stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בני הרבנים
היסטוריה

הלהקה הורכבה מארבעה תלמידי ישיבת חפץ חיים וישיבת רבינו יצחק אלחנן בארצות הברית: ברוך חייט (צ'ייט), לייבל שרפמן, איצי וינברג ומיכאל צייטלין, יחד עם דוויד נולמן, בנו של חזן ידוע. מנהיג הלהקה היה ברוך חייט, שאף הלחין את שיריה. בתקליט השני של הלהקה הופיעו רק שלושה.
הלהקה ביצעה שירי נשמה שקטים ומלודיים, בסגנון הפולק רוק, שרווח באותה תקופה בארצות הברית. לאורך שנות פעילותה הוציאה הלהקה חמישה אלבומים של מוזיקה חדשה ואלבום אוסף אחד. חלק מהשירים הפכו ללהיטים עולמיים ונחשבים נכסי צאן ברזל במוזיקה היהודית, ובהם: "הללו את ה' כל גוים", "מי האיש החפץ חיים" (המוכר בישראל כיום בביצוע חוה אלברשטיין) ו"טוב להודות", הלקוחים מספר תהילים, ו"רבות מחשבות", הלקוח מספר משלי.
בתחילת שנות ה-70 התפרקה הלהקה. צ'ייט המשיך את פעילותו המוזיקלית והקים את ההרכב של "קול סלוניקה", ששילב שירים חסידיים עם מוטיבים של מוזיקה יוונית. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 התאחדה הלהקה מחדש והופיעה במופע המוזיקלי "אוואנט" שנערך בארצות הברית.
במשך השנים בוצעו שירי הלהקה על ידי זמרים והרכבים מוזיקליים אחרים, ובהם צמד רעים ("מי האיש").
הערות שוליים

↑  לחיים בני הרבנים, דבר, 21 בנובמבר 1969
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007585679705171  LCCN: no2007045181  MusicBrainz: 4be9c91e-a53a-44ee-9b0c-1040df41d578   WorldCat (עם LCCN): no2007-045181
ג'וזיה אוליבר וולקוט

ג'וזיה אוליבר וולקוט (באנגלית: Josiah Oliver Wolcott‏; 31 באוקטובר 1877 – 11 בנובמבר 1938) היה עורך דין, פוליטיקאי ושופט אמריקאי מדובר, דלאוור. הוא היה חבר במפלגה הדמוקרטית, ששימש כתובע הכללי של דלאוור, סנאטור אמריקאי מדלאוור וצ'נסלור דלאוור.
ביוגרפיה > ראשית חייו ומשפחתו

וולקוט נולד ב-31 באוקטובר 1877 בדובר, דלאוור, למד באקדמיית ועידת וילמינגטון, כיום ווסלי קולג', בדובר, וסיים את לימודיו באוניברסיטת ווסליאן במידלטאון, קונטיקט. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור ב-1904 והחל לעסוק בעריכת דין בווילמינגטון, דלאוור.
ביוגרפיה > קריירה מקצועית ופוליטית

וולקוט היה סגן התובע הכללי של דלאוור מ-1909 עד 1913, נבחר לתובע הכללי של דלאוור ב-1912 וכיהן מ-21 בינואר 1913 עד 16 בינואר 1917.
בבחירות העממיות הראשונות של סנטור אמריקאי בדלאוור, הוא נבחר לסנאט האמריקני ב-1916, תוך שהביס את הסנאטור הרפובליקני המכהן האמריקני הנרי א. דו פונט. במהלך קדנציה זו כיהן וולקוט עם הרוב הדמוקרטי בקונגרס ה-65, אך היה במיעוט בקונגרס ה-66 וה-67. בקונגרס ה-65 היה יושב ראש הוועדה להוצאות במשרד המסחר. בין השנים 1918–1919 כיהן בוועדת אוברמן, שחקרה פעילות גרמנית ובולשביקית מרדנית. בסך הכל, הוא שירת מ-4 במרץ 1917 עד 2 ביולי 1921, בתקופת הממשל של נשיאי ארצות הברית וודרו ווילסון ווורן ג'י הארדינג.
וולקוט היה נותן החסות של הסנאט לחקיקה ליצירת אמנה פדרלית עבור הלגיון האמריקאי. שותף החסות בבית היה נציג רויאל ג'ונסון מדקוטה הדרומית. הצעת החוק הוגשה ב-27 ביוני 1919, עברה בבית הנבחרים ב-27 באוגוסט, עברה בסנאט ב-5 בספטמבר ונחתמה על ידי הנשיא וילסון ב-16 בספטמבר 1919.
ב-2 ביולי 1921, וולקוט התפטר מהסנאט האמריקני כדי לקבל מינוי מפתיע מהמושל הרפובליקני ויליאם ד'דני להיות צ'נסלור בית המשפט לדלאוור. המינוי זכה לכינוי "העסקה" או "העסקה המלוכלכת", ורבים חשדו בתומאס קולמן דו פונט שהוא ארגן אותו כדי להשיג את מושב הסנאט לעצמו ולמפלגה הרפובליקנית. וולקוט שימש כצ'נסלור למשך שארית חייו.
ביוגרפיה > מוות ומורשת

