stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמבה גשן
הערות שוליים

↑  Translated in C.F. Beckingham and G.W.B. Huntingford, Some Records of Ethiopia: 1593-1646 (London: Hakluyt Society, 1954), pp. 101f
↑  Sihab ad-Din Ahmad bin 'Abd al-Qader, Futuh al-Habasa: The conquest of Ethiopia, translated by Paul Lester Stenhouse with annotations by Richard Pankhurst (Hollywood: Tsehai, 2003), pp. 254-263; 342-346.
↑  Thomas Pakenham, The Mountains of Rasselas (New York: Reynal & Co., 1959), p. 156
↑  E. A. Wallis Budge, A History of Ethiopia: Nubia and Abyssinia, 1928 (Oosterhout, the Netherlands: Anthropological Publications, 1970), pp. 454f.
↑  Francisco Alvarez, The Prester John of the Indies translated by C.F. Beckingham and G.W.B. Huntingford (Cambridge: Hakluyt Society, 1961)
↑  Beckingham and Huntingford, Some Records, pp. 97f
↑  Beckingham and Huntingford, Some Records, pp. 98f
↑  Pakenham, Rasselas, p. 159
↑  Pakenham, "Rasselas", pp. 139f
↑  Clark, Evert Mordecai. “MILTON’S ABYSSINIAN PARADISE.” The University of Texas Studies in English, vol. 29, 1950, pp. 129–50. JSTOR, http://www.jstor.org/stable/20776016
תיאור אירופאי של אמבה גשן, עם הכיתוב "הר הילדים החבשי" בצרפתית ובהולנדית
האן קאנג

| --- | --- |

 לידה:  27 בנובמבר 1970 (בת 53) קוואנגג'ו, קוריאה הדרומית 
 מדינה:  קוריאה הדרומית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת יונסיי 
 שפות היצירה:  קוריאנית 
 סוגה:  רומן, סיפור קצר, מסה 
 יצירות בולטות:  הצמחונית, Greek Lessons, Human Acts, The White Book 
 תקופת הפעילות:  מ-1995 
 פרסים והוקרה:  פרס בוקר הבינלאומי (2016)  Yi Sang Literary Award (2005)  פרס מדיסיס זר (2023)  פרס נובל לספרות (2024)  Emile Guimet Prize for Asian Literature (2024)  לי בינג-צ'ול  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 www.han-kang.net
 חתימה:   
 
זהו שם קוריאני; שם המשפחה הוא .
האן קאנג (בקוריאנית: 한강; נולדה ב-27 בנובמבר 1970) היא משוררת וסופרת דרום קוריאנית. ספרה המפורסם ביותר הוא "הצמחונית", אשר תורגם לשפות רבות. זוכת פרס בוקר הבינלאומי, ביחד עם מתרגמת הספר מקוריאנית לאנגלית דבורה סמית'. זוכת פרס נובל לספרות לשנת 2024.
ביוגרפיה

האן קאנג נולדה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית. כשהייתה בת עשר עברה עם משפחתה לסיאול, בירת קוריאה הדרומית, ושם גדלה. להאן שלושה אחים. אביה ואחיה היו סופרים, וכבר בגיל 14 החליטה אף היא להיות סופרת. מיד עם סיום לימודי התיכון החלה ללמוד ספרות קוריאנית עכשווית באוניברסיטת יונסי. ב-1993 פרסמה לראשונה שירים וסיפורים קצרים אינטרוספקטיביים, שזכו לתשבחות ופרסים. היא המשיכה בהתבוננות הפנימית ואף פנתה לבודהיזם. בחורף 1994 פרסמה האן קאנג את הסיפור הקצר "Red Anchor" (עוגן אדום) וזכתה בפרס ספרותי בסיאול, וב-1995 פרסמה אסופת סיפורים קצרים בשם Love in Yeosu.
בראיונות ציינה שהיא החלה לכתוב רק לאחר שנערכו בחירות חופשיות בקוריאה הדרומית, לאחר תום המשטר הדיקטטורי שהחל בהפיכה הצבאית של פאק צ'ונג-הי ונמשך גם לאחר מותו. לדבריה, המצב הפוליטי החדש מאפשר לה ולסופרים דרום קוראנים נוספים לייצר כתיבה מסוג חדש. בתחילת שנות השלושים לחייה היא סבלה מכאבים בלי מוסברים בידיים שגרמו לה סבל רב. במשך שלוש שנים היא כתבה רק על ידי הקשה עם עט על מקלדת.
בשנת 1998 השתתפה האן קאנג בתוכנית הכתיבה הבינלאומית באוניברסיטת איווה במשך שלושה חודשים, מטעם המועצה הקוריאנית לאומנויות.
יצירתה

