stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלברט פרסונס
ביוגרפיה > החיים בשיקגו > התקופה האנרכיסטית

בסיום העשור, פרש פרסונס מפעילות בפוליטיקה האלקטורלית. הוא הסביר זאת בכך שהגיע למסקנה שהצבעה בקלפי אינה יכולה לפתור את הבעיות החמורות הקיימות בעולם העבודה.
פרסונס הפנה את עיקר פעילותו לתנועה ההולכת וגדלה לקיצור יום העבודה ל-8 שעות. 
בינואר 1880 "הליגה ל-8 שעות עבודה של שיקגו" שלחה את פרסונס כנציגה לכנס לאומי בוושינגטון הבירה, שמטרתו הייתה להשיק תנועת שתדלנות ארצית שתתאם את המאמצים של ארגוני העובדים השונים במאבק לזכות ליום עבודה בן 8 שעות, ולאכוף שינוי זה.
ב-1881, חוותה "מפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה" ירידה תלולה במספר חבריה, פלג רדיקלי עם נטיות אנרכיסטיות פרש מהמפלגה והקים את "מפלגת העבודה הסוציאליסטית המהפכנית" (Revolutionary Socialist Labor Party). פרסונס שימש כציר בכנס היסוד של המפלגה.
שנתיים לאחר מכן, באוקטובר 1883, שימש כציר בוועידה בפיטסבורג בה היו שותפים אנשי הפלג הרדיקלי בהקמת מה שכונה בשם "האינטרנציונל השחור", הסתדרות פועלים בינלאומית אנרכיסטית, בה היה שותף עד סוף חייו.
ב-1884 השיק שבועון אנרכיסטי בשם "The Alarm", שהיה לביטאון של "האינטרנציונל השחור", ונערך על ידי פרסונס. הגיליון הראשון יצא ב-4 באוקטובר 1884, והופץ ב-15,000 עותקים. הגיליון הורכב מארבעה עמודים ונמכר בעבור 5 סנט לכיסוי ההוצאות. 
למרות השימוש בסיסמה המרקסיסטית הידועה "פועלי כל העולם, התאחדו!" בראש העמוד הראשון, העיתון היה אנרכיסטי במוצהר.
בחודשים הראשונים של 1886 החל המזל להאיר פנים לעובדים, קואליציה של איגודי העובדים בארצות הברית הכריזה על שביתה כללית, לאחר שתביעתם משנת 1884, לקצר את יום העבודה לשמונה שעות, לא נענתה. התביעה ביקשה להשוות את תנאי הפועלים השכירים בארצות הברית, אשר עבדו למעלה מעשר שעות ביום שישה ימים בשבוע בתנאים שסיכנו את בריאותם וחייהם, לאלו של הפועלים הקנדיים שזכו ביום עבודה מקוצר בן תשע שעות זמן קצר קודם לכן. 
שביתות הענק שפרצו ברחבי הארץ שיתקו תעשיות רבות וכפו עליהן לבצע ויתורים למען העובדים. 
פרסונס קרא למהלך לקיצור יום העבודה לשמונה שעות.
ב-1 במאי 1886, פרסונס, אשתו לוסי ושני ילדיו הובילו צעדה של כ-80,000 שובתים בשדרת מישיגן שבשיקגו, במה שנחשב בעיני רבים למצעד הראשון של האחד במאי אי פעם, בדרישה להגביל את יום העבודה לשמונה שעות. יום למחרת, ב-2 מאי, נקרא פרסונס לסינסינטי, שם השתתף בראש צעדה של כ-32,000 שובתים, בזמן שאשתו, לוסי, נותרה בשיקגו והובילה עוד צעדה של כ-35,000 איש.
העתיד נראה ורוד, ורבים מהעובדים הרגישו שהם סוף סוף השיגו את מה שהם ניסו להשיג במשך זמן כה רב, מחאה המונית לקיצור יום העבודה.
ביוגרפיה > מהומות היימרקט ומותו

