stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איסור הנאה
גדר האיסור

בתורה נאסרו מאכלים רבים באיסור אכילה, וחלקם נאסרו גם באיסור הנאה, שמוסיף על איסור האכילה איסור להשתמש בחפץ בכל אופן, גם על ידי נתינתו לבעלי חיים למאכלם, או מכירתו לגוי.
לדעת רבי אבהו, כל איסור אכילה שמנוסח בתורה בלשונות "לא תאֹכַל", "לא תאֹכְלוּ" או "לא יֵאַכֵל", כולל גם איסור הנאה מהדבר, אלא אם נכתב במפורש שהדבר מותר בהנאה, כגון באיסור אכילת נבלה שבו נכתב במפורש היתר למכור לגוי, ואיסור אכילת טרפה שבו נאמר במפורש היתר להשליכה לכלב. וכן פסק הרמב"ם.
לדעת הרמב"ם מי שנהנה מאיסורי הנאה, לדוגמה מי שמכרם לגוי, אינו לוקה. לדעת המגיד משנה טעם הדבר הוא שכל הנאה אינה דרך השימוש האופטימלית במאכלים, שהיא אכילה. לעומת הרמב"ם הריא"ז כתב שהנהנה מאיסורי הנאה, כמו למשל המוכר לגוי איסורי הנאה לוקה.
דוגמאות > דוגמאות לאיסורי הנאה מהתורה

עבודה זרה - כולל הנאה מאפרה לאחר שריפתה
יין נסך - יין שגוי ניסך לעבודה זרה
גופת אדם מת (למעט שיער)
שור הנסקל- (שור שהרג אדם, ונידון למוות בבית דין)
בשר שהתבשל עם חלב
כלאי הכרם - תבואה וגפן שגדלו ביחד.
איסור ערלה - פירות אילן בשלוש שנותיו הראשונות.
שיער נזיר אסור בהנאה
דוגמאות > דוגמאות לאיסורי הנאה מדרבנן

חמץ שעבר עליו הפסח - חמץ שהיה ברשות יהודי באחד מימי הפסח, קנסו חז"ל שהחמץ אסור באכילה והנאה.
סתם יינם: יין של גוי, או שנגע בו גוי, או ששהה ליד גוי ללא השגחה. גזירה זאת היא הרחבה של דין יין נסך, והיא הופכת כל יין שנגע בו גוי ליין החשוד בכך שהוקדש לעבודה זרה, דבר ההופכו ליין נסך האסור בהנאה מן התורה. עם זאת מקור נוסף הובא לגזירת חכמים זו: "יינם משום בנותיהם".
מכירת איסורי הנאה

אסור להשתכר באיסורי הנאה. ישראל שהיה לו תנור ואפה בו נכרי חמץ בפסח, אסור לו לקבל מהנכרי מעות בשכרו, אבל אם קיבל המעות, מותר לו ליהנות מהם.
עבר ומכר איסורי הנאה, דמיו מותרים, מלבד בעבודה זרה ובשביעית, ויש הסוברים שהדמים אסורים מדרבנן
דמי 'סתם יינם' אסורים לדברי הכל משום שהחמירו חכמים בסתם יינם כדמי יין שנתנסך לעבודה זרה.
כילוי וביעור

המשנה במסכת תמורה מבדילה בין איסורי הנאה שחייבים שרפה, לבין אלה החייבים קבורה: איסורים שחייבים שרפה מותר להשתמש באפרו אך איסורים החייבים קבורה שנשרפו אפרם אסור.
מהתורה אין חובה לשרוף או לקבור את 'איסורי הנאה' מלבד חמץ בפסח וממון עיר הנידחת שחובה לשורפם. אמנם אף שאין חובה, מכל מקום ראוי לכלות מן העולם כל דבר שאסור בהנאה מחשש שיבואו לתקלה על ידם.
דינים מיוחדים

