stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון קמפבל (שופט)
מלחמת האזרחים

במרץ ובאפריל 1861, ערב פרוץ מלחמת האזרחים, שימש קמפבל כמתווך בין שלושת הנציגים שייצגו את הקונפדרציה (מרטין קרופורד, אנדרי רומן וג'ון פורסיית הבן) ובין ממשל הנשיא לינקולן. נציגי הקונפדרציה ציינו שהם מעוניינים למנוע מלחמה ככל האפשר. בשל העובדה שהנשיא לינקולן פסל את תקופותה של פרישת מדינות הדרום, הוא סירב לקיים כל מגע עם נציגי הקונפדרציה, אך קמפבל הורשה להיפגש עמם.
ב-15 במרץ, בעקבות נאום נרגש של סטיבן דאגלס בסנאט, שקרא לנסיגת צבא האיחוד משטחי הקונפדרציה כדי להפיג את המתחים ולמנוע מלחמה, נפגש מזכיר המדינה ויליאם סיוארד עם קמפבל, והבטיח לו שפורט סאמטר יפונה תוך עשרה ימים. ב-20 במרץ הובטח שוב לקמפבל על ידי סיוארד שכוונת הממשל לסגת מנקודות מפתח צבאיות. בשל חוסר אמונו כלפי סיוארד, הביא עמו קמפבל לפגישה זו את עמיתו, השופט סמואל נלסון כדי שיהיה עד להבטחתו של סיוארד.
כפי שחשש קמפבל, ב-8 באפריל שינה לינקולן כיוון כאשר הכריז באופן פומבי שהוא מתכוון לחדש את האספקה לפורט סאמטר "בדרכי שלום או בכוח". משימת חידוש אספקה זו הובילה לקרב פורט סאמטר, להכרזתו של לינקולן על מצב של מרד, ולפריצתה של מלחמת האזרחים.
ב-30 באפריל התפטר קמפבל מכהונתו בבית המשפט העליון ושב לדרום. הוא היה היחידי מבין השופטים הדרומיים בבית המשפט הדרום שעשה כן. מתוך חשש שיעשה בו לינץ' ושהוא יגורש מאלבמה בשל השקפותיו המתונות, התנגדותו לפרישה, והשתתפותו בניסיון התיווך, התיישב קמפבל בניו אורלינס. שנה וחצי לאחר מכן, באוקטובר 1862, הוא מונה על ידי נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, כעוזר מזכיר המלחמה של הקונפדרציה, תפקיד בו הוא שימש עד לסוף המלחמה.
בשל שירותו בקונפדרציה לאחר שנטל על עצמו ללא הצלחה את תפקיד המתווך ערב פרוץ המלחמה, יוחסו לקמפבל על ידי מזכירו האישי של לינקולן והביוגרף שלו, ג'ון ניקולאי, כוונות רעות בשל העובדה שהוא, "...הגיע לסיוארד במסווה של פקיד ממשל נאמן, אף על פי שעד מהרה נחשפו בתכתובת שלו עם ג'פרסון דייוויס כוונות בוגדניות".
קמפבל היה אחד משלושת חברי ועדת השלום של הקונפדרציה (יחד עם אלכסנדר סטיבנס ורוברט מ. ט. האנטר), שנפגשו עם לינקולן וסיוארד ב-1865 בוועידת האפמטון רודס (אנ'), בניסיון כושל לדון על סיום המלחמה.
לאחר המלחמה

ב-14 באפריל 1865, חמישה ימים לאחר סיום המלחמה, נרצח הנשיא לינקולן. בשל פגישתו האישית עם לינקולן כנציג הקונפדרציה, התעורר חשד קל בנוגע לקשר של קמפבל למזימת הרצח. ב-30 במאי הוא נעצר והוחזק בפורט פולסקי שבג'ורג'יה במשך חמשת החודשים הבאים. כתב אישום רשמי מעולם לא הוגש נגדו. עמיתיו לשעבר בבית המשפט העליון, בנג'מין רובינס קרטיס וסמואל נלסון התערבו לטובתו ובאוקטובר אותה שנה הוא שוחרר ממעצרו.
לאחר המלחמה > שובו לעריכת דין

