stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כיסא בועה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מעצב:  אירו ארניו
 תאריך יצירה:  1968
 טכניקה וחומרים:  זכוכית אקרילית, פלדה וכרית מצופה עור או בד
 ממדים בס"מ
 אורך:  109.22
 רוחב:  80.1
 גובה:  105.41
 נתונים על היצירה
 מפעל מייצר:  אדלטה (Adelta)
 מיקום:  פינלנד
"כיסא בועה" הוא כיסא שנוצר על ידי המעצב הפיני אירו ארניו (Eero Aarnio).
בשונה מכיסאות אחרים, מאופיין הכיסא בתלייה על ידי כבל מן התקרה, דבר המדגיש את צורתו העגולה של המושב, הדומה לבועת סבון. הכיסא מהווה דוגמה בולטת לעיצוב המודרניסטי הפיני בשנות השישים של המאה ה-20.
על פי ארניו עיצובו של הכיסא נבע מן הפונקציונליות שאותה ביקש לייחס לכיסא - "לאחר שיצרתי את 'כיסא הכדור' (Ball Chair), רציתי להביא את האור לתוכו, ולכן עלה בי הרעיון לכדור שקוף שבו נכנס האור מכל הכיוונים. החומר המתאים היחידי לכך הוא אקריליק, המחומם ומנופח לצורת הדומה לבועת סבון".
בתרבות

בסרט "גיימר"
בסדרה "גאליס"
ראו גם

כיסא כדור
כספסיים

| כספסיים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: ארגנטיניים
משפחה:: כספסיים
סוגים
 Argentina  Glossanodon
שם מדעי
 Argentinidae ‏בונפרטה, 1846

כספסיים (שם מדעי: Argentinidae) היא משפחה של דגי גרם מסדרת הארגנטיניים שבמחלקת מקריני סנפיר. הם מזכירים במראם את הסמלטאים אך קטנים יותר.
דגים אלה מגיעים לאורך 25-70 ס"מ והם בעלי עיניים גדולות וקשקשים שקופים-כחלחלים. הם חיים בלהקות הנודדות ברחבי האוקיינוס וניזונים מפלנקטון או מיצורים קטנים כמו חסילונים, שטרגליים וכמה סילוניות קטנות.
רבים מדגים אלה הם דגי מאכל.
סוגים

Argentina - בו 3 מינים
Glossanodon - בו 15 מינים
לאו בלגיקוס

מפת לאו בלגיקוס של קלאס ינסזון פיסר, 1609. בראש התמונה סמלי שבעה-עשר המחוזות (ברבים מהם מופיע אריה). משני הצדדים תמונות של ערים חשובות בארצות השפלה. הכותרת הלטינית היא: "תיאור חדש ומדויק ביותר של האריה הנדרלנדי או שבעה-עשר המחוזות".
לֵאוֹ בֶּלְגִיקוּס, או האריה של ארצות השפלה (בלטינית Leo Belgicus, בהולנדית de Nederlandse Leeuw) הוא כינוי למפה של ארצות השפלה בדמות אריה. מפות בסגנון זה היו נפוצות בתקופת תור הזהב בהולנד, מסוף המאה ה-16 ועד ראשית המאה ה-18. התואר הלטיני Belgicus שימש ביחס לכל ארצות השפלה (פחות או יותר מלוא שטחן של בלגיה והולנד של ימינו, וכן חלקים מלוקסמבורג וצפון צרפת), ולא רק לאזור בלגיה המודרנית.
מפת לאו בלגיקוס המוקדמת ביותר היא זו שהכין הקרטוגרף האוסטרי מיכאל אַייצינגר (Aitzinger) בשנת 1583, בתקופה שבה לחמו ההולנדים על עצמאותם (מלחמת שמונים השנה). המפה הושפעה מדימוי האריה כסמל לגבורה ואצילות, וכן מכך שהוא מופיע על שלטי האצולה של כמה מן המחוזות החשובים שנלחמו על עצמאותם, ביניהם בראבנט, פלנדריה, זלנד ואחרים.
בעקבות המפה של אייצינגר הופיעו רבות נוספות, במדיומים שונים. בסוג הנפוץ ביותר מופיע ראשו של האריה בקצה הצפון-מזרחי של המדינה והזנב בחלק הדרום-מזרחי. הגרסה המפורסמת ביותר היא זו שיצר קלאס יאנסזון פישר (Visscher), שצוירה ב-1609 לרגל הסכם הפסקת אש במלחמה, שציין מפנה חשוב לטובת הרפובליקה ההולנדית החדשה. עיצוב פחות נפוץ הפך את הכיוון והציג אריה רובץ, והמערב בראש המפה במקום הצפון כנהוג. גרסה שלישית הופיעה מאוחר יותר, לאחר שלום וסטפאליה (1648). היא נקראת לאו הולנדיקוס, ונראה בה רק מחוז הולנד.
"לאו הולנדיקוס" מאת פיסר (1648)
לאו בלגיקוס מאת יודוקוס הונדיוס (יוסט דה הונדט), שבה ראשו של האריה בדרום המדינה
יתר בן גדעון

| --- | --- |
 לידה:  עפרה
 נרצח:  עפרה
 כינוי:  יתר בן גדעון
 מקום קבורה:  שכם 
 אב:  גדעון בן יואש 
 אם:  אשתו הראשונה של גדעון
 תקופה:  תקופת השופטים
 עיסוק:  לוחם
 בתנ"ך:  ספר שופטים, פרק ח', פסוק כ'
 
