stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משפחת איבלין
לקריאה נוספת

יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, שני כרכים, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה, 1963, מהדורה שלישית מורחבת ומתוקנת, 1973, הדפסה שישית, 2005; הספר זכה בפרס ישראל, ובתרגומו לצרפתית זכה בפרס האקדמיה הצרפתית.
יהושע פראוור, הצלבנים - דיוקנה של חברה פיאודלית, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה 1975, מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת 1985
גדי לופו, עכו הצלבנית: שירים היסטוריים, תל אביב, גוונים, 2015 (היבטים ספרותיים של ממלכת ירושלים השנייה במאה ה-13)
Steven Runciman, A History of the Crusades, Cambridge university press, 1952
Christopher Tyerman, God's war: a new history of the Crusades, Harvard University Press, 2006
Marek, Miroslav. "More Ibelin family genealogy from Genealogy.eu". Genealogy.EU.
"Jerusalem nobility: Count and Lords of Jaffa (Ibelin)". Foundation for Medieval Genealogy. 2007-05-14. Retrieved 2008-11-23.
"Cypriot nobility: Descendants of Baldwin and Guy of Ibelin". Foundation for Medieval Genealogy. 2007-04-07. Retrieved 2008-11-25.
Philip of Novara, The Wars of Frederick II against the Ibelins in Syria and Cyprus, trans. John L. La Monte. New York: Columbia University Press, 1936.
הערות שוליים

↑  יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, מוסד ביאליק ודביר, ירושלים 1971. כרך א' עמוד 523
↑  Bernard Hamilton. The Leper King and His Heirs: Baldwin IV and the Crusader Kingdom of Jerusalem. Cambridge University Press, 2005 page 194
↑  Stanley Lane-Poole. Saladin; and the Fall of the Kingdom of Jerusalem. G. P. Putnam's sons. 1898 page 225
↑  יהושע פראוור, תולדות מלכת צלבנים בארץ ישראל. כרך א' עמוד 554
↑  יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, מוסד ביאליק ודביר, ירושלים 1971. כרך ב. עמוד 115
↑  Philip de Novare: Les Gestes des Ciprois, No. 126-28, ed. Gaston Reynaud, (Geneva: Jules-Guillaumefick, 1887), 37-43, translated by James Brundage, The Crusades: A Documentary History, (Milwaukee, WI: Marquette University Press, 1962), 227-30
↑  יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרך ב, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה, 1963 עמוד 445
↑  Malcolm Barber. The new knighthood: a history of the Order of the Temple Cambridge University Press, 1995 ISBN 0521558727, 9780521558723 page 147
↑  יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרך ב, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה, 1963 עמוד 475
↑  הטמפלר מצור, מצוטט אצל יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרך ב, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה, 1963 עמוד 487
↑  יהושע פראוור. תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל כרך ב', מוסד ביאליק תשכ"ג עמוד 494
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313626305171  BnF: cb12572154f (data)  GND: 124674127  VIAF: 16155830407833071163   WorldCat (עם VIAF): 16155830407833071163 
חותמו של באליאן דה איבלין
באליאן דה איבלין כורע לפני לפני צלאח א-דין במהלך כניעת ירושלים, מתוך ציור מהמאה ה-15
מתייה אקרה

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  פברואר 1917 אביג'אן, חוף השנהב 
 פטירה:  22 בפברואר 2015 (בגיל 98) בונואה, חוף השנהב 
 מדינה:  חוף השנהב 
 מפלגה:  האספה הדמוקרטית האפריקנית 
 
מתייה ואנגה אקרה (בצרפתית: Mathieu Vangah Ekra; ‏1917 אביג'אן, חוף השנהב – 22 בפברואר 2015 בונואה), היה פוליטיקאי מרפובליקת חוף השנהב, ממחברי ההמנון (האביג'אנז), ממנסחי החוקה של הרפובליקה, ומחבר ספרים.
ביוגרפיה

