stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ווקר

ערך זה עוסק בסדרת טלוויזיה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 סוגה:  דרמת פשע / פעולה
 יוצרים:  כריסטופר קאנן   לסלי גריף   פול האגיס
 כותבים:  אלברט רודי, Leigh Chapman, צ'אק נוריס, ג'יי מייקל סטרזינסקי, פול האגיס, האנה לואיז שירר 
 בימוי:  מייקל פריס, Lee H. Katzin, צ'אק באומן, קלרנס גיליארד, ויליאם אי פראקר, ג'יימס דארן, ז'ואאו פרננדס, וירג'יל ו. ווגל, מייק וג'ר, ג'רי ג'יימסון, אנדרו סטיבנס, מייק נוריס, Karl Kases, אהרן נוריס, אלכסנדר סינגר 
 שחקנים:  צ'אק נוריס   קלרנס גיליארד   שרי ג'יי. ווילסון   נובל ויליגהאם  (עונות 1-7)   פלויד וסטרמן  (עונות 1-2)  ג'ודסון מיל  (עונות 7-8)   ניאה פיפלס  (עונות 7-8)
 פרסים:  פרס NAACP Image לשחקן המשנה בסדרת דרמה 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מקום התרחשות:  דאלאס 
 מספר עונות:  9 
 מספר פרקים:  203 
 תוכנית המשך:  Sons of Thunder 
 הפקה
 הפצה:  קולומביה טריסטאר טלוויז'ן 
 מוזיקה:  כריסטופר פרנקה 
 אורך פרק:  42 דקות
 שידור
 רשת שידור:  CBS 
 רשת שידור בישראל:  ערוץ 2 (טלעד)   AXN   סטאר וורלד   ערוץ המזרח התיכון
 תקופת שידור מקורית:  21 באפריל 1993 – 25 באוגוסט 2001
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
ווקר (באנגלית: Walker, Texas Ranger) הייתה סדרת פעולה אמריקאית בכיכובו של צ'אק נוריס, אשר הופקה במקור על ידי ערוץ CBS בין השנים 1993 עד 2001. הסדרה שודרה בישראל בערוץ 2 באמצע שנות התשעים שרכשה הזכיינית טלעד, ולאחר מכן בערוצי AXN וסטאר וורלד.
בשנת 2005 הופק סרט טלוויזיה של CBS המבוסס על הסדרה, ונקרא בשם ווקר: טבילת אש. חלק מהשחקנים בסדרה המקורית לא השתתפו בסרט.
תקציר העלילה

הסדרה עוקבת אחר השוטר הטקסני קורדל ווקר, איש יחידת טקסס ריינג'רס. לאורך הסדרה משתמש ווקר בכישורי אמנויות הלחימה שלו כנגד הפושעים והעבריינים אותם הוא מנסה לעצור וללכוד. רוב הפושעים בסדרה הם: סוחרי סמים, רוצחים שכירים, כנופיות, גנבים וטרוריסטים.
הדמויות

קורדל ווקר (צ'אק נוריס) - גיבור הסדרה. שוטר ואיש יחידת הטקסס ריינג'רס. לווקר שורשים אינדיאנים מצד אביו בן שבט הצ'רוקי. בילדותו ווקר היה עד לרציחתם של הוריו על ידי כנופיית גזענים, משום שלא ראו בעין יפה את העובדה שאימו של ווקר, אשר הייתה אירית במוצאה נישאה לאביו האינדיאני. הוא גדל אצל דודו בשמורת אינדיאנים. ווקר התגייס לחיל הנחתים האמריקני, עבר הכשרה כלוחם וכקצין, ולחם במלחמת וייטנאם. הוא השתחרר מן השירות כקפטן ועוטר בכוכב הכסף וצלב הצי על גבורתו בשדה הקרב. את כישורי הלחימה שלו הוא רכש בזמן ששירת בנחתים ובזמן ששהה באסיה. לאחר שחזר הוא התגייס למשטרה ולאחר מכן לטקסס ריינג'רס בדאלאס, טקסס שם ג'ימי טראוויט נהפך לשותף שלו. ג'ייק פבלקה גילם את ווקר הצעיר.
ג'יימס "ג'ימי" טראוויט (קלרנס גיליארד) - שותפו של ווקר שגדל בבולטימור. לפני שהחל לעבוד כריינג'ר הוא היה כוכב פוטבול, אבל לאחר שנפצע הוא התגייס למשטרה ולאחר מכן לטקסס ריינג'רס.
אלכסנדרה "אלכס" קייהיל (שרי ג'יי. וילסון) - סגנית התובע הכללי של דאלאס. ידידה קרובה של ווקר.
סי.די. פרקר (נובל ויליגהאם) - שוטר וטקסס ריינג'ר לשעבר המייעץ מדי פעם לווקר ולטראוויט. פרקר בנה מסעדה לאחר שפרש מתפקידו כריינג'ר, והמסעדה משמשת כמקום מפגש מועדף עבור הדמויות הראשיות בסדרה. עזב בסוף העונה השביעית.
הערות שוליים

