stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מציאת עצמותיו של אבשלום פיינברג
מחקרו של בנימין רן

בסוף שנות ה-20 החל הסופר יעקב יערי-פולסקין בכתיבת ספרים על אודות ניל"י, ובשנת 1930 התפרסם ספרו הראשון, "מרגלים או גיבורי המולדת?". בנימין רן, מהנדס שעבד במערכת הרכבות בחיפה, קרא את הספר והחליט לנסות ולחפש את קברו של אבשלום. הוא ביקש וקיבל העברה לאזור רפיח, ושם ניסה לדובב את הבדואים ולגלות מה אירע. רן יצר קשרים טובים מאוד עם הבדואים באזור, והם הובילו אותו אל מקום שנקרא בפיהם 'אלקבר אליהודי' – "הקבר היהודי". מעל הקבר צמח תמר, ככל הנראה מגלעין תמר שהיה בכליו של פיינברג בעת שנרצח. הוא צילם את התמר (ראו תמונה), וחשב שבכך נפתרה התעלומה. מיד לאחר מכן, במרץ 1931, נסע לזכרון יעקב, פנה אל אלכסנדר אהרנסון, גילה את ממצאיו והראה את התמונה שצילם. אהרנסון פקפק בדבר ופנה אל קצין בריטי ממכריו, שיבקש מן המושל הבריטי של סיני, מייג'ור קלוד ג'רוויס לבדוק אם נכונים דברי רן והאם אמנם טמונה גופת פיינברג באותו מקום.
ככל הנראה, במהלך הפנייה למייג'ור ג'רוויס חל שיבוש מסוים, וכתוצאה מכך, במקום לנסות לאתר את הדקל ברפיח שאותו מצא רן, הוא עשה ניסיונות לאתר את הקבר באזור שיח' זוויד, במרחק של כ-15 קילומטרים משם. ניסיונותיו לא צלחו, והצעת זיהוי מקום הקבר בידי בנימין רן נדחתה שלא בצדק. רן עצמו, שככל הנראה לא ידע על החקירה של מושל סיני הבריטי, חש כי אין דעת המשפחה נוחה מחשיפה מחדש של הקבר, ואין לה עניין לפתוח מחדש את הפצעים ולעורר מחדש את הטרגדיה, ועל כן ויתר ולא התעקש על חקירה מחודשת.
כך שקע העניין ונשכח למשך זמן רב. בהדפסה הראשונה של הספר "ניל"י – תולדותיה של העזה מדינית", בשנת 1961, מתואר מותו של אבשלום פיינברג במילים:
חולות מדבר סיני כיסו לנצח על גופת אבשלום פיינברג, כדברי-נבואתו בשירו:

"ולו גם תתן לבנו טרף לעיט ולעורב
השחור המקונן בהר חורב...
ומתנו בשחוק-לעג, בנשיקה מלאת-זיו
ומלאה הארץ לנצח אהבה ואביב".
מציאת הקבר על ידי שלמה בן אלקנה

