stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חסידות רוזבדוב
תולדות החסידות

רבי משה נולד בסביבות שנת תקפ"ד לחיה ולרבי אליעזר הורוביץ מדז'יקוב. נישא לבתו של רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים מסיגט. כיהן ברבנות רוזבדוב לאחר פטירת אביו החל לכהן באדמו"רות רוזבדוב. היה אהוד על בני עירו ואף היו מכנים את עצמם "בני רבי משה הורוביץ". נפטר בי' בסיוון תרנ"ד. בניו היו רבי צבי, רבי אברהם חיים מפלאנטש ורבי יצחק אבי חסידות סטוטשין. חתניו היו רבי צבי אלימלך מבלאז'וב, רבי שלום דוד מדז'בנה, רבי אריה לייביש מגריבוב ורבי אלימלך אהרן שניאור זלמן טברסקי מקרוסנה.
בנו הגדול רבי צבי הירש מילא את מקומו ברבנות ואדמו"רות. נולד בערך בשנת תר"ט. נישא לבתו של רבי יחיאל וגשל מפריסטיק ובזיווג שני לבתו של רבי משה זילברפרב חתנו של רבי חנוך מאלעסק. בזמן מלחמת העולם הראשונה עבר לווינה ואחרי המלחמה חזר לגליציה והתיישב בריישא בה נפטר בי' בחשוון תרע"ט. נקבר ברוזבדוב. חתניו היו רבי יעקב עפשטיין (בן רבי לייבוש מאוז'רוב), רבי חיים מאנטניא, רבי אלימלך הורוביץ ממעליץ ורבי יעקב יצחק מבארנוב.
רבי אפרים, בנו של רבי צבי מילא את מקומו ברבנות ואדמו"רות. נולד בערך בשנת תר"ל. היה חתנו של דודו רבי אברהם חיים מפלאנטש. נמלט עם אביו בזמן מלחמת העולם הראשונה. נסע למערב אירופה לאסוף כסף ובשנת תר"צ חזר לרוזבדוב. נפטר בשנת תרצ"ב. חתניו היו בן דודו רבי אליעזר מריבטיטש ורבי מנחם מנדל השני מזידיטשוב.
בניו רבי נפתלי ורבי משה מילאו את מקומו ברבנות ואדמו"רות. רבי נפתלי נולד בערך בשנת תר"נ. נרצח בשואה בלבוב. רבי משה נולד בערך בשנת תר"ס. היה חתן קרובו רבי אליעזר הורביץ מגרודז'יסק. בזמן המלחמה ברח מזרחה והגיע ללודמיר שם נתפס על ידי הנאצים ונשרף חי בעודו לבוש בטלית ותפילין.
בנים נוספים של רבי צבי היו רבי מנשה רבי שלמה ורבי שמחה:
רבי מנשה נולד בערך בשנת תר"מ. היה חתנו של דודו רבי יהושע מריבטיטש. נשאר בריישא שם כיהן באדמו"רות ובשנותיו האחרונות עבר לליז'נסק שם היו לו חסידים רבים. היה בעל חוש מוזיקלי מיוחד. נרצח בשואה עם כל משפחתו בלבוב. בנו רבי חיים היה חתנו של רבי אלתר זאב מסטריזוב.
רבי שלמה נולד בערך בשנת תר"ס. היה חתנו וממלא מקומו של רבי אלעזר ויסבלום מריישא (צאצא של רבי אלימלך מליז'נסק). נרצח בשנת תש"ג עם ארבעת ילדיו.
רבי שמחה מווישנה נולד בערך בשנת תרנ"ג. היה חתנו של רבי יעקב משה מקומרנה היה בעל מנגן גדול. נרצח בשואה.
פלאנטש

