stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית
חקיקת התיקון

לאור המצב הקטסטרופלי שנוצר בסנאט, בית הנבחרים קיבל מדי שנה בין השנים 1893 ו-1902 הצעות לתיקון החוקה אשר חייבו בחירה ישירה של הסנאטורים בידי תושבי המדינות עצמן, אבל הסנאט סירב בתוקף לאשר אותם. מה ששבר את הקרח היו המדינות עצמן, אשר החליטו לעשות מעשה. הסנונית הראשונה הייתה אורגון, אשר ניסתה שיטות שונות של בחירת סנאטורים ואשר בשנת 1907 קבעה שהסנאטורים שלה ייבחרו בבחירות ישירות. תוך זמן קצר הצטרפה ליוזמה גם מדינת נברסקה, ואחר-כך הצטרפו עוד מספר מדינות. הסנאטורים שהתנגדו לרפורמה נאלצו להתמודד עם אי-הפופולריות של עמדתם, במיוחד לאור מאמריהם הנוקבים של ויליאם רנדולף הרסט, הבעלים של כתב-העת "קוסמופוליטן", וכתבו דייוויד פיליפס, אשר תמכו ללא עוררין בבחירה ישירה של הסנאטורים ואשר הציגו את הסנאטורים השמרנים כחיילים בידי תעשיינים ובעלי הון. דעת הקהל השפיעה על המדינות השונות, ועד לשנת 1912, 29 מדינות כבר הנהיגו בחירה ישירה של סנאטורים.
בשנת 1911 הסנאטור הרפובליקני ג'וזף בריסטו מקנזס, שהשתייך לפלג הפרוגרסיבי במפלגה, הציע את מה שעתיד להפוך לתיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית. ההצעה אושרה בסנאט ברוב הדרוש של שני-שלישים, לא מעט בזכות הסנאטורים שבעצמם נבחרו בבחירה ישירה ואשר רצו לחזק את השינוי. הצעת התיקון עברה לבית הנבחרים, אשר לאחר דיונים ארוכים אישר את ההצעה גם כן בקיץ של שנת 1912.
אישורה של מדינת קונטיקט את ההצעה נתן לה את הרוב הנדרש של שלושה רבעים מן המדינות, וכך ההצעה הפכה לתיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית. כבר בשנה שלאחר-מכן הסנאטורים החדשים נבחרו על-פי התיקון.
ביקורת על התיקון

כיום ישנם מספר מבקרים לתיקון ה-17. הסנאטור זל מילר, למשל, טוען כי התיקון נותן יותר מדי כוח ל"אינטרסים המיוחדים של וושינגטון", ובשנת 2004 הוא אף הציע תיקון נגדי לתיקון ה-17, אך הלה לא התקבל. מבקר נוסף של התיקון הוא אלן קייס, אשר התמודד מספר פעמים על תפקיד נשיא ארצות הברית ועל מקום בסנאט.
כמו כן ישנם מספר ליברטריאנים אשר מתנגדים לתיקון ה-17 בטענה שהוא מפר את איזון הכוחות בין השלטון הפדרלי לבין המדינות.
לבסוף, ישנה קבוצה קטנה מיוטה, הנקראת "ידידים למען אמריקה" (Friends For America), אשר מנסה לגבש דעת קהל כנגד התיקון.
ויליאנדי (מחוז)

מחוז ויליאנדי (באסטונית: Viljandi maakond) הוא אחד מבין 15 מחוזות אסטוניה. הוא ממוקם בחלקה הדרומי של המדינה וגובל בלטביה מדרום, במחוזות ולגה, טרטו וייגבה במזרח, במחוז יארבה בצפון ובמחוז פרנו במערב.
היסטוריה

מחוז ויליאנדי או ויליאנדימאה (Viljandimaa - "ארץ ויליאנדי") היה מרכז מסחרי חשוב בימי הביניים. כיום ניתן למצוא שם חורבות רבות של טירות ומבצרים.
עד לרפורמה המנהלית באוקטובר 2017 מנה המחוז 15 נפות, מתוכן 3 עירוניות והשאר כפריות.
ממשלת המחוז

בראש כל מחוז עומדת ממשלת המחוז (באסטונית: maakonnavalitsus) הנשלטת בידי מושל (maavanem), אשר ממונה בידי ממשלת אסטוניה לקדנציה בת חמש שנים. מאז 2009 משרת מושל המחוז מאוישת על ידי למביט קרוסה (Lembit Kruuse).
גאוגרפיה

במחוז מצויים שני אגמים בולטים: אגם וורטסיירב, השני בגודלו באסטוניה, ואגם ויליאנדי. אגם וורטסיירב מפריד בינו למחוז טרטו. 
במחוז שוכן אזור הביצות סומאה (Soomaa) המשתרע על שטח של 1,545 קמ"ר. 370 קמ"ר מתוכם הוגדרו בשנת 1993 כשמורת טבע. הגבעה הגבוהה ביותר של רמת סאקאלה (Sakala kõrgustik), גבעת רוטו (Rutu mägi), מגיעה לגובה של 146 מטרים שוכנת אף היא במחוז ויליאנדי.
דמוגרפיה

