stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אופוס קוואדרטום

(א) מערכת איזודומית יוונית
(ב) מערכת יוונית של אורתוסטטים ודיאטונים מתחלפים
(ג) מערכת רומית ארכאית
 (ד) מערכת רומית של שורות של אורתוסטטים ודיאטונים
אופוס קוואדראטום (בלטינית: Opus Quadratum) היא טכניקת בנייה של רומא העתיקה, שבה שורות של אבנים רבועות הונחו בשורות מקבילות בגובה אחיד, לרוב בבנייה יבשה.
בהקשר הרומי, הטכניקה שימשה כבר במאה ה-6 לפני הספירה ושוכללה בהדרגה, עם סדירות רבה יותר של החיתוך וסידור מורכב יותר של הבלוקים. השימוש נמשך גם לאחר הכנסת המלט לאורך כל העידן הקיסרי, לצד טכניקות אחרות, אך כעת שמור למבנים בעלי יוקרה מיוחדת.
טכניקת הבנייה עצמה שימשה לאורך מאות שנים, אולם תיארוך של מקרים ספציפיים אפשר באופן מוגבל בהסתמך על סוג האבן בה משתמשים, יחידת המידה המשמשת לחיתוך הבלוקים ואופן סידורם במהלך ההתקנה.
בתחילה (במה שבעבר הוגדר כ"אופן אטרוסקי") שורות הבלוקים הציגו אי-רציפות והבלוקים עצמם לא היו הומוגניים לחלוטין, כמו בדוגמאות מהתקופה הארכאית בערים האטרוסקיות וברומא (בורות מים תת-קרקעיים, טרסות, קירות ובמות המקדש).
לאחר מכן ("באופן יווני"), מסדרים את הבלוקים המקבילים ב"חיתוך" הבנייה (הצד הארוך יותר נראה) או "הראש" (הצד הקצר יותר נראה, ואילו הצד הארוך יותר משתרע לעובי הקיר). קוביות ראש ואבני חיתוך מתחלפות בדרכים שונות בשורה ומשורה אחת לאחרת. יתר על כן, קיימת נטייה לגרום למפרקים בין הבלוקים להתאים למרכז הבלוקים של השורה הבסיסית.
היצירה הריבועית האיזודומית (opus isodomum), שמקורה במודלים יווניים, מורכבת מגושים מקבילים בעלי ממדים שווים המסודרים כולם לרוחב הקצוות כאשר המפרקים האנכיים ממוקמים בין שורה אחת לשנייה.
עם כניסת עבודות המלט, בנייה בלוקים ממשיכה לשמש כחיפוי חיצוני. חלק מהבלוקים מוכנסים לסירוגין "בחלק העליון", ומקשרים את בניית הבלוקים לליבת המלט הפנימית.
השימוש בלבנים לחיפוי החיצוני של ליבת המלט, לאחר מכן הן מכוסות בלוחות טיח או שיש, הוביל לירידה בשימוש בשיטה זו, אשר עם זאת, עדיין הייתה בשימוש, במיוחד עבור חלקים מהמבנים בעלי עומס סטטי גדול יותר ( קשתות ועמודים, שתמכו במשקלים הגדולים ביותר, גשרים, אמות מים וכו').
אבן גזית

בתקופת הקיסר קלאודיוס, מסיבות אסתטיות, הנוהג של השארת החלק המרכזי הבולט והמחוספס ביותר בכוונה על פני הבלוקים החשופים הפך לנפוץ, בעוד שרק לחלקים התואמים לחיבורים היו גימורים שטוחים, מה שהעניק לבנייה ביתר מראה "כפרי".
טכניקות הרכבה והרמה

עם כניסתו של השיש, נפוצו כמה שיפורים טכניים, שנבעו מהמסורת היוונית הגדולה: למשל, פני הבלוקים שבאו במגע עם הבלוקים הסמוכים הונמכו מעט בחלק המרכזי, כך להבטיח חיבור מדויק יותר של הבלוקים. תהליך זה, שכבר נעשה בו שימוש באנדרטאות היווניות הגדולות, נקרא anathyrosis.
הבלוקים חוברו זה לזה גם באמצעות סיכות מתכת ומהדקים, שהבטיחו טוב יותר את יציבות הבנייה הן אנכית והן אופקית. יסודות המתכת הוכנסו לחללים שנעשו במיוחד על המשטחים וקובעו במקומם באמצעות עופרת מותכת.
בימי הביניים נעשו ניסיונות לחלץ את יסודות המתכת הללו מאנדרטאות שעדיין עומדות על מנת לעשות בהם שימוש חוזר, וגושי האבן נחפרו החל מהחיבורים שבין גוש אחד למשנהו: ל"טיפול" שיטתי זה "החורים" הם נוכחים למשל בקשתות הקולוסיאום ובאנדרטות גדולות אחרות שנבנו או מכוסות ב-opus quadratum שהגיעו אלינו.
חללים נוספים נוצרו במשטחים הנסתרים של הבלוק כדי לאפשר את הרמתו. היו מספר טכניקות, כולל:
שקעים חצי עגולים או בולטים שבוטלו מאוחר יותר בצידי הבלוק, אפשרו הכנסת חבלים;
מלקחיים מברזל, מעין מלקחיים שהמשקל עצמו הידק, וקצותיהן הוכנסו לחללים קטנים שנעשו במיוחד כדי למנוע החלקה.
olivella, טבעת עם מוטות מתכת תלויים שהוכנסו לחללים שהתקבלו במשטח העליון של הבלוק ועם קירות אלכסוניים: בהרמה נטו הסורגים להתרחב והפעילו כוח על דפנות החור, מה שמאפשר את הרמת הבלוק.
ערכים קשורים

