stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חקירת הסנאט של ארצות הברית לגבי טביעת הטיטאניק
הוועדה

בנוסף ליו"ר הוועדה סמית, כיהנו בוועדת המשנה עוד שישה סנאטורים, שלושה רפובליקנים ושלושה דמוקרטים.
ששת הסנאטורים הנוספים היו ג'ונתן בורן (רפובליקני, אורגון), תיאודור אי. ברטון (רפובליקני, אוהיו), דאנקן או. פלטשר (דמוקרט, פלורידה), פרנסיס ג'י ניולנדס (דמוקרט, נבאדה), ג'ורג' קלמנט פרקינס (רפובליקנית, קליפורניה), ו-Furnifold McLendel סימונס (דמוקרט, צפון קרוליינה).
ההרכב של ועדת המשנה נבחר בקפידה כדי לייצג את האגפים השמרנים, המתונים והליברלים משתי המפלגות.
התשאול בוצע על ידי חברי הוועדה השונים בזמנים שונים, ולא כל שבעת הסנאטורים היו נוכחים כל הזמן. עם זאת, רוב עבודת הוועדה נוהלו על ידי סמית, שניהל באופן אישי את החקירה של כל עדי המפתח. הדבר גרם למתח מסוים בקרב חברי הוועדה וגרם לחיכוכים, שכן השתלטות זו התפרשה כניסיון למשוך את אור הזרקורים אליו. מצב זה שסמית לוקח על עצמו את רוב עבודת הוועדה, הביא לכך שחלק מחברי הוועדה הגיעו לדיונים רק לעיתים רחוקות, מכיוון שלא היה להם מה לעשות.
עדויות

במהלך 18 ימים של חקירות, רשמה הוועדה עדויות מלמעלה מ-80 עדים. אשר כללו כללו נוסעים ואנשי צוות ששרדו, כמו גם קברניטים ואנשי צוות של ספינות אחרות שהפליגו בסביבת הטיטניק, ומומחים וגורמים שונים ואחרים המעורבים בקבלה ובהעברת המידע על האסון.
בין אנשי צוות ששרדו ונחקרו:
ג'יי ברוס איסמיי (שהיה הראשון שנחקר); הקצין הבכיר ביותר ששרדו, צ'ארלס לייטולר (הקצין השני הטיטניק); התצפיתן שהשמיע אזעקה, פרדריק פליט; מפעיל האלחוט שנותר בחיים, הרולד ברייד; ונוסע המחלקה הראשונה ארצ'יבלד גרייסי IV אלה שהעידו מקרב הקברניטים והצוות של ספינות אחרות כללו את ארתור רוסטרון (קפטן קרפטיה), הרולד קוטאם (מפעיל אלחוטי בקרפאטיה), סטנלי לורד (קפטן SS Californian), והרברט האדוק (קפטן RMS אולימפית). עדים מומחים, שדיברו או מתכתבים בנושאים כמו תקשורת רדיו, היווצרות קרחונים ודיווחים בעיתונים, כללו את גוליילמו מרקוני (יו"ר חברת Marconi), ג'ורג' אוטיס סמית' (מנהל הסקר הגאולוגי של ארצות הברית), ומלוויל אליהו סטון (מנהל כללי של סוכנות הידיעות AP).
אחרים שנקראו למסור עדות כללו את פיליפ AS Franklin, סגן נשיא של International Mercantile Marine Co., קונסורציום הספנות בראשות ג'יי. פי. מורגן ששלט ב-White Star Line.
החקירה הסתיימה עם ביקורו של סמית באוניית האחות של הטיטניק אולימפיק בנמל ניו יורק ב-25 במאי 1912, שם הוא ראיין כמה מחברי הצוות ובדק את מערכת הדלתות האטומות של הספינה, שהייתה זהה לזו של טיטאניק.
הצגת הדוח והמסקנות

