stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אחיות (ספר)

| --- | --- |

עטיפת הספר
 
 ספרי הסדרה
 2
 מידע כללי
 מאת:  ריינה טלגמאייר
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  קומיקס 
 הוצאה
 הוצאה:  Scholastic/Graphix
 תאריך הוצאה:  2014
 מספר עמודים:  199
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  כנרת
 תאריך:  2017
 תרגום:  אורנה כץ
 סדרה
 ספר קודם:  חיוך
 הספר הבא:  כאב בטן
 
אחיות (באנגלית: Sisters) הוא ספר רב מכר מאת הסופרת האמריקאית ריינה טלגמאייר העוסק בה ובמשפחתה. הספר הזה הוא השני של טלגמאייר, וספר המשך ל"חיוך" מ-2010.
עלילה

עלילת הספר מתרחשת במהלך המסע של משפחת טלגמאייר מסן פרנסיסקו לבני דודם שגרים בקולורדו.
אבא של ריינה לא נוסע עם המשפחה, אלא נשאר בבית  וטס לבני הדודים מאוחר יותר. ריינה חושבת שאביה לא נוסע איתם בכלל ושיש לו קשיים בעבודה, אך בסוף הספר היא מגלה שאביה ואמה התחילו תהליך גירושים.
במהלך הנסיעה ריינה ואחותה אמרה רבות. בדרך חזרה המכונית נתקעת, אמא של ריינה הולכת לעיר עם האח הקטן וויל להביא גרר, וריינה ואחותה נשארות במכונית. במהלך השהייה, ריינה ואמרה מוצאות במכונית את נחש המחמד של אמרה, מנגו, שהלך לאיבוד כמה שבועות קודם לכן. ביחד, אחרי שהן משתפות פעולה, הן מצליחות לתפוס את הנחש. נרמז שהחוויה עוזרת מאוד לחיזוק הקשר ביניהן.
ראו גם

ריינה טלגמאייר
דרמה (ספר)
הערות שוליים

↑  Graphic Books and Manga, New York Times Best Sellers, January 2020
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עודד הירש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1976 (בן 48 בערך) אפיקים, ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר לעיצוב של אוניברסיטת חיפה  מכון פראט 
 פרסים והוקרה:  פרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית (2014) 
 www.odedhirsch.com
 
עודד הירש (נולד ב-1976) הוא צלם ואמן וידאו ארט ישראלי. פרופסור חבר במסלול יצירה אמנותית, ראש המכון לאמנות וראש אשכול יצירה בפקולטה למדעי החברה והרוח ב"אורנים" – המכללה האקדמית לחינוך".
ביוגרפיה

הירש נולד וגדל בקיבוץ אפיקים. בוגר המחלקה לצילום במרכז האקדמי ויצו חיפה. בשנים 2006–2013 חי בניו יורק, שם סיים תואר שני באמנות במכון פראט (אנ') בברוקלין. משנת 2013 מרצה במחלקה לצילום במרכז האקדמי ויצו חיפה ובמכללת אורנים. משנת 2016 עומד בראש המכון לאמנות במכללת אורנים, המקדם שילוב של יצירה בקהילה וחינוך לאמנות.
תערוכות יחיד

2008 – מוזיאון רמת גן לאמנות, "מישהו בבית"
2010 – EDS Galeria, Mexico City – “Chelsea Project”
2012 – Thierry Goldberg Gallery, New York - "nothing new"
2012 – Liverpool Biennial, UK - "The Lift”
2013 – מוזיאון עין חרוד, "אינחדש"
2014 – מוזיאון ראשון לציון לאמנות עכשווית, "דיונות"
2015 – מוזיאון עין חרוד, "תוכנית מגירה"
2015 – Foreman Art Gallery at Bishop University, Sherbrooke, Quebec, Canada, “Videotank”
Albany University Museum, Albany, NY, USA – “Three Videos” – 2015
2016 – הגלריה לאמנות ישראלית, קריית טבעון, "אותו הכפר"
2021 – הגלריה השיתופית, כברי, "החשמליה"
2022 – מוזיאון חיפה לאמנות, "ממציא את הגלגל"
2023 – מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב מאוחד, "המקהלה"
הערות שוליים

↑  יוגב, ת' .(2010). פריחת מוחות 16: עודד הירש, ניו-יורק.ערב רב.
↑  טלי כהן גרבוז, מבטים, באתר ynet, 17 בינואר 2008
↑  עפרת, ג'. (2013). הדרך האחרונה. המחסן של גדעון עפרת - ארכיון טקסטים.
↑  שניצר, מ'., יש חדש., באתר מעריב., ‏(9 ספטמבר 2012)
↑  Pollack.B(2010). The Young Israelis. ARTnews.
1 2 3  דליה קרפל, אמן הווידאו הישראלי שכובש את ניו יורק, באתר הארץ, 20 ביולי 2012
↑  סמדר שפי, טרקטור – עודד הירש- התערוכה החקלאית, באתר החלון, ‏2015
↑  אירועי פיסול קולקטיבי במסגרת הקמת התערוכה "תכנית מגירה" של האמן עודד הירש., באתר YouTube
↑  Scheifele,K. (2012), Fitzcarraldo Joins a Kibbutz: Oded Hirsch at Thierry .Goldberg, .artcritical
↑  עודד הירש, אינחדש, באתר https://museumeinharod.org.il/
↑  סרנה, י'. עודד הירש, תוכנית מגירה., באתר https://museumeinharod.org.il/
אוורס S1

