stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יאקוב, מרקיז באדן-באדן

| --- | --- |
 לידה:  15 במרץ 1407 Hochburg, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  13 באוקטובר 1453 (בגיל 46) מאלבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  ברלין 
 בן או בת זוג:  קתרין מלורן, מרקיזת באדן-באדן (25 ביולי 1422, 25 ביולי 1422–1 במרץ 1439) 
 
יאקוב הראשון, מרקיז באדן (בגרמנית: Jakob I. von Baden;‏ 15 במרץ 1407 – 13 באוקטובר 1453) היה מרקיז באדן-באדן בין השנים 1431–1453.
ביוגרפיה

יאקוב נולד ב-15 במרץ 1407 בהאכנברג, והיה בנם הבכור של ברנהרד הראשון, מרקיז באדן-באדן ואשתו השנייה אנה מאוטינגן. יאקוב הראשון היה איש בעל אמונות דתיות עמוקות, והיה ידוע כמייסד כנסיות. הוא ייסד את המנזר בפרמרסברג והיה נדיב עיקרי של ה- Stiftskirche בבאדן-באדן.
על פי מצוות אביו, רק שניים מבניו היו אמורים להיחשב יורשי המרקיזות. לכן, רק קרל וברנהרד קיבלו חינוך חילוני; לילדים האחרים היה חינוך דתי קפדני. גאורג, לאחר שהחל בקריירה דתית בצעירותו, חזר לזמן קצר לקריירה חילונית, אך בשנת 1454 חזר למסדרים קדושים ולאחר מכן הפך לבישוף של מץ.
יאקוב היה ההפך מאביו; אניאה סילביו דה פיקולומיני (האפיפיור פיוס השני) אפיין אותו כ"מפורסם בקרב הגרמנים בזכות הצדק והאינטליגנציה שלו".
בשנותיו הראשונות היה שליט רכוש המשפחה בהוהנברג, עד שבגיל 24 עלה לשלטון בבאדן. הוא תואר כאביר נוקשה ואב חסכן של המדינה והיה פופולרי בקרב הנסיכים כמתווך. גם הקיסר זיגיסמונד וגם הקיסר פרידריך השלישי, שתחתיו שירת, חשבו עליו מאוד.
כאשר כתוצאה מהפלה אחותו אגנס ברחה באמצע סכסוך על ירושה, המרקיז איבד את תביעתו לדוכסות שלזוויג. הוא כעס כל כך שהוא כלא את אגנס לשארית חייה בטירת אברשטיין באברשטיין בורג. (האירוע זכור כ"האסון הכפול של גוטורפ").
כאשר בשנת 1427 נכנס הסכם שפונהיים לתוקף, הוא השיג נחלה על המוזל. בשנת 1442 הוא קנה עבור 30,000 גילדן חבל הריין (אנ') מצאצאיו של ולטר פון גרולדסק מחצית הלורדות של להר ומהלברג. ב-13 באוקטובר 1453 מת יאקוב במיהלבורג, ובניו ירשו את נחלותיו.
משפחתו

הוא התחתן ב-25 ביולי 1418 עם קתרין מלורן, בתם של שארל השני, דוכס לורן ומרגרט מפפאלץ. נולדו להם הילדים הבאים:
קרל הראשון, מרקיז באדן-באדן (1427 – 24 בפברואר 1475).
ברנהרד השני, מרקיז באדן-באדן (1428 – 12 ביולי 1458).
יוהאן (1430 – 9 בפברואר 1503), הארכיבישוף של טריר.
מרגרטה (1431 – 24 באוקטובר 1457), התחתנה עם אלברכט השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג.
גאורג (1433 – 11 בפברואר 1484), בישוף מץ.
מרקוס (1434 – 1 בספטמבר 1478), קאנון בליאז' ובשטרסבורג.
מתילדה (1435/39 – 18 באפריל 1485), מנזר בטריר.
היה לו גם בן לא חוקי, רודולף מבאדן.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 137069170  ISNI: 0000 0000 5868 7037  SUDOC: 171662598  VIAF: 81310611   WorldCat (עם VIAF): 81310611
יוסי פוני

| --- | --- |

 לידה:  1960 (בן 64 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1980
 דרגה:    תת ניצב
 תפקידים בשירות
 מפקדי מג"ב רמון  מפקד מג"ב דרום  מפקד מג"ב ירושלים  סגן מפקד מג"ב
 
יוסי פוני (במרכז) עם המפכ"ל יוחנן דנינו בטקס סיום קורס קציני מג"ב, פברואר 2015
יוסף (יוסי) פוני (נולד ב-1960) הוא קצין במשטרת ישראל בדרגת תת-ניצב, בתפקידו האחרון כיהן כסגן מפקד משמר הגבול.
חייו