יֶתֶר בֶּן גִּדְעוֹן הוא דמות מקראית, המוזכר התנ"ך פעם אחת בלבד, בספר שופטים, כבנו הבכור של גדעון בן יואש.
ביוגרפיה

מהאזכור של יתר בספר שופטים ניתן ללמוד כי הוא נולד כבכור לאביו גדעון ולאשתו הראשונה, בעפרה, בנחלת שבט מנשה.
הוא השתתף במלחמתו של אביו נגד מדין ומלכיה, זבח וצלמונע, והשתתף במרדף אחריהם עד נהר הירדן. האזכור שלו במקרא נוגע להריגתם של זבח וצלמונע בסוף המרדף:
וַיֹּאמֶר (גדעון) לְיֶתֶר בְּכוֹרוֹ, קוּם הֲרֹג אוֹתָם; וְלֹא-שָׁלַף הַנַּעַר חַרְבּוֹ כִּי יָרֵא, כִּי עוֹדֶנּוּ נָעַר.
בפסוק זה מתואר כי אביו גדעון ביקש ממנו להרוג את זבח וצלמונע מלכי מדין, אך הוא לא היה מסוגל לעשות זאת מכיוון שהיה עדיין נער. בנוסף, מלכי מדיין ביקשו שגדעון עצמו יהרוג אותם, ובסופו של דבר גדעון הרג אותם בעצמו:
וַיֹּאמֶר(וְּ) זֶבַח וְצַלְמֻנָּע, קוּם אַתָּה וּפְגַע-בָּנוּ--כִּי כָאִישׁ, גְּבוּרָתוֹ; וַיָּקָם גִּדְעוֹן, וַיַּהֲרֹג אֶת-זֶבַח וְאֶת-צַלְמֻנָּע, וַיִּקַּח אֶת-הַשַּׂהֲרֹנִים, אֲשֶׁר בְּצַוְּארֵי גְמַלֵּיהֶם.
לאחר מות אביו, יתר נרצח יחד עם 68 אחיו על ידי רוצחים ששכר אחיו אבימלך. מלבד אבימלך, נותר בחיים גם בן הזקונים, יותם.
וַיָּבֹא בֵית-אָבִיו, עָפְרָתָה, וַיַּהֲרֹג אֶת-אֶחָיו בְּנֵי-יְרֻבַּעַל שִׁבְעִים אִישׁ, עַל-אֶבֶן אֶחָת.
משמעות שמו

בספר תהילים המילה 'יתר' משמשת במשמעות מיתר של חץ וקשת:
כִּי הִנֵּה הָרְשָׁעִים, יִדְרְכוּן קֶשֶׁת, כּוֹנְנוּ חִצָּם עַל-יֶתֶר--
לִירוֹת בְּמוֹ-אֹפֶל, לְיִשְׁרֵי-לֵב.
לפי זה, הציע הרב מנשה וינר שגדעון קרא לבנו בשם של כלי נשק, מכיוון שהוא תכנן שיתר ימשיך את דרכו כשופט ומצביא, אך תוכנית זו לא התממשה מפני שלאחר מות אביו אבימלך רצח אותו.
הערות שוליים

↑  הרב מנשה וינר,  שיעורים לדרך | השמות בתנ"ך | שעור עשרים וארבע - יתר בן גדעון, סרטון בערוץ "ישיבת מעלות", באתר יוטיוב (אורך: 05:14), 18 בינואר 2022
| תקופת השופטים |
| --- | --- | --- |
| שופטי ישראל | עתניאל בן קנז • אהוד בן גרא • שמגר בן ענת • דבורה הנביאה • גדעון בן יואש •  תולע בן פואה • יאיר הגלעדי • יפתח הגלעדי • אבצן מבית לחם • אילון הזבולוני • עבדון בן הלל • שמשון  • עלי הכהן • שמואל הנביא • יואל ואביה בני שמואל |  |
| דמויות בולטות נוספות | בני קיני • ברק בן אבינעם • יעל אשת חבר הקיני • אבימלך בן גדעון • יותם בן גדעון • פינחס בן אלעזר הכהן • אלקנה • חנה • פנינה • חפני ופינחס • אשת פינחס • מנוח • אשת מנוח • בת יפתח • משפחת אביעזר • יהונתן בן גרשום |  |
| דמויות במגילת רות | אלימלך • בעז • נעמי • רות • ערפה • מחלון וכליון |  |
| דמויות נוכריות בולטות | עגלון מלך מואב • יבין מלך חצור • סיסרא • דלילה • אם סיסרא • כושן רשעתים • זבח וצלמונע |  |
| אירועים | מלחמת סיסרא • שירת דבורה • פסל מיכה • פילגש בגבעה • מגילת רות |  |
| מקומות | גלגל • משכן שילה • נחלות שבטי ישראל • המצפה • מעברות הירדן • חרושת הגויים •  קריית יערים • אלון מעוננים • אלון מוצב • תומר דבורה • בית אל • מרוז |  |
| עמים | שבעת העממים • כנען • פריזי • יבוסי • אמורי • חיווים • חתים • גרגשי • ארמים • מואב • עמון • עמלק • פלשתים • מדין • בני קדם • הקיני |  |
יחסי פינלנד–פקיסטן

