stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תותח נ"מ 88
מלחמת העצמאות

אין ידיעות רשמיות על הפעלת תותח מסוג זה על ידי צבאות ערב. אולם על פי העיתון "אל-אהראם" שהיה העיתון הרשמי של השלטון מיום 28.5.1948, גיליון שהוקדש ברובו לכיבוש קיבוץ יד מרדכי שאירע ארבעה ימים קודם לכן, הפעילו המצרים סוללה שכללה לפחות שני תותחים מסוג זה על הקיבוץ. (ראו תמונה משמאל למטה).
ניתן לשער שמקור התותחים האלה היה (כנראה) ממחסני הצבא הבריטי במצרים, תותחים שנלקחו שלל על ידי הצבאות הבריטים בצפון אפריקה מספר שנים קודם לכן בתקופת מלחמת העולם השנייה. ייתכן גם שהם פשוט הושארו על ידי הצבא הגרמני בשדות הקרב בצפון אפריקה, נמצאו ראויים לשימוש והושמשו על ידי המצרים.
תרגום הכיתוב מתחת לתמונה המצרית: "תותחים של ההגנה הגדולה המצרית, אשר כוחות הצבא המצרי השתמשו בהם לכיבוש מבצר דיר סניד. לאחר כיבושו הונף עליו הדגל המצרי".
מזווית קני התותחים נראה בבירור שהסוללה ירתה בכינון ישיר בצורה אפקית ולא ממש שמשה כהגנה נגד מטוסים. גם הכיתוב שנמסר לעיתונאי ומתואר בתחתית התמונה מחזק את הסברה שהתותחים ירו בכינון ישיר אופקי על הקיבוץ.
אם זיהוי סוג התותח בתמונת העיתון "אל-אהראם" אינו ודאי עקב איכותה הירודה של התמונה, הרי ניתן לקבל זיהוי מוחלט באמצעות תמונה של תותח אחד מאותה סוללה שהושאר במקום על ידי הצבא המצרי שנסוג מהאזור בעקבות מבצע יואב בתחילת נובמבר 1948. התותח הושאר בשטח כ- 4 ק"מ מדרום לקיבוץ.
זוהי עדות יחידה לשימוש מצרי בתותח 88 גרמני בחזית ארץ ישראל בתש"ח.
תצוגה מוזיאלית

התותח שהושאר נלקח על ידי יחידה צה"לית ונעלם.
אין כיום דגם נגרר כזה בשום מוזיאון בארץ.
הערות שוליים

↑  ארהרדט הפכה מאוחר יותר לחברת ריינמטל
↑  Werner Müller. The 88mm Flak in the First and Second World Wars, Schiffer Publishing 1998. p.3
↑  Norris, John. 88mm Flak 18/36/37/41 & PaK 43 1936-1945, Osprey New Vanguard, 2002. p.4
↑  Jentz, Thomas L. Dreaded Threat: The 8.8 cm Flak 18/36/37 in the Anti-Tank Role, Panzer Tracts, 2001. p.2
↑  שיטת המדידה הגרמנית היא בסנטימטרים ולא במילימטרים, כפי שמוצג בערך.
↑  קליבר התותח הוא היחס שבין אורך הקנה לבין קוטרו. כלומר, התותח היה בעל אורך קנה של 4,928 מ"מ (56*88=4,928). אורך התותח משפיע על דיוק התותח ועל כושר החדירה של הקליע.
↑  בקצה הקליע קיימת כיפה בליסטית מחודדת עשויה פח פלדה שתפקידה להקנות לקליע צורה אווירודינמית בעת המעוף והיא מתפוררת בעת הפגיעה.
↑  מרבית פגזי הארטילריה מורכבים משני חלקים עיקריים - תרמיל המכיל חומר נפץ הודף וראש קרבי
↑  Norris, עמ' 10-8.
↑  Jentz, עמ' 15
↑  Chamberlain, Peter; Milsom, John. Self Propelled Anti Tank and Anti Aircraft Guns, Macdonald and Jane's Publishing, 1975. p.7
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4614122-4 
תותח 88 דגם 1936 על מרכב 18, צפון אפריקה, 1942
תותח נגרר על ידי זחל"ם מסוג Sd.Kfz. 7, צפון אפריקה, 1942
סוללת תותח נ"מ 88, תוניס, אפריל 1943.
סוללת תותחים מצרית מדרום לכפר דיר סניד בקרב יד מרדכי. מאי 1948
ילדי קיבוץ יד מרדכי על תותח 88 שהושאר במקום בו עמדה סוללת התותחים המצרית שהפגיזה את הקיבוץ, 1951
תמוז (להקה)

| --- | --- |

 מוקד פעילות:  תל אביב, ישראל
 תקופת הפעילות:  1974–1976 (כשנתיים)
 סוגה:  רוק, רוק פסיכדלי, רוק מתקדם
 חברת תקליטים:  NMC
 חברים
 שלום חנוך אריאל זילבר מאיר ישראל יהודה עדר איתן גדרון
תמוז הייתה להקה ישראלית משפיעה שפעלה באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20. חבריה היו שלום חנוך (שירה וגיטרה), אריאל זילבר (שירה וקלידים), מאיר ישראל (תופים), יהודה עדר (גיטרות) ואיתן גדרון (בס).
תמוז נחשבת לאחת הלהקות הישראליות החשובות ביותר, ואלבומה היחיד, "סוף עונת התפוזים", נחשב לאבן דרך בתולדות הרוק הישראלי.
הרקע להקמת הלהקה

