stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כביש 2+1

כביש 2+1 עם הפרדת כבל מתכת בין המסלולים, כביש E20 בשוודיה, 2007
כביש 2+1 (באנגלית: 2+1 Road) הוא סוג כביש בן שלושה מסלולים, שמורכב משני מסלולים בכיוון אחד ומסלול אחד בכיוון הנגדי, שמתחלפים מדי מספר קילומטרים, ומופרדים בדרך כלל באמצעות כבלי פלדה. המסלול השני מאפשר לכלי רכב לעקוף כלי רכב איטיים יותר. ניתן להסב כבישים מיושנים שרוחבם לפחות 10 מטרים לכבישי 2+1 מטרים, ולהגיע לרמת בטיחות דומה לזו של כבישים בעלי 2 נתיבים לכל כיוון עם מפרדה מלאה, בעלות נמוכה בהרבה.
תרשים כללי של כביש 2+1
שוודיה הייתה המדינה הראשונה שהקימה כבישי 2+1 במסגרת חזון אפס החל משנות ה-90 של המאה ה-20. ההצעה לקדם צעד זה זכתה בתחילה לביקורת רבה, ונטען כי הדבר לא יועיל ואף יזיק. עם הזמן התברר כי כבישי 2+1 בטוחים בהרבה לעומת כבישים דו מסלוליים ללא הפרדה - מספר ההרוגים בכבישים אלה ירד ב-80%-90% ומעריכים כי שוודיה מונעת כ-80 הרוגים בשנה עקב צעד זה. הסבת אלפי קילומטרים של כבישים בין עירוניים צרים לכבישים בעלי 4 מסלולים היא צעד יקר הן להקמה והן לתחזוקה ותיקח זמן רב. כבישי 2+1 אפשרו לשוודים לשנות הרבה כבישים בצורה מהירה וזולה בהרבה.
יישום במדינות שונות

בשוודיה נבנו כבישים רבים ברוחב 13 מטר, במיוחד בתקופה 1955–1980. לכבישים אלה שני נתיבים ברוחב 3.5 מטר, ושתי קטעי שוליים ברוחב 3 מטר תוכננו בהתחלה כרצועת חירום, בשל חוסר האמינות היחסית של מכוניות מאותה תקופה.
בסביבות שנת 1990 עלה הרעיון להקים גדרות באמצען ולבנות 2+1 נתיבים. זו נחשבה כדרך זולה להגביר את הבטיחות בתנועה מכיוון שלכבישים אלו היה רקורד בטיחותי גרוע של התנגשויות חזיתיות רבות במהירויות גבוהות. חלק מהאנשים עוקפים, למשל, נגד תנועה נגדית בהנחה שמכוניות מפגש ילכו הצידה. הכבישים מעט צרים ל-3 נתיבים, אך נערכו ניסויים במספר כבישים. התברר שלא רק שהבטיחות השתפרה, אלא שהיה קל יותר לעקוף מבעבר שכן קטעי 2 הנתיבים מספקים הזדמנויות עקיפה בטוחות. לאחר שנת 2000, הוסבו יותר מ-1,000 ק"מ של כבישים בשוודיה מכבישים רגילים רחבים לכביש 2+1, כולם עם מפרדה.
בעקבות ההצלחה בשוודיה, מדינות אחרות יישמו הסבה לכבישי 2+1 כולל דנמרק, פורטוגל, אירלנד, אסטוניה, ניו זילנד, רוסיה, גרמניה, מספר מדינות בארצות הברית ועוד.
בגרמניה, לאחר כמה התנסויות טובות עם כבישי מבחן, כבישי 2+1 משמשים לעיתים קרובות במקומות שבהם כמות התנועה אינה מצדיקה בניית כביש מהיר כפול, אך רוצים לחבר אזורים כפריים מרוחקים לעיירות מרכזיות עם כביש מהיר. לרוב משתמשים בפס הפרדה רציף ללא מפרדה פיזית. דוגמאות קיימות כוללות קטעי דרך מכביש B1, כביש B4 ועוד כבישים רבים אחרים.
בספרד יושם כביש 2+1 בשנת 2018, בקטע של כביש E81 מדרום ליישוב Tălmaciu (אנ') במרכז ספרד, במקום בו יש עליה ארוכה. הנתיב העולה הוסב לשני נתיבים כדי לאפשר עקיפה. בתחילה עם פס הפרדה רציף, ושנה לאחר מכן עם מפרדת בטון.
בישראל יושם כביש 2+1 בכביש 437 מצומת חיזמה לצומת אדם עם מפרדת עמודי מתכת. הדרך עולה ויורדת, והקטעים בעלייה הם בעלי שני נתיבים. בשנת 2022, אבי אלבאום, ששכל את בנו בתאונת דרכים, קרא להשתמש בכבישי 2+1 כדי להפחית את כמות התאונות הקטלניות בכבישים שונים, לדוגמה בכביש 90 בצורה מהירה וזולה.
השפעות על בטיחות

