stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גאורגי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1863–1919)
ביוגרפיה > המהפכה הרוסית ומותו

בשנת 1916 היה גאורגי משוכנע בהתקרבות המהפכה, ובשל כך ניסה לשכנע את ניקולאי השני בצורך להעניק חוקה. ב-2 במרץ בעת שהותו בגטצ'ינה התפטר ניקולאי השני, וב-31 במרץ 1917 התפטר גאורגי מתפקידו הצבאי. הוא רצה לנסוע לאנגליה, אך ממשלת בריטניה אסרה על כניסתם של כל הנסיכים הרוסים לשטחה. כמו כן, הנסיך לבוב, ראש ממשלת המעבר הרוסית, סירב לבקשתו של גאורגי לתת לו לעזוב את הארץ. שלושה חודשים לאחר מכן, הותר לגאורגי על ידי ממשלת המחוז לעזוב לפינלנד, משם הוא קיווה להימלט לשוודיה ולמצוא את דרכו למשפחתו באנגליה.
ביוני 1917 הוא הצליח להשיג אישור לנסוע לפינלנד, ושכר שם וילה בכפר רטיירבה. בחורף 1917 הוא עזב את רטייר, מפני שהבית היה קר מדי ועבר לגור בהלסינגפורס. בינואר 1918 נמסר לו כי ניקולאי השני ומשפחתו נשלחו לטובולסק. בסופו של דבר המצב השתנה לרעה בפינלנד, וגאורגי שהיה נואש להימלט ולהתאחד עם משפחתו לאחר ארבע שנים של נתק, עשה את הטעות וביקש מאת הממשלה הסובייטית החדשה דרכון חדש ורשות לעזוב את המדינה. ב-3 באפריל 1918 הוא נעצר והוחזר לפטרוגרד תחת ליווי המשמרות האדומים.
בתחילה הוא נדרש רק לא לעזוב את העיר, ומאחר שהארמון שלו נכבש על ידי הצבא האדום, הוא עבר לגור בביתו של מזכירו לשעבר. בחודש שלאחר מכן פורסמו בעיתונים של פטרוגרד צו המורה לכל הרומנובים לדווח לצ'קה . גאורגי הלך עם מזכירתו והתראיין אצל מויסיי אוריצקי, אחד המנהיגים הבולשביקים של פטרוגרד, והוא נותר רשאי להישאר חופשי. זמן קצר לאחר מכן החליטו הבולשביקים לשלוח את בני בית רומנוב, אשר נענו לרישום הקודם, לגלות פנימית בעומק רוסיה, וגאורגי נשלח לוולוגדה.
כשהגיע לוולוגדה, הוא פגש בתחנה בסוכן מסחרי שבביתו הוא היה עתיד לחיות. מכיוון שהיה זה בית זעיר, לא רצה גאורגי להוות נטל על מארחו שגר עם אשתו וארבעת ילדיו, ובשל כך הוא מצא בית אחר שהיה שייך לסוחר עשיר, וטופל היטב על ידי הבעלים. הוא חלק את גלותו עם אחיו ניקולאי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ועם דודנו דמיטרי קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, והם יכלו לנוע בחופשיות ברחבי העיר ולבקר זה את זה לעיתים קרובות. בבוקר ה-14 ביולי, יומיים לפני רצח משפחת הצאר, הגיעה מכונית עם ארבעה חמושים, ואספה את הנסיכים הגדולים ממקום מגוריהם. הם נעצרו ונאסרו בכלא קטן, מוקף חומה, שם ניתן היה לשמור עליהם ביתר קלות. אשתו ניסתה להביא לשחרורם תמורת 50 אלף לירות שטרלינג באמצעות השגריר הדני בפטרוגרד, אולם נכשלה במשימתה.
ב-28 בינואר 1919 הועברו גאורגי ובני דודיו לכלא אחר, ובשעה 03:00 לפנות בוקר הוצאו לחצר הכלא, בליווי חיילים מכל צד, וכעבור זמן קצר הוצאו להורג ביריות. בן דודו פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה שהיה כחוש וחולה מכדי לעמוד, נורה תוך שהוא שוכב על אלונקה. ארבעת הנסיכים נקברו בקבר אחים בחצר המבצר, וב-31 בינואר 1919 פורסם בפראבדה הידיעה על הוצאתם להורג של ארבעה הדוכסים.
משפחתו