| --- | --- |

Everus S1
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Everus (אנ') (Li Nian) בבעלות Guangqi Honda (אנ'), במיזם משותף של "joint venture" בין יצרנית הרכב הרכב היפנית הונדה ויצרנית הרכב הסינית GAC Group (אנ')
 שנות ייצור:  2011 – 2014
 הרכבה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 אורך:  4,420 מ"מ (בין השנים 2011–2012)  4,460 מ"מ (בין השנים 2013–2014)
 רוחב:  1,690 מ"מ
 גובה:  1,495 מ"מ (בין השנים 2011–2012)  1,505 מ"מ (בין השנים 2013–2014)
 בסיס גלגלים:  2,450 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 1,339 סמ"ק המפיק 82 כ"ס ב-5,700 סל"ד  4 צילינדרים, 1,497 סמ"ק המפיק 108 כ"ס ב-5,800 סל"ד, יחס דחיסה 10.4:1, מנוע הונדה סדרה "Honda L engine" (אנ'), סוג מנוע "L15A1 VTEC"
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות  תמסורת אוטומטית - 5 מהירויות
"אוורס S1" (באנגלית: Everus S1) היא מכונית משפחתית, המוגדרת מכונית קומפקטית, מתוצרת חטיבת הרכב Everus (אנ') בבעלות Guangqi Honda (אנ'), במיזם משותף של שותפות "joint venture" בין יצרנית הרכב הרכב היפנית הונדה ויצרנית הרכב הסינית GAC Group (אנ'), אשר יוצרה בסין בין השנים 2011–2014 בסין.
"אוורס S1"

דגמי "אוורס S1" שווקו בסין מאפריל 2011.
4 דלתות - סדאן.
5 נוסעים.
מנוע קדמי.
מנועי בנזין: 1.3 ליטר, 1.5 ליטר.
סוג הנעה: הנעה קדמית.
מחיר היחידה נע בין 68,900–99,800 רנמינבי (2011, בסין).
במאי 2013 עבר דגם "אוורס S1" מתיחת פנים. מחיר היחידה לאחר מתיחת הפנים נע בין 99,800-78,800 רנמינבי.
תמונות

"אוורס S1", שנת 2012
"אוורס S1"
"אוורס S1"
"אוורס S1", שנת 2012
"אוורס S1"
"אוורס S1"
"אוורס S1"
הערות שוליים

↑  "אוורס S1" carnewschina.com/2011/03/27/production-of-the-eeverus-s1-started-in-china
↑  "אוורס S1" carnewschina.com/2010/12/20/guangzhou-auto-show-guangzhou-honda-everus-s1
↑  דגם "אוורס S1" מנוע 1.3 ליטר carnewschina.com/2014/03/06/everus-s1-gets-a-1-3-in-china
↑  מיזם משותף של "joint venture" הוא גוף עסקי שנוצר על ידי שני צדדים או יותר, המאופיין בדרך כלל בבעלות משותפת, תשואות וסיכונים משותפים, וממשל משותף
↑  "אוורס S1" car.info/en-se/everus/s1/s1-1st-generation
↑  "אוורס S1 carnewschina.com/2013/05/13/facelifted-guangzhou-honda-everus-s1-will-hit-the-china-car-market-on-may-27
↑  "אוורס S1" chinamobil.ru/eng/gac/everus/s1
↑  "אוורס S1", מתיחת פנים carnewschina.com/2013/05/28/facelifted-guangzhou-honda-everus-s1-hits-the-china-car-market
ריצ'רד דנזיג

ריצ'רד ג'פרי דנזיג (באנגלית: Richard Jeffrey Danzig;‏ נולד ב-8 בספטמבר 1944) הוא פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ביל קלינטון. הוא שימש כיועצו של הנשיא ברק אובמה במהלך מסע הבחירות שלו לנשיאות ובהמשך כיושב ראש צוות החשיבה לביטחון לאומי ב"מרכז האמריקאי החדש לביטחון" (Center for a New American Security).
ראשית חייו

ריצ'רד דנזיג נולד בניו יורק, שם למד בתיכון ברונקס למדעים. סיים לימודי תואר ראשון בקולג' ריד uקיבל תואר JD במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל. קיבל תואר ראשון ותואר דוקטור מאוניברסיטת אוקספורד, שם למד במסגרת מלגת רודס. עם סיום לימודיו בבית הספר למשפטים שירת דנזיג כפקיד משפטי בלשכתו של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית ביירון וייט.
קריירה

