סם רייברן
ביוגרפיה > יושב ראש בית הנבחרים

ב-16 בספטמבר 1940, בגיל 58, ובזמן שכיהן כמנהיג הרוב בבית הנבחרים, הפך רייברן ליושב ראש בית הנבחרים עם מותו הפתאומי של היושב ראש ויליאם בנקהד. עלייתו של רייברן לתפקיד יושב הראש הייתה מהירה באופן מפתיע; כי כולל בנקהד, שלושת יושבי הראש לפני רייברן מתו בעת מילוי התפקיד בתוך שש שנים (הנרי תומאס רייני מת ב-1934 וג'ו בירן ב-1936).
המשבר הגדול הראשון של רייברן לאחר שקיבל את התפקיד היה מלחמת העולם השנייה. בעשור שלפני המלחמה, ארצות הברית הייתה בדלנית והחליטה לא להשתתף במלחמה כאשר פרצה מלחמה ב-1937 במזרח אסיה וב-1939 באירופה. רייברן עזר להעביר את חוק השאל-החכר במרץ 1941. חוק זה אפשר לארצות הברית לספק מזון, נפט וחומרי גלם לבריטניה, סין וברית המועצות. באוגוסט 1941, הוא עזר להעביר את חוק הארכת השירות של 1941. בשנת 1940, גיוס חובה לשירות צבאי במצב של שלום הונהג על ידי הממשלה כהכנה למלחמה אפשרית. עם זאת, הבדלנים בבית הנבחרים רצו לא להסתבך במלחמה ורצו לתת לחוק הגיוס בזמן שלום לפוג לאחר 12 חודשים ב-1941. לאחר שרייברן שוחח עם כל הנציגים שהיו נגד הגיוס וניסה לשכנע אותם לשנות את דעתם, הצעת החוק התקבלה בהצבעה של 203–202, בהפרש של קול אחד. אם הצעת החוק הזו הייתה נדחית, צבא ארצות הברית עמד לאבד כשני שלישים מכוחו ושלושה רבעים מהקצינים בשל סיום הגיוס.
בתחילת 1944 פנו בכירי ממשל רוזוולט לרייברן וביקשו ממנו לפעול בדיסקרטיות עם הקונגרס כדי להשיג מימון לייצור פצצת אטום. מאוחר יותר באותה שנה, רייברן השיג 1.6 מיליארד דולר למימון פרויקט מנהטן, שם הקוד של הפרויקט הסודי שהוביל ליצירת פצצת האטום. המבצע הסודי הזה כאשר רוב הקבינט של הנשיא ואפילו סגן הנשיא, כמו גם כל חברי הקונגרס למעט קומץ לא ידעו על פצצת האטום. רק רייברן, מנהיג הרוב בסנאט, וחמישה חברי קונגרס נוספים היו מודעים למבצע הזה. רייברן נאלץ להסתיר את פרויקט מנהטן באמצעות שמות בדויים ואמצעים מטעים אחרים בשטרות ההקצאה עד לשימוש בפצצות ב-1945.
במהלך קמפיין הבחירות לנשיאות ב-1944, הציע הנשיא רוזוולט לרייברן את המועמדות לסגן הנשיא. רייברן יכול היה להפוך לנשיא אם היה מקבל את הצעתו של רוזוולט, אך הוא דחה אותה. בתור יושב ראש בית הנבחרים, רייברן כבר הגיע לשיא שאיפותיו. בסופו של דבר, המועמדות לסגן הנשיא של המפלגה הדמוקרטית ניתנה לסנאטור ממיזורי הארי ס. טרומן.