↑  "ווקר", עונה 3, פרק 19, שודר ב-02.03.1996.
באי הקסום

| --- | --- |
 סוגה:  סדרת טלוויזיה לילדים 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 הפקה
 חברת הפקה:  DIC Entertainment 
 שידור
 תקופת שידור מקורית:  27 ביוני 1994 – 22 בנובמבר 1996 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
באי הקסום (באנגלית: Rimba's Island) היא סדרת טלוויזיה לילדים בת 52 פרקים ששודרה ברשת הטלוויזיה האמריקאית Fox Kids ברצועה "The Fox Cubhouse" בין 1994 ל-1996. הסדרה שודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית ב-1997.
עלילת הסדרה מתמקדת באי אשר גרות בו חבורה של חיות צבעוניות.
את שיר הפתיחה של הסדרה ביצעה סי היימן.
דמויות ומדבבים

| שם הדמות | חיה | מדבב/ת בעברית |
| --- | --- | --- |
| דודה קיפודה (Rimba) | קיפודה (בגרסה המקורית היא קופה) | אסתי קוסוביצקי (דיבור), סי היימן (שירה) |
| תני (Bakari) | תנין | יפה גבאי (דיבור ושירה), סי היימן (שירה) |
| ג'ירי (Ilana) | ג'ירפה | גבי קרן |
| נפי (Ooki) | קרנף | שלומית הגואל-טריגר |
| ארי (Paquito) | אריה | ציפי מור |
| פילית (Pria) | פילה | עינת גליקסמן |
הערות שוליים

↑  בסוגריים שמות הדמויות המקוריים
ערך זה הוא קצרמרבנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ננץ

המחוז האוטונומי ננץ (ברוסית: Ненецкий автономный округ; בתעתיק: ננצקי אבטונומני אוקרוג, בניינץ: Ненёцие автономной ӈокрук) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית (מאז 1993) וחלק ממחוז ארכנגלסק, בצפונו של החלק האירופי של רוסיה. המחוז האוטונומי שוכן מצפון לחוג הארקטי.
נכון לינואר 2024 בזור התגוורו 42,224 תושבים.
גאוגרפיה

המחוז האוטונומי שוכן בצפון מזרח רוסיה האירופית. אדמיניסטרטיבית הוא משתייך למחוז ארכנגלסק וגובל בו ממערב. בדרום גובל המחוז ברפובליקת קומי, במזרח – במחוז האוטונומי ימאלו-ננץ ובצפון – בים הלבן, בים ברנץ ובים קארה.
היסטוריה

על פי כתבי עת רוסיים, שילמו תושבי האזור מיסים לנסיכי קייב החל מהמאה ה-9. במהלך המאות ה-13 עד ה-15 היה השטח בשליטת רפובליקת נובגורוד. עם סיפוח נובגורוד לנסיכות מוסקבה הועברו גם שטחי המחוז לשליטת מוסקבה.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 היה השטח חלק מגוברניית ארכנגלסק. בשנת 1929 הוקם אוקרוג (מחוז) ננץ, ב-1930 שמו הוסב ל"אוקרוג לאומי ננץ" (Ненецкий национальный округ) ובשנת 1977 שונה שמו לאוקרוג אוטונומי. עד לשנת 1940 עיר וורקוטה היה חלק של המחוז (כיום ברפובליקת קומי).
במאי 2020 מחוז ארכנגלסק והמחוז האוטונומי ננץ החלו לנהל מגעים לאיחוד וחתמו על מזכר הבנות בנושא. אך תוכנית מיזוגה של ננץ בתוך מחוז ארכנגלסק נגנזה עד מהרה בשל התנגדותם של תושבי ננץ. המחוז האוטונומי ננץ היה הסובייקט הפדרלי היחיד שהצביע נגד במשאל העם על התיקונים לחוקת רוסיה שנערך בקיץ 2020 ובכך הביע את מחאתו לתוכנית האיחוד.
ממשל

הרשות המחוקקת היא "אספת נציגים של מחוז אוטונומי ננץ" שכוללת 19 חברים. בראש המחוז עומד מושל שנבחר ל-5 שנים. בספטמבר 2020 לתפקיד נבחר יורי בזדודני.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק לראיון, עיר בעלי חשיבות מחוזית ויישוב בעל חשיבות מחוזית.
דמוגרפיה

נכון לינואר 2024 בזור התגוורו 42,224 תושבים. כ-74% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הבירה, נריין-מאר, מתגוררים (נכון ל-2021) כ-24 אלף תושבים – מעל למחצית מאוכלוסיית המחוז.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית התושבים המקוריים של המקום – ננצים – מהווים כ-16.2% מאוכלוסיית המחוז, הרוסים – כ-63%, קומי – כ-5.8%.
כלכלה

המחוז עשיר בעתודות נפט וגז. באזור הוקמו מתקנים להפקת נפט וגז. בנוסף לכך בעיר נריאן מר פועל נמל להעברת סחורות.
אספקת חשמל לתושבי האזור ותעשייה מבוססת על מספר תחנות כוח מבודדות.
הכביש הראשי של האזור לכיוון עיירה ברפובליקת קומי הוקם בשנת 2023. בעיירה זו נמצאת גם תחנה סופית של מסילת ברזל וממנה סחורות מועברות במכוניות.
בנריין-מר פועל נמל תעופה.
הערות שוליים

