וולטר בראונלו
ביוגרפיה > כהונה בקונגרס והפוליטיקה המפלגתית במדינה

בראונלו התמודד לראשונה על מושב הקונגרס של המחוז הראשון ב-1894. בוועידת מפלגת המדינה, הוא נקלע למבוי סתום על המועמדות עם ויליאם קולמן אנדרסון לפני שהסיר לבסוף את שמו, מה שאיפשר לאנדרסון לזכות בהצבעה ה-144. בשנת 1896, הוא חיפש שוב את המועמדות במרוץ משולש עם אנדרסון ו-וו. א. פ. מילבורן. בניגוד לקמפיין של 1894, המועמדים לבחירות של 1896 נבחרו בפריימריז, שבו זכה בראונלו בהפרש של 8,843 קולות מול 6,590 קולות עבור מילבורן ו-5,448 קולות עבור אנדרסון. בבחירות הכלליות הוא ניצח את המועמדת הדמוקרטית, לייסי לורנס, 25,075 קולות מול 13,916 קולות.
עד אמצע שנות ה-90 של המאה ה-19, המפלגה הרפובליקנית של טנסי התפצלה לשני פלגים, האחד בראשות בראונלו, השני בראשות חבר הקונגרס לשעבר הנרי קליי אוונס (הריב כלל בעיקר חלוקת חסות פדרלית). סכסוך זה נמשך לאורך הקריירה בקונגרס של בראונלו (ובמשך מספר שנים לאחר מותו). תומכיו של בראונלו כללו את ריצ'רד וו. אוסטין, ג'ון אי. מק'קול, פוסטר ו. בראון, ואנשי העסקים של נוקסוויל, אדוארד ג'יי סנפורד, ג'יימס א. פאולר וויליאם ג'יי אוליבר. בני דודיו, ילדיו ונכדיו של דודו המפורסם, נותרו בעלי השפעה באזור נוקסוויל. בין תומכיו של אוונס נמנו איש העסקים של צ'טנוגה ניואל סנדרס והפוליטיקאי של נוקסוויל, ניית'ן וו. הייל.
בוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1896, בראונלו ואוסטין עזרו לסכל את הצעתו של אוונס למועמדות לסגן הנשיא. כשגבר על אוונס, נבחר בראונלו לנציג המדינה לוועדה הרפובליקנית הלאומית, שם התיידד עם מארק האנה, מנהל הקמפיין של המועמד לנשיאות ויליאם מקינלי. מערכת היחסים של בראונלו עם האנה ומקינלי תהווה מפתח בסיוע לו להשיג ולהפיץ חסות פדרלית במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 המאוחרות. ב-1897, מקינלי שנבחר זה עתה שקל למנות את אוונס כמנהל הדואר הכללי, אך בחר במקום זאת בג'יימס א. גארי, בין השאר בשל התנגדותו של בראונלו לאוונס. לאחר שאוונס מונה לנציב הפנסיה, בראונלו ניסה ללא הצלחה לפטר אותו.
בשנת 1900, בראונלו שלט למעשה במפלגה הרפובליקנית של טנסי. בוועידת מפלגת המדינה בנאשוויל באותה שנה, נבחר בראונלו ליושב ראש, ובעלי בריתו בוועדה העניקו לו את הכוח לדחות כל מועמד לתפקיד. אוונס ותומכיו בזעם יצאו מהכינוס וערכו כינוס מתחרה ברחבי העיר. שתי הוועידות שלחו נציגים לוועידה הלאומית הרפובליקנית של שנת 1900, אך אלו של בראונלו זכו ברוב המושבים של המדינה. בראונלו ניצח בקלות את האתגר העיקרי מצידו של השופט ה. טיילר קמפבל באותה שנה. ג'ון אי. מקול, בעל ברית של בראונלו, היה מועמד המפלגה לתפקיד המושל.
אחיזתו של בראונלו במפלגה הראתה סימני שבירה ב-1904, כאשר המועמד שלו, אוסטין, הובס על ידי המועמד הנתמך על ידי אוונס, הייל, על המושב הפתוח של חבר הקונגרס הפורש של המחוז השני, הנרי ר. גיבסון. רפובליקנים רבים במדינה התעייפו מהשליטה של בראונלו במפלגה. סם ר. סלס האשים את בראונלו בשימוש באמצעים מפוקפקים כדי להשתלט על כנסים ברחבי המדינה, וג'ון צ'ילס הוק קרא לחקור את הטקטיקה של בראונלו. לאחר שאוונס הביס את המועמד שנתמך על ידי בראונלו, ט. אסברי רייט, למועמדות למושל ב-1906, תקף בראונלו באכזריות הן את אוונס והן את סנדרס, הרחיק תומכים נוספים, ואיפשר לגוש תומכי אוונס להחזיר את השליטה במפלגת המדינה. חבר הקונגרס הפופולרי לשעבר אלפרד א. טיילור התמודד נגד בראונלו כעצמאי במחוז הראשון, אך בראונלו נבחר מחדש בקלות.
לאחר ההפסד של אוונס למלקולם ר. פטרסון בבחירות הכלליות, קיבל סנדרס את השליטה בבלוק הפוליטי שלו, והצליח למנות כמה בעלי ברית פוליטיים לתפקידי דואר ברחבי המדינה. בשנת 1908, על אף שנחלש במידה ניכרת ממחלה, ניסה בראונלו להחזיר לעצמו את השליטה במפלגת המדינה. חברו, ויליאם ג'. אוליבר, הוביל המון חמוש לנאשוויל, השתלט על ועידת מפלגת המדינה, ובני ברית של בראונלו נבחרו כנציגים לוועידה הלאומית הרפובליקנית ב-1908. עם זאת, סיעת סנדרס שלחה קבוצת צירים משלה, והם קיבלו מושבים במדינה לאחר שנודע לוועדה הלאומית על מעשיו של אוליבר.
בשנת 1910, זכה בראונלו במועמדות למושב הקונגרס שלו. באותה שנה בן וו. הופר הנתמך על ידי סנדרס הוצב כמועמד המפלגה למשרת המושל, על פני המועמד המועדף עליו, אלפרד טיילור, אולם הופר נתפס בדרך כלל כנייטרלי בקרב הסיעות, והיה ביחסים טובים עם סיעת בראונלו.