ב-12 במאי 1900 התחתן גאורגי עם מריה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים ואולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ממנה נולדו לו שתי בנות:
נינה גאורגייבנה, נסיכת רוסיה (1901–1974)
קסניה גאורגייבנה, נסיכת רוסיה (1903–1965)
גאורג שטומה

| --- | --- |
גנרל גאורג שטומה
גנרל גאורג שטומה
 לידה:  29 ביולי 1886 הלברשטט, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 נהרג:  24 באוקטובר 1942 (בגיל 56) ליד אל עלמיין, ממלכת מצרים מצרים 1922
 מקום קבורה:  Tobruk German cemetery 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1906–1942 (כ־36 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל השריון
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה הקלה ה-2   מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-7   מפקד קורפוס הפאנצר ה-40   מפקד ארמיית הפאנצר אפריקה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה המערכה בפולין  מבצע ברברוסה  המערכה בבלקנים  קרב אל-עלמיין השלישי
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
גאורג שטומה (בגרמנית: Georg Stumme; ‏29 ביולי 1886 – 24 באוקטובר 1942) היה גנרל חיל השריון שהתפרסם בעיקר במותו הטראגי בעת שפיקד על ארמיית הפאנצר אפריקה בתחילת קרב אל-עלמיין השלישי.
ביוגרפיה צבאית

שטומה החל את הקריירה הצבאית שלו ב-1906 כצוער בצבא הקיסרות הגרמנית. במלחמת העולם הראשונה נפצע ועבר לשרת במטה הכללי. לאחר המלחמה המשיך לשרת ברייכסוור. בנובמבר 1938 מונה למפקד הדיוויזיה הקלה ה-2 שהייתה ממונעת בכלי רכב משוריינים ומספר טנקי פאנצר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה פיקד על הדיוויזיה הקלה ה-2 בפלישה לפולין והגיע איתה לאחר מספר קרבות לוורשה. באוקטובר 1939 חזר עם הדיוויזיה הזאת לגרמניה. לאחר התארגנות והצטיידות הפכה הדיוויזיה הקלה ה-2 לדיוויזיית הפאנצר ה-7. ב-5 בפברואר 1940 העביר את הפיקוד על הדיוויזיה לארווין רומל שהצטיין בפיקוד עליה בפלישה לצרפת. ב-19 ביולי 1940 הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל.
שטומה קיבל פיקוד על הקורפוס ה-40 והשתתף במערכה על צרפת, במערכה בבלקנים בכניסה לבולגריה ובפלישה ליוגוסלביה ויוון תחת פיקודו של וילהלם ליסט. מיד לאחר מכן השתתף במבצע ברברוסה תחת פיקודו של פדור פון בוק. הוא הגיע עד פאתי מוסקבה וב-1942 השתתף בפתיחת קרב סטלינגרד. זמן קצר לפני קרב סטלינגרד קצין המטה הבכיר של דיביזיית הפאנצר ה-23 של הוורמאכט, רס"ן יואכים רייכל (Joachim Reichel), לקח מסמכים שבהם פרטים חשובים אודות המבצע ומטוסו נפל. שטומה, יחד עם מפקד הדיוויזיה ה-23 הודחו מתפקידם ב-20 ביולי 1942 והועמדו לדין בהוראתו הישירה של היטלר שזעם על האירוע. שטומה נידון ל-5 שנות מאסר אך קיבל חנינה זמן קצר לאחר מכן.
שטומה נותר חסר תעסוקה ואז נקרא להחליף את רומל.
קרב אל-עלמיין השלישי

