stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיארה קילפטריק
הערות שוליים

1 2  Amanda N'Duka, ‘American Koko’: Viola Davis-Produced Digital Series Launches Season 2 In Honor Of Juneteenth, Deadline, ‏2017-06-19
↑  "BET+ Unveils Trailer for Upcoming Series 'Diarra from Detroit' Starring Diarra Kilpatrick, Morris Chestnut, Phylicia Rashad and More". 1 בפברואר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Julie Hinds, Web series created by Kilpatrick family member gets rave reviews, Detroit Free Press (באנגלית אמריקאית)
1 2  Tate, Crystal (2017-06-19). "Actress Diarra Kilpatrick Is One To Watch". Essence (באנגלית אמריקאית). אורכב מ-המקור ב-2017-06-24. נבדק ב-2020-07-28.
↑  Rose, Jacqueline (21 ביוני 2017). "Viola Davis produced series tackles racism through comedy". CNN. ארכיון מ-2017-06-21. נבדק ב-2020-07-28. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "'The Climb' Creator Reflects on Her Public Pilot, From Pitch to Premiere". The Hollywood Reporter (באנגלית). 8 בדצמבר 2017. נבדק ב-2020-07-28. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Collins, Sean T. (2020-07-05). "'Perry Mason' Season 1, episode 3 Recap: If the Teeth Fit …". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-07-28.
↑  Petski, Denise (7 במאי 2021). "'Nash Bridges' Revival: Diarra Kilpatrick, Bonnie Somerville Among Six To Join Returning Don Johnson, Cheech Marin & Jeff Perry". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jones, Monique. "Diarra Kilpatrick Signs Overall Deal With BET Studios, Includes New Series 'Diarra From Detroit'". Shadow and Act (באנגלית). נבדק ב-2023-05-02.
↑  Tinubu, Aramide (21 במרץ 2024). "BET+'s Hilariously Chaotic 'Diarra From Detroit' Is a P.I. Drama With Flair: TV Review". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Han, Angie (20 במרץ 2024). "'Diarra From Detroit' Review: BET+'s Mystery-Comedy Serves as a Sparkling Showcase for Creator-Star Diarra Kilpatrick". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "'Diarra From Detroit' BET Plus Review: Stream It Or Skip It?".
↑  Adam Graham,'"`UNIQ--nowiki-0000001A-QINU`"'Diarra Kilpatrick on TV detectives, Eminem and filming 'Diarra From Detroit' in New Jersey, The Detroit News'"`UNIQ--nowiki-0000001A-QINU`"'(באנגלית אמריקאית)'"`UNIQ--templatestyles-0000001B-QINU`"'
העין של רע

העין של רע
ניתן להשוות את העין של רע לדיסקת השמש, כשהקוברות מפותלות סביב הדיסקה וחובשות את הכתרים הלבן (אנ') והאדום (אנ') של מצרים העליונה והתחתונה.
העין של רע, המתוארת בדרך כלל כדיסקת שמש או עין וודג'אט הימנית (ספקולרית לעין של הורוס, עין וודג'אט השמאלית), היא ישות במיתולוגיה המצרית העתיקה שמתפקדת כהרחבה של כוחו של אל השמש רע, אך היא מתנהגת לעיתים קרובות כאלה עצמאית, כבת-זוג נקבית לרע וכוח משחית המכניע את אויביו. ניתן להשוות אלה זו, הידועה גם בשם תאונים וואדג'ת, למספר אלים מסוימים, כולל חתחור, סח'מת, בסתת, ראט-טאווי (אנ'), מנח'ית (אנ'), תפנות ומות. אלת העין פועלת כאם, אחות, בת זוג ובתו של אל השמש. היא שותפתו למחזור היצירה שבו הוא מוליד את הצורה המחודשת שלו שנולדת עם עלות השחר. הפן האלים של העין מגן על רע מפני סוכני הפרעות המאיימים על שלטונו. היבט מסוכן זה של אלת העין מיוצג לעיתים קרובות על ידי לביאה או אוראוס או קוברה, סמל של הגנה וסמכות מלכותית. הזעם הרה האסון וההשתוללויות של אלת העין ומאמצי האלים לפייס אותה הם מוטיב בולט במיתולוגיה המצרית.
העין של רע הייתה מעורבת בתחומים רבים בדת מצרים העתיקה, כולל בפולחן של האלות הרבות המשוות לה. כוחה המעניק חיים נחגג בטקסי המקדש, וההיבט המסוכן שלה הופעל בהגנה על פרעה, מקומות קדושים, אנשים פשוטים ובתיהם.
הערות שוליים

1 2  Darnell 1997, pp. 35–37.
↑  Pinch 2002, pp. 128, 131.
↑  Wilkinson 1992, p. 43.
↑  Krauss 2002, p. 193.
↑  Goebs 2002, p. 57.
↑  Pinch 2002, pp. 9–11, 131.
↑  Klotz 2006, p. 104.
מראי מקום