טכניקת בנייה רומית
אבני בניין ברומא העתיקה
אופוס קמנטיקיום
הערות שוליים

↑  Aqua Clopedia, a picture dictionary on Roman aqueducts: Roman concrete / opus caementicium, www.romanaqueducts.info
↑  On the interior of the temple and the pronaos, web.archive.org, ‏2022-04-22
↑  Riddle solved: Why was Roman concrete so durable?, archive.md, ‏2023-02-10
↑  G. R. H. Wright, Ancient Building Technology, Volume 3: Construction (2 Vols), BRILL, 2009-11-23, ISBN 978-90-04-17745-1. (באנגלית)
SolidWorks

| --- | --- |
לוגו חברת SolidWorks
 מפתח:  SolidWorks Corporation
 מחזור חיים:  21 במרץ 1995 – הווה (29 שנים) 
 גרסה אחרונה:  SolidWorks 2023 SP5 (2023) 
 גרסת בטא:  2019 b3
 מערכת הפעלה:  חלונות
 סוג רישיון:  קנייני
 קטגוריה:  תוכנת תיב"ם
 www.solidworks.co.il
 
SolidWorks היא תוכנת תיב"ם (CAD) תלת־ממדית מבית חברת SolidWorks Corporation (כיום חברת בת של חברת דאסו סיסטמס). בישראל משווקת התוכנה על ידי חברת סיסטמטיקס, חברה ישראלית שהוקמה ב-1979, וחברת סולידקם, חברת CAM ישראלית, ומשווקת פתרונות מחשוב ותוכנות שרטוט וניהול לשוק הישראלי.
התוכנה יצאה לשוק בשנת 1995, וכיום היא אחת התוכנות המובילות בתחום השרטוט המכני, והיא מערכת התכנון המכני הנמכרת ביותר בישראל.
לעומת אוטוקאד, המיועדת בעיקר לתחום האדריכלות והבניין, סולידוורקס פונה יותר לתחום המכונות וההנדסה המכנית, אך גם נפוצה בעולם בקרב מעצבים תעשייתיים.
מוצרים:
SolidWorks Premium
SolidWorks Professional
SolidWorks Standard
SolidWorks for Students
SolidWorks Simulations
SolidWorks Enterprise PDM
3DVIA
DriveWorks
SolidWorks Routing
CircuitWorks
eDrawings
Solidworks Visualize
הערות שוליים

↑  על פי נתוני אתר החברה
היינריך מאן

| --- | --- |

היינריך מאן ב-1906
 לידה:  27 במרץ 1871 ליבק, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  11 במרץ 1950 (בגיל 78) סנטה מוניקה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Luiz (Ludwig) Heinrich Mann
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות דורותיאנשטאדט 
 אירועים משמעותיים:  שריפת הספרים בגרמניה הנאצית (1933) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרידריך וילהלם 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 יצירות בולטות:  Professor Unrat, Der Untertan 
 בן או בת זוג:  Maria Kanova (1912–1930)  Nelly Mann (1939–1944) 
 צאצאים:  Leonie Mann-Aškenazy 
 פרסים והוקרה:  הפרס הלאומי של מזרח גרמניה 
 חתימה:   
 
היינריך מאן (בגרמנית: Heinrich Mann‏; 27 במרץ 1871 – 12 במרץ 1950) היה סופר ומחזאי גרמני, אחיו הבכור של הסופר תומאס מאן. נמנה עם הדמויות הבולטות באסכולת "התכליתיות החדשה" (Neue Sachlichkeit). כסופר היה מחויב חברתית, ויצירותיו הידועות ביותר הן התקפות על מבנה החברה הגרמנית תחת הקיסר וילהלם השני.
ביוגרפיה

מאן נולד בעיר הנמל ההנזיאטית ליבק, בן בכור לסנאטור תומאס יוהאן היינריך מאן, סוחר תבואה משגשג ושר האוצר של העיר החופשית ליבק, מדינה במסגרת האימפריה הגרמנית. אמו הייתה יוליה (ז'וליה) ברוהנס דה סילבה, ילידת ברזיל, ממוצא גרמני-פורטוגזי ובעלת שורשים אינדיאנים מברזיל.
לאחר מות אביו עברה המשפחה למינכן, שם, ב-1891, התחיל היינריך מאן קריירה כסופר פרילנסר, עצמאי מבחינה כלכלית. הוא חי אחר כך בברלין, ובילה תקופות ארוכות מחוץ לגרמניה, במיוחד בצרפת.
מאן היה סוציאליסט ודמוקרט בהשקפותיו, ותקף בחריפות את המעמד הבינוני-הגבוה, את המיליטריזם ואת הנאציזם. לאחר עליית הנאצים לשלטון גלה מגרמניה. ספריו הועלו באש בשריפת הספרים ב-10 במאי 1933 ביחד עם אלו של אחיו תומאס. בספטמבר 1933 נשללה אזרחותו הגרמנית.
ביוגרפיה > שנותיו האחרונות