בשנים 1972–1977 לימד דנזיג דיני חוזים באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטת הרווארד. לאחר מכן ועד 1981 שירת כסגן עוזר מזכיר ההגנה לכוח אדם, מילואים ולוגיסטיקה.
לאחר מכן ועד 1993 היה דנזיג שותף במשרד עורכי הדין הבינלאומי Latham & Watkins שבוושינגטון די. סי.. הוא שימש כסגן יושב הקבוצה הבינלאומית של החברה וכן כמנהל הקבוצה ביפן. הוא שימש כדירקטור בחברת נשיונל סמיקונדקטור, כחבר בחבר הנאמנים של קולג' ריד וכמנהל בפועל ולאחר מכן כסגן יושב הראש של "הקבוצה המשפטית הבינלאומית לזכויות אדם". במהלך תקופה זו פרסם דנזיג בשותפות עם פיטר זנטון ספר בשם "שירות ממשלתי: למה הכוונה?". עשור קודם לכן היה זנטון ראש מכון ראנד בניו יורק כאשר דנזיג הגיע לשם כסטודנט למשפטים. הספר שפרסמו השניים סייע לעצב את מערכת השירות הממשלתי הנוכחית של ארצות הברית.
מנובמבר 1993 ועד מאי 1997 שימש דנזיג כתת-מזכיר הצי של ארצות הברית. ב-16 בנובמבר 1998 הושבע כמזכיר הצי. בתקופה שבין שני התפקידים הללו, חיו הוא ורעייתו אנדריאה באסיה ובאירופה כאשר עשה בשליחות "המרכז לכלכלה פוליטית בינלאומית" והיה מרצה שלא מן המניין באוניברסיטת סירקיוז.
לאחר פרישתו

ב-2007 וב-2008 עבד דנזיג עבור הסנאטור ברק אובמה כיועץ לסוגיות ביטחון לאומי. הוא גם היה מנהל בחברת נשיונל סמיקונדקטור וב-Human Genome Sciences Corporation (גנום האדם).
ב-2014 הרצה דנזיג את ההרצאה החמישית של מכון סלאוון לביטחון הרשת בבית הספר הפוליטכני להנדסה של אוניברסיטת ניו יורק, שהתבססה על מאמרו: "לשרוד את תפריט הפרי המורעל: הפחתת סיכוני הביטחון הלאומי של התלות של אמריקה ברשת".
דנזיג הוא חבר במועצת המנהלים של "המרכז האמריקאי החדש לביטחון" (Center for a New American Security). הוא גם חבר ב"מועצת מדיניות ההגנה", ועדה מייעצת פדרלית למחלקת ההגנה, וחבר בכיר במעבדה לפיזיקה יישומית של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס. הוא היה חבר במועצה המייעצת לביטחון המולדת, אך ביולי 2018 התפטר על רקע קבלת החלטות להפרדת משפחות במסגרת מדיניות ההגירה.
חיים אישיים

דנזיג נשוי לאנדריאה, ולשניים בן ובת בוגרים. הם חיים בוושינגטון הבירה.
הערות שוליים

1 2  "Richard J. Danzig". www.cnas.org. Center of a New American Security.
1 2  "Danzig, Richard Jeffrey". Naval History and Heritage Command.
↑  "Richard Danzig of the Rand Corp. Delivers the Fifth Sloan Foundation Lecture". NYU. September 1999. pp. 57–63.
↑  Center for a New American Security Biography
↑  "Senior Fellows at Johns Hopkins APL".
↑  Clare, Foran; Tal, Kopan. "Homeland Security Advisory Council members resign over 'morally repugnant' immigration policy". www.cnn.com.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007452679105171  GND: 170285340  ISNI: 0000 0001 0949 6039  LCCN: n78045570  SNAC: w64g2hq8  SUDOC: 076686620  VIAF: 3732795   WorldCat (עם VIAF): 3732795
ועדת בית הנבחרים בנוגע להתנקשויות

ועדת בית הנבחרים בנוגע להתנקשויות היא ועדה של בית הנבחרים של ארצות הברית אשר דנה בנושא התנקשויות פוליטיות, ובמיוחד ההתנקשויות בחיי הנשיא ג'ון פ. קנדי, והלוחם למען זכויות האדם, ד"ר מרטין לותר קינג.
הרקע לעבודת הוועדה

