stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בין הקטבים
היסטוריה ומיקוד > כותבים בכירים בכתב העת

בין היתר התפרסמו ב"בין הקטבים" מאמרים של כותבים בכירים כמו האלוף אביב כוכבי שכתב על תהליך השינוי באמ"ן בעת היותו ראש האגף, האלוף יואב הר אבן שכתב על אסטרטגיית צה"ל, האלוף גיא צור שכתב על תהליך השינוי המתקיים בזרוע היבשה, אלוף רוני נומה מפקד פיקוד המרכז שכתב על אירועי גודל השעה, אלוף קובי ברק מפקד זרוע היבשה שכתב על הצורך בלוחמה רב ממדית ביבשה, אלוף אלי שרביט מפקד חיל הים שכתב על הקמת המטה המבצעי בזרוע הים, אלוף פיקוד העורף תמיר ידעי שכתב על הטרנספורמציה שערך בפיקוד, אלוף תמיר היימן שכתב על למידה במטה הכללי ורבים נוספים. גיליון 28–30 של בין הקטבים עוסק בתר"ש "תנופה" ובתפיסת ההפעלה הצה"לית וכולל מאמרים של ראש המטה הכללי אביב כוכבי, מפקד זרוע היבשה האלוף יואל סטריק, מפקד פיקוד הדרום האלוף הרצי הלוי, מפקד חיל האוויר האלוף עמיקם נורקין וראש אגף כוח האדם במטכ"ל האלוף מוטי אלמוז, ועוד קצינים בכירים רבים המתארים היבטים שונים של התפיסה החדשה.
מלבד מאמרים, ניתן למצוא הקדמות מאת הרמטכ"ל הנוכחי אביב כוכבי, הקדמה מאת הרמטכ"ל לשעבר גדי איזנקוט לגיליון יבשה, הקדמה מאת מפקד חיל האוויר הישראלי לשעבר, האלוף (במיל') אמיר אשל, והקדמה מאת ראש אגף התקשוב וההגנה בסב"ר, האלוף ליאור כרמלי.
היסטוריה ומיקוד > מגמות מרכזיות

"בין הקטבים" משקף זרם הולך וגובר בצה"ל הקורא לרפורמה ארגונית ומודרניזציה של הכוח הצבאי. זאת ניתן לראות במאמרים "'עוד מאותו הדבר' - על הצורך בדילוג תפיסתי בבניין הכוח", של האלוף אהרון חליוה, במאמר "מבולבלים? גם אנחנו! - פרספקטיבה היסטורית לדיון על "יבשה באופק"", מאת אלוף-משנה ערן אורטל, ובמאמר "מכיפת ברזל ל"תקרת זכוכית"", מאת רס"ן שלומית רודניצקי.
תחרות פרס הרמטכ"ל לכתיבה צבאית

בכתב העת התפרסמו מספר מאמרים אשר זכו בפרס הרמטכ"ל לכתיבה צבאית יוצרת:
ליאור לבד, ‏מבוכו של המינוטאור או: פרדוקס הסייבר – עיון מערכתי באתגרים ובהזדמנויות של המרחב המקוון, בין הקטבים ‏3	– מקום שני לשנת 2015
ערן אורטל, ‏קץ להדחקה – עידן שישי בלוחמת היבשה, בין הקטבים ‏6 – מקום ראשון לשנת 2016
דניאל ברן, ‏"כך נהגנו תמיד..." – תובנות אישיות מתהליכי השתנות והסתגלות, בין הקטבים ‏8 – מקום שני לשנת 2016
סמואל בומנדיל, ‏"במקום בו אין אנשים" – על האתגרים הצפויים לצה"ל כתוצאה מהשימוש הגובר בכלי נשק בלתי מאוישים, בין הקטבים ‏9 – מקום שלישי לשנת 2017
נורית כהן-אינגר וליאור זכרון, ‏'לראות את הנולד' – שילוב יכולות בינה מלאכותית לשיפור העוצמה האווירית של צה"ל, בין הקטבים ‏12 – מקום ראשון לשנת 2017
שלומית רודניצקי, ‏מכיפת ברזל ל"תקרת זכוכית", בין הקטבים ‏16–17 – מקום שני לשנת 2018
דוד שורש, ‏אסטרטגיה בעידן הבינה המלאכותית – תהליך תכנון אסטרטגי למגמות טכנולוגיות משבשות, בין הקטבים ‏18 – מקום ראשון לשנת 2018
דובי רז ונירית לנג, ‏דיפלומטיה ימית, בין הקטבים ‏25 – מקום שלישי לשנת 2020
אל"ם ד', סא"ל א' ורס"ר ר', ‏מבוא ל"עליונות מודיעינית" – פוטנציאל ייחודי לתחילת "מהפכה בענייני מודיעין" במסגרת תר"ש "תנופה", בין הקטבים ‏28–30 – מקום ראשון לשנת 2020
גיליונות "בין הקטבים" שהתפרסמו

