stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלזירה
עלילה > מערכה ראשונה

אלווארו מודיע כי עקב גילו המבוגר וחולשתו, הוא מעביר את השלטון לבנו, גוזמאנו. זה האחרון מכריז כי הדבר הראשון שיעסוק בו הוא עשיית שלום עם הילידים. אטאליבה תומך בגוזמאנו, והשניים מסכמים כי אלזירה תינתן לגוזמאנו כחלק מהסכם השלום. אטאליבה אומר לגוזמאנו כי אלזירה אינה מוכנה עדיין להיות לו לאישה. גוזמאנו מבין כי אהבה מהעבר עדיין מקננת בה, ולוחץ על אטאליבה לשכנע אותה להנשא לו.
כשאביה נכנס, מתעוררת אלזירה אך עדיין בהשפעת החלום שחלמה על זאמורו, למרות שהיא חושבת כי הוא מת, היא מאמינה כי הוא עדיין אוהב אותה. היא נזכרת בחלום אחר, בו ברחה מפני גוזמאנו בסירה. אטאליבה מנסה לשכנע את אלזירה להנשא לגוזמאנו, אך ללא הצלחה, כשלפתע נכנס זאמורו. בחושבה כי הוא מת, בטוחה אלזירה כי היא רואה את רוח הרפאים שלו, אך עד מהרה היא מגלה כי אהובה מעולם לא מת. השניים מתאחדים ונשבעים אמונים זה לזה. גוזמאנו מגיע ורואה את השניים יחד, הוא מורה לאסור את זאמורו ולהוציאו להורג באופן מיידי. הילידים מכריזים התקפה על לימה, ואלווארו מספר לגוזמאנו כי זאמורו הציל אותו ממוות בטוח. גוזמאנו משחרר את זאמורו, ואומר לו כי ייפגשו בשדה הקרב.
עלילה > מערכה שנייה

זאמורו, שהוביל מתקפה נגד הכובשים הספרדים, נשבה ומובא בפני גוזמאנו. הלה גוזר את דינו שוב למיתה. אלזירה מתערבת ומתחננת כי ירחם עליו. גוזמאנו מסכים לחון את זאמורו אם אלזירה תסכים להנשא לו. אלזירה מסכימה בחוסר רצון.
הילידים המובסים חשים מושפלים ומדוכאים, אך הם שמעו כי זאמורו הצליח לברוח בתחפושת של חייל ספרדי. זאמורו מופיע, אך חש מושפל ומבוזה. כשהוא שומע כי אלזירה הסכימה להנשא לגוזמאנו, הוא נשבע לנקום ויוצא בחמת זעם אל עבר הארמון.
ברגע בו החתונה עומדת להתחיל, חייל ספרדי גוחן ודוקר את גוזמאנו. להפתעתה של אלזירה, זהו זאמורו. בכוחותיו האחרונים מספר גוזמאנו לזאמורו כי אלזירה הסכימה להנשא לו רק כדי להציל אותו, וכי הוא מוחל לזאמורו על מעשהו ומברך את הזוג. גוזמאנו מת כשאביו מברך אותו.
הערות שוליים

↑  Schlitzer, Franco, "Verdi's Alzira at Naples" (April 1954). Music & Letters, 35 (2): pp. 125-127.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb139205467 (data)  GND: 300165064  LCCN: no96005575  MusicBrainz work: ec06a274-9c68-4b05-8597-4aadcc24ef76  VIAF: 183477735   WorldCat (עם VIAF): 183477735
באפלו ביל

| --- | --- |

 לידה:  26 בפברואר 1846 Le Claire, ארצות הברית 
 פטירה:  10 בינואר 1917 (בגיל 70) דנוור, ארצות הברית 
 שם לידה:  William Frederick Cody 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  Lookout Mountain 
 בן או בת זוג:  Louisa Frederici 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  מדליית הכבוד 
 חתימה:   
 buffalobill.org
 
ויליאם פרדריק "באפלו ביל" קודי (באנגלית: William Frederick "Buffalo Bill" Cody;‏ 26 בפברואר 1846 - 10 בינואר 1917) היה סייר/גשש בצבא האיחוד ובצבא ארצות הברית, צייד ביזונים ("באפלו"), אמרגן ויוצר מופע המערב הפרוע. אחת מהדמויות הססגוניות של המערב הישן של אמריקה אשר עלילותיו יצרו במידה מסוימת את תדמיתו של "המערב הפרוע". בשנת 1872 הוענקה לו על שירותו מדליית הכבוד של צבא ארצות הברית.
שנים ראשונות