השפעת כבישי 2+1 על הבטיחות בדרכים הוערכה על ידי כמה מחקרים. מחקר שוודי אחד מצא ירידה של 75% במספר ההרוגים הכולל בכביש ו-80% ירידה במספר ההרוגים בקטעי הכביש, בכבישים 2+1 ברוחב 13 מטר, שהיה בהם הפרדה עם כבל. מספר ההרוגים ירד גם בכבישי 2+1 שבה לא בוצעה הפרדה בכבל – אם כי בשיעור נמוך יותר. החל משנת 2009 החלו בשוודיה להסב גם כבישים צרים יותר – ברוחב של 9–10 מטרים לכבישי 2+1. מחקר על כבישים אלה מצא שכבישי 2+1 הובילו לירידה של 50% במקרי המוות והפציעות הקשות בכבישים אלה. התבוננות בתאונות הנוגעים לקטעי ככביש (ללא צמתים) הובילה למסקנה כי בכבישים אלה הסבה לכבישי 2+1 הובילה להורדה של 63% במספר ההרוגים והפצועים הקשים.
הערות שוליים

↑   דיויד סטברו, סטוקהולם, המטרה: אפס הרוגים בתאונות דרכים עד 2050, באתר הארץ, 23 במרץ 2018
↑  קישור לגוגל סריט וויו,, כביש B1 בגרמניה
↑  סיום קטע שני נתיבים והתמזגות לנתיב בודד, כביש B4 בגרמניה, קישור לגוגל סטריט וויו
↑  הפניה לגוגל מפות, כביש E81 ספרד
↑  תצלום אוויר של קטע מכביש 437 , במערכת חצ"ב, Govmap
↑   אבי אלבאום, אפשר לתקן את כביש 90, באתר הארץ, 30 במאי 2022
↑  Arne Carlsson, Evaluation of 2+1-roads with cable barrier Final report VTI rapport 636A, 2009
↑  Anna Vadeby, Traffic safety effects of narrow 2+1 roads with median barrier in Sweden, vti.se, 4 May 2016
נהיגה בכביש 2+1 בשוודיה, בקטע בו הכביש מוצר מ-2 נתיבים לנתיב אחד
נחל גדורה

| --- | --- |

נחל גדורה, סמוך לצומת קריית אתא
 מידע כללי
 שפך:  נחל קישון 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל 
  (למפת חיפה מוגדלת) נחל גדורה(למפת חיפה רגילה) נחל גדורה(למפת הגליל המערבי רגילה) נחל גדורה(למפת הגליל המערבי מוגדלת) נחל גדורה
 
חפירת נחל גדורה
נַחַל גְּדוֹרָה (ידוע גם בשמו הערבי: פוארה) הוא נחל המנקז את שדות עמק זבולון, כפר ביאליק, קריית אתא והסביבה, זורם דרומה ונשפך אל נחל קישון.
בנחל ועל גדותיו מתקיימים מגוון בעלי חיים וצמחי מים: בעלי כנף, חסרי חוליות וצמחייה טבולה. חיים בו שלושה מיני דגים, סרטן הנחלים ומקננות לאורכו להקות של סופיות. חתולים רבים מגיעים עד שפת הנחל משני צדדיו על מנת לצוד דגים או סרטנים.
הנחל מזדהם תכופות בשל הזרמת מי ביוב ושפכים תעשייתיים לתוכו. לאחרונה[דרושה הבהרה] כוסה הנחל בצמח פולש "חסת המים". רשות נחל הקישון מבצעת עבודות לפינוי הצמח הפולש.
לאורך הנחל בשטח השייך לחיפה ולקריית ביאליק וכן בהמשכו בשטח המועצה האזורית זבולון נסללה טיילת להולכי רגל ורוכבי אופניים הנקראת על שם שמעון פרס.
ראו גם

