stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברונו הימפקמפ
לקריאה נוספת

ינינה אלטמן, הוורד הלבן, ישראל: פרדס הוצאה לאור, 2007
הערות שוליים

↑  ינינה אלטמן, הוורד הלבן: סטודנטים ואנשי רוח בגרמניה לפני ואחרי עלייתו של היטלר לשלטון, תל אביב, הוצאת פרדס, 2007, עמ' 328
טלקום איטליה

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 בורסה:  בורסת איטליה (TIT, TITR)  הבורסה לניירות ערך בניו יורק (TI) 
 מייסדים:  Istituto per la Ricostruzione Industriale 
 תקופת הפעילות:  1964–הווה (כ־60 שנה)
 חברות בנות:  TIM  Telsy  אוליבטי  Persidera  Infrastrutture Wireless Italiane  Telecom Italia Media  TIM ברזיל  TIM San Marino  Telecom Italia Capital  Telecom Italia Finance  Telecom Italia Sparkle  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מיקום המטה:  איטליה
 בעלות:  ויוונדי (23.75%) Cassa Depositi e Prestiti (9.81%)
 ענפי תעשייה:  תעשיית הטלקומוניקציה 
 מוצרים עיקריים:  טלפון קווי, טלפון ציבורי, טלפוניה סלולרית 
 הכנסות:  17.97 מיליארד אירו (2019)
 רווח:  1,966,000,000 אירו (נכון ל־2016) 
 יו"ר:  סלבטורה רוסי 
 מנכ"ל:  סלבטורה רוסי 
 עובדים:  51,917 (2019)
  
 www.gruppotim.it
 
Gruppo TIM (לשעבר: טלקום איטליה) היא חברת תקשורת איטלקית המספקת שירותי טלפוניה נייחת ואינטרנט.
החברה נוסדה בשנת 1994 כתוצאה ממיזוג מספר חברות תקשורת בבעלות ממשלתית. היא ספקית שירותי התקשורת האיטלקית הגדולה ביותר בהכנסות ובמנויים.
מניית החברה נסחרת בבורסה איטליאנה. המדינה מחזיקה במניית זהב, המאפשרת לממשלה להתערב כאשר מדובר באינטרסים האסטרטגיים של המדינה.
היסטוריה > 1925–1964: מס טלפון חובה

בשנת 1925 אורגנה רשת הטלפונים מחדש על ידי הקבינט של בניטו מוסוליני ובאותה שנה הוקמה חברת Stipel. הרשת המקורית של טלקום איטליה כללה 4 חברות: TIMO,‏ Teti,‏ TELVE ו-SET. כל אחת מהן פעלה באזור גאוגרפי מסוים. בשנת 1964 התמזגו חברות אלו לקבוצה אחת תחת השם SIP.
היסטוריה > 1964–1994: SIP

ב-1964, Società Idroelettrica Piemontese (SIP), חברת אנרגיה לשעבר שנוסדה ב-1918, הפסיקה לייצר אנרגיה ורכשה את כל חברות הטלפון האיטלקיות, והפכה ל-"SIP"‏ - "Società Italiana per l'Esercizio Telefonico". החברה נוהלה על ידי משרד האוצר האיטלקי.
החברה הייתה מונופול ממשלתי בשנים 1964–1996 ותושבי איטליה נאלצו לשלם עבור שיכרת הקווים כ-120 אירו לשנה, בתוספת שכירת ציוד ועלויות נוספות, על מנת שיהיה להם קו טלפון בבית.
היסטוריה > 1994–2005: טלקום איטליה

טלקום איטליה הוקמה רשמית ב-27 ביולי 1994 על ידי מיזוג של כמה חברות תקשורת ביניהן SIP,‏ Iritel,‏ Italcable,‏ Telespazio ו-Sirm (חברות בבעלות STET). וזאת בעקבות תוכנית ארגון מחדש של תחום הטלקומוניקציה שהוצגה לשר האוצר.
בשנת 1995, פוצלה חטיבת הסלולר מהחברה והוקמה חברה נפרדת בשם TIM‏ (Telecom Italia Mobile). במקביל טלקום איטליה הוקמה רשת האינטרנט הגדולה באיטליה באמצעות TIN (Telecom Italia Net). בשנת 1997 הופרטה טלקום איטליה.
עד 2001, החברה הייתה בחובות ונרכשה. בשנה שלאחר מכן, השיקה את שירות ה-ADSL, עם מהירות הורדה של 32 kbit/s ומהירות העלאה של 8 kbit/s. בשנת 2003 הוקמה טלקום איטליה מדיה, חברת המולטימדיה של הקבוצה, תוך מיקוד עסקיה במגזר הטלוויזיה עם ערוצי La7 ו-MTV.
לאחר ארגון מחדש רכש טלקום איטליה את Tin.it ואת Virgilio (פורטל האינטרנט הראשון באיטליה) מטלקום איטליה מדיה בשנת 2005.
קבוצת טלקום איטליה פועלת גם בדרום אמריקה; בברזיל בתור TIM Brasil, ובארגנטינה ובפרגוואי עם קבוצת טלקום ארגנטינה. טלקום איטליה החזיקה גם ב-50% מחברת התקשורת הבוליביאנית אנטל עד להלאמת החברה על ידי ממשלת בוליביה ב-2008.
היסטוריה > 2005–2014: רכישה על ידי טלפוניקה

