stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניקולאוס אסטרהאזי
אישיות והופעה

ניקולאוס ירש מנהגים ונוהלים מן הצבא שאותם החיל על משק הבית שלו ועל הנהלת נכסיו. מנהלו הכללי, פטר לודוויג פון ראהיר היה גם הוא איש צבא, ונותני השירות הבכירים במשק ביתו של הנסיך (ביניהם גם יוזף היידן) כונו "קציני הבית", וסעדו על שולחן מיוחד שהוקצה להם.
הנסיך שאף לניהול ישר ולהוצאה מדויקת לפועל של הפרוטוקול על ידי עובדיו. בשלב מסוים, הוא הפיץ מסמך מודפס לכפופים לו הכולל שורת הנחיות ונוהגים כמו: "על הפקידים לנהוג בנימוס", "שתייה לשוכרה היא מידה רעה", "יש לספור את הכוורות (בגנים)", "אורח החיים של פקידים יהיה ירא-שמיים" וכו'. למעשה, סגנון ניהול זה היה מוצלח, משום שעם מותו, השאיר אחריו הנסיך נכסים עשירים ויעילים יותר.
ניקולאוס תקצב בנדיבות את המלתחה שלו; הוא נהג ללבוש מקטורן משובץ יהלומים. בנוסף, נטה הנסיך חיבה למוזיקה. הוא ניגן על צ'לו, ויולה דה-גמבה ועל הבריטון, כלי מיתר נדיר וקשה לנגינה, שהיה אהוב עליו ביותר.
גתה, אשר פגש את בניקולאוס במשלחת דיפלומטית בפרנקפורט בשנת 1764 תיארו כ"לא גבוה אך בנוי היטב, חיוני ובאותו זמן מאוד מהוגן, חף מגאוותנות או מקרירות."
נדבנות

הוצאותיו הרבות של ניקולאוס לא נועדו בהכרח לכלכל אותו עצמו; קארל גיירינגר, בביבליוגרפיה שכתב על היידן תיעד תוכנית רווחה סוציאלית לעובדי הנסיך ובמימונו: "הנסיך הפגין פעמים רבות רוחב-לב ונדיבות, והציג קו-מחשבה חברתי שלא היה נפוץ בזמנו. הוא שילם פנסיה לעובדיו המזדקנים ואף הרעיף מענקים קטנים על אלמנותיהם. הוא גם תמך כלכלית בבית חולים צנוע באייזנשטט ובאחד נוסף באסטרהאזי, שהיה זמין לעובדי החצר. התרופות שחולקו על ידי מנזר האחים "מסדר הרחמים" מומנו ברוב המקרים על ידי הנסיך. כל עובד היה זכאי להתייעץ עם אחד משלושת המטפלים שבחצר. אם הרופא היה ממליץ, אותו חולה היה נשלח לספא על מנת לקבל טיפול, על חשבנו של הנסיך". בנוסף, נראה שגם ניקולאוס אסטרהאזי היה בין נותני החסות לשבע הקהילות היהודיות בחבל בורגנלנד שבאוסטריה.
ניקולאוס והיידן

