stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב שילה
קרב, 6 באפריל > היתקלויות ראשונות

לאחר היערכות צבא הצפון סביב פיטסבורג לנדינג החלו היתקלויות בין יחידותיו הקדמיות לסיירים של צבא הדרום. תקריות אלו לוו בהתראות שווא רבות, שגרמו לשרמן, שפיקד על הדיוויזיה הקדמית ביותר של צבא הצפון, להתעלם מהתראות שונות בדבר נוכחות כוחות צבא דרומיים בקרבת עמדותיו. הוא התעלם מדיווחים על התקרבות כוח צבא דרומי גדול וסבר שהמדובר בסיורים בלבד, על אף חששות שהביעו קצינים שונים ומידע שהתקבל מחקירת חיילים דרומיים שנפלו בשבי. ב-5 באפריל אחר הצהריים זיהו חיילים מהרגימנט ה-53 של אוהיו פרשי אויב במרחק לא רב, ויחידה שנשלחה לבדוק במה המדובר דיווחה שספגה אש מחיילים במדים בהירים. מפקד הרגימנט הורה לכוחו להיערך לקרב ושלח מסר בהול לשרמן על נוכחות כוח צבא דרומי בסמוך לו, אולם זה האחרון לא התייחס ברצינות להתראה והגיב עליה באומרו: ”אין אויב מכאן ועד קורינת'!” מספר חודשים לפני הקרב פוטר שרמן מתפקידו, בטענה שהוא מפגין חשש מוגזם מפני כוונות האויב. שרמן הוחזר לתפקידו זמן מה לפני קרב שילה, וייתכן שזו הייתה הסיבה להתעלמותו מהדיווחים לגבי היערכות צבא הדרום לא רחוק מעמדותיו.
גם גנרל פרנטיס גילה שאננות, אף על פי שקיבל מספר דיווחים על הימצאות כוחות של האויב בקרבת הדיוויזיה שלו. אולם מפקד הבריגדה הראשונה של הדיוויזיה, קולונל אברט פיבודי, לא היה שקט. בשעות הבוקר המוקדמות של 6 באפריל, הוא הורה לשלוח דרומה כוח סיור, שכלל שלוש פלוגות מרגימנט הרגלים ה-25 של מיזורי. הכוח נע לכיוון דרום מערב, ובשעה 05:15 נתקל בכוחות חלוץ של צבא הדרום בשדה כותנה, כ-1,200 מטרים מדרום לכנסיית שילה, לאחר כשעה של חילופי אש, הבחין מפקד כוח הסיור בכוח של פרשים דרומיים, שניסה לאגף את כוחו, ונסוג צפונה.
בין ההיתקלות הראשונה בכוחות צבא הצפון לבין תחילת התנועה של הכוח הדרומי העיקרי חלפו כ-90 דקות. העיכוב נבע מחוסר הניסיון של החיילים והמפקדים, מתנאי השטח הקשים, וגם מחוסר בהירות בניסוח הפקודות שניתנו למפקדי צבא הדרום לקראת הקרב, בהן נכתב כי הקרב יתחיל "מוקדם ככל שניתן", אך לא צוין זמן מדויק לפתיחת המתקפה על ארמיית הטנסי. המפקדים הדרומיים עדיין היו חלוקים בדעתם האם נכון לפתוח בקרב, כאשר בשעה 6:40 אמר ג'ונסטון לקציניו : ”הקרב החל, רבותי. מאוחר מדי לשנות את היערכותנו. הלילה נשקה את סוסינו בנהר הטנסי”. ולאחר מכן רכב על סוסו אל החזית, בהותירו את בורגארד לנהל את הקרב מהעורף.
קרב, 6 באפריל > גרנט ושרמן בשלב הפתיחה של הקרב