תמוז החלה את דרכה בשנת 1974, כאשר מתי כספי תכנן להקים הרכב ישראלי ברוח "קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג". הוא קישר בין דני ליטני, שלום חנוך ואריאל זילבר, אך לא נוצר קשר טוב מספיק ביניהם, והלהקה התפרקה בטרם הספיקו חבריה להקליט.
בין שלום חנוך לאריאל זילבר, לעומת זאת, נוצר קשר הדוק, שניהם חזרו לישראל זמן קצר קודם לכן לאחר ניסיונות כושלים להצליח בחו"ל - שלום חנוך באנגליה ואריאל זילבר בצרפת, והם החליטו להמשיך לעבוד יחד. הם צירפו אליהם את המתופף מאיר ישראל, שניגן קודם במספר להקות קצב, בין השאר ב"עוזי והסגנונות" ועוד שני צעירים שהשתחררו מלהקת הנח"ל, הגיטריסט יהודה עדר והבסיסט איתן גדרון. את שם הלהקה, תמוז, נתן להם אריק איינשטיין שגם לקח אותם כלהקת החימום שלו בסיבוב ההופעות "סע לאט".
סוף עונת התפוזים

הקלטת "סוף עונת התפוזים" החלה בשנת 1975 באולפני טריטון. מנהל הלהקה היה מנהל האולפנים מיכאל תפוח, הטכנאי היה טומי פרידמן, והמפיק המוזיקלי הצעיר - לואי להב בן ה-25, שהגיע מארצות הברית אחרי שעבד שם עם ברוס ספרינגסטין. מרבית משירי האלבום נכתבו על ידי שלום חנוך ומאיר אריאל, וכולם הולחנו על ידי חנוך ואריאל זילבר, שגם חילקו ביניהם את תפקידי השירה. האלבום השפיע רבות על הרוק הישראלי ורבים משיריו הפכו לקלאסיקות.
בעקבות הצלחת האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות. כמו בהקלטת האלבום, גם בהופעות השקיעו טומי פרידמן ולואי להב, בעיקר בסאונד ובתאורה, כאשר ייבאו ציוד מחו"ל. בבימוי המופע סייע אורי זוהר. בנוסף לשירי האלבום, ביצעו חנוך וזילבר חלק משיריהם, כ"מאיה", "תפסתי ראש על הבאר", "בטי בם" ו"אגדה יפנית". בהפסקות ליוותה הלהקה את רמי פורטיס, שהיה אז חשמלאי המופע, כאשר שר את שירו "אינקובטור". סיבוב ההופעות נחל הצלחה, והלהקה הופיעה בכל רחבי הארץ.
סוף ימי הלהקה

באמצע שנת 1976 הציג זילבר בפני הלהקה את השיר "רוצי שמוליק", שכתב שמוליק צ'יזיק. בהצבעה בין חברי הלהקה הוחלט כי השיר אינו מתאים לקו המוזיקלי שלה, ומאיר ישראל טען כי הוא מתאים יותר לכוורת. זילבר הקליט את השיר בעצמו, והשיר הפך ללהיט ענק. בשלב זה החליט זילבר לפרוש מהלהקה לקריירה עצמאית, ולא חזר בו גם לאחר הבטחתם של אנשי חברת CBS כי באלבום הבא של הלהקה יינתן דגש רב יותר לשיריו. בהופעות האחרונות של "תמוז" עלה זילבר לבמה עם שקית על ראשו, כמחאה, כדי שלא יראו אותו[דרוש מקור].
אף על פי שברדיו הרבו להשמיע את שירי הלהקה והתקליט "סוף עונת התפוזים" זכה להערכה אמנותית רבה להקת "תמוז" התקשתה לשרוד מבחינה כלכלית [דרוש מקור]. הפקת המופע הייתה יקרה וגררה הפסדים כספיים. לאחר שהוחלט על פירוק הלהקה, התברר כי היא נמצאת בחובות גדולים, ושעליה להמשיך להופיע עוד כחודשיים על מנת לכסותם[דרוש מקור]. דווקא בהופעות הסיום בא קהל רב יותר והלהקה זכתה להצלחה גדולה, אך לחבריה היה ברור כי לא ניתן להמשיך יחד ולהקליט אלבום שני. ב-10 ביולי 1976 ערכה הלהקה את הופעתה האחרונה בקיבוץ איילת השחר. בסך הכל הופיעה הלהקה 200 פעמים ברחבי המדינה עד לפירוקה.
לאחר הפירוק