וולקוט מת ב-11 בנובמבר 1938 בדובר, דלאוור ונקבר שם בבית הקברות האפיסקופלי המתודיסטי של לייקסייד.
מדי שנה, חמישה תלמידים בשנתם האחרונה בבית הספר למשפטים בדלאוור זוכים במלגת ג'וזיה אוליבר וולקוט. עמיתים של וולקוט עובדים כפקידי משפט שיפוטי בבית המשפט העליון של דלאוור.
באחמוט

באחמוט (באוקראינית: Бахму́т; מבוטא bɐxˈmut) היא עיר ומרכז שלטוני בחלקו הצפוני של מחוז דונצק שבמזרח אוקראינה, כ-89 קילומטרים צפונית לעיר דונצק. במרכזה של באחמוט זורם נהר באחמוטקה. בראשית 2022 התגוררו בעיר כ-71 אלף בני אדם, אך עקב הקרב על באחמוט נותרו בה כ-4,000 תושבים בלבד.
שם העיר

יש מספר סברות לגבי מקור השם. לפי גרסה אחת, השם באחמוט הוא שיבוש של השם "מחמוד" או "מחמט" בטורקית או בטטרית. שם זה מתועד לפחות מאז 1571. ב-1924 השלטון הסובייטי החליט לשנות את שמה לארטיומובסק (ברוסית: Артёмовск). באוקראינית היא נקראה ארטמיבסק (Артемівськ). ב-4 בפברואר 2016 החליטה המועצה העליונה של אוקראינה לשוב לשם המקורי של העיר, באחמוט.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
קיימות עדויות להתיישבות אנושית במקום עוד טרם 1556, אך האזכור הראשון של העיר מתוארך לשנת 1571. היישוב תואר כמתחם מבוצר הקרוי על שם נהר באחמוטקה (יובל של נהר סוורסקי דונץ) הזורם בסמוך, וכיום במרכזה של העיר המודרנית. לא הרבה ידוע כיום על תולדות העיר עד המאה ה-18. במאות השנים שקדמו ל-1701 העיר הייתה ככל הנראה עיר שדה מבוצרת. ב-1701 פיוטר הגדול הורה להרחיב את הביצורים בעיר ולשדרג את מעמדה ל"עיר חופשית" ((אנ'). עבודות הבניה הסתיימו ב-1703 ולעיר נוספו 170 תושבים חדשים. ב-1704 פיוטר הורה לקוזאקים להתיישב בעיר ולהקים בה מכרה מלח. בעקבות כך הוכפלה אוכלוסיית באחמוט, והעיר סופחה לשטח מחוז איזיום שמצויה מצפון לעיר.
במלחמת העולם השנייה כבשו הגרמנים את באחמוט ובינואר 1942 רצחו בה בין 1,200 ל-3,000 יהודים.
היסטוריה > הפלישה הרוסית לאוקראינה

במאי 2022 הגיעה החזית המזרחית של המלחמה הרוסית-אוקראינית לגבולות העיר באחמוט, והיא החלה להיות תחת הפגזות בלתי פוסקות של צבא רוסיה, במיוחד של קבוצת וגנר. ככל הנראה הרקע למאמץ הרוסי הממושך, כמו גם ההתנגדות האוקראינית העזה, הוא מאמץ לשלוט בצירי תחבורה ואספקה. תשתיות העיר נחרבו לחלוטין. למרות מאמצי הפינוי האוקראיניים, מעריכים שכ-15,000 איש בחרו לא להתפנות.
ב-20 במאי 2023, הודיע יבגני פריגוז'ין, בעלי קבוצת וגנר על השלמת כיבוש העיר.
אקלים

| אקלים בבאחמוט> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בבאחמוט> ינואר.-0.9.−6.9.44.9 | אקלים בבאחמוט> פברואר.0.2.−7.4.38.8 | אקלים בבאחמוט> מרץ.6.2.−2.4.37.1 | אקלים בבאחמוט> אפריל.15.7.3.9.39.7 | אקלים בבאחמוט> מאי.23.3.8.8.44.7 | אקלים בבאחמוט> יוני.26.3.13.1.64.1 | אקלים בבאחמוט> יולי.28.5.15.1.57.6 | אקלים בבאחמוט> אוגוסט.28.2.13.6.37.1 | אקלים בבאחמוט> ספטמבר.21.8.8.8.48 | אקלים בבאחמוט> אוקטובר.13.9.3.7.39.3 | אקלים בבאחמוט> נובמבר.5.2.−1.4.43.7 | אקלים בבאחמוט> דצמבר.0.1.−5.6.46.4 | אקלים בבאחמוט> שנה.14.3.6.541.4 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: ארגון המטאורולוגיה העולמי.
דמוגרפיה