ב-21 בינואר 1966, יום למחרת יום השנה ה-49 למותו של אבשלום, נתפרסמה בעיתון "הארץ" כתבה של העיתונאי אורי קיסרי שעסקה באבשלום ובנסיבות מותו. את הכתבה קרא גם פקד שלמה בן אלקנה, קצין במשטרת ישראל וחוקר תולדות ארץ ישראל, אשר התמחה בפענוח תעלומות היסטוריות מסוג זה, ואף פתר, שנים מספר קודם לכן, פרשות נעדרים בעלות קווים דומים לזו (פרשת לזרוביץ-קירז'נר, פרשת היעלמותו והתאבדותו של החייל חיים יערי ועוד). הוא החליט לנסות ולפתור גם את התעלומה הזו, ולמצוא את קברו של פיינברג. הוא פנה לאורי קיסרי, וכתב לו:
דברי הזיכרון שלך בעתון 'הארץ' (...) על אבשלום פינברג המנוח הסעירו אותי והניעוני (...) לבדוק אפשרות של ייזום פעולה משותפת להבאת עצמותיו לקבר ישראל... כמו רבים אחרים מבני הדור שלאחר 'דור הראשונים' הושפעתי גם אני מן ההשקפות והמעשים של אנשי 'ניל"י' בכלל ושל אבשלום פיינברג המנוח בפרט... אני מקווה שמכתבי זה ישכנע אותך לשקול ברצינות את הצעתי לבדוק מחדש אפשרות של פעולה בעניין זה ואני מאמין שאם הנתונים על הירצחו של אבשלום פיינברג באזור שייח' זוויד הם נכונים – נוכל, לאחר מאמצים רבים ובתנאי שנמצא עדים חיים, לסיים פרשה זו על ידי הבאת עצמותיו לקבר-ישראל.
על פי עצת קיסרי, למד בן אלקנה על אודות אבשלום פיינברג ומה שהיה ידוע על מקום קברו. הוא הבין כי מושל סיני הבריטי, קלוד ג'רוויס, לא הצליח למצוא את הקבר בראשית שנות ה-30 משום שבגין טעות בדיווח חיפש אותו בשייח' זוויד ולא ברפיח, והבין כי חיפוש נוסף בסביבות רפיח עשוי להוביל למציאת הקבר. באותה עת רפיח הייתה שטח בתחום מצרים, ועל כן נטה בן אלקנה לנהל את החקירה בחשאי: הוא נפגש עם שני שייח'ים בדואים ישראלים שהכיר, ובירר אם יוכלו לשלוח שליח בדואי שיחצה את הגבול לאזור הקבר, יוציא את העצמות מתחת לדקל ויביאן לשטח ישראל, תמורת פרס כספי. הם השיבו שזה אפשרי. לאחר בירור זה פנה אל בני משפחתו של אבשלום, בניסיון לרתום גם אותם לעניין. הם הביעו התנגדות חריפה, בנימוק שאין לדעת מה יביא השליח הבדואי, ולא ניתן לסמוך על זיהוי העצמות כאלו של אבשלום. מעבר לזה, טענו כי הם התרגלו למצב שבו אין קבר מסודר לאבשלום.
דחייה זו לא הרתיעה את בן אלקנה, היות שחשב כי ”אבשלום פיינברג אינו רק נכס המשפחה... אני רואה בהבאת עצמותיו לקבורה עניין לאומי”. הוא רצה לגייס את משאבי המדינה לכך, לקבל ממנה סיוע כספי ולדאוג לעריכת לוויה צבאית כאשר יוחזרו העצמות. על כן ניסה ליצור קשר עם ראש ממשלת ישראל לוי אשכול, ולקבל את אישורו. ניסיונותיו, שנמשכו כמה חודשים, לא צלחו. באוגוסט אותה שנה אסר עליו מפכ"ל המשטרה פנחס קופל להמשיך בחקירת הפרשה, עקב תלונה שהגיש נגדו איש "ההגנה" יוסף קוסטיקה, כשחקר את פרשת כ"ג יורדי הסירה במקביל לניסיון להביא את עצמות פיינברג.
מציאת הקבר על ידי שלמה בן אלקנה > מציאת השלד

לאחר מלחמת ששת הימים הועבר בן אלקנה מהמשטרה לצה"ל, והפך יועץ לעניינים ערביים בלשכת אל"ם מרדכי גור. כיוון שבעת זו היה שייך לצה"ל, ויתר על כן - השטח שבו נמצא קבר אבשלום היה בידי ישראל – דבר לא מנע ממנו לפעול. הוא יצר קשר עם שייח' פרייח, בדואי מרצועת עזה שעמו היה ביחסים טובים עוד מימי מלחמת סיני, וביקש ממנו לנסות ולברר עם בדואים בני משפחת אבו צפרה משבט אל-סננה שבמטה אלרמלייאת באזור רפיח, האם הם יודעים משהו על רצח אבשלום. בני המשפחה הראו לבנימין רן עוד ב-1931 את הדקל שצמח מעל קבר אבשלום, ובן אלקנה הניח שבשלב זה עדיין אפשר למצוא עדי שמיעה ואולי אף עדי ראייה לרצח. השייח' פרייח בירר ומצא בדואים אשר הכירו את המעשה וסיפרו פרטים על אודות התקרית.
מתיאוריהם את תקרית הרצח היה ברור למדי כי מדובר בפיינברג, ונתבררו פרטים שלא היו ידועים עד אז לגבי הרצח. יותר מכך: הם הובילו אותו אל הדקל שצמח מעל לגופתו של אבשלום פיינברג. ב-29 באוקטובר 1967 הגיע בן אלקנה, מלווה באנשים נוספים, אל הדקל שצמח מעל שלדו של אבשלום. במשך יומיים הם חפרו, מצאו שלד והוציאו אותו ביחד עם הדקל. לאחר מכן הם מסרו אותם לבדיקה במכון הפתולוגי באבו כביר.
בד בבד עם הבדיקה, שנמשכה למעלה משבוע, פורסמו בעיתונים בישראל ידיעות וכתבות על פיינברג ומציאת שלדו. בינתיים הצליח בן אלקנה לגבות עדות מבדואי בן 80, שהשתתף במעשה הרצח בעצמו, וכך סיפר:
בוקר אחד (...) בעת שאכלנו (...), סעדו איתנו אנשים אחרים, וביניהם (...) המוחתאר של ח'אן יונס, ושני ז'נדארמים טורקים...
פתאום פרץ לאוהל בריצה יונס אלבחבח מחאן יונס וצעק: 'ג'ואסיס! ג'ואסיס!' ("מרגלים!, מרגלים!"). אחד מן הנוכחים מאנשי ח'אן יונס גער בו: 'שתוק!', וכינה אותו חמור וטיפש. אולם סמל הז'נדארמים (...) שאל אותו: 'איפה הם? היכן ראית את המרגלים?'. הלה סיפר, כי לפני דקות אחדות נתקל בשני זרים, לבושים כבדואים, אשר הלכו בוואדי הקרוב ופניהם למערב (...) היות שהוא חשד בהם שהם מרגלים, והם הולכים אל האנגלים, דרש מהם שיבואו לכאן. אולם הם סירבו לעשות זאת ואחד מהם שלף אקדח ודרש ממנו שירפה מהם, אחרת יהרוג אותו...
סמל הז'נדארמים הורה עתה למוחתאר ח'אן יונס לקחת את כל הנוכחים ולהזעיק מהר את ה'ערב' שבאהלים הקרובים כדי לתפוס את שני הזרים לפני שיגיעו לקווי האנגלים... כולנו לקחנו את הרובים ורצנו מערבה כשאנחנו צועקים 'עליהום!' ויורים לעבר שני הזרים שנתגלו לפנינו. כשהתקרבנו אליהם קרא הסמל בקול לשני הזרים שיעצרו ויסגירו את עצמם, אחרת ייהרגו, אך הם ירו לעברנו באקדחיהם. בתגובה ירינו כולנו במטרה לפגוע (לפני כן ירינו רק באוויר). ראיתי ששניהם נפגעו ונפלו, אך עד מהרה קם אחד מהם ותוך כדי יריות עלינו רץ מערבה (...) ונעלם...; ואולם השני לא היה יכול לקום על רגליו, כי נפצע קשה בירכו... כשהקפנו אותו ברובים מכוונים צעק לו הסמל הטורקי להשליך את האקדח. כתגובה ירה בסמל אך לא פגע בו, אלא בז'נדראם השני, שעמד לידו ונפגע בידו. הוא המשיך לירות עד שהתרוקנה מחסניתו ואז ירה בו הסמל, פגע בראשו והרגו...
לאחר מכן הורה הסמל לקבור את ההרוג עם צידת התמרים שלו כי אלו טמאים עתה לאכילה...
כשצמח, כעבור שנה, תומר מן הקבר, קראנו למקום 'אלקבר אליהודי'. חשבנו שהאיש היה צדיק ("רג'ל צאלח") אחרת לא היה צומח תומר מקברו. לכן גם שמרנו על התומר, אבל כשהעץ גדל כרת אותו יונס אלבחבח, כנקמה על שהוכה על ידי חברו של ההרוג... כשצמחו נצרים משורשיו של התומר לא נגע בהם איש, והעץ גדל שוב... כפי שמצאת אותו.
מציאת הקבר על ידי שלמה בן אלקנה > זיהוי ודאי

