stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיליציה
מיליציות בישראל

אחת מהמליציות הראשונות שהוקמו בארץ ישראל היה ארגון השומר שפעל לשמירה על המושבות שהוקמו בארץ ישראל בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20.
לאחר קום המדינה פעלו בישראל מספר מיליציות כגון "פלוגות הפועל", מיליציה הסתדרותית בחסות הפועל שקמה בראשית שנות ה-30 ופעלה עד שנות ה-60 כזרוע ביצועית־פוליטית של ההסתדרות; "ברית הקנאים", מיליציה יהודית דתית שפעלה להקמת מדינת הלכה לאחר קום המדינה; "מלכות ישראל" (מחתרת צריפין) שהוקמה על ידי יוצאי לח"י ופעלה בראשית שנות ה-50; ו"החזית לשחרור לבנון מזרים" שהוקמה בהוראת הרמטכ"ל רפאל איתן בראשית שנות ה-80. בשנות ה-90 הוקמו כיתות הכוננות – כוחות אזרחיים הפועלים בהתנחלויות שמעבר לקו הירוק ותפקידם לתת מענה ראשוני לאירוע ביטחוני עד להגעת כוחות הביטחון.
בשנים האחרונות יזמו מספר ארגוני ימין הקמה של מיליציות אזרחיות: "הוועד להצלת הנגב" ומי שעמד אז בראשו – ח"כ אלמוג כהן – יזמו את הקמת המיליציה האזרחית "סיירת בראל" על אף שמשטרת ישראל משכה את תמיכתה בה; פעילי עוצמה יהודית בעיר בת ים השיקו יוזמה נוספת להקמת "סיירת בראל" בעירם; הגרעין התורני לוד נמנה עם יוזמיהן של שתי התארגנויות שקמו בעיר: כיתת כוננות אזרחית המורכבת מאזרחים יהודים ופועלת בשכונת רמת אשכול בעיר, ו"ארגון שמירה לוד", יוזמה של תנועת חב"ד ושל הגרעין התורני בעיר.
גם ארגון השומר החדש תואר בתחילת דרכו על ידי גורמים משטרתיים כ"גוף חצי מחתרתי שפועל כמו מיליציה". בשנת 2022, בעקבות פרסומים על כך שמערך המתנדבים של הארגון יהווה תשתית ליוזמת המשמר הלאומי הישראלי, אמר השר לביטחון פנים עמר בר-לב כי הוא התרשם מפעילות הארגון אך הוסיף כי "הפלמ"ח פורק לפני 74 שנה, ובמדינת ישראל לא יכולות לקום היום התארגנויות שיתנהלו כמו מיליציות. זה מצב שהוא מסוכן מאוד לישראל". הארגון הסתייג מסיווג זה.
מיליציות בארצות הברית

