stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרדכי חיים רומקובסקי

| --- | --- |

 לידה:  27 בפברואר 1877 האימפריה הרוסית (1858–1883) אילינו, האימפריה הרוסית 
 נרצח:  28 באוגוסט 1944 (בגיל 67) גרמניה הנאצית אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 
מרדכי חיים רוּמְקוֹבְסקי (Mordechaj Chaim Rumkowski;‏ 27 בפברואר 1877 – 28 באוגוסט 1944, אושוויץ) היה ראש היודנראט בגטו לודז' במשך כל שנות קיומו (1939–1944). הפך לאחת הדמויות השנויות במחלוקת בתולדות השואה בכלל ובתולדות הגטאות בפרט.
ביוגרפיה > לפני מלחמת העולם השנייה

רומקובסקי נולד בכפר אִילִינוֹ (Ильино) שבמחוז וליקיה לוקי (Великие Луки) ברוסיה ב-1877[דרושה הבהרה].
הוא סיים את לימודיו בחדר, ולאחר מכן עזר בעסק המשפחתי. עם זאת, הוא היה אוטודידקט, וקרא הרבה ולמד שפות. לא ידועה השנה שבה עבר מרוסיה ללודז', אבל ככל הנראה הגיע עם גל של יהודים שביקשו להשתלב בתעשיית הטקסטיל שפרחה בעיר. כאשר הגיע ללודז' היה אלמן ולא היו לו ילדים. השכלתו הייתה ככל הנראה יסודית בלבד. לפי העדויות ידע למעשה פולנית ברמה נמוכה והרבה לדבר יידיש (מאוחר יותר פקד שזו תהיה שפתו הרשמית של הגטו). בלודז' התחיל את הקריירה היזמית שלו. בתחילה עסק בעבודות מזדמנות, רק לאחר זמן מה הוא הצליח למצוא עבודה במשרד. לבסוף, הוא ועמיתו אבם ניימן החליטו לקחת הלוואה ולהקים מפעל בפלאש. בתחילה, העסק התקדם. באותה תקופה נכנס רומקובסקי למסלול ההשפעה הפוליטי של ציונים מקומיים. הוא גם הפך לחבר בקהילה היהודית. הוא היה פעיל גם בתחום החברתי. עמדתו גדלה בהתמדה... עם זאת, בשנת 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה והאטה את המצב הכלכלי. 1918 הייתה שנה של שינוי גם בחייו האישיים של רומקובסקי. הוא נטש את העסק ונפרד משותפו לעסקים שמאז ניהל את המפעל. רומקובסקי עבר לעסקי הביטוח, ובאותה עת התמקד גם בפעילות פוליטית וחברתית. הוא הפך לפעיל של התנועה הציונית והיה מעורב בוועד הציוני ובקהילת יהודי לודז'. הוא גם ניהל את בית היתומים לילדים שייסד לפני המלחמה בהלנובק בלודז'. חלק מההיסטוריונים מציינים שהוא ניהל את בית היתומים בצורה סמכותית, ושתכונה זו תתגלה לעין עוד יותר בהמשך חייו. רומקובסקי היה פעיל גם בתחומים רבים אחרים, כולל היה פעיל בדירקטוריון של אגודת הצדקה היהודית בלודז'.
כמו כן ניהל רומקובסקי לפני המלחמה בית יתומים, וטען רבות כי ילדים היו חלק משמעותי בחייו, דבר הנראה לרבים תמוה נוכח גירוש הילדים המפורסם של ספטמבר 1942. עדויות חדשות מראות שרומקובסקי היה נוהג לאנוס את הילדות והילדים בבית היתומים והסתיר זאת.
אישיותו הייתה שנויה במחלוקת גם לפני המלחמה. ישנם היסטוריונים שטוענים שעבודתו בבית היתומים הייתה "ג'וב טוב שבו לא יכלו להציק לו".
הוא הצטרף למפלגת הציונים הכלליים, ואף נבחר מטעמה להנהלת הקהילה היהודית בלודז' בבחירות שנערכו בשנת 1937. מאוחר יותר הוא הסתכסך עם חברי מפלגתו ופרש ממנה, אך המשיך לכהן בהנהלת הקהילה.
ביוגרפיה > פעילותו ומשנתו במהלך השואה

עם פרוץ המלחמה ב-1 בספטמבר 1939, רומקובסקי היה בן 62. רומקובסקי נכנס לזירה של מציאות כיבוש חדשה ב-13 באוקטובר 1939, כאשר בהחלטה אישית של ראש המנהל האזרחי לודז', אלברט ליסטר, הוא מונה לראש היהודים המקומיים עם הכותרת "זקן היהודים בלודז'" (בגרמנית: Der Ältester der Juden in Lodz). הוא המשיך לכהן בתפקיד זה החל בפברואר 1940 עת רשויות הכיבוש הגרמניות הקימו רשמית גטו יהודי בעיר (גטו ליצמנשטט). נסיבות ההחלטה הזו אינן ברורות, אך נראה כי שני גורמים מילאו בה תפקיד מרכזי. ראשית, רומקובסקי היה החבר היחיד שנותר בוועד המנהל של הקהילה היהודית בלודז'. שנית, להופעתו ולהתנהגותו יכול להיות רושם חיובי על ליסטר עצמו. למרות גילו, הוא עדיין היה אדם גבוה, מלא אנרגיה וגם תקשר היטב בגרמנית. רומקובסקי קיבל כתב מינוי בעל אופי פרסונלי מהנס ביבוב, הממונה על הגטו, דבר חריג וייחודי.
ביוגרפיה > פעילותו ומשנתו במהלך השואה > שלטון יחיד אבסולוטי

