stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קיוטו
אוניברסיטאות ומכללות

קיוטו היא בית ל-37 מוסדות להשכלה גבוהה, ומהווה את אחד מהמרכזים האקדמיים של יפן. שלוש האוניברסיטאות המקומיות המפורסמות ביותר הן: דושישה, קיוטו וריצומייקאן. ביניהן, נחשבת אוניברסיטת קיוטו לאחת מהאוניברסיטאות הטובות ביפן, עם מספר חתני פרס נובל, למשל יוקאווה הידקי. "המוסד לטכנולוגיה של קיוטו" גם כן מפורסם בכל רחבי המדינה, ונחשב בתחומי האדריכלות והעיצוב לאחד מהמוסדות האקדמיים הטובים ביפן.
בקיוטו פועלת גם רשת לימודים גבוהים שנקראת "איחוד האוניברסיטאות של קיוטו", אשר מורכבת משלוש אוניברסיטאות ארציות, חמש ציבוריות (מחוזיות ועירוניות) ו-41 אוניברסיטאות פרטיות, העיר עצמה וארבעה ארגונים נוספים. האיחוד אינו מציע תואר, אלא מציע קורסים המהווים חלק מתואר באוניברסיטאות החברות.
עם מעל 30 מוסדות להשכלה גבוהה בקיוטו, אוניברסיטאות אמריקניות גם כן רואות בעיר כמרכז חשוב לחינוך ומחקר. "איחוד קיוטו ללימודי יפן" הוא איחוד של 14 אוניברסיטאות אמריקניות המממנות תוכנית לימודים אקדמיים קפדנית באורך שני סמסטרים ללומדי תואר ראשון, הרוצים לעשות עבודה מתקדמת בנושאי השפה היפנית ולימודי התרבות. לאוניברסיטת סטנפורד יש מרכז יפן משלה בעיר.
תחבורה

"תחנת קיוטו" היא מרכז התחבורה הראשי של העיר. התחנה השנייה בגודלה ביפן, היא מכילה קניון, מלון, בית קולנוע, חנות כלבו ומספר מבנים ממשלתיים תחת קורת גג אחת בגובה 15 קומות. קו טוקאידו שינקנסן, וכמו כן כל קווי הרכבת המקומיים עוברים בתחנה.
רשת האוטובוסים ומערכת הרכבות התחתיות העירוניות של קיוטו פועלים בהיקף נרחב. תיירים רבים מצטרפים לנוסעים באוטובוסים העירוניים, במוניות או באוטובוסים לתיירים. אוטובוסים הפועלים בתוך העיר, במחוז ובמדינה כולה עוצרים בתחנת קיוטו.
הטוקאידו שינקסן מחברת ברשת מסילות ברזל את קיוטו עם נגויה וטוקיו בצד אחד, ועם אוסקה ונקודות נוספות בצד השני. הנסיעה מטוקיו אורכת מעט מעל שעתיים. דרך נוספת להגיע לאזור קיוטו היא דרך נמל התעופה הבינלאומי של קנסאי, הנמצא מרחק 72 דקות ברכבת מהעיר.
אופניים מהווים אמצעי תחבורה מרכזי בקיוטו, ונוצרה בעיר תת תרבות של אופניים שהפכה לחלק מזהות העיר. מאפייניה הגאוגרפיים ומידותיה הופכים את קיוטו לעיר בה קל לנוע על אופניים.
פסטיבלים

פסטיבלים גדולים רבים נחגגים בקיוטו. הראשון שבהם הוא האָאוֹי מאצורי, הנחגג ב-15 במאי. חודשיים אחר כך, 14 עד ה-17 ביולי, הגיון מאצורי, המגיע לשיאו בתהלוכת ענק. קיוטו גם מציינת את גוזאן אוקוריבי, חג בודהיסטי לכיבוד המתים, ובו מדליקים מדורות בהרים על מנת להנחות את הרוחות לביתן (16 באוגוסט). ב-22 באוקטובר נערך הג'ידאי מאצורי, "פסטיבל התקופות", בו חוגגים את עברה המפואר של העיר.
ספורט

בכדורגל, מיוצגת קיוטו על ידי "מועדון הכדורגל קיוטו סאנגה" שעלתה לליגה הראשונה ב-2005. בשל הפופולריות של קבוצת הבייסבול של העיר השכנה, "האנשין טייגרס", לקיוטו מעולם לא הייתה קבוצה בליגת הבייסבול של יפן, למרות שהטייגרס משחקים כל שנה מספר משחקים באצטדיון נישי קיוגוֹקוּ שבעיר.
ערים תאומות

ארצות הברית בוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית
צרפת פריז, צרפת
גרמניה קלן, גרמניה
צ'כיה פראג, צ'כיה
איטליה פירנצה, איטליה
אוקראינה קייב, אוקראינה
הרפובליקה העממית של סין שיאן, הרפובליקה העממית של סין
מקסיקו גוודלחרה, מקסיקו
קרואטיה זאגרב, קרואטיה
פרו קוסקו, פרו
לאוס ויינטיאן, לאוס
לקריאה נוספת