קמפבל הוא היחידי מבין השופטים לשעבר בבית המשפט העליון שהופיע בו כעורך דין לאחר כהונתו על כס השיפוט. עם זאת, לאחר המלחמה הוא לא היה יכול לשוב באופן מידי לעיסוקו בעריכת דין. בשל החוקים שהועברו על ידי הקונגרס, נאסר על עורכי דין שסייעו לקונפדרציה להופיע בבתי משפט פדרליים. בפסק הדין "אקס פארטה גרלנד" (Ex parte Garland) נקבע שחוק זה נוגד את החוקה ובעקבות כך התאפשר לקמפבל לשוב לעיסוקו. שוב הוא זכה להכרה כאחד מעורכי הדין המוכשרים בארצות הברית ובשל עומס עבודתו הוא קיבל רק תיקים שהיו כרוכים בהופעה בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית. התיק המפורסם ביותר שהוא קיבל על עצמו היה "תיקי ביתי המטבחיים" (Slaughter-House Cases). בתיק זה ייצג קמפבל קבוצה של קצבים שסבלו מהפסדים עסקיים בשל חוק של לואיזיאנה שהגביל את בתי המטבחיים לאזור אחד בלבד בניו אורלינס. קמפבל טען שמגילת הזכויות של ארצות הברית מתייחסת למדינות, ושהמדינות לא יכולות להעביר חוקים שפוגעות בזכויות אלו שהוענקו על ידי החוקה. אף על פי כן הפסיד קמפבל בתיק זה. בית המשפט העליון קבע שסעיף הזכויות והחסינויות של התיקון ה-14 לחוקה לא נוגע למדינות. לפסיקה זו הייתה השפעה מעמיקה לפתיחת הדרך לחקיקת חוקי ג'ים קרואו ברחבי הדרום. עברו עשורים רבים עד אשר בית המשפט העליון הפך על פניו את פסק הדין בתיק זה. אם היה בית המשפט מקבל את טיעונו של קמפבל, היו מורחבות זכויות האזרח למדינות שנים רבות קודם לכן.
קמפבל היה חבר ב"וועדת המאה" (Committee of One Hundred) שיצאה לוושינגטון די. סי. כדי לשכנע את הנשיא יוליסס ס. גרנט שיפסיק לתמוך במה שנקרא "תפיסת השלטון בכוח של קלוג". גרנט שיגר כוחות לסיוע למושל לואיזיאנה, ויליאם פיט קלוג. בתחילה סירב גרנט לפגוש את חברי הוועדה, אך בהמשך הוא התרצה ונפגש עמם, אך לא שינה את עמדתו בנושא.
מותו

ג'ון קמפבל נפטר ב-15 במרץ 1889 בבולטימור. הוא נטמן בבית הקברות גרין מאונט שבעיר. במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו אחת מאוניות ליברטי.
הערות שוליים

↑  Carol S. Funck, The Eggnog Riot, U. S. Army Heritage and Education Center, December 22, 2010
↑  Kelly Kazek, Christmas Tales of Alabama, Arcadia Publishing, 2011
↑  "John A. Campbell". Oyez: United States Supreme Court.
↑  "John Archibald Campbell". Confederate War Department. Archived from the original on November 21, 2008.
1 2 3  Marshall v. Baltimore & Ohio Railroad Company, 57 U.S. 314, 351 (1854).
1 2  United States Supreme Court, 57 U.S. 369, Piqua Branch of the State Bank of Ohio v. Knoop, Dissent by John Archibald Campbell
↑  United States Supreme Court, 59 U.S. 331, Dodge v. Woolsey, Dissent by John Archibald Campbell.
↑  United States Supreme Court, 61 U.S. 26, Christ Church in the City of Philadelphia v. County of Philadelphia, Opinion of the Court by John Archibald Campbell.
↑  Dred Scott v. Sandford, Concurring Opinion by John A. Campbell.
↑  Nicolay, John (1903) A Short Life of Abraham Lincoln p. 183.
↑  Campbell, John A. Reminisces and Documents Relating to the Civil War During the Year 1865, Baltimore: John Murphy & Co. 1887, pp. 11-17.
↑  "SOCIETY PURCHASES LETTER FROM JOHN A. CAMPBELL TO BENJAMIN ROBBINS CURTIS". Supreme Court History .org. 2009.
↑  "Jones Construction, Brunswick GA". www.ShipbuildingHistory.com. 13 October 2010.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007432807305171  GND: 120375869  ISNI: 0000 0000 7978 2201  LCCN: n96041707  SNAC: w6x93h13  VIAF: 77145152   WorldCat (עם VIAF): 77145152
פטריק דאפי

| --- | --- |

פטריק דאפי 2013
 לידה:  17 במרץ 1949 (בן 75) טאונסנד במונטנה 
 סוגה מועדפת:  אופרות סבון
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1974 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וושינגטון (1971)  Cascade High School 
 פרופיל ב-IMDb
 
פטריק ג. דאפי (אנגלית: Patrick G. Duffy;‏ נולד ב-17 במרץ 1949) הוא שחקן טלוויזיה אמריקני, שהופיע באופרות סבון וסדרות טלוויזיה מצליחות בארצות הברית. דאפי ידוע בשל גילום דמותו של "בובי יואינג", אחיו הטוב של הנבל ג'יי אר יואינג, בסדרת הטלוויזיה המצליחה "דאלאס", ששודרה במשך ארבע עשרה עונות, משנת 1978 ועד שנת 1991, וזכתה להצלחה רבה. לאחר ירידת הסדרה מהמסכים זכה דאפי להצלחה כפרנק למברט, האבא בסדרה "אבא חורג, אמא חורגת", קומדיית מצבים ששודרה בשנות ה-90 ברשת ABC.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