פוני משרת בשירות קבע במשמר הגבול מ-1980. ב-1992 מונה למפקד פלוגה ח' במג"ב עזה, ב-1994 מונה למפקד פלוגה ג' במג"ב ירושלים וב-1995 לקצין אג"ם מג"ב ירושלים. בשנים 1998 עד 2003 שירת כראש ענף מבצעים במג"ב ירושלים ולאחר מכן כיהן כסגן מפקד מג"ב ירושלים. ב-2007 מונה למפקד מג"ב רמון וב-2008 למפקד מג"ב דרום. ביוני 2011 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מג"ב ירושלים, ב-2012 מונה לסגן מפקד מג"ב ושירת בתפקיד עד יולי 2016.
בעל תואר ראשון במזרחנות ותואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון.
הערות שוליים

↑  ניצב עמוס יעקב מונה למפקד משמר הגבול, אתר משטרת ישראל
יוסי עמרני

יוסף "יוסי" עמרני (נולד ב-1 בדצמבר 1958) הוא דיפלומט ישראלי. כיהן כראש מטה שר החוץ.
ביוגרפיה

עמרני נולד בחיפה. הוא בעל תואר ראשון בהצטיינות בהיסטוריה כללית והיסטוריה של העם היהודי מאוניברסיטת חיפה (1983) ובעל תואר שני בהצטיינות (עמית קרן רוטשילד) בהיסטוריה ולימודי אמריקה מהאוניברסיטה העברית (1986).
ב-1983 סיים את קורס הצוערים של משרד החוץ, והחל לעבוד כעוזר מנכ"ל המשרד. ב-1988 שובץ בשגרירות ישראל בוושינגטון. ב-1994 שימש יועץ מדיני לנשיא המדינה. בשנים 1995 ו-1996 שימש חבר צוות המשא ומתן לעניין הסכם הביניים הישראלי-פלסטיני שידוע כ"הסכם אוסלו". לאחר מכן שימש מנהל מחלקה באגף התיאום במשרד החוץ וכותב נאומים לשר החוץ. ב-1998 מונה לנספח מדיני בשגרירות ישראל בוושינגטון. בשנת 2000 מונה לקונסול ישראל בסן פרנסיסקו. במהלך כהונתו הואשם בהטרדה מינית של עובד הקונסוליה עמו היה ביחסים אישיים. התביעה האזרחית שהגיש העובד נגדו נדחתה. הוא הורשע בדין משמעתי במספר סעיפים: ניצול מעמד, התנכלות לעובד, פגיעה במשמעת שירות המדינה, הפרת הוראות החוק לכללי אתיקה לעובדי מדינה והתנהגות שאינה הולמת את תפקידו כעובד מדינה. בית הדין שלל ממנו את משכורתו למשך חודש אחד, והקפיא את דרגתו הדיפלומטית למשך תשעה חודשים. באופן זמני שימש קונסול ישראל ביוסטון. ב-2007 מונה לנציג בכיר בוועדת המטה הבין-משרדית להכנת תוכנית ההתכנסות.
ב-2009 מונה לשגריר ישראל בקרואטיה. במקביל שימש מ-2012 גם כשגריר לא תושב ברפובליקת מקדוניה הצפונית. ב-2014 מונה לראש אגף תכנון המדיניות במשרד החוץ. ב-2016 מונה לשגריר ישראל בהונגריה. ב-2019 מונה לשגריר ישראל ביוון וב-2022 סיים את תפקידו.
כיהן כראש מטה שר החוץ בממשלת ישראל ה-37. בנובמבר 2023 עזב את תפקידו בשל מחלוקות עם שר החוץ אלי כהן ועם מנכ"ל משרד החוץ רונן לוי הנוגעות לאופן הפעילות במשרד.
הערות שוליים

↑  Nedos, Vassilis (2022-06-12). "'No country should outsource its security to others'". Kathimerini. נבדק ב-2022-09-04.
↑  איתמר אייכנר, "בשל חילוקי דעות": ראש מטה שר החוץ מתפטר בעיצומה של המלחמה, באתר ynet, 13 בנובמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007966568905171  VIAF: 20158306948706401412   WorldCat (עם VIAF): 20158306948706401412
יואל מסטבוים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1882 ב' באדר ה'תרמ"ב האימפריה הרוסית מזריטש, ארץ הוויסלה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  12 באפריל 1957 (בגיל 75 בערך) י"א בניסן ה'תשי"ז תל אביב-יפו, ישראל 
 עיסוק:  סופר
 שפות היצירה:  יידיש עברית
 תקופת הפעילות:  1906–1951 (כ־45 שנים)
 
יואל מָסטבּוים (בכתיב יידי: מאסטבּוים; בפולנית: Joel Mastbaum; ב' באדר ה'תרמ"ב, 1882 – י"א בניסן ה'תשי"ז, 12 באפריל 1957, תל אביב) היה סופר יידי. חי בעיקר בוורשה ובתל אביב.
ספריו