Lone, John. (2000). Old Kyoto: A Short Social History. Oxford: Oxford University Press. ISBN 0-19-590940-2
Ponsonby-Fane, Richard A. B. (1956). Kyoto: The Old Capital of Japan, 794-1869. Kyoto: The Ponsonby Memorial Society.
Titsingh, Isaac. (1834). [Siyun-sai Rin-siyo/Hayashi Gahō, 1652], Nipon o daï itsi ran; ou, Annales des empereurs du Japon. Paris: Oriental Translation Fund of Great Britain and Ireland.גוגל ספרים
הערות שוליים

↑  אתר העיר קיוטו
↑  Welcome to Kyoto - Toei Uzumasa Eigamura Movie Museum -, web.archive.org, ‏2010-03-11
↑  Kyoto tourism setting new record for 6th year in a row
↑  Sapporo picked as "most attractive town" for 2nd consecutive year
↑  The Consortium of Universities in Kyoto | 大学コンソーシアム京都
↑  Stanford Japan Center-Research
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562083005171  CiNii: DA00115716  GND: 4073426-2  ISNI: 0000 0004 0388 9925  LCCN: n80024170  MusicBrainz: 51dc37b5-ea3e-4960-9b3c-e5c368389b86  NARA: 10044888  NDL: 00256861  NKC: ge160047  VIAF: 157818195   WorldCat (עם VIAF): 157818195 
קיוטו, 1891

הסתיו בקיוטו מושך תיירים רבים
ביתן הזהב הוא מהמפורסמים שבמקדשי יפן
שערי טוריי של מקדש שינטו בפושימי
נוריויוקה
מאיקו מסורתית ברובע גיון
משרדי חברת נינטנדו
תחנת קיוטו
צומת בקיוטו
אמצעי לאחסון נתונים

תקליטור מסוג Blu-ray
אמצעי לאחסון נתונים הוא אמצעי פיזי המשמש לאחסון נתונים לשם שימוש עתידי בהם. ברישום הנתונים אפשר להשתמש בכל צורה של אנרגיה. אמצעי האחסון יכול לאגור נתונים, תהליכים הקשורים בעיבוד הנתונים או שניהם יחד. הכינוי המקובל בעברית לאמצעי אחסון ניידים הוא מדיה (וברבים: מדיות).
אמצעי לאחסון נתונים עשוי להיות החל מקיר מערה של האדם הקדמון ועד זיכרון הבזק מודרני.
המזעור האלקטרוני הוביל ליכולת אחסון גבוהה של מידע ליחידת שטח, הן אנלוגי (למשל כרטיסי ניקוב לעומת מיקרופילם), והן דיגיטלי (למשל אחסון מגנטי לעומת אחסון אופטי). כיום נפוץ בעיקר האחסון הדיגיטלי כיוון שמאפשר אחסון גדול יותר ליחידת שטח, בכמה סידרי גודל מאחסון אנלוגי.
מדיות קודמות

עד למאה ה-20 השתמש האדם בשתי דרכים עיקריות לאחסון נתונים: חריטה וכתיבה.
בחריטה ניתן להשתמש בכל מצע שהוא רך דיו כדי לאפשר את החקיקה בו, וקשה דיו כדי לא להתפרק כתוצאה מהתהליך. בעבר השתמשו באבנים וסלעים מסוגים שונים, בלוחות אבן שנחצבו למטרה זו, ובחרסים שהוכנו כמצע. כיום משתמשים בחריטה לאחסון נתונים בעיקר עבור כיתוב על גבי מצבות.
המדיות ששימשו כמצע לכתיבה היו מגוונות אף הן. בתחילה השתמשו במצעים מוכנים כעלים, גזעים וקירות טבעיים. עם התגברות הצורך במצע נייד החל האדם לייצר מצעים במיוחד למטרה זו. בעת העתיקה היו נפוצים הפפירוס והקלף (עור בהמה שעבר עיבוד) כמצעים לכתיבה. מאוחר יותר נכנס לשימוש הנייר, שהוא חומר המבוסס על תאית עץ. נייר הוא המצע העיקרי לכתיבה בימינו.
גלילי הגרמופון והתקליטים הם עוד שלב בהתפתחות המדיות. אלו הן מדיות אנלוגיות להקלטה והשמעה של מוזיקה. הן מסתובבות בפעולתן ועליהן חרוט חריץ שעומקו מציין את האות המוקלט או המושמע. סרט צילום משמש משלהי המאה ה-19 לאחסון מידע ויזואלי, אך בשלהי המאה ה-20 הוא הוחלף במידה רבה בצילום דיגיטלי. מיקרופילם שימש לאחסון חסכוני במקום של מידע מודפס.
מדיה מוקדמת, בעלת מאפיינים דיגיטליים, שאינה בהכרח למכשירים אלקטרוניים היא הסרט המנוקב. הסרט המנוקב העשוי לרוב מנייר או מחומר פלסטי, ובו ניקוב המכיל אינפורמציה הניתנת לפענוח על ידי מכשירים אוטומטיים ומחשבים. סרט מנוקב יכול להכיל הוראות לביצוע פעולות החוזרות על עצמן עבור מכונות אוטומטיות כגון מכונות אריגה, ומכשירי נגינה אוטומטיים.
מדיה דיגיטלית