Darnell, John Coleman (1997). "The Apotropaic Goddess in the Eye". Studien zur Altägyptischen Kultur. 24: 35–48. JSTOR 25152728.
Goebs, Katja (2002). "A Functional Approach to Egyptian Myth and Mythemes". Journal of Ancient Near Eastern Religions. 2 (1): 27–59. doi:10.1163/156921202762733879.
Klotz, David (2006). Adoration of the Ram: Five Hymns to Amun-Re from Hibis Temple. Yale Egyptological Seminar. ISBN 978-0-203-46882-1.
Krauss, Rolf (2002). "The Eye of Horus and the Planet Venus: Astronomical and Mythological References". In Steele, John M.; Imhausen, Annette (eds.). Under One Sky: Astronomy and Mathematics in the Ancient Near East. Ugarit-Verlag. pp. 193–208. ISBN 3-934628-26-5.
Pinch, Geraldine (2002). Egyptian Mythology: A Guide to the Gods, Goddesses, and Traditions of Ancient Egypt. Oxford University Press. ISBN 0-19-517024-5.
Wilkinson, Richard H. (1992). Reading Egyptian Art: A Hieroglyphic Guide to Ancient Egyptian Painting and Sculpture. Thames & Hudson. ISBN 978-0-500-05064-4.
לקריאה נוספת

de Cenival, Françoise (1988). Le Mythe de l'oeil du soleil (in French). Sommerhausen. ISBN 3-924151-02-4.
Hornung, Erik (1997). Der ägyptische Mythos von der Himmelskuh, 2d ed (in German). Vandehoeck & Ruprecht. ISBN 3-525-53737-9.
Otto, Eberhard (1975). "Augensagen". In Helck, Wolfgang; Otto, Eberhard (eds.). Lexikon der Ägyptologie, Band 1 (in German). Harrassowitz. ISBN 978-3-447-01670-4.
Hack and slash

Hack and Slash (בתעתיק עברי: "האק אנד סלאש", בתרגום חופשי "הכה ושסף") הוא סגנון משחקיות במשחקי וידאו ששם דגש על קרבות מטווח קרוב וכולל בדרך כלל שימוש בכלי נשק עם להבים כגון חרבות, גרזנים וסכינים. זהו תת-ז'אנר של משחקי המכות.
משחקיות

במשחקי Hack and Slash השחקן שולט בדרך כלל בדמות אשר חמושה לרוב במגוון כלי נשק עם להבים והוא צריך להשתמש בהם על מנת להילחם בהמוני אויבים בהם הוא נתקל בדרכו לאורך השלבים השונים של המשחק. המשחקים בז'אנר לעיתים רבות מהירים יחסית ומחייבים את השחקן לבצע תנועות והתקפות מדויקות על מנת להביס את האויבים ביעילות.
דוגמאות

משחקי הפעולה בולטים משנות השמונים בז'אנר כוללים בין היתר את המשחק "The Legend of Kage"(אנ') שיצא לשווקים ב-1985, את סדרת משחקי "Shinobi"(אנ') אשר המשחק הראשון בהם יצא ב-1987, ואת סדרת משחקי גולדן אקס אשר המשחק הראשון בהם יצא ב-1989, את סדרת משחקי "Ninja Gaiden"(אנ') אשר המשחק הראשון בהם יצא ב-1988, ואת המשחק "Strider"(אנ') קאפקום שיצא ב-1989.
משחקי הפעולה בולטים משנות התשעים בז'אנר כוללים בין היתר את המשחק "Danan: The Jungle Fighter"(אנ') של סגה מאסטר סיסטם שיצא ב-1990, את המשחק "Saint Sword"(אנ') שיצא ב-1991, ואת המשחק "First Samurai"(אנ') שיצא ב-1991.
בשנות ה-2000, סדרת משחקי הווידאו "Assassin's Creed" משתמשת במערכת "הכה ושסף" במשחקיות הלחימה שלה.
בשנת 2023 יצא משחק "Atlas Fallen".
ראו גם

ערכים על משחקי Hack and slash
משחק מכות
חכה לי (תוכנית טלוויזיה)

| --- | --- |

כתובית הפתיחה
 סוגה:  תוכנית אירוח 
 יוצרים:  אוקסנה נייצ'וק 
 ארץ מקור:  רוסיה רוסיה
 מספר עונות:  26 
 הפקה
 מפיק:  אנדריי רזבאש, סרגיי קושנרוב, אלכסנדר ליובימוב 
 חברת הפקה:  VID 
 מוזיקה:  אנטוניו ויוואלדי, אלכסנדרה פחמוטובה, אולג ימירוב 
 שידור
 רשת שידור:  NTV 
 תקופת שידור מקורית:  14 במרץ 1998 – הווה 
 קישורים חיצוניים
 poisk.vid.ru
 דף התוכנית ב-IMDb
 