ב-3 במאי, היום השלישי למחאה, הרגה משטרת שיקגו שני מפגינים שניסו להתעמת עם שוברי שביתה. 
זועמים על האלימות המשטרתית, הדפיסו האנרכיסטים המקומיים עלונים שקראו לקיים עצרת למחרת, ב-4 במאי, בכיכר היימרקט, שהייתה אז למרכז מסחרי הומה של שיקגו.
בעלונים, שהודפסו בגרמנית ובאנגלית, נטען שהמשטרה רצחה את השובתים בשם אינטרסים עסקיים, והפצירה בעובדים לדרוש צדק.
במקור סירב פרסונס לדבר בעצרת שהתקיימה למחרת, אך בסוף שינה את דעתו במהלכה.
ראש העיר של שיקגו, קרטר הריסון, שהשקיף על העצרת, התרשם שמדובר בעצרת בלתי אלימה, ועזב כאשר נראה היה שעומד לרדת גשם. מודאג ממזג האוויר, הסתלק גם פרסונס יחד עם אשתו וילדיו לבר בסביבה, כשמספר מפגינים בעקבותיו.
האירוע הסתיים בסביבות 10 בבוקר, ובסוף האירוע, לאחר שהקהל החל להתפזר, כוח גדול של שוטרים הגיע למקום ודרש מהמפגינים בכוח להתפזר. בשלב זה נזרקה פצצה לתוך הכיכר. הפצצה גבתה את חייו של שוטר אחד ופצעה שוטרים נוספים.
השוטרים פתחו באש, הרגו שבעה אנשים ופצעו עוד עשרות.
איש לא ידע מי זרק את הפצצה, אך הכאוס השתולל כאשר החליטה המשטרה לירות לתוך ההמון. מספר מפגינים ושוטרים נהרגו, כאשר רוב השוטרים נפצעים מאש ידידותית. 
פרסונס ישב בבר סמוך ושתה כוס בירה כאשר ראה הבזק ושמע את הפיצוץ ואחריו את קולות הירי.
הרשויות עצרו שבעה גברים בימים שלאחר האירועים, כשלכולם קשרים לתנועה האנרכיסטית.
פרסונס התחמק ממעצר וברח לוויסקונסין, שם נשאר עד 21 ביוני, אז הסגיר את עצמו למשטרה.
וויליאם פרקינס בלאק, עורך דין תאגידי, הוביל את ההגנה על השמונה, למרות שבאופן בלתי נמנע נודה על ידי חבריו ואיבד עבודה עקב בחירה זו. עדי ראייה העידו שאף אחד מהשמונה לא זרק את הפצצה. למרות זאת, כולם הורשעו ברצח. רק אחד, אוסקר ניב, נידון לחמש עשרה שנות מאסר, בעוד שבעת האחרים נידונו למוות.
שניים נוספים, סמואל פילדן ומייקל שוואב, ביקשו חנינה מהמושל, ובנובמבר 1887 עונשם הומתק למאסר עולם על ידי מושל אילינוי, ריצ'רד ג'יימס אוגלסבי, שאיבד מהפופולריות שלו עקב ההחלטה.
שלושתם זכו לחנינה ממושל אילינוי הבא, ג'יימס פיטר אטגלד, ושוחררו מהכלא ב-26 ביוני 1893.
בשבוע שלפני הוצאתו להורג, "The Alarm" הוציאה גיליון ראשון מאז מהומות היימרקט, ובו מכתב שנכתב על ידי פרסונס מתא 29 באגף הנידונים למוות. במכתב זה הכתיר פרסונס את דייר לם כיורשו בתפקיד עורך העיתון, וכתב לחבריו:
עכשיו כל מה שיש לי לומר הוא: אל תהססו לחשוף את חוסר השוויון של הקפיטליזם; אל תהססו לחשוף את העבדות של החוק; להכריז על עריצות השלטון; להוקיע את תאוות הבצע, האכזריות והתועבות של מעמד מיוחס שמתפרע ומתענג על העבודה של עבדי השכר שלו.
היו שלום!
ב-10 בנובמבר 1887, אחד מהנידונים למוות, לואיס לינג, התאבד בתאו באמצעות חומר נפץ שהוחבא בסיגר שנשלח אליו. למחרת, נלקחו פרסונס, אוגוסט ספייס, אדולף פישר וג'ורג' אנגל לגרדום כשהם לבושים חלוקים וברדסים לבנים. הנידונים למוות שרו את המארסייז, המנונה של התנועה המהפכנית הבינלאומית דאז. פרסונס ניסה לבקש לדבר, אך נקטע כשניתן האות לפתוח את הדלת שמתחתם שהובילה לתלייתם למוות.
פרסונס יכול היה לנסות להמתיק את עונשו למאסר עולם, אך הוא סירב לכתוב מכתב בקשת חנינה ממושל אילינוי, כיוון שראה בזה הודאה באשמה.
לאחר מותו, נקבר פרסונס ב"בית הקברות ולדהיים", לצד חבריו המוצאים להורג, בחלקה שמסומנת מ-1893 בשם "אנדרטת חללי היימרקט", בפרבר מערבית לשיקגו, פורסט פארק.
לקריאה נוספת

Alan Calmer, Labor Agitator: The Story of Albert R. Parsons. New York: International Publishers, 1937.
James Green, Death in the Haymarket: A Story of Chicago, the First Labor Movement and the Bombing that Divided Gilded Age America New York: Anchor Books, 2006.
לוסי פרסונס ב-1886.
פרסונס (השמאלי למעלה) וששת הפעילים האחרים שנידונו למוות בעקבות השתתפותם ב"מהומות היימרקט"
כנף הנחתים הראשונה

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:  חיל הנחתים של ארצות הברית 
 אירועים ותאריכים
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה 
 
כנף הנחתים הראשונה (באנגלית: 1st Marine Aircraft Wing) היא יחידת תעופה של חיל הנחתים של ארצות הברית המשמשת כרכיב הלחימה האווירי של כוח המשלוח הימי השלישי. מטה הכנף נמצא במחנה פוסטר שבאי אוקינאווה שביפן. האגף, הכנף החלה לפעול ב-1940, ופעלה באופן משמעותי במהלך מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם.
היסטוריה