השימוש העיקרי במושג "אמצעי לאחסון נתונים" מתייחס למדיה דיגיטלית, כזו המאפשרת עיבוד הנתונים באמצעות מחשב. בין האמצעים לאחסון נתונים יש כאלה המהווים חלק בלתי נפרד ממארז המחשב (דיסק קשיח הוא העיקרי בקטגוריה זו), ואחרים הניתנים להעברה בקלות רבה ממחשב למחשב.
יש אמצעים שניתן לכתוב עליהם פעמים רבות (דיסקט, למשל) ואחרים שניתן לכתוב עליהם רק פעם אחת, אך לקוראם פעמים רבות (CD-R למשל).
אפשר לחלק את המדיות הדיגיטליות לפי הטכנולוגיה בה הן עובדות:
מדיה מגנטית:
סרט מגנטי: סרט ארוך, עשוי מחומר פלסטי שבו חומר הניתן למגנוט, המיועד להקלטת אותות אנלוגיים או דיגיטליים. סרט מגנטי היה אמצעי אחסון נפוץ בחצי השני של המאה ה-20.
דיסקט (תקליטון): אמצעי לאחסון נתונים וגיבוי קבצים, על דיסקה שטוחה מחומר פלסטי המצופה בשכבה של חומר הניתן למגנוט. הדיסקט היה אמצעי אחסון נפוץ מאמצע שנות ה-70 ועד סוף שנות ה-90 של המאה ה-20.
דיסק קשיח: התקן זיכרון בלתי נדיף המאפשר אחסנה אמינה של נתונים דיגיטליים בנפח גדול ובזמן גישה קצר יחסית להתקני זיכרון מכניים אחרים. הדיסק הקשיח הוא אמצעי אחסון נפוץ החל מאמצע שנות ה-60 ועד היום.
תקליטור: אמצעי לאחסון נתונים הפועל בטכנולוגיה אופטית. תקליטור הוא דיסק פלסטי עגול בקוטר של עד 12 ס"מ עם חור במרכזו, שמצופה בשכבה דקיקה של אלומיניום כדי שיוכל להחזיר את האותות לקרן הלייזר שקוראת אותו. הנתונים מאוחסנים בצורת בורות (pits) ומישורים (lands) לאורך פס דקיק בצורת ספירלה הנמשך מן המרכז ועד לשולי התקליטור. הנתונים מוטבעים על גבי התקליטור (בייצור המוני), או נצרבים (באמצעות צורב ביתי).
זיכרון הבזק (Flash memory): סוג זיכרון בלתי נדיף המאפשר כתיבה, מחיקה, וכתיבה חוזרת על גבי שבב. זיכרון ההבזק הראשון פותח בשנת 1984 במעבדות חברת טושיבה היפנית והשימוש המסחרי הראשון בטכנולוגיה הוצג על ידי חברת אינטל האמריקאית בשנת 1988.
מאפיין של כל סוגי המדיה הוא היותם אמצעי "לא נדיף", כלומר הם אינם מצריכים חשמל באופן מתמיד על מנת שהנתונים שעליהם לא יימחק. עם זאת עלול להיגרם לנתונים שעליהם נזק אם ניתוק החשמל מתבצע בזמן כתיבה עליהם. להבדיל "מזיכרון נדיף", המצריך הפעלת אמצעים חשמליים עליו באופן מתמיד על מנת שהנתונים שבו לא יימחק, הזיכרון הפנימי של המחשב הוא אמצעי נדיף - ברגע שנכבה את המחשב תוכנו נמחק, ולכן נחוץ אמצעי לאחסון נתונים כדי לשמר את תוצאות העיבוד שנעשה בזיכרון.
ראו גם