הבדיקה במכון הפתולוגי העלתה כי השלד שנמצא מתחת לדקל הוא שלדו של פיינברג, מעבר לכל ספק: השלד השתייך לזכר כבן 30 (פיינברג היה כבן 27 כשנרצח); הערכת גובהו תאמה כמעט לגמרי את זה של פיינברג; רסיסי עצם קטנים באחת מאצבעות היד העידו על פציעה באצבע – כזו חווה אבשלום כשפלט אקדחו קליע בשעה שניקה אותו, ב-1911; סתימות רבות בשיניו של הקבור העידו כי אין מדובר בערבי תושב האזור, וחריץ ייחודי באחת משיניו היה זהה לזה שהיה לפיינברג, שנפצע מברזל בצעירותו. בשלד נמצאו שלושה נקבים של קליעים – שניים בגולגולת (נקבי כניסה ויציאה) ואחד בירך הימנית.
העברת העצמות להר הרצל

גילוי השלד וזיהויו הוודאי עורר פולמוס באשר לשאלה היכן המקום המתאים לקברו. היו שטענו כי יפה וראוי לקברו היכן שנרצח, בחולות המדבר מדרום לרפיח. מנגד דרשו אנשים אחרים, ובהם ארוסתו של אבשלום, רבקה אהרנסון, כי יש לקבור את פיינברג בעתלית, שם פעל ועבד בשנותיו האחרונות. עיריות ראשון לציון וחדרה ומועצות זכרון יעקב וגדרה רצו שייקבר בשטחן, כי גם בהן חי במהלך חלקים מחייו. לבסוף הוחלט כי אבשלום פיינברג ייקבר, אחרי מסע שיעבור בראשון לציון, נס ציונה, רחובות וגדרה, בלוויה צבאית בחלקת עולי הגרדום בהר הרצל, בתאריך כ"ו בחשוון תשכ"ח, 29 בנובמבר 1967. שקיקי עפר מהמקומות האחרים שאליהם היה קשור הונחו על קברו, ואף ניטע לצידו חוטר מן הדקל שצמח מכיסו (חוטר נוסף ניטע במאי 2009 בחצר בית הוריו של אבשלום בחדרה).
אבשלום פיינברג נקבר בצמוד אל קברו של יוסף לישנסקי.
נציגים מהכנסת, מהממשלה ומבית הנשיא באו להשתתף בטקס הלוויה. יו"ר הכנסת קדיש לוז נשא נאום וכן הרב שלמה גורן.
בלוויה אמר הרב גורן:
”לוויה ממלכתית זו, היא לווייתו של גיבור ישראל, קדוש ומשורר, אחד מקבוצה קטנה של אנשי רוח, עזי-נפש, שניחן בכושר ראייה לטווח ארוך. עדים אנו היום, עד כמה הייתה דרכם נועזת ונכונה, ובאיזו מידה האמינו בנצח ישראל. דור דור וגיבוריו, מגיניו וקדושיו, דמים בדמים נגעו וגבורה בגבורה. אהרן ושרה אהרונסון, אבשלום ורעיך הקדושים, הנחלתם לעם מורשת גבורה שממנה יונק הדור החדש של גיבורים בצה"ל.”
השפעה