בצרפת היה היינריך מאן פעיל בסביבת הפליטים הגרמנים האנטי-נאצים והשתתף בחוג "לוטציה" ששאף להקמת תנועה אנטי-נאצית בשם "החזית העממית גרמנית". ב-2 בפברואר 1936 נבחר ליושב ראש לשם כבוד של החוג. באותה תקופה כתב בעיתונים הגרמנים בגולה "די ולטביהנה", "פאריזר טאגבלאט" ובעיתון הצרפתי "דפש דה טולוז". כן פרסם ופירש את "דפים נצחיים" של פרידריך ניטשה.
אחרי התבוסה הצרפתית מול גרמניה הנאצית ביוני 1940, נמלט לארצות הברית דרך ספרד ופורטוגל.
בשנות ה-30 ובהיותו בגלות בארצות הברית, ירדה הפופולריות של כתביו. עם זאת, בימי גלותו בצרפת, כתב את שני הרומנים ההיסטוריים על חייו ופעלו של המלך אנרי הרביעי שכללו רמזים על התפתחות העוינות בין גרמניה לצרפת: "Die Jugend des Königs Henri Quatre" ("נעורי המלך אנרי הרביעי") ו-"Die Vollendung des Königs Henri Quatre" ("בגרותו של המלך אנרי הרביעי"), ספרים שזכו לשבחי אחיו תומאס שהעלה על נס את "הפאר והדינמיות של אמנותו".
אשתו השנייה, נלי (1944-1898) התאבדה בשנת 1944 בלוס אנג'לס. היינריך מאן נפטר בסנטה מוניקה, קליפורניה ב-11 במרץ 1950, שישה עשר יום לפני יום הולדתו ה-79. במותו היה בודד וחסר אמצעים. בשבועות שקדמו למותו תכנן נסיעה לברלין המזרחית, כדי להיכנס לתפקיד יושב ראש האקדמיה לאמנויות בגרמניה המזרחית. אפרו הועבר לקבורה בגרמניה המזרחית ונקבר בקבר כבוד בבית הקברות דורותיאנשטאדט בברלין.
מספריו בעברית

מסטנדאל עד פראנס, תרגמה לאה גולדברג, מרחביה, הקיבוץ הארצי, השומר הצעיר, 1941
הנתין, תרגם צבי ארד, זמורה ביתן, תשמ"ו 1986
פרופסור אונרט, תרגם צבי ארד, זמורה ביתן, 1987. על פיו הופק הסרט "המלאך הכחול"
נעורי המלך הנרי הרביעי, תרגמה לאה גולדברג, 1960, ספריית הפועלים, ובהוצאה נוספת: הוצאת הקיבוץ הארצי, השומר הצעיר, סדרה בעריכת עזריאל אוכמני
הערות שוליים