הדו"ח הסופי הוצג בפני הסנאט של ארצות הברית ב-28 במאי 1912. הדו"ח היה בן תשעה עשר עמודים, 44 עמודים של מוצגים, ו-1,145 עמודים של עדות ותצהירים.
המלצותיה של הוועדה, יחד עם אלה של החקירה הבריטית שהסתיימה ב-3 ביולי 1912, הובילו לשינויים רבים בנוהלי הבטיחות של הספינות האמריקאיות.
בעקבות הדו"ח נקבע כי על אוניות נוסעים לשאת סירות הצלה בכמות שתספיק כדי לשאת את כל הנוסעים ואנשי הצוות ולערוך אימונים של הורדת הסירות. כמו כן הוחלט ששידורי האלחוט יהיו פעילים 24 שעות ביממה וששיגור זיקוקי תאורה אדומים יתפרש תמיד כאות מצוקה.
בנוסף לכך, לאחר טביעת ה"טיטניק" השתנו הכללים לבניית אוניות: הקירות בין המדורים נהיו גבוהים יותר, ואוניות החלו להיבנות עם דפנות כפולות ואף עם שדרית כפולה, לשם החוזק.
מסקנה נוספת הייתה שניווט הטיטניק בעת שהבחינו בקרחון היה מוטעה. הקצין הורה לנווט להפנות את הספינה אחורה (רוורס) ושמאלה. הניווט אחורה האט מאוד את תנועת הספינה. במקום זאת היה על המלחים לשוט ללא הפניה אחורה, כיוון שבמהירות בה שטו היו מצליחים לחמוק לכל אחד מהצדדים. אפשרות נוספת במקרה הגרוע ביותר, להתנגש בקרחון חזיתית. ההנחה היא שבמקרה זה היה נגרם נזק לחרטום אולם האונייה לא הייתה טובעת.
שנים לאחר האסון חקרו אנשי מקצוע את האירוע כדי לבדוק מי אשם בטביעתה של הטיטניק. לבסוף הגיעו למסקנה כי בניית דפנות האונייה הייתה הגורם המרכזי לאסון: אחד הפטנטים בזמנה היה להכניס סיגי זכוכית אל התערובת ממנה מוכנות המסמרות שחיברו את לוחות הפלדה מהן נבנה גוף האונייה. במקרה של בניית הטיטניק התברר כי הוספו יותר מידי סיגי זכוכית והמתכת של המסמרות הפכה פריכה. עקב ההתנגשות העזה עם הקרחון כשלו המסמרות ולא עמדו בלחצים אשר מסמרות תקניות היו אמורות לעמוד בהן. כך קרה שמרכיב כה זעיר בבניית האונייה גרם לאובדנה.
הצגת הדו"ח האמריקאי לוותה בשני נאומים, אחד מסמית' ואחד מהסנטור איזידור ריינר (הדמוקרטית, מרילנד).
הפורענות שעברנו זה עתה הותירה עקבות של צער בכל מקום; הלבבות נשברו וייסורים עמוקים לא הובעו; האמנות תאפיין ביד אמן את תרומתה המפוארת לים; חיילי המדינה ואדוני המסחר יקבלו את ההומאז' המגיע להם ביושר; גבעות יתבקעו בחיפוש אחר שיש לבן מספיק כדי לסמל את מעשי הגבורה הללו, ובמקום שבו קרבה היא הקשר היחיד הקושר את השפלים לבית הצנוע שנשלל מבן או אם או אב, יספרו קבוצות קטנות של קרובי משפחה, מסביב למטבח אש, תכונות האהדה האנושית אצל אלה שירדו עם הספינה. אלה תמונות מובחרות בבית האוצר של החיבה, אבל גם אלה יתפוגגו מתישהו; הים הוא המקום לצמיתות לכבד את מתינו; זו צריכה להיות ההזדמנות ללידה חדשה של ערנות, והדורות הבאים חייבים להעניק לאירוע הזה מניע מוכתר לדברים טובים יותר
דברי הסיום של ריינר שגררו מחיאות כפיים מהסנטורים הנאספים:
הצלילים של אותו רקוויאם מעורר יראת כבוד שרטט מעל האוקיינוס טבעו במימי המעמקים, הכלים שהולידו אותם מושתקים כשהנבלים הושתקו על עץ הערבה, אבל אם המנגינה שעברה חזרות יכול היה להדהד רק דרך הארץ הזאת "קרוב יותר, אלוהי אליך", והדיה נשמעו בהיכלי החקיקה הללו, ובכל מקום בו שליטינו ונציגינו פוסקים דין וחוקקים ומפעילים חוקים, ובכל בית ובכל בית. שפת האש, מאחוזות העשירים ועד לבקתות העניים, ואם אפשר היה לגרום לנו להרגיש שיש חוק אלוהי של ציות ושל התאמה, ושל פיצוי שצריך לדרוש את נאמנותנו, הרבה מעל החוקים. שננסח בנוכחות זו, אם כן, מאפלת השעות המפחידות הללו נעבור אל שחר של שירות גבוה יותר ושל יום טוב יותר, ואז, אדוני הנשיא, החיים שחלפו בלילה גורלי זה לא נפלו. לרדת לשווא
תגובות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
לקריאה נוספת