רומקובסקי קיים שלטון יחיד אבסולוטי בהיותו ראש היודנראט, ואף נאמר עליו כי "הקים מדינה בתוך מדינה, מיניאטורה פאשיסטית מושחתת". רומקובסקי קיים סביבו פולחן אישיות, ארגן מצעדי נוער לכבודו ותלה את תמונתו בבתי הספר. ידוע כי התנייד בגטו בכרכרה מפוארת, וכי בראש השנה שלח כרטיסי ברכה מעוטרים בדיוקנו. הוא הדפיס שטרי כסף ומטבעות, שנקראו 'רומקי' על שמו, שהיו הילך חוקי בגטו ואף הפיק בולים עם דמות דיוקנו, הכל בחסות הנאצים. הוא הקים משטרה יהודית (אף כי זה איננו יוצא דופן, היו משטרות יהודיות לרבים מהיודנראטים) ששמרה על סגירתו של הגטו ומנעה הברחת מזון. רבים רואים במדיניותו זו שיתוף פעולה עם הנאצים.
בכרוניקה  של גטו לודז', שמחבריה היו תושבי הגטו, בא לידי ביטוי פולחן האישיות שרומקובסקי קיים סביבו. בערך "אויסצייכנונגען" (Auszeichnungen, אותות הצטיינות) נכתב: "הנשיא רומקובסקי חשב מזמן להעניק אותות הצטיינות לעוזריו רבי הזכויות... מאחר שהוא שלט בפועל כנסיך במדינתו הקטנה במיוחד במשך שלוש השנים הראשונות של הגטו - נדבקו בו גינונים של מושל ריבוני... בחורף 1943-44 ציווה להדפיס תעודות (דיפלומות) כמכתבי לואי למתנה ששלח לאנשים אחדים, שנתכבדו בסדרת שטרי כסף של הגיטו בחתימת ידו של 'הנשיא'".
בערך "בולי דואר" (Briefmarken) נכתב: "לאחר שנוסדה מחלקת הדואר, תכנן הנשיא רומקובסקי להוציא בולים מיוחדים לשימוש בגטו... בציורי הבולים נתנת תמונתו של הנשיא רומקובסקי... ביום הולדתו של הנשיא היו צריכים להחתים את הבולים בחותמת מיוחדת. המנהל (ארבייטסלייטר) ביבוב...פקד על הנשיא להשמיד את הבולים...הנשיא מילא כנראה אחרי הפקודה".
בערך "בלרינה" (Ballerina, סיגריות) נכתב: "סוג בינוני שהפך לימים, לאחר שבטלו הסוגים הטובים יותר, לפרימה בלרינה של מחלקת הטבק, ומאז עבר סוג זה לרשותו היחידה של הנשיא".
על פי העדויות, אכן רומקובסקי ניחן בכושר ארגון יוצא מן הכלל, ובזכותו "החיים בגטו דפקו להפליא". רומקובסקי הצליח לבנות חיים ציבוריים, קהילתיים ולהשליט סדר שלא היה קיים בגטאות אחרים. היו בתי מלאכה, צרכנות ומשטרה. הוא דגל תחילה בתפיסה לפיה אנשי הגטו יעבדו בלי לעורר בעיות ועניין לגרמנים, והגרמנים מצידם לא יפריעו לחיי הגטו. עם תחילת יישומו של הפתרון הסופי, שינה תפיסת עולמו לתפיסת ה"עבודה למען ההצלה".
ביוגרפיה > פעילותו ומשנתו במהלך השואה > "העבודה למען ההצלה"

תפיסה זו הניחה כי עבודת הגטו נחוצה לוורמאכט, הצבא הגרמני. מתוך הנחה זו הסיק שככל שהגטו יהיה יצרני יותר - כך יימנעו הגרמנים מלפגוע בו. בעזרת העבודה, כך קיווה, יוכל למנוע את השמדתו של הגטו עד סוף המלחמה ולהציל את תושביו. יש הטוענים שרבים מצעדיו, כגון מניעת המסחר עם תושבים מחוץ לגטו, נועדו כדי לזכות באמונם של הנאצים. בזכות יוזמתו, ובהתאם לתפיסתו, בנה רומקובסקי רשת תעשייתית גדולה. הדבר התבצע בתיאום עם הממונה על הגטו, אשר שלח לגטו חומרי גלם וקיבל בתמורה מוצרים מוגמרים, מעשי ידי הפועלים בגטו. כך גדל מחודש לחודש הייצור בגטו, ומערכות החינוך והתרבות הוחלפו בעוד רסורטים (כינוי למפעלים בגטו). עם הזמן הוקצבו לכל אחד יותר שעות עבודה תמורת פחות שכר, שבקושי הספיק לקנות דבר.
ביוגרפיה > פעילותו ומשנתו במהלך השואה > הגירושים