דאפי נולד בעיירה טאונסנד במונטנה, ובנעוריו עברה משפחתו לסיאטל. לאחר סיום בית הספר התיכון התקבל לתוכנית לימודי משחק של אוניברסיטת וושינגטון. דאפי סיים את לימודי התואר הראשון בדרמה ב-1971. לאחר סיום הלימודים התפרנס מעבודה כמורה לדרמה. בתקופה זו פגש באשתו, קרלין, שהציגה בפניו את הבודהיזם. דאפי, שנולד כבן לדת הקתולית הפך לבודהיסט מאמין. הוא נישא לקרלין ב-1974, ועבר לניו יורק שם ניסה להתפרנס כשחקן, אך נאלץ לעבוד בעבודות דחק שונות.
ביוגרפיה > קריירת המשחק

בשנת 1976 קיבל דאפי את תפקיד "מארק האריס" בסדרת הטלוויזיה "האיש מאטלנטיס"(אנ'). האריס הוא אדם חולה שכחה, המאמין כי הוא שריד לתרבות אטלנטיס הקדומה. יש לו כוח על אנושי, והוא מסוגל לשחות לעומק רב ולשהות זמן רב מתחת למים, בין היתר בשל קרומי שחייה המצויים בין אצבעותיו. הסדרה הורכבה מארבעה סרטי טלוויזיה באורך מלא, ושלושה עשר פרקים בני שעה שבאו בעקבותיה. אך על אף התקוות הגדולות שתלו מפיקי הסדרה בהצלחתה, לא שרדה הסדרה מעבר לעונה אחת.
בשנת 1978 קיבל דאפי את תפקיד "בובי ג'יימס יואינג", האח הטוב למשפחת יואינג, משפחת אילי נפט מדאלאס שבטקסס, הנאבק באחיו הנבל, ג'יי אר יואינג, אותו גילם לארי הגמן. לצדו של דאפי שיחקה ויקטוריה פרינסיפל בתפקיד פאמלה יואינג, אשתו היפהפייה של בובי, שמוצאה במשפחה היריבה, משפחת בארנס. הסדרה דאלאס החלה את דרכה כמיני סדרה בת חמישה פרקים, אך הפכה לאופרת הסבון הראשונה שזכתה להצלחה בזמן צפיית השיא בארצות הברית, ושרדה ארבע עשרה עונות, עד לשנת 1991. בשנת 1985 חש דאפי כי אינו רוצה עוד להמשיך בצילומי הסדרה, וברצונו להמשיך בקריירת משחק עצמאית. מפיקי הסדרה ביקשו מהתסריטאים לכתוב את "מותו", ודמותו של בובי יואינג נהרגה, והסדרה המשיכה בלעדיו. בלי דמותו של בובי יואינג סבלה הסדרה מירידה באחוזי הצפייה, וגם קריירת המשחק אותה צפה דאפי לא התפתחה כפי שרצה. בשנת 1986 שב לשחק בסדרה. באחד מקווי העלילה המפוקפקים ביותר בתולדות הטלוויזיה האמריקנית, נפתחה עונת 1986 של "דאלאס" בפרק בו קמה אלמנתו של בובי, פאמלה, משנתה, ורואה את בובי מתקלח. מסתבר כי כל העונה האחרונה, שבה בובי נחשב כמת, הייתה אך חלום של פאמלה. הסדרה המשיכה לאחר תפנית מוזרה זו במשך חמש שנים, עד שירדה מהמסכים בשנת 1991. דאפי הופיע גם בסרטי ההמשך לסדרה - "דאלאס: שובו של ג'יי. אר." בשנת 1996 ו"דאלאס: מלחמת בני יואינג", בשנת 1998. בשני הסרטים שימש דאפי אף כמפיק.
בתקופה בה שיחק ב"דאלאס" הופיע דאפי גם בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה שונות כ"ספינת האהבה", "המלאכיות של צ'ארלי", והסדרה "נוטס לנדינג" שהייתה סדרת בת של "דאלאס" ומדי פעם הציגה דמויות מסדרת האם. כן הופיע בסרט הטלוויזיה "אנולה גיי: האיש, המשימה, הפצצה האטומית" בו שיחק, בשנת 1980, את קולונל פול טיבטס, האיש שפיקד על המטוס "אנולה גיי" שהטיל את פצצת האטום הראשונה.
עם ירידת הסדרה "דאלאס" מהמסכים, החל דאפי בצילום קומדיית המצבים "אבא חורג, אמא חורגת", לצד הכוכבת הבלונדינית סוזאן סאמרס. הסדרה שודרה בין השנים 1991 ל-1998 וזכתה להצלחה רבה. בסדרה שיחק דאפי אלמן בשם פרנק למברט, הפוגש בגרושה מצודדת ונישא לה. הסדרה יצרה מצבים קומיים המבוססים על מערכת היחסים בין הזוג ובין ילדיהם הרבים מנישואיהם הקודמים.
במהלך צילומי "דאלאס" ו"אבא חורג, אמא חורגת", שימש דאפי אף כבמאי. ב"דאלאס" ביים 23 פרקים, וב"אבא חורג, אמא חורגת" - 39.
דאפי נוהג לתרום את קולו להופעות אורח בסרטי אנימציה כאיש משפחה, וכן הופיע בתפקידי אורח בסדרות כ"מגע של מלאכים", ובסרטי טלוויזיה.
בשנת 2006 הצטרף לצוות אופרת הסבון "היפים והאמיצים", אך עזב את צילומי הסדרה עוד באותה שנה.
בשנת 2008 החל להנחות תוכנית משחקים אינטראקטיבית בשם "בינגו אמריקה" בערוץ המשחקים האמריקני בכבלים "GSN".
ב-2010 הופיע בתפקיד קטן בסרט "רק לא את".
בשנת 2012 שב לגלם את בובי יואינג בסדרת ההמשך המחודשת של "דאלאס" (הנקראת באותו השם), לצד מספר שחקנים נוספים מהסדרה המקורית. הסדרה בוטלה לאחר 3 עונות בשנת 2014.
בשנת 1983 זכה להצלחה בלתי צפויה במצעדי הפופ האירופים, כאשר ביצע דואט עם הזמרת הצרפתייה מיריי מאתיה, בשם "ביחד אנו חזקים" (Together We're Strong).
חיים אישיים

