stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יורו 2016
שלב הנוקאאוט > רבע הגמר

ברבע הגמר הראשון, נפגשו פולין ופורטוגל. לבנדובסקי כבש את שערו הראשון ביורו, והעלה את פולין ליתרון תוך 2 דקות, אבל רנאטו סאנצ'ס בן ה-18, השווה. פורטוגל ניצחה בפנדלים, ריקרדו קווארסמה כבש לפורטוגל את הפנדל המכריע.
במשחק השני, נפגשו ויילס ובלגיה, ששיחקו זו נגד זו גם במוקדמות, ניינגולן העלה את בלגיה ליתרון 1–0, אבל ויילס עם שלושה שערים הפכה את התוצאה וניצחה 3–1. ויילס עלתה בהופעת הבכורה באליפות אירופה לחצי הגמר.
במשחק השלישי, נפגשו גרמניה ואיטליה, גרמניה ניצחה 6–5 בפנדלים לאחר תיקו 1–1, הקטור כבש את הפנדל המכריע.
במשחק הרביעי, צרפת המארחת פגשה את איסלנד. המשחק הזה הוא המשחק עם כמות השערים הגבוהה ביותר בתחרות:צרפת ניצחה 5–2.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 30 ביוני 2016 |  פולין | 1–1‏ה |  פורטוגל | סטאד ולודרום, מרסיי צופים: 62,940 שיפוט: פליקס בריך (גרמניה) |
| 30 ביוני 2016 | לבנדובסקי  2' | (סיקור) | סאנצ'ס  33' | סטאד ולודרום, מרסיי צופים: 62,940 שיפוט: פליקס בריך (גרמניה) |
|   |   | תוצאת פנדלים |   |   |
|   | לבנדובסקי    מיליק    גליק    בלשצ'יקובסקי  | 3–5 | רונאלדו    סאנצ'ס    מאוטיניו    נאני    קווארסמה  |   |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 ביולי 2016 |  ויילס | 3–1 |  בלגיה | אצטדיון פייר מורואה, ליל צופים: 45,936 שיפוט: דאמיר סקומינה (סלובניה) |
| 1 ביולי 2016 | א. ויליאמס  31'   רובסון-קאנו  55'   ווקס  86' | (סיקור) | ניינגולן  13' | אצטדיון פייר מורואה, ליל צופים: 45,936 שיפוט: דאמיר סקומינה (סלובניה) |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2 ביולי 2016 |  גרמניה | 1–1‏ה |  איטליה | האצטדיון החדש של בורדו, בורדו צופים: 38,764 שיפוט: ויקטור קסאי (הונגריה) |
| 2 ביולי 2016 | אוזיל  65' | (סיקור) | בונוצ'י  78' (פ) | האצטדיון החדש של בורדו, בורדו צופים: 38,764 שיפוט: ויקטור קסאי (הונגריה) |
|   |   | תוצאת פנדלים |   |   |
|   | קרוס    מילר    אוזיל    דראקסלר    שוויינשטייגר    הומלס    קימיך    בואטנג    הקטור  | 6–5 | אינסינייה    זאזה    ברצאלי    פלה    בונוצ'י    ג'אקריני    פארולו    דה שיליו    דרמיאן  |   |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 3 ביולי 2016 |  צרפת | 5–2 |  איסלנד | סטאד דה פראנס, סן-דני צופים: 76,833 שיפוט: ביורן קויפרס (הולנד) |
| 3 ביולי 2016 | ז'ירו  12', 59'   פוגבה  20'   פאייה  43'   גריזמן  45' | (סיקור) | סיגת'ורסון  56'   ב. ביארנסון  84' | סטאד דה פראנס, סן-דני צופים: 76,833 שיפוט: ביורן קויפרס (הולנד) |
שלב הנוקאאוט > חצי הגמר

בחצי הגמר הראשון, נפגשו פורטוגל וויילס. פורטוגל ניצחה 2–0, ועלתה לגמר השני בתולדותיה.
בחצי הגמר השני, נפגשו המארחת צרפת ואלופת העולם גרמניה. צרפת ניצחה 2–0 מצמד של אנטואן גריזמן ועלתה לגמר.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 6 ביולי 2016 |  פורטוגל | 2–0 |  ויילס | פארק אולימפיק ליון, ליון צופים: 55,679 שיפוט: ג'ונאס אריקסון (שוודיה) |
| 6 ביולי 2016 | רונאלדו  50'   נאני  53' | (סיקור) |  | פארק אולימפיק ליון, ליון צופים: 55,679 שיפוט: ג'ונאס אריקסון (שוודיה) |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 7 ביולי 2016 |  גרמניה | 0–2 |  צרפת | סטאד ולודרום, מרסיי צופים: 64,078 שיפוט: ניקולה ריצולי (איטליה) |
| 7 ביולי 2016 |  | (סיקור) | גריזמן  45+2' (פ), 72' | סטאד ולודרום, מרסיי צופים: 64,078 שיפוט: ניקולה ריצולי (איטליה) |
שלב הנוקאאוט > גמר