↑  ספרים לשריפה בברלין, דבר, 3 במאי 1933
↑  על הסופרים השרופים בגרמניה, דואר היום, 11 באוגוסט 1933
↑  רשימת משוללי האזרחות בגרמניה, דבר, 6 בספטמבר 1933
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265087105171  PLWABN: 9810690639305606  BIBSYS: 90066552  BNC: 000110924  BNE: XX830563  BnF: cb121613765 (data)  CANTIC: a10118056  CiNii: DA00591745  GND: 118577131  ISNI: 0000 0001 2128 1495  LCCN: n79056484  LNB: 000060121  MusicBrainz: 070d2329-04e9-461a-9fd6-92ecca153368  NDL: 00448692  NKC: jn19990005362  NLA: 35326063  NLG: 70041  NLK: KAC199617619  NSK: 000098318  NTA: 068693362  RERO: 02-A003557178  RKD: 235371  SELIBR: 206486  SNAC: w6m330k6  SUDOC: 030137055  Trove: 912429  VcBA: 495/105272  VIAF: 36957174   WorldCat (עם VIAF): 36957174 
ערך זה הוא קצרמרבנושא סופרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הלוגוס (מועדון)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°04′06″N 34°46′12″E﻿ / ﻿32.06844444°N 34.76994444°E﻿ / 32.06844444; 34.76994444
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) הלוגוס(למפת תל אביב רגילה) הלוגוס(למפת גוש דן רגילה) הלוגוס(למפת גוש דן מוגדלת) הלוגוס  he הלוגוסhe הלוגוסמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הלוֹגוּס היה פאב-מועדון בתל אביב אשר שימש להופעות רוק. הלוגוס הוקם על ידי רונן זיו ומיקי גפן, חברי ילדות ממושב בני ציון. המקום, ששכן במדרחוב נחלת בנימין, פעל משנות ה-80 ועד סגירתו ב-2001.
המועדון היווה אבן דרך בתרבות הרוק הישראלי של שנות ה-90, והופיעו בו מיטב אמני הרוק של אותה התקופה, ביניהם: ערן צור, המכשפות, דן תורן, דני רובס, יוסי אלפנט, זקני צפת, יצחק קלפטר, פורטיסחרוף, איפה הילד, רוקפור, ברי סחרוף ואחרים.
המועדון אופיין בצפיפות רבה, ולעיתים אף במחנק אשר נבע מעשן סיגריות סמיך, אך רבים טענו כי עובדה זו תרמה רבות להרגשת האינטימיות בהופעות. היה זה המועדון הראשון בישראל אשר שימש כפאב ובמקביל הופיעו בו אמנים שונים. בעקבות הצלחתו הגדולה של המועדון נפתחו מועדונים נוספים בסגנון זה, כדוגמת מועדון הבארבי.
בתחילת שנות ה-90 צולמו בלוגוס תוכניות הטלוויזיה "קול הפופ" ו"קול הרוק", בהנחיית יואב קוטנר, אשר כללו הופעות נבחרות מהמקום.
אחת ההופעות המפורסמות בתולדות המועדון הייתה הופעתם של יוסי אלפנט יחד עם להקת "וויילד קרוז" ב-6 בספטמבר 1991, ובמהלך הופעה זו באחת ההפסקות, נפטר אלפנט מדום לב.
הופעה מפורסמת נוספת במועדון, שלא התקיימה בסופו של דבר, הייתה ההופעה של להקת המכשפות שתוכננה ל-2 באוקטובר 1997. הופעה זו תוכננה להיות הופעת הקאמבק של הלהקה לאחר כשנה ללא פעילות, אך היא לא התקיימה בסופו של דבר בשל מות סולנית הלהקה ענבל פרלמוטר בלילה שלפני ההופעה בתאונת דרכים. ב-30 באוקטובר 1997 התקיימה במועדון הופעה לזכרה של פרלמוטר.
ראו גם

רוקXן - מועדון הופעות שפעל מ-1989 ועד 1994 בתל אביב
הערות שוליים

↑  רועי הולר, רצועה חדשה: רוק משנות ה-90, באתר ynet, 14 במרץ 2005
↑  שי להב, כמה חבל, יוסי: המורשת של יוסי אלפנט, באתר ynet, 31 באוגוסט 2011
↑  עמי פרידמן, 25 ללכתו: מופע מחווה ליוסי אלפנט, באתר ynet, 1 באוגוסט 2016
יוליוס הירש

"אבן נגף" לזכרו במדרכה שמול ביתו בקרלסרוהה
יוליוס הירש (Julius Hirsch; ‏7 באפריל 1892 - 8 במרץ 1943?) היה כדורגלן יהודי-גרמני, שחקן הנבחרת הלאומית. הוא נספה בשואה במחנה ההשמדה אושוויץ.
קורות חייו > תחילת דרכו, קריירה ספורטיבית

יוליוס הירש נולד למשפחה יהודית בת ארבעה ילדים בעיירה אכרן שבמערב מדינת באדן-וירטמברג בגרמניה. אביו היה קצין בצבא הגרמני במלחמת פרוסיה צרפת, וחינך את ילדיו ללאומיות גרמנית. הירש למד בבתי ספר בקרלסרוהה, וסיים את לימודיו בבית ספר למסחר בעיר. במהלך השנים עבד הירש בעבודות שונות, בחברה למוצרי עור שימש שם כחניך, ובמקומות אחרים, וזאת במקביל לקריירה הספורטיבית שלו.
הירש החל את קריירת הכדורגל שלו בשנת 1902 בהיותו בן 10, בקבוצת קרלסרוהה FV. הקבוצה הייתה אחת החזקות ביותר בגרמניה, זכתה באליפות הכדורגל של דרום גרמניה מדי שנה בין 1901 ל-1905 ובשנת 1905 בסגנות האליפות הגרמנית. בתקופה זו לא הייתה מערכת ליגות אחידה, והקבוצות נאבקו במסגרת ליגות אזוריות, כאשר בסוף העונה היו אלופי הליגות האזוריות נאבקים על גביע שכונה "גביע ויקטוריה".
בשנת 1909 הגיע לקבוצה המאמן הבריטי ויליאם טאונלי, ושיתף את הירש הצעיר במדי קבוצת הבוגרים במשחק נגד פרייבורג. הירש כבש שער כבר במשחק הבכורה שלו, וזכה בתמיכתו של טאונלי, שהשאיר אותו בקבוצת הבוגרים. בעונת 1909 1910 זכתה הקבוצה באליפות, לאחר מאבק צמוד מול היריבה העירונית FC פניקס.
הירש תיפקד כקשר שמאלי מהיר וחזק, והיה ידוע בשל בעיטותיו החזקות ברגל שמאל. ביחד עם חבריו לקבוצה גוטפריד פוקס ופריץ פדרר נודעו השלושה כ"שלישיית המרכז", וצורפו לנבחרת הלאומית. בין 1910 ל-1913 זכתה קרלסרוהה FV שלוש פעמים באליפות הדרום גרמנית, והייתה מתחרה חזקה על התואר הכלל גרמני.
במדי הנבחרת הגרמנית שיחק הירש שבע פעמים. משחק השיא בו השתתף היה התיקו 5:5 נגד נבחרת הולנד בזוולה, בו הבקיע הירש ארבעה שערים, השערים היחידים שהבקיע במדי הנבחרת הלאומית. משחק זה נחשב לאחד מהשיאים של נבחרת גרמניה לפני מלחמת העולם הראשונה. הירש השתתף בשניים ממשחקי הנבחרת באולימפיאדת סטוקהולם ב-1912. בשנת 1913 עבר לקבוצת גרויטר פירת', עמה זכה באליפות גרמניה ב-1914. לאחר המלחמה, ב-1919 שב לקרלסרוהה, והמשיך לשחק שם עד לפרישתו ב-1925.
קורות חייו > לאחר מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא הגרמני, ונלחם במשך ארבע שנים, הגיע לדרגת סמל משנה (Vizefeldwebel) וזכה בצלב הברזל מדרגה שנייה. אחיו נהרג במלחמה זו.
ב-1920 נישא לאלה קרולינה האוזר, בת קרלסרוהה, פרוטסטנטית. מנישואים אלו נולדו לזוג שני ילדים שקיבלו חינוך יהודי.[דרוש מקור] הירש עבד בקרלסרוהה במפעל של אביו, שייצר מדים ודגלים, וכן ציוד ספורטיבי. ב-1926 פרש האב והעביר את ניהול העסק לבניו. המשבר הכלכלי הביא לפשיטת רגל של העסק בשנת 1933.
קורות חייו > חייו בגרמניה הנאצית ואחריתו

