stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרשת האזינו
תוכן הפרשה > שירת האזינו

פרשת האזינו ממשיכה את רצף הפרשיות שלקראת סיום התורה, ובהן מסופר על ההכנות למותו של משה רבנו. את רוב רובה של פרשת האזינו תופסת שירת האזינו, העתידה, כפי שנאמר למשה בפרשה הקודמת, להיות עדות לעם ישראל לקראת הקורות אותם בדורות הבאים. השירה מתארת את המחזור ההיסטורי של עם ישראל: נחלת ארץ ישראל, חטא, גלות וגאולה.
השירה בנויה שורות-שורות, וכל שורה מחולקת לשתי צלעיות שוות פחות או יותר, בכל צלעית כשלוש מילים. בספר התורה היא כתובה בתבנית הקרויה "אריח על גבי אריח", כלומר בשתי עמודות ארוכות לאורך הדף (זאת לעומת שירת הים, הכתובה "אריח על גבי לבֵנה").
תוכן הפרשה > בשורת מות משה

לאחר השירה ישנן עוד שתי פרשיות קצרות: בראשונה מתואר כיצד קורא משה את השירה לבני ישראל ומתרה בהם פעם נוספת להקפיד לקיים את התורה: ”כִּי לֹא דָבָר רֵק הוּא מִכֶּם כִּי הוּא חַיֵּיכֶם וּבַדָּבָר הַזֶּה תַּאֲרִיכוּ יָמִים עַל הָאֲדָמָה אֲשֶׁר אַתֶּם עֹבְרִים אֶת הַיַּרְדֵּן שָׁמָּה לְרִשְׁתָּהּ.” בשנייה מצווה אלוהים את משה לעלות להר העברים - הוא הר נבו - להשקיף על ארץ ישראל, ואז למות שם: ”עַל אֲשֶׁר מְעַלְתֶּם בִּי בְּתוֹךְ בְּנֵי יִשְׂרָאֵל בְּמֵי מְרִיבַת קָדֵשׁ מִדְבַּר צִן עַל אֲשֶׁר לֹא קִדַּשְׁתֶּם אוֹתִי בְּתוֹךְ בְּנֵי יִשְׂרָאֵל.”
מבנה הפרשה

בפרשת האזינו יש 52 פסוקים, אשר מאוגדים ב-3 פרשיות פתוחות וללא פרשיות סתומות, זאת הפרשה היחידה בתורה ללא פרשיות סתומות. הפרשה מכילה סדר אחד, כאשר הפרשה מתחילה בתחילת הסדר ומסתיימת בסוף הסדר בדומה לכך שהיא מתחילה בתחילת פרק ומסתיימת בסוף פרק לפי החלוקה לפרקים.
הזי"ו ל"ך

לפי הגמרא, בית המקדש חלקו את שירת האזינו לשישה חלקים, המתילים בראשית תיבות 'הזי"ו ל"ך', ושכן צריכים לחלק את העליות בבית הכנסת. נחלקו הראשונים לגבי חלק מראשי התיבות.
תאריכי הקריאה

פרשת האזינו סמוכה תמיד לפרשת וזאת הברכה הנקראת בשמחת תורה, ולכן בשנים שיש בהן שבת בין יום כיפורים לסוכות היא תיקרא לפני סוכות ופרשיות ניצבים ווילך תהיינה כל אחת בנפרד, אך בשנים שבהן אין שבת בין יום הכיפורים לסוכות, היא תיקרא לפני סוכות, ופרשיות ניצבים ווילך תהיינה מחוברות. השבת בה קוראים את פרשת האזינו יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת הכז, שנת השג ושנת החא - ג' בתשרי
שנת זשג ושנת זחא, שנת זשה ושנת זחג - ח' בתשרי
שנת גכה ושנת גכז - י"ב בתשרי
שנת בשה ושנת בחג, שנת בשז ושנת בחה - י"ג בתשרי
הפטרה

אם קוראים את פרשת האזינו בשבת שובה, מפטירים בהפטרה המיוחדת לשבת שובה. אם הפרשה נקראת בשבת שבין יום הכיפורים לסוכות, מפטירים בשירת דוד, ספר שמואל ב', פרק כ"ב, פסוקים א'–נ"א. התימנים והאיטלקים מפטירים בספר יחזקאל, פרק י"ז, פסוק כ"ב - פרק י"ח, פסוק ל"ב. בחומש עם הפטרות כמנהג רומניא, קושטא רס"ה, מוזכרים שני המנהגים.
לפי מנהג אחד המוזכר בקונטרס פוזנא, נהגו להפטיר "דרשו" בשבת שובה, ו"שובה" בשבת שבין יום כיפור לסוכות.
שימוש בספרות

