stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודים בספורט הרומני
כדורגל

יהודים לקחו חלק בכדורגל הרומני מראשיתו ונמנו בין שחקני הנבחרות הראשונות. עורך הדין אלמר הירש היה חבר בנבחרת רומניה בכדורגל הראשונה שהוקמה, ודאג להזמין על חשבונו מדים עבורה למשחק הבין-ארצי הראשון, מול נבחרת סרביה בכדורגל. הקשר של אגודת הגיבור קלוז', יעקובי דזידריו ( Jakobi Dezső), שזומן לנבחרת רומניה נחשב לקשר הטוב ביותר ברומניה באותה תקופה. הוא שיחק במשחק הבינלאומי הראשון של נבחרת רומניה והיה בנבחרת רומניה שיצאה למשחקי אולימפיאדת פריז (1924), אולם בדרך לשם נפצע במהלך משחק של נבחרת רומניה בווינה, אושפז שם בבית חולים, ומת בגלל זיהום, בגיל 24.
נבחרת הכדורגל של רומניה השתתפה במונדיאל הראשון, שנערך ב-1930 באורוגוואי. בנבחרת היו שני יהודים, השוער סמואל זאובר והחלוץ רודולף וצר, ששימש כקפטן הנבחרת הרומנית וגם כמאמן שותף שלה. בנוסף לכדורגלנים אלה הופיעו במסגרת נבחרת רומניה סמואל דויטש, איזידור גנסל, אלכסנדרו גלר, ניקולאה הוניגסברג, פרנץ קוגלבאואר, ז'אק מויססקו, ויליאם זומבורי, דניאל פרץ, לודוביק ראב, אלכסנדרו שוורץ ויואן וצר.
נבחרת הכדורגל של יהדות רומניה זכתה במקום הראשון במכביה השנייה.
יהודי רומניה הקימו ומימנו את מועדוני הכדורגל הגיבור קלוז', מכבי בוקרשט, מכבי צ'רנוביץ, מכבי קונסטנצה, מכבי גאלאץ, מכבי קראיובה, מכבי פיאטרה ניאמץ, מכבי דורוחוי, מכבי בוטושאן, מכבי סוצ'אבה, מכבי יאשי, מכבי קישינאו, הכוח ארד והכוח בראשוב.
סיף

אנדריי אלטמן זכה באליפות רומניה בחרב, בשנת 1935.
קאנו/קיאק

לאון רוטמן הוא חותר קאנו ומאמן בעבר, אלוף אולימפי (מלבורן 1956) בעל שתי מדליות זהב, בקאנו משוטים ליחיד למרחק 1,000 מטר ול-10,000 מטר ובעל מדליית ארד למרחק 1,000 מטר (רומא 1960) ואלוף רומניה בקאנו שש פעמים. לאחר פרישתו מספורט תחרותי עסק באימון.
שחייה

נלו בילדרמן אימן את נבחרות רומניה בשחייה ובכדורמים (1956–1958). באולימפיאדת מלבורן (1956) אימן את השחיינים והוביל את אחד משחייניה למשחה הגמר. לאחר עלייתו לישראל הוא אימן את נבחרות ישראל בשחייה ובכדורמים.
טימאה טוט זכתה במקום שני באליפות רומניה בשחייה וייצגה את רומניה באוניברסיאדת זאגרב (1987). לאחר עלייתה לישראל בשנת 1989 המשיכה להתקדם והשתתפה באליפות העולם בשחייה 1991 ובאולימפיאדת ברצלונה (1992).
שחמט

אלוף השחמט הראשון של רומניה, ומי שזכה בשלוש אליפויות רצופות, בשנים 1926, 1927 ו-1929, היה אלכסנדרו טירולר. בוריסלב קוסטיץ', שמוצאו בסרביה, זכה ב-1932 באליפות רומניה בתקופה בה למד בבוקרשט. גם אברהם באראץ זכה במקום ראשון במשותף באליפות רומניה ולקח חלק בשתי משלחות רומניות לאולימפיאדות שחמט. סרג'יו גרינברג ומיכאי גרינברג הם אב ובן שזכו באליפות רומניה, הראשון ב-1985 והשני ב-2003. גם בני משפחת עמנואל ורודיקה רייכר בלטו בשחמט הרומני. כמה שחמטאים ממוצא יהודי, ילידי רומניה, הגיעו להישגים מחוץ לרומניה, דוגמת ברנרדו וקסלר שהיה אלוף ארגנטינה, אלכסנדרו סגל שהיה אלוף ברזיל ומוריס רייזמן שזכה 6 פעמים באליפות צרפת.
אלכסנדר גינסברגר זכה במקום ראשון בשותפות בסוף שנות ה-50 (הגיע למקום ראשון-שני משותף והפסיד בדו-קרב עם חברו למקום הראשון-שני).
שחמטאים יהודים נוספים שבלטו היו ארתור קאופמן, יוסיף מנדלסון (Iosif Mendelssohn), עמנואל שפירא (Emmanuel Sapira) וגבריאל שוורצמן.
הערות שוליים

