stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכות הבחירה לנשים באוסטרליה
נשים במשרות פוליטיות

בשנת 1897, בדרום אוסטרליה, הייתה קתרין הלן ספנס האישה הראשונה שהייתה מועמדת לתפקיד פוליטי באוסטרליה, כאשר התמודדה על מקום בפרלמנט של דרום אוסטרליה.
"חוק זכות ההצבעה של חבר העמים" (Commonwealth Franchise Act 1902), שאיפשר לנשים להצביע לממשל הפדרלי, איפשר לנשים גם להתמודד לתפקיד בפרלמנט האוסטרלי. ב-1903, התמודדו ארבע נשים לפרלמנט האוסטרלי: מרי מור-בנטלי ונלי מרטל מניו סאות' ויילס, וכן וידה גולדשטיין מוויקטוריה, שניסו כולן להתמודד על מקום בסנאט, וסלינה אנדרסון אשר התמודדה על מושב בבית הנבחרים של סידני. כולן כשלו בהצטרפות לאחת מהמפלגות הגדולות ולכן רצו כעצמאיות ולא נבחרו. גולדשטיין ניסתה להתמודד לסנאט שוב ב-1910, 1913, 1914 ו-1917, כל פעם ללא הצלחה. אווה סירי השתתפה בבחירות המקדימות במפלגת הלייבור האוסטרלית בשנת 1916, אך גם היא לא נבחרה. היא והנרייטה גרוויל אושרו כמועמדות לסנאט בבחירות הפדרליות ב-1917, אך על בסיס שריון מושבים. אף על פי שגם לאחר שריון זה הן לא נבחרו לתפקיד בפרלמנט האוסטרלי, הן עדיין היו הנשים הראשונה שהתמודדו לפרלמנט האוסטרלי מטעם מפלגה מרכזית.
האישה הראשונה שנבחרה לפרלמנט אוסטרלי כלשהו היא אדית קוואן, שנבחרה בשנת 1921 כנציגה באספה המחוקקת של מערב אוסטרליה. אניד ליונס, בבית הנבחרים האוסטרלי, והסנטורית דורותי טנגניי הפכו בשנת 1943 לנשים הראשונות בפרלמנט האוסטרלי. ליונס מונתה ב-1949 להיות סגן הנשיא של הוועד המנהל על ידי רוברט מנזיס. היא תוארה בתור שר בלי תיק, אבל מינויה נתן לה לשבת בקבינט האוסטרלי. היא החזיקה במעמד זה בין ה-19 בדצמבר 1949 ועד 7 במרץ 1951, והייתה האישה הראשונה אי-פעם להחזיק במעמד זה.
בשנת 2010 מונתה ג'וליה גילארד לתפקיד של ראש ממשלת אוסטרליה, האשה הראשונה המחזיקה בתפקיד זה.
ב-3 במרץ 2018, בבחירות לפרלמנט הטסמני, נבחר רוב נשי לאחד מהבתים בפרלמנט, עם 13 נשים ו-12 גברים. שבע מתוך עשרת החברים ממפלגת הלייבור היו נשים, ארבע מתוך השלוש-עשרה מהמפלגה הליברלית ושתי נציגות של הירוקים.
בשנת 2010 תושביה של סידני, העיר העתיקה באוסטרליה, הונהגו על ידי נשים בכל התפקידים הפוליטיים המרכזיים: קלובר מור כיהנה כראשת העיר, קריסטינה קנילי כראשת ממשלת ניו סאות' ויילס, מארי באשיר כמושלת ניו סאות' ויילס, ג'וליה גילארד כיהנה באותו זמן כראש הממשלה, קוונטין ברייס בתור המושלת הכללית של אוסטרליה, ואליזבת השנייה בתור המלכה של אוסטרליה.
ראו גם