אחסון נתונים - מונחים
גיבוי
ריקבון ביטים
זיכרון בלתי נדיף
RAM Drive
הערות שוליים

↑  במקור, בלטינית ובעקבותיה באנגלית, צורת היחיד היא medium (מדיום) וצורת הרבים – media (מדיה).
| פורמטי אחסון וידאו |
| --- | --- |
מדיה מגנטית:  VCR (1972) • Betamax (1975) • VHS (1976) • וידאו 2000‎ (1979) • VHS-C (1982) • Betacam (1982) • Video 8 (1985) • D1 (1986) • S-VHS (1987) • Hi-8 (1989) • S-VHS-C (1987) • W-VHS (1992) • Betacam numérique (1993) • DV (1995) • Digital-S (D9) (1995) • Betacam SX (1996) • D-VHS (1998) • Digital8 (1999) • HDV (2003)
תקליטור:  לייזרדיסק‎ (1978) • VCD (1993) • DVD (1995) • Mini DVD (1998) • SVCD (1998) • EVD (2003) • UMD (2005) • VMD (2006) • HD DVD (2006) • Blu-ray (2006) • DMD (2007) • HVD (בפיתוח)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4351464-9  NKC: ph293207 
סרט מנוקב של מחשב וסדר צילום
מכשיר מיקרופיש מבט חזית. צולם בישראל 2017.
תקליטון בגודל "½3, שהכיל עד 1.44MB, ולידו דיסק און קי המכיל 16GB (יחס של פי 11,378~)
אוטו סינדינג

| --- | --- |

 לידה:  20 בדצמבר 1842 קונגסברג, נורווגיה 
 פטירה:  22 בנובמבר 1909 (בגיל 66) מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 יצירות ידועות:  The Outermost Skerries, Mountain Lake 
 צאצאים:  Sigmund Sinding 
 
אוטו לודביג סינדינג (בנורווגית: Otto Ludvig Sinding‏; 20 בדצמבר 1842 – 22 בנובמבר 1909) היה צייר, מאייר, משורר ומחזאי נורווגי. נושאיו התבססו על הטבע הנורווגי, החיים העממיים וההיסטוריה.
חיים אישיים

אוטו סינדינג נולד בקונגסברג שבנורווגיה כבן למפקח מיכרות מתיאס וילהלם סינדינג (1811–1860) וססילי מארי מיידל (1817–1886). הוא היה אחיהם הבכור של הפסל סטפן סינדינג והמלחין כריסטיאן סינדינג. הוא היה אחיינו של ניקולאי מיידל (1822–1899) ותורוולד מיידל (1824–1908), ובאמצעותו של בן דודו הראשון של גלור תורוולד מיידל, שהתחתן עם אחותו של אוטו תורה קתרין סינדינג. אוטו סינדינג היה גם בן דודו הראשון של אלפרד סינדינג לארסן ושלושת האחים ארנסט אנטון הנריק סינדינג, אליזבת סינדינג וגוסטב אדולף סינדינג.
באפריל 1874 בקארלסרוהה התחתן אוטו סינדינג עם אנה כריסטין נילסן (1855–1914), בתם המאומצת של הנס גודה ובטי אנקר. בנם זיגמונד סינדינג הפך לצייר.
קריירה

אוטו סינדינג למד בבית ספר לאמנויות בכריסטיאניה (אוסלו) שם למד משפטים ושימש כעובד מדינה. ניסיונותיו הראשונים לציור נוף זיכו אותו במלגה, בה נסע לקרלסרוהה בגרמניה שם המשיך את לימודיו. הוא למד אמנות אצל הנס גודה בבית הספר לאמנות באדן בקרלסרוהה. שם גם סינדינג בא במגע עם וילהלם לודוויג פרידריך ריפשטאל וקרל תיאודור פון פילוטי.
בשנת 1876 חזר לנורווגיה ואז צייר את מזבח המשיח על הצלב לכנסיית פול בכריסטיאניה (אוסלו) וכמה תמונות של סיפורי עם נורווגיים, וציורים של קווי חוף דרמטיים. בשנת 1880 הוא עשה טיול באיטליה ואז התיישב במינכן.
בחורף 1886 הוא ערך מסע לימודי באיי לופוטן. כמה מיצירותיו הידועות ביותר היו ציורי הנוף שלו מלופוטן.
בשנת 1891 הוא הקים בית מגורים בליזקר.
משנת 1903 ואילך התגורר האמן במינכן, שם היה פרופסור באקדמיה לאמנות במינכן.
הוא נפטר במינכן בנובמבר 1909.
גלריה

באיי לופטן
דייגת בחוף
אביב בלופטן
חורף בלופטן
הערות שוליים

↑  Knut Ljøgodt, Otto Sinding, Norsk biografisk leksikon, 2020-02-25
↑  Ebbell, Chr. (1940). "Mejdell, Glør Thorvald". In Brøgger, A. W.; Jansen, Einar (eds.). Norsk biografisk leksikon (in Norwegian). 9 (1st ed.). Oslo: Aschehoug. pp. 137–140.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 90566341  GND: 117401285  ISNI: 0000 0000 7148 1682  KulturNav: 8d92086d-a273-4c18-a8a6-d56bf42fc4d3  LCCN: n97863526  NKC: xx0104959  NTA: 086891081  RKD: 72796  SUDOC: 05758012X  ULAN: 500081191  VIAF: 57391201   WorldCat (עם VIAF): 57391201
יעקב לוי (ראש מועצה)