קודי נולד בטריטוריית איווה (לימים מדינת איווה). אביו התנגד לעבדות, בניגוד לדעת רבים באזורו והמשפחה סבלה התנכלויות מצד ההמון. בהיותו בן 11 נדקר אביו במהלך התנפלות, קודי הצעיר רכב לבדו 30 קילומטרים על מנת להשיג לאביו עזרה, אך לבסוף מת אביו מפצעיו. לאחר מות אביו עזר קודי בפרנסת המשפחה כאשר שימש כנער-שליח שנסע עם שיירות קרונות למערב ובחזרה ונשא חבילות ומסרים שונים.
בגיל 12 הצטרף לצבא כגשש על מנת להוביל את הכוחות ליוטה על מנת לדכא את המרד-כביכול של בריגהם יאנג. לפי עדותו בתקופה זו הרג לראשונה אינדיאני.
בגיל 14 הצטרף לשירות הדואר הרכוב של קליפורניה, ה"פוני אקספרס". הדואר הועבר מהמערב לרחבי ארצות הברית על ידי רוכבים בודדים שחצו את ערבות המישורים הגדולים תוך התמודדות עם הסכנות השונות שבדרך והיווה ערוץ תקשורת חיוני בתקופת הבהלה לזהב ומלחמת האזרחים האמריקנית.
שירות צבאי

ב-1863, בן 17, התגייס לגדוד הפרשים השביעי של קנזס. הוא שירת בצבא עד 1872. הוא שימש כסייר, עקב אחר אינדיאנים, ניהל פעילות קומנדו כאיסוף מודיעין, הנחת מארבים וצליפה ממרחק וכמו כן דאג לאספקת בשר ביזונים על ידי צייד. בתפקידו כצייד גם דאג לאספקת בשר לעובדי מסילת הברזל קנזס-פסיפיק. בשמונה חודשים ב-1867–1868 הרג כ-4,800 ביזונים.
בינואר 1872 הגיע לאמריקה אלכסיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בנו של הצאר אלכסנדר השני. במהלך מסעו הוא ביקש לצוד ביזונים בערבות והופנה אל קודי כדי שיארגן את הציד. הציד היה מופע ראווה רחב היקף שכלל ליווי גדוד פרשים, תזמורת צבאית ומחנות אוהלים שהוקמו בלילות והתקיימו בהם מופעי קליעה ורכיבה להנאת פמליית הדוכס. במהלך ימי הציד ארגן קודי פגישה בין התיירים הרוסים לבין לוחמי שבט הסו. קודי ארגן לדוכס ולפמלייתו ציד נוח ואיפשר לו להרוג ביזון מקרוב ביריית אקדח.
קודי הבחין שהוא מוכשר במיוחד בהצגת חוויית המערב לתיירים, הן מבחינה ארגונית והן מבחינת טוויית עלילה מרתקת ורבת חוויות, חלקן אותנטיות וחלקן מבוימות והחליט ליצור מופע נודד שיציג את המערב הפרוע לאזרחים ותיירים.
מופע המערב הפרוע של באפלו ביל

בדצמבר 1872 הופיע קודי לראשונה בשיקגו עם המופע שלו שנקרא "סיירי הערבה" (The Scouts of the Prairie). מדובר היה במופע בתבנית וודוויל מעורב בקרקס שנע סביב תמות של המערב הפרוע כגון בוקרים, מלחמה באינדיאנים ואורחות-חייהם, מופעי רכיבה וקליעה למטרה וציד ביזונים. קודי תיבל את האירועים המסעירים שהוצגו בזירה פתוחה בסיפורי עלילותיו. ב-1883 שידרג את המופע בנברסקה וקרא לו "המערב הפרוע של באפלו ביל". מאוחר יותר, כאשר קמו לו מתחרים וחקיינים רבים, הרחיב את המופע ל"מערב הפרוע של באפלו ביל וקונגרס הרוכבים הקשוחים העולמי". בהצגה נטלו חלק רוכבים מונגולים, גאוצ'וס מדרום אמריקה, אינדיאנים, ערבים ועוד. אחד משיאי המופע היה השתתפותם במופע של דמויות אמיתיות שעשו להם שם אגדי כמו המנהיג האינדיאני האגדי פר רובץ והצלפית אנני אוקלי.
ב-1886 הופיע בניו יורק בקיץ בסטטן איילנד ובחורף במדיסון סקוור גארדן.
ב-1887 לרגל יובל מלוכתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת יצא המופע לסיבוב הופעות בלונדון ובערים נוספות. המופע חנה במנצ'סטר במשך חמישה חודשים לפני שהמשיך לסיור נרחב באירופה. ב-1890 הופיע בפני האפיפיור לאו השלושה-עשר. כאשר חזר לארצות הברית הקים אוהלי מופעים לצד התערוכה העולמית של שיקגו (1893).
ב-1894 הסריט תומאס אלווה אדיסון סרט אילם שהנציח את יכולת הקליעה של אנני אוקלי בשם The "Little Sure Shot" of the "Wild West ("קליעה-בטוחה-קטנה מן המערב הפרוע") והפך לידיד אישי של אוקלי וקודי. הוא הקים עבור המופע תחנת כוח להפקת חשמל אשר הייתה, לדבריו, הגדולה בעולם באותה עת. בתמורה הופיעו אינדיאנים משתתפי המופע של באפלו ביל בסרטיו של אדיסון.
מספר עדויות טוענות שב-1876, במהלך סיור הופעות, קירקף קודי אינדיאני כנקמה על מותו של הגנרל ג'ורג' ארמסטרונג קסטר.
באותה עת היה באפלו ביל "הידוען האמריקאי המוכר ביותר בעולם".
חייו בוויומינג