רציחתו של הנשיא קנדי ב-22 בנובמבר 1963 זעזעה את ארצות הברית. היה חשש כי עקבות הרוצחים יובילו למקומות רמי דרג בממסד, או אל מחוץ לארצות הברית, אל קובה ואל ברית המועצות. תוך שבוע מיום הרצח הוקמה ועדה, בראשות שופט בית המשפט העליון ארל וורן, שתפקידה היה לחקור את הרצח ולמצוא האם היה קשר לרצח הנשיא, או שמא הרצח הוא פעולתו של מתנקש בודד, לי הארווי אוסוואלד. מטרתה הבלתי מוצהרת של הוועדה הייתה למצוא כי אוסוואלד הוא המתנקש וכי פעל לבד.
כאשר נתנה ועדת וורן את מסקנותיה, בשנת 1964, נראה היה כי התיק נסגר. הוועדה קבעה כי אוסוואלד פעל לבד, וכי לא היה חלק מקשר. מסקנות אלו לא התקבלו על דעת רבים. בשנת 1966 כתב החוקר מרק ליין את ספרו "הריצה אל הצדק" (Rush To Judgement) בו ביקר את עבודת הוועדה. לאחר מכן חשף התובע המחוזי בניו אורלינס, ג'ים גאריסון, מה שנראה לו כקשר לרצח הנשיא קנדי, בניו אורלינס דווקא. משפטו המתוקשר של קליי שאו, ראש לשכת המסחר בניו אורלינס, וחבר מרכזי בקשר לו טען גאריסון, הסתיים בזיכויו של שאו, בשנת 1969, אך בחשיפה תקשורתית נרחבת לתאוריות הקשר, ובהצגה מיומנת על ידי התובע גאריסון, של כל הפגמים והחולשות שניתן למצוא בדו"ח ועדת וורן.
בשנת 1968 נרצח גם רוברט פ. קנדי, אחיו של הנשיא קנדי, בעת מסע הבחירות שלו, על ידי מחבל פלסטיני בשם סירחאן סירחאן. כן נרצח לוחם זכויות האדם מרטין לותר קינג. הציבור האמריקאי היה נתון להרגשה כי אישי ציבור חשופים להתנקשויות, ולפחות בעניינם של קינג ושל הנשיא קנדי, חברו גורמים בעלי עניין לקשר לרציחת דמויות נערצות אלו. לאווירה זו הוסיפה חשיפתו של הסרט שצילם אברהם זפרודר, אשר הוקרן לראשונה בטלוויזיה האמריקאית בזמן צפיית שיא בתוכניתו הפופולרית של הרלדו ריברה "לילה טוב אמריקה". הייתה זו המחשה ויזואלית למה שהרגישו אמריקנים רבים בצורה אינטואיטיבית. משהו לא היה בסדר. מישהו עומד מאחורי הדברים. תמונת הנשיא הנכנס למארב יריות ברחוב ראשי בדאלאס, וסופג כדור אחר כדור, בעוד שרעייתו הצעירה והיפה זוחלת, מכוסה בדם, על מכסה תא המנוע של הלימוזינה הנשיאותית, ומנסה להימלט, רדפה את הציבור האמריקאי.
בה בעת נחשפו קשרים בין המאפיה, סוכנות הביון המרכזית - ה-CIA, וגורמים בקרב הגולים קובנים המיליטנטים, במטרה להתנקש בחייו של פידל קסטרו. גילויים אלו (בין היתר על ידי ועדות של הסנאט לחקירת שיתוף הפעולה בין גורמי ביון), הראו כי הבלתי נתפס - קשר בין הממשל האמריקני, בדרגים הגבוהים ביותר, סוכנויות הביון השונות, הגולים הקובנים והמאפיה, הוא כעת עובדה מוחשית. האצבע הציבורית הופנתה אל גורמים אלו עתה אף בקשר לרציחתו של קנדי. קביעת ועדת וורן כי לא היה כל קשר לרציחת קנדי נראתה לרבים כקביעה מיושנת ומבוססת על מידע חלקי, במקרה הטוב, וכניסיון טיוח מצד המעורבים ברצח (לדעת המבקרים) לינדון ג'ונסון וחבר הוועדה אלן דאלס, במקרה הרע.
פעולת הוועדה

לנוכח הלחץ הציבורי, ובהשתדלות אישים כקורטה סקוט קינג, רעייתו של מרטין לותר קינג המנוח, מינה בית הנבחרים האמריקני בספטמבר 1976, ועדה לחקירת מותם של קנדי וקינג. ההחלטה התקבלה ברוב של 280 תומכים מול 65 מתנגדים. ויכוחים על רקע אישי בין חברי הוועדה גרמו לחילופי גברי ולעיכובים בתחילת עבודתה, אך לבסוף התגבש הרכב בראשות חבר הקונגרס לואיס סטוקס מאוהיו ובייעוצו של עורך הדין רוברט בלייקלי. המנדט שקיבלה הוועדה היה לפעול בין 30 במרץ 1977 ו-3 בינואר 1979.
הוועדה כללה שמונה חברי בית הנבחרים. ארבעה דמוקרטים וארבעה רפובליקנים. היא חולקה לשתי תת-ועדות. האחת חקרה את רצח קנדי והשנייה את רציחתו של מרטין לותר קינג.
מרבית עבודת הוועדה, כעבודתן של כל ועדות הקונגרס, התבצעה בחשאי, והעדים חתמו על טופסי שמירת סודיות. מספר עדים מועט העיד בפומבי. דו"ח הוועדה היה כבר ערוך כמעט, כאשר לקראת סוף עבודתה בדצמבר 1978, העידו בפניה מומחי האקוסטיקה מרק וייס וארנסט אשכנזי. עדויות אלו הביאו למפנה, ולעריכתו של דו"ח שונה לחלוטין מזה שהתכוונו חברי הוועדה לערוך אך שבועות אחדים לפני כן.
דו"ח הוועדה, שאורכו 686 עמודים (ואשר חלק ניכר ממנו עוסק ברציחת מרטין לותר קינג) וזאת בהשוואה ל-888 העמודים של דו"ח ועדת וורן, פורסם ב-29 במרץ 1979.
מסקנות הוועדה