ערך זה עוסק בראש מועצת זכרון יעקב לשעבר. אם התכוונתם לאדם אחר בשם זה, ראו .
יעקב לוי (1924 – 27 בינואר 1975) היה ראש המועצה המקומית זכרון יעקב בשנים 1959–1975.
ביוגרפיה

לוי, יליד זכרון יעקב, היה כורם, פועל מחצבה ולוחם בהגנה ובצה"ל. הוא היה חבר מליאת המועצה מאז 1955 וראש סיעת המערך בה מאז 1959. הוא נבחר לראשות המועצה ארבע פעמים ונפטר בתחילת הקדנציה הרביעית. כראש מועצה, היה גם חבר הנהלת השלטון המקומי.
כראש מועצה, לוי חידש את "חג היין" במושבה. זאת, אף על פי שאגודת הכורמים במושבה מעולם לא הסכימה לקבל אותו כחבר בה, למרות שהיה כורם, למרות שעמד בתנאי הקבלה, ולמרות שהיה ראש המועצה. לוי קופח בידי כורמי מושבתו ואפילו פנייתו לשר האוצר, לוי אשכול, לא סייעה לו לקבלת זכויותיו.
חיים אישיים

לוי היה נשוי למזל לבית מסוורי, להם נולדו אילנה, אורנה, אבשלום ואורלי.
הערות שוליים

↑  יעקב לוי, ראש מועצת זכרוו יעקב-למנוחות, דבר, 30 בינואר 1975
↑  יעקב לוי נבחר לראש מועצת זכרון יעקב, מעריב, 11 בפברואר 1974
↑  זכרון יעקב מחדשת את חג היין - במעמד הנשיא, מעריב, 28 באוגוסט 1968
↑  ישראל שיוו, חוקה קואופרטיבית ואפליה, דבר, 17 בינואר 1961
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דוד מורז'ינסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1905 סובלקי שבפולין
 פטירה:  1975 (בגיל 70 בערך) פריז, צרפת 
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  צייר
 
דוד מורז'ינסקי (1905–1975) היה צייר יהודי-צרפתי.
ביוגרפיה

מורז'ינסקי נולד בסובלקי שבפולין ליעקב שהיה צייר של בתי כנסת. אחיו הוא הצייר מרדכי אריאלי. מורז'ינסקי עלה לארץ-ישראל באמצע שנות ה-20, ובין 1925 לבין 1927 הוא למד אמנות אצל פרופסור בוריס שץ בבצלאל.
ב-1928 עמד מורז'ינסקי בראש קבוצה של תשעה ציירים שציירה על קירות בית הכנסת החורבה בעיר העתיקה. בשנות ה-30 הוא עבר לפריז, ושם עבר בגראנד שומיאר והשתתף במספר תערוכות. בזמן מלחמת העולם השנייה, הוא נדד ברחבי צרפת והיה פעיל במחתרת. לאחר תום המלחמה ב-1945 הוא חזר לפריז, שם הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו. ב-1960 הוא השתתף בסלון בינלאומי שבו זכה באות הצטיינות על האקוורילות שלו. במהלך שנות ה-60, הוא הכין ציורי קיר עבור מספר בתי כנסת באנטוורפן ובפריז.
לקריאה נוספת

גזית, כרך כ"ג, חוברת א-ב, 1968.
הקמצן

| --- | --- |

 כתיבה:  מולייר 
 מבוסס על:  Aulularia 
 סוגה:  קומדיה 
 שפה:  צרפתית 
 
"הקמצן" בהפקת תיאטרון "האהל", אמצע שנות ה-30.
הקמצן (בצרפתית: L'Avare) הוא מחזה קומי מאת מולייר שהועלה על הבמה ב-1668.
"הקמצן" היא קומדיה קלאסית של מולייר, על אב המנסה לשלוט על אהבותיהם של ילדיו בגלל תאוותו החולנית לכסף. בשורה של מצבים, מקצתם מצחיקים ומקצתם מעוררי חמלה, מצייר אחד מגדולי מחזאי צרפת את דמותו של הרפגון – אחת הדמויות החריפות והידועות ביותר בתולדות הדרמה ובתולדות התרבות. המחזה הוצג בעולם כולו, זכה לאין ספור פרשנויות, הן פסיכולוגיות והן פוליטיות, ובכל פעם שעלה מחדש עורר אתגר רציני אצל גדולי היוצרים בתחום התיאטרון.
במחזה זה מולייר הציג את הקמצנות כתכונה המשתלטת על האדם.
מבנה אמנותי

