stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הסוהר רמניקו סראט
חיסולי חשבונות בימי הדיקטטורה המלכותית של קרול השני

בשנות ה-30 של המאה ה-20 החל בית הסוהר לשמש לכליאת אסירים פוליטיים. 
המקום הפך מאוחר יותר לאתר לעלייה לרגל של חסידי הימין הקיצוני הרומני (ה"לגיונורים") מפני שראשי התנועה הלגיונרית הפרו-נאצי הוחזקו בו בשנים 1937-1938 בימי מלכותו של קרול השני וחלקם נרצחו בהמשך.
בליל 29-30 בנובמבר 1938, 13 חברי התנועה הלגיונרית (או "לגיון הארכאנגל מיכאיל") המכונים "הניקאדורים" וה"דקמווירים" ובראשם ה"קפטן" זליה קודריאנו הוצאו בליווי צמוד מבית הכלא במטרה מוצהרת להעבירם לכלא ז'ילאווה. בדרך, בקרבת היער טנקבשט Pădurea Tâncăbeşti, נרצחו בחניקה בעילת "ניסיון הימלטות ממעצר".
בליל  21-22 בספטמבר 1939, עוד 15 חברים בחוליות התנועה הלגיונרית (גאורגה קלימֶה, מיכאי פוליכרוניאדה, אלכסנדרו קנטקוזינו, ניקולאיה טוֹטוּ, אלכסנדרו כריסטיאן טֶל ואחרים), נורו למוות בתוך בית הכלא. הם נקברו לאחר מכן בבית הקברות של העיר, וכיום נמצאת שם מצבה לזכרם.
בימי משטר אנטונסקו

בשנת 1940 נכלאו בבית סוהר זה לפרק זמן קצר הפעילות הקומוניסטיות אנה פאוקר וליובה קישינבסקי שהוחלפו כעבור חדשים אחדים  בעקבות משא ומתן עם ברית המועצות, תמורת אסיר לאומני רומני שהיה בידי הסובייטים, יון זליה קודראינו, אביו של קורנליו זליה קודריאנו.
חלק מה"גולאג" הרומני בימי השלטון של גאורגה גאורגיו-דז'

בשנות השלטון הקומוניסטי חזר  בית הסוהר, לאחר פסק זמן, להיות כלא לאסירים פוליטיים. זאת ביוזמת הבולשת בהתהוות - ה"סקוריטאטה" - ובראשה אנשים כמו אלכסנדרו ניקולסקי וגאורגה פינטיליה. 
בשנים 1947-1953  נכלאו בו איכרים שהתנגדו ל"קולקטיביזציה" של החקלאות או שנחשבו ל"מחבלים" או "סבוטורים" מפני שלא היו מסוגלים לספק למדינה את מכסות המוצרים החקלאיים הדרושים.
כמו כן נכלאו בבית סוהר זה רבים ממנהיגיה וחבריה של מפלגת האיכרים הלאומית (כולל אחרי 1955- יון מיכלאקה, וקורנליו קופוסו, יונל לופסקו, איליה לאזר, יון דיאקונסקו) והמפלגה הלאומית -ליברלית. בנוסף נכלאו כמרים של הכנסייה היוונית-קתולית שהוצאה מחוץ לחוק, וכמרים קתוליים.
נגד האסירים הופעלו שיטות התעללות שונות: החזקה בבידוד ממושך, שתיקה ותנוחות כפויות, מניעת אוכל וטיפול רפואי ראויים, מכות שיטתיות בידי סוהרים בקבוצה או יחידים. התעללויות מעין אלה הופעלו גם נגד אסירים קשישים וחולים, כמו יון מיכלאקה שנפטר בכלא זה בשנת 1963.
חלק מהאסירים ממפלגת האיכרים הלאומית הועברו למתקן זה אחרי סגירת בית הכלא סיגט בשנת 1955. אחרי שביתת הרעב של האסירים הפוליטיים בבית הסוהר איוד נאסרו במתקן זה גם נציגים של המשטר הצבאי-פאשיסטי של יון אנטונסקו, שנידונו למאסר בגלל פשעי מלחמה. בין אלה פרופ' יון פטרוביץ (שהיה שר החינוך בימי ממשלת גוגה-קוזה ושר התרבות והדתות בממשל אנטונסקו); פרופ' פטרה טומסקו (שהיה שר העבודה, הבריאות והרווחה בממשל אנטונסקו); הגנרל קונסטנטין פנטאזי (שר הביטחון בממשלת אנטונסקו); והגנרל גאורגה ז'יאֶנסקו, (ממפקדי חיל האוויר ושר בממשלת אנטונסקו). אסיר מפורסם אחר היה הקונטרה-אדמירל הוריה מצ'לאריו שהועבר לכאן אחרי כליאה בת 11 שנה בבית הסוהר זילאבה. הוא הצליח לשרוד את שנות המאסר וזכה לרהביליטציה (אנ') אחרי שחרורו מהכלא בשנת 1964.
צוות הסוהרים פעל תחת פיקודו של הקפטן אלכסנדרו וישינסקו
,
מפקד בית הסוהר, שנודע כאדם אכזרי שניהל בעברו את בית הכלא מיסליה בשנת 1951, והיה זמן מה קצין פוליטי בכלא המעבר ז'ילאווה. יחד איתו עבד שם חוקר ו"קצין פוליטי" בשם וסילה (?) לופו. ידוע יותר היה הסוהר הסדיסטי פורניקה.
לאחר הסגירה