בסוף 1940 הקונגרס אישר הקמת צי אווירי ימי של כחמישה עשר אלף מטוסים, כשחלק משמעותי מתוכם הוקצה לחיל הנחתים. במסגרת תוכנית הרחבה זו הופעלה כנף מטוסי הנחתים הראשונה בבסיס חיל הנחתים קוונטיקו שבוירג'יניה. הכנף עצמה הוקמה ב-7 ביולי 1941.
הכוח המבצעי הראשון הגיע באוגוסט 1942 לגוואדלקנל ותמך בדיוויזיית הנחתים הראשונה במהלך גוודלקנל.
במלחמת קוריאה הכנף הופעלה ב-7 ביולי 1950 כחלק מהדיוויזיה הראשונה. במהלך המלחמה הכנף סיפקה סיוע אווירי קרוב ופינוי רפואי לכוחות היבשה הימיים. בסוף יוני 1952, 75 מטוסים השתתפו בהתקפה על סכר סו-הו, כנגד המפעלים ההידרואלקטרים בקוריאה הצפונית. הכנף הפעילה כ-127,496 גיחות מהן למעלה מ-40,000 גיחות של סיוע אווירי צמוד ופונו יותר מ-9,800 פצועים.
הכנף הייתה מעורבת במלחמת וייטנאם מאפריל 1962 ועד הנסיגה האמריקאית מסייגון באפריל 1975. מסוקים מילאו תפקיד נרחב בפעילות האווירית בווייטנאם, שכן טייסי נחתים הטיסו מסוקי סיקורסקי S-5834 ומאוחר יותר בואינג ורטול CH-46 אביר הים וסיקורסקי CH-53 סי סטליון. מרבית מההובלות בוצעו באמצעות לוקהיד C-130 הרקולס. טייסי נחתים אחרים טסו בבל UH-1 אירוקוי ו-AH-1 קוברה. הצטברות הכוחות האמריקנים הביאה לפריסת מטוסי התקיפה ומטוסי הקרב של חיל הנחתים, ובהם דאגלס A-4 סקייהוק ומקדונל דאגלס F-4 פנטום.
חלק מהלהק אף פעל ותמך נפרס כדי לתמוך במלחמת אפגניסטן ב-2009.
הערות שוליים

↑  Field Jr., James A. (2000-06-21). "Part 2. March 1952—February 1953: Stalemate". History of United States Naval Operations: Korea. Department of the Navy - Naval Historical Center. נבדק ב-2007-12-19.
↑  "Brief History of the Marine Corps in the Korean War". United States of America - Korean War Commemoration. Marine Corps History and Museums Division. אורכב מ-המקור ב-2007-07-16. נבדק ב-2009-04-22.
| חיל הנחתים של ארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| מחלקת הצי | מזכיר הצי • מפקד חיל הנחתים |  |
| פיקודים מרכזיים | פיקוד כוחות חיל הנחתים • כוחות הנחתים בפיקוד הפסיפי  • פיקוד המבצעים המיוחדים • פיתוח הלוחמה • פיקוד המילואים  • פיקוד האימונים וההדרכה |  |
| כוחות משימה ויחידות עיקריות | כוח המשלוח הראשון • כוח המשלוח השני • כוח המשלוח השלישי •  דיוויזיית הנחתים הראשונה • דיוויזיית הנחתים השנייה • דיוויזיית הנחתים השלישית • דיוויזיית הנחתים הרביעית • כנף הנחתים הראשונה • כנף הנחתים השנייה • כנף הנחתים השלישית • כנף הנחתים הרביעית • בסיס חיל הנחתים קוונטיקו |  |
מטוס F4U
גילה (עיר מקראית)

ערך זה עוסק בעיר מקראית בדרום הר יהודה. אם התכוונתם לשכונה בירושלים, ראו .

גִלֹה הייתה עיר מקראית בדרום הר יהודה. העיר נזכרת בספר יהושע, פרק ט"ו, פסוק נ"א, כחלק מתיאור נחלת שבט יהודה, ונמנית בראש קבוצה 5, קבוצת דרום ההר, של רשימת ערי יהודה: "מח וּבָהָר שָׁמִיר וְיַתִּיר וְשׂוֹכֹה. מט וְדַנָּה וְקִרְיַת סַנָּה הִיא דְבִר. נ וַעֲנָב וְאֶשְׁתְּמֹה וְעָנִים. נא וְגֹשֶׁן וְחֹלֹן וְגִלֹה עָרִים אַחַת עֶשְׂרֵה וְחַצְרֵיהֶן." מגִלֹה באו גם אֲחִיתֹפֶל הַגִּילֹנִי, יועצם של דוד ושל אבשלום, וכן אֱלִיעָם בֶּן אֲחִיתֹפֶל הַגִּלֹנִי מגיבורי דוד.
הזיהוי