המערב הפרוע של באפלו ביל השתנה במהירות עם מסילות ברזל שחצו את הערבות, עדרי הביזונים שנמנו במיליונים נכחדו כמעט כליל והסדרים חוקיים ומדיניים הצרו את צעדי הרוכבים הפרועים. קודי הרוויח כסף רב במופעים והחליט להתיישב. בשנת 1897 רכש קודי עם שותפים את זכויות המים להשקיית אגן ביג הורן (Big Horn Basin) מנהר השושוני (Shoshone River). אולם לא היה די בכספם של השותפים על מנת להקים מאגרי מים ורשת תעלות והפרויקט הפרטי נתקע. ב-1903 שכנע קודי את הממשל הפדרלי להשקיע בהשקיית האזור באמצעות פיתוח פרויקטים להשקיה. היה זה אחד מפרויקטי המים הפדרליים הראשונים במערב. מהנדסי השקיה המליצו על בניית סכר בערוץ השושוני, הסכר הוקם בין השנים 1905–1910 ונקרא עם השלמתו "סכר באפלו ביל" (Buffalo Bill Dam).
ב-1895 ייסדו קודי וחבריו את העיירה קודי בצפון-מערב ויומינג. ב-1902 פתח בעיירה בית מלון בשם "Irma Hotel" על שם בתו, בתקווה לפתח את התיירות באזור, ולנצל את הגעת מסילת הרכבת למקום והסדרת הפארק הלאומי ילוסטון הסמוך לביקורי תיירים. בנוסף, עסק בגידול בקר.
מתוך היכרותו הבלתי אמצעית עם תרבות האינדיאנים ועם הטבע האמריקאי ובכללו עדרי הביזונים שטבח בצעירותו, נרתע מהשינויים שהביאה המודרניזציה והפך ללוחם למען זכויות האינדיאנים ושימור הטבע.
מותו

בחורף 1917 נסע קודי עם משפחתו לאחותו בדנוור, קולורדו. הוא חש ברע וב-10 בינואר נפטר מכשל בכליות, הוא הוטבל לכנסייה קתולית על ערש דווי על ידי כומר מקומי. עם מותו קיבלה משפחתו תנחומים מג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, וילהלם השני, קיסר גרמניה, ונשיא ארצות הברית, וודרו וילסון.
בתרבות

דמותו של באפלו ביל הפכה לייצוגית והופיעה בסרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה ומחזות זמר. בהם ניתן למנות את אנני אוקלי אשת לפידות, בוננזה, "שיעור ההיסטוריה של שור יושב" (סרט בבימויו של רוברט אלטמן ובכיכובו של פול ניומן כבאפלו ביל), "פוני אקספרס" (1953; גולם על ידי צ'רלטון הסטון). שירה של להקת הביטלס "The Continuing Story of Bungalow Bill" מושפע מדמותו.
דמותו של הנבל העיקרי בסרט שתיקת הכבשים גם קרויה "באפלו ביל", אך ללא קשר אליו.
לקריאה נוספת

Carter, Robert A. (2002). Buffalo Bill Cody: The Man Behind the Legend. Wiley. ISBN 978-0471077800
Louis S. Warren, Buffalo Bill's America: William Cody and the Wild West Show, Knopf, 2005 ISBN 978-0375412165
Michael E. Goodman, Buffalo Bill Cody: Legends of the West, Creative Education, 2005 ISBN 978-1583413364
הערות שוליים

