stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחנה הריכוז אקמצ'טקה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מחנה ריכוז
 מדינה:  אוקראינה - אז - טרנסניסטריה (אזור הכיבוש הרומני)
 מחוז:  מחוז מיקולאייב 
 תאריכים
 תאריך הקמה:  1942
 תאריך סגירה:  1943
 אוכלוסייה
 מספר אסירים בשיא:  כ-4,000
 השתייכות האסירים:  יהודים, צוענים
 נתונים
 מספר הנספים:  כ-14,000
 קואורדינטות:  47°30′N 31°14′E﻿ / ﻿47.500°N 31.233°E﻿ / 47.500; 31.233
  (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקיב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםאקמצ'טקה(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקיב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםאקמצ'טקה(למפת מחוז מיקולאייב רגילה) מיקולאייב פרבומייסק ווזנסנסק יוז'נואוקראינסק נובי בוה אוצ'קיב נובה אודסה קירובוגרד דנ. חרסון אודסהאקמצ'טקה(למפת מחוז מיקולאייב מוגדלת) מיקולאייב פרבומייסק ווזנסנסק יוז'נואוקראינסק נובי בוה אוצ'קיב נובה אודסה קירובוגרד דנ. חרסון אודסהאקמצ'טקה
 
מפת טרנסניסטריה, פרובינציה בשטחים הכבושים על ידי הצבא הרומני באוקראינה בשנים 1941–1944. חלקה המזרחי, על הגדה המערבית של הנהר הבוג הדרומי, נראה "מחוז גולטה", שבו פעלו חלק ממחנות הריכוז בפיקוח רומני, המוכרים כ"ממלכת המוות": בוגדנובקה, אקמצ'טקה ודומנובקה
מחנה הריכוז אקמצ'טקה (ברוסית ובאוקראינית: Акмечетка) היה מחנה ריכוז ,שהופעל בימי מלחמת העולם השנייה בשנים 1943-1942 באזור הקרוי טרנסניסטריה על ידי שלטון הכיבוש הרומני 2 ק"מ מרחק מהכפר האוקראיני אקמצ'טקה. הנקרא החל משנת 1946 פריבוז'יה (אוק'). אקמצ'טקה שכן על הגדה המערבית של הנהר הבוג הדרומי, במחוז מיקולאייב.
בכפר אקמצ'טקה גרו אוקראינים, רוסים ויהודים. הכפר היה מיושב בשנת 1943 על ידי כ-60 משפחות, שחיו בתנאי עוני. הוא נמצא באמצע הדרך בין מחנות הריכוז בוגדנובקה ודומנובקה, במרחק 18 קילומטר מכל אחד, ו-60 קילומטר דרומית-מזרחית מן העיר גולטה (פרבומייסק), בירת המחוז דאז.
תולדות המחנה

המחנה אולתר בתוך חוות חזירים ונועד להשמדה של יהודים על ידי עבודת פרך ללא אמצעי מחיה בסיסיים. הוא פעל בשנים 1942–1943 בימי מלחמת העולם השנייה ב"טרנסניסטריה" - השטחים הכבושים על ידי הצבא הרומני באוקראינה, ביוזמת המשטר הפאשיסטי הרומני של יון אנטונסקו וקורבנותיו היו יהודים מבסרביה, כולל מקישינב, ויהודים מאודסה וחלקי טרנסניסטריה אחרים.
המחנה הוקף בשלוש שורות של גדרות תיל ובחפיר עמוק, תחת שמירה של שוטרים אוקראינים חמושים על ידי הרשויות הרומניות.
תולדות המחנה > מחנה עבודה

לאקמצ'טקה הובאו בשנים 1942–1943 אלפי יהודים, בעיקר מאלו שנחשבו בלתי כשרים לעבוד: קשישים, נכים, חולים, ילדים, לרבות כמה מאות ילדים יתומים או שנפרדו מההורים. מי שקיבל פטור מעבודה למעלה מ-8 ימים היו מועמדים להישלח למחנה אקמצ'טקה ששמו היה מזוהה עם מוות ודאי. נשלחו לכאן גם מספר יהודים שניסו לברוח ממחנות וגטאות אחרים או שנענשו בגלל אי-ציות לפקודות.
למגורשים לאקמצ'טקה הייתה גישה מוגבלת ביותר למזון ולמים לשתייה. ביולי 1942 יהודים מהמחנה דומנובקה שהם בעצמם סבלו ממחסור קשה במזון, קיבלו רשות לשלוח קצת דברי מזון למאות האחדות של יהודים שנמצאו עדיין בחיים באקמצ'טקה. אחד המשלוחים האלה כלל, למשל, 96 ככרות לחם, 10 בקבוקי שמן ו-5 קילוגרמים של מלח.
תולדות המחנה > אסירים יהודים