כבר בצעירותו עסק אקרה בפוליטיקה, והיה מידידיו האישיים של פליקס הופואה בואני, שלימים נבחר לנשיאה הראשון של הרפובליקה. הוא נישא לאחותו של פיליפ גרגואר יאסה, מי שלימים היה נשיא האספה המכוננת של המדינה החדשה, והפרלמנט של חוף השנהב. לאחר שנפרדו נישא בשנית לבתה של פאסיונס גרוניצקי.
בשנת 1960, חבר ליואכים בוני ופייר מארי קוטי, אשר יחדיו כתבו את מילותיו של האביג'אנז - המנונה של חוף השנהב.
בשנת 1970 התמנה אקרה לתפקיד שר התיירות של חוף השנהב. ב־1980 החליט הנשיא בואני על הקמת משרד ממשלתי חדש, לביצוע רפורמות בחברות הממשלתיות, ואקרה הוצב בראשו. בין השנים 2000–2011 כיהן אקרה כנציב תלונות הציבור של רפובליקת חוף השנהב. בשנת 2011 פרש אקרה לגמלאות, והנשיא אלאסן ואטארה, מינה אותו כנציב תלונות הציבור לשם כבוד עד, אחרית ימיו.
מתייה אקרה שירת בממשלת חוף השנהב 29 שנים. הוא נכנס אליה בשנת 1961 ועזב אותה בשנת 1991 עם הפסקה בין 1963–1964 במהלכו הוא התמנה שגריר ממלכת מרוקו.
פירוט תפקידיו בממשלה: שר השירות הציבורי (1961-1963), שר ההסברה (1965-1970), שר המדינה ללא תיק (1970–1971), שר המדינה לתיירות (1971-1974) שר המדינה לרפורמה בארגונים בבעלות המדינה (1977–1981), שר המדינה הממונה על פיתוח טכנולוגיות מידע (1981–1990) ). המתווך הגדול של הרפובליקה (1996–2000), נשיא הוועדה המייעצת חוקתית חוקתית הממונה על ניסוח החוקה של הרפובליקה השנייה (2000), המתווך של הרפובליקה (2000–2011), מגשר כבוד משנת 2011.
אקרה נפטר ב-22 בפברואר 2015, בגיל 98 בביתו שבבונואה, בדרום מזרח המדינה.
ספריו

הסולם האינסופי (1977) (בצרפתית: L'échelle sans fin)
המבוכה של יאו (1987) (בצרפתית: L'embarras de Yao)
אביג'אנז - לשפוך אור על ההמנון לאומי (2000) (בצרפתית: Lumière sur l'Abidjanaise : l'hymne national)
הערות שוליים

↑  פאסיונס ארווה דופאנאר גרוניצקי, הייתה אמא של פילגשו של פליקס הופואה בואני, כך שהנשיא ואקרה היו בעצם מעין גיסים
↑  atafai-info.ci, Mathieu Vangah Ekra l’homme aux multiples fonctions
↑  אתר ניוס אביג'אן נט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11901632c (data)  ISNI: 0000 0000 2462 998X  LCCN: n85224184  SUDOC: 026849496  VIAF: 29533518   WorldCat (עם VIAF): 29533518
משרד החינוך של אזרבייג'ן

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  אזרבייג'ן 
 תחום שיפוט:  אזרבייג'ן 
 סוכנות אם:  נשיא אזרבייג'ן 
 תאריך הקמה:  1988 
 מטה מרכזי:  באקו 
 www.edu.gov.az
 
משרד החינוך של הרפובליקה של אזרבייג'ן הוא סוכנות ממשלתית בתוך הקבינט של אזרבייג'ן הממונה על הסדרת מערכת החינוך באזרבייג'ן .
היסטוריה

משרד החינוך של אזרבייג'ן נמנה עם הסוכנויות הממשלתיות שהוקמו ב-18 במאי 1918, כאשר הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן הכריזה על עצמאות. הסוכנות הראשונה בשם המשרד להארת הציבור כללה שלוש מחלקות: השכלה תיכונית כללית, חינוך מיוחד ובתי ספר מקצועיים. מועצת השרים של אזרבייג'ן אישרה את ההצעה ב-30 ביוני 1920.
לאחר הקמת השלטון הסובייטי באזרבייג'ן ב-28 באפריל 1920, הפך המשרד לקומיסריאט להארת הציבור על ידי צו מס' 1 של מועצת השרים של הרפובליקה הסובייטית של אזרבייג'ן. צו זה הביא את כל מוסדות החינוך ברפובליקה תחת פיקוחו הישיר. בשנת 1940 אישרה מועצת השרים הקמת סוכנות ממשלתית נפרדת, מחלקת עתודות עבודה שתפקח על פעילות המוסדות המקצועיים. בשנת 1959 הפכו הרשויות את הסוכנות לוועדה ממלכתית לחינוך מקצועי, שפעלה עד 1988. בשנת 1959 אישרה מועצת השרים גם את הקמת הוועדה לחינוך מיוחד גבוה ותיכוני, המעבירה את כל המוסדות להשכלה תיכונית וגבוהה שבשליטתה, אשר מ-1964 עד 1988 פעלה כסוכנות ממשלתית עצמאית. בשנת 1988 בוטלו כל סוכנויות החינוך בצו מועצת השרים ובמקומם נוסד משרד החינוך הלאומי. המשרד אורגן מחדש למשרד החינוך בצו הנשיאותי ב-3 בספטמבר 1993. תקנות המשרד אושרו בצו הנשיאותי מיום 1 במרץ 2005. בשנת 2013 מונה מיכאיל קברוב לשר החינוך.
חובות המשרד