חכה לי (ברוסית: Жди меня; משנת 1998 עד 2000 - "אני מחפש אותך", ברוסית: Ищу́ тебя́) היא תוכנית טלוויזיה בינלאומית, המהווה תוכנית אירוח ובו זמנית, שירות חיפוש אנשים. התוכנית משודרת בטלוויזיה הרוסית מאז 14 במרץ 1998. בתחילה הוא שודר ברשת RTR ב-1998, אז במשך זמן רב ברשת ORT (מאז 2002, הערוץ הראשון) (בשנים 1999–2017), וכעת הוא משודר בערוץ NTV. עד 2002, שידור הערוץ הראשון כלל שידורים חוזרים בבוקר בימי חול.
התוכנית מופקת על ידי חברת הטלוויזיה VID Digital.
פרויקט חברתי

בשנים הראשונות לקיומה של התוכנית ניתן היה למצוא 15–20 איש בכל חודש ובמשך 10 שנים נמצאו כ -150 אלף איש שהוכרזו כנעדרים. באוקטובר 2017 מספרם עלה ל-200 אלף איש.
תוכנית הטלוויזיה "חכה לי" הפכה לפרויקט חברתי לחיפוש אחר נעדרים. יותר מ-500 מתנדבים מרוסיה ומדינות חבר העמים משתפים פעולה עם מערכת התוכנית, שעובדת גם עם מחלקת החקירות הפליליות במשרד הפנים של הפדרציה הרוסית.
מאוקטובר 2000 עד 2004 פורסם העיתון "חכה לי". עד 2015 פעל רציף של "חכה לי" בתחנת הרכבת קאזאן במוסקבה, שם ניתן היה גם להשאיר בקשה לחיפוש אנשים.
מנחים

את התוכניות הראשונות של התוכנית הנחתה העיתונאית אוקסנה נייצ'וק. ב־13 ביוני 1998 הצטרף אליה השחקן המפורסם איגור קוואשה. החל מה 12 באוקטובר 1999 עבדה איתו השחקנית מריה שוקשינה.
מ-28 במרץ עד 25 באפריל 2000, ושוב בין ה-4 ל-19 במאי 2008, במהלך מחלתו של קוואשה, הוא הוחלף על ידי סרגיי ניקוננקו. החל מ-25 באפריל 2005 ועד 27 במרץ 2006, במהלך חופשת הלידה של שוקשינה, הונחתה התוכנית על ידי צ'ולפן חמטובה, ומ-22 באוגוסט עד 31 באוקטובר 2005, במקום איגור קוואשה, הנחה אותה השחקן אלכסנדר דומוגרוב.
החל מ-30 בנובמבר 2009 ועד 27 ביוני 2014, יחד עם מריה שוקשינה, למנחה התוכנית מונה מיכאיל יפרמוב. מיום 26 באפריל 2010 עד 25 במאי 2012, יפרמוב עבד לסירוגין עם איגור קוואשה. הפרק האחרון בו קוואשה הנחה היה ב-25 במאי 2012, וב-30 באוגוסט באותה השנה הוא נפטר. ב-7 בספטמבר 2012, ביום התשיעי לאחר מותו של איגור ולדימירוביץ' קוואשה, שודר שידור לזכרו.
מ-12 בספטמבר עד 14 בנובמבר 2014, במקום מיכאיל יפרמוב, יחד עם מריה שוקשינה, הונחתה התוכנית על ידי השחקן יגור ברוייב, ב-21 בנובמבר הוא הוחלף על ידי אלכסנדר גליבין וב-26 בדצמבר 2014 מריה שוקשינה הוחלפה על ידי קסניה אלפרובה. באוגוסט 2017, אלכסנדר גליבין, ללא אישור מהערוץ הראשון, הושעה מהתוכנית.
מ-27 באוקטובר 2017 ועד 11 באוגוסט 2018, לאחר שינוי רשת השידור, מנחי הגרסה המעודכנת של התוכנית היו השחקנים סרגיי שאקורוב ויוליה וויסוצקאיה, וכן איש ציבור, מייסד חוליית החיפוש וההצלה "Liza Alert" גריגורי סרגייב. האופן בו שידרו ספג ביקורת רבה מצד מספר צופים שהשוו בין שאקורוב וויסוצקאיה לקוושה ושוקשינה או אלפרובה עם גליבין. את התוכנית החגיגית ב-9 במאי 2018, יחד עם שאקורוב, הנחתה אנה יאנקינה, מגישת תוכנית החדשות של NTV "סיכום היום".
מאז 14 בספטמבר 2018, התוכנית משודרת בהנחיית השחקנים אלכסנדר לזארב הבן וטטיאנה ארנטהולץ.
איגור קוואשה
מריה שוקשינה
סרגיי ניקוננקו
צ'ולפן חמטובה
אלכסנדר דומוגרוב
מיכאיל יפרמוב
יגור ברוייב
קסניה אלפרובה
אלכסנדר גליבין
סרגיי שאקורוב
יוליה ויסוצקאיה
טטיאנה ארנטהולץ
אלכסנדר לזארב (משמאל)
עיבוד מוזיקלי