סקיצען און בילדער, ורשה: וועלט ביבליאָטעק, תרע"ב. ("סקיצות ותמונות")
אָהן א מעלאָדיע, ורשה: א' גיטלין, 1917. ("ללא מלודיה") (פואמה דרמטית)
פוילענס קלאנגען: בילדער און כאראקטעריסטיקען, ורשה: "פוילען", 1919
אין דער פרעמד: און אנדערע דערציילונגען, ורשה: נייער פערלאג, 1920. ("בנכר")
פון רויטען לעבען: ראָמאן אין 2 טיילען, ורשה: די ציַיט, 1921–1923. (2 כרכים) (רומן) (תורגם לעברית בשם "החיים האדומים")
דאָס מזל’דיגע פישעלע, ורשה: (בלומען), 1921. ("הדגיגון בר-המזל") (לילדים)
מאַריטאס גליק: דריי דורות: ראָמאן, ורשה: גראובארד, תרפ"ג. (רומן)
נחומקעס וואנדערונגען: ראָמאן, ורשה: א"י שפירא, 1925. ("נדודיו של נחומ'קֶה") (רומן)
סאלאמאנדרא: און אנדערע דערציילונגען, ורשה: בזשאָזא, 1926.
ניַיע מענטשען: ראָמאן, ורשה: בזשאָזא, 1926. ("אנשים חדשים", או "חלוצים") (רומן)
גאליציע, ורשה: יאקובסאָן וגאָלדבערג, 1929. ("גליציה") (רשמי מסע)
די לוחות פון א ציגיינער, ורשה: בזשאָזא, 1933. ("לוחות החוקים של צועני") (נובלה, שתורגמה לעברית בשם "חליל הצוענים", שתי פואמות וארבעה סיפורים שפורסמו בעבר וחמישה סיפורים חדשים)
יידן אין ארץ ישראל: פּאָרטרעטן: ערשטע סעריע, ורשה: [חמו"ל], תרצ"ה 1935
מיַינע שטורמישע יאָרן, בואנוס איירס: צענטראל-פארבאנד פון פּוילישע יידן אין ארגענטינע, 1950. (תורגם לעברית בשם "בסערת השנים")
דער כוח פון דער ערד (זאלבע דריט): דאָס ערשטע בוך פון דער ארץ ישראל טרילאָגיע וואָס שפּיגלט אָפּ די יאָרן 1933–1948, לונדון: יובילעאום קאָמיטעט אין לאָנדאָן, 1951. (תורגם לעברית בשם "כח האדמה")
ספריו > בתרגום לעברית

חליל הצוענים; תרגם יעקב קויפמן, תל אביב: א’ מוזס מטעם הוועד להוצאת כתבי יואל מסטבוים, תרצ"ה. (תרגום של "די לוחות פון א ציגיינער")
במפחה: רומן א"י בשלשה חלקים; תרגם יעקב קויפמן, תל אביב: א’ מוזס מטעם הוועד להוצאת כתבי יואל מסטנבוים, תרצ"ה.
ורשה 1939: ספר הזיכרון; תרגם יעקב קויפמן, תל אביב: הוועד להוצאת כתבי יואל מסטבוים, [תש"-].
ששים יום בפולין של היטלר: רשימות של עד ראייה / תרגם יעקב קויפמן, תל אביב: דבר, ת"ש 1940.
דרכה של מריטה: רומן; תרגם מיידיש מ' אינדלמן [=ינון], תל אביב: מסדה בסיוע מוסד ביאליק (ספריית רמון), תש"ב 1941. (תרגום של "מאַריטאס גליק")
החיים האדומים: רומן מתנועת המהפכה ברוסיה; תרגם אליהו מיטוס, תל אביב: חבר, תש"ב. (תרגום של "פון רויטען לעבען")
כח האדמה; עברית: יעקב אליאב, תל אביב: יבנה, 1950. (תרגום של "דער כוח פון דער ערד")
בסערת השנים; תרגם מכתב יד יצחק כספי, תל אביב: הוועד להוצאת כל כתבי י’ מסטבוים, 1951. (זיכרונות בצורה ספרותית) (תרגום של "מיַינע שטורמישע יאָרן")
על הסולם: פרקי חיי הסוערים; עברית: אליהו מייטוס, תל אביב: י’ שמעוני, תשט"ו.
לקריאה נוספת

שמואל מסטבוים, יואל מסטבוים: סופר יידיש: חייו ויצירתו, ירושלים: הוצאת המשפחה, תשנ"ה 1995. (כולל ביבליוגרפיה של כתביו)
שמואל מסטבוים, 'יואל מסטבוים (1882–1957)', מהות (כתב-עת ליצירה יהודית) כא (תשנ"ט), 67–70
Melech Ravitch, "Mastbaum, Joel," Encyclopaedia Judaica
הערות שוליים

↑  ביקורת: ב. קארליניוס, אהן א מעלאדיע, דער מאָמענט, 9 במרץ 1917.
1 2  צבי מלאכי, 'אמנים ואמנות ברומן "דרכה של מריטה" ליואל מסטבוים', מהות כא (תשנ"ט), 59-66
↑  ביקורת: ש. שווארץ, "במפחה", דואר היום, 20 בספטמבר 1935; אברהם רגלסון, הגדת הנפט, דבר, 29 בנובמבר 1935.
↑  ביקורת: פ. היילפרין, מיומני: "ששים יום בפולין של היטלר", דבר, 24 ביולי 1940
↑  ראו: א. מיטוס, בשולי ספרים: "רומן ארצישראלי", על המשמר, 22 ביוני 1951.
↑  ביקורת: י. זמורה, ספרי זכרונות, דבר, 22 באפריל 1955
↑  ראו ביקורת: מנחם מיכלסון, 'אלומת אור על אדם ועולם שהיו ואינם', מאזנים ע, 5 (1996), 49
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299201405171  PLWABN: 9810540931005606  LCCN: no93022243  NTA: 296428418  SUDOC: 250167182  VIAF: 67272096   WorldCat (עם VIAF): 67272096
יבין מלך חצור