היטלר ייחס לחזית צפון אפריקה חשיבות משנית. הוא נגרר לאפריקה בעל כורחו כי לא יכול היה להניח להתמוטטותו של צבא איטליה, שהייתה בעלת בריתו, להפוך להתמוטטות פוליטית. במבצע ברברוסה הוציא הוורמאכט 146 דיוויזיות ובהן כ-3 מיליון חיילים, ובמדבר לא עלה הכוח הגרמני בשיאו על 4 דיוויזיות עם 50,000 חיילים. לאחר הניצחונות וכיבוש טוברוק בקיץ 1942 נעצר רומל לפני אל-עלמיין בגלל התארכות קווי האספקה שלו. לצ'רצ'יל היה חשוב ניצחון בחזית זו כאוויר לנשימה, לאחר שורת כישלונות קשים בטוברוק ובסינגפור, שערערו את ביטחון העם הבריטי בצבאו ובו. הוא החליף את מפקד הארמייה השמינית גנרל קלוד אוקינלק בברנרד לו מונטגומרי. ערב פתיחת ההתקפה היה לבריטים יתרון במספר הטנקים, תותחים, מטוסים, לוחמים ועוד. רומל היה מודע לכך, ובנה שורה של כ-450,000 מוקשים נגד אדם וטנקים. הוא היה תשוש וסבל מבעיות רפואיות. דווקא בשעה קריטית זאת אישר לו היטלר חופשת מחלה בגרמניה. למחליפו הזמני מונה שטומה, שלא היה לו כל ניסיון בלוחמה מדברית.
שטומה הגיע למדבר ב-19 בספטמבר 1942. הוא סבל מיתר לחץ דם, ורומל העלה תמיהות בקשר להחלטה לשלוח למדבר אדם חולה. הוא הציג לשטומה את תוכניות ההגנה ובעיות האספקה וביקש ממנו לפעול לתיקון המצב, אבל שטומה לא עשה זאת. רומל עזב ב-24 בספטמבר 1942.
ההתקפה הבריטית החלה ב-23 באוקטובר 1942 בשעה 21.25 בהפגזה מ-750 תותחים שלאחריה החלו חיילי חיל ההנדסה לפלס דרכים בשדות המוקשים.
שטומה הופתע מעוצמת ההתקפה. הוא יצא לכיוון מפקדתו, במכונית פתוחה ללא ליווי צבאי וללא מכשיר קשר ביחד עם קצין ההנדסה של הקורפוס, קולונל בוכטינג. הם נתקלו בעמדה של חיילים אוסטרלים, שפתחו באש. בוכטינג נהרג. הנהג, שעמד על טעותו, סובב את ההגה במהירות. שטומה ניסה לקפוץ מהרכב, ונגרר מרחק מה כשמחצית גופו מחוץ לרכב עד שנפל על אדמת המדבר. תחילה לא היה ידוע מה קרה לו ורק אחר כך נמצאה גופתו ללא סימני פגיעה חיצונית, ונקבע שמת בגלל התקף לב. 24 שעות נותרה ארמיית הפנצרים ללא מפקד עד שנתמנה גנרל וילהלם פון תומה. רומל קטע את חופשתו והגיע למפקדתו במדבר ב-25 באוקטובר 1942 בלילה, אבל אז החזית שלו כבר נפרצה.
שטומה נקבר בבית הקברות הצבאי הגרמני בטוברוק.
לקריאה נוספת

סטיוון באנגיי, אל-עלמיין, תל אביב: הוצאת יבנה, 2005
גאורגה אפוסטול

גֶאורְגֶה אֶפוסְטול (ברומנית: Gheorghe Apostol; ‏16 במאי 1913 - 21 באוגוסט 2010) היה פוליטיקאי רומני, מראשי השלטון הקומוניסטי של רומניה, בין השנים 1954-1955 עמד מבחינה פורמלית בראש מפלגת הפועלים הרומנית כמזכיר ראשון של הפוליטבירו, בהתאם למהלך שביצע השליט גאורגה גאורגיו דז', לפי דגם ההנהגה הסובייטית שלאחרי מות סטלין. אפוסטול כיהן פעמיים (1952-1954 ובין 1961-1967) כסגן ראש ממשלת רומניה. נודע כמתחרה העיקרי מול ניקולאה צ'אושסקו במאבק על ירושת מקומו של גאורגיו-דז'. מאוחר יותר כיהן כשגריר רומניה בארגנטינה. נמנה עם חותמי "מכתב השישה" משנת 1989.
ילדותו, לימודיו ופעילותו המחתרתית

גאורגה אפוסטול נולד ביישוב קטן על יד הכפר טודור ולדימירסקו באזור טקוץ' שבמחוז גאלאץ, רומניה כבן לעובד שרות הרכבות. אחרי לימודים בבית ספר יסוד, בין השנים 1927-1931 למד בבית ספר מקצועי לעובדי הרכבת. הועסק בהמשך בשרות הרכבת הרומני. בקרב עובדי שרות זה נמצא במחצית הראשונה של המאה ה-20 אחד ממרכזי הכוח של המפלגה הקומוניסטית הרומנית הקטנה. לפי מקורות אחדים בשנת 1926 היה עדיין מקורב למפלגת האיכרים, בשנת 1929 התחבר לחוגים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ובשנת 1934 התקבל לשורות המפלגה הקומוניסטית, לצדו של גאורגיו-דז'. כמוהו גם אפוסטול נשפט ונכלא בדופטאנה בעקבות השתתפותו במאבקי הפועלים שבמפעלי גריביצה של שרות מסילות הברזל (1933). נאסר שוב ב-1936 אחרי שנבחר ליושב ראש איגוד הנוער הקומוניסטי במחתרת.
בין השנים 1937–1944 ישב רוב הזמן במאסר, בהתחלה 3 שנים בגאלאץ ובדופאטנה, אחר כך במחנות לאסירים פוליטיים בטרגו ז'יו, קראקל ומיירקוריה צ'וק יחד עם גאורגיו דז', אמיל בודנראש וקיבו סטויקה. באפריל 1944 השתחרר מהמאסר (לפי ההיסטוריה הרשמית של המפלגה - ברח מהמחנה).
השנים בשלטון