באשר למרטין לותר קינג, הסיקה הוועדה כי רציחתו הייתה מיריה אחת מרובהו של ג'יימס ארל ריי, ושקיימת "אפשרות" שהרצח היה כתוצאה מקשר פלילי, על אף שאף סוכנות של הממשלה של ארצות הברית אינה מעורבת בקשר זה.
באשר לרצח קנדי, קבעה הוועדה כי אכן, לי הארווי אוסוואלד הוא שירה שלושה כדורים לעבר הלימוזינה הנשיאותית, וכי שניים מהם פגעו בנשיא. הוועדה פסקה כי תיאורית "הכדור הבודד" שהייתה בסיס המסקנות של ועדת וורן, נכונה ביסודה, ואף מצאה ראיות לחיזוקה של קביעה שנויה במחלוקת זו (כבדיקת "נייטרונים" לקביעת המרכיבים המדויקים של הכדור CE399, והשוואתם לרסיסים שנותרו בידו של המושל ג'ון קונלי אשר על פי ועדת וורן פצעיו נגרמו מכדור זה).
הקביעה הדרמטית שקבעה הוועדה הייתה כי אוסוואלד לא פעל לבד. עדות המומחים וייס ואשכנזי, אשר ניתחו הקלטות ממכשירי קשר משטרתיים שבוצעו באמצעות מיקרופון שהיה מותקן על אופנוע משטרתי בעת הרצח, ושודרו למכשיר דיקטפון במטה המשטרה, היא כי המכשיר קלט ארבע יריות (בעוד שוועדת וורן סברה כי בעת הרצח נורו שלוש יריות). המומחים מיקמו שלוש מן היריות ממחסן הספרים, שם נמצא אוסוואלד, שהיה בעת הרצח מאחורי הלימוזינה. אך ירייה אחת באה מלפנים, מכיוון "תלולית הדשא" (Grassy Knoll), מקום שבו רבים מתומכי תאוריות הקשר מיקמו את המתנקשים הנוספים. לאור זאת, קבעה הוועדה כי רצח הנשיא קנדי היה "קרוב לוודאי כתוצאה של קשר".
מיהם, אם כן, הקושרים, לדעת אנשי הוועדה? לדעת הוועדה לא הייתה זו פעולת כל סוכנות ממשלתית, הן של ממשלת ארצות הברית והן של ממשלות חוץ. הוועדה בחנה אף את פעולתם של גורמים במאפיה כסנטו טרפיקנטה, ג'ימי הופה וקרלוס מרצ'לו, אך הסיקה כי אין ראיות ממשיות למעורבותם.
הוועדה מתחה ביקורת על משרד המשפטים האמריקאי, על ה-FBI, ה-CIA וועדת וורן, וטענה כי ביצועיהם בחקירת הרצח לא היו מספקים. על השירות החשאי של ארצות הברית מתחה הוועדה ביקורת בטענה כי הוא אינו מספק הגנה ראויה לנשיא.
הוועדה המליצה לנקוט צעדים במישור החקיקתי למניעת התנקשויות.
השפעת עבודת הוועדה

הוועדה לא הביאה לסופו של הוויכוח הציבורי על הקשר לרציחתו של קנדי. אלו הסבורים כי קנדי היה קורבן לקשר, לא אהבו את האישור שנתנה הוועדה לתיאורית "הכדור הבודד". ה"ראיות האקוסטיות" שעליהן ביססה הוועדה את מסקנת הקשר, נראו כתמורה קטנה מדי בעבור הביסוס של כל מסקנות ועדת וורן כמעט אחת לאחת. אי היכולת או אי הרצון של הוועדה למצוא את הגורמים השותפים בקשר, היו אף הם מטרה לביקורת.
לדעת התומכים בלי הארווי אוסוואלד כמתנקש הבודד, הייתה הוועדה מיותרת מלכתחילה, ובדיעבד הגיעה למסקנות מפוקפקות. וכפי שראינו, על "הראיות האקוסטיות" נמתחה ביקורת רבה.
פעולת הוועדה אך תרמה לתעלומה. עתה הייתה קביעה רשמית סותרת של שתי ועדות מוסמכות של גופים רמי דרג בממשל האמריקאי. במקום לקבוע מסקנות שתהיינה סופיות וחותכות, פתחה הוועדה את הוויכוח, ונראה כי ייקח עוד זמן רב בטרם ייתמו הדיו.
ג'ון פ. קנדי
ותיק חברי הכנסת

