוזיאון הפרפקטור-דה-פוליס של פריז, ובו מערך לצילום תצלום זהות סטנדרטי של עצור, ומאחור, דוגמה לתיקיית ארכיון
דיאגרמה המראה תשע מדידות מפתח מתוך אחת-עשרה המדידות האנתרופומטריות של שיטת ברטיון. תחריט כריכת ספרו של ברטיון, "זיהוי אנתרופומטרי", (Identification anthropométrique, Paris, 1893)
מזוודה עם ערכת כלי המדידה שפיתח ברטיון, לביצוע סדרת מדידות אנתרופומטריות לשם זיהוי עצורים. בימין למעלה, פורטרט עצמי של ברטיון בחזית ופרופיל מוצמד לכרטיסיית זיהוי, ולצידם עיטור לגיון הכבוד בו זכה ב-3 בספטמבר 1893.
תרשים מדידת האוזן הימנית, מתוך סדרת המדידות שנדרש כל עצור לעבור על פי שיטת ברטיון
פורטרטי זהות משטרתיים של סר פרנסיס גלטון על גבי כרטיסיית ברטיונאז', אותם קיבל בביקורו במעבדתו של ברטיון בשנת 1893
"בתחנת המשטרה: שירות זיהוי הפושעים", מוסף הספרות המאויר של העיתון "פטי פריזיין", 28 בפברואר 1892
כיתה לומדת את "הפורטרט המדבר" (portrait parlé) של שיטת ברטיון, צרפת, 1911
תצלום של תצוגת עבודת משטרת פריז שהוכנה עבור התערוכה העולמית של 1889 (או זו של 1893), המציגה את שיטת "ברטיונז'". משמאל, תצלום זהות סטנדרטי של אסיר, מימין, מצלמה לצילום זירות רצח
אלפונס ברטיון (בצרפתית: Alphonse Bertillon;‏ 24 באפריל 1853 – 13 בפברואר 1914) היה שוטר צרפתי, מאבות הזיהוי הביומטרי וממציא השיטה האנתרופומטרית (מיוונית: אנתרופוס: אדם; מטרון: מדידה. מכאן, "מדידת האדם"), שיטת זיהוי המבוססת על מדידות גופניות, שהייתה מהשיטות המדעיות הראשונות לזהות פושעים שבהן השתמשה המשטרה. לפניה זוהו פושעים בעיקר על סמך עדויות ראייה, שהיו בלתי מהימנות. את שיטת הזיהוי של ברטיון החליפה לבסוף שיטת הזיהוי המסתמכת על טביעת אצבע, אך תרומות אחרות שלו, כגון שכלול ה"פוטו-רצח" והסיסטמיזציה של צילום זירות רצח, ניכרות עד ימינו.

הדפס כסף, במוזיאון, מתוך ספר "סצנות פשע בפריז" שבאוסף גילמן, מוזיאון מטרופוליטן, ניו יורק. הצילום מיוחס לברטיון
class=notpageimage|הצגה

מיוחס לאלפונס ברטיון, מתוך ספר "סצנות פשע בפריז" שבאוסף גילמן, מוזיאון מטרופוליטן, ניו יורק
class=notpageimage|הצגה

מיוחס לאלפונס ברטיון, מתוך ספר "סצנות פשע בפריז" שבאוסף גילמן, מוזיאון מטרופוליטן, ניו יורק
class=notpageimage|הצגה
עבודתו של ברטיון במשטרת פריז