מפקדתו של גרנט הייתה ממוקמת בסוואנה, כ-5 ק"מ בקו אווירי וכ-13 ק"מ בנתיב הנהר מצפון-מזרח לשדה הקרב. גרנט היה במפקדה בלילה שלפני הקרב, וכאשר שמע בבוקר את קולות הקרב עזב את המפקדה ומיהר להצטרף אל צבאו. בשעה 8:30 בערך הוא הגיע לפיטסבורג לנדינג, לאחר שנפגש בדרכו עם לו וואלס, שהדיוויזיה שלו הוצבה מספר קילומטרים מצפון למזח. גרנט פקד על וואלאס להיערך לתזוזה, ובמקביל שלח הוראה גם לבריגדיר גנרל ויליאם נלסון, מהארמייה של ביואל, שהדיוויזיה שלו הייתה הקרובה ביותר לשדה הקרב בגדה המזרחית של הטנסי, לנוע במהירות דרומה ולחצות את הנהר בפיטסבורג לנדינג. עם הגעתו של גרנט למזח נתקל במאות החיילים, שנמלטו משדה הקרב והצטופפו סביב המזח בתקווה לחילוץ. הוא הנחה לבלום את נסיגתם של חיילים אלה ולהרכיב מהם קו הגנה אחרון, ומיהר לפגוש את מפקדי הדיוויזיות שלו.
גרנט מצא את שרמן כשהוא מנהל את הקרב בקור רוח. גרנט מצא שהוא יכול לסמוך על שרמן והותיר אותו מכאן ובמשך רוב הקרב לנהל את חלקו באופן עצמאי. שרמן, שכה התרשל בהכנת כוחו לקרב, הפך בשלב זה לגורם בעל השפעה רבה על תוצאותיו. הוא הופיע בכל מקום לאורך הקו, כאשר הוא מעודד את חייליו הטירונים לעמוד מול התקפות צבא הדרום, על אף שנפצע קל פעמיים, ואיבד שלושה סוסים עליהם רכב. מקפרסון טוען שקרב זה היה נקודת מפנה בחייו של שרמן, שסייעה לו להפוך בהמשך לאחד המפקדים הבכירים והמוכשרים של צבא האיחוד במלחמת האזרחים.
גרנט מיהר למרכז הקן שלו ולאגפו השמאלי (המזרחי), שם היה המצב חמור יותר. בשל הלחץ של כוחות הקונפדרציה נסוגו הדיוויזיות של גרנט, נסיגה זו נעשתה בחוסר תיאום, וכאשר דיוויזיה אחת נסוגה נחשפו אגפיה של הדיוויזיה השכנה וחשפה אותו למתקפה אגפית. בשל כך הייתה גם דיוויזיה זו נסוגה, וכך נוצר סיכון להתמוטטות של כל הקו. עם זאת, היו יתרונות מסוימים בהיערכות הגרועה של הדיוויזיות של צבא הצפון. העובדה שהמחנות היו מפוזרים יצרה מעין קווי הגנה משניים, שחיילי הצפון היו יכולים לסגת אליהם. בנוסף, דווקא חוסר ניסיונם של החיילים בשני הצדדים סייע, פרדוקסלית, לניהול הקרב: החיילים נהרו באופן טבעי למקום שבו נשמעו היריות, וכך היו יכולים חיילי הצפון לתגבר יחידה שנחלשה בשל מתקפה, וחיילי הדרום נהרו לתגבר מוקד של מתקפה.
למרות הטעויות שביצע פיקוד צבא הדרום, המתקפה הדרומית הייתה בעלת עוצמה רבה. רבים מחיילי הצפון היו חסרי ניסיון, וחלקם נמלטו לגדות נהר טנסי בתקווה לחצות אותו ולהגיע לביטחון יחסי בגדה הנגדית של הנהר. אחרים לחמו היטב, אך נסוגו בגלל הלחץ הכבד, תוך שהם מנסים לייצב קווי הגנה חדשים. רגימנטים רבים התפוררו תחת הלחץ, והפלוגות ויחידות המשנה שלהם, שנותרו ללא מסגרת-על, חברו ליחידות אחרות.
הדיוויזיה של שרמן, באגף הימני של ארמיית הטנסי, ספגה את עיקר המחץ של ההתקפה הדרומית הראשונה, אך למרות נחיתותם המספרית והתפוררות אגפם הימני המשיכו חייליה להילחם באומץ לב. בסופו של דבר נסוגו יחידות הדיוויזיה באיטיות לעמדות חדשות מצפון לכנסיית שילה. הדיוויזיה של מקלרננד הצליחה לייצב את המצב באופן זמני, אך באופן כללי הצליחו כוחותיו של ג'ונסטון להתקדם בעקביות עד לשעות הצהריים, למרות התנגדות היחידות של צבא הצפון.
קרב, 6 באפריל > קרב ההגנה ב"פיטסבורג לנדינג"

