stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גרמניה באירוויזיון 1956
באירוויזיון

השיר "Im Wartesaal zum großen Glück" הושר רביעי בסדר ההופעות, לפני צרפת ואחרי בלגיה. השיר "So geht das jede Nacht" שובץ במקום ה-11 בסדר ההופעות, לפני צרפת ואחרי בלגיה. מיקומם הסופי של השירים אינו ידוע היות שמארגני התחרות הכריזו על הזוכה בלבד.
הערות שוליים

↑  יאן פדרסן, "שיר יכול להיות גשר" (2002)
↑  Eurovision Song Contest 1956
גזל שינה

איור של אדם ישן
גזל שינה הוא איסור הלכתי מוסרי, המתייחס להפרעה לשינה של אדם אחר. אף שזהו איננו גזל במובן הרגיל – הביטוי המקובל הוא "גזל שינה". לדעת רוב הרבנים המקור לאיסור הוא מהמצווה "ואהבת לרעך כמוך", מאיסור הונאת דברים ומסיבות נוספות.
מקור שם האיסור

הביטוי "גזל שינה" מוזכר לראשונה, בהקשר אחר, בספר משלי, בפסוק ”כִּי לֹא יִשְׁנוּ אִם לֹא יָרֵעוּ, וְנִגְזְלָה שְׁנָתָם אִם לֹא יַכְשִׁילוּ” (פרק ד', פסוק ט"ז).
אמנם לא קיים בדברי חז"ל איסור מפורש על גזל שינה, אלא שרבנים מהדורות האחרונים, בעיקר מתנועת המוסר, טבעו את הביטוי וסמכו את האיסור על מקורות שונים.
הביטוי בהקשרו של האיסור מוזכר לראשונה בשם החפץ חיים שהיה אומר: ”המקיץ את חברו משנתו הינו גזלן, שגזל ממנו את מנוחתו, וזהו גזילה שאין לה השבה”.
שורשי האיסור

למרות טביעת הביטוי "גזל שינה", אין במניעת שינה של אדם, אפילו באופן ישיר, איסור גזל, משום שגזל הוא דווקא כאשר הגזלן נוטל לעצמו חפץ ממישהו אחר, ואילו המונע שינה מחברו אינו מקבל לעצמו דבר.
שורשי האיסור > ואהבת לרעך כמוך

כחלק מהציווי "ואהבת לרעך כמוך" נצטוונו לאהוב כל אדם מישראל, שלא לעשות לחברינו דבר ששנוא עלינו, ושלא לפגוע ולצער אדם מישראל, ולכן ברור שאסור להעיר אדם ולצער אותו.
שורשי האיסור > אונאה

על פי הרב יעקב בלוי, אף על פי שאין איסור גזל ממש בגזל שינה, יש בזה איסור "לֹא תוֹנוּ אִישׁ אֶת עֲמִיתוֹ" (ספר ויקרא, פרק כ"ה, פסוק כ"ז). על פי הגמרא בבבא מציעא שכתוב בה ”תנו רבנן: לֹא תוֹנוּ אִישׁ אֶת עֲמִיתוֹ - באונאת דברים הכתוב מדבר”, כלומר שהאיסור הוא גם באונאת דברים (ולא רק בהונאת ממון), כלומר קיים איסור כללי מהתורה לצער אדם בדיבור.
שורשי האיסור > היזק

שו"ת משנה הלכות כותב ש”אין זה ענין של גזל, אלא מזיק את חבירו מה שמעוררו”, הוא סומך על הגמרא בבבא בתרא שמובא בה שאם אדם רוצה לפתוח חנות בחצר – אז השכן שלו ”יָכוֹל לִמָּחוֹת בְּיָדוֹ, וְלוֹמַר לוֹ: אֵינִי יָכוֹל לִישַׁן מָקוֹל הַנִּכְנָסִין וּמְקוֹל הַיּוֹצְאִין” (דף כ', עמוד ב'), ומסביר המאירי שזה משום "היזק שינה" – שמפריעים לו לישון. וכן מהמשנה במסכת שבת (דף כ"ט, עמוד ב') שכתוב בה שמי שמכבה נר בשבת בשביל חולה שישן – פטור. מכאן לומדים שיש חשיבות גדולה מאוד לשינה.
שורשי האיסור > כחלק מאיסור צער בעלי חיים

בשו"ת קרן לדוד דן שיש קל וחומר מאיסור צער בעלי חיים, שלדעת רבים אסור מהתורה לגרום צער לכל בעל חיים, מכאן קל וחומר שאסור לצער גם אדם.
פרטי דינים > לימוד תורה בקול