ישנם דינים מיוחדים שנובעים כתוצאה מכך שהחפץ נאסר בהנאה:
קידושין באיסורי הנאה - ככלל, קידושין באיסורי הנאה אינם חלים. יש שביארו דבר זה בטעם שאיסורי הנאה נחשבים כחסרי ערך ממוני. לדוגמה: מי שקידש אשה בחמץ בפסח, אין הקידושין חלים. לגבי קידושין בחמץ בערב פסח שאיסור חמץ בזמן זה הוא רק מדרבנן, ישנן כמה שיטות בראשונים.
מצוות לאו להנות נתנו - מותר לקיים מצוות באיסורי הנאה כשאין הנאה הנלווית לקיום המצווה, על פי הכלל שמצוות לאו להנות נתנו, דהיינו שאין קיום מצווה נחשב להנאה.
כתותי מיכתת שיעוריה - יש מאיסורי הנאה שחייבים שרפה או קבורה ולכן חפץ שנכנס תחת חיוב זה, אינו ראוי לקיום מצווה אם מתנאי המצווה שיהיה בו גודל מסוים ('שיעור') ונחשב ש'כתותי מכתת שיעוריה' כאילו הוא חתוך לחתיכות ואין בו שיעור. לכן לולב של איסורי הנאה פסול ואין יוצאים בו ידי חובת מצוות נטילת לולב.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף כ"א, עמוד ב'; ובתלמוד ירושלמי, מסכת פסחים,  פרק ב', הלכה א' רבי אבהו אומר בשם רבי אלעזר בן פדת
↑  ספר דברים, פרק י"ד, פסוק כ"א
↑  ספר שמות, פרק כ"ב, פסוק ל'
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר קדושה, הלכות מאכלות אסורות, פרק ח', הלכה י"ד
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר קדושה, הלכות מאכלות אסורות, פרק ח', הלכה ט"ז.
↑  הובא בשלטי הגיבורים לפסחים ה עמוד ב בדפי הרי"ף אות ד.
↑  כך נראה לכאורה גם מדברי התוספות לתלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף כ"א, עמוד ב' דיבור המתחיל "כל מקום" ששאלו מהי הסיבה שמי שעבר על איסור הנאה מחמץ אינו חייב כרת, ומשמעות מסקנתם היא שחיוב עונש יש בו ורק חיוב כרת אין.
↑  ראו: הלכות הרחקה מגויים, בפסקה "סתם יינם".
↑  שולחן ערוך אורח חיים הלכות פסח סימן תנ סעיף ד
↑  תלמוד בבלי מסכת קידושין דף נח עמוד א.
↑  ראו רא"ש מסכת קידושין שם "דאע"פ דאיסורי הנאה לא תפסי דמיהן גזרו רבנן שלא יהנה מחליפיהן גזירה אטו הן עצמם"
↑  תלמוד בבלי מסכת עבודה זרה דף סב עמוד ב - איבעיא להו שכרו לסתם יינן מהו מי אמרי' כיון דאיסורא חמור כדיין נסך שכרו נמי אסור - וכך מסקנת הגמרא.
↑  לשיטת השולחן ערוך, אבן העזר, סימן כ"ח, סעיף כ"א יש הבחנה בין מי שקידש בחמץ גמור לאחר חצות היום בערב פסח, קידושיו אינם חלים כלל. מי שקידש בחמץ שאיסורו דרבנן לאחר חצות וכן מי שקידש בחמץ גמור מתחילת השעה השישית של ערב פסח (כלומר שעה זמנית אחת לפני חצות היום) קידושיו הם ספק קידושין, ואילו מי שקידש בחמץ דרבנן בשעה זו קידושיו הם קידושין גמורים. שיטות אחרות יש לרז"ה, לרמב"ם לרא"ש ולרי"ף. לשיטת הרז"ה (מובא במסכת פסחים דף ג עמוד א בדפי הרי"ף) בכל שעות היום של ערב פסח חלים הקידושין.
אינטרנט גולד - קווי זהב

ערך זה עוסק בחברת החזקות שבבעלות שאול אלוביץ'. אם התכוונתם למותג התקשורת 012 שבבעלות פרטנר תקשורת, ראו .
| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בתל אביב
 מייסדים:  אלי הולצמן, יורוקום
 תקופת הפעילות:  1992–הווה (כ־32 שנים)
 חברת אם:  קבוצת יורוקום (58.98%)
 מיקום המטה:  רמת גן 
 משרד ראשי:  רמת גן
 ענפי תעשייה:  תעשיית הטלקומוניקציה 
 מוצרים עיקריים:  שליטה ב-78.97% מתוך חברה המחזיקה ב-30.96 אחוז ממניות בזק
 שווי שוק:  65.5 מיליון ש"ח (10 באוקטובר 2024)
 הכנסות:  0 ש"ח (2023)
 רווח תפעולי:  הפסד של 1.25 מיליון ש"ח (2023)
 רווח:  הפסד של 1.83 מיליון ש"ח (2023)
 הון עצמי:  5.53 מיליון ש"ח (2023)
 סך המאזן:  5.72 מיליון ש"ח (2023)
 יו"ר:  אמיתי ויס
 מנכ"ל:  דורון תורג'מן
  
 igld.com
 
אינטרנט גולד - קווי זהב בע"מ (באנגלית: Internet Gold-Golden Lines) המוכרת בשם המקוצר אינטרנט זהב היא חברת החזקות שבשליטת שאול אלוביץ' וחברת יורוקום. החברה הוקמה במקור בשם "יורונט קווי זהב" בשנת 1992, ובעבר סיפקה מוצרי תקשורת שונים באופן עצמאי.
החברה החזיקה ב-78.97% ממניות החברה B Communications‏ שבתורה מחזיקה ב-30.96% ממניות "בזק", אך מכרה החזקה זו ב-2019 וכיום אין בה פעילות עסקית ריאלית.
היסטוריה > יורונט אינטרנט זהב