בחלקים משירת האזינו נעשו שימושים רבים בקרב סופרים ומשוררים, כאשר אחת הדוגמאות לכך היא השימוש בחלק הפסוק "לי נקם ושלם" בפתיחתו של הרומן אנה קארנינה.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף ל"א, עמוד א', יותר בהרחבה בתלמוד ירושלמי, מסכת מגילה,  פרק ג', הלכה ז'.
| פרשות השבוע |
| --- | --- | --- |
| ספר בראשית | בראשית • נח • לך לך • וירא • חיי שרה • תולדות • ויצא • וישלח • וישב • מקץ • ויגש • ויחי |  |
| ספר שמות | שמות • וארא • בא • בשלח • יתרו • משפטים • תרומה • תצוה • כי תשא • ויקהל • פקודי |  |
| ספר ויקרא | ויקרא • צו • שמיני • תזריע • מצורע • אחרי מות • קדושים • אמור • בהר • בחוקותי |  |
| ספר במדבר | במדבר • נשא • בהעלותך • שלח לך • קרח • חקת • בלק • פינחס • מטות • מסעי |  |
| ספר דברים | דברים • ואתחנן • עקב • ראה • שופטים • כי תצא • כי תבוא • נצבים • וילך • האזינו • וזאת הברכה |  |
| ספר דברים |
| --- | --- | --- |
| פרשת דברים | ערבות מואב • חטא המרגלים • חטא המעפילים |  |
| פרשת ואתחנן | עשרת הדיברות • שמע ישראל • שמע ישראל (פרשיה) • תפילין |  |
| פרשת עקב | כוחי ועוצם ידי • תורת הגמול • חטא העגל • והיה אם שמוע • ברכת המזון • שבעת המינים • לא תערץ מפניהם |  |
| פרשת ראה | היתר אכילת בשר • נביא שקר • מסית • עיר הנידחת • סימני כשרות בבעלי חיים • תרומות ומעשרות • שמיטת כספים • עבד עברי • שלוש רגלים • עלייה לרגל |  |
| פרשת שופטים | משפט עברי • איסור שוחד • איסור עבודה זרה • זקן ממרא • מצוות מינוי מלך • זרוע, לחיים וקיבה • ראשית הגז • כישוף • אוב • ידעוני • חובר חבר • רוצח בשגגה • עיר מקלט • עדות שקר • עדים זוממים • לא תערוץ מפניהם • הלכות מלחמה • כהן משוח מלחמה • מצוות קריאה לשלום במלחמה • בל תשחית • עגלה ערופה |  |
| פרשת כי תצא | אשת יפת תואר • משפט הבכורה • בן סורר ומורה • תלייה • השבת אבידה • לא ילבש • מוציא שם רע • מפתה • איסור קדשה • גירושין • ייבום וחליצה • ממזר • מצוות טעינה • איסור ריבית • משכון • הלנת שכר • מתנות עניים • לא תחסום שור בדישו • כלאי הכרם • לא תחרוש בשור ובחמור יחדו • שעטנז • לא ילבש • השבת אבדה • איסור גנבת נפש • אתנן זונה ומחיר כלב • קבורת המת • שילוח הקן • מצוות מעקה • ציצית • נדרים • מלקות |  |
| פרשת כי תבוא | מקרא ביכורים • וידוי מעשרות • מעמד הר גריזים והר עיבל |  |
| פרשת נצבים | תשובה • קיבוץ גלויות |  |
| פרשת וילך | הקהל • הסמכת יהושע • כתיבת משה את התורה |  |
| פרשת האזינו | שירת האזינו |  |
| פרשת וזאת הברכה | ברכת משה • מות משה • הר נבו |  |
| דמויות מרכזיות | משה • יהושע בן נון |  |
ספר בראשית • ספר שמות • ספר ויקרא • ספר במדבר • ספר דברים
קטע משירת האזינו בספר תורה
נפילת המשטר הפשיסטי באיטליה

נפילת המשטר הפשיסטי באיטליה היה תהליך שהחל עם התבוסות שנחלה איטליה הפשיסטית במלחמת העולם השנייה בשנים 1942–1943, כאשר המלחמה הלכה והתקרבה אל אדמת איטליה. התהליך של נפילת המשטר הפשיסטי הגיעו לשיאו בעקבות פלישת בעלות הברית לסיציליה, שלאחריה הרוזן דינו גראנדי ומלך איטליה, ויטוריו אמנואלה השלישי יחד עם חברי המועצה הפשיסטית העליונה החליטו ב-24-25 ביולי על הדחתו של ראש ממשלת איטליה והדוצ'ה, בניטו מוסוליני, שהיה ממגבשי הפשיזם ובין הראשונים להוציא לפועל את האידאולוגיה כשיטת ממשל. הדחתו של מוסוליני שם קצה ל-21 שנות שלטונו בממלכת איטליה. לאחר הדחתו, מוסוליני נאסר וממשלה חדשה הוקמה באיטליה, ממשלה שתביא בהמשך לחתימת הסכם הכניעה האיטלקי, שלאחריו יצאה איטליה מהמלחמה.
רקע > המערכה בתוניסיה