לפי שבט הלוי, מותר לאדם ללמד תינוקות של בית רבן תורה בביתו, ואין השכנים יכולים למחות ולומר שזה מפריע להם לישון, שהרי אי אפשר ללמד ילדים בלי מעט הגבהת הקול. אולם, לסתם תלמיד חכם שלומד תורה בבית המדרש – לא הותר להגביה קולו כל כך עד שיפריע השינה מהשכנים, כי אפשר ללמוד בקול גם בלי להפריע.
אבל המשנה הלכות, חולק עליו, וכותב ש”תלמיד חכם, או אפילו הרבה תלמידי חכמים, הלומדים בביה"מ דרך לימודם, אפילו בקול שמעורר השכנים - אין בזה איסור כל שהוא דרך לימוד, ואפילו רועש כקול הר סיני [כל שלא מתכוין ח"ו להפריע ובלומד תורה עסקינן]”, וכן מביאים בשם החזון איש – שאי אפשר למחות ביד מי שלומד תורה בקול בלילה, אבל בכל אופן ראוי להתרגל בלילה ללמוד בנחת ולא ברעש.
פרטי דינים > להעיר כדי לקיים מצווה

יש מקרים בהם היקיצה היא לתועלת האדם, לדוגמה, דבר מצווה שהאדם הישן צריך לעשות, במקרים כאלו התירו הפוסקים במפורש להעיר אדם ישן.
לגבי קיום מצווה מהתורה, כפסוק ראשון של קריאת שמע, פוסק השו"ע: ”אם היה ישן, מצערים אותו ומעירים אותו עד שיקרא פסוק ראשון והוא ער ממש, מכאן ואילך: אין מצערים אותו כדי שיקרא והוא ער ממש, שאף על פי שהוא קורא מתנמנם - יצא.” (אורח חיים, סימן ס"ג, סעיף ה')
ולכן לגבי פרסומי ניסא של הדלקת נרות חנוכה, פוסק המשנה ברורה: ”אם בא לביתו קודם עלות השחר ומצא בני ביתו ישנים - מן הנכון שיקיצם כדי שיוכל להדליק בברכה.” ( סימן תרע"ב, סעיף קטן י"א)
פרטי דינים > להעיר כדי להפריש מאיסור

לכהן אסור מהתורה להיטמא למתים. ולכן אם כהן ישן ומת עמו באוהל – אסור לו להישאר בחדר, ופוסק הרמ"א שחובה להעירו בשביל להגיד לו לצאת מהחדר.
ומעיר על זה הש"ך שלפי זה משמע שרק באיסור מהתורה חובה להעיר אותו, אבל באיסור דרבנן לא.
בנוגע להערת אדם שישן מחוץ לסוכה, לפי הבן איש חי והרב עובדיה יוסף: ”הרואה את חבירו שנרדם לאונסו חוץ לסוכה - טוב להקיצו ולעוררו בנחת”, אולם הרב שלמה זלמן אוירבך חולק וכותב שלא צריך להעירו, כי הוא ישן שנחשב לשוטה שפטור ממצוות סוכה.
ראו גם

ואהבת לרעך כמוך
הונאת דברים
תנועת המוסר
הערות שוליים

↑  ההקשר הוא לגבי רשעים, שמרוב שהם עסוקים בלעשות רע הם לא מצליחים לישון אם הם לא מכשילים.
↑  שו"ת - האם יש מושג של גזל שינה? באתר הידברות
↑  מייזעלס, אברהם, שיגרא דלישנא, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום), ישראל, משה מאיר בן דוד, החפץ חיים חייו ופעלו - ג, ג, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
1 2  חלק ז' סימן רכ"ד, שו"ת שבט הלוי, באתר פרויקט השו"ת.
↑  גניבה\גזל (שו"ת), הרב שלמה אבינר
↑  גזל שינה, באתר אתר דין - שאל את הרב, ‏1 במרץ 2013
↑  בלויא, יעקב ישעיה, פתחי חושן <מהדורה חדשה> - גניבה והונאה, גניבה והונאה, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
↑  חלק יד סימן קצט, שו"ת משנה הלכות, אתר פרויקט השו"ת
↑  גרינוואלד, אליעזר דוד בן עמרם, קרן לדוד - או"ח, או"ח, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  חלק י"ד סימן ר', שו"ת משנה הלכות, באתר פרויקט השו"ת
↑  יוסף, יצחק בן עובדיה, ילקוט יוסף - סוכה, סוכה, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום), עמוד 72
1 2  מאמר בנושא גזל שינה, הרב ישועה רטבי, ישיבת מצפה יריחו
↑  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן שע"ב, סעיף א'
↑  שפתי כהן על שולחן ערוך, ס"ק ג', טקסט דיגיטלי באתר ספריא
↑  חברת אהבת שלום, אליבא דהלכתא - קג, קג, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
גרמניה (חברת תעופה)