| יחסי פינלנד–פקיסטן |
| --- | --- |
פינלנד: פקיסטן


פינלנד: פקיסטן
שטח (בקילומטר רבוע)
338,145: 796,095
אוכלוסייה
5,618,827: 252,259,078
תמ"ג (במיליוני דולרים)
300,187: 338,368
תמ"ג לנפש (בדולרים)
53,425: 1,341
משטר
רפובליקה: רפובליקה אסלאמית פדרלית ודמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי פינלנד–פקיסטן הם היחסים הבילטראליים בין פינלנד לפקיסטן.
סקירה כללית

היחסים כוננו ב-12 בינואר 1951, ובמשך שנים רבות התמקדו בעיקר בסחר ובשיתוף פעולה כלכלי. בשנים האחרונות פינלנד גם תרמה כלכלית לשיתוף פעולה ופיתוח וסיוע הומניטרי בפקיסטן, למשל באמצעות תרומות משמעותיות לקרן Multi Donor Trust Fund של הבנק העולמי לשיקום אזור הגבול הפקיסטני. ההתייעצויות המדיניות האחרונות של פינלנד–פקיסטן נערכו בהלסינקי באפריל 2014.
בפינלנד אין שגרירות של פקיסטן, אך תושבי פינלנד יכולים לקבל שירותים קונסולריים משגרירות פקיסטן בסטוקהולם. שגרירות פינלנד באסלאמאבאד, פקיסטן, נסגרה באוגוסט 2012 בגלל קיצוץ תקציבי של הממשלה. כעת, שגריר פינלנד בדרום אסיה, מר הארי קמריינן, מופקד על יחסי פקיסטן, בדגש על פיתוח שיתוף פעולה כלכלי. משרדו מבוסס בהלסינקי במשרד לענייני חוץ של פינלנד. פינלנד מחזיקה קונסוליה כללית בקראצ'י, כמו גם שתי קונסוליות כבוד אחרות בערים לאהור ואסלאמאבאד הפקיסטניות.
המועצה העסקית של פקיסטן היא ארגון שהוקם בשנת 1985 ונרשם בפינלנד ובפקיסטן במטרה לשפר את קשרי המסחר והעסקים בין המדינות. אף על פי שהסחר הדו-צדדי מבחינה היסטורית היה מתון למדי, יותר ויותר עסקים פיניים מעוניינים בשוק הפקיסטני. מספר חברות פיניות בולטות כבר קיימות שם.
יהדות קוסובו

| --- | --- |

 אוכלוסייה
 50
 שפות
 סרבית, אלבנית
 דת
 יהודית
מצבה יהודית בפרישטינה
בית הקברות היהודי בפרישטינה
יהדות קוסובו משקפת במידה רבה את ההיסטוריה של היהודים בסרביה, למעט בתקופת מלחמת העולם השנייה, כאשר קוסובו, כחלק מממלכת אלבניה, הייתה בשליטה איטלקית ולאחר מכן בשליטה גרמנית.
השלטון העות'מאני

אין כמעט תיעוד של יהודי הבלקן לפני שהאזור נכבש על ידי העות'מאנים הטורקים. אולם כל הקהילות היהודיות בבלקן זכו לחיזוק במאות ה-15 וה-16 עם הגעתם של פליטים יהודים שנמלטו מהאינקוויזיציה הספרדית והפורטוגזית. הסולטאן באיזיט השני מהאימפריה העות'מאנית קיבל את הפליטים היהודים לאימפריה שלו. והם היו מעורבים במסחר בין המחוזות השונים באימפריה העות'מאנית, בעיקר במסחר במלח.
במפקד אוכלוסין טורקי משנת 1455, באזור ברנקוביץ'(המכסה 80% מקוסובו של ימינו) תועד בית אחד בווצ'יטרן בו התגוררו יהודים.
סטטיסטיקאי אוסטרי פרסם בשנת 1899 הערכה לפיה בקוסובו היו:
אלבנים: (48%)
סרבים: (44%)
8% הנותרים: צינצרים, טורקים, צ'רקסים, רומנים ויהודים.
השלטון היוגוסלבי

