stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גאורגה גאורגיו-דז'

גאורגה גאורגיו-דז', בשנת 1961
גֶאוֹרְגֶה גֶאוֹרְגִיוּ-דֶז' (ברומנית: Gheorghe Gheorghiu-Dej); נולד בשם: גאורגה גאורגיו (ברומנית: Gheorghe Gheorghiu); השם באלפבית פונטי בינלאומי: ˈɡe̯orɡe ɡe̯orˈɡi.u deʒ‏; (8 בנובמבר 1901, ברלאד – 19 במרץ 1965, בוקרשט); היה פוליטיקאי רומני, הנהיג בפועל את המפלגה הקומוניסטית הרומנית ("מפלגת הפועלים הרומנית") - על שני גלגוליה - בשנים 1944–1965, ושלט ברומניה בסגנון סטליניסטי בין השנים 1948–1965.
גאורגיו-דז' כיהן כמזכיר כללי, או ראשי, של המפלגה הקומוניסטית בין השנים 1945–1954 וכן מ-1955 עד למותו ב-1965. בין 1952–1955 היה גם ראש ממשלה, ובשנים 1961–1965 החזיק גם בסמכויות ראש המדינה, כ"נשיא מועצת המדינה" של רומניה; בפי העם נקרא גם בשם המקוצר "דז'". תקופת שלטונו התאפיינה בנאמנות לברית המועצות, תוך הנהגת משטר בסגנון סטליניסטי בתוך רומניה, עד סוף שנות החמישים של המאה ה-20. ב-1958 הצליח לשכנע את מנהיגי ברית המועצות להסיג מרומניה את שארית כוחות הצבא האדום, ששהו על אדמתה מאוגוסט 1944. גאורגיו-דז' היה קומוניסט שמרן בתחום הכלכלה וביחסו לזכויות האזרח בארצו, אך הוא החל בשנותיו האחרונות - בגיבוי חבריו בהנהגת המפלגה - להוביל מפנה במדיניות החוץ הרומנית בכיוון הגדלת העצמאות ביחס לברית המועצות, עד כדי עימות רעיוני עם המנהיגות הסובייטית.
קורות חייו > רקע משפחתי, פעילותו במחתרת ומאסרו

גאורגה גאורגיו-דז' נולד בעיר ברלאד, בחבל מולדובה הרומנית, במשפחת פועלים דלת אמצעים, לאביו טנאסה גאורגיו (Tănase Gheorghiu) ואימו אנה וקיבל את השם גאורגה גאורגיו, שם שכיח למדי ברומניה. כדי להתבדל מאחרים הנושאים את אותו שם, הוסיף מאוחר יותר לשמו את התוספת "דז'". בגיל שנתיים אומץ על ידי דודו, ניקולאה גאורגה יונסקו (Nicolae Gheorghe Ionescu) ממוינשט. הוא למד בגימנסיה המקומית, אך כבר בגיל 11 נשלח להרוויח את לחמו בעבודת חניכות אצל סנדלר, אך לא התמיד בכך ולאחר מכן עבד במפעל לבידים בדרמנשט (Dărmăneşti), במפעל אריגה בבוחוש ואצל חבתנים בפיאטרה ניאמץ ובמוינשט, עבודה קשה שזנח לאחר שחלה בגיל 14. בהמשך התמחה בחשמלאות במפעל הנפט Steaua Română (הכוכב הרומני) ולאחר מכן עבד כחשמלאי במפעלי הרכבת הרומנית, בהתחלה בקמפינה ובהמשך בגאלאץ.
גאורגיו-דז' הצטרף למפלגה הקומוניסטית (המחתרתית, שמחוץ לחוק) בשנת 1932 או 1933. בעקבות חלקו בארגון השביתה הגדולה ב"סדנאות גריביצה" (Griviţa) של רשות הרכבות, נעצר ב-1933 ונשפט יחד עם מנהיגי הפועלים קונסטנטין דונצ'ה, קיבו סטויקה, גאורגה ואסיליקי ואחרים. השובתים הואשמו בכך שכביכול ירו על כוחות הביטחון והרגו שוטר.
במשפטו הראשון נדון גאורגיו-דז' ל-15 שנות עבודת פרך, ובמשפט חוזר שהתקיים בקריובה קוצצו שלוש שנים מתקופת העונש. הוא הוחזק בבתי כלא שונים, בהם, בין השנים 1937–1940 בכלא "דופטאנה" הידוע לשמצה. לימים, חרה לו מאוד כאשר שלושה מהאסירים שנשפטו איתו ביחד - הוברחו מהכלא ב-1935 על ידי המפלגה, בעוד שאותו השאירו בפנים. בשנת 1936 נבחר כחבר בוועד המרכזי של המפלגה, ובמהרה הנהיג את הסיעה שנקראה במפלגה "סיעת בית הסוהר", שחבריה נכלאו בבתי כלא שונים ברומניה (להבדיל מ"הסיעה המוסקבאית" שחבריה נמצאו בגלות בברית המועצות). בכלא דופטאנה הוא ישב לצד מנהיגים קומוניסטים אחרים, כמו שטפן פוריש ההונגרי ואילייה פינטיליה, שבהמשך ראה בהם יריבים פוטנציאליים.
בשנת 1940 הופחת עונשו ל-10 שנות מאסר, והוא עמד להלכה להשתחרר בשנת 1943. בחילופי ה"שבויים" בין רומניה וברית המועצות הסכימו השלטונות הרומניים לשחרר לידי הסובייטים רק את אנה פאוקר, אך סירבו לשחרר את גאורגיו-דז' ואת חברו קיבו סטויקה. בשנת 1943 הועבר דז' על ידי המשטר הפאשיסטי-הצבאי של יון אנטונסקו למחנה כליאה בעיר טרגו ז'יו, שם שהה עד תום מלחמת העולם השנייה. באותו תא יחד עימו היה כלוא פעיל מפלגה צעיר בשם ניקולאה צ'אושסקו, שגאורגיו-דז' היה לחונכו בתנועה. באוגוסט 1944 נמלט גאורגיו-דז' מהכלא בסיוע אמיל בודנראש ואחרים.
קורות חייו > בראש המפלגה הקומוניסטית