על הבאתם לאקמצ'טקה של 4,000 היהודים הראשונים באפריל-מאי 1942 הוחלט במרץ אותה שנה על ידי הפרפקט של מחוז גולטה, הלטננט-קולונל מודסט איסופסקו. הם הוכנסו לתוך מבנה ללא חלונות וללא דלתות ולתוך ארבעה דירי ענק לחזירים, בעלי גגות עשויים מקש, חשופים לרוח, ובחורף - לשלג ולכפור. כל דיר היה מחולק תאים-תאים באמצעות קרשים. בכל תא שנועד לבהמה אחת, בלבד הוכנסו שמונה בני אדם. תוך שבועות רוב האסירים מתו מרעב וממחלות - טיפוס הבהרות, טיפוס הבטן, גחלת, מלריה ואחרות. עד מאי 1942 נותרו בחיים רק מאות אסירים.
בספטמבר 1943 נמצאו במחנה 25 אסירים יהודים, ובאוקטובר 1943 נמצאו 40 קשישים, חולים ונכים - שנשלחו מיישובים אחרים שבמחוז גולטה. "ועד יהודי המחוז גולטה" שלח בקשה בהולה למושל אלקסיאנו שלא לאשר את תוכנית הפרפקט איסופסקו ושל סגנו, אריסטידה פדורה, לאסוף את כל 2,890 הניצולים היהודים שבמחוז לאקמצ'טקה על מנת לחסלם. בהתחשב במצב הלא מזהיר בחזית נגד ברית המועצות, המושל, שהיה באותו שלב עסוק בהסתרת פשעים כנגד האנושות שנעשו תחת פיקודו נגד היהודים, נענה לבקשה בחיוב.
לפני סגירת המחנה, אנשי ממסד הכיבוש הרומני המקומי בראשות עם הפרפקט ואשתו, היועץ הגרמני פלטשר, ואירינה בורנאיה, הפילגש של המושל אלקסיאנו, ערכו משתה ובסיומו הלכו אל גדר המחנה על מנת להשתעשע עם מראות היהודים החצי-מתים והעירומים שגחנו על האדמה תוך כדי ניסיון לאכול מן הדשא.
לפי הנתונים של איליה ארנבורג (ב"ספר השחור") לאחר המלחמה, שאסף יחד עם וסילי גרוסמן מידע על גורל האוכלוסייה היהודית בשטחים הסובייטים שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית ובני בריתה, באקצ'מטקה נספו 14,000 יהודים. אולם אם מתחשבים בזמן היחסית קצר שבו פעל המחנה, בשטחו הקטן ובמיוחד במספר הקטן של האסירים ששהו בו בתקופות שונות בין הקיץ 1942 ובין סוף שנת 1943, המספר 8,000 מתים, המוזכר על ידי החוקר ז'אן אנצ'ל באנציקלופדיה של השואה הוא הסביר יותר. באקמצ'טקה החיסול ההמוני לא נעשה על ידי יריות או שריפות המוניות, אם כי היו מקרים של אסירים שנורו למוות.
לידיה (גלטה) קרימר הצילה מספר יהודים ועל כך קיבלה הכרה החסיד אומות העולם.
תולדות המחנה > אסירים צוענים

במאי-יוני 1942 אלפי צוענים מרומניה גורשו למחוז גולטה בטרנסניסטריה, כולל לאקמצ'טקה. בפקודה הסודית החתומה על ידי פרופ' גאורגה אלקסיאנו, מושל טרנסניסטריה, צוין כי אלו יוכלו להשיג דיור, עבודה ומזון. ב-10 ביולי 1942 הרופא הצבאי של המחוז, דומיטרו טומסקו דיווח שהצוענים לא מקבלים אוכל ושרמת התברואה שלהם אינה מתאימה וזאת יחד עם הרעב עלול להפכם ל"סכנה אפידימולוגית" (הערכות דומות נעשו כבר לגבי האסירים היהודים של המחנות).
לקריאה נוספת

ז'אן אנצ'ל, הערך "טרנסניסטריה" ב"אנציקלופדיה של השואה" כרך ג, יד ושם, ספריית הפועלים, ידיעות אחרונות-ספרי חמד, תל אביב 1990
Wolfgang Benz, Brigitte Mihok - Holocaustul la periferie, Persecutarea și nimicirea evreilor în România și Transnistria în 1940-1944, Editura Cartier, Chișinău (traducere din germană de Cristina Grossu-Chiriac) (ברומנית)
Jean Ancel - The History of the Holocaust in Romania, University of Nebraska Press and Yad Vashem Jerusalem 2011, (באנגלית)
אובידיו קראנגה, אקמצ'טקה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 588–589), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הערות שוליים