במחזה משתמש מולייר בקווי אופי שלקח מניסיונו האישי ומן המציאות של תקופתו. הוא גם לווה תחבולות מן המחזה "הקדרה" של המחזאי הרומי פלאוטוס. הרפגון הקמצן, גיבור המחזה, הוא טיפוס מלא חיים, עשיר ובורגני שקמצנותו גורמת למפלתו. שמו של הרפגון לקוח מהמילה הלטינית harpago, שפירושה שודד. פירוש שמות שני משרתיו של הרפגון הם: לה מרלוש, שמזכיר במידת מה דג אלתית, אשר בתקופת מולייר נמכר בצורה יבשה; וברנדאוואן, שפירושו "קנה שיבולת-השועל הדק". שני השמות, יחד עם שמו של הרפגון, רומזים לקמצנותו הגדולה של הרפגון.
המחזה מבוסס על סגנון הקומדיה דל'ארטה ומשתמש בהרבה מוטיבים אמנותיים הלקוחים משם. כל הדמויות מזכירות את הדמויות הקלאסיות של הקומדיה דל'ארטה (הדוגמה המובהקת לכך היא החשיבות של המשרתים והמאוהבים - מאפיינים בולטים בז'אנר). הסגנון שבו כתוב המחזה השפיע על במאים רבים להעלות את המחזה בצורה זאת. תיאטרון החאן בירושלים העלה את ההצגה כשכל התלבושות מאפיינות את הסגנון, וגם המשחק.
עלילת המחזה

הרפגון הוא אלמן, ויש לו שני ילדים: הבן קליאָנט והבת אליז.
להרפגון יש 30 אלף פרנקים שהוא מחזיק בתיבה, ואת התיבה הוא מחביא בתוך בור בגינה שלו.
הרפגון אוהב כסף בצורה אובססיבית ומתקמצן על כל דבר.
קליאנט מאוהב במריאן, בחורה שכעת עברה לגור באזור, ואליז מאוהבת בוואלר, משרתו של הרפגון.
הרפגון מאוהב גם הוא במריאן, והוא וקליאנט נלחמים עליה.
הרפגון רוצה שבתו אליז תינשא למר אנסלם, איש עשיר שמוכן לשאת אותה ללא נדוניה מהרפגון, ואין דבר הגורם להרפגון אושר יותר מאשר חיסכון בכסף.
קליאנט מתכנן לקחת הלוואה של 15 אלף פרנק כדי לשאת לאישה את מריאן, אבל ברגע שהוא מגיע לפגוש את המלווה, הוא מגלה כי המלווה הוא הרפגון, אביו, בכבודו ובעצמו.
הרפגון נבהל וחושש שבנו תופס אותו כמלווה בריבית. אך כאשר הוא מבין מהי מטרת בואו של קליאנט, פורצת מריבה ביניהם. לאחר מכן הרפגון מנסה לארגן חגיגה לכבוד הנישואים של אליז לאנסלם ושלו למריאן.
ואלר יודע שהרפגון לא רוצה להניח לאליז להתחתן איתו, ולכן הוא משתדל להתחנף אליו. מר ז'אק, הטבח והעגלון של הרפגון, משתתף בהכנות לחגיגה.
הרפגון אומר למר ז'אק שהוא דורש ממנו להכין ארוחה במחיר נמוך ובאיכות גבוהה, ומר ז'אק חושב שהרפגון ממש מגזים.
המשרת של קליאנט, עוקב אחרי הרפגון ומגלה את מקום המחבוא של הכסף. הוא גונב את התיבה של הרפגון ומעביר אותה לידי קליאנט.
כאשר הרפגון מגלה כי התיבה נעלמה, הוא נבהל, משתולל, מתרוצץ לכל עבר, ומתחיל להפוך את כל הבית, כי הוא לא מבין מה קרה לכספו. ולפתע הוא חושב שתפס את הגנב בידו, אך מתברר לו שזו ידו שלו עצמו.
הרפגון מביא בלשים וחוקרים כדי לתפוס את מי שגנב את אוצרו. הבלשים והרפגון באים לביתו ושואלים את מר ז'אק האם ידוע לו משהו על הגנבה, ומר ז'אק (שספג מכות קודם לכן מוואלר, וכעת רואה הזדמנות להתנקם בו) אומר שהוא חושד בוואלר. החוקרים תופסים את ואלר ולוקחים אותו לבית משפט שם הרפגון חוקר אותו. כאשר הוא שואל אותו, כיצד העז לגזול ממנו דבר כזה, ואלר בטוח שהוא מתכוון לכך שגזל ממנו את בתו אליז.
הרפגון וואלר מתחילים לפתח דיון, הרפגון אומר "גזלת ממני אותה" ובדבריו מתכוון לתיבה, ואילו ואלר אומר "לקחתי לך אותה" ומתכוון לאליז.
בסוף המשפט קליאנט מגיע ואומר לאביו שהתיבה בידיו, והוא מוכן להחזיר לו את האוצר בתנאי שירשה לו לשאת לאישה את מריאן ולאליז להינשא לוואלר. הרפגון כל כך מאושר שקיבל את התיבה עם כספו בחזרה, והוא שוכח הכול, גם את אהבתו למריאן, אך מציב תנאי שכדבריו של ואלר שמר אנסלם הוא אביו של ואלר, הוא ישלם את כל הוצאות החתונה.
עלילת המחזה > גילוי ייחוסו של קליאנט ואליז