יורונט קווי זהב בע"מ הוקמה בשנת 1992 על ידי אלי הולצמן (שעבד בחברת יורוקום אשר בבעלות שאול אלוביץ') ופעלה בתחום העברת נתוני תקשורת בינלאומיים. 
מסוף שנת 1995 החלה לפעול כספקית גישה לאינטרנט והחליפה את שמה ל"יורונט אינטרנט זהב".
בשנת 2004 החלה לספק שירותי טלפוניה בינלאומית בקידומת 015, ובשנת 2005, לקראת פתיחת ענף הטלפוניה המקומית לתחרות, קיבלה קידומת טווח מספרים לניסוי, אך לא השתמשה בו ולא קיבלה רישיון מפ"א (מפעיל פנים-ארצי).
ב-2006 ביצעה החברה שינוי מבני וריכזה את פעילותה בשתי חברות בנות בבעלות מלאה:
סמייל מדיה - אליה הועברו פעילות הפעלת אתרי אינטרנט (טיפו, vgames, פורטל זהב הרוסי ועוד).
סמייל תקשורת - שאליה הועברו פעילות האינטרנט והשיחות הבינלאומיות
היסטוריה > קווי זהב

012 קווי זהב בע"מ הוקמה בשנת 1997, כשמשרד התקשורת פתח את ענף השיחות הבינלאומיות לתחרות, והייתה אחת מבין שלוש החברות הראשונות שסיפקו שירות זה. החברה סיפקה את השירותים תחת קידומת הגישה 012. בשנת 2006, בעקבות החלטת משרד התקשורת לפתוח גם את ענף הטלפוניה המקומית לתחרות, ניתן לחברה רישיון מפ"א (מפעיל פנים ארצי) עם קידומת 072. סלוגן החברה היה אז: "012 סתם כי בא לי לדבר..." ביוני 1999 שינתה החברה את שמה ל"אינטרנט גולד - קווי זהב בע"מ".
היסטוריה > סמייל תקשורת

בדצמבר 2006, רכשה סמייל תקשורת את חברת "012 קווי זהב", שהייתה ספקית טלפוניה מקומית ובינלאומית ומיזגה אותה לתוכה. החברה הממוזגת שינתה את שמה ל"012 סמייל תקשורת" והחלה להפעיל את מותג 012 smile המחודש.
בשנת 2010 רכשה קבוצת אמפל את פעילותה של "012 סמייל תקשורת".
לאחר המכירה, נותרה אינטרנט זהב בעלת חברת התוכן "סמייל מדיה" בלבד, ששינתה את שמה ל-"גולד-מיינד מדיה".  חברה זו פועלת בתחום בניית אתרי אינטרנט ומפעילה מספר אתרי אינטרנט, פורטלים ואת אתר המכירות P1000. עד ל-6 ביולי 2008 הייתה בעלת 50% מאתר MSN ישראל בשיתוף מיקרוסופט ישראל. ב- 11 במאי 2011 השלימה אינטרנט זהב את מכירת הפורטלים טיפו, Zahav.ru ו-Vgames לחברת וואלה.
תחומי פעילות

משנת 1992 ועד 1996 פעלה בתחום העברת נתוני תקשורת בינלאומיים.
מסוף שנת 1995 ועד דצמבר 2006 פעלה כספקית חיבור לאינטרנט בשם "אינטרנט זהב".
משנת 1999 ועד מאי 2011 הפעילה מגוון פורטלים באינטרנט.
מדצמבר 2006 - 2019 החזיקה בחברת בי קומיוניקיישנס.
מדצמבר 2006 ועד שנת 2010 פעלה כספקית חיבור לאינטרנט באמצעות 012 smile
משנת 2010 - 2019 החזיקה בחברת בזק.
בעלי עניין

בעלת השליטה בחברה היא חברת יורוקום תקשורת המחזיקה כ-70% ממניות החברה. יושב ראש החברה הוא שאול אלוביץ המחזיק כ-0.18% ממניות החברה והמנכ"ל הוא דורון תורג'מן.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  אינטרנט גולד - קווי זהב בע"מ: נתונים כספיים באתר מאי"ה.
↑  מעיין כהן, אינטרנט זהב עוזבת את MSN ישראל, באתר הארץ, 6 ביולי 2008
↑  וואלה! מדווחת על תוצאותיה הכספיות לתחילת 2011, באתר וואלה, 11 במאי 2011
הסמלילים ששימשו את "אינטרנט זהב" טרם המיזוג בין החברות
צילום מסך של פורטל Zahav.ru בשיתוף MSN כפי שנראה בסוף שנת 2003
אלברטו אצו השני, מרקיז מילאנו

אלברטו אצו השני, מרקיז מילאנו (באיטלקית: Alberto Azzo II d'Este;‏ 10 ביולי 1009 – 20 באוגוסט 1097), היה מרקיז מילאנו בין השנים 1029–1097.
ביוגרפיה