בשנת 1974 נישא דאפי בטקס בודהיסטי לקרלין רוסר, המבוגרת ממנו בעשר שנים. לזוג שני ילדים. הזוג קבע את מקום מגוריו בעיירה איגל פוינט באורגון, שם עסק דאפי בתחביביו - איסוף בובות עתיקות וספרי ילדים.
בשנת 1986 נרצחו הוריו של דאפי, טרנס ומארי דאפי, במהלך שוד בבאר במונטנה, שהיה בבעלותם.
ילדיו, פדרייק וקונור, הופיעו בתפקידים זעירים בסדרה "דאלאס". הדמות אותה גילם פדרייק דאפי בסדרה "דאלאס" נקראה "מארק האריס", כשמו של פטריק דאפי ב"איש מאטלנטיס".
אשתו של דאפי קרלין רוסר נפטרה ב-2017. בשנת 2020 הוא נכנס למערכת יחסים עם השחקנית לינדה פרל (אנ').
הערות שוליים

↑  עומר דניאל, בגיל 71: כוכב "דאלאס" מצא אהבה חדשה, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 5 בנובמבר 2020
גוסטבו וארלה

גוסטבו אנטוניו וארלה רודריגס (בספרדית: Gustavo Antonio Varela Rodríguez, נולד ב-14 במאי 1978 במונטווידאו שבאורוגוואי) הוא כדורגלן עבר אורוגוואי, ששיחק במרבית הקריירה שלו בעמדת הקשר הימני בנסיונל מליגת העל האורוגוואית, בשאלקה 04 מהבונדסליגה, ובנבחרת אורוגוואי, עמה השתתף במונדיאל 2002 ובקופה אמריקה 2004.
קריירת מועדונים

וארלה שיחק כנער במועדון הפאר האורוגוואי נסיונל, ובשנת 1998 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון. בנסיונל הפך וארלה במהרה לשחקן מפתח, וזכה עם המועדון בארבע אליפויות של ליגת העל האורוגוואית, בשנים 1998, 2000, 2001 ו-2002. בשנת 2002 חתם וארלה בשאלקה 04, בצוותא עם חברו לנבחרת אורוגוואי, דריו רודריגס. בעונתו הראשונה של וארלה בשאלקה 04, 2002-03, היה וארלה שחקן מפתח בקבוצה, והבקיע ארבעה שערי ליגה, אך בעונת 2003/04 כמעט שלא שיחק, ואף מצא את עצמו לעיתים בקבוצת המילואים. בעונת 2005/06 חזר וארלה להיות שחקן מפתח בשאלקה 04, והיה חלק מקישור איכותי שכלל את לבאן קוביאשווילי, לינקולן, פביאן ארנסט וכריסטיאן פאולסן. באותה עונה וארלה ושאלקה סיימו במקום הרביעי בבונדסליגה. גם עונת 2006/07 נחשבה לעונה טובה עבור וארלה ושאלקה, שסיימו את הבונדסליגה במקום השני, מרחק שתי נקודות מהאלופה שטוטגרט. בשתי העונות הבאות, וארלה כמעט שלא שיחק, ובתום עונת 2008/09, עת פקע חוזהו, עזב וארלה את שאלקה לאחר שבע עונות, שלוו בפציעות ובחוסר עקביות ביכולתו של וארלה, שצבר 82 הופעות ליגה בלבד, וחזר לנסיונל, שם שיחק עד לשנת 2011 והוסיף זכייה נוספת באליפות, כאשר במהלך תקופה זו הושאל לזמן קצר לקילמס אתלטיקו קלוב מארגנטינה. בשנת 2011 עבר וארלה למועדון הכדורגל סרו האורוגוואי, ושיחק בו לפרקים, כאשר משחקו האחרון במועדון נערך בשנת 2014.
קריירה בינלאומית