כאמור, גִלֹה נמנתה עם ערי דרום הר יהודה, ולפיכך יש לבקשה בתחום הקרוב לאותן ערים שזוהו בוודאות: יַתִּיר, דְבִר, עֲנָב, אֶשְׁתְּמֹה (אשתמוע), עָנִים. נהגו לזהותה בח'רבת ג'אלא הסמוכה לחלחול, שבקבוצה 8 של ערי יהודה, מערבית לבית אומר: הן פרשנים מסורתיים מאוחרים והן חוקרים מודרניים כמו אולברייט. אולם מיקומה של ח'רבת ג'אלא זו אינו מתאים לגאוגרפיה של רשימת הערים; היא נמצאת ליד חלחול שבקבוצה 8, צפונית לחברון שבקבוצה 6, קבוצה אשר מפרידה בין קבוצה 5 לקבוצה 8. בנוסף לכך גם אין ח'רבת ג'אלא זו ממצא מתאים. לעומת זאת, ההצעה לשימור השם בח'רבת כפר ג'ל שבדרום ההר, מתאימה היטב למיקומה של גִלֹה בתוך קבוצה 5.
באשר למקום עירו של אחיתופל אין עדות ישירה, אך ייתכן כי יש רמז למיקומה אף היא בדרום. שיחזור רצף המאורעות במרד אבשלום מראה כי האחרון הלך מירושלים לחברון, ורק אז שלח לקרוא לאחיתופל. ייתכן שהכתוב אינו מדקדק כאן, אך מכל מקום מפשוטו נרמז שאחיתופל התגורר הלאה מחברון דרומה. ראוי לזכור שהמרד פרץ בחברון ויש בו אולי הד אחרון לעימות בין אנשי דרום הר יהודה לדוד; נתון זה עשוי לחזק מוצא דרומי של אחיתופל, שתמך באבשלום.
בתחום היישובים המזוהים מקבוצה 5 ישנו רק יישוב אחד שטרם זוהה, ואשר מתקיים מראשית תקופת הברזל 2 ובהיקף משמעותי: אתרה של דאהרייה אותו חפר אולברייט, ובו יש לזהות את גִלֹה. זיהוי זה מתאים להנחה בדבר שימור שמה של גִלֹה בח'רבת כפר ג'ל, המצויה במרחק של כ-3.5 ק"מ מדאהרייה; לכל האתרים האפשריים האחרים בסביבתה של חורבה זו יש זיהויים עדיפים.
אתרה של דאהרייה / גלים

דאהרייה היא אתר סקר ישראל מס' 1/70/133{14-09}, נ"צ 1475.0908, בתוך הכפר דאהרייה. גובה מוחלט 650 מ', גובה יחסי 8 מ', תצפית טובה מאד. שטח האתר הקדום כ-15 דונם, ואין די נתונים כדי לקבוע את השתנות גודלו במהלך התקופות, כפי שנחשפו במהלך חפירתו של אולברייט. ראשית היישוב בתקופת הברונזה הקדומה, והוא נתקיים כנראה גם בתקופת הברוזה הביניימית. היישוב התחדש בתקופת הברזל 2א, והמשיך בקיומו לפחות עד שלב 2ג של התקופה. לא ברור אם נתקיים גם בשלב 2ד, ולא נתפרסם אף שבר שניתן ליחסו לשלב זה; אולם הנתונים שבידינו חלקיים מדי, ובעת פרסום דו"ח החפירה טרם ידעו להבדיל בין חרסי שלבים 2ג ו-2ד של תקופת הברזל. כל היישובים בהר-יהודה שגדלם מעל 3–4 דונם בתקופת הברזל 2ג המשיכו את קיומם לשלב הבא, באותו מקום או באתר סמוך (לעיתים תוך ירידה משמעותית בהיקפם); לפיכך ייתכן מאוד שכך הדבר גם באתר זה. נראה שלאחר פער ניכר התחדש היישוב בתקופה הרומית 2 ובתקופה הביזנטית, וניטש שנית לתקופה ממושכת. הוא נוסד מחדש בתקופה הממלוכית, כנראה בהיקף נרחב יותר (כ-30 דונם), והלך וגדל עד היותו לאחד היישובים הגדולים בדרום הר-יהודה עד ימינו.
הערות שוליים

↑  ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוקים מ"ח–נ"א
↑  ספר שמואל ב', פרק ט"ו, פסוק י"ב
↑  ספר שמואל ב', פרק כ"ג, פסוק ל"ד
↑  יהוסף שוורץ, כותב ב"תבואות הארץ", עמ' קכ"ו: "גלה. ממערב לבית לחם משתרע הכפר הגדול בית ג'אלא"; במהדורה שהוציא אברהם לונץ בשנת 1900 כותב לונץ: "לפי סדר הערים הנזכרים ביחד את העיר הזאת המבוארים למעלה כמעט אי אפשר לאחד אותה עם הכפר בית ג'אלה הסמוך לבית לחם, ולכן השערת החקירות החדשות לאחדה עם "חירבת ג'אלא" הנמצאת בהרי חברון רחוקה 3 פרסאות אנגליות מצפון הכפר חלחול"
↑  אולברייט 1924, עמ' 10 = Albright, W.F. 1924. Researches of the School in Western Judea. BASOR 15: 2-11.

