stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רעידת האדמה בפורט טהון (1857)

| --- | --- |

 סוג:  רעידת אדמה
 תאריך התרחשות:  9 בינואר 1857 
 שעה:  08:20
 מגניטודה:  7.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט
 במדינות או באזורים:  דרום קליפורניה
 מוקד:  פורט טהון (אנ')
 הרוגים:  2
 קואורדינטות:  35°42′0″N 120°18′0″W﻿ / ﻿35.70000°N 120.30000°W﻿ / 35.70000; -120.30000
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה מוקד הרעש(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה מוקד הרעש(למפת קליפורניה רגילה) סקרמנטו לוס אנג'לס סן פרנסיסקו סן דייגו סן חוזה פרזנו בייקרספילד אורגון נבדה א ר י ז ו נ ה  מקסיקו האוקיינוס השקטמוקד הרעש(למפת קליפורניה מוגדלת) סקרמנטו לוס אנג'לס סן פרנסיסקו סן דייגו סן חוזה פרזנו בייקרספילד אורגון נבדה א ר י ז ו נ ה  מקסיקו האוקיינוס השקטמוקד הרעש
 
רעידת האדמה בפורט טהון התרחשה ב-9 בינואר 1857 בשעה 8:20. מוקדהּ היה בסמוך לפורט טהון (אנ') אשר בקליפורניה.
פורט טהון (אנ') הוא מחנה צבאי לשעבר שהיה בשימוש צבא ארצות הברית במאה ה-19. אף כי מוקד רעידת האדמה התרחש בשטח בלתי מיושב המרוחק מספר קילומטרים מהמחנה, הרעידה נקראת על שמו עקב היותו האתר המיושב הקרוב ביותר למוקד ועקב הנזק הרב שנגרם במקום. רעידות האדמה שהתרחשו לאחר הרעידה הזו, החל משנת 1881, נקראו על שם העיירה פארקפילד הסמוכה, שקמה שנים ספורות אחרי רעידת האדמה של שנת 1857.
מחקר מאקרוסייסמי שעסק ברעידה הזו קבע: שהיא התרחשה ב-9 בינואר בשעה 08:20. היא נחשבת לאחת מהרעידות המתועדות הגדולות ביותר שהתרחשו במערב ארצות הברית, וגודלה הוערך לכ־7.9 בסולם המומנט הסייסמי. אורך השבר שפעל ברעידה הזו היה כ-350 קילומטר וכמות ההסטה היחסית הממוצעת הייתה 4.5 מטרים, והמקסימלית הגיעה לכ-9 מטרים. תזוזה יחסית זו לאורך 350 קילומטרים, הותירה רישומה על פני השטח בצורה של צלקות מאזור העיירה פארקפילד דהיום ועד ל-רייטווד (אנ') הממוקמת כ-125 קילומטרים מצפון מזרח ללוס אנג'לס, באזור סן ברנרדינו. ברעידת האדמה בסן פרנסיסקו בשנת 1906 אמנם אורך השבר היה גדול יותר, אך כמות ההסטה ברעידת פורט טהון 1857 הייתה גדולה יותר.
העוצמה הסייסמית המקסימלית הייתה IX בסולם מרקאלי, אך היקף הנזק היה מצומצם עקב דלילות האוכלוסייה, ובסך הכל נהרגו ברעידה הזו 2 אנשים. לרעידה העיקרית קדמה רעידה מקדימה בגודל 6 בסולם ריכטר. חוקרים מעריכים, שאורך השבר שפעל ברעידה זו, הוא קטע נעול בהעתק סן אנדריאס, ש"מתפרץ" ונקרע רק ברעידות אדמה גדולות מאד, ואילו רעידות אדמה מתונות יותר, בגודל 6, שהתרחשו באזור פארקפילד מאז שנת 1881, לא מצליחות "לקרוע" את הקטע שפעל בשנת 1857.
רעידות מקדימות

המחקרים המאקרוסייסמיים שבוצעו אודות רעידת האדמה בדקו גם את הדיווחים על רעידות מקדימות ורעידות עוקבות. התרחשו מספר רעידות מקדימות באותו בוקר: כ-4 שעות לפני הרעידה העיקרית (לפני עלות השחר), שעתיים לפני הרעידה העיקרית (עם עלות השחר) ושעה לפניה (עם הזריחה). האירוע שלפני עלות השחר הורגש בסן פרנסיסקו בעוצמה שבין II ל-III בסולם מרקאלי; בסן חוזה בעוצמה IV ובסנטה קרוז בעוצמה IV גם כן. "אירוע השחר" הורגש באזורים אלה, וגם בפורט טהון וייתכן שגם במישור קאריזו (אנ'). "אירוע הזריחה" הורגש בסן פרנסיסקו בעוצמה III, במונטריי בעוצמה IV ובוייסייליה בעוצמה שבין II ל-III בסולם מרקאלי. בסקרמנטו ולוס אנג'לס לא דיווחו על אף אחד מהאירועים הללו. גודל הרעידות המקדימות הללו מוערך למגניטודה שבין 5 ל-6.
אפקטים סייסמיים