וארלה ערך את הופעת הבכורה בנבחרת אורוגוואי בשנת 2000, והשתתף עמה במונדיאל 2002, בו שיחק את מלוא הדקות בטורניר בו הודחה אורוגוואי בשלב הבתים עם שתי נקודות, ובקופה אמריקה 2004, אותה סיימה אורוגוואי במקום השלישי. בשנת 2006 ערך וארלה את הופעתו ה-26 והאחרונה במדים הלאומיים.
תארים

עם נסיונל:
אליפות ליגת העל האורוגוואית (5): 1998, 2000, 2001, 2002, 2011
עם שאלקה 04:
גביע הליגה הגרמנית: 2005
רפי אמזלג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בספטמבר 1963 (בן 61)
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2000
 פרופיל ב-IMDb
 
רפי אמזלג (נולד ב-12 בספטמבר 1963) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה

במהלך השנים שיחק אמזלג במספר סרטים וסדרות טלוויזיה. בין השנים 2000-2005 שיחק בשלוש העונות של סדרת הדרמה "זינזאנה" בערוץ 2. ב-2001 לוהק לשחק בסרט "אודות המוניטין", בבימויו של יורם כסלו ובכיכובו של אסי דיין. בשנת 2003 שיחק בסרט הקולנוע "פגישה עיוורת". ב-2004 שיחק בסדרה "שלווה", וכן לוהק לשחק בסדרה "אשליות", שתיהן שודרו בערוץ 2. בשנת 2007 לוהק לשחק בסרט "דלת מול דלת". בשנת 2008 שיחק בסרטם של האחים שלומי ורונית אלקבץ, "שבעה". באותה שנה שיחק בסרט "רחמים".
בשנת 2009 גילם את דמותו של בן לולו בסרט הקולנוע "הבית בפינת הרחוב". באותה שנה שיחק בסרטו של חיים בוזגלו, "כבוד", בו גילם את דמותו של ססי מרציאנו ובשנת 2011 שב לגלם את אותו דמות בסדרה המבוססת על הסרט, "הכבוד של מרציאנו", ששודרה בערוץ 10. בשנת 2009 שיחק בסדרת הדרמה "לחיות מחדש", ששודרה בערוץ הראשון. ב-2011 לוהק לשחק בסרטו של מרקו כרמל, "אחותי היפה".
בשנת 2012 גילם את דמותו של שלום בסדרת הדרמה "שביתה". בשנת 2013 שיחק בסדרת הדרמה של הערוץ הראשון, "בית המשאלות". בשנת 2014 גילם את דמותו של ויסוצקי בסדרה "נויורק". בשנת 2016 השתתף בתוכנית הדוקו-ריאליטי "היחידה" בהוט 3.
הוא השתתף בהצגות הילדים "מסעות הנסיך הקטן" ו"מוכר החלומות".
חיים אישיים

אמזלג נשוי ואב לשתי בנות ובן.
ארבסק (מוזיקה טורקית)

| --- | --- |

 מקורות סגנוניים:  מוזיקה ערבית • מוזיקה טורקית • מוזיקה ים תיכונית • מוזיקה ביזנטית
 מקורות תרבותיים:  שנות ה-1940, טורקיה
 כלים:  בגלמה • בגלמה חשמלית • טאר • זורנה • קלרינט
ארבסק (בטורקית: Arabesk) הוא מונח שנוצר על ידי מוזיקולוגים טורקיים המתייחס למוזיקה בסגנון ערבי שנוצרה בטורקיה. הוא נקרא 'ארבסק' בגלל לחניו המושפעים בעיקר מהמוזיקה הערבית.
הז'אנר היה פופולרי בטורקיה במיוחד בין שנות ה-60 עד שנות ה-90 של המאה ה-20.
לחני המוזיקה הערבסקית היא בעיקר בסולם מינורי, בדרך כלל בצורת הסולם פריגי, והמילים נוטות להתמקד בנושאי געגועים, בגידות, ואהבה.
היסטוריה