יבין מלך חצור (או יבין מלך כנען) הוא שם של מלך כנעני (או שושלת מלכים כנענית) שנזכר במקרא בשני אירועים: מלחמת מלכי הצפון (ספר יהושע, פרק י"א), שם מוזכר "יבין מלך חצור", ובמלחמת סיסרא (ספר שופטים, פרק ד') שם מוזכר "יבין מלך כנען אשר מלך בחצור".
מלחמת מי מרום

יבין מלך חצור נזכר לראשונה בספר יהושע, במהלך כיבוש יהושע בן נון את ארץ ישראל (ספר יהושע, פרק י"א). על פי הכתוב, שמע יבין, מלך חצור, שיהושע מתכוון לתקוף אותו ושמע גם על ניצחונותיו האחרים, ולכן החליט לצאת למלחמה נגדו, וצירף לצבאו את צבאות יובב מלך מדון (מדון היא עיר כנענית קדומה, המזוהה כיום עם חורבת מדין שמצפון לטבריה), צבאות מלך אכשף (עיר ממלכה כנענית קדומה) וצבאות מלך שימרון. הוא צירף לצבאו גם את צבאות מלכי הכנעני, האמורי, החיתי, הפריזי והיבוסי.
הצבא המאוחד התקדם למי מרום (מעיין העיר מרום - עיר כנענית קדומה בגליל העליון), שם הם חנו והתכוננו למלחמה בצבא ישראל.
צבא ישראל הצליח לנצח את יבין וצבאו, לאחר שהפתיעו את מחנה יבין, התנפלו על החיילים הכנעניים, ונלחמו בהם. הצבא הישראלי רדף אחרי צבא יבין עד לצידון, ועד להרי הלבנון החלק הצפוני של בקעת הלבנון.
לאחר המרדף חזר יהושע לחצור, ולכד את העיר. מלך חצור נמלט משדה המערכה אל חומות עירו ויהושע הצליח ללכוד אף אותו. יהושע וצבאו הרגו את כל תושבי חצור, ולאחר ההרג הרב - במעשה יוצא דופן - שרפו את העיר. יהושע נלחם מלחמה ארוכה בשאר כל ערי ממלכות כנען, הרג את מלכיהן ואת אנשי הערים, ולקח את שללן.
מלחמת סיסרא

על פי הכתוב בספר שופטים, היו בני ישראל נתונים לשלטונו של יבין במשך עשרים שנה. לרשותו של יבין עמד צבא חזק שכלל 900 רכבי ברזל (ספר שופטים, פרק ד'). ביוזמת דבורה הנביאה נאסף צבא ישראלי שכלל 10,000 איש (משבטי זבולון, נפתלי, יששכר, בנימין, אפרים ומנשה) בפיקודו של ברק בן אבינועם. צבא זה הביס את צבאו של יבין בפיקודו של סיסרא, והביא לכניעתו של יבין (ספר שופטים, פרק ד', פסוק כ"ג) ולאחר מכן להשמדתו.
היחס בין שני האזכורים

בקרב הפרשנים וחוקרי המקרא קיימות כמה גישות ליחס בין יבין המוזכר במלחמת מי מרום לבין יבין המוזכר במלחמת סיסרא:
לפי רד"ק, יהודה קיל, יהודה אליצור וכן לפי פירוש "קאסוטו" לתנ"ך מאת א.ש. הרטום, מדובר בשני מלכים מאותה שושלת שנקראו יבין, או שהמונח יבין הוא כינוי קבוע למלך (כדוגמת פרעה וקיסר): הראשון נלחם ביהושע בתקופת ההתנחלות, והשני היה מלך כנען ששלט בישראל בתקופת דבורה.
מדובר במלך אחד, שדמותו היוותה השראה לסיפור מאוחר: בתקופת ההתנחלות יבין אכן נלחם ביהושע, אך הסיפור על מלחמת סיסרא המופיע בספר שופטים אינו היסטורי ומבוסס על המלחמה של יהושע.
לפי ישראל ייבין מדובר במלחמה ממושכת: יבין מלך חצור נלחם ביהושע, ולאחר תבוסתו סיסרא שר צבאו המשיך את המלחמה.
לפי בנימין מזר, מלחמת דבורה קדמה למחמת מי מרום.[דרושה הבהרה]
הערות שוליים