ההפסד במערכה בתוניסיה במאי 1943 שינתה באופן קיצוני את חשיבותה האסטרטגית של איטליה, לגרמנים היה חשוב לשלוט באיטליה, שהפכה למעוז חיצוני של שטח הכיבוש הנאצי. הגרמנים פיתחו תוכניות מבצעות שהוקדשו לכיבוש איטליה ואזורי הבלקן שהיו עד אותה עת תחת כיבוש איטלקי וזאת כדי להשתלט על איטליה בטרם חתימת הסכם שביתת הנשק המסתמן בין האיטלקים לבין בעלות הברית. ב-11 ביוני 1943 בעלות הברית כבשו את האי פנטלריה ללא התנגדות רבה וזאת לאחר שבוע בה הופצצה השכם וערב. האיטלקים הבינו כי סיציליה, סרדיניה וקורסיקה הן הבאות להיכבש.
באמצע מאי, המלך החל לשקול יציאה מהמלחמה, במיוחד לאשר ששכונע על ידי הדוכס פייטרו ד'אקוארונה (אנ'), שדאג לעתיד המלוכה האיטלקית. דעת הקהל האיטלקית החלה להתהפך כנגד המלוכה לאור חוסר המעש של המלך, שנתפס כחלש, מפוחד ומשתף פעולה עם הפשיסטים. בסוף מאי, הגיעו למלך שני פוליטיקאים מהתקופה הקדם-פשיסטית, איבנואה בונומי (אנ') ומרצ'לו סולרי (אנ'). השניים שוחחו עם המלך ארוכות ודרשו ממנו לעצור את מוסוליני, לפרקו את ממשלתו ולהקים במקום חונטה צבאית שתשלוט במדינה אך האחרון סירב והם נותרו מתוסכלים מחוסר המעש של המלך. ב-30 ביוני נפגש בונומי עם יורש העצר, אומברטו השני, שם הציע לו שמות של שלושה גנרלים (אנריקו קאוויליה, ויטוריו אמברוזיו, פייטרו באדוליו) כיורשים פוטנציאליים למוסוליני. ב-4 ביולי הועבר מסר מיורש העצר כי הוא כבר אינו מתנגד לשינוי בממשלה ולמחרת, אמברוזיו הציע להדיח את מוסוליני ולהקים ממשלה בראשות באדוליו או קאוויליה. האפשרות שקאוויליה יחליף את מוסוליני נדחתה בשל גילו המופלג של האחרון (80) וזאת על אף עמדותיו האנטי-פשיסטיות הקשוחות. באדוליו, דוכס אדיס אבבה לשבר, התפטר מכל תפקידיו בעקבות הכישלונות הצבאים של איטליה במלחמת עם יוון. שיתוף פעולה בין השניים נחשב כלא-ריאלי לאור העובדה שקאוויליה תיעב את באדוליו.
ב-4 ביוני 1943 נפגש המלך עם דינו גראנדי, שלמרות הדחתו מהקבינט עדיין היה נשיא לשכת התאגידים. אף על פי שגראנדי היה מבכירי המפלגה הפשיסטית והיה ידיד קרוב של מוסוליני במשך יותר מ-20 שנים הוא היה יותר שמרן וימני מאשר פשיסט ולכן רק בפשיזם תופעה חולפת שתחלוף עם מותו של מוסוליני. למעשה, גראנדי נחשב ליורשו הפוטנציאלי של מוסוליני בגלל ניסיונו הדיפלומטי כשר חוץ ושגריר בבריטניה. בפגישתו האחרונה של גראנדי עם המלך, הוא תיאר בפני המלך את תוכניתו הנועזת לחסל את מוסוליני ולפתוח במלחמה כנגד הנאצים. גראנדי הציע למלך למנות את עצמו לראש הממשלה, אך המלך טען שאיטליה היא עדיין מונרכיה חוקתית ולכן הצעה להדיח את מוסוליני ולמנות את גראנדי רק לאחר הצבעה בפרלמנט האיטלקי או במועצה הפשיסטית העליונה.
ב-19 ביוני 1943 התקיימה ישיבת הממשלה האחרונה תחת המשטר הפשיסטי. שר התקשורת, ויטוריו צ'יני, שהיה גם תעשיין איטלקי בכיר התעמת עם מוסוליני בנוגע להמשך המלחמה. צ'יני התפטר מיד לאחר תום הישיבה, דבר שנתפס כהוכחה נוספת לירידה במעמדו של מוסוליני, אפילו בקרב אנשי אמונו. בנאומו האחרון שנשא כראש ממשלה, טען מוסוליני כי השטח היחיד באיטליה שבעלות הברית יצליחו לכבוש יהיה קו החוף. בנאום, מוסוליני השתמש באוצר מילים דל ועילג ועבור איטלקים רבים נאומו המבולבל והלא קוהרנטי היה ההוכחה הסופית שמוסוליני ירד מהפסים.
רקע > הנחיתה בסיציליה