↑  Carter, Robert A. (2002). Buffalo Bill Cody: The Man Behind the Legend. Wiley. pp. 512. ISBN 978-0471077800.
↑  The life of Hon. William F. Cody, known as Buffalo Bill, the famous hunter, scout and guide. An autobiography, F. E. Bliss. Hartford, Conn, 1879 Digitized from the Library of Congress.
↑  Cody, Col. William F: "The Adventures of Buffalo Bill Cody", 1st ed. page viii. New York and London: Harper & Brother, 1904
↑  "William "Buffalo Bill" Cody". World Digital Library. 1907. נבדק ב-2013-06-02.
↑  Could building site be burial ground of the lost warrior from Buffalo Bill's show?
↑  רשומת הסרט בספריית הקונגרס
↑  ביוגרפיה של אנני אוקלי
↑  BUFFALO BILL HISTORY, Buffalo Bill as Reported in Newspapers
1 2  Wilson, R.L. (1998). Buffalo Bill's Wild West: An American Legend. Random House. pp. 316. ISBN 978-0375501067.
↑  Lloyd, J & Mitchinson, J: "The Book of General Ignorance". Faber & Faber, 2006
↑   "Buffalo Bill and the Indians, or Sitting Bull's History Lesson", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑   "Pony Express", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259281605171  PLWABN: 9810673463505606  BIBSYS: 10051735  BNE: XX848547  BnF: cb11957544k (data)  CANTIC: a10892941  GND: 118517244  ISNI: 0000 0003 6861 8766  LCCN: n80024458  MusicBrainz: 67039405-f312-4a94-a36c-110dbdd4bb4f  NARA: 10581202  NKC: jn19981000357  NLA: 35029325  NTA: 072175109  SELIBR: 181919  SNAC: w6gq6x36  SUDOC: 027561526  TePapa: 64608  Trove: 802556  VIAF: 315943449   WorldCat (עם VIAF): 315943449 
באפלו ביל, 1875
הדוכס הגדול אלכסיי הורג ביזון ביריית אקדח במהלך הציד הגדול, 15 בינואר 1872
כרזה של מופע באפלו ביל מ-1899
פר רובץ ובאפלו ביל, 1885
אנדרטת באפלו ביל בקודי, ויומינג
קודי ב-1903
כוחו של גורל

| --- | --- |

 מידע כללי
 מלחין:  ג'וזפה ורדי
 לבריתן:  פרנצ'סקו מריה פיאבה 
 תאריך יצירה:  1861 
 מבוסס על:  Don Álvaro o la fuerza del sino 
 סוגה:  אופרה 
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  4
 זמן התרחשות העלילה:  סביבות 1750
 מקום התרחשות העלילה:  ספרד ואיטליה
 תפקידים
 המרקיז של קלטראבה (בס)  דונה לאונורה (סופרן) - ביתו  דון קרלו די ורגס (בריטון) - בנו  דון אלווארו (טנור) - אהובה של לאונורה  פרֶציוֹזילה (מצו סופרן)- צועניה  קוּרה (מצו סופרן) - משרתת של לאונורה  ראש העיר (בס)  טראבוּקוֹ (טנור) - מוביל פרדות  האב גוארדיאנו (בס) - ראש המנזר  האח מליטוֹנֶה (בריטון) - נזיר  רופא (טנור)  מקהלות - איכרים, חיילים, משרתים, נזירים
 
כוחו של גורל (באיטלקית: La forza del destino) היא אופרה בארבע מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי, ללברית באיטלקית מאת פרנצ'סקו מריה פיאבה המבוססת על הדרמה "Don Álvaro, o La fuerza del sino" מאת אנחל דה סאוודרה (1835), וסצנה מתוך המחזה וולנשטיין של פרידריך שילר.
הופעת הבכורה התקיימה ב-10 בנובמבר 1862, בתיאטרון בולשוי בסנקט פטרבורג.
היסטוריה

האופרה הוזמנה על ידי בית האופרה בסנקט פטרבורג, וורדי נסע בחורף לרוסיה להצגת הבכורה. שנה לאחר מכן הוצגה האופרה תחת השם "דון אלווארו" ברומא ובמדריד בנוכחות אנחל דה סאוודרה, כותב המחזה המקורי. מאוחר יותר, ורדי שינה מעט את האופרה, עם תוספות מאת אנטוניו גיזלנצוני. גרסה זו, שהוצגה לראשונה ב-27 בפברואר 1869 בלה סקאלה במילאנו, היא הגרסה המקובלת כיום. ההבדלים העיקריים בין הגרסאות הן האוברטורה החדשה (במקום פרלוד קצר), סצנה נוספת במערכה השלישית, הדו-קרב של אלווארו וקרלו, וכן אלווארו נשאר בחיים לעומת הגרסה המוקדמת בה התאבד. המוזיקולוג פיליפ גוסה יצר גרסה המחברת בין הגרסאות, והיא הוצגה לראשונה באופרה של סן פרנסיסקו בשנת 2005.
זמרים רבים מהאסכולה האיטלקית הרגישו כי האופרה מקוללת. בשנת 1960 בהופעה של האופרה במטרופוליטן אופרה (עם רנאטה טבאלדי בתפקיד לאונורה), נפל הבריטון לאונרד וורן, מיד משסיים לשיר Morir, tremenda cosa - "המוות, דבר עצום" ומת מאירוע מוחי. גם הזמר לוצ'אנו פבארוטי נמנע מלשיר את התפקיד באופרה.
עלילה > מערכה ראשונה

