stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טרצה

טרצה (מאיטלקית, terza - שלישית) היא המרווח המוזיקלי השלישי בתאוריית המוזיקה, והיא מציינת טווח של שלושה תווים על סולם דיאטוני. מאחר שסולם דיאטוני איננו קבוע, כלומר המרווח בין דרגות סמוכות בסולם עשוי להיות טון או רק חצי-טון, מתקבלים שני סוגים של טרצות:
טרצה גדולה - מרווחה הוא של שני טונים מלאים, כמו בין דו למי. טרצה גדולה טהורה נשמעת בין שני צלילים שיחס התדירויות ביניהם הוא בקירוב 4:5, כלומר כדי לקבל טרצה נקייה נוהגים להנמיך במעט את הצליל העליון.
טרצה קטנה - מרווחה הוא של טון וחצי, כמו בין רה לפה, או בין דו למי-במול. טרצה קטנה טהורה נשמעת בין שני צלילים שיחס התדירויות ביניהם הוא 5:6 בקירוב, כלומר כדי לקבל טרצה נקייה נוהגים להגביה במעט את הצליל העליון. הסולם המינורי מקבל את שמו מנוכחות מרווח של טרצה קטנה בין התו הראשון (הטוניקה) לתו השלישי.
את כיוון הטרצות ניתן לעשות בכלי קשת ובכלי נשיפה, אך לא בפסנתר ובכלי המקלדת האחרים, משום שכיוון כלי המקלדת הוא משווה: בין כל תו יש חצי טון בדיוק.
רוב האקורדים מבוססים על מרווחים של טרצה:
רצף של טרצה גדולה, ולאחר מכן טרצה קטנה, יוצר אקורד מז'ורי.
רצף של טרצה קטנה, ולאחר מכן טרצה גדולה יוצר אקורד מינורי.
רצף של שתי טרצות גדולות רצופות יוצר אקורד מוגדל.
רצף של שתי טרצות קטנות רצופות יוצר אקורד מוקטן.
כמו כן אקורדים מרובעים מסוג שבע (ספטאקורדים) מורכבים משלוש טרצות רצופות.
מלבד שני סוגי הטרצה המקובלים, קיימים עוד שני סוגים של טרצה:
טרצה מוקטנת שמרווחה הוא של טון אחד, כמו בין סי לרה במול.
טרצה מוגדלת שמרווחה הוא של שני טונים וחצי, כמו בין דו למי-דיאז (פה).
המרווח המשלים (או ה"הופכי") של הטרצה הוא הסקסטה, וגם הוא מרווח קונסוננטי.
טוורדושין

טווְרְדושין (בסלובקית: Tvrdošín; בגרמנית: Turdoschin; בהונגרית: Turdossin; בפולנית: Twardoszyn; ביידיש: טורדאשין) היא עיר במרכז סלובקיה. עד השואה התקיימה בה קהילה יהודית קטנה.
גאוגרפיה

העיר נמצאת במפגש הנהרות אורבה ואורביצה כ-12 ק"מ דרומית לגבול עם פולין וכ-32 ק"מ מהעיר דולני קובין.
היסטוריה

העיר נזכרת במסמכים משנת 1111 ובמסמכי המלך בלה השלישי משנת 1183. היא קיבלה מעמד עצמאי מחצר המלוכה בשנת 1139.
הקהילה היהודית

התיישבות יהודית בטווְרְדושין החלה כנראה בראשית המאה ה-19. הקהילה הגיעה לשיאה ב-1880 שאז נמנו בה 176 יהודים. בקהילה כיהן רב יחיד – ר' משה סלומון שחיבר מספר חיבורם שבהם עורר עליו את זעמם של רבנים אורתודוקסים. הוא שימש כרב עד פטירתו ב-1912 ומאז לא היה בה רב. ב-1869 עם הקרע ביהדות הונגריה הקהילה הגדירה עצמה כקהילת סטטוס קוו ובהמשך השנים כקהילה ניאולוגית.
ב-1922 מנתה הקהילה 222 נפשות והיו בה בית כנסת, בית קברות, מקוה טהרה, בית ספר יסודי ואטליז.
החוקר היהודי אדולף רוזנצווייג נולד בעיירה ב-1850.
עם כינון המדינה הסלובקית ב-1939 ניתכו גזירות על היהודים, נציגיהם פוטרו מהמועצה המקומית ובתי העסק היהודים עברו אריזציה. ממרץ 1942 גורשו יהודים למחנות אושוויץ ומיידנק. כמה עשרות יהודים חזרו לטווְרְדושין אחרי השחרור אולם במשך השנים עזבו כולם עד האחרון שבהם.
לקריאה נוספת

פנקס הקהילות – סלובקיה, יד ושם, תשס"ג, עמ' 235–236.
טימופיי מרגאסוב

טימופיי מרגאסוב (ברוסית: Тимофе́й Вячесла́вович Марга́сов; נולד ב-12 ביוני 1992 בטוליאטי שברוסיה) הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת המגן, זכה שלוש פעמיים בגביע רוסיה בכדורגל, כל פעם במועדון אחר.
קריירת מועדונים