↑  Архангельская область и Ненецкий автономный округ обсудят возможность объединения‏, Vesti.ru
↑  Меморандум подписан: Архангельск и Нарьян-Мар образуют новый регион
↑  ראו: Глава НАО заявил об отказе от объединения с Архангельской областью, rbc.ru
| חלוקה אדמיניסטרטיבית של הפדרציה הרוסית |
| --- | --- | --- |
| סובייקטים פדרליים | סובייקטים פדרליים |  |
| רפובליקות | אדיגיה • אודמורטיה • אינגושטיה • אלטאי • בוריאטיה • בשקורטוסטן • דאגסטן • טובה • טטרסטן • חקסיה • סאחה-יקוטיה • מארי אל • מורדוביה • צ'ובשיה • צ'צ'ניה • צפון אוסטיה - אלניה • קאראצ'אי-צ'רקסיה • קברדינו-בלקריה • קומי • קלמיקיה • קרליה• קרים 1 • דונצק 1 • לוגנסק 1 |  |
| חבלים מנהליים (קראיה) | אלטאי • חברובסק • סטברופול • פרימוריה • פרם • עבר הבאיקל • קמצ'טקה • קרסנודאר • קרסנויארסק |  |
| מחוזות (אובלסטי) | אוליאנובסק • אומסק • אורנבורג • אוריול • איוואנובו • אירקוטסק • אמור • ארכנגלסק • אסטרחן • בלגורוד • בריאנסק • טומסק • טולה • טבר • טיומן • טמבוב • וולגוגרד • וולוגדה • וורונז' • ולדימיר • ירוסלבל • לנינגרד • ליפצק • מגדן • מוסקבה • מורמנסק • נובגורוד • נובוסיבירסק • ניז'ני נובגורוד • סברדלובסק • סחלין • סמולנסק • סמרה • סראטוב • פנזה • פסקוב • רוסטוב • ריאזאן • צ'ליאבינסק • קוסטרומה • קורגן • קורסק • קירוב • קלוגה • קלינינגרד • קמרובו • דרום חרסון 1 • זפורוז'יה 1 |  |
| ערים פדרליות | מוסקבה • סנקט פטרבורג • סבסטופול 1 |  |
| מחוזות (אובלסטי) אוטונומיים | המחוז היהודי האוטונומי |  |
| מחוזות (אוקרוגה) אוטונומיים | חנטי ומנסי • ימאלו-ננץ • ננץ • צ'וקוטקה |  |
| טריטוריה פדרלית | סיריוס |  |
| מחוזות כלכליים | מחוזות כלכליים |  |
| מחוזות כלכליים | מרכזי • צ'רנוזמיה-מרכז • מזרח סיביר • מערב סיביר • המזרח הרחוק • צפוני • אורל • צפון הקווקז • צפון מערב • עבר הוולגה • וולגה-וויאטקה • קלינינגרד |  |
| מחוזות פדרליים | מחוזות פדרליים |  |
| מחוזות פדרליים | מרכזי • המזרח הרחוק • סיביר • הצפון-מערבי • דרומי • אורל • וולגה • צפון קווקז • (קרים 2)  הערות: 1מרבית מדינות העולם לא מכירות בסיפוח דרום ומזרח אוקראינה וחצי האי קרים לרוסיה והם אינם מוכרים בינלאומית כחלק מרוסיה. 2התקיים בשנים 2014–2016. |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נבי סמואל

| --- | --- |

מסגד הבנוי על מצודה צלבנית בנבי סמואל, בקריפטה של המסגד נמצא קבר שמיוחס לשמואל הנביא
 נתונים כלליים
 תאריך פטירה:  כ"ח באייר, ולפי גרסה אחרת כ"ט באייר.
 גובה מעל פני הים:  884 מ' 
 שטח:  3.5 קמ"ר 
 עיר:  סמוך לירושלים
 מיקום:  פסגת הר צפונית מערבית לירושלים
 קואורדינטות:  31°49′58″N 35°10′48″E﻿ / ﻿31.8327°N 35.1801°E﻿ / 31.8327; 35.1801
  (למפת ירושלים מוגדלת) נבי סמואל(למפת ירושלים רגילה) נבי סמואל(למפת הרי ירושלים רגילה) נבי סמואל(למפת הרי ירושלים מוגדלת) נבי סמואל he
 