ב-10 ביולי פלשו בעלות הברית לסיצליה. אף על פי שהאיטלקים ציפו לפלישה בצורה כלשהי, החיילים האיטלקים היו המומים, נכשלו בקרבות והצבא האיטלקי החל לקרוס, הפלישה רק חיזקה את האופוזיציה המתהווה למוסוליני והביא לכך שחלקים נוספים בציבור איבדו אמון בכוחו של מוסוליני. עוד באותו השבוע, ב-16 ביולי תת-שר החוץ, בסטיאניני נסע לארמון ונציה, שם הראה למוסוליני כי בכוונתו לשלוח מברק לקנצלר גרמניה והפיהרר, אדולף היטלר, בו יביע בסטיאניני את כעסו על הגרמנים על כך שהם לא שלחו שום תגבורת שתעזור לכוחות האיטלקים כנגד בעולת הברית. לאחר שקיבל את אישורו של מוסוליני, ביקש גם את אישורו להתחיל בקיום שיחות עם בעלות הברית, מוסוליני נאלץ להסכים אך הדגיש שאין לערב אותו אישית באופן ישיר בשיחות אלו. באותו הערב, פגש בסטיאניני את הקרדינל מזכיר המדינה, הקרדינל מגליונה, שקיבל ממנו מסמך המעביר את העמדה האיטלקית לגבי יציאה חד-צדדית מהמלחמה.
ארבעת המוסדות המרכזיים באיטליה: המפלגה הפשיסטית הלאומית, בית הנבחרים של איטליה, הסנאט והמועצה הפשיסטית העליונה. רק שני הגופים האחרונים יכלו לשמש את מתכנני ההדחה: הסנאט היה יכול לשמש אותם מאחר שעדיין היו בו חברים אנטי-פשיסטיים וגם המועצה הייתה אפשרות סבירה מאחר שחלק מחבריה החלו להפוך למתנגדים להמשך שלטונו של מוסוליני. תחילה, נוסתה האפשרות הראשונה כאשר 61 מהסנאטורים הגישו בקשה לכנס את הסנאט לכינוס מיוחד אך הבקשה נדחתה על ידי מוסוליני. המועצה הייתה תחת שליטתו הכמעט-מוחלטת של מוסוליני ורק לו הייתה הסמכות לקבוע את סדר ימה ולכנס אותה. חבר המועצה, רוברטו פארינאצ'י היה היחיד עם תוכנית ברורה לצאת מהמצב: הוא הציע להדיח את מוסוליני, לבקש מהמלך להקים ממשלה חדשה ללא פשיסטים ולהתחיל במתקפה נגד הכוחות הגרמנים שפעלו באיטליה. ב-13 וב-16 ביולי נפגשו כמה פשיסטים בראשות פארינאצ'י בכינוס המפלגה בכיכר קולונה והחליטו לנסוע למוסוליני בכיכר ונציה כדי לבקש ממנו לכנס את המועצה הפשיסטית העליונה. בתום פגישתו של מוסוליני עם החבורה, הסכים האחרון לכנס את המועצה.
רקע > הפגישה בפלטרה

לאחר הפלישה לסיצליה ולאחר שהאיטלקים הבינו כי הצבא האיטלקי במצב כה קטסטרופלי שהוא לא יהיה מסוגל לעמוד כנגד פלישה לחצי האי האיטלקי ללא סיוע גרמני. בעקבות חששות אלו, שלח מוסוליני מכתב להיטלר כי ברצונו לדון בעניין המצב באיטליה. עם זאת, המכתב לא נשלח להיטלר מעולם. סוכנו של ראש האס אס, היינריך הימלר ושגריר גרמניה הנאצית בוותיקן, יוגן דולמן העביר להיטלר דיווחים מדי יום על המצב באיטליה. בסופו של דבר, הצליחו הצדדים לסדר פגישה בין היטלר לבין מוסוליני ובכירים נוספים בשני הצדדים.
ב-19 ביולי נפגשו מוסוליני, אמברוזיו ובסטיאניני עם היטלר וגנרלים נוספים מההפיקוד העליון של הוורמאכט. לא הרמן גרינג ולא יואכים פון ריבנטרופ לקחו חלק בשיחות מאחר שהגרמנים התמקדו בעיקר בהיבטים הצבאיים של המצב באיטליה. אמברוזיו התעמת עם מוסוליני בטרם הפגישה ואמר לו כי בחובתו להביא את איטליה לצאת מהמלחמה ב-15 ימים הקרובים. הגרמנים החלו לאבד עניין ואמון באיטלקים והיו מעוניינים רק בכיבוש צפון ומרכז איטליה ולא הייתה להם בעיה להשאיר את שרידי הצבא האיטלקי להגן על שאר המדינה מפני בעלות הברית היטלר החל את הפגישה בכך שהאשים את האיטלקיים בביצועיהם הצבאיים הכושלים ודרש מהאיטלקים לנקוט באמצעים דרקוניים. הפגישה הופרע על יד אחד מעוזריו של מוסוליני, שאמר לו כי בעלות הברית מפציצים רומא בפעם הראשונה בכבדות. אמברוזיו ובסטיאניני לחצו על מוסוליני להגיד להיטלר שפתרון מדיני למלחמה יציל את איטליה אך מוסוליני המשיך להתייסר בהתלבטות בין יציאה מהברית עם היטלר לבין המשך המלחמה עד הסוף המר. מוסוליני שנאבק בתחושת הנחיתות שהרגיש בנוכחותו של היטלר, ניסה לדבר ללא הצלחה בכנות עם עמיתו הגרמני. בסופו של דבר, מוסוליני קטע את הפגישה, למרות רוחו של היטלר. כשמוסליני חזר לרומא במטוסו האישי, הוא כבר ראה את הרבעים המזרחיים של העיר בוערים לאחר הפצצות כבדות של בעלות הברית.
ב-21 ביולי הודיע מוסוליני לגראנדי כי בכוונתו לכנס בקרוב את המועצה הפשיסטית העליונה.
הפגישות לקראת ההדחה