טימופיי מרגאסוב התחיל לשחק כדורגל במועדון נוער בעיר הולדותו ואחר כך עלה לקבוצה בוגרת. בשנת 2012 הוא חתם חוזה עם יניסיי ובשנת 2013 עם מעבר לרוסטב החל לשחק בליגה העליונה הרוסית. לקראת עונת 2014/15 הוא הושאל לסיביר נובוסיבירסק. לאחר שנה הוא עבר לקריליה סובייטוב סמרה וממנה ללוקומוטיב מוסקבה. בהיותו חתום בלוקומוטיב הוא הושאל לטוסנו ואחר כך לסוצ'י. בשנת 2020 הוא נמכר לסוצ'י והמשיך לשחק עבור המועדון.
טימופיי מרגאסוב זכה מספר פעמים בגביע רוסיה בכדורגל - בעונת 2013/14 עם רוסטב, בשנת 2016/17 עם לוקומוטיב מוסקבה ובעונת 107/18 עם טוסנו.
נבחרת לאומית

בשנת 2014 מרגאסוב שיחק פעמיים עבור נבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 21.
ידיים על הלב

"ידיים על הלב" הוא אלבומו החמישי של יוגב גלוסמן, והשני שלו בשפה העברית. האלבום יצא לאור ב-24 ביוני 2024 תחת הוצאת חברת התקליטים נענע דיסק.
רקע וקידום

יוגב גלוסמן, הידוע גם בשם iogi, הוא מולטי-אינסטרומנטליסט ומפיק מוזיקלי ישראלי. הוא הוציא שלושה אלבומים באנגלית ואלבום אחד בעברית, בעוד האלבום החדש שלו, "ידיים על הלב", הוא האלבום השני שלו בעברית. התהליך היצירתי של האלבום החל לאחר צאת האלבום הראשון בעברית, בחורף 2019. גלוסמן החל לכתוב את האלבום במהלך כמה לילות באמירים, וחלק גדול ממנו נוצר אז. העבודה על האלבום נמשכה לסירוגין בין פרויקטים אחרים, והוא הושלם באמצע 2023. לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל, גלוסמן חזר להאזין לאלבום ושינה חלק מהמילים וההפקה, הרגיש שהאלבום מדבר את ההווה שלו ואת הזמנים הקשים. גלוסמן מתאר את האלבום כאלבום הכי אינטימי שלו, שמדבר על הסביבה הקרובה שלו, האהבות והפחדים שלו.
בקיץ 2024, גלוסמן יערוך סיבוב הופעות לציון צאת האלבום החדש, שבו הוא יחבר לראשונה בין יצירתו בעברית לזו שבאנגלית תחת השם iogi.
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | להבות  | 4:03 |
| 2. | שמש  | 4:22 |
| 3. | את  | 3:53 |
| 4. | אין דבר עוד בעולם  | 3:39 |
| 5. | לב  | 3:45 |
| 6. | נחמה מתוקה  | 3:55 |
| 7. | שמש לתת לך  | 3:54 |
| 8. | זה מה שיש  | 4:06 |
| 9. | זה גם יפה לך  | 4:15 |
| 10. | ידיים על הלב  | 5:37 |
| משך כולל: | משך כולל: | 41:33 |
הערות שוליים

1 2  nanadisc, ידיים על הלב – אלבום חדש ושני בעברית [...], באתר אינסטגרם, ‏24 ביוני 2024
טולסיפור

| --- | --- |
 מדינה:  נפאל נפאל
 פרובינציה:  לומביני
 תאריך ייסוד:  1992 
 שטח:  384.63 קמ"ר
 גובה:  725 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  51,537 (2011)
 קואורדינטות:  28°07′52″N 82°17′50″E﻿ / ﻿28.131111111111°N 82.297222222222°E﻿ / 28.131111111111; 82.297222222222 
 https://tulsipurmun.gov.np/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת נפאל מוגדלת) קטמנדו לליטפור פוקהרה דהאנגדי נפאלגאנג' בוטוואל דהאראן בירגאנג' ג'נקפור אוורסט הרפובליקה העממית של סין  הודוטולסיפור(למפת נפאל רגילה) קטמנדו לליטפור פוקהרה דהאנגדי נפאלגאנג' בוטוואל דהאראן בירגאנג' ג'נקפור אוורסט הרפובליקה העממית של סין  הודוטולסיפור(למפת לומביני רגילה) דאוקהורי גהוראהי בוטוואל נפאלגאנג' סידהארטנגר גולארייה הודו סוד. קרנאלי גנדאקיטולסיפור(למפת לומביני מוגדלת) דאוקהורי גהוראהי בוטוואל נפאלגאנג' סידהארטנגר גולארייה הודו סודורפשצ'ים קרנאלי גנדאקיטולסיפור  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
טולסיפור היא עיר תת-מטרופולינית בדרום-מזרח נפאל. טולסיפור הוקמה בשנת 1992 על ידי מיזוג עיריות קיימות. לפי מפקד האוכלוסין הלאומי משנת 2011 התגוררו בעיר כ-141,528 תושבים ב-31,243 משקי בית.
מבחינת דתית, 97.8% מהתושבים הם הינדים, 0.9% בודהיסטים, 0.7% נוצרים, 0.5% מוסלמים ו-0.1% אחרים.
74.5% מתושבי העיר יודעים קרוא וכתוב, 1.7% ידעו רק לקרוא ו-23.7% לא ידעו לא לקרוא ולא לכתוב.
הערות שוליים