מציאת שלדו של אבשלום גרמה להכרה רשמית של מדינת ישראל בארגון ניל"י. בלוויה הצבאית אמר יו"ר הכנסת קדיש לוז את הדברים הבאים:
”ההיסטוריה היהודית עשירה באי-הבנות טרגיות כאלו... אבשלום עצמו העיר באחד ממכתביו, כי נהיר לו שהעם היהודי עם כפוי טובה הוא... רשאים אנו לראות במאורע זה תגמול מה לקורבן חייו הצעירים. עם הזכרת שמו עולה גם זכר חבריו למחתרת ניל"י, שנתנו נפשם וחייהם למען הרעיון שהגו ושירתו. אבשלום פעל אף שידע כי צל מוות מרחף עליו, ולמרות היחס השלילי מצד מנהיגי היישוב. ואולם עמנו אינו כפוי טובה והוא מכיר בכך שחזונו של אבשלום התגשם... עמנו נותן עתה כבוד לעפרך, אבשלום.”
הכרה זו המשיכה גם לאחר מכן, בין השאר כאשר הוענק עיטור לוחמי המדינה גם לאנשי ניל"י, וכן כאשר החלה מדינת ישראל לחלק, ב-1981, "אות ניל"י" לשרידי אנשי ניל"י ולבני משפחותיהם.
השלכה מהותית של מציאת השלד, ובעיקר של פרסום עדויות הבדואים, הייתה טיהור שמו של יוסף לישנסקי מאשמת רצח אבשלום. פעמים רבות הואשם לישנסקי כי הוא זה אשר רצח את פיינברג כחלק מריב רומנטי על לבה של שרה אהרנסון, ואף היו שמועות כי נמצאה על אצבעו טבעתו של אבשלום או שנראתה אצלו תמונתה של שרה אהרנסון עם הקדשה לאבשלום בכתב ידהּ. אמנם גם לפני כן העלו מחברי הספר "ניל"י – תולדותיה של העזה מדינית" טענות כנגד ההאשמה, אך הן לא הפריכו אותה באופן חד כל-כך, ולא זכו לפרסום כפי שזכה לו גילוי קבר אבשלום. הודאת הבדואים ברצח הפריכה כליל את הטענה, ובעקבות מאבק ציבורי זכה לישנסקי לקבורה מחדש בטקס ממלכתי-צבאי בהר הרצל, סמוך לקברו של אבשלום, באוגוסט 1979.
הנצחת האירוע

עקב מציאת עצמותיה של אישיות היסטורית חשובה זו, התעורר רצון לציין את האתר במעשה ציוני המסמל חיים (כניגוד לרצח) – התיישבות.
בי"ז בתמוז תשכ"ט עלתה היאחזות הנח"ל ה-44 "נח"ל דקלה", כ-10 קילומטרים דרומית לרפיח. היישוב אוזרח בכ"ב באייר תשל"א ונקרא דקלה. על-פי המקורות הרשמיים, מקור שם היישוב הוא "הדקל שצמח מן התמרים שהיו בכיסו של אבשלום פיינברג, שנקבר בקרבת מקום". אתר הדקל עצמו, מדרום לרפיח, נקרא "דקל אבשלום". ניטע בו דקל חדש והוצב שלט, ובמשך שנים היה המקום מוקד למבקרים. בעקבות מסירת סיני למצרים והוצאת היהודים מהשטח, הוקם היישוב דקל שנושא שם דומה, ואף אתר הדקל ננטש.
בחודש אב תשל"ג הוקם "מרכז-גושי" לפִתחת רפיח בשם אבשלום (היישוב נקרא גם בשם מרכז אבשלום). גם יישוב זה נקרא על שם פיינברג ומנציח את אירוע מציאת קברו באזור. בעקבות מסירת סיני למצרים, הוקם היישוב אבשלום כשם היישוב המקורי.
הסופרת והפזמונאית תלמה אליגון-רוז כתבה בלדה בשם "אבשלום", אותה הלחין הזמר שלמה ארצי, בה נפרשים סיפור חייו ומותו של פיינברג. את השיר ביצעה להקת פיקוד הדרום בתוכניתה "חול בקפה" כאשר הסולנית היא אביבה שמואלי, לימים אביבה אבידן.
בעונה השלישית של תוכנית ההומוריסטית היהודים באים הוצגה חוליית ניל"י המתכננת את המסע למצרים. הקטע מציג את  לישנסקי כמתכנן להרוג את פיינברג על רקע רומנטי ומציין את מציאת גופתו לפי עץ תמר.
לקריאה נוספת