איירבוס A319-100 של החברה
גרמניה (בגרמנית: Germania Fluggesellschaft mbH) הייתה חברת תעופה גרמנית שבסיסיה היו בברלין, המבורג, ברמן ודיסלדורף, והיא העניקה שירות טיסות לכ-140 יעדים באירופה, אפריקה, והמזרח התיכון. החברה הפעילה טיסות בשירות מלא כולל ארוחה ומזוודה.
נכון לקיץ 2014 העסיקה החברה כ-850 עובדים ואף הפעילה מרכז שירות גדול נמל התעופה שנפלד בברלין.
גרמניה איירליינס הייתה חברה פרטית ומהוותיקות בגרמניה, החברה נוסדה בשנת 1976 על ידי ד"ר היינריך בישקוף ונוהלה על ידי משפחתו. החברה כללה בתחילת דרכה צי של שלושה מטוסים מסוג: SE-210 Caravelle.
החברה הפעילה טיסות רבות מטעם סיטונאי תיירות מובילים. בנוסף, היא הציעה טיסות שכר אד-הוק, חכירת מטוסים "רטובה" (כולל צוותי האוויר), טיסות לאירועים ספציפיים, והסעות עובדים מטעם חברות אירופיות.
ב-4 בפברואר 2019 הודיעה החברה על פשיטת רגל וביטול לאלתר של כל הטיסות.
פעילות החברה בישראל

גרמניה איירליינס החלה את פעילותה בשוק התעופה בישראל במרץ 2015 עם פתיחת קו תעופה מנמל התעופה בן-גוריון לעיר המבורג. בנובמבר 2015 פתחה החברה קו תעופה נוסף מנמל התעופה בן-גוריון לעיר דיסלדורף. באוקטובר 2017, החברה החלה להפעיל ארבע טיסות שבועיות לדיסלדורף ושתי טיסות שבועיות להמבורג, ומנובמבר 2017 היא הפעילה גם שתי טיסות שבועיות לנירנברג ושש טיסות שבועיות לנמל התעופה ברלין טגל.
בסיסי החברה

גרמניה: ברלין טגל, ברלין שנפלד, ברמן, דרזדן, דיסלדורף, ארפורט, פרידריכסהאפן, המבורג, מינכן, מינסטר/אוסנבריק, נירנברג, רוסטוק
קוסובו: פרישטינה
צי המטוסים

צי המטוסים של החברה בעת פשיטת הרגל (פברואר 2019):
| כלי טיס | בצי | בהזמנה | נוסעים> Y | נוסעים> סה"כ | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| איירבוס A319-100 | 19 | — | 144 | 144 |  |
| איירבוס A319-100 | 19 | — | 150 | 150 |  |
| איירבוס A320neo | — | 25 | 180 | 180 | היו אמורים להתקבל משנת 2020 |
| איירבוס A321-200 | 6 | — | 215 | 215 |  |
| בואינג 737-700 | 5 | — | 148 | 148 | היו צפויים לצאת משירות בשנת 2020 |
| סה"כ | 30 | 25 |  |  |  |
הערות שוליים

↑  GERMANY TRAVEL, Germania Fluggesellschaft mbH (ארכיון)
↑  דני מולכו, "גרמניה איירליינס" פשטה את הרגל וביטלה טיסותיה - גם לישראל, באתר חדשות 13 (לשעבר ערוץ עשר), 5 בפברואר 2019
↑  "גרמניה איירליינס תפעיל קו סדיר מת"א לברלין החל מ-79 אירו לכיוון - Passportnews". Passportnews. 2017-10-25. נבדק ב-2017-10-25.
↑  פרטי צי המטוסים של גרמניה (חברת תעופה), באתר airfleets.net (באנגלית)
גאורג סימון אוהם

| --- | --- |

 לידה:  16 במרץ 1789 האימפריה הרומית הקדושה ארלנגן, נסיכות ביירוית
 פטירה:  6 ביולי 1854 (בגיל 65) ממלכת בוואריה מינכן, ממלכת בוואריה
 שם לידה:  Georg Simon Ohm 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  נסיכות ביירוית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הדרומי העתיק במינכן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ארלנגן-נירנברג 
 מנחה לדוקטורט:  קרל כריסטיאן פון לנגסדורף 
 מוסדות:  אוניברסיטת מינכן (1852–1854)  אוניברסיטת היידלברג  גימנסיית שלושת המלכים 
 פרסים והוקרה:  מדליית קופלי (1841)  חבר זר של החברה המלכותית (5 במאי 1842)  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1853)  אזרחות כבוד של נירנברג (1850) 
 הערות:  על שמו קרויה יחידת המידה להתנגדות חשמלית: אוהם.
 תרומות עיקריות
 גילוי חוק אוהם.
 