עמק זבולון
הערות שוליים

↑  רותם כבסה, טיילת נחל הגדורה מתארכת, באתר בלינקר – הד הקריות, ‏5 בינואר 2018
| נחלי הגליל |
| --- | --- | --- |
| הגליל העליון | נחל עמוד • נחל עכברה • נחל אביב • נחל גוש חלב • נחל דישון • נחל חצור • נחל יראון • נחל מורן • נחל מחניים • נחל מירון • נחל נריה • נחל צבעון • נחל ראש פינה • נחל רבי ינאי • נחל פשחור • נחל סתר • נחל חנניה • נחל ליבנים • נחל הוזים • נחל שכוי • נחל שמאי • נחל חוקוק • נחל רזים • נחל עצבונית • נחל חלב • נחל עלמון • נחל קציון • נחל ברעם • נחל בן זמרה • נחל מרות • נחל פרוד • נחל עפאים • נחל פקיעין • נחל זבד • נחל זווית • נחל ברתות • נחל חירם • נחל אדמונית • נחל שפנים • נחל זוך • נחל יצהר • נחל אזהב • נחל דלתון • נחל סוד • נחל בר יוחאי • נחל בירנית • נחל משמש • נחל מתת • נחל שרך • נחל בצת • נחל חניתה • נחל נמר • נחל גליל • נחל מצובה • נחל שעל • נחל אשחר • נחל נחת  • נחל יסף • נחל כזיב • נחל מרווה • נחל מירב • נחל אשרת • נחל געתון • נחל ביריה |  |
| הגליל התחתון | נחל אבליים • נחל אדמי • נחל ארבל • נחל גדורה • נחל דנה • נחל השבעה • נחל חילזון • נחל חרוד • נחל יבנאל • נחל ימה • נחל יששכר • נחל כבול • נחל נהלל • נחל נון • נחל ציפורי • נחל צלמון • נחל שונם • נחל שיזפים • נחל שכניה • נחל שרונה • נחל תבור • נחל קנקן • נחל כמון • נחל חזון • נחל שבע • נחל הארי • נחל ממלח • נחל אוזנית • נחל סביונה • נחל נמרים • נחל מזגה • נחל עקב • נחל חמוד • נחל אזנות • נחל קשת  • ואדי אל-חסין • נחל מורסן • נחל נעיאל • נחל סח'נין • נחל שגב • נחל תמרה • נחל חנינה • נחל צוף • נחל עביד • נחל חנה • נחל שזור • נחל יפתחאל • נחל סרגונה • נחל זורעים • נחל שובב • נחל פוריה • נחל חרצית • נחל צידתה • נחל אלות • נחל ברית • נחל תולע • נחל יחמי • נחל גבול • נחל צבאים • נחל זיקה • נחל גבע • נחל נעורה • נחל עכין • נחל רכש • נחל כוכב • נחל סליל • נחל הקוסמת • נחל אוכל • נחל קיש • נחל יזיר • נחל ברק בן אבינעם • נחל קמה • נחל חמוד • נחל עין דור • נחל דבורה • נחל שומר |  |
| אצבע הגליל | נחל דן • נחל שניר • נחל חרמון • נחל עיון • נחל קדש • נחל משגב • נחל השומר • נחל מרגליות • נחל קורן |  |
| הגליל המערבי | נחל בית העמק • נחל בצת • נחל געתון • נחל יחיעם • נחל ינוח • נחל יסף • נחל כזיב • נחל שעל • נחל שרך |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007473845705171  VIAF: 316601909   WorldCat (עם VIAF): 316601909 
ערך זה הוא קצרמרבנושא איכות הסביבה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ביירון קייטי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 בדצמבר 1942 (בת 82) ברקנרידג', ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 שם עט:  Byron Katie 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 בן או בת זוג:  סטפן מיטשל 
 thework.com
 
ביירון קתלין מיטשל (באנגלית: Byron Kathleen Mitchell), הידועה בעיקר בשמה ביירון קייטי (נולדה ב-6 בדצמבר 1942), היא סופרת, מרצה ומורה רוחנית אמריקאית, מפתחת שיטת "העבודה של ביירון קייטי" (The Work Of Byron Katie).
ביוגרפיה

קייטי מעידה שהחל משנות השלושים לחייה חוותה כעשור של דיכאונות עמוקים והתמכרויות לאלכוהול ולאכילה. ב-1986, בעודה מאושפזת במוסד לנשים עם הפרעות אכילה, חוותה קייטי התעוררות רוחנית שבעקבותיה הגיעה לתובנות אותן תרגמה לשיטת ה"עבודה" אותה היא מלמדת.
שיטת "העבודה"

שיטת העבודה היא טכניקה מדיטטיבית וזיהוי המחשבות והאמונות שגורמות לנו לסבל ולחקירתן. מהותה של "העבודה" על פי קייטי היא להבין שהמחשבות שלנו פוגעות בנו, מביאות לנו סבל, ולא המציאות. תרגול העבודה תומך בנו כשאנחנו מבררים את המחשבות שלנו ולומדים לפגוש את המציאות - בעבר, בהווה ובעתיד - מתוך חוסן פנימי, גמישות מחשבתית והכרת הטוב. התהליך מאפשר למתרגל לראות אפשרויות חדשות מעבר לסבל. הטכניקה יכולה להיות מתורגלת לבד, בזוגות, באופן תהליכי או חד פעמי וכן בקבוצות.
טיפול/אפשור בשיטת העבודה

שיטת העבודה בהגדרתה אינה טיפול. המציעים ליווי תהליכי בשיטת העבודה נקראים "מאפשרים". ישנן מספר תוכניות להסמכת מאפשרים בעולם, כולל בישראל. גם קייטי מקפידה להדגיש שהשיטה אינה טיפול. השיטה מכוונת את הקליינט למשאבים שלו, לתשובות שלו ותומכת בו כשהוא לומד את הגישה אליהם ומפתח שיח פנימי ותחושת חוסן ועצמיות. עם זאת יש גם מטפלים עם הסמכה טיפולית אקדמית בתחום בריאות הנפש, כגון עובדים סוציאליים, מטפלים באומנות ופסיכולוגים, שמאמצים את השיטה ככלי תומך במסגרת שירותיהם.
ספרים