טלקום איטליה דיווחה על עלייה בחובות ב-2005, ושנה לאחר מכן התפטר המנכ"ל מרקו טרונצ'טי פרוברה.
בשנת 2007 החברה נקנתה על ידי Telco, קונסורציום של טלפוניקה וכמה בנקים איטלקיים. טלפוניקה החזיקה ב-46% מ-Telco, חברת האחזקות ששלטה ב-22% מטלקום איטליה.
בסוף 2013, טלפוניקה הודיעה על כוונתה לרכוש את כל טלקו עד ינואר 2014, ובכך עשויה להפוך לבעלת המניות הגדולה ביותר של טלקום איטליה.
היסטוריה > 2015 ואילך: מיתוג מחדש

בשנת 2015, קבוצת טלקום איטליה החלה בתהליך מיתוג מחדש של עסקי הטלפוניה והסלולר תחת המותג היחיד TIM. באותה שנה אישר הדירקטוריון הקמת חטיבה חדשה בחברה Infrastrutture Wireless Italiane, או INWIT, המפעילה 11,500 מגדלי תקשורת.
באוקטובר 2015 נחשף כי בעלי המניות ויוונדי יעלו עוד יותר את חלקם בחברה מרמתה הנוכחית של 15.49%. נכון למאי 2017, Vivendi מחזיקה ב-24.6% מהחברה, כאשר מנכ"ל ויוונדי ארנו דה פויפונטיין הפך ליו"ר הבכיר של טלקום איטליה. עמוס גניש הישראלי מונה מנכ"ל החדש ב-28 בספטמבר 2017 והוא ספג ביקורת על כך שפיטר 4500 עובדי טלקום איטליה ביוני 2018. הוא הוחלף על ידי לואיג'י גוביטוזי שהפך למנכ"ל החדש ב-18 בנובמבר 2018.
הערות שוליים

↑  "Legal notes | Telecom Italia Group". www.telecomitalia.com. נבדק ב-2017-05-04.
↑  "History of Telecom Italia Mobile S.p.A. – FundingUniverse". www.fundinguniverse.com.
↑  "Economics and politics of telecommunications" (PDF).
↑  "Telecom Italia history on official site".
↑  "nasce Telecom Italia". Corriere.it (באיטלקית). אורכב מ-המקור ב-2012-08-03.
↑  "Telecom Italia Media official site". אורכב מ-המקור ב-2010-07-13.
↑  "UPDATE 1-Bolivia announces takeover of Telecom Italia unit". Reuters (באנגלית). 2008-05-01. נבדק ב-2020-09-17.
↑  "Pirelli as manager and investor in Telecom Italia (2001-2007)" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-8 בספטמבר 2015. נבדק ב-24 באוגוסט 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Burnett, Victoria; Kiefer, Peter (29 באפריל 2007). "Telefónica Gets Controlling Stake in Telecom Italia" – via NYTimes.com. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Mesco, Gabriele Lamonica And Manuela (2013-09-23). "Telefónica in Talks to Become Majority Stakeholder in Telecom Italia's Holding Company". Wall Street Journal (באנגלית אמריקאית). ISSN 0099-9660. נבדק ב-2021-04-02.
↑  Emsden, Christopher. "Telefonica to take control of Italy's Telco". MarketWatch (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-04-02.
↑  "Telecom Italia Group: 2015–2017 strategic plan approved, cumulative investments planned totalling around 14.5 billion euros over the three year period". Telecom Italia. נבדק ב-2015-04-02.
↑  Aycock, Jason (5 ביוני 2015). "Telecom Italia gets OK for towers IPO, values it at €2.34B". Seeking Alpha. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Lennighan, Mary (5 ביוני 2015). "Telecom Italia gets regulatory OK for €1bn towers IPO". Total Telecom. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Telecom Italia appoints Vivendi's CEO as chairman". Reuters. 1 ביוני 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  עדי ברק, טלקום איטליה הדיחה את המנכ"ל הישראלי עמוס גניש, באתר כלכליסט, 13 בנובמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12490317j (data)  ISNI: 0000 0000 8589 0583  LCCN: n95069182  SUDOC: 03411260X  VIAF: 124257981   WorldCat (עם VIAF): 124257981
לידת ישו

"לידת ישו", ציור מעשה ידי חרארד ואן הונת'ורסט, מ-1622.
כנסיית המולד בבית לחם.
לידת ישו מתוארת בכתבי הברית החדשה  (חלקה השני של הביבליה, לפי הנצרות), ובעיקר בבשורות של מתי ושל לוקאס ובבשורות האפוקריפיות. על פי הדת הנוצרית תאריך הולדתו של ישו הוא 25 בדצמבר (חג המולד). שנת הולדתו היא בין 6 ל-4 לפנה"ס.
במקורות