שלמה א. בן אלקנה, אבשלום פיינברג שב מן המדבר, רשפים, 1987.
אליעזר ליבנה, ד"ר יוסף נדבה, יורם אפרתי, ניל"י – תולדותיה של העזה מדינית, שוקן, 1981, עמ' 129–132.
אהרן אמיר (עורך), אבשלום – כתבים ומכתבים, שקמונה, 1971, עמ' 29–33.
יוסף נדבה (עורך), יוסף, איש ניל"י – אחרית דבר, אגודת חשמונאי, מרכז לחינוך ולתרבות, 1986, עמ' 121–123.
נאוה מקמל-עתיר, אות מאבשלום, ידיעות ספרים, 2009.
הערות שוליים

1 2 3  אהרן אהרנסון, "יומן אהרן אהרנסון (1916-1919" בפרויקט בן-יהודה
↑  שלמה בן אלקנה, "אבשלום פיינברג שב מן המדבר", עמ' 176–178
↑  מתוך יומנו של שלמה בן אלקנה, 23 במרץ 1966
↑  מילות השיר, והביצוע של להקת פיקוד דרום, באתרה של תלמה אליגון-רוז
↑  השיר "אבשלום", באתר "שירונט"
הדקל שצמח מעל הקבר, כפי שצולם בידי בנימין רן בראשית 1931
אזור שיח' זוויד - מסילת רכבת ממצרים לרפיח - 1980
לוחית זיכרון בגבעת שמואל לשלמה בן אלקנה שגילה את מקום קבורתו של אבשלום פיינברג
יוסף לישנסקי
קברו של אבשלום פיינברג בחלקת עולי הגרדום בהר הרצל. במאי 2009 ניטע במקום חוטר מהדקל שצמח מגלעין התמר שהיה בכיסו בעת שנרצח
אות ניל"י
רחל פישמן

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1935 
 פטירה:  1984 (בגיל 49 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  יידיש 
 תקופת הפעילות:  1960–1984 (כ־24 שנים)
 פרסים והוקרה:  פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש 
 
רחל פישמן, (באנגלית: Rokhl Fishman)  (10 ביוני 1935 - 26 באוגוסט 1984) הייתה משוררת ישראלית, ילידת ארצות הברית שכתבה ביידיש. בשנת 1978 קיבלה את פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
ביוגרפיה

פישמן נולדה ב-10 ביוני 1935 בפילדלפיה, ארצות הברית. היא גדלה בבית חילוני דובר יידיש להורים פעילים יהודיים, סוניה ואהרון פישמן. אחיה היה הסוציו-בלשן יהושע פישמן. בשנים 1941–1949 נהגה לנסוע עם אחיה למחנה יהודי חילוני.
ב-1949 עברה עם משפחתה ללוס אנג'לס, קליפורניה. שם הפכה פישמן פעילה בתנועת הנוער השומר הצעיר
עם חזרתה של המשפחה לחוף המזרחי בשנת 1953 למדה בהכשרה חקלאית בניו יורק וניו ג'רזי.
בשנת 1953 פגשה את תיאודור הולדהיים, מתמטיקאי ומוזיקאי שהגיע לארצות הברית כשליח של השומר הצעיר.
ב-1954 בגיל 19 נישאה פישמן ועלתה עם בעלה לישראל, השניים עברו לגור בקיבוצו, קיבוץ בית אלפא, בו פעלה פישמן וכתבה שירה.
קריירה

פישמן החלה לכתוב שירים בגיל צעיר, בעידודה של מלכה חפץ-טוזמאן. ניתן לראות את השפעתה של טוזמאן בתשוקתה של פישמן למשחקי מילים ובשימוש הנדיר בחריזה.
בישראל הצטרפה לקבוצת "יונג ישרואל", קבוצה של משוררים וסופרים ביידיש, בה הפכה לחברה הצעירה ביותר והיחידה מקבוצה זו שנולדה בארצות הברית. בתקופה זו עודד אותה לכתוב אברהם סוצקבר. החל משנת 1956 פרסם את עבודתה בכתב העת הספרותי היידי המוביל די גאלדענה קייט" שסוצקובר היה העורך הראשי בו.
פישמן התמקדה בכתיבת שירה שתיארה את הסביבה הקרובה, הטבע והחי, תוך שהיא נמנעת מנושאים פופולריים בקרב בני גילה. עבודותיה פורסמו במגזינים "יונג ישראל" ו"די גאלדענה קייט".
ספר הבכורה שלה, זון איבער אלץ (שמש על הכל), יצא לאור ב-1960 וכלל שירים ביידיש. בשיריה המאוחרים יותר היא תיארה את המחלה המתקדמת והמתישה בה חלתה. פישמן הייתה חולה שנים ארוכות בזאבת. שני אוספי שיריה האחרונים יצאו לאור במהדורות דו-לשוניות, ביידיש ובעברית, אם כי פישמן כתבה ביידיש בלבד.
היא בילתה את שנת 1972 בירושלים בשיעורים פרטיים אצל יודל מרק ובקורסים ביידיש ובספרות עברית באוניברסיטה העברית.
בשנת 1978 קיבלה את פרס איציק מאנגר.
חיים אישיים