↑  Contribuția evreilor din România la cultură și civilizație, Editura Hasefer, 2004, עמוד 564 (ברומנית)
↑  Jewish Sport in Bukovina (באנגלית)
↑  GENEZA  PIONERAT - AFIRMARE (ברומנית)
↑  Sportul în Basarabia interbelică : istoria fotbalului (ברומנית)
↑  שאול גרינשטיין, המתאגרף היהודי-רומני שנאבק בכל כוחו למען מולדתו, רק כדי לגלות שאין הוא רצוי בה עוד, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 21.06.2017
↑  האנציקלופדיה לחינוך גופני ולספורט ברומניה, מהדורה שנייה, כרך א', 2015, עמוד 584 (ברומנית)
↑  מרומניה לישראל
↑  databaseOlympics.com
↑  מיצעד הדגלים בוטל - הגוש המזרחי פרש, מעריב, 8 ביוני 1969
↑  אלכס דורון, אילו כל היהודים היו במשלחת של ישראל ..., מעריב, 3 באוגוסט 1976
↑  Contribuția evreilor din România la cultură și civilizație, Editura Hasefer, 2004, עמוד 565 (ברומנית)
↑  Povestea primului meci al echipei nationale (ברומנית)
↑  Lenke Ziszovits Popper (ברומנית)
↑  ביוגרפיה (באנגלית)
↑  ISTORIA SPORTULUI ROMÂNESC: Tenis de masă (ברומנית)
↑  De ce iubim atat de mult fotbalul? Rudy Wetzer, capitanul nationalei de la CM Uruguay 1930, are cuvantul  (ברומנית)
↑  I WORLD CUP FINAL (Jules Rime Cup) (באנגלית)
↑  Evreii din fotbalul românesc. Istoria începută la Maccabi Bucureşti, pe Calea Dudeşti (ברומנית)
↑  Campioni Naţionali la Individual (ברומנית)
↑  אלכס פרלסמן, המים הם הגבול, מעריב, 5 ביולי 1990
↑  "המציאות היהודית", גיליון 280–281, אוגוסט-ספטמבר 2007, מאמר על המכביה האירופאית (ברומנית)
הלוגו של מכבי בוקרשט
אנג'ליקה רוזיאנו ב-1955
לאון רוטמן ב-1956
יעקב בן-סירה

ערך זה עוסק במהנדס ומתכנן ערים. אם התכוונתם לשחקן, ראו .
| --- | --- |

מהנדס העיר תל אביב יעקב בן-סירה
 לידה:  18 בפברואר 1899 האימפריה הרוסית 
 פטירה:  13 במרץ 1994 (בגיל 95) ישראל 
 מדינה:  פלשתינה (א"י), ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 השכלה:  הגימנסיה העברית "הרצליה" 
 
יעקב בן-סירה (שִיפְמן) (15 בפברואר 1899 - 21 בספטמבר 1994) היה מהנדס, מתכנן ערים ומהנדס העיר תל אביב במשך 21 שנה, משנת 1929 ועד לשנת 1950. בתקופת כהונתו פעל בן-סירה להפסקת הבנייה בסגנון האקלקטי שאפיינה את תל אביב בימיה הראשונים, ולאימוץ הסגנון הבינלאומי, הידוע גם כסגנון הבאוהאוס, בהשראתם של האדריכלים לה קורבוזיה, ולטר גרופיוס, אריך מנדלסון ואחרים והחליף את פרופ' פטריק גדס בתכנון העיר תל אביב לאחר מותו של גדס. הבתים שנבנו בסגנון זה הונחו על ידי תפיסה עיצובית והומניסטית המייחסת חשיבות מיוחדת לטובת התושב ולרווחתו. תפיסה תכנונית זו זכתה מאוחר יותר לכינוי "העיר הלבנה של תל אביב", ובשנת 2003 הוכרה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. "ממציאה האמיתי של העיר הלבנה", תיאר צור שיזף את יעקב בן-סירה. בשנת 2011 הנציחה עיריית תל אביב את זכרו בקריאת רחוב על שמו.
ראשית חייו