ב-13 באפריל 1963 נסגר בית הסוהר. החל מ-1964 שימש כמחסן לירקות ופירות, ואחרי מהפכת 1989 הפך לרכוש פרטי. בשנת 2007, ביוזמת אסירים לשעבר, הועבר המקום לרשות "המכון לחקר פשעי הקומוניזם"  על מנת שיהפוך לאתר מוזיאוני וליד זיכרון. על יד בית הסוהר נחנך באוגוסט 2010  אתר לזכר קרבנות הרדיפות הפוליטיות הכולל פסלי עץ - יצירה של הפסל שטפאן בלאז' מסיגט.
הערות שוליים

↑  Cicerone Ioniţoiu
↑  Doina Jela 2001 p. 41
↑  Cicerone Ioniţoiu
↑  Cicerone Ioniţoiu
↑  Doina Jela 2001 p. 41
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2019025470  VIAF: 4995155105780276320001   WorldCat (עם VIAF): 4995155105780276320001
דוד משה אברהם אשכנזי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1680 ה'ת"ם
 פטירה:  13 בנובמבר 1745 (בגיל 65 בערך) י"ח בחשוון תק"ו
הרב דוד משה אברהם מטרויש אשכנזי (ה'ת"ם 1680 בערך - י"ח בחשוון תק"ו, 13 בנובמבר 1745), ובקיצור: רבי אד"ם, היה רבה של רוהטין שבגליציה ומחבר פירושים על מדרשי ההלכה. לחם בתנועה הפרנקיסטית. יש הסבורים כי הוא אדם בעל שם.
מאבקו בפרנקיסטים

יעקב פרנק, ממשיכו של שבתי צבי, הגיע ב-1756 לרוהטין, ואסף שם קהל נאמנים, בראשם אלישע שור מרוהטין ומשפחת שור בכללה. הרב אד"ם נאבק בו בתוקף, ועקב כך היה קרבן להלשנה. מסופר שהבעל שם טוב ביקר בביתו כאות תודה על מאבקו.
חיבוריו

פירוש מרכבת המשנה על המכילתא. נדפס לראשונה בלמברג תרנ"ה, על ידי צאצאי המחבר, בעידודו של רבי יהושע רוקח מבלז, ושוב בירושלים תשכ"ד.
פירוש תולדות אדם על הספרי לחומש במדבר ודברים. נדפס לראשונה מכתב יד המחבר על ידי מוסד הרב קוק, תשל"ב, בשני כרכים. פירושיו על מדרשי ההלכה רחבי יריעה, ועוסקים גם בסוגיות התלמוד המאזכרות את מדרשי ההלכה.
שער המשנה, פירוש על ספרי "עבודה" ו"קרבנות" במשנה תורה לרמב"ם. היה בכתב יד שאבד ולא נדפס.
תפארת שיבה, חידושים על התלמוד ודרשות. גם הוא היה בכתב יד שאבד.
לקריאה נוספת

רוהאטין, עמ' 34 - 36, עמ' 108.
מאיר וונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה, ח"ה עמ' 407 - 410.
הערות שוליים

↑  ראובן מרגליות, לזהותו של "ר' אדם", במישור שנה ב תש"א גיליון ס"ד, ניתן לצפייה בתוך: אבישי אלבוים, "המכילתא של ר' אדם". בבלוג "עם הספר", ינואר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310325505171  LCCN: nr2003026237  VIAF: 97181207   WorldCat (עם VIAF): 97181207
בלה צובל

| --- | --- |

תמונת בלה צובל משנת 1907, ציורו של קארוי קרנשטוק
 לידה:  4 בספטמבר 1883 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  30 בינואר 1976 (בגיל 92) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1948) 
 בן או בת זוג:  Mária Modok 
 
בלה צובל (בהונגרית: Czóbel Béla; בודפשט, 4 בספטמבר 1883 – בודפשט, 30 בינואר 1976) היה צייר אוונגרד יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט.
ביוגרפיה