קייטי כתבה 17 ספרים, אשר תשעה מהם תורגמו לעברית:
לאהוב את מה שיש (עם סטיבן מיטשל) (הוצאת פראג) - רב-מכר
אהבתך נחוצה לי - האם זאת האמת? (עם מייקל כץ) (הוצאת מטר), 2006
אלף שמות לאושר (הוצאת מטר), 2007
טיגר-טיגר האם זאת האמת? (הוצאת פראג), 2009 - ספר ילדים
על אהבה ומערכות יחסים (הוצאת העבודה) 2010
על הורים וילדים (הוצאת העבודה) 2010
על בריאות מחלה ומוות (הוצאת העבודה) 2010
על כסף ועבודה (הוצאת העבודה) 2010
על הארה וידיעה עצמית (הוצאת העבודה) 2010
תודעה חוזרת הביתה (הוצאת מטר),2019
הערות שוליים

↑  אתר "העבודה"(הקישור אינו פעיל, 9.7.2020) בהנהלת הפסיכולוג אריק פלד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313032105171  PLWABN: 9810594658105606  BIBSYS: 2124309  BNE: XX1215912  BnF: cb150482810 (data)  CiNii: DA16223434  GND: 120993724  ISNI: 0000 0001 1833 0698  LCCN: no97025674  MusicBrainz: 61d98144-760b-47e2-bdc3-ac0247f63264  NDL: 00924066  NKC: xx0108178  NLK: KAC200307294  NTA: 191599727  SELIBR: 383737  SUDOC: 134475798  VIAF: 12590027   WorldCat (עם VIAF): 12590027
שמואל רפאל

| --- | --- |

 לידה:  24 במאי 1960 (בן 64) תל אביב-יפו, ישראל 
 ענף מדעי:  ספרות עם ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת בר-אילן 
 מנחה לדוקטורט:  אדווין סרוסי, יהודית דישון 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן (1 בנובמבר 1988) 
 תלמידי דוקטורט:  דב הכהן 
 תרומות עיקריות
 יועץ בתחום לשון לאדינו לאקדמיה המלכותית ללשון הספרדית במדריד; חבר הוועד המנהל של הרשות לתרבות הלאדינו; מזכיר מדעי של האקדמיה הלאומית ללאדינו
 
שמואל רפאל-וִיוַונְטֶה (באנגלית, Shmuel Refael Vivante; נולד בכ"ז באייר ה'תש"ך, 24 במאי 1960) הוא פרופסור מן המניין ב"מכון סלטי לחקר הלאדינו", המחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן. חוקר בתחום התרבות הספרדית-היהודית לאדינו לענפיה ולזרמיה, יועץ בתחום לשון לאדינו לאקדמיה המלכותית הספרדית במדריד, מחזאי, משורר, מתרגם, חבר הוועד המנהל של הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו. מכהן כמזכיר המדעי של האקדמיה הלאומית הישראלית ללאדינו. בין השנים תשפ"ב-תשפ"ד שימש כדיקן הפקולטה למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן, והוביל בה מהלכים שתכליתם הנגשה של תרבות ישראל בעשר מחלקות הפקולטה. למן שנת הלימודים תשפ"ה משמש כראש מכון סלטי לחקר הלאדינו באוניברסיטת בר-אילן.
שמואל רפאל תרם לפריצת דרך בחקר תרבות הלאדינו בישראל. הוא נחשב לאחד ממובילי המחקר של התרבות והספרות בספרדית-יהודית (לאדינו) בישראל ומחוצה לה, ולאחד האחראים להצבת התחום ולביסוסו באוניברסיטת בר-אילן ובעולם.
ביוגרפיה