בן-סירה נולד כיעקב שיפמן ב-1899 בעיר קנייב (אנ') במחוז צ'רקאסי שבאוקראינה (אז תחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), בנם בכורם של גיני (בת פנחס צ'ודנובסקי) ופנחס שיפמן (שם המשפחה עוברת משיפמן ל"בן-סירה" – תרגום מילולי – ב-1945, זמן קצר לפני מות אביו בתל אביב). עד לעלייתו לארץ ישראל למד יעקב שיפמן בישיבת לידא, שבראשה עמד הרב יצחק יעקב ריינס, ובה לימד אביו עברית ושימש יד ימינו של הרב ריינס. ב-3 בנובמבר 1913 עלה יעקב לארץ ישראל בגפו, מתוך כוונה שהוריו וחמשת אחיו ואחיותיו יעלו בעקבותיו כעבור זמן קצר . כרוב החלוצים והעולים לארץ ישראל הגיע יעקב באונייה לנמל יפו. בהגיעו ארצה, כשהוא בן 14, החל יעקב ללמוד בגימנסיה הרצליה והתגורר בשכונת נווה צדק. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נותק הקשר עם בני משפחתו, ורק כעבור שלוש-עשרה שנים, והוא כבר נשוי ובעל תואר אינג'ינר, התאחד עם משפחתו שהגיעה בעזרתו ובתמיכתו לארץ ישראל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה זומנו חבריו, הבוגרים יותר, של יעקב לגיוס לצבא העות'מאני ונשלחו להכשרות בקושטא. לאחר ששמע מהם את קשיי הצבא מיהר לשנות את נתינותו לספרדית כדי להיות מוגן מגיוס על ידי הקונסול. במהלך התקופה התקיים יעקב שיפמן מעבודות מזדמנות, ובמקביל סיים את לימודיו בגימנסיה העברית הרצליה במחזור החמישי. ב-1918, עם תום לימודיו בגימנסיה, הצטרף לקבוצה "עבודה" שבראשה עמד לוי שקולניק, ובמשך תקופה מסוימת עבד בפרדסי פתח תקווה, בבן שמן, ראשון לציון (שם עבד ביקב), בפוריה ובכנרת. כמו כן השתתף בפעולות "ההגנה" במאורעות תר"פ בירושלים (1920), ובקיץ אותה שנה נמנה עם השומרים הרוכבים בגליל התחתון. כעבור זמן הצטרף לסוללי כביש טבריה-צמח והשתתף בארגון פלוגת העבודה בהר הכרמל. הודות למלגת לימודים, יצא בשלהי 1921 ללמוד הנדסה באוניברסיטת לונדון, בה השלים בהצטיינות את הכשרתו כמהנדס. במהלך לימודיו בלונדון התפרנס יעקב שיפמן מהוראת עברית. זמן קצר לאחר הגיעו ללונדון הצטרפה אליו חברתו (ולימים רעייתו) חיה הורביץ. משפחתה של הורביץ, מצאצאי אנוסי ספרד, עלתה לארץ ישראל ב-1910, והיא עצמה הייתה בוגרת בית המדרש לגננות ביפו בשנת 1921 ונמנתה עם הגננות הראשונות של תל אביב.
מהנדס העיר תל אביב

כעבור שנת עבודה בחברת "של" בלונדון חזר לארץ ישראל, ובשנת 1926 עבד כמהנדס ב"סולל בונה", ובין היתר עסק בשיקום מגדל דוד. משם פנה לתכנון ערים והיה עוזרו של קליפורד הולידיי, המהנדס ומתכנן הערים האנגלי הנודע בממשל המנדט הבריטי בירושלים. אחת המשימות הראשונות שהוטלו על בן-סירה במשרדו של הולידיי הייתה ארגון פעולות השיקום בירושלים לאחר רעידת האדמה בארץ ישראל (1927). במחיצתו של הולידיי התמקד בתוכניות הקשורות בעיר העתיקה בירושלים ובעיצוב תוכניות בניין העיר לבאר שבע ולתל אביב.
בשנת 1929 מינה אותו מאיר דיזנגוף למהנדס העיר תל אביב על-פי המלצתו של הולידיי, וכעבור פרק זמן קצר החל לטפל בהכנסת שינויים בתוכנית גדס, היא תוכנית האב שהכין לתל אביב מתכנן הערים הבריטי פטריק גדס. השינויים הוכנסו בעיקר בחלק הצפוני של תל אביב, והעיר התרחבה לכיוון הירקון. פעילותו בתפקיד מהנדס העיר ניכרה מתחילתה בכמה תחומים. הוא פעל נמרצות להפיכת תל אביב לעיר בעלת חזות מודרנית, וכתוצאה ממדיניותו העקבית הוכתרה העיר כעבור שנים בתואר "העיר הלבנה - עיר הבאוהאוס". בנוסף, ניכר חותמו בתכנון ובבניית בתי הספר בעיר. בין אלה ניתן למנות את בתי הספר ביאליק, הכרמל, ביל"ו, בלפור, בית-ספר לדוגמא, סמינר לוינסקי בצפון העיר, ומבנה שוק העלייה בדרום העיר בסוף שנות ה-30. מפעליו כללו גם תכנון שטחים גדולים בשולי העיר שסופחו לתל אביב מתוך ראיית התפתחותה המהירה. בדרום-מזרח תכנן את שיכון יד אליהו, ובצפון העיר הרחיק בתכנון שטחים שנמצאו בצדו הצפוני של הירקון. בן-סירה גילה גם דאגה ל"ריאות ירוקות" בכל מקום שבו ניתן לפתחן.
אחד הפרויקטים הגדולים שהוביל היה הקמת נמל תל אביב. ממשלת המנדט אישרה את בניית הנמל לאחר פרוץ מאורעות תרצ"ו (1939-1936), ולצורך הקמתו השתמש בן-סירה בחלק משטחי התערוכה של יריד המזרח שגם בהקמתו היה מעורב. עקב רצח יהודים ביפו בפרוץ מאורעות תרצ"ו, הוטל עומס תכנוני מיוחד על מחלקת ההנדסה של תל אביב: בן-סירה, שעמד בראשה, נדרש למצוא מקומות חלופיים למוסדות ציבור ששכנו ביפו. נוסף על הקמת נמל, בית מטבחיים, בתי ספר ומוסדות נוספים, לא הזניח בן-סירה את פיתוח העיר והכניס שינויים שנדרשו מכורח המציאות המשתנה בתוכנית האב של גדס. על אחד השינויים האלה כתב בן-סירה: "העיר התחילה להתפתח צפונה לאורך תוכנית גדס, אולם תיקנתי אותה בהתאם לידיעות שנתקבלו בינתיים, ולפי המגמות של המגורים בצפון העיר, ובמקום המיפגש המתומן קבענו עגול, שנקרא כיכר צינה דיזנגוף וגם נערכה תחרות שזכתה בה האדריכלית ג'ניה אוורבוך" (1934).
לאחר פרישתו מתפקיד מהנדס העיר