תופעות של סייש, מזרקות חול, סדקים רחבים באדמה ושינויים הידרולוגיים דווחו בשטחים נרחבים מסקרמנטו ועד הדלתה של הקולורדו. אפקטים דרמטיים נצפו בגופי מים שמדרום למוקד: נהר קֵרְן (אנ') שינה את כיוון זרימתו אל מעלה הנהר, ועלה על גדותיו; באגם טוּלֶארִי (אנ') נוצר סייש, ודגה מהאגם נמצאה פזורה הרחק מהחוף; נהר לוס אנג'לס (אנ') עלה על גדותיו, וכך גם נהר המוקלומני (אנ') שמצפון למוקד הרעידה, ולפי הדיווחים הותירו אותו יבש לפרק זמן. שינויים בזרימת מעיינות נצפו באזור סן דייגו, איזבלה (אנ') ובקצה הדרומי של עמק סן חואקין (אנ'); סדקים הופיעו באדמה ליד סן ברנרדינו וב-עמק סן גבריאל. סדקים רחבים נצפו גם בגדות הנהרות: לוס אנג'לס, סנטה אנה (אנ') וסנטה קלרה (אנ') וכן במישור ההצפה של האחרון וגם בסנטה ברברה; חלק מהבארות הארטזיות בעמק סנטה קלרה הפסיקו לנבוע, ואחרות גדלו בתפוקתן; מעיינות חדשים נוצרו ליד סנטה ברברה וסן פרננדו (אנ'); בכמה מקומות נוצרו רכסים ברוחב של כמה מטרים ובגובה של למעלה ממטר; בוונטורה נגרם למנזר נזק ניכר, וחלק ממגדל הכנסייה קרס. בכל רחבי דרום ומרכז קליפורניה, דווח שהרעידות הורגשו במשך דקה אחת עד שלוש; כ־20 קילומטר ממערב לפורט טהון נעקרו עצים ממקומם. תופעה של שקיעת עצים - כנראה כתוצאה של התנזלות הקרקע, נצפתה בין סקרמנטו לסטוקטון.
רעידות עוקבות

לאחר הרעידה העיקרית הגיעה סדרה של רעידות משנה שנמשכה לפחות כ־4 שנים, אם כי המספר הכולל של הרעידות העוקבות הגדולות היה קטן מהצפוי עבור רעידת אדמה בסדר גודל כזה. חמשת הרעידות העוקבות הגדולות היו כולן במגניטודה של יותר מ-6: הגדולה הראשונה התרחשה ב-9 בינואר בלילה וגודלה היה כ-6.25, עם מוקד רעש אפשרי באזור מדבר מוהאבי; הרעידה העוקבת הגדולה ביותר התרחשה בשעות אחר הצהריים של ה-16 בינואר בגודל של כ-6.7, עם מיקום אפשרי על החוף - הדיווחים מסנטה ברברה וסן ברנרדינו ביטאו עוצמה סייסמית V בסולם מרקאלי, ובלוס אנג'לס על עוצמות סייסמיות V ו-VI; שני אירועים משמעותיים התרחשו באזור סן ברנרדינו ב-15 וב-16 בדצמבר 1858, כאשר האחרון היה במגניטודה של כ-6; הרעידה העוקבת הגדולה האחרונה שתועדה התרחשה ב-16 באפריל 1860, במגניטודה 6.3, עם מוקד קרוב לקטע פארקפילד של שבר סן אנדריאס.
חשיבותה של רעידת האדמה

לרעידת האדמה הזו יש חשיבות מיוחדת בתחום התכנון המונע לקראת רעידות אדמה עתידיות, מכיוון שזו רעידת האדמה הגדולה ביותר שהתרחשה במרכז ודרום קליפורניה במהלך ההיסטוריה המתועדת. המחקר המאקרוסייסמי שעסק ברעידה הזו הצליח להפיק מפה איזוסייסמית של הרעידה, שיחד עם ערכי העוצמה הסייסמית שהוערכו באתרים השונים, ניתן להכין תרחיש לרעידת אדמה דומה בעתיד. אחת ממסקנות החוקרים מתרחיש זה היא שרעידת אדמה דומה באזור לא תגרום נזק משמעותי לבנייה הנמוכה במטרופולין לוס אנג'לס. מאידך היא בהחלט תגרום לנזק משמעותי למבנים השונים שממוקמים לאורך קו ההעתק שפעל ברעידה הזו.
בשנת 2002 התחיל במקום מיזם מחקרי נוסף שמטרתו להעמיק את איסוף הנתונים הגאולוגיים אודות העתק סן אנדריאס, לצורך חיזוי רעידות אדמה עתידיות. אתר המחקר מורכב משני קידוחים משני צידיו של ההעתק: האחד בעומק של 2.2 קילומטרים והשני בעומק 3.2 קילומטרים. בתוך הקידוחים ובעומקים שונים הותקנו חיישנים סייסמיים נוספים לאלו שמוקמו באזור פארקפילד עד אז.
ראו גם