שני האגפים של צבא האיחוד נדחקו לאחור, אך נסוגו בצורה מסודרת ולא התפוררו. הקורפוסים של הרדי ופולק תקפו את הדיוויזיות של שרמן ומקלרננד, באגף הימני של צבא הצפון, ואילצו אותם לסגת, כשהם מותירים את האגף הימני של "קן הצרעות" חשוף. מיד לאחר מותו של ג'ונסטון תקף הקורפוס של ברקנרידג', שנשמר בעתודה עד אז, את הקצה השמאלי של הקו הצפוני. שלוש החטיבות שלו הדפו את החטיבה המוחלשת של קולונל סטיוארט לכיוון פיטסבורג לנדינג ויצרו פרצה בקו הצפוני, שהייתה יכולה לאפשר לכוחות הדרום להגיע לעורפם של כוחות הצפון ולנתק אותם מנהר הטנסי. אולם, יחידות הדרום נעצרו כדי להתארגן מחדש, ולאחר מכן פנו מערבה כדי להצטרף לקרב על "קן הצרעות", והחמיצו את ההזדמנות.
לאחר נפילת "קן הצרעות" ייצבו היחידות הנותרות מצבא האיחוד קו הגנה מוצק לאורך 5 קילומטרים, שאגפו המזרחי נשען על מזח פיטסבורג. קן ההגנה החדש השתרע ממערב לנהר הטנסי, ולאחר מכן פנה צפונה לאורך דרך המבורג-סבאנה, כשהוא מותיר דרך פתוחה לדיוויזיה המאחרת של גנרל ואלאס (ראו להלן) לחבור לכוח העיקרי של צבא הצפון. שרמן פיקד על האגף הימני של הקו הצפוני, הדיוויזיה של מקלרננד החזיקה במרכז, ובאגף השמאלי של הקו החזיקו שרידי הדיוויזיות של ו.ה.ל. ואלאס, הורלבוט, והחטיבה של סטיוארט; הם היו מעורבים באלפי חיילים צפוניים שנמלטו משדה הקרב, ושהצטופפו על הצוק שמעל מזח פיטסבורג. חטיבה אחת מצבאו של ביואל, בפיקוד בריגדיר גנרל ג'ייקוב אמן מהדיוויזיה של בול נלסון, צלחה את נהר טנסי והגיעה בזמן כדי לתגבר את האגף השמאלי של קו ההגנה, סמוך לנהר. קו ההגנה הצפוני קיבל סיוע ארטילרי מיותר מ-50 תותחים, ונתמך גם על ידי תותחי ספינות האיחוד ששייטו בנהר טנסי. הסתערות אחרונה של שתי חטיבות של הדרום נהדפה, ובורגארד ביטל התקפה נוספת. על אף שארמיית הטנסי אולצה לסגת צפונה וספגה אבדות כבדות, תוכניתם של מפקדי צבא הקונפדרציה להביס ולהשמיד אותה, לפני שצבאו של ביואל יספיק לחבור אליה, נכשלה,
קרב, 6 באפריל > ערב: הפוגה

לאחר רדת החשיכה הופסק הקרב. במהלך הלילה עברה סופת רעמים דרך האזור, וכוחות הדרום ספגו הפגזה מתמשכת ממספר ספינות תותחים של הצפון. ההפגזה לא גרמה נזק רב, אך הייתה לה השפעה פסיכולוגית ניכרת על חיילי הדרום המותשים.
אנקדוטה מפורסמת המסופרת על גרנט מדגימה את גישתו - כיצד התגבר על מכשולים זמניים ואת נטייתו לפעולה. בזמן שחיילי הדרום המותשים מצאו מחסה במחנות הצפון הנטושים, פגש שרמן את גרנט מתחת לעץ, מגן על עצמו מהגשם השוטף, מעשן את אחד מהסיגרים שלו (גרנט היה מפורסם בחיבתו לעישון סיגרים), שוקל את אבדותיו ומתכנן את מהלכיו ליום הבא. שרמן העיר: "ובכן, גרנט, היה לנו יום מן השטן, לא כן"? גרנט הביט בו: "כן", ונשף עשן. "אבל נכסח'תם מחר" (lick 'em tomorrow, though).
בורגארד האמין שהקרב הוכרע למעשה, ותכנן לדחוק את שרידי צבאו של גרנט לנהר טנסי ולחסל אותם למחרת בבוקר. הוא שלח טלגרמה לנשיא הקונפדרציה, דייוויס, בה הודיע לו שצבאו זכה ב"ניצחון מלא". רבים מחייליו צהלו, לאחר ששטפו את מחנות הצפון, לקחו בשבי אלפי חיילים, ואספו שלל רב. אולם, לגרנט היו סיבות טובות להיות אופטימי. הדיוויזיה של ואלאס, שכללה כ-6000 חיילים, חברה לבסוף בשעות הערב לכוחו העיקרי, ובמהלך הלילה חצו ארבע דיוויזיות מהארמייה של ביואל, שכללו כ-17,000 חיילים, את נהר טנסי, ותיגברו את מערך ההגנה שלו .
החלטתו של בורגארד שלא להמשיך את המתקפה בשעות הדימדומים עוררה מחלוקת לא מועטה. היו שביקרו את ההחלטה וראו בה החמצת הזדמנות. בורגארד נותר מאחור בכנסיית שילה, ולא הגיע לקו החזית כדי לבחון את המצב בשדה הקרב. הוא גם הפחית בערכם של דוחות מודיעין שקיבל ממפקד הפרשים, קולונל נייתן בדפורד פורסט, שדיווח לו על הגעת כוחות טריים לעזרת צבא הצפון. מידע זה התחזק כתוצאה מפליטת פה של גנרל פרנטיס השבוי, אך בורגארד התעלם גם ממידע זה. מאידך, חיילי צבא הדרום היו מותשים מהלחימה הקשה, נותרה שעה אחת בלבד של אור יום, והארטילריה שסייעה לצבאו של גרנט הייתה עדיפה בהרבה על כוח הארטילריה של צבא הדרום.
8 באפריל - תקרית "עצים כרותים"

