stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה
הערות שוליים

↑  Beau Riffenburh, "Racing with Death", Blumsbury London 2009 ISBN 978074756714, pp 36-38
↑  http://www.theage.com.au/national/polar-trek-made-to-measure-where-mawson-team-made-mark-20130603-2nm7a.html
↑  ,p.44 ,Riffenburgh
↑  Riffenburgh, pp 44-45
↑  =Riffenburgh, p. 46
↑  Riffenburgh, pp 47-8
↑  Riffenburgh. p. 49
↑  Riffenburgh, pp.55-59
↑  http://www.antarctica.gov.au/about-us/publications/australian-antarctic-magazine
↑  http://ngm.nationalgeographic.com/2013/01/mawson-trek/roberts-text#close-modal(הקישור אינו פעיל, 30.12.2023)
↑  http://www.south-pole.com/p0000099.htm
↑  http://www.antarctica.gov.au/about-antarctica/history/people
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 1498562807241  BnF: cb160159048 (data)  CiNii: DA15586148  GND: 1105416127  LCCN: n50073914  NLA: 36422054  SNAC: w60k6fzw  SUDOC: 061186600  TePapa: 18093  VIAF: 153579016   WorldCat (עם VIAF): 153579016 
שבעה פינגווינים ופיל-ים אחד 1913
חתימותיהם של כמה מחברי המשלחת
קבוצת המזרח הרחוק בראשית הדרך, 1912
המזחלת החצויה של מוסון
שער העיתון "אדלי בליזארד" מאפריל 1913
מפרץ קומונוולת', המתואר כ"האזור החופי נשוב הרוחות ביותר בעולם"
פאבל קורוצ'קין

| --- | --- |

 לידה:  19 בנובמבר 1900 כפר במחוז סמולנסק, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  28 בדצמבר 1989 (בגיל 89) מוסקבה, ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 השכלה:  אקדמיית פרונזה 
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1918–1970 (כ־52 שנים)
 דרגה:   גנרל ארמייה
 תפקידים בשירות
 מפקד בריגדת הפרשים המיוחדת ה-1 מפקד הקורפוס ה-24 מפקד הקורפוס ה-28 מפקד הארמייה ה-17 מפקד המחוז הצבאי עבר הבאיקל מפקד המחוז הצבאי אורל מפקד הארמייה ה-20 מפקד הארמייה ה-43 מפקד החזית הצפון-מערבית מפקד הארמייה ה-11  מפקד הארמייה ה-34 מפקד החזית הבלארוסית השנייה מפקד הארמייה ה-60 מפקד המחוז הצבאי קובאן מפקד האקדמיה הצבאית על שם פרונזה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים ברוסיה המלחמה הפולנית-סובייטית מרד טמבוב מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
                
 
פאבל אלכסייביץ' קורוצ'קין (ברוסית: Па́вел Алексе́евич Ку́рочкин; 19 בנובמבר 1900 - 28 בדצמבר 1989) היה מפקד בכיר בצבא האדום אשר פיקד על ארמיות במהלך מלחמת העולם השנייה
ביוגרפיה > תחילת דרכו

קורוצ'קין נולד ב-19 בנובמבר 1900 בכפר גורנבו שבמחוז סמולנסק, האימפריה הרוסית. ב-1918 הוא התגייס לצבא האדום ולחם במסגרתו במלחמת האזרחים ברוסיה. ב-1919 הוא סיים קורס פרשים בפטרוגרד ב-1920, הצטרף למפלגה הבולשביקית ופיקד על גדוד פרשים במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית. ב-1921 הוא היה מעורב בדיכוי מרד טמבוב. ב-1923 סיים את בית הספר הגבוה של הפרשים של הצבא האדום, וכן למד באקדמיה הצבאית על שם פרונזה. באפריל 1934 מונה למורה באקדמיה הנ"ל, ובמאי של אותה שנה הועבר להיות ראש מטה בריגדת הפרשים המיוחדת הראשונה. בפברואר 1935 הוא מונה למפקד הבריגדה והחזיק בתפקיד עד נובמבר 1936. במאי 1939 מונה להיות ראש מטה קורפוס הפרשים השני, וב-17 בספטמבר של אותה שנה מונה למפקד הקורפוס ה-24. הוא לחם עם הקורפוס במהלך פלישת ברית המועצות לפולין באותה שנה ובמהלך מלחמת החורף נגד פינלנד. בהמשך מונה לראש מטה הכוחות במונגוליה, וב-29 בפברואר 1940 מונה למפקד הקורפוס ה-28. ב-4 במאי של אותה שנה הוא הועלה לדרגת לייטננט גנרל, ובהמשך אותו החודש מונה למפקד הארמייה ה-17. ב-13 בינואר 1941 מונה למפקד המחוז הצבאי עבר הבאיקל, וב-19 ביוני הועבר לפקד על המחוז הצבאי אורל.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