ניקולאוס לא שכר את היידן לעבודה בחצר בעצמו, אלא יותר נכון קיבל אותו בירושה מאחיו, אשר הביא אותו לעבוד כמשנה לקאפלמייסטר ב-1761. ניקולאוס היה אחראי למעשה לקידומו של היידן למשרת הקאפלמייסטר עם מותו של הקאפלמייסטר הזקן גרגור ורנר, ב-1766. אחרי תקופת הסתגלות קשה (היידן ננזף על הזנחת עבודתו ב-1765), למד הנסיך לחבב את היידן ולנצור אותו. בין שאר הטובות שהרעיף הנסיך על היידן, ניתן למנות את בניית ביתו של היידן פעמיים, אחרי שזה נהרס בשריפה, תשלומי בונוסים על יצירות שהנסיך חיבב במיוחד, וכמו כן, הפך הנסיך החלטה למנוע שכר מזמרת הסופרן לואיג'ה פולצלי, אחרי שהתגלה שהייתה המאהבת של היידן. בנוסף, הורשה היידן לקבל לשורות החצר זמר טנור נוסף, הלא הוא אחיו הצעיר, יוהאן.
נזיפתו של היידן ב-1765 כללה הוראה שלפיה על היידן לכתוב יותר יצירות לכלי האהוב על הנסיך, הבריטון. היידן נענה מיד להוראה, והחל מאותו הזמן ועד לאמצע שנות ה-70 של אותה מאה, כתב 126 שלישיות לכלי זה, וכמה יצירות נוספות, ביניהם גם קונצ'רטי. במרוצת השנים נשכח הבריטון כמעט כליל, ויצירות אלו אינן מבוצעות לרוב. לקראת סוף ימיו ניגן ניקולאוס במידה מועטה מאוד, והפך למעין "בטטת כורסא", בהקשיבו ללא הרף להפקות אופרה של היידן והרכבו, וגם להפקות של התיאטרון הראשי ולתיאטרון המריונטות באסטרהאזי. חלק מן האופרות שבוצעו שם היו מפרי עטו של היידן, כגון האביר אורלנדו וחלקן האחר של מלחינים שונים. האופרות שכתב היידן נחשבות ליצירות הפחות ידועות כיום. ברם, לא ידוע שניקולאוס הביע עניין בסדרת הרביעיות שכתב היידן, אשר נמנות כיום עם יצירותיו המשובחות ביותר.
ובכל זאת, נחשב ניקולאוס לפטרון בלתי מעורער של האמנות, בהיותו המממן הראשי של סדרה ארוכה של סימפוניות אשר כתב היידן בזמן שירותו באסטרהאזי. כמעט כל הסימפוניות אשר נכתבו אחרי הסימפוניות למורצין ולפאול אנטון ולפני סימפוניות פריז נכתבו בדרבונו של ניקולאוס. סימפוניות אלו בוצעו לראשונה על ידי התזמורת הקטנה שסיפק ניקולאוס להיידן, בנוסף לזמן רב לחזרות, שכר גבוה לנגנים על מנת למשוך את הטובים שבהם, וחופש אמנותי. מלחינים מעטים לאורך ההיסטוריה זכו להזדמנות נדירה זו לטפח את רעיונותיהם ויצירתיותם. הסימפוניות שהיידן כתב להרכב זה יכולות להיחשב לתרומתו של ניקולאוס לנכסי צאן הברזל של המוזיקה.
התזמורת שהחזיק הנסיך הייתה קטנה אף מתזמורות סימפוניות בזמנו, ובשנות ה-60 של המאה ה-18 מנתה בין 13 ל-15 נגנים קבועים. מאוחר יותר, הודות להקמת בית האופרה של אסטרהאזי, גדלה התזמורת משמעותית עד שמנתה 22–24 נגנים.
מכתב מאת היידן מעיד על כך שניקולאוס היה שרוי באבל מתמשך לאחר פטירתה של אשתו (25 בפברואר 1790), הנסיכה מריה אליזבת. המלחין ניסה לרומם את רוחו של ניקולאוס בעזרת המוזיקה, במשך חודשי האבלות הראשונים. נאמנותו של היידן לנסיך הייתה נוגעת ללב, אך ייתכן שחש הקלה מועטה לאחר שזה נפטר לבסוף ב-28 בספטמבר 1790.
נורברט הופר

נורברט גרוואלד הופר (בגרמנית: Norbert Gerwald Hofer;‏ נולד ב-2 במרץ 1971) הוא פוליטיקאי אוסטרי, לשעבר מנהיג מפלגת החירות (FPÖ). בעבר כיהן כשר התחבורה של אוסטריה וכנשיא השלישי של המועצה הלאומית.
ביוגרפיה

הופר נולד ב-1971 בפוראו שבמזרח אוסטריה, גדל בפינקפלד, במדינת המחוז בורגנלנד. קיבל תואר ראשון בהנדסה אווירונאוטית מהמכון הטכני לתעופה באייזנשטט. שירת בצבא אוסטריה כחייל והוצב בגבול הונגריה. מ-1991 עד 1994 עבד כמהנדס מערכות במחלקת ההנדסה של חברת התעופה לאודה אייר.
בשנים 1996–2007 כיהן כמזכיר המפלגה המחוזי של FPÖ בורגנלנד. משנת 2006 מכהן כסגן יו"ר המפלגה במחוז.
לאחר תאונה קשה שעבר עם מצנח רחיפה בשנת 2003 עבר שיקום במשך כחצי שנה, והוא מסתייע במקל הליכה. הוא הצטרף כחבר לארגונים הפילנתרופיים "המועצה האוסטרית להתנדבות" ו"המועצה המייעצת הפדרלית לנכות".
באוקטובר 2013 מונה לנשיא השלישי של המועצה הלאומית של אוסטריה, והחליף בתפקיד את מרטין גראף.
ביוגרפיה > מועמד לנשיאות אוסטריה

בינואר 2016 הציגה אותו מפלגת החירות של אוסטריה כמועמד לבחירות לנשיאות מטעמה. הוא זכה בסיבוב הראשון, שנערך ב-24 באפריל, עם הישג לא צפוי של 36% מהקולות, והתמודד בסיבוב השני מול אלכסנדר ון דר בלן, שזכה ב-21% מהקולות. עקב האשמות בהתבטאויות אנטישמיות, הקהילה היהודית באוסטריה התנגדה למועמדותו, והמליצה על ון דר בלן. זו הייתה הפעם ראשונה בתולדותיה שהקהילה היהודית באוסטריה יוצאת בהמלצה פומבית על מועמד לנשיאות. בסיבוב השני ניצח ון דר בלן, שקיבל 50.2% מהקולות, לעומת 49.8% להופר. בעקבות טענות של מפלגת החירות לאי-סדרים בוטלו תוצאותיהן על ידי בית המשפט העליון. נקבעו בחירות חוזרות, ובדצמבר 2016 הפסיד הופר לון דר בלן (ון דר בלן קיבל 53.8% מהקולות לעומת 46.2% להופר).
ביוגרפיה > בחירות 2017 ואילך