על סמך הכתוב במקורות הנוצריים (הקאנון), התגבשה האמונה הנוצרית בעיבור ללא חטא, ובכך שהבשורה למרים היא תחילת המימוש של ישו, בו של האל, בגוף אנושי.
במקורות > בברית החדשה

בתקופת שלטונו של מלך יהודה הורדוס, נמסרה נבואה לפיה באותה השנה ייוולד בן זכר, שיביא לסיום מלכותו. לאור כך כבר באותה השנה הוציא הורדוס צו מוות לכל ילד זכר שנולד בתחומי שלטונו באותו פרק זמן. מסופר שיוסף, מרים וישו התינוק ברחו למצרים כדי להינצל מגזירת המוות הזו.
הבשורה על-פי מתי בפרק א פסוקים 18–23, מספרת את סיפור התעברותה של מרים והחלטתו של יוסף הקדוש להישאר מאורס לה. בהמשך מכיר יוסף בבן הנולד כבנו.
24 וייקץ יוסף משנתו ויעש כאשר צוהו מלאך יהוה ויאסף את-אשתו אל ביתו: 25 ולא ידעה עד כי-ילדה בן (את-בכורה) ויקרא את-שמו ישוע
על פי המסופר בבשורות, התגוררו הוריו של ישו בנצרת. הרומאים ערכו מפקד אוכלוסין, בו נצטווה כל תושב להירשם בעיר הולדתו, ויוסף, שהיה מבית דוד, היה צריך להתייצב למפקד עם אשתו ההרה בבית לחם, עיר דוד. כשהגיעו לבית לחם כרעה מרים ללדת, ובהיעדר מקום לינה ילדה אותו והשכיבה אותו באבוס.
ויעל גם-יוסף מן-הגליל מעיר נצרת אל-יהודה לעיר דוד הנקראת בית-לחם כי-היה מבית דוד וממשפחתו: 5 להתפקד עם-מרים המארשה לו והיא הרה: 6 ויהי בהיותם שם וימלאו ימיה ללדת: 7 ותלד את-בנה הבכור ותחתלהו ותשכיבהו באבוס כי לא-היה להם מקום במלון
על פי האמונת הנוצרית, כנסיית המולד נבנתה במקום בו נולד ישו.
בפרק ב' קובעת הבשורה על-פי מתי את התקופה בה נולד ישו כתקופת שלטונו של הורדוס,
ויהי בימי הורדוס המלך כאשר נולד ישוע בבית-לחם יהודה
ומוסיף את סיפורם של שלושת האמגושים שנקרים בדרך ומחליטים לתת להוריו מתנות לרגל הולדתו וזאת לאחר ש
ראינו את-כוכבו במזרח ונבא להשתחות לו
הבשורה על-פי לוקאס משלבת את סיפור לידתו של ישו עם זו של יוחנן המטביל, ומספרת על הביקור שערכה מרים אצל בת-דודתה אלישבע, אמו של יוחנן, ומוסיפה את סגידת הרועים (פרק ב, 8-20). בהמשך מספר לוקאס על טקס ברית המילה של ישו ”ויהי במלאת לנער שמנה ימים וימול ויקרא שמו ישוע כשם אשר קרא-לו המלאך בטרם הרה בבטן”, ובהמשך על עלייה לירושלים לפדיון הבן ולהקרבת קורבן כנהוג לגבי בן בכור (ספר שמות יג,יא-טו).
במקורות > תוספות על פי הפרוטואוונגליון של יעקב

הפרוטואוונגליון על-פי יעקב מוסיף את תולדות מרים, אם ישו, ואת סיפור נישואיה ליוסף. לפי מקור זה, מלאך התגלה למרים בת ה-16 ובישר לה על הריונה הצפוי ולידת ישו. מרים חזרה מביקורה אצל אלישבע כשהריונה מובחן, והכוהן הגדול העמיד אותה ואת יוסף במבחן המים המאררים ממנו היא יצאה זכאית. בעת שהיו יוסף ומרים בדרכם לבית לחם אחזו צירי לידה את מרים, ויוסף הכניס אותה למערה (שענן כיסה את פתחה מיד אחרי שנכנסו אליה) וקרא למיילדת עבריה. עם לידתו של ישו פרץ אור מהמערה ובישר על לידתו. אישה בשם שלומית סירבה להאמין בלידת בתולין ובדקה את מרים על ידי החדרת אצבע ונוכחה לדעת כי אכן מרים נותרה בתולה.
ביהדות

יש שטענו שכצער על לידתו נקבע צום תשעה בטבת והדבר הוסתר מפחד הנוצרים.
ראו גם

"ספר תולדות ישו"
כנסיית המולד
ישו הילד
בנדיקטוס (תפילה)
נונק דימיטיס
מגניפיקט
ניטל (ליל חג המולד)
ספירת הנוצרים
הלוח היוליאני
הלוח הגרגוריאני
לקריאה נוספת

