stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת העולם השנייה
תוצאות המלחמה > אבדות והרס

אנשי צבא בעלות הברית (25%)
אזרחי מדינות הציר (4%)
אנשי צבא מדינות הציר (13%)
אזרחי בעלות הברית (58%)
למרות הבדלים גדולים בהערכות מחקרים שונים למספרי אבדות במלחמות בתולדות האנושות, מקובל על מרבית ההיסטוריונים שמלחמת העולם השנייה הייתה הקטלנית מכולן. עם זאת, קטלנות זאת נבעה בחלקה מאוכלוסיית העולם אשר בעת המלחמה הייתה גדולה פי כמה וכמה מאשר במרבית המאות שקדמו לה. במונחי אחוז האבדות מתוך אוכלוסיית העולם היו לאורך ההיסטוריה מלחמות קטלניות במידה דומה, ואולי אף קטלניות יותר.
ההערכות לגבי מספר האבדות במלחמה נעות מ-50 מיליון ל-90 מיליון. אחד האומדנים עומד על כ-60 מיליון הרוגים (כולל שישה מיליון היהודים שנספו בשואה). מתוכם כ-20 מיליון חיילים וכ-40 מיליון אזרחים. לבעלות הברית נהרגו כ-26 מיליון אזרחים וכ-12 מיליון חיילים, מתוכם כ-9 מיליון סובייטים. למדינות הציר נהרגו כ-6 מיליון חיילים, מתוכם כ-3 מיליון גרמנים.
בעקבות המלחמה נותרו מיליוני פליטים מפוזרים ברחבי אירופה ללא קורת גג. כ-15 מיליון גרמנים גורשו מהשטחים הכבושים ורבים מהם נספו בתהליך זה.
הכלכלה האירופית התרסקה וכ-70% מהתשתית התעשייתית באירופה נהרסה. הרס רב נוצר בעקבות ההפצצות האוויריות על עריהן של הממלכה המאוחדת וגרמניה. בנוסף, היטלר הכריז על מדיניות אדמה חרוכה בכל השטחים הרבים שגרמניה נסוגה מהם, תחת לחץ צבאי של בעלות הברית. כמעט שלא היה שטח בשליטה גרמנית שנותר בנוי, כשצבאות בעלות הברית שחררוהו. מדיניות זו הופעלה אפילו בשטחי גרמניה עצמה.
תוצאות המלחמה > הוועידות שלאחר המלחמה וחלוקת אזורי ההשפעה באירופה

לקראת סוף המלחמה נראה כי נוצרים שני גושים דיפלומטיים חדשים בעולם: הגוש המערבי, הכולל את ארצות הברית ומערב אירופה, והגוש המזרחי, הכולל את ברית המועצות ומזרח אירופה.
כבר בקיץ 1944 חילקו ביניהן ברית המועצות והממלכה המאוחדת את אזורי ההשפעה בבלקן. בפברואר 1945 (כחודשיים לפני כניעת גרמניה), התכנסה ועידת יאלטה. בוועידה נכחו נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט, יוסיף סטלין מברית המועצות וראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל. בוועידה הוסכם שבתום המלחמה תחולק גרמניה בין ארצות הברית, ברית המועצות, הממלכה המאוחדת וצרפת. סטלין הבטיח כי לא יכפה על מדינות מזרח אירופה משטר קומוניסטי מבלי שיסכימו לכך. כמו כן הוסכם על הקמת האומות המאוחדות. ביולי 1945 התכנסה ועידת פוטסדאם. בוועידה נכחו טרומן מארצות הברית, סטלין מברית המועצות וצ'רצ'יל (שהוחלף בקלמנט אטלי ב-28 ביולי, בעיצומה של הוועידה, בעקבות הפסדו בבחירות) מהממלכה המאוחדת. בוועידה נוסחה תוכנית מדינית כלכלית שתיושם בגרמניה והוחלט על הצעדים שינקטו נגד יפן. בוועידה בלטו ניגודי העניינים בין ברית המועצות ומעצמות המערב.
בעקבות החלטות הוועידות הללו, הרחיבה ברית המועצות את גבולותיה על חשבון גרמניה, פינלנד, פולין ויפן. פולין פוצתה על השטחים שנלקחו ממנה, על ידי קבלת חלקים מגרמניה שממזרח לקו אודר-נייסה. חבל הסאר ניתן לחסותה של צרפת אך מאוחר יותר הוחזר לגרמניה. גרמניה חולקה בסופו של דבר לשני חלקים – גרמניה המערבית (תחת השפעה אמריקאית) וגרמניה המזרחית (תחת השפעה סובייטית).
תוצאות המלחמה > דה-קולוניזציה: ירידה במעמדן של הממלכה המאוחדת וצרפת