אלברטו אצו נולד ב-10 ביולי 1009 לאלברטו אצו הראשון, מרקיז מילאנו ולאדליידה.
בשנת 1029 מת אביו אלברטו אצו הראשון, מרקיז מילאנו, ואלברטו אצו עלה לשלטון במקומו. אלברטו אצו המשיך במדיניות אביו, והרחיב את נחלותיו בצפון איטליה. בשנת 1069 מרדו התושבים ברוזנות מיין ברובר השני, דוכס נורמנדיה, ואלברטו אצו דאג שבנו יקבל את הרוזנות כאיג החמישי, רוזן מיין, מכיוון שלאשתו היה זכות ירושה על הרוזנות.
בשנת 1055 ירש בנו ולף הרביעי את קרינתיה, ובשנת 1070 הפך לדוכס בוואריה, וממנו יצאה שושלת בית ולף, אשר הייתה אחת המשפחות החזקות ביותר באימפריה הרומית הקדושה.
במהלך מאבק האינווסטיטורה ניסה אלברטו אצו לפשר בין האפיפיור גרגוריוס השביעי להיינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם משלא עלה הדבר בידו הצטרף למחנה האפיפיור. בשנת 1073 הקים אלברטו אצו טירה באסטה, אשר הפכה על ידי כך מכפר קטן לעיר חשובה.
ב-20 באוגוסט 1097 מת אלברטו אצו, ובנו פולקו הראשון, מרקז מילאנו ירש את נחלותיו, וממנו יצאה משפחת בית אסטה, אשר הייתה משפחה חשובה מאוד באיטליה, ואשר מאוחר יותר שלטה בדוכסות מודנה.
משפחתו

בשנת 1036 התחתן אלברטו אצו עם קוניגונדה מאלטדורף, בתם של ולף השני, רוזן שוואביה ואימיצה מלוקסמבורג, ממנה נולד לו בן אחד:
ולף הראשון, דוכס בוואריה (1037–1101)
בשנת 1070 התחתן אלברטו אצו עם גארסנדה ממיין, בתו של ארבר הראשון, רוזן מיין, ממנה נולדו לו שני ילדים:
פולקו הראשון, מרקז מילאנו (לא ידוע–1128)
איג החמישי, רוזן מיין (לא ידוע–1131)
בנוסף היו לו גם ילדים מחוץ לנישואין.
איסור הקמת מצבה

| --- | --- |
 מקרא:  ספר ויקרא, פרק כ"ו, פסוק א' וספר דברים, פרק ט"ז, פסוק כ"ב
 משנה תורה:  משנה תורה לרמב"ם, ספר המדע, הלכות עבודה זרה וחוקות הגויים, פרק ו', הלכה ו'
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, לאו י"א ספר החינוך, מצווה תצ"ג
 
איסור הקמת מצבה הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות לפיה אסור להקים מצבה, כלומר מקום מכובד המשמש לפולחן. האיסור הוא דווקא על הקמת מצבה ולא על בניית מזבח, ולפי העמדה המקובלת הוא כולל גם הקמת מצבה לעבודת ה'.
בתורה מסופר שיעקב הקים מצבה. בעקבות כך הסבירו חז"ל שלמרות שבתקופת האבות מצבה כזו הייתה אהובה בעיני ה' - ברבות הימים היא הפכה לסממן אלילי ולכן בתורה נאסר על הקמתה.
מאפייני המצבה לא מוגדרים במקרא, וקיימת עמימות לגביהם. ככלל, המצבה יותר אחידה ממזבח, שעשוי מאבנים רבות. אך יש מחלוקת אם דווקא אבן בודדה נחשבת למצבה או שגם חיבור אבנים שונות יכול להיחשב למצבה. כמו כן קיימת מחלוקת לגבי אופי הפולחן אליו משמשת המצבה.
המצבה בתקופת האבות