נבי סמואל באיור משנת 1889
נבי סמואל. מבט מכיוון שדרות מנחם בגין בירושלים. מימין - שכונת רמות
פתח הכניסה הראשי של המסגד, (2007)
המונים עולים לקבר שמואל הנביא ביום ההילולה
ממצאים צלבניים וממלוכים סביב המסגד
נשים בציון הקבר בקומת המרתף (בניגוד למוסלמים, המציגים אותו בקומת הכניסה)
נבי סמואל בלילה
נבי סמואל (מכונה גם קבר שמואל הנביא; בערבית: النبي صموئيل, "אַ-נַבִּי צַמְוִיל") הוא אתר המקודש בשלוש הדתות האברהמיות כמקום קבורתו של שמואל הנביא. הוא שוכן בפסגת הר, צפונית-מערבית לירושלים, כקילומטר אחד משכונת רמות. סמוך לאתר שוכן כפר ערבי הנקרא גם הוא על שם האתר.
בנקודה הגבוהה ביותר בהר עומדת מצודה צלבנית גדולה ובה מרתף, שתי קומות בנויות מעל הקרקע ומעליהן צריח הבולט למרחוק. גג המבנה מכיל שתי בליטות מקומרות, והוא פתוח למבקרים.
במתחם הציון בקומת הכניסה שוכן מסגד המשמש מוסלמים, ובקומת המרתף בית כנסת המשמש יהודים, ובו ציון הקבר וחדרי תפילה נפרדים לגברים ולנשים.
האתר משמש מוקד עלייה לרגל עבור יהודים רבים מאוד המתכנסים אליו מדי שנה בשני הימים המוזכרים כימי פטירת שמואל הנביא - כ"ח באייר וכן כ"ט באייר. האתר שימש גם כמוקד עלייה לרגל עבור מקיימי מנהג החלאקה, ויש הסבורים כי נהגו כך עוד קודם שפשט המנהג לעשות כן במירון.
מיקום

נבי סמואל שוכן בפסגת הר המתנשא לגובה של 884 מטרים מעל פני הים, בסמוך לכפר נבי סמואל, הנקרא על שם הקבר. הוא חולש על סביבתו, הכוללת את הכפר אל-ג'יב בצפון; שכונת רמות מדרום-מזרח; היישוב גבעת זאב מצפון-מערב. מפסגת ההר ניתן לראות את כל ירושלים עד הרי גוש עציון מדרום ודרום גוש דן ממערב.
זיהוי האתר

המקורות המוקדמים ביותר המזהים את האתר עם קבר שמואל הנביא הם בדברי אל מוקדסי, במחצית השנייה של המאה העשירית, והאב הרוסי דניאל, המזכיר את האתר שנים מספר לאחר מסע הצלב הראשון.. זיהוי זה נזכר גם במקור יהודי מתחילת המאה ה-16 (1500 לערך). ר' שמואל ב"ר שמשון (1210, המאה ה-13) מציין את קברו של שמואל הנביא ברמתיים. כיום מקובל יותר הזיהוי של רמה שבבנימין עירו של שמואל בה נקבר, עם הכפר א-רם, מספר חוקרים זיהו את נבי סמואל עם מצפה, המוזכרת בתנ"ך כעיר בה פעל שמואל הנביא.
מסורת יהודית אחרת זיהתה את נבי סמואל כאתר בנייתו של משכן גבעון אך הדעה המקובלת כיום היא שמשכן גבעון שכן בתחום הכפר אל-ג'יב הסמוך.
היסטוריה > העת העתיקה

השרידים הקדומים ביותר שנתגלו באתר מיוחסים לתקופת בית ראשון, וכוללים טביעות חותם "למלך" ו"יהד" על ידיות קנקנים מן המאה ה-7 - 6 לפסה"נ, וחרפושית מצרית המיוחסת לשושלת ה-26 במצרים, ערב חורבן בית ראשון.
בחפירות הארכאולוגיות נחשפה שכבת חורבן, המתוארכת לשלהי ימי הבית הראשון. בנוסף התגלו חרסים המתוארכים לתקופה הפרסית, המאות 4–5 לפסה"נ. לאחר מכן נחשף יישוב, המתוארך לתקופה ההלניסטית והחשמונאית. כן נחשפו שרידיו של רובע מגורים גדול, הכולל שתי שורות מבנים מצדיו של רחוב מרכזי; בור מים; ומקווה טהרה חצוב בסלע. המבנים נבנו באבנים גדולות שנחצבו במקום. קירות המבנים שרדו לגובה של כ-4 מטרים. הממצא בתקופה זו כולל חרסים, מטבעות ושאריות מזון. לא נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה שבין אמצע המאה הראשונה לפסה"נ ועד לשלהי המאה ה-5 לספירה.
היסטוריה > העת החדשה