ספרה המפורסם של האן קאנג ביותר הוא "הצמחונית" (אנגלית: The Vegetarian; קוריאנית: 채식주의자), שיצא לאור בשנת 2007. הספר מספר על אישה "רגילה" ששמה יונג הי שמחליטה להיות צמחונית. היא רואה בצמחונות דרך להימנע מלעשות רע, ולטהר את עצמה. לדעתה אכילת בשר מסמלת את האלימות של בני האדם. יונג הי מתחילה להזדהות כצמח, מפסיקה לאכול בכלל ואחר כך גם מנסה לצאת מגבולות הגוף הגשמי שלה ולהפוך לעץ. חלק מההשראה של האן קאנג לכתיבת הספר הוא משפט של יי סאנג, משורר קוריאני:
אני מאמין שבני אדם צריכים להיות צמחים
"הצמחונית" תורגם לשפות רבות, וזהו הספר היחיד של האן קאנג שתורגם לעברית (בהוצאת סאגה), עובד לסרט קולנוע, זכה בפרס הבוקר הבינלאומי נבחר על ידי הניו יורק טיימס לאחד מעשרת הספרים הטובים לשנת 2016.
האן מציינת את התקוממות קוואנגג'ו כאירוע מכונן בחיי משפחתה ושהשפיעה עמוקות גם על יצירתה. במאי 1980 יצאו סטודנטים ואזרחים רבים לרחובות במחאה על המשטר הצבאי שהחל בזמן עלייתו לשלטון של הנשיא צ'ון דו-הוואן. המהומות דוכאו על ידי הצבא ביד קשה ומאות אזרחים נהרגו. משפחה של האן עזבה את העיר כשנה לפני פרוץ ההתקוממות, והוריה הרגישו "אשמת ניצולים". ספרה "Human Acts" ("פעולות האדם") נפתח בתיאור ההתקוממות.
הרומן "אנחנו לא נפרדים" עוסק בקורבנות של אזורי עימות שנעלמו או נספו מתחת להריסות או בקברי אחים, מבלי שנפרדו מחבריהם וממשפחתם. הספר נועד לשמר את זכרם, ולהבטיח להם שהם לא יאבדו, יינטשו או יישכחו.
חיים אישיים

האן קאנג נשואה לפרופסור קיו הי, מבקר אומנות, ולשניים בן.
היא מלמדת כתיבה יצירתית במכון לאומנויות בסיאול, וכותבת סיפורים ורומנים.
יצירתה > רומנים

Black Deer - 1998
Your Cold Hands - 2002
The Vegetarian - 2007 (ראה אור בעברית בשם הצמחונית, תרגום מאנגלית על ידי שרון קרמנר, הוצאת סאגה, 2017)
The Wind Blows, Go - 2010
Greek Lessons - 2011
Human Acts - 2014
The White Book - 2016
We Do Not Part - 2021
יצירתה > שירים

Winter In Seoul - 1993
"I Put Dinner in the Drawer" - ‏2013
יצירתה > אוספי סיפורים קצרים

Red Anchor - 1994
Love in Yeosu - 1995
My Woman's Fruits - 2000
Yellow Pattern Eternity - 2012
פרסים

1999 - The 25th Korean Novel Award – עבור הנובלה "Baby Buddha".
2000 - Today’s Young Artist Award מ-Culture Ministry Korea.
2005 - YiSang Literary Award עבור "Mongolian Mark".
2010 - Dongri Literary Award עבור "The Wind Blows, Go".
2014 - Manhae literary prize עבור הרומן "Human Acts".
2015 - Hwang Sun-won literary award עבור הנובלה "While One Snowflake Melts".
2016 - פרס בוקר עבור הרומן "הצמחונית", ביחד עם דבורה סמית', שתרגמה אותו לאנגלית.
2023 - פרס מדיסיס עבור הרומן "Don't Say Goodbye"
2024 - פרס נובל לספרות
יגאל אייל

| --- | --- |

תא"ל מיל' יגאל אייל, מאי 2020
 לידה:  30 במרץ 1944 (בן 80) ו' ניסן ה'תש"ד קריית חיים
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 9  מפקד חטיבת הראל  ראש המחלקה להיסטוריה של צה"ל
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה
 
יגאל אייל (נולד ב-30 במרץ 1944) הוא קצין צה"ל במיל' בדרגת תת-אלוף, אשר פיקד על חטיבת הראל ושימש כראש המחלקה להיסטוריה של צה"ל.
ביוגרפיה