בין 1945-1952 גאורגה אפוסטול מילא את התפקיד של ראש הקונפדרציה הכללית של האיגודים המקצועיים - (ה"סינדיקטים") - הנכפפו ברומניה למרות המפלגה הקומוניסטית שעלתה לשלטון בשנת 1946 בנסיבות הכיבוש הסובייטי.
אפוסטול היה למעלה מעשרים שנה, בין השנים 1948–1969, חבר הלשכה הפוליטית (פוליטבירו) של "מפלגת הפועלים" (הקומוניסטית) הרומנית ומילא לפרק זמן קצר את התפקיד הבכיר של ,מזכיר הראשון של המפלגה (בשנים 1954-1955). בשנים 1953-1954 היה שר החקלאות והסילביקולטורה ופעמיים מונה לתפקיד סגן ראש ממשלת רומניה. בשנות החמישים ובשנות השישים של המאה ה-20 חזר פעמיים לתפקיד של מנהיג ארגון האיגודים המקצועיים: בין השנים 1955-1961 יו"ר המועצה המרכזית של האיגודים המקצועיים ובין 1967–1969 יו"ר האיחוד הכללי של האיגודים המקצועיים. 
נחשב שנים רבות ליורש אפשרי של גאורגיו דז'. אחרי מותו של זה נבחר עדיין כחבר בפרזידיום הקבוע של הוועד המרכזי של המפלגה (1965–1969) אבל לא הצליח לגבור על צ'אושסקו בתחרות על תפקיד המזכיר הכללי של המפלגה.
סיום הקריירה הפוליטית

בעל תדמית שמרנית, אפוסטול נכשל במאבק הירושה מול ניקולאה צ'אושסקו בין השאר, בגלל תמיכתם של אמיל בודנראש ושל ראש ממשלת רומניה דאז, יון גאורגה מאורר, בצ'אושסקו. בסופו של דבר, בעידן צ'אושסקו, בשנת 1969, הודח אפוסטול מהנהגת המפלגה, מונה קודם בראש המינהל הכללי לרזרבות המדינה 
1969–1975. סולק מתפקיד זה ב-13 במרץ 1975 בנימק של "סטיה מהמוסר". מאוחר יותר, בין השנים 1977–1988 התמנה לשגריר רומניה במספר מדינות דרום-אמריקאיות: קודם בארגנטינה 
ואורוגוואי ואחר כך בברזיל.
אפוסטול טען שצ'אושסקו נתן בשלב מסוים הוראה לסקוריטטה לביים את מותו בתאונת דרכים. אחרי שנאלץ לפרוש מעבודתו הדיפלומטית בשנת 1988, נמנה גאורגה אפוסטול עם חותמי "מכתב השישה" משנת 1989 שמתח בקורת על הנהגתו של צ'אושסקו וקרא לרפורמה. תוכן מכתב זה פורסם בשידורי "בי.בי סי". בעקבות גישתו האופוזיציונית אפוסטול הושם במעצר בית. 
אחרי מהפכת דצמבר 1989 שהביאה לקץ שלטון הזוג צ'אושס'קו ולסיום המשטר הקומוניסטי בארצו, אפוסטול שוחרר ממעצר הבית. ניסה יחד עם אחד ממקרובי צ'אושסקו לשעבר, איליה ורדץ, להקים מפלגה שמאלנית קקיונית בשם "המפלגה הסוציאליסטית של הפועלים". 
נפטר בגיל 97 באוגוסט 2010 בבוקרשט.
גטו לובלין

| --- | --- |

חיילים גרמנים בגטו לובלין - בצילום: 2 חיילים גרמנים שמסביבם יהודים (מאי 1941)
 מידע כללי
 סוג:  גטו
 מדינה:  גנרלגוברנמן
 מחוז:  לובלין 
 תאריכים
 תאריך הקמה:  מרץ 1941
 תאריך סגירה:  אפריל 1942
 נתונים
 מספר הנספים:  34,000 יהודים פולנים
 קואורדינטות:  51°14′00″N 22°34′00″E﻿ / ﻿51.2333333333°N 22.5666666667°E﻿ / 51.2333333333; 22.5666666667
  (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיגטו לובלין(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיגטו לובלין
 