בלה צובל נולד בבודפשט ליוז'ף צובל (1849–1899) סוחר תבואה, וששרולטה קניג (1858–1939). בין 1902 לבין 1906 הוא היה תלמידו של בלה איוואני-גרינוולד בבאיה מארה. הוא למד תחילה באקדמיה במינכן בשנים 1902 וב-1903, ומשנת הלימודים 1903 באקדמיה ז'וליאן בפריז. צובל הציג לראשונה בסלון הסתיו (בצרפתית: Salon d'Automne) בשנת 1905, ומשנת 1906 הופיע שם עם הפוביסטים הצרפתים וב"סלון דה אינדפנדנטס" (Société des Artistes Indépendants). במרץ 1908 נפתחה תערוכת היחיד שלו בגלריה ברטה וייל.  חבריו כללו את הציירים דינואר דה סגונזאק (André Dunoyer de Segonzac), ז'ורז' בראק ואת אמדאו מודיליאני. כנציג טיפוסי של "הפראים ההונגרים" (שם מאוחר של סגנון ציור של קבוצת ציירים הונגרים), הוא הפך לחבר מייסד בקבוצת השמונה, על אף ששלח תמונה רק לתערוכה הראשונה שלהם, הוא התחייב להשתייך לקבוצה לאורך כל הדרך.
במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) בגלל שהיה נתין של מדינת אויב, עבר מצרפת לברגן, הולנד. בין השנים 1919 עד 1925 התגורר בברלין, שם הצטרף לקבוצת הגשר (קבוצת ציירים) ואז הפך חבר ב-Freie Sezession. הוא ערך תערוכת אוסף בבירת גרמניה בשנת 1925, אך חזר לצרפת באותה השנה. בשנת 1927 הציג תערוכה מצליחה בגלריית ברומר (Brummer Gallery) בניו יורק. הוא ביקר בהונגריה לעיתים קרובות יותר ויותר משנת 1931, הוא בילה את הקיץ באופן קבוע בטירת הטוון בהזמנת הצייר פרנץ הטווני. בשנת 1933 הוא זכה בפרס הגדול של חברת פאל סיניאי מרשה. הוא חזר להונגריה באופן קבוע בשנת 1940 והתיישב בסנטנדרה. גם לאחר מלחמת העולם השנייה הציג באופן קבוע בחו"ל, בעיקר בגלרי זאק בפריז. עוד בחייו, בשנת 1975, נפתח מוזיאון בסנטאנדרה שנושא את שמו.
פסלו הוקם בסנטנדרה ועבודותיו מוצגות בתערוכת קבע במוזיאון בלה צובל. את ציוריו ניתן למצוא בין היתר במרכז ז'ורז' פומפידו בפריז, בגלריה הלאומית של הונגריה באוספים פרטיים מקומיים וזרים. בסקשפהרוואר, יותר מעשרים תמונות נשמרות באוסף דיאק.
בהתקרב חילוף המשטר בהונגריה בשנת 1990, ואחריו עבודותיו הוצגו לעיתים קרובות בציבור, לאחרונה בתערוכה השמונה במוזיאון לאמנוות יפה (בודפשט) (2011). ציוריו הוצגו יחד עם שאר חברי השמונה (רוברט בריני, דז'ה ציגאני, קארוי קרנשטוק, אדן מארפי, דז'ה אורבן, ברטלן פור, לאיוש טיהני).
משפחתו

אשתו הראשונה ליזה, שנולדה מאיזולדה דאיג הציירת הגרמנייה-הולנדית, שבהמשך הפכה לרקדנית בלט מפורסמת בעולם. אשתו השנייה היא הציירת מריה מודוק.
אחייניתו אנה צובל הייתה צלמת ואחיו ארנה צובל היה היסטוריון ספרותי ופוליטיקאי.
מאפייני אמנותו

לאחר הנטורליזם הראשוני מתקופת באיה מארה, צובל התחבר מהר מאוד לפוביזם, שהיה הטרנד הפריזאי המודרני ביותר באותה תקופה, למעשה באותו הזמן שנולדה התנועה. לפיכך, הוא היה אחד הנציגים הראשונים של "הפראים ההונגרים". הוא הוזכר בין הפוביסטים "הפרועים ביותר" בפריז. גרטרוד שטיין אספנית מארצות הברית של אנרי מאטיס "מאשרת דימוי עז אינטנסיבי אידיאלי של הציור של צובל, וג'לט ברג'ס (Gelett Burgess) האמריקאי שערך ראיונות עם פוביסטים וקוביסטים בפריז בשנים 1908–1909 היה המום במיוחד מ"ברוטליות" בדיו של צובל.
עבודותיו (מבחר) > ציורים