לאחר בחירות 2017 הוקמה קואליציה של מפלגת החירות ומפלגת העם האוסטרית בראשותו של סבסטיאן קורץ והופר מונה לשר התחבורה, החדשנות והטכנולוגיה.
במאי 2019 התפוצצה פרשת איביזה, בעקבות חשיפת קלטת בה נשמע מנהיג מפלגת החירות היינץ כריסטיאן שטראכה רוקם עסקת שוחד. בעקבות הפרשה שטראכה התפטר, הקואליציה פורקה והופר מונה למנהיג המפלגה לקראת הבחירות החדשות שהוכרזו לפרלמנט בבחירות עצמם נחלה מפלגתו של הופר מפלה וזכתה לכ-16 אחוזים בלבד מקולות הבוחרים, ירידה של כעשרה אחוזים מבחירות 2017.
ב-1 ביוני 2021 פרש מראשות מפלגת החירות והוחלף על ידי הרברט קיקל.
חיים פרטיים

הופר מתגורר בבורגנלנד. הוא נשוי בשנית, ולו ארבעה ילדים. הוא דובר גרמנית ואנגלית.
הערות שוליים

↑  לראשונה: המלצה יהודית למועמד בבחירות, באתר ערוץ 7, 30 בנובמבר 2016
↑  בתום קרב צמוד: מועמד הימין הקיצוני הפסיד בבחירות לנשיאות אוסטריה, באתר וואלה, 23 במאי 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810676028205606  GND: 1036757854  LCCN: n2018002471  SUDOC: 233105441  VIAF: 304070264   WorldCat (עם VIAF): 304070264
ניקולס המונד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בנובמבר 1907 
 פטירה:  21 במרץ 2001 (בגיל 93) 
 ענף מדעי:  לימודים קלאסיים 
 מקום לימודים:  פטס קולג'  קולג' גונוויל וקאיוס 
 מוסדות:  אוניברסיטת בריסטול  קלייר קולג' 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  עמית האקדמיה הבריטית  אות השירות המצוין  מסדר הפוניקס 
 צאצאים:  קרוליין באמל 
 מספר צאצאים:  4 
 
ניקולס ג'פרי לַמְפְּרִייר הֶמוֹנְד (באנגלית: Nicholas Geoffrey Lemprière Hammond‏; 15 בנובמבר 1907 - 24 במרץ 2001) היה היסטוריון וגאוגרף בריטי אשר התמחה ביוון העתיקה. במהלך מלחמת העולם השנייה, פעל בשירות מנהלת המבצעים המיוחדים ביוון הכבושה.
ביוגרפיה

המונד נולד בעיר המחוז אייר שבסקוטלנד  למד בפטס קולג' (Fettes College) שבאדינבורו. לאחר מכן המשיך ללימודי היסטוריה קלאסית בגונוויל וקאיוס קולג' (Gonville and Caius College) השייך לאוניברסיטת קיימברידג', וב-1930, בגיל 22 בלבד, התקבל כמרצה מן המניין בקלייר קולג'. במסגרת לימודיו הוא ערך ביקורים ביוון ואלבניה, ורכש היכרות רבה עם הטופוגרפיה המקומית וכן למד על בוריין יוונית ואלבנית. בשל יתרונות אלו, במהלך מלחמת העולם השנייה בשנת 1940, התגייס למנהלת המבצעים המיוחדים (S.O.E), ונשלח ליוון הכבושה בידי מדינות הציר, אך הצליח להיכנס אליה רק במרץ 1941. פעילותו כללה אימוני קשר חבלה למחתרת היוונית וביצוע משימות חבלה מסוכנות רבות.
ב-1942 עבר לבסיס האימונים של ה SOE בחיפה ולימד טכניקות גרילה את לוחמי הפלמ"ח כחלק מההכנה לתוכנית "מצדה על הכרמל" (במסגרת זאת גם רואיין לקראת צילומי "עמוד האש" והופיע בה קצרות) ובמהלך האימונים הפך לידיד הציונות. כאיש קשר מומחה השתתף בהכנות להפלגתם של כ"ג יורדי הסירה. ב-1944 הוא פיקד על משימה משותפת גדולה של בעלות הברית וההתנגדות היוונית בתסאליה ומקדוניה. על פועלו הוא קיבל את אות השירות המצוין ואת אות מסדר עוף החול מטעם ממשלת יוון.
לאחר המלחמה עבד כמרצה בכיר בקלייר קולג' (Clare College) השייך לאוניברסיטת קיימברידג', וב-1954 הפך למנהל של קליפטון קולג' (Clifton College) העצמאי בבריסטול. ב-1962 מונה לפרופסור ליוונית באוניברסיטת בריסטול. תפקיד בו החזיק עד פרישתו ב-1973. ב-1968 נבחר כחבר באקדמיה הבריטית. המונד פרסם ספרים ומאמרים רבים העוסקים ביוון העתיקה, ובפרט במוקדון ואפירוס. הוא נחשב בזמנו למומחה המוביל לענייני מוקדון, והתפרסם כמי שזיהה את האתר הארכאולוגי ורגינה עם העיר העתיקה איגאיה עוד לפני שסברה זו אושרה בידי הארכאולוגים.
ב-1983 פרסם, לאחר שנות כתיבה ארוכות, ספר זיכרונות על חלקו במהלך המלחמה בשם "Venture into Greece". המונד נפטר ב-24 במרץ 2001.
היה אב ל-5 ילדים, בהם בתו קרוליין באמל (1940-1995), היסטוריונית ידועה של הכנסייה הקדומה.
ספריו