יהושע אפרון, ראשית הנצרות ואפוקליפטיקה בתולדות ישראל, הקיבוץ המאוחד - תל אביב, 2004, עמ' 188–201 וכן 335–339
מריו זוכוביצקי

מריו זוכוביצקי (בספרדית: Mario Schujovitzky;‏ 24 בפברואר 1953 – 16 במרץ 2021) היה כדורגלן ארגנטינאי-ישראלי, ששיחק בעמדת השוער במספר קבוצות, אך מזוהה יותר מכל עם קבוצת הפועל באר שבע, בה שיחק ברוב הקריירה שלו.
ביוגרפיה

זוכוביצקי נולד בארגנטינה בעיר סנטה פה, ובהיותו ילד בבית הספר שיחק במכבי סנטה פה (קבוצת הספורט של ארגון מכבי העולמית מהעיר), עד שנתגלה ונרכש על ידי קבוצת צ'קריטה ג'וניורס (שמקורה בבואנוס איירס) מהליגה הארגנטינאית המקצוענית שם החל את הקריירה כשוער מקצוען, בהיותו בגיל 18. עם הזמן הרוויח זוכוביצקי את מקומו בהרכב הראשון ושיחק 6 עונות במדי הקבוצה הארגנטינאית מהליגה הראשונה. זוכוביצקי עלה לישראל מארגנטינה בשנת 1977 בגיל 24, עקב המצב הפוליטי הבלתי יציב ששרר בארגנטינה בתקופה זו, וקיבל אזרחות ישראלית מכוח חוק השבות. ב-1980 עבר לקבוצת הפועל ירושלים שם עמד בין קורות השער במשך 2 עונות, לאחריהן חזר להפועל באר שבע למשך 5 שנים נוספות, עד שפרש מכדורגל בגיל 34 וחזר לארצו.
במהלך הקריירה שמר זוכוביצקי על רשת נקייה ב-101 משחקים מתוך 252 משחקים בהם שיחק, ועצר סך הכל 11 פנדלים מתוך 28 שנבעטו נגדו. ממוצע הצלחה של 0.39, הטוב ביותר בהיסטוריה של הליגה הישראלית הבכירה. במיוחד זכור מתקופתו בישראל שהוא ליווה את נבחרת ארגנטינה בימי ביקורה בישראל ביחד עם כוכבה דייגו ארמנדו מראדונה, ב-1986, רגע לפני שטסה למונדיאל במקסיקו וזכתה בו.
לאחר תום הקריירה חזר לארגנטינה, שם התגורר בשארית חייו. ב-16 במרץ 2021 נפטר זוכוביצקי בבית החולים בעיר סנטה פה שבארגנטינה, ממחלה קשה.
הערות שוליים

↑  אילן שי - זמן הנגב, איזה שוער ייכנס להיכל התהילה של הפועל באר שבע?, באתר nrg‏, 9 בדצמבר 2009
↑  מערכת ONE, ‏שוער ב"ש בעבר, מריו זוכוביצקי, הלך לעולמו, באתר ONE‏, 16 במרץ 2021
↑  שי מוגילבסקי, שוער העבר מריו זוכוביצקי הלך לעולמו, באתר ynet, 16 במרץ 2021
פדרו מוניטיס

פדרו מוניטיס אלברס (בספרדית: Pedro Munitis Álvarez; נולד ב-19 ביוני 1975) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן אוניברסידד קאתוליקה דה מורסיה מהליגה הספרדית השלישית.
מוניטיס שיחק לאורך רוב הקריירה בראסינג סנטנדר מעיר הולדתו, ובנוסף שיחק בליגה הבכירה בספרד במדי ריאל מדריד ודפורטיבו לה קורוניה. לזכותו 21 הופעות במדי נבחרת ספרד, אותה ייצג בין היתר בטורניר יורו 2000.
קריירה בינלאומית

הקריירה הבינלאומית של מוניטיס במדי נבחרת ספרד הייתה כולה תחת המאמן חוסה אנטוניו קמאצ'ו. הופעת הבכורה של מוניטיס נערכה ב-27 במרץ 1999, כשעלה כמחליף לשלושים דקות בניצחון המרשים של ספרד 9-0 על אוסטריה במסגרת מוקדמות יורו 2000.
ב-18 באוגוסט 1999 כבש מוניטיס את שערו הראשון במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול פולין. מוניטיס עלה מהספסל בדקה ה-60, ולאחר שבע דקות כבש את שער הניצחון, 2-1 לספרד בסיום.
לקראת טורניר יורו 2000 זומן מוניטיס לסגל ספרד על ידי קמאצ'ו. הופעתו הראשונה של מוניטיס בטורניר הייתה במשחק השלישי של שלב הבתים מול יוגוסלביה. מוניטיס עלה למגרש עם פתיחת המחצית השנייה, במצב של שוויון 1-1. בדקה ה-50 עלתה יוגוסלביה ליתרון 2-1, אך דקה בלבד אחר כך כבש מוניטיס את שער השוויון. יוגוסלביה עוד עלתה ליתרון 3-2, אך שני שערים בתוך תוספת הזמן העניקו לספרד ניצחון 4-3 ואת המקום הראשון בבית. ארבעה ימים אחר כך פתח מוניטיס בהרכב ספרד בפעם השנייה בקריירה שלו, למשחק רבע הגמר מול צרפת, שהסתיים בהפסדה של ספרד 2-1 והדחתה מהמשך הטורניר.
לאחר הטורניר היה מוניטיס לשחקן משמעותי יותר בסגל הספרדי, ובפחות משנתיים לאחר סיומו ערך תשע הופעות נוספות, מתוכן שש בהרכב. את הופעתו האחרונה ערך ב-13 בפברואר 2002 כמחליף מול פורטוגל. בסך הכול ערך מוניטיס 21 הופעות במדי ספרד, בהן כבש פעמיים.
קריירת אימון

