stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
של אסקילדסן

| --- | --- |

 לידה:  30 בספטמבר 1929 מאנדאל, נורווגיה 
 פטירה:  23 בספטמבר 2021 (בגיל 91) 
 מדינה:  נורווגיה 
 שפות היצירה:  נורווגית 
 סוגה:  שירה 
 תקופת הפעילות:  1953–2015 (כ־62 שנים) 
 פרסים והוקרה:  פרס דובלוג (1995)  Thorleif Dahl's prize (2004)  Mads Wiel Nygaard's Endowment (1969)  Riksmål Society Literature Prize (1987)  Aschehoug Prize (1991)  Brage Prize honorary award (1996)  הפרס הנורדי של האקדמיה השוודית (2009)  פרס אוקטובר (1997) 
 
של אסקילדסן (בנורווגית: Kjell Askildsen;‏ 30 בספטמבר 1929 – 23 בספטמבר 2021) היה סופר ומתרגם נורווגי שנודע בכתיבתו המינימליסטית. נחשב לאחד הסופרים הנורווגים החשובים ביותר.
ביוגרפיה

אסקילדסן נולד וגדל במאנדאל (אנ') אשר בדרום נורווגיה להורים לותרנים וגדל באזור דתי אדוק. בשנת 1953 פרסם את ספרו הראשון, קובץ סיפורים קצרים בשם "Heretter følger jeg deg helt hjem" (מעתה אלווה אותך כל הדרך הביתה) עורר סערה בשל הביטויים המיניים שהופיעו בו. לאחר מכן המשיך אסקילדסן בכתיבת נובלות, אך משנת 1982 התרכז בכתיבת סיפורים קצרים.
בשנת 1987 פרסם את קובץ הסיפורים "En plutselig frigjørende tanke" (מחשבה פתאומית משחררת) שהביא להכרה עולמית בכישרונו. בשנת 1983 פרסם את ספרו "רשימותיו האחרונות של תומאס פ' למען הכלל", שזכה בפרס המבקרים הנורווגי לספרות. בשנת 2006 בחר צוות מבקרי ספרות של העיתון הנפוץ דגבלאדט בקובץ סיפורים זה כספר הפרוזה הטוב ביותר שנכתב בנורווגיה ב-25 השנים האחרונות.
כתביו תורגמו לשפות רבות. "רשימותיו האחרונות של תומאס פ' למען הכלל" תורגם לעברית על ידי דנה כספי, בעריכת ינון קחטן, ויצא לאור בהוצאת "סמטאות" בשנת 2011. תרגומה של כספי זכה בפרס שרת התרבות לספרות בשנה זו. במרץ 2014 יצא לאור בעברית אוסף סיפורים קצרים של אסקילדסן - "נוף גדול שומם" - אשר תורגם לעברית על ידי שירה חפר, ויצא בהוצאת זיקית. בנובמבר 2024 יצא לאור בעברית קובץ הסיפורים "מעתה אלווה אותך עד הבית" בתרגומה של דנה כספי, בהוצאת לוקוס.
אסקילדסן מת ב-23 בספטמבר 2021, שבוע לפני יום הולדתו ה-92.
סגנון

אסקילדסן התנגד להגדרת סגנונו הספרותי כמינימליסטי והעדיף את ההגדרה הדוק. לטענתו, אין להעתיק את ההגדרה "מינימליסטי" מאמנויות אחרות אל הספרות. לטענתו, יצירתו הספרותית דלה בתיאורים כדי לאפשר לקורא ליצור בדמיונו את הדמויות, את הסיטואציות ואת הנוף וכי ההגדרה "מינימליסטי" מעליבה מבחינתו: "זאת בדיוק המטרה שלי בספרות שלי. שיהיה כתוב מה שצריך, לא יותר ולא פחות.".
הערות שוליים

1 2  על פי ראיון שערכה המתרגמת שירה חפר עם אסקילדסן ב-2011, מופיע כנספח בסיום הספר "נוף גדול שומם"
↑  של אסקילדסן באתר הוצאת "סמטאות"
↑  יעלה ורטהיים, לחיות כדי לשתף: בדידות ושיתוף בגיל השלישי, באתר PsySite
↑  חיי הבדידות של הזקן הכתבה על החלטת צוות המבקרים באתר דגבלאדט (נורווגית)
↑  פורסמו הזוכים בפרס שרת התרבות לספרות, באתר ynet, 28 בפברואר 2011
↑  Locus- לוקוס, Locus - לוקוס - מעתה אלווה אותך עד הבית | של אסקילדסן - מעכשיו אלווה אותך עד הבית | של אסקילדסן, באתר Locus - לוקוס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291104905171  PLWABN: 9810678611205606  BIBSYS: 90148398  BNE: XX1588274  BnF: cb12236314c (data)  GND: 123008352  ISNI: 0000 0001 0920 8826  LCCN: nr95002685  LNB: 000007459  NKC: ola2002149893  NSK: 000299967  NTA: 070156069  RERO: 02-A002942845  SELIBR: 231778  SUDOC: 031076009  VIAF: 84961097   WorldCat (עם VIAF): 84961097
היינריך ליבקה