לאחר מלחמת העולם הראשונה, סרביה התאחדה עם מונטנגרו, ולאחר מכן עם מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים ויצרה את ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, ששמה שונה במהרה לממלכת יוגוסלביה. באותה עת ישבו בקוסובו כ-500 יהודים.
מפקד האוכלוסין של 1921 עבור השטחים הכוללים את קוסובו של ימינו מנה 439,010 תושבים:
לפי דת:
מוסלמים: 329,502 (75%)
סרבים אורתודוקסים: 93,203
קתולים רומאים: 15,785
יהודים: 427
קתולים יוונים: 26
מלחמת העולם השנייה והשואה

בשנת 1941 חוברה קוסובו לאלבניה הגדולה שנשלטה על ידי איטליה. ביולי 1943, כשאיטליה חתמה על הסכם שביתת הנשק, הגרמנים השתלטו על קוסובו. בשנת 1944, פרטיזנים קומוניסטים כבשו מחדש את קוסובו מאלבניה והפכו אותה לחלק מיוגוסלביה הפדרלית הדמוקרטית.
מלחמת העולם השנייה והשואה > גירוש

ספרות עדכנית מצביעה על חמישה גירושים מתועדים מקוסובו:
באוגוסט 1941, ממיטרוביצה שנמצאה תחת הכיבוש הגרמני, נשלחו 88 יהודים למחנה הריכוז סיימישטה ליד בלגרד שם הם נהרגו. לפני הגירוש נעצרו, לכאורה ,כל הגברים היהודים במיטרוביצה, בעוד שהנשים נשלחו לעבודות כפייה יומיומיות. בפברואר 1942, הנשים נעצרו עם ילדיהן, רכוש יהודי נלקח על ידי משתפי פעולה מקומיים ובית הכנסת נהרס. דו"ח משנת 1960 למינהל ביטחון המדינה של סרביה של קורבנות מ-12 משפחות שנורו במחנה בחורף 1941.
בשנת 1942, 250 מיהודי יוגוסלביה, כולל מספר לא ידוע של יהודים ילידי קוסובו, גורשו לאלבניה. נכון לשנת 1943, ההיסטוריון דניאל פרז מציין כי הם היוו חלק מ-500 יהודים שהוחזקו במעצר בית או במחנות ריכוז בעיירות האלבניות בראט, קרויה וקאוואג'ה. הוא מציין כי תנועת יהודים שהיו ילידי ושאינם ילידי קוסובו לאלבניה נמשכה לאורך כל תקופת המלחמה.
במרץ 1942, המשטרה הצבאית האיטלקית עצרה 51 פליטים יהודים והעבירה אותם לנאצים. לפי ההיסטוריון נואל מלקולם הם נשלחו לסיימישטה. דניאל פרז מפרט כי רשימת הגירוש נערכה על ידי השלטונות האיטלקיים והמשטרה האלבנית המקומית וכי הם נשלחו תחילה ל"מחנה ריכוז" [שגיאה טרמינולוגית ככל הנראה – שכן מדובר במחנה מעצר] בפרישטינה לפני שהועברו למיטרוביצה.
ב-14 במאי 1944, המפקד הנאצי היינריך הימלר פקד על הדיוויזיה ההררית אס אס ה-21 לעצור 281 יהודים שנשלחו לברגן-בלזן דרך בלגרד הכבושה, שם, לפי נואל מלקולם, יותר מ-200 מתו, או לפי מרטין קופרס, לפחות 177 מתו.
באוגוסט 1944 רוברט אליז פרסם של 789 קורבנות, בעיקר לא-יהודים, הכולל בוסנים, אלבנים, סרבים, קומוניסטים, פרטיזנים ופעילים, שנעצרו על ידי הדיוויזיה ההררית. ברשימה היו 31 אנשים שתועדו כיהודים, ועוד 11 אנשים, בעיקר ילדים, שהיו רשומים אך ורק על בסיס השתייכות למשפחה יהודית. גורלם אינו ידוע.
נואל מלקולם סיכם שמתוך 551 יהודים ילידי קוסובו שנכחו לפני המלחמה, 210 מתו עד לסיומה. הדבר אינו תואם מספרית עם הראיות המלאות לעיל. המספר האמיתי נותר לא ידוע.
הקהילה היהודית לאחר המלחמה

הפדרציה של הקהילות היהודיות ביוגוסלביה הוקמה לאחר מלחמת העולם השנייה כדי לתאם בין הקהילות היהודיות של יוגוסלביה שלאחר המלחמה ולפעול למען זכותם של יהודים לעלות לישראל. מטה הפדרציה היה בבלגרד, בירת יוגוסלביה שלאחר המלחמה.
יותר ממחצית מיהודי יוגוסלביה ששרדו בחרו לעלות לישראל לאחר מלחמת העולם השנייה. הקהילה היהודית של סרביה, ולמעשה של כל הרפובליקות ביוגוסלביה, נשמרה על ידי הכוח המאחד של פדרציית הקהילות היהודיות ביוגוסלביה. אולם כוח זה הסתיים עם פירוק יוגוסלביה בשנות ה-90.
מלחמות יוגוסלביה