וראו גם אנציקלופדיה מקראית ב: 495
↑  משה כוכבי, הסקר בארץ יהודה. יהודה, שומרון וגולן - סקר ארכיאולוגי בשנת תשכ"ח (עורך: משה כוכבי), תשל"ב, עמ' 28, 47, אתר 64.
1 2  זכריה קלאי, נחלות שבטי ישראל, ירושלים תשכ"ז: עמ' 327.
↑  ספר שמואל ב', פרק ט"ו, פסוקים ז'–י"ב
1 2  תב"מ 3, עמ' 155–160 = W.F. Albright, ‘The Excavation of Tel Beit Mirsim III : The Iron Age’, 1943, AASOR 21-22
↑  אבי עופר, הר יהודה בתקופת המקרא (עבודת ד"ר), אוניברסיטת תל אביב, 1993, עמ' 3: 33–34
↑  מדובר בזיהויים של הערים דומה ושמיר מקבוצה 5.
סמינר הרב מאיר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 סמינר לבנות
 תקופת הפעילות:  1990–הווה (כ־34 שנים) 
 מיקום
 קואורדינטות:  32°05′25″N 34°50′20″E﻿ / ﻿32.090220623341°N 34.838923630602°E﻿ / 32.090220623341; 34.838923630602
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) סמינר הרב מאיר(למפת גוש דן רגילה) סמינר הרב מאיר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום סמינר הרב מאיר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום סמינר הרב מאיר  he סמינר הרב מאירhe סמינר הרב מאירמפת  __ בני ברק (in English: Bnei Brak) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ תל אביב-יפו (in English: Tel Aviv) ממזרח: __ פתח תקווה (in English: Petah Tikva), __ גבעת שמואל (in English: Giv'at Shmuel) מדרום וממערב: __ רמת גן (in English: Ramat Gan) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סמינר בית יעקב לבנות ע"ש הרב וולף, זיכרון צבי בהנהלת הרב מאיר (מכונה "סמינר הרב מאיר", או בקצרה "מאיר") הוא סמינר לבנות חרדיות, הכולל בית ספר תיכון וסמינר ללימודי הוראה ומקצועות נוספים בעיר בני ברק.
היסטוריה

בשנות ה-50 הוקם בבני ברק סמינר הרב וולף על ידי הרב יוסף אברהם וולף, בעידודו של החזון איש, על מנת לתת מענה לבנות שרצו חינוך חרדי.
בשנות ה-90, בעקבות גידול האוכלוסייה החרדית בבני ברק, החל גידול במספר הנרשמות לסמינר – שהיה היחיד באותה העת – דבר שייצר עומס רב. על פי הוראתו של רבי ניסים קרליץ ובעידודו של הרב שך הוקם סמינר נוסף "סמינר הרב מאיר" הנושא אף הוא את השם הרשמי "סמינר בית יעקב לבנות ע"ש הרב וולף". על אף שמו הוא מנוהל עצמאית. סמינר נוסף שהוקם באותה התקופה הוא סמינר הרב כהנא.
את הסמינר ניהל וייסד הרב שמואל מ-2015 עומדת בראשו הרבנית רחל גפן-בורשטיין-דינר שמונתה על ידי העירייה בתמיכת רבנים למורת רוחו של מנהל הסמינר.
סערת המינויים

בשנת 2014 קיבל הרב מאיר התקף לב, וזמנית נמנע ממנו ניהול המוסד. בעקבות כך הוחלט שניהול הסמינר יעבור לידי הגברת רחל בורנשטיין. על מנת למנוע מינוי זה, מינה הרב מאיר את חנה אריאל לסגנית מנהלת. מינוי זה גרם לסערה ומחלוקות בין הפלג הירושלמי 'בני תורה' לבין אנשי דגל התורה, משום שאריאל מזוהה עם הפלג הירושלמי. בתוך כך נשלחה הודעה מטעמו של הרב מאיר שבה הוא מבקש לצאת לפנסיה, אך חזר בו במכתב נוסף ששלח לעירייה שם הוא מבהיר כי המכתב הקודם נשלח בעקבות הטעייה.
לאחר המינוי של אריאל הוציאה עיריית בני ברק הודעה רשמית שמינוי זה אין לו תוקף, ותחת זאת אישרה העירייה בהוראתו של הרב שטינמן, את מינויה של רחל בורנשטיין, אלמנתו של הרב גפן, ואשתו של שמואל יעקב בורנשטיין, למנהלת. בתוך כך נערכו הפגנות בסמוך על ידי מחנה הפלג בסמוך לביתה של בורנשטיין במחאה על המינוי.
בתגובה למנוי העירייה, ובעקבות ניסיונות שונים למנוע מהרב מאיר את הכניסה לסמינר, הוציא הרב מאיר הודעה מטעמו, על ידי משרד עורכי דין, לפיו הסמכות למינוי תפקידים בסמינר היא אך ורק למנהל המוסד הרב מאיר, ולא לגורמים אחרים. בעיתון הפלס המוזהה עם הפלג הירושלמי הובאו מכתביהם של הרב קלמנוביץ ורבנים שונים שמחו על המחטף שנעשה. אך הרבנים המרכזיים במגזר הליטאי ובעיקר הרב יהודה סילמן תמכו במינויה. בנות הפלג הירושלמי הקימו בהמשך סמינר אחר.
בסמינר מתחנכות מעל 1000 בנות המשתייכות בעיקר לזרם הליטאי או הספרדי תורני.
מבנה הסמינר