A History of Greece to 322 B.C. (1959)
Epirus: the Geography, the Ancient Remains, the History and Topography of Epirus and Adjacent Areas (1967)
Migrations and invasions in Greece and Adjacent Areas (1976)
ed. Atlas of the Greek and Roman World in Antiquity (1981)
Philip of Macedon (1994)
The Genius of Alexander the Great (1997)
The Classical Age of Greece (1999)
Poetics of Aristotle: Rearranged, Abridged and Translated for Better Understanding by the General Reader (2001)
A History of Macedon Volume I: Historical Geography and Prehistory (1972)
A History of Macedon Volume II: 550-336 B.C. (1979)
A History of Macedon Volume III: 336-167 B.C. (1988)
Alexander the Great. King, Commander, and Statesman
History of Macedonia
Oxford Classical Dictionary. Edited by Nicholas G. L. Hammond and H. H. Scullard. 2nd ed. Oxford: Clarendon Press, 1970.
The end of Mycenaean Civilization and Dark Age: the literary tradition (1962)
ניקולאוס, נסיך הכתר של אולדנבורג

ניקולאוס, נסיך הכתר של אולדנבורג (בגרמנית: Nikolaus von Oldenburg;‏ 10 באוגוסט 1897 – 3 באפריל 1970) היה נסיך הכתר של הדוכסות הגדולה של אולדנבורג.
ביוגרפיה

ניקולאוס נולד ב-10 באוגוסט 1897 באולדנבורג, לפרידריך אוגוסט, נסיך הכתר של אולדנבורג ולאליזבת אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ומריה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט.
בשנת 1900 מת סבו פטר השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ואביו פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג עלה לשלטון במקומו. במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס ניקולאוס לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט הדראגונים ה-19 (אולדנבורג). ב-11 בנובמבר 1918 התפטר אביו פרידריך אוגוסט מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה, ולאחר התפטרותו מהשלטון חיה המשפחה באולדנבורג.
ב-26 באוקטובר 1921 התחתן ניקולאוס עם הלנה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט ובטילדיס, נסיכת שאומבורג-ליפה, ממנה נולדו לו 9 ילדים. בשנת 1931 מת אביו, וניקולאוס הפך לראש בית אולדנבורג, ובשנת 1937 הוא היה נוכח בחתונת בת דודו יוליאנה, נסיכת אורנז' עם ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד. ניקולאוס היה חבר המפלגה הנאצית וחבר SA, ואף שימש כמיור במילואים בוורמאכט. בשנת 1948 מתה אשתו הלנה, וב-20 בספטמבר 1950 התחתן פרידריך אוגוסט עם אן-מארי פון שוצבאר המכונה מילשלינג, אך לא היו לו ילדים ממנה. ב-3 באפריל 1970 מת ניקולאוס בראסטדה, ובנו אנטון גינטר, דוכס אולדנבורג ירש את תאריו.
משפחתו

ב-26 באוקטובר 1921 התחתן ניקולאוס עם הלנה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט ובטילדיס, נסיכת שאומבורג-ליפה, ממנה נולדו לו תשעה ילדים:
אנטון גינטר, דוכס אולדנבורג (1923–2014)
ריקסה, דוכסית אולדנבורג (1924–1939)
פטר, דוכס אולדנבורג (1926–2016)
איליקה, דוכסית אולדנבורג (1928–2016), התחתנה עם אמיך, נסיך ליינינגן השביעי
אגילמאר, דוכס אולדנבורג (1934–2013)
פרידריך אוגוסט, דוכס אולדנבורג (1936–2017), התחתן עם מארי ססיל, נסיכת פרוסיה
אלטבורג, דוכסית אולדנבורג (נולד ב-1938)
הונו, דוכס אולדנבורג (נולד ב-1940)
יוהאן, דוכס אולדנבורג (נולד ב-1940)
נפח מת