ב-20 ביולי פגש מוסוליני את אמברוזיו פעמיים, בפגישה השנייה אמר מוסוליני לאמברוזיו כי החליט לכתוב להיטלר, תוך הודאה בכך שאיטליה חייבת לפרוש מהברית בשביל לשרוד. אמברוזיו עדיין כעס על מוסוליני על החמצתה של יציאה לפועל של אפשרות זאת כבר בפגישה בפלרטה והציע למוסוליני להתפטר, הצעה שמוסוליני דחה מיד. אמברוזיו החל לראות את מוסליני כמנהיג חסר תועלת והחליט באופן סופית לעשות הכל כדי להדיחו.
במקביל, גראנדי ובעל ברית קרוב של מוסוליני, לואיג'י פדרצוני (אנ') ניסו להעריך מי וכמה מבין 27 חברי המועצה הפשיסטית העליונה יצביעו בנוגע למסמך שצפוי לעלות להצבעה בהתכנסות הקרובה של המועצה. הם הגיעו למסקנה שמתוך 27 החברים כ-4 חברים בעד, כ-7 נגד וכ-16 עדיין מתלבטים. גראנדי כתב את המסמך בצורה מעורפלת בכוונה כדי להשאיר אותו פתוח לפרשנות בהמשך אך הוא חילק אותו לשלושה חלקים (החלק הראשון כלל פנייה לבני העם האיטלקי ולצבא האיטלקי, בו הודו להם על עמידתם והתנגדותם לבעלות הברית. החלק השני כלל הצעה להחזיר את כל המוסדות והחוקים במדינה לתקופה הפרה-פשיסטית) והחלק האחרון והקונקרטי ביותר כלל פנייה למלך איטליה, בה ביקשו ממנו להפעיל את הסעיף ה-5 של חוקת איטליה כך שייטל על עצמו את ניהול המדינה. כאמור, ב-21 ביולי מוסוליני הורה לכנס את המועצה וכבר יום לאחר מכן שלח את ההזמנה לכינוס לחבריה.
ב-22 ביולי המלך נפגש עם מוסוליני ורצה שמוע ממנו על תוצאות הפגישה עם היטלר בפלטרה. מוסוליני הבטיח בפגישה זו למלך כי בכוונתו לצאת מהמלחמה עד ה-15 בספטמבר. הסיבה שמוסוליני קבע יעד כה רחוק היה שבסטיאניני החל לנהל משא ומתן עם בעלות הברית. לטענת באדוליו, המלך הסכים עם מוסוליני וזו ככל הנראה הסיבה שהאחרון אינו הרגיש מודאג לקראת כינוס המועצה. המורדים ידעו מראש כי הפיכה ללא עזרתו של המלך תיכשל בוודאות. המלך ידע שבסטיאניני מנהל משא ומתן עם בעלות הברית, בזמן שפארינאצ'י ניסה לארגן פוטש בו ידיח את המלך ואת מוסוליני ויביא את איטליה לשליטה גרמנית ישירה.
ב-17:30 בערב באותו יום נסע גראנדי לוונציה, הפגישה הייתה אמורה להיערך רבע שעה אך בסופו של דבר נמשכה עד 18:45. מפקד העליון של הכוחות הגרמנים באיטליה, הגנרל-פלדמרשל הגרמני, אלברט קסלרינג חיכה לפגישה עם מוסוליני. מוסוליני אמנם הכחיש שדיבר עם גראנדי על המסמך שהוגש למועצה הפשיסטית אך סביר להניח שגראנדי, שעל אף מחלוקות העבר כיבד והעריך מאוד את מוסוליני הסביר על ההשלכות של כינוס המועצה ונתן לו הזדמנות להציל את כבודו ולהתפטר בטרם ההצבעה. מוסוליני דחה את הצעותיו של האחרון בטענה כי מסקנותיו שגויות מכיוון שגרמניה עומדת לייצור נשק-על שיכריע את המלחמה לטובתה.
ב-23 ביולי גראנדי, פדרצוני ובכירים נוספים נפגשו ובפגשיתם שינו את המסמך שהם התכוונו להגיש למועצה והוסיפו סעיף שמתייחס לתפקידי המועצה, כדי לתת לחבריה את האופציה החוקתית להדיח את מוסוליני. בזמן שנותר לפני כינוס המועצה, גראנדי יצר קשר עם משתתפים נוספים וביקש מהם להצטרף לניסיונו להדיח את מוסוליני.
ליל ההדחה > הדחתו הסופית ומעצר מוסוליני