קרל היינריך ליבקה (בגרמנית: Karl Heinrich Lübke; ‏ 14 באוקטובר 1894 – 6 באפריל 1972) היה נשיא הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (בימי גרמניה המערבית) מ-1959 עד 1969. לפני כהונתו כנשיא הוא כיהן כשר החקלאות הפדרלי. הוא היה שמרן מתון וסבל מהידרדרות במצבו הבריאותי, והיה ידוע בהצהרות ובהתנהגויות מביכות. לצד החקלאות הוא התעניין במצבן של המדינות המתפתחות בעולם. ליבקה התפטר מהנשיאות שלושה חודשים לפני תום תקופת כהונתו השנייה.
ביוגרפיה

ליבקה הוא יליד העיירה אנקהאוזן (כיום סאנדרן) ששכנה אז בחבר הארץ וסטפאליה. הוא היה בעל השכלה צנועה מאוד. הוא היה בנו של סנדלר וחקלאי מאזור סאוורלנד. הוא התנדב לשירות צבאי במלחמת העולם הראשונה והגיע לדרגת לוטננט.
לאחר שעבד משנת 1923 כפקיד בכיר בקבוצת לחץ שייצגה את האינטרסים של חקלאים בזעיר אנפין בברלין, בשנת 1930 היה לחבר במפלגת המרכז הגרמנית ובחודש אפריל 1932 נבחר כחבר בלנדטאג של המדינה החופשית פרוסיה.
עם עלייתה לשלטון של המפלגה הנאצית ב-1933 ופירוק מפלגת המרכז הגרמנית, הואשם ליבקה במעילה בכספי הציבור ונכלא בבית סוהר. לאחר 20 חודשי מאסר הוא שוחרר, כאשר לא ניתן היה להביא די ראיות שיביאו להמשך מאסרו. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה פתח בקריירה אדריכלית.
כשהמלחמה הסתיימה וגרמניה הנאצית נכנעה לבעלות הברית, חזר ליבקה לקריירתו הפוליטית והפך לחבר במפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית של גרמניה המערבית ומונה לשר החקלאות של מדינת של נורדריין-וסטפאליה ב-1947. ב-1953 מונה בידי קנצלר גרמניה קונראד אדנאואר לשר החקלאות הפדרלי.
הוא נבחר בידי אדנאואר למועמד מפלגת השלטון לתפקיד נשיא גרמניה, במטרה להבטיח שהתוכניות הפוליטיות של אדנאואר לא יופרעו על ידי אישיות חזקה מדי בתפקיד נשיא הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (התפקיד הרם ביותר בגרמניה, על אף שסמכויותיו סמליות וטקסיות). בבחירות לנשיאות שנערכו ב-1959, ליבקה ניצח את קרלו שמיד, מועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ואת מקס בקר, מועמד המפלגה הדמוקרטית החופשית, בסיבוב השני של ההצבעה. לאחר חמש שנים, ביולי 1964, הוא נבחר לכהונה שנייה ברוב גדול. בעיתונות הוא תואר כ"איש בעל מחשבה עצמאית".
הוא מת שלוש שנים לאחר סיום כהונתו, ב-1972 ונקבר בבית העלמין המרכזי בעיירת הולדתו.
הערות שוליים

↑  The Lübke Case (בגרמנית)
↑  ד"ר לובקה נבחר נשיא מערב גרמניה, הצופה, 2 ביולי 1959; המשך
↑  ליבקה נבחר שנית לנשיא מערב־גרמניה, קול העם, 2 ביולי 1964
↑  היינריך ליבקה, באתר Find a Grave
| נשיאי גרמניה |
| --- | --- | --- |
| רפובליקת ויימאר | פרידריך אברט • פאול פון הינדנבורג |  |
| גרמניה הנאצית | אדולף היטלר (כפיהרר) • קרל דניץ |  |
| גרמניה המערבית (במקביל לגרמניה המזרחית) | תיאודור הויס • היינריך ליבקה • גוסטב היינמן • ולטר של • קרל קרסטנס • ריכרד פון וייצזקר |  |
| גרמניה המזרחית (במקביל לגרמניה המערבית) | וילהלם פיק |  |
| גרמניה אחרי האיחוד | רומן הרצוג • יוהאנס ראו • הורסט קלר • כריסטיאן וולף • יואכים גאוק • פרנק-ואלטר שטיינמאייר |  |
פורטל גרמניה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264695805171  PLWABN: 9810553157305606  BIBSYS: 1058403  BnF: cb12648197q (data)  CiNii: DA07913759  GND: 118575015  ISNI: 0000 0000 8199 860X  LCCN: n85011049  MusicBrainz: ebc510a1-5548-4fd6-9900-f7d5c69f60b6  NKC: xx0107046  NTA: 070691959  SNAC: w62z5gfm  SUDOC: 127945040  VIAF: 13099516   WorldCat (עם VIAF): 13099516 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנטוניו קונטה