הלהקה תרמה רבות לקריירה המוזיקלית של כל חמשת חבריה. אריאל זילבר פתח בקריירה מצליחה, וכבר בסוף אותה שנה (1976) הוציא את אלבום הבכורה שלו, "רוצי שמוליק". שלום חנוך החל במקביל את הקלטות אלבום הסולו הראשון שלו בעברית - "אדם בתוך עצמו". מאיר ישראל הפך למתופף מבוקש, ולמתופף הקבוע של שלמה ארצי. יהודה עדר הפך לנגן ומעבד מפורסם, הצטרף ללהקת דודה והיה ממקימי בית הספר למוזיקה "רימון". איתן גדרון היה גם הוא לנגן מבוקש, וניגן בין היתר עם אלון אולארצ'יק, אסתר שמיר ועם מזי כהן.
להקת "תמוז" התאחדה בשנת 1983 לשלוש הופעות. בשנת 2000 השתתפה הלהקה במופע "עם הגב לים" לזכרו של מאיר אריאל, שבו שרו את שני השירים שכתב מאיר אריאל - "סוף עונת התפוזים" ו"הולך בטל". בשנת 2006 הופיעה הלהקה בבית הספר "רימון", וביצעה פעם נוספת את שני השירים האלו. בשנת 2009 התאחדה תמוז במופע מיוחד לציון 10 שנים למותו של מאיר אריאל שהתקיים בתיאטרון קיסריה. איחוד נוסף התרחש ב-28 במרץ 2016 במסגרת השקת האלבום "עולה ירח", של יהודה עדר. אירוע זה הוביל לאיחוד הלהקה גם בהופעת ההשקה של אלבומו של שלום חנוך "זום", ב-15 בספטמבר 2016, בלייב פארק ראשון לציון.
"סוף עונת התפוזים" הפך גם לשמה של הסדרה הדוקומנטרית על תולדות הרוק הישראלי, אשר שודרה בערוץ הראשון ב-1998 ואותה יצר יואב קוטנר. ביוני 2017 יצא לאור ספרו של בועז כהן "וכשאפתח את הדלת". הספר חוזר לישראל של אמצע שנות ה-70, להקמתה של להקת תמוז וליצירתו של האלבום "סוף עונת התפוזים", על רקע התקופה הסוערת הפוליטית והתרבותית שאחרי מלחמת יום הכיפורים.
לקריאה נוספת

בועז כהן, וכשאפתח את הדלת, תל אביב: מרום תרבות ישראלית, 2017
הערות שוליים

↑  בועז כהן, ‏סוף עונת התפוזים: המאבקים בדרך לאלבום הרוק הישראלי החשוב ביותר, באתר מעריב אונליין, 31 באוגוסט 2016
↑  נדב מנוחין‏, ככה רצינו אותם: איחוד תמוז הראה כמה גדולה הייתה הלהקה, באתר וואלה, 16 בספטמבר 2016
↑   ביוגרפיה של תמוז, בארכיון האינטרנט (מאתר MOOMA - המוזיקה של ישראל)
↑  יעקב העליון | מסך ומסכה, התחלות קטנות של דברים גדולים, מעריב, 11 בספטמבר 1975
↑  מודעת פרסום להופעות האחרונות של הלהקה, מעריב, 8 ביולי 1976
↑  "סוף עונת התפוזים", דבר, 7 ביולי 1976
↑  יעקב בר-און | כוכבים ולילות, הלהקה ששברה את "הקיר הרביעי" חוזרת, דבר, 24 באוגוסט 1983
↑  סוף עונת התפוזים. וזה הסוף, במגזין המושבות גפן, 07 באוגוסט 2009
↑  עמי פרידמן, איחוד מרגש: צפו בלהקת תמוז על הבמה, באתר ynet, 28 במרץ 2016
↑  רות פרל בהריר, תמוז מתאחדת: "אנחנו רגל אחת בקבר, צריך להתעורר", באתר הארץ, 14 ביולי 2016
↑  בן שלו, החשמל נדלק, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302706805171  LCCN: no2018017345  MusicBrainz: d1d8ccec-c924-4685-b2eb-5195fe7de6e3  VIAF: 129554696   WorldCat (עם VIAF): 129554696
הסופר קאפ האיטלקי

| --- | --- |


 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1988
 ארגון מפעיל:  סרייה א' 
 מספר תחרות:  27 
 מספר מתמודדים:  2
 מדינות משתתפות:  איטליה איטליה
 זוכה:  מילאן
 הכי הרבה זכיות:  יובנטוס (9)
 אתר רשמי
 