נכון ל-1 ביוני 2017, אוכלוסיית העיר מונה כ-75.9 אלף תושבים. נכון לסוף 2022, פחות מ-15 אלף תושבים נותרו בעיר. לפי מפקד האוכלוסין באוקראינה בשנת 2001, בעיר התגוררו 69.4% אוקראינים, 27.5% רוסים ו-0.2% יהודים. השפות המדוברות בעיר לפי המפקד היו רוסית (62%) ואוקראינית (35%).
הקהילה היהודית

הקהילה היהודית במקום נוסדה בסוף המאה ה-18, כשראשוני היהודים היגרו לבאחמוט מליטא ומווהלין. ב-1897 כבר הייתה במקום קהילה משמעותית ונמנו 3,259 יהודים, שהיו כ-17% מהאוכלוסייה. ב-1905 התרחש בבאחמוט פוגרום (כחלק מאירועי מהפכת 1905) בו נפגעו יהודים רבים.
ב-1939 נמנו במקום 5,299 יהודים, כ-10% מכלל האוכלוסייה. לפני שכוחות גרמניה הנאצית כבשו את העיר באוקטובר 1941 כ-75% מהיהודים הצליחו להימלט מזרחה.
בנובמבר הגרמנים הורו לכל היהודים להירשם אצל השלטון המקומי, ללבוש סרט לבן כאמצעי מזהה, וחלקם נשלחו לבצע עבודות כפייה. כוחות אס אס תכננו לבצע אקציה בארטיומובסק בדצמבר, אך הפיקוד הצבאי של הארמייה ה-17 הורה לעצור את המהלך עד להתייצבות החזית.
ב-7 בינואר 1942 הגרמנים הורו ליהודים להתייצב כעבור יומיים במבנה בעיר שהיה שייך קודם לכן לנ.ק.ו.ד., עם מטען ואוכל שיספיק לשמונה ימים. לאחר שהיהודים (לפחות 1,200) התייצבו הגרמנים לקחו אותם למרתף של מבנה ושם נעלו אותם ללא גישה למים למשך מספר ימים, וכעבור כמה ימים הם נלקחו למכרה אלבסטר בקרבת העיר, שם הגרמנים הכניסו אותם למערה וירו בהם למוות. לאחר הרצח הגרמנים סגרו את המערה בקיר לבנים, והיא התגלתה לאחר שהסובייטים שחררו את העיר.
מספר מועט של יהודים הסתתרו בעזרתם של חסידי אומות העולם והצליחו לשרוד את השואה. ב-1960 הגופות של הנרצחים הועברו לקבורה מסודרת בבית קברות מקומי. מספר שנים לאחר המלחמה הוקם בעיר מפעל לייצור יין נתזים והמכרה הוסב למרתף יינות. ב-1991, ביוזמה משותפת של הרשויות המקומיות, המפעל וארגון יהודי מקומי, הוקמה בקרבת אתר הרצח אנדרטה, שמכונה לעיתים "קיר היבבות" או "הבאבי יאר של באחמוט" (אוק'), לזכר הנספים.
לאחר המלחמה נוצרה קהילה יהודית חדשה בעיר, וב-1959 נמנו במקום 1,800 יהודים. לאורך השנים הקהילה הצטמצמה, אך היא עדיין המשיכה להתקיים בשנות ה-2000.
הערות שוליים