↑  "National Population and Housing Census 2011" (PDF). Central Bureau of Statistics. בנובמבר 2017. ארכיון (PDF) מ-27 בינואר 2018. נבדק ב-1 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  NepalMap Religion
↑  NepalMap Literacy
השפעתה התרבותית של מדונה

מדונה (2015)
מאז תחילת הקריירה שלה בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, לזמרת ולכותבת השירים האמריקאית מדונה הייתה השפעה חברתית-תרבותית על העולם באמצעות שיריה, מערכות היחסים שלה, סגנון לבושה ואורח חייה. במהלך הקריירה שלה, תוארה מדונה על ידי מחברים בינלאומיים מרובים כאישה "המצליחה ביותר בכל הזמנים" במוזיקה, או ככל הנראה כ"אמנית המשפיעה ביותר בכל הזמנים". היא גם השיגה מעמד של "אייקון תרבות" כפי שציין תאורטיקן התרבות סטיוארט סים.
המורשת שמדונה יצרה עם השנים נחקרה על ידי סוציולוגים, היסטוריונים ומדעני חברה אשר ערכו מחקרים מקיפים על הזמרת. השפעתה המוזיקלית הושוותה לאייקוני מוזיקה כמו הביטלס ואלביס פרסלי. מבחינת מכירות, מדונה נחשבת למוזיקאית שיאנית מכירות ותקליטיה נמכרו במאות מיליוני עותקים, מה שהופך אותה לאמנים הנמכרת ביותר בכל הזמנים. מבקרים רבים טענו כי בדיעבד נוכחותה, הצלחתה ותרומתה בכך סללו את הדרך לאמנים רבים ושינו את סצנת המוזיקה לנשים במוזיקה, במיוחד במוזיקת הפופ והדאנס. ביקורות על עבודותיה שימשו גם כ"מפת דרכים לבדיקת נשים בכל שלב בקריירת המוזיקה שלהן" לדעתם מבקרים רבים. לפי היכל התהילה של הרוק אנד רול, מדונה היא סמל פופ המולטימדיה הראשון בהיסטוריה. המלומד הצרפתי ז'ורז' קלוד גילברט הרגיש שיש לה חשיבות תרבותית גדולה יותר ממה שחושבים וטען שהיא מיתוס פוסט-מודרני, שיש בו אוניברסליות ונצחיות. האקדמאית קמיל פאגליה כינתה אותה "דמות היסטורית מרכזית".
הפניות למדונה בתרבות הפופולרית מצויות באמנויות, בספרות, במוזיקה ואפילו במדע. במובן הכללי, העיתונאי פיטר רובינסון ציין ש"מדונה המציאה את תהילת הפופ העכשווית כך שיש מעט ממנה בדנ"א של כל דבר בפופ המודרני". בנוסף לכך, נחשבת מדונה לדמות מקטבת; במהלך הקריירה שלה, מדונה משכה תשומת לב תרבותית סותרת מצד ארגונים משפחתיים, אנטי פורנו פמיניסטיים וקבוצות דתיות ברחבי העולם באמצעות חרם והפגנות. שיריה, אלבומיה והקליפים שהוציאה לאורך הקריירה שלה, הפכו לנכסי צאן ברזל במדינות שונות ברחבי העולם.
סקירה כללית