ב-1946, הרפובליקנים ניצחו את הדמוקרטים בבחירות האמצע, וזכו גם בבית הנבחרים וגם בסנאט. הדמוקרטים איבדו 54 מושבים בבית. רייבן חש כי בגלל ההפסד הגדול שהוא סבל ממנו, עליו להתפטר מהמעמד כמנהיג הדמוקרטים בבית הנבחרים ולא להיות מנהיג המיעוט בקונגרס הקרוב. הוא תמך במועמדותו של הדמוקרט הצפוני ג'ון וו. מק'קורמק כמנהיג המיעוט, אך הייתה תנועה "הצב את רייבן" שניזונה על ידי הנשיא טרומן, מק'קורמק עצמו וכל הדמוקרטים הצפוניים והדרומיים. הדמוקרטים חששו כי אם רייבן לא ימשיך להיות מנהיגם, המפלגה הדמוקרטית תתפצל על רקע פערים בין הדמוקרטים הצפוניים והדרומיים, הליברלים והשמרנים. רבים בוושינגטון היו מודעים עד כמה חשוב היה רייבן לשמור על אחדות המפלגה הדמוקרטית. רייבן קיבל את תפקיד מנהיג המיעוט והמשיך לשמש כמנהיג הדמוקרטים בבית הנבחרים עד מותו.
ב-1946, הרפובליקנים ניצחו את הדמוקרטים בבחירות אמצע הקדנציה, וזכו גם בבית הנבחרים וגם בסנאט. הדמוקרטים איבדו 54 מושבים בבית הנבחרים. רייברן חש כי בגלל ההפסד הגדול שהוא סבל ממנו, עליו לפרוש מתפקידו כמנהיג הדמוקרטים בבית הנבחרים ולא להיות מנהיג המיעוט בקונגרס הקרוב (סביר להניח שזה היה מסתיים בפרישה מוקדמת עבורו לפני סוף שנות ה-40). הוא תמך במועמדותו של הדמוקרט הצפוני ג'ון וו. מקורמק כמנהיג המיעוט, אך הייתה תנועה "הצב את רייבן" שניזונה על ידי הנשיא טרומן, מק'קורמק עצמו וכל הדמוקרטים הצפוניים והדרומיים. הדמוקרטים חששו כי אם רייבן לא ימשיך להיות מנהיגם, המפלגה הדמוקרטית תתפצל על רקע פערים בין הדמוקרטים הצפוניים והדרומיים, הליברלים והשמרנים. רבים בוושינגטון היו מודעים עד כמה חשוב היה רייבן לשמור על אחדות המפלגה הדמוקרטית. רייבן קיבל את תפקיד מנהיג המיעוט והמשיך לשמש כמנהיג הדמוקרטים בבית הנבחרים עד מותו. כדי להראות כמה הם מעריכים את החלטת רייבן להישאר בתפקידו כמנהיג המיעוט בבית הנבחרים, 142 נציגים דמוקרטיים ו-50 נציגים רפובליקנים הפתיעו את רייבן במתנה מיוחדת – קאדילק 1947. יו"ר בית הנבחרים קיבל רכב ממומן על ידי הממשלה, והנציגים הרגישו רע על כך שעכשיו רייבן, כמנהיג המיעוט, לא יהיה לו רכב בוושינגטון. לרייברן הייתה כלל אישי נוקשה שלפיו הוא לא מקבל מתנות בשווי יותר מ-$25 כדי להימנע מלקבל שוחד. חברי הקונגרס עקפו את הכלל הזה על ידי איחוד הצ'קים שלהם של $25 כל אחד כדי לשלם על הרכב. רייבן החזיר את כל הצ'קים של 50 הנציגים הרפובליקנים (כדי למנוע ניגוד אינטרסים), אך הודה להם בנימוס על המחווה.