הארבסק הגיע לטורקיה בעיקר בשנות ה-30 וה-40, בשל חיבת הציבור למוזיקה הערבית של מצרים ולבנון, אך נתקל בהתנגדות עזה מצד השלטונות הדתיים של אז, היות שהשירים שבמסגרת סגנון זה עוסקים בעיקר באהבה ובדיכוי מעמד הפועלים. התנגדות זו הגיעה לשיאה בשנות ה-60 כאשר הזמר איברהים טטליסס נכלא על כך ששר שירי ארבסק באירועים ציבוריים למרות התנגדות השלטונות. בעודו יושב במאסר, תחנות הרדיו של טורקיה מחו על המתרחש וקראו לעם לתרום את חלקו בקריאה לשחרורו של טטליסס. המהפכה הציבורית שמה קץ לדיכוי זה.
שינוי ידוע שבא בעקבות הארבסק הוא החלפת כלי נגינה ערביים בכלי נגינה טורקיים או בלקניים, כגון: החלפת ה"עוד" הערבי ב"בגלמה" הטורקי ובעוד טורקי (גרסה טורקית של העוד) או ב"טאר" טורקי (הגרסה הטורקית ל"טאר פרסי"), או בהוספת כלי נגינה כורדיים או טורקיים כגון כלי ה"זורנה" (כלי נשיפה), קלרינט, או חלילי ה"איגיראיטמה", "מיי", "טולום", "סיפסי", "איפטה", בלאבן, ונאיי.
בטורקיה מספר זמרים הנחשבים ל"חוד החנית" של סגנון הארבסק, ובהם פרדי טייפור, איברהים טטליסס, אמרה איפק, אורהאן גנג'אבאיי ומוסלום גורסס.
ראו גם

ארבסק (מוזיקה קלאסית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה ובנושא טורקיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית עמנואל

ערך זה עוסק במבנה היסטורי במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין, בית הארחה 
 כתובת:  המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו 
 מיקום:   תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1866
 תאריך פתיחה רשמי:  1866 
 מידות
 קומות:  2 
 קואורדינטות:  32°03′24″N 34°45′46″E﻿ / ﻿32.05665°N 34.7627°E﻿ / 32.05665; 34.7627
 www.beitimmanuel.org
 he
 
בית עמנואל הוא מבנה היסטורי במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו, השוכן ברחוב אורבך 8 פינת רחוב בר הופמן בתל אביב. משמש כיום כבית הארחה וכן שוכנת בו קהילת יהודים משיחיים.
היסטוריה

ב-1868 החלו הטמפלרים לרכוש את מבני המושבה האמריקאית הנטושה, וב-1871 רכשו את המבנה בן שתי הקומות ואת החצר הגדולה הצמודה אליו. לבניין שניצב אותה עת ברחוב הים 11 (Seestraße), נוספו שני אגפים, כנראה בתכנונו של האדריכל תיאודור זנדל שהתגורר בבית העץ השוכן עד היום ברחוב אורבך 17. המבנה החדש שימש במשך מספר שנים כבית ספר, פנימייה וכבית העם של הקהילה.
ב-1878 נרכש הבניין בידי הברון הרוסי פלטון פון אוסטינוב. פון אוסטינוב הוסיף למבנה קומה שלישית, והחצר הגדולה הפכה לאחד הגנים המתוכננים הראשונים בארץ. בגן נשתלו צמחים טרופיים ואחרים, והובאו אליו קופים ותוכיים. תכנון הגן נעשה בידי נסים בכור אלחדיף, ראשון בוגרי בית הספר היהודי החקלאי מקוה ישראל. הגן הפך למקום בילוי אהוד על תושבי הסביבה. ב-1879 חנך הברון מוזיאון בקומת המבנה הראשונה, שבו הוצג אוסף העתיקות שאסף ברחבי ארץ ישראל. עם תחילת העלייה הראשונה זכו עולים חדשים נזקקים לסיוע ולטיפול רפואי במבנה.
ב-1895 פתח פון אוסטינוב את "מלון הפארק" (Hôtel du Parc) בשתי הקומות הראשונות של הבניין, וקרא לו על שם הגן המטופח שהשתרע סביבו. הברון עצמו התגורר בקומה השלישית, אך יש הטוענים כי המלון נפתח כאשר הונו של פון אוסטינוב התדלדל, והוא נאלץ לעבור להתגורר בבית העץ השוכן כיום ברחוב בר הופמן 9‏. ב-27 באוקטובר 1898 התארחו במלון הקיסר הגרמני וילהלם השני ורעייתו בעת ביקורם בארץ ישראל, בעוד שפמלייתם שוכנה במלון ירושלים הסמוך. בשנת 1913 עזבו בני הזוג פון אוסטינוב את הארץ ושבו לבריטניה ולאחר מכן לרוסיה; ושמו של המלון הוסב ל"מלון פארק" (Park Hotel). אלמנתו של פון אוסטינוב מכרה את המבנה לחברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים בשנת 1926, וזו פתחה בו בית ספר תיכון לבנות. ב-1934 הלאימו שלטונות המנדט הבריטי את המבנה והוא שימש כתחנת משטרה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות ב-1947 ניצב המבנה בחזית הלחימה שבין תל אביב ויפו, והוא שימש את צה"ל עד שנת 1954. עם פינויו בידי הצבא הושב הבניין ל"משלחת הכנסייה בקרב העם היהודי" (Church's Ministry Among Jewish People או CMJ), היורשת של החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים. במקום פועלת אכסניה וכן תערוכה קבועה של חפצים, תמונות, ומסמכים היסטוריים הקשורים לתולדות המושבה האמריקאית גרמנית. כן שוכנת במבנה קהילת היהודים המשיחיים בשם "בית אבינו", הנקראת בפי חבריה "בית עמנואל".
אזכור בספרות