ברטיון נולד בפריז ב-1853 למשפחה מכובדת של סטטיסטיקאים, רופאים ואנתרופולוגים. אביו, הרופא לואי-אדולף ברטיון, כיהן כסגן נשיא האגודה ובית הספר לאנתרופולוגיה. אלפונס היה ה"כבשה השחורה" של המשפחה: הישגיו בבית הספר היו נמוכים ואת תעודת הבגרות (baccalauréat) שלו השיג בקושי וללא תואר אקדמי. הוא גויס לצבא בשנת 1875, ואחר כך, הודות להתערבות אביו, השיג משרה של פקיד זוטר במשטרת פריז ב-1879. ברטיון הוצב במשרד הזיהוי של המשטרה וניהל תיעודים משטרתיים ויצר וארגון תיקי זיהוי של כל העבריינים והחשודים שנעצרו באזור פריז רבתי. תיקים אלו הכילו את ההיסטוריה העבריינית של פושעים, את תיאור מעצרם ואת פרטי הרשעותיהם הקודמות. עבודתו דרשה ממנו, כפי שכתב לימים, "לקבע את הזהות האנושית, לתת לכל אדם זהות, אישיות מסוימת שאינה משתנה, שניתנת תמיד לזיהוי וקלה להוכחה".
הנושא המרכזי סביבו נסבּה עבודת הזיהוי המשטרתי בצרפת באותן שנים היה מועדות – התופעה שעבריינים חוזרים על מעשיהם ועוברים עבירות, ובשל כך נתפסים מועדים לפשע או בעלי אישיות עבריינית. הרפובליקה הצרפתית השלישית הובילה ב-1885 חקיקה שכוננה מדיניות גירוש וכליאה של פושעים חוזרים בקולוניות מרוחקות. נוסף על כך, משבר החקלאות הצרפתי שהתחולל בשנות ה-80 של המאה ה-19, גרם לשטף מחודש של כפריים שנאלצו לעזוב את כפריהם ולעבור לערים. מצב זה עורר ויכוח באשר לסכנה החברתית שהציבו הנוודים והאביונים העירוניים המובטלים "כרונית" כמקור לגאות בפשע. לבסוף, בזמן הקומונה הפריזאית, נשרף כל התיעוד העירוני שקדם ל-1871, כך שלכל פריזאי שגילו היה מעל 22 הייתה אפשרות להמציא קורות חיים מזויפים (ברטיון תיאר בבדיחות את מעמד הפועלים הפריזאי כנתון ב"משבר זהות"). ואולם, ברטיון גילה במהרה שאין ערך לחוקים נגד מועדות ללא ייעול בעבודת הזיהוי של פושעים חוזרים: "דבר אחד הוא להעביר חוק נגד מועדות", כתב, "אחר כך יש צורך ליישם אותו. כדי לגזור גלות על העבריין המועד, התנאי הראשון הוא להכיר את זהותו או זהותה. אם אדם שכבר הורשע בשם פייר טוען ששמו הוא פול ושזוהי העבירה הראשונה שלו, איך אפשר אפילו לחשוד שהוא משקר? כיצד ניתן להוכיח זאת? הנה הבעיה שמעסיקה אותנו ... אם לא תבוא הבעיה על פתרונה, אל תטעו: לחוק נגד מועדות יהיה יישום קשה ומוגבל".
במסגרת עבודתו נתקל ברטיון בכמות רבה של מסמכים ותצלומים שהיו מעורבבים ללא כל שיטה וסדר. בכל מעצר נדרשו פקידי המשטרה לוודא אם אפשר לקשר את העצור לתיקייה קיימת שאמורה להכיל את ההיסטוריה העבריינית שלו במקרה שכבר היה במעצר בעבר, או ליצור תיקייה חדשה, במקרה שמדובר במעצרו הראשון. הוא גרס כי שיטת המשטרה לזהות ולקטלג פושעים המתבססת אך ורק על עדות ראייה, אינה מדויקת ואינה אמינה. הוא שאף לפתח מערכת מדויקת ומתמטית שתאפשר לזהות עבריינים זיהוי מהיר ויעיל: "ברטיון ניסה לקעקע את מומחיות הפושעים בהתחפשות, באימוץ זהויות כוזבות, בריבוי ביוגרפיות וביצירת אליבי. הוא עשה זאת באנתרופומטריה, בדיוק האופטי של המצלמה, באוצר המילים המזוקק של הפיזיונומיה, ובסטטיסטיקה".
עבודתו של ברטיון במשטרת פריז > תִקנוּן (סטנדרטיזציה) הליך צילום הפורטרט