בשנת 1944, עוד בטרם הכיבוש הסובייטי, נבחר גאורגיו-דז' למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית במקומו של שטפאן פוריש, שהודח על ידי חבריו - ובהמשך נרצח. יש המשערים שמוצאו הרומני והרקע "הפרולטרי" היוו שיקול בבחירתו להנהגה, בשעה שרוב מנהיגי המפלגה האחרים היו בני מיעוטים: הונגרים, יהודים, בולגרים או אוקראינים, ועשויים היו להיחשב פחות פופולריים בעיני העם. בין השנים 1944–1952 הייתה הנהגת המפלגה למעשה קולקטיבית, כשחלקו בה גאורגיו-דז' ומספר פעילים נוספים בראשם אנה פאוקר, היהודייה מהסיעה המוסקבאית, שנחשבה במשך כמה שנים כמתחרה העיקרית שלו על תמיכתו של סטלין; כמו כן ואסילה לוקה, ההונגרי-סקלרי, תאוהרי ג'אורג'סקו שהיה רומני-אתני, יוסיף קישינבסקי היהודי, ואחרים. בשנים 1946–1947 צורף גאורגיו-דז' למשלחת הרומנית בראשות גאורגה טטרסקו לוועידת השלום בפריז.
ב-4 בנובמבר 1944 צורף גאורגיו-דז' לממשלתו השנייה של קונסטנטין סנטסקו כשר התקשורת, והיה לנציגה השני (לצד שר המשפטים, לוקרציו פטרשקנו) של המפלגה הקומוניסטית הרומנית בממשלה. הוא כיהן בתפקיד זה גם בממשלת ניקולאה רדסקו. ב-6 במרץ 1945, בממשלה הראשונה של פטרו גרוזה, נתמנה גאורגיו-דז' לשר התקשורת והעבודות הציבוריות. ב-29 בנובמבר 1946 מונה לשר הכלכלה הלאומית בממשלתו השנייה של גרוזה וב-5 באפריל 1947 עבר לתפקיד שר המסחר והתעשייה, תפקיד בו המשיך גם בממשלה השלישית של פטרו גרוזה. בממשלת גרוזה הרביעית, שקמה ב-15 באפריל 1948, לאחר הדחת המלך הרומני ואימוץ החוקה החדשה, התמנה גאורגיו-דז' לתפקיד סגן ראשון של ראש ממשלת רומניה, נשיא המועצה הכלכלית העליונה, נשיא הוועדה להכוונה כלכלית מחודשת וייצוב המטבע, ומתאם פעילות המשרדים הכלכליים והפיננסיים. בממשלה הבאה מן ה-2 ביוני 1952, גאורגיו-דז' היה כבר לראש ממשלה.
קורות חייו > מנהיג רומניה > דיקטטורה אישית