יהודי סרביה חיו בשלווה יחסית ביוגוסלביה בין מלחמת העולם השנייה לשנות ה-90. לפי מפקד האוכלוסין של 1991, היו בקוסובו 112 יהודים, אם כי ייתכן שהיו יותר. עם זאת, בסוף המלחמה הקרה התפרקה יוגוסלביה. המלחמה על קוסובו החלה בשנות ה-90, כאשר מנהיג סרביה סלובודן מילושביץ' החל לבסס את השלטון בקוסובו וצבא השחרור של קוסובו ניהל התקוממות בדלנית. ב-1999, כוחות בינלאומיים גירשו את הכוחות הסרבים מקוסובו. במהלך הסכסוך, 50 היהודים שנותרו בעיר הבירה המחוזית פרישטינה ברחו לאלבניה, משום שהיו להם קשרים תרבותיים ולשוניים הדוקים עם האלבנים.
קוסובו שלאחר המלחמה

מעט מאוד יהודים נותרו בקוסובו, לדברי צ'דה פרלינצ'ביץ', מנהיגת הקהילה היהודית הקטנה של פרישטינה. היא סיכמה כי: ”הקהילה היהודית הבודדת בפריזרן דוברת אלבנית וטורקית, ונשארה בינתיים. קהילה זו מונה כ-50 חברים, המחולקים לשלוש משפחות. אין בתי ספר יהודיים. האבטלה נפוצה, והתמיכה בקהילה מגיעה מהג'וינט.” לישראל יחסים טובים עם קוסובו, והיא שלחה סיוע הומניטרי במהלך ואחרי המלחמה 1998–1999 עם משטרו של סלובודן מילושביץ'. החל משנת 2020 ישראל הכירה בעצמאות קוסובו וזאת הקימה את שגרירותה בירושלים.
קוסובו אימצה את האופן בו מוגדרת אנטישמיות לפי כוח המשימה הבין-לאומי להנצחת זכר השואה, זאת כתמיכה במאמצים הבינלאומיים למאבק באנטישמיות.
הערות שוליים

↑  סיור וירטואלי בהיסטוריה היהודית של קוסובו (באנגלית)
↑  Virtual Jewish History Tour – Serbia and Montenegro
↑  תיאור מפורט של ה-Sandzaks Pljevlja וה-Vilajets Kosovo, מודפס ככתב יד, Vien 1899, 80-81 (בגרמנית)
↑  Romano, Jasa (1980). Jews of Yugoslavia 1941–1945. Federation of Jewish Communities of Yugoslavia. pp. 573–590.
↑  מפירוט שמותיהם
1 2  שואת קוסובו (באנגלית)
1 2 3  פרז, דניאל; עריכה: ג'ון-פול הימקה וג'ואנה באטה מיכליק (2008). בתוך,להביא את העבר האפל לאור: קבלת השואה באירופה הפוסט-קומוניסטית (באנגלית). ארצות הברית: U of Nebraska Press. עמ. 27, 28, 29. ISBN 9780803225442.
↑  Martin Cüppers, “Mission in 'Greater Albania': The 21st Weapon Mountain Division of the ss 'Skanderbeg'” (paper presented at conference in Tirana, 19–20 May 2008
↑  Jürgen Fischer, Bernd (1999). Albania at War, 1939-1945. Albania: C. Hurst & Co. Publishers. p. 187.
↑  רשימה נרחבת של קורבנות
↑  Elise, Robert (6 במרץ 2021). "Prisoners of the Nazis in Kosovo". {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  Jews of the Former Yugoslavia After the Holocaust
↑  Spritzer, Dina (2008-02-17). "Independence at a time of uncertainty for Kosovo's Jews". Jewish Telegraphic Agency. אורכב מ-המקור ב-2008-02-20. נבדק ב-2008-02-22.
↑  Jordan, Michael J. (1999-12-03). "Jews in Kosovo city share fate and struggle of Albanians". Jewish Telegraphic Agency.
↑  Mizroch, Amir (2020-09-04). "Israel recognizes Kosovo". www.haaretz.com.
↑  Semini, Llazar (23 באוקטובר 2020). "Albania joins global efforts to combat anti-Semitism". The Washington Post. נבדק ב-24 באוקטובר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
| יהדות אירופה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה (סיציליה) • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בלגיה • בלארוס • בוסניה והרצגובינה • בריטניה (גיברלטר • סקוטלנד) • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • טורקיה • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סלובניה • סלובקיה •  סן מרינו • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קפריסין • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ • ברית המועצות • יוגוסלביה |  |
| מדינות שההכרה בהן מוגבלת | אבחזיה • קוסובו • צפון קפריסין • דרום אוסטיה • טרנסניסטריה |  |
| אזורים היסטוריים | אשכנז • מזרח אירופה • אוברלנד • אונטרלנד • אלזס • גליציה • טרנסילבניה • קטלוניה • הקרפטים |  |
כריס טיילור