רבי אברהם חיים נולד לרבי משה מרוזבדוב בשנת תר"י. כבר בצעירותו היה נחשב לתלמיד חכם גדול. נישא בגיל 13 לבתו של הרב בצלאל וויינבערגער. כיהן ברבנות פלאנטש ולאחר פטירת אביו גם באדמו"רות. לאחר זמן גירשה ממשלת פולין את האזרחים הזרים ורבי אברהם חיים התיישב ברדומישלא. בשנת תרע"א התיישב בריישא. בזמן מלחמת העולם הראשונה נמלט להונגריה ואחרי המלחמה חזר לריישא. התפרסם כבעל דבקות, התפלל בהתלהבות ולא ישן על מיטתו במשך 40 שנה. היה בעל מנגן גדול. בין שיריו מפורסם השיר ביידיש "שבת איז טייער", המתאר את סדר יום השבת. נפטר בכ"ט בתשרי תר"פ. בניו רבי אליעזר ורבי דוד כיהנו אחריו. שאר ילדיו היו רבי שלמה (חתן רבי יחיאל מפאקשנוויץ) שנפטר בצעירותו וחתניו רבי אלימלך מיאסלה, רבי יואל טייטלבוים מסאטמר ואחיינו רבי אפרים מרוזבדוב.
רבי אלעזר נולד ברוזבדוב בשנת תרמ"א. היה חתנו של רבי מאיר יהודה מבוקווסק. למד אצל חמיו וקביל ממנו היתר הוראה בשנת תרס"ט התמנה לכהן ברבנות בגרודז'יסק. בזמן מלחמת העולם הראשונה עבר לטרנוב שם כיהן כדיין ולאחר פטירת אביו כאדמו"ר. פתח ישיבה ומסר בה שיעורים. מסופר שהגיעו מהקונגרס הפולני לראות את עבודתו המיוחדת. בזמן מלחמת העולם השנייה התחבא בבונקר. בו' בכסלו תש"ג נתפס על ידי הנאצים ונורה למוות.
בניו היו הרב משה רב בפלאנטש (חתן רבי יוסף הורוביץ רבה של קראס, בנו של רבי נפתלי צבי בן רבי מנחם מנדל מלינסק), הרב דוד רב בגרודז'יסק (חתן רבי מרדכי זאב מגריבוב) וחתניו רבי משה טייטלבוים מלימינוב-קראקא, רבי משה השני מרוזבדוב והרב דב בר פירשטמן עורך העיתון דאס אידישע ווארט בוורשה.
רבי דוד נולד בערך בשנת תרמ"א. נישא לבתו של רבי שמעון אלתר תאומים-פרנקל רב בפדגרזה. כיהן ברבנות בפצשלב ולאחר מלחמת העולם הראשונה כיהן באדמו"רות בריישא. נרצח בשואה בבלז'ץ בשנת תש"ב. בנו רבי משה היה חתן רבי אלתר אליעזר מריגליץ. חתניו היו רבי יוסף דוד אפשטיין (צאצא של המאור ושמש) מסוקולוב ורבי אלכסנדר שמואל טייטלבוים האדמו"ר מקולבוסוף בניו יורק.
ניגוני רוזבדוב

השירה ברוזבדוב הייתה מבוססת על ניגוני רופשיץ ודז'יקוב אך האדמו"רים הלחינו ניגונים רבים אחרים. ניגוני רוזבדוב בדרך כלל מורכבים מבית אחד או שנים, של השתפכות של "בכי" או שמחה, להבדיל מניגוני דז'יקוב (מהתקופות המאוחרות) שהיו ארוכים ומורכבים וחלקם "ממלכתיים" בסגנון מרש. ברוזבדוב היו מספר ניגונים לכל אחד מזמירות השבת וחלוקת השירה הייתה לפי שבתות רגילות ושבתות חגיגיות כמו שבת שחלה ביום טוב או שבת חנוכה. לחלק מהזמירות הייתה חלוקה לפי תקופות השנה ואף לפי חודשי השנה.
ירמיה דמן הוציא ארבעה דיסקים בשם "עתיקא קדישא" (ליל שבת, סעודת שבת בבוקר, סעודה שלישית וימים נוראים) של ניגוני בית אביו, יצחק דמן (איטש'ע), שנולד ברוזבדוב והיה חסיד רוזבדוב. רוב הניגונים מקורם ברוזבדוב-רופשיץ. הדיסקים גם כוללים את נוסחאות רוזבדוב לקטעים הנאמרים בסעודות השבת כ"רבונו של עולם" לפני קידוש ליל שבת או קטע הזוהר בסעודת שבת בבוקר.
לקריאה נוספת

מאיר וונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה.
יצחק אלפסי, החסידות, מעריב, 1977, עמ' 126–130
בית הספר הניסויי ירושלים

| --- | --- |


הכניסה לבית הספר
 בית ספר
 מוטו:  הלמידה מצויה בכל עשייה
 תקופת הפעילות:  1972–הווה (כ־53 שנים)
 שכבות לימוד:  טרום-טרום-חובה עד כיתה י"ב
 בעלי תפקידים
 מנהל:  גילי שילה(מנהל בית הספר התיכון); רן יפרח (מנהל חטיבת הביניים)
 מנהלת:  עידית טבת (מנהלת בית הספר היסודי)
 באחריות:  ירושלים
 תלמידים
 :  כ-1,000
 מיקום
 מיקום:  מרכז העיר, ירושלים
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°46′46″N 35°13′09″E﻿ / ﻿31.779577°N 35.219085°E﻿ / 31.779577; 35.219085
 https://homepage.hanisui.school/
 he
 
בית הספר הניסויי ירושלים הוא מסגרת חינוכית המיועדת לילדים מגילאי 3 ועד 18 במרכז ירושלים. בית הספר כולל בית ספר יסודי ובית ספר תיכון, אשר שוכנים במתחם משותף ומאוגדים תחת ועד מנהל אחד, שהוא גוף משותף למורים, להורים, לתלמידים ולמנהלים. לבית הספר עמותת הורים התומכת בו.
היסטוריה