הירש התפרנס זמן מה מאימון קבוצות כדורגל באלזס. ב-1934 ניסה למצוא עבודה כמאמן בקרלסרוהה, ואימן קבוצת כדורגל של ותיקי המלחמה היהודים, ובה בעת עבד כסוכן מכירות. בשנה זו הודיע לקבוצתו, כי הוא מבטל את חברותו, לאחר שקרא בעיתון שבקרוב תיאסר על יהודים השתתפות במועדוני כדורגל. לאחר מכן, בשנת 1938 עבר העסק בו עבד "אריזציה" והוא איבד את משרתו. בהוראת הנאצים הושמט שמו מכל הפרסומים הנוגעים להשגי הנבחרת בתקופתו.
בתקופה זו ניסה להתאבד באמצעות קפיצה מרכבת נוסעת, ואושפז לתקופה קצרה בבית חולים פסיכיאטרי. עם שחרורו התגרש הירש מאשתו, בתקווה כי גירושים אלו יסייעו לילדיו ולאשתו לשרוד. ילדיו נחשבו על פי חוקי נירנברג "בני תערובת מן הדרגה הראשונה", לבשו את הטלאי הצהוב עבדו בעבודות כפייה, וגורשו לטרזין. שניהם שרדו את המלחמה ושבו לקרלסרוהה.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה הועסק בעבודות כפייה. במרץ 1943 גורש לאושוויץ. גורלו אינו ברור, ושמו אינו מופיע בין המגיעים למחנה מטרנספורט זה, אך מסיבה כלשהי נרשמו רק שמות כ-150 מתוך 1,500 היהודים שהגיעו לטרנספורט. אין לדעת מה אירע לו לאחר מרץ 1943, ורבים הסיכויים כי הושמד באושוויץ. לבקשת ילדיו הכריז בית משפט בקרלסרוהה ב-1950 כי הוא נפטר ב-8 במאי 1945.
הנצחתו

בתחילת שנות האלפיים החליטה התאחדות הכדורגל הגרמנית לבחון את יחסה לעברה בתקופה הנאצית. חלק מהלקחים שהופקו היה העלאת שמם של כדורגלני העבר היהודים ששיחקו בנבחרת, והנצחת מורשתם. במסגרת זו החלה ב-2005 הנבחרת לחלק את "פרס יוליוס הירש" לארגונים ויחידים הפועלים לקידום החירות, הסובלנות וההומאניות.
הפרס, בסך 20,000 אירו, חולק לראשונה ב-13 בספטמבר 2005, אז זכה בפרס מועדון הכדורגל באיירן מינכן בשל המשחק שקיימה הקבוצה עם קבוצה ישראלית פלסטינית משותפת, בחסות מרכז פרס לשלום, ובשל מסירותו של המועדון לסובלנות, והתנגדותו לקיצוניות, לשנאת זרים ולאנטישמיות. לאחר מכן זכו בפרס ארגוני אוהדים, וארגוני נוער שפעלו כנגד נטיות אנטישמיות ושנאת זרים בספורט הגרמני, ולמען קירוב לבבות.
בשנת 2020 זכה בפרס הכבוד הישראלי הראשון, עודד ברידא על הפרויקט LIGA TEREZIN
על שמו של הירש נקרא מגרש כדורגל בברלין, המשמש, בין היתר, כביתה של קבוצת "מכבי ברלין". שמו מונצח בלוחות זיכרון בעירו, קרלסרוהה (במסגרת פרויקט "אבני נגף" המציב לוחות זיכרון בצורת אבני מדרכה קטנות ליד בתיהם של קורבנות הנאצים). כן נקראים על שמו מגרשי ספורט ומשחקים במקומות נוספים בגרמניה.
במוזיאון הכדורגל הגרמני (Deutsches Fußballmuseum) ניתן מקום נרחב להירש. בתערוכה מוצגים מסמכים, "אבן נגף" ותמונות מחייו והמגן על שמו.
לקריאה נוספת