ביולי 1941, זמן קצר לאחר המתקפה הגרמנית, מונה קורוצ'קין למפקד הארמייה ה-20, ולחם עמה במהלך קרב סמולנסק כחלק מהחזית המערבית. ב-1 באוגוסט של אותה שנה הוא הועבר לפקד על הארמייה ה-43, והחזיק בתפקיד עד 23 בחודש עת הועבר לפקד על החזית הצפון-מערבית. בין ינואר לפברואר 1942 הוא פיקד על החזית במהלך מבצע טורופץ-חולם. הוא החזיק בתפקיד עד אוקטובר של אותה שנה. ב-18 בנובמבר 1942 מונה למפקד הארמייה ה-11, וב-10 במרץ 1943 הועבר לפקד על הארמייה ה-34. ב-23 ביוני חזר לפקד על החזית הצפון-מערבית, ב-27 באוגוסט הועלה לדרגת גנרל-פולקובניק, ובנובמבר מונה לסגן מפקד החזית האוקראינית הראשונה והשתתף בתכנון קרב קורסון-צ'רקאסי. ב-24 בפברואר 1944 מונה למפקד החזית הבלארוסית השנייה והחזיק בתפקיד עד אפריל של אותה שנה. ב-15 באפריל 1944 מונה למפקד הארמייה ה-60 אשר נכללה בחזית האוקראינית הראשונה - אז בפיקוד איוואן קונייב. הוא השתתף עם הארמייה במבצע לבוב-סנדומייז' בקיץ 1944, ובחורף 1945 לחמה במבצע ויסלה-אודר. יחידות של הארמייה גילו את מחנה אושוויץ, וכל הסגל הרפואי שלה נשלח כדי להעניק סיוע לניצולים. בהמשך לחמה הארמייה כחלק מהחזית האוקראינית הרביעית, והשתתפה במתקפת שלזיה העילית, מתקפת מוראביה-אוסטרבה, ובמאי 1945 השתתפה בקרב על פראג. באוגוסט 1945 פורקה הארמייה, ועל בסיסה הוקם המחוז הצבאי קובאן. על חלקו במהלך המלחמה, קיבל קורוצ'קין את עיטור גיבור ברית המועצות.
ביוגרפיה > אחריתו

קורוצ'קין מונה למפקד המחוז הצבאי קובאן, וב-6 במאי 1946 מונה לסגן מפקד המינהל הצבאי הסובייטי בגרמניה. שנה לאחר מכן הוא מונה לעוזר מפקד פיקוד המזרח הרחוק הרוסי. בפברואר 1951 מונה לסגן מפקד האקדמיה הצבאית של המטה הכללי, וב-31 במאי 1954 מונה למפקד האקדמיה הצבאית פרונזה. ב-8 במאי 1959 הועלה לדרגת גנרל ארמייה. ב-1968 הוא מונה לנציג צבאי בכיר של ברית ורשה בצבא גרמניה המזרחית. הוא פרש מהצבא ב-1970, ונפטר במוסקבה ב-28 בדצמבר 1989 בגיל 89.
תחותמס השלישי

תחותמס השלישי (1490 לפנה"ס – 1425 לפנה"ס), בן השושלת ה־18, אחד ממלכיה הבולטים של מצרים העתיקה. בימיו השתרעו גבולות הממלכה מסודאן של ימינו ועד לנהר הפרת. הוא הקים מקדשים רבים.
עלייתו למלכות

תחותמס השלישי נולד לתחותמס השני מפילגש בשם איסיס, אך עם מות המלך היה בעל הדרישה החזקה ביותר לכתר, וכך הוכתר כמלך על מצרים בגיל 10 (שנת 1479 לפנה"ס). הוא אורס לאחותו למחצה; ואמה, חתשפסות, לקחה לידיה את ענייני ניהול הממלכה. רק לאחר מותה חזר תחותמס לשלוט במצרים.
יש האומרים כי תחותמס התייחס לתקופת מלכותה של חתשפסות כשלטון בלתי חוקי. הוא מחק את שמותיה המלכותיים והציב את שמותיו במקומם. בנוסף, מנה את שנות שלטונו ממותו של תחותמס השני והוסיפן לשנות שלטונו בפועל, אם כי גילויים ארכאולוגיים מאוחרים טוענים שמחיקה זו נעשתה רק 20 שנה לאחר מותה.
בתקופת חתשפסות התרופפה השליטה על שטחי האימפריה. חתשפסות לא יצאה למסעות צבאיים. כאשר עלה תחותמס השלישי לשלטון החל לצאת למסעות צבאיים. בשנת 1482 לפנה"ס יצא תחותמס השלישי למסעו הראשון, לאחר שהתייצבה מולו ברית נרחבת של מלכי כנען בראשות מלך העיר קדש. המרד נתמך על ידי ממלכת מיתני. תחותמס עצמו כתב שהמרד התפשט על פני כנען כולה ”מן העיר ירזה ועד קצות תבל” (יֻרְזָה שכנה כנראה בתל גמה של היום). תחותמס ערך בסך הכול 16 מסעות צבאיים. במסעו השמיני ניצח את מיתני וכבש את סוריה, אך לא הצליח לבסס את שלטונו בה. בכנען, לעומת זאת, עבר השלטון במלואו למצרים.
כיבוש מגידו