ב-8 באפריל שלח גרנט את שרמן דרומה, לאורך הדרך לקורינת', לסיור אלים שנועד לברר האם צבא הדרום אכן נסוג, או שרק מתארגן מחדש כדי לחדש את המתקפה על צבאו. בארמייה של גרנט היו יחידות פרשים גדולות, שהתאימו יותר למשימה כזו, כמו גם למרדף נמרץ אחרי אויב הנמצא בנסיגה. שרמן צעד דרומה עם שתי חטיבות חיל רגלים מהדיוויזיה שלו, בליווי שני גדודי פרשים. כוח זה חבר לדיוויזיה של בריגדיר גנרל תומאס ג'. ווד, מן הארמייה של ביואל. כעשרה קילומטרים מדרום לפיטסבורג לנדינג התקרב כוחו של שרמן למחנה גדול של צבא הדרום, שכלל בית חולים שדה. על המחנה הגנו 300 פרשים דרומיים, בפיקוד קולונל נייתן בדפורד פורסט, והדרך אליו הייתה חסומה בעצים כרותים, לאורך כ-200 מטרים.
חיילי הצפון התקדמו באיטיות בשל העצים שחסמו את דרכם. פורסט הורה לפרשיו להסתער, והם הפתיעו את כוח החלוץ הצפוני וכמעט הצליחו ללכוד את שרמן. כאשר נתקלו בכוח הצפוני העיקרי החלו הפרשים לסגת, אולם פורסט, שהקדים את חייליו במהלך ההסתערות, מצא עצמו בודד ומוקף בחיילי הצפון, ונורה מטווח קצר מאוד. אף על פי שנפצע קשה הצליח פורסט להימלט ולהיחלץ משדה הקרב, וכעבור מספר חודשים התאושש מפציעתו וחזר לפקד על כוח פרשים. כוחו של שרמן איבד במהלך התקרית, שקיבלה את השם "עצים כרותים", כמאה חיילים, שרובם נשבו בעת הסתערותו של פורסט. לאחר שהשתלטו על המחנה הדרומי ולכדו את בית החולים שהיה בו, נתקלו אנשיו של שרמן במשמר העורפי של ברקנריג'; שרמן הסיק שהאויב נמצא בנסיגה ואינו מתכנן מתקפה נוספת, ונסוג חזרה לבסיסו.
לקריאה נוספת

ברוס קאטון, מלחמת האזרחים האמריקנית. מאנגלית: שמשון ענבל. הוצאת מערכות, צבא הגנה לישראל. משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1979. מבוא: בנימין עמידרור.
ג'ון קיגן, "מסכת הפיקוד: מהותה של מנהיגות צבאית". מאנגלית: מרדכי ברקאי. תל אביב: דביר, תשנ"ג 1993
Daniel, Larry. Shiloh: The Battle that Changed the Civil War, Simon and Schuster, 1997
Eicher, David J., The Longest Night: A Military History of the Civil War, Simon & Schuster, 2001
McDonough, James L., "Battle of Shiloh", Encyclopedia of the American Civil War: A Political, Social, and Military History, Heidler, David S., and Heidler, Jeanne T., eds., W. W. Norton & Company, 2000
Nevin, David, and the Editors of Time-Life Books, The Road to Shiloh: Early Battles in the West, Time-Life Books, 1983
Hanson, Victor Davis, Ripples of Battle: How Wars of the Past Still Determine How We Fight, How We Live, and How We Think, Doubleday, 2003
McPherson, James M., Battle Cry of Freedom: The Civil War Era (Oxford History of the United States), Oxford University Press, 1988
Smith, Jean Edward, Grant, Simon and Shuster, 2001
Sword, Wiley, Shiloh: Bloody April, Morningside Books, 1974
Woodworth, Steven E., Nothing but Victory: The Army of the Tennessee, 1861 - 1865, Alfred A. Knopf, 2005
ביאורים

↑  באנגלית נקרא נשק חרוק קנה Rifle, להבדיל מהמוסקט שהוא חלק קנה. בעברית אין הבחנה כזו.
↑  בערך זה נעשה שימוש בשמותיהן הלועזיים של היחידות, מלבד השם "פלוגה". לצורך ההשוואה, "בטליון" מקביל לגדוד; "בריגדה" מקבילה לחטיבה; "דיוויזיה" מקבילה לאוגדה; ו"קורפוס" מקביל לגיס. בצה"ל בשנת 2017 אין יחידה ארגונית המקבילה ל"ארמייה". מובן שההשוואה היא ארגונית בלבד, שכן ישנו הבדל רב בין דיוויזיה מן המאה ה-19 לאוגדה של צה"ל בעשור השני של המאה ה-21.
↑  מספר החיילים המפורט בטבלה אינו כולל יחידות פרשים ויחידות עזר.
↑  השדה נקרא "שדה פראליי" (Fraley), עם שם בעליו באותה עת, ג'יימס ג' פראליי.
↑  לא לבלבל עם הדיוויזיה של לו ואלאס, ראו להלן.
↑  במלחמותיה הקודמות של ארצות הברית - מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מלחמת 1812, ומלחמת ארצות הברית–מקסיקו - נהרגו כ-12,000 איש.
נשיקת הבושה