עם גיוסו לצה"ל, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר קורס קצינים שימש במספר תפקידי פיקוד בגדוד. במהלך מלחמת ששת הימים לקח אייל חלק בקרב שניהלה חטיבת הצנחנים, בפיקוד רפאל איתן, על כיבוש מערכי פתחת רפיח ונפצע קשה. לאחר שהשתקם פרש מן השירות ועבר לשרת בשירות הביטחון הכללי, בין היתר באגף אבטחה. במהלך פרשת לילהאמר (1973) שימש כקצין האבטחה בשגרירות ישראל באוסלו. בעקבות הפרשה נאלץ לעזוב את תפקידו. לאחר מכן ביצע הסבה לחיל השריון ושימש בסוף שנות ה-70 כמפקד גדוד 9 ולאחר מכן כמפקד חטיבת הראל. לאחר מלחמת לבנון השנייה היה אייל חבר בצוות, בראשות האלוף במילואים יורם יאיר, שחקר את תפקודה של עוצבת הגליל במלחמה.
אייל הוא בעל תואר דוקטור. את עבודת הדוקטורט שלו כתב בנושא "האינתיפאדה הראשונה: דיכוי המרד הערבי על ידי הצבא הבריטי בארץ-ישראל 1939-1936". במהלך שנות התשעים שימש כראש המחלקה להיסטוריה של צה"ל.

ב-2016 מונה אייל לתקופה נוספת לתפקיד רמ"ח היסטוריה עד אפריל 2020.
ספריו ומחקריו

"האינתיפאדה הראשונה", מערכות, 1998, הוצאה מחודשת, משרד הביטחון 2020.
"מאינתיפאדה למרד", הוצאת אפי מלצר בע"מ, 2007. זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 2008.
ארבעה ספרי מחקר: טרור, גרילה, התקוממות עממית, ולחימה בהתקוממות – 2010 – צה"ל
מחקר/ספר - 'גאות ושפל' – האינתיפאדה השנייה - עימות מרובה חזיתות 1996-2004, פברואר 2015 – צה"ל.
מחקר/ספר - 'צוק איתן' – 'דינאמיקה של הסלמה ידועה מראש', התפרסם באוגוסט 2016 – פנימי צה"ל
ספר (עורך משותף), המלחמה המעצבת הראשונה, המחלקה להיסטוריה, מודן, משרד הביטחון, 2018,
מגרילה לצבא גרילה ובחזרה... – הלחימה על נקודות התורפה, "יסודות" - כתב העת של המחלקה להיסטוריה בצה"ל, גיליון 2 - צה"ל בלבנון, דצמבר 2020, עמודים 9–44
מאמר: 'קתדרה' 83: "מאורעות 1929 – נקודת מפנה בתפיסת הביטחון בארץ-ישראל".
מאמר: 'קתדרה' 104: "מצודות טיגרט – שלטון וביטחון בכפיפה אחת".
מאמר: עיונים בלחימה בעימות מוגבל, הוצאת המכון/פו"מ, 2005.
מאמר: תוכנית ד מצפן אסטרטגי, בתוך המלחמה המעצבת הראשונה, 2018, מודן, ההוצאה לאור משרד הביטחון, עמ' 13 - 64.
מאמר: INSS, המכון למחקרי ביטחון לאומי, צבא ואסטרטגיה, כרך 1, גיליון 1, אפריל 2009, 'מאמץ הסיוע האזרחי – מאמץ לחימה'.
מאמר: מכון גלילי, עלי זית וחרב, כרך ט', 2009, והאנגלי אז בארץ, 'המרד הערבי 1936–1939: נקודת מפנה במאבק על ארץ-ישראל'.
עורך: ספרי מלחמת ששת הימים (לכבוש את ההר, להסיר את האיום, משברי ים, סופת אש במדבר), המחלקה להיסטוריה, מודן, ההוצאה לאור משרד הביטחון, 2017.
עורך: קרבות מלחמת העצמאות, מפות ומבצעים, המחלקה להיסטוריה, מודן, ההוצאה לאור משרד הביטחון, 2018.
יחד עם רוית וייסמן, ספר המדינה - מלחמת העצמאות, הוצאת משרד הביטחון, 2018.
Mordechai Bar-0n [Ed], A NEVER-ENDING CONFLICT Prager, U.S.A 200
תרגומים ופרסומים

של ספרות העוסקת בנושאים צבאיים:
פלוגת נשר במדבר, סיפורה של פלוגת שריון אמריקנית במלחמת המפרץ הראשונה [1991].
ניצחון ודאי במדבר, אג"ם/תוה"ד, 1997.
התרסקות במוגדישו [Black Hawk Down], הוצאת מערכות 2002.
חיילים היינו וצעירים [We were soldiers once and young], פברואר 2006, בהוצאת פו"ם/המכון לחקר הטקטיקה והפעלת הכוח.
יום שלא טוב למות בו, ההוצאה לאור משרד הביטחון, יוני 2007.
ללא תהילה, המערכה על פלוג'ה - עיראק, משרד הביטחון, 2009.
אמור לי כיצד כל זה יסתיים, גנרל דייוויד פטראוס והחיפוש אחר דרך יציאה מעיראק, תוה"ד-המעבדה התפיסתית/המחלקה להיסטוריה, 2016.
הקרב המשולב במאה ה-20, ג'ונתן האוס, הוצאת המעבדה התפיסתית ומז"י, אוגוסט 2012.
אורחיו של האייתוללה – מארק באודן, איראן והאסלאם המיליטנטי, מודן, אוגוסט 2012
הלחימה על ארץ-ישראל 1917, ג'ון גריינג'ר, מודן, ספטמבר 2012.
אות קריאה – כאוס, גנרל ג'ים מאטיס ובינג ווסט, 2021
חדשנות צבאית בתקופה שבין מלחמות העולם, ויליאמסון ר. מאריי, אלן ר. מילט, 2021
מאמרים פרי עטו