פרק 1 לחוקת ארצות הברית קובע בחלקו השמיני כי הסמכות לארגן, לחמש ולאמן מיליציות מדינתיות בארצות הברית נתונה לקונגרס האמריקאי. התיקון השני לחוקת ארצות הברית קובע כי "מאחר שמיליציה ערוכה היטב נחוצה לביטחונה של מדינה חופשית, אין להגביל זכותם של בני-אדם להחזיק נשק ולשאתו". הפרשנות לחוק קובעת כי התיקון מעגן את זכותו של כל אדם לשאת נשק וכך מאפשרת למעשה את הקמתן של מיליציות צבאיות וצבאיות למחצה. לאורך ההיסטוריה של ארצות הברית קמו מיליציות מקומיות רבות, שהיו מעורבות עוד מימי מלחמת העצמאות ומלחמת האזרחים בארצות הברית באירועי פנים במדינות ובאירועים שבין המדינות לבין הממשל הפדרלי.
במאה ה-19, לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, קמו בדרום ארצות הברית מיליציות צללים כמו הקו קלוקס קלאן, "אבירי הקמליה הלבנה" וארגוני לאומנות לבנה סודיים נוספים אשר דגלו בעליונות לבנה, קראו ל"טיהור" החברה האמריקאית, התנגדו לשחרור העבדים ופעלו למנוע מהם זכויות פוליטיות וחברתיות – ובראשן הזכות להצביע – באמצעות הפעלת טרור נגדם ונגד תומכיהם שכלל תקיפות אלימות ומעשי רצח. השפעה ניכרת הייתה למיליציות פרטיות, צבאיות למחצה, שהוקמו החל מ-1874 ופעלו באופן דומה אך גלוי, ובהן "הליגה הלבנה" בלואיזיאנה, "החולצות האדומות" במיסיסיפי ועוד מיליציות ומועדוני נשק שדגלו בעליונות "האדם הלבן".
במאה ה-20 חלה עליה במספרן המיליציות הפרטיות שאינן כפופות לשלטונות והן פרחו בשנות ה-90. מיליציות אלה מזוהות עם הימין האלטרנטיבי ומובילות לעיתים קרובות קו אנטי ממשלתי, לרבות תפיסת עולם המבוססת על קיצוניות דתית או פוליטית, וחלקן מוגדרות כקבוצות שנאה הדוגלות בגזענות, שנאת זרים, שוביניזם, להט"בופוביה וריאקציונריות. מיליציות רבות פועלות ברמה המקומית אך לחלקן ישנה תפוצה ארצית – כגון "שומרי השבועה" (אנ') מיליציית ימין קיצוני הפועלת נגד הממשל ומרבית חבריה הם יוצאי כוחות הביטחון. מיליציות אחדות פועלות אף מחוץ לגבולות ארצות הברית, כגון מיליציית "שלושת האחוזים" (Three Percenters) הפועלת בארצות הברית ובקנדה ו"הנערים הגאים" (Proud Boys) שהוגדרו כארגון טרור בקנדה וחבריו פועלים גם בבריטניה ובאוסטרליה. שלוש הקבוצות הואשמו כי לקחו חלק בהסתערות על הקפיטול בינואר 2021. נגד כמה עשרות מחבריהן הוגשו כתבי אישום בגין מעורבותם באירועים ו-15 הואשמו בקשירת קשר להמרדה.
מיליציות בצרפת

בצרפת המושג "מיליציה" הוא בעל משמעות וקונוטציה שלילית ומתייחס לרוב למיליציה הצרפתית – כוח משטרה צבאי למחצה של ממשלת וישי, ממשלת הבובות הצרפתית שהוקמה תחת הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה ושיתפה עימו פעולה. חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית, "הרזיסטאנס" (La Résistance), אשר ניהלו מלחמת גרילה נגד הכוחות הגרמנים ונגד ממשלת וישי, ואשר הכינו את הדרך לפלישת בעלות הברית ולשחרור צרפת, פעלו גם הם כמיליציות.
מיליציות בלבנון

מיליציות חמושות אשר קמו בלבנון מאז שנות ה-50 מילאו את החלל שנותר בעקבות התפוררות הממשל וכשלונו להחזיק במונופול על הכוחות המזוינים במדינה במהלך שנות ה-60. מצב זה הוביל לפרוץ מלחמת האזרחים אשר התחוללה בין השנים 1975–1990. המיליציות בלבנון התגבשו ברובן על פי קווים עדתיים וקהילתיים: "החזית הלבנונית" – איחוד המיליציות הנוצריות המרוניות (הפלנגות של מפלגת הכתאיב, הנמרים של המפלגה הליברלית הלאומית, שומרי הארזים ועוד מיליציות קטנות נוספות); "התנועה הלבנונית הלאומית" – קואליציה של כוחות חילוניים ומוסלמים סונים (מיליציות של המפלגה הקומוניסטית הלבנונית, ארגון הפעולה הקומוניסטית, המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית של הדרוזים, מפלגת הבעת', ארגון הימין הקיצוני א-תנזים, ומיליציות של נאצריסטים ושל נציונל-סוציאליסטים לבנונים); ומיליציות שיעיות שפעלו בדרך כלל בהתאם לעמדת דמשק אשר השתנתה מספר פעמים במהלך המלחמה (אמל, החזבאללה, והמיליצה הפלסטינית א-סאעקה). צבא לבנון אשר שמר תחילה על נייטרליות (למעט מקרים חריגים) ואיפשר ללחימה בין הצדדים להימשך, התפצל גם הוא לבסוף לפי קווי ההשתייכות עדתית.
מיליציות בין-לאומיות