↑  באחמוט-ארטמובסק בפרויקט The Untold Stories על רצח יהודי ברית המועצות, באתר יד ושם
↑  War in Ukraine: In the Donbas, the last inhabitants of Bakhmut live under continual bombardment
↑  Russia's Prigozhin claims full control Bakhmut after months of fighting, The Jerusalem Post | JPost.com (באנגלית אמריקאית)
↑  ארגון המטאורולוגיה העולמי
1 2 3 4  קהילת יהודי ארטיומובסק, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי"
1 2  באחמוט ביברייסקיה אנציקלופדיה (ברוסית)
1 2 3 4 5 6 7 8  אלכסנדר קרוגלוב (רו'), ארטיומובסק, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1762–1763), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
1 2 3 4  ארטיומובסק במיזם "הסיפורים שלא סופרו - אתרי רצח יהודים בשטחי ברית המועצות הכבושים", באתר "יד ושם" (באנגלית)
1 2 3  סיפור רצח יהודי ארטיומובסק במכרות האלבסטר ליד ארטיומובסק במיזם "הסיפורים שלא סופרו - אתרי רצח יהודים בשטחי ברית המועצות הכבושים", באתר "יד ושם" (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007478042005171  BnF: cb16512542v (data)  GND: 4756327-8  LCCN: no2004115803  LNB: 000330321  SUDOC: 192408143  VIAF: 142248559   WorldCat (עם VIAF): 142248559 
תוצאות הפגזה רוסית. בספטמבר 2022 כוחות הצלה עדיין פעלו בעיר.
אנדרטה לזכר יהודי המקום שנספו בשואה
בית ספר ויצמן (נהריה)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בית ספר
 על שם:  חיים ויצמן
 כתובת:  דוד רמז 8, נהריה, ישראל
 מיקום:  נהריה
 מדינה:  ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1936–הווה (כ־88 שנים)
 מידות
 קומות:  בניין ישן 2 בניין חדש 3
 קואורדינטות:  33°00′20″N 35°05′36″E﻿ / ﻿33.0056469°N 35.0933063°E﻿ / 33.0056469; 35.0933063
 אתר בית הספר
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) בית ספר ויצמן(למפת הגליל המערבי רגילה) בית ספר ויצמן(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית ספר ויצמן(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית ספר ויצמן
 
בית ספר ויצמן הוא בית ספר יסודי, בית הספר הראשון שהוקם בנהריה.
היסטוריה

בית הספר הוקם בשנת 1936 כצריף עץ. בית הספר שימש כבית הספר הראשון בעיר נהריה ולמדו בו ילדים מגילאי 7 עד 17 והם למדו בו חמישה ימים בשבוע (בימים שישי ושבת שימש המבנה כבית כנסת). בבית הספר למדו התלמידים קריאה, כתיבה מתמטיקה וגרמנית. בשנת 1937 מונה שלמה רילף למנהל זמני של בית הספר. עם כניסתו לתפקיד, הוכנסו לתוכנית הלימודים גם תכנים מעשירים והשכלה כללית. בשנת 1939 עבר בית הספר למבנה בעל שני חדרים. כאשר התמנה ד"ר קלר למנהל הקבוע של בית הספר, היו בבית הספר כבר 60 תלמידים. בשנת 1946 כבר למדה בכל חדר כיתה אחת. כשהחלו לבנות בתי ספר נוספים בעיר, רצה קלר לתת שם לבית הספר. לשם כך, הוא פנה לנשיא מדינת ישראל דאז, חיים ויצמן וקיבל את הסכמתו לקרוא לבית הספר על שמו.
בשנות 60' בנו בניין חדש בשטח של בית ספר ויצמן,
הבניין הוא בגובה של שלוש קומות.
הכיתות בבניין הן כיתות ב-ד. כיום סוף שנת 21/22 יש בקירוב כ-700 תלמידים 25 כיתות ובממוצע יש בכיתה 28 תלמיד.
לקריאה נוספת

שאול מ. שאשא (עורך), לטייל בנהריה - מדריך למבקר בעיר (עמ' 39), ביחד, 2012
ביל/ביין

ביל/ביין (בגרמנית: Biel, בצרפתית: Bienne, באיטלקית: Bienna, ברומאנש: Bienna, בלטינית: Belenus; הכיתוב הרשמי הוא שילוב של השמות בגרמנית ובצרפתית: Biel/Bienne) היא עיר הבירה של המחוז הנושא את שמה שבקנטון ברן שבשווייץ.
העיר שוכנת על הגבול שבין החלק הדובר גרמנית שבשווייץ לבין החלק הדובר צרפתית והיא עיר דו-לשונית. שמה של העיר הוא כאמור בשתי השפות, הוא נכתב Biel/Bienne, והוא שמה הרשמי מאז 1 בינואר 2005 ובאופן בלתי רשמי הוא נכתב Biel-Bienne. עד אז נקראה העיר רק בשמה הגרמני.
ביל/ביין שוכנת למרגלות רכס ההרים הראשון של אזור הרי היורה, על המעבר היחיד באזור אל הרי היורה, על החוף הצפון-מזרחי של אגם ביל (ביין) והיא חולקת את הקצה המזרחי של האגם עם העיר האחות שלה, נידאו. ממערב לביל/ביין שוכנת העיר נשאטל, ממזרח שוכנת העיר זולותורן ומדרום-מזרח לה שוכנת בירת שווייץ, ברן. אוכלוסיית העיר מונה מעל 50,000 תושבים ויחד עם הערים המקיפות אותה היא מונה כמעט 90,000 תושבים.
היסטוריה > התקופה הפרהיסטורית