דיוקן עצמי עם לוח צבעים (1902, שמן על בד, 76x66 ס"מ; מוזיאון פרנצי, סנטאנדרה)
ילדה מול חלון פרחים (1904, שמן על בד, 105x87 ס"מ; מוזיאון פרנצי)
איכר יושב (1904, שמן על בד, 100x87 ס"מ; הגלריה הלאומית של ההונגריה, בודפשט)
ציירים בחוץ (1906, שמן על בד, 13x18 ס"מ; מוזיאון לאומי ד'ארט מודרן, פריז)
חצר נירגשאויפלו (1906, שמן על בד, 72x80 ס"מ; מוזיאון יאנוס פאניוניוס, פץ'
גבר יושב (1906, שמן על בד, 170x80 ס"מ; MNG)
ילד מחזיק כדור (1916, שמן על בד, 80x60 ס"מ; מוזיאון פרנצי)
הכומר מברגן (1918, שמן על בד, 147x78 ס"מ; אוסף פרטי)
רחוב בברלין (1920, שמן על בד, 81x97 ס"מ; אוסף פרטי שיקגו)
דיוקנו של מר מאייר (1921, שמן על בד, 140x82 ס"מ; מוזיאון פרנצי)
סוף הכפר (1922, שמן על בד, 89x96 ס"מ; באופן פרטי)
אישה שוכבת (1922 לערך, שמן על בד, 74 x 88 ס"מ; MNG)
בסטודיו (1922, שמן על בד, 93.5x74 ס"מ; MNG)
גדת הסן בפריז (שמן על בד 1925, 65 x 80.5 ס"מ; באופן פרטי)
רחוב מופטארד (1925, שמן על בד, 73 x 60 ס"מ; מוזיאון פרנצי)
פנים פריזאי (1926, שמן, עץ, 100 x 81 ס"מ; אוסף פרטי)
מסכה ומנדולינה (1928, שמן על בד, 92x73 ס"מ; רכוש פרטי)
נוף חופי עם דוברות (1930, שמן על בד, 81x65 ס"מ; מוזיאון פרנצי)
מוזה: תמונה עירומה (1930, שמן על בד, 80x65 ס"מ; מוזיאון פרנצי)
ילדה בצעיף אדום (שמן על בד 1934, 72.5x54.5 ס"מ; אוסף פרטי)
נוף (1935 לערך, שמן על בד, 64x82 ס"מ; MNG)
מדונה (1937, שמן על בד, 52x43 ס"מ; אוסף פרטי)
סצנת רחוב בהטוון (1937 לערך, שמן על בד,63x53 ס"מ; מוזיאון פרנצי)
פרט מסנטאנדר (שנות הארבעים, שמן על בד, 60x62.5 ס"מ; מוזיאון פרנצי)
טבע דומם בצבע תפוז (ללא שנה, שמן, בד, 60.5x72 ס"מ; אוסף פרטי)
טבע דומם בצהוב (1960, שמן על בד, 73x60 ס"מ; מוזיאון בלה צובל,)
ונוס מסנטאנדרה (1968, שמן על בד, 83x110 ס"מ; מוזיאון פרנצי)
עבודותיו (מבחר) > רישומים, צבעי מים

ילד רועה צאן (ללא שנה, דיו, נייר, 260x345 מ"מ; מוזיאון פרנצי)
עירום עומד (1906, פחם, נייר, 31x24 ס"מ; MNG)
ילד (1917, צבעי מים, נייר, 1100x730 מ"מ; מוזיאון פרנצי)
ילדה צעירה עירומה למחצה (שנה, פחם, 63x48 ס"מ; גלריות בינלאומיות, שיקגו)
דגם ישיבה (1928 לערך; פחמן, 49.5x32.5 ס"מ; באוסף פרטי)
חברויות

אימפרסיוניסטים ונטורליסטים הונגרים (MIÉNK)
השמונה
האגודה החדשה לאמנים (KÚT)
פרסים, הכרות

פרס קושוט (1948)
פרס האמן המעוטר (1958)
פרס האמן הדגול (1963)
ראו גם

החיים, העבודה, התערוכות של בלה צובל, artportal.hu
ביוגרפיה ו-48 תמונות, hung-art.hu
מוזיאון צובל בסנטאנדרה
תמונות של בלה צובל
זולטאן רוקנבאואר: העולם כמו שאף אחד אחר לא ראה אותו. . .
גשר לעתיד
ביוגרפיה וששים עבודות של בלה צובל - TerminArtors.com
מושבת האמנים של באיה מארה
מדיאר ואדאק
השמונה
אסכולת פריז
מושבת האמנים של סנטנדרה
לקריאה נוספת