בתגובה למרד, הצעיד תחותמס את צבאו לעבר מגידו (1457–1458 לפנה"ס). בדרך עצר בעזה, ששמרה על נאמנותה. הקרב במגידו היה לקרב המתואר הראשון בהיסטוריה. תיאורו חרוט על אחד המקדשים בכרנך שבמצרים. על פי התיאור, שנתפס כאמין למדי, עלה תחותמס בדרך הים אל עבר מגידו, עד שהגיע ליחם, דרומית לגת (הכפר ג'ת של היום, דרומית לחדרה).
ביחם עמדו בפניו שלוש דרכים להגיע למגידו, והלאה למיתני:
הדרך הצפונית – ואדי מילק – המפריד בין הכרמל לרמות מנשה (כיום עובר בתוואי דומה חלק מכביש 70), דרך עיר בשם "צפת" שהייתה במקום.
הדרך המרכזית – ואדי עארה – המפריד בין רכס אמיר לרמות מנשה (כיום עובר בתוואי זה כביש 65 מחדרה לעפולה), דרך עיר בשם "ערונה".
הדרך הדרומית – עמק דותן – המפריד בין הרי שומרון לרמות מנשה, דרך העיר "תענך".
תחותמס, לפי תיאורו, עצר באזור חדרה דהיום, וכינס ישיבה עם יועציו לבחירת הדרך. יועציו הציעו לו לבחור בוואדי מילק, שכן ואדי עארה מוביל הישר אל מגידו, ובוודאי יצפה מלך מגידו מהלך זה. בנוסף, טענו היועצים כי ואדי עארה צר בהרבה, וקל יותר להשתמש בו לצורכי מארב. תחותמס סירב לעצת יועציו; הוא גרס כי אם יועציו הבינו את הפוטנציאל בוואדי עארה, בוודאי הבין זאת גם מלך מגידו, ועל כן המארב יהיה בוואדי מילק.
תחותמס עבר דרך ואדי עארה והפתיע את הצבא הכנעני, שאכן חיכה בפתח ואדי מילק (בסביבות יקנעם עילית של ימינו). תחותמס הציב את צבאו בין הצבא הכנעני לעיר מגידו. כך תיאר המלך את הקרב:
אז התגבר הוד מלכותו בראש צבאו והם ראו שהוד מלכותו אמנם מתגבר והם ברחו בחיפזון למגידו בפנים מבוהלות. הם עזבו את בתיהם ואת מרכבות הזהב והכסף שלהם. הרי האנשים ממגידו כבר סגרו את העיר בפניהם וכדי למשוך אותם למעלה הורידו להם חבל עשוי בגדים. לולא נתנו החיילים את תשומת לבם לחפצים אשר השאירו היו שוללים בכיבוש את מגידו.
על פי התיאור הביס כליל צבא תחותמס את צבא מגידו. תחותמס הוסיף תיאור מזלזל מעט בצבא אויבו, על חיילים הנמלטים ומועלים לחומת מגידו בחבלים מאולתרים מבגדים. הוא ציין לבסוף שהסיבה שלא כבש את מגידו היא שחייליו החלו לעסוק בביזה, ובכך נתנו זמן לצבא מגידו להיכנס ולהסתגר בעיר. בתום מצור בן שבעה חודשים נפלה מגידו, וברית המלכים הכנענים איתה.
כיבוש מגידו > תוצאות המלחמה

בכתובת בכרנך מסופר שלאחר הקרב תפס תחותמס 2,238 סוסים, ולאחר כיבוש מגידו הובלו דרומה כס זהב, בקר וחיטה רבים (בכתובת מצוינים 207,300 כור חיטין, שהם כ־800,000 ליטר). המספרים מוגזמים, ככל הנראה, ויש לשער שהכמות האמיתית עמדה על מחצית או שליש מהשלל שתואר.
בעקבות ניצחונו הקים תחותמס השלישי מערך מנהלי-שלטוני בכנען. הוא השאיר את השלטון הישיר על הערים בידי השליטים המקומיים, אולם מספר ערים הופקעו, והוקמו בהם מרכזים שלטוניים ישירים של מצרים. העיר ששימשה כמרכז השלטון המצרי בכנען הייתה עזה, ובמקביל הופקעו ערים נוספות, ביניהן: יפו, בית שאן, ינועם בעבר הירדן, כומידו בבקעת הלבנון, ובחוף הפיניקי צומור ואולזה.
המשך כיבושי תחותמס