ותיק חברי הכנסת הוא חבר הכנסת בעל הוותק הרב ביותר בכנסת, מבין חבריה של כנסת מסוימת.
מטבע הדברים, בשנותיה הראשונות של הכנסת לא היה מקום לתואר זה, כאשר רבים מחברי הכנסת כיהנו בה החל מיומה הראשון והיו בעלי ותק זהה. רק במהלך כהונת הכנסת העשירית, עם התפטרותו של מנחם בגין מן הכנסת, נותר חבר הכנסת תופיק טובי בעל הוותק הרב ביותר במשכן – כהונה רצופה מיום כינונה של הכנסת הראשונה.
עד לכנסת ה-16 לא הייתה לתואר זה משמעות חוקית או מעשית כלשהי, אולם בשנת 2000 תוקן חוק יסוד: הכנסת (תיקון מס' 27) ושונה אופן ניהול הכנסת בעת היבחרה מחדש. עד אז קבע החוק כי זקן חברי הכנסת יהיה יושב הראש הזמני בעת פתיחת מושבה הראשון של הכנסת הנבחרת (לאחר פתיחת ישיבתה הראשונה על ידי נשיא המדינה באופן סמלי), וינהל את ישיבותיה עד לבחירת יושב הראש הקבוע. בתיקון לחוק נקבע כי מעתה ימלא תפקיד זה ותיק חברי הכנסת, ולא זקן החברים בה.
כך הוגדר תואר זה בחוק היסוד:
"מי שתקופת כהונתו בכנסת היא הארוכה ביותר, ברציפות או שלא ברציפות, ומבין בעלי ותק שווה - המבוגר שבהם".
בחוק נקבעה גם מגבלה, לפיה ראש הממשלה המכהן או הנבחר, וכן שרים וסגני שרים, לא ינהלו את ישיבות הכנסת מכוח חוק זה, והתפקיד יועבר לחבר הכנסת הוותיק ביותר שאינו מכהן באחת מן המשרות הללו.
חבר הכנסת שמעון פרס, שניהל בכנסת ה-14 ובכנסת ה-15 את ישיבות הפתיחה מכוח היותו זקן חברי הכנסת, קיבל בכנסת ה-16 ובכנסת ה-17 את ניהול הישיבה בשל היותו גם ותיק חברי הכנסת באותה העת.
בשנת 2016 תוקן החוק פעם נוספת (תיקון מס' 43), ונקבע כי הסדר זה יוסיף להתקיים רק כאשר יו"ר הכנסת היוצאת לא נבחר מחדש לכנסת. כאשר היו"ר היוצא נבחר גם לכנסת הבאה, ימשיך היו"ר היוצא בתפקיד הזמני עד לבחירת יושב ראש קבוע.
תיקון זה נכנס לתוקפו בכנסת ה-21, ומאז ועד עתה (הכנסת ה-25) לא אירע שיו"ר כנסת לא נבחר מחדש לכנסת. משכך, נוהלו ישיבות הפתיחה של כנסות אלו על ידי יושבי הראש היוצאים, והתואר 'ותיק חברי כנסת' נותר למעשה סמלי בלבד.
על אף האמור, בראשית כהונת הכנסת ה-23, לאחר שיו"ר הכנסת הזמני יולי אדלשטיין התפטר מתפקידו במחאה על פסיקת בג"ץ שחייבה אותו לכנס את הכנסת לשם בחירת יו"ר קבוע, העניק בית המשפט העליון באופן חריג לח"כ עמיר פרץ, שהיה ותיק חברי הכנסת, סמכות לניהול ישיבה מיוחדת של הכנסת לצורך בחירת יו"ר קבוע.
ותיקי חברי הכנסת

הרשימה מפרטת את האישים שהיו ותיקי חברי הכנסת במועד התכנסותה של כל אחת מן הכנסות, למן הכנסת ה-11 ואילך (עד לכנסת זו היה יותר מחבר כנסת אחד בעל וותק מקסימלי).
ותיקי חברי הכנסת > עד הכנסת השש עשרה