יעקב נודע במיוחד בכך שהקים מצבות, ובעקבות כך הסבירו חז"ל שבתקופת האבות מצבה הייתה רצויה לפני ה'. בבריחתו של יעקב מעשו אחיו לחרן, לאחר שהתעורר מחלומו על מלאכי האלוהים, הוא הקים מצבה מהאבן שישן עליה, קרא למקום בית א-ל, ונדר שמצבה זו תהיה בית לעבודת ה':
וַיִּירָא, וַיֹּאמַר: מַה נּוֹרָא הַמָּקוֹם הַזֶּה! אֵין זֶה כִּי אִם בֵּית אֱ-לֹהִים, וְזֶה שַׁעַר הַשָּׁמָיִם. וַיַּשְׁכֵּם יַעֲקֹב בַּבֹּקֶר, וַיִּקַּח אֶת הָאֶבֶן אֲשֶׁר שָׂם מְרַאֲשֹׁתָיו, וַיָּשֶׂם אֹתָהּ מַצֵּבָה, וַיִּצֹק שֶׁמֶן עַל רֹאשָׁהּ. וַיִּקְרָא אֶת שֵׁם הַמָּקוֹם הַהוּא בֵּית אֵ-ל. וְאוּלָם לוּז שֵׁם הָעִיר לָרִאשֹׁנָה. וַיִּדַּר יַעֲקֹב נֶדֶר לֵאמֹר: אִם יִהְיֶה אֱ-לֹהִים עִמָּדִי, וּשְׁמָרַנִי בַּדֶּרֶךְ הַזֶּה אֲשֶׁר אָנֹכִי הוֹלֵךְ, וְנָתַן לִי לֶחֶם לֶאֱכֹל וּבֶגֶד לִלְבֹּשׁ, וְשַׁבְתִּי בְשָׁלוֹם אֶל בֵּית אָבִי - וְהָיָה ה' לִי לֵא-לֹהִים. וְהָאֶבֶן הַזֹּאת אֲשֶׁר שַׂמְתִּי מַצֵּבָה - יִהְיֶה בֵּית אֱ-לֹהִים, וְכֹל אֲשֶׁר תִּתֶּן לִי - עַשֵּׂר אֲעַשְּׂרֶנּוּ לָךְ
הקמת המצבה הייתה כה משמעותית עבור יעקב, ולכן ה' מזכיר אותה כאשר הוא מצווה את יעקב לשוב מחרן לארץ כנען: ”אָנֹכִי הָאֵ-ל בֵּית אֵ-ל אֲשֶׁר מָשַׁחְתָּ שָּׁם מַצֵּבָה אֲשֶׁר נָדַרְתָּ לִּי שָׁם נֶדֶר. עַתָּה קוּם צֵא מִן הָאָרֶץ הַזֹּאת וְשׁוּב אֶל אֶרֶץ מוֹלַדְתֶּךָ” (ספר בראשית, פרק ל"א, פסוק י"ג). ואכן, כאשר יעקב חוזר לארצו הוא מקים את המצבה בשנית: ”וַיַּצֵּב יַעֲקֹב מַצֵּבָה בַּמָּקוֹם אֲשֶׁר דִּבֶּר אִתּוֹ מַצֶּבֶת אָבֶן וַיַּסֵּךְ עָלֶיהָ נֶסֶךְ וַיִּצֹק עָלֶיהָ שָׁמֶן. וַיִּקְרָא יַעֲקֹב אֶת שֵׁם הַמָּקוֹם אֲשֶׁר דִּבֶּר אִתּוֹ שָׁם אֱ-לֹהִים בֵּית אֵ-ל” (ספר בראשית, פרק ל"ה, פסוקים י"ד–ט"ו). בנוסף למצבה בבית אל, הקים יעקב מצבה גם בעת כריתת הברית עם לבן, וכן לאחר מות רחל הקים על קברה את ”מַצֶּבֶת קְבֻרַת רָחֵל” (ספר בראשית, פרק ל"ה, פסוק כ').
בזמן מעמד הר סיני משה מקים שנים עשר מצבות כנגד שנים עשר שבטי ישראל: ”וַיִּבֶן מִזְבֵּחַ תַּחַת הָהָר וּשְׁתֵּים עֶשְׂרֵה מַצֵּבָה לִשְׁנֵים עָשָׂר שִׁבְטֵי יִשְׂרָאֵל” (ספר שמות, פרק כ"ד, פסוק ד'). לדעת חלק מהמפרשים, מצבות אלה לא שימשו לפולחן, אלא הן היוו ייצוג לשבטי ישראל בטקס כריתת הברית, אל מול המזבח שהיווה ייצוג לכבוד ה'. באופן דומה, יש מפרשים שהמצבות הן לזיכרון, בדומה לשתים עשרה האבנים שהקים יהושע במעבר הירדן. לדעת מפרשים אחרים משה לא הקים מצבות כלל, אלא לקח שנים עשר אבנים והציב אותן בתוך המזבח שבנה, בדומה לאליהו בהר הכרמל (מלכים א יח, לא).
מקור האיסור וטעמו