גאורג סימון אוהם (בגרמנית: Georg Simon Ohm, מבוטא אוֹם; ‏16 במרץ 1789 - 6 ביולי 1854), פיזיקאי גרמני מגלה חוק אוהם. לאחר המצאת הסוללה החשמלית על ידי אלסנדרו וולטה ובעזרת מיכשור שפיתח, קבע בספרו "מחקר מתמטי של מעגלים גלווניים" כי כאשר מוזרם זרם חשמלי קבוע בתיל מתכתי, המתח המושרה בין קצותיו נמצא ביחס ישר לאורך התיל וביחס הפוך לשטח החתך שלו, חוק המוכר כיום בתור חוק אוהם ומהווה את אחד מחוקי החשמל הבסיסיים ביותר. על שמו קרויה יחידת המידה להתנגדות חשמלית - אוהם. זוכה מדליית קופלי הבריטית לשנת 1841.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

גאורג סימון אוהם נולד במשפחה פרוטסטנטית בארלנגן שבבוואריה (אז באימפריה הרומית הקדושה). אביו היה מסגר ואימו הייתה ביתו של חייט בעיר. האב רכש את השכלתו באופן עצמאי ודאג להביאם לרמת השכלה מצוינת באמצעות ידע זה. משבעת ילדי המשפחה הגיעו לבגרות רק שלושה: גאורג, אחיו הצעיר מרטין, לימים מתמטיקאי נודע, ואחותם הצעירה אליזבת ברברה. כשהיה גאורג בן עשר, נפטרה אם המשפחה.
שלושת ילדי המשפחה הגיעו עוד בילדותם להישגים גבוהים במתמטיקה, בפיזיקה, בכימיה ובפילוסופיה. מגיל 11 עד גיל 15 למד בגימנסיה בעירו, שלא היה בה דגש מספיק כל מדעי הטבע, למורת רוחו ובניגוד לחינוכו. בזה יש דמיון בין האחים אוהם לאחים ברנולי.
ביוגרפיה > השנים באוניברסיטה

מתוך דאגה להשכלה שלו נשלח אוהם לשווייץ שם קיבל ב-1806 משרת מורה למתמטיקה. המתמטיקאי קרל כריסטיאן פון לנגסדורף (המנחה האקדמי שלו) עזב את אוניברסיטת ארלנגן ב-1809 וגם אוהם רצה לעזוב יחד איתו ולעבור לאוניברסיטת היידלברג, אך הוא שמע לבסוף לעצת המנחה שלו ולמד מתמטיקה באופן פרטי תוך שהוא מעיין, בהמלצת לנגסדורף, בעבודותיהם של לאונרד אוילר, פייר-סימון לפלס. במרץ 1809 עזב את משרת ההוראה בבית הספר והחל להיות מורה פרטי
בנשאטל. לאחר שנתיים של לימוד והוראה פרטית שב אוהם באפריל 1811 לאוניברסיטת ארלנגן.
ביוגרפיה > תקופת ההוראה

אוהם קיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת ארלנגן ב־25 באוקטובר 1811 והצטרף לצוות הפקולטה כמרצה מן המניין. הוא עזב לאחר שלושה סמסטרים משום שהוא לא יכול היה להתקיים מן המשכורת הזעומה שקיבל והוא לא ראה לעצמו עתיד מזהיר שם. ממשלת בוואריה הציעה לו משרה מורה למתמטיקה ולפיזיקה בבית ספר ברמה נמוכה בעיר במברג. הוא החל ללמד שם בינואר 1813. כיוון שלא היה מרוצה מעבודה זו כתב ספר לימוד בגאומטריה כדי להוכיח את יכולותיו. בית הספר שבו לימד נסגר בפברואר 1816 והוא נשלח על ידי הממשלה לתגבר לימודי מתמטיקה בבית ספר רב אוכלוסין בבמברג.
לאחר שהשיג משרה זו שלח אוהם את כתב היד השלם של ספר הגאומטריה אל פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, וזה התלהב מהספר והציע לו משרת מורה בגימנסיה בעיר הגדולה קלן. בבית ספר זה היה דגש רב על הוראת מדעים ואוהם נדרש ללמד גם פיזיקה. במעבדה בבית הספר החל לערוך ניסויים בפיזיקה, מה שהיה קל לו כיוון שהיה בן של מסגר והייתה לו שליטה מסוימת במכשירים מכניים.
ב-1827 פרסם את ספרו "מחקר מתמטי של מעגלים גלווניים". בית הספר לא העריך את עבודתו והוא התפטר. ב-1833 פנה אל המכון הפוליטכני של נירנברג, והועסק שם. ב-1852 הפך לפרופסור לפיזיקה ניסויית באוניברסיטת מינכן.
ב-1849 הוציא את ספרו "תרומות לפיזיקה מולקולרית" ובהקדמתו כתב שהוא מקווה להוציא כרך שני ושלישי שלו "ואם אלוהים יתן לי אורך ימים, גם כרך רביעי". היה בעל אמונה דתית חזקה.
נפטר במינכן ב-1854.
חוק אוהם

החוק פורסם בספרו "מחקר מתמטי של מעגלים גלווניים" והוא קובע שהזרם נמצא ביחס ישר למתח על המוליך. החוק נתגלה למעשה על ידי המדען הבריטי הנרי קוונדיש אך הוא לא פרסם אותו. רק ב-1879 נתגלה שהוא היה המגלה הראשון ולכן החוק קרוי עד היום על שמו של אוהם דווקא. למרות השפעתו העצומה בימינו, בזמנו היא נתקבל בקרירות ודיי בזלזול. הספר עוסק בתאוריה הכללית של אוהם על החשמל ובעיקר בהבדליה מתאוריות החשמל של ז'וזף פורייה ושל קלוד לואי נאוויה. בעבודה זו הונח הבסיס לתורת המעגלים החשמליים.
ראו גם