במאה ה-16 השתייך הכפר לנפת ירושלים והוא נזכר בשמו היהודי - אשמואיל [שמואל] בכתב ההקדשה של בית התמחוי של האסקי סולטאן.
ב-1730, בהתערבות הסולטאן העות'מאני, סולקו היהודים מן המקום, ולא הורשו אף להתפלל בו. טקסי ה"חאלקה", שמקורם במתחם קבר שמואל, עברו למירון. מערת הקבורה נאטמה, ובקומת הכניסה של המצודה הצלבנית נבנה מסגד גדול, ובראשו צריח מואזין. יהודים מעטים הורשו לבקר במקום, וגם זאת תמורת תשלום נאה. גראייבסקי מספר כי ב-1885 מנעו מהיהודים לבוא למקום. הרב הספרדי הראשי, החכם באשי יעקב שאול אלישר, פנה אל הפחה הטורקי ושמע ממנו כי הממשלה הטורקית אסרה על כניסת יהודים לאחר שנאלצה לשלם 118,000 גרוש כדי לשפץ את המקום בשל מעשי ונדליזם, שתוארו כך: "רבים מהיהודים האשכנזים הבאים שמה ללון וגם יין ושכר מביאים עמהם ועשו את הבית לבית־מרזח ועל קירותיו כתבו שמותיהם, זה בעפרון וזה בפחמים, ולא לכבוד הדבר הזה לבית הקדוש לישראל ולעמים". בסופו של דבר נעתר הפחה לבקשת הרב הראשי והתיר כניסה של יהודים למקום.
בשנת 1886 ביקשו יהודים להקים יישוב בקרבת נבי סמואל. השם שנבחר ליישוב החדש היה 'רמה', בהתייחס למקום קבורתו של שמואל הנביא, אך הוא נקרא גם 'נחלת ישראל', על שם נחלת ישראל - רמה, החברה שרכשה את הקרקע. במשך כחמש שנים נעשו כמה ניסיונות להתיישב על הקרקע שנרכשה, אך מסיבות בירוקרטיות ללא הצלחה. בשנת 1895 הצטרפו לגרעין המתיישבים כ-13 משפחות של יהודים יוצאי תימן, שהצליחו להגשים את המפעל ואף לעסוק בחקלאות במקום, אך עזבו לאחר מספר שבועות, מאחר שכספי החברה אזלו, המרחק הגדול בין הבית לבין החלקות המעובדות, שנת שמיטה והתנכלויות בלתי פוסקות של ערביי נבי סמואל, שהיו עוקרים את החלקות הזרועות והנטועות.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, ערך אלנבי תוכנית לכיבוש ירושלים מצפונה כשנבי סמואל היוותה נקודת מפתח בתוכנית זו. בין ה-18 בנובמבר ועד ה-24 בנובמבר 1917 התחוללו במקום קרבות קשים בין הדיוויזיה ה-75 (בפיקוד מייג'ור גנרל סר פיליפ פיילין) ובין הכוח המגן של הצבא העות'מאני. ב-21 בנובמבר הצליחה הבריגדה ה-234 (אנ') לכבוש את הכפר והחל מ-22 בנובמבר נערכו שלוש התקפות נגד של הכוח העות'מאני. לאחר קרבות קשים שלוו בהרעשות ארטילריות כבדות משני הצדדים, נכשל הניסיון הטורקי לכיבוש הנקודה אולם אלנבי וחבורת הפיקוד הבריטי נאלצו להחליף את הכוחות הלוחמים התשושים ולטוות תוכנית חדשה לכיבוש ירושלים, תוכנית שהתממשה החל מ-8 בדצמבר והביאה בסופו של דבר לכיבוש ירושלים. בעקבות הנזקים הקשים שנגרמו למבנים בנבי סמואל ובסביבתו מתותחי הלוחמים הבריטים והטורקים ננטש היישוב.
היסטוריה > לאחר המלחמה

בשנת 1921, שבה חברת "נחלת ישראל - רמה" לפעול, נרשמה כ"חברה קואופרטיבית לקנית קרקעות בארץ ישראל" ופעלה לגייס כספים לשם הקמת יישוב במקום. בכספים שגייסה רכשה בית בגבעה ("אל בורג'") הסמוכה לנבי סמואל. באוגוסט 1922 ביקר בנבי סמואל הנציב העליון הרברט סמואל ומושל ירושלים רונלד סטורס, כדי לחנוך את מבנה הקבר והמסגד לאחר ששופץ בעקבות הנזקים הקשים שנגרמו לו במלחמת העולם הראשונה. בטקס נכח גם המופתי של ירושלים, אמין אל-חוסייני. אנשי "נחלת ישראל - רמה" נפגשו איתו וביקשו שיפעל למען סלילת כביש למקום, מסיבות שונות ננטש היישוב "רמה" (לפי יהודה דוד אייזנשטיין, בספרו אוצר זכרונותי גרו יהודים במקום רק חצי שנה). בימי המנדט הבריטי המקום היה פתוח למבקרים תמורת תשלום ותשלום נוסף נגבה מהמעוניינים לעלות לצריח. המוסלמים אסרו את הכניסה לחדר בקומה המרכזית ומסיבות בריאותיות נאסרה הכניסה למערה.
היסטוריה > מלחמת העצמאות

במלחמת העצמאות במהלך מבצע יבוסי, ניסה גדוד "הפורצים" - הגדוד הרביעי בחטיבת הראל של פלמ"ח לכבוש את הכפר. פלוגה בפיקודו של חיים פוזננסקי הסתערה במעלה הגבעה אך נבלמה באבדות כבדות.
היסטוריה > לאחר הקמת המדינה