הסופר קאפ האיטלקי (באיטלקית: Supercoppa Italiana) הוא טורניר כדורגל קדם-עונתי, הנערך שבוע לפני פתיחת עונת הכדורגל באיטליה בכל שנה. הטורניר הוא משחק בודד, המפגיש בין הזוכות של אליפות הסרייה א' ושל הגביע האיטלקי בעונה הקודמת. לרוב נערך משחק זה באצטדיונה הביתי של הקבוצה שזכתה באליפות הסרייה א', אך במספר מקרים הוא נערך גם במגרשים אחרים: בשנים 1993 ו-2003 הוא נערך בערי ארצות הברית, וושינגטון די. סי. ואיסט רתרפורד; ב-2002 הוא נערך בטריפולי, עיר הבירה של לוב; ב-2009, 2011 ו-2012 הוא נערך באצטדיון קן הציפור אשר ממוקם בבייג'ינג שבסין; וב-2018 ו-2019 הוא נערך בג'דה בערב הסעודית.
במקרה שאותה קבוצה זוכה הן באליפות הסרייה א' והן בגביע האיטלקי ("דאבל"), היא מתמודדת בסופר קאפ נגד הקבוצה שהפסידה לה בגמר הגביע האיטלקי. לאורך ההיסטוריה של הטורניר השתתפו מספר קבוצות שזכו בדאבל בטורניר - יובנטוס ב-1995, לאציו ב-2000 ואינטר מילאנו ב-2006 וב-2010. כיום יובנטוס מחזיקה בשיא הזכיות בסופר קאפ האיטלקי, כשבמאזנה שמונה זכיות בטורניר מאז היווסדו בשנת 1988.
דירוג הזוכות

| קבוצה | זכיות | סגנויות | שנים בהן זכתה | שנים כסגנית |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| יובנטוס | 9‏  | 8‏  | 1995, 1997, 2002, 2003, 2012, 2013, 2015, 2018, 2020 | 1990, 1998, 2005, 2014, 2016, 2017, 2019, 2021 |
| אינטר מילאנו | 8  | 4‏  | 1989, 2005, 2006, 2008, 2010,  2022, 2023, 2024 | 2000, 2007, 2009, 2011, 2025 |
| מילאן | 8‏  | 5‏  | 1988, 1992, 1993, 1994, 2004, 2011, 2016, 2025 | 1996, 1999, 2003, 2018, 2022 |
| לאציו | 5‏  | 3‏  | 1998, 2000, 2009, 2017, 2019 | 2004, 2013, 2015 |
| רומא | 2‏  | 4‏  | 2001, 2007 | 1991, 2006, 2008, 2010 |
| נאפולי | 2‏  | 3‏  | 1990, 2014 | 2012, 2020, 2024 |
| סמפדוריה | 1‏  | 3‏  | 1991 | 1988, 1989, 1994 |
| פארמה | 1‏  | 3‏  | 1999 | 1992, 1995, 2002 |
| פיורנטינה | 1‏  | 1‏  | 1996 | 2001 |
| טורינו | 0‏  | 1‏  | - | 1993 |
| ויצ'נזה קלצ'ו | 0‏  | 1‏  | - | 1997 |
וולוו P1900

| --- | --- |

Volvo P1900, שנת 1956
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  וולוו
 שנות ייצור:  1956–1957
 הרכבה:  שוודיה שוודיה
 מודל אחריו:  וולוו 1800 p
 סיווג:  רודסטר
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')
 אורך:  4.22 מטר
 משקל:  969 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2.40 מטר
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים 1,414 סמ"ק המפיק 70 כ"ס ב-5,500 סל"ד, מנוע וולוו מסוג "Volvo B4B engine" (אנ')
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות
 מהירות מרבית:  150 קמ"ש
וולוו P1900 (בשוודית: Volvo P1900) היא מכונית ספורט בתצורת רודסטר, קבריולה, מתוצרת יצרנית הרכב השוודית וולוו אשר יוצרה בין השנים 1956–1957.
סך הכול יוצרו 68 יחידות.
הרעיון המקורי היה לייעד את המכונית לייצוא בלבד. זאת בשל המחשבה שמכונית קבריולה אינה מתאימה לאקלים השוודי. ובכל זאת, מרבית המכוניות נמכרו בשוק המקומי של שוודיה.
מפרט טכני ונתונים

גוף דגם ה-"וולוו P1900" בנוי מ-פיברגלס
2 נוסעים
מנוע 1.4 ליטר
2 דלתות
מנוע קדמי
הנעה אחורית
בלמים: הידראולים, תופים על כל הגלגלים
תמונות