לפי נתונים מ-2009 הרכב האוכלוסייה במחוז הוא כדלהלן:
אסטונים - 94.33%
רוסים - 3.33%
אחרים - 2.34%
נפות

המחוז מחולק ל-4 נפות. ישנן נפה עירונית (linn, עיר) אחת ו-3 נפות כפריות (vallad) במחוז ויליאנדי.
נפות עירוניות:
ויליאנדי (Viljandi)
נפות כפריות:
ויליאנדי: נפה הכוללת את הנפות לשעבר טרבאסטו וקולגה-יאני
מולגי (Mulgi): נפה חדשה, הוקמה ב-2017 וכוללת את הנפות לשעבר אביה, הליסטה, ומייסאקילה קארקסי
פיכיה סאקאלה (Põhja-Sakala): נפה חדשה, הוקמה ב-2017 וכוללת את הנפות לשעבר וכמה, סורה-יאני, קאוֹ וקפו
נפות לשעבר:
מייסאקילה (Mõisaküla), נפה עירונית לשעבר
וכמה (Võhma), נפה עירונית לשעבר
אביה (Abja) - העיר אביה-פאלואויה (Abja-Paluoja) צורפה לנפת אביה ב-1998
הליסטה (Halliste)
ויראטסי (Viiratsi)
טרבאסטו (Tarvastu)
קארקסי (Karksi) - העיר קארקסי-נויה (Karksi-Nuia) צורפה לנפת קארקסי ב-1999
קולגה-יאני (Kolga-Jaani)
קאוֹ (Kõo)
קפו (Kõpu)
פאיסטו (Paistu)
פרסטי (Pärsti)
סארפדי (Saarepeedi)
סורה-יאני (Suure-Jaani) - העיר סורה-יאני והמועצות אולוסטברה (Olustvere) וואסטמייסה (Vastemõisa) אוחדו לנפה אחת בשנת 2005
וילאן (יישוב)

וילאן (בהונגרית: Villány; בגרמנית: Willand, Wieland) היא עיירה בהונגריה במחוז באראניה אשר בנפת שיקלוש.
מיקום

היישוב ממוקם למרגלותיהם המזרחיים של הרי וילאן הנקראים על שמו, כעשרה קילומטרים מהגבול הדרומי של הונגריה עם קרואטיה. היא שוכנת מדרום-מערב מוהאץ' וממזרח לשיקלוש והרקאן.
מיקום > נגישות

מהחלקים הרחוקים יותר של המדינה, נתיבי הגישה החשובים ביותר הם כביש 57 בין מוהאץ' לבין פץ' והכביש המהיר M60, שאליהם ניתן להגיע על ידי יציאה ב-Versend, כביש 5701. המסלול הישן עבר ביישוב אך היום עוקף אותו. הכביש הישן ממוספר 5705 מאז.
היסטוריה

וילאן היה מיושב כבר בתקופה הפרהיסטורית, כפי שמעידים ממצאים מתקופת הברונזה. מקורו של גידול הגפנים חוזר ככל הנראה אל הקלטים, אך בוודאות ניתן להוכיח מתקופת האימפריה הרומית. כתובת על אבן מזבח מהתקופה הרומית שנחשפה בצד גבעת Szársomlyó מתעדת כרם בגודל 50 דונם.
לאחר התיישבות המדיארים במרכז אירופה, התיישבו באזור החמולות קאן, קאלאן ובור. מאוחר יותר זו הייתה כנראה אחוזה מלכותית. לאחר פלישת המונגולים לאירופה, ההונגרים גידלו ענבים בעיקר סביב הטירות. בלה הרביעי, מלך הונגריה בשנת 1247, מזכיר את הגבול של הרשאן עם כרמים בכתב הזכויות של טירת Szársomlyó.
היישוב זכה במעמד עיר בשנת 2000.
בשנת 2011, 21.2% מאוכלוסייתה הכריזו על עצמם כבעלי מוצא אתני גרמני, אך לרבים מהם יש זהות גרמנית-הונגרית כפולה, שכן יותר מ-85% מהאנשים בווילאן הכריזו על עצמם גם הונגרים.
היסטוריה > נקודות עניין אחרות

בשנת 2011 נמדדה כאן כמות המשקעים הגדולה ביותר שירדה ב-24 שעות. ברביעי באוגוסט ירדו 114 מ"מ של משקעים ביום אחד.
אתרים בעלי עניין

מוזיאון היין (במרתף טלקי לשעבר)
מחצבת גבעת הכנסייה (שמורת טבע, שביל טבע עמוני, שם בשימוש אחר: שביל טבע פרימיטיבי)
פסטיבל היין של וילאן
דרך היין Siklós-Villanyi
פארק הפסלים
ילידי המקום

אנדור וילאני (במקור שוואבאך, 1889 – בסביבות 1944) היה סופר, מחזאי, עיתונאי יהודי-הונגרי.
הערות שוליים