↑  W.Benz,B.Mihok עמוד 86 - במסמך חתום ב-27 באוגוסט 1942 על ידי הפרפקט של מחוז גולטה, לטננט קולונול מודסט איסופסקו
↑  לשמו מקור טורקי: Ak Meçet - אק מצ'ט, כלומר "המסגד הלבן", בגלל יישוב טורקי-טטרי שהתקיים שם עד למאה ה-17–18, נודע בעבר גם כ"אלכסנדרובקה".
↑  J.Ancel „The History...” עמוד 439
↑  W.Benz,B.Mihok עמוד 86
1 2  ד.צ'רבינסקי
↑  W.Benz, B.Mihok עמוד 93- ראה ההוראות הסודיות של איסופסקו מ-29 במרץ 1943
1 2 3  ...J.Ancel The History עמוד 345
↑  J. Ancel - „History of...עמוד 349
↑  א. ולנטינוב
| מחנות ריכוז, עבודה והשמדה במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| גרמניה | אוהרדרוף • אורניינבורג • ארבייטסדורף • באד זאולגאו • בוכנוואלד • בורגאו • גרמרינג • דורה-מיטלבאו • דכאו • הינצרט • וובלין • זקסנבורג • זקסנהאוזן • טירקהיים • כלא שפנדאו • ליכטנבורג • מלכוב • קאופרינג • קולדיץ • מילדורף • ברלין-מרצאן • נוינגמה • נידרהאגן • פלוסנבירג • קולומביה האוס • ראוונסבריק • ריימסדורף • מחנות המשנה של זקסנהאוזן • מחנות המשנה של דכאו • אלאך • פורטה וסטפליקה • טאוכה |  |
| פולין | אושוויץ • בלז'ץ • חלמנו • טרבלינקה • מיידנק • סוביבור • אושוויץ מונוביץ • בודזין • בלכהמר • גנשובקה • גרוס-רוזן • זאסלאב • טרווניקי • יאבוז'נו • ינובסקה • אלטהאמר • ורשה • פוסטקוב • סקרז'יסקו-קמיינה • פירסטנגרובה • פלאשוב • קונסקובולה• קיטליץ טרייבן • שבנייה • שטוטהוף |  |
| קרואטיה | ג'קובו • גוספיץ' • דניצה • וילה לובוריץ' • טניה • יאסטרברסקו • יאסנובאץ • ידובנו • לובורגראד • גורניה רייקה • קרסטינץ • מטאינה • סטארה גראדישקה • סלאנה • קרושצ'יצה |  |
| צרפת | בון לה רולנד • גירס • דראנסי • ויטל • מבצר רומנוויל • סטפו • נאצוויילר-שטרוטהוף • סן סיפריאן • ריווזאלט • ורנה • מיל • רסבדו • פיטיבייה • קומפיין |  |
| איטליה | פוסולי • פרמונטי די טרזיה • ריזיירה די סן סאבה • ראב • בולצאנו |  |
| אוסטריה | אבנזה • גוזן • מאוטהאוזן • שטרסהוף • גונסקירכן |  |
| בולגריה | גונדה וודה • סומוביט • צ'כלרה |  |
| הולנד | התיאטרון ההולנדי • וסטרבורק • אמרספורט • פוכט |  |
| סרביה | בור • באנייצה • דולאג 183 • טופובסקה שופה • צרווני קרסט • סיימישטה |  |
| ליטא, לטביה ואסטוניה | יונגפרנהוף • סלספילס • קייזרוואלד • ואיווארה • קלוגה • קובנה • קייליס • HPK |  |
| בלארוס, אוקראינה ורוסיה | אקמצ'טקה • סירץ • מאלי טרוסטינץ |  |
| מחוץ לאירופה | ג'אדו • גריאן (ער') • יפרן (ער') • בוקבוק • סידי עזאז • ספקס) • ביזרטה |  |
| אחר | Ostindustrie • אולדרני • טרזיינשטט • מחנה המשפחות (טרזיינשטט) • טרגו ז'יו • חיידרי • סרד • ג'אדו • מכלן • מונופול • מחנות הריכוז הפיניים במזרח קרליה • קישטרצ'ה  |  |
פורטל השואה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007402509205171 
מפת מחנות ריכוז והשמדה בשואה
חיים צווייגל-שריג