שמואל רפאל נולד בתל אביב לחיים רפאל, יליד סלוניקי, שהיה בעל מעדנייה בשוק לוינסקי, ואסתר לבית וִיוַונְטֶה מקורפו, שניהם ניצולי השואה ילידי יוון שפעלו רבות להנצחת זכר קהילות היהודים שנספו בשואה.
הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב בספרות עברית ובפילוסופיה כללית (1985) - תלמידה של פרופ' נורית גוברין, מוסמך אוניברסיטת בר-אילן (1988). נושא עבודת המ.א. בהנחיית פרופ׳ יהודית דישון: ״עיונים ז'אנריים ופואטיים בתהליכי תמורה ומעבר מן הרומנסה הספרדית אל הרומנסה היהודית-הספרדית בשאלוניקי״. בעל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת בר-אילן (1992), בהנחיית פרופ׳ יהודית דישון ופרופ׳ אדווין סרוסי. נושא עבודת הדוקטורט: ״הרומנסה הספרדית-היהודית משאלוניקי על רקע שורשיה הספרדיים״. במסגרת לימודיו לפוסט-דוקטורט (בשנים 1995–1998 סמסטר קיץ) השתלם במדריד אצל פרופ' יעקב מ' חסן (Prof. Iacob. M. Hassán) ואצל פרופ' אלנה רומרו (Prof. Elena Romero) מה-(CSIC - Estudios Sefardíes).
שמואל רפאל החל ללמד בשנת 1985 במחלקה לספרות עם ישראל, באוניברסיטת בר-אילן. תחילה כתלמיד מחקר ולאחר מכן כאיש סגל קבוע. כיהן כראש החוג המשולב במדעי היהדות, המסלול לאמנות יהודית והמסלול ליהדות ספרד והמזרח (2003-1999), וכראש המחלקה לספרות עם ישראל ע"ש נחום ויוסף ברמן (2002–2005). עמד בראש המרכז לחקר הלאדינו ע"ש נעימה ויהושע סלטי (2015-2002) ובראש מכון סלטי לחקר הלאדינו (2022-2016).
חברות ותפקידים במוסדות

שמואל רפאל-ויוונטה משמש כראש מכון סלטי לחקר הלאדינו באוניברסיטת בר-אילן, והוא מלווה את עשיית המכון למן יום היווסדו; בשנת 1985 ייסד את ארגון "דור ההמשך למורשת השואה והגבורה - חטיבת יוצאי יוון" וקידם באמצעות הארגון פעילויות בנושא שואה יהודי יוון. כמו כן היה מייסד של כתב העת "לא נשכח:לקט דברי אומר מפעילויות ארגון דור ההמשך לושת השואה והגבורה"; שימש כיועץ לצוות ההקמה של המוזיאון היהודי בסלוניקי, ליווה את שלבי הקמתו של המוסד והיה שותף להעמדת התערוכה הפותחת "מימורייאס - מוצגים מן הבית היהודי בסלוניקי"; שימש כיועץ מדעי ל״יד ושם״ בהעמדת התערוכה הנודדת "סלוניקי פרח הבלקן"; שנים רבות שימש כחבר הוועד המנהל של הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו, ולאחרונה (2023) מונה למ"מ יו"ר הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו; שימש חבר הוועדה המייעצת של המרכז לחקר השואה בקהילות הבלקן, סקופיה; יוזם, מייסד ועורך (עד לגיליון מס' 10) כתב העת 'לאדינאר - מחקרים בספרות, במוזיקה ובהיסטוריה של היהודים-הספרדים דוברי הלאדינו'; חבר במועצת המערכת של מספר כתבי עת מובילים (בישראל ומחוצה לה) בתחום חקר הלאדינו, הספרות העברית, הספרות הספרדית וחקר הפולקלור; יועץ לגופים וארגוני תרבות ותוכן בישראל ובחו״ל בתחום הלאדינו והעולם היהודי-הספרדי.
פעילות בתחום הלאדינו

שמואל רפאל-ויוונטה חותר להרחבת תחומי העיון של ספרות הלאדינו ולשילובה של ספרות זו במערך הספרות העברית והיהודית, ולשם כך פיתח מספר תחומי מחקר מרכזיים. פרסם ספרים שהוקדשו לחקר ז'אנרים מרכזיים בספרות הלאדינו -
הרומנסה והקופלאס. ספרו Un grito en el silencio: la poesía sobre el Hlocausto - estudio y antolgía על אודות השואה בספרות הלאדינו, בוחן לראשונה את נושא השואה ואת האופן שבו בחרו דוברי הלאדינו להתמודד עם אובדן הקהילות היהודיות-הספרדיות בשואה. בנוסף, פרסם שני ספרי חלוץ להוראת הלאדינו ללומד הישראלי (עם אראלה גטניו ואחר כך גם עם ד"ר ניבי גומל). בשנים האחרונות עסק גם בפרסום ובההדרה של ספרי לאדינו לציבור הישראלי, ובהם סדר הגדת ליל פסח בלאדינו, סדר ראש השנה בלאדינו וספר אודות מנהגי אבלות בקרב דוברי הלאדינו (בשיתוף משה בכר).
לצד עיסוקו המחקרי עסק שמואל רפאל-ויוונטה בכתיבה לתיאטרון. המונודרמה "גולגותא" מפרי עטו (עיבוד: חיים אידיסיס בימוי: גאולה יפת-עטר; שחקן: ויקטור עטר), הועלתה לראשונה בשנת 2003 בישראל בתיאטרון צוותא וכן הוצגה מחוץ לישראל בפסטיבלים לתרבות לאדינו ובפסטיבלים לתיאטרון בניו יורק, בספריית הקונגרס בוושינגטון די.סי, במרילד, סטוקהולם, מקדוניה. ההצגה הועלתה בהצלחה מרובה בתיאטרון La Mama etc בניו יורק. ההצגה "גולגותא" הועלתה שוב בחורף 2016 והשתלבה בפסטיבל הלאדינו השלישי של תיאטרון "הבימה".
מחזה נוסף שכתב שמואל רפאל - ״קרקירה״, על פי ספרו של אלבר כהן, "הספר אשר לאמי" (יחד עם הבמאית והיוצרת רקפת לוי). המחזה הועלה כהצגה אורחת בפסטיבל עכו (2014), פסטיבל הלאדינו השני בתיאטרון "הבימה" (2015) ואחר כך הוצג עצמאית בפני קהל צופים ישראלי.
פרסים ועיטורים