ארבעה השנתונים הראשונים בסמינר – כיתות ט' עד יב' (א' עד ד' סמינר), מיועדים לתמידות בגילאי התיכון. שני השנתונים הבאים, יג',יד' (ה',ו' סמינר) מיועדים ללימודי הוראה, גננות, תכנות ולימודים נוספים.
בסמינר נהוגה תלבושת אחידה, וכן תקנון צניעות שבעיקרו מושתת על תקנון בית הדין 'משמר התורה'. התקנון כולל בין היתר את אורך החצאית והחלוצה, וכן את סוגי התכשיטים והאיפור המותרים. תקנון זה תקף למשך כל שעות היום, גם בעת שהתלמידות שוהות מחוץ לכותלי הסמינר.
הערות שוליים

↑  חנני ברייטקופף, ‏הרבנית שהתאלמנה פעמיים התארסה שוב, באתר כיכר השבת, 19 באפריל 2021
↑  הרב מאיר הודיע: "בקשתי לפנסיה נכתבה בעקבות הטעייה", באתר כיכר השבת, 31 באוגוסט 2015
↑  "העירייה מינתה את הרבנית בורנשטיין, מינוי אריאל לא חוקי", באתר כיכר השבת, 1 בספטמבר 2015
↑  ישראל כהן, ‏"העירייה מינתה את הרבנית בורנשטיין, מינוי אריאל לא חוקי", באתר כיכר השבת, 1 בספטמבר 2015
↑  בני ברק: תומכי הרב שמואל מאיר הפגינו מול בית מחנכת, באתר כיכר השבת, 8 בספטמבר 2015
↑  פרקליטי הרב מאיר: "התערבות פוליטית מסוכנת", באתר כיכר השבת, 1 בספטמבר 2015
ישיבת לוצרן

| --- | --- |

 ישיבה גדולה
 תקופת הפעילות:  שנות החמישים – 2015
 מייסדים:  משה סולובייצ'יק (ציריך) 
 בעלי תפקידים
 ראש הישיבה:  הרב יצחק דוב קופלמן
 צוות:  הרב חיים אשר זעליג ברנד
 מיקום
 מיקום:  לוצרן
 מדינה:  שווייץ
 קואורדינטות:  47°02′03″N 8°15′41″E﻿ / ﻿47.034188888889°N 8.2614722222222°E﻿ / 47.034188888889; 8.2614722222222
 he
 
מייסד הישיבה רבי משה סולובייצ'יק
ישיבת לוצרן (בשמה הרשמי ישיבת בית יצחק) היא ישיבה ששכנה בלוצרן שבשווייץ במחצית השנייה של המאה העשרים ובראשית המאה ה-21 ונחשבה לאחת מהישיבות הטובות באירופה.
הישיבה נוסדה על ידי הרב משה סולובייצ'יק לאחר מלחמת העולם השנייה. היא הוקמה בתחילה בעיר לוצרן שבשוויץ ולאחר מספר שנים עברה לבניין שנבנה במיוחד עבורה בפרבר של העיר לוצרן בקרינס הנקרא 'אוברנאו'.[דרושה הבהרה] בשנת 2015 הישיבה נסגרה בעקבות פטירתו של ראש הישיבה הרב יצחק דוב קופלמן.
היסטוריה

בשנות החמישים הקים רבי משה סולובייצ'יק ישיבה קטנה בלוגנו, בעידודם של גדולי התורה, וביוזמתם ובתמיכתם של וולף רוזנגרטן מציריך והרב שלום ארלנגר מלוצרן. הישיבה נועדה לבחורים בני 15 ומעלה וכללה לימודי קודש בלבד ללא לימודי חול. לאחר מספר שנים הישיבה הועברה ללוצרן.
באותה תקופה, הוחבא בביתו של הרב משה סולובייצ'יק הילד יוסל'ה שוחמכר שנחטף מידי הוריו בישראל והוברח לאירופה. בעקבות חלקו בפרשה, נאסר עליו על ידי השלטונות להמשיך להתגורר בקנטון לוצרן, ובשנת תשכ"ב (1962) עבר הרב משה להתגורר בציריך, אך המשיך לעמוד בראשות הישיבה בלוצרן שנה נוספת. לאחר מכן התמנה לעמוד בראשות הישיבה הרב יצחק דוב קופלמן, שנחשב לתלמיד מובהק של הרב שמעון שקופ.
תחת הנהגתו גדלה הישיבה ומנתה למעלה ממאתיים תלמידים. הישיבה הביאה לשינוי יסודי בגישתה של החברה החרדית בשווייץ כלפי חינוך הנוער, והחדירה לתוכה את האידיאל של השקעה בלימוד התורה. הישיבה שכנה בלוצרן שנים רבות ונחשבה לאחת מהישיבות הטובות באירופה, כשתלמידיה באים מאירופה, מאמריקה ומישראל.
סגירת הישיבה