אין תמונה חופשית
חיים צוַוייגֶל-שריג (1898 – 28 במרץ 1950, י' בניסן תש"י) היה מחנך עברי בפולין ובישראל. מנהל הסמינר העברי למורים של רשת "תרבות" בווילנה (1931–1936) ומנהל בית המדרש למורים ולגננות של זרם העובדים בגבעת השלושה (1947–1950).
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
חיים ישראל צוויגל, בן שמאי ודבורה נולד בגליציה. (בזמן הולדתו הייתה גליציה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, ולאחר המלחמה עברה להיות חלק מהרפובליקה הפולנית). בשנת 1919, כשהיה כבן עשרים, היה צוויגל ממייסדי הגימנסיה העברית בביאליסטוק. בשל התנאים הקשים של הגמנסיה, הייתה תחלופה רבה בניהולה. כמעט מדי שנה התחלף מנהלה. כך, בשנת 1920 התמנה צווייגל כמנהל הגימנסיה במקום מייסדה, אליעזר פוּרמן (קררי). גם הוא שימש בתפקיד שנה אחת בלבד, וב-1921 החליף אותו ד"ר אליהו רוזנבוים (שכיהן אף הוא במשך שנה, עד 1922). עם זאת, למרות שעזב את ניהול הגמנסיה, המשיך צוויגל לשמור על קשריו עם תלמידי הגימנסיה ועם מוריה.
בשנת 1922 נמנה צוויגל עם שלושה מורים אקדמאים שהובאו מביאליסטוק לעיירה הסמוכה קרינקי (קרינעק; Krynki) כדי לייסד בה את בית הספר התיכון העברי.
בסוף המחצית הראשונה של שנות ה-20 עזב צוויגל את פולין כדי להשלים את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת וינה. שם למד פילוסופיה ופסיכולוגיה ושימש כאסיסטנט לפסיכולוגית ההומניסטית הידועה שרלוטה ביהלר. בתום לימודיו, קיבל צווגל שני תארי דוקטור: האחד, דוקטור בפילוסופיה והשני, דוקטור בפסיכולוגיה.עם תום לימודיו, בסוף שנות ה-20, חזר לפולין והצטרף לסגל הסמינר העברי למורים של רשת "תרבות" בווילנה. מצבו הכלכלי של הסמינר העברי היה קשה. המורים לא קיבלו את משכורותיהם בזמן, ולכן, רבים מהם עזבו את ההוראה בו. מסיבה זו גם התפטר מנהל הסמינר דאז, ד"ר זאב שמֶטֶרלינג (גלעד) בשנת 1931 ועבר לעבוד בוועד המרכזי של "תרבות". אז התמנה צווייגל במקומו, והוא שיקם את המוסד ובנה אותו מחדש מבחינת החזון, צוות המורים, תכני ההוראה והאווירה הכוללת ששרתה בו. צוויגל הפך למנהל המיתולוגי של המוסד, ולימים הפכו תלמידיו למובילי החינוך העברי בארץ ישראל. כך למשל, עם הרפורמה בחינוך בפולין ב-1932 צומצם מספר שנות הלימוד בסמינר למורים לשלוש, והסמינר נקרא מאז "ליציאון פדגוגי". את שעות ההוראה שהתפנו בשל הרפורמה, ניצל צווייגל והקצה אותן להקמת סמינר עברי לגננות, שהשתייך אף הוא לרשת "תרבות". סמינר זה שייסד בשנת 1934 היה הסמינר העברי לגננות היחידי מסוגו בפולין. גם בו נמשכו הלימודים שלוש שנים, והוא הכשיר כ-20 גננות מדי שנה. ב-1927 נוסד לידו גן ילדים לדוגמה בשם "ניצנים". בשנת 1936, עם עלייתו של ד"ר צוויגל לארץ ישראל, התמנה במקומו ד"ר שמואל אמרנט כמנהל הסמינריונים.
צווייגל היה גבוה קומה ובעל רעמת שיער שחור. הוא נישא להלה, והיה אב לשתי בנות.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל עם משפחתו ועִברת את שמו ל"שריג" (כתרגום של שמו היידי "צווייגל", שפירושו 'ענף').
עם עלייתה לארץ, התיישבה המשפחה תחילה בירושלים, שם לימד צוויגל כשנה–שנתיים בסמינר למורים ע"ש דוד ילין. לאחר מכן השתלב במערכת החינוך של זרם העובדים, עבד כשנה בהוראה ב-קריית חיים, ובשנת 1943 ייסד את בית הספר התיכון בקריית חיים: תיכון עירוני מקיף קריית חיים. הוא ניהל אותו עד שנת 1947, אז עבר מחיפה לנווה עוז שליד פתח תקווה כדי לשמש כמנהל בית המדרש למורים ולגננות של זרם העובדים (הסמינר של המרכז לחינוך) בגבעת השלושה. צוויגל נפטר ממחלת לב בגיל 52 ב-1950.
הוא נקבר בפתח תקווה, בהלוויה רבת-משתתפים.
דעותיו

ד"ר צווייגל היה ציוני. למרות השכלתו הרחבה ויכולותיו להשתלב במוסדות אקדמיים בחו"ל, הוא האמין בכל ליבו כי מקומו של העם היהודי המתחדש הוא בארץ ישראל בלבד. לכן, בחר בהקמת מוסדות חינוך ציוניים בווילנה ובארץ ישראל. כאיש אשכולות, האמין כי המחנכים בארץ צריכים להקנות ערכים וידע בתרבות הכללית והיהודית כאחד, וכי חשוב להקים ולטפח דור של מחנכים ראויים. הוא היה חדור-מטרה להקים תשתית חינוכית-תרבותית ליברלית בארץ ישראל. ד"ר צוויגל היה הומניסט והאמין ברוח האדם, באמנות כמרחיבת דעת ובערכי המשפחה היהודית.
משפחתו