אחת ההחלטות הקשות ביותר איתן היו צריכים ראשי היודנראט להתמודד הייתה הכנת הרשימות לגירושים מהגטו. רשימות אלו היו שמות שהיו צריכים להגיע כביכול ליישוב מחדש למזרח, והיו בפועל הגירוש למחנות ההשמדה. רומקובסקי החליט שהוא דבק במשימה למרות קשייה, גם לאחר שגילה לאן מיועדים הגירושים. הגירוש הראשון היה כבר בדצמבר 1941, והיה מיועד לחלמנו. תחילה התקבלה פקודה להביא 20,000 יהודים, אבל רומקובסקי הצליח להוריד את המספר ל-10,000. הוא טען שרק בשיתוף פעולה ניתן להציל חלק מהאוכלוסייה. אל הגטו הועברו גם יהודים מגרמניה ומהולנד, והם אלו שנבחרו פעמים מספר על ידי רומקובסקי לגירוש, תוך שהוא מגן בכך על מקורביו ועל אנשים שהכיר אישית.
הגירוש הבולט ביותר בתולדות הגטו הוא הגירוש שכונה ה-Sperre, בספטמבר 1942.  בגירוש זה גורשו הילדים מתחת לגיל 10, הזקנים והחולים. לפני הגירוש נתן רומקובסקי את נאומו המפורסם ביותר שבו קרא לאנשי הגטו "תנו לי את ילדיכם". ההיגיון הקשה שעומד מאחורי גירוש זה הוא שהילדים, הזקנים והחולים הם אלו שתורמים במידה הפחותה ביותר, ועל כן נתינתם תציל מספר גדול יותר של יהודים.
כך הוא ניסח את נאומו:
מכה חמורה פגעה בגטו. הם מבקשים מאתנו לוותר על היקרים ביותר שיש לנו - הילדים והקשישים. הייתי צריך שיהיה לי ילד משלי, אז נתתי את השנים הכי טובות בחיים שלי לילדים. אני כבר חייתי ונשמתי עם ילדים, אך אף פעם לא תיארתי לעצמי שאאלץ לספק את הקורבן הזה למזבח בידיים שלי. בגילי המבוגר, אני חייב להושיט את ידי ולהתחנן: אחים ואחיות, מסרו לי אותם! -אבות ואמהות, תנו לי את ילדיכם!
.
עד המלחמה התגורר בלודז' ברחוב מהפכת 1905 (Ul. Rewolucji 1905) מספר 26 וברחוב קילינסקייגו (Kilinskiego) 105. עם הקמת הגטו התגורר ברחוב וואגייבניצקה 36 (Łagiewnicka) ששימש לפני המלחמה כבית חולים, לאחר מכן, לבקשת מנהל הגטו האנס ביבוס עבר להתגורר בבניין מספר 63 באותו רחוב. בנוסף, התגורר במקביל (בייחוד בתקופת הקיץ) בבית עץ ברחוב מיארקה (Miarka).
ביוגרפיה > פעילותו ומשנתו במהלך השואה > מותו

ב-28 באוגוסט 1944 נשלח רומקובסקי לאושוויץ עם אחרוני תושבי הגטו, שם נרצח ככל הנראה באותו יום. גרסה אחת מספרת שמנהל גרמני, אותו הכיר מלודז', אמר לו ללכת למישהו באושוויץ ולהגיד את שמו, וכך עשה. האיש, לפי הסיפור, לקח אותו מהטור אל משרדו הפרטי וירה בו. קיימת גרסה נוספת, שלפיה הוא נרצח באושוויץ על ידי אסירים יהודים דווקא, כנקמה על שיתוף הפעולה עם הנאצים.
בביוגרפיה 'סיפורו של נער' (מאת שרה פלגר זיסקינד) מתואר כי רומקובסקי עם אשתו ובנו המאומץ הועלה באושוויץ על מכונית שהופעל בתוכה גז, ושם מצא את מותו.
לקריאה נוספת > תיעוד ומחקר

סטיב סם-סנדברג, מלך היהודים רומקובסקי, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2012.
שמואל הופרט, "מלך הגטו, מרדכי חיים רומקובסקי. זקן היהודים בגטו לודז'", קובץ מחקרי יד ושם (ירושלים, יד ושם, תשמ"ד), כרך י"ט, עמ', 99–124.
אווה ששון, מ"ח רומקובסקי: שליטו של גיטו לודז', 1978.
מיכל אונגר, לודז' - אחרון הגטאות בפולין, הוצאת יד ושם, 2005.
ישעיה טרונק, יודנראט, ירושלים, יד ושם, תשל"ט, 1979.
ישראל ביאלוסטוצקי, התנאים בגטו לודז' וחיסולו, תיק מס' 11 של המרכזייה הפדגוגית ביד ושם מסמך: "קע-XI- 16".
לקריאה נוספת > רומנים המאזכרים את דמותו