בעיית הצילום הייתה המרכזית בבעיות הרבות שניצבו בפניו. תצלומי פושעים נהגו זמן קצר לאחר המצאת הצילום בשנת 1839, אך תצלומים אלו נעשו בשיטות שונות. כשהחלו להצטבר בארכיונים המשטרתיים, לא יכלו להשתמש בהם כמכשיר לזיהוי עבריינים. אלן סקולה טען: "האקראיות המבולגנת של התצלומים והכמות הגדולה מדי של דימויים סיכלו את ההבטחה שבארכיב". ברטיון חיפש דרך לארגן את הכמות הגדלה והולכת של תצלומי עבריינים שבארכיון. "במהלך העשור האחרון", כתב, "משטרת פריז אספה למעלה מ-100,000 תצלומים. האם אתם מאמינים שניתן להשוות בהצלחה כל אחד מאותם 100,000 תצלומים עם אחד ממאה האנשים שנעצרים מדי יום בפריז? כאשר מנסים לעשות זאת במקרים של פושעים בולטים במיוחד, החיפוש דורש יותר משבוע של בדיקה, וזאת מבלי להזכיר את הטעויות וההשמטות שקורות מדי פעם שעבודה כה בררנית ומעייפת גורמת לעיניים. היה צורך במתודה של שלילת דומות (analogous) המקבילה לזו של הבוטניקה והזואולוגיה, כלומר, כזו שתהיה מבוססת על האלמנטים המאפיינים של האינדיבידואליות".
אף על פי שצלמים ומדענים שונים ניסו למצוא דרך להפוך את הפורטרט לטכניקה מדעית לאיסוף עובדות עוד לפני ברטיון, הוא זכה להכרה כמי שקבע את הסטנדרט ל"תצלום הזהות" המודרני: שני תצלומים המראים ראש וכתפיים, מצולמים מהחזית ובפרופיל בתנאים קבועים מבחינת הציוד, ההליך, הרקע, התאורה, הפורמט והמרחק מהמצלמה. אך בכך לא הסתכמה תרומתו של ברטיון לצילום הפורטרט, משום שעיקר חידושו היה בפיתוח מנגנון פקידותי שבו יתפקד הצילום באופן מועיל (אפקטיבי) בתוך ארכיון.
עבודתו של ברטיון במשטרת פריז > "לחנך את העין" של השוטרים

ברטיון קרא לשיטת תצלומי הזהות שלו "portrait parlé" (פורטרט מדבר), ובנה קורס הכנה לשוטרים ופקחים חדשים במטרה "לחנך את עינם" (קורסים בני שלושה חודשים, עם עשרים עד עשרים וחמישה משתתפים בכל פעם). הקורס התמקד בפירוק הפנים. הסטודנטים בו נדרשו ללמוד כיצד למדוד מאפייני פנים שונים, כגון אוזן, אף או מצח, ולתייג את המדידות בטקסונומיה מורכבת של צורות (קווי מתאר, פיתולים, קפלים, מרווחים, זוויות וכדומה). חלק מטכניקה זו נועדה להקל על הזיכרון של פנים ותצלומי פנים. ברטיון האמין שהאדם יכול לראות ולזכור רק את מה שהוא מסוגל לתאר, ולכן יש לבנות עבורו אוצר מילים מיוחד שיוכל להפיק נקודות עוגן לזיכרון.
בבחינה המסכמת בקורס קיבלו הסטודנטים כרטיסיית זהות של אדם מסוים, עם כל התיאור המילולי אך ללא התצלום שאמור להיות מוצמד אליה. הם נדרשו לזכור את פרטי הכרטיסייה לפני שזו נלקחה מהם, ואז לזהות את האדם המבוקש בתוך קהל של אנשים (לעיתים נדחס מסדרון של מבנה משטרתי באנשים באופן שדימה "שדרה עירונית", והנבחנים נאלצו לזהות בתוכו את ה"מבוקש" שלהם).
מאמר אוהד אנונימי בעיתון "הבוקר" (Le Matin) מ-1903, תחת הכותרת "הפורטרט המדבר" ("Le Portrait parlé"), תיאר את משטר החינוך הוויזואלי של שיטת ברטיון:
לפני גילוי "הפורטרט המדבר", הצילום לבדו שימש לחיפוש וגילוי פושעים. בדרך זו הייתה כמות גדולה של טעויות, בין שישים לשבעים אחוזים. מאז שסוכנים החלו לקחת את הקורס של מר ברטיון, הם אינם עושים עוד טעויות. הם אינם יכולים עוד לטעות. ... אדם הנכנס לשיעור של מר ברטיון נתקל מיד במוטו שנמתח באותיות גדולות לרוחב הקירות הלבנים. "העין", אומר המוטו, "רק רואה בכל דבר את הדבר אותו היא מחפשת, והיא מחפשת רק אחר מה שיש לה כבר לגביו מושג". אמירה הולמת מאין כמותה. בעבר, לאחר הבטה שקולה בתצלום, העין רק חיפשה בפנים [של הפושע] אותן בחנה את מה שכבר היה לה מושג קודם לגביו, כלומר, דמיון, דמיון לתצלום. וכך, מבין התצלומים הרבים בהם משתמשים בהדגמה של מר ברטיון, העין תבחין מיד בדמיון, כזה שיגרום לעין לומר: זהו אותו האדם. אך זה לא יהיה אותו האדם. ואולם אם העין תחפש אחרי משהו שונה מדמיון, כלומר, אחרי אוזן בעלת תלמים צמודים ובליטה נפולה (antitragus) מעל תנוך האוזן, ואף עם גב קמור ובסיס מוגבה, ותמצא אותם בשתי פנים, לא יהיה עוד סיכוי לטעות. הנפש תעורטל מרעיון הדמיון, וזה דבר הכרחי משום שבעוד שישנם אנשים שדומים זה לזה אך הם לא אותו האדם, ישנם אנשים שאינם דומים זה לזה אך הם אותו האדם.
עבודתו של ברטיון במשטרת פריז > צילום זירות פשע