במהדורה הראשונה של התוכנית ב-14 במרץ 1998, בכתובות הפתיחה השתמשו במוזיקה של המלחין ולדימיר גולוכוב בליווי מוזיקלי מתוך ספריית המוזיקה האמריקאית. עם זאת, עם המהדורה הבאה, ב-25 באפריל 1998, הוא הוחלף על ידי שיר מאת אלכסנדרה פחמוטובה "נשמטה הקרקע בלעדיך" מתוך הסרט "שלוש צפצפות בפליושצ'יחה" בביצועה של ילנה דדינסקאיה.
מ-12 באוקטובר 1999 ועד 13 בספטמבר 2004, נעשה שימוש בקטע מהקונצ'רטו לאבוב ותזמורת לה-מינור של אנטוניו ויוואלדי, וכן מ-20 בספטמבר 2004 ואילך.
פורמט בינלאומי

מאז 2005, VID החל לייצר מהדורות וגרסאות של "חכה לי" עבור מדינות אחרות. מאז, התוכנית יצאה במתכונת בינלאומית. בתחילה, בשם "חכה לי" בערוץ אינטר (אוקראינה).
מאז 2009 שודרה התוכנית "חכה לי" ברשת ONT (בלארוס), בה שודרה באופן קבוע משנת 2009 עד 2016, מאוקטובר 2016 ועד יוני 2017, "חכה לי" הופיעה במתכונת של מערכון במסגרת תוכנית הבוקר "הבוקר שלנו". מאותה שנה שודרה גרסה מקומית של "חכה לי" בערוץ הראשון של אירואסיה (קזחסטן).
משנת 2010 עד 2017 "חכה לי" שודרה בערוץ Prime (מולדובה). משנת 2011 ועד 2013 ומשנת 2018, "חכה לי" שודרה ב"ארמניה 1" (ארמניה). ב-14 בפברואר 2010 שודרה "חכה לי" גם בסין.
היו ניסיונות הפיק גרסה מקומית של "חכה לי" בהודו בשנים 2006 ו-2011 אך ללא הצלחה.
נערכים שידורים מקבילים באמצעות תקשורת לוויינית עם אזרבייג'ן, אוקראינה, בלארוס, קזחסטן, מולדובה, אסטוניה, לטביה, ליטא, סין, ארצות הברית, ישראל, הודו, הפיליפינים, טורקיה, בריטניה, ארמניה, גרמניה, פולין וארגנטינה. בערים הגדולות במדינות אלו לעיתים מארגנים אולפנים מיוחדים שאוספים אנשים שרוצים לדבר על אלה שהם מחפשים.
ישנן תוכניות דומות גם במדינות אחרות: "אני מחפש אותך" (אזרבייג'ן), "איפה אתה?" "(קירגיזסטן) ועוד.
נכון לעכשיו, יש רק שתי מדינות על פני כדור הארץ בהן התוכנית "חכה לי" לא עזרה בחיפושים ולא מצאה אנשים נעדרים - אלה אנטיגואה וברבודה וכף ורדה.
בשנת 2008, על בסיס התוכנית, הופקה המיני-סדרה התיעודית "סיפורי חיים מדהימים", ששודרה גם בערוץ הראשון ברוסיה.
באזרבייג'ן שודרה תוכנית דומה שנקראה באותה צורה שבה נקראה במקור "חכה לי" (Səni axtarıram).
בערוץ הטלוויזיה הגרמני Sat.1 בשנים 1992–1998 שודרה התוכנית ”Bitte melde dich!”, בשנת 2012 שודרה שוב, הפעם בהנחיית יוליה ליאישיק.
פרסים ומועמדויות

| פרסים ומועמדויות> שנה | פרסים ומועמדויות> פרס | פרסים ומועמדויות> קטגוריה | פרסים ומועמדויות> תוצאה | פרסים ומועמדויות>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2018 | פרס האקדמיה הרוסית לטלוויזיה | תוכנית אירוח יומית | זכייה |  |
ראו גם

המדור לחיפוש קרובים
קהילת יהודי תטואן

מפת ריכוזי היהודים בצפון מרוקו: שמאל למעלה:גיברלטר - שמאל למטה: טנג'יר ואחריה נמל תטואן וסאוטה - בפינה הימנית של המפה - העיר מלייה
רחוב בתטואן
יהודי תטואן הם בני קהילה שנוסדה בידי יהודים ממגורשי ספרד ופורטוגל למרוקו, יחד עם מוסלמים שגורשו גם הם מחצי האי האיברי. הם התייחדו במאפייני תרבות ספרדית-אנדלוסית שהביאו עימם: לשון, נימוסים, הופעה, לבוש, השכלה ועיסוק. הקהילה כונתה "ירושלים דה-מרואקוס" - ירושלים של מרוקו, או "ירושלים הקטנה". שימשו בה רבנים ודיינים ידועים ובבתי הכנסת היה אוסף גדול של ספרי קודש עתיקים.
בשנת 1912 עברה תטואן לשליטת ספרד והייתה לבירת מרוקו הספרדית. הריבון החדש הביא תקופת של שגשוג לקהילה. בשנת 1956 צורפה העיר למדינת מרוקו שזכתה בעצמאות. רבים מיהודיה עברו לערים אשר נשארו תחת שלטון ספרד: סאוטה ומלייה בצפון מרוקו. מאז החלה ירידה במעמדה של הקהילה: אם בתקופת הזוהר של ראשית המאה ה-20 היו היהודים כחמישית מתושביה, הרי במפקד שנערך בשנת 1960 היו בעיר רק 3,103 יהודים. לאחר מלחמת ששת הימים פחת מספרם לאלפיים ובשנת 1990 לא היו בה יותר ממאתיים נפש.
יהודי תטואן, כמו שאר יהודי צפון מרוקו, נהגו לדבר בניב ספרדי מיוחד הנקרא חכיתיה, המערב מילים מספרדית, עברית וערבית ומהווה דיאלקט של לאדינו.
תולדות הקהילה