ישנם כוחות צבאיים פרטיים או מיליציות המורכבות משכירי חרב שפעילותם בין-לאומית והם נשכרים לפעול במקומות שונים בעולם. דוגמה אחת היא אקזקיוטיב אאוטקמס (Executive Outcomes), חברה המתוארת לרוב כראשיתה של התעשייה הצבאית הפרטית אשר נוסדה בשנת 1989 בדרום אפריקה וגייסה לשורותיה יוצאי כוחות הביטחון של משטר האפרטהייד. החברה הייתה מעורבת בלחימה ברחבי אפריקה בתמורה לרישיונות כריית יהלומים ומחצבים נוספים והואשמה בהתערבות בפוליטיקה הפנימית למטרות רווח ובפעילות בלתי חוקית. החברה פורקה בשנת 1998 אך הוקמה מחדש בשנת 2020.
ארגון נוסף שפעילותו בינלאומית הוא קבוצת וגנר, מיליציה רוסית המוצגת גם כחברה צבאית פרטית ויש הטוענים כי מדובר ביחידה לא רשמית של משרד ההגנה הרוסי, טענה שרוסיה הכחישה בהתחלה. הארגון החל את פעילותו במלחמה בחבל דונבאס בשנת 2014 והוא מעורב בפעילות צבאית ובקרבות באזורי מלחמה וסכסוך באוקראינה, סוריה, לוב, סודן, מאלי, רפובליקת מרכז אפריקה, מוזמביק וונצואלה, והואשם בביצוע פשעי מלחמה.
ראו גם

גרילה
כוח צבאי למחצה
לקריאה נוספת

לוטננט גנרל ר.ס. מקליין, ‏מידת האימון הדרושה לצבא קבע ולחיל מיליציוני, מערכות 56, אפריל 1949
הערות שוליים