עם פרישתו של בן-סירה מהעירייה הסתיימה תקופה מרתקת בתכנון פני העיר, שחזותה הושפעה רבות מאישיותו התקיפה, תקופה בה נולדה "העיר הלבנה". לאחר שפרש מעבודתו כמהנדס העיר הקים משרד פרטי לתכנון שביצע פרויקטים אחדים, ובהם "בית מעריב" ברחוב קרליבך. במרוצת השנים מאז מילא בן-סירה תפקידים נוספים הקשורים בעיסוקיו, והיה חבר בארגונים בינלאומיים וגם מודד ושמאי. הוא כיהן בתפקיד נשיא אגודת המהנדסים ושימש יו"ר המכון לחקר הבנייה והטכניקה של האגודה במשך כעשרים שנה. במהלך תקופה זו נמנה עם אלה שפעלו להקמת המועצה הארצית לתכנון ובנייה שהחלה לפעול ב-1965, ובן-סירה נתבקש לייצג בה את אגודת המהנדסים. במקביל לפעילות זו שימש יועץ לתכנון ערים בעיריות אחדות, וייצג את ישראל בכנסים בינלאומיים. במרוצת שנים אלה הרבה להרצות בישראל ומחוצה לה בנושאי תכנון ערים ופרסם בעברית ובאנגלית מחקרים ומאמרים רבים בתחומי עיסוקיו המקצועיים. מאמריו התפרסמו גם בעיתון אגודת האינג'ינרים, בידיעות עיריית תל אביב, בעיתון "פלסטיין אוף מידל איסט", בירחונים, רבעונים ובבמות נוספות. ב-1954 ערך ופרסם את המחקר והספר על בתי ספר בישראל.
בשנת 1977 העניק ראש העיר שלמה להט לבן-סירה התואר "יקיר העיר תל אביב", על תרומתו לשגשוגה של תל אביב לצורכי הכלל ולרווחת תושביה. ב-1981 הוענק לו "פרס אלחנן פלס" לציון פעילותו החשובה לקידום המעמד הציבורי והמקצועי של המהנדסים והאדריכלים. בגיל מופלג עדיין המשיך בפעילותו בחבר יקירי העיר, בייעוץ מקצועי ובהגשת סיוע לוועדי ארגונים ציבוריים שונים. בהיותו בן תשעים ושתיים ביקר אותו בביתו העיתונאי שמעון סאמט מ"הארץ" ומצא אותו שוקד על לימוד חומר תכנוני חדש שהגיע אליו מרחבי עולם. "בריאותי נסבלת", אמר בן-סירה לסאמט, "ועדיין אני שקוע בעיון בחומר מקצועי הנדסי-תכנוני ארצי ובינלאומי כדי ללמוד ולדעת יותר ויותר". באותו פרק זמן אמר עליו יו"ר אגודת מהנדסי ערים, פנחס וימר כי "מאז פרש יעקב בן-סירה מתפקידו כמהנדס העיר ת"א, נעשתה קפיצת דרך לרעה בנושא ההנדסה העירונית". לדבריו בתקופתו של בן-סירה היה מהנדס העיר הדמות הדומיננטית ששלטה בכל תחומי ההנדסה בעיר.
קיימות עדויות רבות על חזונו של יעקב בן-סירה בנוגע לפני העיר בעתיד. באחת מהן, שהתפרסמה בביטאון לשכת המהנדסים והאדריכלים שנים אחדות לפני פטירתו, מופיעה אזהרתו: "תוך בניית מפעלים כלכליים והיכלי תרבות רבי-תפארת, הולכת ונשמטת הקרקע מתחת לרגליהם של תושבי הערים. המגורים הנוחים - לאו דווקא דירות הלוקסוס - הם העיקר, ולא הבניינים המונומנטליים".
ביום הראשון של מלחמת ששת הימים ב-1967 נהרג בנו הבכור משה במילוי תפקידו. הבן, שנמנה עם הפלמ"ח במלחמת העצמאות, היה מרצה בכיר בפקולטה לפיזיקה בטכניון בחיפה. רעייתו חיה הלכה לעולמה ב-1981, ובשנותיו האחרונות היה בן-סירה מוקף בבני משפחתו ובעיקר נשען על בנו הצעיר, יצחק. בשנת 1994 נפטר בדירתו בבית שבנה בשדרות רוטשילד והוא בן תשעים וחמש.
חמש-עשרה שנים לאחר פטירתו, בשנת 2009, התפרסם ספרו של האדריכל נתי מרום "עיר עם קונספציה" המתמקד בתכנונה של תל אביב. בספר זה מוקדש פרק רחב יריעה לפועלו העשיר של יעקב בן-סירה כשהכותב מעלה על נס את גישתו המודרנית וחשיבות תרומתו להתפתחותה של תל אביב ומדגיש את שיתוף הפעולה ההדוק שהתקיים בינו לבין ראש העיר ישראל רוקח, יורשו של מאיר דיזנגוף.
לקריאה נוספת