ארנה קלאי: בלה צובל. בודפשט, 1934 ;
אישטוואן גנטון: בלה צובל. בודפשט, 1961 ;
פיליפ קלריס: צובל. בודפשט, 1970 ;
Mimi Kratochwill: The Life and Art of Béla Czóbel (1883–1976) וספרם - בודפשט, 2001 ;
לקסיקון קטן של אמנות הונגרית: מההתחלה ועד היום. בודפשט :, 2002. הצייר בלה צובל עמודים 68–70. ISBN 963-8477-66-0
Kratochwill Mimi: Czóbel. בודפשט, 2009 . (ספריית מטרופול)
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a pesti izr. hitközség születési akv. 1397/1883. folyószáma alatt".
↑  "Zobel József halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 272/1899. folyószáma alatt".
↑  "König Sarolta halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 926/1939. folyószáma alatt".
↑  Barki Gergely: A vaddá válás evolúciója Czóbel Béla korai portréin. In: Magyar Vadak Párizstól Nagybányáig 1904–1914. Szerk. Passuth Krisztina, Szücs György. Budapest, Magyar Nemzeti Galéria, 2006. 201–216.
↑  Louis Vauxcelles: Le Salon des Indépendants. Gil Blas, 1907. március 20.
↑  Stein, Gertrude: Alice B. Toklas önéletrajza. Budapest: Gondolat, 1974. 18.
↑  Gelett Burgess: The Wild Men of Paris. The Architectural Record. May 1910. 401-414.
↑  Lista hung-art.hu nyomán.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007500703905171  BnF: cb14972133f (data)  GND: 118841572  ISNI: 0000 0001 1690 5013  LCCN: n82071973  NTA: 070267561  RKD: 19535  SUDOC: 124652557  ULAN: 500026459  VIAF: 95844969   WorldCat (עם VIAF): 95844969 
פסל של בלה צובל בשיופוק


יצירת של אימרה וארגה (2005)
גזה פראגו

| --- | --- |

 לידה:  25 ביוני 1877 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  23 בספטמבר 1928 (בגיל 51) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 שם לידה:  Frankfurter Géza 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 
סוף המלחמה, זה גם דיוקן עצמי (בסביבות 1918)
גזה פראגו, (מקודם פרנקפורטר בהונגרית: Faragó Géza; בודפשט, 25 ביוני 1877 – בודפשט, 23 בספטמבר 1928) היה צייר, גרפיקאי יהודי-הונגרי. פראגו הוא אמן מפורסם בציור האר נובו ההונגרי, אמנות הכרזה (פוסטר), קריקטורה ועיצוב תפאורות תיאטרון. אחיו היה ינה פראגו, סופר ועיתונאי ואחיינו היה שאנדור פראגו שחקן ומנהל תיאטרון. אחייניתו אילונה פראגו הייתה עיתונאית.
קורות חיים

גזה פראגו נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור פרנקפורטר וטרזיה רוטברגר. כישרון הציור שלו הופיע בשלב מוקדם, ובתמיכת הוריו האמידים הפך לתלמיד פרטי של הצייר מיקשה ברוק. ציורו של הג'וקי (רוכב סוסי מרוץ) בשם "הנזי" עורר שערורייה גדולה, במיוחד כשהתברר שהוא בילה את זמנו הפנוי במסלול המרוצים, בעיקר כדי לצייר. הוא הורחק מבית הספר. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון ב-1897 המשיך את לימודיו בפריז. תחילה היה סטודנט באקדמיה קולארוסי (Académie Colarossi) והרוויח את שכר הלימוד מעבודתו במפעל לייצור קטיפה בפריז. לאחר מכן המשיך את לימודיו בסטודיו אמנות דיליי (Atelier Artistique Delay), בניהולו של הצייר אלכסנדר דיליי. בתמיכתו של אדן רוהיים, הוא הצליח להישאר זמן רב יותר בפריז ועשה בחינות כניסה מוצלחות לבית הספר הנודע ארט דקורטיף (Arts Décoratifs) במונפרנאס. הוא עבד שנתיים בסדנתו של אלפונס מוכה, לשביעות רצונו המלאה של המאסטר ואז פתח סטודיו עצמאי בפריז. באותה תקופה התפרנס מעיצוב פוסטרים לפרסומות ואז יום אחד חלה ועד מהרה לא יכול היה לשלם את שכר הדירה של הסטודיו. הוא חזר לבודפשט. לאחר חזרתו נסע למושבת האמנים של סולנוק לצד אדולף פניאש ואחר כך, בסביבות 1910 עבר למושבת האמנים של קצ'קמט לצד בלה איוואני-גרינוולד. הוא שמח לצייר סצנות עליזות, הומוריסטיות והיה אמן לקריקטורה, פראגו פעל רבות כדי להציג אמנות הכרזות ברמה גרפית יישומית בסטנדרט אירופי.
בשנת 1914 הייתה לו תערוכת כרזות בברלין. היו לו ארבע תערוכות גם בסלון הלאומי: 1900, 1910, 1923 וב-1928. בתערוכה בשנת 1910 הציג את הכרזות שלו ואת ציוריו (נופים, קומפוזיציות איוריות) יחד, והוא זכה להצלחה גדולה בקרב הקהל, כפי שדווח מבקר האמנות של כתב העת הספרותי ואמנותי החשוב ניוגט העיתונאי והסופר גזה לנדיאל (מקודם: לווינגר). בשנת 1916 הציג תערוכת יחיד רחבת היקף ב-Kunsthaus Brackle במינכן, ובאותה שנה עבודותיו הוצגו גם במוזיאון ארנסט.
פראגו זכה להצלחה הגדולה ביותר עם הכרזות ועם תפאורות הבמה שלו. בין השנים 1910 עד 1915 הוא היה מעצב התפאורות עבור תיאטרון קיראי, לאחר מכן עבור תיאטרון האופרטה של בודפשט, ולאחר מכן עבור אולפני הקולנוע UFA. הבלט, עבורו עיצב את כל התפאורות, בשם "חתונה הונגרית" הוצג בלונדון במשך שנה.
הוא התחתן פעמיים. ב-25 באפריל 1910 נשא לאישה את ארז'בט מקאי, ממנה התגרש בשנת 1920. אשתו השנייה הייתה אמה טלבר, איתה התחתן ב-24 במאי 1921 בבודפשט. הוא נפטר בגיל צעיר יחסית, בגיל 51.
עבודותיו באוספים ציבוריים