רעידות האדמה בפארקפילד
ביאורים

↑  ניתן להניח שרעידת אדמה בגודל כזה בימינו אנו, הייתה גורמת לעוצמה סייסמית מקסימלית הגבוהה בכשתי דרגות, וזאת עקב ה"רוויה" בהערכתה בגלל איכות המבנים הירודה יחסית שהייתה באזור האפיצנטר.
הערות שוליים

↑  Parkfield History, V6 Ranch - Parkfield California
1 2 3 4 5 6  Agnew, D. C.; Sieh, K. E. (1978). A documentary study of the felt effects of the great California earthquake of 1857. Bulletin of the Seismological Society of America, 68, pp. 1717–1729,
1 2 3 4 5 6  Stover, C. W., Coffman, J. L. 1993. Seismicity of the United States, 1568–1989 (Revised). U.S. Geological Survey Professional Paper 1527, pp. 101-103
1 2  Fort Tejon Earthquake, SCEDC - Southern Californis Earthquake Data Center
↑  W. H. Bakun and A. G. Lindh, The Parkfield, California, Earthquake Prediction Experiment, USGS/Science, August 16, 1985
↑  Sieh, K., E., [https://authors.library.caltech.edu/49717/1/1731.full.pdf#page=1731 Central California Foreshocks of the Great 1857
Earthquake], Bulletin of the Seismological Society of America, Vol.68, 1978, עמ' 1731-1749
1 2  Meltzner, A., J., and Wald D., J., Foreshocks and Aftershocks of the Great 1857 California Earthquake, Bulletin of the Seismological Society of America, 89,, 1999, עמ' 1109 - 1120
↑  Agnew, D., C., & Sieh, K., E.. 1978, A Documentary Study of the Felt Effects of the Great California Earthquake of 1857, p. 1722, WayBack Machine
↑  רון אבני, הכנת תרחישים לרעידות אדמה באזורים בעלי רמה סייסמית בינונית, אופקים בגאוגרפיה, אונ' חיפה, 2008, עמ' 92 - 104
↑  SAFOD - San Andreas Fault Observatory at Depth, NCEDC - Northern California Earthquake Data Center
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540064405171  LCCN: sh2005020481 
המפה האיזוסייסמית שהופקה לרעידת האדמה של פורט טהון (בעקבות Agnew&, Sieh,1978 וגם Stover&Coffman 1993)
נחושת (צבע)

| --- | --- |

 שלשת הקסא:  #B87333
 ייצוג RGB:  R=184, G=115, B=51
 ייצוג HSV:  H=29, S=72, V=72
 ייצוג CMYK:  C=28, M=72, Y=29, K=0
 
הצבע נחושת הוא צבע בעל גוון חום אדמדם הקרוב ביותר לזה של המתכת נחושת.
התחושה החזותית המקושרת עם המתכת נחושת היא בוהק מתכתי. לא ניתן לחקות זאת על ידי משטח צבע פשוט, מכיוון שהבוהק המתכתי נובע מזוויות פגיעות האור על שטח המתכת. ולכן משתמשים באומנות בצבע מתכתי שלפחות מנצנץ כמו נחושת.
תאודור דה באנוויל

| --- | --- |

 לידה:  14 במרץ 1823 מולן, אלייה, צרפת 
 פטירה:  13 במרץ 1891 (בגיל 67) הרובע השישי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Étienne Jean Baptiste Claude Théodore Faullain de Banville 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מקום לימודים:  תיכון קונדורסה 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 זרם ספרותי:  הרומנטיקה 
 חתימה:   
 
תאודור דה באנוויל (בצרפתית: Théodore de Banville;‏ 14 במרץ 1823 – 13 במרץ 1891) היה משורר וסופר צרפתי.
קורות חייו