נפח מת בפיזיולוגיה של מערכת הנשימה הוא נפח אוויר הנשאף לריאות ואינו משתתף בשחלוף הגזים בהן. נפח זה מורכב משני רכיבים: נפח מת אנטומי, הנובע מהמבנה של דרכי האוויר, ונפח מת נאדי, הנובע מאזורים בריאה אשר הם מאווררים אך אינם מקבלים אספקת דם לשחלוף הגזים עם הדם. באדם בוגר בריא הנפח המת עומד על כ-150 מ"ל, כ-30% מהנפח החילופי במנוחה. הנפח המת מסומן ב-VD.
נפח מת אנטומי

בסוף כל נשיפה נשאר בדרכי האוויר נפח אוויר דל בחמצן ועשיר בפחמן דו-חמצני. בשאיפה העוקבת נכנס נפח זה ראשון לריאות, ורק אחריו נכנס אוויר אטמוספירי העשיר בחמצן אשר משתתף בשחלוף הגזים. אותו נפח אוויר עני בחמצן שאינו משתתף בשחלוף הגזים בריאות נקרא נפח מת אנטומי, מאחר שהוא נובע מהמבנה של דרכי האוויר. למעשה, הנפח המת האנטומי הוא הנפח של דרכי האוויר בסוף נשיפה במנוחה.
בריאות מבודדות ניתן ליצוק לתוך הסמפונות חומר מתקשה, שאחרי פירוק כימי של רקמת הריאה יאפשר מדידה של נפח דרכי האוויר. לצורך מדידה פיזיולוגית של הנפח המת נעשה שימוש בשיטת פאולר, שהוצעה על ידי וורד פאולר בשנת 1948, שבה הנבדק שואף שאיפה אחת של חמצן טהור ובעת הנשיפה נמדד ריכוז החנקן באוויר הננשף, אשר מקורו בשאיפה קודמת של אוויר אטמוספירי. בתחילת המדידה ריכוז החנקן בנפח הננשף אפסי משום שמקור האוויר הננשף ראשון הוא בשאיפת החמצן הטהור. לאחר מכן ריכוז החנקן עולה עד להגעה לישורת בעלת שיפוע קל. חישוב הנפח המת מתבצע על ידי העברת אנך בחלק העולה של עקומת ריכוז החנקן כתלות בנפח הננשף, כך ששטחי שני המשולשים, התחומים על ידי העקומה, הצירים וקו הגבול העליון של ריכוז החנקן, שווים. נקודת העברת האנך בציר האופקי – הנפח הננשף – היא הנפח המת האנטומי.
בקביעת ערכי תדירות הנשימה והנפח החילופי בחולה המחובר למכונת הנשמה יש להתחשב בנפח המת שמתווסף לאחר חיבור החולה למכונה כפועל יוצא של נפח צינורות המכונה. כמו כן, שימוש בשנורקל אף הוא מגדיל את הנפח המת האנטומי.
נפח מת נאדי

כאשר ישנם אזורים בריאה אשר הם מאווררים אך אינם מקבלים אספקת דם לשחלוף הגזים עם הדם, כלומר יחס האוורור לזרימה ( {\frac {{\dot {V}}_{A}}{Q}}) הרי שמדובר באוורור מבוזבז, הנקרא נפח מת נאדי. נפח מת זה הוא זניח באנשים בריאים, אך יכול לגדול לכדי משמעותי באנשים עם מחלות ריאה כגון תסחיף ריאתי או נפחת.
חישוב הנפח המת

חישוב הנפח המת הפיזיולוגי הכולל מתבסס על היחס בין הנפח המת לנפח החילופי, כפי שמתואר על ידי משוואת בוהר על שם כריסטיאן בוהר. לפי המשוואה, היחס בין הנפח המת לנפח החילופי (VT) שווה ליחס בין הפרש לחצי הפחמן הדו-חמצני בדם העורקי והאוויר הננשף ללחץ הפחמן הדו-חמצני בדם העורקי:  {\frac {V_{D}}{V_{T}}}={\frac {P_{aCO_{2}}-P_{ECO_{2}}}{P_{aCO_{2}}}}. מאחר שלחץ הפחמן הדו-חמצני בדם העורקי שווה ללחץ הפחמן הדו-חמצני באוויר הנאדיות, ניתן לחלק את המונה והמכנה של האגף הימני במשוואה בלחץ האטמוספירי בניכוי לחץ אדי המים ולקבל יחס מקביל של אחוז הפחמן הדו-חמצני:  {\frac {V_{D}}{V_{T}}}={\frac {F_{ACO_{2}}-F_{ECO_{2}}}{F_{ACO_{2}}}}. באדם בוגר בריא יחס זה נע בין 0.2 ל-0.35, כאשר הוא עולה עם הגיל וקטן במאמץ גופני.
מדידת הנפח המת האנטומי בשיטת פאולר
סובטסק (מחוז קירוב)