גיליון מס' 1 (פברואר 2014): סְפָר - עיון בהתהוות האתגר בגבולות
גיליון מס' 2 (יולי 2014): שינוי והשתנות - על גמישות צבאית במציאות מתהווה
גיליון מס' 3 (דצמבר 2014): סייבר - אתגר והזדמנויות במרחבים חדשים
גיליון מס' 4 (יולי 2015): הגנה ועורף - עיון מחודש
גיליון מס' 5 (נובמבר 2015): רשתיות וחשיבה רשתית - על עולמות שטוחים ומה שביניהם
גיליון מס' 6 (ינואר 2016): בניין הכוח - חלק א'
גיליון מס' 7 (אפריל 2016): בניין הכוח - חלק ב'
גיליון מס' 8 (ספטמבר 2016): המטה הכללי - על מנהיגות ולמידה במציאות משתנה
גיליון מס' 9 (דצמבר 2016): בניין הכוח - חלק ג'
גיליון מס' 10 (מרץ 2017): המטה הכללי חלק ב' - על מנהיגות ולמידה במציאות משתנה
גיליון מס' 11–12 (יוני 2017): עוצמה אווירית - יובל למבצע מוקד
גיליון מס' 13 (אוקטובר 2017): משחקי מלחמה
גיליון מס' 14 (דצמבר 2017): המטה הכללי חלק ג' - על מנהיגות ולמידה במציאות משתנה
גיליון מס' 15 (מרץ 2018): ביטחון שוטף - המערכה שבין המלחמות - חלק א'
גיליון מס' 16–17 (יולי 2018): יבשה – 70 שנה לצה"ל
גיליון מס' 18 (דצמבר 2018): דיגיטל 2.0 - צבא וטכנולוגיה בעידן המידע
גיליון מס' 19 (פברואר 2019): ביטחון שוטף - המערכה שבין המלחמות - חלק ב'
גיליון מס' 20–21 (יוני 2019): בדרך לטרנספורמציה צבאית
גיליון מס' 22–23 (אוקטובר 2019): ביטחון שוטף - המערכה שבין המלחמות - חלק ג'
גיליון מס' 24–25 (מארס 2020): דיפלומטיה צבאית
גיליון מס' 26–27 (יולי 2020): בניין כוח אדם
גיליון מס' 28–30 (נובמבר 2020): עליונות צבאית ותר"ש תנופה
גיליון מס' 31–32 (מאי 2021): יבשה ב'
גיליון מס' 33 (אוגוסט 2021): מצביאות
גיליון מס' 34 : בעקבות שומר החומות
גיליון מס' 35 : מעגל שלישי
גיליון מס' 36 : נשים - הפוטנציאל המערכתי
גיליון מס' 37 : המלחמות החדשות ומלחמת רוסיה - אוקראינה
גיליון מס' 38 : עוצמה ימית
גיליון מס' 39 : איראן ורב־זירתיות
גיליון מס' 40 : יובל למלחמת יום הכיפורים
גיליון מס' 41 : מלחמת "חרבות ברזל"
גיליון מס' 42 : (לא מופיע באתר, נכון לאוקטובר 2024)
גיליון מס' 43 : מלחמת "חרבות ברזל" ב'
הערות שוליים

↑  נכון לאוקטובר 2024
אדם וילסון

אדם וילסון (באנגלית: Adam Wilson; נולד ב-10 באפריל 2000) הוא כדורגלן אנגלי-קנייתי המשחק בעמדת הקיצוני בדה ניו סיינטס.
קריירה

וילסון, התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ניוקאסל יונייטד. ביולי 2020 חתם על חוזה במועדון והצטרף לקבוצת המילואים. בספטמבר 2022 חתם בדה ניו סיינטס מליגת העל הוולשית. בעונת הבכורה שלו במועדון כבש 7 שערים ב-19 משחקים בליגה.
ב-28 באוגוסט 2023 חתם לשלוש שנים בברדפורד סיטי. ב-21 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד רקסהאם.
ב-20 באוגוסט 2024 הושאל בחזרה לדה ניו סיינטס עד לסיום העונה. כשבוע לאחר מכן היה שותף להעפלה של הקבוצה לשלב הבתים של הקונפרנס ליג ובכך הפך למועדון הראשון מוויילס שמעפיל לשלב בתים של מפעל אירופי.
בצעירותו, שיחק בנבחרת הנוער של אנגליה. במאי 2024 זומן לראשונה לסגל נבחרת קניה, אך טרם ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת.
סמל העיר חיפה

| --- | --- |

סמל העיר הרשמי
 פרטים
 המחזיק בסמל:  עיריית חיפה
 תאריך אימוץ:  22 ביוני 1936
סמל מיתוג העיר החל משנת 2024
סמלה של העיר חיפה אושר על ידי מועצת העיר ב-22 ביוני 1936. הסמל צויר על ידי האמנית אסתר ברלין-יואל בהתאם להנחיות ועדה מיוחדת שעסקה בנושא בראשותו של ראש העיר חסן שוכרי.
תהליך קבלת הסמל