בשנות החמישים פעל מן המקום השודד והרוצח מוסטפא סמואלי - בשנת 1953 בוצעה פשיטה על הכפר על ידי אנשי יחידה 101 במטרה לפגוע בסמואלי, וביתו (שנמצא ריק) פוצץ. כוחות משמר הגבול הרגו אותו לבסוף ב-1956. משנת 1953 החלו לנדוד שבטי ערב אל-ג'האלין באזור הכפר.
היסטוריה > לאחר 1967

במהלך מלחמת ששת הימים נכבש האתר על ידי חטיבת הראל מידי הלגיון הירדני. בינואר 1968, נפתחה מערת "קבר שמואל הנביא" למבקרים. ב-1969 ניטע יער למרגלות נבי־סמואל.
סביב המסגד והקבר המיוחס לשמואל הנביא, שכן הכפר נבי סמואל (אַ-נַבִּי צַמְוִיל). עד שנת 1967 חיו בכפר יותר מאלף איש, וחלקם ברחו במהלך מלחמת ששת הימים. בתחילת 1969 הוציא הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באזור יהודה ושומרון צו תפיסה לכפר. ב-1971 נהרס הכפר על ידי צה"ל ותושביו פונו לשטח סמוך לגבעה ממזרח ללב האתר (כיום מתגוררים במקום כ-250 תושבים). באותה שנה בא להתגורר במקום המוזיקאי שמוליק קראוס בבית נטוש. לטענתו ירש מסבתו חלקת אדמה בכפר. הוא פונה מהמקום אחרי יומיים. במקביל באותה תקופה, החלה ירושלים להתרחב צפונה, ובקרבת מקום נבנתה שכונת רמות (המשמרת בשמה את 'רמה'). בשנת 1973 הציע ראש עיריית ירושלים טדי קולק לספח את נבי סמואל לירושלים ולשמור אותו כשטח ירוק פתוח לרווחת תושבי העיר.
בשנת 1995 הוכרז האתר כגן לאומי ישראלי ששטחו כ-3,500 דונם. בתחומי הגן נכללים האתר הארכאולוגי, בתי התושבים והשטחים החקלאיים השייכים להם ועל כן נאסרה בנייה במקום המנהל האזרחי אוסר בניה ושיפוץ בתים והורס כל בניה חדשה, לטענת התושבים מטרת מדיניות זו היא פינויים מהמקום. עם זאת, לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21 נבנה בתוך הגן הלאומי בית ספר פלסטיני באופן לא חוקי. כיוון שהכפר נמצא מחוץ לגבול המוניציפלי של ירושלים מנועים התושבים מלהגיע לירושלים.
בשנת 2022 מחאה נגד סגירת שער הכפר התפתחה לקטטה לאחר שפעילי ימין באו למקום למחאת נגד; המשטרה עצרה חמישה פלסטינים לאחר שתועדה תקיפה של מפגין עם דגל ישראל זמן קצר לאחר השתתפותו של חבר הכנסת עופר כסיף במחאת התושבים. שבוע לאחר מכן הגיע למקום חבר הכנסת איתמר בן גביר להפגנה שנערכה מטעם מפלגתו.
הכפר נבי סמואל ומחאות תושבים נגד הרס בתים ומגבלות תנועה על התושבים
הכפר נבי סמואל
טיפוח האתר

נבי סמואל הוכרז כגן לאומי ישראלי 'נבי סמואל', בתחומו ממזרח שוכן כיום כפר ערבי קטן, הכולל כ-15 בתים ו-20 משפחות ובסה"כ כ-250 נפש. כפר זה שוכן בתחום גדר ההפרדה, אך מחוץ לקו הירוק, בשטח C, ומנוהל על ידי המנהל האזרחי באיו"ש.
בין הגן הלאומי לכפר שוכן מרכז המבקרים של ראשית ירושלים המרכז לסיורים ולימודי ירושלים.
במורדות ההר שוכנת שמורת אלוני שמואל.
לקריאה נוספת

יואל בן-דב, 'נבי סמואל', תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ו / 2006, ספריית הילל בן חיים למדעי היהדות
זאב וילנאי, ירושלים בירת ישראל, כרך ב', הוצאת אחיעבר, 1972, עמ' 426–438.
יואל אליצור, ‏מקור המסורת על 'נבי-סמואל', קתדרה 31, אפריל 1984
יצחק מגן ומיכאל דדון, "נבי סמואל (שמואל הנביא - הר השמחה)", קדמוניות, 118, 1999, עמ' 62–77 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
זאב ח' ארליך (ז'אבו), קבר שמואל או נבי סמוויל?, מקור ראשון, 22 ביוני 2007
ציון הקודש של שמואל הנביא, הרב יוחנן שבדרון, קובץ בית אהרן וישראל 145, תשרי חשון תש"ע, באתר היברובוקס
דיון על זיהוי הקבר בפורום "ספרים וסופרים" באתר בחדרי חרדים
קונטרס מגילת הרמה, רמות, 2014
מעין סולומון גימון, ‏יחסי יהודים-מוסלמים בנבי סמואל: דו־קיום או שקט יחסי המשרת אינטרסים?, ישראלים ‏5, 2013, עמ' 114–131
מרדכי לאש, נבי סמואל בתקופת המלוכה, אוניברסיטת אריאל, 2018; (דף הספר באתר "גוגל ספרים" )
מושבת עדן