"וולוו P1900"
"וולוו P1900"
"וולוו P1900", שנת 1956
"וולוו P1900"
"וולוו P1900"
"וולוו P1900"
"וולוו P1900", שנת 1957 - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
"וולוו P1900", שנת 1956
"וולוו P1900"
"וולוו P1900" - מבט לתא הנהג
"וולוו P1900" - מבט למנוע 1.4 ליטר
הערות שוליים

↑  "וולוו P1900" bestcars.uol.com.br/ph2
↑  "וולוו P1900" - מפרט טכני volvocars.com/intl/about/our-company/heritage/heritage-models/14-sport-p1900
↑  "וולוו P1900" auto.howstuffworks.com/1957-volvo-p1900-sport-convertible
↑  "וולוו P1900" autoweek.com/article/classic-cars/fantastic-fiberglass
↑  "וולוו P1900" - תמונות car.info/en-se/volvo/p1900
סליי אנד דה פמילי סטון

| --- | --- |

הלהקה על שער גיליון רולינג סטון מס' 54 ממרץ 1970. מלמעלה בכיוון השעון: לארי גראהם, פרדי סטון, גרג אנריקו, סליי סטון, רוז סטון, סינתיה רובינסון וג'רי מרטיני
 מוקד פעילות:  סן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1967–1975 (כ־8 שנים)
 סוגה:  רוק, פאנק (Funk), מוזיקת נשמה, סול פסיכדלי, רית'ם אנד בלוז
 חברת תקליטים:  אפיק רקורדס, Stone Flower
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של גראמי (1997)  היכל התהילה של גראמי (1998)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (1993) 
 www.slystonemusic.com
 פרופיל ב-IMDb
 
סליי אנד דה פמילי סטון (אנגלית: Sly & the Family Stone) הייתה להקת רוק, פאנק (Funk), רוק פסיכדלי ומוזיקת נשמה אמריקאית מובילה, אשר השפיעה על התפתחות המוזיקה השחורה בשנות השבעים.
הלהקה התקיימה, בהרכבים שונים, בין 1966 ל-1983 והונהגה על ידי סליי סטון (אנ') (שם במה של סילבסטר סטוארט), שהיה כותב שירים, מלחין, מפיק ומעבד מוזיקלי וניגן על מספר כלי נגינה ובהם גיטרה חשמלית, גיטרה בס, אורגן חשמלי, פסנתר, מפוחית ועוד. יחד עמו היו בלהקה אחדים מבני משפחתו, כגון אחיו, הפסנתרן והזמר פרדי סטון (אנ') ואחותו רוז סטון (אנ') שהייתה זמרת ונגנית פסנתר חשמלי; וחברים שחורים ולבנים, גברים ונשים, בשילוב חסר תקדים במוזיקה האמריקאית. בין החברים נמנו לארי גראהם בבס, סינתיה רובינסון (אנ') בחצוצרה, ג'רי מרטיני (אנ') בסקסופון, גרג אריקו (אנ') בתופים ועוד. בכך שברה הלהקה את מחסום ההפרדה הגזעית וקראה עליה תיגר.
המוזיקה

המוזיקה של הלהקה הייתה פורצת דרך, הקלטותיה צעדו במקביל במצעדי הרית'ם אנד בלוז והרוק של מגזין רולינג סטון ורבים מהם הגיעו לעשירייה הראשונה בין 1966 ל-1970. התכנים של שירי הלהקה שילבו בין מוזיקה "כיפית" וטקסטים מחאתיים בעלי כותרות הרומזות למחאה אנטי-גזענית, ביטויי מין בוטים וביטויים המרמזים על צריכת סמים כ-"Don't Call Me Nigger", "Whitey", "Sex Machine", "I Want to Take You Higher" ו- "You Can Make It If You Try". במיוחד השפיעה הלהקה על עיצוב הרוק הפסיכדלי והפ'אנק. בספר For the Record: Sly and the Family Stone: An Oral History טוען מבקר המוזיקה ג'ואל סלבין ש"ישנם שני סוגים של מוזיקה שחורה, המוזיקה השחורה שלפני סליי סטון וזו שאחריה". הלהקה הופיעה בהופעה מרכזית בפסטיבל וודסטוק, 1969.
הסוף

הלהקה הגיעה לשיא בפסטיבל האי וייט 1970 אך נתגלעו בה חיכוכים על רקע צריכה מופרזת של סמים ובעיות אגו בין החברים. סליי סטון החליף חברים בלהקה באופן תכוף והיא החלה להתדרדר במצעדי הפזמונים. ב-1975 כבר לא נותר איש מהצוות המקורי פרט לסליי סטון, אשר המשיך להופיע ולהקליט תחת שם הלהקה עד 1983. ב-1987 נאסר סטון בעוון שימוש בקוקאין.
ההשפעה