בראשית 1934 החל ראש העיר חיפה חסן שוכרי בהליך לבחירת סמל רשמי לעירו. בתחילה ניגש שוכרי אל סגן מושל המחוז וביקש לאשר אצלו הצעה ראשונה לסמל. משנדחה והתבקש להביא הצעות נוספות פנה אל מהנדס העיר ליונל ווטסון וזה הציג בפניו, ביולי 1934, שלוש הצעות נוספות. ווטסון כלל בהצעותיו מאפייני נוף בולטים של העיר וכן ניסה לשלב מאפיינים מהווי העיר, תוך הדגשת אופייה המזרחי והתפתחותה. שלוש ההצעות הוצגו לחברי מועצת העיר, אך זו החליטה להורות על הקמת ועדה ולהסמיכה לבחור את סמל העיר. הוועדה הורכבה משלושה נציגים: ראש העיר המוסלמי חסן שוכרי (ששימש כיו"ר הוועדה), מיח'איל תומא הערבי-נוצרי ודוד הכהן היהודי.
ביולי 1935 התכנסה ועדת הסמל לראשונה והחליטה על קיום תחרות לעיצוב הסמל וכן קבעה פרס של 15 לירות ארץ ישראליות למעצב הסמל הנבחר. בהודעתו לציבור כתב שוכרי כי יש צורך בסמל "שיהא בו משום רמז למצבה הגאוגרפי של חיפה (בין הר הכרמל לים)". המועד האחרון להגשת הצעות נקבע לסוף חודש אוגוסט 1935 ובסופו של דבר התקבלו בידי הוועדה כמה עשרות שרטוטים, רובם מתושבים יהודים ומקצתם מתושבים ערבים.
בתחילת 1936 התכנסה ועדת הסמל בפורום רחב, שכלל שלושה אנשי מקצוע נוספים (מהנדס, אדריכל ואמן), לדון בהצעות שהתקבלו. הוועדה לא מצאה סמל הראוי לבחירתה, אך התרשמה מהצעה שהגישה האמנית אסתר ברלין-יואל, אשתו של הרופא חיים ברלין. התקבלה החלטה להטיל את מלאכת עיצוב הסמל על ברלין, וזאת על פי דגשים שייתנו חברי הוועדה ואנשי המקצוע. בהתאם לדגשים שקיבלה הכינה ברלין מספר תרשימים ובהם ניכר שילוב בין נוף ההר לים וכן ביטוי גרפי לשלום. ביטוי לטבעה העירוני של העיר באותם הימים נעדר מהתרשימים והושם דגש על האווירה בעיר, כפי שבאה לידי ביטוי בנמל חיפה, הר הכרמל והים התיכון.
ב-22 באפריל 1936 התכנסה הוועדה לישיבתה האחרונה כדי לדון בהצעותיה של ברלין. הסמל שהומלץ על ידי שלושת אנשי המקצוע שהנחו את ברלין אושר על ידי הוועדה וב-22 ביוני אושרר גם במועצת העירייה.
משמעות הסמל