דה באנוויל נולד בעיר מולן במחוז אלייה שבחבל אוברן בצרפת לאב שהיה קצין בצי המסחרי הצרפתי. ימי נעוריו עברו עליו בחוסר עניין כאשר למד בבית הספר התיכון קונדרסה בפריז. הוא התבדל מחבריו לכיתה ולא השתתף אתם באירועים כלשהם. אחרי שסיים את למודיו בבית הספר התיכון הקדיש את עצמו לספרות.
ב-1842 פרסם את קובץ החרוזים "הפסלים" וב-1846 את הקובץ "הנטיפים התלויים". שני קובצי שירה אלה נתקבלו בביקורת עוינת, אך גרמו לידידותו עם המשורר אלפרד דה ויניי, והוא הקדיש את כל זמנו ליצירה ספרותית ולבקורת הספרות. החל ב-1853 פרסם ספרים ובהם "מחקר על המנהגים של פריז" שבו תיאר את חייהם של אנשי החברה הגבוהה שבעיר. הוא פרסם מאמרים בכתבי עת לספרות ושימש גם כמבקר תיאטרון של מספר עיתונים.
דה באנוויל התגורר בעיקר בפריז והיה אהוד על החוגים הספרותיים של העיר. הוא פרסם קובצי שירה נוספים ובהם הקובץ "מזמורי לוליינות" (1857) שאותו הקדיש לויקטור הוגו וזכה בעידודו. ב-1858 הוא זכה באות לגיון הכבוד הצרפתי. ב-1866 נשא לאישה את מארי אליזבט רושגרוס וב-1867 הקדיש לה את קובץ שיריו "הגולים". ב-1868 השתתף בעריכת המהדורה השלישית של קובץ שיריו הנודע של שארל בודלר "פרחי הרע".
דה באנוויל היה אחד האנשים בעלי ההשפעה הגדולה ביותר בספרות הצרפתית של תקופתו. בהשפעתו החל להופיע ב-1866 כתב העת לספרות "הפארנאסוס בן זמננו" שביטא את רעיונותיה של קבוצת משוררים שבה היה חבר שדגלה באידיאל של תאופיל גוטייה "אמנות לשם אמנות" ושהקימה את אסכולת הפארנאס בשירה הצרפתית. הוא טיפל באופן מיוחד בבעיות הסגנון בשירה, עשה ניסיונות להעשירה והחיה צורות שירה עתיקות כמו הבלדה והרונדו.
היו כאלה שדחו את שירתו כחסרת רגש וחסרת דמיון, אך השפעתו הגדולה אפשרה למספר רב של משוררים צעירים להתנתק מן הסגנון הרגשני המעושה שהשתרש בשירה ובספרות של תקופתו. בין משוררים אלה ניתן למנות את המשורר הצעיר ארתור רמבו שבמאי 1870 שלח לו את שירו "אופליה" וקיבל את תמיכתו בצורת המלצה למוציא לאור אלפונס למר.
דה באנוויל מת בפריז ב-1891 ונקבר בבית הקברות מונפרנאס שבעיר. אחד הרחובות של הרובע השבעה עשר של פריז נושא את שמו.
נח לוריא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בדצמבר 1885 פלך מינסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  18 במאי 1960 (בגיל 74) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מפלגה:  הבונד 
 
נח לוריא (בכתיב יידי: נח/נויעכ/נויעך לוריע; בכתב רוסי: Но́ях Ге́ршелевич Лурье́;‏ 12 בדצמבר 1885, בלאשנה, פלך מינסק, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – 18 במאי 1960, מוסקבה) היה סופר יידיש, מתרגם, מורה ומבקר וסופר ילדים יהודי-סובייטי.
קורות חיים

נח לוריא נולד בבלאשנה (Блашна) שברוסיה הלבנה. קיבל חינוך דתי מסורתי, אך בגיל הנעורים יצא בשאלה והצטרף לתנועת "הבונד". היה פעיל מחתרתי בבונד, נעצר על ידי הבולשת הצארית וישב שנתיים בבית סוהר. בעת המאסר החל בכתיבה ספרותית – קודם בעברית, שאותה העריך ואהב מימי ילדותו, ולאחר מכח עבר לכתוב ביידיש ולא שב לכתיבה בעברית.
לוריא הצטרף למהפכה ותמך בממשלה הזמנית של אלכסנדר קרנסקי, בשנת 1917. עם מהפכת אוקטובר, בשנת 1918 הצטרף לבולשביקים ובמסגרת השלטון הסובייטי החדש התקדם במוסדות השלטון, במשרד החינוך החדש בקייב, אוקראינה. הוא היה מנהל מחלקת התרבות במיניסטריון לעניינים יהודיים. כל פעילותו הפוליטית המנהלית והספרותית הייתה בלשון יידיש.
בשנת 1921 הִרצה וניהל את הקורסים הפדגוגיים למורים בקייב. הוא היה מרצה מבוקש בנושאי תרבות וספרות יידיש. לאחר מלחמת העולם השנייה השתקע במוסקבה, והמשיך בפעילותו הספרותית במסגרות התרבותיות שבהן פעל. לוריא היה בין מייסדי ספרות הילדים היהודית ביידיש בברית המועצות. הוא תרגם ליידיש את יצירותיהם של האחים גרים, הנס כריסטיאן אנדרסן, מקסים גורקי, ווילהלם האוף. לוריא פרסם שירים רבים לילדים, סיפורים ומעשיות, והוציא אותם לאור בברית המועצות.
לוריא פרסם ביידיש למעלה משלושים כרכי סיפורת, שירה, תרגום וביקורת ביידיש. אף אחד מספריו לא תורגם לעברית. כמה מסיפורי הילדים שלו תורגמו לרוסית.
בתו תמרה נויחובנה לוריא (Тамара Нояховна Лурье;‏ 1911–1990) הייתה מתרגמת, שתרגמה לרוסית מיידיש ומפולנית. בצעירותה נישאה לידידו הקרוב של אביה, הסופר, המבקר וחוקר הספרות מאיר וינר.
בתם היחידה (נכדתו של לוריא), יוליה וינר (1935–2022), עלתה לארץ ישראל והייתה משוררת, סופרת ומתרגמת ישראלית בשפה הרוסית.
מספריו