מספר אקדמאים וסופרים ציינו את השפעתה התרבותית של מדונה מאז שהחלה את פעילותה בשנות ה-80 של המאה ה-20 והעירו על המשך השפעתה ומורשתה בעשורים הבאים. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20, המוזיקולוג אדוארדו ויניאלה מאוניברסיטת אוביידו, בשיחה עם רדיו פראנס אינטרנשיונל, הגיב ש"ניתוח מדונה" הוא להתעמק באבולוציה של רבים מההיבטים הרלוונטיים ביותר בחברה.
בשנת 1998 אן פאוורס מניו יורק טיימס הגדירה את מדונה כ"אלילה לאורך זמן רב שמוגדרת על ידי הקהל שלה ומשמשת כפרצוף האנושי של השינוי החברתי". בערך בתקופה הזו, כמה אקדמאים תיארו אותה כ"ברומטר תרבות המכוון את תשומת הלב לתמורות תרבותיות, מאבקים ושינויים". הסופר הבריטי, ג'ורג' פנדל, שכתב עבור ארגון "בידון" הסביר שהיא הגדירה דרך חיים בשנות ה-80 וה-90 והדבר הביא לתאר אותה באופן עקבי כ"סמל תרבותי". אליו הצטרף החוקר האקדמאי הבריטי בריאן מקנאייר שהוסיף שהיא "יותר מאייקון ומשפיעה תרבותית". הפרופסורית הקנדית, קרלנה פיית', טענה שהמוזרות של מדונה היא ש"היא שטה כל כך חופשייה דרך כל כך הרבה שטחים תרבותיים והיא הייתה דמות להערצה בין אנשים ממגוון שלם של תרבויות שהלכו אחריה יותר ויותר ככל שהפכה לדמות מרכזית יותר". המשוררת האמריקאית, ג'יין מילר, אמרה ש"מדונה מתפקדת כארכיטיפ ישיר בתוך התרבות העכשווית", והשוותה אותה למדונה השחורה. בתיאורו של הסופר האמריקאי תות סרויאן מדונה היא "מספרת סיפורים" ו"פורצת דרך תרבותית". בנוסף הוא אמר: "היכולת של מדונה להעביר את המסר שלה מעבר למוזיקה ולהשפיע על חייהן של נשים הייתה המורשת שלה". הפרופסור הרומני דורו פופ מאוניברסיטת באב-בוליאיי תיאר בספרו "עידן ההפקרות" (2018) שהיא "אייקון תרבותי מאוחד" וציין את העובדה שכמה סופרים כינו אותה כ"גיבורה". פרופסורים ומחברים של האנציקלופדיה "נשים בעולם של היום, כרך 1" (2011), כתבו:
השפעתה התרבותית של מדונה הייתה עמוקה ורחבה, שכן התמורות והמחלוקות המרובות שלה משכו את תשומת לבם של חוקרים רבים העובדים במגוון תחומים, כמו תיאוריה פמיניסטית וקווירית, לימודי תרבות, לימודי קולנוע ותקשורת. דיונים מלומדים על מדונה מקיפים מגוון רחב של נושאים [...] מחקרים ביקורתיים על מדונה חושפים אותה – כסמל, תדמית ומותג.
פרשנויות על השפעתה התרבותית של מדונה או על מורשתה ניתן למצוא גם בעיתונים מסורתיים ובכלי תקשורת אחרים. ג'ניס מין מבילבורד כתבה בשנת 2016 כי "מדונה היא אחת ממספר זעיר של אמני-על שהשפעתם וקריירתם חרגו ממוזיקה". רבקה הרינגטון, עורכת בניו יורק כתבה: "ההישגים האמיתיים של מדונה הם יותר מדי מכדי שהאדם המודרני יוכל לחשוב אפילו". ויליאם לנגלי מדיילי טלגרף הרגיש ש"מדונה שינתה את ההיסטוריה החברתית בעולם, ועשתה יותר דברים ממה שאנשים אחרים עשויים לעשות אי פעם". התורם של חברת ספין מדיה הגיע למסקנה כי "מדונה שינתה את החברה באמצעות שאיפתה הלוהטת וחוסר נכונותה להתפשר". מריסה ג. מולר מ-W כתבה ש"מדונה הותירה את חותמה בכל פן תרבות".
סקירה כללית > בארצות הברית

בארצות הברית מדונה כונתה כ"אייקון אמריקאי" בידיי אמריקאים וסופרים בינלאומיים רבים הן בזכות ההשפעה המוקדמת שלה והן בזכות המורשת שלה בתרבות האמריקאית. אקדמאים שונים השוו אותה לאייקונים אמריקאים אחרים כדוגמת מרילין מונרו, אלביס פרסלי וקוקה-קולה. הם חשו כי את הדימוי שלה "ניתן לזהות באופן מיידי ברחבי העולם והוא מתקשר באופן מיידי עם רבים מערכי התרבות האמריקאית". יועצת מגדרית ומוזיקולוגית בקורס שהוקדש למדונה באוניברסיטת אוביידו בשנת 2015, אמרה שההיסטוריה והאבולוציה שלה יהיו "ניתנים להשוואה" ויכולים להיות "שימושיים לניתוח ההתפתחות ההיסטורית של ארצות הברית". הסופר הארגנטינאי, רודריגו פרסן, ראה בה את אחד ה"סמלים הקלאסיים של תוצרת ארצות הברית". תפיסה חיצונית אחרת הגיעה מהאקדמאי הצרפתי ז'ורז' קלוד גילברט שהביע (בערך ב-2002) ש"אמריקה יודעת יותר על מדונה מאשר על כל קטע מהמקרא". העורכת האמריקאית אנאלי ניוויץ הצהירה שהזמרת נתנה לתרבות האמריקאית ולתרבות ברחבי העולם, "לא אוסף של שירים, אלא אוסף תמונות". היסטוריון התרבות והסופר ג'ים קולן כתב ש"מעטים מהדמויות בחיים האמריקאים שהצליחו להשליט את הגורל שלהם באותה מידה כמוה, והעובדה שהיא עשתה זאת כאישה היא מדהימה יותר".
הפרופסורית ברטה א. סמית' שומאדה חשה שרק מדונה מתחרה במרחב שכבשה אופרה ונפרי בסוף המאה ה-20 ובנפש התרבות הלאומית. במהלך שנות ה-80 וה-90 התייחסו אליה כתנועה פמיניסטית, פוליטית ומינית משל עצמה. אן פאוורס אמרה ש"אינטלקטואלים תיארו אותה כמגלמת מין, קפיטליזם וידוענית בעצמה". שרה מרקוס אמרה ש"הזמרת הביאה את השינויים בתרבות האמריקאית". בנוסף לכך, היא אמרה ש"התפשטותה של השחרור המיני לאמריקה התיכונה, שינתה את המדינה הזאת לטובה. וזו לא חדשות ישנות; אנחנו עדיין חיים אותה". בסיכום המאמר שלה כתבה: "שמדונה שינתה מחדש את התרבות האמריקאית". הפרופסור וההיסטוריון גלן ג'ינסון אמר כי היא "שחררה את האמריקאים מעכבותיהם וגרמה להם להרגיש טוב עם הנאה". הסופר הסקוטי אנדרו או'הגן כתב: "מדונה היא כמו יריבה הרואית לאוטוריטריות תרבותיות ופוליטיות של הממסד האמריקאי".
מדונה כאייקון