בתקופה זו עדיין לא נקבע מעמד רשמי לוותיק חברי הכנסת, והיו"ר הזמני היה זקן חברי הכנסת.
| מס' | דיוקן | שם/תקופת חיים | סיעה | הכנסת | השבעת הכנסת | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | תופיק טובי (1922-2011) | חד"ש | הכנסת האחת עשרה | 13 באוגוסט 1984 | ישיבת הכנסת נוהלה בידי חבר הכנסת יוסף בורג, שהיה זקן חברי הכנסת. חבר הכנסת טובי היה אחרון חברי הכנסת שנבחרו לאספה המכוננת שהמשיך לכהן ברצף עד אמצע כהונת הכנסת ה-12 |
| 1 |  | תופיק טובי (1922-2011) | חד"ש | הכנסת השתים עשרה | 21 בנובמבר 1988 | ישיבת הכנסת נוהלה בידי יאיר שפרינצק, שהיה זקן חברי הכנסת |
| 2 |  | שמעון פרס (1923-2016) | המערך | הכנסת השלוש עשרה | 13 ביולי 1992 | ישיבת הכנסת נוהלה בידי יצחק שמיר, שהיה זקן חברי הכנסת, על אף שכיהן בתפקיד ראש הממשלה באותה העת |
| 2 |  | שמעון פרס (1923-2016) | העבודה | הכנסת הארבע עשרה | 17 ביוני 1996 | שמעון פרס ניהל את ישיבת הפתיחה, מכוח היותו זקן חברי הכנסת |
| 2 |  | שמעון פרס (1923-2016) | ישראל אחת | הכנסת החמש עשרה | 7 ביוני 1999 | שמעון פרס ניהל את ישיבת הפתיחה, מכוח היותו זקן חברי הכנסת |
ותיקי חברי הכנסת > מהכנסת השש עשרה ועד לכנסת העשרים ואחת

בתקופה זו קבע החוק שוותיק חברי הכנסת יהיה יושב הראש הזמני של הכנסת עד לבחירת יו"ר קבוע.
| מס' | דיוקן | שם/תקופת חיים | סיעה | הכנסת | השבעת הכנסת | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | שמעון פרס (1923-2016) | עבודה-מימד העבודה | הכנסת השש עשרה | 17 בפברואר 2003 | פרס היה גם זקן חברי הכנסת |
| 1 |  | שמעון פרס (1923-2016) | קדימה | הכנסת השבע עשרה | 17 באפריל 2006 | פרס היה גם זקן חברי הכנסת |
| 2 |  | מיכאל איתן (-1944) | הליכוד | הכנסת השמונה עשרה | 24 בפברואר 2009 | ותיק חברי הכנסת היה למעשה חיים רמון, אך כיוון שחוק יסוד: הכנסת קובע כי מי שמכהן כשר לא יעמוד בראשות הכנסת מילא מיכאל איתן תפקיד זה. חבר הכנסת בנימין בן-אליעזר החזיק בוותק זהה לזה של מיכאל איתן, ואף היה מבוגר ממנו, אך גם הוא לא מילא את התפקיד בשל היותו שר בממשלה. |
| 3 |  | בנימין בן אליעזר (1936-2016) | העבודה | הכנסת התשע עשרה | 5 בפברואר 2013 | בן אליעזר היה גם זקן חברי הכנסת |
| 4 |  | עמיר פרץ (-1952) | המחנה הציוני | הכנסת העשרים | 31 במרץ 2015 |  |
ותיקי חברי הכנסת > מהכנסת העשרים ואחת ואילך

בתקופה זו קובע החוק שוותיק חברי הכנסת יהיה יושב הראש הזמני של הכנסת רק אם היו"ר היוצא לא נבחר לכנסת החדשה.
| מס' | דיוקן | שם/תקופת חיים | סיעה | הכנסת | השבעת הכנסת | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | עמיר פרץ (-1952) | העבודה | הכנסת העשרים ואחת | 30 באפריל 2019 | ישיבת הכנסת נוהלה בידי חבר הכנסת יולי אדלשטיין, שהיה יו"ר הכנסת העשרים והעשרים ואחת |
| 1 |  | עמיר פרץ (-1952) | העבודה-גשר | הכנסת העשרים ושתיים | 3 באוקטובר 2019 | ישיבת הכנסת נוהלה בידי חבר הכנסת יולי אדלשטיין, שהיה יו"ר הכנסת העשרים והעשרים ואחת |
| 1 |  | עמיר פרץ (-1952) | העבודה-גשר-מרצ | הכנסת העשרים ושלוש | 16 במרץ 2020 | ישיבות הכנסת הראשונות נוהלו בידי חבר הכנסת יולי אדלשטיין, שהמשיך בתפקידו מהכנסת ה-22. משלא הסכים לקבוע מועד לבחירת יו"ר קבוע, פנו מספר עמותות ומפלגות בעתירה לבג"ץ, וזה הורה לאדלשטיין לכנס בהקדם את הכנסת. בתגובה התפטר ח"כ אדלשטיין מתפקידו כיו"ר הכנסת, דבר שהביא למשבר חוקתי חריף. בשל כך קבע בית המשפט העליון בפסק דין חריג, כי הוא מעניק לותיק חברי הכנסת, עמיר פרץ, את הסמכות לכנס את הכנסת לישיבה מיוחדת בה יבחר יו"ר קבוע. ביום 26 במרץ 2020 כינס עמיר פרץ את הכנסת וזו בחרה בבני גנץ ליושב ראש קבוע |
| 2 |  | משה גפני (-1952) | יהדות התורה | הכנסת העשרים וארבע | 6 באפריל 2021 | יושב הראש הזמני היה חבר הכנסת יריב לוין, שכיהן כיו"ר הכנסת העשרים ושלוש |
| 2 |  | משה גפני (-1952) | יהדות התורה | הכנסת העשרים וחמש | 15 בנובמבר 2022 | יושב הראש הזמני היה חבר הכנסת מיקי לוי, שכיהן כיושב ראש הכנסת העשרים וארבע |
ראו גם