כעבור מספר שנים פנה תחותמס להכנעת מיתני, ואף נחל הצלחה. מערכתו האחרונה הייתה כנגד נוביה, שם הכניע שבטים מקומיים רבים, שמאוחר יותר העביד במכרותיו, אשר היו לבסיס הכלכלה המצרית מימיו והלאה.
לאחר ניצחונותיו הרבים, המיסים והמתנות שנשלחו אליו בידי עמי העולם העתיק העשירו את קופת הממלכה, והוא פנה לבניין מקדשים מפוארים. כאשר נפטר בשנת 1425 לפנה"ס נקבר בעמק המלכים, ובנו, אמנחותפ השני, ירש את אביו.
בנייה מונומנטלית

תחותמס השלישי היה בנאי גדול ובנה למעלה מ-50 מקדשים, למרות שחלקם אבדו ומוזכרים רק ברשומות כתובות. הוא גם הזמין את בנייתם של קברים רבים עבור אצילים, שנעשו באומנות גדולה מאי פעם. בתקופתו התחוללו שינויים סגנוניים גדולים בפיסול, בציורים ובתבליטים הקשורים לבנייה, חלק ניכר מהם החל בתקופת שלטונה של חתשפסות.
תחותמס הקדיש לכרנכ יותר תשומת לב מכל אתר אחר. במקדש המרכזי, הוא בנה מחדש את אולם ההיפוסטיל של סבו תחותמס הראשון, פירק את הקפלה האדומה של חתשפסות, ובנה במקומה פילון שישי המשמש מבואה למקדש אמון. הוא בנה חומת טמנוס סביב הקפלה המרכזית שהכילה קפלות קטנות יותר, יחד עם בתי מלאכה ומחסנים. מזרחית למקדש הראשי, הוא בנה אולם יובל שבו יחגוג את חג הסד שלו. האולם המרכזי נבנה בסגנון בזיליקה עם שורות של עמודים התומכים בתקרה בכל צד של המעבר. שתי השורות המרכזיות היו גבוהות מהאחרות כדי ליצור חלונות שבהם התקרה מפוצלת. שניים מהחדרים הקטנים יותר במקדש זה הכילו את התבליטים של סקר הצמחים והחיות של כנען שערך במסעו השלישי.
מזרחית למתחם המקדשים, הוא הקים מקדש נוסף לאתון, שם הוא הוצג כמי שנתמך על ידי אמון. בתוך המקדש הזה תכנן תחותמס להקים אובליסק ענק. האובליסק תוכנן לעמוד כחלק משניים והוא האובליסק הגבוה ביותר שנחתך אי פעם בהצלחה. עם זאת, הוא לא הוקם עד שתותמוס הרביעי העלה אותו 35 שנים מאוחר יותר. מאוחר יותר הוא הועבר לרומא על ידי הקיסר קונסטנטיוס השני וכיום הוא ידוע בתור אובליסק הלטראנו.
בשנת 390 לספירה, הקיסר הרומי הנוצרי תאודוסיוס הראשון הקים מחדש אובליסק נוסף ממקדש כרנכ בהיפודרום של קונסטנטינופול, המכונה כיום אובליסק תאודוסיוס. לפיכך, שני אובליסקים של מקדש כרנכ של תחותמוס השלישי ניצבים ברומא ובקונסטנטינופול, שתי הבירות ההיסטוריות העיקריות של האימפריה הרומית.
תחותמוס גם ביצע פרויקטים לבנייה מדרום למקדש הראשי בין מקדש אמון למקדש מות (אלה מצרית). מדרום למקדש הראשי, הוא בנה את הפילון השביעי בכביש צפון–דרום שנכנס למקדש בין הפילון הרביעי והחמישי. הוא נבנה לשימוש בחג היובל שלו והיה מכוסה בסצנות של אויבים מובסים. הוא הציב פסלי ענק מלכותיים משני צידי העמוד והניח שני אובליסקים נוספים על החזית הדרומית מול השער. בסיס האובליסק המזרחי נותר במקומו, אך האובליסק המערבי הועבר להיפודרום בקונסטנטינופול. דרומה יותר לאורך הכביש, הוא העמיד את הפילון השמיני, אותו החלה חתשפסות. ממזרח לכביש, הוא חפר אגם קדוש של 250 על 400 רגל והציב לידו מקדש מצופה אלבסטר. הוא הזמין אמנים מלכותיים לתאר את אוספי החי והצומח הנרחבים שלו בגן הבוטני של תחותמס השלישי המצוי במקדש אמון.
הערות שוליים