בית הספר הוקם על ידי קבוצת הורים ואנשי חינוך בראשותו של פרופ' משה כספי, על בסיס הנחות היסוד של בתי ספר פתוחים ופרוגרסיביים בעולם. הקמת בית הספר אושרה על ידי משרד החינוך במאי 1971 והוא החל לפעול בספטמבר 1972. בין המקימים היו פרופ' צבי לם, פרופ' יוסף באשי וד"ר אליעזר מרכוס שאף ניהל את בית הספר. לאורך השנים פיתח צוות בית הספר כלים חינוכיים ותוכניות שאומצו על ידי מערכת החינוך, כדוגמת עבודות גמר במקום בחינת בגרות, למידה רב-גילית, עבודה בחטיבות צעירות ועוד. בשנתו הראשונה למדו בבית הספר כ-100 תלמידים והוא שכן בשכונת אוהל משה. בשנת 1976 למדו בו כ-200 תלמידים ו-900 נוספים ביקשו לעבור אליו.
בשנת 1987 פרצה שערורייה תקשורתית לאחר שדווח בעיתונות שאחד ממורי בית הספר הביע דעה בעד סירוב לשירות בשטחים. בשנת 1990 הוצתה מכוניתו של מנהל בית הספר מיכה שלוי לאחר שהזמין את אודי אדיב לדבר בפני התלמידים.
בית הספר הניסויי הקים בשנת 2010 בית ספר ניסויי יסודי נוסף, הניסויי ארגנטינה, בניהולה של חגית מנדלוביץ'. משנת 2011 ועד 2021 בית הספר הניסויי ארגנטינה נוהל על ידי גב' נעמי חזן. בית הספר שוכן בקריית היובל בירושלים, ופועל על פי אותה תפיסה רעיונית. ב-2018 הוקמה חטיבת הביניים בבית הספר הניסויי-ארגנטינה.
באוגוסט 2018 הפגינו הורי בית הספר נגד תוכנית של עיריית ירושלים להקים 4 מתקני חנייה בגובה 17 מטר, סמוך לבית הספר. בנובמבר 2018 ועדת הערר המחוזית לתכנון ולבנייה החליטה לקבל את הערר שהוגש על ידי ההורים נגד התוכנית.
מבנה בית הספר

בשנת 1976 סבל בית הספר ממצוקת מקום והוא עבר בהדרגה לבניין בית הספר כי"ח שמול מרכז כלל.
בשנת 1987 עבר בית הספר למבנה בית הספר "ארלוזורוב" שממוקם בגבולו הצפון מערבי של גן העצמאות בירושלים, ברחוב רבי עקיבא 7. המבנה נחנך בספטמבר 1961 עבור "בית חינוך לילדי עובדים ע"ש ארלוזורוב" שהשתייך לזרם העובדים בחינוך והיה בית הספר היסודי העיקרי של אזור מרכז ירושלים ורחביה. מצפון למבנה הייתה חצר גדולה לא מרוצפת, שבדרומה שטח מגודר, שנוצל כגינת ירק לתרגול מעשי בשעורי החקלאות. מדרום למבנה נבנה באמצע שנות השישים מגרש כדורסל שממזרח לו שכנה חורשת אורנים קטנה, שהופרדה בגדר מגן העצמאות השכן. באמצע שנות השישים נוסף אגף לבית הספר, מערבית למגרש הכדורסל, בו בקומה העליונה נבנה אולם ספורט מתקדם, ובקומה התחתונה חדר אוכל ומטבח, שסיפקו ארוחות צהריים לתלמידים. בית הספר "ארלוזורוב" נסגר בשנות ה-80 עם הזדקנות האוכלסייה וירידה במספר התלמידים. המתחם גם שימש את בית הספר התיכון "המסורתי" שעבר לשכונת תלפיות.
בשנת 2002 הכריזה עיריית ירושלים על פרויקט היכל המשפט שיוקם במקום מבנה בית הספר שיהרס. בשנת 2008 נערכה חפירת בדיקה בחצר בית הספר לצורך הקמת הפרויקט. בחפירה נמצאו שלדים וקברים מהתקופה שהשטח היה חלק מבית הקברות ממילא לאחר מאבק ממושך עבר פרויקט היכל המשפט לכניסה לעיר ובית הספר הניסויי נשאר במבנה.
פעילות חינוכית