דון אלווארו הוא בן אצולה צעיר מדרום אמריקה, המתגורר בסביליה. במוצאו הוא חצי אינדיאני, מאחר שאימו היא ממשפחת המלוכה של האינקה. הוא מאוהב בדונה לאונורה, בת המרקיז והם רוצים להתחתן. לאונורה בהכירה את אביה, יודעת כי הוא לעולם לא יסכים לנישואיה עם "בן תערובת" נחות. לכן היא מסכימה לעזוב את משפחתה ואת מולדתה, לברוח עם דון אלווארו ולהתחתן. אלווארו בא לאסוף אותה, והיא מבקשת ממנו להישאר עוד יום אחד במחוזות ילדותה. אלווארו חושב שיש בליבה רגשי חרטה, ומאשים אותה כי אינה אוהבת אותו. בעקבות ההאשמה מסכימה לאונורה לברוח מיד, אך באותו רגע נכנס המרקיז ומגלה אותם יחד. המרקיז זועם על אלווארו שפיתה את לאונורה. אלווארו נכנע מיידית, מוריד את חרבו וזורק את אקדחו לפינה. האקדח שהיה טעון פולט כדור שפוצע את המרקיז פצעי מוות. בעודו גוסס, מקלל המרקיז את ביתו. המרקיז מת ולאונורה המזועזעת ואלווארו בורחים. במנוסתם הם מאבדים זה את עקבותיו של זה.
עלילה > מערכה שנייה

דון קרלו, אחיה של לאונורה המחפש אותה ואת אלווארו כדי לנקום, נכנס בלווית סטודנטים לפונדק, הוא מחופש לסטודנט ומציג עצמו בשם פרדה (Pereda). פרנציוזילה הצועניה נכנסת לפונדק ומספרת כי באיטליה פרצה מלחמה נגד גרמניה. היא מעודדת את כולם להתגייס.
לאונורה, מחופשת לנער, בדרכה למנזר להעביר שם את חייה, בחושבה שאהובה מת. היא נכנסת לפונדק, מזהה את קרלו ומתחבאת. כאשר קרלו נשאל לעיסוקו, הוא משיב בבלדה, מתוכה מבינה לאונורה כי אלווארו עודנו בחיים.
לאונורה מגיעה למנזר (האריה: Sono giunta! . . . Madre, pietosa Vergine, הגעתי! תודה לאל!). האח מליטונה מסרב להכניסה, אך היא מבקשת שיקרא לאב המנזר האב גוארדיאנו. אב המנזר מתיר לה להצטרף למנזר, אך היא בוחרת להתבודד במערה בקרבת מקום. גוארדיאנו מוסר לה פעמון בו תוכל להזעיק עזרה בשעת חירום. אב המנזר מספר כי במערה מתבודד נזיר, ומקלל את מי שיפר את בדידותו.
עלילה > מערכה שלישית

דון אלווארו ודון קרלו מצטרפים לצבא האיטלקי בשמות בדויים. דון אלווארו, שמציג עצמו כדון פדריקו הררוס (Don Federico Herreros), חושב שלאונורה מתה ומבכה את מר גורלו. בלילה אחד הוא מציל את דון קרלו שהסתבך בקטטה. דון קרלו, המסתתר תחת השם דון פליקס בורנוס (Don Felix Bornos) אסיר תודה אליו. השניים הופכים לידידים קרובים.
באחד הקרבות נפצע דון אלווארו ומובל על אלונקה אל תוך הבית. דון קרלו נכנס ומודיע כי יוענק לאלווארו "אות מסדר קלאטראווה" לציון הגבורה ואמץ הלב שהפגין. למשמע שם משפחת אהובתו, מצטמרר אלווארו, ותגובה זו לא נעלמת מעיני קרלו. אלווארו מוסר לקרלו מפתח לתיבה בה מונחים חפציו ומורה לו להשמיד את כל המסמכים שבתוכה לאחר מותו בלי לפתוח אותם. לאחר שאלווארו מוצא מהחדר, לא מתאפק קרלו ופותח את המסמכים במטרה לגלות את זהותו האמיתית של אלווארו. כשהוא מגלה את תמונת לאונורה, הוא בטוח שמצא את רוצח אביו, הוא מחליט להמתין להחלמת אלווארו כדי לרצוח אותו.
דון קרלו חושף את זהותו האמיתית בפני דון אלווארו שהבריא, ומזמין אותו לדו-קרב. כשאלווארו מגלה שלאונורה חיה, הוא מנסה להימנע מעימות עם קרלו, אך קרלו אינו מוותר, ורק בהתערבות החיילים האחרים השניים מופרדים. אלווארו מחליט לנטוש את החרב ולעבור אף הוא לחיים שלווים במנזר. טרבוקו, נהג הפרדות מנסה למכור את מרכולתו לחיילים, האח מליטונה מטיף להם על חייהם ללא יראת האל ואילו פרציוזילה מעודדת את רוחם בשיר מלחמה (Rataplan, rataplan, della gloria).
עלילה > מערכה רביעית