פוליטיקה של אוסטרליה
ההיסטוריה של אוסטרליה
הערות שוליים

↑  EC (13 באפריל 2005). "Votes for Women | Elections New Zealand". Elections.org.nz. אורכב מ-המקור ב-19 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Our Democracy: Democracy timeline — Museum of Australian Democracy at Old Parliament House". Moadoph.gov.au. אורכב מ-המקור ב-29 בספטמבר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Australia's major electoral developments Timeline: 1788–1899 – Australian Electoral Commission". Aec.gov.au. 11 ביוני 2010. ארכיון מ-1 ביוני 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Right to Vote in Australia – Australian Electoral Commission". Aec.gov.au. 26 בנובמבר 2007. ארכיון מ-12 במרץ 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Women's Suffrage Petition 1894: parliament.sa.gov.au" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2011-03-29.
↑  "Documenting Democracy". Foundingdocs.gov.au. אורכב מ-המקור ב-3 בדצמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Electoral Milestones for Women – Australian Electoral Commission". Aec.gov.au. 17 בדצמבר 2008. ארכיון מ-12 בדצמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Women in WA, www.slwa.wa.gov.au
↑  Audrey, Oldfield (1998).  Caine, Barbara (ed.). Australian Feminism A Companion. Oxford University Press. p. 452. ISBN 0195538188.
↑  "Archived copy". ארכיון מ-16 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה);  (עזרה)
↑  "Victorian Women's Suffrage Society. (1884–1908) – People and organisations". Trove. ארכיון מ-16 במאי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Oldfield, Audrey, Woman Suffrage in Australia: A Gift or a Struggle? Cambridge University Press, 1992, pp. 116, 119, 121.
↑  Jordan, Deborah (2012). "Leading the call for "one vote and no more": Emma Miller (1839-1917)" (PDF). eScholarship Research Centre, The University of Melbourne. ארכיון (PDF) מ-28 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  McCulloch, John E. S, "From suffragists to legislators", Central Queensland University Press, 2005.
↑  "About us". NSW Parliament. ארכיון מ-21 בפברואר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Electoral Milestones for Women – Australian Electoral Commission". Aec.gov.au. 28 בינואר 2011. ארכיון מ-12 בדצמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ABC News, 16 March 2018, Tasmania leading the way on female representation in Parliament
רוברט מנזיס (משמאל) הולך ליד חברת הפרלמנט אניד ליונס (מצד ימין שלו) בשנת 1946. מנזיס מינה ב-1949 את ליונס לאישה הראשונה שישבה בקבינט האוסטרלי.
ג'וליה גילארד, האישה הראשונה שכיהנה כראש ממשלת אוסטרליה עם נשיא ארצות הברית ברק אובמה בחדר הסגלגל ב-2011.
ממלכת עכברי השן

| --- | --- |

כרזת הסדרה
 סוגה:  הנפשה, ילדים
 יוצרים:  פרנסואז קספאן
 בימוי:  וינסנט מונלוק
 מדבבים:  ראו כאן
 מדבבים בעברית:  ראו כאן
 ארץ מקור:  צרפת צרפת גרמניה גרמניה בריטניה בריטניה
 שפות:  אנגלית (הסדרה דובבה לשפות נוספות, ביניהן עברית)
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  13
 הפקה
 מפיק:  ז'אן-פרנסואה לאגיוני, רובין ליונס
 מפיקים בפועל:  סטיב וולש
 חברת הפקה:  Siriol Productions Scott Dahls Productions La Fabrique Les Films du Triangle JEP-Animation
 הפצה:  Perrine Distribution BBC Children's International Cardiff
 מוזיקה:  ז'רארד לאבאדי
 אורך פרק:  כ-5 דקות
 שידור
 רשת שידור:  BBC One
 רשת שידור בישראל:  ערוץ הילדים
 תקופת שידור מקורית:  7 בספטמבר 1993 – 14 בדצמבר 1993
 תקופת שידור בישראל:  1993
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
ממלכת עכברי השן (באנגלית: Tales of the Tooth Fairies, "סיפורי פיות השיניים") היא סדרת טלוויזיה מונפשת צרפתית-גרמנית-בריטית לילדים, שנוצרה על ידי פרנסואז קספאן. הסדרה בוימה על ידי וינסנט מונלוק, והופקה על ידי חברות ההפקה Siriol Productions,‏ Scott Dahls Productions,‏ La Fabrique ו-Les Films du Triangle, בשיתוף עם JEP-Animation.
הסדרה שודרה במקור בבריטניה בערוץ BBC One החל מ-7 בספטמבר 1993 עד 14 בדצמבר באותה שנה. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים בדיבוב עברי בשנת 1993. הסדרה כוללת עונה אחת בעלת 13 פרקים באורך 5 דקות.
באחד מפרקי הסדרה מופיע רומואלד האייל, אחד מהאיילים של סנטה קלאוס, אשר הופקה סדרה בכיכובו בשם "Romuald the Reindeer" שהחלה את שידוריה בשנת 1996.
תקציר העלילה

הסדרה עוקבת אחר מרטין וג'יזל, שני עכברי שן המבצעים את תפקידם של פיות השיניים. כשילד מאבד שן חלב, שני העכברים, בעזרת חברם ארתור, לוקחים את השן ומעניקים לילד מתנה מתאימה. הם עושים זאת בהוראה של המלכה אליסה.
דמויות