מרסל דנסי, פרופסור לסמיוטיקה ואנתרופולוג לשוני באוניברסיטת טורונטו אמר שהמילה אייקון הוא מונח שהשתמשו בו בהקשר דתי אך עם פריצתה של מדונה החלו להשתמש בו גם בקרב ידוענים. בנוסף לכך, טען שנהגו להשתמש במילה לתאר גברים אך בזכות מדונה השתמשו במילה הזו גם עבור נשים. בעקבות כך מספר מילונים ידועים השתמשו במדונה כדי לתת דוגמה לשימוש במילה.
מדונה כונתה "אייקון" בתחומים רבים ביניהם פמיניזם, סקס, קוויריות ומגדר שנערכו בהם מחקרים. הפרופסור דיאן פקנולד אמר ב-2006 ש"העובדה שלא רק עבודתה אלא האישיות שלה הייתה פתוחה לפרשנויות מרובות תרמה לעליית במחקרים סביבה". ברולינג סטון נכתב כי: "היא סמל חי לא רק בגלל הדברים האלה אלא כרעיון, כדוגמה כארכיטיפ שיוצא במקביל לאישה האמיתית".
מדונה כאייקון > פמיניזם

מדונה כאייקון פמיניסטי יצרה מגוון דעות ברחבי העולם במשך עשרות שנים. הפרשן הקנדי מארק סטיין הסביר ש"יש לה חשיבות לפמיניזם על ידי קורסים במכללות" וכינה אותה "מטפורה לתעשייה". ריצ'רד אפניגנזי וכריס גאראט כתבו ב-Introducing Post Modernism: A Graphic Guide ‏(2014) שעבור חלקם, "מדונה היא מודל הסייבר של האישה החדשה". בשנת 2012, האקטיביסטית והסופרת ג'ניפר באומגרדנר חשה שמדונה "ילדה זן חדש של פמיניסטיות". פרופסור סוט ג'האלי אמר שהזמרת "היא סמל פמיניסטי כמעט קדוש". בשנת 1990 כינה האקדמאי קמיל פגליה את מדונה "פמיניסטית אמיתית" וכ"עתיד הפמיניזם". בשנת 2017 אמר כי אכן מדונה הייתה עתיד הפמיניזם. בשנת 2011 כלל עיתון הגרדיאן את מדונה ברשימת "100 הנשים המובילות בעת הנוכחית" כאשר עורכת העיתון רשמה: "לא משנה העשור או טרנד האופנה, היא תמיד הייתה גלויה על קשיחותה ושאיפתה". עוד הוסיפה שמדונה "אינה מעוררת השראה משום שהיא נותנת לנשים אחרות יד, אלא משום שהיא פורצת את גבולות הנחשבים בדרך כלל כלא מקובלים". בשנת 2012, מבקר התרבות הספרדי ויקטור לנור כינס ועדת חוקרים שדנה בעובדה שמדונה היא אייקון פמיניסטי. אחת התגובות הייתה: "היא הביאה את הרעיון של נשים כגיבורות וכסוכנות של פעולותיהן", בעוד אנשים אחרים בוועדה הצהירו שהיא "תורמת להעצמתן של נשים בקבוצות מיעוט, נשים מערביות, אנשים מהמעמד הבינוני ואנשים מקהילת הלהט"ב אך העצמה זו אינה פמיניזם, משום שהיא אינדיבידואליסטית". עבור אחרים, כמו הפרשנית האוסטרלית, מלינדה טנקארד רייסט "מדונה הפנתה עורף למען הנשים" וכתבה על כך גם במאמר שלה ב-2016 שם תיארה את מדונה כ"איום על הסטטוס קוו".
מדונה כאייקון > סמל מין