אנטוניו קונטה (באיטלקית: Antonio Conte; נולד ב-31 ביולי 1969 בלצ'ה) הוא כדורגלן עבר איטלקי המשמש כמאמנה של נאפולי.
כשחקן, קונטה היה מהשחקנים המעוטרים של קבוצת יובנטוס האיטלקית, בה שימש כקפטן, והיה מעמודי התווך בקבוצה שזכתה בליגת האלופות ובחמש אליפויות איטליה. במדי איטליה, קונטה היה בסגל הנבחרת שסיימה במקום השני במונדיאל 1994 וביורו 2000.
כמאמן, קונטה הוביל את יובנטוס לשלוש אליפויות רצופות בין 2012 ל-2014.
קריירת משחק > תחילת הקריירה

קונטה גדל בקבוצת הנוער של לצ'ה בעיר הולדתו. כבר בגיל 16 זכה להופעת בכורה בסרייה א', במשחקה של קבוצתו מול פיזה ב-4 באפריל 1986, והחל לתפוס מקום חשוב בקישור הקבוצה. ב-1987 סבל מפציעה חמורה שהעמידה בסכנה את המשך הקריירה שלו, אך בעונת 1988/1989 חזר למגרשים, ובאותה עונה אף כבש את שער הליגה היחיד שלו עבור לצ'ה. בסך הכל קונטה ערך 89 הופעות במדי לצ'ה.
קריירת משחק > יובנטוס

לקראת עונת 1991/1992, הוחתם קונטה בקבוצת יובנטוס, לאחר שכשחקן לצ'ה הרשים את מאמן יובנטוס, ג'ובאני טרפטוני. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-17 בנובמבר 1991, בדרבי מול טורינו, בדרך ל-14 הופעות ליגה באותה עונה.
בעונה שלאחריה, 1992/1993, קונטה כבר השתלב באופן קבוע יותר בקבוצתו, ואף כבש בה את שער הבכורה שלו במדי יובנטוס, שוב במשחק הדרבי, בו ניצחה יובנטוס בתוצאה 1–2. קונטה כבש במשחק צמד שערים, והייתה זו הפעם היחידה בקריירה שלו בה כבש שני שערים במשחק אחד. בסיום העונה קונטה היה שותף לזכייה בתואר האירופי הראשון בקריירה שלו, כשיובנטוס זכתה בגביע אופ"א לאחר ניצחון 1–6 בסיכום מפגש הגמר הכפול על בורוסיה דורטמונד.
בסיום עונה זו, מונה מאמן חדש ליובנטוס, מרצ'לו ליפי. תחת המאמן החדש, קונטה רשם את תקופת השיא שלו בקבוצה, כשהמאמן החדש לקח את הקשר תחת חסותו. עם ליפי על הקווים, קונטה פתח במשחק גמר ליגת האלופות 1996, בו זכתה הקבוצה בתואר לאחר ניצחון על אייאקס אמסטרדם בבעיטות הכרעה. קונטה הוחלף במשחק לקראת סיום המחצית הראשונה. הייתה זו הזכייה היחידה בקריירת המשחק שלו בתואר, על אף שקבוצתו הגיעה שלוש פעמים נוספות לגמר והפסידה (1997, 1998, 2003). קונטה שותף בשניים מההפסדים, ב-1998 ו-2003.
לקראת עונת 1996/1997, עם עזיבתם של ג'אנלוקה ויאלי ופבריציו ראבנלי, קיבל לראשונה את סרט הקפטן של הקבוצה. קונטה המשיך להנהיג את הקבוצה גם תחת המאמן הבא, קרלו אנצ'לוטי, שהגיע לקבוצה בעונת 1998/1999. באותה עונה כבש קונטה שער בחצי גמר ליגת האלופות מול מנצ'סטר יונייטד באנגליה, שבסיכום שני המשחקים, לא הספיק לקבוצתו כדי להעפיל לגמר.
לקראת עונת 2001/2002, החל קונטה לאבד את מקומו הקבוע בהרכב, וסרט הקפטן עבר לאלסנדרו דל פיירו. עם זאת, קונטה המשיך לשחק במדי הקבוצה עד פרישתו בסיום עונת 2003/2004. בסך הכל ב-13 עונות במדי יובנטוס, ערך קונטה 295 הופעות ליגה בהן כבש 29 שערים. בסך הכל לבש את מדי יובנטוס ב-419 משחקים רשמיים, בהם כבש 44 שערים.
קריירת משחק > נבחרת איטליה