בגמר התמודדו פורטוגל והמארחת צרפת. אדר כבש שער ניצחון בדקה ה-109 לזכות פורטוגל שזכתה ביורו בפעם הראשונה בתולדותיה.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 10 ביולי 2016 |  פורטוגל | 1–0‏ה |  צרפת | סטאד דה פראנס, סן-דני צופים: 75,868 שיפוט: מארק קלטנבורג (אנגליה) |
| 10 ביולי 2016 | אדר  109' | (סיקור) |  | סטאד דה פראנס, סן-דני צופים: 75,868 שיפוט: מארק קלטנבורג (אנגליה) |
אירועים ראויים לציון

אלימות בספורט: התפרעות של חוליגנים מקרב אוהדי אנגליה ואוהדי רוסיה ביום המשחקים השני.
במשחק של קרואטיה נגד צ'כיה הופסק המשחק למספר דקות אחרי שאוהדי קרואטיה יידו מספר רב של אבוקות וחזיזים למגרש. בעקבות התקרית נקנסה קרואטיה במאה אלף יורו.
במשחק של פורטוגל נגד הונגריה כבש כריסטיאנו רונאלדו צמד ובכך הפך לשחקן הראשון שכובש ב-4 טורנירי יורו ברציפות.
במשחק של פורטוגל נגד פולין כבש רנאטו סאנצ'ס ובכך הפך לכובש הצעיר ביותר בתולדות הטורניר.
במשחק הגמר של פורטוגל נגד צרפת תקף נחיל עש את אצטדיון סטאד דה פראנס.
מלכי השערים

שישה שערים
צרפת אנטואן גריזמן
שלושה שערים
ויילס גארת' בייל
ספרד אלברו מוראטה
צרפת דימיטרי פאייה
צרפת אוליבייה ז'ירו
פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו
פורטוגל נאני
שני שערים
רומניה בוגדן סטאנקו
בלגיה רומלו לוקאקו
בלגיה ראג'ה ניינגולן
קרואטיה איוואן פרישיץ'
הונגריה באלאז' ג'וג'אק
פולין יקוב בלשצ'יקובסקי
אירלנד רובי בריידי
גרמניה מריו גומז
איטליה גרציאנו פלה
ויילס האל רובסון-קאנו
איסלנד קולביין סיגת'ורסון
איסלנד בירקיר ביארנסון
שער אחד
57 שחקנים הבקיעו שער בודד. בנוסף שלושה שחקנים כבשו שער עצמי כל אחד.
פרסים > פרסים אישיים

שחקן הטורניר: צרפת אנטואן גריזמן
השחקן הצעיר של הטורניר: פורטוגל רנאטו סאנצ'ס
נעל הזהב: צרפת אנטואן גריזמן - שישה שערים ושני בישולים ב-555 דקות
נעל הכסף: פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו - שלושה שערים ושני בישולים ב-625 דקות
נעל הארד: צרפת אוליבייה ז'ירו - שלושה שערים ושני בישולים ב-456 דקות
שער הטורניר: הונגריה זולטאן גרה - נבחר בהצבעה בהשתתפות הגולשים באתר אופ"א
פרסים > נבחרת הטורניר

לאחר הטורניר נבחרו 11 מצטייני הטורניר, אשר נבחרו על ידי קבוצה של 13 משקיפים מטעם אופ"א.
| שוער | הגנה | קישור | התקפה |
| --- | --- | --- | --- |
| פורטוגל רוי פטריסיו | גרמניה ג'רום בואטנג גרמניה יושוע קימיך פורטוגל רפאל גריירו פורטוגל פפה | צרפת דימיטרי פאייה גרמניה טוני קרוס ויילס ג'ו אלן ויילס ארון ראמזי | צרפת אנטואן גריזמן פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו |
השירים הרשמיים

שיר הפתיחה הרשמי של התחרות היה "This One's for You" של ה־DJ הצרפתי דייוויד גטה והזמרת השוודית זארה לארסון.
שיר הסיום הרשמי היה "Free Your Mind" של מאיה לאוול.
הערות שוליים