תמלילים מלאים של החקירה והדו"ח זמינים בחקירת הסנאט האמריקאי ("טיטאניק" Inquiry Project)
שלבי הפתיחה של החקירה מכוסים בפרקים 12 ו-13 ('ימסי' ו'חקירה') בסודות האחרונים של טיטניק (בראד מטסון, 2008) ISBN 0446582050
פרק 2 ('הוא היה צריך לרדת עם הספינה') של סיפור הטיטניק: בחירות קשות, החלטות מסוכנות (סטיבן קוקס, 1999) ISBN 0812693965
למידע נוסף על התפקיד שמילא סנטור ניולנדס, ראו תפקיד הטיטניק הנשכח של סנטור ניולנדס (ספריית המדינה והארכיונים של נבדה)
הערות על חיים ומכתבים מאת ג'וזף קונרד כולל חיבור ("היבטים מסוימים של החקירה הנפלאה על אובדן הטיטניק") על השאלות (ויקיטקסט)
הערות שוליים

1 2  חדר הקוקוס של קנדי
↑  משום שחלקם התגוררו מחוץ לתחומי ארצות הברית, ולאחר חזרתם למנ=דינותיהם מהלך החקירה ואיסוף העדויות ימשך זמן רב יותר
↑  חקירת הסנאט האמריקאי
↑  "United States Senate Inquiry: Testimony of Joseph Bruce Ismay". Titanic Inquiry Project. אורכב מ-המקור ב-12 באפריל 2012. נבדק ב-15 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "United States Senate Inquiry: Testimony of Charles H. Lightoller". Titanic Inquiry Project. אורכב מ-המקור ב-13 במאי 2012. נבדק ב-15 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "United States Senate Inquiry: Testimony of Frederick Fleet". Titanic Inquiry Project. אורכב מ-המקור ב-21 במאי 2012. נבדק ב-15 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "United States Senate Inquiry: Testimony of Harold S. Bride". Titanic Inquiry Project. אורכב מ-המקור ב-15 באפריל 2012. נבדק ב-15 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "United States Senate Inquiry: Testimony of Archibald Gracie". Titanic Inquiry Project. אורכב מ-המקור ב-26 במרץ 2012. נבדק ב-15 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "United States Senate Inquiry: Testimony of Arthur H. Rostron". Titanic Inquiry Project. אורכב מ-המקור ב-21 במאי 2012. נבדק ב-15 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "United States Senate Inquiry: Testimony of Harold T. Cottam". Titanic Inquiry Project. אורכב מ-המקור ב-17 במאי 2012. נבדק ב-15 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "United States Senate Inquiry: Testimony of Stanley Lord". Titanic Inquiry Project. אורכב מ-המקור ב-6 בפברואר 2012. נבדק ב-15 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "United States Senate Inquiry: Testimony of Herbert J. Haddock and E. J. Moore". Titanic Inquiry Project. אורכב מ-המקור ב-21 במאי 2012. נבדק ב-15 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "United States Senate Inquiry: Testimony of Guglielmo Marconi". Titanic Inquiry Project. אורכב מ-המקור ב-8 במאי 2012. נבדק ב-15 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "United States Senate Inquiry: Correspondence of Geo Smith: Formation of Icebergs". Titanic Inquiry Project. אורכב מ-המקור ב-21 במאי 2012. נבדק ב-15 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "United States Senate Inquiry: Testimony of Melville E. Stone". Titanic Inquiry Project. אורכב מ-המקור ב-15 באפריל 2012. נבדק ב-15 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "United States Senate Inquiry: Testimony of Philip Franklin". Titanic Inquiry Project. אורכב מ-המקור ב-21 במאי 2012. נבדק ב-15 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "United States Senate Inquiry: Day 18". Titanic Inquiry Project. אורכב מ-המקור ב-7 באפריל 2012. נבדק ב-15 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tim Foecke, Metallurgy of the RMS Titanic, National Institute of Standards and Technology, NIST-IR 6118, February 4, 1998
↑  Katherine Felkins; H.P. Leighly, Jr.; A. Jankovic The Royal Mail Ship Titanic: Did a Metallurgical Failure Cause a Night to Remember? JOM 50:1 pp. 12–18 (January 1998)
יום פתיחת החקירה במלון וולדורף-אסטוריה בניו יורק, ג'יי ברוס איסמיי נחקר
עדים בחקירת הסנאט
"החשיבות של להיות רציני", קריקטורה סאטירית מאת דייוויד וילסון התוקפת את ראשות החקירה של סמית'
ויליאם קלייבורן