נחמן תמיר, אנשי העלייה השנייה - פרקי זכרונות - כרך ב', הוצאת המרכז לתרבות וחינוך תל אביב, 1974, עמודים 199–204
מיכל בן-סירה בן-אמוץ וברוריה בן-סירה גלוברמן (עורכות), חיכיתי לפוסטא: חליפת מכתבי אהבה בשנים 1920–1948 בין חיה הורביץ לבין יעקב שיפמן לימים חיה ויעקב בן סירה, תל אביב, אין שנת הוצאה, הוצאת המשפחה.
הערות שוליים

↑  נועם דביר, השבוע ייקרא בתל אביב רחוב על שמו של מהנדס העיר יעקב בן-סירה, באתר הארץ, 10 במרץ 2011.
↑  האב פנחס היה מורה לעברית והיסטוריה יהודית בישיבת לידה
↑  מאחר שעלה לבד, "נספח" יעקב למשפחה "פיקטיבית" בשם פינטעל
↑  ירחון "גזית" כרך ל"ג חוב' ט וכרך ל"ד חוב' א'
↑  ענת בר-כהן, עיצוב מדיניות תכנונית ואסדרה תכנונית טרום הקמת המדינה, אופקים בגאוגרפיה, 70, עמ' 69–91
↑  ענת בר-כהן, הליך החקיקה של חוק התכנון והבנייה תשכ"ה-1965 בהקשרם של "מוסדות התכנון" (פרק ב' לחוק) ו"תוכניות" (פרק ג' לחוק), עבודת דוקטוראט, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ח
1 2  מתוך ירחון "מהנדסים"
↑  אנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו
↑  ראו רשימתו של סאמט "הארץ" מ-28.2.1991
↑  מיכל בן-סירה בן-אמוץ וברוריה בן-סירה גלוברמן, עורכות הספר, הן הנכדות של חיה ויעקב בן-סירה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304293805171  ISNI: 0000 0000 6865 3690  LCCN: nr2007010004  VIAF: 97188653   WorldCat (עם VIAF): 97188653 
כיכר צינה דיזנגוף במתכונתה המקורית ב-1938
בית-ספר בלפור (1934), אחד משורת בתי הספר שתכנן ובנה בן-סירה בתל אביב בשנות השלושים בסגנון הבינלאומי
חזית הסמינר למורות וגננות ע"ש לוינסקי (פונה לרחוב בן-יהודה) ערב השלמתו ב-1938. מאחוריו הוקם בית הספר העממי לדוגמא (פונה לרחוב הירקון)
לוח הנצחה של יעקב בן-סירה, בבית שאותו תכנן ובו גר, בתל אביב. הלוח נחנך באוקטובר 2008.
קבר יעקב בן-סירה בבית העלמין בנחלת יצחק
לורי נלסון ספילמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 באפריל 1961 (בת 63) לאנסינג, מישיגן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 עיסוק:  סופרת
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של מישיגן, אוניברסיטת מרכז מישיגן
 תקופת הפעילות:  מ-2012 
 lorinelsonspielman.com
 