↑  יוחנן אהרוני, תולדות ארץ ישראל, הוצאת משרד הביטחון, תל אביב 1986, עמוד 106
↑  מבוא לארכאולוגיה של ארץ ישראל בתקופת המקרא, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 99
↑  Lipinska, Jadwiga. "Thutmose III," p.401. The Oxford Encyclopedia of Ancient Egypt. Ed. Donald Redford. Vol. 3, pp.401–403. Oxford University Press, 2001.
↑  Grimal, Nicolas. A History of Ancient Egypt. p.302. Librairie Arthéme Fayard, 1988.
1 2  Grimal, Nicolas. A History of Ancient Egypt. p.303. Librairie Arthéme Fayard, 1988.
↑  Grimal, Nicolas. A History of Ancient Egypt. p.303. Librairie Arthéme Fayard, 1988.
↑  Breasted, James Henry. Ancient Records of Egypt, Vol. II. p. 330. University of Chicago Press, Chicago, 1906
↑  Lipinska, Jadwiga. "Thutmose III," p.402. The Oxford Encyclopedia of Ancient Egypt. Ed. Donald Redford. Vol. 3, pp.401–403. Oxford University Press, 2001.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: חתשפסות | פרעוני מצרים | הבא: אמנחותפ השני |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269084505171  GND: 118642804  ISNI: 0000 0000 8195 8691  LCCN: n82094436  NKC: jn20020619002  VIAF: 8732895   WorldCat (עם VIAF): 8732895 
סצנה מתוך אמדואת קברו של תחותמס השלישי KV34
אובליסק תאודוסיוס ובראשו תחותמס השלישי בכתב חרטומים בהיפודרום קונסטנטינופול
ה-13 של מרקורי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קבוצת מחקר 
 תקופה:  1960 – יולי 1962 
 
ה-13 של מרקורי (באנגלית: Mercury 13) מתייחס לשלוש-עשרה נשים אמריקאיות, טייסות בעלות ניסיון אזרחי, שכחלק מתוכנית במימון פרטי, עברו בשנת 1959 אותם אימונים ובדיקות פיזיולוגיות כמו האסטרונאוטים שנבחרו על ידי נאס"א עבור תוכנית מרקורי. המטרה הייתה לבדוק את ביצועי הנשים תחת אותן בחינות ואימונים, כדי להראות שגם נשים יכולות להיות אסטרונאוטיות. המונח הוטבע בשנת 1995 על ידי המפיק ההוליוודי ג'יימס קרוס כהשוואה לשביעיית מרקורי, למרות זאת, ה-13 של מרקורי לא היו תחת תוכנית רשמית של נאס"א, לא נפגשו כקבוצה במהלך האימונים, ולא טסו לחלל.
היסטוריה

הרופא וויליאם רנדולף לאבלס השני (William Randolph Lovelace II) שהיה יו"ר הוועדה מיוחדת של נאס"א למדעי החיים, והיה מעורב בבחירת האסטרונאטים לתוכנית מרקורי, פיתח עבור נאס"א תוכנית בדיקות לבדיקת המועמדים בתנאי קיצון שונים. הוא היה סקרן לבדוק מה יהיו הביצועים של נשים והאמין כי משקלן הנמוך יותר וגודלן הקטן בהשוואה לגברים ייתנו להן תוצאות יותר טובות בהכנות לטיס ולתעופה בחלל. בשנת 1960, לאבלס הזמין את הטייסת ג'רי קוב לעבור את אותם אתגרים קפדניים שעברו הגברים.
קוב, שהייתה כבר טייסת מוכשרת, הייתה לאישה האמריקאית הראשונה (והיחידה מכל 13 הנשים) שעשתה ועברה את כל שלושת שלבי הבדיקות. לאבלס וקוב גייסו עוד 19 נשים לעבור את הבדיקות, כשהן ממומנות באופן פרטי על ידי הטייסת בעלת השם העולמי ג'קלין קוקרן ובעלה. מתוך הקבוצה, 13 נשים עברו את אותן בדיקות כמו "שבעיית מרקורי", שבעת האסטרונאוטים שנבחרו לתוכנית מרקורי. חלק מהנשים נפסלו עקב אנומליות שהתגלו בלב או במוח.
היסטוריה > בחירת המועמדות

כל המועמדות שנבחנו היו כבר טייסות בעלות ניסיון רב בתעופה. לאבלס וקוב סקרו קורות חיים של יותר מ-700 נשים כדי לבחון את המועמדות, ולא הזמינו מישהי שיש לה פחות מ-1,000 שעות טיסה. חלק מהנשים שמעו על האפשרות דרך ארגון ה-99 (ארגון עולמי שמרכז נשים טייסות (Ninety-Nines)).
הקבוצה הראשונה של נשים נקראו על ידי ג'רי קוב "First Lady Astronaut Trainees (FLATs)" והן הנשים שהסכימו להיכנס לתוכנית המחקר הזו.
13 הנשים שנבחרו