ויליאם צ'ארלס קול קלייבורן (באנגלית: William Charles Cole Claiborne‏; 13 באוגוסט 1775 – 23 בנובמבר 1817) היה פוליטיקאי וקצין צבא אמריקאי שכיהן כמושל לואיזיאנה, חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור.
קלייבורן פיקח על העברת לואיזיאנה מצרפת לארצות הברית לאחר רכישת לואיזיאנה ב-1803, והיה מושל טריטוריית אורלינס מ-1804 עד 1812, השנה שבה הפכה לואיזיאנה למדינה. הוא זכה בבחירות הראשונות למושל לואיזיאנה וכיהן עד 1816.
ביוגרפיה > ראשית חייו

קלייבורן נולד במחוז סאסקס שבווירג'יניה ב-13 באוגוסט 1775 (תאריך לידתו המדויק שנוי במחלוקת וכנראה היה בין 1773 ל־1775) לקולונל ויליאם קלייבורן ומרי לי קלייבורן. הוא היה צאצא של קולונל ויליאם קלייבורן (1600–1677), חלוץ אנגלי שהיגר מקנט שבאנגליה למושבת וירג'יניה.
קלייבורן למד בקולג' של ויליאם ומרי, ולאחר מכן באקדמיית ריצ'מונד. בגיל 16 עבר לעיר ניו יורק, שהייתה אז מקום מושבו של הקונגרס האמריקאי, שם עבד כפקיד תחת ג'ון בקלי, מזכיר בית הנבחרים של ארצות הברית. הוא עבר לפילדלפיה עם הממשלה הפדרלית. קלייבורן התחיל אז ללמוד משפטים.
ביוגרפיה > חבר קונגרס מטנסי

בשנת 1794 עבר קלייבורן לטנסי כדי להתחיל לעבוד בתור עורך דין. המושל ג'ון סווייר מינה את קלייבורן לבית המשפט העליון של טנסי בשנת 1796. ב-1797 הוא התפטר ממינויו לבית המשפט כדי להתמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא ניצח והחליף את אנדרו ג'קסון, אם כי ככל הנראה עדיין לא היה בן עשרים וחמש כנדרש בחוקה. מוקדם יותר ב-1797, הוא תיאר את גילו לג'ורג' וושינגטון במונחים מעורפלים: "נולדתי, אדוני, בתקופה שבה כל שד אמריקאי דפק למען החופש, התחברתי מוקדם לחופש האזרחי...."
קלייבורן הושבע לחבר בית הנבחרים ב-23 בנובמבר 1797. לפי ארכיוני המדינה הוא היה בן 24 בעת ההשבעה, בעוד מקורות אחרים טוענים שהוא היה בן 22. על מצבתו נכתב כי היה בן 23.
קלייבורן שירת בבית הנבחרים עד 1801. הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1800 הוכרעו בבית הנבחרים, עקב תיקו בחבר האלקטורים, אז היה קלייבורן בן יותר מ-25.
ביוגרפיה > שירות בטריטוריית מיסיסיפי

קלייבורן מונה למושל ולמפקח על ענייני האינדיאנים בטריטוריית מיסיסיפי, בין השנים 1801–1803. למרות שהוא העדיף להפקיע קצת אדמה מהצ'וקטו וצ'יקסאו, קלייבורן היה בדרך כלל סימפתי ופייסני כלפי האינדיאנים. הוא עבד זמן רב ובסבלנות כדי ליישר את ההבדלים שנוצרו, ולשפר את רווחתם החומרית של האינדיאנים.
קלייבורן גם הצליח בחלקו לקדם את כינון החוק והסדר באזור. מ-1803 עד 1804, הוא הציע פרס של אלפיים דולר כדי לחסל, אחת ולתמיד, כנופיית פורעי חוק בראשות סמואל מייסון.
למרות שהוא דאג לבוחריו, עמדותיו בנושאים הצביעו על מיקוד לאומי ולא אזורי. קלייבורן תמך בפילוסופיה של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ועזר למפלגה זו להביס את המפלגה הפדרליסטית.
כאשר פרצה מגפת אבעבועות שחורות באביב 1802, פעולותיו של קלייבורן הביאו לחיסון ההמוני המתועד הראשון בשטח והצילו את העיר נאצ'ז מהמחלה.
ביוגרפיה > תקופה בטריטוריית לואיזיאנה