חופיו של אגם ביל היו מיושבים לפחות מאז התקופה הנאוליתית. שרידיהם של שני יישובים נאוליתיים התגלו ב-1874 בוינגלץ. אלה הפכו להיות האתר הארכאולוגי של וינגלץ/האפן, שהוא חלק מבתי הכלונסאות הפרהיסטוריים בהרי האלפים שהוכרז ב-2011 כאתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו. מזרחית לאתר וינגלץ, התגלו שרידי יישוב מתקופת הברונזה. לאחר הכיבוש הרומי היה האזור חלק מהפרובינקיה הרומית גרמניה עילית. במהלך התקופה הרומית עברה הדרך הרומית מפטינסקה (Petinesca) אל פייר פרטואיס (Pierre Pertuis) או אל סלודורום (Salodurum, כיום זולותורן), דרך הכפר מט (Mett) שהוא כיום חלק מביל/ביין. יסודות המבנים ובית הקברות במט מהמאה ה-4 הם מסוף התקופה הרומית או תחנת משמר צבאית מראשית ימי הביניים.
אחת התאוריות לשמו של היישוב היא שהוא לקוח משמו של האל מהמיתולוגיה הקלטית, בלנוס, והיא מתבססת ככל הנראה על קיומו של המעיין המקודש הסמוך. יחד עם זאת לא נותרו מקורות כתובים שיאשרו תאוריה זו. על פי תאוריה נוספת העיר צמחה סביב למבצר מהתקופה הרומית המאוחרת. בעוד ששרידים למבצר כזה לא התגלו, כמה יסודות למבנים רומים התגלו ממזרח לעיר מימי הביניים.
העיר מוזכרת במקור משנת 1142 בשם apud belnam, שהיא עדות לכך על מקור שמה משמו של האל בלנוס. על פי הדעה העממית, שמה של העיר קשור למילה גרזן (בדיאלקט של ברן בשפה הגרמנית: bieli), ואמונה זו משתקפת בשני הגרזנים המופיעים בסמלה של העיר.
היסטוריה > ייסוד העיר

במאה ה-5 לספירה פלשו לאזור הבורגונדים ובימי הביניים הוא היה חלק מבורגונדיה העילית. במאות ה-6 וה-7 עברו לאזור סביב לנהר ביל האלמאנים דוברי הגרמנית אלמאנית ויצרו את הגבול הלשוני הקיים עד היום. במאה ה-8 הייתה האוכלוסייה הדוברת גרמנית לרוב על הגדה המזרחית של האגם. ב-999, בתקופה בה עוצבה האימפריה הרומית הקדושה, העניק רודולף השלישי, מלך בורגונדיה את האדמות סביב לאגם ביל לבישופות של בזל. באמצעות הבישוף של בזל, החלו הרוזנים של נשאטל, ומאוחר יותר הרוזנים של נשאטל-נידאו, לבסס את שלטונם על הגבעות שלמרגלות הרי היורה. ב-1140 בנו הרוזנים את טירת נידאו שבעיירה נידאו השכנה כדי לאבטח את אדמותיהם שעל הגדה המזרחית של האגם. ביל נבנתה ככל הנראה על ידי היינריך השני פון תון, הבישוף של בזל, בין השנים 1225 (מוזכרת אז בשם domum de Bilne) ו-1230 (מוזכרת אז בשם in urbe mea de Beuna). טירת ביל נבנתה זמן קצר לפני או אחרי ייסודה של העיר, כדי להוות גיבוי לטירת נידאו.
באופן רשמי נותרה ביל בתחום השיפוט של הבישוף של בזל מהמאה ה-11 ועד המאה ה-18. יחד עם זאת, ההיסטוריה המוקדמת של העיר רצופה בעימותים בין מועצת העיר לבין נציגיו של הבישוף. ב-1252, הצליחה מועצת העיר באופן חלקי להפוך אותה לעיר קיסרית חופשית. ב-1275 העניק רודולף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לביל כתב זכויות. מעמדה המשפטי של העיר התחזק ב-1296 כאשר חתם הבישוף פטר רייך פון ריכנשטיין על הסכם עם העיר. הסכם מקורי זה חוזק ב-1352 ונותר תקף עד 1798.
כנסיית העיר, כנסיית בנדיקטוס הקדוש, מוזכרת לראשונה ב-1228. הכנסייה הנוכחית נבנתה בין השנים 1451 – 1470 והיא נחשבת, לאחר קתדרלת ברן, למבנה מהתקופה גותית המאוחרת השני בחשיבותו בקנטון ברן.
היסטוריה > חלק מהקונפדרציה השווייצרית