המשימות העיקריות של משרד החינוך הן:
לגבש וליישם מדיניות מאוחדת בתחום החינוך;
להגדיר את תפיסת פיתוח מערכת החינוך באזרבייג'ן, לפתח תוכניות פעולה פרספקטיביות בכיוון זה, כדי להבטיח את יישומן;
להגן על זכויותיהם החוקתיות של אזרחים לקבל חינוך, להשיג שוויון הזדמנויות בחינוך למטרה זו;
לבצע רגולציה ממלכתית בתחום החינוך, כדי להבטיח שליטה ממלכתית באיכות החינוך;
ליצור מודל ארגוני וכלכלי של מערכת החינוך בהתאם לדרישות המודרניות, לפתח אותה באופן קבוע;
ליישם מנגנוני ממשל דמוקרטיים;
לקחת בחשבון את צורכי שוק העבודה בהכשרת מומחים;
לחזק כל העת את התמיכה המדעית והמתודולוגית של מוסדות חינוך;
לארגן ולפתח שיתופי פעולה בינלאומיים בתחום החינוך;
לבצע תפקידים אחרים שהוטלו על המשרד על פי חקיקת אזרבייג'ן  .
הערות שוליים

↑  http://edu.gov.az/upload/file/esasname/2013/tn-esesname.pdf
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: xx0258161  VIAF: 196145857885623021094   WorldCat (עם VIAF): 196145857885623021094 
קבוצת סטודנטים אזרבייג'נים הלומדים בפריז ב-1920
יאן פורטלס

| --- | --- |

 לידה:  3 באפריל 1818 וילוורדה, בלגיה 
 פטירה:  8 בפברואר 1895 (בגיל 76) סכארבק, בלגיה 
 מקום קבורה:  Laeken Churchyard 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות היפות בבריסל 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית 
 זרם באמנות:  אוריינטליזם, פוסט-רומנטיקה 
 הושפע על ידי:  פול דלארוש, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  פרס רומא (1842) 
 
יאן פורטלס (בהולנדית: Jan Portaels‏; 3 באפריל 1818 – 8 בפברואר 1895) היה צייר בלגי של סצנות ז'אנר, סיפורי תנ"ך, נופים, דיוקנאות ונושאים מזרחיים. הוא גם היה מורה ומנהל באקדמיה לאמנויות יפות של גנט ובאקדמיה המלכותית לאמנות של בריסל. הוא נחשב כמייסד האסכולה האוריינטליסטית הבלגית. לאמנותו, הוראתו והנהגתו באקדמיה רויאל בבריסל הייתה השפעה ניכרת על הדור הבא של אמנים בלגים.
ביוגרפיה