בסצנה הסופית מספר ואלר כי הוא בן למשפחת אצולה מנאפולי וכי הוא בנו של האציל דון תומאס ד'לאבורסי.
אנסלם (אביו של ואלר, אשר אינו מזהה אותו) מטיל ספק באמינותו של ואלר ודורש שיספק הסברים לטענתו המופרכת.
ואלר בתגובה מספר כי לפני שש-עשרה שנה, כאשר היה ילד בן 7, עלה על אונייה עם הוריו ואחותו. במהלך השיט, סערה החלה והאונייה טבעה.
הקברניט, אשר ניצל ביחד עם ואלר, גידל אותו כבן. רק לאחרונה שמע ואלר כי ייתכן שאביו הביולוגי אכן בחיים ועל-כן יצא במסע חיפושים אחריו.
מר אנסלם עדיין אינו משוכנע כי זהו בנו, וחושד כי ייתכן שבדה את הסיפור מליבו.
ואלר משיב כי ניתן לשאול את הקברניט שניצל, וכהוכחה נוספת, בבעלות ואלר חותמת אבן-האודם (רובי) של אביו וצמיד מאבני ספיר של אמו.
מריאן מתערבת בשיחה ומצהירה כי היא מאמינה לואלר, כיוון שגם היא ניצלה מאותה ספינה טרופה עם אמהּ. לאחר שניצלו, מריאן ואמה נשבו על ידי שודדי ים והיו שפחות שלהם למשך 10 שנים. לאחר תקופת העבדות, שוחררו והגיעו לעיר בה מתרחשת העלילה (פריז) בקושי כלכלי רב.
אנסלם שומע את גרסת שני ילדיו וקורא להם לחבק אותו.
הוא מסביר כי לאחר שחשב שאשתו ושני ילדיו נספו, החליט לפתוח דף חדש בחייו, ולשנות את שמו, אשר הביא לו כאב כה רב. הוא ביקש להתחתן מחדש עם "אישה עדינה וישרה" כדבריו.
דמויות

הַרפָּגוֹן - הקמצן, אביהם הטיראן של קליאנט ואליז. מאוהב במריאן.
קְלֶיאָנט - בנו של הרפגון, מאוהב במריאן.
ואלֶר - בנו האובד של אנסלם ואחיה של מריאן, אשר שרד לפני 16 שנה סופה בים ונחשב למת. מאוהב באליז.
פרוֹזין - סרסורית (מתווכת) לכל עניין.
לָה פְלֶש - משרתו של קליאנט.
אדון ז'אק - טבח ועגלונו של הרפגון.
אֶליז - בתו של הרפגון. מאוהבת בואלר.
סיניור אַנְסֶלם (דון תומאס ד'אלבורסי) - אביהם של ואלר ומריאן.
מר סימון - מתווך.
ברינדוואן ו-לה מרלוש (בתרגום של אהוד מנור: ברבוניה וסרדיניה) - משרתיו של הרפגון.
מריאן - בתו האובדת של אנסלם ואחותו של ואלר. ניצלה עם אמה מסערה בים מבלי לדעת על גורלם של אביה ואחיה. מאוהבת בקליאנט.
גברת קלוד - משרתת של הרפגון.
תרגום לעברית

הקמצן, תרגם מצרפתית נתן אלתרמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1959.
הקמצן, תרגם מצרפתית יהונתן גפן, מרכז ישראלי לדרמה ליד בית צבי, 1985.
הקמצן, תרגם מצרפתית אהוד מנור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009.
הקמצן, תרגם מצרפתית: דורי מנור, הוצאת אחוזת בית, 2015.
הקמצן, תרגם מצרפתית אלי ביז'אווי, הוצאת לוקוס, 2016.
הקמצן, תרגמה מצרפתית: פרופ' דבורה גילולה, הוצאת ליון בוקס 2015.
לקריאה נוספת

דן אוריין, הקמצן בתיאטרון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1990.
הערות שוליים

↑  שמו של הרפגון נכנס לשפה הצרפתית במשמעות של קמצן.
↑   שלומית כהן-אסיף, "כסף אומלל שלי": "הקמצן" מסרב להתיישן, באתר הארץ, 20 באוגוסט 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007365994405171  BnF: cb11940625p (data)  GND: 4099314-0  LCCN: no2012102471  NLA: 35688575  VIAF: 239020792   WorldCat (עם VIAF): 239020792
בצרה (ישראל)

| --- | --- |
תצלום אוויר של מושב בצרה
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: המרכז
מועצה אזורית: חוף השרון
גובה ממוצע: ‎26 מטר
תאריך ייסוד: 1946
תנועה מיישבת: האיחוד החקלאי
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 991 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת נתניה מוגדלת) בצרה(למפת נתניה רגילה) בצרה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בצרה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בצרה32°12′48″N 34°52′41″E﻿ / ﻿32.213293644159°N 34.8781631644642°E﻿ / 32.213293644159; 34.8781631644642  heמפת היישובים של מועצה אזורית חוף השרון (in English: Hof HaSharon Regional Council) באדום - בצרה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 9 מתוך 10