ב-2012, עוד בטרם הודיע על פרישתו ממשחק, החל מוניטיס את דרכו כמאמן בקבוצת הנשים של ראוסין מליגת המשנה לנשים בספרד. לאחר שנתיים בקבוצה היה למאמן נוער בקבוצת בנסנדר.
במרץ 2015 חזר מוניטיס לראסינג סנטנדר, כשהתמנה לתפקיד עוזר המאמן. הוא הגיע לקבוצה שדורגה במקום ה-21, מתחת לקו האדום. מאז מינויו 15 מחזורים לסיום העונה, השיגה הקבוצה מאזן של שישה ניצחונות, שמונה הפסדים ותיקו בודד ונשרה בסיום העונה לליגה השלישית. לקראת עונת 2015/2016 התמנה מוניטיס לתפקיד המאמן הראשי של הקבוצה, בניסיון להחזיר אותה לליגת המשנה.
תארים

ליגת האלופות: 2001/2002
אליפות ספרד: 2000/2001
הסופר קאפ האירופי: 2002
סטטיסטיקות > מועדונים

| עונה | קבוצה | ליגה | בליגה> הופעות | בליגה> שערים | בגביע> הופעות | בגביע> שערים | באירופה> הופעות | באירופה> שערים | אחר> הופעות | אחר> שערים | סה"כ> הופעות | סה"כ> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1994/1995 | ראסינג סנטנדר | ספרדהליגה הספרדית | 5 | 0 | 2 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 7 | 0 |
| 1995/1996 | ראסינג סנטנדר | ספרדהליגה הספרדית | 4 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 4 | 0 |
| 1996/1997 | ראסינג סנטנדר | ספרדהליגה הספרדית | 2 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 2 | 0 |
| 1997/1998 | בדחוס | ספרדהליגה הספרדית השנייה | 28 | 10 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 29 | 10 |
| 1998/1999 | ראסינג סנטנדר | ספרדהליגה הספרדית | 37 | 8 | 5 | 3 | 0 | 0 | 0 | 0 | 42 | 11 |
| 1999/2000 | ראסינג סנטנדר | ספרדהליגה הספרדית | 35 | 6 | 3 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 38 | 7 |
| 2000/2001 | ריאל מדריד | ספרדהליגה הספרדית | 29 | 2 | 0 | 0 | 12 | 0 | 1 | 0 | 42 | 2 |
| 2001/2002 | ריאל מדריד | ספרדהליגה הספרדית | 24 | 2 | 7 | 0 | 8 | 1 | 0 | 0 | 39 | 3 |
| 2002/2003 | ראסינג סנטנדר | ספרדהליגה הספרדית | 30 | 8 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 31 | 8 |
| 2003/2004 | דפורטיבו לה קורוניה | ספרדהליגה הספרדית | 21 | 2 | 3 | 1 | 2 | 0 | 0 | 0 | 26 | 3 |
| 2004/2005 | דפורטיבו לה קורוניה | ספרדהליגה הספרדית | 36 | 1 | 2 | 0 | 6 | 0 | 0 | 0 | 44 | 1 |
| 2005/2006 | דפורטיבו לה קורוניה | ספרדהליגה הספרדית | 33 | 2 | 6 | 1 | 7 | 1 | 0 | 0 | 46 | 4 |
| 2006/2007 | ראסינג סנטנדר | ספרדהליגה הספרדית | 34 | 4 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 35 | 4 |
| 2007/2008 | ראסינג סנטנדר | ספרדהליגה הספרדית | 31 | 5 | 4 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 35 | 5 |
| 2008/2009 | ראסינג סנטנדר | ספרדהליגה הספרדית | 29 | 2 | 3 | 0 | 5 | 0 | 0 | 0 | 37 | 2 |
| 2009/2010 | ראסינג סנטנדר | ספרדהליגה הספרדית | 29 | 0 | 7 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 36 | 0 |
| 2010/2011 | ראסינג סנטנדר | ספרדהליגה הספרדית | 36 | 1 | 2 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 38 | 1 |
| 2011/2012 | ראסינג סנטנדר | ספרדהליגה הספרדית | 32 | 0 | 2 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 34 | 1 |
| סך הכל בקריירה | סך הכל בקריירה | סך הכל בקריירה | 475 | 53 | 49 | 7 | 40 | 2 | 1 | 0 | 565 | 62 |
סטטיסטיקות > נבחרת לאומית