בין השנים 1947–1948, רייבן, כמנהיג המיעוט, עזר להעביר את תוכנית מרשל וחבילת הסיוע שתמכה בדוקטרינת טרומן, שהיו מיועדות לתמוך במדינות אירופיות שאינן קומוניסטיות ולעזור לעצור את התפשטות הקומוניזם. הוא גם היה צריך להתמודד עם תגובת הדמוקרטים הדרומיים (דיקסיקרטים) לקריאתו של הנשיא טרומן לחוקי זכויות אזרח מיידיים מאוד. הוועדות היו נשלטות על ידי דמוקרטים דרומיים חזקים מאוד שתמכו בהפרדה, ולכן הצעות החוק הללו לא היו מקובלות מראש. רייבן היה צריך להיות המפשר בין השמרנים והליברלים, כמו גם בין הדמוקרטים הצפוניים לדרומיים, ולכן דחה את הצעות החוק של טרומן בנוגע לזכויות האזרח, שלדעת רבים מחברי המפלגה היו מהירות מדי, אך גם דחה את קריאות הדמוקרטים הדרומיים להציב מועמד בעד ההפרדה במקום טרומן בבחירות לנשיאות 1948. רייבן התנגד לביטול מיידי של מס האגרה (Poll Tax) ולחוקי זכויות אזרח מיידיים, אך גם הורה לדמוקרטים בעד ההפרדה להתמודד כמפלגה שלישית, מתוך חשש שהדמוקרטים הצפוניים יחרימו את הבחירות ויעזרו לרפובליקנים לנצח. רייבן היה תומך נלהב של טרומן ותמך בהחמרה מדורגת של חקיקת זכויות האזרח, כדי למנוע תגובת נגד בקרב הדמוקרטים הדרומיים. ב-1949, לאחר מאמציו המוצלחים להחזיר את בית הנבחרים, הסנאט ואת ניצחונו של טרומן בבחירות, הוא שב להיות יו"ר בית הנבחרים ותמך בביטול מס האגרה בטקסס. הוא טען כי ביטול מס האגרה בטקסס יסייע לארצות הברית במאבקה מול ברית המועצות על לבבות ומוחות העולם.
בין השנים 1947–1948, רייברן כמנהיג המיעוט עזר להעביר את תוכנית מרשל וחבילת הסיוע שתמכה בדוקטרינת טרומן שהיו מיועדות לתמוך במדינות אירופיות לא קומוניסטיות ולעזור לעצור את התפשטות הקומוניזם. הוא גם נאלץ להתמודד עם תגובת הדמוקרטים הדרומיים (דיקסיקרטים) לקריאתו של הנשיא טרומן לחקיקת זכויות אזרח מהירה מאוד. הוועדות נשלטו על ידי דמוקרטים דרומיים חזקים מאוד שתמכו בהפרדה, ולכן הצעות החוק הללו לא התקבלו מראש. רייברן היה צריך להיות המפשר בין השמרנים והליברלים, כמו גם בין הדמוקרטים הצפוניים והדרומיים, ולכן דחה את הצעות החוק של טרומן בנוגע לזכויות האזרח, שלדעת רבים מחברי המפלגה היו מהירות מדי, אך גם דחה את קריאות הדמוקרטים הדרומיים להציב מועמד בעד ההפרדה במקום טרומן בבחירות לנשיאות 1948. רייברן התנגד לביטול מיידי של מס האגרה (Poll Tax) ולחוקי זכויות אזרח מיידיים, אך גם הורה לדמוקרטים בעד ההפרדה להתמודד כמפלגה שלישית, מתוך חשש שהדמוקרטים הצפוניים יחרימו את הבחירות ויעזרו לרפובליקנים לנצח. רייברן היה תומך נלהב של טרומן ותמך בהחמרה מדורגת של חקיקת זכויות האזרח, כדי למנוע תגובת נגד בקרב הדמוקרטים הדרומיים. ב-1949, לאחר מאמציו המוצלחים להחזיר את בית הנבחרים, הסנאט ואת ניצחונו של טרומן בבחירות, הוא שב להיות יו"ר בית הנבחרים ותמך בביטול מס האגרה בטקסס. הוא טען כי ביטול מס האגרה בטקסס יסייע לארצות הברית במאבקה מול ברית המועצות על לבבות ומוחות העולם.
בין השנים1949–1953, רייברן שב לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים. הוא תמך ב"תוכנית הוגנות" של טרומן, אך הקואליציה השמרנית של רפובליקנים דמוקרטיים ושמרנים חסמה את חקיקת התוכנית. במהלך כהונתו השנייה כיו"ר, רייברן התמקד בעיקר בחקיקה נגד ברית המועצות ובהשגת תמיכה מבית הנבחרים לטרומן ולצבא במלחמת קוריאה. עד 1952 מלחמת קוריאה נקלעה למבוי סתום ופופולריות של טרומן ירדה באופן חמור. בשל כך, טרומן בחר לא להתמודד על הבחירה מחדש, והרפובליקנים זכו בבית הנבחרים, בסנאט ובנשיאות.