מאיר זורע - לוחם ללא חת, באתר הארץ, 13 בפברואר 2014.
מלחמה עם ערכים, באתר הארץ, 4 בינואר 2011.
תא"ל (מיל') מאיר פינקל הוא ראש תחום מחקר במרכז דדו לחשיבה צבאית ולשעבר מפקד המרכז. אל"ם (מיל') יגאל אייל הוא ראש מחלקת היסטוריה., מי יאזן את ישראל? מדיניות הביטחון האמריקאית הנוכחית והסיכון של הקצנה בפעולות צה"ל - תא"ל (במיל') ד"ר פינקל ואל"ם (במיל') ד"ר אייל, באתר צה"ל, 1 בדצמבר 2019
מגרילה לצבא גרילה ובחזרה... – הלחימה על נקודות התורפה, "יסודות" - כתב העת של המחלקה להיסטוריה בצה"ל, גיליון 2 - צה"ל בלבנון, דצמבר 2020, עמודים 9–44
תוכנית ד' - מצפן אופרטיבי, בתוך: המלחמה המעצבת הראשונה - שבעה מאמרים במלאת שבעים שנה למלחמת העצמאות, מודן, משרד הביטחון וצה"ל/המחלקה להיסטוריה, 2018, עמודים 13–64
הערות שוליים

↑  אלישיב שמשי, "תדרכי נפשי עוז", הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2017, עמוד 48.
↑  אחד העצורים מסר הטלפון של אייל, דבר, 16 באוגוסט 1973
↑  יוסי מלמן, ‏הפרוטוקולים של המחדל בלילהאמר נחשפים, באתר מעריב השבוע, 2 ביולי 2013.
↑  יגאל אייל, ‏עוצמה משוריינת במדבר, מערכות 374-375 , פברואר 2001.
↑  זאב שיף, כשהמפקדים הם רק מנהלים, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2006.
↑  אלון קדיש, ‏ניצחון האינתיפאדה היהודית בארץ-ישראל, מערכות 422 , דצמבר 2008.
↑  יוסי מלמן, קרב חוזר על הצליחה, באתר הארץ, 26 במאי 2011.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302781005171  VIAF: 56240953   WorldCat (עם VIAF): 56240953 
אל"ם יגאל אייל 1984.
סלמה (יפו)

| --- | --- |

מסגד העיירה, במרכז כפר שלם
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז לוד
 נפה:  נפת יפו
 שפה רשמית:  ערבית
 תאריך ייסוד:  לפני המאה ה-16
 שטח:  6,782 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  מבצע חמץ
 תאריך נטישה:  סוף אפריל 1948
 יישובים יורשים:  תל אביב, רמת גן, גבעתיים
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  6,730 (1945)
 קואורדינטות:  32°02′57″N 34°48′18″E﻿ / ﻿32.04915°N 34.80500833°E﻿ / 32.04915; 34.80500833 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) סלמה(למפת גוש דן רגילה) סלמה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום סלמה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום סלמה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
סלמה (בערבית: سلمة) הייתה עיירה כפרית ערבית בצפונו של מישור חוף יהודה (היום גוש דן), כ-5 קילומטרים מזרחית ליפו, מזרחית וסמוך לשכונת התקווה, שתושביה נמלטו במהלך מלחמת העצמאות. השטח עליו שכנה העיירה מצוי היום בתחומן של שלוש ערים שונות - שכונת התקווה ושכונת כפר שלם בתל אביב-יפו, שכונת גבעת גאולה והפארק הלאומי ברמת גן ודרום גבעתיים.
גאוגרפיה

מרכז הכפר והגרעין ההיסטורי שלו שכן כ-500 מ' מצפון לכביש תל אביב–יהודיה, אך מתצלומי אוויר עולה שהשטח הבנוי הרציף הגיע עד לכביש ואף חצה אותו. ממרכז הכפר יצאו שש דרכים עיקריות: מערבה, צפונה-מערבה, צפונה-מזרחה, מזרחה, דרומה, דרומה-מערבה. בתים נבנו לאורך הדרכים שיצאו מן הכפר, כך שהשטח הבנוי קיבל צורה של כוכב. מעבר לשטח הבנוי הרציף היו פזורים בתים בפרדסים ברדיוס נרחב. ריכוזי בתים היו קיימים בחלק המזרחי של הכפר (באזור דרך הטייסים של היום ואף מעבר לו).
הערות שוליים