פישמן הייתה נשואה לתאודור הולדהיים.
לאחר שהיו לה הפלות רבות אימצו בני הזוג שני בנים, ב-1964 וב-1967.
היא נפטרה בגיל 51, ב-26 באוגוסט 1984 בקיבוץ בית אלפא וקבורה בבית הקברות בקיבוצה. חצי שנה אחריה נפטר גם בעלה.
אוספי שירה > בימי חייה

זון איבער אלץ (שמש על הכל), 1960 - הוצאת י"ל פרץ.
דערנער נאכן רעגן ( קוצים אחרי הגשם ), 1966 - הוצאת ישראל-בוך.
הימל צווישן גראזן (שמים בעשב), תרגום: אריה אהרוני - הוצאת אלף - 1968
ווילדע ציג = עזה פזיזה (עז פרא), תרגום: אריה אהרוני - 1976
אוספי שירה > לאחר מותה

I Want to Fall Like This - מבחר משירי רחל פישמן בתרגום לאנגלית של סימור לביטן - הוצאת: וויין סטייט יוניברסיטי פרס (דטרויט, מישיגן) - 1994.
שירה של פישמן "עז פרא" שימש ככותרת באנתולוגיה הפולנית לשירת יידיש בעריכת קרולינה שימניאק, ג'ואנה ליסק ובלה שוורצמן-צ'רנוטה - 2018
שיר שלה נכלל בספר "זר שלגים" - מבחר משירת ביידיש בעריכת ותרגום בני מר - 2021
הערות שוליים

↑  "My Aunt, Leftist Yiddish Poet, Rokhl Fishman". Yiddish Book Center (באנגלית). נבדק ב-2023-09-18.
↑  Kutzik, Jordan (2015-03-04). "Joshua Fishman, Yiddishist and Linguistics Pioneer, Dies at 88". The Forward (באנגלית). נבדק ב-2023-09-18.
↑  Szwarcman-Czarnota, Bella (2011). "Ruchl Fiszman" (PDF). Cwiszn. 4. ISSN 2081-8343.
1 2 3 4  Guide to the Rukhl Fishman Papers, 1940-1990, oac.cdlib.org
1 2  תאודור הולדהיים, באתר שירה עובדת (באנגלית)
↑  "I Want to Fall Like This". Wayne State University Press. נבדק ב-2023-09-18.
↑  I Want to Fall Like This | Wayne State University Press, www.wsupress.wayne.edu
↑  "Guide to the Rukhl Fishman Papers, 1940-1990". Online Archive of California. נבדק ב-2023-09-18.
↑  Zun iber alts | Yiddish Book Center, www.yiddishbookcenter.org (באנגלית)
↑  Derner nokhn regn | Yiddish Book Center, www.yiddishbookcenter.org (באנגלית)
↑  Ṿilde tsig = Izah pezizah | Yiddish Book Center, www.yiddishbookcenter.org (באנגלית)
↑  I Want to Fall Like This | Wayne State University Press, web.archive.org, ‏2023-09-26
↑  Szymaniak, Karolina; Lisek, Joanna; Szwarcman-Czarnota, Bella, eds. (2018). Moja dzika koza: antologia poetek jidysz. Wydawnictwo Austeria. ISBN 978-83-7866-209-9.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281214105171  PLWABN: 9810595976005606  BnF: cb14525384w (data)  ISNI: 0000 0000 3118 6099  LCCN: n94040586  SUDOC: 134494393  VIAF: 42075865   WorldCat (עם VIAF): 42075865
אשר בן לולו

| --- | --- |

אשר בן-לולו במהלך מבצע "שובו אחים"
 לידה:  1971 (בן 54 בערך)  אשדוד, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1989–2019 (כ־30 שנה)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד חרוב  מפקד בא"ח נח"ל  מפקד חטיבת אלכסנדרוני  מפקד עוצבת חירם  סגן מפקד מל"י  מפקד המרכז לאימונים באש במל"י  מפקד חטיבת כפיר  ראש מטה פיקוד הצפון
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה הראשונה     המערכה ברצועת הביטחון   האינתיפאדה השנייה   מבצע חומת מגן     מלחמת לבנון השנייה   מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים   מבצע צוק איתן
 