שלוש-עשרה הנשים שעברו את השלב הראשון של הבדיקות היו:
מירטל קייגל
ג'רי קוב (Jerrie Cobb)
ג'נט דיטריך (Janet Dietrich) ואחותה התאומה
מריון דיטריך
וואלי פאנק
שרה גורליק (Sarah Gorelick Ratley)
ג'יין בריגס הארט (Jane Briggs Hart)
ג'ין היקסון (Jean Hixson)
ריאה הורל (לימים אליסון, ואחר כך וולטמן) (באנגלית  Rhea Hurrle (later Allison, then Woltman))
ג'ין נורה סטמבו (לימים ג'סן) (באנגלית Gene Nora Stumbough (later Jessen))
איירין לברטון (Irene Leverton)
ג'רי סלוגן טרוהיל (Jerri Sloan Truhill)
ברניס סטדמן (לימים, טרמבל) (Bernice Steadman)
מתוך הנשים, ג'יין הארט, הייתה הוותיקה ביותר, בגיל 41 ואמא ל-8 ילדים. וואלי פאנק הייתה הצעירה ביותר, בת 23.
הבדיקות הרפואיות

כיוון שהרופאים לא ידעו באותה תקופה איך אנשים יעמדו בתנאי תעופה בחלל, הם החליטו על סדרה של בדיקות גופניות שהיו זהות לבדיקות שעברו המועמדים לתוכנית מרקורי. הבדיקות כללו תגובות של רפלקסים, תגובות לורטיגו, בדיקות התעייפות ועומס. הנשים אף בלעו צינור מגומי כדי לבחון את רמת החומציות בקיבה שלהן, ומי קרח הוזרקו לאזניים שלהן כדי לעורר ורטיגו.
הנשים הסכימו לבדיקות פולשניות מתוך מחשבה שתהיה אפשרות עתידית להיכנס לתוכנית האסטרונאוטים. ד"ר לבלאס העביר את הבדיקות במרפאה הפרטית שלו, ללא חסות רשמית של נאס"א לתוכנית הזו.
מתוך הנשים קוב עברה את כל הבדיקות והאימונים, והייתה באחוזון 2 העליון מתוך כלל הנבדקים, גברים ונשים יחדיו.
הבדיקות הרפואיות > בדיקות נוספות

לאחר השלב הראשון מספר נשים המשיכו לשלבים הבאים של הבדיקות. ג'רי קוב, ריאה הורל, ווולי פאנק המשיכו לבדיקות שלב ב' באוקלהומה סיטי, אוקלהומה, שכללו הערכות פסיכולוגיות ובדיקות במכל בידוד. האחרות לא יכלו להצטרף עקב התחייבויות של משפחה ועבודה.
לאחר שקוב עברה גם את בדיקות שלב ג' המתקדמות, שכללו גם בדיקות אווירודינמיות מתקדמות תוך שימוש ציוד צבאי ובדיקות תעופה על מטוסים, התכוונו לרכז את כל הקבוצה בבסיס האווירי של הצי האמריקאי בפנסיקולה, פלורידה. שתיים מהנשים אף התפטרו מעבודתן כדי להשתתף בבדיקות. עם זאת, כמה ימים לפני הביצוע, נשלחו מברקים לכולן אשר מבטלים את הבדיקות. ללא תמיכה רשמית של נאס"א, הצי האמריקאי לא הסכים לאפשר שימוש במתקנים לטובת הפרויקט.
בעקבות ביטול הפרויקט, פאנק מצאה דרך להשלים את השלב השלישי של הניסויים באופן פרטי, ולא כחלק מהפרויקט.
מלבד הבדיקות הרפואיות, הנשים לא עברו אימונים או הכשרות לתעופה בחלל.
שימוע בקונגרס האמריקני

ג'רי קוב טסה לוושינגטון די. סי. כדי לנסות לקבל תמיכה ולחדש את הפרויקט. היא וג'יין הארט כתבו מכתבים לנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי ונפגשו עם סגן הנשיא לינדון ג'ונסון. ב-17 ו-18 ביולי 1962 כונסה ועדה מיוחדת בבית הנבחרים של ארצות הברית, תת-ועדה של ועדת בית הנבחרים לענייני מדע ואווירונאוטיקה לדון בנוגע לאופי בחירת אסטרונאוטים והאם יש אפליה מגדרית בתהליך. דיונים אלו, הכללו שיח בנוגע לאפליה מגדרית, הקדימו בשנתיים את זכויות האזרח של 1964, והיו בין הדיונים הראשונים בנושא.
במהלך הדיונים, קוב והראט העידו על יתרונות הפרויקט של לאבלס. ג'קלין קוקרן העידה על דעתה שתוכנית מיוחדת לאימון נשים אסטרונאוטים יכולה לפגוע בתוכנית החלל. נציגי האסטרונאוטים, ג'ון גלן וסקוט קרפנטר, העידו כי תחת הקריטריונים של נאס"א לבחירת מועמדים, לא ניתן לבחור נשים. גלן הוסיף בעדותו כי לדעתו: "הדבר נוגד את הסדר החברתי שלנו לאפשר לנשים להיות בתחום הזה". מנהל נאס"א בפועל, ג'ורג' לאו, ציין כי לפי הדרישות, כל האסטרונאוטים צריכים להיות בוגרי קורס טיס צבאי ובעלי תואר הנדסי (למרות שג'ון גלן התקבל ללא תואר הנדסי). נכון ל-1962, נשים לא יכלו להשתתף בקורסי אימון של חיל האוויר והצי, ולכן לא היו נשים שיכלו להתקבל. למרות שחלק מהטייסות בקבוצת הפרויקט היו בעלות ניסיון מצטבר יותר מחלק מהאסטרונאוטים המועמדים, לא הסכימו לקבל את הניסיון שלהן על מטוסי סילון אזרחיים. חלק מחברי הוועדה היו בעד טענות הנשים, אולם הנושא לא התקדם ונאס"א לא קיבלה מועמדות לתוכנית האסטרונאוטים.
ליז קרפנטר, העוזרת של סגן הנשיא לינדון ג'ונסון, ניסחה מכתב מטעמו למנהל נאס"א ג'יימס ווב השואל אם ניתן לשנות את הקריטריונים, אולם לינדון ג'ונסון לא שלח את המכתב ובמקום זה כתב על הטיוטה "בוא נפסיק עם זה עכשיו".
תשומת לב תקשורתית