בפרשת שופטים, לאחר איסור נטיעת אשרה, מצווה משה את בני ישראל:
וְלֹא תָקִים לְךָ מַצֵּבָה אֲשֶׁר שָׂנֵא ה' אֱ-לֹהֶיךָ
חז"ל ופרשנים רבים הסבירו שהאיסור כולל גם מצבה שנועדה לעבודת ה': ”אין לי אלא מצבה. עבודה זרה מנין? ודין הוא: ומה מצבה שאהובה לאבות - שנואה לבנים, עבודה זרה ששנואה לאבות - דין הוא שתהא שנואה לבנים” (ספרי דברים פרשת שופטים פיסקא קמו). כלומר ההבנה היא שמדובר במצבה שמיועדת לעבודת ה', וממילא מובן שאסור להקים מצבה המיועדת לעבודה זרה. כך פסקו הרמב"ם ורבי משה מקוצי. לעומתם, האבן עזרא מפרש שהאיסור הוא דווקא על מצבה המיועדת לעבודה זרה, ולשיטתו סוף הפסוק מפרש את תחילתו - המצבה האסורה היא דווקא זו שה' שנא כיוון שהיא מיועדת לעבודה זרה. הרשב"ם בפירושו לתורה הציג את האיסור כחזרה על איסור ההקרבה בבמות, שהיה תקף כל זמן שהיה מרכז פולחני כמו משכן שילה או בית המקדש (ותקף גם כיום).
על פי האבן עזרא ,לא נאסרו מצבות לעבודת ה' ונאסרו מצבות פולחניות לעבודה זרה בלבד וזאת הסיבה מדוע הרמב"ם שינה את הגדרת המציבה .
רש"י, רמב"ם, רבי משה מקוצי וספר החינוך הסבירו שהכנענים עשו את המצבה לחוק פולחני בעבודה זרה, ולכן ה' שנא אותה, למרות שבתקופת האבות הייתה רצויה. הרמב"ן הוסיף על כך שמגמת התורה היא שיחד עם עבודת הקרבנות יש לצמצם את הפולחן כפי שהתפתח בתרבות האלילית:
כי היו הכנענים השטופים בעבודה זרה עושים בכל בתי אלהיהם מזבח להקריב עליו הקרבנות, ואבן גדולה מוצבת על פתח הבית לעמוד עליה הכומרים, ואילן נטוע חוצה לה לאשר דרך הבאים שם, וגם היום הנוצרים עושים כן. והנה השם הנכבד שנא ומאס כל מעשיהם, ואסר המצבה והאשרה, ולא השאיר רק המזבח שהוא צורך הקרבנות אשר הוא יתברך צוה בהם, והיו נחת רוח לפניו שאמר ונעשה רצונו מאז קודם היות עבודה זרה בעולם
דיני המצווה > הגדרת מצבה > אבן אחת

בתלמוד הירושלמי מובאים דברי רבי יוחנן לגבי ההבדל בין מזבח למצבה: ”מצבה - כל שהיא יחידית, מזבח - כל שאבניו מרובות” (תלמוד ירושלמי, מסכת עבודה זרה,  פרק ד', הלכה ד'). הנפקא מינה המובאת בהקשר זה היא לגבי דרך הביטול של העבודה הזרה - שבמצבה די לפגום מעט, ואילו במזבח יש צורך בפגימת כל אבן ואבן כדי לבטל ממנו את איסור ההנאה מעבודה זרה. אמנם, רש"י, הרמב"ן ורבי אליעזר ממיץ למדו מהגדרה זו גם להגדרת המצבה שאסור להקים, שמדובר דווקא במצבה העשויה מאבן אחת. לעומתם, הרמב"ם הגדיר את המצבה כ”בנין שהכל מתקבצין אצלה” (משנה תורה לרמב"ם, ספר המדע, הלכות עבודה זרה וחוקות הגויים, פרק ו', הלכה ו'), וספר החינוך הרחיב שמדובר ב”בנין גבוה של אבנים או של עפר” (ספר החינוך, מצווה תצ"ג), וביאר הרב יששכר תמר שלשיטתם מצבה יכולה להיות מאבנים רבות, בתנאי שהן מחוברות בבניין, בשונה ממזבח שבנוי מאבנים לא מחוברות.
דיני המצווה > הגדרת מצבה > אופי הפולחן במצבה

ישנה עמימות לגבי אופי הפולחן במצבה, ובקרב הפרשנים ישנן כמה דעות, שאפשר לחלק לשלוש קטגוריות:
כלי פולחני: רש"י ורבי משה מקוצי תיארו את המצבה כאבן שמקריבים עליה קרבן. הרשב"ם תיארו דווקא כמשטח להקטרה. הרמב"ן בפרשת וישלח פירש שהמצבה מיועדת לנסכים, ואילו המזבח מיועד לקרבנות. בפרשת שופטים פירש הרמב"ן שהמצבה מיועדת לשימושים שונים - הקרבה, הקטרה וכן מקום עליו הכמרים של העבודה הזרה נוהגים לעמוד.
מבנה או מוקד פולחני: הרמב"ם תיאר את המצבה כמבנה מכובד שהקמתו אסורה מפני שהגוים מניחים עליו עבודה זרה, בלי קשר לקרבנות בהכרח: ”שהזהירנו מעשות מצבה יתחברו אליה ויכבדוה, אפילו הושמה לעבוד הא-ל עליה, וזה כי יתדמה בעבודה זרה כי כן היו עושין הבונין מצבה ומשימין עליה עבודה זרה” (ספר המצוות, לאו י"א).
סמל לאלהות עצמה: הנצי"ב סובר שהמצבה לא הייתה תשמיש לעבודה זרה, אלא עבודה זרה בעצמה, כמו אשרה. ייתכן שזו גם דעת התרגום המיוחס ליונתן, שכתב שהמצבה נועדה להשתחוואה.
גם בקרב החוקרים אין הסכמה לגבי האופי הפולחני. לדעת חלק מהחוקרים המצבה היוותה סמל מופשט לאלהות (אנאיקוני), בשונה מהפסל שהיווה תיאור איקוני של האל. לדעת חוקרים אחרים המצבה לא היוותה ייצוג של האלהות אלא היא נועדה לציין אזור פולחני שבו עשויה האלהות להימצא, או בכלל לציין את הנקודה המדויקת שבה האלהות היא אימננטית ושם הקרבת קרבנות או תפילה יכולים להגיע ישר אליה. הבנה זו מתאימה למצבות שמקים יעקב בספר בראשית המסמלות כי ”אָכֵן יֵשׁ ה' בַּמָּקוֹם הַזֶּה” (ספר בראשית, פרק כ"ח, פסוק י"ח).
מלבד השימוש הפולחני, יש מצבות שהוקמו לציון יחסים משפטיים בין בני אדם, לדוגמה המצבה שיעקב הקים בינו ובין לבן, שהיווה סימון גבול טריטוריאלי. עדויות לשימוש כזה נמצא בשומר, בבל ואוגרית בכל התקופות הקדומות. שימוש נפוץ נוסף היה לציון זיכרון האדם המת, או להנציח אירוע משמעותי או לפאר את שם המשתתפים בשל תפקידם באירוע. הממצאים הארכאולוגים מצביעים על כך שלעיתים מצבות שנועדו לזיכרון הפכו עם הזמן למצבות פולחניות, כחלק מהתופעה של סגידה לאבות קדומים.
דיני המצווה > האיסור