↑  "Elmúlt évek időjárása". met.hu.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4321992-5  NKC: ge1096479  VIAF: 239149877   WorldCat (עם VIAF): 239149877 
כרמים
ויטבסק

ערך זה עוסק בעיר בבלארוס, בעבר באימפריה הרוסית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
וִיטֵבְּסְק (בבלארוסית: Ві́цебск - ויצבסק; ברוסית: Ви́тебск) היא עיר בצפון-מזרח בלארוס ובירת המחוז הקרוי על שמה. העיר מרוחקת כ-220 ק"מ צפון-מזרחית לבירה מינסק בקרבה יחסית לגבול עם רוסיה. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023 מנתה אוכלוסיית העיר 359,148 תושבים, ובכך היא העיר השלישית בגודלה בבלארוס (אחרי מינסק והומל).
היסטוריה

ויטבסק התפתחה מנמל לחוף נהר, במקום בו נהר הויטבה (Віцьба) (שממנו נגזר שמהּ) נשפך לנהר דווינה המערבית הגדול יותר. העיר מוזכרת במסמכים היסטוריים משנת 1021, אך שנת ייסודה הרשמית היא 974, לפי הוראתה של אולגה, נסיכת קייב לבנות במקום עיר.
במאות ה-12 וה-13 הייתה ויטבסק עיר מפותחת בהצטלבות נתיבי הנהרות המובילים בין הים הבלטי, הים השחור והים התיכון. בתקופה הזו נשלטה העיר על ידי וצ'ה, אספה של ראשי שבטים. ב-1320 שולבה העיר בהדוכסות הגדולה של ליטא וב-1569 הפכה לחלק מהקהילייה הפולנית ליטאית. ב-1597 הוענקו לה זכויות מגדבורג וב-1772 שחררה אותה רוסיה בחלוקה הראשונה של פולין.
ויטבסק השתייכה לבלארוס הסובייטית בין 1919 ל-1991 ומאז התפרקות ברית המועצות היא בשטח בלארוס העצמאית. במהלך מלחמת העולם השנייה, בין 1941 ל-1944, הייתה העיר תחת כיבוש גרמני ורוב העיר העתיקה נהרסה בקרבות בין הגרמנים והצבא האדום.
יהדות ויטבסק

תחת שלטון האימפריה הרוסית, הפכה ויטבסק לעיר חשובה בתחום המושב. במחצית המאה ה-19 פעלו בעיר כ-60 בתי כנסת לרבות בית הכנסת הכוראלי של ויטבסק. לאחר גירוש מוסקבה בשנת 1891 גדלה מאוד האוכלוסייה היהודית בעיר. בהתאם לתוצאות המפקד משנת 1897 מסך 65 אלף תושבי העיר, 52% היו יהודים. במחצית הראשונה של המאה ה-20 היו כחצי מאוכלוסייתה יהודים.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה היה בעיר גרעין קטן של חסידי גור שנמלט מפני התקדמות הגרמנים, ביניהם הרב משה בצלאל אלתר והרב מנחם מנדל אלתר, אחי האדמו"ר ה'אמרי אמת'. בשנות ה-30 התקיימה בעיר ישיבת חב"ד המרכזית בברית המועצות.
בעיר נולדו הרב מנחם מנדל מויטבסק הנושא את שמה; ש. אנ-סקי, מחבר "הדיבוק"; לזר לגין, סופר ילדים יהודי-רוסי ידוע; הסוציאליסט היהודי חיים ז'יטלובסקי; חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2000 היהודי ז'ורס אלפרוב; ראש המוסד בשנות ה-50 איסר הראל; ושופטת בית המשפט העליון ומבקרת המדינה בשנות התשעים הפרופסור מרים בן-פורת. יהודה פן ותלמידו מרק שאגאל שעסק בעיירה בציורים רבים, גם לאחר שעזב אותה לטובת חיים בפריז. ב-1991 החלו חוגגים בוויטבסק פסטיבל לזכר מארק שאגאל. ב-1992 הוקמה אנדרטה לזכרו ברחוב פוקרובסקיה בו גר בילדותו, ועל קיר ביתו הוצבה כתובת זיכרון. בשנים האחרונות הוקם בעיר מוזיאון שאגאל.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין, בשנת 1939 כ-23% מאוכלוסיית העיר היו יהודים, כ-37,000 איש. עם כיבוש העיר בידי הגרמנים בתחילת יולי 1941, ערכו אלו מספר מעשי טבח ביהודיה, בהם רצחו למעלה מ-1,000 איש. בסוף חודש יולי נצטוו יהודי העיר לעבור לגטו שהוקם בה, בו הוחזקו בתנאי רעב, וממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה מפרכות. ב-8 עד 10 באוקטובר 1941 רצחו הגרמנים את 4,090 היהודים שנותרו בגטו שבעיר, לאחר שנלקחו במשאיות לתעלת אילובסקי הסמוכה לעיר. במהלך הכיבוש הגרמני נרצחו בעיר כ-16–18 אלף יהודים. לאחר הכיבוש הנאצי, הקהילה היהודית בעיר לא השתקמה. בשנת 1999 בעיר התגוררו פחות מ-3,000 יהודים (פחות מאחוז מאוכלוסיית העיר).
בית הכנסת בעיר: בשנת ה'תשפ"ג ( 2023) שוחזר ושופץ בית הכנסת חבד בעיר על ידי הרב יצחק הכהן קוגן, לאחר שהבית כנסת חרב במלחמת העולם השנייה.
תרבות