התקשורת התעניינה בפרויקט של לאבלס עם השיגור של האישה הראשונה בחלל, הקוסמונאוטית ולנטינה טרשקובה ב-16 ביוני 1963. הסופרת והפוליטיקאית קלייר בות' לוס פרסמה מאמר ביקורת על מקבלי ההחלטות של נאס"א. המאמר היה הראשון שחשף את תמונות ושמות כל 13 הנשים בקבוצה. (חלק מהשמות של המשתתפות כבר פורסם במקומות אחרים).
הנשים הראשונות בחלל

אף אחת מהנשים שהשתתפו בפרויקט לא הגיעה לחלל (למעט וואלי פאנק שעשתה זאת בגיל 82 במסגרת פרויקט אזרחי של בלו אוריג'ין). חודשים מספר לאחר הדיונים בקונגרס, האישה הראשונה בחלל ולנטינה טרשקובה טסה במסגרת תוכנית החלל הסובייטית. לעומת זאת, בארצות הברית לא היו נשים מועמדות לתוכנית האסטרונאוטים עד לקבוצה 8 של האסטרונאוטים ב-1978. סאלי רייד הפכה לאישה האמריקאית הראשונה בחלל בשנת 1983, במסגרת טיסת STS-7. איילין קולינס הייתה הטייסת הראשונה של מעבורת החלל, במהלך טיסת STS-63 בשנת 1995. קולינס הזמינה את נשות קבוצת ה-13 של מרקורי להיות אורחות מיוחדות בשיגור. מתוך הקבוצה, שבע מהנשים היו נוכחות בשיגור, וקולינס הביאה בטיסה מזכרות מיוחדות בשביל כולן. בשנת 1999, קולינס הייתה האישה הראשונה שפיקדה על משימת מעבורת החלל במהלך טיסת מעבורת החלל STS-93.
פרסים והוקרה

במאי 2007, הוענק לחברות הקבוצה תואר דוקטור של כבוד על ידי אוניברסיטת ויסקונסין–אושקוש.
הפרס השנתי של פלנטריום אדלר לנשים במדעי החלל הוענק לנשות קבוצת ה-13 של מרקורי ב-2005.
סרט תיעודי על ה-13 של מרקורי יצא באפריל 2018, בנטפליקס.
ספרים שנכתבו בנושא

Ackmann, Martha; Sherr, Lynn (2003). The Mercury 13: the untold story of thirteen American women and the dream of space flight. Random House. ISBN 978-0375758935.
Nolen, Stephanie (2004). Promised the Moon: The Untold Story of the First Women in the Space Race. Basic Books. ISBN 978-1568583198.
Lee Stone, Tanya (2009). Almost Astronauts: 13 Women Who Dared to Dream. Candlewick. ISBN 978-0763645021.
Weitekamp, Margaret (2004). Right Stuff, Wrong Sex: America's First Women in Space Program. Johns Hopkins University Press. ISBN 0-8018-7994-9.
הערות שוליים