למרות שהעיר נותרה חלק מאדמות הבישופות של בזל, החל מהמאה ה-13 החלה ביל לכרות בריתות עם אנשי האצולה והערים השכנות. ב-1279 היא כרתה ברית עם ברן. לאחר מכן נכרת ב-1311 ברית עם פריבור, ב-1334 עם זלותורן, ב-1342 עם מורטן וב-1395 עם לה נובוויל. ב-1352 הפכה הברית עם בזל לנצחית, שכן בזל עצמה הצטרפה לקונפדרציה השווייצרית הישנה. המחויבויות המנוגדות לבישוף של בזל ולברן הובילו לפריצתה של מלחמה ב-1367. במהלך המלחמה הועלתה ביל באש וטירת הבישוף הוחרבה. לאחר היכחדות השושלת של רוזני נושאטל-נידאו ב-1375, החלה השפעתו של הבישוף סביב לאגם ביל לדעוך. ב-1388 השיגה ברן שליטה על טירת נידאו ועל העיר נידאו. אף על פי כן, החזיר הבישוף לעצמו את השליטה להלכה על בין. שני הכוחות שנאבקו זה בזה על השליטה בביל במשך 400 שנים ומנעו מהעיר להיות עצמאית באופן מלא.
ביל נחשבה לשותפה של הקונפדרציה השווייצרית הישנה במהלך המאה -15 ולאחר שהיא השתתפה במלחמות הבורגונדיות, ב-1494 היא הוכרה כחברה מלאה בקונפדרציה. אף על פי שביל נותרה להלכה תחת שלטונם של הבישופים הקתולים של בזל, ב-1528 היא המירה את אמונתה לנצרות הפרוטסטנטית.
גאוגרפיה

שטחה של ביל/ביין הוא 21.3 קמ"ר. מתוכם 8% משמשים לחקלאות, 45.4% הם שטחים מיוערים, 45.5% הם שטחים בנויים, 0.6% הם שטחי נהרות ואגמים ו-0.7% הם שטחים בלתי מעובדים.
העיר שוכנת למרגלותיהם הדרומיים של הרי היורה על הקצה המזרחי של אגם ביל. היא כוללת את הכפר ביל/ביין, את ויגלץ (מאז 1900), את בוזינגן (מאז 1917) ואת מדרטש ומט (מאז 1920).
דמוגרפיה

נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסיית ביל/ביין 53,667 תושבים. נכון לשנת 2000 היה שיעור דוברי הגרמנית בעיר 55.4%. צרפתית היא השפה השנייה בעיר כש-28.1% דוברים מהתושבים דוברים אותה. העיר היא דו לשונית באופן רשמי (העיר הדו-לשונית הגדולה ביותר בשווייץ). בשנים האחרונות מנצלת העיר את ייחודה הלשוני כיתרון כלכלי והיא הפכה למרכז התקשורת של שווייץ. כמה מוקדי שירות הוקמו בביל/ביין ובסביבתה, בנוסף למגזרי התעסוקה המסורתיים.
הערות שוליים

1 2  משרד הסטטיסטיקה הפדרלי של שווייץ
↑  הערך מט במילון ההיסטורי של שווייץ (בגרמנית)
↑  משרד הסטטיסטיקה הפדרלי של שווייץ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566705905171  BnF: cb11865966j (data)  GND: 4006509-1  HDS: 000222  LCCN: n81140227  MusicBrainz: 05347993-3f94-4ac8-b14a-e1a7a03b055f  NKC: ge406405  VIAF: 167599217   WorldCat (עם VIAF): 167599217
בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול

| --- | --- |
בית ספר הוכשטיין, לשעבר הכנסייה הפרסביטריאנית המרכזיתבית ספר הוכשטיין, לשעבר הכנסייה הפרסביטריאנית המרכזית
 קונסרבטוריון
 על שם:  דייוויד הוכשטיין 
 תקופת הפעילות:  2 בינואר 1920 – הווה (104 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  43°09′21″N 77°36′57″W﻿ / ﻿43.1559°N 77.6158°W﻿ / 43.1559; -77.6158
 hochstein.org
  (למפת ניו יורק מוגדלת) אולבני ניו יורק באפלו רוצ'סטר יונקרס סירקיוז יוטיקה ורמונט מסצ'וסטס קונטיקט האוק. האטל. ניו ג'רזי  פנסילבניה אירי ימת אונטריו קנדהבית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול(למפת ניו יורק רגילה) אולבני ניו יורק באפלו רוצ'סטר יונקרס סירקיוז יוטיקה ורמונט מסצ'וסטס קונטיקט האוק. האטל. ניו ג'רזי  פנסילבניה אירי ימת אונטריו קנדהבית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול
 