| נבחרת ספרד> שנה | נבחרת ספרד> הופעות | נבחרת ספרד> שערים |
| --- | --- | --- |
| 1999 | 7 | 1 |
| 2000 | 8 | 1 |
| 2001 | 5 | 0 |
| 2002 | 1 | 0 |
| סה"כ | 21 | 2 |
הערות שוליים

↑  ספרד: מוניטיס עובר מריאל מדריד לראסינג סנטאנדר, באתר ynet, 3 בספטמבר 2002
↑  מוניטיס הסכים לעבור, אוואט יחתום בלה-קורוניה, באתר nrg‏, 6 באוגוסט 2006
| נבחרת ספרד – יורו 2000 |
| --- | --- | --- |
|  1 קניסארס •  2 סלגאדו •  3 ארנסבאל •  4 גוארדיולה •  5 אבלרדו •  6 היירו •  7 הלגרה •  8 פראן •  9 מוניטיס •  10 ראול •   11 אלפונסו •  12 סרג'י • 13 קסיאס •  14 ג'רארד • 15 אנגונגה • 16 מנדייטה • 17 אצ'בריה • 18 פאקו • 19 דמאס • 20 אורסאיס • 21 ואלרון • 22 מולינה • מאמן: קמאצ'ו |  1 קניסארס •  2 סלגאדו •  3 ארנסבאל •  4 גוארדיולה •  5 אבלרדו •  6 היירו •  7 הלגרה •  8 פראן •  9 מוניטיס •  10 ראול •   11 אלפונסו •  12 סרג'י • 13 קסיאס •  14 ג'רארד • 15 אנגונגה • 16 מנדייטה • 17 אצ'בריה • 18 פאקו • 19 דמאס • 20 אורסאיס • 21 ואלרון • 22 מולינה • מאמן: קמאצ'ו | ספרד |
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1856

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1856 היו הבחירות השמונה-עשרה לנשיאות בתולדות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 4 בנובמבר 1856. הנשיא היוצא פרנקלין פירס הובס בניסיונו להיבחר כמועמד הדמוקרטי שוב. ג'יימס ביוקנן, שהיה פוליטיקאי מנוסה והיה השגריר בבריטניה, נבחר במקומו.
העבדות הייתה העניין החשוב בבחירות, והמפלגה הוויגית, שהייתה אחת משתי המפלגות המרכזיות מאז שנות השלושים, התפרקה. הוקמו מפלגות חדשות: המפלגה הרפובליקנית, שהתנגדה להרחבת העבדות, והמפלגה האמריקנית או "אלו שאינם יודעים דבר" (שהתעלמה מהעבדות והדגישה התנגדות להגירה ולקתוליות), ניסו להחליף את מעמד הוויגים כאופוזיציה הראשית. המפלגה הרפובליקנית בחרה בג'ון פרימונט מקליפורניה כמועמדה הראשון לנשיאות. אלו שאינם יודעים דבר תמכו בנשיא לשעבר, מילרד פילמור מניו יורק.
פרימונט התנגד לחוק קנזס נברסקה, והתנגד להרחבת העבדות. ביוקנן הזהיר שהרפובליקנים הם קיצוניים שניצחונם יוביל למלחמת אזרחים. הדמוקרטים הדגישו את גישת "ריבונות העם" (המדינות יחליטו בעצמן האם העבדות תהיה חוקית בהן) בנוגע למדינות החדשות. ביוקנן השיג יותר קולות מיריביו, ואת רוב האלקטורים, וכך ניצח את פילמור ופרימונט, שקיבל פחות מ-1,200 קולות במדינות תומכות העבדות, כולם מדלאוור וממרילנד. התוצאות בחבר האלקטורים אכן סימלו שהרפובליקנים יכולים לזכות בבחירות הבאות בכך שיזכו בעוד שתי מדינות – כמו פנסילבניה ואילינוי.
מועמדים

בבחירות הנשיאותיות ב-1856 התמודדו שלוש מפלגות, למרות שגם מפלגות אחרות היו פעילות. הוועידות המפלגתיות מסודרות בסדר הפופולריות של המפלגות.
מועמדים > מועמדים דמוקרטיים