אשתו, הֶלָה צווייגל-שריג, הייתה פסלת, אמנית קדרות וגילוף וציירת.
בתו הבכורה מרים (1929–1985) שירתה במלחמת העצמאות כלוחמת בחטיבת יפתח של הפלמ"ח. עם שחרורה הייתה ממייסדי קיבוץ יפתח. למדה ספרות ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים ושימשה כמורה בירושלים. נפטרה לאחר מחלה ממושכת.
בתו הצעירה, אביבה צור, שבצעירותה הייתה חברת קיבוץ ארז, הייתה מורה לאזרחות והיסטוריה של עם ישראל בתיכון בן-גוריון בפתח תקווה, ולאחר פרישתה המוקדמת, מורה לעברית באולפן.
אחותו ד"ר אידה צווייגל-פישר, בעלת תואר במתמטיקה מאוניברסיטת לבוב, שהורתה מ-1926 לטינית, פיזיקה וכימיה בגימנסיה "תרבות" בקובל, נספתה בשואה.
אחיו הצעיר יוסף צווייגל-שריג (1914–1992), שלאחר פטירתו של אביהם, כשהיה כבן שש, דאג חיים צוויגל לטפל בו, עלה לארץ כבר בשנת 1933. היה לימים נספח תרבות בצ'ילה ומנהל בית המדרש למורים בגולה ע"ש חיים גרינברג בירושלים.
כחלק מגישתו הציונית, הקדים צוויגל לעלות לארץ כבר בשנת 1936. עוד בביתו שבוילנה, טרם עליית המשפחה לארץ, נהגו לדבר עברית כדי להתכונן לחיים שבארץ.
כתביו

חיים צויגל וברוך אביבי-ווליבלר, דברו עברית: לבוגרים מתחילים, 2 כרכים (כרך ב כולל: מלון עברי-יידיש-פולני-גרמני-אנגלי, לפי שעורי הספר דברו עברית; סִדר: א[ברהם] בן אורי), ורשה: חנוך חדש, תרצ"ה. (מהדורה ב: הציורים מאת ב’ מיכתם; תרצ"ו)
ספר הילד: מחזור ספרי למוד ומקרא לבתי הספר העממיים, כרך א: חיים צויגל וחיה קושלן, בהשתתפות ישראל שליטא, אלף: לשנת הלמודים הראשונה, ורשה: חנוך חדש, תרצ"ה.
ח’ צויגל וח’ קושלן, בהשתתפות י’ שליטא, "הוראות מתודיות לאלפון ספר הילד - אלף", ורשה: חנוך חדש, תרצ"ו. (חוברת)
הערות שוליים

↑  נכתב גם: צוויגל, צויגל.
↑  חיים שריג, דבר, 29 במרץ 1950; בבית המשפט המחוזי בתל־אביב, חרות, 8 ביוני 1950.
↑  בבית המשפט המחוזי בתל־אביב, חרות, 8 ביוני 1950.
↑  יעקב סמיד (עורך), הגימנסיה העברית בביאליסטוק (פולין) 1919–1939, חיפה: [חמו"ל], תשנ"א 1991, עמ' 30.
↑  אפרים בן-אפרים, 'בית־הספר התיכון העברי', בתוך: דוב רבין (עורך), פנקס קרינקי, תל אביב: האירגונים של יוצאי קרינקי במדינת ישראל ובתפוצות, תש"ל 1970, עמ' 134. (ספר יזכור לקהילת קרינקי, בספריית העיר ניו יורק
↑  ישראל קלויזנר, וילנה, ירושלים דליטא: דורות אחרונים 1881–1939, כרך ב, לוחמי הגטאות: בית לוחמי הגטאות, תשמ"ג 1983, עמ' 623.
↑  לווית חיים שריג, דבר, 30 במרץ 1950.
↑  מרים שריג (צוויגל), באתר הפלמ"ח.
↑  'הגמנסיה העברית "תרבות"', בתוך: אליעזר לאוני-צופרפין (עורך), קובל: ספר עדות וזכרון לקהילתנו שעלה עליה הכורת, תל אביב: ארגון יוצאי קובל בישראל, תשי"ז, עמ' 152 ספר יזכור לקהילת קובל, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 156).
↑  חיה שליט"א (קושלן), באתר אלבום-המשפחות – עדת ראשון-לציון.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007419652805171  VIAF: 281518694   WorldCat (עם VIAF): 281518694
אביגדור הורוויץ

| --- | --- |

 לידה:  19 באפריל 1948
 פטירה:  20 בינואר 2013 (בגיל 64)
 ענף מדעי:  חקר המקרא, אשורולוגיה
 מקום מגורים:  ישראל
 תלמידי דוקטורט:  מנחם הרן 
 
אביגדור (ויקטור) בנדיקט הורוויץ (19 באפריל 1948–20 בינואר 2013) היה פרופסור מן המניין במחלקה למקרא, ארכאולוגיה והמזרח הקדום באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע.
ביוגרפיה