ג'יזל – אחת מעכברי השן. היא בדרך כלל זאת שאוספת את השיניים ומחלקת מתנה מתחת לכרית.
מרטין – אחד מעכברי השן. השותף של ג'יזל.
ארתור – העוזר של ג'יזל ומרטין, הוא נותן להם טרמפים ועושה הכל כדי שאף אחד לא יפריע להם.
המלכה אליסה – המלכה של ממלכת עכברי השן. היא מחליטה מה המתנות שג'יזל ומרטין יביאו לילדים.
ג'רלד – גנב המנסה לגנוב את המתנות שעכברי השן נותנים לילדים, אך תמיד מצליחים לעצור אותו.
מדבבים

הדיבוב העברי בוים על ידי קובי אשל, והופק על ידי רוני ערן ועוזי פוקס.
| שם הדמות | מדבב/ת באנגלית | מדבב/ת בעברית |
| --- | --- | --- |
| מרטין | מתונווי ריבס | אמנון פישר |
| ג'יזל | סאלי אן מארש | גני תמיר |
| ארתור | דייוויד קלי | אייל ברטונוב |
| המלכה אליסה | פנלופה קית' | מיקי קם |
| ג'רלד |  | יהויכין פרידלנדר |
בנוסף דיבבו בדיבוב העברי יובל סגל ודבי בסרגליק.
קלטות וידאו

לסדרה הופקו שני כריכי VHS שכוללים את פרקי הסדרה:
Tales of the Tooth Fairies: Mission Toothbrush – יצא ב-7 בפברואר 1994
Crayola Presents Tales of the Tooth Fairies VHS – יצא ב-30 בספטמבר 1997
הערות שוליים

↑  Crayola Presents Tales of the Tooth Fairies VHS, באתר Family Video
זכות הבחירה לנשים בארץ ישראל

הזכות לבחור ולהיבחר לנשים בארץ ישראל הוענקה רק לאחר מאבק ארוך של תנועות הנשים ביישוב החדש ונמשך קרוב לשמונה שנים. על בסיס המאבק הזה, השתתפותן של נשים באופן מלא בפוליטיקה הישראלית התאפשרה כבר עם הקמת המדינה.
העליות הראשונות

העלייה הראשונה הגיעה לארץ ברובה במסגרת משפחתית-מסורתית, על כן דפוסי ההתנהגות וההתנהלות היו שמרניים. באותה העת מעמד האישה בארצות העולים, מזרח אירופה ותימן, היה שולי בפני עצמו. למחנות השונים שפעלו ביישוב היו תפיסות שונות בנוגע למעמד האישה. המחנה הדתי ובעיקר החרדי, ראה הכרח בהפרדה בין העולם הציבורי לעולם הביתי, ותפיסת "כל כבודה בת מלך פנימה" הפך לסיסמה שגורה בוויכוחים בנושא. אולם, ההשפעה של נשות העלייה השנייה הייתה גדולה גם בתחום זה, שכן היא הייתה עלייה שהורכבה מאנשים שעלו לאחר תקופות הכשרה והגיעו מרקע של השכלה רחבה יותר והתפתחות. עם הזמן, תפקידן של הנשים בחינוך הלך ותפס תאוצה, והן נתפסו כמי שאחראיות באופן בלעדי על חינוך הדור הבא.
לפעילות ציוניות-פמיניסטיות דוגמת שרה טהון, שהקימה עם אגודת הנשים הציוניות מרכזים להכשרה לנשים, תפקיד נוסף מהותי בתפיסה העצמית של נשים. טהון דגלה בעצמאות כלכלית לנשים מתוך מקום של ידע, עמל כפיים, וראתה בבניין הארץ לא רק "הפרחת השממה" אלא תיקון חברתי בהקשר הזה, ומתוך כך קיבלו נשים רבות הכוונה, העצמה וממקומות אלו צמחה בשלבים מאוחרים יותר גם ההכרה הנשית בזכויותיהן. פעילות זו גם העלתה את "שאלת האישה" לסדר היום הציבורי לראשונה, ואת סוגיית מעמדה ביישוב היהודי. השתתפות נשים הותרה כבר בקונגרס הציוני העולמי השני, ב-1898 (על אף שנשים לא מילאו תפקידי הנהגה עד 1927, כאשר נבחרה הנרייטה סאלד להנהלה הציונית), אולם לקח עוד זמן רב עד שהשפעה זו חילחלה אל תוך היישוב העברי.
עוד בטרם המאבק הגדול והמשמעותי על זכות הצבעה ארצית לנשים, לראשונה נראו ניצנים של קול נשי במרחב, בתחילת המאה העשרים, ברמה המקומית. ב"כנסייה הארצישראלית", המפגש הציוני הראשון בתחומי ארץ ישראל, שנערך בזכרון יעקב ב-1903, עוגנה זכות הבחירה של נשים, אולם ביומו האחרון של אותו מפגש, נאספו נציגי המורים והגננות והקימו את "אגודת המורים העברים בארץ ישראל". כנס יסוד זה של "הסתדרות המורים" נחשב לאירוע הראשון בארץ ישראל שבו הוענקה זכות לנשים לבחור ולהיבחר. מאז, נסללה הדרך להתארגנויות נשיות נוספות ולא ניכר שהפסדים קודמים הוציאו את הרוח ממפרשי הנשים בארץ. ההתארגנות הנשית החלה נפוצה יותר ויותר בארץ, והיא לא קדמה למאבק הארצי, אלא חפפה לו, והבשורה הופצה אט אט ופשטה כך שכשהחל המאבק הארצי, היסודות כבר היו שם, גם ברמת ההתארגנות וגם ברמה התודעתית.
אחד הרעיונות המעניינים שהנושא מעלה על הפרק הוא "המאבק ההפוך" שניהלו נשות ארץ ישראל. למעשה, להבדיל ממאבקים דומים ומקבילים ברחבי העולם, נשות ארץ ישראל היו שותפות להקמת כל המוסדות הראשוניים. הנשים בארץ ישראל למעשה נאבקו כל העת על מנת לנכס לעצמן מחדש זכות שכבר הייתה שלהן, ועמדה בסכנת הילקחות מהן. יתרה מכך, הזכות הזו ניתנה כבר, כפי שצוין, במסגרת הקונגרס הציוני, ומשמעות שלילתה הייתה איסור ההשתתפות הפוליטית גם בעתיד המדינה כפי שעמדה לקום, ולכן מאבקים אלו החלו כבר בשלבים כה מוקדמים.
היישוב הישן מול היישוב החדש