לורי נלסון ספילמן (באנגלית: Lori Nelson Spielman, נולדה ב-30 באפריל 1961) היא סופרת אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות ספרה "רשימת המשאלות" (The Life List), שיצא לאור ביולי 2013 והיה לרב-מכר עולמי, אשר תורגם ל-27 שפות לפחות, ב-30 מדינות. בנוסף הוציאה עד 2020 שלושה ספרים נוספים: "אבני הסליחה", "מחברת הלב", ו-"הזכות לאהוב". כל הספרים תורגמו גם לעברית.
קורות חיים

נולדה בלאנסינג, מישיגן, ב-1961, הרביעית בילדי פרנק וג'ואן נלסון, משפחה קתולית ממעמד בינוני נמוך. נלסון ספילמן הייתה הראשונה במשפחה שלמדה באוניברסיטה. סיימה תואר ראשון באוניברסיטת מרכז מישיגן ולאחר מכן תואר שני באוניברסיטת המדינה של מישיגן. עבדה כקלינאית תקשורת ולאחר מכן כמורה פרטנית (לא פרטית, אלא כזו המלמדת בביתם, תלמידים שנבצר מהם מסיבות רפואיות ואחרות ללמוד בבית הספר) וכיועצת הוראה בבית ספר תיכון. גיבורת ספרה הראשון "רשימת המשאלות" עוסקת בדיוק בהוראה פרטנית שכזו.
החלה לכתוב ספרים רק כשהייתה בת 48. לדבריה, היא החלה לכתוב את טיוטת ספרה הראשון, "רשימת המשאלות" באוקטובר 2009, כאשר הספר עצמו יצא לאור רק ארבע שנים אחר כך. סמוך לאחר צאתו לאור של ספרה הראשון חלתה בסרטן שד, עברה שני ניתוחים והחלימה.
לאחר שספרה השני, "אבני הסליחה" יצא לאור, פרשה מהוראה והחלה לעסוק בכתיבה במשרה מלאה. נשואה לביל ספילמן, ללא ילדים וגרה עם בעלה במזרח לאנסינג.
ספריה

The Life List, הוצאת ספרי בנטם, 2013 (תורגם לעברית על ידי שרון פרמינגר בשם "רשימת המשאלות" ויצא לאור בהוצאת ידיעות אחרונות, 2013)
Sweet Forgiveness, הוצאת פלאם, 2015 (תורגם לעברית על ידי שרון פרמינגר בשם "אבני הסליחה" ויצא לאור בידיעות ספרים, 2015)
Quote Me (תורגם לעברית על ידי אסנת הדר בשם "מחברת הלב" ויצא לאור בידיעות ספרים, 2018)
The Star-Crossed Sisters of Tuscany, הוצאת ברקלי בוקס, 2020 (תורגם לעברית על ידי שרון פרמינגר בשם "הזכות לאהוב" ויצא לאור בידיעות ספרים, 2020)
לקריאה נוספת

לורי נלסון ספילמן, "How Do Writers Measure Success in Global Publishing?", יוני 2015
הערות שוליים

↑  "Avon to publish Spielman's 'beautiful' story of self-discovery", באתר The Book Seller
↑  "Ask the Author: Lori Nelson Spielman"
↑  ריאיון לרגל צאתו של ספרה השני לאור, יוני 2015, באתר Publishers Weekly
↑  "Life List - Spielman", באתר LitLovers
↑  ריאיון עם לורי נלסון ספילמן עם יציאתו של ספרה הראשון לאור, יולי 2013
↑  "CELEBRATING ONE YEAR!", יולי 2014
↑  על הספר, באתר הפינגטון פוסט, 30 ביולי 2013
↑  Kurt Anthony Krug, A family’s curse: Michigan author explores pressure of love, marriage for women, The Detroit News, ‏17 בנובמבר 2020 (באנגלית)
הספר יצא לאור ב-13 מדינות אך לא בארצות הברית
↑  עמוד הספר, באתר הספרייה הציבורית בנימינה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527257105171  PLWABN: 9810682447305606  BIBSYS: 15031484  GND: 1049804600  ISNI: 0000 0004 0172 1598  LCCN: n2013005255  LNB: 000234698  MusicBrainz: cbfa5127-e088-4c97-a3f9-d3f0e5ef5d7a  NKC: ola2014803805  NLK: KAC201515291  SELIBR: 404035  SUDOC: 170579352  VIAF: 296560100   WorldCat (עם VIAF): 296560100
לורן האריס