תחום קרימינולוגי נוסף אליו חדרה המצלמה במאה ה-19 הוא צילום זירות פשע, וגם עליו ניכרת השפעתו של ברטיון. תצלום זירות הפשע היה עניין כאוטי שדרש הסדרה. ברטיון קבע סטנדרט לזווית העדשה, לפרספקטיבה, לקנה המידה, לנושאים שיש לצלם ולתאורה שבה יש להשתמש. הוא הכניס סרגל מידה לתצלומים אלו, והמציא מצלמה מיוחדת לצילום גופות בזירות הרצח, שהייתה בעלת עדשה רחבת זווית והוצבה על גבי חצובה שאת שלוש רגליה ניתן להאריך ולהציבה מעל הגופה (כמעין אוהל) כשהעדשה מופנית כלפי מטה. כך צולמה הגופה במראה-על, בזווית של 90 מעלות (לרוב ניתן לראות את רגלי החצובה בתוך התצלום). בהגיעו לזירה, נדרש צלם המשטרה לצלם מראה-על שכזה, ובנוסף לו את הגופה בסביבתה יחד עם סרגל קנה מידה שיצביע על גודלו של האתר ומידתם של חפצים בסביבה, ותצלום שלישי של תקריב הגופה מגובה הרצפה. בבתי המשפט בצרפת תצלומים אלו, שנחשבו לקבילים כראיה, הוצגו לא פעם בידי התביעה כדי לזעזע את חבר השופטים ובכך להשיג הרשעה מהירה.
על פי עיתוני התקופה, החל משנות התשעים של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 נהג ברטיון לצלם בעצמו את זירות הרצח בתיקים חשובים. ברטיון הקפיד ששוטרים לא יזיזו חפצים במקום, ותצלומי אתרי הפשע לרוב אינם כוללים סימנים של התערבות בו (בניגוד לתצלומי זירות רצח של משטרת ניו יורק, שאמצה בתחילת המאה ה-20 את שיטת הצילום של ברטיון, אך בהם ישנן עדויות שונות להתערבות השוטרים בזירה, כגון הוספת כובעו של הנרצח על גבי גופתו, הזזת הגופה ממקומה, ובמקרים רבים חדירה של רגלי השוטרים וידיהם לתוך התצלום). משנת 1902 החל ברטיון לצלם גם טביעות אצבע בזירות פשע.
ברטיון השפיע גם על פרקטיקת תצלומי פורטרט של גופות לא מזוהות בחדרי מתים. בתחילה נלקחו תצלומים אלו בידי עובדי חדר המתים בשעה שהגופה החלה להרקיב, אך עד סוף המאה ה-19 הם היו חלק קבוע בכל מקרה שבו נדרשה הצגה של גופות. הצגה של גופה, או של תצלומה, כיוון לציבור הכללי, בשאיפה למצוא משהו שיוכל לזהות את המת. אגף הצילום במשרד הזיהוי של ברטיון היה הסמכות המרכזית לכינון קווים מנחים לתצלום הזהות בחדר המתים. כמעט כל תצלומי הפורטרט מחדרי המתים היו במראה מהחזית, משום שנועדו לזיהוי על ידי הקהל הרחב שאינו מקצועי.