במהלך הקריירה שלה כונתה מדונה כ"אייקון מין" וכ"סמל מין". עוד בשנים המוקדמות לקריירה שלה, כונתה כך ורבים סברו שתמשיך להיות כזו לאור התבגרותה. קונוטציה מינית הייתה חלק מהקריירה שלה, בעוד קורטני א. סמית' כתב בספר "אוסף שיאים של נשים" (2011) שרוב האנשים משייכים את מדונה למין. צ'אק קלוסטרמן בספר "סקס, סמים ופחזניות קקאו" (2003) ש"בכל פעם שאני שומע אינטלקטואלים מדברים על אייקונים מיניים של ימינו, השם המוזכר ביותר הוא מדונה". על תפישות נרחבות אלה התבדח פעם הפיזיקאי סטיבן הוקינג כאשר אמר: "מכרתי יותר ספרים על פיזיקה מאשר מדונה על יחסי מין".
השימוש של מדונה במיניות שלה מאז תחילת הקריירה שלה תועד והודגש לאור העובדה שרוב האנשים שהצליחו באותה התקופה בתחום המוזיקלי היו גברים ולכן מיניותה בלטה בנוכח העובדה שעבדה בתחום שהיה נחשב בעיקר של גברים. פרופסור סנטיאגו פוז-הרננדס ומחבר הספר "עולמות הטביעה של מדונה" (2004) כתב שמדונה: "שימשה כמודל לחיקוי עבור נשים בתרבויות רבות ושונות, המסמלת עצמאות מקצועית ואישית בחברה הנשלטת על ידי גברים, כמו גם שחרור מיני". בקרב ההשקפות העכשוויות, המיניות שלה נותחה על ידי הביוגרפים וונדי לי וסטיבן קרטן כאשר הם ציינו שהיא "שלטה במניפולציה בכל גבר בהישג ידה", בעוד החוקרים שרי בנסטוק וסוזן פריס העירו ש"בנים הם צעצועים בשבילה". תפיסה זו המשותפת לרבים, הועלה על ידי הפסיכיאטר והסופר ג'ול אייזנבוד אשר הצהיר שסירובה של מדונה לקבל את הכוח והנשיות הפך אותה ל"שוות ערך לגברים" ו"אפשר לה לשמור על מעמדה כסמל מין". אקדמאים וסופרים המשיכו לבחון מחדש את מיניותה בעשורים הבאים, וד"ר סוזן הופקינס בספרה, "בנות גיבורות: הכוח החדש בתרבות הפופולרית" (2002), אמרה ש"מדונה אמנם מזדקנת לפני כולם, אך ממשיכה להציג את עצמה כמהפכנית מינית". פרייה ג'רמן, מלומדת מוזיקה באוניברסיטת ליברפול אמרה בשנת 2018 שמדונה "מפגינה סוג חדש של רלוונטיות" והדגישה ש"היא אמנם כבר מבוגרת, אך היא עדיין נמצאת בעין הציבור מה שהופך אותה עדיין לרלוונטית".
בין הערכות המחודשות הן בנוגע להשפעתה והן למורשתה, העורכת האמריקאית ג'ניס מין כתבה ש"מדונה הייתה בבעלותה על המיניות שלה", והסבירה עוד ש"היא גרמה לאנשים להתכווץ אבל גם לחשוב אחרת על שחקניות נשים" וראתה "בתפקידה כפרובוקטורית כמישהי ששינתה את הגבולות עבור הדורות הבאים". עם זאת, אנשים כדוגמת שמואל בוטח מתחו ביקורת על מדונה ואמרו: "לפני מדונה, ייתכן שנשים היו מפורסמות יותר בקולות שלהן מאשר במחשוף שלהן [,] וכך הן היו מתגלות ככוכבות על של המוזיקה" ולסיכום אמר: "ביקום שלאחר המדונה, אמנים רבים חשים כעת את הלחץ לחשוף את גופם בטלוויזיה הלאומית למכירת אלבומים". בתגובות נוספות, בעל טור התרבות רובין מלצר מניו סטייטסמן, הבטיח שהזמרת "שינתה באופן בלתי הפיך את דימוי התקשורת של המיניות הנשית". חיימה אנדרסון שלימד בבית הספר האירופי לניהול וטכנולוגיה אמר שהיא מהאמניות הראשונות בעולם ש"הצליחו לתמרן בנושאים דתיים ומיניים בו-זמנית".
מדונה כאייקון > אופנה