בשנים 1908–1912, שנותיו הראשונות בארץ ישראל, התגורר ש"י עגנון ביפו, והעיר מופיעה באחדים מסיפוריו. בשניים מסיפוריו מוזכרים המלון והגן של הברון אוסטינוב.
בנובלה "שבועת אמונים" מסופר:
אותו מלון עמד בשכונת הגרמנים, ... בתוך גן גדול ונאה של אילנות טובים ושיחים ופרחים.
ברומן תמול שלשום (פרק רביעי) מסופר:
לא עליכם חברים טובים. יכול היה יצחק לבוא לידי יאוש, אלא שחס עליו המקום והרוויח לו ממקום אחר. מעשה, פעם אחת היה משוטט בעיר, הגיע לשכונת הגרמנים ונכנס לגן הברון לפוש. נפלה עליו שינה ונתנמנם. כשניער ראה לזקן אחד שהוא עומד עליו וקדירה ירוקה בידו ומכחול של צבעים נתון בתוכה. אמר לו הזקן טול את הכלים וכלה את מלאכתך.
אברהם הולץ וטובה ברגר הולץ מזהים את "הזקן" המוזכר בקטע זה עם מוריץ האל, אביה של מגדלנה האל, אשתו של פון אוסטינוב.
הברון והגן מוזכרים גם בספר זכרונותיה של איטה ילין:
ביפו נשארנו עד אחרי השבת, והיתה לנו ההזדמנות לבקר בגן היפה שעל יד יפו, גנו של הברון אוסטינוף. הגן הזה היה מפואר עד מאד. היו בו כמה וכמה עצים מארצות רחוקות ושונות וחיות שונות ורבות, ביניהן גם קופים רבים, והוא היה פתוח לציבור. הברון הזמין את משפחתנו לביתו, וכאן היינו בפעם הראשונה מאז ירדנו ליפו בחברת אנשים אירופיים ובלינו אצלם שעות אחדות בנעימים
גלריה

החזית המזרחית של המבנה הפונה לרחוב אורבך
הכניסה אל המבנה מהחצר
חלק קטן ששרד מהגן של מלון הפארק. המבנה ההיסטורי של בית עמנואל נראה בקצה הימני של התמונה
עץ הפיקוס בגן
שלט הנצחה בחזית המבנה
הערות שוליים

↑  The Heritage Centre
↑  המושבה האמריקאית-גרמנית
↑  לצאצאי: זכרונותי / איטה ילין - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org
↑  סיור במושבה האמריקאית-טמפלרית
↑  ליאת כהן רביב, חושבים שאתם מכירים את תל אביב? יממה מפתיעה בעיר הגדולה, באתר ynet, 23 בנובמבר 2021
↑   אברהם בלבן, המקום שבו הבועה התל אביבית נראית פגיעה מתמיד, באתר הארץ, 21 ביוני 2015
↑  אברהם הולץ וטובה ברגר הולץ, "הזקן מיפו: מוריץ האל", תרביץ נט, תשרי-אדר תש"ן. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
↑  לצאצאי: זכרונותי, דפוס מהערב, תרצ"ח–תש"א
פנס קסם משנת 1905 ושקופיות זכוכית – התערוכה בבית עמנואל
מיטל טרבלסי

| --- | --- |

מיטל טרבלסי, 1999
 לידה:  18 בנובמבר 1971 (בת 52) רמלה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 צאצאים:  אלעד מרגי ויהונתן מרגי
 http://www.meitaltrabelsi.com
 פרופיל ב-IMDb
 
מֵיטָל טְרָבֶּלְסִי (נולדה ב-18 בנובמבר 1971) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה

טרבלסי נולדה וגדלה ברמלה למשפחה יוצאת מרוקו ותוניס. כשהייתה בת 6 עברה משפחתה לאופירה שבסיני, שם התגוררו כחמש וחצי שנים, עד שפונה היישוב ב־1982 במסגם הסכם השלום בין ישראל למצרים ומשפחתה שבה לרמלה.
בצעירותה השתתפה טרבלסי בלהקות נוער עירוניות וארציות, ולאחר מכן שירתה במקהלת צה"ל. היא התפרסמה ב-1991 כשהופיעה במשדר חגיגי של הערוץ הראשון לנעמי שמר, שם שרה את "נועה", ומשכה את תשומת לבה של שמר. לאחר שירותה היא השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "שירים ומשהו", שהנחה דודו אלהרר. ב-1993 שרה עם אלון אולארצ'יק ולהקת "שפתיים" את השיר "בן בסט", שנכלל באלבומו של אולארצ'יק "תגיד לי מה אתה מרגיש" שיצא באותה השנה.
ב-1996 הציעה לה שמר לשיר את שירו של וולט ויטמן, "הו רב חובל" (Oh Captain, My Captain), שנכתב לאחר רצח נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן, תורגם לעברית על ידי שמר. גרסה זו הוקדשה לזכרו של יצחק רבין, ובוצעה לראשונה על ידי טרבלסי במלאת שנה להירצחו, בתוכנית "כבר שנה" של הערוץ הראשון.
טרבלסי נבחרה להשתתף בתפקיד הראשי במחזמר "סיפור הפרברים", בתיאטרון "הבימה", ובתיאטרון חיפה ב–1996, בבימוייה של הבמאית הדנית, דני סייריס. כיכבו לצידה אקי אבני ונועה תשבי.
ב-1996 השתתפה בסרטו של איתן גרין "זולגות הדמעות מעצמן" לצידם של אריה מוסקונה, אבי גרייניק, עמי סמולרצ'יק ואחרים.
אלבומה הראשון, "נשאר לי שיר", יצא ב-1998 בחברת התקליטים אן. אם.סי ולא זכה להצלחה רבה. האלבום הכיל 13 שירים, ביניהם "הו רב חובל", "עוד יהיו לנו שעות יפות" שהלחינה טרבלסי, "כל פעם" ו"נשאר לי שיר" שכתבה טרבלסי והלחין מאיר בנאי, "סיפור קצר" שכתב יהונתן גפן והלחין אלון אולארצ'יק שגם הפיק מוזיקלית את האלבום, "חזרת מאוחר" שהלחין מיקי גבריאלוב, "עכשיו אני נלחמת" שכתבה טרבלסי והלחין יוני רועה, "געגוע לשארם", שכתבה והלחינה על געגועיה לשארם א-שייח' שם התגוררה בילדותה, וכן גרסת כיסוי ל"בלדה לשוטר", שיר הנושא של הסרט "השוטר אזולאי", שבוצע במקור על ידי אושיק לוי.
ב-1999 ביצעה ביחד עם יגאל כרמל את שיר הפתיחה של התוכנית "כן לציפור".
ב-2001 השתתפה בסרט הדוקומנטרי "פונאר" של הבמאית רחלי שוורץ. שם ליוותה את ניצול השואה, הפסנתרן והמוזיקאי, פרופ' אלכסנדר תמיר.
ב-2006 הוציאה טרבלסי ספר ילדים שכתבה יחד עם המאיירת שולמית צרפתי, אותו היא גם איירה, בשם "פילי אחד מכולם". הספר עוסק בקבלת האחר והשונה בחברה, יצא בהוצאת "קוראים", ועד היום הודפסו מהדורות רבות שלו.
בשנת 2009 החלה להופיע בתוכנית עם שירי מרסדס סוסה המתורגמים לעברית על ידי אהוד מנור ורחל שפירא ובהפקתו המוזיקלית של קובי אושרת.
משנת 2010 היא מופיעה יחד עם ד"ר מוטי זעירא בשתי סדרות מופעים שונות, האחת, "עוד חוזר הניגון", מתמקדת בסיפור חייהם ושירתם של משוררים; השנייה, "הלילה הוא שירים", מספרת על הישראליות והשתקפותה בזמר העברי
שנתיים אחרי, ב-2012 בעקבות הצלחת המופעים, הוציאה שני אלבומים. האחד - "עוד חוזר הניגון", אלבום כפול עם שירים נבחרים מהסדרה. והשני - "שירת נעמי", אלבום מחווה לשירים שכתבה והלחינה נעמי שמר. את שירי האלבום עיבד רועי פרידמן.
ב-2014 השתתפה באודישן העיוור בעונה השלישית של התוכנית "The Voice ישראל", בו ביצעה את השיר "Fields Of Gold" של סטינג, אך לא עברה את האודישן. באותה שנה שרה בסרט "טוביאנסקי" את שירו של נתן אלתרמן "אלמנת הבוגד".
בשנת 2022 שיחקה בסדרה "מיוחדת" של כאן חינוכית בתפקיד משנה בתור אמא של נועה.
חיים אישיים

טרבלסי הייתה נשואה במשך 24 שנים לפדי מרגי. השניים התגרשו בשנת 2015, ולהם שני בנים - הגדול מביניהם, יהונתן מרגי, שהגיע ב-2018 למקום השני בגמר התוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון", ומשם המשיך לקריירה מקצועית מצליחה גם במוזיקה וגם בתחום המשחק.
בשנת 2004, לאחר שילדה את בנה השני בניתוח קיסרי, חלתה בארגמנת תרומבוציטופנית חיסונית, מחלה המונעת קרישה של הדם במקרה של פגיעה. טרבלסי החלימה מהמחלה לאחר חמש שנים וחצי.
הערות שוליים

↑  ענת בלזברג, שלום, אני חוזרת, "ידיעות ראשון", 6 בנובמבר 2009
↑  עוד חוזר הניגון- מוטי זעירא ומיטל טרבסקי, באתר הבמה- נותנים במה לתרבות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303291105171  ISNI: 0000 0000 7077 7879  MusicBrainz: cf234e2f-76ba-4d61-965e-11c635ae8bc4  VIAF: 97340831   WorldCat (עם VIAF): 97340831