יחידות מידה על שם אישים
גבריאל גראד

אין תמונה חופשית
גבריאל גראד (ליל כ"ב בתמוז ה'תר"ן, 9 ביולי 1890 – 9 בדצמבר 1950) היה מלחין יהודי ליטאי שפעל ברוסיה ובגרמניה, ולאחר עליית הנאצים לשלטון, בתל אביב ובירושלים.
ביוגרפיה

נולד לזאב צבי, סוחר עשיר, בריטובה (אנ') שבליטא. קיבל חינוך מסורתי בחדר וישיבה. בשנים 1907–1909 למד לנגן בכינור ובפסנתר וכן לימודי קומפוזיציה בקונסרבטוריון הממלכתי הרוסי ביקטרינוסלב. משם עבר ללמוד בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין. הוא השלים את לימודיו בהצטיינות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה התפרסם גראד בקונצרטים ברחבי רוסיה. לאחר המלחמה יסד בקובנה בית ספר למוזיקה עברית וקלאסית ועמד בראשו בין השנים 1920–1922 כשבמקביל ניהל אגודות מוזיקליות יהודיות שונות וכתב ביקורת מוזיקה בעיתונות היהודית.
בשנים 1922–1924 עשה בברלין. הוא הופיע בשלישייה קאמרית שאותה יסד, הוא ניגן בפסנתר עם פרופ' אלפרד ויטנברג (כינור) ופרופ' פליקס רוברט מנדלסון (צ'לו).
ב-1924 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. הוא הקים בעיר יחד עם אחרים את הקונסרבטוריון 'בנהטוב' (משחק אותיות על שמו של בטהובן).
הוא נפטר בגיל 60 בבית החולים הדסה בתל אביב לאחר מחלה קצרה ב-9 בדצמבר 1950.
הערות שוליים

↑  תאריך הלידה העברי לפי ערכו באנציקלופדיה תדהר, להלן 'קישורים חיצוניים' מתאים לתאריך הלידה הלועזי שבכרטיס אישיות שלו באתר Geni, והתאריך הלועזי שנרשם בתדהר שגוי.
↑  גבריאל גראד ז"ל, הארץ, 10 בדצמבר 1950, עמ' 2.
גרגורי אדמוב

| --- | --- |
גריגורי אדמוב, צולם בשנות השלושים
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  6 במאי 1886 (יוליאני) חרסון, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  14 ביולי 1945 (בגיל 59) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 שם עט:  Г. Адамов 
 שפות היצירה:  רוסית 
 סוגה:  ספרות ספקולטיבית 
 צאצאים:  Arkadi Adamov 
 
גרגורי בוריסוביץ' אדמוב (שם אמיתי - אברם בורוכוביץ' גיבס, ברוסית: Абрам Борухович Гибс,‏ 18 במאי 1886 - 14 ביוני 1945) היה סופר מדע בדיוני יהודי סובייטי.
קורות חיים

נולד בעיר חרסון (אף כי יש גם מקורות הטוענים שנולד בז'יטומיר), בשם אברם גיבס, הילד השביעי למשפחת פועלים יהודית עניה. הוא אף גורש מבית הספר שנה לפני הסיום, משום שהוריו לא יכלו לממן את גמר לימודיו. החל מגיל 15 הצטרף לפעילות מהפכנית במסגרת המפלגה הקומוניסטית הבולשביקית וב-1906, בן עשרים, הוגלה בשל כך לארכנגלסק שבצפון רוסיה.
גיבס לא נשאר במקום גלותו זמן רב. הוא ברח משם לסנקט פטרבורג, המשיך בה בפעילותו המהפכנית ואחר כך חזר לחצי האי קרים, לסבסטופול, שם נשפט ונידון שוב על ידי שלטונות הצאר בשל פעילותו במפלגה הקומוניסטית, הפעם לשלוש שנות מאסר.
כשהשתחרר מהכלא ב-1911 כבר היה בן 25 והפנה את מרצו לפעילות עיתונאית, אף כי גם היא הייתה בשלב זה בעלת אוריינטציה מהפכנית במידה מסוימת. הוא החל לכתוב לעיתון סוציאל-דמוקרטי בשם יוג (דרום), שיצא לאור בחרסון מחוז הולדתו ומהר מאוד הפך לעורך העיתון. הקריירה העיתונאית הזו נמשכה גם לאחר מהפכת אוקטובר.
סיפורים קצרים החל גרגורי אדמוב לפרסם החל משנת 1930, בשמו הספרותי, והבמה הספרותית הראשונה שלו הייתה המגזין "ידע הוא כוח" (Znanie-Sila). כעבור שנים אחדות החל לכתוב גם ספרים. מרבית יצירתו הייתה של סיפורי מדע בדיוני ריאליסטיים וטכנולוגיים של העתיד הקרוב.
הוא נפטר במוסקבה ביוני 1945. בנו, ארקדי אדמוב (1920–1991) היה סופר, נודע בזכות עצמו בברית המועצות, בעיקר בשל ספרי הבלשים והמתח, אשר כתב.
מיצירותיו