בית הספר מתנגד לדירוגים ולכן לא עורך מבחנים ולא מחלק ציונים. תוכנית הלימודים בבית הספר אינה מוכתבת מראש, ואינה נמדדת במונחים של הספק חומר. היא נבנית בידי המורים והתלמידים כחלק מתהליכי הלמידה ומתייחסת אל הלמידה כאל תהליך ולא כאל תוצר. עם זאת, מחויב בית הספר להכנת התלמידים הבוגרים לקראת בחינות הבגרות בסוף התיכון.
התלמידים בכל הגילאים מעורבים בבחירת חלק מתוכנית הלימודים ובבחירת דרכי הלמידה. בבית הספר התיכון, התלמידים מוזמנים לבחור לעצמם תוכנית לימודים אישית. הם משפיעים על מגוון תחומים הקשורים בפעילותו הלימודית והחברתית של בית הספר, ועל בחירת תלמידים ומורים חדשים המצטרפים אליהם. בבית הספר התיכון החליף מודל החונכות את כיתות האם, וכל תלמיד בוחר את המורה שילווה אותו באופן אישי.
תוכנית הלימודים של בית הספר מדגישה את תחומי המדע, האמנות והיצירה ומוסיפה העשרה בתחומים כמו שחמט, אמנויות לחימה, מוזיקה, דרמה, איכות הסביבה ועוד[דרוש מקור].
מיקום בית הספר במרכז העיר מאפשר פיתוח תוכנית למידה סביבתית, שכוללת התייחסות הן לסביבה העירונית הקרובה והן אל בתי גידול פתוחים, שבהם מבקרים התלמידים במסגרת תוכנית הטיולים הנהוגה בבית הספר בכל השכבות.
בית הספר מקיים קבוצות למידה רב-גילאיות ופעילות חונכות, התורמות ליצירת קשרים בין תלמידי בתי הספר היסודי והתיכון.
בית הספר מקיים קשר עם קהילת בית הספר הערבי בעין רפא-נקובה, במסגרת פרויקט יצירתיות מסורתית ופולקלור.
הבחנה בין בית ספר ניסויי לבית ספר פתוח

מאז הקמת בית הספר ולאורך כל שנותיו ניתן דגש על המושגים "ניסויי" ו"פתוח". בית הספר נוקט בגישה הפתוחה בחינוך אשר גורסת כי בית הספר יהיה לילדים הלומדים בו בית חם, מקבל ומכיל, המאפשר לכל לומד לפתח את אישיותו ואת יכולותיו, לבחור דרכי למידה ותחומי עניין המתאימים לו, ולהחליט באופן עצמאי החלטות רבות וחשובות לגבי אופני ההתפתחות של כל אחד ושל הקבוצה אליה הוא משתייך.
הוועד המנהל

בתי הספר התיכון והיסודי שוכנים במתחם משותף ומאוגדים תחת ועד מנהל אחד, שהוא גוף משותף למורים, להורים, לתלמידים ולמנהלים. גוף זה דן ומחליט החלטות הקשורות במדיניות בית הספר וביישומה בשטח, וכן בתפיסות אידאולוגיות-פדגוגיות ובדרכי יישומן. בית הספר הניסויי ארגנטינה, שצמח מהניסויי מרכז העיר, מנוהל בידי אותו ועד מנהל. בראש הוועד המנהל עומד פרופ' דן ענבר מהאוניברסיטה העברית[דרוש מקור].
הוועד המנהל נפגש לפחות חמש פעמים בשנה ומונה 17 נציגים, בהם מנהלי בתי הספר, נציגי המורים של בית הספר היסודי, נציגי המורים של בית הספר התיכון, נציגי ועד ההורים של שני בתי הספר וכן נציגים מתלמידי התיכון. לעיתים מוזמנים לישיבות הוועד נציגי העירייה ונציגים ממשרד החינוך[דרוש מקור].
ראו גם

חינוך פתוח
חינוך דמוקרטי
בית ספר ניסויי
רשימת בוגרי בית הספר
לקריאה נוספת

עדה סוידובסקי, "הניסויי - עבר, הווה, עתיד", מיכל לויט (עורכת) קובץ מאמרים: החינוך הניסויי הפתוח, 2014
התבנות – הילד, המבוגר ותרבות מתחדשת מעולמות היצירה של תלמידיו וחבריו של משה כספי / חמי בן נון (עורך), שערי משפט 2010
הערות שוליים

↑  עמותת ועד ההורים של תלמידי בית הספר הניסויי ירושלים, באתר "גיידסטאר ישראל"
↑  ביה"ס הנסויי אינו אחיד, דבר, 2 ביוני 1975
1 2  סוידובסקי, עדה, הניסויי - עבר, הווה, עתיד, קובץ מאמרים: החינוך הניסויי הפתוח, עמ' 19-34
↑  בבית־הספר הניסויי אין פעמון, דבר, 11 בדצמבר 1972
↑  בית-הספר הניסויי בירושלים בסכנת סגירה, דבר, 23 במאי 1976
↑  אבינועם בר יוסף, "עכשיו אני בטוח שצריך לשרת בצבא, מעריב, 6 בינואר 1987
↑  נורית דברת, היועץ המשפטי של משרד החינוך בודק ההתבטאויות של המורה למוסיקה, מעריב, 6 בינואר 1987
↑  "אודי אדיב הופיע לפני התלמידים ביוזמתי - איני מתחרט על כך", מעריב, 19 ביוני 1989
↑  הוצתה מכוניתו של מנהל בית הספר הניסויי בירושלים, מעריב, 14 במרץ 1990
↑  ניר חסון, קרית יובל - החילונים רוצים שלוחה של בית הספר הניסויי בשכונה, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2009
↑  נעמה ריבה, עיריית ירושלים מקימה עשרות מתקני חניה בגובה 17 מטר - בניגוד למדיניות, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2018
↑  שלומי הלר, ניצחון זמני להורי התלמידים בבית הספר הניסויי: התוכנית להצבת חניוני הקומות חוזרת לשלב ההתנגדויות, באתר כל העיר, 25 בנובמבר 2018
↑  הסדר להבטחת פעולת ביה"ס הניסויי בירושלים, דבר, 1 ביוני 1976
↑  20 מיליון ל"י תקציב פיתוח ירושלים, הַבֹּקֶר, 7 ביולי 1960
↑  גל ניסים, ‏הורי תלמידי ביה"ס הניסויי מתנגדים לפרויקט היכל המשפט, באתר גלובס, 14 ביולי 2002
↑  ניר חסון, שלדים וקברים נמצאו בחפירות ארכיאולוגיות באתר המיועד להקמת היכל המשפט בירושלים, באתר הארץ, 16 ביולי 2010
↑  גיא נרדי, ‏התושבים הצליחו להשאיר את ביה"ס הניסויי במרכז ירושלים, באתר גלובס, 28 במרץ 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303202605171  BnF: cb155160429 (data)  VIAF: 86144647638826868411   WorldCat (עם VIAF): 86144647638826868411
סרך