אייל לוי, "אגדת ג'וליוס הירש", ספורט מעריב, 21.4.2009.
עלי ססטרואמיג'ויו

"ראדֶן" עלי סַסטרואמיג'ויו (באינדונזית: Ali Sastroamidjojo או Ali Sastroamijoyo;‏ 21 במאי 1903 גראבאג, ג'אווה המרכזית, אז איי הודו המזרחיים ההולנדיים – 13 במרץ 1976, ג'קרטה) היה פוליטיקאי ודיפלומט אינדונזי, ראש ממשלת אינדונזיה בשנים 1953–1955 ו-1956–1957 תחת נשיאותו של סוקרנו. בין 1948–1949 היה שר החינוך ובשנים 1956–1957 שר הביטחון כשר הביטחון של אינדונזיה.
ססטרואמיג'ויו כיהן בשנים 1950–1955 כשגריר הראשון של ארצו בארצות הברית, קנדה ומקסיקו ובשנים 1957–1960 כיהן כנציג הקבוע (שגריר) של אינדונזיה באו"ם. בין השנים 1960–1966 עמד בראש המפלגה הלאומית האינדונזית מיסודם של סוקרנו ואחרים. בשנת 1955 הוא נבחר ליושב ראש הוועידה האפרו-אסייתית בבאנדונג. ססטרואמיג'ויו היה משפטן בהכשרתו.
ביוגרפיה > שנותיו המוקדמות

ססטרואמיג'ויו נולד בשנת 1903 בגראבאג מרבאבו (Grabag Merbabu), עיירה למרגלות ההר מרבאבו, במרכז ג'אווה, אז במושבה ההולנדית בשם איי הודו המזרחיים ההולנדיים, המהווים בימינו את אינדונזיה, כ־20 ק"מ מן העיר מאגלנג. הוא היה הילד האחד עשר מתוך תריסר ילדיה של משפחת אצילים מהדרגה הנמוכה ("פְּריאַי") של תת-המחוז ("קבופאטן") מאגלנג. ססטרואמיג'ויו האב כיהן כפקיד בכיר בממשל של תת-המחוז. האם נקראה קוּסטייה.
הוא גדל ביישוב הולדתו על ברכי האסלאם הסוני, התרבות המערבית והתרבות הג'אוונית המקומית. רכש ידידים בני משפחות איכרים, איתם נהג לשחק.
בהמשך עברה המשפחה לעיר מאגלנג, בה קיבל ססטרואמיג'ויו חינוך מערבי ובמקביל למד היטב את השפה הג'אוונית ואת מצוות האסלאם.
בדומה לרבים מבני האצולה המקומית, למד ססטרואמיג'ויו בבית ספר הולנדי - בית הספר ע"ש המלכה וילהלמינה. מאוחר יותר נסע להולנד ללמוד משפטים באוניברסיטת ליידן. בתום לימודיו קיבל בשנת 1927 תואר מוסמך למשפטים,
ביוגרפיה > פעיל במאבק הלאומי

מגיל צעיר היה פעיל ססטרואמיג'ויו בארגונים שנאבקו בשלטון הקולוניאלי - כמו "יונג ג'אווה" (ג'אווה הצעירה) (1922-1918) ובשורות האיגוד הלאומי האינדונזי (Perhimpunan Indonesia) 1928-1923) שעל יסודו קמה המפלגה הלאומית האינדונזית בראשות סוקרנו. מפלגה זו שאפה לשחרור מהמעצמה הקולוניאלית - הולנד.
בחשד לעידוד ההתנגדות לכיבוש ההולנדי נעצר ססטרואמיג'ויו בספטמבר 1927 על ידי המשטרה ההולנדית יחד עם מוחמד האטה, נאסר פמונצ'אק ועבדול מג'יד אך בהמשך זוכה. בשנת 1928 הוא פתח משרד עורכי דין יחד עם מ. סוג'ודי.
יחד עם ד"ר סוקימן ויריוסנג'ויו פרסם את העיתון "ג'נגט" בסוראקרטה. בשלב מסוים עזב את המפלגה של סוקרנו (שבה היה חבר משנת 1928) כדי להצטרף ב-1937 לסיעה של סרטונו, גרינדו (Gerindo). אחרי השגת העצמאות חזר למפלגה הלאומית.
באוגוסט 1944 תחת הכיבוש היפני, התמנה ססטרואמיג'ויו על ידי שלטונות הכיבוש כ"ראש הלשכה לכלכלת העם" - מנגנון שהיה אמור להעביר נדל"ן שבבעלות הולנדית לידיים מקומיות, שהיו זכאיות גם לסיוע כספי מהיפנים. אולם יישום סוגיה זו התנהל בקצב איטי מאוד.
ביוגרפיה > שליחויות פוליטיות ודיפלומטיות. שר בממשלה