האיסור הוא על הקמת המצבה, ואפילו כאשר הכוונה היא לעבודת ה'. ומי שעובר על האיסור - עונשו מלקות, כמו ברוב מצוות הלא תעשה. בניית מזבח לה' הוחרגה מהאיסור, כפי שכתוב ”אֲבָנִים שְׁלֵמוֹת תִּבְנֶה אֶת מִזְבַּח ה' אֱ-לֹהֶיךָ” (ספר דברים, פרק כ"ז, פסוק ו').
ראו גם

במות
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק ל"א, פסוק מ"ה
↑  רש"ר הירש; רד"צ הופמן; פרופ' מ"ד קאסוטו; וכן נראה מפירוש ר"א בן הרמב"ם.
↑  הרכסים לבקעה.
↑  אבן עזרא; ר"י בכור שור.
1 2 3  משנה תורה לרמב"ם, ספר המדע, הלכות עבודה זרה וחוקות הגויים, פרק ו', הלכה ו'; סמ"ג לאו מא
↑  אבן עזרא על התורה, דברים טז,כב
↑  רשב"ם על התורה, דברים טז,כב
↑  גדעון חרלפ,אדריכל .'מצבות עומדות לה'. הארות על הממצא ופולחן המצבות'. 'הוצאה עצמית .
1 2  ספר החינוך, מצווה תצ"ג
1 2 3  רש"י על ספר דברים, פרק ט"ז, פסוק כ"ב.
1 2  רמב"ן על התורה, דברים, טז,כב
↑  יראים סימן שעז
↑  עלי תמר, ירושלמי עבודה זרה ד,ד
↑  סמ"ג לאו מא
↑  רשב"ם על התורה, דברים טז, כב.
↑  רמב"ן על התורה, בראשית, כח,יח
↑  העמק דבר, דברים, טז,כב
↑  תרגום המיוחס ליונתן, ויקרא כו, א.
1 2  T.N.D. Mettinger, No Graven Image? Israelite Aniconism in Its Ancient Near Eastern Context, Stockholm 1995, pp. 37 מובא אצל: ש. בכר, "מצבות פולחן בחצור בתקופות הברונזה והברזל", בתוך: ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, כרך לג (2018) עמ' 59.
1 2  C.F. Graesser, "Standing Stones im Ancient Palestine", BA 35(2), pp. 37, מובא אצל: ש. בכר, שם, עמ' 58.
↑  ראו בדוגמאות שמביא Graesser, שם עמ' 37-.
| רשימת מצוות לא תעשה לדעת הרמב"ם |
| --- | --- | --- |
| עבודה זרה וחוקות הגויים | א ב ג ד ה ו ז ח ט י יא יב יג יד טו טז יז יח יט כ כא כב כג כד כה כו כז כח כט ל לא לב לג לד לה לו לז לח לט מ מא מב מג מד מה מו מז מח מט נ נא נב נג נד נה נו נז נח נט ס סא סב סג סד סה סו |  |
| המקדש וכליו | סז סח סט ע עא עב עג עד עה עו עז עח עט פ פא פב פג פד פה פו פז פח |  |
| עבודת הקרבנות | פט צ צא צב צג צד צה צו צז צח צט ק קא קב קג קד קה קו קז קח קט קי קיא קיב קיג קיד קטו קטז קיז קיח קיט קכ קכא קכב קכג קכד קכה קכו קכז קכח קכט קל קלא קלב |  |
| תרומות ומעשרות | קלג קלד קלה קלו קלז קלח קלט קמ קמא קמב קמג קמד קמה קמו קמז קמח קמט קנ קנא קנב קנג קנד קנה קנו קנז |  |
| עובדי המקדש | קנח קנט קס קסא קסב קסג קסד קסה קסו קסז קסח קסט קע קעא |  |
| מאכלות אסורות | קעב קעג קעד קעה קעו קעז קעח קעט קפ קפא קפב קפג קפד קפה קפו קפז קפח קפט קצ קצא קצב קצג קצד קצה קצו קצז קצח קצט ר רא רב רג רד רה רו רז רח רט |  |
| איזון חברתי | רי ריא ריב ריג ריד רטו ורטו רטז ריז ריח ריט רכ רכא רכב רכג רכד רכה רכו רכז רכח רכט רל רלא רלב רלג רלד רלה רלו רלז רלח רלט רמ רמא רמב |  |
| גזל, עושק ועוולות | רמג רמד רמה רמו רמז רמח רמט רנ רנא רנב רנג רנד רנה רנו רנז רנח רנט רס רסא רסב רסג רסד רסה רסו רסז רסח רסט רע רעא רעב |  |
| סמכויות ומשפט | רעג רעד רעה רעו רעז רעח רעט רפ רפא רפב רפג רפד רפה רפו רפז רפח רפט רצ רצא רצב רצג רצד רצה רצו |  |
| ציבור וסמכות | רצז רצח רצט ש שא שב שג שד שה שו שז שח שט שי שיא שיב שיג שיד שטו שטז שיז שיח שיט |  |
| שבת ומועדים | שכ שכא שכב שכג שכד שכה שכו שכז שכח שכט |  |
| איסורי ביאה | של שלא שלב שלג שלד שלה שלו שלז שלח שלט שמ שמא שמב שמג שמד שמה שמו שמז שמח שמט שנ שנא שנב שנג שנד שנה שנו שנז שנח שנט שס שסא |  |
| מלכות | שסב שסג שסד שסה |  |
אליזבת בולין, הרוזנת מווילטשייר