סובטסק (ברוסית: Сове́тск) בעבר נקראה קוקארקה (ברוסית: Кука́рка במארי: Кукарка) היא עיר בדרום מחוז קירוב שבפדרציה הרוסית, ומשמשת כמרכז המנהלי של ראיון סובטסקי.
היסטוריה

במאה ה-12 שימשה קוקארקה כבירת הנסיכות המקומית של צומבילאט (Чумбылат), מנהיג ולוחם מארי נודע. בשנת 1594 נכבשה קוקארקה על ידי רוסיה הצארית.
בתקופת האימפריה הרוסית הייתה קוקארקה סלובודה (Слобода) בנפת ויאטקה. בשנת 1918 הוכרה קוקארקה כיישוב עירוני, ובשנת 1937 שונה שמה לסובטסק והיא הוגדרה כעיר.
ניקולס דונין

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־13 ממלכת צרפת לה רושל, ממלכת צרפת 
 הוצאה להורג:  1287
 מדינה:  ממלכת צרפת 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית, יהדות 
 
ניקולס דונין (או: ניקולאס, ניקולאי, ניקולאוס, ניקוליס די לירא; צרפתית: Nicholas Donin) היה יהודי מומר שפעל במאה ה-13 בממלכת צרפת. בזמנו יזם דיון משפטי הידוע כ"משפט פריז" בדבר אשמתם של היהודים על הכתוב בתלמוד. חבר השופטים הנוצרי מצא את התלמוד אשם בדין וגזר על שריפת התלמוד.
ביוגרפיה

מוצאו מהעיר לה רושל שבצרפת. היה תלמידו של רבי יחיאל מפריז. עקב כפירתו בתורה שבעל פה נודה על ידי רבי יחיאל מפריז בשנת 1225. כפירתו של ניקולס דונין בתורה שבעל פה מובאת בספר אוצר ויכוחים (עמ' 82), שם מובא הפרוטוקול של משפט פריז (ראו להלן). כך אומר רבי יחיאל מפריז על תלמידו לשעבר: ”החוטא הלז אשר כפר בדברי חכמינו שהיו יותר מט"ו מאות שנה ולא היה מאמין רק ככתוב בתורת משה בלי פתרון. ואתם ידעתם כי לכל דבר צריך פשר ועל כן הבדלנוהו ונדונוהו”.
הנידוי נעשה לפי כל כללי הטקס בנוכחות חברי כל הקהילה היהודית בפריז. כעשר שנים חי כמנודה מחוץ לקהילתו כשהוא עדיין מגדיר את עצמו יהודי.
בשנת 1235 המיר את דתו לנצרות. פעולתו הפומבית הראשונה כמומר הייתה לעודד את הצלבנים במסגרת מסע צלב שנעשה באותה העת כנגד יהודים באנז'ו ובברטאן. במסע זה נרצחו כשלושת אלפים יהודים וכחמש מאות בחרו להמיר את דתם. בשנת 1236 כתב חיבור נגד התלמוד. בשנת 1239-1238 הצטרף למסדר הפרנציסקני. באותה העת החל להפציר באפיפיור גרגוריוס התשיעי לאסור על היהודים ללמוד את התלמוד. הוא עמד בראש צוות של מומרים שניסח שלושים וחמש האשמות נגד התלמוד. האשמות אלו הובילו למשפט פריז בשנת 1240 ובעקבותיו לשריפת התלמוד בשנת 1242.
בהקדמה לפרוטוקול של משפט פריז (מובא בספר אוצר ויכוחים, עמ' 81) מובאים דברים חריפים שנכתבו נגד ניקולס על ידי רבי יחיאל מפריז, מורו לשעבר:
כי מצפון בא קרץ, יקום עלינו שרץ, ממנו יצא הפורץ גדר והקורץ, ובמורג חריש חדש חרץ, חרק בשיניו ובעיניו קורץ, בלעגי שפה ובחרפת אדם בא להתגולל עלינו ולהבאיש ריח נופת צופים, דברי חכמה צרופים. קולו כנחש ועל שפם יעטה, ולשונו כמדקרות חרב בוטה, ומשפט ללענה מוטה, כלו לבן הפך החוטא, ויהי הנחש למטה זדון בדינו באחרית הימים כי נתבולל בעמים, ונקרא שמו ניקולאש המין ימות ויחלוש, מראשית נקרא שמו דונין ולא יהיה לו נין, ושם רשעים ירקב אשר הוסיף על חרפתנו, ויביא את חרפתנו אל המלך...
בעקבות חיבור שכתב בשנת 1279 נגד המסדר הפרנציסקני, הוא נדון למוות על ידי ראש המסדר בשנת 1287.
הערות שוליים