אלווארו נמצא במנזר מזה זמן תחת השם האח רפאלו. האח מליטונה מחלק מזון לעניים, והם משווים בין אפיו הרגזני לבין התנהגותו הנדיבה של האח רפאלו. דון קרלו מגיע לשערי המנזר ומבקש ממליטונה לקרוא לאח רפאלו. אלווארו מגיע, ומתחנן בפני קרלו שיעזוב אותו במנוחה, אך קרלו עולב בו, אלווארו יוצא לדו-קרב (דואט: Le minacci, i fieri accenti).
לאונורה מתפללת לשלום אהובה (Pace, pace mio Dio!) שומעת צעדים ונכנסת למערה. אלווארו וקרלו מגיעים תוך כדי הקרב, אלווארו פוצע את קרלו אנושות. אלווארו נכנס למערה לבקש את עזרת הנזיר, ולאונורה מצלצלת בפעמון. השניים מזהים זה את זה ואלווארו מספר לה מה אירע. לאונורה רצה אל אחיה וגוחנת לראות את מצבו והוא דוקר אותה בליבה. האח גוארדיאנו מגיע לצלילי הפעמון ומתפלל יחד עם אלווארו בשעה שלאונורה נופחת את נשמתה בזרועות אהובה.
יוחנן הורקנוס הראשון

שבר קערת קירטון מהתקופה החשמונאית ועליו הכיתוב "הרקנוס" התגלה בחניון גבעתי בירושלים ב-2015
יוחנן הוּרקנוס הראשון (או יהוחנן; ביוונית: Ιωάννης 'Υρκανός; מת בשנת 104 לפנה"ס) היה בנו של שמעון ונכדו של מתתיהו הכהן, בני חשמונאי. היה נשיא יהודה החשמונאית וכהן גדול בשנים 134 לפנה"ס ועד מותו.
שמו

הכינוי "הורקנוס" אינו נזכר כלל בספר מקבים א, שם הוא נקרא "יוחנן" בלבד. יוסף בן מתתיהו מציין את שני השמות. השם "הורקנוס" קשור כנראה למחוז הירקניה שליד הים הכספי. יוחנן לא היה היהודי הראשון בשם זה, קדם לו בשני דורות הורקנוס לבית טוביה, אולם מקור השם או הכינוי הזה במשפחת החשמונאים אינו ברור.
על פי יהודה דוד אייזנשטיין, יוחנן נקרא "הורקנוס" מאז ניצחונו על מצביאו של אנטיוכוס סידטס, קנדבאיוס, שאייזנשטיין משער שהיה "הורקני" (מהורקניה).
יש המזהים את יוחנן הורקנוס הראשון עם יוחנן כהן גדול.
רקע היסטורי עד עלייתו לנשיאות

אביו שמעון, אחיו של יהודה המכבי, היה אחרון בני מתתיהו הכהן שנותר בחיים, וביסס את שלטון בית חשמונאי אחר מותם. אספת העם מינתה את שמעון לכהן גדול ולנשיא, וקבעה שמשרה זו תעבור בירושה. שמעון ואחיו עשו רבות לביסוס המדינה היהודית העצמאית, תוך שהם נלחמים בממלכה הסלאוקית ובתושבי יהודה שאינם יהודים. השנים שבין 167 לפנה"ס, שנת פרוץ מרד החשמונאים, ובין ירושת יוחנן את כיסא אביו היו שנות מאבק צבאי בלתי פוסק, ובצידן בנייה והתחדשות.
עוד בחיי אביו נשלח יוחנן עם אחיו יהודה להכות בצבא הממלכה הסלאוקית אשר נשלח לכבוש את ארץ יהודה. המלך אנטיוכוס סידטס שלח שליחים אל שמעון, אביו של יוחנן, ודרש את החזרתם של כיבושי שמעון (מצודת החקרא, גזר ויפו) לידי הסלאוקים. משסירב לכך שמעון, נשלח שר הצבא קנדבאיוס ועמו חיל גדול לכבוש את הערים האלו. ליד עקרון הביס צבאם של יוחנן ואחיו יהודה את צבאו של קנדבאיוס.
אך הניצחון על צבאו של קנדבאיוס לא הסיט את אנטיוכוס סידטס ממטרתו לפגוע בשלטון בית חשמונאי ביהודה. בעורמה יצר קשר קושרים ובו שיתף את חתנו של שמעון, תלמי בן חבוב, שליט יריחו, אשר פיתה את שמעון ושני בניו יהודה ומתתיהו אל משתה בעירו, ושם רצח אותם, בחודש שבט 134 לפנה"ס. יוחנן היה בעת האירוע עם צבאו בגזר.
עלייתו לנשיאות וביסוס שלטונו