↑  ספר יהושע, פרק י"א, פסוק י"ג
| תקופת השופטים |
| --- | --- | --- |
| שופטי ישראל | עתניאל בן קנז • אהוד בן גרא • שמגר בן ענת • דבורה הנביאה • גדעון בן יואש •  תולע בן פואה • יאיר הגלעדי • יפתח הגלעדי • אבצן מבית לחם • אילון הזבולוני • עבדון בן הלל • שמשון  • עלי הכהן • שמואל הנביא • יואל ואביה בני שמואל |  |
| דמויות בולטות נוספות | בני קיני • ברק בן אבינעם • יעל אשת חבר הקיני • אבימלך בן גדעון • יותם בן גדעון • פינחס בן אלעזר הכהן • אלקנה • חנה • פנינה • חפני ופינחס • אשת פינחס • מנוח • אשת מנוח • בת יפתח • משפחת אביעזר • יהונתן בן גרשום |  |
| דמויות במגילת רות | אלימלך • בעז • נעמי • רות • ערפה • מחלון וכליון |  |
| דמויות נוכריות בולטות | עגלון מלך מואב • יבין מלך חצור • סיסרא • דלילה • אם סיסרא • כושן רשעתים • זבח וצלמונע |  |
| אירועים | מלחמת סיסרא • שירת דבורה • פסל מיכה • פילגש בגבעה • מגילת רות |  |
| מקומות | גלגל • משכן שילה • נחלות שבטי ישראל • המצפה • מעברות הירדן • חרושת הגויים •  קריית יערים • אלון מעוננים • אלון מוצב • תומר דבורה • בית אל • מרוז |  |
| עמים | שבעת העממים • כנען • פריזי • יבוסי • אמורי • חיווים • חתים • גרגשי • ארמים • מואב • עמון • עמלק • פלשתים • מדין • בני קדם • הקיני |  |
| ספר יהושע |
| --- | --- | --- |
| הכניסה לארץ | שליחת המרגלים ליריחו • מעבר הירדן • ברית המילה בגלגל • מפגש יהושע עם המלאך |  |
| כיבוש הארץ | מלחמת יריחו • מעשה עכן ולכידתו • כיבוש העי • מעמד הר גריזים והר עיבל • ברית הגבעונים • מלחמת מלכי הדרום • שמש בגבעון דום • מלחמת מלכי הצפון |  |
| חלוקת הארץ לשבטים | נחלת שבט ראובן • נחלת שבט שמעון • נחלת שבט יהודה  (רשימת ערי יהודה) • נחלת שבט יששכר • נחלת שבט זבולון • נחלת שבט דן • נחלת שבט נפתלי •  נחלת שבט גד • נחלת שבט אשר • נחלת שבט אפרים • נחלת שבט מנשה •  נחלת שבט בנימין • ערי הלויים • ערי המקלט |  |
| סיום ספר יהושע | מזבח שניים וחצי השבטים • נאום יהושע • הברית בשכם |  |
| דמויות בספר יהושע | יהושע בן נון • רחב • עכן בן כרמי • אדני צדק • הוהם מלך חברון • דביר מלך עגלון • יפיע מלך לכיש • פראם מלך ירמות • הורם מלך גזר • יבין מלך חצור • כלב בן יפונה • אלעזר הכהן • עתניאל בן קנז • עכסה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513514705171  GND: 1154959767  VIAF: 1996152200737614400006   WorldCat (עם VIAF): 1996152200737614400006
טום מק'קול

תומאס לוסון מק'קול (באנגלית: Thomas Lawson McCall;‏ 22 במרץ 1913 –  8 בינואר 1983) היה עיתונאי ופוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אורגון ה-30 בשנים 1967–1975. הוא נולד במסצ'וסטס, גדל בה ובמרכז אורגון, ולמד באוניברסיטת אורגון. לאחר סיום לימודיו הוא עבד כעיתונאי, כולל בעיתון The Oregonian בפורטלנד במהלך מלחמת העולם השנייה.
בהמשך עבד מק'קול ברדיו ובטלוויזיה כמגיש חדשות וכפרשן פוליטי. ב-1954 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, ונוצח בבחירות הכלליות על ידי אידית גרין. כאשר עבד עבור תחנת הטלוויזיה KGW, הוא הפיק סרט תיעודי על בעיות איכות הסביבה באורגון, שסייע להאיץ את ניקוי הסביבה של האוויר ושל נהר וילאמט. ב-1964 הוא ניצח בבחירות הראשונות שלו למשרת פוליטית, כאשר נבחר כמזכיר המדינה של אורגון, תפקיד בו הוא כיהן שנתיים, שלאחריהן הוא כיהן שתי תקופות כהונה כמושל אורגון, תפקיד בו הוא שם דגש בין השאר על פעילות למען איכות הסביבה, חוק מיחזור הבקבוקים, והבעלות הציבורית על החופים. פארק גדת המים בפורטלנד הוא אחד מהמקומות שקרויים על שמו.
ראשית חייו

טום מק'קול נולד בסיצ'ואיט שבמסצ'וסטס. סביו היו איש העסקים הבוסטוני תומאס לוסון, ומושל מסצ'וסטס וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, סמואל מק'קול. כילד הוא חילק את זמנו בין אחוזתו של סבו תומאס לוסון במסצ'וסטס, שנקראה דרימוולד, לבין חוותו של אביו שליד פרינוויל, אורגון, שנקראה וסטרנוולד.
עם סיום לימודיו בבית הספר התיכון שברדמונד, אורגון, החל מק'קול ללמוד באוניברסיטת אורגון. בשל הקשיים הפיננסיים שמשפחתו נקלעה אליהם, הוא נאלץ להפסיק את לימודיו לתקופה ממושכת ורק לאחר חמש שנות לימודים הוא סיים תואר בעיתונאות.
קריירה עיתונאית