בריקן ברענען, חרקוב: מעלוכע-פארלאג פון אוקראינע, 1929.
עליע יאריש, קייב: מעלוכע-פארלאג, 1938.
אין וואלד, מוסקבה: סאוועטסקי פיסאטעל, 1972.
הערות שוליים

↑  הכתיב בשפה היידית שנהג בברית המועצות התאפיין בהתרחקות מכוונת מהכתיב העברי במילים או שמות שמקורן בעברית, וכן בזניחת האותיות הסופיות.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304614605171  GND: 1118740467  LCCN: nr99027370  VIAF: 17144468   WorldCat (עם VIAF): 17144468
שינאיצ'ירו טומונאגה

| --- | --- |

 לידה:  31 במרץ 1906 טוקיו, יפן 
 פטירה:  8 ביולי 1979 (בגיל 73) טוקיו, יפן 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  יפן
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קיוטו  Third Higher School 
 מוסדות:  אוניברסיטת טוקיו  אוניברסיטת טוקיו  RIKEN  אוניברסיטת לייפציג  המכון למחקר מתקדם 
 פרסים והוקרה:  מסדר התרבות (1952)  מסדר השמש העולה, דרגה ראשונה (1976)  פרס ההצטיינות בתרבות (1952)  מדליית הזהב של לומונוסוב (1963)  פרס נובל לפיזיקה (1965)  פרס אשאסי (1946) 
 תרומות עיקריות
 עבודה בסיסית באלקטרודינמיקה קוונטית בעלת מסקנות פורצות דרך לפיזיקה של חלקיקים אלמנטריים.
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
שינאיצ'ירו טומונאגה (ביפנית: 朝永 振一郎;‏ 31 במרץ 1906 - 8 ביולי 1979) היה פיזיקאי יפני שתרם להתפתחות האלקטרודינמיקה הקוונטית. עבודתו בתחום, במקביל לריצ'רד פיינמן וג'וליאן שווינגר, זיכתה אותו בפרס נובל לפיזיקה ב-1965 יחד איתם.
ביוגרפיה

טומונאגה נולד בטוקיו ב-1906, ילד שני לפילוסוף היפני סנג'ורו טומונאגה. הוא החל את לימודיו באוניברסיטת קיוטו ב-1926, שם חלק את ספסל לימודיו עם זוכה פרס נובל אחר, הידקי יוקאווה. במהלך הלימודים המתקדמים שלו באותה אוניברסיטה הוא עבד בתור עוזר הוראה באוניברסיטה במשך שלוש שנים. ב-1937 עבר טומונאגה ללייפציג, שם שיתף פעולה עם ורנר הייזנברג. שנתיים מאוחר יותר הוא שב ליפן עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה, אך הספיק לסיים דוקטורט בפיזיקה גרעינית, עם תזה משלו על עבודה שעשה בזמן שהותו בלייפציג.
ביפן, התמנה טומונאגה לפרופסור באוניברסיטת החינוך של טוקיו (לימים אוניברסיטת צוקובה). במהלך המלחמה הוא למד את התאוריות של המזונים ושל המגנטרון. ב-1948 בחנו מחדש טומונאגה ותלמידיו מסמך שנכתב על ידי סידני דאנקוף מ-1939, בו ניסה להוכיח, ללא הצלחה, שניתן לבטל את הערכים האינסופיים של המסה והמטען של האלקטרון באלקטרודינמיקה קוונטית. טומונאגה ישם תאוריה משלו ושיטה רלטיביסטית שהתבססה על שיטה לא-רלטיביסטית של וולפגנג פאולי על מנת להאיץ בהרבה את החישובים ולהבהיר אותם. אז מצאו טומונאגה ותלמידיו שדאנקוף התעלם מתנאי אחד בתורת ההפרעות. עם יישום התנאי נתנו החישובים תוצאות סופיות, וכך גילה טומונאגה את הרנורמליזציה בנפרד משווינגר.
ב-1949 הזמין רוברט אופנהיימר את טומונאגה לעבוד במכון למחקר מתקדם בניו ג'רזי. הוא למד את בעיית גופים רבים על התנודות הכלליות של מערכות במכניקת הקוונטים. בשנה שלאחר מכן, הוא חזר ליפן והציע מודל תאורטי המתאר אינטראקציה בין אלקטרונים (או פרמיונים אחרים) במוליך חד-ממדי.
ב-1965 קיבל טומונאגה פרס נובל לפיזיקה, ביחד עם ריצ'רד פיינמן וג'וליאן שווינגר, עבור המחקר שערך בנושא אלקטרודינמיקה קוונטית, ובעיקר עבור גילוי הרנורמליזציה.
טומונאגה התחתן עם ריוקו סקיגושי ב-1940, ונולדו להם שני בנים ובת. הוא נפטר בטוקיו ב-1979.
לקריאה נוספת