לאחר מותו של סטלין, הופתע והוטרד גאורגיו-דז' מתהליך הדה-סטליניזציה שבו החל ניקיטה חרושצ'וב. תוך חיקוי של חילופי הסמכויות והתפקידים שבוצעו בהנהגה הסובייטית בין חרושצ'וב, מלנקוב ובולגאנין, לקח לעצמו גאורגיו-דז' את תפקיד ראש הממשלה והותיר זמנית, למראית עין, את ראשות המפלגה לגאורגה אפוסטול. לאחר מכן, ב-1955, חזר רשמית להיות המזכיר הראשי של המפלגה ודחק את אפוסטול הצידה. דז' מיהר לנצל את המשפטים שהתקיימו בברית המועצות נגד רב-התליינים של סטלין, לברנטי בריה, שהואשם עדיין ב"ריגול" לפי השיטה המוכרת בימי סטלין, וחיסל, כאמור, באמצעות הוצאה להורג, את מי שראה בו מתחרה פוטנציאלי – לוקרציו פטרשקנו, האקדמאי, שהוחזק בכלא ללא משפט כ-6 שנים, תוך הטלת האשמות שווא של ריגול ושיתוף פעולה עם האימפריאליסטים הבריטים-אמריקאים. יחד עם פטרשקנו הוצא להורג יהודי בשם רמוס קופלר, ועונשי מאסר כבדים הוטלו על אריסטוקרטים רומנים כמו הברון סטרצ'ה מוצ'וני, שהיה בעבר מקורב לחצר המלך, המוזיקולוג היהודי הידוע הרי בראונר ואחרים.
בהשפעת השינויים בברית המועצות שחרר משטרו של דז', החל משנת 1954, אסירים פוליטיים רבים, אך בו בזמן החל גל חדש של מעצרים ו"טיהורים" במפלגה. בין אלה שמעמדם נפגע בנסיבות אלה היה זוג העסקנים הסטליניסטיים יוסיף ולובה קישינבסקי, שסולקו מההנהגה בשנת 1957. לאחר דיכוי המרד ההונגרי מ-1956 ננקטו ברומניה אמצעים קשוחים נגד כל ניסיון מחאה נגד השלטון. ראש הממשלה ההונגרי אימרה נאג', שצידד במהפכה, הוחזק במעצר ברומניה עד שהוסגר לארצו לצורך משפטו והוצאתו להורג. בסוף שנות ה-50 יזם גאורגיו-דז' מערכה נגד "קיאבורים" (איכרים אמידים) וגל מחודש של מעצרים בקרב אקדמאים ופעילים פוליטיים לא-קומוניסטיים מהעבר. בה בעת, בשנים 1957–1958, הצליח גאורגיו-דז' לשכנע את חרושצ'וב להסיג את הצבא הסובייטי מרומניה.
קורות חייו > מנהיג רומניה > חזרה ללאומיות רומנית ועימות עם ברית המועצות

בעקבות הפיוס עם טיטו, ואחרי נסיגת הכוחות הסובייטיים מארצו, הפך גאורגיו-דז' לאדריכלהּ של מדיניות חוץ חדשה, לאומית יותר, שבצידה השלכות כלכליות ותרבותיות. הוא שאף להשגת אוטונומיה רחבה יותר במסגרת ברית ורשה והקומקון. בניגוד לקו האידאולוגי של מוסקבה, שייעד לרומניה תפקיד של סַפָּק חקלאי של הגוש המזרחי, החליט גאורגיו-דז', עדיין בהשראת תאוריות מבית היוצר הסובייטי, על הקמת תעשייה כבדה, שבה ראה מפתח לעצמאות כלכלית. אז נוסד המפעל לפלדה בגאלאץ, שתפוקתו הסתמכה בעיקר על חומרי גלם מיובאים מהודו ומאוסטרליה. כמו כן בשנת 1953, נוסד המפעל לרולרים בברלאד, שבו הועסקו תשיעית מתושבי העיר – כ-9,000 שכירים. בהדרגה, נקט גאורגיו-דז' באמצעים להרחקת ההשפעה התרבותית הסובייטית ברומניה. הוא הביא לסיום פעילות ה"סוברומים" ולסגירת ההוצאה לאור "קרטיה רוסה" ("הספר הרוסי"), שעסקה בתרגום ספרים וחומרי-תעמולה מרוסית לרומנית; בשנת 1961, ברוח הדה-סטליניזציה במזרח אירופה, חזרה העיר בראשוב, שנקראה במשך עשור "העיר סטלין", לשמה הישן.
מתום עשור שבו בבתי הספר נלמדה רק רוסית כשפה זרה חובה, נפתחו מחדש פקולטות להכשרת מורים לאנגלית, לצרפתית ולגרמנית. האיגוד לחיזוק קשרי-התרבות עם ברית המועצות – ה"ארלוס" – נדחק למעמד זניח. בשנות ה-60, ובמיוחד אחרי 1964, החלה המפלגה בראשותו של דז' לעודד שחרור 'קיטור' של רגשות אנטי-רוסיים בציבור כמעין אמצעי פופולרי לפיצוי על הדיכוי מצד ברית המועצות בשנות החמישים. התפרסמו כתבים היסטוריים, שבהם הוזכר נישולה של רומניה משטחים בבסרביה ובבוקובינה הצפונית, כולל כתבים, שלפני כן צונזרו, של קרל מרקס נגד האימפריאליזם הרוסי.
דז' ניצל את הסכסוך בין המפלגה הקומוניסטית הסובייטית והמפלגה הקומוניסטית של סין כדי לאמץ עמדה של מתווך חסר פניות ולמעשה להשתחרר מהלחץ הסובייטי. הוא וחבריו התקוממו נגד ההגבלות בריבונות של מדינות מזרח אירופה, שכפתה הנהגת ברית המועצות בשם התחרות בין הקומקון לשוק המשותף. בקו עצמאי חדש זה, ששיאו היה ב"ההצהרה" מ-21 באפריל 1964 מטעם מפלגת הפועלים הרומנית בעניין מצב היחסים בין המפלגות הקומוניסטיות ופירושיה בפני הציבור בעל-פה במושגים חריפים אנטי-רוסיים, נהנה גאורגיו-דז' משיתוף פעולה הדוק עם יון גאורגה מאורר, אלכסנדרו ברלדאנו, ניקולאה צ'אושסקו, אמיל בודנראש ואחרים. דז' הוביל את התנגדות ארצו לתוכנית ולב, התנגדות, שהביאה לגניזתה והפכה את קומקון לארגון חסר כוח.
בשנת 1964 שוחררו מבתי הסוהר אסירים פוליטיים רבים, שנעצרו ונשפטו בגלי הרדיפות של שנות ה-50. כבר בסוף שנות ה-50 החל גאורגיו-דז' לקדם את המסחר עם המערב ולשפר את הקשרים עם בריטניה, צרפת וארצות הברית. בפריצה הדיפלומטית אל המערב השתמש גאורגיו-דז' בשירותיהם של גאורגה גסטון-מרין, שמונה לאחד מסגני ראש הממשלה (הרבים, יש לומר) של סילביו ברוקאן, הציר החדש שמינה בוושינגטון, של ראשי שירותי המודיעין ושל אחרים.
מותו ומורשתו הפוליטית