גראנדי נפגשו עם הדוכס פייטרו ד'אקוארונה מתום הכינוס של המועצה ועד 06:00 בבוקר. ב-07:00 בבוקר הודיע ד'אקוארונה למלך על החלטתם של חברי המועצה הפשיסטית. המלך התקשר לפייטרו באדוליו והודיע לו כי הוחלט שהוא יהיה יורשו של מוסליני. החלפת מוסליני הייתה אמורה להתבצע ב-29 ביולי. מוסוליני יצר קשר עם בית המלוכה כדי לבקש לקבוע פגישה המלך, בה רצה לדווח לו על כינוס המועצה בלילה הקודם. בקשת זו הביאה להחלטתו של המלך לעצור את מוסוליני עוד באותו יום. הגנרל קסטלנו יצר קשר עם הגרנל אנג'לו צ'ריקה, שארגן את המעצר. וג'ובאני פריניאני (אנ') פיקח עליו. בסביבות השעה 14:00 הלוטננט פריגאני, שבדק את היכולת לבצע את צו המעצר שהוצא נגד מוסוליני.
בינתיים, פגש מוסוליני את השגריר היפני, Shinrokuro Hidaka. בפגישה, ביקש מוסוליני להעביר לראש ממשלת יפן, הידקי טוג'ו בקשה ליצור קשר עם היטלר ולשכנע אותו להגיע להסכם עם ברית המועצות, אחרת איטליה תאלץ לנטוש את מדינות הציר. אחר הצהריים, שעות ספורות לפני שנעצר, מוסוליני ביקר ברובע סן לורנצו ברומא כדי לראות את הנזקים שנגרמו בהפצצות בעלות הברית באזור. כשחזר לביתו, הזהירה אותו אשתו, רקלה, לא ללכת לפגישה עם המלך בטענה כי אי אפשר לסמוך עליו. היא אף אמרה לו "אתה לא תחזור" אך מוסוליני דחה את דבריה וטען שהמלך הוא חברו הטוב ביותר.
בשעה 17:00 הגיע מוסוליני לוילה אדה, שם המתין לו המלך. הוא הביא איתו עותק של החלטת המועצה הפשיסטית. בפגישתם, ניסה מוסוליני לשכנע את המלך שלא מדובר בהחלטה בעלת ערך משפטי ושהרבה מתומכי ההצעה שינו את דעתם מיד לאחר הישיבה אך המלך לא קיבל את טענותיו וטען כי המדינה שבורה והמצב מחייב אותו לעזוב את תפקידו. המלך אמר לו כי הגנרל באדוליו צפוי להחליף אותו בתפקידו. מוסוליני חשש לעתידו אך המלך הבטיח לו שהוא ידאג לביטחונו ולביטחונה של משפחתו באופן אישי. בסיום פגישתם, ליווה המלך את מוסוליני עד מפתן הדלת. לאחר שיצא מהוילה, הגיע מוסוליני למכוניתו, אך שם קפטן פאולו ויניירי אמר לו שעליו ללכת לאמבולנס שהוצב בסמוך. מוסוליני דחה תחילה את הצעתו אך נאלץ בסופו של דבר לנסוע באמבולנס. האמבולנס עזב את הוילה ונסע לכיוון מרכז העיר רומא עד שהגיע לרובע פראטי ובכניסה לצריף בו נאסר הוצבו מספר חיילים שאבטחו את המקום. מוסוליני קיבל מכתב מראש הממשלה החדש, באדוליו, בו הסביר האחרון את נחיצות המאסר ושאל אותו לאן הוא ירצה שהוא יועבר. תחילה מוסוליני ביקש להגיע לבית הקיץ שלו ברומאניהוכתב לבאדוליו כי ישמח לסייע לו ולממשלה החדשה. העברתו למעון הקיץ לא באמת הייתה על הפרק והוא הועבר לעיר גאטה (אנ'), משם לאי פוזנה (אנ') ומשם ללה מדלנה עד שהועבר לאתר הסופי קמפו אימפרטורה שהיה בקרבת אתר סקי בהר גראן סאסו שברכס הרי האפנינים, כ-100 קילומטרים מצפון-מזרח לרומא.
ליל ההדחה > תגובת הציבור האיטלקי

עם פרסום הידיעות על הדחתו של מוסוליני גברים ונשים בכל רחבי איטליה, יצאו החוצה מבתיהם והחלו להרוס פסלים, סמלים, דגלים וכרזות תעמולה. בינתיים, הממשלה החדשה כלאה נאמני משטר רבים בכלא הצבאי של רומא. למעשה, מלבד ההרס של הסממנים הפשיסטים לא הייתה כלל אלימות מצד העם לאחר ההדחה - בלי לירות ירייה אחת, מוסוליני ומפלגתו הפשיסטית ששלטה באיטליה ב-21 השנים האחרונות נפלה והודחה.
אחרית דבר > תגובה גרמנית