מאז 1992 מארחת ויטבסק מדי שנה פסטיבל אמנות בינלאומי - "סלביאנסקי באזאר", שרובו מוקדש למוזיקה במדינות הסלאביות.
הערות שוליים

↑  Belarus: Administrative Division (Regions and Districts) - Population Statistics, Charts and Map
↑  בנימין מינץ, מאיר ווידיסלאבסקי ז"ל, הצופה, 1 במרץ 1945
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564566605171  BNE: XX6123098  BnF: cb13168516p (data)  GND: 4347931-5  LCCN: n81059029  MusicBrainz: e671adeb-f847-45f9-b84a-6118157ab828  NKC: ge189043  SUDOC: 035118318  VIAF: 141902223   WorldCat (עם VIAF): 141902223
וילם קליין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בדצמבר 1912 אמסטרדם, הולנד 
 פטירה:  1 באוגוסט 1986 (בגיל 73) אמסטרדם, הולנד 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 
וילם קליין (בהולנדית: Willem Klein;‏ 4 בדצמבר 1912 – 1 באוגוסט 1986), נודע גם בשמות "וים קליין", "פסקל" ו"וילי וורטל", היה מתמטיקאי יהודי הולנדי וגאון חישוב מפורסם. ב-27 באוגוסט 1976, הוא חישב את השורש ה-73 של מספר בן 500 ספרות בתוך 2 דקות ו-43 שניות. הישג זה תועד ונרשם בספר השיאים של גינס.
חייו

וילם קליין נולד באמסטרדם, בנו של הנרי קליין ואמה כהן. קליין חווה ילדות קשה מאחר שאביו דחק בו להצטיין בלימודים ולהמשיך ללימודי רפואה (אביו היה רופא) אך הוא התנגד לרעיון. בנוסף ללחצים מצד אביו, אימו התאבדה בשנת 1929. בשנת 1932, קליין סיים את לימודיו התיכוניים, ועל אף רצונו העז ללמוד מתמטיקה הוא נכנע לרצון אביו ונרשם לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת אמסטרדם. הוא סיים את התואר הראשון שלו בשנת 1935.
שנתיים לאחר מכן אביו נפטר, הוא המשיך במסלול של לימודי הרפואה ועבר את החלק הראשון של קבלת הדוקטורט אך פרש לבסוף. הוא לא פרש באופן רשמי מלימודי הרפואה, אך הוא הפסיק לקרוא ספרות רפואית ולכן לא היה יכול להתקדם בלימודיו. בערך בשלב זה של חייו הוא גילה את ההומוסקסואליות שלו. ביבי סטוקביס, נוירולוג מאמסטרדם בחן את וים ואת אחיו הגדול ליאו כדי להבין את יכולות החישוב הנדירות שלהם. הוא תיאר את ליאו כגאון חישוב המסוגל לפתור ביתר קלות בעיות כתובות, ואת וים כאחד הנוטה לפתור יותר בעיות המושמעות לו.
לאחר שגרמניה הנאצית פלשה להולנד במאי 1940, קליין החל לעבוד בבית חולים יהודי והמשיך את לימודי הרפואה שלו בשנת 1941. אולם, בשנת 1942 היה עליו להתחבא, שכן אחיו ליאו נתפס על ידי הגסטפו, נשלח למחנה ההשמדה סוביבור ושם נרצח. עם תום המלחמה הוא המשיך את לימודיו ובמקביל עבד בקרקסים בצרפת, בלגיה והולנד, בהם הופיע תחת שם הבמה "פסקל" והציג לקהל את גאונות החישוב שלו. הוא חי בצניעות והופיע בפני קהל עד לשנת 1952, אז נעשה שימוש משמעותי ביכולותיו.
בשנת 1952 קליין נשכר על ידי "המרכז למתמטיקה" באמסטרדם כדי שיעבוד בתור "מחשבון אנושי". באותן שנים המחשבים הראשונים החלו להיווצר, כך שחישובים ארוכים יכלו להתבצע במהירות גבוהה יותר ובדיוק טוב יותר על ידי גאוני חישוב דוגמת קליין. בשנת 1954 נערך קונגרס בינלאומי למתמטיקאים באמסטרדם וקליין נכח בו. הקונגרס גרם לו לרצות להופיע שוב בפני קהל, הוא נדד בין מדינות עד שמרכז המחקר CERN שכר את שירותיו בשנת 1958. מאותה שנה הפסיק להופיע בקרקסים ובדרכים. בהתחלה הוא סייע רבות לפיזיקאים של CERN, אך עם ההאצה של יכולות המחשוב בשנות השישים הוא שימש כקמע של CERN והציג את יכולות החישוב שלו בפני מבקרים. ביאושו אמר ש"שווייץ היא מדינה יפה, אך חבל שגרים בה כל כך הרבה שווייצרים". CERN לעומתו הכירה בקליין כ"מחשב" הראשון שלה.
בשנת 1975, נערכו באמסטרדם חגיגות לרגל יום השנה ה-700 להתיישבות בעיר, הדבר גרם לקליין להתגעגע לארץ מולדתו והוא התפטר מ-CERN בשנת 1976. הוא חזר להופיע בפני קהל ולבצע פעולות חישוב במהירות תחת שם במה חדש "וילי וורטל", אך בפועל הוא ביקש לשבור שיאי חישוב והחל להתאמן במרץ. ב-1 באוגוסט 1986, המנקה שלו מצאה אותו בדירתו באמסטרדם ללא רוח חיים, הוא נרצח באכזריות באמצעות סכין. אף שהמשטרה לכדה חשוד במקרה לאחר הרצח, לא נמצאו ראיות שהפלילו אותו והוא שוחרר, ובכך הרצח של וילם קליין לא פוענח עד היום.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BPN: 03348634
התנועה הלאומית הרויאליסטית