זקן חברי הכנסת
בג"ץ התנועה למען איכות השלטון בישראל נגד יושב ראש הכנסת
הערות שוליים

↑  חוק­ יסוד: הכנסת (תיקון מס' 27), ס"ח 1750 מ-8 באוגוסט 2000
↑  חוק–יסוד: הכנסת (תיקון מס' 43), ס"ח 2523 מ-14 בינואר 2016
↑  דניאל דולב, יקי אדמקר‏, בג"ץ העביר את סמכויות אדלשטיין לח"כ פרץ, המליאה תתכנס לבחירת יו"ר חדש, באתר וואלה, 26 במרץ 2020
חואן אורלנדו ארננדס

חואן אורלנדו ארננדס אלברדו (בספרדית: Juan Orlando Hernández Alvarado; נולד ב-28 באוקטובר 1968) הוא איש עסקים לשעבר ופוליטיקאי הונדורסי, חבר המפלגה הלאומית השמרנית של הונדורס. הוא כיהן כנשיא הונדורס ה-55 במשך שתי קדנציות רצופות, על אף שחוקת הונדורס מתירה רק קדנציה אחת לנשיא. הוא נכנס לתפקידו ב-27 בינואר 2014, לאחר שזכה בבחירות לנשיאות הונדורס שנערכו ב-2013.
לפי כן היה נשיא הקונגרס של הונדורס (ראש הקונגרס) בין ינואר 2010 ליוני 2013, כאשר קיבל רשות מהקונגרס להיעדר מכל מחויבויותיו בקונגרס, כדי להקדיש את עצמו לקמפיין שלו לנשיאות המדינה.
ארננדס נחשד בשחיתות ובהונאת בחירות, ובשיתוף פעולה עם סוחרי סמים שהבריחו כמויות גדולות של קוקאין לארצות הברית. ב-21 באפריל 2022 הוא הוסגר לארצות הברית, הועמד למשפט והורשע על סחר בסמים במשך עשרות שנים כדי לקדם את הקריירה הפוליטית שלו.
ביוגרפיה

ארננדס נולד בגרסיאס, הונדורס. הוא היה הילד ה-15 מתוך 17 ילדים של הוריו. אחיו חואן אנטוניו ארננדס, המכונה טוני, מכהן כחבר הקונגרס הלאומי. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של הונדורס במדעי החברה והחוק ולמד משפטים, והיה נשיא איגוד הסטודנטים 1988–1989. הוא בעל תואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת המדינה של ניו יורק. הוסמך כעורך דין ונוטריון.
הוא היה איש עסקים בעסקי הקפה בעיר הולדתו, ובתעשיית הרדיו והטלוויזיה, והיה בעלים של בתי מלון. התפרסם בהונדורס כשהמנהיג הליברלי רפאל פינדה פונסה כינה אותו כנער שזכה לחינוך עלוב. ארננדס, שייצג את מחוז למפירה בקונגרס מאז שנת 2001, נבחר לנשיא הקונגרס הלאומי, שבו למפלגה הלאומית היה רוב נוח, ב-21 בינואר 2010, ונכנס לתפקידו כעבור ארבעה ימים.
קדנציה ראשונה כנשיא

בנובמבר 2012 התמודד ארננדס בבחירות מקדימות נגד ריקרדו אלברס לבחירת מועמד המפלגה בבחירות לנשיאות בשנת 2013, וניצח בבחירות. אלברס הצהיר פומבית כי הייתה הונאה בבחירות, ודרש ספירה חוזרת של הקולות, אך בית הדין העליון לבחירות (TSE) דחה את עתירתו.
בסקר שנערך במאי 2013 ניצב ארננדס במקום השלישי בין המתמודדים לנשיאות עם 18% מהקולות. הוא החל את מסע הבחירות לנשיאות בחודש יולי 2013 בקמפיין שדרש שהצבא יפטרל ברחובות. הוא טען כי יריבתו הגדולה קסיומרה קסטרו רוצה לסלק את המשטרה צבאית, שכבר הייתה אז בשתי הערים הגדולות של הונדורס. הוא זכה בבחירות, לאחר שניצח את קסטרו בפער של כ-250 אלף קולות.
לאחר הבחירות דיווח ארננדס כי בחשבונות של המפלגה הלאומית נמצאו כ-140 אלף דולר שהתקבלו מחברות שקשורת לסקנדל של הביטוח הלאומי של הונדורס (IHSS) שנכנסו לקופת הקמפיין שלו.