המוזיקה של סליי אנד דה פמילי סטון השפיעה על מוזיקאים מסוגות שונות כג'אז (הרבי הנקוק ומיילס דייוויס), רוק ופופ (ג'פרסון איירפליין, מייקל ג'קסון, סטיבי וונדר, פרינס, רד הוט צ'ילי פפרז ורבים אחרים) ועוד והיפ הופ (למשל ד"ר דרה, שחידש שירים שלהם).
הלהקה נכנסה ל"היכל התהילה של הרוקנרול" ב-1993, אלבומה !Stand מ-1969 הגיע למקום ה-118 מבין 500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון. מופע הוקרה ללהקה התקיים במסגרת הענת פרסי גראמי ב-2008.
לקריאה נוספת

Selvin, Joel (1998). For the Record: Sly and the Family Stone: An Oral History. New York: Quill Publishing. ISBN 0-380-79377-6
Kaliss, Jeff (2008). I Want to Take You Higher: The Life and Times of Sly & the Family Stone. New York: Hal Leonard/Backbeat Books. ISBN 0-879-30934-2.
Lewis, Miles Marshall (2006). There's a Riot Goin' On. New York: Continuum International Publishing Group. ISBN 0-826-41744-2.
Williams, Otis and Romanowski, Patricia (1988, updated 2002). Temptations. Lanham, MD: Cooper Square. ISBN 081-541218-5
הצהרת הון (מנהל ציבורי)

הצהרת הון היא הצהרה שבכירים בשירות הציבורי נדרשים לתת, ובה מידע על נכסיהם, כדי שניתן יהיה לוודא שגידול בהונם נוצר בדרכים כשרות ולא בדרך של שחיתות שלטונית.
הדרישה למתן הצהרת הון על ידי משרתי ציבור (אנ') נכללת באמנה נגד שחיתות.
בישראל

בישראל כוללים חוקים אחדים את החובה להגיש הצהרת הון, על הנכסים והחובות של עובד הציבור ושל בן זוגו החי עמו וילדיו הסמוכים על שולחנו. בחלק המקרים יש לכלול בהצהרה פירוט של מקורות ההכנסה של עובד הציבור ובני משפחתו וסכומי הכנסה מכל מקור נוסף. חוקים אלה הם:
כללים למניעת ניגוד עניינים של שרים וסגני שרים מטילים חובה זו על ראש הממשלה, שרים וסגני שרים.
כללי אתיקה לחברי הכנסת מטילים חובה זו על חברי הכנסת.
חוק ראש הרשות המקומית וסגניו (הצהרת הון), התשנ״ד–1993, מטיל חובה זו על ראש רשות מקומית (עיריה או מועצה מקומית ועל סגניו.
חוק שירות המדינה (מינויים), תשי״ט–1959, מטיל חובה זו על עובד המדינה הנמנה עם נושאי משרות או בעלי דרגות שקבעה לעניין זה הממשלה.
חוק בתי המשפט [נוסח משולב] התשמ"ד-1984, מטיל חובה זו על שופטים ורשמים.
חובה דומה חלה על שופטים ודיינים הממונים לפי חוק הדיינים, חוק הקאדים, חוק בתי הדין הדתיים הדרוזיים וחוק השיפוט הצבאי.
חוק שירות הציבור (הצהרת הון), התשע"ז–2016 מטיל חובה זו על בכירים בצה"ל, במשטרת ישראל, בשירות בתי הסוהר וברשויות המקומיות.
את ההצהרה יש להגיש לגורם מפקח הפועל בכל אחד מהארגונים שבהם נדרשת הצהרת הון. על המפקח לשמור בסוד את הצהרות ההון, אך לעיתים נבחר ציבור בוחר להציג לציבור את הצהרת ההון שלו. בית המשפט רשאי להורות על גילוי פרטים מתוך הצהרת הון אם התעורר חשד לעבירה פלילית.
עובד ציבור המפר את חובתו להגיש הצהרת הון עובר עבירת משמעת, ויחול עליו הדין המשמעתי החל בעניינו. נבחר ציבור המפר את חובתו להגיש הצהרת הון אין עומד לדין, אך הפרתו מתפרסמת במצעי התקשורת.
הערות שוליים

↑  סעיף 10 לכללים למניעת ניגוד ענינים של שרים וסגני שרים
↑  פרק ו לכללי אתיקה לחברי הכנסת
↑  חוק ראש הרשות המקומית וסגניו (הצהרת הון)
↑  סעיף 35 לחוק שירות המדינה (מינויים) ותקנות שהותקנו מכוחו
↑  פרק א סימן ה1 לחוק בתי המשפט
↑  חוק שירות הציבור (הצהרת הון)
↑ דוגמאות:
טובה צימוקי, נתניהו, גנץ ועוד 13: אלה חברי הממשלה שלא מסרו הצהרת הון, באתר ynet, 6 באוגוסט 2020
צבי זרחיה, מה יש להם להסתיר? 12 שרים ושרים לשעבר לא הגישו הצהרת הון, באתר כלכליסט, 10 בנובמבר 2021
צבי זרחיה, נתניהו, 16 שרים ושלושה סגני שרים טרם הגישו הצהרת הון למבקר, באתר כלכליסט, 5 במרץ 2023
שבי גטניו, מעקב "שקוף": חמישה שרים לא הגישו למבקר המדינה הצהרות הון, באתר "שקוף", 11 באוגוסט 2024
מערכת ניהול המים ההיסטורית של אאוגסבורג