↑  בחירת השחקן המצטיין מאתר אופ"א
↑  עד שנת 1992 התמודדה כצ'כוסלובקיה
↑  עד שנת 1988 התמודדו בנפרד נבחרות מזרח גרמניה ומערב גרמניה. לאחר האיחוד - אוחדו הישגי שתי הקבוצות
↑  עד שנת 1988 התמודדה כברית המועצות ובשנת 1992 התמודדה כחבר המדינות העצמאיות
↑  Antoine Griezmann named Player of the Tournament באתר אופ"א, 11 ביולי 2016
↑  עבור כדורגלנים אשר נולדו אחרי 1 בינואר 1994
↑  Renato Sanches named Young Player of the Tournament באתר אופ"א, 10 ביולי 2016
1 2 3  France forward Antoine Griezmann wins Golden Boot באתר אופ"א, 10 ביולי 2016
↑  Gera wins fans' Goal of the Tournament of the Tournament באתר אופ"א, 13 ביולי 2016
↑  UEFA EURO 2016 Team of the Tournament revealed באתר אופ"א, 11 ביולי 2016
| אליפויות אירופה בכדורגל |
| --- | --- | --- |
| טורנירי גמר | צרפת 1960 • ספרד 1964 • איטליה 1968 • בלגיה 1972 • יוגוסלביה 1976 • איטליה 1980 • צרפת 1984 • מערב גרמניה 1988 • שוודיה 1992 • אנגליה 1996 • בלגיה והולנד 2000 • פורטוגל 2004 • אוסטריה ושווייץ 2008 • פולין ואוקראינה 2012 • צרפת 2016 • פאן-אירופאי 2020 • גרמניה 2024 • בריטניה ואירלנד 2028 • איטליה וטורקיה 2032 |  |
| משחקי גמר | 1960 • 1964 • 1968 • 1972 • 1976 • 1980 • 1984 • 1988 • 1992 • 1996 • 2000 • 2004 • 2008 • 2012 • 2016 • 2020 • 2024 • 2028 • 2032 |  |
| טורנירי מוקדמות | 1960 • 1964 • 1968 • 1972 • 1976 • 1980 • 1984 • 1988 • 1992 • 1996 • 2000 • 2004 • 2008 • 2012 • 2016 • 2020 • 2024 • 2028 • 2032 |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb170248101 (data)  GND: 1051107911  LCCN: no2016048230  NKC: mzk2016913951  SUDOC: 193207672  VIAF: 308709383   WorldCat (עם VIAF): 308709383 
שלב הבתים  שמינית גמר  רבע גמר   חצי גמר 
  מקום שני 
  אלופה
יהושע אבן שועיב

| --- | --- |
 לידה:  1280 טודלה, ספרד 
 פטירה:  1340 (בגיל 60 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1340 
 רבותיו:  רשב"א 
 תלמידיו:  מנחם בן זרח, יוסף בן שלום אשכנזי 
 
רבי יהושע אבן שועיב (1280 בקירוב - 1340 בקירוב), רב ספרדי המפורסם בספר הדרשות שלו. הוא מוכר כתלמידו של הרשב"א, וכרבים מתלמידי הרשב"א (ר' יעקב ב"ר חננאל סקילי, רבנו בחיי; כך גם רבו של הרשב"א - רבנו יונה גירונדי) גם הוא כתב ספר דרשות על התורה.
דרשותיו נאמרו, כנראה, בפני הציבור בשבתות. כך יש להסיק מסיומו לדרשה בפרשת ואתחנן, בה הוא מציין ששבת זו חלה בחמישה עשר באב.
גורם זה מסביר כמה מאפיינים של הדרשות, שנועדו ללמד את העם את המוסר ומעט הלכות הנלמדים מפרשת השבוע. לעיתים הוא מקשר, ביצירתיות רבה, חלקים שונים בפרשה לכלל מאמר מוסרי-השקפתי מקיף, או מעיר הערות – דומות במידת-מה לתועליות הרלב"ג, אלא שהן מורחבות ברוח הדרשנות – על הפרשה. ספר דרשותיו נדפס לראשונה בקושטא, בשנת ה'רפ"ג.
ספר נוסף שלו הוא באור על פירוש הרמב"ן לתורה אשר נדפס על שם רבי מאיר אבו סהולה (אנ') וכיום הוכח שהוא של אבן שועיב וכנראה נערך על ידי השני.
תלמידו הוא רבי מנחם בן זרח, מחבר הספר "צידה לדרך". תלמיד נוסף היה רבי יוסף בן שלום אשכנזי המכונה רבי יוסף הארוך.
הערות שוליים

↑  שבת כזו חלה בשנת ה'ס"ד, הס"ז, ה'ע"א, ה'צ"א, ה'צ"ה, ה'צ"ח (לפני כן ואחר כך - פער של 20 שנה)
↑  ראה דברי שרגא אברמסון בקישורים חיצוניים
↑  צדה לדרך, זכרון יעקב, תשל"ז (צילום דפוס ורשה, שנת ה'תר"ם/1880), באתר היברובוקס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 8845154260539924480005   WorldCat (עם VIAF): 8845154260539924480005
אברהם חיים רובינשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 במאי 1912 טומשוב מזובייצקי, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  19 בדצמבר 1983 (בגיל 71) ירושלים, ישראל 
 מנחה לדוקטורט:  בן-ציון דינור 
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1965–1966)  אוניברסיטת בר-אילן (1967–1980) 
 תלמידי דוקטורט:  יצחק אלפסי (חוקר חסידות) 
 