מרדכי רומקובסקי הוא אחת הדמויות בספרו של יוסי אבני-לוי "שירת החטאים" (כנרת זמורה-ביתן, 2010).
בספר המדע הבדיוני "שלום על ישראל" מאת זאב בן יוסף (1995) מופיעה דמות בשם רומקובסקי, אשר ככל הנראה מבוססת על דמותו של מרדכי רומקובסקי.
בספרה של חוה רוזנפרב עץ החיים, רומן על גטו לודז', רומקובסקי הוא אחת הדמויות החשובות.
ספרו של אנדז'יי בארט, "בית חרושת למלכודות זבובים", מספר על משפט דמיוני שנערך למרדכי חיים רומקובסקי בבית דין של מעלה, ומזמן לעדות במשפט דמויות ידועות כמו יאנוש קורצ'אק, האנס ביבוב וחנה ארנדט (כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2011).
בספרו התיעודי ממזרח לזמן מזכיר יעקב ג. רוזנברג את רומקובסקי כמה וכמה פעמים. תורגם על ידי יעל סלע שפירו. אור יהודה: דביר, 2009.
בספר שואה שלנו מאת אמיר גוטפרוינד (זמורה ביתן, 2000).
בספר השוקעים והניצולים מאת פרימו לוי (עם עובד/ ספרית אופקים, 1992).
הערות שוליים

1 2 3 4  פרימו לוי, השוקעים והניצולים, עמ' 47–48.
↑  Władca getta ב-ZAKAZANE HISTORIE
↑  דרור, אסתר ורות לין. "אונס והזנייה". איך קרה ששרדת, הוצאת הקיבוץ המאוחד. עמודים 63-62
↑  שמואל הופרט, "מלך הגטו, מרדכי חיים רומקובסקי. זקן היהודים בגטו לודז'"  קובץ מחקרי יד ושם, כרך י"ט (ירושלים, הוצאת יד ושם, תשמ"ד), עמ' 102.
↑  ציטוט של ב', שהיה מקורב של רומקובסקי ביודנרט. מובא אצל שמואל הופרט, "מלך הגטו, מרדכי חיים רומקובסקי. זקן היהודים בגטו לודז'", קובץ מחקרי יד ושם, כרך י"ט (ירושלים, הוצאת יד ושם, תשמ"ד) עמ' 100.
↑  מיקי לוי, תנו לי את ילדיכם, מקור ראשון, 29 ביוני 2012
↑  רפאל בשן, אנציקלופדיה כתובה בידי ההולכים למות, מעריב, 12 בנובמבר 1954; תרגום האנציקלופדיה של גטו לודז' לעברית כאן ו כאן.
↑  שרה זיסקין, לקוח מתוך: שמואל הופרט, "מלך הגטו, מרדכי חיים רומקובסקי, "זקן היהודים בגטו לודז'", קובץ מחקרי יד ושם, כרך י"ט (ירושלים, הוצאת יד ושם, תשמ"ד), עמ' 140.
↑  יד ושם, ילד ושני מבוגרים בעת הגירוש מגטו לודז' בספטמבר 1942, באתר יד ושם, ‏2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303607705171  PLWABN: 9810535657105606  BnF: cb150200666 (data)  GND: 119118521  ISNI: 0000 0000 9792 6619  LCCN: n83154830  NKC: js2013742445  SNAC: w63j3x11  SUDOC: 113715331  VIAF: 144996789   WorldCat (עם VIAF): 144996789 
רומקובסקי (משמאל עם הטלאי הצהוב) והנס ביבוב
שטר של חמישים מארק של גטו לודז', ועליו מתנוססת חתימתו של רומקובסקי
רומקובסקי נואם בגטו
ולדימיר קראמניק

| --- | --- |
קראמניק בתחרות המועמדים 2018
קראמניק בתחרות המועמדים 2018
 לידה:  25 ביוני 1975 (בן 49) טואפסה, רוסיה 
 הישג בולט:  אלוף העולם בין השנים 2000–2007
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב-אמן
 מד כושר מרבי:  2817 (אוקטובר 2016)
 מד כושר נוכחי:  2753 (לא פעיל)
 מקצוע נוסף:  סופר 
 מדינה:  רוסיה
 פרסים והוקרה:  אלוף העולם בשחמט  אוסקר השחמט (2000)  אוסקר השחמט (2006)  עיטור הכבוד של הפדרציה הרוסית 
 
ולדימיר בוריסוביץ' קראמניק (ברוסית: Влади́мир Бори́сович Кра́мник; נולד ב־25 ביוני 1975) הוא שחמטאי רוסי בדרגת רב-אמן. אלוף העולם בשחמט בין השנים 2000 ל-2007.
ביוגרפיה