כשנפטר ב-19 במרץ 1965 מסרטן בכבד, השתתפו בהלווייתו 33 משלחות מחו"ל, בהן שליח מיוחד של נשיא צרפת דה גול. שמועות נפוצו בקרב העם הרומני כאילו דז' נרצח על ידי הסובייטים, אולי בעזרת הקרנות; מצב מחלתו, אכן, הידרדר אחרי ביקור שערך בברית המועצות. הגנרל יון מיכאי פצ'פה, שערק למערב בשנות השבעים המאוחרות, טען כי צ'אושסקו רמז בפניו שדז' הוא אכן אחד מכעשרה מנהיגים זרים שההנהגה הסובייטית התכוונה או הצליחה לחסל. ברם לשמועות אלה אין הוכחות.
יון גאורגה מאורר, ששוחח עם גאורגה אפוסטול, אמר לו שהוא מתאים לרשת את גאורגיו-דז' ואפוסטול חשב שבכך נסגר העניין והכין לעצמו נאום הסכמה, לכן הופתע מאוד כאשר מאורר ואחרים תמכו במועמדותו של חבר הפוליטביורו הצעיר יחסית ניקולאה צ'אושסקו, שדאג להכין את השטח, לשוחח עם הבולטים בחברי הוועד המרכזי, כולל מאורר, ולהבטיח להם להמשיך ולהחזיק בהשפעתם, אם וכאשר הוא יבחר. צ'אושסקו דגל בקו לאומני בדומה לקו שפיתח גאורגיו-דז' בשנות השישים של המאה העשרים. את מקומו של גאורגיו-דז' כראש מדינה יירש זמנית חברו הוותיק קיבו סטויקה וראשות הממשלה עברה ליון גאורגה מאורר.
גאורגיו-דז' נקבר באתר הזיכרון של מנהיגי המפלגה הקומוניסטית וגיבוריה בכיכר החירות בבוקרשט, משם, כעבור 25 שנים, אחרי המהפכה האנטי-קומוניסטית מ-1989, הועברו שאריות גופתו בשנת 1990 לקבורה בבית הקברות "בלו".
לאחר מותו של דז' נקראו על שמו העיר אונשט בחבל מולדובה, המפעל ("קומבינט") לפלדה בגאלאץ, מפעל טקסטיל בבוקרשט, המכון הפוליטכני בבוקרשט (הקרוי כעת האוניברסיטה הפוליטכנית בבוקרשט) ומוסדות אחרים. לאחר המהפכה ב-1989 הוחלף שוב שמם.
פשעיו של גאורגיו-דז', שבחלקם נחשפו וגוּנו בשנת 1968, אם כי בחצי-פה, על ידי צ'אושסקו, קיבלו חשיפה מלאה וגינוי ללא סייג בדו"ח הסופי של הוועדה הנשיאותית המייעצת שחקרה בשנת 2007 את פשעי הרודנות הקומוניסטית ברומניה.
גאורגיו דז' היה דיקטטור אכזר, שבתקופתו נרצח ראש המפלגה הקומוניסטית שקדם לו, שטפאן פוריש, העמיד למשפט מבוים מתחרה אפשרי, לוקרציו פטרשקנו, קומוניסטים רבים נחקרו באכזריות, הודחו ונזרקו לכלא ללא סיבה של ממש, פרט לקרבתם ליריביו. מאות אלפי רומנים נרדפו, נשפטו, נכלאו והיו גם שהוצאו להורג בגלל קשריהם למפלגות העבר הלא קומוניסטי. למרות כל הדיכוי, גאורגיו-דז' זכה לאהדה רבה בעת מותו, הן בגלל סימני התנערות מהתלות בברית המועצות והן בגלל החנינות הכלליות בשנים 1962 - 1964.
בין השנים 1926–1933 היה גאורגה גאורגיו-דז' נשוי למריה לבית סטֶרֶה אלכסַה, שממנה היו לו שתי בנות שאהב מאוד: ואסליקה (1928–1987), שהגשימה בימי שלטונו את שאיפותיה להיות שחקנית קולנוע, תחת השם ליקה גאורגיו, וקונסטנטינה (ילידת 1931). בשנת 1938, בעת מאסרו, ביקש דז' להתחתן עם פעילה קומוניסטית בשם אלנה סרבו, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל.
לקריאה נוספת