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־20 קולומביה הבריטית, קנדה 
 מדינה:  קנדה 
 בן או בת זוג:  ליסה צ'אפל 
 
כריס טיילור (באנגלית: Chris Taylor) הוא מעצב משחקי מחשב ויזם קנדי, המוכר בעיקר בשל פיתוח המשחקים "Total Annihilation" וסדרת "Dungeon Siege", וכן על הקמת Gas Powered Games. בשנת 2002 קבע אתר האינטרנט Gamespy כי טיילור הוא אחד משלושים האנשים המשפיעים ביותר בתחום משחקי הווידאו.
ביוגרפיה

טיילור נולד בקולומביה הבריטית והחל לעבוד בתעשיית משחקי הווידאו בסוף שנות ה-80 ב-"Distinctive Software" בברנבי. משחקו הראשון היה "Hardball II" שיצא ב-1989.
טיילור עבר לסיאטל בינואר 1996. שם הצטרף ל-Cavedog Entertainment כמעצב ומנהל המיזם למשחק האסטרטגיה "Total Annihilation" ולהרחבתו הראשונה, "Total Annihilation: The Core Contingency".
הוא הקים את Gas Powered Games במאי 1998 ועיצב את משחק הפעולה-תפקידים "Dungeon Siege". המשכו, "Dungeon Siege II", יצא ב-2005.
באוגוסט 2005, בכתבה במגזין PC Gamer, סופר על פיתוחו של "Supreme Commander", משחק האסטרטגיה בזמן-אמת של טיילור מאז 1997. המשחק תואר כממשיכו הרוחני של "Total Annihilation", אך שיווקו כך היה אסור כיוון שהזכויות על המשחק הקודם היו ברשות חברת אטארי, על אף אי-התעניינותה להמשיך את המותג. Supreme Commander עצמו זכה בתואר "משחק האסטרטגיה הטוב ביותר של E3‏ 2006". המשחק יצא ב-16 בפברואר 2007 באירופה וארבעה ימים לאחר מכן בארצות הברית. המשחק זכה לשבחים וציונים גבוהים מאתרי אינטרנט ומגזינים גדולים.
ישראל פלינר

| --- | --- |

 לידה:  1896 פסטאווי, בלארוס 
 הוצאה להורג:  23 בפברואר 1939 (בגיל 43 בערך) גיא ההריגה בקומונרקה, רוסיה 
 מדינה:  ברית המועצות, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  גיא ההריגה בקומונרקה 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 פרסים והוקרה
 עיטור לנין 
 
ישראל ישראלייביץ' פלינר (ברוסית: Изра́иль Изра́илевич Пли́нер;‏ 1896 – 23 בפברואר 1939) היה אישיות בגופי הביטחון הממלכתיים של ברית המועצות, ראש הגולאג (1937–1938).
ביוגרפיה

הוא נולד בכפר פסטוי, מחוז וילנה במשפחה של פקיד יהודי. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר. הוא עבד במבשלה, כפקח רכבת, ולאחר מכן בשדה. בשנת 1919 התגייס לצבא האדום, בשנת 1922 - הצטרף למפלגה הקומוניסטית. מאז שנת 1922, שקד בפעילות מפלגתית וכלכלית. בשנת 1924 סיים את לימודיו באקדמיה הכלכלית הצבאית של הצבא האדום.
בשנת 1926 מונה לראש מחלקת האספקה של המשטרה החשאית, ואז הפך לעוזרו של ראש המשרד המוסקבאי של אוגפא"ו. מאז 1933 - עוזר בכיר, מאז 1935 - סגן ראש הגולאג. באוקטובר 1936, מונה לראש מחלקת היישוב מחדש של הנ.ק.ו.ד. של ברית המועצות.
מאז אפריל 1937 - שימש כיו"ר ועדת ההסמכה של גולאג. מאז 21 באוגוסט 1937 שימש כראש הגולאג. עם כניסתו לתפקיד הציב את מטרתו העיקרית לזהות את היסוד המהפכני במערכת המחנות.
הוא היה אחד המקורבים העיקריים של ניקולאי יז'וב ומארגני הטרור ההמוני. הוא הוביל את גירוש הקוריאנים במזרח הרחוק בשנת 1937.
לראש מועצת מחנות הריכוז הקומוניסטיים של הגולאג מונה ב-16 באוגוסט 1937, חמישה ימים לאחר תחילת המבצע הפולני של הנ.ק.ו.ד. (1937-1938) .
על פי מסמכי שירותי הביטחון, בשנת 1937 הורשעו 139,835 פולנים, אזרחי ברית המועצות. מתוך המספר הזה נהרגו 111,091 פולנים, ו-28,744 פולנים נשלחו למחנות הריכוז של הגולאג.
לאחר שמונה למשנה לראש הנקוו"ד לברנטי בריה, החלו הטיהורים.
ב-14 בנובמבר 1938, פוטר, בשל היותו תומך של יז'וב ונעצר.
הוא נשפט על ידי בית המשפט העליון של ברית המועצות ב-22 בפברואר 1939 בסעיף 1–58 "ב" לחוק הפלילי ("בגידה מצד אנשי צבא") וב-23 בפברואר 1939 נורה למוות בגיא ההריגה בקומונרקה.
כיסא אדירונדק