תטואן הוקמה מחדש בסוף המאה ה-15 על ידי פליטים יהודים ומוסלמים שנסו אליה מחצי האי האיברי. היה זה לאחר שהעיר נהרסה על ידי הספרדים בסוף המאה ה-14. בשנת 1492 חצו רבים ממגורשי ספרד את מצר גיברלטר והשתלבו באוכלוסייה היהודית המוגרבית. צאצאי המגורשים בתטואן (כמו בטנג'יר ובערים נוספות) שמרו על זהותם המיוחדת.
הקהילה היהודית גדלה במאה ה-16 עקב הפיכת העיר למרכז מסחרי בינלאומי. הסוחרים היהודים באו בקשרי מסחר עם ארצות האימפריה העות'מאנית, ליבורנו, גיברלטר, ספרד ופורטוגל. תטואן הייתה גם בסיס של נציגויות אירופאיות מסחריות.
בשנת 1530 הגיעה משפחתו של הרב חיים ביבאס מהעיר פאס שבמרוקו. הוא נבחר לרבה של העיר והקים ישיבה שנתפרסמה בצפון אפריקה. בית הכנסת שלו נחרב בשנת 1610, אך בשנת 1727 נמנו בעיר שבעה בתי כנסת. אחד מצאצאיו הוא הרב ד"ר יהודה ביבאס, ממבשרי הציונות. מבין מבססי מנהגי היהודים בעיר נמנה רבי יעקב הלוי, רבה של העיר במאה ה-17. בין היהודים הבולטים בעיר במהלך המאה ה-17 היה משורר ופוסק הלכה יצחק ארובאש, שבהמשך עבר לאיטליה.
בעיר שימש כדיין הרב חסדאי אלמושנינו (1640–1727). מאוחר יותר העתיק את מושבו לגיברלטר. הוא ידוע בשל ספריו "משמרת הקודש" על פירוש רש"י לתורה ו"חסד אל".
במאה ה-19 פעל בעיר הדיין הרב יצחק בן ואליד (1789-1870), מחבר הספר "ויאמר יצחק", הכולל מידע על החיים החברתיים, הכלכליים והדתיים של תושבי העיר. הוא תמך בתנועת אליאנס ('כל ישראל חברים'). בשנת 1862 הקים ארגון זה בית ספר יהודי לבנים בעיר, בית הספר הראשון של אליאנס במרוקו, ובשנת 1868 ייסד גם בית ספר לבנות. בתי הספר העניקו חינוך מודרני בספרדית וצרפתית, וכללו גם מקצועות יהודיים ולימודי עברית.
לאחר הכיבוש הספרדי השני, בשנת 1912, החל שגשוג כלכלי. במקביל גברה ההגירה לאלג'יריה, דרום אמריקה, ישראל, צרפת וקנדה.
יחס השלטונות