↑  נתוני מפקד האוכלוסין המנדטורי
↑  סכנת א-טורקי
↑  הגאוגרף משה ברוור, במחקרו, "הגירה כגורם בגידול הכפר הערבי בארץ ישראל" (מרחבים 2, קובץ מרחבים בגאוגרפיה של ארץ ישראל והמזרח התיכון, 1975, 72-81) שעסק בהגירה של פועלים ממצרים בתקופת המנדט הבריטי והשתקעותם בעיקר במישור החוף, הגיע למסקנה שלפחות שליש מהגידול במספר הערבים תושבי מישור החוף בתקופת המנדט מקורו בהגירה ממצרים ולא נבע מריבוי טבעי ו/או כתוצאה מהגירה פנימית של ערבים שעזבו את כפריהם בגליל ובשומרון והשתקעו באזור החוף כיוון שאפשרויות התעסוקה היו טובות יותר. לעומתו, כותב בני מוריס בספרו "קורבנות - תולדות הסכסוך הציוני-ערבי", כי בשנות ה-30 "ניכר תהליך של התרוששות מתמדת בכפרי ההר ובערים שבתוך הארץ פנימה, שנתלווה לו מעבר אוכלוסייה אל עיבורי חיפה ויפו, שם צצו והתפרסו שכונות עוני".
1 2  עמית בו חיים, הכפר הגדול ביותר בנפת יאפא
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, תל אביב: עם עובד, תש"ז, עמ' 104
↑  תיאור הקרב, מתוך אתר "עד הלום" המוקדש לסיפורו של גדוד 53 בחטיבת גבעתי במלחמת העצמאות
↑  ההגנה התקיפה מרכזי פורעים בסלמה, דבר, 2 בינואר 1948 
 גוש דן עומד איתן במערכת היישוב, דבר, 19 בינואר 1948
↑  סלמה ויעזור נכבשו, דבר, 2 במאי 1948
ועידת פיאצ'נצה

ועידת פיאצ'נצה הייתה ועידה כנסייתית שנערכה בין 1 ל-7 במרץ בשנת 1095 בעיר פיאצ'נצה שבצפון איטליה. בראשות הוועידה עמד האפיפיור אורבנוס השני, והיא הקדימה את ועידת קלרמון שבה הוא קרא ליציאה למסעות הצלב.
לא שרדו עדויות רבות אודות שהתרחש בה, אך הוועידה מפורסמת בכך שהגיעו אליה שגרירים מטעם הקיסר הביזנטי, אלכסיוס הראשון, וביקשו מהאפיפיור לשלוח סיוע מזרחה, נגד הסלג'וקים. מלבד זאת, בוועידה גם הייתה חקיקה כנסייתית נרחבת, שעליה הסתמך האפיפיור אורבנוס בהמשך שלטונו, וכמוהו הכנסייה בכללה, לאורך ימי הביניים.
ארגון ומשתתפים