חיילים נאצים בגטו, 1941
גטו לובלין היה גטו שהוקם בעיר לובלין שבשטח הגנרלגוברנמן הנאצי שהוקם בפולין לאחר כיבושהּ. הגטו התקיים בין מרץ 1941 ועד אפריל 1942, והיה אחד הגטאות הראשונים שחוסלו על ידי הנאצים לאחר שאסיריו היהודים נלקחו להשמדה.
יהודי לובלין תחת הכיבוש הגרמני

בזמן הכיבוש הגרמני בשנת 1939, הייתה האוכלוסייה היהודית של לובלין כשליש מכלל אוכלוסיית העיר, שמנתה בסביבות 120,000 איש. ב-18 בספטמבר 1939, כבש הוורמאכט הגרמני את העיר. ב-14 באוקטובר, האוכלוסייה היהודית נתבקשה לשלם לכובשים דמי כופר של 300,000 זלוטי. חיילים גרמנים אילצו יהודים לנקות את הרחובות, ונבזזו חנויותיהם ובתיהם.
ב-25 באוקטובר נערך מפקד לאוכלוסייה היהודית, שהראה כי בלובלין חיים 37,054 יהודים. צעירים רבים כבר עזבו את העיר כשניסו להימלט דרך קו התיחום בחלק הכיבוש הסובייטי של פולין. לאחר הקמתה של הממשלה הרחבה הוקם בלובלין מינהל אזרחי. ב-9 בנובמבר התמנה אודילו גלובוצניק למפקד האס אס והמשטרה במחוז לובלין ובאותו היום, אנשי האס אס החלו לגרש יהודים מבתיהם במרכז העיר. לפי צו של המושל הכללי הנס פרנק מ-23 בנובמבר 1939, נאלצו כל היהודים לענוד את הטלאי הצהוב, וכל החנויות והעסקים ששייכים להם היו צרכים להזדהות. לקראת סוף השנה, נקראו היהודים לבחור ביודנראט בלובלין שיהיה אחראי על ייצוג האינטרסים של הקהילה מול כוח הכיבוש. היודנראט, בראשותו של הנריק בקר, בנה רשת מוסדות סעד, מטבחי ציבור ואף בית חולים ומרפאות.
הנהגת האס אס החליט להקים בסביבת הכפר ניסקו במחוז לובלין "שמורה יהודית" עבור יהודי הרייך. מדצמבר 1939 ועד פברואר 1940 גורשו כ-20,000 יהודים מן הרייך ומהשטחים המערביים של פולין לאזור לובלין, כחלק מתוכנית גדולה יותר שהופסקה באפריל 1940. לאחר הפסקת הגירושים הועברו המגורשים ללובלין, ואחרים לגטאות הקטנים בעיירות גלוסק, פיאסקי ובלז'ץ. במהלך 1940 התקיימו בלובלין והסביבה פשיטות רבות של יחידות האס אס והמשטרה, שלקחו יהודים לעבודות כפייה במחנות עבודה באזור בלז'ץ, לצורכי בניית גבולות מבוצרים. רבים מהם מתו בשל התנאים ששררו שם. עוד לפני היווצרות הגטו, כ-10,000 יהודים גורשו מלובלין בתחילת מרץ לסביבה הכפרית של העיר.
גטו לובלין