כאשר שמע יוחנן הורקנוס על מות אביו, מיהר לירושלים. כחלק מהמזימה שלח תלמי בן חבוב שליחים אל אנטיוכוס ודרש עזרה צבאית, אך זו בוששה לבוא. משראה כי לא יזכה לעזרה חיצונית התבצר תלמי במצודת דגון בקרבת יריחו (לרגלי הרי יהודה, במקום בו מצוי הכפר נועיימה). יוחנן, אשר הוכרז בינתיים לנשיא במקום אביו, הטיל מצור על המצודה. המצור נמשך זמן רב, שכן תלמי החזיק באמו של יוחנן ובאחד מאחיו הנותרים, ועינה אותם מעל החומה, בכל עת שחשש כי יוחנן יהדק את המצור. לבסוף רצח תלמי את אמו ואחיו של יוחנן, ונמלט לעיר פילדלפיה (רבת עמון).
בסמוך לאחר מכן שלח אנטיוכוס סידטס את צבאו ליהודה, במטרה לכבוש אותה. לנוכח כוחו העדיף, יוחנן התבצר בירושלים אשר אנטיוכוס צר עליה בראש צבא רב. המצור נמשך כשנתיים (132-134 לפנה"ס), והסתיים כאשר יוחנן הציע להגיע להסדר. בתמורה למסירת בני ערובה, לכסף, החזרת יפו ואזורים שבינה ובין יהודה כגזר ופגי, ולהבטחת נאמנות, סר אנטיוכוס מעל העיר (132 לפנה"ס) והסכים לתת מעמד של שליט וסאל ליוחנן. הכסף נחשב כפיצוי על תשלומי מיסים שנגבו באזורי הכיבוש החשמונאיים מחוץ ליהודה (כמו יפו). לאחר מכן, יוחנן הרים צבא שכירים והכסף למימונו נלקח מקבר דוד המלך. הבטחת הנאמנות כללה את ניתוץ חומות ירושלים כסמל לערעור ריבונותה של יהודה והשתתפות הצבא החשמונאי במלחמותיו של המלך הסלאוקי (כפי שעשו קודמיו). משה דוד הר כותב כי "עובדת היותה של [המדינה החשמונאית] מציאות מדינית קבועה זכתה להכרה ברורה, גם מצדו של שליט סלאוקי שאפתן וחזק."
אנטיוכוס הסכים לתנאים אלו שכן מרד הפרתים היה בעדיפות גבוהה, והוא היה זקוק למימון ולחיילים לשם מלחמה עם הפרתים במסופוטמיה. חייליו של הורקנוס השתתפו במלחמה זו, ועל פי יוספוס כל המחנה הסלאוקי עצר על מקומו יומיים לרגל חג השבועות היהודי. אף שמלחמה זו הסתיימה בניצחון הסלאוקים, ובחזרתם בשלום של החיילים היהודים, נהרג אנטיוכוס לאחר מכן בהתקפה של הפרתים בשנת 129 לפנה"ס. ליורשיו כבר לא היה הכוח לצאת למלחמת כיבוש כנגד יהודה, והעננה שעמדה מעל יוחנן בימיו הוסרה. יוחנן הורקנוס הראשון ניצל את ההזדמנות והטביע בשנת 127 לפנה"ס, מטבעות ראשונים אי פעם למדינה יהודית עצמאית. הפרוטה הראשונה הוטבעה על פי דגם יווני, עם קרן השפע, סמל שהופיע על מטבעותיו של אנטיוכוס סידטס.
הישגיו הצבאיים של יוחנן