אברהם חיים רובינשטיין (1 במאי 1912 – 19 בדצמבר 1983) היה איש חינוך ישראלי מאנשי הציונות הדתית, חוקר החסידות והציונות הדתית ופרופסור באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה

רובינשטיין נולד בטומשוב מזובייצקי וגדל בוורשה. הוא למד בבית המדרש לרבנים "תחכמוני" בוורשה, ובסיימו בשנת 1931 עבר ללמוד בבית המדרש לרבנים בברלין. לאחר שנה הוא שב לוורשה והיה בין מייסדי השומר הדתי. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והיה פעיל בהנהלה הארצית של בני עקיבא. עמד בראש מחלקת ההדרכה של התנועה והיה עורך הביטאון "זרעים". הוא ניהל את בית הספר "תחכמוני" ברחובות, ולאחר מכן היה מפקח בעליית הנוער. בשנים 1944–1966 נהל את האגף הדתי של עליית הנוער ואת הסמינר להדרכת מדריכים של האגף הדתי.
בשנות ה-50 למד באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1960 קיבל תואר דוקטור על עבודתו "ראשיתה של החסידות בפולין המרכזית", בהנחייתו של פרופ' בן-ציון דינור. בשנים 1965–1966 כיהן כמרצה בכיר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ומשנת 1967 כיהן כפרופסור באוניברסיטת בר-אילן. בשנים 1979–1980 עמד בראש המחלקה לתולדות ישראל. הוא עמד בראש הקתדרה לחסידות והקים את המכון לחקר הציונות הדתית.
נפטר ב-19 בדצמבר 1983, והובא למנוחות בבית העלמין סנהדריה בירושלים .
מאמרים

בין המאמרים שכתב:
על תעלומת ספר ועל פתרונה.
בין חסידות לשבתאות.
שבר פושעים לר' דוד ממאקאוו.
היסוד החברתי בחסידות.
הצדיק והעדה.
ראשיתה של החסידות בפולין המרכזית (דיסרטציה).
לקריאה נוספת

מרדכי אליאב, "פרופ' אברהם רובינשטיין ז"ל - קווים לדמותו", בתוך: בשבילי התחיה ב', אוניברסיטת בר-אילן, תשמ"ז, עמ' 11–15.
חיים חמיאל, "לזכרו של חוקר החסידות והציונות הדתית (פרופ' ר' אברהם רובינשטיין ז"ל ופעלו)", שנה בשנה: ספר השנה להלכה, למחשבת ישראל ולבעיות יהדות, תשמ"ו, 376–383.
נתנאל קצבורג, "אברהם רובינשטיין (1912–1984) (דברי זיכרון לחוקר החסידות)", ציון, מט,ד (תשמ"ד), 421–422. (Jstor)
נתנאל קצבורג, "אברהם רובינשטיין ז"ל", ידיעון האגוד העולמי למדעי היהדות, 25 (תשמ"ה), 77–81.
משה רוסמן, "אברהם רובינשטין: מפרש החסידות", אוניברסיטת בר-אילן: מרעיון למעש, ב (תשס"ו), 93–99.
יצחק רפאל, "תרומתו של אברהם רובינשטיין לחקר החסידות", סיני, צו (תשמ"ה), צב–צה.
אלעזר שרביט, "אברהם רובינשטיין במחקריו", מבוע, יט (תשמ"ה), 87–91.
פרופ' אברהם חיים רובינשטיין, בתוך שבחי הבעש"ט, מהדורה מוערת ומבוארת, עמוד ב
הערות שוליים

↑  הוענקו תוארים אקדמאים על-ידי אוניברסיטת ירושלים, תואר דוקטור לפילוסופיה, חרות, 3 ביולי 1960
↑  רובינשטיין, אברהם חיים (1912–1983), באתר nli.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279341205171  BnF: cb13188509t (data)  GND: 1046430912  ISNI: 0000 0000 5512 5629  LCCN: n84160699  NLA: 35683720  NTA: 068961251  SUDOC: 086018264  Trove: 1041105  VIAF: 51832117   WorldCat (עם VIAF): 51832117 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נתן הילו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1925 לואר איסט סייד, מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית
 פטירה:  19 באפריל 2019 (בגיל 94 בערך) ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית
 לאום:  אמריקאי
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  קומיקס
 
נתן הילו (באנגלית: Nathan Hilu;‏ 1925 – 19 באפריל 2019) היה חייל בצבא האמריקאי ששמר על פושעי המלחמה הנאצים בעת משפטי נירנברג, וצייר את דמויותיהם במהלך המשפט.
ביוגרפיה