1 2 3  Funk, Wally. "The Mercury 13 Story". The Ninety-Nines. אורכב מ-המקור ב-2009-05-07. נבדק ב-2009-06-12.
1 2 3  Weitekamp, Margaret A. "Lovelace's woman in space program." NASA History Program Office, January 28, 2010..
↑  Lopez, Cory (2008-06-17). "Bay Area pilot Janet Christine Dietrich dies". San Francisco Chronicle. Hearst Communications. נבדק ב-20 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Anfuso, Victor L. "Hearings before the Special Subcommittee on the Selection of Astronauts - תיאור הבדיקות שג'רי קוב עברה ותוצאותיהן". U.S. House of Representatives. נבדק ב-22 אוג' 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Jerrie Cobb Poses beside Mercury Capsule". אורכב מ-המקור ב-24 בדצמבר 2011. נבדק ב-20 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Oberg, James. "The Mercury 13: setting the story straight". The Space Review. נבדק ב-14 במאי 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  דיונים בבית הנבחרים האמריקני על הקריטריונים לבחירת אסטרונאוטים, 17 ו-18 ביולי 1962.
↑  Dwayne Day (15 ביולי 2013). "You've come a long way, baby!". The Space Review. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Luce, Clare Boothe. "The U.S. Team Is Still Warming Up The Bench but some people simply never get the message." . מגזין לייף מתאריך 28 ביוני 1963, עמ' 32-33
↑  הענקת ד"ר לשם כבוד לנשות ה-13 של מרקורי אתר אוניברסיטת ויסקונסין
↑  פלנרטיום אדלר מוקיר את הנשים ששאפו להגיע לכוכבים, לוסינדה האן, שיקגו טריביון, 20 ביוני 2005
↑  Eric Kelsey (19 באפריל 2018). "'Mercury 13' chronicles women in 1960s who trained for space flight". Reuters. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "סרט תיעודי על "ה-13 של מרקורי" בנטפליקס". Netflix.
| תוכנית מרקורי |
| --- | --- | --- |
| טיסות לא מאוישות | ליטל ג'ו 1 • ביג ג'ו 1 • ליטל ג'ו 6 • ליטל ג'ו 1A • מרקורי-אטלס 1 • Beach  Abort • ליטל ג'ו 5 • מרקורי-רדסטון 1 • מרקורי-רדסטון 1A • מרקורי-אטלס 2 • ליטל ג'ו 5A • מרקורי-רדסטון BD • מרקורי-אטלס 3 • ליטל ג'ו 5B • מרקורי-אטלס 4 • מרקורי סקאוט 1 |  |
| טיסות עם יונקים | ליטל ג'ו 2 • ליטל ג'ו 1B • מרקורי-רדסטון 2 • מרקורי-אטלס 5 |  |
| טיסות מאוישות | מרקורי-רדסטון 3 • מרקורי-רדסטון 4 • מרקורי-אטלס 6 • מרקורי-אטלס 7 • מרקורי-אטלס 8 • מרקורי-אטלס 9 |  |
| טיסות שבוטלו | Balloon Ascents  • מרקורי־יופיטר • מרקורי-אטלס 10 • מרקורי-אטלס 11 • מרקורי-אטלס 12 |  |
| אסטרונאוטים | אלן שפרד • וירג'יל גריסום  • ג'ון גלן • סקוט קרפנטר • וולטר שירה הבן • גורדון קופר  • דונלד סלייטון |  |
| משגרים | ליטל ג'ו • מרקורי-רדסטון • אטלס |  |
| שונות | שביעיית מרקורי  • ה-13 של מרקורי  • אנוס (שימפנזה)  • האם (שימפנזה) • הצוות המובחר • די אוהרה |  |
הטייסת ג'רי קוב עם קפסולת מרקורי
שבע מבנות הקבוצה המקורית, שהוזמנו כאורחות מיוחדות לצפות בשיגור טיסת המעבורת STS-63. משמאל: ג'ין נורה ג'סן, וואלי פאנק, ג'רי קוב, ג'רי טרוהיל, שרה רטלי, מירטל קייגל וברניס סטדמן.
אקוויקלוד

חתך של אקוויפר ואקוויקלוד (באפור)
אקוויקלוד היא שכבת סלע (או קרקע) אטימה למים. מי התהום הזורמים לאיטם בתת-הקרקע אינם יכולים לחלחל דרך שכבה זו, ונוטים להצטבר מעל לאקוויקלוד (בתוך שכבת האקווה הרווי). דוגמאות לסלעים (או קרקעות) היוצרים אקוויקלוד: קירטון, חרסית, חוואר, גבס, גרניט ומלחים שונים. המשותף לחומרים המרכיבים את שכבת האקוויקלוד הוא היותם בנויים מגרגירים זעירים, שביניהם ישנם מרווחים דקים מאוד, ולכן מים אינם יכולים לחלחל דרכם.
ראו גם

אקוויפר
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעי כדור הארץ. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
European Hit Radio

|  פרטי התחנה |
| --- | --- |
 מדינה:  לטביה, ליטא 
 תקופת הפעילות:  מ-נובמבר 1994 
 
 www.europeanhitradio.lt
 
European Hit Radio (בראשי תיבות: EHR; בלטבית: Eiropas Hītu Radio; בליטאית: Europos Hitų Radijas) היא תחנת רדיו מסחרית הפועלת בלטביה וליטא. לתחנת הרדיו יש מצעד מוזיקה שבועי לסינגלים.