בשנים שחלפו מאז החל השימוש בסמל הייתה משמעות מרכיביו לא ברורה לרבים מתושבי העיר. שבתי לוי, ראש העיר שהחליף את שוכרי בתפקידו נדרש לכך:
בסמל זה מצויר המבצר העתיק של חיפה אשר היה ממוקם על המקום הזה במשך מאות שנים והתקיים עד שנת 1880. המבצר, כסימן של מלחמה והגנה נעלם בינתיים. ויכולים אתם לראות בסמל שלנו כי מבצר זה חצוי הוא על ידי ענף זית, כי מאמינים אנו בשלום. במקום מבצר כקו אופייני לחיפה, צויר נמלה הנועד לתנועת ספנות בעתות שלום. לפיכך אתם מוצאים על הסמל שלנו את שני מגדלי האור בכניסה לנמל וספינת נוסעים"
שני המגדלים המופיעים במרכז הסמל מתוארים בדבריו של לוי כמגדלורים של נמל חיפה, ואולם יש המייחסים את שני המגדלים לצריחים שנבנו בשנות העשרים של המאה ה-18 בתקופת השלטון העות'מאני בכניסה לנמל של "חיפה הישנה" כדי להגן עליו מפני התקפות שודדי ים (חיפה אף נודעה בתקופה זו בשם "הנמל של שני המגדלים"), ויש המייחסים מגדלים אלו לשני השערים שבנה דאהר אל-עומר כחלק מהחומה של "חיפה החדשה" בשנות השישים של אותה מאה.
בדבריו על חלקו העליון של הסמל מתייחס לוי גם למבצר שהקים דאהר אל-עומר במעלה "חיפה החדשה" במאה ה-18 ולניגוד שמביא עמו ענף הזית כסמל לשלום. יש הטוענים שעוד בתכנון הסמל המקורי הייתה הכוונה באיור המבצר כסמל לשלום, שכן שמו המקורי בערבית היה "בורג' א-סלאם", כלומר "מבצר השלום".
על החשיבות הרבה אשר ניתנה למרכיב השלום בסמל ניתן ללמוד גם מהעובדה שבקלף המתנוסס בתחתית הסמל נכתב שם העיר בשלוש שפות: אנגלית, ערבית ועברית. בסמל המקורי שנתקבל ב-1936 הופיע השם באנגלית במרכז הקלף. בשנת 1948, בתום מלחמת העצמאות, הועבר השם בעברית למרכז הקלף והשם באנגלית הוסט לשמאל. את הסמל בצורתו שקדמה לשינוי ניתן לראות היום מעל לקשת הגדולה בחזית בית העירייה בשכונת הדר הכרמל. זהו השינוי היחידי שנעשה בסמל מאז 1936.
דגל העיר ותוספות לסמל המקורי

| --- | --- |

דגל העיר
 סוג הדגל:   דגל מוניציפלי
 יחס אורך/גובה:  2:3
עיריית חיפה עושה כיום שימוש בדגל בו מופיע סמל העיר בצבע במרכז דגל שצבעו תכלת.
בנובמבר 2010 חשפה עיריית חיפה סמליל ממותג הכולל את הכיתוב "עיריית חיפה" בעברית במרכזו, את סמל העיר בצד שמאל ואובייקט גרפי מצד ימין למעלה הבנוים מפסים בצבעים תכלת, כחול וירוק המסמלים את כחול הים של המפרץ, השמים כסמל למעוף וחזון ואת הר הכרמל והטבע, בהתאמה. הסמליל מופיע בפרסומים ברחבי העיר ובאמצעי התקשורת השונים. עיצוב הסמליל נעשה על ידי המעצבת סיון דרמון. בנוסף לשימוש בסמליל הממותג, מופיע בפרסומים שונים של העירייה סמליל קו רקיע של העיר. סמליל ממותג הכולל את סמל העיר המקורי וכן סמליל קו רקיע הם שני מאפיינים שאימצה חיפה מתל אביב ומערים נוספות בארץ שהלכו בעקבותיה.
בינואר 2019 פורסם כי ראש העיר החדשה עינת קליש- רותם החליטה לבטל את הסמליל מ-2010, ובפרסומי העירייה החל להופיע סמל העיר הוותיק ולצידו הכיתוב עיריית חיפה בשלוש השפות בעיצוב מחודש.
בחודש יוני 2024 חזרה עיריית חיפה ללוגו הוותיק, הכולל את הכיתוב "עיריית חיפה" בעברית, אנגלית וערבית במרכזו, את סמל העיר בצד שמאל ואובייקט גרפי מצד ימין למעלה, הבנוי מפסים בצבעים תכלת, כחול וירוק. 3 הצבעים מסמלים את כחול הים של המפרץ, השמים כסמל למעוף וחזון ואת הר הכרמל והטבע, בהתאמה.
הלוגו החדש-ישן עוצב על ידי סיון דרמון, ממשרד הפרסום שפי, ובגרסתו החדשה הוא עבר שדרוגים קטנים, כדי שיתאים לעידן הנוכחי.
לקריאה נוספת

ד"ר תמיר גורן, סמל העיר חיפה - מקורו ועיצובו, "חיפה" - ביטאון העמותה לתולדות חיפה, גיליון מס' 1, ינואר 2004.
אילן אלון, מבט נוסף על סמל העיר חיפה, "חיפה" - ביטאון העמותה לתולדות חיפה, גיליון מס' 4, נובמבר 2006.
הערות שוליים