מושבת עדן (בערבית: مُسْتْعَمَرَةْ عَدَنْ), הממוקמת בדרום תימן של ימינו, הייתה מושבת כתר של הממלכה המאוחדת מ-1937 עד 1963. היא כללה את נמל עדן וסביבתו הקרובה (שטח של 192 קילומטרים רבועים (74 מילים רבועים)).
לפני 1937, עדן נשלטה כחלק מהודו הבריטית (במקור כפרובינציית עדן הכפופה לנשיאות בומביי, ולאחר מכן כמחוז נציב ראשי). לפי חוק ממשלת הודו משנת 1935 השטח נותק מהודו וכונן כמושבה של בריטניה; הפרדה זו נכנסה לתוקף ב-1 באפריל 1937.
ב-18 בינואר 1963, מושבת עדן כוננה מחדש בתור מדינת עדן (وِلْاَيَةْ عَدَنْ) בתוך הפדרציה החדשה של דרום ערב. הפדרציה בתורה הפכה לרפובליקה העממית של דרום תימן ב-30 בנובמבר 1967, מה שסימן את סוף השלטון הבריטי.
היסטוריה

ב-18 בינואר 1839, חברת הודו המזרחית הבריטית הנחיתה נחתים מלכותיים בעדן. מטרותיהם היו להקים נמל אספקה ולעצור מתקפות של שודדי ים ערבים נגד התחבורה הבריטית מים סוף לים הערבי בדרך להודו. הממשלה הבריטית ראתה לאחר מכן את עדן כיישוב חשוב בשל מיקומה, שכן הצי המלכותי יכול לגשת בקלות לנמל לצורך אספקה ותיקונים. מאוחר יותר, ההשפעה הבריטית התרחבה בהדרגה אל העורף, הן במערב והן במזרח, והובילה להקמת הפרוטקטורט של עדן.
עדן הפכה לנמל מעבר ותחנת פחם חשובה למסחר בין הודו הבריטית ומזרח הרחוק לאירופה. החשיבות המסחרית והאסטרטגית של עדן גדלה במידה ניכרת עם פתיחת תעלת סואץ ב-1869. מאז ועד שנות ה-60, נמל עדן היה אחד מנמלי המחסנים העמוסים ביותר של ספינות, קניות פטורות ממכס ונמלי מסחר בעולם.
בשנת 1937, עדן הופרדה מהודו הבריטית והפכה למושבת כתר, מעמד שנשמר עד 1963. הוא כלל את עיר הנמל עדן וסביבתה הקרובה (שטח של 192 קמ"ר). המושבה עדן, ומאוחר יותר מושבת עדן, כללה גם את האיים המרוחקים קמראן (דה פקטו), פרים וקוריה מוריא.
לפני 1937, עדן נשלטה כחלק מהודו הבריטית (במקור כמושבה עדן תחת נשיאות בומביי, ולאחר מכן כמחוז הנציב הראשי). על פי חוק ממשלת הודו, 1935, השטח נותק מהודו הבריטית, ואורגן מחדש כמושבת כתר נפרדת של הממלכה המאוחדת; הפרדה זו נכנסה לתוקף ב-1 באפריל 1937.
במהלך השנים האחרונות לקיומה, מושבת עדן הייתה מוכת תסיסה אזרחית.
היסטוריה > ביקורה של אליזבת השנייה

ב-27 באפריל 1954, המלכה אליזבת השנייה ובעלה הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, ביקרו במושבה כחלק מסיורם הראשון בחבר העמים הבריטי. הם התקבלו על ידי מושל עדן טום היקנבות'ם ונסעו למתחם כדי לצפות במצעד צבאי שכלל את חיל האוויר המלכותי, היטלי חסות עדן,[דרושה הבהרה] משטרה חמושה, משמרות הממשלה, הלגיון הבדואי האדראמי, וצופי סומלילנד.
במהלך הביקור נערך בעדן טקס האבירות היחיד שלו, כשמנהיג המקומי, סייד אבובאכר בן שייח אל-קאף, קיבל תואר אבירות כשהוא כורע על כיסא במקום להשתחוות בשל אמונתו המוסלמית. המלכה גם מינתה לאביר את קלוד פלי שהיה המפקד העליון של חיל האוויר המלכותי במזרח התיכון.
לוח ברונזה מסמן את אבן היסוד שהניחה אליזבת השנייה לבית החולים אל ג'ומהוריה במהלך הביקור. בית החולים שנקרא במקור על שמה עד סוף השלטון הבריטי ב-1967 הופצץ על ידי החות'ים ב-2015 אך נותר פתוח עקב פרויקט שיקום במימון איחוד האמירויות הערביות.
מנהל