הילו גדל בשכונת לואר איסט סייד שבמנהטן, ניו יורק, במשפחה יהודית שהיגרה מסוריה לארצות הברית. הוא שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה והמלחמה הקרה. תחילה שירת כסוהר בנירנברג, ולאחר מכן ברחבי אירופה ובסופו של דבר בטוקיו, יפן, שם צורף לחיל המודיעין הנגדי. הילו החל את מאמציו האמנותיים ביפן, שם סיפק איורים לספרי ילדים. לאחר שירותו חזר הילו לניו יורק, שם, תוך כדי עבודתו בחברה להפצת ספרים, התוודע אל הארי נ. אברמס (אנ'), מו"ל ידוע של אמנות, ספרי ילדים וספרים מצוירים. אברמס סיפק להילו ציוד אמנות, והכיר לו את יצירותיו של שאגאל, ואן גוך, גוגן ודאלי. כמו שאגאל, איורי חייו של הילו התמקדו בזיכרון החזותי שלו, והביאו "אנרגיה" לנושאים שהניעו אותו באופן אישי במהלך יותר מארבעת העשורים שלו כאמן.
סגנונו האמנותי של הילו תואר כ"אמנות גולמית" (Outsider art) ו"ארט ברוט" (אנ') ונאמר שיש לו "רגישות סוריאליסטית" המשלבת "רישומים נלהבים ותזזיתיים" והוספת קולאז' וכתיבה, כדי לחלוק את השקפותיו הפנימיות על אירועים, אמתיים והתנסותיים, כמו גם תנכ"יים, אגדיים והיסטוריים. אלה כוללים ייצוג חזותי של דברים שהוא זוכר מהעבר האמריקאי ביידיש, שאינו נוכח עוד אלא במוחו: המפגשים שלו עם יצחק בשביס זינגר, עם השחקן ופרשן הרדיו צבי סקולר בשכונת מגוריו, הגרסאות בשפת היידיש של סרטי הבוקרים של בוב סטיל (אנ') שראה כילד, דלפקי צהריים כשרים, סיפורי תנ"ך, מורשת יהדות סוריה, והספרות הפולקלוריסטית המזרח-אירופאית.
הפרסום העיקרי של הילו כצייר התרחש רק אחרי מותו, כשהבמאי הישראלי אמריקאי אילן גולוד הפיק את הסרט "נתניזם", שהוקרן לראשונה בישראל ביום 12 במאי 2023 במסגרת פסטיבל דוקאביב - הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי בתל אביב. לאחר מכן הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים היהודי בסן פרנסיסקו ב-28 ביולי 2023, וב-13 בדצמבר 2023, הוקרן הסרט במסגרת פסטיבל הקולנוע היהודי בסינמטק בירושלים.
הוא היה טוראי יהודי בן 18 של צבא ארצות הברית כאשר הוטל עליו לשמור על פושעי מלחמה גרמנים כמו הרמן גרינג, אלברט שפר ויוליוס שטרייכר. לאחר גזר הדין שלהם בנירנברג הוא שוחח איתם, אך בעיקר עם אלברט שפר, שניהל יומנים מפורטים על ניסיונו בזמן המלחמה. זה עודד את הילו לרשום את הפרטים עבור זיכרונותיו שלו, והוא תיעד באובססיביות את החוויות המכריעות הללו, וחזר אליהן במהלך חייו. הפרטים הללו בלטו בעיקר בפרקטיקה האמנותית של הילו שכונה לאחר חשיפתו בקולנוע כ"אמן האאוטסיידר היהודי המשמעותי ביותר שמעולם לא שמעתם עליו". סגנונו הייחודי נובע מזרמים של תודעה: דמויות בסגנון קומיקס ילדותי, קולאז'ים ילדותיים שנוצרו בעפרונות, עפרונות עם דבק ועם עיטורים של מילים, הנכתבים בטוש עבה או דק, באנגלית וביידיש, וכתמי צבע פסטל. "עם המורשת היהודית שלו בחזית עבודתו, חילו ממחיש בצורה חיה את האוטוביוגרפיה שלו כאמן בניו יורק במשך יותר מ-70 שנה".
הילו לדבריו, היה עד לפגישה האחרונה של הרמן גרינג עם אשתו בכלא, בטרם אמור היה להיות מובל לגרדום, כפי שנגזר בגזר דינו. בפגישה זו, לדעתו, העבירה אשתו של גרינג לבעלה את גלולת הציאניד שבאמצעותה התאבד מיד לאחר מכן. היא עשתה זאת באמצעות נשיקה ארוכה שבה העבירה את הגלולה מפה לפה. הילו לדבריו, בראיונות להפקת הסרט, היה עד למעמד הזה, וצייר אותו לאחר מכן.
בשנת 2012 הוצגו ציוריו בתערוכת יחיד במכון למדעי היהדות (JIR) (אנ') - שבהיברו יוניון קולג' בניו יורק, וגם במספר גלריות בתערוכות משותפות. יצירותיו נמכרות במכירות פומביות במחירים של בין 100 ל-875 דולר אמריקאי.
ראו גם