ג'יימס ביוקנן, שגריר בבריטניה מפנסילבניה
פרנקלין פירס, נשיא ארצות הברית מניו המפשייר
סטיבן דאגלס, סנאטור מאילינוי
לואיס קאס, סנאטור לשעבר ומועמד לנשיאות ממישיגן
המפלגה הדמוקרטית נפגעה קשות מהפסדיה בבחירות לקונגרס. הסנאטור סטיבן דאגלס מאילינוי, שתמך בחוק קנזס נברסקה, נכנס למירוץ כדי להתמודד מול הנשיא פרנקלין פירס. הצירים מפנסילבניה המשיכו לתמוך ב"בן המועדף" שלהם, ג'יימס ביוקנן.
הוועידה הדמוקרטית השביעית התרחשה בסינסינטי אוהיו מה-2 ביוני עד ל-6 ביוני. הצירים היו חלוקים בנוגע לשאלת העבדות. בפעם הראשונה בהיסטוריה האמריקנית, איש שנבחר לנשיא לא הצליח להיבחר כמועמד. בסיבוב הראשון, ביוקנן זכה ב-135.5 קולות, לעומת 122.5 לפירס, 33 לדאגלס ו-5 ללואיס קאס. בכל סיבוב שעבר, דאגלס קיבל יותר צירים על חשבונו של פירס. בסיבוב ה-15, רוב הצירים של פירס עברו לדאגלס מתוך ניסיון לעצור את ביוקנן, אולם דאגלס פרש ברגע שהתברר שביוקנן זכה לתמיכת רוב חברי המפלגה. דאגלס גם העדיף שלא לפלג את המפלגה ולפגוע בסיכוייה בבחירות.
מספר מועמדים נשקלו כמועמדים לסגנות, אבל חלקם פרשו. אחד מהם היה ג'ון ברקינרידג' מקנטקי. הוא נבחר להיות אלקטור, אולם המשלחת מורמונט תמכה בו והוא נבחר בסיבוב השני כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
| המועמד לנשיאות | סיבוב ראשון | סיבוב שני | סיבוב שלישי | סיבוב רביעי | סיבוב חמישי | סיבוב שישי | סיבוב שביעי | סיבוב שמיני | סיבוב תשיעי | סיבוב עשירי | סיבוב 11 | סיבוב 12 | סיבוב 13 | סיבוב 14 | סיבוב 15 | סיבוב 16 | סיבוב 17 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ג'יימס ביוקנן | 135.5 | 139 | 139.5 | 141.5 | 140 | 155 | 143.5 | 147.5 | 146 | 147.5 | 147.5 | 148 | 150 | 152.5 | 168.5 | 168 | 296 |
| פרנקלין פירס | 122.5 | 119.5 | 119 | 119 | 119.5 | 107.5 | 89 | 87 | 87 | 80.5 | 80 | 79 | 77.5 | 75 | 3.5 | 0 | 0 |
| סטיבן דאגלס | 33 | 31.5 | 32 | 30 | 31 | 28 | 58 | 56 | 56 | 62.5 | 63 | 63.5 | 63 | 63 | 118.5 | 122 | 0 |
| לואיס קאס | 5 | 6 | 5.5 | 5.5 | 5.5 | 5.5 | 5.5 | 5.5 | 7 | 5.5 | 5.5 | 5.5 | 5.5 | 5.5 | 4.5 | 6 | 0 |
| המועמד לסגנות הנשיאות | סיבוב ראשון | סיבוב שני |
| --- | --- | --- |
| ג'ון ברקינרידג' | 51 | 296 |
| ג'ון קוויטמן | 59 | 0 |
| לין בויד | 33 | 0 |
| ג'יימס באיירד | 31 | 0 |
| אהרון בראון | 29 | 0 |
| בנג'מין באטלר | 27 | 0 |
| ג'יימס דובין | 13 | 0 |
| בנג'מין פיטצפטריק | 11 | 0 |
| תומאס ראסק | 7 | 0 |
| טראסטן פולק | 5 | 0 |
מועמדים > מועמדים מהמפלגה הרפובליקנית