↑  קליש רותם החליטה לשנות את לוגו העירייה, באתר כלבו – חיפה והצפון, ‏2019-01-29
↑  לוגו עיריית חיפה - עיריית חיפה, באתר עיריית חיפה, ‏25 באוגוסט 2021
| דגל ישראל סמלי מחוז חיפה |
| --- | --- | --- |
| ערים | חיפה • אום אל-פחם • אור עקיבא • באקה אל גרביה • חדרה • טירת כרמל • נשר • קריית אתא • קריית ביאליק • קריית ים • קריית מוצקין | מפת מחוז חיפה |
| מועצות מקומיות | בנימינה-גבעת עדה • ג'סר א-זרקא • דלית אל-כרמל • זכרון יעקב • כפר קרע • עספיא • פרדס חנה-כרכור • קריית טבעון | מפת מחוז חיפה |
| מועצות אזוריות | אלונה • זבולון • חוף הכרמל • מנשה | מפת מחוז חיפה |
מחוז הצפון • מחוז חיפה • מחוז תל אביב • מחוז המרכז • מחוז ירושלים • מחוז הדרום • מחוז יהודה ושומרון
סמל העיר המקורי (שם העיר באנגלית מופיע במרכז הקלף שבתחתית הסמל) בראש בניין העירייה
סמליל קו הרקיע של חיפה
ולדימיר טולסטוי

| --- | --- |

 לידה:  28 בספטמבר 1962 (בן 62) Troitskoye, רוסיה 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 מקום לימודים:  הפקולטה לעיתונות של אוניברסיטת מוסקבה 
 שפות היצירה:  רוסית
 צאצאים:  Anastasia Tolstaya 
 פרסים והוקרה:  עובד מצטיין של תרבות הפדרציה הרוסית  עיטור הידידות (רוסיה) 
 
טולסטוי כיועץ הנשיא לענייני תרבות לצד הנשיא ולדימיר פוטין בפגישה עם נציגי קהילת המוזיאונים
ולדימיר איליץ' טולסטוי (ברוסית: Влади́мир Ильи́ч Толсто́й; נולד ב-28 בספטמבר 1962, כפר טרויצקויה, פרברי מוסקבה) הוא עיתונאי וסופר רוסי. נינו של לב טולסטוי. בשנים 2012 - 2024 שימש יועץ לנשיא רוסיה לענייני תרבות, מאז 2019 הוא נשיא ההתאחדות הבינלאומית ללימוד שפה וספרות רוסית (MAPRYAL).
זוכה פרס על שם ולדימיר ויסוצקי 2012.
הערות שוליים

↑  https://www.interfax.ru/russia/961614
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 4078523  GND: 136501303  ISNI: 0000 0000 4468 3641  LCCN: no2003064847  SUDOC: 144118890  VIAF: 68621226   WorldCat (עם VIAF): 68621226 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משה לוינגר

| --- | --- |

הרב משה לוינגר, 2005
 לידה:  1935 תרצ"ה ירושלים, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  16 במאי 2015 (בגיל 80 בערך) כ"ז באייר ה'תשע"ה ירושלים, ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות בחברון
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת חורב  ישיבת מרכז הרב 
 מקום פעילות:  חברון
 תקופת הפעילות:  ? – 16 במאי 2015 
 השתייכות:  ציונות דתית, גוש אמונים
 תחומי עיסוק:  חידוש היישוב היהודי בחברון
 תפקידים נוספים:  רב מושב נחלים ורב קיבוץ לביא וראש המינהלת המקומית קריית ארבע
 רבותיו:  הרבנים צבי יהודה הכהן קוק, ואברהם שפירא
 בן או בת זוג:  מרים לוינגר 
 צאצאים:  עתיה זר  מלאכי לוינגר 
 פרסים והוקרה:  פרס מוסקוביץ' לציונות (2013) 
 
הרב משה לוינגר (תרצ"ה, 1935 - כ"ז באייר ה'תשע"ה, 16 במאי 2015) היה ממקימי גוש אמונים, ממייסדי מועצת יש"ע וממנהיגיה הראשונים. נחשב לאבי היישוב היהודי בחברון ולאחד מאבות ההתנחלות היהודית ביהודה, שומרון וחבל עזה לאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר פינוי גוש קטיף ב-2005, הקים יחד עם דניאלה וייס את תנועת ההתנחלות "נחלה".
בשנת 2013 זכה בפרס מוסקוביץ' לציונות.
קורות חיים

נולד בירושלים לד"ר אליעזר (לואי) ותרצה (פאולה) לוינגר (לבית פרנקל, אחותו של אברהם פרנקל), אנשי פועלי אגודת ישראל שעלו מגרמניה לארץ ישראל בשנת 1933 והתיישבו בשכונת שערי חסד בירושלים. אביו היה רופא ומקורב לרב יעקב משה חרל"פ ואמו ניהלה פנסיון בביתם. למד בישיבת חורב, בישיבת כפר הרוא"ה ובישיבת מרכז הרב שבה הוסמך לרבנות. הוא תלמידם של הרב צבי יהודה הכהן קוק ושל הרב אברהם שפירא. היה פעיל בתנועת הנוער עזרא. הוא כתב מאמרים בביטאונה והיה חבר בגרעין נח"ל של התנועה בקיבוץ שעלבים. בשנת 1960 היה חבר ההנהלה הארצית של תנועת עזרא ומרכז הסניף בירושלים.
בשנת תש"ך (1960) מונה לרב של קיבוץ לביא ובכך היה הראשון לשרת כרב של קיבוץ. בכ"ט באדר ב' תשכ"ז (1967) החל לכהן כרב המושב נחלים. באותה שנה נבחר למועצה הארצית של בני עקיבא.
קורות חיים > חברון וגוש אמונים