על פי ההערכות, במהלך כהונתו יזם אורבנוס השני כעשר מועצות כנסייתיות. פיאצ'נצה הייתה הרביעית שבהן, ונערכה כשנתיים אחרי ועידת Troia שקדמה לה. הוועידה נפתחה ביום חמישי 1 במרץ בעיר פיאצ'נצה שבצפון איטליה, ועל פי ההערכות היא ככל הנראה נמשכה עד 7 במרץ. לפי כתובים ששרדו מהתקופה, ניתן לדעת בוודאות כי היא נגמרה לפני 16 במרץ.
בסוף שנת 1094 ביסס האפיפיור אורבנוס השני את שליטתו בכל אזור איטליה. הוא עבר מרומא וסביבתה לצפון איטליה וביקר בפיזה, בפיסטויה ובפירנצה. עם ביסוס מעמדו קרא האפיפיור לכינוס ועידה כנסייתית בפתח השנה החדשה (1095), והתלבט היכן יערוך אותה. בתחילה הוא תכנן לערוך ועידה בפברואר 1095 באזור טוסקנה או לומברדיה. על פי כתובים ששרדו מהתקופה, בדמות מכתבים של בישופי ריימס ואראס אודות הזמנה לוועידה, לא ברור מתי נבחרה פיאצ'נצה כמקום האספה. ידוע שב-18 בפברואר האפיפיור עדיין שהה בקרמונה שבמחוז לומברדיה.
משתתפי הוועידה הגיעו מאיטליה וגם ממקומות הנמצאים צפונית לאלפים, כולל גרמניה. לפי הכרוניקאי ברנולד הוזמנו להתכנסות בישופים מאיטליה, מבורגונדי, מצרפת, מאלמניה, מבוואריה, וממדינות נוספות, ולאזור הוועידה הגיעו כ-4,000 כמרים ועוד כ-30,000 משתתפים שאינם אנשי דת. ככל הנראה מדובר בהערכה מוגזמת מצדו. על פי הערכות שונות, בתקופת ההתכנסות חיו בפיאצ'נצה בין 8,000 ל-9,000 בני אדם, ולא ברור אם העיר יכלה להכיל מספר כה גדול של אורחים. מלבד האזרחים הפשוטים והכמרים הגיעו לוועידה  קרדינלים,  ארכיבישופים,  בישופים ונזירים.
הנוכחים בוועידה היוו עדות לכך שיוקרתו של האפיפיור עלתה באותה התקופה. בין השאר נכחה בוועדה פרקסדה (Praxeda), רעייתו המודחת של היינריך הרביעי, מלך גרמניה וקיסר האימפריה הרומית, שהאשימה את בעלה בשערוריות שונות. מלך צרפת, פיליפ הראשון, שלח נציגים מטעמו כדי לטעון נגד נידויו מהכנסייה, נידוי שנכפה עליו שנה קודם לכן בשל גירושיו. ואילו המלך פטר מאראגון הפך במהלך ההתכנסות לווסל של האפיפיור והתחייב לשלם לו מנחה שנתית.
האורחים החשובים מכול היו נציגי קונסטנטינופול, שבאו עם בקשה מקיסר ביזנטיון לאפיפיור – לשלוח כוחות להגנת הכנסייה המזרחית, מאחר ששליטתם של ה"פגאניים", כלומר הסלג'וקים, מגיעה כמעט עד לחומות העיר והנוצרים נתונים בסכנה.
התרחשויות בוועידה

ההתכנסויות ביום הראשון וביום השלישי של הוועידה התרחשו בשדה פתוח, כיוון שלא נמצאה כנסייה שגודלה יאפשר להכיל את הקהל כולו. לא ידוע היכן התקיימו המושבים האחרים, וככל הנראה הם התקיימו בכנסיות שונות ברחבי העיר. ידוע כי האפיפיור נשא את דבריו בשדה פתוח.
הנושא המרכזי שנידון בוועידה היה הנושא הדתי (האקלזיאסטי - ecclesiastical), ובעיקר תכנון צעדים לקידום הרפורמה הגרגוריאנית וגינוי של ה"סכיזמטיים". במהלך הדיונים הוסדרו ענייני כנסייה שונים, ביניהם הכנסתם של כמרים שמונו לתפקידם על ידי אישים שעסקו בסימוניה תחת כנפי הכנסייה.
במהלך הוועידה, בעקבות פנייתו של אלכסיוס הראשון, קרא האפיפיור למי שביכולתו לסייע לכנסייה המזרחית לספק את העזרה הדרושה, ואף דרש ממי שמתכוון לצאת מזרחה להישבע שבועת אמונים שיעזור לקיסר הביזנטי כמיטב יכולתו. לפי ברנולד, כרוניקאי בן התקופה, האפיפיור אורבנוס רק קרא ללוחמים לסייע לאלכסיוס, ולא הייתה כאן קריאה למסע צלב. נאום האפיפיור כפי שהוא מובא בתיאוריו של ברנולד, שונה מתיאורים של נאומי האפיפיור בוועידת קלרמון.
ישנם היסטוריונים הטוענים כי נושא הפילוג בין הכנסייה המזרחית למערבית עמד על הפרק בוועידה, וכי היו מחשבות על פיוס דתי בין שני הזרמים. המדיניות האפיפיורית באותה התקופה כיוונה לביטול הסכיזמה של 1054, ויש הטוענים כי הרצון לסייע צבאית לאימפריה הביזנטית נתפס אולי כאמצעי פיוס למול הכנסייה המזרחית. אך לפי ברנולד נושא איחוד הכנסייה המזרחית עם המערבית לא עלה בפיאצ'נצה. על פי כתביו, הדיון היחיד אודות הכנסייה המזרחית היה בהתייחסות לבקשתו של הקיסר אלכסיוס לסיוע.
לאחר ששהה כחודש בפיאצ'נצה, המשיך אורבנוס מאיטליה לצרפת, שבדרומה כינס את ועידת קלרמון. ייתכן שבדרכו מפיאצ'נצה לצרפת, הגה, אולי לראשונה, את הרעיון של מסע נגד המוסלמים במזרח. בצרפת פגש האפיפיור אבירים ואת אנשי תנועת הרקונקיסטה, וייתכן ששם הבשיל אצלו הרעיון של מסע לכיבוש מחדש של ארץ הקודש.
בקשת הסיוע של הקיסר הביזנטי