פורטלס נולד בוילוודה, בנו של ראש העיר ותעשיין. אביו שלח אותו בשנת 1836 ללמוד באקדמיה רויאל לאמנויות יפות בבריסל. פורטלס למד באקדמיה עם סטודנטים מבריקים אחרים.
בסביבות 1841 נסע פורטל לפריז כדי להמשיך את לימודיו. הוא נרשם לאקדמיה לאמנויות יפות. בזמנו הפנוי למד את עבודות המאסטרים הישנים בלובר וביקר בסלונים של פריז כדי לקבל השראה מהמגמות האמנותיות החדשות בצרפת. האוריינטליזם נכנסה באותה תקופה לאופנה. התערוכות, הגלריות והסלונים של פריז הציגו את הסגנון של האוריינטלי. אלה קבעו את הסגנון האמנותי של פורטלס. בפריז הוא גם הפך לתלמידו של פול דלארוש, צייר צרפתי בולט של סצנות היסטוריות. עם שובו לבלגיה, הוא זכה ב-1842 בפרס הראשון לציור הבלגי.
התגמול הכספי הקשור בפרס אפשר לו לנסוע לאיטליה שם שהה בוונציה, פירנצה ורומא. הוא המשיך להרגיש את כוחו משיכתו של המזרח ונסע בהמשך למרוקו, אלג'יריה, מצרים, לבנון, ארץ ישראל, ספרד, הונגריה ונורווגיה. במהלך מסעותיו הוא הצליח לצייר דיוקנאות של כמה אישים בולטים כמו מוחמד עלי, המשנה למלך מצרים.
בשובו לבלגיה ב-1847 מונה פורטלס למנהל האקדמיה בגנט וירש את אנרי ואן דר הארט. הוא נשאר בתפקיד זה במשך שלוש שנים.
בשנת 1849 הוא התחתן עם מארי הלן נאבז, בתו של מורו הראשון, פרנסואה ג׳וזף נאבז. בני הזוג התיישבו בבריסל בשנת 1850. הבן שנולד להם בשנת 1850 נפטר זמן קצר לאחר לידתו. בשנת 1851 כשנאבז התפטר מהאקדמיה בבריסל, פורטלס התבקש להחליף אותו. אולם הוא סירב משום שראה שהתנאים שהוצעו לו אינם סבירים והעדיף לשמור על עצמאותו. פורטלס התקבל כחבר באקדמיה המלכותית למדע, ספרות ואמנויות של בלגיה בשנת 1855.
לאחר שאשתו נפטרה באותה שנה, הוא עבר לגור עם חותנו נאבז. משנת 1858 השתלט פורטלס על הסטודיו הפרטי של נאבז, בו למד בעצמו. סטודיו זה אשר כונה 'אטלייה ליבר' (סטודיו חופשי) מילא תפקיד חשוב בהכשרת הדור הבא של הציירים הבלגים. בשנת 1863 פורטלס התחבר מחדש עם האקדמיה של בריסל כשהסכים ללמד את קורס הרישום והציור. לאחר שנתיים ויתר על התפקיד והקדיש זמן נוסף לחינוך אמנים צעירים בסטודיו שלו.
פורטלס היה מבוקש כצייר דיוקנאות וקיבל גם הזמנות רבות מהמדינה הבלגית וממוסדות דת. הוא הוזמן ב-1850 לספק את הקישוט החיצוני של כנסיית הקהילה המלכותית של סאן ז'אק-סור-קודנברג. עבודתה זו מראה את ההערכה הגבוהה שבה זכה ממשפחת המלוכה הבלגית. הוא הפך למבקר מוכר בארמון המלכותי מאז תקופתו של המלך של בלגיה לאופולד הראשון.
בשנת 1862 הוא שימש כמנטור לנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה. הוא גם שימש כיועץ אמנות עבורו וסייע לו בבחירת יצירות אמנות לקישוט ארמונו בבריסל. לאחר עלייתו לכס המלכות הבלגי כליאופולד השני ב-1865 הוא שימש גם יועץ אמנותי למלך והתקבל לעיתים קרובות ליד שולחן האוכל של המלך. הוא לימד שיעורי אמנות למלכה מארי-הנרייט. עבודתו הייתה מיוצגת היטב באוספים המלכותיים. במקביל הוא צייר רבים מבני הבורגנות והאצולה הבלגית.
בשנת 1870 הוא החל לנסוע שוב ובילה את זמנו בעיקר באלג'יריה. הוא חזר לבריסל ב-1874. ב-1 בינואר 1878 הוא מונה למנהל האקדמיה המלכותית לאמנות, תפקיד שהיה זמן רב מושא לשאיפתו. בשנת 1881 מונה למפקד במסדר לאופולד.
הוא מת בשארביק.
יצירה והשפעה

פורטלס היה אמן פורה שעסק בנושאים רבים: ציור היסטוריה, דיוקנאות, אמנות מזרחית, אמנות ז'אנרית וציור נוף. בעוד שההתמקדות העיקרית שלו הייתה באמנות אוריינטלית ובדיוקנאות, הוא היה מבוקש כצייר של תמונות תנ"כיות ועדיין ניתן למצוא את יצירותיו בכנסיות רבות בבלגיה כמו בסאן ז'אק-סור-קודנברג בבריסל.
מבחינה סגנונית הוא נשאר מסורתי, הושפע מעט מהזרמים האמנותיים העיקריים באמנות האירופית והבלגית של זמנו - הקלאסיציזם של מורו נאבז והרומנטיקה של המורה השני שלו דלארוש. במקום זאת, הוא יצר סגנון משלו שהתאפיין באלגנטיות משלו, ועמד בבסיס הצלחתו.
הוא חזר פעמים רבות לאסתטיקה של 'האישה המזרחית' שאותה תיאר עם גבות מקושתות טיפוסיות ועיניים בצורת שקדים. עבודות אלו מבוצעות בצורה נוקשה למדי. רק בפורטרטים הנדירים של ילדים הוא השיג יותר ספונטניות כמו בפורטרט של נערה ערבית צעירה. פורטלס נתפס כצייר הראשי שהוביל את האופנה האוריינטלית בבלגיה.
מאמצע שנות ה-50 החלה ממשלת בלגיה לקדם אמנות מונומנטלית בבלגיה. היא סיפקה סיוע כספי לאמנים בפרויקטים שונים. קידום האמנות המונומנטלית העוסקת בפרקים מההיסטוריה הלאומית הבלגית נתפסה על ידי ממשלת המדינה הבלגית הצעירה כאמצעי חשוב ליצירת זהות לאומית.
פורטלס וז'אן בפטיסט ואן אייקן, עזרו להפיץ את תנועת הפטריוטיות הזאת בבלגיה. הם עשו זאת בין השאר, על ידי הכנסת טכניקות פרסקו חדשות - שנועדו לעמוד מול נזקי הלחות והזיהום.
פורטלס השתמש בטכניקה זו גם כדי לצייר בכנסית ז'אק-סור-קודנברג בבריסל בסצנה המראה את הבתולה הקדושה כמנחמת נזקקים. פורטלס גם עיטר את חדר האורחים בביתו של ידידו הרופא נולט בסצנות מתולדות הרפואה.
המקום הבולט של פורטלס בהיסטוריה של האמנות הבלגית המודרנית נובע מהשפעתו כמורה על הדור הבא של אמנים בלגים, הולנדים וצרפתים כמו הציירים לאון פרדריק, יאפ למפול, ז'אן דלוויל,יאקוב סמיטס, פרנץ מירטס, יאן טורופ, פרננד קורמה.
הערות שוליים