Bruce J. Courtney and Joseph F. Harrington, Tweaking the Nose of the Russians: Fifty Years of American-Romanian Relations, 1940-1990. East European Monographs, 1991
Tom Gallagher, Theft of a Nation: Romania Since Communism. Hurst & Company, 2005 / תום גאלגר - "גניבתו של לאום: רומניה מאז הקומוניזם" - הרסט ושות', 2005.
Mary Ellen Fischer, Nicolae Ceauşescu and the Romanian Political Leadership: Nationalization and Personalization of Power. Skidmore College, 1983 / מרי אלן פישר - "ניקולאה צ'אושסקו והמנהיגות הפוליטית הרומנית: הלאמה ופרסונליזציה של השלטון", מכללת סקידמור, 1983.
Paul D. Quinlan, The United States and Romania: American-Romanian Relations in the Twentieth Century. ARA Publications, 1988 / פול קינלן - "ארצות הברית ורומניה: היחסים הרומניים-אמריקניים במאה ה-20", הוצאה לאור א.ר.א, 1988.
Vladimir Tismăneanu, Fantoma lui Gheorghiu-Dej, Editura Univers, 1995 / ולדימיר טיסמניאנו - רוח הרפאים של גאורגיו-דז', הוצאה לאור "אוניברס", 1995 (ברומנית).
ולדימיר טיסמניאנו, Stalinism pentru eternitate, היסטוריה פוליטית של הקומוניזם הרומני, הוצאת Humanitas, בוקרשט, 2014.
הערות שוליים

↑  Gheorghiu – Dej – biografie (ברומנית)
↑  The Kremlin’s Killing Ways  Read more at: http://www.nationalreview.com/article/219342/kremlins-killing-ways-ion-mihai-pacepa (באנגלית)
↑  Martie 1965: Moartea lui Gheorghiu-Dej, alegerea lui Nicolae Ceauşescu (ברומנית)
| ראשי ממשלת רומניה |
| --- | --- | --- |
| הנסיכויות הרומניות המאוחדות | ב' קטרג'יו • קרצולסקו • קוגלניצ'אנו • קרצולסקו • ל' קטרג'יו • י' גיקה • קרצולסקו • ש' גולסקו • נ' גולסקו • יון ק' ברטיאנו • ד' גיקה • א' גולסקו • יפוריאנו • י' גיקה • ל' קטרג'יו • פלורסקו • יפוריאנו • יון ק' ברטיאנו • ד' ברטיאנו • יון ק' ברטיאנו |     |
| ממלכת רומניה | יון ק' ברטיאנו • רוסטי • ל' קטרג'יו • פלורסקו • ל' קטרג'יו • סטורדזה • אאורליאן • סטורדזה • קנטאקוזינו • קארפ • סטורדזה • קנטאקוזינו • סטורדזה • יון (יונל) ברטיאנו • קארפ • מאיורסקו • יון (יונל) ברטיאנו • אוורסקו • מרגילומן • קואנדה • יון (יונל) ברטיאנו • וייטויאנו • ואידה-ווייבוד • אוורסקו • יונסקו • יון (יונל) ברטיאנו • אוורסקו • שטירביי • יון (יונל) ברטיאנו • ו' ברטיאנו • מאניו • מירונסקו • מאניו • מירונסקו • יורגה • ואידה-ווייבוד • מאניו • ואידה-ווייבוד • דוקה • אנג'לסקו • טטרסקו • גוגה • קריסטיה • קלינסקו • ארג'שאנו • ארג'טויאנו • טטרסקו • ג'יגורטו • אנטונסקו • סנטסקו • רדסקו • גרוזה |     |
| הרפובליקה העממית הרומנית והרפובליקה הסוציאליסטית רומניה | גרוזה • גאורגיו-דז' • קיבו סטויקה • מאורר • מנסקו • ורדץ • דסקלסקו |     |
| רומניה מאז 1989 | רומן • סטולוז'אן • וקרויו • צ'ורביה • דז'או • וסילה • אתאנאסיו • איסרסקו • נסטאסה • בז'ינאריו • פופסקו-טריצ'אנו • בוק • אונגוריאנו • פונטה • צ'ולוש • גרינדיאנו • טודוסה • דנצ'ילה - אורבן • קיצו • צ'וקה • צ'ולאקו |     |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007422700905171  PLWABN: 9810581198305606  BnF: cb12401980b (data)  GND: 120402106  ICCU: PALV070558  ISNI: 0000 0001 2279 6992  LCCN: n50068932  NKC: jn20010525229  NTA: 120484021  SUDOC: 033121494  VIAF: 49310095   WorldCat (עם VIAF): 49310095 
גאורגה גאורגיו דז' בשנים הראשונות לשלטונו
דבוצ'קה

| --- | --- |

 מקום הקמה:  דנוור 
 מוקד פעילות:  דנוור, קולורדו, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1997
 סוגה:  Gypsy punk, Indie folk
 חברת תקליטים:  Anti- 
 www.devotchka.net
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 ניק אורטה טום הגרמן ג 'יני שרודר שון קינג
 