עבודותיו נשמרות בספרייה הלאומית על שם סצ'ני, במוזיאון קישצלי, בגלריה הלאומית של הונגריה, במוזיאון קטונה יוז'ף בקצ'קמט, ורבות מיצירותיו נמצאות בבעלות פרטית.
מכרזותיו

גן העדן האבוד 1903
הסימבוליסט 1908
קבלת פנים (בסביבות 1910)
אישה דקת גיזרה עם חתול 1913
כרזה לבית האופנה הולצר 1902
הזמנה לנשף-כרזה
כרזת פרסומת לחנות בגדים משנות העשרים
כרזה של נקירי
חנות הכלבו קורווין (1926)
מיצירותיו (מבחר)

1902 כרזה לבית האופנה הולצר (פוסטר, 210x96 ס"מ; ספריית שכנאי הלאומית, בודפשט)
1903 גן עדן אבוד (טמפרה גואש, נייר, 63x48 ס"מ; באופן פרטי)
(ללא שנה) נקירי (פוסטר, 180x113 ס"מ; בודפשט)
1908 הסימבוליסט (טמפרה, נייר צבעוני, 51x35 ס"מ; הגלריה הלאומית של הונגריה (MNG), בודפשט)
1909 רום-גוטשליג, פוסטר
1909 שמפניה טרלאי, פוסטר
1910 קבלת פנים (דיו, צבעי מים, נייר, 345x470 מ"מ; פרטי)
ילדה צעירה עם קקדו. שנות ה-20 של המאה ה-20 (צבע מים, נייר; 32×25.5 ס"מ
(בערך 1910) פוסטר מנורת ליבון של טונגסרם (125x95 ס"מ; הגלריה הלאומית הונגרית, בודפשט)
(בערך 1910) פוסטר של חנות בגדים
1911 בין פרחים (שמן על בד, 94x64.5 ס"מ; מוזיאון קטונה יוז'ף, קצ'קמט)
1913 אישה דקת גזרה עם חתול (שמן על בד, 81x63 ס"מ; פרטי)
(ללא שנה) ערב על הדנובה (MNG)
(ללא שנה) ירח מוקדם (MNG)
(ללא שנה) בוקר (MNG)
(ללא שנה) ילדת איכרים מסיפלד (MNG)
(בסביבות 1918) סוף המלחמה (גם דיוקן עצמי; מדיה מעורבת, 51x73 ס"מ; פרטי)
חברויות