קונטה זומן לנבחרת לראשונה בשנת 1994 על ידי המאמן אריגו סאקי. את הופעת הבכורה שלו ערך במשחק ידידות מול פינלנד, ב-27 במאי 1994. הוא זומן לסגל הנבחרת במונדיאל 1994, בו ערך שתי הופעות, כשחקן הרכב ברבע הגמר מול ספרד, וכמחליף בחצי הגמר מול בולגריה. הוא לא שותף במשחק הגמר בו הפסידה נבחרתו לברזיל.
את טורניר יורו 1996 החמיץ קונטה בעקבות הפציעה אותה ספג במשחק גמר ליגת האלופות של אותה השנה. לקראת מונדיאל 1998 החלים קונטה מפציעה ארוכה וחזר לכושר משחק, אך למרות זאת החליט מאמן הנבחרת צ'זרה מלדיני שלא לזמן אותו כלל. הוא שב לסגל הנבחרת תחת דינו זוף לקראת מוקדמות יורו 2000.
זוף החליט לזמן את הקשר גם לטורניר יורו 2000 עצמו, וקונטה כבש את שערה הראשון של נבחרתו בטורניר, בניצחון 1–2 מול טורקיה. הוא שיחק 90 דקות גם במשחק השני של שלב הבתים מול בלגיה. הוא חזר להרכב הנבחרת ברבע הגמר מול רומניה, אך בדקה ה-55 של המשחק, גלש לעברו בפראות קשר רומניה, גאורגה חאג'י, ופצע אותו בקרסול הימני. קונטה החמיץ את המשך הטורניר בעקבות הפציעה, וראה את נבחרתו מפסידה בגמר 1–2 לצרפת. המשחק מול רומניה היה האחרון בקריירה הבינלאומית של קונטה.
פרשת הטיית המשחקים

בחודש מאי 2012, לאחר זכייתו באליפות הראשונה עם יובנטוס, הואשם קונטה על ידי שחקנו פיליפו קארוביו, באי-דיווח על הטיית תוצאת משחק, בזמן שהיה מאמן סיינה בעונת 2010/2011. קארוביו, שבעצמו הואשם בחומרה באותה הפרשה, טען כי במחצית המשחק בין סיינה לנוברה, שליח הבעלים של סיינה נכנס לחדר ההלבשה ודרש כי שחקניו יפסידו בכוונה תחילה, כדי לעזור לבעלים להרוויח רבות מהימור על המשחק. סיינה, עם קארוביו, ניצחה למרות הבקשה בתוצאה 0–5, אך ההאשמה הייתה על כך שקונטה לא דיווח על הניסיון, עבירה על התקנון בפני עצמה.
עורכי הדין של קונטה, בצוותא עם הנהלת יובנטוס שעמדה מאחורי המאמן, הכחישו נמרצות את הטענות. קונטה טען כי מעולם לא ידע על ניסיון להטיית משחק בו היה מעורב. יתרה מכך, 23 השחקנים האחרים בסגל סיינה תמכו בגרסת המאמן על חוסר ידיעתו על ניסיון הטיה, ולא נמצאו ראיות נוספות מלבד עדותו של קארוביו.
ב-1 באוגוסט, בעצת עורכי דינו, קונטה הסכים להסדר טיעון הכולל הרחקה לשלושה חודשים, אך ההסדר נדחה. תשעה ימים אחר כך, התאחדות הכדורגל האיטלקית הודיעה כי קונטה יורחק לעשרה חודשים מהמגרשים, בשל אי-דיווח על ניסיון הטיה בשני משחקים שונים. קונטה הוסיף לטעון לחפותו, וערער על ההחלטה. ב-22 באוגוסט ערעורו התקבל חלקית, אך עונש ההרחקה נותר על כנו.
לאחר ערעורה של קבוצתו, הוחלט לקצר את עונשו של קונטה לארבעה חודשים בלבד.
תארים > תארים קבוצתיים

יובנטוס
ליגת האלופות: 1995/1996
גביע אופ"א: 1992/1993
אליפות איטליה (5): 1994/1995, 1996/1997, 1997/1998, 2001/2002 2002/2003
גביע איטליה: 1994/1995
הסופר קאפ האיטלקי (4): 1995, 1997, 2002, 2003
הגביע הביניבשתי: 1996
הסופר קאפ האירופי: 1996
גביע האינטרטוטו: 1999
יובנטוס
אליפות איטליה (3): 2011/2012, 2012/2013 2013/2014
הסופר קאפ האיטלקי (2): 2012, 2013
צ'לסי
הפרמייר ליג: 2016/2017
הגביע האנגלי: 2017/2018
אינטר מילאנו
אליפות איטליה: 2020/2021
תארים > תארים אישיים

יובנטוס
מאמן השנה של הסרייה א' (2): 2012, 2013
צ'לסי
מאמן העונה בפרמייר ליג (1): 2017
אינטר מילאנו
מאמן השנה של הסרייה א' (1): 2021
ריטה לוי-מונטלצ'יני

| --- | --- |

 לידה:  22 באפריל 1909 טורינו, איטליה 
 פטירה:  30 בדצמבר 2012  (בגיל 103) רומא, איטליה 
 ענף מדעי:  נוירולוגיה
 מקום מגורים:  איטליה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות של טורינו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טורינו 
 מוסדות:  אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס 
 פרסים והוקרה:  קצין גבוה בלגיון הכבוד (5 בדצמבר 2008)  חבר זר של החברה המלכותית (9 במרץ 1995)  מדליית הזהב של מועצת המחקר הלאומית של ספרד (26 בינואר 1990)  המדליה הלאומית למדעים (25 ביוני 1987)  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (8 בינואר 1987)  מפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (2 ביוני 1986)  פרס אלברט לסקר למחקר רפואי בסיסי (1986)  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1986)  מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית  פרס רלף ג'רארד (1985)  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  פרס לואיזה גרוס הורביץ (1983)  מסדר ההצטיינות האיטלקי לתרבות ואמנות  פרס רוזנסטיל (1981)  הצלב הגדול של המסדר הלאומי להצטיינות במדעים (ברזיל)  פרס פלטרינלי  מסדר איזבלה הקתולית 
 הערות:  זוכת פרס נובל המבוגרת ביותר בעת מותה
 תרומות עיקריות
 גילוי גורמי הגדילה
 