קראמניק נולד בעיר טואפסה (Туапсе) שברוסיה, הנמצאת לחוף הים השחור. כילד, הוא למד בבית הספר לשחמט שהוקם על ידי מיכאל בוטביניק. בתחרות המכובדת הראשונה לבוגרים בה השתתף זכה במדליית זהב. ב־1992 זכה במדליה אולימפית במנילה בתחרות לקבוצות והשתתף בנבחרת רוסיה.
בשנת 2000 ניצח את גארי קספרוב בדו-קרב בן 16 משחקים שהתקיים בלונדון. קראמניק הפך לאלוף העולם בשחמט (לפי איגוד השחמטאים), אך פיד"ה (איגוד השחמט העולמי) לא הכירו בו ככזה.
מאוחר יותר, באוקטובר של שנת 2006, ניצח קראמניק את אלוף העולם המכהן של ארגון פיד"ה וסלין טופאלוב, והפך בכך לאלוף העולם הרשמי והבלתי מעורער. דו-קרב זה עורר שערורייה בעולם השחמט כאשר טופאלוב האשים את קראמניק בשימוש בעזרה חיצונית. לפי טופאלוב, קראמניק היה הולך לשירותים ומתייעץ עם מחשב שחמט חזק. טופאלוב אף פרסם ספר על הדו-קרב, בו הוא מתאר את גרסתו. כעבור שנה בספטמבר 2007, באליפות העולם במקסיקו, הפסיד קראמניק לוישוואנתן אנאנד והודח מתוארו.
ב-2007 הוא ניצח בתחרות השחמט לזכר טל (קטגוריה 20). ב-2009 תחרות זו הייתה בקטגוריה 21 וקרמניק ניצח גם בה. בשנת 2010 הוא ניצח בתחרות העל בבילבאו (קטגוריה 22).
באליפות העולם בשחמט 2012 הוא הודח בחצי הגמר על ידי אלכסנדר גרישצ'וק. בשנת 2013 בתחרות המועמדים הוא סיים במקום השני.
בגביע העולם בשחמט בשנת 2013 הוא ניצח והעפיל לתחרות המועמדים 2014 בה סיים במקום השלישי.
קראמניק מחזיק בשיא הזכיות בתחרויות העל בדורטמונד עם תשע זכיות. כמו כן יש לו שתי זכיות בתחרויות העל בלינארס וזכייה אחת בתחרויות העל בקורוס (ויק אן-זהה).
קספרוב מתאר את סגנון משחקו של קראמניק כמעשי ועקשני, דומה לסגנון משחקו של אנטולי קרפוב.
בינואר 2019, בטקס הסיום של תחרות טאטא סטיל, הודיע ולדימיר קראמניק על פרישתו מתחרויות שחמט קלאסי (קצב מלא) ושיתמקד בפרויקט שחמט לילדים.
דו-קרבות

| שנה | מיקום | המתמודד השני | תוצאה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1993 | קאן | יואל לוטייה | 4.5 מ-6 | ניצחון |
| 1993 | אלקובנדס | אילאסס קורדובה | 4.5 מ-6 | ניצחון |
| 1994 | וויק אן זה | ליאוניד יודסין | 4.5 מ-7 | ניצחון |
| 1994 | ניו יורק | גטה קמסקי | 1.5 מ-6 | הפסד |
| 1994 | Sanghi Nagar | בוריס גלפנד | 3.5 מ-8 | הפסד |
| 1998 | קזורלה | אלכסיי שירוב | 3.5 מ-9 | הפסד |
| 2000 | לונדון | גארי קספרוב | 8.5 מ-15 | ניצחון, אלוף העולם |
| 2001 | מוסקבה | גארי קספרוב | 2 מ-4 | תיקו |
| 2004 | בריסגו | פטר לקו | 7 מ-14 | תיקו |
הופעות באולימפיאדות השחמט

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | קבוצה | מד כושר | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
| 1992 | 1 עת | רוסיה | 2590 | 8.5 מ-9 | 8+ 1= 0- | 94.4 | 1 קבוצתי, 1 אישי |
| 1994 | 2 | רוסיה | 2725 | 8 מ-11 | 5+ 6= 0- | 72.7 | 1 קבוצתי |
| 1996 | 2 | רוסיה | 2765 | 4.5 מ-9 | 0+ 9= 0- | 50 | 1 קבוצתי |
| 2006 | 1 | רוסיה | 2729 | 6.5 מ-9 | 4+ 5= 0- | 72.2 | 6 קבוצתי, 1אישי |
| 2008 | 1 | רוסיה | 2772 | 5 מ-9 | 1+ 8= 0- | 55.6 | 5 קבוצתי |
| 2010 | 1 | רוסיה | 2780 | 5.5 מ-9 | 2+ 7= 0- | 61.1 | 2 קבוצתי |
| 2012 | 1 | רוסיה | 2797 | 5 מ-9 | 2+ 6= 1- | 55.6 | 2 קבוצתי |
| 2014 | 1 | רוסיה | 2760 | 5 מ-8 | 4+ 2= 2- | 62.5 | 4 קבוצתי |
| 2016 | 2 | רוסיה | 2808 | 6.5 מ-8 | 5+ 3= 0- | 81.3 | 3 קבוצתי, 1 אישי |
|  2018 | 3 | רוסיה | 2779 | 6.5 מ-9 | 5+ 3= 1- | 72.2 | 3 קבוצתי, 2 אישי |
מבחר תחרויות בהן השתתף