מנצחי המעמקים הופיע בשנת 1937 בברית המועצות.
סודם של שני אוקיינוסים הופיע בשנת 1939 בברית המועצות וב-1956 אף נעשה על בסיסו סרט קולנוע.
גירוש האדון פורסם בשנת 1946 בברית המועצות. ספר זה יצאה לאור לאחר מות המחבר.
הערות שוליים

↑  "Notable Russian Jews", באתר Geni
↑  A Secret of Two Oceans" by Grigory Adamov"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007314011205171  PLWABN: 9810596668505606  BNE: XX1104511  CiNii: DA16695058  GND: 139556966  ISNI: 0000 0001 0959 4165  LCCN: nr91033218  LNB: 000139425  NDL: 00682234  NKC: xx0024698  NTA: 35739612X  RSL: 000079347  SUDOC: 127497064  VIAF: 22000311   WorldCat (עם VIAF): 22000311
דוכסות בוואריה-אינגולשטאדט

| --- | --- |
סמל

 
 ממשל
 משטר:  דוכסות
 שפה נפוצה:  גרמנית
 עיר בירה:  אינגולשטאדט
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה
 היסטוריה
 הקמה:  חלוקת דוכסות בוואריה-לנדסהוט
 תאריך:  1392
 פירוק:  סיפוח לבוואריה-לנדסהוט
 תאריך:  1447
 ישות קודמת:   דוכסות בוואריה-לנדסהוט
 ישות יורשת:   דוכסות בוואריה-לנדסהוט
 שונות
 
 
דוכסות בוואריה-אינגולשטאדט (בגרמנית: Herzogtum Bayern-Ingolstadt), הייתה דוכסות שהתפצלה מדוכסות בוואריה-לנדסהוט, והתקיימה בין השנים 1392–1447.
היסטוריה

בשנת 1340 איחד לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את דוכסות בוואריה מחדש, ובנוסף לזאת שלט עם אשתו מרגרט השנייה, רוזנת אנו ברוזנויות אנו הולנד וזילנד. לאחר מותו בשנת 1347 שלטו בניו בכל הנחלה במשותף, ובשנת 1349 חולקה בחוזה לנדסברגר דוכסות בוואריה מחדש בין בניו, לבוואריה העליונה ובוואריה התחתונה. בשנת 1353 חולקה בוואריה התחתונה בחוזה רגנסבורג לדוכסות בוואריה-לנדסהוט שבה שלט שטפן השני, דוכס בוואריה, ולדוכסות בוואריה-שטראובינג שבה שלטו במשותף אלברכט הראשון, דוכס בוואריה ווילהלם הראשון, דוכס בוואריה.
בשנת 1375 מת שטפן השני, דוכס בוואריה, ובניו שטפן השלישי, דוכס בוואריה, פרידריך, דוכס בוואריה ויוהאן השני, דוכס בוואריה ירשו בשותפות את נחלותיו. בשנת 1392 חולקה דוכסות בוואריה בין האחים: יוהאן השני, דוכס בוואריה קיבל את דוכסות בוואריה-מינכן, פרידריך, דוכס בוואריה קיבל את דוכסות בוואריה-לנדסהוט, ואילו שטפן השלישי, דוכס בוואריה קיבל את דוכסות בוואריה-אינגולשטאדט. בשנת 1394 פרצה מלחמה בין שטפן שנתמך בבנו לודוויג השביעי, דוכס בוואריה, לבין אחיו יוהאן השני שנתמך בבניו ארנסט, דוכס בוואריה ווילהלם השלישי, דוכס בוואריה, ובסיומה ניצח יוהאן את שטפן.
בשנת 1397 מת אחיו יוהאן השני, דוכס בוואריה-מינכן, ובניו ארנסט, דוכס בוואריה ווילהלם השלישי, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו בשותפות.
בשנת 1400 הגיע הסכסוך בין הדוכסויות לרופרכט, מלך גרמניה, ובשנת 1402 הוא פסק לטובת ארנסט ווילהלם. בשנת 1413 מת שטפן השלישי, דוכס בוואריה, ובנו לודוויג השביעי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו. בשנת 1414 כרתו ארנסט ווילהלם השלישי, דוכסי בוואריה-מינכן ברית עם בן דודם היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה-לנדסהוט נגד לודוויג, ובשנת 1420 פרצה שוב מלחמה בין הדוכסויות, שהסתיימה בשנת 1422 בתבוסת בוואריה-אינגולשטאדט. בשנת 1425 נרצח יוהאן השלישי, דוכס בוואריה-שטראובינג, ובשנת 1429 פסק זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבוררות פרשבורג על חלוקת דוכסות בוואריה-שטראובינג בין הענפים האחרים של בוואריה.
בשנת 1443 נכלא לודוויג על ידי בנו לודוויג השמיני, דוכס בוואריה שתפס את השלטון, וחבר להיינריך השישה עשר, דוכס בוואריה-לנדסהוט. בשנת 1445 מת לודוויג השמיני, וב-1 במאי 1447 מת לודוויג השביעי כאסיר של היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה-לנדסהוט, שסיפח עם מותו את דוכסות בוואריה-אינגולשטאדט לנחלותיו.
לאחר מכן