| --- | --- |
סמל התנועה הלאומית הרויאליסטית, מבוסס על סמלו של לאופולד השלישי
 מדינה:  בלגיה בלגיה
 מקום פעילות:  בריסל, פלנדריה
 חברים:  8,527 איש
 תקופת הפעילות:  1940–1944 (כ־4 שנים) 
 
התנועה הלאומית הרויאליסטית (בצרפתית: Mouvement national royaliste, בראשי תיבות MNR; בהולנדית: Nationale Koninklijke Beweging, בראשי תיבות NKB) הייתה קבוצה שפעלה כחלק מתנועת הרזיסטאנס בעת הכיבוש הגרמני בבלגיה במהלך מלחמת העולם השנייה. התנועה פעלה בעיקר בבריסל ופלנדריה והשתייכה לצד הימני של המפה הפוליטית הבלגית.
רקע

ה-MNR הוקמה בעת הכיבוש הגרמני בבלגיה זמן קצר אחרי כניעת המדינה במאי 1940 על ידי חברים לשעבר במפלגה הרקסיסטית. את התנועה הנהיגו אויגן מטרן דה וילמרס, תומך לשעבר לאון דגרל. ה-MNR תמכה בכינון משטר סמכותני-דיקטטורי בבלגיה תוך שמירה על המונרכיה בראשות לאופולד השלישי. ביולי 1941 הרשויות הגרמניות החלו לרדוף את התנועה שנאלצה לרדת למחתרת. לאחר עצירתו של מטרן דהה וילמרס במאי 1942 התנועה הפכה לאנטי-גרמנית במובהק והחלה בפעילות במסגרת הרזיסטאנס הבלגי. ה-MNR החלה להדפיס עיתונים ואספה מידע מודיעיני. חברי התנועה גם סייעו בהסתרת יהודים מפני הנאצים וסייעו לטייסי בעלות הברית שמטוסיהם הופלו.
בשיתוף פעולה עם Witte Brigade והארמייה החשאית ה-MNR השתתפה בשחרור נמל אנטוורפן זמן קצר לפני השחרור של בעלות הברית בספטמבר 1944. המבצע מנע מהגרמנים להרוס את מתקני הנמל ואפשר לבעלות הברית לקבל גישה לנמל המים העמוקים הראשון שאליו הגיעו.
אבדות

במהלך המלחמה הוצאו להורג 160 מחברי התנועה הרויאליסטית במחנות הנאצים. כ-100 נהרגו במהלך שחרור נמל אנטוורפן. אנדרטה לזכר חברי המחתרת שנהרגו במהלך שחרור בריסל מוצבת בסמוך למוזיאון המלכותי לאמנות יפה של בלגיה.
הערות שוליים

1 2 3 4  Vincent Dujardin, Mark Van den Wijngaert, La Belgique sans roi: nouvelle histoire de Belgique 1940-1950, בריסל: Le Cri édition, 2010, ISBN 9782871065203
↑  Monument: National Royalists Monument, Brussels Remembers
הלוחית שהוצבה לזכר נופלי התנועה הלאומית הרויאליסטית
ויטאן סולימאן

ויטאן סולימאן (באינדונזית: Witan Sulaeman; נולד ב-8 באוקטובר 2001 בפאלו שבאינדונזיה) הוא כדורגלן אינדונזי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת סניצה מליגת העל הפולנית ובנבחרת אינדונזיה.
קריירת מועדונים > יוגיאקרטה

ב-17 באוגוסט 2019 חתם סולימאן על חוזה מקצועני ראשון ביוגיאקרטה מהליגה האינדונזית השנייה. בסך הכל ערך שבע הופעות ליגה במדי המועדון.
קריירת מועדונים > ראדניק סורדוליצ'ה