בריטניה וצרפת, שהיו מעצמות עיקריות עד המלחמה, נחלשו מאוד וירדו מגדולתן. חולשה זו גרמה להם לפנות בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה את הקולוניות והמדינות שהיו תחת השפעתן. תהליך זה ניכר לקראת סוף שנות הארבעים באסיה ובמזרח התיכון, ובשנות החמישים והשישים גם באפריקה. כך באה לסיומה מגמת האימפריאליזם שפרחה במאה ה-19. במקום כיבוש צבאי וקולוניאליזם התגברה מגמה של השפעה פוליטית וכלכלית. המעצמות החדשות שנקטו במדיניות זו היו ברית המועצות וארצות הברית.
תוצאות המלחמה > ראשית המלחמה הקרה

עם היווצרותם של שני גושים עיקריים, הגוש המערבי בראשות ארצות הברית והגוש המזרחי בראשות ברית המועצות, וכהמשך ליחס החשדני מצד רוב מדינות העולם כלפי כוונותיה של ברית המועצות מאז היווסדה, החלה מתיחות ביניהן. המאבק שהתפתח בשנים הבאות כונה "המלחמה הקרה". מאבק זה היה אידאולוגי, טכנולוגי וצבאי, אך לא הגיע לכדי מלחמה ישירה בין ארצות הברית וברית המועצות. החשש העיקרי לאורך כל תקופת המלחמה הקרה היה כי מלחמה שתפרוץ בין ארצות הברית וברית המועצות, תכלול שימוש בנשק גרעיני שהופיע בסוף מלחמת העולם השנייה, ותיצור את הצורך בהקמת תכנוני מבצע לא יעלה על הדעת.
תוצאות המלחמה > שאיפות לשיקום ושלום

לאחר המלחמה שאפו המעצמות לשקם את אירופה ולהקים מנגנונים שימנעו מלחמות נוספות. לצורך כך (ובעקבות העובדה שחבר הלאומים חדל מעשית מלהתקיים), הוקם ביוני 1945 האו"ם, שתפקידו לשמור על השלום העולמי. ארצות הברית השקיעה מיליארדי דולרים בשיקום מערב אירופה במסגרת תוכנית מרשל. גופים נוספים הוקמו במטרה ליצור שיתוף פעולה כלכלי בין מדינות אירופה. גופים אלו היו מוגבלים בתחילה למדינות מערב אירופה, אולם לאחר סיום המלחמה הקרה הפכו לגוף המוכר כאיחוד האירופי.
יהודים בכוחות הלוחמים > בעלות הברית

במלחמת העולם השנייה השתתפו יהודים רבים בצבאות השונים ותרומתם הייתה לא מבוטלת. כ-10 אחוז מכלל האוכלוסייה היהודית התגייסה לצבאות השונים. מספר היהודים שנלחמו בצבאות בעלות הברית נאמד בכמיליון וחצי, מתוכם נפלו כ-250,000, רובם מברית המועצות. בין היהודים היו מאות אלפי מעוטרים. ההתגייסות הגדולה ביותר הייתה בארצות הברית (כ-550 אלף חיילים), בברית המועצות (כ-500 אלף) ובפולין (כ-122 אלף).
יהודים התגייסו גם לצבא הבריטי (כ-62 אלף מהממלכה המאוחדת וכ-30 אלף מארץ ישראל), לצבא קנדה (כ-17 אלף), לצבא דרום אפריקה (כ-10,000) ולצבאות צ'כוסלובקיה, אוסטרליה, יוון ויוגוסלביה. בצבא צרפת שירתו כ-35 אלף יהודים שירדו ברובם למחתרת עם הכיבוש הנאצי. רבבות נוספים היו פרטיזנים במזרח אירופה.
יהודים בכוחות הלוחמים > מדינות הציר

יהודים ואנשים ממוצא יהודי שירתו גם בצבאות הציר. חוקי נירנברג כפו הגדרה גזעית-ביולוגית על רבים שמשפחותיהם נטמעו בחברה מזה עשורים, ומספר בלתי מבוטל של "בני תערובת" (מישלינג) גויסו לוורמאכט. הכותב בריאן מארק ריג עורר סערה תקשורתית כשהעריך ב-2003 שמספר היהודים-למחצה ולרביע היה עשוי להגיע עד ל-150,000, אך המספרים הופרכו על ידי חוקרים: לכל היותר 33,000 מישלינג היו בגילאי גיוס[דרוש מקור], ומבין אלה נקראו רק חלק לנשק. עם זאת, מקרים כמו הגנרל-פדלמרשל "היהודי-למחצה" ארהרד מילך, האדמירל "הרבע-יהודי" ברנהרד רוגה זכו לפרסום רב. המשטר הנאצי הנהיג מערכת פטורים במסגרתה הוענק לקצינים וחיילים ממוצא מעורב התואר "ארי של כבוד".
בהונגריה, גויסו יהודים בהמוניהם לשירות העבודה, במסגרתו היו להם זכויות כמעט שוות לחיילים עד 1942. רבבות נשלחו לחזית המזרחית. לאחר מכן הוחמר מצבם מאוד, ורבים מהקצינים האחראים התעללו ורצחו בפקודיהם. רבים נשלחו לעבודות כפייה קשות וקטלניות. למעלה מ-40,000 מתו בשנות המלחמה.
בפינלנד הדמוקרטית, כ-300 יהודים שירתו בצבא שלחם לצד הגרמנים נגד ברית המועצות. זו הייתה הקבוצה היחידה שנהנתה מחירות מלאה: בין היתר, בית-הכנסת הצבאי המוצהר היחיד של צבאות הציר פעל בחזית נהר הסיווארי (סְבִיר) במזרח חבל קרליה.
ראו גם