סרך הורוס, צורה מעוטרת במידה רבה.
סרך הוא סימן מלבני משוקע בכתב חרטומים מצרי, המייצג חזית גומחה או שער ארמון שעליו, בדרך כלל, בז הורוס, המציין שהטקסט המצורף בתוכו הוא שם מלכותי. הסרך היה האמנה הקדומה ביותר ששימשה לייחד את השם המלכותי באיקונוגרפיה המצרית העתיקה, והקדימה את הכרטוש המאוחר והידוע יותר בארבע שושלות וחמש מאות עד שבע מאות שנים.
מראה

סרך היה וִינְיֶטָה (אנ') נוי המשלבת נוף של חזית הארמון ותוכנית (מבט מלמעלה) של החצר המלכותית. המונח סרך נובע מהמילה המצרית ל"חזית". סרכים שונים על סוגים שונים של חפצים מציגים אינספור וריאציות של עיצוב החזית במורכבותו ובפרטיו. נראה שלא היו כללים אמנותיים נוקשים לעיצוב הסרך עצמו.
היסטוריה

הסרך מופיע לראשונה כמיניאטורת נוי בתקופת תרבות גרזה המאוחרת, אז שימש כסמל מלכותי בלבד. מתקופת הממלכה הקדומה ואילך, השימושים הראשונים במילה הכתובה המלאה מופיעים בפפירוסים ישנים.
סרך שימש בדרך כלל כסמל מלכותי, המדגיש ומכבד את שמו של פרעה. השימוש בו מתוארך כבר לתקופת תרבות גרזה (בערך 3400 לפני הספירה). ההירוגליפים היוצרים את שם השליט הוצבו בתוך מסגרת מלבנית על גבי הסרך, שייצגה את החצר המלכותית. בנוסף, הבז של האל הורוס, או במקרים בודדים חיית סת (אנ'), עמד בראש הסרך, והראה את הפטרון השמימי של השליט הנקרא.
אם המילה "סרך" נכתבה באותיות מלאות, לעיתים מלווה במיניאטורה של הסרך, ניתן היה להשתמש בה גם בטקסט.
אחד המרכיבים החשובים ביותר של התצוגה והזהות המלכותית במצרים העתיקה היה שם השליט, חשוב מכיוון שהפרעונים דאגו לכך שהדורות הבאים יישארו מודעים לשלטונותיהם. אלה נראו לראשונה משליטים כבר מאלה של שושלת 0 והמשיכו לשמש שליטים לאורך ההיסטוריה של מצרים העתיקה. לדוגמה, נמצא סרך של סנוסרת הראשון, שהיה שליט בתקופת השושלת השתים-עשרה, והוא מוצג כעת במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק. במוזיאון ניתן לראות גם את סרך הפרעונים מהשושלת ה-30. הסרך ייצג את מקום מושבו של השליט המוצג בשילוב של תוכנית וגובה. המתחם המלבני ייצג את התוכנית ואילו השטח המעוצב ייצג את גובה החזית. סרך שנחרץ או נצבע בדיו על כלי ציין שהתכולה היא תוצרת ו/או רכושה של חצר המלוכה. הסרך המכיל את שם השליט שימש על מגוון חפצים והציג הצהרה יסודית של אידאולוגיה מלכותית. שם השליט נכתב בהירוגליפים ובז הורוס, בהתייחסות לאל השמים הורוס, הוצג מעליו בדרך כלל.
שם הורוס הוא הראשון מבין חמישה תארים מלכותיים שהיו בשימוש על ידי השושלת החמישית. התואר השני הוא (הוא של) שתי הגברות, המייצג את השליט כמתבטא, ותחת חסותן, של האלות נחבת מאלקב מהירקונפוליס במצרים העליונה, ו-וואדג'ת מבוטו במצרים התחתונה. התואר השלישי הוא הורוס הזהב, עם בז הורוס מעל סימן ההירוגליף לזהב (אנ'). התואר הרביעי מתורגם לעיתים קרובות כ"הוא של ההכָּרִיךְ (Cyperaceae) והדבורה", כאשר גבעול הצמח מסמל את מצרים העליונה והדבורה מסמלת את מצרים התחתונה. ידוע גם בשם nswt-bìty, תואר שביטא את הדואליות הרבות שעליהן שלט הפרעה: מצרים העליונה והתחתונה, ארץ העיבוד השחורה וארץ המדבר האדומה, מחוזות היום והלילה והטבע הטבעי והעל טבעי. התואר החמישי הוא בנו של רע. שם זה טוען למקור שמש ישיר לשליט כילד של אל השמש. השם הורוס נכתב בדרך כלל בסרכים של מצרים העתיקה. ישנם מספר מקרים שבהם השם הורוס מופיע ללא סרכים, ורק לפרי יב סן (אנ') ולחעא סח'מוי יש סרכים ללא שם הורוס.
הורוס