לאחר סיום לימודיו ב-1936 עבד מק'קול כעיתונאי מחליף לעונת הקיץ בעיתון Bend Bulletin. לאחר מכן הוא עבר בפברואר 1937 צפון-מזרחה לאזור צפון-מרכז איידהו, לעיירה מוסקו, שם הוא כתב עבור העיתון News-Review, ולאחר מיזוג, עבור העיתון Daily Idahonian.
במרץ 1942, לאחר חמש שנים במוסקו, הוא עזב. שנה קודם לכן אירעה אנדרלמוסיה בנבחרות הספורט של אוניברסיטת איידהו, כאשר פוטרו המאמנים הראשיים של נבחרת הפוטבול והכדורסל של המוסד, ומק'קול כעיתונאי מתח ביקורת על הנעשה שם. מק'קול והממונה עליו הגיעו להסכמה שהוא צריך להתקדם לקריירה בכיוון אחר. הוא שב לאורגון כדי לחפש עבודה בפורטלנד, שכלכלתה החלה לשגשג על רקע מלחמת העולם השנייה. בקשתו להתגייס לשירות צבאי נדחתה בשל בעיות בברכיו ובשל בקע חוזר ונשנה, ועיתונאים, שאז נמנו עליהם בעיקר גברים, חסרו אז מאוד. עד מהרה הוצעה לו עבודה בעיתון "האורגוניאן" (The Oregonian), בשכר שהיה גבוה פי שלושה כמעט מזה שהוא הרוויח באיידהו.
בהמשך השהה מק'קול את הקריירה שלו כדי להתגייס בכל זאת, ושירת בצי ארצות הברית ככתב צבאי על סיפון הסיירת הקלה "סנט לואיס" (USS St. Louis) בזירה הפסיפית.
בעת שעבד על ידיעה עיתונאית, פנה אליו בכיר בתחנת הרדיו KGW, שהייתה בבעלות האורגוניאן, וביקש ממנו לקרוא הודעה בשידור. הנהלת התחנה התרשמה מקולו הייחודי והציעה לו משרה כקריין חדשות. מק'קול עבד ב-KGW עד 1949, ואז הוא היה לעוזר מנהלי למושל אורגון דאגלס מקיי. ב-1952 שב מק'קול לתחנת הרדיו, שם הוא שימש כקריין חדשות וכפרשן פוליטי עד 1955, עת הוא עבר מתחנת הרדיו לתחנת הטלוויזיה KPTV.
בתחנת KPTV שימש מק'קול כמגיש חדשות וכפרשן. התחנה הייתה תחנת הטלוויזיה הראשונה של אורגון והוקמה כשנה וחצי קודם לכן. בנובמבר 1956 הוא הלך בעקבות עמיתו, איוון סמית', ופרש מהתחנה על רקע עימות עם הנהלתה על הצבתו של מוצר של נותן חסות באולפן החדשות. חודש לאחר מכן עלתה לאוויר תחנת הטלוויזיה של KGW, ומק'קול וסמית' היו חלק מצוות החדשות הקבוע שלה שנשאר בה שבע שנים, עד שב-1964 עזב מק'קול את התחנה כדי להתמודד על תפקיד מזכיר המדינה של אורגון.
מק'קול הוביל מאמצים לסיוע למהגרי עבודה. בספטמבר 1958 הוא הוביל פגישה שהתקיימה בפורטלנד כיושב ראש ועדת ההיגוי של הוועדה למהגרי עבודה של אורגון. מהלך זה הוביל בסופו של דבר לחקיקה לזכויות מהגרי העבודה פורצת הדרך שעברה בבית המחוקקים המדינתי ב-1959.
בנובמבר 1962 הפיק והגיש מק'קול סרט תעודי שאפתני של תחנת KGW שתיאר באופן גרפי את המצב הרעוע של נהר וילאמט ושל איכות האוויר בכל רחבי אורגון. התוכנית, שזכתה בפרסים, "הזיהום בגן העדן" (Pollution in Paradise), סייעה למשוך את תשומת לב הציבור לבעיה. התחנה שידרה את התוכנית שוב בינואר 1963, ערב פתיחת מושב בית המחוקקים, ומושב זה דרבן כמה מהניסיונות המוקדמים של אורגון להאבק בבעיית הזיהום. מק'קול גם הנחה תוכנית בתחנת הטלוויזיה בשם "נקודת מבט" (Viewpoint), שעסקה בענייני השעה בפוליטיקה. ב-1975, לאחר תום כהונתו כמושל, הופיע מק'קול בהופעת קמע בסרט קן הקוקייה כמגיש מהדורת חדשות לילית, בהתבסס על ניסיונו ב-KGW.
ראשית הקריירה הפוליטית