נשיקת הבושה - מתוך הספר Compendium Maleficarum 1608
נשיקת הבושה (בלטינית: Osculum infame) הוא שמו של טקס ברכה, שלפי אמונה שרווחה בתקופת ציד המכשפות, נערך על ידי המכשפה כאשר היא נפגשת עם השטן. במהלך הטקס, המכשפה נושקת לפי הטבעת של השטן, המתפקד כפה נוסף שלו. נשיקה זו מאפשרת לשטן לפתות נשים, ומסמלת כניעה וסגידה אליו. הטקס היווה בסיס להאשמת נשים בכישוף והעדפת השטן על פני האל. על בסיס האשמה זו, נשים רבות הוצאו להורג על ידי הכנסייה הקתולית במאות ה-16 וה-17.
משמעויות חברתיות ודתיות

לאורך ההיסטוריה לא היו המכשפות היחידות שהואשמו בכישוף מסוג זה: קיימים תיאורים של טקסים פגאניים ויהודיים בתקופת האימפריה הרומית, הסוגדים לראש של חיה ויוצרים מגע עם איבר מגונה של מנהיגם. נשיקה כאות סגידה מתוארת אף בסיפורי הנצרות, בהם מריה מגדלנה שוטפת את רגליו של ישו עם דמעותיה, ונושקת להן. לעומת זאת, המכשפות נשקו לאחוריו של השטן כאות השפלה והפגנת נאמנות אליו, ונטישת דרכי האל.
בעיני החברה האירופאית בתקופה זו, מגע אוראלי עם ישבן נחשב לאקט לא נקי, בדומה ליחסים מיניים עם בעלי חיים. אנשים אשר נחשבו ל'סוטים' נודו מחייהם המשפחתיים והחברתיים. יחס החברה כלפי פעילות זו יכול לספק הסבר להאשמת המכשפות בטקס, ולכך שכמעט ולא קיימים וידויים של השתתפות בטקס, גם מפי נשים שהודו בפעילותן כמכשפות. תעודות מהעיר אייכשטאט בגרמניה בין השנים 1617–1631, מתארות את חברותיהן של הנאשמות מבקרות אותן בבניין העירייה, שם נכלאו, ואף שותות איתן בירה. ביקורי החברות וניסיונותיהם של בעלי הנאשמות לשחרר אותן, מעידים על כך שהאוכלוסייה לא האמינה כי הנשים אכן השתתפו בטקסים אלו.
בתחקורים עצמם הודו המכשפות לפעמים על קיום מפגשים מסוימים, אשר זוהו עם מפגש ה'שטן'. אך המפגשים תוארו כמאורגנים ונורמטיביים למדי, ואף כללו אוכל ושתייה. ציד המכשפות התרחש בהיקפו הרחב ביותר בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית, בה התערערה הנצרות הקתולית מן היסוד. דעת המחקר היא כי הנשים אשר הואשמו בכישוף היו כאלו שמרדו בכנסייה הקתולית, כחלק מן ההתנגדות אליה. הטקס הבזוי בעיני כל, בו המכשפה מדביקה עצמה בחוסר ניקיון ובהמיות, הופץ על ידי הכנסייה על מנת לספק סיבה לנידוי, ולגיטימציה להוצאתן להורג.
ראו גם

ציד מכשפות
פטיש המכשפות
פרידריך שפה
אנאלינגוס
שק לי בתחת
לקריאה נוספת

Durrant, Jonathan (2005), "The osculum infame", in Harvey, Karen (ed.), The Kiss in History, Manchester University Press, ISBN 978-0-7190-6595-8
הערות שוליים