בשנת 1503 מת גאורג, דוכס בוואריה-לנדסהוט, ואלברכט הרביעי, דוכס בוואריה-מינכן ירש את נחלותיו ואיחד תחת שלטונו את כל בוואריה. אולם בעקבות התנגדותו של רופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג, חתנו של גאורג, פרצה מלחמת לנדסהוט, שבסיומה הוחלט שבנו של רופרכט אוטו היינריך יקבל את רוזנות פפאלץ-נויבורג, ואילו שאר הנחלה תישאר בידי אלברכט.
בשנת 1506 העביר אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה חוק שמנע את חלוקת הדוכסות שוב. בשנת 1623 קיבל מקסימיליאן הראשון, דוכס בוואריה תואר נסיך בוחר, בשל עזרתו לפרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נגד קרובו פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ במהלך מלחמת שלושים השנים.
דוכסי בוואריה-לנדסהוט

שטפן השלישי, דוכס בוואריה (1392–1413)
לודוויג השביעי, דוכס בוואריה (1413–1443)
לודוויג השמיני, דוכס בוואריה (1443–1445)
הערות שוליים

↑  שלט יחד עם אחיו במשותף
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4225495-4
גבריאל דגן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בפברואר 1922 הראדץ קראלובה, צ'כיה 
 פטירה:  28 במרץ 2008 (בגיל 86) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 בן או בת זוג:  Jana Černá 
 
גבריאל דגן
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
גבריאל (פטיה) דגן (1922 - 28 במרץ 2008) היה במאי, שחקן, סופר, מחזאי, תסריטאי ופסיכולוג ישראלי.
קורות חיים

נולד בשם פטר פישל בעיר הראדץ קראלובה בצ'כוסלובקיה. כשהנאצים השתלטו על צ'כיה במרץ 1939 היה בן 17 וחווה את כל גזירות ההשפלה על היהודים מאיסור החזקת מקלטי רדיו עד לנשיאת הטלאי הצהוב.
הוא נשלח למחנה הריכוז טרזין שם ביים והשתתף במספר הצגות עד שנשלח לאושוויץ שם שרד את החיים במחנה וצעדת המוות בינואר 1945.
לאחר המלחמה חזר לפראג, למד משחק, שיחק בתיאטרון ועבד כתסריטאי בטלוויזיה הצ'כית. ב-1949, לאחר השתלטות הקומוניזם על צ'כוסלובקיה, הצליח לברוח לישראל. תחילה חי בקיבוץ גבעת חיים ואחר כך עבר לתל אביב. היה חבר בוועדת הרפרטואר של התיאטרון הקאמרי, ביים הצגות בתיאטרון, בלהקות צבאיות ובחוגים דרמטיים. ביחד עם השחקנים איזי אברהמי וזהרירה חריפאי הקים קבוצת תיאטרון "המקור" ואחר כך "האשנב".
ב-1957 הוא ביים בתיאטרון זירה את ההצגה "פרנסואה ראש גזר" שזכתה להצלחה גדולה.
ב-1960 השתתף בכתיבת התסריט לסרט הם היו עשרה ואף שיחק בו. ב-1963 השתתף בכתיבת התסריט לסרט אף מילה למורגנשטיין.
בשנות ה-60 עבר עם אשתו בטי לארצות הברית, שם למד לתואר שני בפסיכולוגיה ועבד כמטפל. הם חזרו לישראל ב-1968. בנוסף לעבודתו כמטפל, הוא כתב מספר מחזות וספרים העוסקים בעיקר בשואה. ביחד עם אחיו הסופר אביגדור דגן פרסם את הספר "השען מסמטת המזלות", שסיפר על שען ניצול שואה המתגורר ביפו.
ב-1975 הקדיש לו עמוס אטינגר תוכנית חיים שכאלה שחלק גדול ממנה היה על השואה בכלל ומחנה טרזין בפרט.
בסוף שנות ה-70 הוא הופיע בסדרת הטלוויזיה "מצב משפחתי" בתור פסיכולוג יועץ.
הופעתו האחרונה כשחקן הייתה ב-1983 בתיאטרון נווה צדק בהצגה "גירושים מאוחרים" של שוש אביגל לפי ספרו של א.ב. יהושע.
ב-1985 הופק הסרט הקצר "שואה טובה" בביומה של אורנה בן דור ותסריט של קובי ניב לפי סיפור של גבריאל דגן שאף השתתף בסרט.
הערות שוליים