בשנת 2011 הלך הרב קופלמן לעולמו כשהוא בן יותר ממאה שנים. לאחר פטירתו בנו יחידו הרב משה קופלמן עמד בראשות הישיבה. בשנת 2015 נסגרה הישיבה באוברנאו עקב קשיים כלכליים. לאחר סגירת הישיבה עברו רוב התלמידים בראשות הרב משה קופלמן והקימו ישיבה בקענווי איילנד, אנגליה. וחלק מהתלמידים נשארו בלוצרן, בראשות הרב נפתלי שטרנבוך. בפועל, לא החזיקה הישיבה בלוצרן מעמד מחוסר בבחורים, והיא נסגרה סופית לאחר חודש.
לאחר סגירת הישיבה, נוצר חלל בקהילה היהודית בלוצרן, ובני הקהילה הקימו מסגרת חדשה בשם "ישיבת דרך חיים", בראשותו של הרב אברהם אשי בוללאג, בה למדו בחורים מארץ ישראל ומרחבי אירופה. הישיבה הוקמה בלוצרן בחודש ניסן תשע"ו (2016), ולאחר כשלש וחצי שנות פעילות עברה הישיבה, בא' בחשוון תש"פ (2019), אל משכנה החדש בציריך שם היא פועלת כיום.
הישיבה שעברה לקריה החדשה בעיר קענווי איילנד שבאנגליה, בראשות הרב משה קופלמן התפתחה ונחשבת לאחת הישיבות החשובות באירופה.
צוות הישיבה

מאנשי הצוות בישיבה היה רבי חיים אשר זעליג ברנד (אביו של רבי שמואל ברנד) שכיהן כר"מ בישיבה ולאחר מכן היה אחד מראשי ישיבת איתרי.
בישיבה שמשו ברבנות בין השאר הרב שלמה זלמן אולמן והרב יצחק זילברשטיין.
כמו כן, הרב אהרן יהודה ליב שטינמן, שהיה תלמידו של הרב משה סולובייצ'יק ולמד אתו יחד בבית הכנסת של הקהילה היהודית בלוצרן במשך תשע שנים היה מבקר בישיבה.
הערות שוליים

↑  ישראל א' גרובייס ואהרן קליגר, 
הנה יוסל'ה, משפחה, ט"ז בתשרי ה'תשפ"ב.
↑  רפאל ברלזון, "למעלה מן הדמיון" – כתבה ליובל לישיבת לוצרן, מוסף שבת של יתד נאמן, חיי שרה תשס"ג, עמ' 19.
↑  משגיח ישיבת לוצרן הודיע לתלמידים: "סוגרים בשל חובות עתק", באתר בחדרי חרדים
↑  הלם בעולם התורה: ישיבת לוצרן נסגרת עקב חובות, באתר רדיו קול חי, ‏2015-07-22
↑  משה ויסברג, רבבות חוזרים לשטייגען, באתר בחדרי חרדים
↑  ישראל כהן, ‏ישיבת לוצרן המיתולוגית שבשוויץ תתפצל לשתי ישיבות, באתר כיכר השבת, 11 באוגוסט 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296458105171  VIAF: 129553745   WorldCat (עם VIAF): 129553745
דעת כהן

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  הראי"ה קוק
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  שאלות ותשובות 
 נושא:  יורה דעה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  תשכ"ט
 עורך:  הרצי"ה קוק
 קישורים חיצוניים
 היברובוקס:  20315
 
דעת כהן הוא ספר שאלות ותשובות בנושאי חלק יורה דעה של השו"ע מאת הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב הראשי לארץ ישראל וראש ישיבת מרכז הרב.
הספר נערך על ידי בנו הרב צבי יהודה הכהן קוק ומכיל "תשובות בהלכה השייכות לשו”ע חלק יורה דעה, בו יסוד האחריות הרוחנית של קדושת ישראל, הנמשכת ממקור ארץ חיינו". הודפס לראשונה במוסד הרב קוק, ירושלים כ"ח באב תש"א. בשנת תשכ"ט יצא במהדורה שנייה עם תוספות והערות מאת הרב צבי יהודה הכהן קוק. הספר מכיל 499 עמודים, רמ"ב סימנים.
פרקי הספר