↑  שמו נכתב גם בצורות נוספות: Jean-François Portaëls and Jean François Portaels
1 2  Ontdek schilder, docent aan academie, directeur van academie Jean François Portaels, rkd.nl (בהולנדית)
↑  Jean-François Portaels (Belgian, 1818-1895), www.christies.com (באנגלית)
↑  Pierre Bergé & Associés, Jean-François PORTAELS (1818-1895), Pierre Bergé & Associés (בצרפתית)
↑  Edmond-Louis de Taeye, Les artistes belges contemporains. Leur vie, leurs œuvres, leur place dans l'art, Castaigne, Brussels, 1894, pp. 9–25 (in French)
↑  Judith Ogonovszky-Steffens – Jean Portaels, un Académicien au service du comte et de la comtesse de Flandre . La face 'cachée' de l'artiste, koregos.org
↑  Portaels, Jan Frans - Eccentricities Travel and Archaeology, Jean Moust
↑  Théo van Rysselberghe, Exhibition Catalogue, Palais des beaux-arts (Brussels, Belgium), Haags Gemeentemuseum Mercatorfonds, 2006, p. 20
↑  water-glass painting, Oxford Reference (באנגלית)
↑  Anna Bergmans, Middeleeuwse muurschilderingen in de 19de eeuw: studie en inventaris van middeleeuwse muurschilderingen in Belgische kerken, Leuven University Press, 1998, pp. 20–21 (in Dutch)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AGSA: 3379  GND: 11770704X  ISNI: 0000 0000 6677 9716  KulturNav: d4db941e-7e35-49e7-b2b3-7e7e7940d5f4  LCCN: n80068339  NKC: xx0191316  NTA: 069956294  RKD: 64347  SNAC: w61p1xz4  SUDOC: 157816419  ULAN: 500027219  VIAF: 59868466   WorldCat (עם VIAF): 59868466 
יאן פורטלס, אחיות, 1860
יאן פורטלס, מוחמד עלי, 1847
יאן פורטלס, נערת הטמבור
חיים מאיר יחיאל שפירא מדרוהוביץ'

חיים מאיר יחיאל שפירא (מכונה: "השלום והאחדות" (ע"ש ספרו) ורבי חיים מוניא) (י' בכסלו ה'תרכ"ד, 1863 - ל' בניסן ה'תרפ"ד, 1924) נכדו של הרב חיים מאיר יחיאל שפירא ממוגלניצא (השרף ממוגלינצא). היה האדמו"ר הראשון לשושלת חסידות דרוהוביץ' ומייסד החצר.
תולדותיו

חיים מאיר יחיאל שפירא נולד בי' בכסלו ה'תרכ"ד (1863), בן לרב אבי עזרא זליג שפירא מסטרי. הרב חיים מאיר היה נכדו של הרב חיים מאיר יחיאל שפירא ממוגלניצא (השרף ממוגלינצא) (על שמו נקרא) שהיה מגדולי וחשובי אדמו"רי פולין ונכדו של הרב ישראל הופשטיין מקוז'ניץ (המגיד מקוז'ניץ), ממנהיגי תנועת החסידות בדורו.
אמו של הרב חיים מאיר יחיאל שפירא הייתה הרבנית הדסה פייגא פרידמן (נפטרה לאחר יום הכיפורים בי"א בתשרי ה'תרצ"ב), בתו של הרב אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה (האדמו"ר הזקן מסדיגורה) מי שהיה מייסד שושלת חצר החסידות סדיגורה, בנו של הרב ישראל פרידמן מרוז'ין (הרוז'ינר) שהיה מייסד שושלת חצר החסידות רוז'ין והיה אב לכמה חצרות חסידות.
הרבנות והאדמו"רות