לעיתים קרובות סבלה הקהילה מרדיפות מצד השלטונות או מחוסר-ביטחון. הסולטאן הטיל עליהם מיסים כבדים ובשנת 1655 היו פרעות נגדם. עם זאת, בשנת 1772, כאשר גורשו האירופאיים מהעיר, הורשו היהודים להישאר.
בשנת 1790 כתב הסופר שמואל רומאנלי כי "מולאי אליזיד (השליט)...(ציווה) בפומבי להתיר את דם היהודים אשר בכל ערי מלכותו, וכי כל אשר יביא לו ראש יהודי הרוג יקבל סך מה. ככה חשב מולאי אליזיד להכחיד את יהודי מרוקו כלה, כי כן היו דבריו עוד בטרם מלכו, אל שבט משפחות אמהיום, שבט קנאים וחפצי נקם ביהודים, אשר רק בתנאי זה, נאותו לעזור אליו לתת בידו את רסן המלוכה בתנאי שיהרגו את כל היהודים אשר במדינות מלכותו. ואמנם בעת יצאה הפקודה הזאת הראשונה מאת אליזיד בתיטואן, נמצא אז שם כהן מושלמי אחד שיעץ אותו להמיר את פקודתו זאת באחרת, ותחת להרוג אותם, יתן את רכושם והונם לשלל, כי עני חשוב כמת ורק את אותם האנשים שהיו בעוכריו של אליזיד, בימי אביו, יוכל הוא להורגם". מולאי יזיד הורה לקשור כמה מהיהודים העשירים בעיר לסוסים ולגרור אותם ברחובות, וחייליו פרצו לרובע היהודי ופרעו בקהילה.
בשנת 1808 גורשו כל היהודים מהעיר. לאחר זמן מה הורשו לחזור בתנאי שיגורו בשכונה מיוחדת מחוץ לעיר, "Juderia" - לימים המלאח. הם נדרשו ללבוש בגדים שחורים, עיסוקם הוגבל למקצועות מסוימים ולעיתים אף הוכו בפומבי. מספרם של מעוטי היכולת בקהילה גדל וחלק מיהודי העיר היגרו למדינות דרום אמריקה.
בשנת 1859, כאשר החלה הפלישה הספרדית לעיר, פרעו התושבים ביהודי העיר שוב, והרגו כ-400 מהם. רוב האחרים נמלטו על נפשם.
הכיבוש הספרדי ב-6 בפברואר 1860 זכה לקבלת פנים חמה מיהדות תטואן. הכיבוש היה קצר ונמשך כשנתיים, אך נתן להם תקווה לחיים טובים יותר. היהודים זכו לחופש דתי ותרבותי ואפילו שותפו במועצת העירייה. לאור השיפור במצב הכלכלי החלה הגירה יהודית מהאזורים הפנימיים של מרוקו לעיר. בסוף המאה הותקפה העיר על ידי שודדים וכן פרצו בה מגפות אך מספר היהודים בה לא פחת.
עם חזרת העיר לשלטון ספרד בשנת 1912 השתפר מצב היהודים. הם זכו להגנת השלטונות ואף הורשו לרכוש בתים מחוץ למלאח. כן בוטלו המיסים המיוחדים שהוטלו על היהודים.
מאפייני הקהילה

יהודי העיר היו ניכרים בקרב יהדות מרוקו בסגנונם האצילי ובהופעתם האמידה. לפי זכרונות תושבי העיר כמעט לא נראו בה קבצנים. הקהילה טיפלה בהם ומנעה מהם קיבוץ נדבות. לפני כ-200 שנה נבנה ה'מלאח' החדש ואליו הועברו יהודי המלאח הישן שגורשו ממנו דורות קודם לכן. המלאח החדש היה בנוי מרחובות ישרים ומקבילים זה לזה ומסמטות צרות וארוכות, בדומה למרבית המלאחים של מרוקו. הוא הצטיין בסדר ובניקיון. בתי הכנסת היו יפים ושמורים. בשנת 1900 נוסדה בעיר אגודת "שיבת ציון", האגודה הציונית הראשונה במרוקו (ביחד עם "אגודת שערי ציון", שנוסדה במקביל במוגדור). ביוזמתו של נשיא האגודה, הרב יהודה ליאון כלפון, הוקמה ספרייה עברית בעיר עם ספרות עברית מודרנית. בסוף שנות ה-40 הרב ד"ר סלומון בן-שבת הקים בעיר את "מכון הרמב"ם", שחקר את השירה והספרות של יהדות ספרד.
בבית הקברות הישן של העיר, שהוא בן למעלה מ-300 שנה, יש קברים מיוחדים בצורתם, שעל מצבותיהם מובלטת דמות פני אדם מעל המצבה.
ליהודי תטואן היה קשרים הדוקים עם יהדות גיברלטר, ממנה הגיעו מייסדיה. בין הקהילות היו קשרי משפחה וכן משלוח הדדי של תלמידים למוסדות חינוך. בין הקהילות התקיימו גם קשרי מסחר ענפים. במשך שנים רבות הטילו שלטונות ספרד הסגר על גיברלטר ואספקתה השוטפת הייתה תלויה במרוקו. עיר הנמל היחידה של מרוקו לחופי הים התיכון הייתה תטואן, ובעזרת הסחורות שהגיעו ממנה יכלו הסוחרים היהודים של גיברלטר להעביר אספקה לאזרחי המושבה ולצבא הבריטי.
במאה ה-19 יהודים רבים מתטואן היגרו גם לאוראן שבמערב אלג'יריה, עקב הקרבות בין ספרד למרוקו שהרעו את ביטחונם של יהודי העיר. מאות משפחות יהודיות מתטואן ערכו את ההגירה לאוראן. לאורך השנים היהודים באוראן שמוצאם בתטואן המשיכו לדבר בניב חכיתיה, ועם הזמן התפתח בקרבם דיאלקט שונה במקצת של החכיתיה אשר היה ידוע באלג'יריה בשם "תטואנית".
אישים מפורסמים