מות אנטיוכוס סידטס הוביל את הממלכה הסלאוקית לסחרור. בתחילה עלה על מקומו דמטריוס ניקטור, הוא אחיו, ולאחר מכן נרצח ניקטור ובמקומו עלה בנו של המתחזה אלכסנדר באלאס, הוא אלכסנדר השני זבינס. במקביל דרשה את השלטון אשתו של דמטריוס קלאופטרה תיאה, לאחר שרצחה את בנה, סלאוקוס, אשר רצה לרשת את אביו. קלאופטרה שלטה בחלקים נרחבים של האימפריה כשלצידה בנה הנער אנטיוכוס גריפוס, עד שקצה בו וניסתה להרעילו, אך הוא עמד על המזימה, והורה לה לשתות בעצמה את כוס התרעלה, ולאחר מכן פתח במלחמה כנגד אחיו אנטיוכוס התשיעי קיזיקנוס, כל אלו העסיקו את השליטים הסלאוקים משנת 127 לפנה"ס ואילך.
על-אף שהיה יכול לכאורה לצאת לכיבושיו כבר בשנת 127 עם מות אנטיוכוס השביעי סידטס בשנת 128 לפנה"ס בפרתיה, יצא הורקנוס לכיבושיו ככל הנראה רק בשנת 112 ואילך. הוא החל בכיבושה של אדום, וכבש את שתי עריהם המרכזיות - מרשה ואדורה, ובגיור האדומים. גיורם של העמים שנכבשו על ידי יוחנן, בניגוד לגירושם (כפי שעשה שמעון ליושבי יפו וגזר) נועד להוסיף כוח ועוצמה לממלכה החשמונאית. ישנם הסוברים שהוכח כי עמים ממוצא שמי כאדומים וכיטורים יכולים להשתלב בעם ישראל, לקבל עליהם את מצוות היהדות, ולהביא תועלת לממלכה[דרושה הבהרה]. לימים ישב אדם ממוצא אדומי, הוא הורדוס, על כס ממלכת יהודה.
לעומת זאת, הסורים ההלניסטים ששכנו בערי הארץ נותרו בדתם האלילית ובסכסוך דמים עם היהודים. יוחנן ניצל את חולשת הערים ההלניסטיות שלא נתמכו על ידי גורמים מחוץ לתחומיהן. הדבר בלט בהשתלטות יוחנן על הערים ההלניסטיות המרכזיות בשנת 107 לפנה"ס. בשנה זו כבש והחריב כליל את העיר שומרון היא סמריה, לאחר מצור כבד בן שנה תמימה. יום כ"ה במרחשון נקבע כיום טוב (במגילת תענית) לציון כיבוש העיר.
הד למצור על העיר נשמר במסורת חז"ל: "יוחנן כהן גדול שמע בת קול מבית קודש הקודשים שהוא אומר נצחו טליא דאזלו לאגחא קרבא לאנטוכיא" (ניצחו הצעירים שהלכו להילחם באנטיוכיה). במסורת זו נזכרת העיר אנטיוכיה, אך מסורת דומה שמביא יוסף בן מתתיהו מתייחסת לכיבוש שומרון. לדברי ורד נעם, אזכורה של אנטיוכיה במסורת חז"ל הוא שיבוש קדום של השם "אנטיוכוס" (קוזיקנוס), הנזכר אצל יוסף בן מתתיהו כמי שניצחו אותו בניו של יוחנן, שהרי החשמונאים מעולם לא נלחמו בעיר אנטיוכיה (שבצפון סוריה).
יוחנן השתלט על ארצם של השומרונים, והחריב את המקדש שעל הר גריזים כדי לחזק את מרכזיותו של המקדש בירושלים[דרוש מקור]. כן כבש את העיר מידבא אשר בעבר הירדן.
יוחנן הסתער על העיר בית שאן היא סקיתופוליס וכבש אותה. במקביל החל משתלט על חלקים נרחבים מצפון הארץ, לרבות עמק יזרעאל והגליל התחתון. יוחנן פעל כאן גם מתוך כוונה לשבור את ברית הערים ההלניסטיות (הפולאיס), שמנעה את התפשטות הממלכה החשמונאית צפונה ואת התאחדותה עם הגליל.
מדיניות חוץ

מדיניות החוץ של יוחנן שאפה לארגן כח נגדי לממלכה הסלאוקית, אויבתה העיקרית של הממלכה החשמונאית. לצורך כך פעל יוחנן, מצד אחד, לאחד תחתיו (אם בברית ואם בכיבוש צבאי) את העמים השכנים (כגון האדומים, הנבטים והיטורים) ומצד שני לשתף פעולה עם אויבי הממלכה הסלאוקית הגדולים יותר - מצרים ורומא.
עוד בראשית ימי נשיאותו, בשנת 134 לפנה"ס, חידש את הברית עם רומא שכרתו קודמיו. הוא שיגר לצורך כך לרומא שני שליחים מכובדים מטעמו. הללו, כדי לשמן את גלגלי הברית, מסרו לרומאים מגן זהב במשקל רב, וזכו לחידוש הברית, כתעודת-ביטוח מול הסלאוקים. במסגרת הברית אף הבטיחו הרומאים להגן על נמלי יהודה. נראה שהברית לא הרתיעה את אנטיוכוס מלתקוף את יהודה, אך יש המשערים כי הדבר מיתן את אנטיוכוס בסיום המלחמה. מתקופתו של יוחנן מאוזכרות שלוש תעודות רומיות. בראשונה חידוש ברית עם עלותו לשלטון, בשנייה חידוש הברית לאחר מות אנטיוכוס השביעי, ובשלישית החלטת הסנאט הרומי הדורשת מאנטיוכוס התשיעי להחזיר ליוחנן את המצודות והנמלים שכבש מידם.
יוחנן הורקנוס חידש גם את הקשרים עם בית תלמי המצרי, ויוסף בן מתתיהו מעיד אף על ידידות שנרקמה בין הורקנוס לבין נסיכות פרגמון ואף לודקיה שבאסיה הקטנה. מגמה זו מלמדת גם על יהודים שנטלו חלק בפעילות דיפלומטית ענפה, ותפסו מקום בין ידידיה ובעלי בריתה של רומא. הבריתות עם הרומאים ועם התלמיים סייעו לחיזוק מעמדו של יוחנן הורקנוס, ואף להצלחת מבצעיו הצבאיים והמדיניים. אולם, לטווח הרחוק הם פתחו את הפתח למעורבות גוברת והולכת של רומא ביהודה.