ססטרואמיג'ויו שימש כסגן שר ההסברה בממשלה הרפובליקנית הראשונה של סוקרנו. הקונגרס הראשון לתרבות שהתקיים בג'וג'קרטה ב-1948 הסתייג מאפשרות של התערבות יתר של המדינה בעיצוב התרבות, שהזכירה לו את הדוגמה השלילית של הכובשים היפנים.
בשנים 1948–1949 נכנס ד"ר עלי ססטרואמיג'ויו לממשלות של אמיר שריפודין ומוחמד האטה כשר החינוך הלאומי. בעת מבצע דיכוי של השלטונות ההולנדים נעצר עלי בדצמבר 1948 ואחר כך שוחרר בתחילת שנת 1949.
באוגוסט 1948-נובמבר 1949 היה חבר במשלחת האינדונזית בוועידת השולחן העגול בהאג שדנה בהקמת המדינה האינדונזית העצמאית, בהתחלה במתכונת פדרטיבית. ביולי 1949 התפטר מתפקיד השר כדי להתמקד במשא ומתן עם הולנד. ב-27 בדצמבר 1949 הושג הסכם שבו הכירה הולנד בריבונות אינדונזיה.
בשנים 1950–1955 כיהן ססטרואמיג'ויו כשגריר הראשון של ארצו בארצות הברית, והחל מ-1953 גם בקנדה ומקסיקו.
ביוגרפיה > ראש ממשלה > ממשלתו הראשונה "מדיניות עצמאית ופעילה" ביחסי חוץ

ביולי 1953 בגלל משבר ממשלתי שב לארצו וב-30 ביולי 1953 החליף את ווילופו בתפקיד ראש הממשלה. עמד בראש ממשלת קואליציה שבה מילא גם את תפקיד כשר הביטחון. הממשלה לא כללה שרים קומוניסטים אך נהנתה מתמיכה מסוימת מצד הקומוניסטים. שר אוצר מטעם המפלגה הלאומית היה אונג אן די, ממוצא סיני, דבר שהיה נדיר בזירה הפוליטית האינדונזית. בנובמבר 1954 הצליחה ממשלתו לשרוד משבר שבזמנו נטשו את הקואליציה שלושת השרים מטעם מפלגת "אינדונזיה הגדולה" שמחתה נגד המדיניות הכלכלית. בימי ממשלתו הראשונה של ססטראומיג'ויו שנמשכו כמעט שנתיים, משק המדינה הגיע למצב טוב מבחינת אספקה של אורז לכל התושבים, אך הייתה נתונה בבעיות אינפלציה, תקציב לא מאוזן, שחיתות שלטונית, מוקדי מרד אזוריים, למשל באצ'ה), מתחים בתוך הצבא (מלחמות קצינים עד כדי אנדרלמוסיה) ובין הצבא לשלטון. הממשלה התפטרה ב-23 ביולי 1955 אחרי שהצבא לא הסכים עם מינוי ראש מטה כללי מקרב וותיקי PETA לשעבר ("צבא המתנדבים מגני המולדת" שאורגן על ידי שלטונות הכיבוש היפנים בימי מלחמת העולם השנייה)
בבחירות בשנת 1955 הישגי מדיניות החוץ האינדונזית תרמו להתחזקות הגוש שמסביב למפלגה הלאומית בראשות סוקרנו.
ד"ר ססטרואמיג'ויו היה היחיד שכיהן פעמיים כראש ממשלת אינדונזיה.
ביוגרפיה > ראש ממשלה > התקררות היחסים עם המערב. שיפור היחסים עם סין העממית

היה פעיל מאוד במדיניות החוץ. שיפר את היחסים עם סין העממית והגיע איתה להסכם בקשר למקרים של אזרחות כפולה והצורך לבחור אזרחות אחת בלבד (1955). כמן כן פחת שגרירות בבייג'ינג וחתם עם סין על הסכם מסחר. עודד בהזדמנות זו הקמת חברות כלכליות בשותפות אינדונזית-סינית "שכונו על ידי המבקרים "חברות עלי-באבא". במרץ 1954 נפתחה גם השגרירות במוסקבה. בשנת 1955 פגש ססטרואמיג'ויו את מאו דזה-דונג שעשה עליו רושם של "אב משפחה" נערץ על ידי עמו.
ביוגרפיה > ראש ממשלה > ועידת באנדונג