Tomonaga, Shin'ichiro. The Story of Spin. University of Chicago Press, 1997. ISBN 9780226807942.
נח סטולמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מדינה:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
נח סטולמן (נולד ב-29 בספטמבר 1966) הוא תסריטאי ויוצר טלוויזיה ישראלי. זוכה פרס אופיר 2010 על תסריט הסרט "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש".
ביוגרפיה

סטולמן נולד בארצות הברית ובגיל 3 עלה יחד עם משפחתו לישראל והתגורר בעיר ירושלים. את לימודי הקולנוע עשה בבית הספר סם שפיגל.
בשנת 2006 כתב את תסריט הסרט "מישהו לרוץ איתו", המבוסס על ספרו של דויד גרוסמן, "מישהו לרוץ אתו". באותה שנה שימש כתסריטאי הסרט "למראית עין", בו כיכבו טלי שרון, הדס ירון, אביגייל הררי ועוד.
בין השנים 2009–2011 יצר וכתב את תסריט סדרת המתח של הוט 3 "תמרות עשן". בשנת 2008 שימש כתסריטאי הסרט "אדם בן כלב", סרט דרמה אמריקאי-גרמני-ישראלי, המהווה עיבוד קולנועי לספר בעל אותו שם של יורם קניוק מ-1968.
בשנת 2010 כתב את תסריט הסרט "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש", המבוסס על ספרו של א.ב. יהושע, "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש". על תסריט הסרט זכה בפרס אופיר בקטגוריית "התסריט הטוב ביותר".
בשנת 2016 כתב ויצר יחד עם עודד דוידוף את הסדרה "עקרון ההחלפה".
בשנים 2019 ו-2022 היה התסריטאי הראשי של העונה השלישית והרביעית של הסדרה פאודה.
בשנת 2022 יצר את דרמת המתח העל-טבעית מלאך משחית, ששודרה בכאן 11.
מועמדויות ופרסים

| שנה | יצירה | ארגון | קטגוריה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2006 | מישהו לרוץ איתו | פרס אופיר | פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר | מועמדות |
| 2010 | שליחותו של הממונה על משאבי אנוש | פרס אופיר | פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר | זכייה |
הערות שוליים

↑  נירית אנדרמן, גלריה, שליחותו של סטולמן להחזרתה של הספרות העברית לקולנוע, באתר הארץ, 5 באוקטובר 2010
| פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | שבי גביזון, יונתן ארוך ויוחנן רביב (1990) • חיים מרין (1991) • אסי דיין (1992) • אנריקה רוטנברג ואסטבן גוטפריד (1993) • אסי דיין (1994) • שבי גביזון (1995) • יגאל בורשטיין (1996) • אסי דיין (1997) • איל חלפון (1998) • אריק קפלון (1999) |  |
| 2000–2009 | יוסף סידר (2000) • דובר קוסאשווילי (2001) • ניר ברגמן (2002) • שבי גביזון (2003) • יוסף סידר (2004) • איל חלפון (2005) • שמי זרחין (2006) • ערן קולירין (2007) • ארי פולמן (2008) • ירון שני וסכנדר קובטי (2009) |  |
| 2010–2019 | נח סטולמן (2010) • יוסף סידר (2011) • רמה בורשטין (2012) • יובל אדלר, עלי ואקד (2013) • טליה לביא (2014) • אלעד קידן (2015) • רמה בורשטין (2016) • שבי גביזון (2017) • אופיר ראול גרייצר (2018) • סאמח זועבי (2019) |  |
| 2020 ואילך | דנה אידיסיס (2020) • ערן קולירין (2021) • מיכל ויניק (2022) • אלינור סלע וריימונד אמסלם (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009050175305171  BNE: XX5214489  VIAF: 168848530   WorldCat (עם VIAF): 168848530
נפט תמורת מזון