עם פטירת אביו של הרב חיים מאיר יחיאל שפירא, הרב אבי עזרא זעליג שפירא בי"ט אב של שנת ה'תרמ"ה ניסו אנשי חצרו של אביו לכפות את מרותו עליהם. הרב חיים מאיר סירב בתוקף והוא התעקש שלא לכהן כאדמו"ר במקום אביו, הוא הסביר עצמו כי הוא מרגיש שאינו ראוי לכך אך לאחר לחצים כבדים שהופעלו עליו מבכירי הקהילה ויתר לבסוף והסכים לשמש באדמו"רות בעיר דרוהוביץ' הנמצאת בחבל לבוב שבאוקראינה.
בעיר דרוהוביץ' זכה הרב חיים מאיר לאהדה רבה, לאחר שהסתיימו פרעות קישינב התרכזו בדרוהוביץ' ובקישינב ואף בערי רוסיה השונות פליטים רבים והוא דאג לסיפוק צורכיהם. הרב חיים מאיר היה האדמו"ר הראשון לשושלת חסידות רוז'ין שהביע הזדהות פומבית עם התנועה הציונית והיה מהאדמו"רים היחידים ששקלו את השקל הציוני.
הציונות והעלייה לארץ ישראל

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ברח הרב חיים מאיר להונגריה ומשם היגר לווינה, בירת אוסטריה. לאחר הכרזתה של הצהרת בלפור, בווינה ייסד הרב חיים מאיר בשיתוף עם הרב שלמה חיים פרידמן (היה אדמו"ר חמישי מסדיגורה) ועם הרב יעקב פרידמן (היה אדמו"ר שלישי להוסיאטין) את ארגון "ההסתדרות החסידית ציונית", מטרתו העיקרית של הארגון הייתה לארגן יהודים דתיים לפעולה למען בניין ארץ ישראל בשיתוף עם ההסתדרות הציונית. הרב חיים מאיר נהג לומר כי "ארץ ישראל לא צריכה להיות רק מדינתו של העם היהודי אלא מרכזה של התורה בעולם, כך מן הראוי". לאחר הקמתה, הסתפחה ההסתדרות החסידית-ציונית אל תנועת המזרחי.
בשנת ה'תרפ"ב (1922) עלה הרב חיים מאיר לארץ ישראל והשתכן בירושלים, ברחוב דוד שבשכונת הבוכרים. בירושלים הקים הרב חיים מאיר את "אגודת בוני הארץ בגופם" אשר חבריה התחייבו לעבוד בהתנדבות עבודת כפיים לשם סיוע בבניין ארץ ישראל. בתקופה זו היה בקשרי ידידות קרובים עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
בשנת ה'תרפ"ד בראש חודש אייר (ל' ניסן) נפטר הרב חיים מאיר יחיאל שפירא לאחר שנפל למשכב שנתיים קודם לכן. הוא ניטמן בבית הקברות הר הזיתים בירושלים. אשתו, הרבנית שבע שפירא נפטרה בכ' אדר א' של שנת ה'תרצ"ו והיא נטמנה לצידו בהר הזיתים.
משפחתו

הרב חיים מאיר יחיאל שפירא נישא לרבנית שבע פרידמן, בת הרב יצחק פרידמן מבוהוש שהיה האדמו"ר הראשון מבוהוש. ילדיהם:
הרב אברהם יעקב שפירא, (ה'תרמ"ד - כ"ד אדר ב' ה'תשכ"ב (נהרג בתאונת דרכים)) אדמו"ר מדרוהוביץ'-ירושלים (האדמו"ר המצייר). מחבר הספר נתיבות-שלום על ספרי בראשית ושמות. נישא בזיווג ראשון לרבנית אסתר גלדה בת הרב נתן דוד רבינוביץ' מביאלה-פרציווה, בזיווג שלישי נישא לרבנית גיטל לאה בת הרב ישראל פרידמן מבויאן-לייפציג. ילדיו:
יצחק שפירא (ה'תרס"ז - ה'תשנ"ג), מנהל בית הספר הריאלי בחיפה
שלום יוסף שפירא, סופר מפורסם מחיפה המכונה ש. שלום
מרים פקטה
לאה גלזנר
אבי עזרא זעליג שפירא, (נפטר י"ח תשרי ה'תשכ"ח). נישא לרבנית בלומה רייזל (נפטרה כ"ד בשבט ה'תשי"ג) בת הרב משה יהודה לייב פרידמן מפאשקאן. בתם:
שרה חוה שפירא (נפטרה כ"ב בחשוון ה'תשמ"ה). אשת הרב ישעיהו ויניצקי (נפטר כ"ג בחשוון ה'תשל"ד)
יצחק שפירא
יוסף שפירא, ד"ר ואיש חינוך מירושלים
ישראל שפירא (נפטר י"ט בתשרי ה'תש"ם (ד' חוה"מ סוכות)). נישא לרבנית ציפורה (נפטרה י' באייר ה'תשל"ג) בת הרב חיים יצחק טברסקי
בלומה רייזל, אשת הרב אבי עזרא זעליג שפירא בנו של רבי יצחק מרדכי שפירא מגוודז'יץ. ילדיהם:
ישראל שפירא
שלמה אהרן שפירא
הרב אביעזר שפירא, רב בית המדרש דרוהוביץ' ברחוב מלאכי בירושלים, ומשגיח בישיבת קול תורה לצעירים
משה שפירא (נפטר י"ט בניסן ה'תשכ"ב). נישא לרבנית אסתר דינה ברכה בת הרב יעקב דוד פרידמן מפאשקאן
חיים שפירא
ספרו