מיד לאחר מלחמת ששת הימים קרא להתנחלות מיידית בשטחי יהודה ושומרון כדי שהישגי המלחמה לא יישמטו מידי ישראל. הוא הצטרף לגרעין של יוצאי נווה יעקב שהתגוררו בנחלים ודרשו לשוב ליישובם, וסייע לבני כפר עציון ששבו למקום.
הרב לוינגר נועץ ברב צבי יהודה הכהן קוק, שבישיבתו למד, שלאחר ששמע ממנו כי אין מישהו אחר שיעשה זאת נתן לו את ברכתו.
בתחילת 1968 ארגן משפחות שדרשו לעלות להתנחלויות בחברון. בפסח 1968 עמד בראש קבוצה של כמאה יהודים שערכו את ליל הסדר במלון פארק בעיר (לצד הרב חיים דרוקמן שערך את הסדר), במטרה להישאר במקום. לשם כך הוא לקח חופשה ללא תשלום מתפקידו כרב המושב נחלים. במשך שלוש שנים התגוררו חברי הקבוצה בהנהגתו בבית הממשל הצבאי בחברון, עד שהוקמה קריית ארבע הסמוכה, שאליה עברו. פעל למען הגברת הנוכחות היהודית במערת המכפלה וקרא לספח את חברון למדינת ישראל. במרץ 1972 קיבל את פרס גרשון שץ בשם מתנחלי חברון. באותו זמן מונה ליו"ר המועצה הדתית של קריית ארבע. בראשית 1975 זכתה רשימה בראשותו ל-4 מתוך 7 מושבים במועצת קריית ארבע. זמן קצר לאחר מכן התפטר מתפקידו כדי שיוכל להקדיש יותר זמן לפעילות בגוש אמונים.
במקביל קרא להתארגנות רחבה יותר להתנחלות ביהודה ושומרון. לאחר מלחמת יום הכיפורים השתתף, כאחד מראשי גוש אמונים, בפעילות להקמת גרעיני יישוב בשומרון. באוקטובר 1974 הוא השתתף בעלייה לבית הכנסת בנערן ליד יריחו ובעלייה לבעל חצור, שבה נעצר עם חנן פורת. הרב לוינגר ייצג את הקבוצה שהתנחלה בסבסטיה במגעים עם הממשלה בראשות יצחק רבין. פעילותו זו הפכה אותו לאחד מאבות ההתנחלות ביהודה ובשומרון.
בשנת 1984 קיים שביתת שבת ארוכה מול דהיישה במחאה על המצב הביטחוני בכביש ליד המחנה.
התמודד בבחירות 1992 בראש מפלגת "התורה והארץ". רשימתו זכתה ב-3,708 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
הרב לוינגר הוצג לעיתים בכלי התקשורת כסטריאוטיפ של המתנחל הדתי: יהודי תוקפני וזועף, חבוש כיפה גדולה ובעל זקן, מעיל דובון ורובה. בין השאר הוצגה כך דמותו בתוכניות הסאטירה והבידור "ניקוי ראש" ו"זהו זה!", שבה הוצג יורה לכל עבר. הרב לוינגר ותומכיו טענו כי הצגתו באופן כזה נועדה ליצור דה-לגיטימציה לו ולכלל ציבור המתנחלים.
בתקופת תוכנית ההתנתקות הצטרף לקוראים לסרב פקודה. הרב היה גם חבר באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל.
ב־2013 הוענק לרב לוינגר פרס מוסקוביץ' לציונות.
הרב לוינגר נפטר ב-כ"ז באייר ה'תשע"ה, (16 במאי 2015) ונטמן בבית העלמין העתיק בחברון.
קורות חיים > מעצרים והרשעות