כהונתו השנייה של רייבן כמנהיג המיעוט חפפה עם שנתיים ראשונות של נשיאות אייזנהאואר. תקופת המקארתיזם הייתה בשיאה, וכל אחת מהמפלגות ניסתה להציג את עצמה כמובילה במאבק נגד הקומוניזם. חוק השליטה על הקומוניסטים של 1954 וההגנה המתמשכת על קוריאה הדרומית, טאיוואן ודרום וייטנאם זכו לתמיכתו של רייברן ורוב הדמוקרטים. רייבן והדמוקרטים הצליחו להשיב את בית הנבחרים והסנאט בבחירות של 1954.
הכהונה השלישית והאחרונה של רייברן כיושב ראש בית הנבחרים בין השנים 1955 ל-1961 הייתה אחת מרגעי השיא של הקריירה שלו. בן טיפוחיו, הסנאטור לינדון ב. ג'ונסון, מונה למנהיג הרוב בסנאט, בעיקר הודות למהלכים של רייברן בתיאום עם הנהגת הסנאט והסכמים שערך כדי להבטיח שג'ונסון יתמנה למנהיג הדמוקרטים בסנאט. השלישייה – רייברן, אייזנהאואר וג'ונסון – שיתפה פעולה בצורה טובה והעבירה מספר חוקים בעלי משמעות רבה, כגון חוק מערכת הכבישים הבין-מדינתיים והגנה עליהם, חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי שהקים את נאס"א, חוק התעופה הפדרלית של 1958 שהקים את ה-FAA, חוק החינוך הלאומי לדיפלומה, חוק אגירת מי נהר קולורדו, וחוק זכויות האזרח של 1957 וחוק זכויות האזרח של 1960, שהיו חוקים ראשונים בזכויות האזרח מאז תקופת השיקום.
בין השנים 1958–1959, רייברן סייע להכניס את אלסקה והוואי לארצות הברית כמדינות ה-49 וה-50. רייברן נאבק מאוד למען אלסקה לאחר שהבין שאלסקה שהייתה אז דמוקרטית תהיה משקל נגד הוואי שהייתה אז רפובליקנית בסנאט ובחבר האלקטורים. בשנת 1961, רצה רייברן להעביר חקיקה נוספת לזכויות האזרח יחד עם הנשיא קנדי, אך ועדת כללי הבית, שהייתה תחת שליטה של קואליציה שמרנית של דמוקרטים ורפובליקנים, דחתה כל חקיקה סוציאלית-ליברלית. רייברן ניסה לסיים את הקיפאון על ידי שינוי כללי הבית והוספת שלושה מקומות (שניים מצד הרוב ומקום אחד מהצד המיעוט) לוועדה. רייברן הגן על התוכנית שלו בנאום נדיר במליאת הבית. "אני חושב שהבית הזה צריך להיות מסוגל לעבוד על עניינים חשובים ולקיים את רצונו, ולא יוכל לעשות זאת אם ועדת הכללים בנויה כך שלא תאפשר לבית להצביע על נושאים אלו". בהצבעה של 217–212, רייברן וההנהגה הדמוקרטית ניצחו בניצחון צר אך משמעותי.
רייברן, שהיה בן טיפוחיו של סגן נשיא ארצות הברית ג'ון גארנר, היה חבר קרוב ומנטור ללינדון ב. ג'ונסון, והכיר את אביו של ג'ונסון, סם, מימיהם בבית המחוקקים של טקסס. רייברן היה דמות מפתח בהתקדמותו של ג'ונסון לשלטון, במיוחד בעלייתו המהירה לתפקיד מנהיג המיעוט. ג'ונסון היה בסנאט רק ארבע שנים כאשר קיבל את התפקיד. כמו כן, ג'ונסון חייב הרבה מעלייתו הבאה למנהיגות הרוב גם לרייברן. כמו ג'ונסון, גם רייברן לא חתם על המניפסט הדרומי.
כיו"ר הבית, רייברן פיתח חברויות ושותפויות קרובות עם מחוקקים ממדינות חדשות ועצמאיות באפריקה, במיוחד עם ניגריה, שהפכה לכוח פוליטי עולה ביבשת. רייבן היה חבר טוב של ג'אג'ה וַצ'וּקוּ, יושב ראש הבית הניגרי הראשון, שכיהן בתפקיד בין השנים 1959–1960.