אביגדור הורוויץ נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה בארצות הברית, השני מבין שישה ילדים. הוריו היו מורים, אביו (ברטרם) מורה למתמטיקה ואמו (סיידי) מורה בבית ספר יסודי. הוא גדל בבית מסורתי-קונסרבטיבי, אם כי בגיל מבוגר יותר נהיה דתי יותר והתחיל להתעניין במקרא ועולמו. הוא למד בבית ספר ממשלתי לבנים מוכשרים (Central High School) וסיים תיכון בשנת 1965. בד בבד קיבל חינוך יהודי בבית הספר של הקהילה הקונסרבטיבית הגדולה והידועה הר-ציון. הוא למד לתואר ראשון בלשון וספרות עברית באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה (1969-1965), ובאותו זמן המשיך בלימודים יהודיים בגרץ קולג' ובישיבה של פילדלפיה.
בשנת 1967 שהה בירושלים ולמד לימודי יהדות וארץ ישראל במכון גרינברג ובאוניברסיטה העברית בירושלים, שם הושפע ממורו לתנ"ך ולמדרש ואגדה ד"ר גבריאל כהן שהעניק לו גישה ספרותית לתנ"ך.
עלה לישראל ב-1969, למד לתואר שני בחוג למקרא באוניברסיטה העברית בשנים 1970 - 1975. כתב תזה בהנחיית פרופסור מנחם הרן, על הנושא "טקסי חנוכת מקדשים במקרא והשוואה לחומר חוץ-מקראי." למד לדוקטורט במחלקות למקרא ואשורולוגיה בהדרכתם של פרופ' מנחם הרן ופרופ' אהרן שפר. נושא עבודת הדוקטורט היה: "בניית בתי מקדש במקרא לאור כתבים מסופוטמיים ושמיים צפון-מערביים." הורוויץ הושפע ממוריו הפרופסורים שלום פאול, משה וינפלד, משה גרינברג, מנחם הרן, אהרון שפר ובמיוחד חיים תדמור. בשנים 1971–1976 שימש כעוזר הוראה בחוג למקרא ובבית הספר לתלמידי חו"ל באוניברסיטה העברית. בשנים 1979–1983 לימד במחלקה לאשורולוגיה באוניברסיטה העברית. בשנת 1984 מונה למורה מן החוץ במחלקה למקרא ומזרח קדום באוניברסיטת בן-גוריון, ב-1986 מונה למרצה, ב-1991 קודם למרצה בכיר, ב-1992 קיבל קביעות, ב-1994 מונה לפרופסור-חבר וב-1999 מונה לפרופסור מן המניין. שהה בשבתונים כעמית מחקר במכון אננברג למדעי היהדות בפילדלפיה, שהסתנף לאוניברסיטת פנסילבניה (1992-1991), ואחרי כן שימש כעמית מחקר במכון שירש אותו, המרכז למדעי היהדות של אוניברסיטת פנסילבניה (1998-1997). הוא חבר מערכת "חקרי מועד" ו"שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום", והיה חבר במערכת של "עולם התנ"ך", ושל כתב העת "בית מקרא".
אביגדור הורוויץ היה נשוי לאן מבית רושבלב, ד"ר לארכאולוגיה פרה-היסטורית העובדת כעורכת באגף הפרסומים של רשות העתיקות ולהם בן אחד, דניאל.
נפטר ב-20 בינואר 2013, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בבאר שבע .
מחקריו

אביגדור הורוויץ היה חוקר מקרא ואשורולוג, וכינה עצמו בכינוי שהוצע לו על ידי מורו פרופ' חיים תדמור cuneo-biblist. הוא נהג במחקריו לצרף את שני התחומים הללו ולנקוט בגישה השוואתית, אם כי גם פרסם מחקרים בכל אחד מהתחומים בנפרד. כשצירף את שני התחומים, הביא לחומר האשורולוגי שיטות פרשניות וספרותיות מתחום חקר המקרא וכשניגש לטקסט המקראי, הביא ידע מהתחום האשורולוגי העשוי לעזור בהבהרת המקרא; ובשתי הגישות הוא השתדל לשמור על האוטונומיה המושגית של התרבויות שהוא משווה.
מחקריו > בתי מקדש ופולחן

הורוויץ עסק בבתי מקדש ופולחן בעיקר במקרא, הוא ניסה להאיר את הפולחן המקראי בעזרת חומר ממסופוטמיה. ספרו הראשון "בנה בניתי בית זבול לך. בניית בתי מקדש במקרא לאור כתבים מסופוטמיים ושמיים צפון-מערביים"
הוא עיבוד והרחבה מהותית של עבודת הדוקטורט שלו. בספר זה ניתח את סיפור בניית בית המקדש על ידי שלמה (מלכים א ה-ט) וניסה להראות שהוא כתוב על-פי דגם ספרותי של סיפורי בנייה הידוע לנו ממסופוטמיה, וזהו דוגמה לטיפוס ספרותי שהגיע ממסופוטמיה. בנוסף לכך עסק ברעיונות הנוגעים לבניית בית-המקדש כגון הצורך באישור אלוהי לבנות, טקסי חנוכה, והשכר שהמלך הבונה מקבל תמורת מעשיו. העיסוק בבניית בתי מקדש הביאו במשך השנים לעסוק גם בצורת בית-המקדש, עיצובו וסמליותו, ויש לו שורת מאמרים על הצורה, העיצוב, התפקיד והסמליות של מקדש שלמה (הבית הראשון), וגם בזה הוא נעזר בהשוואת תיאור בניית בית המקדש עם תיאורים מסופוטמיים שנמצאים על פי רוב בכתובות מלכים.
במחקרים האלה הורוויץ מנתח את הטקסט המקראי ומנסה להביא חומר כתוב ואומנותי/איקונוגרפי מהמזרח הקדום על מנת להאיר את הטקסט המקראי. ניתן לראות שבית המקדש הוא הבית שבו שוכן האלוהים והוא גם בית אלוהי, מעין גן עדן, גן שעשועים של האל. כמו כן עסק בתפקידי כלי הפולחן שהיו במקדש. לאחר מכן הוא חקר במאמריו את התפישה של נוכחות האל במקדש. גם בשנות האלפיים עסק קצת בבית השני, גם בבנייתו וגם בתפישה וזה קשור לתפישת האלוהות או הימצאות האלוהים במקדש.
מחקריו > קריאות ספרותיות של ספרות מונומנטלית אכדית

