ציור ז'אנר
עד המאה ה-19

עד המאה ה-18 ארצות השפלה שלטו בתחום ציורי הז'אנר, השיא היה במאה ה-17 עת הבארוק הפלמי ותור הזהב ההולנדי יצרו מומחים רבים לסצנות הז'אנר.
במחצית הראשונה של המאה ה-16 צייר הרנסאנס הפלמי יאן סנדרס ואן המסן צייר סצנות ז'אנר חדשניות בקנה מידה גדול, לעיתים שילב בהם נושא מוסרי או סצנה דתית ברקע. היה זה חלק מדפוס של "היפוך מנייריסטי " אשר התפשט אצל ציירי אנטוורפן, הטמעת נושאים "נמוכים" על רקע סצנה דתית.
במחצית השנייה של המאה ה-16, פיטר ארטסן ויואכים ביוקלר (אנ') מאנטוורפן ציירו עבודות המציגות בחזית טבחים או מוכרי שוק בתוך שפע של ירקות, פירות ובשר, עם סצנות דתיות קטנות בחללים ברקע. בערך באותו זמן, פיטר ברויגל האב הפך את האיכרים ואת עבודתם, אותה תיאר בצורה טבעית ביותר, לנושא של רבים מציוריו.
במהלך המאה ה-17 ציירים רבים מארצות השפלה התמחו בנושאי הז'אנר, ביניהם ניתן למנות את אדריאן ואיזק ואן אוסטה, יאן סטיין, אדריאן ברואר, דייוויד טנירס הבן, יוס ואן קרייסבק, גיליס ואן טילבורג, אלברט קאופ, וילם ואן הרפ, דייוויד ריקאארט השלישי, יאקוב יורדאנס, פיטר דה הוך והבולט מכולם יאן ורמיר. קנה המידה הקטן בדרך כלל של ציורים אלו התאים להצגתם בבתים של רוכשים מהמעמד הבינוני.
ה'ריאליזם' לכאורה של האמנות ההולנדית והפלמית מהמאה ה-17 נותן לצופה את הרושם הראשוני שהאמן מתכוון אך ורק לתאר סצנות של חיים משותפים בצורה מציאותית. אולם מתחת לייצוג הריאליסטי מסתתרות לעיתים קרובות משמעויות נוספות, מוסריות או סמליות.
לדוגמה, "מוכר העופות" של חבריאל מטסו משנת 1662 מציג מוכר עופות זקן מושיט לאישה צעירה תרנגול חי שראשו מופנה כלפי מעלה. התנוחה המרומזת של ראש התרנגול והעובדה שהמילה ההולנדית ל'ציפורים' (vogelen) הייתה גם כינוי גס לקיום יחסי מין, הצביעו על כך שהאמן כלל בציור שלו גם משמעות חריפה. אדריאן ברואר צייר מספר ציורי ז'אנר העוסקים בחמשת החושים או שבעת החטאים הקטלניים. דוגמה לכך היא ציור הז'אנר הקבוצתי שלו "המעשנים" המתאר את חוש הטעם. אמנים אחרים כללו משמעויות מוסריות בסצנות הז'אנר שלהם. "המשפחה המאושרת" של יאן סטין שצויר ב-1668 מתאר ערב משפחתי עליז עם ראש המשפחה השיכור כלוט, שר בכל כוחו בגיבוי האם והסבתא, הבית כולו מבולגן והילדים מצטרפים לשירה עם כלי נגינה. מוסר ההשכל של התמונה מובהר בפתק התלוי על מדף האח ובו כתוב "So de ouden songen, so pijpen de jongen", כלומר ילדים ילמדו את התנהגותם מהוריהם. גם ג'ייקוב ג'ורדנס צייר סדרה של ציורים על אותו נושא כ-30 שנה קודם לכן.
אחד הנושאים החוזרים בציור הז'אנר הפלמי וההולנדי הוא זה של החברה העליזה (אנ'). עבודות אלה מציגות בדרך כלל קבוצת דמויות במסיבה או משתה, לפעמים בליווי של מוזיקה, לעיתים בבית או סתם שותים בטברנה.יש אומרים כי ציורים אלו מונים כשני שלישים מציורי הז'אנר.
סוגים נפוצים אחרים של סצנות מתארים שווקים או ירידים, חגיגות כפריות ("קרמסה") או חיילים במחנה ובביתני השמירה שלהם.
הצייר ההולנדי פיטר ואן לאר הגיע ב-1625 לרומא שם החל לצייר ציורי ז'אנר המשלבים סצנות מחיי העיירה קמפניה הרומית. הוא גם הצטרף לארגון של ציירים פלמים והולנדים ברומא המכונה בנטפוכלס (בהולנדית 'ציפורי נוצה'). ואן לאר קיבל את הכינוי "איל במבוקצ'יו", שפירושו בובה מכוערת או מריונטה. קבוצה ציירים פלמים והולנדים ומאוחר יותר גם איטלקים, שציירו סצנות ז'אנר של הכפר הרומי בהשראת יצירותיו של ואן לאר, כונו לאחר מכן בשם הבמבוצ'אנטי. הקבוצה הראשונית כללה את אנדריס ויאן בוט, קארל דוז'רדין, יאן מיל ויוהנס לינגלבאך. גם סבסטיאן בורדון היה קשור לקבוצה זו במהלך הקריירה המוקדמת שלו. חברי במבוצ'אנטי נוספים כוללים את מיכאל סוורטץ, תומאס ויז'ק, דירק הלמברקר, יאן אסלין, אנטון גובאו, ווילם רויטר.  יצירותיהם יהוו השראה לאמנים המקומיים מיכלאנג'לו צ'רקואוצי, ג'אקומו צ'רוטי, אנטוניו צ'יפונדי וג'וזפה קרספי בין רבים אחרים.
התרבות הצרפתית של המאה ה-18 הביעה עניין מוגבר בתיאור חיי היומיום. ז'אן-בטיסט גרוז (1725–1805) ואחרים ציירו קבוצות מפורטות וסנטימנטליות למדי או דיוקנאות בודדים של איכרים.
ההתפתחויות באמנות ההולנדית התקבלו בספרד באמצעות נוכחותם של אמנים פלמים שעבדו על פרויקטים בספרד וכן דרך ריבונות ספרד על הולנד הספרדית. במאה ה-17, סצנות ז'אנר פיקרסקי רבות של חיי הרחוב וכן סצנות המטבח הידועות כבודגון (אנ') צוירו על ידי אמנים ספרדים כמו דייגו ולאסקאס (1599–1660) ואסטבן מוריו (1617–82). יותר ממאה שנה מאוחר יותר, האמן פרנסיסקו דה גויה (1746–1828) השתמש בסצנות ז'אנר בציור ובהדפסים כמדיום לפרשנות אפלה על מצב האדם. ביו השנים 1080 עד 1823 לערך עסק גויה רבות בנושאי ז'אנר ברישומים ובציורים.