ססטרואמיג'ויו השתתף לפי הזמנת ג'ווהרלל נהרו במפגש המנהיגים של חמש מדינות - הודו, פקיסטן, בורמה, אינדונזיה וציילון בקולומבו ב-28 באפריל - 2 במאי 1954 שביקשו להשפיע על השגת פתרון שלום בוועידת ז'נבה בסוגיית הסכסוך בהודו-סין. אחר כך ביקר בדלהי, השתתף במפגש נוסף של חמש המדינות בבוגור ויזם את ארגון ועידת באנדונג של המדינות העצמאיות באסיה ואפריקה שהתקיימה באפריל 1955 בארצו.
עלי כיהן באפריל 1955 כיושב ראש ועידת באנדונג ובהזדמות זו אירח את ראש ממשלת סין, ג'ואו אנלאי. הצלחת הוועידה בבאנדונג העמידה את אינדונזיה "על מפת העולם" כגורם משפיע. המטרות המוצהרות של עלי ושאר יוזמי הוועידה היו צמצום המתחים הנובעים מהמלחמה הקרה וחיזוק המאבק בקולוניאליזם.
ביוגרפיה > ראש ממשלה > ביטול האיחוד עם הולנד. סוגיית איריאן המערבית

בתחום היחסים עם הולנד שתי המדינות ביטלו את האיחוד הפיקטיבי ביניהן. עלי העלה בפני הולנד ובזירה הבינלאומית את עניין איריאן המערבית, שטח בשליטת הולנד, שאינדונזיה תבעה לעצמה. בוועידת באנדונג הוא השיג תמיכה בעמדה האינדונזית בסוגיה זו. (H. Feith 2007)
ביוגרפיה > ראש ממשלה > בחירות דמוקרטיות, 1955

ממשלת ססטרואמיג'ויו ואחרי התפטרותה ממשלת חארחאפ ארגנו בשנת 1955 בחירות כלליות ראשונות שנשארו בהיסטוריה של אינדונזיה כדגם של בחירות דמוקרטיות, חופשיות וחשאיות תוך צמצום מרבי של עימותים אלימים.
ביוגרפיה > ראש ממשלה > ממשלתו השנייה

ב-20 במרץ 1956 התמנה שוב עלי לראש ממשלה. גם הפעם הממשלה הורכבה ללא השתתפות הקומוניסטים. יוסיף ויביסונו כיהן בה כשר האוצר וג'ואנדה העצמאי כשר התכנון הכלכלי. הממשלה נאלצה אז להתמודד עם הידרדרות בקשרים עם הולנד, עם יריבות גוברת והולכת בין הצבא לקומוניסטים, מרד צבאי בצפון סומטרה שבזמנו דר הצבא החלפתו בתפקיד עם מוחמד האטה. עם זאת המשיך, לעמוד מול משבר ממשלתי חוזר בדצמבר 1956, (כשפרש גם סגן הנשיא האטה). בפברואר 1957 הציג הנשיא סוקרנו את עקרונות "הדמוקרטיה המודרכת" שלו. במרץ פרץ מרד פרמסטה באי סולאווסי והוכרז מצב חירום בכל המדינה. בעקבות גל של התקפות חוזרות על מדיניותו התפטר ססטרואמיג'ויו ב-14 במרץ
ביוגרפיה > המשך פעילותו

בשנים 1957–1960 פעל ססטרואמיג'ויו כנציג הקבוע של ארצו באו"ם.
אחר כך כיהן כיושב ראש המפלגה הלאומית האינדונזית, המפלגה העיקרית בשלטון, שבה ייצג את האגף השמאלי שלה. בשנים 1960–1966 נמנה עם ארבעת סגני יושב הראש של הקונגרס העממי המייעץ של אינדונזיה, ובשנת 1966 היה אחד משני הסגני-יושב הראש.
אחרי האירועים שהתחילו ה-30 בספטמבר 1965 והביאו לדיכוי ניסיונות המרד בשלטון ולדיכוי המפלגה הקומוניסטית, כונס כנס חירום של המפלגה הלאומית שבו הורחקו מהנהגת המפלגה נציגי האגף השמאלי וביניהם ד"ר ססטרואמיג'ויו.
בשנת 1967 אחרי הדחת הנשיא סוקרנו נעצר ססטרואמיג'ויו על ידי הצבא אך שוחרר כעבור זמן קצר ולא הובא למשפט. האירועים שמו קץ לקריירה הציבורית שלו.
בשנת 1976 עלי ססטרואמיג'ויו הלך לעולמו בג'קרטה בגיל 72.
מורשתו

בניין השגרירות האינדונזית בוושינגטון די. סי. נרכש על ידי עלי ססטרואמיג'ויו ב-19 בדצמבר 1951 תמורת 335,000 $.
פרסים ואותות הוקרה

תואר "גיבור לאומי של אינדונזיה"
עיטור המסדר "הכוכב של מאהאפוטרה" (Bintang Mahaputera) - דרגה ב'
ספרים

ססטרואמיג'ויו פרסם מספר ספרים בתחום היחסים הבינלאומיים ומדיניות החוץ ובהיותו בעל כישורים ספרותיים חיבר בעצמו גם ספרים אוטוביוגרפיים.
1971 - Pengantar Hukum Internasional - מבוא לחוק הבינלאומי
1972 - Politik Luar Negeri Indonesia Dewasa Ini - מדיניות החוץ האינדונזית