על יוצאי העיר:
רבי  חסדאי אלמושנינו, אב"ד מחבר ספרים חסד אל ומשמרת הקודש.
רבי יצחק בן וואליד, אב"ד ורבה של קהילת יהודי תטואן במשך כ-40 שנה.
רבי יעקב כלפון, תלמיד חכם, מחבר מספר ספרים, ביניהם נגד מלכים וינוקא דבי רב
הרב עמרם אבורביע המתייחס למשפחת אבורביע מקסטיליה שבספרד. היה הרב הראשי של פתח תקווה וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל
דניאל יצחק לוי, חבר הכנסת השביעית.
שמואל דניאל לוי, איש חינוך ועיתונאי, מראשי הציונות במרוקו
מואיז בן הראש, סופר ומשורר.
אסתר בן דהאן, סופרת ספרדייה
דוד קאזס, היסטוריון ומחנך שפעל בתוניסיה
בלאנש בן דהאן, סופרת צרפתייה מתחילת המאה העשרים
פרופ' יעקב בן טולילה, חבר באקדמיה ללשון העברית.
לקריאה נוספת

נינה פינטו-אבקסיס, הטווס, המגוהץ וחצי האישה: כינויים, הומור ופולקלור בשיח היום-יום של יהודי טיטואן דוברי החכתייה, ירושלים: מכון בן צבי, תשע"ד - 2014.
נינה פינטו אבקסיס, טיטואן: אתר של מגעים בין תרבויות, מכן בן צבי, תשפ"א - 2020.
יצחק גרשון, הקהילות היהודיות של צפון מרוקו במחצית הראשונה של המאה ה-19, עבודת גמר לקראת תואר M.A. באוניברסיטת תל אביב, בהנחיית פרופ' יהודה ניני, תשמ"ט.
יעקב בן טולילה, 'מסורת תטואן המשתקפת בשני ספרי לימוד לעברית שנכתבו בשנות העשרים', מסורות ח (תשנ"ד), עמ' 159–191.
יצחק גרשון, 'פזורת יהודי צפון מרוקו ו"הרוח של תיטואן"', מקדם ומים ו (תשנ"ה), עמ' 57–70.
אמנון אלקבץ, 'תיטואן - ירושלים הקטנה', ברית 29 (תש"ע), עמ' 3–12.
יעקב בן-טולילה, ספר החיים של טיטואן : דיוקן של קהילה מבעד לפנקס נפטריה, מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, והאוניברסיטה העברית בירושלים, תשפ"ב.
Sarah Leibovici, "Chronique des Juifs de Tétouan (1860-1896)", Editions Maisonneuve & Larose, 1984
Jacobo Israel Garzon. "Los Judios de Tetuan", Madrid: Hebraica Ediciones, 2005.
Juan Bautista Vilar, "La Judería de Tetuán (1489–1860) y otros ensayos", Murcia: Universidad de Murcia, 1969.
.
הנדריק טר ברוחן

| --- | --- |

 לידה:  1588 האג, הרפובליקה ההולנדית 
 פטירה:  1 בנובמבר 1629 (בגיל 41 בערך) אוטרכט, הולנד 
 תקופת הפעילות:  1616–1629 (כ־13 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  Utrecht Caravaggism 
 יצירות ידועות:  The Liberation of Saint Peter, Heraclitus, Democritus, Saint Sebastian Tended by Irene 
 
הנדריק ינסזון טר ברוחן (או טרברוחן) (1588 – 1 בנובמבר 1629) היה צייר הולנדי שהתמחה בסצנות ז'אנר ובנושאים דתיים. הוא נמנה עם חסידיו ההולנדים של קאראווג'ו – קבוצת הציירים הידועה בשם הקאראווג'יסטים של אוטרכט. לצד חרארד ואן הונטהורסט ודירק ואן באבורן, נחשב טר ברוחן לאחד האמנים ההולנדים החשובים ביותר שהושפעו מסגנונו של קאראווג'ו.
ביוגרפיה