מערכת ניהול המים ההיסטורית של אאוגסבורג (בגרמנית: Augsburger Wassermanagement-System) היא מקבץ של מבנים בעיר אאוגסבורג ובסביבתה במדינת בוואריה בדרום גרמניה. מבנים אלו מהווים עדות לחשיבות ולהיסטוריה של מערכת ניהול המים ההיסטורית של אאוגסבורג והוכרזו אתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-6 ביולי 2019. אתר מורשת התרבות העולמית כולל אוסף של נכסי תרבות טכניים-אדריכליים המתעדים סוגים שונים של שימוש במים בעיר ההיסטורית מתקופות שונות.
אתר המורשת העולמית של אוגסבורג כוללת 22 רכיבים, כולל תעלות מים זורמים, מפעלי המים העתיקים ביותר ומגדל המים העתיק ביותר בגרמניה, וכן מפעלי המים העתיקים ביותר, המבוססים על בארות עמוקים שהוזנו ממי תהום. המקבץ כולל גם 10 תחנות כוח הידרואלקטריות היסטוריות.
בהכרזה על אתר המורשת נכתב כי "מערכת ניהול המים של העיר אאוגסבורג התפתחה בשלבים עוקבים מהמאה ה-14 ועד ימינו. היא כוללת רשת תעלות, מגדלי מים המתוארכים למאה ה-15 עד ה-17, בה שכנו מכונות שאיבה, אטליז מקורר מים, מערכת של שלוש מזרקות מונומנטליות ותחנות כוח הידרואלקטריות, הממשיכות לספק אנרגיה בת-קיימא כיום. החידושים הטכנולוגיים שנוצרו על ידי מערכת ניהול מים זו סייעו בביסוס אאוגסבורג כחלוצה בהנדסה הידראולית".
היקף

אתר מורשת עולמית של מערכת ניהול המים של אאוגסבורג כולל 22 רכיבים בודדים. הם ממוקמים בחלקם בעיר העתיקה של אאוגסבורג, בחלקם באזור האורבני של אאוגסבורג הרחוק מהעיר העתיקה, ובחלקם באזורים של יישובים אחרים במחוז אאוגסבורג (אנ'). הרכיב הרחוק ביותר, תחנת הכוח הימית מיטינגן (Wasserkraftwerk Meitingen), ממוקם כ-22 קילומטרים צפונית לעיר. כל 22 הרכיבים מוגדרים מונומנטים מוגנים.
מבין הרכיבים הפרטניים הללו הנרחב ביותר הוא רשת נתיבי מים, הכוללת חלקים מתעלות לך (Lechkanäle) הפתוחות בחלקן ובחלקן הן תת-קרקעיות, תעלות ורטאך (Wertachkanäle) ונחלי מי המעיינות ביער העיר. רשת זו מחברת את 21 הרכיבים האחרים זה עם זה. אתר המורשת העולמית מהווה לפיכך שטח מוגן רציף ששטחו כ-1,130 דונם.
אזור מוגן זה מוקף באזור חיץ. במקרה של נתיבי המים הוא מורכב מרצועה ברוחב 5 מטרים משני צידי נתיב המים. לרוב הרכיבים הפרטניים יש רק אזור חיץ צר. בעיר העתיקה ההיסטורית, חלקים מיקוברפורשטדט (Jakobervorstadt), לכפירטל (Lechviertel) ומזרח אולריכפירטל (Ulrichviertel), וכן אזור משני צידי מקסימיליאנשטראסה (Maximilianstrasse) בעיר הפנימית שייכים לאזור החיץ. על פי הצעת ICOMOS, נכלל גם היער העירוני באזור החיץ על מנת להגן טוב יותר על מקורות המים. בסך הכל, כולל אזור החיץ שטח של כ-32,040 דונם.
ביקור באתרים