ריטה לוי-מוֹנְטַלְצִ'ינִי (באיטלקית: Rita Levi-Montalcini;‏ 22 באפריל 1909, טורינו – 30 בדצמבר  2012, רומא) הייתה ביולוגית התפתחותית איטלקייה-יהודייה. בשנת 1986 קיבלה יחד עם עמיתה סטנלי כהן את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, על גילוי גורמי הגדילה.
לוי-מונטלצ'יני הקימה ועמדה בראשם של מוסדות מדעיים רבים, בהם מרכז המחקר לנוירוביולוגיה של מועצת המחקר הלאומית של איטליה (Consiglio Nazionale delle Ricerche) והמרכז לחקר הביולוגיה של התא של המועצה והמכון האירופאי לחקר המוח (EBRI). הישגיה זיכו אותה בפרסים ובכיבודים רבים: בשנת 1968 היא הייתה האישה העשירית שנבחרה לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, ב-1974 הייתה האישה הראשונה שמונתה על ידי האפיפיור פאולוס השישי לעמוד בראש האקדמיה למדעים באיטליה, ובשנת 1987 זכתה במדליה הלאומית למדעים – העיטור הגבוה ביותר בעולם המדע האמריקאי.
קורות חיים

ריטה לוי-מונטלצ'יני נולדה בטורינו לאדלה (לבית מונטלצ'יני) ואדאמו לוי, משפחה יהודית-חילונית בת ארבעה ילדים, שמקורותיה ספרדיים ואיטלקיים. אחיה הבכור, ג'ינו, היה אדריכל איטלקי בולט, ואחותה התאומה, פאולה, הייתה ציירת נודעת. היא החליטה לפנות ללימודי רפואה בין השאר כי חוותה את מותה של האומנת שלה ממחלת הסרטן. היא התגברה על התנגדות אביה, מהנדס חשמל במקצועו, שהאמין שפיתוח קריירה מקצועית יפריע למילוי חובותיה כאם וכאישה.
בשנת 1930 החלה ללמוד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת טורינו וסיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה. בשנת 1936 החלה התמחות בפסיכיאטריה ונוירולוגיה, אולם חוקי הגזע האיטלקיים שהתקבלו בשנת 1938 קטעו את עבודתה המקצועית כרופאה והובילו אותה לחיי מחקר. היא עברה לתקופת מה לבריסל כדי להמשיך שם את הכשרתה המחקרית, אולם אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה, עקב הפלישה הגרמנית לבלגיה באביב 1940, נאלצה לשוב לאיטליה. היא המשיכה לערוך ניסויים מעבדתיים בבית משפחתה בטורינו. היא חקרה את גדילת תאי העצב בעוברי תרנגולות, הקימה מעבדה גנטית בחדר השינה, לשם קיבלה גם את פרופ' ג'וזפה לוי, שהיה מורה שלה בעברה, והניחה בכך את אבני היסוד למחקריה העתידיים.
בשנת 1943 נמלטה משפחתה דרומה, תחילה לאזור כפרי ואחר כך לעיר פירנצה, ואף שם היא החלה בעבודה מעבדתית בבית. בפירנצה הכבושה חייתה לוי-מונטלצ'יני במחתרת, בשם הבדוי ריטה לופאני, והצליחה להתחמק מגירוש בידי הגרמנים. היא יצרה קשר עם חברי הארגון הפרטיזני "מפלגת הפעולה", וסייעה לחברי הארגון בזיוף תעודות ובהשגת מסמכים למי שהיה זקוק להם. עם שחרור איטליה עבדה בפעם האחרונה כרופאה מטפלת בשירות מפקדת הכוחות הבריטים-אמריקאים בפירנצה. בשנת 1945 שבה משפחתה לטורינו.
בסתיו 1947 הוזמנה להצטרף למעבדתו של פרופ' ויקטור המבורגר, אפידמיולוג יהודי-גרמני שעזב את גרמניה ב-1935 והקים מעבדה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס. אף שתכננה להישאר בארצות הברית שנה אחת בלבד, היא נשארה שם עד תחילת שנות ה-60. באותה תקופה עשתה את עבודת המחקר החשובה ביותר שלה, על גורם הגדילה העצבי. בשנת 1958 קיבלה דרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ובשנת 1962 יסדה מעבדת מחקר ברומא, כשהיא מחלקת את זמנה בין איטליה לבין סנט לואיס.
לוי-מונטלצ'יני לא נישאה מעולם ולא הביאה ילדים לעולם, מתוך החלטה שקיבלה בגיל 19 שלא לאפשר לחיי משפחה לפגוע בעבודתה. היא האריכה ימים יותר מכל זוכי פרס נובל ומתה בשנת 2012 בגיל 103.
תרומתה המדעית