כיסאות אדירונדק על מידשאה
כיסא אדירונדק
כיסא אדירונדק (באנגלית: Adirondack chair) המכונה גם כיסא מסקוקה (Muskoka chair - על שמה של העיר מסקוקה שבפרובינציית אונטריו בקנדה) הוא כיסא עשוי עץ המשמש לרוב בגינות ובשטחי חוץ.
היסטוריה

הכיסא עוצב על ידי תומאס לי (Thomas Lee) בשנת 1903. לי נפש בווסטפורט שבמדינת ניו יורק בהרי האדירונדק, ועיצב את הכיסא עבור בית הנופש שלו. הכיסא המקורי היה עשוי 11 חתיכות עץ, שנחתכו מלוח עץ אחד. לכיסא משענת ניצבת, ומשענות ידיים רחבות - שני מאפיינים אלה היו למאפייני ההיכר של הכיסא, והיוו הסיבה לנוחות הישיבה בו על אף העדר הריפוד. משענות הידיים מאפשרות הצבת משקאות או ספרים ומייתרות את הצורך בשולחנות בסמוך לכיסא.
לי פנה לנגר הארי באנל (Harry Bunnell) וביקש שייצר עבורו את הכיסאות. באנל החל לייצר את הכיסאות באופן מסחרי ומכר אותם לנופשים שהגיעו לווסטפורט. בשל הצלחת הכיסא רשם באנל פטנט על הכיסא בשנת 1905. בתקופה זו נודעו הכיסאות בשם "כיסאות וסטפורט" על שם העיר בה יוצרו לראשונה. במהרה זכה הכיסא לפופולריות רבה, והשימוש בו נפוץ בכל אתרי הנופש באזור הרי האדירונדק - ומכאן שמו כיום. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הפך הכיסא פופולרי גם באזור מסקוקה שבפרובינציית אונטריו הסמוכה.
כיסא האדירנדוק היה השראה ל"כיסא אדום וכחול" בעיצובו של חריט ריטפלד - כיסא שהפך לאחד מסמליה של תנועת דה סטייל ההולנדית.
כיום משמשים כיסאות אלה באתרי נופש בשל עמידותם לתנאי הטבע, וכן במרפסות בתי קפה (בשל משענות הידיים הרחבות המאפשרות הנחת מזון ומשקאות עליהם).
ראו גם

כיסא אדום וכחול
הערות שוליים

↑  פטנט ארצות הברית מספר 794,777
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583866705171  LCCN: sh2012001141
לאו ג. קרול

| --- | --- |
לאו ג. קרול
לאו ג. קרול
 לידה:  26 באוקטובר 1886 נורת'האמפטונשייר, בריטניה
 פטירה:  16 באוקטובר 1972  (בגיל 85) הוליווד, ארצות הברית
 מקום קבורה:  קליפורניה 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1912–1970 (כ־58 שנים)
 פרופיל ב-IMDb
 
לאו ג. קרול (Leo Gratten Carrol ‏ 26 באוקטובר 1886 - 16 באוקטובר 1972) היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה בריטי.
קורות חיים

לאו גראטן קרול נולד בWeedom, בריטניה לקצין צבא קתולי שקרא לו על שם האפיפיור שהיה אז בתפקיד, לאו השלושה-עשר. הוא החל להופיע על הבמה ב-1912 אך רצה קריירה צבאית כאביו. במלחמת העולם הראשונה הוא לחם בצרפת, יוון וארץ ישראל שם נפצע ואושפז למשך שנתיים. לאחר זאת ויתר על קרייה צבאית וחזר לבמה שם המשיך להופיע בהצגות בברודוויי ובלונדון.
ב-1934 עבר להוליווד והחל לשחק בסרטים. סרטו הראשון היה Sadie McKee ‏ (1934) לצד ג'ואן קרופורד. הוא שיחק לרוב בתפקידים משניים.
ב-1939 שיחק באנקת גבהים, ב-1950 באבי הכלה לצד אליזבת טיילור וב-1951 שיחק בסרט "שועל המדבר: סיפורו של רומל" בתפקיד פלדמרשל גרד פון רונדשטט ובסרט "זרים ברכבת".
ב-1952 שיחק בהרע והיפה לצידו של קירק דאגלס, ב-1952 שיחק בשלגי הקילימנג'רו לצידו של גרגורי פק, ב-1955 שיחק בסרט "אנחנו לא מלאכים" לצידם של המפרי בוגרט ופיטר יוסטינוב ובטרנטולה. ב-1956 שיחק בסרט "הברבור" לצדה של גרייס קלי. ב-1961 שיחק לצד היילי מילס בסרט אבא מתארס, ב-1963 שיחק בסרט הפרס לצידו של פול ניומן וב-1965 ב"דירת הפגישות" לצידה של סנדרה די.
קרול שיחק בשישה סרטים בבימויו של אלפרד היצ'קוק:
רבקה - (1940)
חשד - (1941)
בכבלי השכחה - (1945)
משפט פאראדין - (1947)
זרים ברכבת - (1951)
מזימות בינלאומיות - (1959)
הוא שיחק גם בסדרות הטלוויזיה Topper ‏ (1953 - 1956) ו-The Man from U.N.C.L.E ‏ (1964 - 1968).
יעקב מאירסון