בית ספר הוכשטיין (באנגלית: The Hochstein School), לשעבר "בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול", הוא בית ספר לבני כל הגילים ברוצ'סטר, מדינת ניו יורק. בית הספר נוסד בשנת 1920.
היסטוריה

דייוויד הוכשטיין היה כנר בעל שם עולמי, בן רוצ'סטר. כאשר נהרג במתקפת מז-ארגון במלחמת העולם הראשונה באוקטובר 1918, חברו אישים כג'ורג' איסטמן ואמילי סיבלי ווטסון לתושבי רוצ'סטר אחרים ביצירת "יישוב בית הספר למוזיקה על שם דייוויד הוכשטיין". מדינת ניו יורק הכירה בבית הספר בשנת 1920.
ב-1976 היה "הוכשטיין" לבית הספר הראשון ללא הענקת תארים שזכה להכרת האיגוד הארצי של בתי ספר למוזיקה בארצות הברית.
מבנים

בית הספר נפתח לראשונה במעון משפחת הוכשטיין בשד' ג'וזף וכלל 250 תלמידים. עד 1928 גדל בית הספר מעבר לקיבולת הבניין. אזרחים בעלי עניין אספו כספים להקמת מבנה חדש ברח' הולצר מס' 12. בכתובת זו נשאר המוסד עד 1975, כאשר הצורך במרחב גדול יותר אילץ אותחו ליבור למבנה, שהיה לפנים של הכנסייה הפרסביטריאנית המרכזית בשד' פליימות'. ב-1978 נקנה הבניין תמורת דולר אחד, "שנחשב למחיר ראוי לאור המסורת הוותיקה של חשיבות המוזיקה בבית זה של עבודת האל."
אולם המופעים של הוכשטיין הוא החלל המקודש לפנים של הכנסייה הפרסביטריאנית המרכזית, ששופץ ועוצב באופן מלא להתאים לייעודו החדש. הוא משמש למופעי תלמידים ולקונצרטים של קבוצות מן החוץ. פעם בשבוע, משודרים קונצרטים מאולם המופעים כחלק מסדרת הקונצרטים "בשידור חי מהוכשטיין" של ערוץ WXXI-FM.
הערות שוליים

↑  [ http://hochstein.org/About/Presidents-Welcome ברכת נשיא הוכשטיין]
↑  ארגון הוכשטיין, היסטוריה
↑  אתר בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול
↑  אתר בית הספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול, אולם המופעים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n89103411  MusicBrainz: 880ebc66-1dd5-4638-b3a0-08c3ca093e68  VIAF: 156057329   WorldCat (עם VIAF): 156057329
ג'ון סטטסון

ג'ון צ'ארלס סטטסון (באנגלית: John Charles Stetson;‏ 6 בספטמבר 1920 - 1 באוגוסט 2007) היה מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית בשנים 1977–1979.
ביוגרפיה

ג'ון סטטסון נולד בשיקגו, אילינוי. הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה בהנדסת אווירונאוטיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ב-1943 והחל לעסוק בתחום. במלחמת העולם השנייה הוא שירת כקצין קשר בצי ארצות הברית. לאחר המלחמה הוא שב לעסוק בהנדסה. ב-1951 הוא קיבל משרת ייעוץ בחברה לייעוץ טכנולוגי "בוז אלן המילטון". ב-1963 הוא היה לנשיא בית ההוצאה "יוסטון פוסט". טרם מינויו כמזכיר חיל האוויר עמד סטטסון בראש החברה לאספקת צורכי משרד "א. ב. דיק".
סטטסון מונה כמזכיר חיל האוויר באפריל 1977 ובתפקיד זה הוא כיהן עד מאי 1979.
ג'ון גיי

| --- | --- |

 לידה:  30 ביוני 1685 ברנסטפייל, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  4 בדצמבר 1732 (בגיל 47) לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה 
 מקום קבורה:  מנזר וסטמינסטר 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  שירה, מחזאות 
 יצירות בולטות:  אופרת הקבצנים 
 
ג'ון גיי (באנגלית: John Gay;‏ 30 ביוני 1685 – 4 בדצמבר 1732)
היה משורר ומחזאי אנגלי. הוא זכור ביותר הודות ל"אופרת הקבצנים" (1728), שאת המוזיקה לה כתב יוהאן כריסטוף פפוש. הדמויות, ביניהן קפטיין מקהית' ופולי פיצ'ם, היו לשמות שגורים בפי כל.
רשימת יצירות חלקית