העיסוק בסיפורי בנייה הביא את הורוויץ לערוך ניתוחים ספרותיים של כתובות מלכים אשוריות ובבליות, המתארות בסופן מפעלי בנייה (כגון כתובותיהם של סרגון, אסרחדון ואשורבניפל מלכי אשור). במקרים רבים החלק העיקרי בכתובת המלכים מספר על מפעל בנייה מסוים, המלך משפץ בניין ישן או בונה בניין חדש, אך רוב הכתובת מיועדת לתיאור כיבושיו של המלך והישגיו המדיניים ורק בסופה מופיע בקצרה תיאור הבנייה, ומכאן שהכתובת הופכת למקור היסטורי. הורוויץ עסק בהיבטים הספרותיים של הכתובות האלה, ובעיקר מה ניתן להבין מניתוח ספרותי לגבי המשמעות והמסר של הכתובות האלה שהן כתובות תעמולה אידאולוגיות. הוא ניסה להבין את המסר של הכתובות מעבר לפרטים הבודדים.
סוג מיוחד של כתובת מונומנטלית הוא אבן כודורו (המתורגם על פי רוב "אבן גבול"). כתובות אלו מופנות לאלים ומטרתן להודיע למה איש מסוים קיבל מענק מהמלך. המלך מעניק זכויות מסוימות כגון פטור ממס או שחרור מעבודת כפייה או קרקע לאדם בתמורה למעשה חשוב שאותו אדם עשה למענו. ספרו של הורוויץ "עבודת האל ושכרה. אידאולוגיה ופואטיקה בכודורו של הינקה"
דן באבן כודורו, מימי נבוכדנצר הראשון מלך בבל. הטקסט התגלה בראשית המאה העשרים, והורוויץ ניתח אותו לראשונה ניתוח ספרותי. ניתוחו מראה שהמחבר ניצל טכניקות ספרותיות מתוחכמות כדי למשוך את תשומת לבם של האלים למעשי החסד של כהן אחד על מנת שישמרו על זכויות שהעניק לו המלך. נוסף על זה חיבר גם מספר מאמרים הדנים בכתובות מהסוג הזה. כודורו אחר מספר על מענק למצביא של המלך ששימש תפקיד מכריע במלחמת המלך בעילם.
סוג מיוחד של כתובת מלכותית נדון בספרו "מבנים ספרותיים בחלקים הלא-משפטיים של חוקי חמורבי". ספר זה עוסק במסגרות הספרותית לחוקי חמורבי. הוא מתייחס לתפקיד חוקי חמורבי בעיצוב דמותו כמלך המקיים את שליחותו האלוהית לעשות צדק ומשפט לחלשים ולנזקקים. הוא מתייחס לחוקי חמורבי ולכתובת חמורבי כאל כתובת מלכותית, שבאה לפאר את המלך ולאו דווקא לחוקק חוקים. הספר עורך ניתוח ספרותי של הכתובת והורוויץ מראה איך חמורבי עשה משפט על ידי זה שרשם את החוקים בשליחות אלוהית והדבר חשוב לו יותר מסתם עשיית הצדק כביצוע התפקיד שלו וגם עסק בדברים אחרים בתוך הכתובת.
מאמר נרחב נוסף דן בדמותו של חמורבי במסופוטמיה העתיקה לאחר מותו, נושא שלא נדון קודם לכן באופן יסודי וממצה.
הורוויץ ניתח גם כתובות מלכותיות נוספות של סמסואילונה, וסימבר-שיפך, מזמור תהילה לרגל ניצחון של תגלת פלאסר הראשון מלך אשור, מכתב סרגון מלך אשור לאל, ושיר זימה חצי פורנוגרפי מהתקופה הבבלית העתיקה
מחקריו > נחש (הגדת עתידות)