ניסיון ההתמודדות הראשון של מק'קול על משרה ציבורית היה כאשר ב-1954 הוא זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית במחוז הבחירה השלישי של אורגון לקונגרס לאחר שניצח את חבר הקונגרס שכיהן עד אז שמונה תקופות, הומר ד. אנג'ל. בבחירות הכלליות הוא נוצח על ידי אדית גרין, שהחזיקה במושב זה במשך עשר תקופות הכהונה הבאות.
ב-1958, כאשר נבחר מארק הטפילד כמושל אורגון, התפנתה משרת מזכיר המדינה של אורגון. באוטוביוגרפיה שלו, כתב מק'קול שהוא היה סבור שהטפילד הבטיח למנותו למשרה, אך הטפילד בחר בהאוול אפלינג הבן. כאשר ב-1964 בחר אפלינג שלא להתמודד על כהונה נוספת, נבחר מק'קול במקומו.
מושל אורגון

ב-1966 התמודד מק'קול על משרת מושל אורגון, וניצח את מועמד המפלגה הדמוקרטית, גזבר המדינה, רוברט סטראוב. ב-1970 התמודד מק'קול על תקופת כהונה שנייה, גם הפעם מול סטראוב, וניצח אותו.
שמונה שנות כהונתו של מק'קול כמושל בלטו בשל הישגים רבים בתחום הסביבה, כולל חקיקת חוק מיחזור הבקבוקים הראשון של המדינה, ניקוי נהר וילאמט, והעברת החוק לשימור מורשתו של המושל לשעבר אוסוולד וסט לבעלות ציבורית של חופי המדינה, והמערכת המדינתית הראשונה לתכנון שימושי הקרקע, שעל פיה הוגבלו גבולות התפשטות הערים. הישגים אלו תרמו רבות ליצירת מורשתו של מק'קול באורגון.
בינואר 1971 זכה מק'קול לתשומת לב לאומית בשל ההערה שהעיר בראיון שנתן לטרי דרינקווטר בחדשות CBS, שבו הוא אמר:
בואו לבקר אותנו שוב ושוב. זוהי מדינה מרגשת. אך בשם האל, אל תבואו לחיות כאן.
מושל אורגון > וורטקס 1

ב-1970 ניצב מק'קול מול אתגר של מהומות אפשריות בפורטלנד. במאי אותה שנה, הסתיים סוף שבוע ארוך של מחאות סטודנטים באוניברסיטת המדינה של פורטלנד על הטבח בקנט סטייט בהאשמות על אלימות משטרתית מופרזת. הלגיון האמריקאי תכנן ועידה בפורטלנד מאוחר יותר באותו קיץ. קבוצות אנטי-מלחמתיות מקומיות ארגנו סדרת הפגנות באותו זמן שנקראה "הג'מבורי של צבא העם" והן ציפו שישתתפו בהם כ-50,000 מפגינים.
לאחר ניסיונות לשכנע את מארגני ההפגנות לא לקיימן או לקיימן במועד אחר, החליט מק'קול לקיים פסטיבל רוק בפארק המדינתי מילו מקייבר שליד העיר אסטייקדה, שנקרא "וורטקס 1: פסטיבל חיים מתכלה ביולוגית" (Vortex I: A Biodegradable Festival of Life), כחיקוי לפסטיבל וודסטוק שנערך שנה קודם לכן.
"אני חושב שהרגע ביצעתי התאבדות פוליטית", דווח שמק'קול העיר מיד לאחר אישור האירוע. וורטקס 1 היה עד אז פסטיבל הרוק הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית במימון המדינה.
הפסטיבל, שכונה על ידי תושבי אורגון "מסיבת הסירים של המושל", נחל הצלחה, והשתתפו בו בין 50,000 ל-100,000 איש. להקות רבות השתתפו בו והתקשורת הודיעה שקרלוס סנטנה, ג'פרסון איירפליין וגרייטפול דד היו בדרכם למקום, אך בסופו של דבר הם לא הופיעו בפסטיבל. החשש להתנגשויות אלימות בין הקבוצות האנטי-מלחמתית והשמרנים של הלגיון האמריקאי, הופג, והעיר פורטלנד עברה את הקיץ ללא אירועים מיוחדים. בנובמבר אותה שנה נבחר מק'קול לכהונה שנייה לאחר שזכה ב-56 אחוזים מהקולות.
מושל אורגון > שינוי החוקה