"מצבה הנכחי של השנינות, - 1711
"הספורט הכפרי" - 1713
"שבוע של רועה" - 1714
"איך קוראים לזה" - 1715
"טריוויה, או אמנות ההליכה ברחובות לונדון" - 1716
"אקיס וגלאטיאה" - 1718
"פואמות על אירועים אחדים" - 1720
"חמישים ואחד משלים מחורזים" - 1727
אופרת הקבצנים - 1728
"פולי" - 1727
"אכילס" - 1733
"רעיה במצוקה" - 1734
"משלים" - 1738
"יין"
בית מאירוביץ

| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  ראשון לציון 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°57′51″N 34°48′16″E﻿ / ﻿31.96413056°N 34.80446944°E﻿ / 31.96413056; 34.80446944
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) בית מאירוביץ(למפת גוש דן רגילה) בית מאירוביץ(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית מאירוביץ(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית מאירוביץ  he בית מאירוביץhe בית מאירוביץמפת  __ ראשון לציון (in English: Rishon LeZion)  __ בית דגן (in English: Beit Dagan) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ חולון (in English: Holon), __ בת ים (in English: Bat Yam) ממזרח: __ מועצה אזורית שדות דן (in English: Sdot Dan Regional Council) מדרום: __ באר יעקב (in English: Be'er Ya'akov), __ נס ציונה (in English: Ness Ziona), __ מועצה אזורית גן רווה (in English: Gan Raveh Regional Council) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) תחום בתוך שטח העיר: __ שפד"ן (in English: Shafdan) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית מאירוביץ - ראשון לציון - עוגן החיזוק ובראשו האות M
בית מאירוביץ הוא מהבתים הראשונים שנבנו בראשון לציון. נבנה ב-1888 על ידי מנשה מאירוביץ למגוריו ולמגורי משפחתו. הבית הוגדר כאתר מורשת.
ההיסטוריה של הבית

בית מאירוביץ הוא בין הבתים הראשונים שנבנו במושבה ראשון לציון. נבנה, ב-1888, ברחוב רוטשילד 21 על ידי איש ביל"ו מנשה מאירוביץ על חלקת אדמה שניתן לו על ידי זאב אברמוביץ שהיה אביהן של שתי נשותיו של מאירוביץ.
הבית כלל 2 קומות. בקומה התחתונה נבנה מטבח, חדר אוכל, חדר ילדים וחדר עבודה ששימש לעיבוד תוצרת חקלאית כמו כבישת זיתים, קילוף שקדים ועוד. בקומה העליונה נבנה חדר אורחים וחדר שינה. הבניין נבנה מאבני כורכר שנכרו במחצבה בקרבת המושבה. בחזיתו, הפונה לרחוב רוטשילד, נבנתה מרפסת מהודרת ומעליה הכתובת תרמ"ג ביל"ו 1883. מימין לכתובת בולט עוגן חיזוק שבראשו האות M לציון שמו של בעל הבית מנשה מאירוביץ.
הבית שימש את מנשה מאירוביץ עד פטירתו ב-1949 לאחר מכן שימש הבית את בנו זאב מאירוביץ עד פטירתו בשנת 2000. הבית הועבר לרשות עיריית ראשון לציון, הוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, ומיועד להיות מוזיאון למורשת ביל"ו ושלוחה של המוזיאון לתולדות ראשון לציון.
ב-1900 נוסדה בבית זה התאחדות מושבות יהודה ממנה צמחה ב-1920 התאחדות האיכרים בישראל.
לקריאה נוספת

רחל גיסין, בית מנשה מאירוביץ - אחרון הביל"ויים, בתוך: זאב ענר (עורך), סיפורי בתים: סיפורם של שבעים בתים בתולדות ההתיישבות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1988, עמ' 203–205
הערות שוליים

↑  מאירוביץ היה "אחרון הביל"ויים" וזכה לראות בהקמת המדינה
ג'מילה ח'יר

| --- | --- |

ג'מילה ח'יר במפעל הסבונים בפקיעין
 לידה:  1940 (בת 84 בערך)
 מדינה:  ישראל
 מקום מגורים:  פקיעין
 כינויים נוספים:  סבתא ג'מילה
 ידועה בשל:  הקמת מפעל סבון המיוצר משמן זית ומעשבי מרפא
ג'מילה ח'יר (נולדה ב-1940) הידועה כסבתא ג'מילה, היא ישראלית-דרוזית, המייצרת מוצרי קוסמטיקה טבעית, המתבססים על שמן זית טהור למאכל ועשבי מרפא. בשנת 2006, ביום העצמאות ה־58 למדינת ישראל, השיאה ג'מילה משואה, עבור פועלה למען פיתוח הגליל.