כבר בשנת 1940 מפקד האס אס גלובוצניק הכריח את היהודים להתרכז ברובע היהודי של העיר. צו של מושל המחוז, ארנסט צורנר מ-24 במרץ 1941, הסביר את אזור המגורים בגטו בתירוץ של סיפוק לינה עבור הצבא הגרמני, שנפרס בשלב זה על הגבול עם ברית המועצות. הגטו הכיל כ-34,000 איש מיהודי העיר שנותרו בה, וכן פליטים ממקומות שונים בפולין. הבעיה הקשה ביותר הייתה תנאי החיים הלא היגייניים. בקיץ 1941 פרצה בו מגפת טיפוס שלמרות שצומצמה על ידי צוותי רפואה, קשה היה להשתלט עליה עקב הצפיפות, הרעב והמחסור בציוד רפואי. עד למרץ 1942 לא היה בגטו סגר קפדני. אנשי מקצוע יהודיים רבים ובני משפחותיהם המשיכו להתגורר מחוץ לגטו ועבדו עבור הכוחות הכובשים. לאחר מכן נאסרה היציאה ממנו, מלבד קבוצות העבודה שעבדו מחוצה לו. יהודים רבים מגטו ורשה ברחו ללובלין, בתקווה לתנאי חיים טובים יותר.
באוקטובר 1941, החלו ההכנות לחיסול המתוכנן של הגטו. בחודש דצמבר, נשלחו עובדים לבניית מחנה מיידנק. בתחילת 1942 הגטו היה מחולק לשני חלקים, גטו A שבו חיו יהודים מובטלים, בעוד אלה המתגוררים בגטו B, עבדו בצורה כלשהי עבור הגרמנים. ימים ספורים לפני פירוקו של הגטו, היהודים העובדים נרשמו על ידי האס אס בתעודת הזהות שלהם, דבר שהציל אותם מגירוש מיידי להשמדה.
ב-16 במרץ 1942 הודיע גלובוצניק על חיסולו המתוכנן של הגטו וגירוש היהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
כך החל מבצע ריינהרד, רצח של יהודים המתגוררים בשטחי הממשל הכבוש (הגנרלגוברנמן). הגירושים לבלז'ץ החלו בשעות הבוקר המוקדמות של ה-17 במרץ 1942. השומרים הגרמנים והאוקראינים סגרו את הגטו וערכו חיפושים בבתים. הם תפסו את מרבית המסתתרים שנרצחו במקום. עד 14 באפריל גורשו כ-30,000 מתושבי הגטו ברכבת המזרחית אל בלז'ץ, שם הומתו לאחר הגעתם בתאי הגזים.
לאחר חיסול הגטו

כ-4,000 היהודים שנותרו מגטו לובלין, נלקחו לגטו קטן יותר בשם מידן טטרסקי בפרברי העיר, אשר גודר בתיל דוקרני. התנאים בו היו קשים ורבים היו זרוקים ברחובות. בחודשים ספטמבר עד אוקטובר 1942, מרבית יושביו נשלחו אל מחנה מיידנק, ונרצחו שם במהלך מבצע חג הקציר באוקטובר 1943. מתוך 42,000 יהודים שחיו בלובלין, רק 200–300 שרדו את השואה.
לאחר חיסול הגטו, השלטונות הגרמניים העסיקו בעבודה כפייה אסירים ממיידנק על מנת להרוס ולפרק את האזור, ובין היתר פוצצו את בית הכנסת מהר"ם (שנבנה במאה ה-17 לכבוד רבי מאיר מלובלין).
מספר אנשים שהצליחו להימלט בעת חיסול גטו לובלין עשו את דרכם אל גטו ורשה, על מנת להזהיר את מנהיגיו שהגרמנים נחושים בדעתם להשמיד כל האוכלוסייה היהודית בפולין. למרות שהצליחו לשכנע אחדים, אחרים, כולל ראש היודנראט אדם צ'רניאקוב, דחו את הדו"חות שדיברו על רציחות המוניות כבתור הגזמות.
לקריאה נוספת

נחמן בלומנטל, תעודות מגטו לובלין - יודנראט ללא דרך, הוצאת יד ושם, 1967
גטו לובלין
גבריאל מרסל

| --- | --- |

 לידה:  7 בדצמבר 1889 הרובע השמיני של פריז, צרפת 
 פטירה:  8 באוקטובר 1973 (בגיל 83) הרובע השביעי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Gabriel Honoré Marcel 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 מקום לימודים:  סורבון 
 מוסדות:  סורבון 
 זרם:  Christian existentialism 
 תחומי עניין:  פילוסופיה 
 עיסוק:  מחזאי, מוזיקאי, מבקר ספרות, פילוסוף, סופר 
 מדינה:  צרפת 
 פרסים והוקרה:  פרס ארסמוס (1969) Prix Brieux (1937) Grand prix national des Lettres (1958) פרס הספרות הגדול של האקדמיה הצרפתית (1948) פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית (20 בספטמבר 1964) אביר בלגיון הכבוד 
 חתימה:   
 
גבריאל אונורה מרסל (בצרפתית: Gabriel Marcel;‏ 7 בדצמבר 1889 – 8 באוקטובר 1973) היה פילוסוף, מחזאי, מבקר מוזיקה צרפתי ואקזיסטנציאליסט נוצרי מוביל (ממוצא יהודי). מחברם של למעלה מתריסר ספרים ולפחות שלושים מחזות, עבודתו של מרסל התמקדה במאבקו של הפרט המודרני בחברה בה הטכנולוגיה דוחקת את רגליה של ההומניות. על אף שלעיתים קרובות נחשב מרסל לאקזיסטנציאליסט הצרפתי הראשון, הוא הציג את משנתו כשונה מזו של הוגים דוגמת ז'אן פול סארטר, והעדיף את המונח 'פילוסופיית קיום' או 'נאו-סוקראטיות' (אולי בעקבות הגדרה-עצמית דומה של קירקגור) כדי להגדיר את הגותו שלו. יצירה ידועה במיוחד שלו נקראת 'תעלומת ההוויה'.
ביוגרפיה