שם השליט נכתב בהירוגליפים ובדרך כלל מעליו סמל בז הורוס, המתייחס לאל הורוס. כתוצאה מכך, שמו של השליט בסרך מוגדר על ידי האגיפטולוגים כ'שם הורוס'. כתיבת שם השליט בתוך הסרך סימלה את השליט במקום מושבו כמרכז הממשל והכוח השלטוני. הסרך בכללותו היה אפוא סמל למלכות. נוכחותו של בז הורוס הראתה שהשליט החי היה ביטוי של האל. בנוסף, שמות הורוס של מספר שליטי השושלת הראשונה ביטאו את סמכותו התוקפנית של הורוס, אולי משקפת את כוחו הכופה של השלטון בשלב מוקדם זה של הקמת המדינה המצרית. דוגמאות לשמות כאלה הם 'הורוס הלוחם' (חור אחע), 'הורוס החזק' (צ'ר), ו'הורוס מרים הזרועות' (קע). כל השמות הללו חושפים את האיקונוגרפיה המלחמתית של המונומנטים המלכותיים המוקדמים ביותר מתקופת הקמת המדינה. הם מדגישים סמכות המבוססת על כוח צבאי וכוחם של חיים ומוות. אולם הדגשים בתקופת השושלת השנייה החלו להשתנות אולי בשל תקופות חוסר היציבות שעמן התמודדו השליטים, אם כי הסיבה המדויקת עדיין שנויה במחלוקת. הדבר הוביל לשינוי קל במבנה הסרך, אך ורק בתקופת שלטונם של פרי יב סן וחעא סח'מוי. מכיוון ששינוי זה התרחש רק במהלך שתי תקופות שלטון אלו, הוא נתפס כחריג, שכן השליטים הבאים חזרו לאיקונוגרפיה הקודמת.
התקדמות

הסרכים המוקדמים ביותר היו ריקים מכיוון שהסמל לבדו העביר את המסר ההכרחי של כוח מלכותי. עם הזמן החל השליט לכתוב כינוי בתוך הסרך. הסרכים הללו נשלטו על ידי סמל הורוס. במהלך תקופת השושלת השנייה בלבד, נראו שינויים בניסוח שם הורוס לשם סת ולאחר מכן לשם הורוס וסת. שינויים אלו התרחשו רק במהלך תקופת השושלת השנייה והם נתפסים כחריג לשימוש האופייני בשם הורוס כפי שמעיד על המשך השימוש בשם הורוס בסרכים של שליטיי מצרים לפני ואחרי פרי יב סן וחעא סח'מוי. הוצעו הצעות רבות לגבי הסיבה לשינוי זה, אם כי הסיבה המדויקת עדיין שנויה במחלוקת.
פרי יב סן וחעא סח'מוי