משמעות מעמדו של אתר מורשת עולמית של אונסק"ו היא תשומת לב מוגברת לתיירות. בשל מורכבותו של אתר מורשת עולמית זה, פיזורם המרחבי של 22 הרכיבים הפרטניים והתאמתם החלקית בלבד לתיירות, ניתן לבקר את מערכת ניהול המים של אאוגסבורג בשלמותה רק בקושי רב.
רוב נתיבי המים נגישים באופן חופשי. אורך רשת התעלות קילומטרים רבים, והגיוני לבקר רק בקטעים ממנה למטרות תיירות. התעלות הקטנות יחסית בלכפירטל של אאוגסבורג פופולריות במיוחד. הם העניקו לחלק זה של העיר העתיקה של אאוגסבורג את אופיו ואת שמו. אתר מורשת עולמית "השוחט העירוני" ניצב מעל תעלת "פורדרר לך" (המכוסה בחלק זה). הרחצה בתעלות אסורה כמעט בכל מקום בגלל הזרמים מסכני החיים; ומותרת רק בכמה מקומות.
שלוש מזרקות אאוגסבורג המרהיבות (Augsburger Prachtbrunnen) ברחוב ראטהאוספלאץ ומקסימיליאנשטראסה נגישות גם הן באופן חופשי (שתיים מהן רק עד הסורג סביב המזרקות) ומבקרים אותן גם במסגרת רוב הסיורים בעיר. אולם בחודשי החורף הן מכוסות על מנת להגן עליהן מפני מזג האוויר. הפסלים המקוריים של דמויות המזרקה אינם באתר, אך ניתן לצפות בהם בכל ימות השנה בחצר הפנימית המקורה של מוזיאון מקסימיליאן.
ההוכבלאס, מפעל המים בהוכבלאס ותעלת הקרח נמצאים במרחק של כ-5 קילומטרים מהעיר העתיקה. עם זאת, שלושת האובייקטים הללו קרובים זה לזה, ולכן ניתן לצפות בהם יחד. בהתאם לעונה ולתאריך, תוכלו לצפות גם בספורטאים שעושים אימוני סלאלום בקאנו או בתחרויות בערוץ הקרח האולימפי. יתר על כן, טיול לאורך הלך, ביקור באגם קוהזה (Kuhsee) או ביער העירוני של אאוגסבורג (Augsburger Stadtwald) טובים לחיבור לאובייקטים אלה. הליכה של כ-2 קילומטרים דרך היער העירוני מחברת את שלושת רכיבי המורשת העולמית הללו עם גן החיות של אאוגסבורג (אנ'), הפופולרי גם בקרב תיירים והגן הבוטני של אאוגסבורג (אנ').
בחלק מהרכיבים של אתר המורשת העולמית מוצעים סיורים מודרכים - בחלק מהמקרים גם לתלמידי בתי הספר - למשל במפעל המים בשער האדום. במפעל ההידרואלקטרי לנגוויד שמוזיאון לך של בוואריה הכין. ישנם גם סיורים מודרכים ביער העיר אאוגסבורג, שבהם מוסברים חשיבותו כמערכת אקולוגית וחשיבותו בעבר ובהווה למי השתייה של אוגסבורג. אתר האינטרנט של אתר מורשת עולמית, משרד התיירות של אאוגסבורג (Regio Augsburg Tourismus GmbH) ומרכז המידע לתיירים בכיכר העירייה מספקים מידע נוסף על סיורים מודרכים.
המבנים האחרים השייכים לאתר המורשת העולמית אינם נגישים לציבור או נגישים רק מבחוץ, לרוב לא מבפנים או רק בתנאים מיוחדים.
עלונים וחומרי לימוד אחרים זמינים להורדה באתר משרד המורשת העולמית של העיר אאוגסבורג.
לקריאה נוספת

Martin Kluger: Historische Wasserwirtschaft und Wasserkunst in Augsburg. Kanallandschaft, Wassertürme, Brunnenkunst und Wasserkraft. Augsburg 2012, ISBN 978-3-939645-50-4
Martin Kluger: Wasserbau und Wasserkraft, Trinkwasser und Brunnenkunst in Augsburg. Augsburg 2013, ISBN 978-3-939645-72-6
Martin Kluger: Augsburgs historische Wasserwirtschaft. Der Weg zum UNESCO-Welterbe. Augsburg 2015, ISBN 978-3-939645-81-8
City of Augsburg : The Water Management System of Augsburg. Nomination Dossier.
ICOMOS : Water Management System of Augsburg. Advisory Body Evaluation.
הערות שוליים

↑  Water Management System of Augsburg
הגנרטור במוזיאון לך של בוואריה
תעלת אאוגסבורג ברובע הטקסטיל
מועדון מוסקווה

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  ג'וזף פיינדר
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מותחן פוליטי
 הוצאה
 הוצאה:  ידיעות ספרים
 הוצאה בשפת המקור:  Henry Morrison, Inc.
 תאריך הוצאה:  1991
 מספר עמודים:  426
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  שלגי מוציאים לאור
 תרגום:  מילכה ליננברג
 
מועדון מוסקווה (באנגלית: The Moscow Club) הוא רומן הביכורים של ג'וזף פיינדר, בעל תואר ראשון בלימודי רוסיה באוניברסיטת ייל ותואר שני בחקר רוסיה באוניברסיטת הרווארד.