קלייבורן עבר לניו אורלינס ופיקח על העברת לואיזיאנה לשליטת ארצות הברית לאחר רכישת לואיזיאנה ב-1803. תושבים מקומיים צרפתים וספרדים ראו בהעברה כיבוש צבאי ומחו על אי ההיוועצות בהם. הוא שלט במה שתהפוך למדינת לואיזיאנה, שכונתה אז טריטוריית אורלינס, בתקופתה כטריטוריה של ארצות הברית מ-1804 עד 1812.
היחסים עם אוכלוסיית הקריאולים של לואיזיאנה היו בתחילה מתוחים למדי: קלייבורן היה צעיר, חסר ניסיון ולא בטוח בעצמו, ובזמן הגעתו לא דיבר צרפתית. האליטה הלבנה נבהלה בתחילה כאשר קלייבורן אפשר את שירותיהם של אנשים צבעוניים חופשיים במיליציה, ששירתו בהצטיינות רבה במהלך השלטון הספרדי לאורך ארבעים השנים הקודמות. קלייבורן העניק לגדוד דגל חגיגי ו'צבעים', מעשה שסיבך אותו בדו-קרב שלוש שנים מאוחר יותר.
הדו-קרב נערך בשטח מערב פלורידה הספרדית, ליד מיקומו של מטע האומס, עם אויבו המושבע דניאל קלארק. ב-8 ביוני 1807 נורה המושל דרך ירך אחת, כשהכדור נתקע ברגל השנייה. קלייבורן רכש בהדרגה את אמון האליטה הצרפתית ופיקח על קליטתם של פליטים פרנקופוניים מבהמהפכה האיטי.
אירוע שנחשב כמרד העבדים הגדול ביותר בתולדות ארצות הברית, מרד החוף הגרמני ב-1811, התרחש בזמן שקליבורן היה המושל הטריטוריאלי. עם זאת, הממשלה האמריקאית, שבראשה עמד, השתתפה מעט בדיכוי. בתי המשפט הקהילתיים, שנשלטו על ידי בעלי מטעים עשירים, הטילו הרשעות וגזרי דין מהירים של העבדים השחורים ששרדו את הלחימה. אנשי צבא ארצות הברית הגיעו מאוחר מדי כדי ללכוד את המורדים או למנוע מה שהסתכם בטבח שלהם בידי אנשי מיליציה אמריקאית או בעלי מטעים לבנים שחיו לאורך נהר המיסיסיפי.
קלייבורן עצמו כתב לפחות פעמיים לפקידי הקהילה בבקשה שיפנו אליו תיקים לחנינה, במקום לקבל את עונשי המוות הסיטונאיים שנגזרו במחוזות. המוטבים היחידים הידועים מהחנינה שלו היו שני גברים בשם תאודור והנרי, אך לא קיים תיעוד של קלייבורן שסירב לכל בקשות חנינה אחרות הקשורות למרד.
לאחר שהרפובליקה של מערב פלורידה זכתה לתקופת עצמאות קצרת מועד (מספרד) ב-1810, קלייבורן סיפח את האזור לטריטוריית אורלינס בהוראת הנשיא ג'יימס מדיסון, שקבע לראות בו חלק מרכישת לואיזיאנה.
ביוגרפיה > אחרי הקמת לואיזיאנה

קלייבורן היה המושל הראשון שנבחר לאחר שלואיזיאנה הייתה למדינה בארצות הברית, כשהוא זוכה בבחירות שנערכו ב־1812 ומביס את ז'אק וילרה. ערב מלחמת 1812 הוא שלח את המתורגמן סיימון פבר לשבט צ'וקטאו כדי לנסות להרחיק אותם מהמלחמה. קלייבורן הקים פלוגות מיליציה ובשנת 1814 ניהל משא ומתן על סיועו של הפיראט וסוחר העבדים הצרפתי ז'אן לאפיט בהגנה על ניו אורלינס מפני מתקפה בריטית צפויה.
לאחר שהמתקפה התרחשה ב-1815, כתב קלייבורן למייג'ור גנרל ג'ון למברט ב-25 במרץ, והודיע לו ששני "אזרחים נכבדים" של לואיזיאנה, מייקל פורטייר ושבלייר דה לה קרואה, הלכו למפקדתו לאי דופין כדי ללכוד עבדים נמלטים שברחו לצבא הבריטי וזכו לחירותם. הכפוף של למברט, ג'ון פאוור, השיב לקלייבורן ב-30 במרץ, וקבע כי "אני צריך להרגיש שמח, במתן כל סיוע לאותם ג'נטלמנים, כדי לאפשר להם לבצע את מטרת משימתם, אך מסכים עם קביעתו של מייג'ור גנרל למברט. .. הוא לא הרגיש שהוא מוסמך לנקוט בכוח, לחייבם [לשוב למשעבדיהם], שכן הם השליכו את עצמם על הגנתו, שהם זכאים לה, לאחר שירתו בצבא הבריטי וזה עשו בהתנדבות וללא כפייה".
לאחר תום כהונתו כמושל ב־1816, נבחר קלייבורן לסנאט של ארצות הברית, וכיהן מ-4 במרץ 1817, עד מותו ב-23 בנובמבר 1817,.
ביוגרפיה > מוות ומורשת