על מנת להבין את שורשי המאבק לזכות הצבעה לנשים בארץ ישראל, יש להבין תחילה את הפערים האידאולוגיים ופערי התפיסה בין היישוב הישן והיישוב החדש. באופן עקרוני, ניתן לחלק את הזרמים והמגזרים השונים באופן גס, כך שהחרדים השתייכו ליישוב הישן, ואילו תנועות הפועלים והבורגנים של העליות המאוחרות יותר, משתייכות ליישוב החדש. השניים היו חלוקים ביניהם בשלל נושאים ותפיסות עולם. בעוד שמפלגות הפועלים היו הראשונות שתמכו בזכות הצבעה לנשים כשהחל המאבק, ובראשן דוד בן-גוריון, היה עניין לאומי על הפרק – אחדות העם בהקשר הפוליטי הייתה יעד עליון מבחינת ההנהגה, גם המתונה והליברלית שבה.
ניכר כי תנועת "המזרחי" שימשה כלשון המאזניים בהקשר של הדחיות החוזרות והנשנות של הבחירות לאספה, ובשאלה המתמשכת של זכויות האישה. הרב קוק היה דמות מפתח בהקשר זה. הוא שב לארץ לאחר תקופת היעדרות ארוכה, והסכים לפנייה שנעשתה אליו להיות הרב הראשי של ירושלים. בתקופות קודמות של שהותו בארץ, נחשב הרב קוק למנהיג רוחני דגול, שליח ציבור ואיש חזון מהמעלה הראשונה. אולם, חזרתו לירושלים לוותה בחששות ואף במהומות מצד רבני היישוב הישן, שככל הנראה ראו בכך משום האיום על הסדר הטוב, ומשום שהסתייגו מתמיכתו באנשי העלייה השנייה ובציונות. כך או אחרת, נציגי "המזרחי" לא הגיעו להחלטה מיידית בוועידה השנייה בנוגע להשתתפותם בבחירות אם אלו יכללו נשים, והעדיפו להשאיר שאלה זו בידי הרבנים. הרב קוק פסק במהרה ובלי השתהות נגד הצבעת נשים, ובאופן נחרץ. טיעוניו כללו עמדות לאומיות, למשל הטענה כי למען שלום העם היהודי והקמת המדינה באופן המוצלח ביותר על האישה להישאר בבית ולדאוג לחינוך הדור הבא, אולם טיעון מעניין נוסף נגע להצהרת בלפור דווקא: משום שההכרה של אומות העולם מתבססת על התנ"ך וזכות עם ישראל על ארצו מהתורה, על היישוב היהודי לנהוג לפי התורה ולא לאפשר לנשים השתתפות פוליטית. כאמור, רבנים רבים נוספים ניסו למצוא את הצידוק ההלכתי הממשי במקורות, אולם כשלו בהבאת מקורות אמינים שיכולים להוכיח טענה זו כטענה הלכתית מוחלטת. הציונות הדתית, שדווקא ניכרו בה סימנים של תמיכה במהלך שיאפשר לנשים השתתפות בבחירות טרם פסיקתו של הרב, הייתה אובדת עצות. אולם, לבסוף הגיעו להחלטה שתומכת ברב, והודיעו כי יימנעו מהשתתפות בבחירות באופן גורף.
החלטה זו שימשה כמאיץ נוסף לדיונים בשאלת האישה, ואף לדחייה נוספת בבחירות וכינוס האספה, בדיוק כפי שחששו אנשי היישוב החדש והוועד הזמני. בעוד שקמו לו מתנגדים מקרב ההנהגה של תנועת המזרחי, דוגמת הרב בנימין רדלר פלדמן, מזכיר התנועה, ההתנגדות נותרה בגדר הבעת אכזבה כללית, ולא הובילה לשינוי ממשי בהחלטה.
אם כך, בעוד שאנשי היישוב החדש תמכו באופן עקרוני, והיה ברור שאנשי היישוב הישן ובראשם החרדים יתנגדו לרעיון השתתפות הנשים בחיים הפוליטיים, המזרחי עמדו בראש "המחנה המתנדנד".
האסיפות המכוננות ואירועים מרכזיים