הפקידים הגרמנים קיבלו את הידיעה על מעצרו של מוסוליני עוד באותו יום באזור 19:30 והודיעו מיד להיטלר ולאחר שהודיעו לו, היטלר זעם ורתח. במקביל, פארינאצ'י הלך לשגרירות הגרמנית והציע למפקד העליון של הכוחות הגרמנים באיטליה, אלברט קסלרינג והשניים נסעו לכיוון למונטרוטונדו (אנ'), הסמוכה לרומא כדי לתכנן משם את שחרור מוסוליני.
ההדיוויזיה ה-44 של הוורמאכט פרצה את מעבר ברנר ואת טובלאך ובהמשך כבשה את שאר דרום טירול. יחידות גרמניות אחרות כבשו את פיימונטה שבמערב המדינה. הרכבות שהובילו את הכוחות הגרמניים לחזית בצפון איטליה היו מלאות בדיוקנים ובכרזות תעמולה שמשבחות את מוסוליני ומנהיגותו. מ-26 ביולי ועד 8 באוגוסט שמונה דיוויזיות גרמניות ובריגדה אחת הועברו ללא הסכמה איטלקית לצפון ולמרכז איטליה: אותם חיילים שהיטלר הכחיש שיעביר בפגישתו עם מוסוליני שבועיים לפני כן בפלטרה.
אחרית דבר > "ארבעים וששת הימים", שביתת הנשק ומלחמת אזרחים

תקופת "ארבעים ושישה הימים" שהחל במעצרו של מוסוליני ב-25 ביולי והסתיימה עם ההכרזה הפומבית של האיטלקים על שביתת נשק עם בעלות הברית ב-8 בספטמבר (למעשה ההסכם נחתם כבר ב-3 בספטמבר אך קיומו נשמר בסודו מהעם האיטלקי, מנאמני מוסוליני ובעלי בריתה הנאצים) יביאו לפעולות רבות באיטליה.
היטלר הבין כי חילופי המשטר יובילו בסבירות גבוהה לעריקה איטלקית לצד בעלות הברית, דבר שיסכן את הכוחות הגרמניים הנלחמים בדרום המדינה ובכל יסכן את כל נוכחות הוורמאכט בדרום אירופה. עם זאת, ממשלת באדוליו הטרייה לא ניסתה בהתחלה ליצור קשר עם האמריקאים והבריטים. גרמניה המשיכה להגביר את תנועת הכוחות הגרמניים שנכנסו לאיטליה וזאת לכאורה כדי לשמור על איטליה מפני כוחות בעלות הברית שפולשות מכיוון דרום.
לאחר שהציבור קיבל אפשרות לחגוג ב-25 ביולי, הכריזה הממשלה החדשה על מצב חירום ב-26 ביולי. ב-27 ביולי התקיימה בפעם הראשונה התכנסות של הממשלה החדשה, בפגישה זו הוחלט לפזר ולפרק את המפלגה הפשיסיטית ואת המועצה הפשיסטית העליונה ועל איסור הקמת כל המפלגות הפוליטיות מחדש. על אף האיסור, נציגים של מרבית המפלגות הפוליטיות נפגשו ב-26 ביולי במילאנו וב-27 ביולי ברומא כדי לחגוג את הניצחון על הפשיזם. חברי המפלגה הדמוקרטית-נוצרית, מפלגת הפעולה, המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית והמפלגה הליברלית האיטלקית החלו לשתף פעולה גנד הממשלה. כמה הפגנות נגד ממשלת באדוליו הביאה להרג של כ-83 איטלקים ומאות פצועים ברחבי איטליה.
פעולות סותרות של ממשלת באדוליו במהלך ארבעים ושישה הימים יביאו למספר אסונות לאומיים: התמוטטות הכוחות המזוינים מול התקפת גרמניה הנאצית ובכך כיבוש צפון ומרכז איטליה, בריחת משפחת המלוכה האיטלקית, שחרור מוסוליני בפשיטת גראן סאסו והקמת מדינת בובות בשטחים הכבושים בצפון איטליה - הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית בראשות מוסוליני שזה עתה שוחרר ותחילת מלחמת האזרחים באיטליה.
הערות שוליים

↑  Bianchi (1963), p. 283
↑  De Felice (1996), p. 1168
↑  De Felice in Grandi (1983), p. 77
↑  De Felice in Grandi (1983), p. 76
↑  De Felice in Grandi (1983), p. 46
↑  De Felice (1996), p. 1148
↑  De Felice (1996), p. 1151
↑  Bianchi (1963), p. 426
↑  De Felice (1996), p. 1184
↑  Bianchi (1963), p. 384-6
↑  De Felice (1996), p. 1239
↑  Bianchi (1963), p. 401
↑  Bianchi (1963), p. 417
↑  Bianchi (1963), p. 432
↑  De Felice (1996), p. 1193
↑  De Felice (1996), p. 1198
↑  Bianchi (1963), p. 435
↑  De Felice (1996), p. 1316
↑  De Felice (1996), p. 1199
↑  Bianchi (1963), p. 445
↑  Bianchi (1963), p. 451
↑  Bianchi (1963), p. 454
↑  De Felice (1996), p. 1338
↑  Grandi (1983), p. 225
↑  Grandi (1983), p. 224
↑  Grandi (1983), p. 236
↑  De Felice (1996), p. 1248
↑  De Felice (1996), p. 1349
↑  De Felice (1996), p. 1188
↑  De Felice (1996), p. 1350
↑  De Felice (1996), p. 1187
↑  De Felice (1996), p. 1252
↑  Bianchi (1963), p. 486
↑  Bianchi (1963), p. 496
↑  Bianchi (1963), p. 510
↑  Grandi (1983), p. 249
↑  Bianchi (1963), p. 540
↑  Monelli (1946), p. 123
↑  Grandi (1983), p. 260
↑  Bianchi (1963), p. 576
↑  De Felice (1996), p. 1391
↑  Bianchi (1963), p. 661
↑  Bianchi (1963), p. 668
↑  Bianchi (1963), p. 670
↑  Monelli (1946), p. 142
↑  Bianchi (1963), p. 713
↑  Bianchi (1963), p. 715
↑  Bianchi (1963), p. 724
↑  Bianchi (1963), p. 746
↑  Bianchi (1963), p. 740
דוצ'ה וראש ממשלת איטליה בין 1922 ל-1943, בניטו מוסוליני
טנק שרמן אמריקני לאחר הנחיתה על החוף בסיציליה