הנדריק טר ברוחן נולד בשנת 1588 בהאג. אביו, יאן אברטסזון טר ברוחן, במקור מאובראייסל, עבר לאוטרכט, שם מונה למזכיר חצר אוטרכט על ידי וילם הראשון, נסיך אורנז'. הוא היה נשוי לסופיה דירקס. בשנת 1588, קיבל משרת בליף (פקיד בכיר) במועצה הפרובינציאלית של הולנד ועבר להתגורר בהאג, שם נולד הנדריק.
הלא קיימים תיעודים בני זמנו של טר ברוחן. ההתייחסות הראשונה אליו מופיעה בספר Het Gulden Cabinet‏ (1661) מאת קורנליס דה בייה, שם שמו מופיע בטעות כ"ורברוחן". אזכור נוסף נמצא ב-Teutsche Academie‏ (1675) מאת יואכים פון זנדרארט, שם הוא מכונה "ורברוג". זנדרארט מציין כי טר ברוחן למד אצל הצייר המנייריסטי אברהם בלומרט, ומתאר את יצירותיו כבעלות "מחשבות עמוקות, אך מלאות מלנכוליה".
בנו של האמן, ריכרד טר ברוחן, ניסה לשקם את תדמיתו של אביו כצייר חשוב בראשית המאה ה-18. ב-15 באפריל 1707 השיג מכתב מאדראיין ואן דר וורף מרוטרדם, שבו הובע הערכה ליצירתו של הנדריק. באוגוסט של אותה שנה העניק ריכרד למועצת העיר דוונטר ארבעה ציורים של האוונגליסטים, שנועדו להיתלות בבניין העירייה לזכר אביו.
בשנת 1708 הופצה הדפסה שהוזמנה ככל הנראה על ידי ריכרד טר ברוחן מאת פיטר בודארט, בהתבסס על רישום מוקדם של חרארד הוט. הדפס זה כלל דיוקן אידיאלי של הנדריק, את סמל המשפחה, וכיתוב בו נכתב:
"נולד באובראייסל בשנת 1588, נסע מאוטרכט לרומא, ושב כעבור עשר שנים לאוטרכט, שם התחתן, התגורר ללא הפסקה, ונפטר בגיל 42 ב-1 בנובמבר 1629. הוא היה צייר היסטוריה דגול ומפורסם, שצייר דמויות בגודל טבעי בסגנון איטלקי, עד כי פטר פאול רובנס, בעת מסעו בארצות השפלה, הצהיר בהגיעו לאוטרכט כי מצא שם רק צייר אחד – הנריקוס טר ברוחן."
הביוגרפים קורנליס דה בייה (Spiegel vande Verdrayde Werelt,‏ 1708) וארנולד האוברקן (De Groote Schouburgh,‏ 1718–1721) חזרו על טענותיו של ריכרד כי הצייר פגש את רובנס ברומא ואף עבד בנאפולי. קיים תיעוד על חייל בשם זהה ששירת בצבא ארנסט קזימיר הראשון, רוזן נסאו-דיאץ באביב 1607. בשל כך, סבורים כיום כי טר ברוחן שהה באיטליה באותה שנה בלבד, ולא בשנת 1604 כפי שנחשב בעבר. משמעות הדבר היא כי מעולם לא פגש את קאראווג'ו, אשר נמלט מרומא בשנת 1606 לאחר שהואשם ברצח. עם זאת, טר ברוחן היה הצייר ההולנדי היחיד שפעל ברומא בתקופת חייו של קאראווג'ו.
בשנת 1614 היה במילאנו בדרכו חזרה להולנד. ב-1 באפריל 1615 מופיע שמו במסמכים משפטיים באוטרכט. בשנת 1616 היה כבר חבר בגילדת הציירים של העיר, וב-15 באוקטובר אותה שנה נשא לאישה את יקומינה ורבייק, בתו החורגת של אחיו הבכור יאן.
טר ברוחן נפטר באוטרכט ב-1 בנובמבר 1629, ככל הנראה כתוצאה ממגפת הדבר. משפחתו התגוררה באותה עת ברחוב סניפנפלוכט (Snippenvlucht). ארבעה חודשים לאחר מותו, ב-14 במרץ 1630, נולדה בתו הצעירה, הניקחן.
יצירות נבחרות

"הערצת הקוסמים" (1619), 132.5 x 160.5 ס"מ, רייקסמוזיאום, אמסטרדם
"קריאתו של מתיו הקדוש" (1621), 102 × 137 ס"מ, המוזיאון המרכזי, אוטרכט
"דוד הצדיע על ידי הנשים הישראליות" (1623), מוזיאון צפון קרוליינה לאמנות, ראלי
"זוג לא שוויוני", ג. 1623
"שחקני הקלפים", 1623
"שחרור פיטר" (1624), 104.5 × 86.5
"הבשורה" (1624), 134 על 85 cm, Whitfield Fine Art, לונדון, לונדון
הצליבה עם הבתולה וג'ון הקדוש, (בערך 1625), 154.9 x 102.2 ס"מ, מוזיאון מטרופוליטן לאמנות, ניו יורק
סבסטיאן הקדוש מטופל על ידי איירין (1625), 149 x 119.4 ס"מ, מוזיאון אלן ממוריאל לאמנות, אוברלין
דוד המלך מנגן בנבל, המוזיאון הלאומי של ורשה, ורשה
"עשו מוכר את תגליתו" (1625), 84.9 x 116.3 ס"מ, גמלדה-גאלרי, ברלין
"יעקב מתוכח בלבן" (1627), הגלריה הלאומית, לונדון
"הקונצרט" (1627), 99.1 x 116.8 ס"מ, הגלריה הלאומית, לונדון
בראבו צוחק עם הכלב שלו (1628)
הכחשת פטרוס הקדוש (1628), 132.3 x 178 ס"מ, המכון לאמנות של שיקגו, שיקגו
מארס ישן (1629), 152 x 140 ס"מ, המוזיאון המרכזי, אוטרכט
"ישו עטור קוצים" (1620), 207 x 240 ס"מ, מוזיאון סטאטנס לאמנות, קופנהגן