אליזבת בולין, הרוזנת מווילטשייר (באנגלית: Elizabeth Boleyn, Countess of Wiltshire;‏ 1480 בקירוב - 3 באפריל 1538), נולדה כליידי אליזבת הווארד, האחות הבכורה מבין שתי בנותיו של תומאס הווארד, הדוכס השני מנורפוק מאשתו הראשונה אליזבת טילני. בזכות נישואיה החזיקה בתארים רוזנת וילטשייר, רוזנת אורמונד וויקונטית רוצ'פורד. בנוסף הייתה אחת מצאצאיו הישירים של אדוארד הראשון, מלך אנגליה. היא ידועה בתור אמה של אן בולין, שהייתה לאשתו השנייה של הנרי השמיני, מלך אנגליה. ככזו, היא הייתה גם סבתה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, בתה של אן.
נישואים וצאצאים

קורות חייה של בולין לא ידועים לאשורם. משפחתה שרדה את נפילתו של פטרונם, המלך ריצ'רד השלישי, בקרב בוסוורת' ב-1485, ואת החלפתו על ידי המלך הנרי השביעי. אליזבת הצטרפה בהצלחה לחצר המלכות כנערה צעירה. במהלך שהותה שם, ככל הנראה ב-1498, נישאה לתומאס בולין, חצרן שאפתן וצעיר באותם ימים. לפי תומאס בולין, אליזבת הרתה מספר רב של פעמים בשנים שחלפו, אולם רק חמישה מהם שרדו את הלידה, ומתוכם כנראה רק שלושה הגיעו לבגרות:
מרי בולין, פילגשו של המלך הנרי השמיני (משוער 1499 - 19 ביולי 1543).
אן בולין, רעיית המלך הנרי השמיני (משוער 1501 או 1507 - 19 במאי 1536).
ג'ורג' בולין, הוויקונט השני מרוצ'פורד (משוער 1504 - 17 במאי 1536).
תומאס בולין - כנראה מת בצעירותו.
הנרי בולין - כנראה מת בצעירותו.
בת-לוויה בחצר המלכות

בכל אותה תקופה, אליזבת שירתה כבת-לוויה (Lady-in-waiting) בחצר המלכות של הנרי השמיני, תחילה של אליזבת מיורק ולאחר מכן של קתרין מאראגון. לפי רכילות מאותם זמנים, בולין הייתה אישה נאה ומושכת בחצר המלכות. בתחילת הרומן של הנרי השמיני עם בתה אן נפוצו שמועות כי גם אליזבת הייתה פילגשו של המלך, בנוסף לבתה מרי, ואף נטען כי אן הייתה בתו של המלך. עם זאת, הנרי הכחיש זאת ומעולם לא הזכיר זאת כשביקש למסד את הקשר שלו עם אן. מרבית ההיסטוריונים מאמינים כי סביר שהשמועות התחילו בבלבול בין אליזבת לבין פילגשו היותר ידועה של המלך, בסי בלאונט, או שפשטו בשל חוסר הפופולריות של המשפחה לאחר 1527.