לוגו תוכנית "נפט תמורת מזון"
תוכנית נפט תמורת מזון (באנגלית: Oil for Food Programme – OFFP; בערבית: النفط مقابل الغذاء; תעתיק מדויק: אל-נפט מקאבל אל-ע'ד'אא'), הייתה תוכנית של מועצת הביטחון של האו"ם לצמצום הפגיעה בעם העיראקי לנוכח הקשיים ההומניטריים שחווה, תוך מניעת השתלטותו של סדאם חוסיין על הכנסות הנפט של עיראק. המשבר שאליו נקלע העם העיראקי נבע במידה רבה כתוצאה מהעיצומים שהוטלו על עיראק בשנת 1990, תחת משטרו של סדאם חוסיין, לאחר הפלישה לכווית שהובילה למלחמת המפרץ הראשונה. התוכנית נוסדה על-ידי מועצת הביטחון בשנת 1995 והחלה לפעול בשנת 1996.
ההחלטה איפשרה לעיראק למכור נפט ותוצריו בשוק העולמי, חרף אמברגו הנפט שהטיל עליה האו"ם. ההחלטה קבעה כי ההכנסות שייתקבלו מהייצוא יוקדשו לרכישת סחורות לשימושים אזרחיים חיוניים בלבד, בעיקר מזון ותרופות. התוכנית הוגדרה על-ידי מזכ"ל האו"ם, קופי אנאן, כ"תוכנית ההומניטרית היחידה שאי-פעם מומנה במלואה ממקורות השייכים לאומה שלה הם נועדו לסייע". במהלך שבע שנות הפעלתה, סייעה תוכנית 'נפט תמורת מזון' רבות לתושבי עיראק מבחינה תזונתית, בריאותית, תברואתית וחינוכית.
התוכנית הופסקה בשנת 2003, עם פלישת ארצות הברית לעיראק. במהלך התוכנית ולאחריה עלו טענות רבות אודות הונאה ושחיתות, וכן הוקמו ועדות חקירה לבדיקת החשדות. סכומים שנותרו הועברו לקרן הפיתוח לעיראק.
רקע והקמת התוכנית

החלטה 661 של מועצת הביטחון משנת 1990 הטילה על עיראק עיצומים הכוללים סנקציות כלכליות ומסחריות, וכחלק מהן אמברגו נפט. באותה עת, נפט עמד בבסיס הכלכלה העיראקית, והיה מקור ההכנסה העיקרי שלה. על פי דוחות שונים, הסנקציות פגעו פגיעה קשה בכלכלה העיראקית ועקב כך גם בעם העיראקי. הדבר בא לידי ביטוי במחסור במזון, במים, בציוד רפואי ובחשמל במהלך שנות התשעים.
הצעות שונות עלו כפתרון למשבר ההומניטרי שחוו תושבי עיראק. ביניהן החלטות קודמות של מועצת הביטחון, 706 ו-712, שאותן דחה השלטון העיראקי.בדומה לתוכנית 'נפט תמורת מזון', גם החלטות אלה אישרו לעיראק לייצא נפט בתמורה למימון רכישת מוצרים הומניטריים.
למרות סירוב השלטון העיראקי להחלטות הקודמות, בשנת 1995 אימצה מועצת הביטחון את תוכנית 'נפט תמורת מזון', תחת החלטה 986. קלף המיקוח ששיחק לידי עיראק היה שסירוב מצידה להשתתף בתוכנית ולמכור נפט היה עלול להתבטא במחסור עולמי בנפט, מה שהיה מוביל לעלייה חדה במחירו.
במאי 1996, הסכים הממשל העיראקי לבסוף להפעלת התוכנית בעקבות פשרה פוליטית שאפשרה לו מעין עצמאות בהחלטה למי תמכור עיראק את הנפט שלה וממי תקנה ציוד סיוע. משלוח הנפט הראשון ייוצא מהמדינה בדצמבר 1996 ומשלוחי המזון הראשונים הגיעו במרץ 1997.
עיקרי התוכנית ויישומה