↑   נתי יפת, פעיל עוצמה יהודית הקים סיירת חמושה בנגב בתמיכת המשטרה ועיריית באר שבע, באתר הארץ, 17 במרץ 2022
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'רן שמעוני,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'פעילי עוצמה יהודית מנסים להקים סיירת אזרחית חמושה ועצמאית בבת ים, באתר הארץ, 26 באוקטובר 2022
↑   יהושע בריינר, כשיום השנה לשומר החומות בפתח, במשטרה נערכים להסלמה ביטחונית, באתר הארץ, 7 במרץ 2022
↑    שילה פריד, ‏מפקד משטרת לוד החדש מתכונן לקראת הפרעות הבאות, בעיתון מקור ראשון, 18 בינואר 2022
↑   אור קשתי, מיליציה פרטית חמושה בלוד, באתר הארץ, 16 במרץ 2022
↑  השקת מיזם "שומרים על לוד", ‏10 במרץ 2022
↑  '"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'הילו גלזר,'"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"'התנועה הזאת הפכה למיליציה הגדולה בישראל. וזו היתה רק ההתחלה, באתר הארץ, 12 במאי 2022
↑  יאיר קראוס, זוכים לגיבוי ממסדי: מתנדבי 'השומר החדש' יפעלו מבסיס מג"ב בצפון, באתר nrg‏, 15 בספטמבר 2017
↑  '"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'הילו גלזר,'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'בנט והשומר החדש דנו במשמר הלאומי; בר־לב: לא יקומו מיליציות, באתר הארץ, 12 במאי 2022
↑  אייל לוי, שטח הפקר: הארגון שנאבק לשמור על הנגב המערבי, באתר ישראל היום, ‏17 במרץ 2022
↑  העליון בארה"ב פסק: כל אחד יכול להחזיק נשק, באתר הארץ, 26 ביוני 2008
↑  הווארד זין, היסטוריה עממית של ארצות הברית, הוצאת בבל, מסת"ב 965-512-134-8
↑  William L. Ochsenwald, Lebanese Civil War, Britannica, ‏July 19, 2020
↑  Bernales B., Enrique, Special Rapporteur, UN. Commission on Human Rights, Report on the question of the use of mercenaries as a means of violating human rights and impeding the exercise of the right of peoples to self-determination, UN Digital Library, ‏Jan 17, 1996
↑  Khareen Pech, Chapter 5: Executive Outcomes – A corporate conquest, Peace, Profit or Plunder? The Privatisation of Security in War-torn African Societies, 1999
↑  Albert L, Private Military Contractor Executive Outcomes Revived After 22 Years, Overt Defense, ‏Nov 27, 2020
↑  Declan Walsh, Putin’s Shadow Soldiers: How the Wagner Group Is Expanding in Africa, The New York Times, ‏May 31, 2022
↑  What is Russia's Wagner Group of mercenaries in Ukraine?, BBC, ‏Oct 2, 2022
↑  שי לוי,'"`UNIQ--nowiki-00000019-QINU`"'‏המלחמה שצילקה את פוטין וכל השיטות שלו לשלוט בעם אחר, באתר ‏מאקו‏, 24 בפברואר 2022
↑  Declan Walsh, Russian Mercenaries Are Driving War Crimes in Africa, U.N. Says, The New York Times, ‏June 27, 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533859705171  BnF: cb119486515 (data)  GND: 4169980-4  LCCN: sh85085315  NKC: ph119542
יעקב בן דב

| --- | --- |

יעקב בן דב בשנות ה-20
 לידה:  21 ביוני 1882 פאלין ליד, קייב
 פטירה:  7 במרץ 1968 (בגיל 85) ירושלים, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תקופת הפעילות:  1908–1968 (כ־60 שנה) 
 תחום יצירה:  צילום, צילום קולנוע
 צאצאים:  חנה בן דב 
 
יעקב בן דב בשנות ה-40
יעקב בן דב מצלם
יעקב בן דב (21 ביוני 1882 – 7 במרץ 1968) היה צלם וצלם קולנוע, מחלוצי הצלמים היהודים בארץ ישראל. נודע כ"חלוץ הפילם הארץ-ישראלי" ו"אבי הסרט העברי".
ביוגרפיה