דבוצ'קה (DeVotchKa) הוא הרכב אנסמבל ייחודי המושפע מתרבויות אתניות שונות ברחבי העולם. ההשפעה ניכרת במוזיקה הצוענית, מוזיקה יוונית, מוזיקה סלאבית, סגנון הבולרו הספרדי והמריאצ'י המקסיקני. ההרכב משלב סימולטנית מוזיקת עולם עם מוזיקת פאנק רוק ופולק אמריקאי. מקור השם דבוצ'קה ברוסית (девочка) ומשמעו "נערה".
ההרכב הוקם על ידי ניק אורטה בעיר דנוור ב-1997. ניק אורטה ידוע גם בקריירת הסולו שלו ביצירת פסקולים לסרטים (ביניהם פסקול הסרט "אני אוהב אותך פיליפ מוריס" בכיכובו של ג'ים קארי). אורטה שר ומנגן במספר כלים בנוסף לגיטרה (חצוצרה, בוזוקי, טרמין ופסנתר). חברי הרכב נוספים הם טום הגרמן (כינור, אקורדיון, ופסנתר), הזמרת 
ג'יני שרודר (קונטרבס, סוזאפון וחליל) ושון קינג (כלי הקשה וחצוצרה).
גאורגה זמפיר

| --- | --- |

גאורגה זמפיר, 2008
 לידה:  6 באפריל 1941 (בן 83) גאיישט, רומניה
 מוקד פעילות:  רומניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1960 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הלאומית למוזיקה בבוקרשט 
 עיסוק:  מוזיקאי, כותב שירים ומורה למוזיקה
 סוגה:  מוזיקה אינסטרומנטלית מוזיקת פופ מוזיקה קלאסית
 שפה מועדפת:  רומנית 
 כלי נגינה:  חליל פאן
 חברת תקליטים:  מרקורי רקורדס 
 פרסים והוקרה:  רכז (15 במאי 2013)  עיטור הרפובליקה  מדליית מיכאי אמינסקו 
 www.gheorghe-zamfir.com
 פרופיל ב-IMDb
 
גאורגה זמפיר (ברומנית: Gheorghe Zamfir)
‏Gheorghe Zamfirקובץ:Ro-Gheorghe Zamfir.ogg‏Ⓘ‏; נולד ב-6 באפריל 1941) הוא חלילן פאן רומני. מכונה לפעמים "המלך של חליל הפאן".
התחלת דרכו

זמפיר נולד ב-6 באפריל 1941 בעיירה גאיישט (ברומנית: Găeşti) אשר ברומניה. מגיל 6 התחיל לקבל שיעורי מוזיקה ראשונים בכפר הולדתו, אצל המורים רוג'ינה – שיעורי אקורדיון, בנג'ו, מנדולינה, ותאוריה. בגיל 14 התקבל לבית הספר למוזיקה מס. 1 בבוקרשט (כעת התיכון למוזיקה "דינו ליפטי") לכיתה לחליל פאן של הנגן המפורסם פאניקה לוקה (Fănică Luca). בהתחלה, כדבריו, עייף מאימונים, התלבט אם הנער להישאר בכיתה לחליל פאן וביקש לעזוב וללמוד קונטרבס. אבל אביו ופאניקה לוקה, שהתרשם מאוד מכישרונו, החזירו אותו אחרי שכנועים רבים. מורים אחרים שלו בתיכון היו המלחין פילרט בארבו (הרמוניה), מאתיי ז'ורביצה (תאוריה, סולפז') וויורל קוסמה (תולדות המוזיקה).
אחרי מבחני הבגרות בשנת 1961, נרשם זמפיר לאקדמיה למוזיקה (קונסרבטוריו) ע"ש צ'יפריאן פורומבבסקו בבוקרשט וסיים עם שתי התמחויות: הוראה (1960–1964) והלחנה וניצוח (1964–1966). מוריו היו, בין השאר, המלחין יואן קירסקו, המנצח קונסטנטין בוג'אנו, הפולקלוריסטית אמיליה קומישל. בשנת 1964 לקח שיעורי פולקלור וצרפתית אצל הרי בראונר ולנה קונסטנטה.
כעבור כמה עשורים, בשנת 2005 הגיש עבודת דוקטורט בהצטיינות יתרה, בנושא "חליל פאן – התחלותיו, התפתחות ומשמעות", בהנחייתו של הפולקלוריסט גאורגה אופריה.
בשנת 1982, אחרי קריירה רוויית הצלחות, גרם זמפיר לשערורייה כשבפני הרודן ניקולאה צ'אושסקו, הקדיש זמפיר את ההופעה שלו לאלוהים. במרץ 1982 נאלץ לצאת לגלות. כפי שסיפר, שר החוץ לשעבר, שטפאן אנדריי, שהשיג לו את הדרכון, אמר לו: "לך ואל תחזור. אחרת הוא (צ'אושסקו) יהרוג אותך."
חי בכמה ארצות במערב והמשיך לקטוף הצלחה בכל רחבי העולם.
בשנת 1986 מקשר עם אישה בשם סוזן ניקולס, נולד בנו היחיד, אמנואל תאודור זמפיר, לימים מתופף בלהקת רוק במונטריאול. בשנת 1995 התחתן עם אשתו, מארי-נואל, בפריז. אחרי שובו למולדתו בעקבות מהפכת 1989, עבר תקופה של קשיים כלכליים בגלל חובות לשלטונות המס הצרפתי שהפקיעו את כל נכסיו בצרפת.
קריירה מוזיקלית