ג'ון פרימונט, סנאטור לשעבר מקליפורניה
ג'ון מקלין, סגן שופט בבית המשפט העליון מאוהיו
המפלגה הרפובליקנית נוצרה בתחילת 1854 כדי להתנגד לחוק קנזס נברסקה. במהלך הבחירות לקונגרס, הרפובליקנים הצליחו להכניס 13 נציגים לקונגרס וב-1855 שלושה מועמדים מהמפלגה זכו בתפקיד מושל. המפלגה ספגה קבוצות רבות שהתנגדו לדמוקרטים.
הוועידה הרפובליקנית הלאומית הראשונה התרחשה בפילדלפיה בין ה-17 ביוני ל-19 ביוני. הוועידה אישרה מצע שהתנגד לעבדות וקראה להפעלת סמכות הקונגרס בנוגע לעבדות בטריטוריות, סיום הפוליגמיה באזורים מורמוניים, ומימון ממשלתי לסלילת מסילת רכבת יבשתית. ג'ון פרימונט, ג'ון מקלין, ויליאם סיוארד, סלמון צ'ייס וצ'ארלס סאמנר התחרו על המועמדות, אולם השלושה האחרונים פרשו. מקלין גם רצה לפרוש, אולם המשלחת מפנסילבניה, בהנהגת תדיאוס סטיבנס, מנעה זאת. פרימונט ניצח את ג'ון מקלין ונבחר להיות המועמד לנשיאות בעוד שויליאם דייטון ניצח את אברהם לינקולן ונבחר להיות המועמד לסגנות הנשיאות.
| המועמד לנשיאות | סיבוב לא רשמי | סיבוב רשמי | המועמד לסגנות הנשיאות | סיבוב לא רשמי | סיבוב רשמי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ג'ון פרימונט | 359 | 520 | ויליאם דייטון | 253 | 523 |
| ג'ון מקלין | 190 | 37 | אברהם לינקולן | 110 | 20 |
| צ'ארלס סאמנר | 2 | 0 | נתניאל בנקס | 46 | 6 |
| נתניאל בנקס | 1 | 0 | דייוויד וילמוט | 43 | 0 |
| ויליאם סיוארד | 1 | 0 | צ'ארלס סאמנר | 35 | 3 |
| נעדרו | 14 | 9 | ג'ייקוב קולאמר | 15 | 2 |
|  |  |  | ג'ון קינג | 9 | 2 |
|  |  |  | סמואל פומרוי | 8 | 1 |
|  |  |  | תומאס פורד | 7 | 5 |
|  |  |  | הנרי קרי | 3 | 0 |
|  |  |  | קאסיוס קליי | 3 | 1 |
|  |  |  | ג'ושוע גידינגס | 2 | 0 |
|  |  |  | ויטפילד ג'ונסון | 2 | 1 |
|  |  |  | אהרון פנינגטון | 1 | 0 |
|  |  |  | הנרי וילסון | 1 | 0 |
|  |  |  | נעדרו | 29 | 3 |
מועמדים > מועמדים של המפלגה האמריקנית

ג'ון בל, סנאטור מטנסי
ארסטוס ברוקס, סנאטור של ניו יורק
לואיס קמפבל, חבר קונגרס מאוהיו
ג'ון קלייטון, סנאטור מדלאוור
גארט דייוויס, חבר קונגרס לשעבר מקנטקי
מילרד פילמור, נשיא ארצות הברית לשעבר מניו יורק
סם יוסטון, סנאטור מטקסס
ג'ורג' לאו, יזם של אוניות קיטור מניו יורק
ג'ון מקלין, סגן של שופט בבית המשפט העליון מאוהיו
קנט ריינר, סנאטור מצפון קרוליינה
רוברט סטוקטון, סנאטור לשעבר מניו ג'רזי
המפלגה האמריקנית נוצרה כמפלגה האמריקנית הנייטיביסטית על ידי מנהיגי תנועת "שאינם יודעים דבר". המפלגה ספגה את רוב הוויגים שלא תמכו ברפובליקנים ב-1854, וב-1855 כבר ביססה את עצמה בתור חלופה לדמוקרטים. המפלגה הצליחה להכניס לבית הנבחרים 35 נציגים מתוך 76 שהריצה בבחירות לקונגרס ב-1855. הם גם הצליחו למנות את נתניאל בנקס לדובר הבית.
הוועידה הלאומית של המפלגה האמריקנית התרחשה בין ה-22 בפברואר עד ל-25 בפברואר 1856 בפילדלפיה, פנסילבניה. ב-1855, מנהיגי המפלגה החליטו לא לנקוט עמדה בסוגיית העבדות, אך הצירים של המפלגה מאוהיו היו מתנגדים חריפים לעבדות. הוועידה סגרה את הסניף באוהיו ופתחה אותו שוב עם מנהיגים מתונים יותר. הצירים ממדינות הצפון זעמו כשגילו שהצעתם, למנוע מועמדות מאדם שיתנגד לאיסור העבדות מצפון לקו הרוחב '36°30, נפלה. התמיכה של המפלגה בצפון (פרט לניו יורק) נפגע.
רק מילרד פילמור, הנשיא לשעבר, זכה לתמיכה. הוא לא היה במדינה כשנבחר למועמדות. הוא השיג 179 מתוך 234 קולות. הוועידה בחרה באנדרו דונלסון מטנסי להיות סגנו, עם 181 קולות לעומת 30 למועמדים אחרים ו-24 שנמנעו.
| מועמד לנשיאות | סיבוב ראשון | סיבוב שני | מועמד לסגנות הנשיאות |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| מילרד פילמור | 139 | 179 | אנדרו דונלסון | 181 |
| ג'ורג' לאו | 27 | 35 | מתנגדים | 18 |
| גארט דייוויס | 18 | 8 | הנרי גארדינגר | 12 |
| קנט ריינר | 14 | 2 |  |  |
| ג'ון מקלין | 13 | 1 |  |  |
| רוברט סטוקסון | 8 | 2 |  |  |
| סם יוסטון | 6 | 4 |  |  |
| ג'ון בל | 5 | 2 |  |  |
| ארסטוס ברוקס | 2 | 1 |  |  |
| לואיס קאמפבל | 1 | 0 |  |  |
| ג'ון קלייטון | 1 | 0 |  |  |