השלום והאחדות
לקריאה נוספת

מנחם קמפינסקי, מרוז'ין לציון, מכון הר-ברכה, ה'תש"ע
הרב משה צבי נריה, 'על אדמו"ר מדרוהוביטש ובנו "קשור בצפיית ישועה וצמיחת אור גאולה"', ליקוטי הראי"ה, כרך ב, כפר הרואה תשנ"א, עמ' 79-88
מכון מורשת ישראל, השלום והאחדות-נתיבות שלום, ירושלים, תשע"ד
הערות שוליים

↑  'הרבנית שפירא ז"ל', דואר היום, 25 בספטמבר 1931, עמ' 10.
↑  האדמו"ר מדרורהוביץ ר' אברהם יעקב שפירא - נספה בתאונה, הצופה, 1 באפריל 1962
↑  דוד תדהר (עורך), "הרב אברהם יעקב שפירא", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1985
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313979705171  LCCN: no2011051365  VIAF: 170207558   WorldCat (עם VIAF): 170207558
משפט ההתכנסות של ויטלי

באנליזה מתמטית ותורת המידה,  משפט ההתכנסות של ויטלי הוא תוצאה חשובה של המתמטיקאי האיטלקי ג'וזפה ויטלי. משפט זה מהווה הכללה של משפט ההתכנסות הנשלטת של אנרי לבג, והוא עושה שימוש בתכונה של אינטגרביליות במידה שווה.
משפט זה שימושי כאשר לא קיימת פונקציה בעלת אינטגרל סופי ששולטת על כל פונקציות הסדרה. כאשר כן קיימת פונקציה כזאת, משפט ההתכנסות הנשלטת נובע ממשפט זה כמקרה פרטי.
נוסח פורמלי

יהי  \left(X,{\mathcal {F}},\mu \right) מרחב מידה. תהי  \left\{f_{n}\right\}_{n=1}^{\infty } סדרה של פונקציות אינטגרביליות. אזי סדרה זו היא מתכנסת בממוצע לפונקציה מדידה  f אם ורק אם מתקיימים התנאים הבאים:
הסדרה מתכנסת במידה ל- f.
הסדרה אינטגרבילית במידה שווה.
לכל  \epsilon >0 קיימת קבוצה מדידה  E ובעלת מידה סופית, שעבורה  \int _{X\backslash E}\left|f_{n}\right|d\mu <\epsilon .
כמו כן, במצב זה מתקיים כי  f היא בעלת אינטגרל סופי.
נוסח פורמלי > מסקנות עבור מרחבי הסתברות

עבור מרחב מידה בעל מידה סופית, ללא הגבלת הכלליות מרחב הסתברות, נובעות ממשפט זה שתי מסקנות יסודיות:
מסקנה ראשונה היא כי אם הסדרה אינטגרבילית במידה שווה ומתכנסת בהסתברות ל- f, אז התנאי השלישי מתקיים מאליו, ולכן ניתן להסיק כי הסדרה מתכנסת בממוצע ל- f. מסקנה שנייה היא בכיוון ההפוך, ולפיה אם לכל קבוצה מדידה  E קיים הגבול  \lim _{n\to \infty }\int _{E}f_{n}d\mu , אזי הסדרה אינטגרבילית במידה שווה.
הוכחה > סופיות האינטגרל של הפונקציה הגבולית

נראה כי אכן  f היא בעלת אינטגרל סופי. תחילה מהלמה של פאטו נובע כי  \int _{X}\left|f\right|d\mu \leq \liminf _{n\to \infty }\int _{X}\left|f_{n}\right|d\mu . מההנחה כי מתקיימת אינטגרביליות במידה שווה, יש  \delta >0 שעבורה לכל קבוצה מדידה  E שמקיימת  \mu (E)<\delta , מתקיים  \int _{E}\left|f_{n}\right|d\mu \leq 1. עבור קבוצה כזאת, על ידי משפט אגורוף הסדרה מתכנסת במידה שווה על הקבוצה  E^{c}.
אם כך נובע כי קיים  N שעבורו לכל  n>N מתקיים  \int _{E^{c}}\left|f_{N}-f_{n}\right|d\mu \leq 1, ועל ידי אי-שוויון המשולש נובע  \int _{E^{c}}\left|f_{n}\right|d\mu \leq \int _{E^{c}}\left|f_{N}\right|d\mu +1. מאי השוויון שהראינו מהלמה של פאטו נובע כי האינטגרל המבוקש הוא סופי.
הוכחה > שלושת התנאים הכרחיים