חבר מייסד במושבת האמנים של קצ'קמט
לקריאה נוספת

לקסיקון אמנות. כרך 2 בודפשט: 1966. גזה פרגו ראה עמוד 21
הערות שוליים

↑  "Halotti bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári halotti akv. 280/1928. folyószáma alatt".
↑  Az Est Hármas Könyve - 1923. / 236-239 old. Faragó Géza önéletrajza alapján
↑  LENGYEL GÉZA: FARAGÓ GÉZA KIÁLLÍTÁSA, epa.oszk.huLengyel Géza Faragó Géza 1910-es kiállításáról, Nyugat, 1910/6. sz.
↑  Művészeti lexikon. Szerk. Éber László. 1. köt. Budapest : Győző Andor kiadása, 1935. Faragó Géza lásd 305. o.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári házassági akv. 125/1910. folyószáma alatt".
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári házassági akv. 341/1921. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1043176594  ICCU: VEAV557683  ISNI: 0000 0000 7954 5994  ULAN: 500138018  VIAF: 121381623   WorldCat (עם VIAF): 121381623 
מפשר
בין פרחים 1911
ג'רג' אלמאר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 במרץ 1895 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  16 בינואר 1974 (בגיל 78) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Fränkel György 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט (1920) 
 בן או בת זוג:  לילי וספרמי (21 ביולי 1928–16 בינואר 1974) 
 צאצאים:  איבאן אלמאר 
 
ג'רג' אלמאר (במקור פרנקל-Fränkel, בהונגרית: Almár György; בודפשט, 2 במרץ 1895 – בודפשט, 16 בינואר 1974) היה אדריכל יהודי-הונגרי, אומן, צייר, אמן, גרפיקאי. ומעצב בתים ורהיטים בולט בהונגריה. אשתו הייתה לילי וספרמי (1901–1982), מורה למוזיקה, ובנם הוא איבאן אלמאר (1932) הוא אסטרונום וחוקר חלל.
קורות חיים

ג'רג' אלמאר נולד במשפחה יהודית בבודפשט. הוריו היו ליפוט פרנקל, עורך דין יליד קישווארדה, וגבריאלה רוזנטל. הוא התחיל לצייר מוקדם ותמונותיו שרדו עוד מילדותו. בסיום לימודיו התגייס לצבא ולחם כתותחן במלחמת העולם הראשונה. ב-1920 קיבל תואר באדריכלות באוניברסיטה הטכנית יוזף בבודפשט (כיום שמה אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה), ולאחר מכן עבד בברלין עד 1923. שם תחילה המשיך בלימודי הציור ולאחר מכן השתקע במשרד האדריכלים של ברונו פאול (Bruno Paul) שהיה אדריכל גרמני, מאייר, מעצב פנים ומעצב רהיטים. שם הזדמן לו להתוודע לעיצוב פנים פונקציונליסטי מודרני.
הוא חזר להונגריה ב-1923 ועבד במשרדו של פאל ליגטי (במקור לוי) כמעט שנתיים. הוא הפך לעצמאי ב-1924 ופתח משרד תכנון משלו. ב-1927 הציג את תוכניותיו האמנתיות לעיצוב הבית (דרך חברת הקרמיקה של מרגיט פיורה) בתערוכה שנערכה בחנות הספרים מנטור. בנוסף לקבוצת האמנות המודרנית שהתארגנה סביב חנות הספרים מנטור, הוא גם הצטרף לעבודתה של ההאגודה החדשה לאמנים והשתלב גם בעבודת "איגוד הסדנאות ההונגרית" (Magyar Műhely-Szövetség).
ב-21 ביולי 1928 נשא לאישה את אליס (לילי) בתם של ארנולד וספרמי (במקור רוטהאוזר) ושל פאני גראי בבודפשט. בשנת 1932 הציג אלמאר במסגרת איגוד הסדנאות ההונגרית בתערוכת עיצוב בית משפחתי, עיצוב עצמי, חסכוני וחדשני מבחינה פונקציונלית. הבניין תוכנן על ידי יאנוש באוטום (János Beutum) והריהוט על ידי ג'רג' אלמאר. אלמאר התחיל לעסוק בעיקר בעיצוב מבנים קטנים יותר, בתי משפחה ורהיטים, רעיונותיו ותוכניותיו שהיו קשורות לעיצוב פנים מודרני הופיעו במספר ספרים מקצועיים בשנות ה-30. אפיין את גישתו המורכבת שבנוסף לעיצוב רהיטים עשה גם ציורי קיר דקורטיביים וכן ציורי טפטים על קיר.
אין מידע מדויק כיצד שרד את שואת יהודי הונגריה, אך לאחר מלחמת העולם השנייה הפך לעובד במכון להנדסה אזרחית במשרד הבינוי ההונגרי ולאחר מכן היה עמית ב"תוכנית הדיור". הוא היה העורך (יחד עם Máté Major) של המגזין "בנייה וארכיטקטורה" (Építés–Építészet). הוא פרש ב-1955 והקדיש את כמעט שני העשורים הנותרים של חייו לציור. הוא צייר נופים קרובים לטבע וטבע דומם, הוא עבר בהדרגה למצב הביטוי האמנות המופשטת. כצייר, הציג בתערוכות רבות בהונגריה ובחו"ל. בשנת 1968 היה המייסד ולאחר מכן, למשך שארית חייו, נשיא "חוג חובבי האמנות" ב"מועדון הטכני של הקבלנים-בנאים". ניתן למצוא את התמונותיו באוספים של הגלריה הלאומית של הונגריה, גלריית מישקולץ וגלריית סומבטהיי.
יצירותיו הכתובות