קיסרות ביזנטיון, הנוצרית, הייתה נתונה בצרה בשל האיום הסלג'וקי. בשל הזיהוי של הדת עם האימפריה הביזנטית, ותפיסתם של הסלג'וקים את אנשי הדת כסוכני האימפריה, הסובלנות המוסלמית כלפי דתות אחרות לא הורגשה עוד, והנוצרים במזרח נרדפו. משום כך, פנתה הקיסרות אל המערב לעזרה. הקיסר שלח משלחת אל האפיפיור כמו גם אגרות אל נסיכים במערב. למרות ניתוק הקשרים עם המערב, הקיסר הכיר לוחמים מערביים כשכירי חרב, והעריך אותם במיוחד.
עם זאת, בשנת 1095 היה מצבה של האימפריה המזרחית יציב באופן יחסי למצבה המעורער עם עלייתו של אלכסיוס הראשון לשלטון בשנת 1081, והסלג'וקים לא רדפו את הנוצרים באופן מיוחד.
כאמור, אירוע מרכזי בוועידה היה הגעת שליחיו של קיסר ביזנטיון, שביקשו מהאפיפיור שישלח כוחות סיוע למזרח. נציגי הקיסר סיפרו על הסכנה שבה הם נמצאים, ועל האסון שעומד בפני הכנסייה המזרחית אם האסלאם יכבוש את הקיסרות. לפי הכרוניקה של ברנולד הם תיארו בפני האפיפיור את הכנסייה העומדת להישמד בשטחים שנכבשו על ידי הסלג'וקים, וסיפרו שהמוסלמים הגיעו כמעט עד חומות קונסטנטינופול. יש המעריכים כי שליחי הקיסר הציגו את מצב האימפריה באופן חמור מכפי שהיה באמת, משום שרצו תגבורת גדולה של פרשים. עם זאת, ביזנטיון לא ציפתה לסיוע בסדר גודל או בדמות מסעות הצלב שהגיעו בהמשך.
ישנם מקורות המעידים שלצורך הנעת המערב, הדגישו דוברי ביזנטיון בבקשת העזרה שלהם את הצורך לשחרר את ה"אדמות הקדושות". אם עניין זה אכן עלה, ייתכן שהשפיע עמוקות על הכרזתו של האפיפיור בוועידת קלרמון, הוועידה הכנסייתית הבאה, על היציאה למסעות הצלב. עם זאת, מרבית ההיסטוריונים טוענים כי בפיאצ'נצה האפיפיור אורבנוס רק שקל שליחה של כוח סיוע קטן כדי לעזור לאלכסיוס, וארץ הקודש עדיין לא הייתה נושא או מטרה. תוכניות המסע השתנו מאוד בין ועידת פיאצ'נצה, שבה נשמעה בקשתו של אלכסיוס לשלוח משלחת סיוע לקונסטנטינופול, לבין ועידת קלרמון שבה הוכרז על מסע הצלב הראשון, וככל הנראה הרעיון לשלוח משלחת ל"גאול" את ארץ הקודש טרם הבשיל בראשו של האפיפיור.
ההיסטוריון הצרפתי כלנדון (Chalandon), שפעל בתקופת מלכותו של אלכסיוס קומננוס, טען כי הקיסר הביזנטי כלל לא שלח שליחים לוועידת פיאצ'נצה כדי לקבל סיוע מהכנסייה המערבית. היסטוריונים רואים תמיכה לעמדה זו בכך שבשנת הוועידה, 1095, מצב השלטון הביזנטי היה משופר ולא דרש מהקיסר "להפחית ממעמדו" ולפנות לסיוע מערבי. עם זאת, יש הטוענים כי חרף מצבה הטוב של קונסטנטינופול, הקיסר רצה להשיב גם את אסיה הקטנה לשליטתו. קיים תיעוד לכך שב-1095 הקיסר אלכסיוס שקל לצאת למתקפת נגד על הסלג'וקים, ולא הסתפק במגננה. לצורך מתקפה זו היה עליו להשיג יותר חיילים מכפי שיכל לגייס בממלכתו בלבד, ויש המעריכים שדווקא מסיבה זו פנה אל האפיפיור בוועידת פיאצ'נצה. לפי טענה זו, הקיסר ביקש כוחות לצורך מתקפה ולא לצורך מגננה.
כאמור לעיל, יש הטוענים כי בוועידה עצמה רעיון שליחת כוחות הסיוע לא עלה רק כמענה לסיוע בהגנת קונסטנטינופול אלא גם בהקשר של פיוס דתי למול הכנסייה המזרחית.
מקורות אודות הוועידה

מקור מרכזי אודות הוועידה הוא הכרוניקות של ברנולד מקונסטנץ (Bernold of Constance), נזיר גרגוריאני מדרום גרמניה שעסק בחיבור כרוניקות ובתאולוגיה. ברנולד מת ככל הנראה בשנת 1100, ומכאן שכתב לא יאוחר מחמש שנים לאחר הוועידה שאותה תיאר באריכות ושלפי המשוער נכח בה. הוא נחשב לסמכות העיקרית אודות שהתרחש בה.
לקריאה נוספת