קלייבורן מת ב-23 בנובמבר 1817. Louisiana Courier ייחס את מותו של קלייבורן ל"מחלת כבד". קלייבורן נקבר בבית הקברות סנט לואיס שבניו אורלינס, אז היוקרתי ביותר מבין בתי הקברות בעיר. זה היה כבוד שנוי במחלוקת, מכיוון שזהו בית קברות קתולי, בעוד קלייבורן היה פרוטסטנטי. מאוחר יותר הוא נקבר מחדש בבית הקברות מטאירי בניו אורלינס.
קלייבורן פאריש שבלואיזיאנה, נקראה על שמו לצד שני מחוזות בארצות הברית: מחוז קלייבורן שבמיסיסיפי; ומחוז קלייבורן שבטנסי. הרחוב הארוך ביותר בניו אורלינס נקרא על שמו שדרת קלייבורן.
מחנה קלייבורן במלחמת העולם השנייה נקרא על שמו ב-1939. מתקן זה משמש עד היום לאימון המשמר הלאומי של צבא לואיזיאנה.
בניין קלייבורן ממוקם במרכז העיר באטון רוז' ומשמש כמרכז אדמיניסטרטיבי עבור ממשלת מדינת לואיזיאנה.
משפחתו וצאצאים

שתי נשותיו הראשונות של קלייבורן, אלייזה וילסון לואיס ומארי קלריס דוראלדה, מתו מקדחת צהובה בניו אורלינס, תוך חמש שנים אחת מהשנייה. בתו מהנישואים הראשונים, ילדה קטנה בשם קורנליה טנסי קלייבורן, מתה באותו יום כמו אמה. מהנישואים השניים נולד לו בן, ויליאם קלייבורן הבן.
ב-1812 התחתן המושל קלייבורן בפעם השלישית, עם סוזט בוסקה, בתו של דון ברטולומה בוסקה, פקיד קולוניאלי ספרדי. בתם הייתה סופרוניה לואיז קלייבורן, שנישאה לאנטואן ג'יימס דה מריני, בנו של ברנרד דה מריני.
ויליאם קלייבורן היה סבא רבא של סבא רבא של מעצבת האופנה ליז קלייבורן.
קלייבורן היה קשור למספר רב של אנשים ששירתו בקונגרס במשך כמה דורות. הוא היה אחיו של נתניאל הרברט קלייבורן, אחיינו של תומאס קלייבורן, דודו של ג'ון פרנסיס האמטרמק קלייבורן, דוד רבא של ג'יימס רוברט קלייבורן, דוד רבא רבא של לינדי בוגס, ודוד רבא רבא רבא של קלייבורן פל.
הערות שוליים

↑  "Col. William C. Claiborne". Geni. נבדק ב-20 בספטמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "William Charles Cole Claiborne". נבדק ב-21 בספטמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tennessee Supreme Court Historical Society. "Justices".
↑  "Letter from William Claiborne to George Washington". consource.org. 22 באפריל 1797. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Louisiana Governors". La-Cemeteries.
1 2  Eaton, Fernin F. (7 בנובמבר 2011). 1811 Slave Uprising governor on trial: Claiborne in his own words (PDF) (presentation slides). Salon Publique. Maison Jacques-François Pitot, Bayou St. John, New Orleans, Louisiana. {{cite AV media}}:  (עזרה)
↑  "William C.C. Claiborne". KnowLouisiana.org. Louisiana Endowment for the Humanities. נבדק ב-8 בפברואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "War of 1812: "They threw themselves on his protection"".
1 2  "Louisiana Governor William Charles Cole Claiborne". National Governors Association. נבדק ב-28 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bernstein, Adam (28 ביוני 2007). "Liz Claiborne, 78, fashion industry icon". The Washington Post. נבדק ב-21 באוגוסט 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Glass, Andrew (23 בנובמבר 2017). "Youngest House member ever elected dies at age 42, Nov. 23, 1817". Politico. Arlington, VA. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010649802405171  BnF: cb153659636 (data)  GND: 1055268294  ISNI: 0000 0001 0814 0866  LCCN: n86114748  NARA: 10572529  NTA: 252277783  SNAC: w6cw8jj1  US Congress: C000408  VIAF: 29834128   WorldCat (עם VIAF): 29834128
מחנה הריכוז דניצה