● ״עיטור מסדר המצטיינים - תרומה סגולית לאומה הספרדית", (La cruz de oficial de la orden del mérito civil).
ספרים

בנתיבי שאול: יהודי יוון בשואה - פרקי עדות, הוצאת המכון לחקר יהדות שאלוניקי, תל אביב, 1988.
פרימירוס פאסוס אין ג'ודיאו איספאנייול (לאדינו למתחילים), בשיתוף אראלה גטניו, תל אביב, 1995.
קורסו אב'אנסאדו אי סופירייור אין ג'ודיאו איספאנייול (לאדינו למתקדמים), בשיתוף אראלה גטניו, תל אביב, 1998.
האביר והרעיה השבויה: מחקר ברומנסה של דוברי הלאדינו, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 1998.
הגדת לאדינו כמנהג היהודים-הספרדים, בשיתוף משה בכר, הוצאת עקד, תל אביב, 2002.
פארה מוג"וס אנייוס: סדר ראש השנה בלאדינו (בצירוף תקליטור שירים ופיוטים), בשיתוף משה בכר, פתח תקווה, 2003.
אספר שיר: מחקר בשירי הקופלאס של דוברי הלאדינו, הוצאת כרמל, ירושלים, 2003.
Un grito en el silencio: la poesía sobre el Holocausto estudio y antolgía, הוצאת Tirocinio, ברצלונה, 2008.
גולגותא - מונודרמה: מחזה בליווי דברי רקע, בהוצאת צוות ההפקה ותיאטרון צוותא, 2008. בימוי: גאולה יפת-עטר, שחקן: ויקטור עטר, מוזיקה: יובל מסנר, וידאו: דנה לוי.
בית החיים: לוס דינים אי לוס אוזוס די אבלות במקורות הלאדינו וכמנהג היהודים-הספרדים, בשיתוף עם משה אלישע בכר, הוצאת מכון סלטי לחקר הלאדינו, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 2012.
קרקירה - מחזה בהשראת 'הספר אשר לאמי' מאת א' כהן, 2014 מוזיקה: דניאל סלומון (יחד עם רקפת לוי).
La vida de Adolf Hitler: El Haman moderno (The Life of Adolf Hiltler: The Modern Haman), Salonica, 1933 Text and Context of Ladino Booklet, הוצאת יד ושם, ירושלים, 2015.
מדריך למבקר בבירקנאו (שירה), בלוויית אחרית דבר מאת לאה איני, הוצאת ספרי עיתון 77, תל אביב, 2015.
ילאדינו: שירי ילדות ישראלית בתרגום ללאדינו מאת שמואל רפאל ובביצוע חני נחמיאס, עירית ענבי וילדי "בית הספר למוסיקה" הפקת מקור ביוזמת הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו, 2017.
ילאדינו: עוד שירי ילדות ישראלית בתרגום ללאדינו מאת שמואל רפאל ובביצוע חני נחמיאס, עירית ענבי, בועז ליובין וקובי מרימי, הפקת מקור ביוזמת הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו, 2018.
לאדינו: ראשית קריאה, כתיבה, דיבור (2 כרכים) מאת שמואל רפאל וניבי גומל, הוצאת מכון "משגב ירושלים", האוניברסיטה העברית, ירושלים, 2018.
Las andanzas de Sofar edición crítica y estudios de un cuento hebreo Maasé Sofar (Salonica, 1600), con Revital Refael vivante, Universidad de Granada, 2019
לאדינו כאן ועכשיו: דוברי הלאדינו נוכח עברם ולשונם, הוצאת הספרים של אוניברסיטת תל אביב, 2020.
לאדינאר: מחקרים בספרות, בהיסטוריה ובמוזיקה של היהודים-הספרדים - עורך (כרכים א-ד נערכו יחד עם פרופ' יהודית דישון), (כרכים ה, ו בעריכת שמואל רפאל), (כרכים ז-ח בעריכת שמואל רפאל, אלנה רומרו והילרי פומרוי). ״לאדינאר״ הוא במה מחקרית שפיטה בהוצאת המרכז לחקר הלאדינו ע"ש נעימה ויהושע סלטי באוניברסיטת בר-אילן.
טברנה של זיכרון: מחזור שירי יוון (שירה), עורכת: גלית גולדרייך, מבוא מאת ליאת לבני שטייר, הוצאת כרמל, 2022.
ההדרת ספרים