↑  Karen Harvey, The Kiss in History, Manchester University Press, 2005, עמ' 37-44
↑  Karen Harvey, The Kiss in History, Manchester University Press, 2005, עמ' 45-53
↑  Norman Cohn, Europe’s Inner Demons, Basic Books, .INC., Publishers, 1975, עמ' 101-164
פיקסר (קומיקס)

| --- | --- |

פיקסר השני, כפי שהופיע על עטיפת החוברת Thunderbolts #174 מיולי 2012. אמנות מאת מארק באגלי
 סוג:  נבל-על
 הוצאה לאור:  מארוול קומיקס
 הופעה ראשונה:  רוסקו סוויני: Daredevil #1 (אפריל 1964) פול נורברט אברסול: Strange Tales #141 (פברואר 1966)
 יוצרים:  סוויני: סטן לי וביל אברט אברסול: סטן לי וג'ק קירבי
 מידע
 שם אמיתי:  רוסקו סוויני פול נורברט אברסול
 כינויים:  מר פיקס, טכנו, העוג, ברט
 סטטוס:  פעיל (אברסול), לא פעיל (סוויני)
 כוחות:  אברסול: גוף רובוטי (קיבורג), גאון במכניקה ובאלקטרוניקה
 חברוּת בקבוצה:  ת'נדרבולטס
 חברוּּת לשעבר בקבוצה:  אדוני הרשע הידרה A.I.M.‎ האוכפים החדשים הגואלים הוועדה לפעילויות על-אנושיות
פיקסר (באנגלית: Fixer; בעברית: המסדר) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Daredevil #1 ו- Strange Tales #141 מאפריל 1964 ומפברואר 1966, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאיירים ביל אברט וג'ק קירבי בהתאמה.
פיקסר הוא אלטר אגו אותו חלקו שתי דמויות - רוסקו סוויני ופול נורברט אברסול. פיקסר הראשון היה אמרגן האיגרוף של ג'ק מורדוק, אביו של מאט מורדוק. לאחר שרוסקו ביקש מג'ק להפסיד בקרב וג'ק סירב, הוא נאלץ "להזמין" את מותו של ג'ק. כשבנו של ג'ק, מאט, אימץ את זהות דרדוויל, רוסקו ברח למנהרה תת-קרקעית, שם מת מהתקף לב.
פיקסר השני הוא פול נורברט אברסול, מדען לשעבר מאוהיו בעל כישורים מכניים מעולים. פיקסר זה הוא הבולט והידוע מבין השניים, ושותפו הידוע של מנטאלו. לאחר שרוב גיבורי העל נהרגו על ידי אונסלוט, פיקסר מצטרף לקבוצת אדוני הרשע החדשה של ברון זמו - ת'נדרבולטס. הקבוצה פעלה כקבוצת גיבורי-על, מה שחייב את חברי הקבוצה להחליף את שמותיהם. פיקסר נוטל את השם טכנו, ותודעתו מועברת לגוף רובוטי. הוא ניצל ממתקפתו של נגע העולם התחתון, מגויס לקבוצת הגואלים, ונעשה לאחד מהבודדים שניצלו מהטבח של גרביטון. על אף עברו, פיקסר עוזר לדדפול להציל את חייו של קייבל. פיקסר גויס על ידי חיפושית לקבוצה חשאית בהנהגת זמו, שמטרתה היא להשמיד את ג'ניס-וול. לבסוף, הקבוצה פורקה בכך שזמו קצץ לחתיכות את ג'ניס. פיקסר נאבק גם באיירון מן, קפטן אמריקה, האוונג'רס וסוכנות S.H.I.E.L.D.
כאשר שקבוצת ת'נדרבולטס משנת 2012 ערכה מסע בזמן לעבר, הם נפגשו עם הקבוצה המייסדת. קרב התפתח בין פיקסר של ההווה לפיקסר של העבר, שבסופו פיקסר מההווה הרג את מקבילו מהעבר. כתוצאה מכך, נוצר קרע ברצף הזמן, שתוקן כאשר פיקסר של ההווה נעשה דומה לזה של העבר, הזדקנותו פסקה והוא נשאר בעבר, ללא זיכרונותיו. כאשר חברי הת'נדרבולטס מזמן ההווה חזרו לזמנם, הם אמרו לשאר חברי הקבוצה כי פיקסר נהרג כאשר הקריב את עצמו במטרה להציל את רצף הזמן. הוא נראה חי זמן מה לאחר מכן, כלוא במתקן כליאה של סוכנות S.H.I.E.L.D, בו נבלי-על נשלטים בידי קוביות קוסמית וחיים באשליה שהם אזרחים פשוטים. הוא נעשה למכונאי, והחל לבנות דברים בלתי-רגילים עד שהחזיר לעצמו את זיכרונותיו. לאחר שמצא את ברון זמו, השניים מארגנים בריחה המונית מהמתקן ופיקסר מצטרף לקבוצת ת'נדרבולטס החדשה של חייל החורף.
פיקסר השני הופיע במשחקי-וידאו ובסדרת האנימציה "איירון מן: הרפתקאות משוריינות". את דמותו של פאלון, האמרגן המרושע של ג'ק מורדוק המשמש כגרסה לדמותו של רוסקו סוויני, גילם בסרט הלייב אקשן "דרדוויל" השחקן מארק מרגוליס. את דמותו של רוסקו סוויני גילם בסדרת הלייב אקשן "דרדוויל" השחקן קווין נאגל.
תל א-סולטאן (רפיח)