נולד בד' בתמוז תרמ"ב לדב לסוטרה ולרייזל בת יעקב כץ בעיירה פאלין ליד קייב (כיום אוקראינה), אז חלק מן האימפריה הרוסית. הוא למד בחדר בילדותו ורכש השכלה כללית אצל מורים פרטיים. בנערותו ארגן פעילות ציונית בפלך ז'יטומיר ולאחר מן המשיך ללמוד באקדמיה לאומנויות בקייב. בשנת 1906 כתב למנחם אוסישקין שיסייע לו לעלות לארץ ישראל בעלייה השנייה על מנת שיוכל לצלם את המעשה הציוני. אוסישקין כתב לו "מה צורך לה לירושלים בצלם?" ובן דב כתב בתגובה "יותר משירושלים זקוקה לצלם זקוק אני לירושלים", תשובה זו סיפקה את אוסישקין שסייע לצעיר (ה"פוטוגרף") לעלות לארץ ישראל.
בכסלו תרס"ח (סוף שנת 1907) הגיע ארצה. בימיו הראשונים בארץ, הצטרף לתנועת "הפועל הצעיר", עבד כשומר בפרדסי רחובות וצילם את עצמו בדמות "היהודי החדש", חמוש ברובה. לאחר זמן קצר השתקע בירושלים וחבר לבוריס שץ, מייסד האקדמיה לאמנות בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות והמשיך שם בלימודיו. במקביל עבד כעוזרו של הצלם ארמני-ירושלמי גאראבד קריקוריאן.
בשנת תר"ע (1910) נשא אישה את רוזה בת ישעיה דב רבינוביץ, רוקחת במקצועה, שעלתה לירושלים מז'יטומיר לשם כך (נפטרה בירושלים ב-1940).
ב-1910, לאחר סיום לימודיו, נותר בן דב בבצלאל וייסד שם את המחלקה לפוטוגרפיה, בה לימד צילום סטילס כאמצעי הכנה לאיור, תחריט והדפס. בשנת 1912 הכריז יחד עם שץ על הקמת תעשיית סרטים יהודיים בארץ-ישראל.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האימפריה העות'מאנית ושירת כצלם בבית חולים צבאי אוסטרי בירושלים.
בשנת 1922, הקים את ביתו בירושלים, מבין ראשוני הבתים של שכונת תלפיות. מאוחר יותר בנה גם בית במרכז העיר.
במקביל עסק בייצור גלויות מנופי הארץ, שאוירו על ידי הצייר שמואל בן דוד, הכנת שקופיות ל"פנס קסם" וצילום דיוקנאות של ראשי היישוב וצילומי סטודיו. הוא הפיק כשמונה מאות גלויות, תחילה שיווקן באמצעות חברת "הלבנון", ואחר כך באופן עצמאי בהוצאת "י' בן דב. בצלאל ירושלים", בהוצאה זו אף הוציא שישה אלבומים מנופי ההתיישבות.
ביוגרפיה > פילמוגרפיה

למרות ההכרזה על הקמת תעשיית הסרטים בארץ ישראל לא היה יכול בן דב לממש את שאיפתו עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה ועקב מחסור כספי. אולם ב-1917 השיגו לו חברים מיחידת הרפואה האוסטרית בירושלים ציוד צילום ראינוע. השימוש הראשון שעשה בן דב בציוד היה צילום כניסת הגנרל אלנבי לירושלים ב-11 בדצמבר 1917.
בן דב הקים את חברת "מנורה" (The First Palestine Film Co. - MENORAH) והפיק מדי שנה סרט תעודי באורך מלא, המבוסס על "יומנים" שסקרו את תולדות היישוב העברי באותה שנה.
בשנת 1918 סייר במושבות העלייה הראשונה והפיק סרטים קצרים על ראשון לציון, רחובות, גדרה, עקרון ובאר יעקב. באותה שנה ערך מסרטים אלה ומצילום כניסת אלנבי לירושלים את הסרט העברי הראשון בארץ ישראל, "יהודה המשוחררת", המורכב מ-34 סצנות. כיום אין בנמצא עותק של "יהודה המשוחררת" אלא מספר קטעים מן הסרט שהועתקו לסרטים אחרים שנשתמרו.
ב-1921 הפיק את סרטו השני "שיבת ציון", העוסק גם הוא במפעל הציוני, שהוקרן בקונגרס הציוני ה-12 בקרלסבאד.
ב-1923 הפיק את "מעשה בתייר אמריקאי בארץ-ישראל" בהשתתפות שחקנים, הסרט העברי הראשון שכלל דיאלוגים בין הגיבורים.
באותה תקופה צילם באופן תדיר יומנים ובהם תמונות מחיי היישוב כגון חתונת בתו של מנחם אוסישקין, בה ביקרו כל ראשי היישוב דאז, הוא ליווה את הנציב העליון הרברט סמואל במסעותיו בארץ, תיעד עלייה על הקרקע של קיבוצים ומושבים ואת בניין הערים העבריות החדשות וליווה אמנים, אנשי תרבות ואישי ציבור. במשך שנים רבות פעל בשירות קרן היסוד והקרן הקיימת לישראל וסרטיו שימשו על מנת להציג את המפעל הציוני בארץ ישראל בפני תורמים יהודים מחו"ל.
בן דב המשיך לערוך סרט תיעודי באורך מלא על אירועי השנה ביישוב, מדי שנה עד 1933.
ביוגרפיה > אחרית ימיו ולאחר מותו