עם סיום מלחמת העולם הראשונה, מיהרו אנשי היישוב העברי להתאגד במטרה להעמיד מוסדות נבחרים שייצגו אותם אל מול הבריטים, שכן במהלך המלחמה ולפניה, להוציא ניסיון כושל בשנת 1903, הכנסייה הארצישראלית, לא התאגד היישוב ויסד הנהגה שתוביל אותו, ועם הגעת הבריטים הייתה לכך חשיבות מכרעת. מטרתה של האספה המכוננת הייתה ברורה, אולם נשאלה השאלה, מי זכאי לבחור ולהיבחר לאותה אספה מכוננת? בראשה עמד באותה העת יעקב טהון, אשר היה נשוי לשרה טהון, ממובילות המאבק למען זכויות נשים בארץ ישראל. הכללים הבסיסיים היו לכאורה די ברורים: "הבחירות [...] צריכות להיות ישרות, שוות, חשאיות, וכלליות בלי הבדל מין ומעמד". אולם, בעוד שאלת הרכוש נפתרה די מהר והוסכם כי בניגוד לתפיסות עבר, שאלת מעמד לא צריכה להילקח בחשבון כשמדברים על בחירות, נושא הנשים נותר תעלומה והתקבלה החלטה דו-משמעית, על אף החד משמעיות בציטוט מעלה, שהועברה הלאה, לבחינה של הוועד הזמני, ששימש גוף ביצועי, מעין ממשלה. ההחלטה הועברה מוועדה אחת למשנתה, ולא נאמרו אמירות נחרצות או חד-משמעיות לגבי עניין זה. גם מהאסיפה המכוננת השנייה לא הגיעה הבשורה, השתתפו בה שלוש נשים בלבד, והוחלט כי נשים יוכלו לבחור, אך לא להיבחר בשלב זה, והאסיפה הבאה תאלץ להתמודד עם החלטה זו. זו הייתה פשרה, ואולי ניצחון חלקי באופן זמני, אבל זה כמובן לא השיג את המטרה והיו קולות בקרב היישוב החדש שטענו כי החלטה זו מפלה ומקפחת כמחצית מאוכלוסיית ארץ ישראל, והתלוננו כי "הרוב הדמוקרטי נכנע לטובת המיעוט החרדי".
האספה המכוננת השלישית הייתה כנראה נקודת המפנה המשמעותית. ראשית, השתתפות הנשים הכפילה את עצמה באספה זו, אף על פי שמספרן היה עדיין בטל בשישים לעומת הגברים. עם זאת, ולמרות התנגדות החרדים הנמרצת לאורך כל האספה, וחרף הודעתם כי לא ייקחו חלק בבחירות, ברוב קולות הוחלט כי בבחירות הבאות תינתן זכות השתתפות מלאה לנשים כולן, והבחירות נקבעו לבסוף לחודש יוני 1919. למותר לציין, שהבחירות נדחו עוד אי אלו פעמים, בשל אותה שאלה שעוסקת בעתידן הפוליטי והציבורי של נשים. הדחיות האלו כאמור הגיעו בעיקר מצדו של "המזרחי", שכפי הנראה ביקשו לדחות את הבחירות על מנת לתאם עמדות עם החרדים, ללא הצלחה. כמובן שבכל דחייה, הייתה גם סכנה שההחלטה האחרונה של האספה המכוננת בדבר זכות הצבעה לנשים תתבטל.
הדחיות החוזרות ונשנות יצרו בעיות מוראליות קשות בקרב הציבור הכללי. הבריטים לא התנהגו כמצופה והערימו קשיים על העולים ועל אנשי היישוב, ההנהגה נתפסה כחלשה וככזאת שלא מסוגלת להתארגן, ובעיקר, היה צורך דחוף בהצלת יהודים ברחבי העולם ולדאוג גם לרווחתם, עניינים שלא ניתן היה לקדם ללא התארגנות מסודרת. המחלוקת הזו על זכות ההצבעה לנשים נעשתה לא רק מייגעת, אלא גם יצרה אנטיגוניזם בקרב הציבור ואף אדישות כלפי מערך הבחירות, שבתחילת דרכו עורר התרגשות רבה וציפייה דרוכה.
פתרונות רבים הועלו על השולחן, כאשר הקיצוני שהם היה לקיים פשוט שתי אסיפות נבחרים נפרדות. הרעיון הזה עורר סלידה בקרב הוגים ואישי ציבור רבים, עד שלבסוף הוצע לערוך משאל עם שיתמקד בשאלת זכות הבחירה של האישה. החרדים, במפתיע, לא התנגדו לרעיון משאל העם, כל עוד לא ישתתפו במשאל זה נשים כמובן. בפועל, הם החלו לקדם את הרעיון הזה באמצעות שאלונים שהופצו בקהילתם פנימה. הוועד הזמני דחה מהלך חד-צדדי זה, ושוב נדחו הבחירות, הפעם הייתה זו הדחייה הארוכה מכולן, שנמשכה עד אביב 1920. עד כדי כך, שדווח כי "מלבד הנשים אין מתעניין באספת הנבחרים". הוועד הזמני הלך ונתפס כחלש יותר, ככזה שניתן לכפות עליו עובדות בשטח, ואילו החרדים התחזקו מכל דחייה כזו. בשלב זה נדמה היה כי הנשים ותומכיהן הפסידו במאבק.
מהומות, פרעות ובחירות