בשנת 1975 נדון לשבועיים מאסר על הפגנה נגד הנרי קיסינג'ר מול מלון המלך דוד באמצע הלילה.
במרץ 1976 הועמד למשפט צבאי עקב העלבת קצין צה"ל והפרעה לחיילי צה"ל בעת מילוי תפקידם, אך זוכה. בספטמבר 1967 הוצאו נגדו צווי הגבלה אותם הפר, והוא נעצר ונקנס.
הוא נעצר מספר פעמים עקב התנגשויות עם כוחות הביטחון ופלסטינים באזור מגוריו. בכמה מקרים הורשע, בין היתר בשל הפרת סדר וקריעת צו ב-1977; סטירה לילד ערבי בן 6 ב-1985 שלטענתו זרק אבנים על בנו; דחיפת חייל צה"ל במערת המכפלה בשנת 1983; תקיפת שוטרים, הפרעה למילוי תפקידם והעלבתם, התפרעות והפרעה לפולחן של האוכלוסייה הערבית בחברון.
ב-30 בספטמבר 1988 הותקף באבנים במרכז חברון, וירה באקדחו מכיוון עמדת צה"ל לעבר עוברים ושבים. הירי הרג סוחר פלסטיני, קאיד חסן סאלח, ופצע תושב אחר בשם איברהים באלי. אחרי משפט שנמשך שנתיים נחתמה עסקת טיעון שבמסגרתה הורשע בגרימת מוות ברשלנות (בשל ירי מעבר לתכתיב ההגנה העצמית), בפציעה בנסיבות מחמירות ובהיזק בזדון. נגזרו עליו חמישה חודשי מאסר בפועל ושבעה חודשי מאסר על-תנאי. הוא שוחרר באוגוסט 1990, לאחר שריצה שלושה חודשי מאסר. בעקבות מאסרו נערך כנס רבנים וראשי ישיבות להזדהות איתו ולתמיכה בו.
בינואר 1991 נידון לארבעה חודשי מאסר בפועל וארבעה חודשי מאסר על תנאי, לאחר שהורשע בהתפרעות וגרימת נזק בבית משפחה ערבית בחברון שלדברי ביתו, אחד מילדיה לעג לה.
ב-1999 הורשע בהתפרעות ותקיפת שוטר בעת הפגנה שנערכה בכביש 60.
קורות חיים > משפחתו

הרב ד"ר ישראל מאיר לוינגר ויעקב לוינגר היו אחיו. משה לוינגר היה נשוי למרים לבית ביינהורן ולהם 11 ילדים. בשנת ה'תשע"ט זכתה אלמנתו מרים בפרס ירושלים "על פועלה המבורך בעשרות השנים במסירות רבה למען ההתנחלות היהודית בעיר חברון". מרים נפטרה כ-5 שנים אחריו במוצאי יום כיפור התשפ"א (2020).
בנו, מלאכי לוינגר, נבחר ב-2008 לראשות המועצה המקומית קריית ארבע-חברון.
בתו, עתיה זר, היא עיתונאית בערוץ 7 וסופרת ילדים.
בתו, יראת, נשואה לרב עוזיהו (עוזי) שרבף, ראש כולל "שלהבת תחיית הארץ" בחברון ומחברי המחתרת היהודית.
נכדו, עמיחי יעקב ונינו, לוחם ביחידת מגלן, בנה של בתו רחל, נהרג בקרב בכפר עזה ביום הראשון של מלחמת חרבות ברזל .
הנצחתו

בנובמבר 2020 החליטה שרת התחבורה מירי רגב לקרוא למקטע "עוקף אל-ערוב" בכביש 60 על שם הרב לוינגר ורעייתו.
לקריאה נוספת