לואר איסט סייד
משפטי נירנברג
שפר בדרך להוליווד
הערות שוליים

↑  נתניזם, באתר דוק אביב 2023
1 2  Nathan Hilu: a Soldier, an Artist, The Jacob Rader Marcus Center of the American Jewish Archives
1 2  Matthew Fishbane, Documenting Nathan Hilu, the Great Lost Jewish Outsider Artist, Tablet
↑  נתניזם, באתר דוקאביב - הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי בתל-אביב 11-20.05.2023, עמ' 15
↑  Nathan-ism, San FranciscoJewish Film Festival 43, ‏July 28, 2023
↑  שבוע הקולנוע היהודי 9-14.12.2023, באתר סינמטק ירושלים
1 2 3   אופיר חובב, נתן הילו, האיש שצייר את הפושעים הנאצים במשפטי נירנברג, באתר הארץ, 12 בדצמבר 2023
↑  About the film, Jewish Film Institute
↑  Nathan Hilu, Montefiore Auction Hause
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "נתן הילו".
שבתי טבת

| --- | --- |

 לידה:  25 בדצמבר 1925 כפר החוצבים, מחצבות מגדל צדק פלשתינה (א"י)
 פטירה:  2 בנובמבר 2014  (בגיל 88)
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית עלמין כפר שמריהו 
 עיסוק:  עיתונאי, סופר, ביוגרף
 מעסיק:  משמר, במחנה, הארץ
 שפות היצירה:  עברית 
 תקופת הפעילות:  1944–2005 (כ־61 שנים)
 בת זוג:  אורה אריאל
 צאצאים:  יעל טבת קלגסבלד  שאול טבת
 פרסים והוקרה:  1965 - פרס כינור דוד.  1967 - פרס איטליה.  1987 - פרס בן-גוריון.  1988 - פרס הספר היהודי הלאומי.  1990 - פרס היצירה לסופרים עבריים.  2005 - פרס ישראל למפעל חיים.
 
שבתי (אמוץ) טבת (טבצ'ניק; 25 בדצמבר 1925 – 2 בנובמבר 2014) היה עיתונאי, ביוגרף, מחזאי וסופר ישראלי. חתן פרס ישראל לשנת תשס"ה (2005). ספריו דנים בעיקר בתולדות היישוב והמדינה. מפעלו החשוב ביותר הוא כתיבת הביוגרפיה של דוד בן-גוריון, הכוללת ארבעה כרכים כרונולוגיים בלוויית חמישה כרכים נושאיים.
קורות חיים

טבת נולד בכפר החוצבים של מחצבות מגדל צדק ליד פתח תקווה. הוריו, שפרה ודב טבצ'ניק, גננת ועובד מחצבות במקצועם, היו מחלוצי העלייה השלישית. הוא עבר עם הוריו מנהלל לאיילת השחר, רמת דוד ועתלית. לבסוף השתקעו בתל אביב והוא למד בבית חינוך לילדי עובדים, בשומריה שבמשמר העמק ובגימנסיה "שלווה" בתל אביב.
בשנים 1944–1946 למד לתואר הראשון בלשון עברית, פילוסופיה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים, ובאותה עת כתב בעיתון "משמר" בירושלים. את תוארו השני עשה באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה בין השנים 1946–1948 והתפרנס שם מעבודה בכתיבה ב"יורק גאזט" וב"פילדלפיה אינקווירר".
בעת מלחמת העצמאות חזר לארץ ישראל עם קבוצת מתגייסים, אולם האוניה בה הפליג עגנה בנמל ביירות למחרת הכרזת המדינה וטבת נעצר עם קבוצת המתגייסים לחודשים אחדים. כששוחררו התגייס לגדוד השלישי של הפלמ"ח, לאחר מכן עבד במשרד העבודה ונהיה סגן עורך השבועון הצבאי "במחנה".
בראשית שנות החמישים כתב טבת תסריטים לסרטוני תעמולה צבאיים שהוקרנו בבתי קולנוע, בהם "חוד החנית", בבימויו של נתן גרוס וסרט על טייסי הסילונים הראשונים בחיל האוויר, בבימויו של אלפרד שטיינהארד.
בשנת 1956, במסגרת מבצע קדש, גויס למילואים ככתב צבאי והתלווה לכוחות השונים בשטח. לאחר סיום הקרבות, פרסם את חוויותיו מהמבצע בספרו "מסע צה"ל בסיני", שנחשב לאחד מן הספרים הפופולריים שנכתבו על המלחמה.
טבת עבד בעיתון "הארץ" מ-1950 עד 1983, מתוכן עשרים ושלוש שנים היה חבר במערכת העיתון. הוא היה לבן טיפוחיו של עורך העיתון גרשום שוקן ופרסם בעיתון רשימות, מאמרים ותחקירים, והיה מהבולטים בסגל העיתון. בין השאר פרסם תחקירים על העלייה ממרוקו, על משטרת ישראל, על ענף ההדרים בישראל ועוד.
במהלך עבודתו פרסם מאמרים רבים על הצמרת הפוליטית של אותן שנים, בעיקר אנשי מפא"י הוותיקים אך גם אנשי מפלגות אחרות. בין היתר, הוא חשף את התככים בבחירות שנערכו ב-1959 לסניף מפא"י בתל אביב, ופרסם שורה של תחקירים על שלטון הכוח של יוסף אלמוגי.
תחקירו משנת 1959 על עיריית חיפה בראשות אבא חושי עורר סערה, ובין השאר תיאר דוד בן-גוריון את אחד הפרטים בו "בדותה ללא שחר".ב-1960 ננזף על ידי שופט בית המשפט העליון משה לנדוי, בפסק הדין בערעור במשפט "שורת המתנדבים", שחשפו פרשיות שחיתות שבהן היו מעורבים על פי הטענה בכירי המשטרה, ובהם ניצב עמוס בן-גוריון, בנו של ראש הממשלה. טבת פרסם סדרת כתבות שעסקו בסוגיות הנוגעות למשפט בשם "קרבן הרצח בדיבה" (וזאת עוד בטרם ניתן פסק הדין על ידי ביהמ"ש המחוזי), ובית המשפט קבע כי "מאמרים אלה הכילו אינפורמציה מגמתית ומסולפת וטענות סרק שהיו עלולות להטעות את הציבור".
בשנת 1981 מונה לעמית מחקר במרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2002 לקה באירוע מוחי וחדל לכתוב.
בשנת 2005 הוענק לטבת פרס ישראל. מנימוקי השופטים: "פרס ישראל מוענק לשבתי טבת על מפעל חייו בכתיבת הביוגרפיה המונומנטלית של דוד בן-גוריון "קנאת דוד". ... המפעל הגדול של טבת בנוי מאלפי פריטים קטנים שהוא ליקט, ניתח וארג ליצירה ספרותית היסטורית משובחת. מפעלו הוא נכס צאן ברזל לחברה הישראלית ולעם היהודי".
קורות חיים > חיים אישיים

טבת היה נשוי לאורה, בתו של שלמה זלמן אריאל ודודניתו של נתן אלתרמן, ונולדו להם שלושה ילדים – בת ושני בנים. בתם, העיתונאית והפזמונאית יעל טבת קלגסבלד, נשואה לעורך הדין אביגדור קלגסבלד. בנם, שאול טבת (אריאל), הוא אמן, מסעדן, ובעל ברים בתל אביב.
נפטר בגיל 89, לאחר מחלה ממושכת. נקבר בבית העלמין בכפר שמריהו.
מפעלו הספרותי

טבת קנה את פרסומו בספרו "חשופים בצריח" שיצא לאור ב-1968 והיה לרב-מכר. הספר מתאר את לחימת גייסות השריון, ובפרט את זו של חטיבה 7 ומפקדה שמואל גונן, במלחמת ששת הימים.
בשנת 1973 החל בכתיבת סדרת ספרי "קנאת דוד" אודות דוד בן-גוריון, עוד בהיות בן-גוריון בחיים. הכרך הראשון, "הצעיר", יצא לאור בשנת 1977 ועניינו בן-גוריון בצעירותו. הכרך השני, "איש מרות", שיצא לאור בשנת 1980, עוסק בשנים 1919–1933 ודן בתהליך הקמת ההסתדרות וגיבושה. הכרך השלישי, "הקרקע הבוער", מתמקד בכהונתו של בן-גוריון כיושב ראש הסוכנות היהודית בשנים 1933–1943. הכרך הרביעי, "קנאת דוד", שיצא לאור בשנת 2004, עוסק בשנים 1942–1946. הספר דן בדבקותו של בן-גוריון בעמו ובארצו ובמאבקו על הקמתה לאלתר של מדינה יהודית ריבונית בארץ ישראל כפי שהוצעה בתוכנית בילטמור, על עלייתם של מיליון יהודים לישראל, במאבק על קבלת התוכנית על ידי הבריטים ועל ידי חברי מפלגתו, וביחסיו עם חיים ויצמן. הכרך הרביעי גם דן בהעפלה לארץ, ובניסיונות ההצלה של יהודי אירופה בזמן השואה, במאבק עם המחתרות אצ"ל ולח"י ובגיבוש כוחו הצבאי של היישוב ובהכנת האושיות למדינת ישראל הממשמשת ובאה.
בנוסף לכך, כתב עוד חמישה ספרים נושאיים שקשורים בבן-גוריון:
"בן-גוריון וערביי ארץ ישראל", המבוסס על סמינר בנושא, אותו לימד סטודנטים לתואר שני באוניברסיטת תל אביב. במרכז הספר דיון בעמדותיו של בן-גוריון בנושא הסכסוך, תוך הבחנה שהציע טבת בין מרכיבים "תכסיסיים" לבין מרכיבים מהותיים במשנתו של בן-גוריון. בין השאר הראה טבת כי בן-גוריון הבין כבר ב-1916, שבע שנים לפני שז'בוטינסקי פרסם את מאמרו 'קיר הברזל', כי אין סיבה להניח כי הערבים יקבלו את הציונות בברכה, וכי אין ברירה אלא לבנות את הבית הלאומי עד שיהפוך לעובדה קיימת.
"השנים הנעלמות והחור השחור", הדן בשני נושאים: בשנות בחרותו של בן-גוריון שלגביהן קיימת מעט אינפורמציה אודותיו, ובעיקר בהדיפת הטענות כאילו היישוב העברי ובן-גוריון בראשו לא עשה דיו להציל את היהודים מתופת השואה במלחמת העולם השנייה.
"הפצע ועוללותיו" - ספר על פרשת לבון.
"הדרך לאייר" - תקציר תולדות בן-גוריון מצעירותו עד הקמת המדינה.
"עונת הגז", ספר המשלב את משפט טוביאנסקי והעסק הביש בקורות חייו של בנימין ג'יבלי
גם ספריו האחרים של טבת עסקו בסוגיות הנוגעות לחיי היישוב והמדינה: "רצח ארלוזורוב", שבעקבות פרסומו הוקמה ועדת בכור, ועדת חקירה ממלכתית בנושא; "חשופים בצריח" (ראו לעיל); "קללת הברכה" על תחילת הממשל הצבאי באיו"ש (עד 1968); "שעשוע ובתו", רומן שעניינו תרבות העוני בישראל; וביוגרפיה של משה דיין שיצאה בשיא כוחו של הלה.
לצד ספריו העוסקים בחקר תולדות היישוב והמדינה, פרסם שבתי טבת בשנת 1954 ספר הומוריסטי בשם "המשפחה הגדולה של שין טית" (ראשי התיבות של שמו) ובו אוסף סאטירות על דמויות ומעשים בחיי היום-יום של המדינה בשנותיה הראשונות.
טבת נחשב לאחד מראשי המתנגדים להיסטוריונים החדשים, והיה מהראשונים "לבחון את מידת ההתאמה בין תוכן המסמכים כפי שהוא מוצג במחקרים של חברי קבוצה זו, לבין תוכנם האמיתי של מסמכים אלה".
פרסים

1965 - פרס כינור דוד על מחזהו "אל תגעו בנוימן", שהוצג ב"תיאטרון העונות".
1967 - פרס איטליה (יחד עם ורדה קלג ויצחק הרדן), על תוכנית רדיו שעסקה באסיר העולם רפאל בליץ, שהורשע ברצח המהנדס פיאטלי.
1987 - פרס בן-גוריון.
1988 - פרס הספר היהודי הלאומי
1990 - פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
2005 - פרס ישראל למפעל חיים.
ספריו

המשפחה הגדולה של שין טית. תל אביב, הארץ, תשי"ד 1954
הילד שקראו לו רבקה: מסיפורי השכונה, דביר, תשט"ו
מסע צה"ל בסיני. ירושלים, שוקן, תשי"ז 1957.
שפע וחרדה: מסע בארצות הברית. ירושלים, שוקן, תשכ"ג, 1962.
חשופים בצריח. ירושלים, שוקן, תשכ"ח 1968.
גדעונים. תל אביב, מערכות, תשכ"ט 1968.
שעשוע ובתו: מעשה שהיה. ירושלים, שוקן, תשל"א 1970.
קללת הברכה. ירושלים, שוקן, תש"ל 1970.
משה דיין: ביוגרפיה. ירושלים, שוקן, תשל"ב 1971.
יומנים מאתמול. ירושלים, שוקן, תשל"ה 1975.
קנאת דוד: חיי דוד בן-גוריון (ארבעה כרכים). ירושלים, שוקן, תשל"ז 1977, ואילך.
רצח ארלוזורוב. ירושלים, שוקן, תשמ"ב 1982.
בן-גוריון וערביי ארץ-ישראל: מהשלמה למלחמה. ירושלים, שוקן, 1985
הדרך לאייר. משרד הביטחון, תשמ"ז, 1986.
עונת הגז. תל אביב, איש דור, 1992.
הפצע ועוללותיו: (אלוף הרכבי ופרשת לבון). תל אביב, רמות, אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ד 1994.
השנים הנעלמות והחור השחור. תל אביב, דביר, תשנ"ט 1999.
הקומונארים: מחזה בשלוש מערכות. תל אביב.
הגברת מקומת הגג (תסכית). מוזיקה פרנק פלג. תל אביב.
קלב"ן.-הוצאת איש-דור.