"כל יהודי ויהודיה [...] יוסיפו אבן לבנייננו, בניין הבית הלאומי בארצנו [...] לעבודה ההיסטורית הזו אנו קוראים את כל בני ישראל בארץ ישראל". כך עודדו אוסישקין וויצמן את העם לצאת ולהצביע במועד החדש שנקבע. נראה שהיו אלו המהומות והמאורעות האלימים שפרצו אותה העת בגליל העליון ובחלקים אחרים של הארץ בין היישוב היהודי לערבים, ואולי פשוט תחושת הייאוש הכללי הגובר, אבל בזאת נקבע מועד חדש וסופי לבחירות: 19 באפריל 1920, וכינוס האספה בל"ג בעומר אותה השנה, ב-6 במאי. ההחלטה אומנם התקיימה ללא תיאום עם החרדים, שהביעו התנגדות נחרצת, אולם נציג המזרחי דווקא תמך בהחלטה על אף שהרב קוק עמד איתן בהתנגדותו להשתתף בבחירות שבהן לוקחות חלק נשים, והשתתפותו באספת הרבנים שהתקיימה באותה שנה רק חיזקה את עמדתו כי הוא עדיין רוב בארץ, וכי רוב הציבור מתנגד לכך.
בכל זאת, ברוב חלקי הארץ התקיימו הבחירות כסדרן. זאת להוציא את ירושלים, שספגה מכה קשה עקב מאורעות תר"פ ומעצרו של זאב ז'בוטינסקי ו-19 מחבריו. גזר דינו החריף של ז'בוטינסקי עורר זעם בקרב הקהילה היהודית הירושלמית שהכריזה על שביתה כללית בכל מוסדותיה, ובתוך כך גם הבחירות. משום שכך, הוכרז מועד חדש בירושלים, ה-3 במאי אותה השנה. לא זו אף זו, גם המתכונת בירושלים הייתה שונה, ולגברים חרדים הוצעה פשרה פעם נוספת, שיוכלו להצביע בקלפיות נפרדות, ולהצביע פעמיים, כך שכל קול של מצביע חרדי יחשב גם עבורו וגם עבור אשתו שתיעדר מהקלפי. על אף שהפתרון התקבל בעין יפה בקרב חוגים שונים ובלתי צפויים, דווקא בקרב החרדים היו קולות של מתנגדים גם לפתרון זה, כנראה משום שניסו להכשיר את הקרקע לכך שבכל מצב, הם לא ייקחו חלק באספה שבה משתתפות גם נשים בלאו הכי. ושוב, הפתרון הזה נראה מפלג יותר מאשר מאחד, אבל הוא הביא עמו מידת מה של שקט, ועל אף המהומות שפרצו בקלפיות החרדיות, הבחירות חלפו בשלום יחסי.
מהומות, פרעות ובחירות > תוצאות הבחירות