נעם ושירה ונגרובר, מתנחלים בארץ האבות (2 כרכים), הוצאת דברי שיר.
הערות שוליים

↑  "דף הבית". פרס מוסקוביץ' לציונות. נבדק ב-2017-05-09.
↑  הופיע עלונים ביטאון התנועה, שערים, 1 בדצמבר 1958
↑  מרכזים חדשים לסניפי י־ם וב'ש, שערים, 9 במאי 1960
↑  4 קומונרים נכנסו לתפקידם, שערים, 19 בדצמבר 1960
↑  אזכור הרב משה לוינגר באתר של קיבוץ לביא
↑  הכתרת הרב משה לוינגר בנחלים, שבילין, סיון תשכ"ז, עמ' 172, באתר היברובוקס
↑  ננעלה ועידת "בני-עקיבא", הצופה, 2 במאי 1967
↑  דב גולדשטיין, ירושלים - מתנדבים סביב לה, מעריב, 29 בדצמבר 1967
↑   בני קצובר | שיחה לקראת יום העצמאות, סרטון  באתר יוטיוב
↑  150 משפתות יהודיות מוכנות לחדש את היישוב בחברון, הצופה, 11 במרץ 1968
↑  המתנחלים בחברון ערכו סדר פסח, מעריב, 15 באפריל 1968
↑  יוסף בן מאיר, הרב המתנחל ממושב נחלים, הצופה, 9 ביולי 1968
↑  צבי לביא, שוטרים צבאיים היכו מתנחלי חברון שהניפו דגל הלאום במערת המכפלה, מעריב, 24 באפריל 1969
↑  יוסף וקסמן, הרב לוינגר: "יש לספח את חברון", מעריב, 2 במרץ 1971
↑  ניתן פרס־שץ למתנחלי חברון, מעריב, 8 במרץ 1972
↑  מונתה מועצה דתית, דבר, 16 במרץ 1972
↑  יוסף צוריאל, נצחון לרב לוינגר בבחירות בקריית־ארבע, מעריב, 20 באוגוסט 1975
↑  יוסף צוריאל, הרב לווינגר, ראש מינהלת קרית־ארבע - התפטר, מעריב, 30 בנובמבר 1975
↑  צבי לביא, קויימו עוד 2 כנסים מחתרתיים של מתנחלים בחברון וגוש עציון, מעריב, 8 באפריל 1969
↑  יוסף וקסמן, נסיון התנחלות נוסף ליד יריחו, מעריב, 13 באוקטובר 1974
↑  פונו כ־100 מתנחלים שנאחזו הלילה בבעל־חצור, מעריב, 16 באוקטובר 1974
↑  אבינועם בר יוסף, רבין לפרג': אם יהיה שקט בדהיישה לוינגר ילך משם, מעריב, 13 בנובמבר 1984
↑  מכאן הכל יתחיל - ריאיון עם רעייתו מרים, באתר עולם קטן.
↑  רבנים נוספים הצטרפו לקריאת הרב שפירא, באתר ערוץ 7, 24 באוקטובר 2004
↑  הרב לוינגר הלך לעולמו, באתר ערוץ 7, 16 במאי 2015
↑  הרב לווינגר ו-3 מפגינים נדונו לשבועיים מאסר, מעריב, 8 בספטמבר 1975
↑  משה אוריאל, קובעים מציאות: כיצד שינו מתחלי חברון את מעמדה של מערת המכפלה בשנים 1980-1968., מחקרי יהודה ושומרון לא (2), עמ' 275-274 doi: 10.26351/JSRS/31-2/4
↑  הרב לוינגר נדון ל-7500 ל"י קנס, דבר, 2 ביוני 1977
↑  הרב לוינגר סטר לילד ערבי בן 6 - והורשע בביהמ"ש, מעריב, 26 ביולי 1985
↑  "הרב לוינגר מתנהג כמו שריף", מעריב, 7 בספטמבר 1986
↑  תפ (י-ם) 70/95 מדינת ישראל נגד משה לוינגר, ניתן ב-14 בדצמבר 97
↑  ברוך מאירי, הרב לוינגר נדון לשנת מאסר מתוכה 5 חודשים בפועל, מעריב, 2 במאי 1990
↑  אכיפת החוק על אזרחים ישראלים בשטחים, הסעיף "משפטו של משה לוינגר", באתר "בצלם"
↑  שוקי לבנון, לוינגר נידון ל־4 חודשי מאסר, חדשות, 15 בינואר 1991
↑  ת"פ (י-ם) 2005/01 מדינת ישראל נ' לוינגר משה ואח', ניתן ב-5 בינואר 2003
ת"פ (י-ם) 2005/01 מדינת ישראל נ' לוינגר משה ואח', ניתן ב-21 בינואר 2003
↑  נפטר ד"ר אליעזר לוינגר, מעריב, 8 באוגוסט 1979
↑  פרס ירושלים יוענק לרבנית מרים לוינגר, באתר ערוץ 7, י"ז בשבט תשע"ט
↑  הרבנית מרים לוינגר הלכה לעולמה, באתר ערוץ 7, י"א בתשרי התשפ"א
↑  רועי שרון, "בנו של הרב לוינגר נבחר לראשות קרית ארבע-חברון", באתר nrg‏, 12 בנובמבר 2008
↑  אודות, באתר בית המדרש שלהבת תחית הארץ
↑   סמ"ר עמיחי יעקב ונינו ז"ל, באתר צה"ל
↑  כביש לב יהודה החדש המחבר את גוש עציון לחברון - ע"ש הרב והרבנית לוינגר, באתר מקומונט הישובים ביו"ש, ‏2020-11-12
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007594913005171  VIAF: 316747273   WorldCat (עם VIAF): 316747273
טטיאנה יומשבה

| --- | --- |

 לידה:  17 בינואר 1960 (בת 64) יקטרינבורג, ברה"מ 
 שם לידה:  Татьяна Борисовна Ельцина 
 מדינה:  רוסיה 
 השכלה:  הפקולטה למתמטיקה חישובית וקיברנטיקה של אוניברסיטת מוסקבה 
 תפקיד:  יועץ לנשיא רוסיה (28 ביוני 1997–3 בינואר 2000) 
 בן או בת זוג:  וולנטין יומשב (2001–?) 
 yeltsin.ru
 
ניצבת בין האבלים בארמון הקרמלין הגדול
טטיאנה בוריסובנה יומשבה (ברוסית: Татьяна Борисовна Юмашева; בשנות ה-90 של המאה ה-20 נקראה: טטיאנה דיאצ'נקו; נולדה ב-17 בינואר 1960) היא פוליטיקאית רוסיה, בתו של נשיא רוסיה הראשון בוריס ילצין.