מסיבות שנותרו לא ברורות, זכה סת לבולטות מיוחדת בשלהי תקופת השושלת השנייה, והחליף זמנית (ולאחר מכן הצטרף) את הורוס בתור האל על גבי הסרך המלכותי. כשהשם פרי יב סן (אנ'), שהיה השליט הלפני אחרון של השושלת השנייה, נכתב בסרך, לא היה מעליו ההירוגליף הרגיל של בז הורוס, אלא חיית סת (אנ'), יצור דמוי כלב ציד או תן עם זנב רחב וישר.
לפיכך טען פרי יב סן בהצהרה חזותית שהוא התגלמותו הארצית של סת. חשיבותו של סת בתקופת שלטונו של פרי יב סן באה לידי ביטוי גם בחתימה של השליט מאבידוס. זה התייחס לאל בשם 'הזהוב' או, אולי יותר סביר, 'הוא מנובט (נקאדה)', הכינוי הרגיל של סת בתקופות היסטוריות. נראה כאילו סת אומץ על ידי פרי יב סן בתור האלוהות האישית שלו. הדבר מודגש בנוסח הכתובת: 'הוא מנובט מסר את שתי הארצות לבנו, המלך הכפול פרי יב סן. אחד הפירושים לשינוי הדרמטי הזה בפורמט השם המלכותי היא שהוא ייצג מרד מסוג כלשהו שהופסק או פויס על ידי השליט האחרון של השושלת, חעא סח'מוי, ששמו הופיע בסרכים שעליהם ניצח גם בז הורוס וגם חיית סת (אנ'). חעא סח'מוי ידוע במקור בשם חעא סח'ם, שפירושו "האחד שקם ביחס לכוח", בסופו של דבר נודע בשם חעא סח'מוי שפירושו "האחד שקם ביחס לשתי הכוחות". 'שתי הכוחות' בשמו פורשו על ידי אחדים כבז הורוס וחיית סת. התוספת לשמו של חעא סח'ם היא עדות נוספת לכך שהוא ניסה למזג את הרעיונות של הורוס ושל סת.
בעוד שתקפותה של הצעה זו נתון לפולמוס, כינויו של חעא סח'מוי מתוך טביעות חותם תומכת ברעיון זה. זה מתפרש כ"שני האדונים שלווים בתוכו" שניתן לראות כאילו הוא פתר קונפליקט פנימי כלשהו, במיוחד אם נתפסים ב"שני לורדים" כמתייחסים להורוס וסת וחסידיהם, בהתאמה. אחרים ראו ראיות אלה כדרך להכריז על התחדשות לאומית תחת שלטון חעא סח'מוי, שכן הוא הצליח לאחד מחדש את מצרים העליונה והתחתונה. רעיון זה נותר ספקולטיבי בשל היעדר ראיות מוצקות התומכות ברעיון זה. אף על פי כן, סביר להניח שיחסי החוץ הגיעו לרמה חדשה תחת שלטון חעא סח'מוי, שכן רושם חותם שלטונו הראה את המופע הראשון של התואר ìmì-r3 h3st שפירושו 'משגיח על ארץ זרה'. הוא מציע בתוקף הטלת הגמוניה מצרית על שטח זר.
השינוי בתמונת האלוהות על סרך היה משמעותי: בעוד ששם השליט הופיע לפעמים בסרך ללא תמונה של אלוהות למעלה, לא ידוע עד כה על שום אלוהות מלבד הורוס שנחרטה על סרך של שליט עד לתקופת שלטונו של פרי יב סן. עם זאת, לסרכים של מספר שליטות היו אלוהויות אחרות למעלה. ודוגמה לכך היא של ניתחותפ (אנ'), שבסרך שלה היו סמלים של האלה נית (אנ') מעל שמה. בשל עדויות לכך שהאסטלות של פרי יב סן היו נתונות למחיקה של חיית סת, הוצעה ההשערה שכל הסיבות שהיו לפרי יב סן להחליף את הבז שלו לא הצליחו לזכות בהכרה בקרב הדורות המלכותיים שבאו לאחר שלטונו של חעא סח'מוי.
ראו גם