גבריאל מרסל נולד ב־7 בדצמבר 1889 בפריס, צרפת. אמו לור מאייר, שהייתה יהודייה, נפטרה כשהיה צעיר והוא גדל על ידי דודתו ואביו, הנרי מרסל. כשהיה בן שמונה עבר לשנה בה אביו שימש שגריר. הוא השלים תואר שני בפילוסופיה בסורבון בשנת 1910, בהיותו כבן 20 בלבד. במהלך מלחמת העולם הראשונה עבד כראש לשכת המידע של הצלב האדום למסירת מידע למשפחות על פצועים וחללים. לימד בתיכונים ופרסם בעיתונות ביקורות על מחזות. שימש עורך בבית ההוצאה לאור הקתולית 'PLON'. מרסל חונך כחילוני, ורק בשנת 1929 הוטבל לדת הקתולית. התנגד לאנטישמיות ודגל בקרבה בין קתולים לבעלי דתות אחרות. נפטר בשנת 1973 בפריז.
הגות קיומית

מרסל הודה כי אינטראקציה אנושית כרוכה לעיתים קרובות באפיונו של הזולת כאובייקט 'אחר' ממני, הוא טען כי האדם מסוגל גם לאפשרות של זיקה הדדית משותפת, בה שני האנשים יכולים לתפוס זה את זה ולפנות זה לזה כשני סובייקטים.
בחיבורו "הרקע האקזיסטנציאלי של כבוד האדם", מרסל מצטט את עצמו מתוך מחזה שכתב בשנת 1913 ובו דוגמה לאדם שאיננו מסוגל להתייחס לזולתו כסובייקט: רוג'ר מוירנס, הדמות המרכזית של המחזה, הוא פוליטיקאי שמרן המגן על הקתוליות מפני מחשבה חופשית. בשל אמונתו הקתולית, הוא מתנגד לגירושיה של בתו תרז, הרוצה לעזוב את בעלה הבוגד ולהתחיל את חייה מחדש. במקרה זה הוא מוכיח את עצמו חסר לב; כל הרגישות שלו עוברת לבתו השנייה, קלאריס, אותה הוא מטפח כדומה לו מבחינה רוחנית. אבל קלאריס אומרת לו שהיא החליטה להיות נזירה. מוירנס נחרד מהרעיון שבתו המקסימה, האינטליגנטית ומלאת החיים, תקבור את עצמה במנזר והוא מחליט לעשות כל שביכולתו כדי לגרום לה לוותר על כוונתה ... קלאריס המומה; אביה נראה לה כעת כמתחזה. בדוגמה זו, מוירנס אינו מסוגל להתייחס לאף אחת מבנותיו כאל סובייקט עצמאי. כל אחת מהן איננה תואמת את דמותה הפלקאטית כפי שעוצבה במוחו. מרסל מציין כי אובייקטיביזציה כזו "לא פחות מאשר שוללת את מושא הדבר היחיד שיש לו שהוא בעל ערך, ולכן הוא משפיל אותו ביעילות."
מוטיב מוביל נוסף בהגותו הוא המאבק בדה-הומניזציה של המטריאליזם והטכנולוגיה בחברה המודרנית. מרסל טען כי המדע עיוור ל"מסתורין" שבהוויה ומציג גם את חיי האדם כאילו היו רק בעיות ופתרונות טכניים. לטענתו, גישה טכנולוגית קיצונית מדי, מוחקת את הסובייקט האנושי ורואה גם את האדם כאובייקט בלבד. כפי שהוא מציין ביצירתו 'האדם נגד חברת ההמונים' ובעבודות אחרות שלו, הטכנולוגיה קנתה לעצמה עמדת-סמכות מיוחסת שבעזרתה היא משכנעת את האדם להפוך לעוד אובייקט של המדע; וכך האדם משתף פעולה בשמחה עם מחיקת אישיותו העצמית.
השפעתו