תגליתה החשובה של לוי-מונטלצ'יני הייתה גורם הגדילה העצבי, הידוע בראשי התיבות הלועזיים שלו, NGF. בסדרה של ניסויים אלגנטיים, שהחלו במעבדתה המאולתרת בביתה במהלך מלחמת העולם השנייה, והמשיכו באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, חשפה לוי-מונטלצ'יני כיצד חומרים מסוימים יכולים לגרום להנצה ולהתארכות של אקסונים של תאי עצב. היא גידלה בתרבית תאים סרטניים מגידולים של עכבר, שמתאפיינים בגידול מואץ של נוירונים. היא מצאה שתאי הגידול, והחומרים שהם מפרישים, מסוגלים גם לעודד צמיחה מוגברת של נוירונים בעובר של אפרוח. בתחילת שנות ה-50, יחד עם שותפה למחקר, סטנלי כהן, הצליחה לוי-מונטלצ'יני להפריד מתוך התרבית את הגורם המסוים שגורם לתופעה – חלבון קצר בן 118 חומצות אמיניות הפעיל בריכוזים זערוריים – ואפיינה אותו מבחינה ביוכימית וגנטית.
NGF היווה דוגמה ראשונה לגורמי גידול - קבוצה רחבה של חלבונים ופפטידים המופרשים על ידי תאים מסוימים, נקשרים לקולטנים על גבי תאים אחרים, ושולטים בקצב ובמאפייני הגידול שלהם. תגלית זו פתחה תחום חדש בביולוגיה התפתחותית, והייתה הכרחית להבנה כיצד עוברים תאים התמיינות וחלוקה וכיצד קצב גידולם נשלט. בעקבות התגלית ניתן היה לראשונה לשער כיצד מתפתח המוח לאיבר מורכב ומתפקד: באמצעות קבוצות שונות של תאים המפרישות גורמי גדילה מגוונים ומושכות אליהן שלוחות תאיות מקבוצות מרוחקות של תאים. תגליות מאוחרות יותר אמתו השערה זו. גילוי גורמי הגדילה אפשר גם הבנה טובה יותר של מחלת הסרטן ועודד פיתוח תרופות, כדוגמת הרצפטין, החוסמות קולטנים של גורמי גדילה בתאים סרטניים.
בשנים מאוחרות יותר המשיכה לוי-מונטלצ'יני לאפיין את תפקידו של NGF בהתפתחות מוחית, ובתפקוד המוח הבוגר.
בשנת 1986 קיבלה לוי-מונטלצ'יני את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ואף את פרס לסקר למחקר רפואי בסיסי. בכך הייתה לזוכה הרביעית בפרס נובל מתוך הקהילה היהודית הקטנה באיטליה (יחד עם אמיליו סגרה, סלבדור לוריא, ופרנקו מודיליאני). את הפרס חלקה עם החוקר סטנלי כהן שעבד איתה וגילה את גורם הגדילה האפידרמלי זמן קצר לאחר גילוי גורם הגדילה העצבי. היא האריכה ימים יותר מכל חתני וכלות פרס נובל, והיא היחידה מהם שזכתה להגיע לגיל מאה. בנאומה לרגל יום הולדתה המאה טענה שחשיבתה צלולה יותר מכפי שהייתה בת עשרים, "הודות לניסיון".
היא חקרה את יחסי הגומלין בין שני הורמוני המתח המרכזיים, אדרנלין וקורטיזול בבריאים וחולים וזאת בשיתוף פעולה מחקרי הדוק עם שטפן ר. בורנשטיין.
פעילות פוליטית וחברתית

לוי-מונטלצ'יני הרבתה להביע בציבור את דעותיה החברתיות. היא הייתה פעילה בתנועה לשחרור האשה ובארגונים למען הזכות להפלות. היא בלטה בהתנגדותה למוקשים נגד אדם (שחברות איטלקיות מובילות בייצורם), ובתמיכתה במעורבות מדענים בחיים הציבוריים. דעותיה מיקמו אותה בשמאל המתון, והיא הייתה תומכת קבועה במפלגה הסוציאל-דמוקרטית האיטלקית. מונטלצ'יני פעלה רבות למען מטרות הומניטריות וסביבתיות בעולם. היא הקימה עמותה לקידום השכלתן של נשים אפריקאיות, בראשה עמדה, וכמו כן הקימה את הסניף האיטלקי של "הצלב הירוק" – ארגון המטפל בהיבטים הסביבתיים של מצבי מלחמה. בנוסף כיהנה כראש המכון לאנציקלופדיה האיטלקית ובתפקידים רבים נוספים.
בשנת 2001 מינה נשיא איטליה קרלו אזליו צ'אמפי את לוי-מונטלצ'יני, מתוך הוקרה להישגיה, לחברה בסנאט האיטלקי למשך כל חייה. באפריל 2006, עת התייצבה לישיבת הפתיחה של הסנאט, היא הייתה המבוגרת בחבריו (בת 97), עובדה בזכותה הפכה ליושבת ראש הבית. על פי החוקה האיטלקית היא הייתה אמורה לכהן כנשיאת הרפובליקה עד למינוי נשיא, אולם היא סירבה לכך עקב גילה ועקב קשיי ראייה. במושב זה של הסנאט היא תמכה בממשלתו קצרת הימים של הסוציאל-דמוקרט רומנו פרודי. מפלגת הליגה הצפונית ניסתה לערער על יכולתה המנטלית לכהן כסנטורית ולפגוע בתקציבי אגודה מדעית שהיא עמדה בראשה, אך נכשלה כישלון חרוץ.
לוי-מונטלצ'יני נחשבה לידידת ישראל; היא ביקרה בישראל פעמים רבות והתייצבה נגד ניסיונות אירופיים להטיל חרם אקדמי על ישראל.
לקריאה נוספת