העין של הורוס
הערות שוליים

1 2 3 4  Jürgen von Beckerath: Handbuch der ägyptischen Königsnamen. Münchner Ägyptologische Studien. Bd. 49. Philipp von Zabern, Mainz 1999, ISBN 3-8053-2591-6, p. 7-9.
1 2 3 4  Rolf Gundlach: Horus in the Palace: The centre of State and Culture in pharaonic Egypt. In: Rolf Gundlach, John H. Taylor: Egyptian royal Residences: 4. Symposium zur Ägyptischen Königsideologie (4th edition, London 2004). Harrassowitz, Wiesbaden 2009, ISBN 978-3-447-05888-9, p. 45–68.
1 2 3 4  Toby A. H. Wilkinson: Early Dynastic Egypt: Strategy, Society and Security. Routledge, London 1999, ISBN 0-415-18633-1, p. 56-57, 201–202.
↑  Wengrow, David, The Archaeology of Ancient Egypt Cambridge University Press, ISBN 978-0-521-83586-2 p.207
1 2 3 4  Kathryn A. Bard, An Introduction to the Archaeology of Ancient Egypt (Malden: Blackwell Publishing, 2008), p. 114.
↑  Ian Shaw, The Oxford History of Ancient Egypt (New York: Oxford University Press Incorporated, 2000), p. 6.
↑  Stephen Quirke, Who Were The Pharaohs?: A history of their names with a list of cartouches (London: British Museum Publications Limited, 1990), p. 29.
1 2 3 4  Gay Robins, The Art of Ancient Egypt (Cambridge: Harvard University Press, 2000), p. 33.
↑  Toby A.H. Wilkinson, Early Dynastic Egypt (New York: Routledge, 2000), p. 44.
1 2  Robins (2000), p. 36.
1 2 3  Bard (2008), p. 123.
↑  Wilkinson (2000), p. 200.
↑  Quirke (1990), p. 11.
1 2  Wilkinson (2000), p. 202.
1 2  Wilkinson (2000), p. 201.
↑  After Hermann Alexander Schlögl: Das Alte Ägypten. S.77ff.
1 2  Wilkinson (2000), p. 295.
1 2 3  Bard, Kathryn A. (2000). "The Emergence of the Egyptian State (c. 3200–2686 BC)". In Shaw, Ian (ed.). The Oxford History of Ancient Egypt. New York, NY: Oxford University Press. p. 86.
1 2 3  Robins (2000), p. 37.
↑  Wilkinson (2000), p. 91.
↑  Wilkinson (2000), p. 92.
↑  Toby A. H. Wilkinson: Early Dynastic Egypt - Strategy, Security and Society. Routledge, London 1999, ISBN 0-415-26011-6, p. 70 & 291
סרכים הנושאים בתוכם את סמלי הרבוס n'r (שפמנון) ו-mr (אזמל), שהם הייצוג הפונטטי של שם השליט נערמר, בסביבות שנת 3100 לפני הספירה.
סרך פרעה צ'ת, השושלת הראשונה, עם שמו הממוסגר על ידי הסרך המלכותי ועליו בז הורוס. האסטלה הספציפית הזו היא מקברו באבידוס וניתן למצוא אותה כעת בארכיון האמנות/מוזיאון הלובר פריז/דגלי אורטי. אסטלת הלוויה הזו היא אחת משתיים שהיו מוצבות בצד המזרחי של קברו באבידוס כדי לציין את המקום בו היו אמורים להעלות מנחות. רוחבה של האסטלה כ-65 סנטימטרים, וגובהה כ-143 סנטימטרים.
ציור קווי של כתובת המציגה את הסרך של פרי יב סן, עם חיית סת ודיסקת שמש. מאגרטל פורפיר.
פרויקט הפסאז'ים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ולטר בנימין
 שפת המקור:  גרמנית, צרפתית
 סוגה:  מסה
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1982
 הוצאה בעברית
 תאריך:  2019
 תרגום:  ניר רצ'קובסקי, רוני רצ'קובסקי
 מספר עמודים:  330
פסאז' דה ל'אופרה (Galerie du Baromètre), הרובע התשיעי של פריז. צולם סביב 1909.
פסאז' Le passage de Choiseul à Paris ב-2007
פרויקט הפסאז'ים (Der Passagenwerk) הוא ספר מעיזבונו של הפילוסוף ולטר בנימין. הוא קיבל את שמו מתופעה אדריכלית נפוצה בפריז של המאה התשע עשרה – הפסאז'. היה זה מעבר בין שני בניינים שקורה כך שקירותיהם החיצוניים שימשו לו קירות פנימיים. הפסאז'ים היו זירה מרכזית למסחר ולבילוי, על כן הוא ראה בהם מקום טוב לחקור בו את תולדות הבורגנות הצרפתית בת הזמן. בנימין ראה בפרויקט הפסאז'ים את ספרו החשוב ביותר וכינה אותו "התיאטרון של כל מאבקי ורעיונותיי".
היסטוריה

פרויקט הפסאז'ים הוא חיבור מאוחר של ולטר בנימין המשלב שני היבטים דומיננטיים בהגותו: העיסוק בעיר, שדוגמה טובה לו היא החיבור "ילדות בברלין", וחיבתו לציטוטים, בהם הרבה להשתמש. הוא ניסה להחליף את הכתיבה המקורית בשימוש בציטוטים. אך השוני בין חיבור זה לאוספי ציטוטים שקדמו לו הוא שהבחירה בציטוטים והחיבור שלהם עם אנקדוטות מקוריות הן אקט יצירתי. פרויקט הפסאז'ים החל את דרכו כמאמר למגזין Der Querschnitt בשנת 1927. בנימין הרחיב את הפרויקט עד 1933, השנה שבה הוא נמלט לפריז מפני הנאצים ושם התחיל את העבודה מחדש. הוא המשיך לעבוד עליו עד ניסיונו לברוח מצרפת בשנת 1940, ולא הספיק להשלימו. את כתב היד של הספר הפקיד אצל ז'ורז' בטאיי, שהסתיר אותו בארכיב הספרייה הלאומית של פריז. בשנת 1947 תאודור אדורנו, עמיתו של בנימין מהמכון למחקר חברתי בפרנקפורט, קיבל את כתב היד, שפורסם על ידי תלמידו רולף טידמן ב-1982. בתקופת הכתיבה הראשונה עסק הטקסט בעיקר בהיסטוריה תרבותית, אך בתקופה השנייה התגלתה בו נטייה חזקה יותר להיסטוריה חברתית. שלושה טקסטים אחרים של בנימין נכתבו בהתבסס על כתב היד של פרויקט הפסאז'ים: "פאריס, בירת המאה ה-19", הקדמה למה שנועד להיות התוצר הסופי, נכתב בגרמנית ותורגם לצרפתית. טקסט זה נכתב במטרה למשוך נדבן שיממן את בנימין. המאמרים "פאריס של הקיסרות השנייה אצל בודלר" ו"מוטיבים אחדים אצל בודלר" נכתבו בהתבסס על הפרק מהספר שהוקדש למשורר שארל בודלר. ייתכן שהרעיון למאמר על פריז עלה בדעתו של בנימין לאחר שבשנת 1926, בה נסע למוסקבה, כתב מאמר על הבירה הסובייטית.