חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד
היסטוריה > החיל לאחר המלחמה

השנים שבין סיום מלחמת העולם השנייה ועד לסיום המלחמה הקרה התאפיינו מבחינתו של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד בצמצום משמעותי של צי כלי הטיס שלו, התחמשות עקב התפתחות המלחמה הקרה, אובדנם של הזדמנויות לאימונים עם השעיית ההתחייבויות האמריקניות במסגרת הסכם ANZUS כתגובה על הפיכתה של ניו זילנד לאזור נקי מגרעין, שינויים חברתיים שבזכותם הוכשרו נשים כטייסות ולבסוף, קיצוץ נרחב בתקציב הביטחון שגרם להוצאתם מהשירות של מטוסי הקרב. בתקופה המדוברת ירד מספר כלי הטיס בשירות החיל מכ-1,000 מטוסים בתחילת התקופה ל-50 בסיומה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה נשלחה הטייסת ה-14 ליפן כחלק מכוח הכיבוש במדינה. שאר כוחות החיל הצטמצמו משמעותית בכוח האדם ובצי המטוסים שלהם והתמקדו בפעילות אימונים ובמשימות תובלה. החל משנת 1949 הביאה חובת אימוני מילואים להצערת כוחות המילואים של החיל. ארבע הטייסות הטריטוריאליות הפעילו 30 מטוסי מוסטנג, טייגר מות' והרווארד.
מטוסי הגלוסטר מטאור הגיעו לחיל כבר ב-1945 ופתחו בו את עידן מטוסי הסילון. החל מ-1946 הצטייד החיל במטוסי מוסקיטו ועוד לפני כן במטוסי דה הבילנד ומפייר. כאשר ביצעו מטוסי הוומפייר משימות שמירת שלום בקפריסין ובסינגפור הצטרפו אליהם מטוסי ונום (Venom) ומאוחר יותר השתתפו מטוסי אינגליש אלקטריק קנברה (English Electric Canberra) בפעולות במסגרת מצב החירום המלאי ובעימות בין מלזיה לאינדונזיה. מטוסי הקנברה שהגיעו ב-1962 הוחלפו ב-1969 במטוסי ה-A-4 סקייהוק. בסוף שנות השמונים הועברו 10 מטוסי סקייהוק נוספים מאוסטרליה והמטוסים צוידו במערכות אוויוניקה וחימוש מתקדמות.
במהלך שנות השישים שימש צי מטוסי הוומפייר המזדקן בעיקר לאימונים ותוכנית לשדרוגם נזנחה עם החלפתם במטוסי הסטרייקמאסטר (BAC Strikemaster) בתחילת שנות השבעים. האחרונים נאלצו לצאת מהשרות בתחילת שנות התשעים עקב בעיות עייפות החומר בכנפיים והוחלפו ב-18 מטוסי אארמקי MB-339 האיטלקים. 
בתקופת המלחמה הקרה סופקו שירותי קשר ותובלה ושירותים שונים נוספים על ידי טייסת מס' 42, שסייעה לצבא ולצי על ידי הפעלתם של מפציצי הטורפדו TBF אוונג'ר בגרירת מטרות לאימוני ירי נגד מטוסים, על ידי הטייסות הטריטוריאליות באמצעות מטוסי P-51 מוסטנג ו- הרווארד ומטוסי דבון (de Havilland Devons) ו-DC-3 דקוטה ששימשו להובלת אח"מים, קישור, אימונים ולמשימות תובלה. מטוסי הביוור (de Havilland Canada DHC-2 Beaver), האוטר (de Havilland Canada DHC-3 Otter) והאוסטר (Auster) סייעו במחקר באנטארקטיקה. לאחר המלחמה החליפו טייסות מס' 5 ו-6 את מטוסי הקטלינה שלהם במטוסי שורט סנדרלנד שביצעו משימות סיורי ימי ומשימות חיפוש והצלה מהובסונוויל ומבסיס בפיג'י. מאוחר יותר פורקה טייסת מס' 6 וטייסת מס' 5 קיבלה מטוסי לוקהיד P-3 אוריון (Lockheed P-3 Orion) ב-1965.
משימות תובלה בוצעו על ידי טייסות מס' 1, 40, 41 ו-42 באמצעות מטוסי דגלס סקייטריין (Douglas C-47 Skytrain), בריסטול פרייטר (Bristol Freighter), ומטוסי דבון, כסיוע לצבא, לצי ולכוחות צבאיים ואזרחים במצב החירום במלאיה, במלחמת קוריאה, במלחמת וייטנאם, במלחמת המפרץ ובמלחמה באפגניסטן. כמו כן הם ביצעו טיסות במסגרת פעילות שמירת השלום במזרח טימור.
טייסת המסוקים של החיל, טייסת מס' 3, הפעילה מסוקי בל 47 שהוחלפו לאחר מכן במסוקי בל UH-1 שפעלו במזרח טימור ובסיני. בנוסף הופעלו מסוקי וסטלנד ואספ (Westland Wasp) ומסוקי קאמאן סי-ספרייט (Kaman SH-2 Seasprite).
במשך רוב התקופה נוהל חיל האוויר של ניו זילנד באמצעות חלוקה לשתי קבוצות: קבוצת המבצעים (Operations Group) באוקלנד שהוקמה ב-1965 וקבוצת ההדרכה (Training Group) שישבה בבסיס וויגראם. ב-1988 שונה שם קבוצת ההדרכה לקבוצת התמיכה (Support Group).