מסע דיג שערך מק'קול לאורך נהר סנייק הוביל לשינוי בחוקת אורגון. על פי חוקת המדינה, נשיא הסנאט המדינתי שימש כמושל בפועל כאשר המושל נמצא מחוץ לגבולות המדינה. ביולי 1971 יצא מק'קול למסע דיג בחלקים של נהר סנייק שמהווים את הגבול בין אורגון לבין איידהו. כאשר חנו מק'קול ושותפיו למסע לחניית לילה על גדת הנהר בצד של איידהו, הפך נשיא הסנאט, ג'ונס ברנס, איש המפלגה הדמוקרטית, למושל בפועל. השליטה על הרשות המבצעת של המדינה השתנתה שמונה פעמים במהלך מסע זה. האירוע הוביל לאישור ב-1972 במשאל עם של השבה על כנו של סדר הירושה שהיה נהוג עד 1920, על פיו מזכיר המדינה משמש כמושל כאשר המושל נמצא מחוץ לגבולות המדינה, נפטר או מתפטר.
אף על פי שהפופולריות של מק'קול הייתה בשיאה, הוא נמנע על פי חוקת אורגון מלהתמודד על תקופת כהונת שלישית רצופה ב-1974. בבחירות המקדימות שנערכו באותה שנה, ניצח חבר הסנאט המדינתי ויקטור אטיה, אך בבחירות הכלליות הוא נוצח על ידי סטראוב.
לאחר סיום כהונתו כמושל שב מק'קול לעיסוקו בעיתונאות. הוא כתב טור קבוע ושימש כפרשן בתחנת הטלוויזיה KATU בפורטלנד.
ב-1978 ביקש מק'קול להתמודד שוב על משרת המושל. הוא הוביל בסקרים, אך אטיה היה צמוד אליו במקום השני. בסופו של דבר ניצח אטיה את מק'קול בבחירות המקדימות, ובהמשך ניצח בבחירות הכלליות את סטראוב.
שנותיו האחרונות

לאחר ניסיונו האחרון של מק'קול להיבחר למשרת המושל, התגבשה קבוצת יוזמה לביטול מורשתו הממושכת ביותר, מערכת תכנון שימושי הקרקעות של המדינה, שכללה הצבת גבולות להתפשטות הערים. במשאל העם של 1982 עלה הנושא לשאלת הבוחרים, ומק'קול נשבע ללחום נגדו עד כלות. באותה תקופה הוא כבר היה בערוב ימיו וגסס ממחלת הסרטן, ואת חודשי חייו האחרונים הוא הקדיש לפעולות שתכליתן היה לוודא שסעיף זה במשאל העם לא יעבור.
במהלך מאבקו זה אמר מק'קול, "כולכם יודעים שאני חולה סופני במחלת הסרטן - ויש לי הרבה ממנו. אך מה שאתם כנראה לא יודעים הוא שלחץ נפשי מזרז את התפשטותו. לחץ נפשי עלול גם לגרום לו. ועדיין הלחץ הנפשי הוא האנרגיה שמניעה את הפעלתן. פעלתן זה אוהב את אורגון יותר משהוא אוהב את חייו. אני יודע שהם לא יימשכו עוד זמן רב. אך אם המורשת שעזרנו להנחיל לאורגון ושגרמה לה לנצוץ למרחקים - אם היא תעלם, אני סבור שלא ארצה לחיות יותר באורגון".
בבחירות של 1982 לא עבר משאל העם בנוגע לביטול מערכת תכנון שימושי הקרקעות. חודש לאחר מכן אושפז מק'קול בבית החולים השומרוני הטוב בפורטלנד. הוא התבטא פעם בנוגע למוות, "אתה סופני מרגע שבאת לעולם. אתה עומד ללכת מהרגע שהגעת הנה. ועדיין זה בלתי מתקבל על הדעת כאשר לוח השנה מרמז שהתקווה אבדה. הייאוש מכה בך כאשר הבלתי נמנע מתקרב והולך".
מותו ומורשתו

טום מק'קול נפטר כתוצאה מסרטן הערמונית בגיל 69, בבית החולים השומרוני הטוב בפורטלנד ב-8 בינואר 1983. הוא נטמן בבית הקברות ברדמונד.
עוד ב-1968 הקים מק'קול את כוח המשימה של דרך הנמל בפורטלנד, כדי שיגיש הצעות להחלפת הכביש שלאורך גדת נהר וילאמט בשטח פתוח לטובת הציבור. הפארק שמשתרע על שטח של 37 אקרים (150,000 מ"ר) הוקם ב-1974 לאורך גדת הנהר העוברת במרכז העיר פורטלנד. ב-1984 נקרא הפארק על שמו של מק'קול.
"פורום טום מק'קול", שמחבר שני נואמים בולטים בעלי דעות פוליטיות מנוגדות, מתקיים מדי שנה באוניברסיטת פסיפיק.
שמורת טבע במחוז ואסקו שבאורגון נקראה על שמו של מק'קול.
בין בתי הספר באורגון שנקראו על שמו כלולים בית ספר יסודי בפורסט גרוב ובית ספר יסודי ברדמונד.
ב-1998 הוכנס מק'קול להיכל ההישגים של בית הספר לעיתונאות של אוניברסיטת אורגון.
ב-2008 הוסר הלוט מעל פסל ארד בדמותו של מק'קול במהלך דיג, שהוצב בפארק גדת הנהר בסיילם.
ב-2015 חתמה מושלת אורגון קייט בראון, על חוק "שקובע את ה-22 במרץ כל שנה כ'יום טום מק'קול' כדי להנציח את המושל מק'קול וכדי לעודד את בתי הספר לחנך את הילדים על מורשתו של המושל מק'קול".
מק'קול היה נשוי לאודרי אוון מספוקיין, אותה הכיר בעת שעבד במוסקו. השניים נישאו ב-1939 ונולדו להם שני בנים.