המוזיקולוגית סוזן מק'קלרי, כתבה ש"דיו רב נשפך בדיון סביב הדימוי החזותי של מדונה". הפרופסורית והבלשנית הבריטית שרה מילס בספרה, "מגדר את הקורא" (1994), כינתה את מדונה כ"חדשנית", בעיקר בשימוש בתמונות והתרכזה באופן גורף בווידאו קליפים שלה, שהופצו לארוך הקריירה שלה. כעבור שני עשורים, בעת כתיבת כתב העת "כתב העת לתרבות פופולרית" בשנת 2014, אישר פרופסור חבר חוסה פ. בלאנקו שאנשי אקדמיה ומבקרי אופנה התייחסו להשפעתה של מדונה באופנה. בלאנקו הוסיף עוד את השקפתו על מדונה במאמר זה באומרו שהיא "משתמשת בבגדים על מנת לסמל תרבות. כדי להעביר את פרסונה וגם כדי ליצור אישיות רבות בה". פרופסורים באופנה ב-1994 כתבו ש"אופנה וזהותה של מדונה אינן נפרדות מהפרקטיקות האסתטיות שלה".
בנוסף לכך, טענו שהאופנה שלה מטפחת את הדימוי שלה והתייחסו לסגנון הלבוש שלה בקליפים, הופעות סרטים וכולי. סברינה בר מאינדפנדנט ציינה ביקורות של האקדמאי דאגלס קלנר על השימוש באופנה וזהותה של מדונה עם בגדיה והדגישה כי "הדרך בה הזמרת השתמשה בסגנונה לייצוג זהותה הייתה מושג חדש כאשר נכנסה לראשונה לזירת המוזיקה". מתחילת הקריירה שלה, מדונה הייתה ידועה בזכות שינויי הדימוי והסגנון שלה ללא הרף, בעוד המלומד האוסטרלי מקנזי וארק השווה אותה לדייוויד בואי. אקדמאית האופנה הניו זילנדית, ויקי קרמינאס והמרצה והאמן האוסטרלי, אדם גסי, אמרו שמדונה משנה את הסגנון שלה כל פעם מחדש באופן שגורם לה להשיג מעמד אייקוני. יתר על כן, הם טענו שמדונה היא האישה הראשונה לעשות זאת.
השפעתה בזירת האופנה זכתה להערכה על ידי הסופרת דיאן אסיטימביי שהצהירה ש"מדונה שינתה את האופנה לנצח כשאת חזייתה לבשה בפומבי". אסיסטימביי הוסיפה שהיא ומייקל ג'ורדן "עשו יותר למען תעשיית האופנה בארצות הברית מאשר רבים מקולקציות האופנה שלנו יחד". הסופר וההיסטוריון הבריטי מייקל פאי הרגיש שהזמרת "לא רק עושה אופנה, היא אופנה". אנה וינטור, העורכת הראשית של מגזין האופנה ווג אמרה: היא "גורמת לאופנה לקרות" ואמרה ש"מדונה הייתה אחת ממגבשי הסגנון החזקים ביותר של זמננו". בעקבות כך וינטור בחרה במדונה כאישה הראשונה שלא הייתה דוגמנית שהייתה על שער המגזין. בנוסף, מגזין טיים הכתיר אותה כאחת מ-100 האנשים המשפיעים בכל הזמנים בתחום האופנה, הסגנון והעיצוב בשנת 2012. בכתבה שנכתבה ב-ynet לכבוד ציון 30 שנה לסרט הדוקו "במיטה עם מדונה" נכתב: "ריקודי הווגינג שיצאו מתרבות השוליים אל הבמות, האובססיה לתיעוד עצמי בלתי פוסק ואפילו הצילומים של בילי אייליש במחוך – הדוקומנטרי שצפה מראש את הטרנדים של היום".
מדונה כאייקון > קהילה הלהט"ב וקווירים

הפרופסורית ג'ודית א. פראינו אמרה ש"אף אחד לא עבד יותר קשה ממדונה בשביל להיות גיי אייקון, היא עשתה זאת בכל הפלטפורמות האפשריות כמו קליפים, סרטים והופעות. החוקרים כרמין סראצ'ינו וקווין סקוט בסרט The Porning of America אמרו שהיא "זכתה לפופולריות מיוחדת בקרב הקהילה, ובכך יצרה קהל מעריצים לטווח ארוך שהוביל להכתרתה כאייקון ההומוסקסואלי הגדול ביותר של כל הזמנים". השפעתה הוזכרה גם בקרב קהילות להט"ביות ובקרב מאמרים רבים כאשר בין היתר הירחון הלהט"בי אדבוקט כינה אותה כ-"גיי אייקון הגדול ביותר בכל הזמנים". בכתב העת אאוט נכתב שהיא "ביססה את מעמדה כגיי אייקון עוד לפני שזה היה מגניב להיות כזה". הנשיאה והמנכ"לית של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה ציינה ב-2019 ש"מדונה תמיד הייתה ותהיה הגיי אייקון הסטרייטי המשפיע ביותר".
מדונה מזוהה גם כאייקון של הקהילה הקווירית וכ"סמל המלכות" שלהם. התאולוג רוברט גוס אמר: "מבחינתי, מדונה הייתה לא רק אייקון קווירי אלא גם אייקון נוצרי שהתיך את הגבולות בין התרבות הקווירית לקהילות אמונה קוויריות". המוזיקולוגית שילה ויטלי כתבה בספרה "הקצב הסקסי: מוזיקה ומגדר" (2013) ש"מדונה התקרבה לכל ידוען עכשווי אחר בהיותה סמל קווירי מעל הקרקע". עורך בניו יורק טיימס אמר ב-2016 על הסרט התיעודי "במיטה עם מדונה": "הרקדנים האלה, שהיא הרגישה כל כך קרובה אליהם, עברו את עידן האיידס והסטיגמה שהתלוותה למחלה" (בהתייחס לעובדה שמחלת האיידס הייתה באותה התקופה מזוהה עם הקהילה הגאה). גם העיתונאי דריל דיינו מפינגטון פוסט כתב באותה השנה איך השפיע עליו הסרט כנער צעיר באילינוי: "הייתה בסרט סצנה של מצעד הגאווה, דבר שמעולם לא ראיתי לפני כן". בהמשך, הוסיף ש"הרקדנים של מדונה עומדים בצד, בזמן שאנשים צועדים וצועקים בגאווה: 'אנחנו כאן. אנחנו מוזרים. תתרגלו לזה!' חשבתי לעצמי, אפילו אני יכול להשתלב שם. הרגע הזה שינה את חיי, והרקדנים של מדונה הפכו מיד לגיבורים שלי. הם הראו לי שזה בסדר להיות שונה. כנער בתחילת שנות ה-90, הם גרמו לי להרגיש שייך". ב-ynet נכתב על הסרט: "כך או כך, מבחינה חברתית חשיבותו של הסרט נרשמה בעיקר בזמן אמת, כשעזר לנרמל את היחס אל הקהילה הלהט"בית. מערכות יחסים חד-מיניות הוצגו בו, וכך גם השיח על מגפת האיידס שהייתה אז בשיאה". ב-2019 יצא לאור בישראל הספר "מדונה: האובססיה ההומואית הגדולה מכולן: פענוח מהות הרגש, הרציונל וההערצה חסרת התקדים של הומואים כלפי הדיווה הגדולה בעולם" מאת דורון בראונשטיין החוקר את מקורות ההערצה ההומוסקסואלית כלפי הזמרת.
מדונה כאייקון > פוסטמודרניזם