עיקרי התוכנית מובאים בהחלטת מועצת הביטחון 986, שאושרה ב­-14 באפריל 1995. התוכנית התירה, באופן זמני ולשם סיוע הומניטרי לאוכלוסייה העיראקית, ייצוא נפט ומוצריו שמקורם בעיראק למדינות העולם, תוך התניה שלפיה ההכנסות מהייצוא לא יעלו על סכום של מיליארד דולר בכל מחזור זמן של 90 יום. כמו כן, נקבע כי ההכנסות מהייצוא יופקדו בחשבון נאמנות בשליטת האו"ם וישמשו למטרות ספציפיות בלבד, בהן רכישת מזון ותרופות.
בשלבים הראשונים של התוכנית הורשתה עיראק למכור נפט בשווי רב יותר של שני מיליארד דולר מדי חצי שנה, כששני שלישים מהסכום אמורים לשמש כמענה לצרכיה ההומניטריים. בשנת 1998 הופחתה המגבלה על רמת ייצוא הנפט העיראקי במסגרת התוכנית, ל-5.26 מיליארד דולר מדי חצי שנה. בדצמבר 1999 הוסרה לחלוטין התקרה שהציבה מועצת הביטחון לייצוא נפט עיראקי במסגרת התוכנית. זאת לאור קלף המיקוח שעמד לרשות הממשל העיראקי, שסגר את צינורות הנפט במדינה בהתרסה נגד הגבלות האו"ם, צעד שבעקבותיו האמירו מחירי הנפט העולמיים.
נתוני האו"ם על התוכנית

במהלך שבע שנות פעולתה של התוכנית, יוצאו כ-3.4 מיליארד חביות נפט עיראקי, בשווי כולל של כ-65 מיליארד דולר. מתוך סכום זה, 72% הוקצו לצרכים הומניטריים ברחבי עיראק. יתרת ההכנסות חולקו בצורה הבאה: 25% הועברו לקרן פיצויים של מלחמת המפרץ, עבור הפסדים ונזקים שנגרמו כתוצאה ישירה מהפלישה והכיבוש הבלתי-חוקיים של עיראק בכווית במהלך המלחמה; 2.2% הוקצו לטובת עלויות ניהול התוכנית ותפעולה על-ידי האו"ם; 0.8% מהסכום הוקצו למימון עלויות של תוכנית פיקוח ובקרה על נשק בעיראק, עקב השימוש שעשתה בו בעבר ועל רקע דרישת מועצת הביטחון בתום מלחמת המפרץ.
בנוסף, במסגרת התוכנית הועברו לעיראק ציוד ואספקה הומניטריים בשווי של כ-31 מיליארד בין 20 במרץ 1997 ל-21 בנובמבר 2003, לרבות חלקי חילוף וציוד לתעשיית הנפט בשווי 1.6 מיליארד דולר. כמו כן, בסוף שנת 2003, מוצרים הומניטריים ואספקה נוספת בשווי של כמיליארד דולר מתוך הכנסות התוכנית הועברו למוקדים שונים בעיראק על בסיס סדרי עדיפות תוך התייעצות עם מועצת הממשל העיראקית, נציגי עיראק וסוכנויות ותוכניות האו"ם.
במהלך שבע שנות הפעלתה, סייעה התוכנית לשיפור תנאי המחיה של העם העיראקי מבחינה תזונתית, בריאותית, תברואתית וחינוכית. התוכנית הפחיתה את הפסקות החשמל במדינה ואפשרה זמינות גבוהה יותר של מים נקיים לשתייה. על פי דיווחי האו"ם, כתוצאה מהתוכנית פחתו שיעורי תת התזונה של ילדים במדינה בכ-50%.
סיום התוכנית וביקורת על כשליה

התוכנית הסתיימה בשנת 2003, לאחר הפלישה האמריקנית לעיראק. דיווחים אודות כשלים ושחיתויות בתוכנית הובילו להקמת ועדות חקירה שונות, במסגרתן הועלו חשדות נגד רבים מבעלי הזיקה לתוכנית, וביניהם גם עובדי האו"ם. החשדות לא דילגו על מזכ"ל האו"ם קופי אנאן, שנחשד בהתערבות אישית כדי להבטיח שהחברה בה מועסק בנו תזכה במכרז של האו"ם. לבסוף זוכה אנאן מאשמה.
אחת מוועדות החקירה שבחנו שחיתויות בתוכנית הייתה ועדה בלתי-תלויה של האו"ם, שבראשה עמד היו"ר לשעבר של הבנק הפדרלי, פול וולקר. בדוח הוועדה נכתב שבין השנים 1996–2002, לא פחות מ-2,253 חברות מסחריות מעשרות מדינות, ובהן ארצות הברית, צרפת, גרמניה והודו, שיחדו בכירים במשטר העיראקי בתמורה להעדפתן באספקת נפט במסגרת התוכנית. דוח הוועדה קבע כי תשלומי השוחד הבלתי-חוקיים שהועברו למשטר בעיראק הסתכמו בכ-1.8 מיליארד דולר.