החוק היסודי של מושבת הכתר של עדן היה צו המועצה 28 בספטמבר 1936, אשר עוצב בדומה לחקיקה הבסיסית עבור מושבות בריטיות. העיירה עדן צוינה כקשורה "הרבה יותר למרקם האימפריה הבריטית", עם קצב התפתחות מהיר יותר, מאשר האזור המקיף אותה.
עדן בלט בכך שחוק השריעה לא היה בשימוש במושבה. "כל התביעות, לרבות אלו העוסקות במעמד אישי ובירושה של מוסלמים, נדונו בבתי המשפט החילוניים הרגילים של המושבה".
בתוך מושבת עדן היו שלושה גופי שלטון מקומיים. עיריית עדן, שכיסתה את העיירה, טוואלי, מואלה וקרתר, רשות העיירה של שייח' עותמאן ולבסוף עדן הקטנה, הוקמו בשנים האחרונות כגוף נפרד, המכסה את בית הזיקוק ומושבת העובדים. כל הגופים הללו היו תחת שליטה כוללת של המועצה המבצעת, שבתורה נשמרה על ידי המושל.
עד 1 בדצמבר 1955, המועצה המבצעת לא נבחרה לחלוטין. המצב השתפר רק במעט לאחר מועד זה, שכן ארבעה חברים נבחרו. גם המינהל המשפטי היה כולו בידיים בריטיות. "בהשוואה לנכסים בריטים אחרים, ההתפתחות לקראת שלטון עצמי והשתתפות מקומית גדולה יותר הייתה איטית למדי".
חינוך ניתן לכל הילדים, בנים ובנות כאחד, לפחות עד רמת הביניים. השכלה גבוהה הייתה זמינה על בסיס סלקטיבי באמצעות מלגות ללימודים בחו"ל. החינוך היסודי והבינוני התנהל בערבית ואילו בתי ספר תיכוניים ועצמאיים ערכו את שיעוריהם בערבית, אנגלית, אורדו, עברית וגוג'ראטית. היו גם בתי ספר על פי הקוראן לבנים ולבנות כאחד, אך אלה לא היו מוכרים.
כלכלה וכספים

לאחר 1937, כלכלת עדן המשיכה להיות תלויה במידה רבה בתפקידה של העיר כמרכז לסחר מזרח-מערב. במהלך 1955, 5,239 ספינות פנו לעדן, מה שהפך את הנמל שלה לשני העמוס ביותר בעולם אחרי ניו יורק. עם זאת, התיירות ירדה במהלך השנים האחרונות של המושבה, כאשר מספר התיירים ירד ב-37% מ-204,000 ב-1952 ל-128,420 ב-1966. בסוף השלטון הבריטי ב-1967, ההכנסות העיקריות של המושבה היו ה-Port Trust עם הכנסה שנתית ברוטו של 1.75 מיליון ליש"ט (מחירי 2014: 28.4 מיליון ליש"ט) ובית הזיקוק לנפט של BP ששילם תשלומים ישירים לממשלת עדן. 1.135 מיליון ליש"ט (מחירי 2014: 18.4 מיליון ליש"ט).
בשנת 1956 היו למושבת עדן הכנסות של 2.9 מיליון ליש"ט (כ-65 מיליון ליש"ט במחירי 2014). זה היה שווה ערך לסביבות 58 פאונד לנפש, אחד ממרוויחי ההכנסה הגבוהים ביותר לראש מבין המושבות הקטנות יותר של בריטניה, אורי איי פוקלנד, ברוניי וברמודה בלבד. עם זאת, התועלת של הממלכה המאוחדת מכך נחתכה על ידי התחייבויותיהם כלפי מדינות החסות של עדן, שלהן היו הכנסות לנפש של 2.5 פני בלבד (23 פני בלבד במחירי 2014).
בזמן שהשלטון הבריטי הסתיים, הפדרציה של דרום ערב, שהמושבה הייתה חלק ממנה, קיבלה 12.6 מיליון ליש"ט (209 מיליון ליש"ט ב-2014) מהממשלה הבריטית כדי לתמוך בתקציבה לשנים 1966–1967.
דמוגרפיה

אוכלוסיית המושבה מנתה 80,516 במפקד של 1946; במפקד האוכלוסין השני שלו בשנת 1955, האוכלוסייה עלתה ל-138,230.
| ערבים | סומלים | יהודים | הודים | אירופאים | שונות | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 103,879 | 10,611 | 831 | 15,817 | 4,484 | 2,608 | 138,230 |
מפקד האוכלוסין של 1955 מנה את 103,879 ערביי המושבה כערביי עדן (36,910), ערביי פרוטקטורט (18,881) וערביי ממלכת תימן (48,088). האוכלוסייה האירופית כללה 3,763 בריטים (כולל צבא) ו-721 אירופאים נוספים. האוכלוסייה הסומלית של המושבה קדמה להגעת הבריטים לעדן. אוכלוסיית היהודים של המושבה מנתה למעלה מ-7,000 ב-1946, אך ירדה בעקבות עליית רוב היהודים למדינת ישראל החדשה במבצע על כנפי נשרים.
האוכלוסייה המשוערת של המושבה גדלה ליותר מ-200,000 בשנות ה-60.