הלכות שחיטה – סי' א'–י"ז.
הלכות טריפות – סי' י"ח–מ"ד.
הלכות חלב דם ומליחה – סי' מ"ה–מ"ח.
הלכות בשר בחלב ותערובות – סי' מ"ט–נ"ו.
הלכות סחורה בדברים האסורים – סי' נ"ז–נ"ח.
הלכות נאמנות באיסורים – סי' נ"ט–ס"א.
הלכות עכו"ם – סי' ס"ב–ס"ו.
הלכות ריבית – סי' ס"ז.
הלכות מכשף – סי' ס"ח–ס"ט.
הלכות נידה – סי' ע'–פ"ח.
הלכות מקוואות – סי' פ"ט–קכ"ט.
הלכות נדרים וצדקה – סי' ק"ל–קל"ו.
הלכות מילה וגירות – סי' קל"ז–קנ"ה.
הלכות ספר תורה – סי' קנ"ו–קע"ח.
הלכות מזוזה – קע"ט–קפ"ג.
הלכות פדיון בכור – סי' קפ"ד–קפ"ז.
הלכות בכור בהמה – סי' קפ"ח–קצ"ב.
הלכות נזיר וחרם – סי' קצ"ג–קצ"ה.
הלכות אבלות – סי' קצ"ו–רכ"א.
השמטות למילואים להלכות טרפות, חלב ודם, תערובות, הכשר כלים, יין, מכשף, מקוואות, צדקה, ספר תורה, כלאים תרומות ומעשרות ושביעית – סי' רכ"ב–רמ"ב.
הערות
הוספות למהדורה השנייה
מפתח, תוכן מפורט של התשובות
פסיקות בולטות

פסק כי איסור ניוול המת נוהג רק בגופות של יהודים ולא בגופות של גויים, בין השאר משום שגופו של היהודי הוא קדוש ולכן אסור לנוולו. בשל כך, התיר להשתמש בגופות גויים לצורך לימוד רפואה.
הערות שוליים

↑  דעת כהן, באתר היברובוקס
↑  שו"ת דעת כהן, סימן קצ"ט, באתר היברובוקס.
| הרב אברהם יצחק הכהן קוק |
| --- | --- | --- |
| כתביו | אגרות הראי"ה • אורות • אורות הקודש • אורות התורה • אורות התשובה • עולת ראיה • עין איה • מאמרי הראי"ה • שמועות ראי"ה • חדריו דעת כהן • משפט כהן • אורח משפט • עזרת כהן • שבת הארץ • כתבים נוספים |  |
| ממשנתו | למהלך האידיאות בישראל • הרצאת הרב • חזון הצמחונות והשלום • מאמר הדור • יסוד כסא השם בעולם • המספד בירושלים |  |
| משיריו | שיר האמונה •  ישמח לבי • לחשי ההוויה • כנפי רוח |  |
| תלמידיו | הרב צבי יהודה הכהן קוק (בנו) • הרב יעקב משה חרל"פ • הרב הנזיר • הרב שלום נתן רענן (חתנו) • הרב יצחק אריאלי • הרב אריה לוין •  הרב שאול ישראלי • האדמו"ר החלוץ • הרב משה צבי נריה • הרב יצחק הוטנר • תלמידים נוספים |  |
| מוסדותיו | הרבנות הראשית לישראל • ישיבת מרכז הרב • מכון הלכה ברורה ובירור הלכה • תנועת דגל ירושלים |  |
| כהונות ברבנות | זיימל • בויסק • יפו • מחזיקי הדת (לונדון) • ירושלים • ארץ ישראל |  |
| הנצחתו | בית הרב קוק • כפר הרא"ה • מוסד הרב קוק • פרס הרב קוק לספרות תורנית • פרס ירושלים לספרות תורנית • קבוצת אברהם |  |
ציונות דתית • תורת ארץ ישראל • מועדי הראי"ה • משפחתו • תלמידי הרצי"ה • עוד
| כתבי הראי"ה |
| --- | --- | --- |
| בהלכה וש"ס | דעת כהן • משפט כהן • אורח משפט • עזרת כהן • שבת הארץ • חבש פאר • עץ הדר • עיטור סופרים • טוב ראי |  |
| בהגות | עין איה • עולת ראיה • מאמרי הראי"ה • אדר היקר • ראש מילין • לנבוכי הדור • מדבר שור • מוסר אביך • מידות הראי"ה • עקבי הצאן • ארץ חפץ • חזון הגאולה |  |
| סדרת ה"אורות" | אורות (אורות ישראל) • אורות הקודש • אורות התורה • אורות התשובה • אורות הראי"ה • אורות התפילה • אורות האמונה |  |
| כתבים | למהלך האידיאות בישראל • הרצאת הרב • חזון הצמחונות והשלום • מאמר הדור • אגרות הראיה • שמונה קבצים • פנקסי הראי"ה • משנת הרב • המספד בירושלים • חדריו |  |
| שירים | נכתבו על ידו כשירים: שיר האמונה  • ישמח לבי • לחשי ההויה קטעים ופיסקאות שהולחנו: כנפי רוח • יסוד כסא השם בעולם |  |
הערה: חלק מספרי ה"אורות" הם ליקוטים מאוחרים ממשנתו סביב נושאים שונים, שהשתמשו אף הם בשם "אורות".
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות תורנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.