ריטה לוי מונטלצ'יני, In Praise of Imperfection: My Life and Work, שנת 1988, ISBN 0-465-03217-6
קרב גומבינן

קרב גומבינן (התרחש ב-20 באוגוסט 1914 ליד גומבינן שבשטחי פרוסיה המזרחית) היה המתקפה הראשונה של צבא הקיסרות הגרמנית על כוחות האימפריה הרוסית בחזית המזרחית של מלחמת העולם הראשונה. ההססנות הגרמנית בפתיחת המתקפה גרמו לכישלונה ולנסיגה גרמנית אחורה אל עבר קווי נהר הוויסלה.
הרקע לקרב

ב-4 באוגוסט 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה עם פלישת גרמניה לשטחי בלגיה. בפתיחת המלחמה ניצבו מצד אחד צרפת, בריטניה ורוסיה (שכונו מדינות ההסכמה) ומהצד השני גרמניה ואוסטרו-הונגריה (שכונו מעצמות המרכז). מבחינה גאוגרפית, גרמניה גבלה בצרפת במערב וברוסיה במזרח. מצב זה בו גרמניה נאלצת להילחם בשתי חזיתות עשוי היה להחליש משמעותית את כוחה הצבאי שכן היה צריך להתפצל לשתי החזיתות במקום לרכז את הצבא בחזית אחת. על מנת להימנע מהמצב הנ"ל, הגה המטה הכללי הגרמני תוכנית מלחמה שנקראה תוכנית שליפן. לפי תוכנית זו, גרמניה צריכה להביס את צרפת במהירות (כפי שהיה במלחמת צרפת–פרוסיה) לפני שהרוסים יספיקו לארגן את צבאם ולצאת למתקפה מאסיבית על שטחי פרוסיה המזרחית (שם עבר הגבול בין רוסיה לגרמניה). בעוד עיקר הצבא הגרמני מרוכז בחזית המערבית שם ציפו להכרעה מהירה כנגד צרפת, הושארה הארמייה הגרמנית השמינית להגן על שטחי פרוסיה המזרחית כנגד התקפות רוסיות.
ההוראות שקיבלה הארמייה הגרמנית השמינית, עליה פיקד הגנרל מקסימיליאן פון פריטוויץ, הייתה שלא לצאת למתקפה כנגד הרוסים. בנוסף הארמייה נדרשה להגן על שטחי פרוסיה המזרחית ככל שניתן, ורק במידה קיימת סכנה ממשית שהארמייה תובס בקרב מול הצבא הרוסי אז הארמייה צריכה לסגת אל עבר קווי נהר הוויסלה ובכך להשאיר את אזור פרוסיה המזרחית לידי הרוסים. לאחר שנפתחה מלחמת העולם הראשונה, הרוסים החליטו שלא לחכות עד שכל צבאם יתארגן וייצא למלחמה אלא לשלוח את הארמיות שכבר היו מאורגנות, הארמייה הרוסית הראשונה (בפיקודו של פאול פון רננקמפף) והארמייה הרוסית השנייה (בפיקודו של אלכסנדר סמסונוב), למתקפה על פרוסיה המזרחית. התוכנית הייתה שהארמייה הראשונה תפלוש מצפון-מערב והארמייה השנייה מדרום ובכך תאגף את הארמייה הגרמנית השמינית. הכוחות הרוסים נכנסו לשטחי פרוסיה המזרחית בליל 13 באוגוסט ובכך החלה הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית.
הארמייה הגרמנית השמינית הייתה בגומבינן (32 קילומטר מערבית לגבול עם רוסיה) ולא יצאה להתקיף את הכוחות הרוסים עם פלישתם ולכן הארמיות הרוסיות לא נתקלו בהתנגדות כאשר החלו לצעוד בשטחי פרוסיה המזרחית. ב-16 באוגוסט הגיעה הארמייה הרוסית הראשונה אל העיר שטלופנן (כיום נסטרוב) ושם נעצרה, כנראה במטרה לחכות לארמייה הרוסית השנייה שתדביק את הקצב וביחד יוכלו לפתוח במתקפה משולבת על הארמייה הגרמנית השמינית. מפקד הגיס הראשון בארמייה השמינית, גנרל הרמן פון פרנסואה, החליט שעל הגרמנים לקחת את היוזמה ולתקוף את הארמייה הרוסית הראשונה ולא לחכות עד שהכוחות הרוסים יאגפו את הארמייה הגרמנית. פרנסואה לקח את הגיס הראשון ובניגוד להוראות מפקדיו יצא למתקפה על הארמייה הרוסית הראשונה ב-17 באוגוסט. הקרב, שזכה לשם קרב שטלופנן, הסתיים בערב אותו יום. כוחותיו של פרנסואה הצליחו לגרום לארמייה הראשונה לסגת כמה קילומטרים לאחור ולשבות כ-3,000 חיילים רוסים.
הארמייה הרוסית הראשונה לא נעצרה והמשיכה להתקדם אל עבר הארמייה הגרמנית השמינית למרות הפגיעה הקלה שספגה בקרב שטלופנן.
מהלך הקרב