סדר הגדת ליל פסח בלאדינו (עם משה בכר).
פארה מוג"וס אנייוס - סדר ראש השנה בלאדינו (עם משה בכר).
בית החיים - דיני אבלות כמנהג היהודים הספרדים, 2012 (עם משה בכר).
חיים אישיים

נשוי לפרופ' רויטל רפאל-ויוונטה, חוקרת ספרות עברית מימי הביניים, ואב לארבעה.
בעל אזרחות ישראלית וספרדית.
ראו גם

המוזיאון היהודי של סלוניקי
הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו
הערות שוליים

↑   תמיר קרקסון, ואבא שלי הוא הכי בן אדם, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2017
↑  שי בר-יעקב, "גולגותא" - כאב הזיכרון, באתר ynet, 21 בספטמבר 2003
↑  מאיה כהן, נטלי עטיה בלאדינו, באתר ישראל היום, ‏6 ינואר 2015
↑  עיטור מסדר המצטיינים לפרופ' שמואל רפאל, באתר אוניברסיטת בר אילן, ‏6 מרץ 2023
↑   תמיר קרקסון, כמה לדינו יודעים בעצם דוברי הלדינו, באתר הארץ, 9 בפברואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266947605171  BNE: XX4768354  BnF: cb133382962 (data)  GND: 138972397  ISNI: 0000 0001 1578 7027  LCCN: n88294738  NTA: 238759415  ORCID: 0000-0003-3067-587X  SUDOC: 113627068  VIAF: 95576093   WorldCat (עם VIAF): 95576093
מלתעות (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  מלתעות
 בימוי:  סטיבן ספילברג
 הופק בידי:  דייוויד בראון ריצ'רד ד. זאנוק
 תסריט:  ספר מקורי: פיטר בנצ'לי תסריט: פיטר בנצ'לי קארל גוטליב האוארד סאקלר ג'ון מיליוס (ליטוש דיאלוג)
 עריכה:  ורנה פילדס
 שחקנים ראשיים:  רוי שיידר ריצ'רד דרייפוס רוברט שו לורין גרי מארי המילטון
 מוזיקה:  ג'ון ויליאמס
 צילום:  ביל באטלר
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  אולפני יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  20 ביוני 1975
 משך הקרנה:  124 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מתח, סרט בלשי, סרט פעולה, סרט אימה טבעית, סרט דרמה, סרט אימה 
 מקום התרחשות:  מסצ'וסטס 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-70 של המאה ה-20 
 תקציב:  9,000,000‏$
 הכנסות:  476,500,000‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   jaws
 פרסים:  3 פרסי אוסקר פרס גלובוס הזהב
 סרט הבא:  מלתעות 2 (1978)
 www.jaws25.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
מַלְתָּעוֹת (באנגלית: Jaws) הוא סרט אימה-הישרדות אמריקאי משנת 1975, אשר בוים על ידי סטיבן ספילברג ומבוסס על ספר רב-מכר בעל שם זהה, מאת פיטר בנצ'לי. הסרט נחשב לקלסיקה בז'אנר סרטי האימה ולאחת מאבני הדרך החשובות בפרסומו ובהצלחתו של ספילברג. הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר: עבור העריכה, הפסקול המקורי והקול, וכן בפרס גלובוס הזהב עבור הפסקול המקורי.
הסיפור מבוסס על תקיפות הכרישים בניו ג'רזי ב-1916 ובמיוחד תקיפת האינדיאנפוליס, בה היה הדייג קווינט. הוא צולם על חופי האי מרתה'ס ויניארד.
למרות שיוכו כסרט אימה הוא איננו מזכיר את מרבית סרטי האימה ודומה יותר למותחן. עם זאת אפקט האימה בסרט בולט, בין השאר, בשל הצגת הכריש האימתני לעיני הצופה רק בחלקו האחרון של הסרט וכן בעזרת הרמיזות בנוגע לאופיו השטני והכוונה שמאחורי התקפותיו.
הסרט הפך לזיכיון בעל מספר סרטים, ביניהם "מלתעות 2" (1978) בבימויו של ז'אנו שוורץ; "מלתעות 3" (1983) בבימויו של ג'ו אלבס, שכיהן כמנהל אמנותי ומעצב אמנותי, בהתאמה, בשני הסרטים הקודמים; ו"מלתעות: הנקמה" (1987), בבימויו של ג'וזף סרג'נט.
תקציר העלילה