בשנים 1967–1970 זמפיר הופיע כסולן ומנצח באנסמבל "צ'וקרליה" מבוקרשט. בהמשך ניגן כחלילן נאי בהרכבים שונים, כולל עם התזמורת "בארבו לאוטארו", עם התזמורת למוזיקה העממית של רשות השידור הרומנית, "פריניצה", "דוינה" וכו'. אחרי שנת 1970 התחיל להופיע גם בחו"ל – ברסיטלים וקונצרטים יחד עם נגני העוגב מרסל סלייה, ניקולאיה ליקארץ, הורסט גהאן, קריסטיאן מיקשונסקו, ז'ורז' רבאל ואחרים.
אולם הפריצה הגדולה בקריירה של זמפיר התרחשה בזכות מפגש עם מרסל סלייה, חוקר מוזיקה אתנית שווייצרי, שחקר את המוזיקה העממית בבלקנים. בסוף שנות ה-60 בנסיעה לבוקרשט נתקל סלייה בהקלטות של זמפיר וביקש להיפגש עמו. ב-1969 הזמין את זמפיר לשווייץ, שם החלו לעבוד ביחד על עיבודים לנעימות רומניות עממית לעוגב וחליל פאן וקיימו מספר הופעות בשווייץ והמשיכו להופיע ברחבי אירופה. הצלחתם הובילה לכך שב-1974 חברת ההקלטות פיליפס יצרה עמם קשר והחתימה את זמפיר על חוזה להפקת אלבומי סולו.
זמפיר זכה להכרה עולמית רבה בזכות השתתפותו בפסי-קול לסרטים, במיוחד בזכות תרומת הקטע האינסטרומנטלי "הרועה הבודד" לפסקול הסרט להרוג את ביל ונעימת "סירבה" בסרט "הבלונדיני עם הנעל השחורה" (1972).
גאורגה זמפיר נתן רסיטלים בפני האפיפיורים יוחנן פאולוס השני (ב-3 בדצמבר 1983) והקרדינל ראצינגר, לימים בנדיקטוס השישה-עשר (ב-18 בינואר 1989), כמו כן ארגן הופעות להתרמה בפריז ובלוזאן, למען קרבנות אסונות טבע בנאפולי ובוגוטה, מופעים ליובל של מיכאי אמינסקו ומירצ'ה אליאדה, השתתף האירועים של האקדמיה הרומנית-אמריקאית לאמנויות ולמדעים. הוא לקח חלק גם בפסטיבלים רבים בארצו ובעולם – פסטיבל אנסקו (1973), צבי הזהב בבראשוב (1993, 1997), פסטיבלים למוזיקה קלאסית בקלאגנפורט (אוסטריה), ובמנטון, (צרפת). ניגן לצידן של אמנים כמו הנריק שרינג, הזמר סרז' לאמה, תזמורת ג'יימס לאסט, הלהקה הדרום אמריקאית לוס אינקאס, הבלט הלאומי של פקיסטן, התזמורת הסימפונית הרי ואן הוף וכו'.
לגבי מקום אמנותו של זמפיר בהקשר הרומני והעולמי, המנצח הרומני סרג'יו צ'ליבידאקה העיר: "עם שפתה הבלתי ניתנת לערעור, אמנותו של זמפיר היא האמצעי הכי ישיר החושף את סודות נשמתנו, את צביון האדמה שממנה אנו שואבים את כוחנו, ואת האמונות שעזרו לנו לתפוס את מקומנו בהיסטוריה".
מחדש של חליל פאן

גאורגה זמפיר הביא חידושים שונים לחליל פאן המסורתי הרומני בעל 20 הצינורות, והמציא גרסאות חדשות שלו עם 22, 25, 28 ו-30 צינורות, תוך הרחבת התחום הטונאלי, למשל: חליל פאן אלטו (22 צינורות),
טנור (25 צינורות), באס (28 צינורות) וקונטרבס (30 צינורות – בשנת 1972). על ידי שינויים באמבושיור הצליח להגיע לתשעה טונים לכל צינור. כך השיג אפשרויות חדשות בביצוע המלנכולי בכלי שלו של דוינות, שירי ערש, שירי קינה ואף חיקויים של צלילי הקאוואל, הבוצ'ום של רועי הצאן הרומנים, ושל הקול האנושי. בנה בעצמו מעץ במבוק את כליו וכיוונן אותם כמוקבל בעזרת כמויות קטנות של דבש דבורים שהחדיר לצינורות.
בשנת 2003 בנה חליל פאן שנקרא "הענק", בעל 42 צינורות, גובה 1.35 מ' ו1,2 מ' רוחב.
בעזרת כלים מיוחדים אלה, ביצע קטעים רבים של מוזיקה קלאסית מיצירותיהם של באך, קורלי, היידן, מוצרט, בטהובן, שופן, צ'ייקובסקי, ורדי, פוצ'יני, רימסקי קורסקוב, ברטוק ואחרים.
פעילותו בתחום ההוראה