בָּצְרָה (הגייה: בוצרה) הוא מושב שיתופי באזור השרון מצפון לעיר רעננה השייך למועצה אזורית חוף השרון.
היסטוריה

היישוב הוקם בשנת 1946, על האדמת הקרן הקיימת בכספי קרן היסוד.
המייסדים היו קודם לכן חיילים ישראליים, בחיל ההנדסה הקרבית של הצבא הבריטי, ששרתו בסמוך לעיר בצרה בעיראק, ומכאן נגזר שמו של המושב.
בשנותיו הראשונות היה יישוב חקלאי שיתופי. עם הקמת המדינה בשנת 1948 הפך למושב עובדים במתכונת של אגודה שיתופית.
בשנת 1974 בוצעה הרחבה ביישוב על ידי בנים ממשיכים. בשנות ה-90 הורחב היישוב בשנית על ידי חברי האגודה השיתופית. במרכז המושב מצויים מספר מוסדות ציבור ובהם בית כנסת שאותו תכננו בני הזוג האדריכלים ארתור ובלהה שרגנהיים, ובית כנסת ספרדי בהנהגת רב היישוב, הרב עזרזר.
חגיגת העלייה לבצרה – ארגון שיתופי לחיילים משוחררים – חריש ראשון
שדות באזור היישוב בצרה
בצרה, רחוב בשכונת ההרחבה
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  פוסט של האקדמיה ללשון העברית, 5 באוגוסט 2024
↑  זאב וילנאי, אנציקלופדיה לידיעת א"י, תל אביב: עם עובד, 1976, עמ' 1,010
↑  אודות מושב בצרה, באתר "אתר הבית"
↑  נקודה חדשה בשרון, הצופה, 7 באוגוסט 1946
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465871205171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נפאלם

הפצצת 'נפאלם' בווייטנאם. פצצה הכוללת תערובת של נפאלם-B ובנזין
סירת סיור של הצי האמריקאי משגרת תערובת נפאלם בוער בעזרת להביור במהלך מלחמת וייטנאם
פיצוץ נפאלם, מראה מהקרקע
נפאלם (באנגלית: Napalm) הוא שם כולל לנוזלים ג'ליים דליקים המשמשים כאמצעי לחימה. הנוזל מורכב מג'לי המעורב בדלק נוזלי, לרוב פטרוליום (נפט). מקור השם הוא במרכיבי תערובת הג'ל הקלאסית של הנפאלם: Naphthenic acid ו-Palmitic acid (חומצה פלמיטית וחומצה נפתנית (אנ')). כאשר ג'ל הנפאלם מעורב עם בנזין, הוא יוצר ג'ל דביק ביותר. הנפאלם פותח על ידי כימאים מאוניברסיטת הרווארד בראשות לואי פיזר בזמן מלחמת העולם השנייה לשימוש ארצות הברית.
הנפאלם המודרני

נוזלי הבעירה שקדמו להמצאת הנפאלם, כגון אלה שהשתמשו בהם בלהביורים, התפזרו ואזלו מהר מדי. צבא ארצות הברית מצא כי ג'ל בנזין האריך את טווח ויעילות הלהביור. אולם לשם ייצור נוזלי בעירה המבוססים על ג'ל בנזין, נדרש גומי טבעי שהיה נדיר ויקר בזמן המלחמה. פיתוח הנפאלם הציע חלופה זולה ופתר את הבעיות הקשורות לנוזלי בעירה מבוססי גומי.
נפאלם מודרני מורכב בעיקר מבנזין ופוליסטירן, ונקרא גם נפאלם-B.
נפאלם היה בשימוש בלהביורים ובפצצות של ארצות הברית ובעלות בריתה. הנפאלם שימושי בפצצות מאחר שהוא מנצל את החמצן באוויר במהירות, ויוצר כמויות גדולות של פחמן חד-חמצני כך שבני האדם היו נחנקים. מסיבה זו נוצלו פצצות נפאלם במלחמת וייטנאם כדי לטהר אזורי נחיתה למסוקים.
הרכב

נפאלם הוא לרוב תערובת של בנזין עם מרכיבים מעבים מתאימים. המעבים המוקדמים ביותר היו סבון, אלומיניום וחומצות שומן מהחי (רווי, עם מגנזיום) ומהצומח. כמות המעבים משפיעה על צמיגות התערובת, שיכולה לנוע בין סירופ נוזלי לג'ל אלסטי ועבה. שרשרות ארוכות של פחמימן מקנות לתערובת הידרופוביות גבוהה, שמקשה על כיבוי.
ישנם שני סוגי נפאלם: מבוסס שמן עם מעבה אלומיניום וסבון, וכן מבוסס שמן עם מעבה שומני (נפאלם-B).