הורוויץ חקר את הנחש – הגדת עתידות ודרישה באלים במקרא ובמסופוטמיה וגם את עשיית הפסילים. בשני נושאים אלה הוא חקר מצד אחד את השתקפות המעשים במקרא ומצד שני את תיאור המעשים בכתבים חוץ מקראיים.
הוא בחן סיפורים מקראיים המספרים על קוסמים (מגידי עתידות ודורשים באלים) זרים ומשווה אותם למנהגי קוסמים הידועים לנו ממקורות מסופוטמיים. הוא גם הבהיר את מוסד האורים והתומים לאור טקס של נחש באמצעות אבנים הידוע מכתובת אשורית.
מחקריו > אלילות ועשיית פסילים בעולם העתיק ובמקרא

הורוויץ חקר את מהות האל המסופוטמי – מה הוא אל? - וגם את משמעות הפסלים, איך עושים אותם בפועל ואיך הדברים האלה משתקפים בתנ"ך. הוא התחיל במקורות מסופוטמיים שנכתבו על ידי עובדי אלילים ואחר מכן עיין בתנ"ך, שיש בו כתבים שנכתבו על ידי אנשים שהתנגדו לעבודות אלילים. הורוויץ רואה שני כיוונים: מה חשבו עובדי האלילים כשעשו פסל ואיך הדבר השתקף בכתבים המקראיים. לפי דעה אחת, סופרי המקרא שהתנגדו לאלילים, חשבו שעשיית אל היא רק עשיית עץ ואבן (יחזקאל קויפמן); אבל כשהורוויץ בחן את הטקסט המקראי הוא ראה שכותבי המקרא התייחסו לדברים ספציפיים שעשו עושי הפסילים וזה פולמוס מתוחכם יותר.
מחקריו > ספרות החכמה

הורוויץ עסק בספרות החכמה של המזרח הקדום ובעיקר בספרות החכמה המקראית. הוא כתב פירוש על ספר משלי במסגרת הסדרה "מקרא לישראל" המיועדת לחוקרים, לתלמיד באוניברסיטה ולקהל המשכיל. גוף הפירוש הוא פירוש פילולוגי הנסמך גם על הפרשנות היהודית הקלאסית מחד והפרשנות הביקורתית החדישה מאידך, אך הוא בעיקר פירוש עצמאי. המבוא לפירוש דן בשאלות שגרתיות כגון מבנה הספר והרכבו, תהליך חיבורו, רקעו ההיסטורי, לשון הספר ורעיונות מרכזיים. חלק ניכר במבוא מוקדש לסקירה נרחבת של ספרות החכמה החוץ מקראית של אומות העולם וספרות חכמה יהודית בתר מקראית. בסוף יש דיון בספר משלי ביהדות והפרשנות היהודית לספר משלי, שאלה נושאים שלא נידונו בפירושים אחרים לספר. הפירוש מתייחד בשני אלמנטים: האחד, הוא עוסק בצדדים הספרותיים של ספר משלי ובמיוחד בקשרים הספרותיים שיש בין המשלים הבודדים. השני, הוא משתדל להביא חומר מהמזרח הקדום ובמיוחד ממסופוטמיה כדי להאיר את הכתוב. לפי הדעה הרווחת בקרב חוקרי מקרא מקובל שספר משלי מושפע על ידי ספרות חכמה מצרית ובמיוחד ההוראות והצוואות המוסריות של אבות לבניהם. הורוויץ הרחיב את האופק ההשוואתי על ידי כך שהביא חומר ממסופוטמיה. בנוסף לכך כתב ניתוחים ספרותיים של כמה יצירות שונות ממסופוטמיה, אותן הוא מסווג כספרות חכמה.
מחקריו > תחומים נוספים

הורוויץ גם חיבר פרקים רבים בפירושים לספרי שמות, מלכים, תהלים, איוב ודברי הימים באנציקלופדיה "עולם התנ"ך". הוא גם עסק בבירור מילים בעברית המקראית על סמך האכדית, ויש לו גם מחקרים על האפיגרפיה העברית ובמגילות מדבר יהודה.
ספר לזכרו

S. Yona, E.L. Greenstein, M.I. Gruber, P. Machinist, and S.M. Paul, Marbeh Hokmah: Studies in the Bible and the Ancient Near East in the Loving Memory of Victor Avigdor Hurowitz, Winona Lake Indiana, Eisenbrauns 2015.
ספריו

1. I Have Built You an Exalted House. Temple Building in the Bible in Light of Mesopotamian and Northwest Semitic Writings, (JSOT Supplement Series 115, JSOT/ASOR Monographs 5) Sheffield: Sheffield Academic Press, 1992
2. Inu Anum **rum Literary Structures in the Non Juridical Parts of Codex Hammurabi, (Occasional Publications of the Samuel Noah Kramer Fund of the Babylonian Section of the University Museum 15) Philadelphia, 1994.
3. Divine Service and Its Rewards. Ideology and Poetics in the Hinke Kudurru, (Beer Sheva. Studies by the Department of Bible and Ancient Near East X), Beer-Sheva: Ben Gurion University of the Negev Press, 1997
4. משלי, מקרא לישראל, שני כרכים, תל אביב: עם עובד; ירושלים: מאגנס, 2012