אשר בן-לולו (נולד בשנת 1971) הוא איש צבא ישראלי, תת-אלוף במילואים, ששימש, בין היתר, כראש מטה פיקוד הצפון וכמפקד חטיבת כפיר. מאז פרישתו מצה"ל, הוא הבעלים של חברה לייעוץ וניהול פרויקטים אסטרטגיים.
ביוגרפיה

בן-לולו נולד, גדל והתחנך באשדוד. הוא בן זקונים להורים שעלו ממרוקו בתחילת שנות ה-60.
התגייס לצה"ל בשנת 1989, ושובץ בפלוגת אלון שהייתה אז חלק מיחידת חרמ"ש, יחידה חדשה שהוקמה באותה השנה. הוא עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום קורס הקצינים שימש כמפקד מחלקה ביחידה. בן לולו עבר הכשרה של לחימה בטרור והוביל, כקצין צעיר, פעילות מסוערבת באיו"ש ללכידת מבוקשים. בהמשך עבר בן-לולו לחטיבת הנח"ל ושימש במספר תפקידי פיקוד בחטיבה, בהם, בין היתר, מפקד פלוגת מסלול, מפקד פלוגת החוד של גדוד 932 וכסגן מפקד גדוד 931. תפקידים בהם הוביל פעילות מבצעית ברצועת הביטחון, בדרום לבנון. בשנים 2001–2003 פיקד על גדוד חרוב, בין היתר במהלך מבצע חומת מגן.
ביוני 2002 הוביל בן-לולו את לוחמי הגדוד במרדף אחר מחבל שחדר ליישוב יצהר, שבסופו הרג את המחבל, בקרב פנים מול פנים. הגדוד תחת פיקודו זכה לצל"ש יחידתי, על סיכול מחבלים רבים וגם על פיתוח תפיסות וטכניקות ללחימה בטרור המתאבדים. לאחר מכן מונה למפקד בסיס האימון של חטיבת הנח"ל בשנים 2003–2005. בהמשך, שימש מדריך בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים.
בשנת 2006 הועלה בן-לולו לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת אלכסנדרוני עליה פיקד עד לסוף שנת 2007, לאחר מכן שימש כמפקד עוצבת חירם (החטיבה שאחראית על הגבול המזרחי עם לבנון) בין השנים 2007-2009, בהמשך שימש בן-לולו כסגן מפקד מל"י ולאחר סיום התפקיד יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי (מב"ל). ב-2012 מונה למפקד המרכז לאימונים באש במל"י. ביולי 2013 מונה למפקד חטיבת כפיר. ביוני 2014 פיקד בן-לולו על החטיבה ב"מבצע שובו אחים", אז הופעלה לראשונה כצוות קרב חטיבתי, בשיתוף עם יחידות וחטיבות נוספות. בן לולו, כמח"ט כפיר, התנגד למיצובה של החטיבה רק כחטיבה, הפועלת ביהודה ושומרון ובתקופתו הוביל שינויים משמעותיים להפיכתה כחטיבת חי"ר מתמרנת, בעלת כשירות להילחם בכול הזירות. בתקופת בן לולו כמח"ט, החטיבה החלה לראשונה לבצע שימוש במערכת הצי"ד, הוקמו פלוגות חטיבתיות רפואה ותצפית במילואים, הוקם ימ"ח לכל גדוד ונערכו סדרות אימון חטיבתיות מוכוונות זירה צפונית.
באוגוסט 2015 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לראש מטה פיקוד הצפון. בתפקידו כראש המטה, היה סגנו של האלוף אביב כוכבי, מפקד פיקוד צפון, והוביל שורה של מיזמים כמו פרויקט שכנות טובה לסיוע לאזרחים שנפגעו במלחמת האזרחים בסוריה וכן פרויקטים תשתיתיים וטכנולוגיים, שנועדו לשפר את המענה בגבול סוריה ולבנון.
כראש מטה פיקוד צפון, הוביל, במשך מספר שנים, את מערכת ההכנות, ההנדסיות והטכנולוגיות, למבצע מגן צפוני, מבצע לניטרול המנהרות החודרות של חזבאללה לשטח ישראל.
ביוגרפיה > לאחר השחרור מצה"ל