היחידה המשולשת הגדולה: אדריכלות חוץ, פנים, וציור דקורטיבי (חברת אירופה לספרות ודפוס, בודפשט, 1924)
דמויות החומרים השונים (אמנויות יפות, נובמבר 1934)
הבית של היום בכתב ובתמונות (איגוד הסדנאות ההונגרית, בודפשט, 1933)
חדר משולב - ריהוט משולב (Szathmáryné Bánó Vilma, בודפשט, 1936)
דירה וריהוט (Szathmáryné Bánó Vilma, בודפשט, 1938)
הנחיות חדשות לריהוט (תעשיית העץ, 1958 (כרך 8), עמ' 8–9, עמ' 230-238))
האישה העובדת בבית (יחד עם אחרים, בודפשט, 1961)
מה הופך דירה ליפה? (Táncsics Könyvkiadó, בודפשט, 1963)
תמונה וקישוט ציורי בדירה (Bercsényi, Journal of the Ferenc Rózsa College of the Technical University of Construction and Transport, Volume III, No. 4-5, 1965)
עיצוב פנים מודרני בין שתי מלחמות העולם (אמנות תעשייתית, מס' 4, 1970)
הנצחה

בנו, האסטרונום איבאן אלמאר, אסף, בספר והפך גם לדיגיטלי את יצירת אביו ואת מורשתו דרך 800 רישומים וציורים (שוחרר בתקליטור, 2005) תערוכת הזיכרון שלו נערכה בגלריה מישקולץ (2006)
ראו גם

אתר זיכרון על ג'רג' אלמאר
ג'רג' פרנקל: אמנות הדיור (הזמן שלנו, ינואר 1932)
אווה קיש: ג'רג' אלמאר (פרנקל) ואיגוד הסדנאות ההונגרית
אימרה שוש: ג'רג' אלמאר, נולד לפני מאה ועשר שנים - עמוד 1, עמוד 2 ()
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon I. (A–K). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967.
Révai új lexikona I. (A–Baj). Főszerk. Kollega Tarsoly István. Szekszárd: Babits. 1996. ISBN 963-901-595-4
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a pesti neológ izr. hitközség születési akv. 619/1895. folyószáma alatt".
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári házassági akv. 477/1928. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 133394751  ISNI: 0000 0001 0976 139X  VIAF: 57801301   WorldCat (עם VIAF): 57801301
בית כנסת בית שלום (בודפשט)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 כתובת:  1114, Károli Gáspár tér 5. 
 מיקום:  המחוז השישי של בודפשט 
 מדינה:  הונגריה 
 
 קואורדינטות:  47°28′25″N 19°02′39″E﻿ / ﻿47.4737°N 19.0441°E﻿ / 47.4737; 19.0441
 www.zsinagoga.net
  (למפת בודפשט מוגדלת) בית כנסת בית שלום(למפת בודפשט רגילה) בית כנסת בית שלום
 
בית כנסת בית שלום הוא אחד ממקומות האירועים של חיי הדת והתרבות היהודית בבודפשט, מרכז הקהילה היהודית ההונגרית בדרום בודה. המקום הוא מפגש קהילתי למשפחות שומרות מסורת, אינטלקטואליות, צעירות עם מספר ילדים. בונה ומשמר הקהילה הוא הרב זולטאן רדנוטי, הרב הראשי של ההתאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה, לשעבר נשיא מועצת הרבנים של ההתאחדות וחבר נלהב מהדור הצעיר של הרבנים בהונגריה.
תולדות בית הכנסת הישן בלאג'מאנוש (Lágymányos) > קודמו של בית שלום הוא בית הכנסת לאג'מאנוש (Lágymányos)

בבית הכנסת לאג'מאנוש ברובע 11 של בודפשט היה בדרך בוצ'קאי 37 (Bocskai út 37) ובכתובתו דאז, רחוב ז'ומבאי 6 (Zsombolyai u. 6). הוא נחנך ב-13 בספטמבר 1936 בטקס מפואר. למרות המצוקות הרבות, בית הכנסת עמד איתן גם בזמנים הקשים ביותר וסגר את שעריו סופית רק בתחילת שנות ה-60, לאחר רבע מאה של פעילות. הבניין הישן של בית הכנסת לאג'מאנוש אינו ממלא כיום כל תפקיד דתי, הקהילה של בית הכנסת עברה לבניין בככר קארולי גאשפאר 5 (5 Károli Gáspár tér) ברובע 11 של בודפשט ובשנת 2007 קיבל את השם בית שלום.