| --- | --- |

מוזיאון ומגדל השמירה של מחנה הריכוז דניצה
 מידע כללי
 מדינה:  קרואטיה
 מחוז:  קופריבניצה 
 תאריכים
 תאריך הקמה:  23 ביוני 1941
 תאריך סגירה:  חורף 1941
 תאריך שחרור:  ספטמבר 1942 
 אוכלוסייה
 השתייכות האסירים:  יהודים
 נתונים
 שימור היסטורי:  חלקי
 קואורדינטות:  46°11′10″N 16°50′35″E﻿ / ﻿46.1862321°N 16.8429808°E﻿ / 46.1862321; 16.8429808
  (למפת קרואטיה מוגדלת) זאגרב ספליט רייקה אוסייק זאדאר דוברובניק הונגריה ס ר ב י ה  מונטנגרו אל. בוסניה והרצגובינה  אוסטריה סלובניה אי. איטליה הים האדריאטי מחנה הריכוז דניצה(למפת קרואטיה רגילה) זאגרב ספליט רייקה אוסייק זאדאר דוברובניק הונגריה ס ר ב י ה  מונטנגרו אל. בוסניה והרצגובינה  אוסטריה סלובניה אי. איטליה הים האדריאטי מחנה הריכוז דניצה
 
מחנה הריכוז דניצה היה מחנה הריכוז הראשון שהוקם בקרואטיה במהלך מלחמת העולם השנייה. המחנה נוסד ב-15 או ב-20 באפריל 1941 ושכן במפעל נטוש לדשנים כימיים בשם "דניצה" ליד העיירה קופריבניצה.
מפקד המחנה היה מרטין נמץ, פעיל אוסטשה ותיק, אשר חזר מגלות. נמץ וילדיו נהגו להתעלל בעצירי המחנה ובמיוחד נהגו לרמוס אסירים תחת פרסות סוס דוהר. מחנה דניצה היה מחנה מעבר למחנות אחרים, אך עם זאת, הייתה בו תמותה גדולה של עצירים בעקבות תת תזונה, תנאים סניטריים ירודים, התעללות והוצאות להורג.
בליל ה-23 ביוני 1941 הובאו אסירים יהודים למחנה. ב-8 ביולי 1941 הם נשלחו להשמדה בידובנו. מאז חורף 1941 הופסקה הבאת יהודים למחנה.
הערות שוליים

↑  JUSP Jasenovac - CAMPS IN THE INDEPENDENT STATE OF CROATIA, www.jusp-jasenovac.hr
↑  Days of Remembrance, April 7-14, 1991: Fifty Years Ago : from Terror to Systematic Murder : Planning Guide, U.S. Holocaust Memorial Council, 1990. (באנגלית)
↑  vojska.net
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה ובנושא קרואטיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סחר בבני אדם