לאחר שחרורו משירות צבאי הקים את חברת אשבל בע"מ לייעוץ וניהול פרויקטים אסטרטגיים.
בן לולו גיבש עבור צה"ל תוכנית להקמת מערך שמירה והגנה על מחנות צה"ל. עיקרי התכנית היו הקמת מערך מיקצועי להגנת מחנות, בדומה לשאר צבאות העולם, על ידי משטרה צבאית, הוספת תקני קציני ביטחון לבסיסים, הכשרת פלוגות ייעודיות, הסדרת הטכנולוגיה המומלצת והקמת מערך חניכה ובקרה מיקצועי. התוכנית הוצגה על ידי בן לולו למטה הכללי, לרמטכ"ל ולסגנו, שהחליטו לאמץ אותה וליישמה בתוכנית רב-שנתית.
בשנת 2020, שימש כפרויקטור לקידום הבנות הרגיעה מול שלטון החמאס בעזה וייעץ בנושא זה לצה"ל, לאלוף פיקוד דרום, האלוף הרצי הלוי ולמתאם פעולות הממשלה בשטחים, האלוף כמיל אבו רוקון. במסגרת תפקידו, ריכז צוות עבודה בין משרדי של מתפ"ש, צה"ל, משרד הבריאות משרד החוץ ומשרד האוצר לסיוע בינלאומי לסיוע לרצועת עזה בהתמודדות עם התפרצות נגיף הקורונה. כמו כן, סייע למתאם פעולות הממשלה בשטחים ליישם פרויקטים בהובלת הקהילה הבינלאומית, כגון מיזם התפלת מים, פרויקט הולכת גז לרצועת עזה ומיזמי תעסוקה שונים.
יחד עם אגף כוח אדם בצה"ל, קצין חינוך ראשי ובסיס חוות השומר, יזם את תוכנית "מפרשים". במסגרת המיזם, מלווים בהתנדבות קצינים ונגדים שפרשו מצה"ל חיילים בחוות השומר במהלך שירותם הצבאי, על מנת לסייע להם להשלים שירות משמעותי.
בן לולו, באמצעות חברת אשבל, סייע בהקמה ובניהול מנהלת "מגן הצפון" של משרד הביטחון, שתפקידה להוציא לפועל את החלטת הממשלה למגן בתים פרטיים ביישובי קו העימות. כמו כן, הוא חבר במכלול האסטרטגי של הרשות החירום הלאומית ואחראי להכשרת בעלי תפקידים בכירים בתחום החירום במשרדי הממשלה השונים.
לאחר שישראל חתמה על הצהרת כוונות עם ירדן, איחוד האמירויות וארצות הברית על כוונה להעביר 200 מיליון קו"ב מים לירדן, תמורת אספקת אנרגיה ירוקה, שתופק בחווה שתוקם בירדן באמצעות איחוד האמירויות, במרץ 2022 נבחר בן לולו להוביל את המיזם.
בן-לולו הוא בוגר האוניברסיטה העברית במדעי המדינה ומזרח תיכון ומוסמך מטעם אוניברסיטת חיפה במדעי המדינה. כמו כן, הוא בוגר בהצטיינות של המכללה לביטחון לאומי ובנוסף, למד במכללה למנהיגות של צבא ארצות הברית, פורט לוונוורת'.
בן-לולו נשוי ואב לארבעה ילדים.
הערות שוליים

↑  שי מלול, גאווה אשדודית: מכתב ב"השבוע באשדוד" למח"ט כפיר, מתוך אתר "אשדוד 10", ‏ 29.11.2012
↑  ארבעה חיילי צה"ל נפצעו מאש מחבל ביצהר - 09/06/02 09:06, באתר ערוץ 7, 9 ביוני 2002
↑  צל"ש יחידתי גדוד חרוב, באתר הגבורה, מתוך "אתר הגבורה"
↑  רתם קליגר, עשרה טיפים למח"ט המתחיל, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 11 במרץ 2014
↑  דנה פטרוב, מפקד חדש לחטיבת כפיר: אל"ם אשר בן לולו נכנס לתפקידו, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 25 ביולי 2013
↑  שי גל 2, ‏צפו: המבצע לאיתור הנערים - מבט מבפנים, באתר ‏מאקו‏, 20 ביוני 2014
↑  אריאלה רינגל הופמן, "השיבו בנים", באתר ynet
↑  שבתי בנדט‏, חטיבת כפיר יוצאת מיהודה ושומרון: "נפעל בכל הגזרות", באתר וואלה, 15 באוקטובר 2014
↑  גדוד חרוב קיבל את מערכת צי"ד, באתר nrg‏, 12 בפברואר 2014
↑  לילך שובל, "אנחנו מקווים שהמלחמה הבאה תהיה מלחמת הצפון האחרונה", באתר ישראל היום, 23 באוגוסט 2018
↑   ליאור נוישטיין, עד כמה משמעותית הייתה הצלחתו של "מגן צפוני"? סיקור מיוחד, באתר צה"ל, 13 בינואר 2020
↑    יוסי יהושוע, התוכנית להגנת מחנות צה"ל, באתר "ידיעות אחרונות", 14 בפברואר 2021
↑   יניב קובוביץ, גורמים ביטחוניים: כוכבי מינה אחראי על הסיוע לעזה כדי לעקוף את מתפ"ש, באתר הארץ, 15 ביולי 2020
↑  מערכת האתר, תוכנית "מגן לעורף" יוצאת לדרך, באתר משרד הביטחון, ‏16.07.2018
↑  הסתיים מחזור ל"ט במב"ל, אתר עמותת בוגרי המכללה לביטחון לאומי, 26 ביולי 2012