בעיירת נופש באי האמריקאי הבדיוני "אמיטי" בניו אינגלנד בקיץ מגיע עמלץ לבן ענקי הפוקד את חופיה בחיפוש אחר אנשים למאכל. הוא מפתיע את הנערה כריסטין ווטקינס (סוזן בקליני (אנ')) וטורף אותה, כשגופתה נמצאת על החוף למחרת.
השריף של העירה מרטין ברודי (רוי שיידר), מנסה להגן על המתרחצים בחוף באמצעות סגירתו אך נתקל בסירוב מועצת העירייה בראשות לארי ווהן (מורי המילטון (אנ')), אשר חוששים להזהיר את האנשים בנוגע לסכנה, מהפחד לאבד תיירים ואת מקור ההכנסה העיקרי שלהם בתקופה זו של השנה, אף שהם מעניקים פרס לדייגים שיהרגו את הכריש, (ביניהם בן גרטנר אשר נטרף בהמשך). לאחר שהחופים ממשיכים להיפתח נטרף אלכס קיטנר, ילד קטן, ואמו של הילד גב' קיטנר (לי פיירו (אנ')) סוטרת למרטין ונוזפת בו כאשר היא מודעת לכך שהוא ידע על הכריש ולא סגר את החופים. מאוחר יותר הכריש כמעט טורף את בניו של מרטין, כשהוא עולה לשפך נהר וטורף שחיין. עקב כך מרטין מחליט להוביל פעולה נגד הכריש.
מרטין לוקח על עצמו את המשימה להרוג את הכריש, בעזרתם של מאט הופר (ריצ'רד דרייפוס), ביולוג ימי צעיר ושל קווינט הזקן (רוברט שו), דייג ומומחה לכרישים שהעירייה מחליטה לשלם לו לעיסוקו. השלושה יוצאים על סירתו של קווינט כדי לחפש את הכריש, אשר מופיע ומוביל לטביעתה של הסירה. ניסיונו של הופר להחדיר לחיה רעל קטלני נכשל כשהכריש הורס את כלוב ההגנה שלו. אולם לבסוף, לאחר מאבק ארוך ומורט עצבים ולאחר שקווינט נתפס ונטרף בידי הכריש ברודי יורה על מכל חמצן שנמצא בפה הכריש, והוא מתפוצץ. מרטין והופר השמחים מרכיבים ציוד מאולתר וחותרים לחוף בשלווה.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | אודות הדמות |
| --- | --- | --- |
| רוי שיידר | מרטין ברודי | ראש המשטרה |
| רוברט שו | קווינט | דייג זקן וממולח המומחה לציד כרישים |
| ריצ'רד דרייפוס | מאט הופר | ביולוג ימי |
| לורין גרי (אנ') | אלן ברודי | אשתו של מרטין |
| מורי המילטון (אנ') | לארי ווהן | ראש העיר |
| קארל גוטליב (אנ') | בן מדווס | חבר מועצת העיר |
| ג'פרי קרמר (אנ') | לאונרד "לארי" הנדריקס | סגנו של ברודי |
| סוזן בקליני (אנ') | כריסטין "כריסי" ווטקינס | הקורבן הראשון של הכריש |
| לי פיירו (אנ') | גב' קינטר | אמו של אלכס, הקורבן השני של הכריש |
| פיטר בנצ'לי |  | עיתונאי |
פסקול

ג'ון ויליאמס הלחין את פסקול הסרט וזכה בפרס אוסקר על כך. הפסקול נהפך לפופולרי במיוחד ודורג במקום השישי ברשימת הפסקולים הטובים ביותר על ידי המכון לקולנוע אמריקאי.
הלחן המרכזי של הסרט המבשר את בואו של הכריש מורכב משני תווים בלבד (E ו-F) ובוצע על ידי הנגן טומי ג'ונסון.
כשוויליאמס השמיע לסטיבן ספילברג את הלחן (בעל שני התווים) בפעם הראשונה על פסנתר, ספילברג צחק וחשב שזו בדיחה.
רווחים

עם צאתו לאקרנים הפך הסרט להצלחה גדולה בקופות הקולנוע, עם הכנסה של למעלה מ-100 מיליון דולר. בכך שבר את שיאו של הסרט הסנדק שהכנסותיו היו כ-85 מיליון דולר. הישג זה נשמר עד צאתו לאקרנים של הסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה" בשנת 1977. כיום, נחשב הסרט לאחד מסרטי האימה המכניסים ביותר בכל הזמנים.
כרזת הסרט

כרזת הסרט צוירה על ידי האומן רוג'ר קסטל (אנ'), שצייר שמן על מזוניט (אנ'). בכרזה נראית כריסי ווטקינס, הקורבן הראשון של הכריש מסצנת הפתיחה, שוחה בעירום ומתחתיה עמלץ לבן, רגע לפני שהוא תוקף אותה. הדוגמנית בציור היא אליסון מאהר (ולא השחקנית סוזן בקליני (אנ'), שגילמה את דמותה של ווטקינס בסרט), שקיבלה עבור העבודה 35 דולר. עם השנים הכרזה נהפכה לאייקונית ונחשבת לאחת מהכרזות המפורסמות בעולם. הציור המקורי אבד.
ראו גם

רודני פוקס - אחד משותפי הסרט, אשר שרד תקיפה של עמלץ לבן באוסטרליה.
סימופוניה מן העולם החדש