בשנים 2001–2005 פעל גאורגה זמפיר כפרופסור שלא מן המניין בפקולטה למבצעי מוזיקה במסגרת האוניברסיטה למוזיקה בבוקרשט, שבה הקים קתדרה לחלילי פאן. מועצת הפקולטה לבסוף החליטה להפסיק את העסקתו בסתיו 2005. בהמשך לימד קורסים לחליל פאן באוניברסיטת ולאכיה שבטרגובישטה.
במבוכי הפוליטיקה הרומנית. יחסו אל היהודים

במהלך הקריירה שלו ביקר זמפיר בארצות רבות, לרבות בישראל.
בשנת 2000, בריאיון לעיתון המפלגה הנאו-פשיסטית הרומנית "רומניה מארה" השמיע מספר התבטאויות אנטישמיות. לאחר מכן הכחיש כי הוא מחזיק בדעות אנטישמיות או פשיסטיות, וטען כי המפלגה ניצלה את המצוקה הנפשית והכלכלית שהיה שרוי בה, והוציאה את דבריו מהקשרם.
זמפיר גורש מישראל כשהגיע לסיבוב הופעות בשנת 2002. לטענת משרד הפנים גורש מכיוון שלא היו בידיו אישורי עבודה, אך לטענתו גורש עקב לחץ של ארגונים יהודים וניצולי שואה. פרט לתקופה קצרה של חברות במפלגת "רומניה הגדולה" לא היה זמפיר פעיל בחוגי הימין הקיצוני ברומניה. בשנת 2004 נרשם ל"מפלגה הדמוקרטית". בנובמבר 2012 הופיע זמפיר שוב בישראל.
הוא הגיע בהמשך למספר סיבובי הופעות גם בישראל. באוגוסט 2003 ביקר ביד ושם ושתל עץ לזכר קרבנות השואה. בשנת 2008 הקליט דיסק של קטעי מוזיקה ישראלית ויהודית לכבוד יובל ה-60 של מדינת ישראל.
הנצחה

1989 – "דיוקן קולנועי", סרט תיעודי בבימויו של פאול ברבה-ניאגרה
פרסים ואותות כבוד

1964 – מדליית הזהב בפסטיבל הפולקלור בלבדיה, יוון
1968 – מדליית הזהב ו"אורפאוס הזהב" בסופיה
1970 – דיסק הזהב של האקדמיה שארל קרו בפריז
1971 – ציטר הזהב – מדיז'ון
1972 – גראן פרי דו דיסק – בשווייץ
עיטור קצין, ואביר של האיגוד "Encourajement au devouement" (עידוד למסירות)
1973 – העיטור להצטיינות של צרפת
1979 – מדליית קשת הזהב בפויג'י
1983 – פרס ראשון של האיגוד "מרוץ הלורדים" (La race des Seigneurs) בטולוז
1986 – דיפלומת הכבוד של האקדמיה הרומנית לאמנויות ולמדעים בפריז
1988 – מדליית דון בוסקו של האוניברסיטה "סאלזיאנה" ברומא
1988 – דיפלומת הכבוד של אונסקו
עיטור לגיון הכבוד של צרפת – בדרגת קצין גדול
עיטור עם דרגת אביר של בלגיה
מדליית הזהב של הדוכסות של לוקסמבורג
מיצירותיו

מיסת השלום
הקונצ'רטו לחליל פאן, מקהלה ותזמורת
רפסודיית האביב
טרנטלה
שיקופים בזמן
ריקוד הנהרות הקדושים
הדים שמימיים
צבעי סליו
סונאטה רומנית
מנחה ליוהאן סבסטיאן באך
מנחה לוולפגנג אמדאוס מוצרט
ריקוד היער
אבל האדמה וכו'
ספרים

ספר לימוד מקיף לחליל פאן (פורסם בצרפת)
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה ב"קריספדיה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462553005171  PLWABN: 9810670296705606  BIBSYS: 64838  BNE: XX876018  BnF: cb13901379g (data)  CiNii: DA12400844  GND: 123396085  ISNI: 0000 0000 8374 4662  LCCN: n85098453  MusicBrainz: 4024e553-6dd7-426c-9ff4-323b17a01063  NKC: xx0033789  NLA: 35962706  NLG: 93361  NLK: KAC199639586  NTA: 07214856X  RERO: 02-A003994715  SNAC: w6d348nx  SUDOC: 086536710  Trove: 1165022  VIAF: 39563686   WorldCat (עם VIAF): 39563686
אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה

אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (בגרמנית: Otto der Dritte Heiliger Römischer Kaiser ‏יוני 980 קאסל – 23 בינואר 1002 צ'יביטה קסטלנה. כונה גם Mirabilia mundi) היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה מ-983 ועד מותו.