פראוור, יהושוע. תולדות ממלכת הצלבנים בארץ-ישראל - כרך ראשון : מסעי-הצלב והממלכה הראשונה. ירושלים: מוסד ביאליק, 1984
Baldwin, M.W (editor). A History of the Crusades: The first hundred years. Univ of Wisconsin Press: 1969
Baldwin, M.W. "Some Recent Interpretations of Pope Urban II's Eastern Policy". The Catholic Historical Review, Vol. 25, No. 4. Jan. 1940: 459-466
Charanis, Peter. "Aims of the Medieval Crusades and How They Were Viewed by Byzantium". Church History, Vol. 21, No. 2. Jun. 1952: 123-134
Somerville, Robert. Pope Urban II's Council of Piacenza. OUP Oxford: 2011
הערות שוליים

↑  Somerville, Robert. Pope Urban II's Council of Piacenza. OUP Oxford: 2011. pp vii
↑  Somerville, Robert. Pope Urban II's Council of Piacenza. OUP Oxford: 2011. pp 3-4
↑  Somerville, Robert. Pope Urban II's Council of Piacenza. OUP Oxford: 2011. pp 4-5
1 2 3 4 5  Baldwin, M.W (editor). A History of the Crusades: The first hundred years. Univ of Wisconsin Press: 1969. pp 229
↑  Somerville, Robert. Pope Urban II's Council of Piacenza. OUP Oxford: 2011: 4, 7-10
1 2  Baldwin, M.W. "Some Recent Interpretations of Pope Urban II's Eastern Policy". The Catholic Historical Review, Vol. 25, No. 4. Jan. 1940. pp 459-466; פראוור, יהושוע. תולדות ממלכת הצלבנים בארץ-ישראל - כרך ראשון : מסעי-הצלב והממלכה הראשונה. ירושלים: מוסד ביאליק, 1984. עמודים 24–25, 28, 76-79
1 2  Somerville, Robert. Pope Urban II's Council of Piacenza. OUP Oxford: 2011. pp 7
1 2 3 4 5 6  Baldwin, M.W (editor). A History of the Crusades: The first hundred years. Univ of Wisconsin Press. pp 229-230
↑  ראו פראוור, יהושוע. תולדות ממלכת הצלבנים בארץ-ישראל - כרך ראשון: מסעי-הצלב והממלכה הראשונה. ירושלים: מוסד ביאליק, 1984. עמוד 79
↑  Baldwin, M.W. "Some Recent Interpretations of Pope Urban II's Eastern Policy". The Catholic Historical Review, Vol. 25, No. 4. Jan. 1940. pp 459-466;
 פראוור, יהושוע. תולדות ממלכת הצלבנים בארץ-ישראל - כרך ראשון : מסעי-הצלב והממלכה הראשונה. ירושלים: מוסד ביאליק, 1984. עמודים 78–79, 86
↑  פראוור, יהושוע. תולדות ממלכת הצלבנים בארץ-ישראל - כרך ראשון : מסעי-הצלב והממלכה הראשונה, ירושלים: מוסד ביאליק, 1984. עמוד 25
↑  פראוור, יהושוע. תולדות ממלכת הצלבנים בארץ-ישראל - כרך ראשון: מסעי-הצלב והממלכה הראשונה, ירושלים, מוסד ביאליק, 1984. עמודים 67-76
↑  Charanis, Peter. "Aims of the Medieval Crusades and How They Were Viewed by Byzantium". Church History, Vol. 21, No. 2. Jun. 1952. pp 126-128;
פראוור, יהושוע. תולדות ממלכת הצלבנים בארץ-ישראל - כרך ראשון : מסעי-הצלב והממלכה הראשונה. ירושלים: מוסד ביאליק, 1984. עמודים 72–73, 69-70
↑  Baldwin, M.W. "Some Recent Interpretations of Pope Urban II's Eastern Policy". The Catholic Historical Review, Vol. 25, No. 4. Jan. 1940. pp 459-466;
פראוור, יהושוע. תולדות ממלכת הצלבנים בארץ-ישראל - כרך ראשון : מסעי-הצלב והממלכה הראשונה. ירושלים: מוסד ביאליק, 1984. עמודים 86, 70;
Charanis, Peter. "Aims of the Medieval Crusades and How They Were Viewed by Byzantium". Church History, Vol. 21, No. 2. Jun. 1952. pp 126-128
↑  Charanis, Peter. "Aims of the Medieval Crusades and How They Were Viewed by Byzantium". Church History, Vol. 21, No. 2. Jun. 1952. pp 126-128