↑  בספר כפתור ופרח בעמוד תשצ"ו
↑  Donin, Nicholas | Encyclopedia.com, www.encyclopedia.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011060222905171  LCCN: nr94016355  VIAF: 64404752   WorldCat (עם VIAF): 64404752 
כיכר העירייה של פריז, מקום שרפת התלמוד
המלך לואי התשיעי (איור משנת 1230)
האפיפיור גרגוריוס התשיעי (איור משנת 1270)
ניאיגטה

ניאיגטה (ביפנית: 新潟市, מילולית "לגונה חדשה") היא עיר במערב יפן השוכנת בחבל צ'ובו שבאי הונשו, לחוף ים יפן. העיר היא בירת מחוז ניאיגטה והעיר המאוכלסת ביותר בו, והשנייה בגודלה בצ'ובו עם 785,570 תושבים נכון ל-1 ביולי 2021. זוהי עיר נמל מן המאה ה-16 אשר הפכה לנמל חופשי בעקבות רסטורציית מייג'י.
היסטוריה

אזור ניאיגטה יושב כבר בתקופת ג'ומון, אם כי רוב שטח הקרקע היה אז מתחת לפני הים. לפי ניהון שוקי, מבצר נבנה באזור זה בשנת 647. במאה ה-16 הוקם נמל בשם ניאיגטה בשפכו של נהר שינאנו, כאשר עיירת נמל בשם נוטארי התפתחה בשפך נהר אגאנוֹ. תחת שלטון אוּאֵסוּגי קֵנְשין בתקופת סנגוקו שגשג האזור.
במאה ה-17 נבנתה מערכת תעלות באי הראשי של ניאיגטה. בתקופה זו הוסטו זרמי הנהרות שינאנו ואגאנו כך שנשפכו באותה נקודה לים יפן. כתוצאה מכך, ניאיגטה שגשגה כעיר נמל, עת שימשה נמל עגינה לספינות מסחר יפניות שצלחו את ים יפן. בשנת 1730 נחפרה תעלת מצוגסאקי על מנת לנקז את שטח נהר אגאנו, אולם שנה לאחר מכן, הרסו הצפות את התעלה והפכו אותה לזרם המרכזי של הנהר. כתוצאה מכך נפח המים שזרם לנמל ניאיגטה פחת, דבר שאפשר ייבוש של חלקי קרקע ופיתוח שדות אורז חדשים.
בשנת 1858 נכללה ניאיגטה בין חמשת הנמלים שייפתחו לסחר בינלאומי תחת הסכם הידידות והמסחר בין ארצות הברית ליפן. עם זאת, מפלס המים הנמוך בנמל עיכב את הפתיחה של הנמל לספינות זרות עד לשנת 1869. הנמל גם שימש נקודת מוצא לדייגים שפעלו בים יפן והגיעו אף לאזור קמצ'טקה לדיג של דגי סלמון.
בשנת 1886 נבנה גשר בנדאי הראשון מעל נהר שינאנו שחיבר בין אזורי היישוב בניאיגטה במזרח לאזורים בנוטארי במערב. בשנת 1914 כבר הייתה נוטארי חלק מהעיר ניאיגטה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היווה מיקומה האסטרטגי של ניאיגטה בין טוקיו לים יפן נקודת מפתח למשלוח מתיישבים ואנשי צבא ליבשת אסיה, לרבות למנצ'וקוו. ב-1945, לקראת סוף המלחמה, ניאיגטה נבחרה כאחת מארבע המטרות האפשריות להטלת פצצת האטום. מושל מחוז ניאיגטה הורה על פינוי האוכלוסייה בעקבות השמועות כי ההפצצה קרבה, והעיר הייתה נטושה למשך ימים. תנאי מזג אוויר והריחוק של העיר מבסיסי המטוסים באיי מריאנה הובילו להעדפת נגסאקי על פני ניאיגטה.
בשנת 1950 הושלמה בניית תחנת הרכבת בניאיגטה. בשנת 1955 פרצה שרפה שכילתה אזור נרחב ממרכז העיר, אך העיר התאוששה מכך לבסוף. בשנת 1964 מולאו תעלות ישנות שזרמו ברחבי העיר באדמה על מנת לסלול כבישים חדשים. ב-16 ביוני 1964 פקדה את העיר רעידת אדמה במגניטודה של 7.5 בסולם ריכטר. ברעש זה נהרגו 29 בני אדם ונזק נרחב נגרם לרכוש, כאשר כ-2,000 מבנים ניזוקו לחלוטין, כ-6,600 ניזוקו חלקית ולמעלה מ-15,000 הוצפו כתוצאה מהתנזלות קרקע.
בשנת 1965 זוהם נהר אגאנו הזורם בעיר בכספית מתילית ממפעל כימי של חברת שווה. למעלה מ-690 אנשים הציגו תסמינים של מחלת מינאמאטה הנגרמת מהרעלת כספית.
בשנת 1982 החלה השינקנסן לשרת את ניאיגטה בקו שנחנך לאומייה והוארך בשנת 1991 לטוקיו. בשנת 2002 אירח אצטדיון הכדורגל הניאיגטה שלושה משחקים במהלך מונדיאל 2002 שנערך ביפן ובקוריאה הדרומית.
בין השנים 2001–2005 גדלו שטחה ואוכלוסייתה של ניאיגטה עם צירופם של יישובים סביבה לשטח המוניציפלי של העיר. ב-1 באפריל 2007 הפכה העיר לעיר בתקנה ממשלתית, הראשונה לחופו של ים יפן.
גאוגרפיה