במשך שנים ניהל גבריאל מרסל סדרת מפגשים שבועיים בהם השפיע על פילוסופים צרפתים צעירים חשובים כמו ז'אן ואוהל (אנ'), פול ריקר, עמנואל לוינס, וז'אן-פול סארטר. מרסל נדהם ואוכזב מכך שהמוניטין שלו התבסס כמעט לחלוטין על חיבוריו בפילוסופיה ולא על מחזותיו, אותם כתב בתקווה לפנות לקהל רחב יותר. הוא השפיע גם על מי שלימים הפך לאפיפיור יוחנן פאולוס השני, אשר אף הוא מתח ביקורת דומה על נזקיה הרוחניים של הטכנולוגיה.
גבריאל מרקאדו

גבריאל איוואן מרקאדו (בספרדית: Gabriel Iván Mercado; נולד ב-18 במרץ 1987) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק באינטרנסיונל ובנבחרת ארגנטינה בעמדות הבלם והמגן.
קריירת מועדונים

מרקאדו התחיל את הקריירה שלו בראסינג קלוב. ב-21 בפברואר 2007 מרקאדו ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1-0 לסן לורנסו.
ביולי 2010 חתם באסטודיאנטס לה פלאטה ששילמה 800 אלף דולר עבור 50% מכרטיס השחקן שלו. בעונתו הראשונה, זכה עם אסטודיאנטס באליפות האפרטורה.
ביולי 2012 חתם בריבר פלייט. עם ריבר זכה באליפות אחת (פינאל 2014), בקופה קמפאונאטו, בגביע סודאמריקנה (2014) בגביע רקופה סודאמריקנה (2015), בגביע ליברטדורס (2015), בגביע סורוגה בנק (2015) ובגביע ארגנטינה (2016).
ב-4 באוגוסט 2016 חתם בסביליה תמורת 2.5 מיליון אירו ובנוסף ריבר תקבל 20% ממכירה עתידית של השחקן. ב-20 באוגוסט 2016 מרקאדו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 4-6 נגד אספניול.
ב-11 ביוני 2019 חתם בא-ריאן.
ב-5 ביולי 2021 מרקאדו חתם באינטרנסיונל מליגת העל הברזילאית.
קריירה בינלאומית

מרקאדו שיחק בצעירותו בנבחרת הנוער של ארגנטינה, עמה זכה באליפות העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת 2007.
ב-10 בפברואר 2010 מרקאדו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 1-2 נגד ג'מייקה. ב-24 במרץ 2016 מרקאדו הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד צ'ילה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
מרקאדו השתתף עם הנבחרת בקופה אמריקה 2016 ומונדיאל 2018. ב-30 ביוני 2018 מרקאדו כבש בהפסד 4-3 לצרפת במסגרת שמינית גמר המונדיאל.
תארים

ליגת העל הארגנטינאית: אפרטורה 2010
ליגת העל הארגנטינאית: פינאל 2014
קופה קמפאונאטו: 2013/14
קופה סודאמריקנה: 2014
רקופה סודאמריקנה: 2015
קופה ליברטדורס: 2015
גביע סורוגה בנק: 2015
גביע ארגנטינה: 2016
גביע העולם בכדורגל עד גיל 20: 2007
גיולהאזה

גיולהאזה (בהונגרית: Gyulaháza) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בגיולהאזה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 1,929 ובשנת 2020 רק 1,886 תושבים.
יהודי גיולהאזה

יהודים החלו להתיישב בגיולהאזה במחצית המאה ה-18. רובם עסקו במסחר, בעיקר בשיווק תוצרת חקלאית.
לאחר הקרע ביהדות הונגריה בעקבות קונגרס יהודי הונגריה בין השנים 1868–1869, הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי. משנת 1885 הקהילה הייתה כפופה לקהילת קישווארדה.
בשנת 1940, בעקבות "החוקים היהודיים" שנועדו להגביל את היהודים בתחומי הכלכלה והחברה, נפגעה פרנסת יהודי הכפר והם סבלו ממעשי בריונות, כגון ניפוץ חלונות בתיהם. בשנת 1941 נשלחו 15 צעירים מהכפר לעבודות כפייה.
בשנת 1944, לאחר כניסת הגרמנים להונגריה, הועברו כל יהודי הכפר לגטו בקישווארדה שם רוכזו יחד עם כ-7,000 יהודי המחוז, ומשם שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לגיולהאזה 15 יהודים ששרדו. הם מצאו את בניין בית הכנסת הרוס. חיי הקהילה לא חודשו.
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 62 |  |
| 1880 | 168 | 1,141 |
| 1910 | 123 |  |
| 1920 | 90 |  |
| 1930 | 74 |  |
| 1941 | 65 | 1,973 |