תחרות העל בלונדון 2012
תחרות המועמדים:
תחרות שחמט לזכר אלכין 2013
אליפות האמנים של קטר בשחמט 2015
תחרות העל בציריך 2016
תחרות השחמט לזכר טל 2016
גביע העולם בשחמט 2017
תחרות העל טאטא סטיל 2018, 2019
הערות שוליים

↑  The 12 Most Interesting Chess Players Ever - Chess.com, web.archive.org, ‏2021-04-19
↑  http://chess-results.com/tnr368908.aspx?lan=1&art=20&fed=RUS&flag=30
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5583184  BnF: cb17027938d (data)  GND: 119188481  ISNI: 0000 0000 9383 0337  LCCN: no95000460  LNB: 000325121  NKC: mzk20221141040  NTA: 143832298  VIAF: 50030162   WorldCat (עם VIAF): 50030162
דניאל קארש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 באפריל 2001 (בת 23) ראשון לציון, ישראל
 עמדה:  רכזת
 גובה:  1.75 מטר
 מספר:  8
 קבוצות כשחקנית
 2017–2020   2020–2024   2024–:  הפועל ראשון לציון   א.ס. רמת השרון   אליצור חולון
 
דניאל קארש (נולדה ב-4 באפריל 2001) היא כדורסלנית ישראלית, המשחקת בעמדת הרכזת בקבוצת הנשים של אליצור חולון ושחקנית נבחרת ישראל.
ביוגרפיה

דניאל נולדה וגדלה בראשון לציון. היא בתה של עידית קארש מורה לספורט ושרון קארש המנהל המקצועי של מחלקת הנוער של מכבי ראשון לציון ואחות של איתי קארש שהוזכר לראשונה על ידי אחותו השנייה הילה בראיון של ערוץ one. החלה לשחק כדורסל מגיל 6 במחלקת הנוער של מכבי ראשון לציון שבהמשך, בעונת 2014/15 אוחדה עם מחלקת הנוער של הפועל ראשון לציון.
בעונות 2013/14 ו-2014/15 זכתה בגביע ילדות, בעונת 2015/16 זכתה באליפות נערות ב'. בעונת 2016/17 נבחרה לחמשיית העונה ובעונת 2018/19 זכתה בגביע ובאליפות נערות א.
עם נבחרת התיכון הגימנסיה הריאלית זכתה פעמיים באליפות ליגת התיכונים. בשנת 2017/18 ניצחה הגימנסיה את אוסטרובסקי רעננה וקארש נבחרה למצטיינת לאחר שקלעה 11 נקודות, קלטה 10 ריבאונדים, מסרה 4 אסיסטים וחטפה 3 כדורים. בעונה העוקבת ניצחה שוב הגימנסיה את אוסטרובסקי וקארש שוב נבחרה למצטיינת לאחר שקלעה 18 נקודות וקלטה 10 ריבאונדים. בעקבות הזכייה נסעה הקבוצה להשתתף בטורניר ISF הבינלאומי.
קריירה מקצועית

במקביל למשחקיה בנערות א, שיחקה בעונת 2017/2018 בקבוצת המשנה של הפועל ראשון לציון בליגה הלאומית לכדורסל נשים. בתום העונה הקבוצה זכתה באליפות הליגה הלאומית ובגביע הליגה וקארש נבחרה לשחקנית העונה ושחקנית ההגנה של העונה. במהלך אותה עונה עברה לשחק גם עם הקבוצה הבכירה ושיחקה לראשונה בליגת העל. בעונת 2018/2019 שותפה קארש בממוצע 25 דקות למשחק, קלעה 6.2 נקודות ומסרה 2.7 אססיטים. בעונת 2019/2020 שותפה קארש בממוצע 27 דקות למשחק, קלעה 6 נקודות ומסרה 3.7 אססיטים. הליגה הופסקה עקב משבר הקורונה כאשר הקבוצה ממקומת במקום הרביעי. בתום העונה חתמה בא.ס. רמת השרון.
קריירה מקצועית > נבחרות ישראל

ב-2016 השתתפה עם הנבחרת בטורניר אליפות אירופה עד גיל 16 דרג ב' שנערך ברומניה. קארש סיימה את הטורניר עם ממוצע של 9.1 נקודות, 3.9 ריבאונדים ו-2.3 אססיטים. ב-2017 השתתפה עם הנבחרת בטורניר אליפות אירופה עד גיל 16 דרג ב' שנערך במקדוניה. קארש סיימה את הטורניר עם ממוצע של 12 נקודות, 4.4 ריבאונדים ו-4.1 אססיטים. ב-2018 השתתפה עם הנבחרת בטורניר אליפות אירופה עד גיל 18 דרג ב' שנערך אוסטריה. קארש סיימה את הטורניר עם ממוצע של 9.6 נקודות, 4.3 ריבאונדים ו-5.8 אססיטים (שנייה בדירוג הכולל). הנבחרת עלתה לדרג א' בתום הטורניר לאחר שסיימה במקום השלשי. ב-2019 השתתפה עם הנבחרת בטורניר אליפות אירופה עד גיל 18 דרג א'.קארש סיימה את הטורניר עם ממוצע של 7.3 נקודות. באותו הקיץ השתתפה עם הנבחרת בטורניר אליפות אירופה עד גיל 20 דרג ב'. קארש סיימה את הטורניר עם ממוצע של 7.3 נקודות.
החל משנת 2018 קארש היא חלק מסגל נבחרת ישראל.
הערות שוליים