לאחר ניצחונו בקרב שטלופנן, דחק גנרל פון פרנסואה במפקדו פריטוויץ לקחת את היוזמה ולצאת למתקפה על הארמייה הרוסית הראשונה. כוחות הארמייה השמינית הצליחו ליירט תשדורות שנשלחו מהכוחות הרוסים אל המפקדה. פריטוויץ ידע, על פי תשדורות אלה, שהארמייה הרוסית הראשונה נעצרה במטרה לחכות לארמייה הרוסית השנייה שצפויה להשלים את הפער שנוצר תוך יום. כמו כן ידע פריטוויץ שהאספקה והתחמושת של הארמייה הראשונה נמוכה מאוד והיא לא תוכל להחזיק קרב במשך זמן רב. פריטוויץ החליט לצאת למתקפה על הארמייה הרוסית הראשונה למרות שההוראות שקיבל מהפיקוד היו שלא ליזום התקפה כנגד האויב הרוסי. ב-20 באוגוסט עם שחר החלה המתקפה של הארמייה הגרמנית השמינית על הארמייה הרוסית הראשונה.
הארמייה הגרמנית השמינית הייתה מורכבת מ-4 קורפוסים - הקורפוס ה-1 (מפקדו היה הרמן פון פרנסואה), הקורפוס ה-17 (בפיקודו של אוגוסט פון מקנזן), קורפוס המילואים ה-1 (בפיקודו של אוטו פון בלוב) והקורפוס ה-20 (בפיקודו של פרידריך פון שולץ). בנוסף הייתה מסופחת לארמייה דיוויזיית פרשים.
ב-4:00 לפנות בוקר תקף הגיס הראשון של הארמייה הגרמנית השמינית את הדיוויזיה ה-28 של הרוסים. כשהחל הקרב הארטילריה הרוסית פעלה במרץ אך מהר מאוד יצאה מכלל שימוש לאחר שנגמרה התחמושת לארטילריה. הדיוויזיות הרוסיות נותרו בחסדי הארטילריה הגרמנית ונאלצו לסגת כ-8 קילומטר בשעות הצהריים אותו יום. דרומה יותר, הקורפוס ה-17 של מקנזן וקורפוס המילואים של בלוב לא היו מאורגנים לצאת להתקפה בעת שניתנה ההוראה. הקורפוס ה-17 בפיקודו של מקנזן יצא לקרב מול הקורפוס הרוסי ה-3 בשעה 8:00 בבוקר, אך קורפוס המילואים בפיקודו של בלוב לא יכל להצטרף לקרב עד לשעות הצהריים המוקדמות. הדיוויזיות הרוסיות הדרומיות שמעו את הפגזות הארטילריה הגרמנית של כוחותיו של פרנסואה צפונית מהם ולכן ידעו הרוסים שבקרוב תפתח גם עליהם מתקפה. בזמן זה נכנסו הרוסים למגננה תוך העברת הארטילריה קדימה. כשהגיס של מקנזן תקף, הדיוויזיות הרוסיות שציפו לכך זרעו הרס בקרב השורות הגרמניות. ברברה טוכמן בספרה "אוגוסט 1914" מתארת זאת כך: "באחד מהמקרים הנדירים של שנת 1914, היו הגרמנים בצד שמתגונן מהארטילריה הכבדה. חיל הרגלים היה מרותק לקרקע, עם פנים כלפי מטה ולא העז להרים את הראש. קרונות תחמושת התפוצצו, סוסים דהרו ללא רוכבים". לאחר שעות ספורות של קרב נאלץ מקנזן (ואיתו גם בלוב) להורות על נסיגה אל עבר קווי אינסטרבורג-אנגרבורג (ראו מפה) תוך השארת 6,000 שבויים לידי הרוסים. צפונית משם, פרנסואה נאלץ גם הוא להורות לכוחותיו לסגת מפני שכעת עמד בסכנה ששאר הארמייה הרוסית הראשונה תאגף את הקורפוס שלו. בכך הסתיימה המתקפה הכושלת של הגרמנים על כוחות הארמייה הרוסית הראשונה.