ניאיגטה שוכנת על מישור פורה לחופו של ים יפן, כאשר ממול לחופי ניאיגטה נמצא האי סאדו. נהרות שינאנו ואגאנו זורמים בתחומי העיר ונשפכים לים יפן. בתחומי העיר נמצאים אזורי ביצה רבים, בהם לגונת סקאטה הרשומה כאזור ביצה בעל חשיבות תחת אמנת רמסר. מיקומה של ניאיגטה בגובה פני הים מחייב נקיטת אמצעים של מניעת שיטפונות וייבוש שטחי מים כפי שניכר לאורך ההיסטוריה של העיר.
גאוגרפיה > אקלים

בניאיגטה אקלים סובטרופי גשום עם לחות גבוהה ורוחות חזקות מכיוון ים יפן. כמות הגשם בניאיגטה רבה, עם 269 ימים גשומים בממוצע בשנה. לעומת זאת, כמות השלג בניאיגטה פחותה בהשוואה לאזורים אחרים במחוז בשל גובהה הנמוך וההשפעה של האי סאדו. העונות מרובות המשקעים בעיר הן ביולי ובחודשי החורף. בקיץ מזג האוויר בניאיגטה חם. טייפונים מביאים איתם רוחות פן חזקות שמעלות את הטמפרטורה באזור זה יותר מאשר אזורים אחרים במדינה.
גאוגרפיה > חלוקה מנהלית

ניאיגטה מחולקת לשמונה רבעים: קיטָה, היגאשי, צ'וּאוֹ, קוֹנאן, אַקיהָה, מינאמי, נישי ונישיקאן. הרבעים נוצרו ב-1 באפריל 2007, עת הפכה ניאיגטה לעיר בתקנה ממשלתית.
ערים תאומות

ארצות הברית גלבסטון, טקסס, ארצות הברית (מ־1965)
רוסיה חברובסק, רוסיה (מ־1965)
הרפובליקה העממית של סין חרבין, הרפובליקה העממית של סין (מ־1979)
רוסיה ולדיווסטוק, רוסיה (מ־1991)
רוסיה בירוביג'ן, רוסיה (העיר הייתה עיר תאומה של טויוסאקה, וכאשר התמזגה עם ניאיגטה ב-2005, קיבלה על עצמה ניאיגטה ברית זו)
צרפת נאנט, צרפת (מ־2009), לאחר שהייתה עיר חברה מ-1999
התרחבותה של ניאיגטה לאורך השנים
גשר שווה שהתמוטט ברעידת האדמה של שנת 1964
ניקולס ואן דייק

ניקולס ואן דייק (באנגלית: Nicholas Van Dyke;‏ 25 בספטמבר 1738 –  19 בפברואר 1789) היה אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, שכיהן כנשיא דלאוור השביעי בשנים 1783–1787. הוא כיהן כחבר האספה הכללית של דלאוור, והיה נציג לקונגרס הקונטיננטלי, בו הוא חתם על תקנון הקונפדרציה.
ראשית חייו

ניקולס ואן דייק נולד ב"ברוויק" (Berwick), בית משפחתו בנפת סנט ג'ורג' שבמחוז ניו קאסל, מושבת דלאוור, ליד מיקומה הנוכחי של דלאוור סיטי. הוא היה בנם של ניקולאס ורייצ'ל אלי ואן דייק, שאביו, אנדרו ואן דיין, הגיע לשם מלונג איילנד ב-1704. ניקולס הצעיר התחנך בחינוך ביתי, ולאחר מכן למד משפטים בקריאה עצמית בפילדלפיה, שם הוא התקבל ב-1765 ללשכת עורכי הדין של פנסילבניה.
ואן דייק שב לניו קאסל, שם הוא חי עם משפחתו והחל לעסוק בעריכת דין. הוא נישא פעמיים. ב-1766 לאליזבת ניקסון, שנפטרה ב-1770, שבועיים לאחר לידת בנם ניקולס הבן. לאחר מות רעייתו הוא נישא בשנית לשרלוט סטנלי. הם קבעו את ביתם בניו קאסל ונולדו להם עוד כמה ילדים. הם היו חברים בכנסיית עמנואל האפיסקופלית.