↑  אסי ממן, ‏בפעם ה-2 ברציפות: ראשל"צ אלופת התיכונים, באתר ONE‏, 20 בדצמבר 2018
↑  ליאור ברטל, ‏יערה יצחקי: "זאת אליפות עם תחושה חמוצה, לא יצאנו לחגוג", באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 26 במרץ 2020
↑  רמה"ש החתימה שתי שחקניות, אהרונוב פרשה, באתר ONE‏, 15 ביולי 2020
↑  ‏הישג נפלא: נבחרת הנערות של ישראל העפילה לדרג א', באתר ספורט1, 12 באוגוסט 2018
כביש 4

ערך זה עוסק בכביש 4 בסימון של מדינת ישראל. אם התכוונתם לכביש 4 בסימון של ירושלים, ראו .
| --- | --- |
 
כביש 4 סמוך לקריית אריה, פתח תקווה
כביש 4 סמוך לקריית אריה, פתח תקווה
 מידע כללי
 כינוי:  "כביש גהה", "כביש תל אביב חיפה הישן", "כביש חיפה", "כביש תל אביב–אשדוד" ובעבר גם "הכביש הארצי"
 סיווג:  כביש ארצי
 ציר:  כביש אורך
 כביש מהיר:  ממחלף אשדוד עד מחלף חולון מזרח
 אורך:  201 ק"מ
 מיקום
 ערים ראשיות:  אשקלון, אשדוד, יבנה, גן יבנה, גבעת שמואל, ראשון לציון, חולון, רמת גן, בני ברק, פתח תקווה, רמת השרון, הוד השרון, כפר סבא, רעננה, קדימה צורן, אבן יהודה, חדרה, אור עקיבא, טירת כרמל, חיפה, קריית ים, קריית אתא, קריית ביאליק, קריית מוצקין, עכו, נהריה
 נקודת התחלה:  מעבר ארז
 נקודת סיום:  מעבר הגבול ראש הנקרה
 
 מסלול הכביש בכחול - כביש מהיר, באדום - כביש ראשי
פקק בכביש גהה צפון ליד אוניברסיטת בר-אילן, 2011
כביש 4 הוא כביש באורך כ-201 קילומטר, הרביעי באורכו בישראל ומהעמוסים בכבישיה. הכביש מתחיל בדרום במחסום ארז (בגבול רצועת עזה), עובר לאורך מישור החוף, ונמשך עד למעבר ראש הנקרה בגבול הלבנוני בצפון. כמו כן, נמשך הכביש מעבר לגבולות ישראל הן בצפונו והן בדרומו. הקטע בין מחלף אשדוד למחלף חולון מזרח מוגדר ככביש מהיר. קטע מהכביש הוא גם חלק מכביש M40 ברשת הכבישים הערבית הבינלאומית משריק.
היסטוריה

הכביש הוא צירוף של מספר כבישים:
כביש חיפה – עכו – ראש הנקרה, שהיה חלק מכביש חיפה-ביירות ונסלל בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20
כביש יפו–חיפה, דרך פתח תקווה בקטע שבין רעננה לחיפה, שנסלל במהלך שנות ה-30 בעיקר לאחר פרוץ המרד הערבי הגדול כדי לחבר את תל אביב וחיפה שלא דרך טולכרם, שכם וג'נין
כביש גהה, שהתפתח בשנות ה-50 וה-60 וחובר לכביש יפו-חיפה ליד רעננה ב-1968
הכביש המהיר המחבר בין ראשון לציון ואשדוד, שנסלל בשנות ה-70 של המאה ה-20
כביש אשדוד – אשקלון – מחסום ארז – עזה
היסטוריה > כביש תל אביב חיפה הישן