| --- | --- |

 לידה:  23 באוקטובר 1885 ברנטפורד, קנדה 
 פטירה:  29 בינואר 1970 (בגיל 84) ונקובר, קנדה 
 מקום קבורה:  אוסף האמנות הקנדי של מקמייקל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טורונטו (1904)  St. Andrew's College  Central Technical School 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית 
 הושפע על ידי:  Tom Thomson 
 פרסים והוקרה:  שותף במסדר קנדה (19 בדצמבר 1969)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קולומביה הבריטית (1946)  Person of National Historic Significance (8 ביוני 1970)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת טורונטו (1951) 
 בן או בת זוג:  Bess Larkin Housser Harris (1934–?) 
 צאצאים:  Lawren P. Harris 
 
לורן האריס (באנגלית:Lawren Harris‏; 23 באוקטובר 1885 – 29 בינואר 1970) היה צייר קנדי. עבודותיו של האריס הפכו מופשטות ופשוטות יותר, במיוחד נופיו של הצפון הקנדי והקוטב.
ביוגרפיה

לורן סטיוארט האריס נולד ב־23 באוקטובר 1885 בברנטפורד, אונטריו. בנם של תומאס מורגן האריס ואנה סטיוארט, האריס היה יורש של מפעלי המיכון מסי-האריס. העושר והמעמד של המשפחה העניקו להאריס תנאים שאיפשרו לו להתמקד בקריירת הציור שלו. הוא למד בבית הספר הטכני המרכזי ובמכללת סנט אנדרו. בשנים 1904 עד 1908 למד בברלין. הוא התעניין בפילוסופיה ובמחשבה המזרחית. מאוחר יותר הוא השתלב בתיאוסופיה והצטרף לסניף בטורונטו של החברה התיאוסופית הבינלאומית.
האריס התחתן עם ביאטריס פיליפס ב־20 בינואר 1910 ונולדו להם שלושה ילדים. זמן קצר לאחר שנפגשו והתיידדו עם ג'יימס הארווי מקדונלד בשנת 1911, הם הקימו יחד את קבוצת השבעה המפורסמת. הוא מימן את בנייתו של בניין הסטודיו בטורונטו עם ג'יימס מק'קלום. הסטודיו סיפק לאמנים מקום זול או פנוי ליצירה.
ב־1918 וב־1919, מימן האריס נסיעות לאומני קבוצת השבעה לאזור אלגומה, ונסע לאורך מסילת הרכבת המרכזית של אלגומה וצייר באזורים כמו נהר מונטריאול וקניון אגאווה. בסתיו 1921 נסע לחוף הצפוני של אגם סופיריור, לשם שב מדי שנה בשבע השנים הבאות. בעוד שציוריו מאלגומה וציוריו העירוניים בסוף שנות העשרים התאפיינו בצבעים עשירים ובהירים ומוטיבים של קומפוזיציה דקורטיבית, הרי באגם סופיריור הוא עבר לצייר בסגנון פשוט יותר עם לוחות צבעים מוגבלים - לרוב צבעים עם גוונים נייטרליים.
בשנת 1924, יצא לסיור רישומים עם ג'קסון לפארק הלאומי ג'ספר בהרי הרוקי הקנדיים וסימן בכך את תחילת נושא ההרים אותם המשיך לחקור במסעות רישום שנתיים עד 1929, גם באזורים סביב הפארק הלאומי באנף ואחרים.
בשנת 1930 יצא האריס למסע הרישומים המורחב האחרון שלו, ונסע לקוטב הצפוני על סיפון ספינת אספקה למשך חודשיים, במהלכם השלים מעל 50 ציורים. הציורים הארקטיים סימנו את סוף תקופת ציורי הנוף שלו, ומשנת 1935 ואילך עבר האריס בהתלהבות לציור מופשט.
לאחר פירוק קבוצת השבעה בשנת 1933, האריס וחבריו האחרים התחברו לקבוצה הלאומית הגדולה יותר, קבוצת הציירים הקנדית.
ביוגרפיה > משפחתו

ב־20 בינואר 1910 התחתן האריס עם ביאטריס פיליפס. לזוג נולדו שלושה ילדים. מאוחר יותר התאהב האריס בבס, אשת חברו. בסופו של דבר האריס עזב את אשתו ושלושת ילדיו אחרי 24 שנים והתחתן עם בס הוסר בשנת 1934. מאוחר יותר באותה שנה הוא ובס עזבו את ביתם ועברו לארצות הברית. בשנת 1940 הם עברו לוונקובר שבקולומביה הבריטית. בס נפטרה בשנת 1969.
האריס נפטר בוונקובר בשנת 1970, בגיל 84, כאמן ידוע. הוא נקבר בשטח אוסף האמנות הקנדי של מקמייקל, שם מוחזקת עבודתו.
הערות שוליים