סחר בבני אדם הוא ביצוע של גיוס, העברה, מתן מחסה או קבלה של אנשים לצורך ניצולם. סחר בבני אדם כולל תהליך של שימוש באמצעים בלתי חוקיים, כמו שימוש בכוח או איום בשימוש בו, או באמצעים אחרים כמו כפייה, חטיפה, הונאה או רמייה.
בניצול הכוונה לניצול מיני כמו זנות, העסקה בכפייה, עבדות או נהלים דומים לעבדות, וכן לסחר באיברים להשתלה.
סחר בבני אדם כולל בהרבה מקרים הברחת בני אדם ממדינות עניות אל מדינות עשירות. התהליך מנצל את הפערים העצומים ברמת החיים בין מדינות עניות למדינות עשירות. הסוחרים מרמים את הקרבנות וגורמים להם להאמין שבמדינה אליה ייקחו אותם יוכלו לעבוד בעבודה מכובדת כמו אומנת, או להרוויח סכומים גדולים של כסף ולהעלות את רמת החיים שלהם. על פי עדויות, לעיתים קרובות נעשה שימוש גם באלימות פיזית כנגד הקרבנות.
קרבנות הסחר מוברחים לארץ היעד ושם הם מוחזקים בתנאים קשים, שכוללים כליאה או איומים והחרמת דרכונים על ידי המעסיקים שלהם. המבריחים משכנעים את הקרבנות כי הם חייבים למבריחים תשלום על הברחתם לארץ היעד ותשלום זה נגבה באמצעות עבודה. גובה החוב וכמות העבודה הנדרשת כדי לשלם אותו נקבעים על ידי המעסיקים, בצורה שרירותית ולעיתים מעורפלת בכוונה. מצבם של הקורבנות רע במיוחד, יחסית לסוגי ניצול אחרים, בגלל הפער התרבותי בין תרבותו של הקורבן לתרבות המקום אליו הגיע. לקורבנות בדרך כלל יש נגישות נמוכה מאוד למידע ולסיוע, דבר המקל על המנצלים אותם ומהווה תמריץ לניצול בני אדם בדרך זו.
בשנת 2006 הוגדרה ישראל בדו"ח של מחלקת הסמים והפשיעה של האו"ם כאחד היעדים המרכזיים אליהם מובלים קורבנות הסחר בבני-אדם. לאחר טיפול נמרץ של רשויות החוק בתופעה, ממדיה קטנו באופן ניכר.
סחר בבני אדם מול עבדות והעסקה תמורת תשלום מוסכם

| --- | --- |
 :  ראו גם – עבדות בתנ"ך, התנועה לביטול העבדות, הצהרת האמנציפציה
לסחר בבני אדם מאפיינים דומים למאפייניה של העבדות, אך בשונה ממנה, סחר בבני אדם נעשה במקומות שבהם אין לגיטימציה לצורה זו של העסקה ואין מנהג רווח של עבדות.
לעיתים נערכת השוואה בין העסקת בני אדם באופן רגיל, תמורת תשלום מוסכם, לבין סחר בבני אדם. תופעת הסחר בבני אדם מקיפה אך ורק מקרים של העסקה בכפייה ולא נכללים בה מקרים בהם המועסק הסכים, מסיבות שונות, לכל תנאי ההעסקה. יש המשתמשים במושג סחר בבני אדם כדי להמחיש, בצורה מטאפורית, את כוחו של השוק החופשי בו אנשים מגיעים עד כדי "מכירת עצמם" (בהסכמה), אך במונח המשפטי המקובל "סחר בבני אדם" לא נכלל פירוש מטאפורי זה.
גם אם החוק שולל באופן קוגנטי העסקה מסוג מסוים (כגון זנות או עבודה תמורת תשלום נמוך משכר המינימום) מטעמים של הגנה על הפרט מפני הסחר בו, לא תחשב עבירה על חוקים אלה כעבירת סחר בבני אדם.
היקף התופעה

מנתוני 2004 של מחלקת המדינה של ארצות הברית, העוקבת אחר הסחר בבני אדם ברחבי העולם, עולה כי היקף הסחר בבני אדם ברחבי העולם הוא בין 600,000 ל-800,000 איש בשנה. נתונים אלו הופיעו גם בדו"ח של שנת 2006. על פי נתונים אלה, 80% מהקורבנות הן נשים, והמטרה העיקרית של סחר בבני אדם היא ניצול מיני.
על פי נתונים ממחקרים מקיפים של ארגון העבודה הבינלאומי והאו"ם בנושא סחר בבני אדם (2009), עולה כי בעולם ישנם לפחות 2.5 מיליון קרבנות של סחר בבני אדם. היקף הסחר בבני אדם הוא כ-32 מיליארד דולרים בשנה.
עמדת האו"ם בנושא סחר בבני אדם

| --- | --- |
 :  ראו גם – סחר באיברים
בשנת 2000 נחתם באו"ם פרוטוקול האו"ם למניעה ומיגור של הסחר בבני אדם, ובייחוד נשים וילדים. פרוטוקול זה משלים את אמנת האו"ם נגד הפשע המאורגן הבינלאומי. המדינות החתומות על פרוטוקול זה התחייבו לפעול למען מטרות אלו מתוך הכרה בכך שמדובר בפשעים שהיקפם גדול יותר מהפעילות במדינה זו או אחרת ולשם כך נדרשים מאמצים משולבים.