| --- | --- |

 לידה:  1891 קריבי ריה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1947 (בגיל 56 בערך) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מעסיק:  K. D. Ushynsky South Ukrainian National Pedagogical University 
 מפלגה:  המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית 
 
יעקב מאירסון (בכתיב יידי: מאירזאָהן; 1886, חרסון – 1947, מוסקבה) היה פוליטיקאי, עיתונאי, סופר ואיש אקדמיה; פרסם ספרים ומאמרים ביידיש, בעברית וברוסית. היה מראשי מפלגת פועלים סוציאליסטית עברית, ממייסדי התנועה הקומוניסטית בארץ ישראל, האידאולוג שלה ופרופסור בכיר באוניברסיטה הלאומית (אנ') באודסה.
ראשית חייו: מאוקראינה לארץ ישראל

נולד ב-1886 למשפחה יהודית דתית בחרסון שבאוקראינה (אז באימפריה הרוסית), בנו של ר' יקותיאל, שו"ב. הושפע רבות מהתנועה הסוציאליסטית ברוסיה, וב-1912 הגיע לארץ ישראל במטרה לאסוף חומר לקראת כתיבת ספר לימוד. בתקופה זו שימש כמורה במספר יישובים יהודיים כמו באר טוביה, שפיה, גן שמואל, זכרון יעקב, ופרסם מאמרים ב"הפועל הצעיר". בשנת 1919 הקים ביחד עם אברהם ריבוצקי וזאב אברבוך את מפלגת פועלים סוציאליסטית עברית – מפ"ס. ב-1920 השתתף בוועידה העולמית של "פועלי ציון" בווינה, והתעמת באופן חריף עם דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי, כאשר טען כי
בארץ ישראל אין לגמרי אדמה בלתי מושבת... כל אדמת א"י מיושבת... השומר - הסתדרות מזוינת שנוצרה מתחילתה לשמירת הונה ורכושה של הבורגנות היהודית ולמלחמה בעובדים הערבים.
בעקבות אמירות אלה ודומות להן התכחשה לו אף מפלגתו, גורש מאירסון מהוועידה.
לאחר הוועידה המשיך בפעילות פוליטית, ואף נבחר לוועד העיר יפו. לאחר שלא יכול היה לסבול את רדיפות הציונים ושלטונות המנדט הבריטי עזב את ישראל לברית המועצות, והתיישב באודסה.
בברית המועצות

באודסה החל ללמד יהדות באוניברסיטה המקומית, ועד מהרה קנה לו שם כאדם בקיא וידען. ב-1935 נשא לאשה את רחל נדזווצקי (1915 אודסה–2009 ראשון לציון), תלמידתו.
חזרתו לחיק הציונות

במהלך השנים בברית המועצות גברה אכזבתו מהשלטון הסובייטי ומהקומוניזם, והוא שינה את השקפותיו האנטי ציוניות. מלחמת העולם השנייה וזוועות השואה גרמו לו להפוך לציוני, והוא החל ללמד בסתר צעירים יהודים עברית ויהדות. לאחר שנמלט מפני הנאצים לאלמטי שבקזחסטן, המשיך בפעילותו הציונית, ואף נפגש עם מספר אישים אשר העבירו לבן-גוריון ולאישים בכירים אחרים בארץ את חזרתו בתשובה, אשר צוינה על ידי בן-גוריון בנאומו במאי 1952.
ב-1947 נפטר במוסקבה מהתקף לב, בהותירו את אשתו בהיריון בחודש התשיעי.
ב-1983 נסגר המעגל כאשר אלמנתו, בתו ונכדו אלכס בנדרסקי עלו לישראל לאחר שהייה בסירוב במשך 8 שנים.
סיפור חזרתו בתשובה היה נושא למספר מאמרים רחבי יריעה בעיתונות הישראלית של שנות ה-50, והיוו חיזוק אידאולוגי לרעיון הציוני, עד כדי כך שאף ראש הממשלה בן-גוריון מצא לנכון לציין את הדבר באחד מנאומיו.
הערות שוליים

1 2 3  שלמה יהלומי, "יעקב מאירסון ודרך תשובתו", דבר, 28 בדצמבר 1956.
↑  דוד בן-גוריון, מאירסון מכה על חטא, דבר, 25 במאי 1952
↑  Єврейський історик з Кривого Рогу - Яків Мерзон та його життєвий шлях - kryvorizhski.info, ‏2022-11-01 (באוקראינית)