ב-12 בפברואר 2020 חתם סולימאן על חוזה לשלוש עונות בוחצי בראדניק סורדוליצ'ה מליגת העל הסרבית. ב-13 ביוני ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-2 לראדינצ'קי ניש במסגרת המחזור ה-29 בליגה לעונת 2019/2020. בסך הכל ערך סולימאן חמש הופעות ליגה במועדון.
קריירת מועדונים > לכיה גדנסק

ב-1 בספטמבר 2021 חתם סולימאן על חוזה לשתי עונות בלכיה גדנסק מליגת העל הפולנית.
קריירה בינלאומית

ב-25 במאי 2021 ערך סולימאן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אינדונזיה, בהפסד 3-2 לנבחרת אפגניסטן במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת אינדונזיה לטורניר גביע אסיה 2023.
הערות שוליים

↑  Alasan Witan Sulaiman Pilih Gabung Klub Liga 2 באתר Bolalob, ‏ 19 באוגוסט 2019 (באינדונזית)
↑  Transfer Witan Sulaiman ke Klub Serbia Jadi Sorotan Media Eropa באתר Kompas, ‏ 12 בפברואר 2020 (באינדונזית)
↑  Witan Sulaeman Gabung Lechia Gdansk, Dikontrak 2 Tahun באתר CNN, ‏ 1 בספטמבר 2021 (באינדונזית)
↑  Afghanistan Ungkap Kelemahan Indonesia di Menit Krusial באתר Kompas, ‏ 26 במאי 2021 (באינדונזית)
↑  Resmi, Ini 28 Pemain Timnas Indonesia Untuk Kualifikasi Piala Dunia 2022 באתר Tempo, ‏ 13 במאי 2021 (באינדונזית)
↑  AFC Asian Cup 2023™ Qatar squad lists באתר הרשמי של קונפדרציית הכדורגל של אסיה, 4 בינואר 2024 (באנגלית)
| נבחרת אינדונזיה – גביע אסיה בכדורגל 2023 |
| --- | --- | --- |
|  1 ריאנדי •  2 יאקוב •  3 בגוט •  4 אמאט •  5 ריזקי רידהו •  6 וולש •  7 מרסלינו •  8 ויטאן •  9 דרג'אד •  10 אגי •   11 סטרויק •  12 ארהאן • 13 אדו •  14 אסנווי • 15 קמבואיה • 16 הוקי • 17 סדיל • 18 סננטה • 19 וואהיו • 20 פטינאמה • 21 ארננדו • 22 דנדי • 23 קלוק • 24 ג'נר • 25 הובנר • 26 סיאהרול • מאמן: טאה-יונג |  1 ריאנדי •  2 יאקוב •  3 בגוט •  4 אמאט •  5 ריזקי רידהו •  6 וולש •  7 מרסלינו •  8 ויטאן •  9 דרג'אד •  10 אגי •   11 סטרויק •  12 ארהאן • 13 אדו •  14 אסנווי • 15 קמבואיה • 16 הוקי • 17 סדיל • 18 סננטה • 19 וואהיו • 20 פטינאמה • 21 ארננדו • 22 דנדי • 23 קלוק • 24 ג'נר • 25 הובנר • 26 סיאהרול • מאמן: טאה-יונג | אינדונזיה |
התנועה המאוחדת

סמל התנועה המאוחדת
התנועה המאוחדת או בשמה המלא הרשמי התנועה הכללית של הנוער הלומד החלוצי בארץ ישראל הייתה תנועת נוער לומד שהוקמה בשנת 1945 כאשר חלק מחברי תנועת המחנות העולים פרשו על רקע פילוג במפא"י והתאחדו עם חברי תנועת גורדוניה-המכבי הצעיר. עד למלחמת העצמאות הייתה פעילות התנועה מצומצמת אך לאחר מכן היא התרחבה מאוד, ובין השנים 1950–1953 פעלה התנועה בבתי ספר שונים בארץ. ב-1954 התאחדה התנועה עם תנועת  הבונים העולמית, והוקמה תנועת "הבונים-התנועה המאוחדת" 
ב-1959 התאחדה התנועה עם "הסתדרות הנוער העובד" ויחד הוקמה "הסתדרות הנוער העובד והלומד".
מהקמת התנועה ועד קיץ 1948 התגייסו לפלמ"ח תשע הכשרות של בוגרי התנועה, ובהן –
הכשרת כפר גלעדי (אליה יצא המחזור הראשון של התנועה)
הכשרת דגניה ב'
הכשרת רמת דוד
הכשרת נווה ים–אלומות
הכשרת כפר בלום
הכשרת אבוקה
הכשרת עין גב
עשר מידות התנועה