| --- | --- |
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  רפיח
 תאריך ייסוד:  1989 
 שטח:  0.456 קמ"ר
 גובה:  30 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחנה הפליטים:  24,418 (2006)
 קואורדינטות:  31°18′32″N 34°14′35″E﻿ / ﻿31.308977777778°N 34.243102777778°E﻿ / 31.308977777778; 34.243102777778 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מערב הנגב מוגדלת) תל א-סולטאן(למפת מערב הנגב רגילה) תל א-סולטאן(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל א-סולטאן(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל א-סולטאן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
תל א-סולטאן (בערבית: معسكر تل السلطان) הוא שכונה או מחנה פליטים בנפת רפיח, מצפון-מערב לעיר רפיח ולמחנה רפיח. המחנה הוקם כדי לקלוט פליטים ממחנה קנדה.
אונר"א אינה מבדילה בין המחנה לבין מחנה רפיח. לפי אומדן הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה ב-2006 גרו במחנה 24,418 תושבים.
היסטוריה

ב־1971 החליטה ממשלת ישראל לפעול לשיקום מחנות הפליטים שברצועת עזה, מתוך מחשבה שמהלך זה יעזור להרגעת המתיחות הביטחונית ושינוי דעת הקהל לטובת ישראל, לאחר שתחת השלטון המצרי לא נעשה מאמץ לשקם את הרצועה. כחלק מהתוכנית הוקמו שכונות חדשות לפליטים בעזה, כשמע"ץ מבצעת את עבודת התשתית, בין השאר הוקמה בדרך זאת שכונת קנדה ברפיח מצידו המצרי של הגבול. במהלך שיחות השלום, התעקשה מצרים שהגבול בין ישראל למצרים יעבור בדיוק בתוואי הגבול הבין-לאומי – קו עקבה–רפיח, שנקבע 75 שנה לפני כן, בשנת 1906 בין האימפריה הבריטית והאימפריה העות'מאנית, מבלי להתחשב במציאות שהשתנתה בינתיים, כשרפיח התפשטה מעבר לקו הגבול הבין-לאומי ההיסטורי כבר החל מתקופת המנדט. ובמיוחד במהלך השנים שישראל שלטה ברפיח וצפון סיני (בין 1967 ל-1982), בנוסף, כאמור הקימה ישראל שכונה חדשה לפליטי רפיח – שכונת קנדה, בצידו המצרי של הגבול. שטח השיפוט של העיר רפיח באותה עת היה 14,000 דונם. קו הגבול החדש חצה אותה לאורך 5 ק"מ והשאיר 20% מתושביה בצד המצרי, מאות בתים נבנו ממש על הגבול.
בינואר 1982 החלה הקמת ציר פילדלפי והגדר לאורכו. בהסכם השלום נקבע שתושבי שכונת קנדה יעברו לצד הישראלי לשכונה חדשה בתל א-סולטאן בצפון מערב רפיח. עבודות ההקמה של ציר פילדלפי נמשכו עד אפריל 1983, ובמהלכן פונו ונהרסו 330 בתים, נוצרה רצועה ברוחב 40 מטר, נבנתה גדר מערכת אלקטרונית והוקם מעבר רפיח שסביבו 4 גדרות. למפונים שביתם נהרס הוקצו מגרשים חדשים בתל א-סולטאן. תושבים רבים נשארו בצד המצרי, כולל תושבי שכונת קנדה, שהקמת השכונה החדשה עבורם לא הושלמה, ומצבם הכלכלי התדרדר במהירות מאחר שנותקו ממקורות הפרנסה שלהם. הכשרת שטח בתל א-סולטאן לתושבי שכונת קנדה החלה ב-1986, אך מעבר התושבים התעכב בגלל מחאות של מתנחלי גוש קטיף. כמה מחברי הכנסת של הליכוד הצטרפו גם הם למחאות אף על פי שהמהלך היה חלק מהסכם השלום. רק ב-1989 החלו המעבר לתל א-סולטאן. מתנחלי גוש קטיף החלו שוב בפעולות מחאה, ב-13 בדצמבר 1989 פלשו למחנה והחלו לחבל בתשתיות המים והחשמל שהוקמו בו. מספר ימים אחר כך גרמו נזקים לשני בתים בשכונה.
תהליך היישוב מחדש נמשך עד שנת 2000, כאשר מצרים מימנה את הפרויקט בשנתיים הראשונות ולאחר מכן הוא מומן על ידי קנדה וכווית. ליישוב עברו תושבים רבים של מחנה הפליטים קנדה.
במאי 2004 פעל צה"ל בשכונה במבצע קשת בענן ורבים מתושביו פונו ממנו.
היסטוריה > במלחמת חרבות ברזל