הפארק בו מוסוליני נעצר ב-25 ביולי 1943
צנחנים גרמנים מחלצים את מוסוליני מכלאו.
מפת המדינה במהלך מלחמת האזרחים האיטלקית
צדקיהו

ערך זה עוסק במלך יהודה האחרון. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
איור משנת 1553.
צִדְקִיָּהוּ בֶּן יֹאשִׁיָּהוּ היה מלכה האחרון של ממלכת יהודה בין השנים 597 – 586 לפנה"ס.  דודו של יהויכין. המקורות הנוגעים לצדקיהו נמצאים בתנ"ך במספר ספרים, שהעיקריים בהם הם: מלכים, דברי הימים, ירמיהו ויחזקאל. בימי צדקיהו חרב בית המקדש הראשון ומלכות יהודה הוגלתה מארצה. צדקיהו עצמו סיים את חייו באופן טרגי. נבוכדנאצר הרג את בניו לעיניו, ולאחר מכן עקר את עיניו של צדקיהו עצמו. כך, המחזה האחרון שצדקיהו ראה היה מות בניו. לאחר מכן, הוא הובל בנחוּשתַיים לבבל, שם נכלא עד יום מותו.
השנים הראשונות

צדקיהו התגלה כמלך חסר יכולת החלטה ועמידה והפך להיות שבוי ביד שריו. לכך ייתכן שתרמו אישיותו וגילו הצעיר יחסית של המלך, אך ככל הנראה גם העובדה שלא הוכתר בצורה לגיטימית על ידי העם, ולא היה היורש הלגיטימי, אלא הוכתר בידי שליט זר, ולא עוד אלא שלא עמד לרשותו כוח צבאי כלשהו. עם כל זאת, ואולי בעצת פקידיו ובניגוד לעמדתו שלו, הסתבך צדקיהו עד מהרה בניסיונות שווא של מרד. ספרי מלכים ודברי הימים עוברים בשתיקה על מה שאירע בשמונה השנים הראשונות למלכות צדקיהו, למן המלכתו ועד לשנתו התשיעית, עת ירושלים הושמה במצור. לעומת זאת השתמרו ידיעות קטועות על שנים אלו בדברי ירמיהו, ועל המתרחש מן הצד הבבלי ידוע מן הכרוניקה הבבלית.
לפי כרוניקה זו נאלץ נבוכדנאצר בשנת 596/595 לפני הספירה לצאת למלחמה בעילמים ולא יכול היה להתפנות ליציאה למסע למערב כבשנים הקודמות. בחודשים כסלו-טבת של שנת 595/594 לפנה"ס פרץ מרד בארץ בבל. ניסיון מרד זה ומלחמתו של נבוכדנאצר בעילם, האירועים שמנעו מנבוכדנאצר לנסוע למערב, ייתכן שעוררו תקוות שווא בקרב שליטים שונים במערב שבבל עומדת בפני התמוטטות ושניתן להסיר את עולה. אמנם עם דיכוי המרד יצא נבוכדנאצר עוד באותה השנה למסע למערב, ומסע נוסף למערב יצא בחודש כסלו של השנה הבאה (594/593 לפנה"ס), אך מסעות אלו לא הניאו את אותם שליטים במערב מתכנון המרד.
באותה שנה (594/593 לפנה"ס), היא השנה הרביעית לצדקיהו, שלחו שליטי אדום, מואב, עמון, צור וצידון, שליחים אל צדקיהו לירושלים להתיעצות בדבר המרד. ייתכן שמתכנני המרד זכו לעידודו של פסמתיך ב' שעלה לכס המלוכה במצרים כשנתיים קודם לכן, ב-595 לפנה"ס ‏. על רקע זה החלו בירושלים להתנבא על הצלחת המרד ועל החזרת כלי המקדש מבבל, וכאמור חנניה בן-עזור גם ניבא לשובו של יהויכין מלך יהודה מגלותו. אך דבר תכנונו של מרד זה הגיע ככל הנראה לאוזני הבבלים, דבר שאילץ את צדקיהו לרדת לבבל ולהתייצב עוד באותה שנה בפני נבוכדנאצר, ומסע זה הוא שככל הנראה גרם גם לסיכול המרד.