מידות התנועה המאוחדת הושפעו מי"ג דיברות גורדוניה ומדיברות השומר הצעיר והשפיעו על שמונת עקרונות הנוער העובד והלומד.
חבר התנועה –
נאמן לעמו, ארצו, שפתו ולמדינת ישראל
איש חופש, מתקומם נגד עול ומשטר הניצול בחברה
רע לאדם, אח לכל העובדים
איש אמת
איש סדר, משמעת ומחשבה עצמית
טהור בדבריו ובמעשיו
איתן ברוחו, נכון להגנה
קרוב לטבע, פשוט בהליכותיו
שואף דעת, ויונק ממקורות תרבות ישראל
איש העבודה, היצירה וההגשמה
ראו גם

תנועות נוער בישראל
לקריאה נוספת

מתתיהו רוטנברג ומרדכי נאור, תנועות נוער בישראל ובעולם, הוצאת עמיחי, 1962
מרדכי נאור, בתנועה מתמדת - אלבום 60 שנות הנוער העובד והלומד, 1984
מיכה לבנה (מלקט ועורך), עלה והגשם - ספר התנועה המאוחדת, 1998
כצמח השדה - ילקוט המחנות העולים, בהוצאת בוגרי התנועה בתנועה המאוחדת, תש"ו
אבינועם גרנות, הנוער העובד והלומד - ציוני דרך חלק א' 1924-1980, אתר "מאמרים"
ולדימיר דובוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 בפברואר 1958 (בן 66) 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה, ישראל 
 השכלה:  הפקולטה לכימיה של אוניברסיטת מוסקבה 
 תפקיד:  חבר הדומה הממלכתית (18 בינואר 2000–7 בדצמבר 2003) 
 
ולדימיר דובוב (ברוסית: Владимир Дубов; נולד ב-7 בפברואר 1958) הוא איש עסקים, פוליטיקאי ואוליגרך יהודי רוסי. היה מבעלי חברת יוקוס. מתגורר כיום בישראל. בין השנים 1999 ל-2003 שימש כחבר בדומה.
קורות חיים

נולד למטווי דובוב, אשר היה סוחר תבואה עשיר ומקורב לשלטון הסובייטי. דובוב למד כימיה באוניברסיטת מוסקבה ולאחר סיומה בין השנים 1979 ל-1989 היה חוקר במכון לטמפרטורות גבוהות של האקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 1989 פנה אליו מיכאיל חודורקובסקי וצירף אותו להנהלת בנק מנטפ (Банк МЕНАТЕП) שהיה בבעלותו, כשאחת מהסיבות הייתה להשתמש בקשריו של אביו של דובוב כדי לעזור לבנק לזכות לגישה לעסקים עם המדינה. בהמשך נהיה דובוב לאחד מבעלי המניות העיקריים בבנק ובחברת האנרגיה יוקוס.
בשנת 1999 נבחר לפרלמנט הרוסי ושימש בין השאר כחבר בתת-ועדה לענייני מיסוי. בין השאר ניסה בתפקידו לקדם את האינטרסים של חברת יוקוס של חודורקובסקי}.
לאחר ששותפו חודורובסקי נעצר ברוסיה, נמלט דובוב לישראל באוקטובר 2003. בינואר 2004 הוצא נגדו צו מעצר לאחר שהואשם בהעלמת מס ברוסיה בהקשר לחברת יוקוס. בפברואר הציעו השותים ביוקוס להעביר את אחזקתם לממשלת רוסיה תמורת שחרור חודורקובסקי. הם איבדו את מניותיהם בחברה אך חודורקובסקי לא שוחרר. בפברואר 2005, בעת ביקור בארצות הברית, הוזמן לסעודת ערב עם הנשיא בוש.
בספטמבר 2005, רכשה קבוצת מנטפ חברת טלקום באוקראינה.
בישראל מתגורר דובוב בכפר שמריהו. הוא מחזיק בחברת החזקות, יחד עם מיכאיל ברודנו, שבבעלותה מועדון כושר בראשון לציון ואת חברת ד.ב עתיד מרקטינג, שעוסקת בשיווק יין. דובוב הוא בעלים של יקב אמפורה. הוא שותף בהקמת קרן נדב יחד עם לאוניד נבזלין ומיכאל ברודנו.
בספטמבר 2015, חשפה העיתונאית שרון שפורר כי דובוב נתן הלוואה בסך 600 אלף שקל לשר זאב אלקין.
אלקין סירב למסור לאיזו מטרה ובאילו תנאים ניטלה ההלוואה, אך טען שההלוואה נלקחה באישור ובהתייעצות עם אייל ינון, היועץ המשפטי לכנסת. בעקבות הפרסום, משרד המשפטים ערך לאלקין הסדר ניגוד עניינים מיוחד בכל הנוגע ליחסיו עם דובוב.
ראו גם