↑  "Lawren Harris (1885-1910)"
↑  "Lawren S. Harris (1885-1970)"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007322481105171  BIBSYS: 1671433161042  CiNii: DA16186597  GND: 11923629X  ISNI: 0000 0001 0969 1512  LCCN: n83164686  NKC: xx0193154  NLA: 36575360  RERO: 02-A003349367  RKD: 36133  SNAC: w67961mv  SUDOC: 07618756X  Trove: 1301021  ULAN: 500025225  VIAF: 47566949   WorldCat (עם VIAF): 47566949
לטאות קולר

| לטאות קולר |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: דמויי איגואנה
אינפרא־סדרה:: דמויי איגואנה
משפחה:: לטאות קולר
סוגים
 Crotaphytus  Gambelia
שם מדעי
 Crotaphytidae ‏Smith, 1982

לטאות קולר (שם מדעי: Crotaphytidae) היא משפחה בת 12 מינים של לטאות החיות במדבריות דרום ארצות הברית ובמקסיקו והם קרובותיהם הרחוקות של האיגואנה.
לטאות אלה בעלות לסתות גדולות, עיניים גדולות וחדות, שורה של פסים כהים על צווארם, המשווים לה מראה של קולר, וזנב ארוך. מזונם הוא קרניבורים והם אוכלים בעיקר חרקים, אך גם לטאות אחרות וחולייתנים קטנים אחרים. הם חסרות בלוטות קוצניות על ראשם וגופם.
מיון

במשפחה זו 2 סוגים ו-12 מינים:
משפחת לטאות קולר (Crotaphytidae)
סוג לטאה נמרית (Gambelia)
מין Gambelia copeii
מין Gambelia sila
מין Gambelia wislizenii
סוג לטאת קולר (Crotaphytus)
מין Crotaphytus antiquus
מין Crotaphytus bicinctores
מין לטאת קולר מצויה (Crotaphytus collaris)
תת-מין Crotaphytus collaris auriceps
תת-מין Crotaphytus collaris baileyi
תת-מין Crotaphytus collaris collaris
תת-מין Crotaphytus collaris fuscus
תת-מין Crotaphytus collaris melanomaculatus
מין Crotaphytus dickersonae
מין Crotaphytus grismeri
מין Crotaphytus insularis
מין Crotaphytus nebrius
מין Crotaphytus reticulatus
מין Crotaphytus vestigium
לטאת קולר מצויה (Crotaphytus collaris)
יקוב מיירסקי

יקוב מיירסקי (בפולנית: Jakub Majerski; נולד ב-18 באוגוסט 2000) הוא שחיין פולני, זוכה מדליות ארד באליפות העולם (דוחה 2024) ובאליפות אירופה (רומא 2022) במשחה ל-100 מטר פרפר.
ביוגרפיה > 2018

באולימפיאדת הנוער שנערכה בבואנוס איירס, ארגנטינה באוקטובר 2018 זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
ביוגרפיה > 2021

באולימפיאדת טוקיו הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא לאומי חדש של 50.92 שניות. בשבל המוקדמות האו קבע שיא לאומי חדש של 50.97 שניות ועלה שלישי למשחה חצי הגמר. נוסף לכך, הוא סיים במקום 27 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:57.91 דקות, במקום תשיעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא לאומי חדש של 3:32.62 דקות, כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 50.66 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב הוא פסל.
ביוגרפיה > 2022 > מדליית ארד באליפות אירופה

באליפות אירופה שנערכה ברומא, איטליה באוגוסט הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 51.22 שניות, אחרי כרישטוף מילאק מהונגריה (50.33 שניות) ונואה פונטי משווייץ (50.87 שניות).
ביוגרפיה > 2024 > מדליית ארד באליפות עולם

באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר בפברואר זכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 51.32 שניות, אחרי דייגו ריביירו מפורטוגל (51.17 שניות) וזימון בוכר מאוסטריה (51.28 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב בתוצאה של 3:46.04 דקות, כשחיין שלישי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 51.05 שניות ובמקום 24 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.68 שניות.
שיאים אישיים > בריכה אולימפית

50 מטר פרפר: 23.39 שניות (2023)
100 מטר פרפר: 50.92 שניות (2021), שיא פולין
200 מטר פרפר: 1:56.27 דקות (2021)
שיאים אישיים > בריכת 25 מטר

50 מטר פרפר: 22.80 שניות (2022)
100 מטר פרפר: 49.65 שניות (2021)
200 מטר פרפר: 1:52.45 דקות (2022)
לאו החמישי (אפיפיור)

לאו החמישי (בלטינית: Leo V; מת בפברואר 904) כיהן כאפיפיור מיולי 903 עד מותו.