מלחמת העולם הראשונה
מלחמת שלושים השנים השנייה
חוזה ורסאי
לקריאה נוספת

| --- | --- |
: ספר: מלחמת העולם השנייה
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
מארק ארנולד פורסטר, עולם במלחמה, הוצאה זמורה-ביתן-מודן, 1979(הספר בקטלוג ULI)
וינסטון צ'רצ'יל, מלחמת העולם השנייה, 6-1, הוצאת עם הספר, 1957
ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר, מלחמת העולם השנייה, הוצאת משרד הביטחון (מערכות), 1987(הספר בקטלוג ULI)
יהושע מטיאש, סוגיות נבחרות בתולדות המאה ה-20, 1994(הספר בקטלוג ULI)
ריצ'רד אוברי, למה ניצחו בעלות הברית, תרגום: עמוס כרמל, הוצאת דביר, 1999.(הספר בקטלוג ULI)
ריצ'רד אוברי, 1939: הספירה לאחור לקראת המלחמה, הוצאת עם עובד, 2018.(הספר בקטלוג ULI)
עופר ריחני, מלחמת העולם השנייה: הכרוניקה, הוצאת קווים, 2004.(הספר בקטלוג ULI)
עופר ריחני, מלחמת העולם השנייה: קרבות המפנה, הוצאת קינג 2011.
איאן קרשו, הכרעות גורליות: עשר ההחלטות ששינו את העולם 1940 - 1941, הוצאת עם עובד, 2007(הספר בקטלוג ULI)
אנדרו רוברטס, סערת מלחמה: היסטוריה חדשה של מלחמת העולם השנייה, (תרגום מאנגלית: עמנואל לוטם), הוצאת דביר, 2011
אנטוני ביוור, מלחמת העולם השנייה, ידיעות ספרים, 2014(הספר בקטלוג ULI)
מקס הייסטינגס, נפתחו שערי הגיהנום: מלחמת העולם השנייה 1939–1945, מאנגלית: משה סביליה־שרון, הוצאת מודן, 2015.(הספר בקטלוג ULI)
דייוויד זוק ורובין הייאם, קיצור תולדות המלחמות, הוצאת מערכות, 1981, עמ' 269–352.
ביאורים

↑  לוקסמבורג, פולין, הונגריה, יוגוסלביה, רוסיה, סוריה, ומצרים
↑  הונגריה בשנים הראשונות, רומניה, עיראק לפרק זמן קצר, ובולגריה
↑  כל השאר
↑  למשל הגנרל היהודי מוריס רוז ששירת בצבא ארצות הברית, היה בין הקצינים היהודיים הבכירים ביותר בכוחות המזוינים של ארצות הברית בעת המלחמה
הערות שוליים