↑  "אשנב", - תיאטרון למחזה המקורי, חרות, 4 במרץ 1960
↑  מצב משפחתי בהשתתפות גבריאל דגן, באתר יוטיוב
↑  שואה טובה, באתר "כיפה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260002305171  BnF: cb15065869g (data)  GND: 1095779591  ISNI: 0000 0001 0786 5304  LCCN: n88103023  NKC: jo2008418986  NTA: 269129928  SUDOC: 098962620  VIAF: 84196319   WorldCat (עם VIAF): 84196319
דוצ'ו

| --- | --- |

 לידה:  1255? סיינה, Republic of Siena 
 פטירה:  1319? (בגיל 64 בערך) סיינה, Republic of Siena 
 לאום:  איטלקים 
 תקופת הפעילות:  1278–1319 (כ־41 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אסכולת סיינה 
 הושפע על ידי:  צ'ימבואה 
 יצירות ידועות:  Gualino Madonna, Rucellai Madonna, מאסטה, Maria met kind 
 
פרט מן ה"מאסטה של דוצ'ו"
דוּצ'וֹ דִּי בּוּאוֹנִינְסֶנְיָה (באיטלקית: Duccio di Buoninsegna,‏ 1255–סביבות 1319) היה צייר איטלקי יליד העיר סיינה, ממבשרי ציור הרנסאנס באיטליה. גדול ציירי אסכולת סיינה (Siena). פעל בין השנים 1278–1318.
ביוגרפיה

על פי עדות משנת 1278, הסיקו חוקרי תולדות האמנות כי דוצ'ו נולד בעיר סיינה, בין השנים 1255-1260. מסמך זה אף מציג את העדות הראשונה לעבודתו האמנותית של האמן, כשהוא מציין תשלום שכר של 40 סלוטי על עיטור לוחות עץ ששימשו ככריכות לספרי ניהול החשבונות של העיר.
בשנת 1285 הוזמנה אצל דוצ'ו תמונה גדולה של "המדונה" בעבור כנסיית סנטה מריה נובלה בפירנצה. ציור זה מזוהה כיום עם "המדונה של רוצ'ליי" הנמצאת בגלריית אופיצי בפירנצה.
יצירותיו של דוצ'ו, העשויות בטכניקה של ציור טמפרה, הן יצירות בעלות נושאים דתיים. עבודתו היוותה את הבסיס להתפתחות אסכולת ציור בעיר סיינה, בה פעלו אמנים כגון סימונה מרטיני (Simone Martini) ושל האחים אומברטו ופייטרו לורנצטי (Ambrogio and Pietro Lorenzetti).
היצירה המתועדת ביותר של דוצ'ו, היא יצירת המופת שלו, היא ה"המאסטה של דוצ'ו" (ההכתרה). זוהי יצירה דו-צדדית המורכבת מפאנל מרכזי, 7 צריחים ופרדלה (Predella)(מעין דוכן מצויר או מפוסל עליו מונח המזבח). היצירה נעשתה בין השנים 1308-1311 והיא נועדה לפאר את המזבח בקתדרלת סיינה. כיום מפוזרים חלקי היצירה במוזיאונים שונים בעולם.
בחזית הפנימית מתוארת מריה אוחזת בישו בנה כאשר היא מוקפת במלאכים ובקדושים הפטרונים של העיר סיינה. על גב היצירה מתוארות עשרים ושש סצנות קטנות המציגות את הפסיון של ישו ואת קימתו לתחייה. "המאסטה" היא אחד מציורי הלוח הגדולים והמרהיבים ביותר שצוירו באיטליה.
חשיבותו של דוצ'ו כאמן "מבשר רנסאנס" היא יכולתו ליצור חיים ותחושה לירית בציור, "למרוד" במסורות ציור ביזנטיות, תוך כדי שמירה על חוקי האיקונוגרפיה הנוצרית והכרה במעמדו כאמן. לא בכדי חתם דוצ'ו את שמו על כסאה של המדונה במאסטה. תיאורי החלל שיצר דוצ'ו מהווים את ראשית העיסוק בבעיית האשליה החזותית של "חלון למציאות". זו גם הסיבה מדוע הוא מושווה לבן דורו הדגול מאסכולת פירנצה, ג'וטו די בונדונה, שהביא למהפך בציור האיטלקי בפרט ובציור אשלייתי בכלל.
ביוגרפיה של דוצ'ו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
דוכסות בוואריה-לנדסהוט

דוכסות בוואריה-לנדסהוט (בגרמנית: Herzogtum Bayern-Landshut), הייתה דוכסות שהתפצלה מדוכסות בוואריה, והתקיימה בין השנים 1353–1505. בשנת 1503 פרצה מלחמת לנדסהוט על ירושת הדוכסות, ובשנת 1505 אוחדה הדוכסות עם בוואריה-מינכן לדוכסות בוואריה המאוחדת.