במהלך שנת 2024, במסגרת מלחמת חרבות ברזל, לחם צה"ל נגד מחבלי החמאס והג'יהאד האסלאמי במחנה, כחלק מקרב רפיח. במחנה אותרו פירים, מנהרות לחימה ואמצעי לחימה רבים, והושמדו אתרי ייצור רקטות משמעותיים.
בשעות הערב של 26 במאי 2024 חיסל כלי טיס של חיל האוויר הישראלי מספר מחבלי חמאס, ביניהם יאסין רביע, ששהו בצריף פח במחנה עקורים בתל א-סולטאן. כתוצאה מהחיסול נפגעו גם אוהלים סמוכים ולפחות 50 איש נספו באירוע, ו-240 נפצעו. האירוע כונה האסון בתל א-סולטאן.
ביולי 2024 פוצצו חיילים מחטיבה 401 את מאגר המים של המחנה בהוראת מפקדיהם.
ב-16 באוקטובר 2024 נהרג במקום יחיא סינוואר, מנהיג חמאס ברצועת עזה, בהיתקלות אקראית עם לוחמי חטיבת ביסלמ"ח (חטיבה 828) בשטח שבו שיערו שהוא נמצא.
הערות שוליים

↑  דני צדקוני, מה שנשאר משיקום הפליטים, דבר, 10 בפברואר 1982
↑  דני צידקוני, עיר חצויה - מצוקתם של תושבי רפיח שגבול השלום יחלק את עירם, דבר, 15 בינואר 1982
↑  דני רובינשטיין, הגבול חוזר לרפיח, דבר, 29 בינואר 1982
↑  יוסף פריאל, הד רב בארה"ב לפרשת חלוקתה של רפיח, דבר, 24 בינואר 1982
↑  ישראל תציע למצרים חילופי שטחים מצומצמים, דבר, 18 בינואר 1982
↑  מצרים הסכימה לפינוי ציוד גם אמרי הנסיגה, דבר, 19 בינואר 1982
↑  בוקי נאה, השלום הרג את רפיח, מעריב, 23 במאי 1983
↑  עזה: מתחיל שיקום הפליטים ממצרים, מעריב, 15 באפריל 1986
↑  רפאל מן, מיליון וחצי דולר הושקעו בהכשרת תל־סולטן, מעריב, 19 במאי 1986
↑  עזרא ינוב, בגוש קטיף מוחים על הכוונה להחזיר 5000 פלשתינים לתל-סולטן, מעריב, 11 באפריל 1986
↑  יהושע ביצור, חברי הליכוד "יוצאים לקרב" בתל סולטן, מעריב, 12 במאי 1986
↑  עזרא ינוב, מרידור: "לישראל אינטרס חשוב מאוד לקיים ההסכם עם מצרים", מעריב, 15 בדצמבר 1989
↑  משפחות ממחנה פליטים ליד רפיח עוברות לישראל, אורי בינדר, מעריב, 20 ביולי 1989
↑  עזרא ינוב, עצרת מחאה בחוף עזה נגד העברת פלשתינים לתל-סולטן, מעריב, 7 בדצמבר 1989
↑  מתנחלים: פלשנו לתל סולטן, מעריב, 13 בדצמבר 1989
↑  תושבים מקטיף חיבלו בשכונת תל סולטן, מעריב, 19 בדצמבר 1989
↑  Oroub El-Abed, Unprotected: Palestinians in Egypt since 1948, IDRC, 2009, pages 200-201
↑  עמירה הס, תושבי תל אל-סולטאן חזרו לבתים - או למה שנשאר מהם, באתר הארץ, 25 במאי 2004
↑   הושמד אתר ייצור הרקטות ארוכות הטווח הגדול ביותר של הגא"פ, באתר צה"ל, 1 ביולי 2024
↑   יניב קובוביץ, מפקדים בצה"ל הורו לפוצץ מאגר מי שתייה ברפיח; חשד להפרת הדין הבינלאומי, באתר הארץ, 29 ביולי 2024
↑  יואב זיתון, איתמר אייכנר, צה"ל מאשר: יחיא סינוואר חוסל, באתר ynet, 17 באוקטובר 2024.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007602629805171  VIAF: 156146462598027770955   WorldCat (עם VIAF): 156146462598027770955
תוכנית החלל האמריקאית

תוכנית החלל האמריקאית היא כינוי לתוכניות מאוישות ולא־מאוישות של חקר החלל ומערכת השמש של ארצות הברית. תוכנית החלל האמריקאית מופעלת כיום על ידי סוכנות החלל האמריקאית נאס"א (מנהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומי), אולם היא החלה לפעול עוד לפני הקמת נאס"א. ההישג המשמעותי ביותר של תוכנית החלל האמריקאית הוא הנחתת אדם על הירח, הישג שלא שוחזר על ידי אף סוכנות חלל אחרת.
הלוגו של סוכנות החלל האמריקאית נאס"א
לוגו חיל החלל של ארצות הברית, המקבילה הצבאית לנאס"א.