נניח כי הסדרה מתכנסת בממוצע ל- f, ונראה כי מתקיימים שלושת התנאים שבמשפט:
נקבע  t>0 ונגדיר  E_{m,n}:=\left\{\left|f_{n}-f_{m}\right|>t\right\}. אז מתקיים:
 \mu \left(E_{m,n}\right)={\frac {1}{t}}\cdot \int _{E_{m,n}}td\mu (x)\leq {\frac {1}{t}}\cdot \sup \int \left|f_{m}-f_{n}\right|d\mu {\underset {\scriptstyle m,n\to \infty }{\longrightarrow }}0
יהי  \epsilon >0. נקבע  N מספיק גדול כך שלכל  n>N מתקיים  \int \left|f_{n}-f_{N}\right|d\mu <\epsilon . משפחת הפונקציות  \left\{f_{1},f_{2}\dots ,f_{N}\right\} היא סופית, ולכן אינטגרבילית במידה שווה. כלומר יש  \delta >0 כך שלכל קבוצה מדידה  E המקיימת  \mu \left(E\right)<\delta  מתקיים  \int _{E}f_{m}d\mu <\epsilon  עבור  m=1,2,...,N. מצד שני עבור כל  n>N מתקיים:
 \int _{E}f_{n}d\mu \leq \int _{E}\left|f_{n}-f_{N}\right|d\mu +\int _{E}\left|f_{N}\right|d\mu <2\epsilon וקיבלנו אינטגרביליות במידה שווה של כל הסדרה.
יהי  \epsilon >0. נקבע  N מספיק גדול כך שלכל  n>N מתקיים  \int \left|f_{n}-f_{N}\right|d\mu <\epsilon . נניח ללא הגבלת הכלליות כי  f_{N}=\varphi  פונקציה פשוטה (שכן כל פונקציה מדידה היא גבול בממוצע של פונקציות פשוטות). תהי  S התומך של  \varphi , שמהיותה פונקציה פשוטה נובע כי  S בעלת מידה סופית. לא קשה להראות כי  \int _{X\backslash S}f_{n}d\mu <4\epsilon . באופן דומה, לכל  m=1,2,...,N ניתן למצוא קבוצה  S_{m} בעלת מידה סופית המקיימת  \int _{X\backslash S_{m}}f_{m}d\mu <4\epsilon . אם כך נובע כי הקבוצה  E:=S_{1}\cup S_{2}\cup \dots \cup S_{N}\cup A היא בעלת מידה סופית ומקיימת  \int _{X\backslash E}f_{n}d\mu <4\epsilon .
הוכחה > שלושת התנאים מספיקים

נניח כי מתקיימים שלושת התנאים שבמשפט. תהי  A קבוצה המתקבלת מתנאי 3. כמו כן נקבע  t>0, ותהי  E_{m,n}:=\left\{\left|f_{m}-f_{n}\right|>t\right\}. כעת מתקיים באופן כללי:
 \int \left|f_{m}-f_{n}\right|d\mu \leq \int _{A\backslash E_{m,n}}\left|f_{m}-f_{n}\right|d\mu +\int _{E_{m,n}}\left|f_{m}-f_{n}\right|d\mu +\int _{X\backslash A}\left|f_{m}-f_{n}\right|d\mu
כעת נשים לב כי כל אחד מביטויים אלה קטן כרצוננו:
הביטוי השלישי קטן כרצוננו מתנאי 3.
עבור הביטוי השני, נתבונן ב- t={\frac {\epsilon }{\mu \left(A\right)}}>0, ומתנאי 2 נובע שיש  \delta >0 כך שאם  \mu \left(E\right)<\delta  אז  \int _{E}f_{n}d\mu <\epsilon . מתנאי 1 יש  N מספיק גדול שעבור כל  m,n>N מתקיים  \mu \left(E_{m,n}\right)<\delta . מכך נובע כי הביטוי השני קטן כרצוננו.
עבור הביטוי השלישי, נשים לב כי על הקבוצה  A\backslash E_{m,n} מתקיים  \left|f_{m}-f_{n}\right|\leq t, ולכן נובע כי  \int _{A\backslash E_{m,n}}\left|f_{m}-f_{n}\right|d\mu \leq t\cdot \mu \left(A\right)=\epsilon . כלומר גם הביטוי הראשון קטן כרצוננו.