תוצאות הבחירות הביאו עימן בהירות בנוגע לתחומים רבים. שבעים ושבעה אחוזים מבעלי זכות הבחירה השתתפו בבחירות, שהם 22,000 בוחרים ובוחרות. בנוסף, התוצאות העידו על ניצחון מוחץ לחוגים הציוניים ולזרמים הליברלים, אולם גם חיזקו את התחושה שכבר הייתה נפוצה, של פלגנות רבה וחוסר הסכמה מובהק בין הגורמים השונים ביישוב. ועדיין למרות זאת, היה זה ניצחון גדול בעיקר של הנשים. על אף שמימוש העיקרון של הזכות להיבחר היה צנוע, ההישג היה אדיר באותה נקודת הזמן, בעיקר של התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל, ושל מובילותיה, דוגמת שרה עזריהו, רוזה וולט-שטראוס ושרה טהון, שנפטרה שבועות מספר קודם לכן.
גם לאחר הבחירות, החרדים מיאנו כל העת להשלים עם התוצאות ועם ההחלטה בדבר השתתפות הנשים, והמשיכו לפעול על מנת לבטל את הגזרה שנכפתה עליהם. בנוסף, השלטון הבריטי, במהלך בלתי צפוי, הפיק צו שאוסר על כינוס אספה ועצר את ההכנות לקראתה. רק ביולי 1920, עם הגעתו של הנציב הרברט סמואל, התאפשרה ההתכנסות, אולם משך הזמן הארוך שחלף בין הבחירות לבין התכנסות האספה, אפשר למתנגדים להמשיך ולפעול ביתר שאת כדי לשנות את האספה, דוגמת הכפלת מספר הצירים החרדים בניגוד לתוצאות הבחירות, או הקמת "עזרת נשים" בבית האספה. ההצעות האלו נדחו מכל וכל על ידי הוועד הזמני והנשים עצמן, שכבר ראו עצמן כמי שניצחו במאבק זה. אספת הנבחרים הראשונה נפתחה בחגיגיות יתרה, וכל הנדרשים בנוכחותם הצטרפו, מי במועד ומי באיחור. גם כאשר כבר הגיעו החרדים והמזרחי, מייד דאגו להפריך את ההתרגשות שמא הם בוחרים לקחת חלק של ממש במוסדות הפוליטיים המתהווים, וציינו מייד כי לאספה זו אין יכולת של ממש לקבל החלטות, והם כמובן מתנים את השתתפותם בביטול הזכויות שניתנו לנשים בבחירות ובאסיפה. דרישתם נענתה בשלילה, והם בחרו לצאת בהפגנתיות ולא שבו עוד אל האספה, אף על פי שלא הסירו את חברותם באופן רשמי.
ראו גם

מעמד האישה בישראל
הערות שוליים

↑  דפנה שרפמן, המאבק לזכויות הנשים ומפלגת הנשים בישראל, 1977, עמ' 22
↑  חגי בועז, פרשת המאבק על זכות הבחירה לנשים בתקופת היישוב: הסטטוס קוו ויצירת קטגוריות חברתיות, בתוך "תיאוריה וביקורת", גיליון 21, תל אביב: 2002, עמ' 126
↑  תום שגב, ימי הכלניות: ארץ ישראל בתקופת המנדט, עמ' 174–175, הוצאת כתר, 1999
↑  סילביה פוגל-ביז'אווי, המאבק על המובן מאליו, בתוך: נגה: כתב עת פמיניסטי, גיליון 21, 1994
↑  שילה, תשע"ג, עמ' 86
↑  ברטל, ישראל, על היישוב הישן והיישוב החדש- הדימוי והמציאות, קתדרה 2, ירושלים: תשל"ז עמ' 3-19
↑  רוזנק, אבינועם, הרב קוק- סדרת גדולי הרוח והיצירה היהודית, ירושלים: 2006, עמ' 9. הרב קוק שימש כרבה של יפו והמושבות משנת 1904, אולם לאור אירועי מלחמת העולם הראשונה גלה, ושב לירושלים ב-1919
↑  אוסטרובסקי, משה, תולדות המזרחי בארץ ישראל, ירושלים, תש"ד, עמ' 29-30
↑  ד"ר נעמה טייטלבאום-קריא נורית יעקבס-ינון פרופ' מרגלית שילה, הסופרג'יסטיות העבריות – מאה שנות אקטיביזם נשי בישראל, "דעות" 92, דצמבר 2019- פברואר 2020
↑  ספרן, חנה, לא רוצות להיות נחמדות: המאבק על זכות הבחירה לנשים וראשיתו של הפמיניזם החדש בישראל, חיפה, תשס"ו, עמ' 58
↑  שילה, תשע"ג, עמ' 203. 111 צירים מתוך 314, שהם שליש, הלכו למפלגות הפועלים שתמכו בזכות הנשים לבחור ולהיבחר. שש מפלגות הגוש העדתי קיבלו 78 צירים. תשע מפלגות הגוש האזרחי קיבלו 63 צירים. הדתיים, שמנו שלוש מפלגות קיבלו 62 צירים. 14 נשים בלבד נבחרו, שהיוו 4.5% מכלל הנבחרים, מחציתן חברות התאחדות הנשים לשוויון זכויות בארץ ישראל, ומחציתן חברות מפלגות הפועלים
↑  רובינשטיין, אליקים, מיישוב למדינה:  מוסדות ומפלגות, ירושלים, 1976, עמ' 159
↑  שם, עמ' 209. האיכרים והספרדים הגיעו בסוף היום הראשון. המזרחי ביום השני, ואילו החרדים הגיעו ביום השלישי. הסיבות לא מוזכרות בסיפרה של שילה, אולם ניתן להסיק די בקלות כי היה בכך ממד של התרסה כלפי האירוע כולו
↑  שילה, מרגלית, המאבק לזכות הבחירה כאספקלריה לתפיסת האישה ביישוב- 1918–1926, ירושלים, מתן-מכון תורני לנשים, תשס"ב-תשע"א
↑  שילה, תשע"ג, עמ' 299. רחל ינאית וד"ר חנה מייזל שוחט, ששתיהן נישאו לגברים בעלי מעמד והשפעה בפוליטיקה המקומית, מה שעורר תהיות על הנוכחות שלהן כממלאות מקום, הבודדות שהגיעו למעמד זה
↑  סייקס, כריסטופר, צמתים בישראל, לונדון 1965, בתוך, שילה, תשע"ג, עמ' 302
↑  הארץ, מכתב מיום כ"ו סיוון תרע"ט, בתוך: שילה, מרגלית, המאבק לזכות הבחירה כאספקלריה לתפיסת האישה ביישוב- 1918–1926, ירושלים, מתן- מכון תורני לנשים, תשס"ב, תשע"א
↑  תום שגב, ימי הכלניות : ארץ ישראל בתקופת המנדט, ירושלים: כתר, 1999, עמ' 177
↑  תום שגב, ימי הכלניות : ארץ ישראל בתקופת המנדט, ירושלים: כתר, 1999, עמ' 178
מנג'ולה פראדיפ