↑   הנשיא רוזוולט מכריז על הצטרפות ארצות הברית למלחמה נגד גרמניה, ארכיון הסרטונים של AP
↑  ארכיון אוסף תעודות בנוגע למשפט שלל הים בימי מלחמת העולם השנייה., בספרייה הלאומית
↑  בן עמי שילוני, יפן המודרנית - תרבות והיסטוריה, ישראל: שוקן, 2002, עמ' 214-223
↑  Pinker, S. (2011). The better angels of our nature: Why violence has declined. New York: Viking. Chapter 5.
↑  אמדן חללי מלחמת העולם השנייה - כולל יהודים, אתר תולדוט של מט"ח
↑  תמר לובושינסקי-קטקו, הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה, אתר סמינר הקיבוצים
↑  לדיון והפרכה של ריג, ראה: ד"ר ביאטה מאייר, Beate Meyer. Wenn Spekulationen zu Tatsachen werden. "די צייט", 6 בנובמבר 2003. (בגרמנית)'"`UNIQ--templatestyles-00000016-QINU`"' למספרים אמינים אודות "בני התערובת", ראה: 1939-1945 Beate Meyer, "Jüdische Mischlinge" – Rassenpolitik und Verfolgungserfahrung. Dölling und Galitz, 1999
| זירות ומערכות במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| הזירה האירופית | המערכה בפולין • מתקפת הסאר • המלחמה המדומה • המערכה בנורווגיה • המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה • הקרב על בריטניה • המערכה בבלקן • מבצע ברברוסה • החזית המזרחית • הזירה האיטלקית • החזית המערבית |  |
| המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט | מלחמת סין–יפן השנייה • המערכה באוקיינוס השקט • המערכה בדרום מערב האוקיינוס השקט • הזירה הדרום-מזרח אסייתית • מבצע סערת אוגוסט |  |
| הים התיכון, המזרח התיכון וצפון אפריקה | הקרב על הים התיכון • המערכה בצפון אפריקה • המערכה במזרח התיכון • המערכה במזרח אפריקה • המלחמה האנגלו–עיראקית • הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן |  |
| זירות ומערכות אחרות | המערכה באוקיינוס האטלנטי |  |
| מערכות שלא יצאו אל הפועל | מבצע טננבאום: כוונות לכיבוש שווייץ וליכטנשטיין • מבצע ארי-הים: כוונות לכיבוש בריטניה • מבצע איקרוס: כוונות לכיבוש איסלנד • כוונות לכיבוש היישוב היהודי בארץ ישראל (התוכנית לארץ ישראל שלאחר כיבוש • תוכנית המבצר האחרון) • מבצע גרין: כוונות לכיבוש אירלנד • מבצע הרקולס: כוונות לכיבוש מלטה • מבצע פליקס: כוונות לכיבוש ספרד וגיברלטר • מבצע נפילה: כוונות לכיבוש יפן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566075005171  PLWABN: 9810648182205606  BNE: XX526764  BnF: cb11996115g (data)  GND: 4079167-1  HDS: 008927  KulturNav: 18426a29-888f-4c93-a1cd-1bb92706cc96  LCCN: sh85148273  LIR: 1129  NARA: 10644634  NDL: 00570524  NKC: ph117270  NLK: KSH1998001372  SELIBR: 139432  TDVİA: ikinci-dunya-savasi 
היחס בין תל"ג בעלות הברית לתל"ג מדינות הציר
כוחות גרמניים בזמן הפלישה לפולין
כיבושים באירופה; "מדינות הציר" בכחול, בעלות הברית באדום
שבויי מלחמה מברית המועצות במחנה מאוטהאוזן
אנדרטה לזכר חללי הצבא האדום בווינה
חיילים בדרך לנורמנדי
שחרור פריז, אוגוסט 1944. על השלט הלבן הגדול כתוב: "יחי (שארל) דה גול!"
כתב הכניעה ללא תנאי של גרמניה, 7 במאי 1945, ריימס. חותם בשם גרמניה – אלפרד יודל. בשם כוחות בעלות הברית – וולטר בדל סמית' האמריקני, איוואן סוסלופארוב הסובייטי ופרנסואה סבז הצרפתי כעד.
תמונת הפטרייה של פצצת "איש שמן" שהוטלה על נגסאקי, ב-9 באוגוסט 1945
ועידת יאלטה, ובה "שלושת הגדולים" דנים לגבי חלוקת השטחים שתתקיים לאחר המלחמה, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, התאריך הוא פברואר 1945. יושבים מימין לשמאל: סטלין, רוזוולט וצ'רצ'יל.
אנדרטה לזכר הלוחמים היהודים שנהרגו במלחמת העולם השנייה, באשקלון
חסידות וורקא

אהל אדמור"י וורקא בוורשא
חסידות ווּרקא (ביידיש: חסידות ווארקי או ווארקע) היא חצר חסידית שנוסדה בעיירה וורקא בפולין על ידי רבי יצחק מוורקא, תלמידו של רבי שמחה בונים מפשיסחה. ממשיכות דרכה של חסידות וורקא  הן חסידות אלכסנדר, חסידות אמשינוב וחסידות סטריקוב הממשיכות להתקיים עד היום.
היסטוריה

לאחר פטירת רבי שמחה בונים מפשיסחה בתקפ"ז (1827) התפצלה העדה לשתיים. קבוצה גדולה מהחסידים ובראשם רבי יעקב אריה מראדזימין ורבי יצחק מוורקא הכתירה את רבי אברהם משה, בנו של רבי שמחה בונים כאדמו"ר בעיירה פשיסחא. הוא נפטר שנתיים אחר כך בו' בטבת תקפ"ט. קבוצה נוספת שבה בלט רבי יצחק מאיר אלתר לימים האדמו"ר מגור, הכתירו כאדמו"ר את רבי מנחם מנדל מקוצק.
היסטוריה > רבי יצחק מוורקא

לאחר פטירת הרב אברהם משה עבר שרביט ההנהגה לתלמידו, רבי ישראל יצחק קאליש. רבי יצחק היה תלמידו של רבי דוד בידרמן מלעלוב שקרבו לחצרו של החוזה מלובלין. רבי יצחק כיהן כאדמו"ר בעיירה וורקא, לאלפי חסידים, במשך כ-20 שנה. נפטר בכ"ב בניסן תר"ח.
את מקומו של רבי יצחק מוורקא מילא תלמידו רבי שרגא פייבל דנציגר שנפטר חצי שנה אחריו.
היסטוריה > רבי מנחם מנדל מוורקא

לאחר פטירתו של רבי שרגא פייבל'י, הוכתר בנו הצעיר של רבי ישראל יצחק, רבי מנחם מנדל קאליש כרבי מוורקא. תלמיד נוסף, רבי יעקב אריה גוטרמן, החל לכהן כאדמו"ר מראדזימין.
רבי מנחם מנדל כונה ה"אדמו"ר השותק", בשל מנהגו לומר דברי תורה קצרים במיוחד ובאופן כללי למעט בדיבור.
בנו הבכור של רבי ישראל יצחק, רבי יעקב דוד קאליש, כיהן כאדמו"ר בעיירה אמשינוב וממנו יצאה שושלת חסידות אמשינוב.
היסטוריה > הדור השלישי

לאחר פטירתו בתרכ"ז החל לכהן בנו, שהיה אז בן 17, רבי שמחה בונים קאליש כרבי מוורקא. במקביל, רבים מחסידיו פנו אל תלמידו רבי דוב בעריש מביאלה, בנו של רבי אברהם מטשכנוב והכתירו אותו כרבם.
משנת תרמ"ח התגורר רבי שמחה בונים קאליש באוטבוצק ובסוף ימיו עלה לארץ ישראל והתיישב בטבריה, שם נפטר בב' בשבט תרס"ז ונקבר בבית הקברות העתיק במקום. בניו ונכדיו שימשו אדמו"רים בפולין עד לשואה שבה נהרגו רוב האדמו"רים והחסידים. לאחר השואה הצטרפו חלק מחסידי וורקא לחסידות אמשינוב.
ממשיכי חסידות וורקא

את מקומו של רבי דב בעריש מביאלה שנפטר בשנת תרל"ו, מילא רבי יחיאל דנציגר בנו של רבי שרגא פייבל דנציגר. הוא התיישב בעיירה אלכסנדר וממנו המשיכה שושלת אדמו"רי אלכסנדר שהייתה אחת החסידויות הגדולות בפולין קודם השואה וקיימת עד היום. לאחר פטירתו בי"ד בשבט תרנ"ד, מילא את מקומו בנו רבי ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר, מחבר ספר "ישמח ישראל" ועם פטירתו כעבור שש שנים בא' בשבט תר"ע התפצלה החסידות כאשר רובן של החסידים קיבל את הנהגת בנו רבי שמואל צבי דנציגר, וחלקם בחרו ברבי אהרן צבי לנדא מביאלה בנו של רבי דב בעריש מביאלה שכיהן כאדמו"ר בעיירה סטריקוב. לאחר פטירת רבי אהרן צבי מילא את מקומו אחיו רבי אלימלך מנחם מנדל לנדא אבי שושלת סטריקוב. כמו כן כיהן בנו של רבי אהרן צבי, רבי מנחם מנדל, בסודלובצה (סלדוביץ).
חסידויות נוספות מבית וורקא הן חסידויות נדרזין וסקרנביץ, שהוקמו על ידי רבי יעקב יהודה טננבוים חתנו של רבי מנחם מנדל מוורקא וגיסו ותלמידו רבי שמעון קאליש מסקרנביץ, וכן חסידות קילץ בה כיהנו רבי דוד גולדמן ובנו רבי ישעיהו, צאצאי רבי יצחק דרך חתנו רבי אברהם מאיר (ראו גם חסידות ראדוויל).
לקריאה נוספת

ספר יזכור העיר וורקא
"בית יצחק", הוצאת מוסד הרי"ם לוין, ירושלים, תשל"ח, הביא לדפוס ישראל אוצ'ין
נטע בנארי [אברהם ברסלר], הצדיק השותק: פרקי חייו ופניני אמרותיו של רבי מרדכי מנחם מנדל קאליש האדמו"ר האמצעי מווארקי, הוצאת נצח, בני ברק תשכ"ה (במאגר אוצר החכמה), תשל"ב ותשמ"ט
ורטה (פולין)

ורטה (בפולנית: Warta; ביידיש: דווארט) היא עיירה במחוז שיירדז שבפרובינציית לודז' בפולין, על נהר ורטה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

האזכור הראשון של ורטה הוא משנת 1255, ובהמשך קיבלה זכויות עיר. דליקות רבות שפרצו בעיירה מהמאה ה-16 ועד המאה ה-19 האטו את התפתחותה, וכן פלישת האימפריה השוודית באמצע המאה ה-17.
יהודי ורטה

יהודים ראשונים ישבו בוורטה במחצית הראשונה של המאה ה-16, ובית כנסת ראשון נבנה בה בשנת 1534. במשך השנים סבלו יהודי העיירה מנטל מיסים גבוה שהוטל עליהם ומהגבלות מגורים ותעסוקה ביישוב. בתחילת מלחמת העולם הראשונה פרעו הקוזקים ביהודי העיירה, תוך ביצוע מעשי אונס, שוד ורצח.
בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, תוך קיום תנועות נוער ציוניות וקיבוץ הכשרה, לצד פעילות של אגודת ישראל. בתקופה זו נמנו בעיירה כ-2,000 יהודים, כמחצית מתושביה.
יהודי ורטה > רבני הקהילה

הרב שמעון זאב וולף ב"ר שלמה (תקל"ח, 1778 - ה' בכסלו תקפ"ח, 1827)
הרב משה נחמיה הכהן (בערך תקצ"א, 1831 - תר"ו, 1846)
הרב יהודה לייבש רויטביין
הרב יוסף ב"ר משה מזלושין (תרי"א, 1851 - תרנ"א, 1891)
הרב מאיר דן פלוצקי (תרנ"א, 1891 - תרע"ח, 1918)
הרב אליהו לסקובסקי (תר"פ, 1920 - תש"ב, 1942)
יהודי ורטה > בשואה

בימים הראשונים לכיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939, ריכזו אלו את יהודיה בכיכר השוק בעיירה, והתעללו בהם בפומבי. בהמשך, הוקם בעיירה יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים עובדים יהודים לעבודות כפייה, וכן תשלומי כופר.
בפברואר 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, ובינואר 1941 החלו להישלח יהודים מהגטו למחנות עבודה באזור פוזנן. כעונש על שליחת חבילות מזון בכמות גדולה משהותרה לעובדים במחנות, נתלו בפומבי ב-5 במאי 1942 עשרה מנכבדי הקהילה בעיירה, ובהם ראש היודנרט ורב העיר אליהו לסקובסקי. ב-27 ביולי 1942 נתלו בפומבי 13 יהודים נוספים מהגטו.
ב-24 באוגוסט 1942 רוכזו כ-2,400 יהודי גטו ורטה, והובלו לכנסייה ולמנזר, בהם הוחזקו מספר ימים. בזמן זה נרצחו מספר יהודים במקום. לאחר מכן, נערכה ביהודי העיירה סלקציה - כ-400 מהם שולחו לעבודות כפייה בגטו לודז', והיתר שולחו למחנה ההשמדה חלמנו.
בית הקברות היהודי בוורטה.
אנדרטה לזכרם של עשרה מיהודי העיר שנרצחו על ידי הנאצים בזמן הגירוש
אנדרטה לקדושי השואה בבית הקברות היהודי שבעיר
צ'ינג שי

זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

 לידה:  1775? גואנגדונג, שושלת צ'ינג 
 פטירה:  1844 (בגיל 69 בערך) מקאו הפורטוגזית, ממלכת פורטוגל 
 מדינה:  שושלת צ'ינג 
 בן או בת זוג:  זינג אי (1801–?) 
 
מאדאם צ'ינג או צ'ינג שי (בסינית: 郑氏; בסינית המסורתית: 鄭氏; בפיניין: Zhèng Shì; בקנטונזית: Jihng Sih; "אלמנתו של צ'נג"; 1775 – 1844), הידועה גם בשם צ'נג אני סאו (בסינית: 郑一嫂; בסינית המסורתית: 鄭一嫂; בפיניין: Zhèng Yī Sǎo; בקנטונזית: Jihng Yāt Sóu; "אשתו של צ'נג אי"), הייתה פיראטית סינית בולטת מתקופת הביניים של שושלת צ'ינג, שזרעה אימה באזור הים הסיני בתחילת המאה ה-19. היא פיקדה על 300 ספינות המאוישות על ידי כ-20,000 עד 40,000 פיראטים — גברים, נשים ואפילו ילדים. היא התעמתה עם האימפריות של התקופה, כולל האימפריה הבריטית, הפורטוגזית, ושושלת צ'ינג. היא הייתה אחת ממספר זעום של קפטנים פיראטים שהצליחו לפרוש מהמקצוע.
צ'ינג שי תוארה במספר רב של ספרים, רומנים, משחקי וידאו, וסרטים באסיה.
ביוגרפיה

היא נולדה בשם שי צ'נגו (סינית: 石香姑; Jyutping: sek6 heong1 gu1, IPA: [sɛk hœŋ ku]) בשנת 1775 בגואנגדונג. היא הייתה זונה קנטונזית שעבדה בבית בושת קטן בגואנג'ואו, אך נחטפה על ידי פיראטים. בשנת 1801, היא נישאה לצ'נג אי, פיראט ידוע לשמצה. פירושו של השם הנפוץ שהייתה ידועה בו, הוא פשוט "אלמנתו של צ'נג".
נישואים לצ'נג אי

צ'נג אי בא ממשפחת פיראטים מצליחה, שהתחילה פעילותה באמצע המאה ה-17. לאחר נישואיו לצ'ינג שי, "שהשתתפה באופן מלא בפעילות הפיראטיות של בעלה", צ'נג אי ניצל את המוניטין שלו כדי ללכד קואליציה של ציים פיראטיים קנטונזים מתחרים בברית. עד 1804, הקואליציה הייתה לכוח עצום, ואחד הציים החזקים ביותר בסין. הקואליציה נודעה בשם "צי הדגל האדום".
עלייתה למנהיגות

ב-16 בנובמבר 1807, צ'נג אי מת בווייטנאם. צ'ינג שי מיד החלה ליטול לעצמה את תפקיד ההנהגה שלו. היא התחילה לטפח קשרים אישיים כדי לקבל הכרה מיריבים ולגבש את סמכותה. על מנת למנוע מראש קונפליקט עם היריבים, היא ביקשה את תמיכתם של בני המשפחה החזקים ביותר של בעלה: אחיינו צ'נג פאו-יאנג ובן דודו צ'נג-צ'י. היא גם הבטיחה לעצמה תמיכה מתוך הקואליציה על ידי גם שחיזקה קפטנים שהיו נאמנים לבעלה, ויצירת יחסי תלות בה מצד קפטנים אחרים.
מכיוון שעמד כוח כה גדול לפיקודה, צ'ינג שי הבינה שתצטרך סיוע בניהול היומיומי של הצי, ושזה הכרחי שזה יהיה מישהו שגם נאמן לה, וגם מקובל על הפיראטים עצמם. היא בחרה לתפקיד את צ'אנג פו צאי.
יחסיה עם צ'אנג פו צאי

צ'אנג פו צאי היה בנו של דייג, וגויס בכפייה לפיראטיות בגיל 15 על ידי צ'נג אי. צ'אנג עלה במהירות בסולם הדרגות עד שבסופו של דבר אומץ על ידי צ'נג איי.
ברגע שצ'ינג שי בחרה בצ' אנג, היא פעלה במהירות כדי לחזק את השותפות - השניים הפכו למאהבים, ואף נישאו לאחר זמן קצר. בין הגילאים 32 ו-35, צ'ינג שי ילדה בן עם צ'אנג. צ'אנג פו צאי מת בגיל 36, מגורם לא ידוע.
הקוד

ברגע שהחזיקה צ'ינג בהנהגת הצי, התחילה את המשימה לאחד את הצי דרך החלת סט של חוקים. בתרגום של נוימן של ההיסטוריה של הפיראטים ששרצו בים סין כתוב כי היה זה צ'אנג פו צאי שהנפיק את הקוד. הקוד היה מאוד מחמיר, ואכיפתו קפדנית לעילא.
ראשית, כל מי שנתן פקודה משלו (שלא נמסרה מצ'ינג שי), או מי שהפר את פקודת הממונה עליו - נערף ראשו במקום.
שנית, איסור מוחלט על גנבת כספים מקופות ציבוריות או מבני הכפרים שסיפקו אספקה לפיראטים.
שלישית, כל שלל שנלקח היה צריך להיות מוצג לביקורת קבוצתית. השלל היה נרשם על ידי הגזבר ואז מחולק לפי הקוד על ידי מפקד הצי: מי שהביא את השלל היה מקבל עשרים אחוז, ואת השאר היו מפקידים בקופה הציבורית.
רביעית, כסף מזומן שנלקח בפשיטות נמסר למפקד הקבוצה, שהיה מעניק למוסר רק כמות קטנה, ומשתמש בשאר לרכישת מצרכים עבור ספינות אחרות שפחות הצליחו במשימותיהן. העונש בגין עבירה ראשונה של אי-מסירה היה הצלפות קשות בגב. עבירות חוזרות או הסתרת סכומים גדולים נשאו עונש מוות.
על פי הקוד של צ'ינג שי, היה על הפיראטים לשחרר נשים שבויות, אך בפועל, היו הגברים לוקחים את הנשים היפות בעיניהם כפילגשים, או נישאים להן. אך אם שודד ים היה נישא לאישה, הוא היה חייב להיות נאמן לה. את שאר השבויות היו משחררים או דורשים עבורן כופר. שודדי ים שאנסו שבויות הוצאו להורג, ובמקרים של יחסי מין בהסכמה עם שבויות, נערף ראשו של הפיראט, ואת האישה היו זורקים לים עם כדורי תותח קשורים לרגליה.
על הפרות של כללים אחרים של הקוד היו מענישים במלקות, כפיתה באזיקים, או ביתור. לעריקים או מי שעזב ללא אישור רשמי היו כורתים את האוזניים, ואז מוליכים אותם לראווה לעיני חברי הצי. על פי גלספול, הקוד "הוליד כוח שהיה ללא חת בהתקפה, נואש בהגנה, ולא מתפשר, גם כאשר היה במיעוט מספרי מול האויב."
קריירה

הצי בפיקודה של צ'ינג שי שלט במספר גדול של כפרים לאורך החוף, ובמקרים מסוימים אפילו הטיל עליהם היטלים ומיסים. לדברי רוברט אנטוני, צ'ינג שי "שדדה ערים, שווקים וכפרים, ממקאו ועד לקנטון".
צי הדגל האדום תחת שליטתה של צ'ינג שי היה בלתי מובס — לא יכלו לו שושלת צ'ינג הסינית, הצי הפורטוגזי, ואף לא הבריטים. אך בשנת 1810 הוצעה חנינה לכל הפיראטים של האזור, וצ'ינג שי ניצלה זאת. היא סיימה את הקריירה שלה באותה שנה, כאשר קיבלה חנינה מהממשלה הסינית. היא שמרה את השלל שצברה, ופתחה בית הימורים.
היא מתה בשנת 1844, בגיל 69.
אזכורים תרבותיים

בסיפורו של חורחה לואיס בורחס, "האלמנה צ'ינג, הגברת הפיראטית", מתוארת צ'ינג באופן חצי בדיוני, ומתוארת כ"גבירה שודדת ים שפעלה במימי אסיה, מן הים הצהוב ועד לנהרות של חוף אנאם", וכמי, שלאחר שנכנעה לכוחות הקיסר, קיבלה חנינה והותרה לחיות את שארית חייה כמבריחת אופיום. בורחס נתן קרדיט לספר שיצא ב-1932, "ההיסטוריה של הפיראטיות", מאת פיליפ גוס (הנכד של פיליפ הנרי גוס), כמקור הסיפור.
ב-2003, יצא הסרט של ארמנו אולמי "לשיר מאחורי המסכים", המבוסס באופן רופף על סיפורו של בורחס, אף על פי שסוגיות זכויות קניין אינטלקטואלי בארגנטינה מנעו מהסופר מלהופיע ברשימת הקרדיטים.
"אפטרלייף", רומן גרפי משנת 2006, מתאר את צ'ינג שי כמגנת אדם שנלחמת בשדים כדי להגן על התושבים של העולם התחתון.
בשנת 2007, בסרט השלישי בסדרת שודדי הקאריביים, צ'ינג שי הוצגה כ"הגבירה צ'ינג", אחת מתשעה שליטים פיראטים.
בשנות ה-90 פעלה בבית המלון והקזינו "אי המטמון" בלאס וגאס מסעדה סינית בשם "מאדאם צ'ינג", על שמה של צ'ינג שי.
"דגל אדום", סדרת טלוויזיה שהחלה הפקתה ב-2015, מספרת את סיפורה של צ'ינג שי, בכיכובם של מגי קיו ופרנסואה ארנו, ובהשתתפותו של דילן מקדרמוט.
"לו הייתי פיראט" (2022), סדרת קומדיה רומנטית מקורית של HBO, הוסיפה את צ'ינג כדמות בעונתה השנייה (2023).
הערות שוליים

↑  Murray, Dian,(1987), Pirates of the South China Coast, 1790-1810, pg65, Stanford University Press, [[:en:Special:BookSources/0804713766|ISBN 0-8047-1376-6]]
↑  Murray, Dian,(1987), Pirates of the South China Coast, 1790-1810, pg 71,Stanford University Press, [[:en:Special:BookSources/0804713766|ISBN 0-8047-1376-6]]
↑  Lily Xiao Hong Lee, A. D. Stefanowska, Clara Wing-chung Ho - 2003 - 387 pages
↑  Murray, Dian,(1987), Pirates of the South China Coast, 1790-1810, pg71, Stanford University Press, [[:en:Special:BookSources/0804713766|ISBN 0-8047-1376-6]]
1 2  Murray, Dian, (1987), Pirates of the South China Coast, 1790-1810, pg 71, Stanford University Press, [[:en:Special:BookSources/0804713766|ISBN 0-8047-1376-6]]
1 2  Yuan Yung-lun, Ching hai-fen chi(Record of the Pacification of the Pirates)
1 2  Lu K’un, Ch’eng, Kwang-tung hai-fang hui-lan (An Examination of Kwangtung’s Sea Defense)
↑  Maughan, Philip, “An Account of the Ladrones Who Infested the Coast of China”, pg28
↑  Murray, Dian, Pennell, Bandits at Sea : A Pirates Reader, Ch13: “Cheng I Sao in Fact and Fiction”, pg260
1 2  Glasspoole, Richard, “Substance”, pg 44-45
↑  Yuan Yung-lun, Ching hai-fen chi (Record of the Pacification of the Pirates)
1 2 3  Maughan, Philip, “An Account of the Ladrones Who Infested the Coast of China”, pg29
1 2  Turner, J, “Account of the Captivity of J. J. Turner, Chief Mate of the Ship Tay, Amongst the Ladrones”, pg71
↑  Yuan Yung-lun, Ching hai-fen chi(Record of the Pacification of the Pirates)
↑  Antony, Robert
↑  Andrea J. Buchanan, Miriam Peskowitz - 2007 - 279 page
1 2  Koerth, Maggie (2007-08-28). "Most successful pirate was beautiful and tough". CNN.
↑  Borges, Jorge Luis.
↑   "Cantando dietro i paraventi", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑  Weissberg, Jay (23 באוקטובר 2003). "Singing Behind Screens". Variety. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Deadline Hollywood, 28 March 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1287179207  VIAF: 6244168290803057610006   WorldCat (עם VIAF): 6244168290803057610006