מיכאיל חודורקובסקי
יוקוס
הערות שוליים

↑  Putin's Oil: The Yukos Affair and the Struggle for Russia, Martin Sixsmith, page 23
↑  WHEEL OF FORTUNE, Thane Gustafson
↑  שרון קדמי ואבי וינרב, ‏חודורובסקי העביר מניות בתאגיד יוקוס לשותף יהודי שקיבל אזרחות ישראלית, באתר גלובס, 3 בנובמבר 2003
↑  שרון קדמי ואבי וינרב, ‏בכירים יהודים בחב' יוקוס הרוסית ברחו לישראל לאחר מעצרו של חודורקובסקי, באתר גלובס, 3 בנובמבר 2003
שרון קדמי ואבי וינרב, ‏חודורובסקי העביר מניות בתאגיד יוקוס לשותף יהודי שקיבל אזרחות ישראלית, באתר גלובס, 3 בנובמבר 2003
↑  שירות גלובס, ‏רוסיה הוציאה צווי מעצר בינלאומיים נגד שני מנהלי "יוקוס" הנמצאים לדבריה בישראל, באתר גלובס, 27 בינואר 2004
↑  סוכנויות הידיעות, רוסיה ביקשה מהאינטרפול לעצור את ליאוניד נבזלין ובעל מניות נוסף ביוקוס - השוהים בישראל, באתר TheMarker‏, 25 בינואר 2004
↑  בעלי מניות הגדולים של יוקוס מציעים: אחזקתם תמורת שחרור חודורקובסקי, באתר גלובס, 16 בפברואר 2004
↑  סוכנויות הידיעות, נשיא רוסיה, דמיטרי מדוודב: מיכאיל חודורקובסקי לא ישוחרר מהכלא עד שיודה בעבירות בהן הורשע, באתר TheMarker‏, 5 ביולי 2009
↑  שניים מבעלי מניות יוקוס השוהים בישראל ומבוקשים על ידי האינטרפול - יסעדו היום עם הנשיא בוש בארה"ב, באתר TheMarker‏, 3 בפברואר 2005
↑  שירות גלובס, ‏מנאטפ של נבזלין, ברודנו ודובוב מתרחקת מרוסיה: רוכשת חברת טלקום באוקראינה, באתר גלובס, 5 בספטמבר 2005
↑  גלי וינרב, ‏האוליגרכים מהרצליה פיתוח, באתר גלובס, 20 במרץ 2005
↑   שרון שפורר, שר הקליטה זאב אלקין קיבל הלוואה בסך 600 אלף שקל מהאוליגרך ולדימיר דובוב, באתר TheMarker‏, 21 בספטמבר 2015
↑   מאמר המערכת, מאיפה הכסף, באתר הארץ, 9 ביולי 2019
ולדימיר גרשנייב

ולדימיר אנאטולייביץ' גרשנייב (ברוסית: Владимир Анатольевич Гречнёв; נולד ב-25 ביולי 1964) הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן. גרשנייב מזוהה בישראל עם קבוצת בית"ר ירושלים בה שיחק 3 עונות, וכונה בפי אוהדיה "גרשון".
קריירה

גרשנייב החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של המועדון הסובייטי מועדון הכדורגל מוסקבה. בשנת 1984 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון. בסיבוב השני של עונת 1985 הצטרף לקבוצת טורפדו מוסקבה. לאחר פירוק ברית המועצות עבר לקבוצת שלונסק ורוצלב הפולנית שם שיחק במשך כ-2 עונות.
בקיץ 1992, לאחר עליית בית"ר לליגה הבכירה, הצטרף לבית"ר ירושלים כחלק ממסע הרכש לחיזוק הקבוצה יחד עם סרגיי טרטיאק. גרשנייב היה לשחקן משמעותי בעונת האליפות של בית"ר 1992/1993 והרבה להבקיע שערים כאשר בעונתו השנייה בקבוצה הבקיע 19 שערים בכל המסגרות.
בעונת 1995 עזב את בית"ר לאחר שנפצע קשה בברכו וחזר לשיקום בקבוצת טורפדו מוסקבה. לאחר מכן חזר לישראל ושיחק בקבוצת הפועל ראשון לציון, אך לאחר חצי עונה חזר לרוסיה ושיחק בקבוצות שונות עד לפרישתו בשנת 1998.
קריירת אימון

לאחר פרישתו שימש כעוזר מאמן בקבוצת חימקי וכמאמן בנוער של מועדון ילדותו. בהמשך שימש גרשנייב מאמן קבוצת הנערים במועדון, ובקבוצת החובבים מועדון הכדורגל מוסקבה. כיום מאמן נוער בטורפדו מוסקבה.
תארים כשחקן

הגביע הסובייטי - זכייה: 1986, סגנות: 1988, 1989, 1991
מדליית ארד בליגת העל הסובייטית לשנת 1988
אליפות ישראל (1): 1992/1993
הערות שוליים

↑  רון עמיקם, מאיר גבאי, רוני דיאון, אני אוהב אותך בית"ר – תולדות בית"ר ירושלים, פרק שנים-עשר, ולדימיר גרשנייב, עמוד 191, הוצאת Media41LTD
ויטוריו אמדאו השני, נסיך קריניאנו

ויטוריו אמדאו השני, נסיך קריניאנו (באיטלקית: Vittorio Amedeo II di Savoia-Carignano; ‏31 באוקטובר 1743 - 10 בספטמבר 1780), היה נסיך קריניאנו בין השנים 1778–1780 וסבו של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה.