יהדות בולגריה
החינוך ותנועות הנוער > החינוך

עדויות שניוניות למנגנון חינוכי בקרב קהילת יהודי בולגריה קיימות מראשית ימי הקהילה, עת נשלט האזור על ידי האימפריה הרומית. גם לאורך תקופת שליטתן של האימפריה הביזנטית, האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה מתוארים בני הקהילה כאוריינים והסוחרים מקרבם כרב לשוניים. מעמדם הכלכלי והחברתי היה איתן ובחלק מהמקרים אף התערו בחוגי השלטון. לאורך השנים פעלו בקהילות השונות מלומדים ורבנים כגון יוסף קארו בניקופול, טוביה בן אליעזר בקסטוריה והרב דוסא בן משה "היווני" בווידין.
עדויות ממקורות ראשוניים למוסדות חינוך קיימות החל מהתקופה העות'מאנית. החינוך התבסס על בתי למידה לבנים שנקראו מֶלְדָארִי ובו למדו בני משפחות אמידות במשך חצי יום חומש ותפילות על ידי שינונם. בהמשך היום הועסקו התלמידים כשוליות בקרב אומני הקהילה. תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית אשר לווה במשבר כלכלי חריף והידרדרות המצב הביטחוני באזור בולגריה, הוביל לניתוק הדרגתי של הקשר עם מרכזי ההלכה באיסטנבול, סלוניקי ואדירנה. מספר התלמידים במלדארי הלך ופחת ומיעוט קטן של משפחות עשירות שלח את ילדיהן ללימודים מחוץ לבולגריה. אחוז האוריינות הצטמצם מאוד.
תהליך הרפורמות ברחבי האימפריה העות'מאנית שכונה הטנזימאט, בשילוב התחייה הלאומית הבולגרית לא פסחו על הקהילה היהודית והחל תהליך רפורמות בחינוך שראשיתו בשדרוג המלדארי והמשכו בכניסתה של רשת כל ישראל חברים לבולגריה ופתיחת בתי ספר לבנים ולבנות ובכללם גם בתי ספר מקצועיים. לאחר עצמאות בולגריה, הגיעו למדינה משכילים יהודים מהאימפריה הרוסית בהזמנת הממשלה הבולגרית. המשכילים כגון צבי בלקובסקי ובוריס שץ האיצו את מפעל ההשכלה. במקביל, נוסדה התנועה הציונית במדינה וזו פעלה למסד רשת בתי ספר קהילתיים בעלת תוכנית לימודים הנושאת אופי לאומי ובכלל זה לימוד העברית. השונות בין מטרות העל של מוסדות החינוך של כי"ח ובין אלו של התנועה הציונית הוביל לעימות קשה בין שני הגורמים ולמרות ניסיונות תווך חוזרים ונשנים, בעיקר מצד הרב הראשי מרדכי אהרנפרייז, הוא הסתיים בניצחון התנועה הציונית ועזיבת רשת כל ישראל חברים את בולגריה.
לאחר עזיבת רשת כי"ח התבסס מעמדם של בתי הספר הקהילתיים ולכל מוסד נבחר ועד בן 5 נציגים שהגיעו מקרב המפלגות הפוליטיות השונות בקהילה. הקונסיסטוריה הקימה מחלקת חינוך ובמסגרתה מינו מפקחים מטעמה אשר בדרך כלל הגיעו מחוץ לבולגריה. בתי הספר הקהילתיים נתנו מענה לבני מעמד הצווארון הכחול ומטה בשל העלויות הנמוכות של הלימודים. תוכני הלימוד הדגישו את הפן הציוני, לימודי העברית והעלייה לארץ ישראל. לקראת סוף שנות ה־30 העדיפו כ־45 אחוזים מההורים לשלוח את ילדיהם לבתי הספר הציבוריים וזאת בשל הרמה הכללית הלא מספקת בבתי הספר הקהילתיים. בתי הספר הקהילתיים המשיכו בפעולתם, גם לאחר החלת החוק להגנת האומה וזאת משום שהוגדרו חלק ממערכת החינוך הארצית בהתאם ל"חוק להשכלת העם". במאי 1943, לאחר גירוש יהודי סופיה ושיכונם במוסדות ציבור בערים השונות הופסקה פעילות מוסדות החינוך מחוסר ברירה.
בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת הבולגרית, שבו מוסדות החינוך לפעול תוך מינוי ועדים ממונים מטעם הקומוניסטים היהודים אשר השתלטו בכוח על מוסדות הקהילה. התחולל מאבק איתנים בין התנועה הציונית לבין הקומוניסטים על אופייה של מערכת החינוך והוא הסתיים בניצחון הקומוניסטים. עם זאת, מרבית יהודי בולגריה עלו למדינת ישראל בגל עלייה שרובו הסתיים בשלהי 1949 וכך נסגרו מוסדות החינוך בתהליך מדורג בשל חוסר בתלמידים והמבנים נמסרו לידי השלטונות. השלטון הקומוניסטי רדף כל סממן זר לאומי ודתי וגם המוסדות המועטים שעוד המשיכו בפעילותם נסגרו בתקופת כהונתו של וולקו צ'רבנקוב כראש ממשלת בולגריה. לאורך כל שנות שלטון הקומוניסטים בבולגריה למדו בני הקהילה במוסדות החינוך הציבוריים ונעדרו כמעט כל סממן קהילתי. בראשית שנות ה־90, לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי בבולגריה חודשה הפעילות הקהילתית והחינוכית תחת ארגון "שלום" שהוא ארגון הגג של יהודי בולגריה. בשלהי העשור הראשון של המאה ה־21 פעל בסופיה קומפלקס בית ספר יסודי המשולב עם גן ילדים ובו למדו כמה מאות תלמידים, כאשר תוכני הלימוד כללו שעורי עברית ואנגלית וכן נלמדו חגי ומועדי ישראל. בית הספר נתמך תקציבית על ידי ממשלת בולגריה.