הסופרת והעיתונאית הבריטית, לוסי או'בריאן, כינתה את מדונה כ"אייקון פוסט-מודרני". עוזרת הפרופסורים, אוליבייה סקרדין, אמרה שמדונה היא תמצית של הפוסט-מודרניזם. הסופר הנוצרי, גרהאם קריי, נתן גם הוא את נקודת מבטו באומרו ש"מדונה היא אולי הדוגמה הגלויה ביותר למה שמכונה פוסט-מודרניזם" ואילו עבור הסופר מרטין איימיס העיר שהיא "אולי האישיות הפוסט-מודרנית ביותר על פני כדור הארץ". עם זאת, אנשי האקדמיה סודהיר ונקאטש ופואט פיראט ראו בה "נציגה של המרד הפוסט-מודרני".
המרצים סטפני גנץ ובנג'מין ברבון כתבו בספר "פוסט-פמיניזם: טקסטים ותיאוריות תרבותיים" (2009) כי "בין אם זה כאישה, כאייקון פופ, או כאישה בת 50, הזמרת האמריקאית מערערת על תפישותינו המוקדמות לגבי מי זו 'מדונה' ובאופן רחב יותר, מה המשמעות של קטגוריות זהות אלה בהקשר פוסט-מודרני".
מדונה כאייקון > מוזיקה

מבקרים רבים ראו את מדונה כאייקון מוזיקלי לאור תרומתה לתעשיית המוזיקה אם כי גם ראו במוזיקה שלה כמעוררת מחלוקת.
הסופרים והמבקרים רוג'ר בלקוול וסטיבן תומאס ארלוויין אמרו שהיא "האישה הראשונה שיש לה שליטה מלאה בתדמית שלה ובמוזיקה שלה". אנה לגלר, עורכת באטנגה מדיה הסבירה שלפני מדונה, חברת תקליטים קבעה כל צעד של אמנים אך היא הביאה לידיי ביטוי את הרעיונות שלה והסגנון שלה בכל חלק בקריירה שלה. הפרופסור קרול בנסון אמר ש"מדונה נכנסה לעסקי המוזיקה עם רעיונות מוגדרים לגבי תדמיתה, אך ההישגים שלה היו אלו שאפשרו לה להגביר את רמת השליטה היצירתית שלה במוזיקה שלה". בשלב מאוחר יותר בקריירה שלה מדונה הקימה את חברת מאבריק רקורדס, חברת תקליטים שהייתה חברת הבת של וורנר רקורדס. החברה זכתה להצלחה רבה כאשר גרפה מיליארד דולר ובכך הפכה לחברת התקליטים המצליחה ביותר שמנוהלת על ידי זמר.
אנשים רבים העריכו שהצלחתה של מדונה בסצנת המוזיקה חוללה שינוי רב ופתחה את הדלת לנשים נוספות להיכנס לתחום המוזיקה, בעיקר סצנת הפופ והדאנס. בדויטשה ולה טענו שתחום מוזיקת הפופ בתקופת הפריצה של מדונה הייתה נחשב לתחום גברי ובכך תיארו אותה כ"האישה הראשונה ששלטה בפופ". גם במגזין הטיימס טענו ש"מדונה חוללה מהפכה בקרב נשים בעולם המוזיקה". באופן דומה ג'ו לוי, העורך הראשי של "בלנדר", אמר שהיא "פתחה את הדלת למה שנשים יכולות להשיג ומותר להן לעשות". בתפיסת השחקנית והאקטיביסטית, סוזן סרנדון: "ניתן לחלק את ההיסטוריה של נשים במוזיקה הפופולרית לפני ואחרי מדונה". גם במגזין בילבורד כתבו את אותו הדבר. יתר על כן, מריסה מולר מ-W הרגישה שהיא "מנרמלת את הרעיון שכוכבי פופ יכולים וצריכים לכתוב שירים משלהם".
כמו כן, אנשים רבים כינו אותה כ"אמנית הגדולה ביותר בתולדות המוזיקה" וכ"אמנית המשפיעה ביותר" בתולדות המוזיקה.