| --- | --- |

 לידה:  9 באוקטובר 1969 (בת 54) 
 מדינה:  הודו 
 השכלה:  אוניברסיטת מהרג'ה סיאג'יראו בברודה  אוניברסיטת גוג'ראט 
 פרסים והוקרה:  100 נשים (BBC) (2021) 
 
מנג'ולה פראדיפ (בהינדית: मंजुला प्रदीप; נולדה ב-6 באוקטובר 1969) היא פעילת זכויות אדם הודית, עובדת סוציאלית ועורכת דין. פראדיפ שימשה כמנכ"לית ארגון "Navsarjan Trust", הפועל למען זכויות הקהילה הדלית, הנקראת גם המנודים, בהודו.
ראשית חייה

מנג'ולה פראדיפ נולדה בעיר ואדודארה במדינת גוג'ראט למשפחה דלית אורתודוקסית, זמן קצר לאחר שמשפחתה היגרה מאוטר פרדש ב-1968. אביה התאכזב שנולדה לו בת נוספת והאשים את אמה של פראדיפ בלידתה של הבת. ההורים התעללו פיזית ונפשית בבתם מאז לידתה. פראדיפ סבלה גם מהתעללות מינית על ידי ארבעה גברים שונים בשנות הילדות שלה.
אביה של פראדיפ חשש מאפליה והחליף את שם משפחתו לשם משפחה גנרי שאינו מייצג קסטה מסוימת. עם זאת, שינוי השם לא מנע מפראדיפ לסבול מאפליה בבית הספר. המורים והתלמידים לעגו לה, לעיתים קרובות, בגלל הייתה מקבוצת הדלית. האתגרים איתם התמודדה פראדיפ עוררו אצלה את המודעות לאפליה על בסיס מגדרי ומעמדי ועיצבו את הקריירה העתידית שלה כאקטיביסטית.
השכלה

במהלך הלימודים לתואר ראשון, אחד המרצים עודד את פראדיפ להמשיך בלימודי עבודה סוציאלית ובעקבות זאת, היא נרשמה לתואר שני בעבודה סוציאלית ב-Maharaja Sayajirao University of Baroda ב-1990. באוניברסיטה, היא התחילה להיות פעילה פמיניסטית ואקטיביסטית דלית. התיק הראשון בו טיפלה פראדיפ, היה מקרה של אישה דלית שבנה מת, אחרי התעללות בעת מעצר בתחנת משטרה באחמדאבאד. האירוע זה הבהיר לה שעל מנת לדאוג לאוכלוסייה דלית בבתי המשפט היא צריכה ללמוד משפטים וכך עשתה.