מכפר סבא צפונה, נמצא כביש 4 על תוואי כביש תל אביב-חיפה הישן. בטרם נסלל תוואי זה, עברה הדרך מתל אביב לחיפה בתוואי כביש 444 הנוכחי, החופף לדרך הים ההיסטורית בשיפולי הרי השומרון, דרך הערים הערביות קלקיליה, טייבה וטולכרם ומשם המשיך דרך ג'נין ונצרת. בין כביש זה לשפת הים התיכון לא היה מעבר יבשתי נוח בשל הביצות שנוצרו לאורך הנחלים הזורמים לים התיכון ובמיוחד נחל הירקון.
החל משנת 1927 הועלה הרעיון לסלילת כביש מתל אביב לחיפה ואף הוחל בסלילת החלק הראשון שלו, מתל אביב לפתח תקווה. אולם סלילת הכביש התקדמה בעצלתיים עקב ניסיון מניעת היווצרות תחרות ברכבת המנדטורית. עד שנת 1936 הסתיימה סלילת הכביש עד צומת בית ליד, והושלם סימון התוואי עד חדרה. בעקבות פרוץ המרד הערבי הגדול הואצו העבודות על הכביש. במאי 1937 הסתיימה סלילת הכביש מפתח תקווה לחדרה ובספטמבר 1937 הושלם הקטע מחדרה לחיפה, בקצב שנחשב מהיר במיוחד. הכביש יצא מצומת סגולה בפתח תקווה, עבר ברמתיים, במושב כפר מלל בין שדרות עצי אקליפטוס גבוהים במיוחד, עד לצומת רעננה, ומשם לצומת השרון, חדרה ועד לחיפה. קטע הכביש "חיפה-חדרה" נפתח לתנועה ביום 30 בספטמבר 1937. פתיחת קטע זה קיצרה את הדרך מחיפה לתל אביב (שעברה קודם לכן דרך ג'נין ונצרת, ומאוחר יותר דרך ג'נין וכביש 66) מ-160 ל-106 קילומטר. מסלולו היה חיפה-בנימינה-פרדס חנה-חדרה-פתח תקווה-תל אביב. זמן הנסיעה מתל אביב לחיפה התקצר לשעה וחצי עד שעתיים. לאחר מכן נסלל הקטע בנימינה-חדרה, והמרחק מחיפה לתל אביב התקצר ל-96 קילומטר.
לאחר סלילת כביש 2 באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, קיבל המשך הכביש הצפוני את הכינוי "כביש תל אביב-חיפה הישן". בתחילת שנות ה-70 הוחל בהכנות להרחבת הכביש לדו-מסלולי. בין השאר נחסמו כניסות מהכביש ליישובים. בתחילת 1973 הוחל בהרחבת הכביש בין צומת רעננה וצומת בית ליד לדו-מסלולי בכל כיוון, לנוכח העומס על הכביש, כ-13,000 כלי רכב ביממה, אשר הביא לטורים ארוכים של מכוניות שהשתרכו מאחורי משאיות.
היסטוריה > כביש גהה

סלילת "כביש גהה" החלה ב-1951 והכביש נחנך בדצמבר 1953 על ידי שרת העבודה גולדה מאיר. הכביש שנחנך היה שלב ראשון בתוכנית שנועדה לחבר את צפון הארץ לדרומה תוך עקיפת תל אביב ופתח תקווה, תוכנית שיצאה אל הפועל בשנת 1968. בשלב הראשון, כביש גהה חיבר את כביש פתח תקווה - תל אביב, מצומת גהה, שהיה אז צומת T ליד בית החולים גהה, לכביש תל אביב - לוד, בצומת מסובים ולכביש תל אביב-רמלה בצומת אזור. הכביש נודע כ"כביש גהה - לוד" או "כביש גהה - ירושלים" ועם השנים נודע יותר ויותר פשוט ככביש גהה.
בינואר 1959 נחנך הקטע הדרומי של כביש גהה שחיבר את צומת אזור לכביש לאשדוד ואשקלון ליד ראשון לציון.
בשנים 1965–1967 נסלל לכביש גהה המשך צפוני שחיבר את צומת גהה עם צומת גלילות. במאי 1968 נפתח כביש חדש שחיבר את רעננה לכביש גהה וכך יצר את צומת מורשה, והפך את הקטע ממורשה לגלילות לכביש עצמאי שכונה בהמשך כביש 5. כבישים אלו הפכו את כביש גהה לכביש ראשי שחיבר את צפון הארץ לדרומה תוך עקיפת עומס התנועה בתל אביב.
בתחילת 1967 סוכם עם עיריית בני ברק על סגירת כל הכניסות מכביש גהה לבני ברק, למעט אחת, על מנת למנוע שיבושים בתנועה בכביש המהיר. הפיכת כביש גהה לכביש מרכזי התלוותה בעלייה במספר תאונות הדרכים. מתחילת 1967 עד אמצע 1968 נפגעו 18 הולכי רגל בתאונות דרכים בקטע שבין גבעת שמואל ותל השומר. בעקבות זאת, הותקנה תאורה ומספר הולכי הרגל שנפגעו בלילה ירד. אחד המקומות המועדים לפורענות היה במעבר בין רמת עמידר ואוניברסיטת בר-אילן. לאחר שאשה נדרסה למוות במקום, החלה המשטרה לחלק דו"חות להולכי רגל אשר חצו שלא במעבר חצייה, דבר שנתקל במחאות הסטודנטים. בפברואר 1970 הורה שר התחבורה להוציא במהירות מכרז לבניית גשר במקום. במאי 1972 הורה שר העבודה לתכנן גשר להולכי רגל במקום ובאפריל 1973 החלה מע"ץ בבניית הגשר.
היסטוריה > כביש גהה > קריסת הגשר בכביש גהה (2017)

בערב 14 באוגוסט 2017 פגעה משאית בגשר הולכי רגל בכביש גהה בין בני ברק לגבעת שמואל. הגשר קרס על המשאית, ונהג המשאית אליחי תדרי, בן 58 מחולון, נהרג. התאונה נגרמה משום שהמנוף של המשאית לא קופל עד הסוף והיה מונף מעל הגובה המותר. בתאריך 16 בנובמבר 2017 חברת נתיבי ישראל הציבה קורה חדשה לגשר במקום הקורה שקרסה בתאונה, ופתחה שוב את הגשר למעבר הולכי רגל.