בן דב המשיך להתגורר בירושלים, בשכונת תלפיות עד מותו בגיל 86.
הוא הותיר אחריו את שתי בנותיו אורה וחנה.
חלק מהנגטיבים שצילם הצליח לשמור, אך רבים אבדו. לאחר מותו העבירה בתו, הציירת חנה בן דב, את שארית עיזבונו ובו כ-3,000 תשלילים למוזיאון ישראל ולארכיון הציוני. שרידי סרטיו שהתפזרו ושנאספו בכמה ארכיונים בעולם עברו תהליכי שימור בארכיון שפילברג באוניברסיטה העברית ובסינמטק ירושלים ורבים מהם רוכזו על ידי יעקב גרוס. גלויותיו מצויות בעיקר באוסף בוקי בועז, הכולל גם מאות בודדות של צילומי מקור ואוספו של האדריכל אביה השמשוני.
בשנת 1993 הוכן סרט תיעודי באורך של 30 דקות בבימויו של יעקב גרוס על יצירתו ופעלו של בן דב.
בשנת 2007 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית מעבודותיו בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד.
ב-1926 אמר:
לא כתבתי ולא יצרתי גיבורים מדומים... אנוכי לקחתי את החיים כמו שהם, שאי אפשר להכחישם, בסדר קבוע, בצורה נאותה ובביטוי נכון.
מספריו

התפתחות היישוב היהודי בארץ ישראל : משנת 1907 ועד ראשית שנות השלושים במבחר תצלומים מתוך ארכיון בן-דב במוזיאון ישראל, יעקב בן דב ; (בעריכת יונה פישר וניסן פרץ). (סדרת הפרסומים באמנות בת זמננו, ספר ד'), מוציא לאור: מוזיאון ישראל, ירושלים, בשיתוף הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1978.
פרסים והוקרה

היה הראשון שהפיק סרט על הווי הארץ בשנת 1920, "שיבת ציון"
יקיר ירושלים לשנת תשכ"ז - 1967
על שמו קרוי רחוב בשכונת תלפיות בירושלים.
הערכת פעולתו

בן דב היה יוצר עצמאי שהצליח לשכנע את ראשי היישוב בכוחה התעמולתי של אמנותו וגייס את תמיכת ההנהגה הציונית והמוסדות הלאומיים להפקת סרטיו. למרות הקשיים הכלכליים והטכניים הצליח להפיק מדי שנה סרט תעודה באורך מלא במשך 16 שנים רצופות.
"תצלומיו אידיאליסטיים והם מדגישים את המטרות הלאומיות, בקומפוזיציות מעוצבות להפליא.".
בצילום של בן-דב ניכר שילוב בין מגמה רומנטית לבין השפעות מודרניסטיות, ההצבות של המצולמים אמנם מוקפדות ומתוכננות במטרה להעביר מסר רגשי חיובי ביחס אליהם, אולם מתאפשרת נוכחותם של יסודות ומרכיבים אקראיים, מתקיים יחס דינמי בין אלמנטים בקדמת התמונה לבין הקרע, התאורה פונקציונאלית והאור אינו נטען במשמעויות שמעבר לזמן ולמקום.
לקריאה נוספת

נתן ויעקב גרוס, הסרט העברי, הוצאת המחברים, 1991, עמודים 19–62
יעקב גרוס, "יעקב בן דב אבי הסרט העברי", 1991 אריאל 83 עמודים 22–40
יוסף הלחמי, "ויהי מה", 1995, עמודים 47–60, הוצאת ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג
יעקב גרוס, "מדברים גלויות מארץ ישראל", עולם הצילום והווידאו 2008 גיליון 145, עמודים 87–94
יעקב גרוס, מדברים גלויות מארץ ישראל, 2008 קטלוג הגלויות ומכתבי בן דב, הוצאת המחבר
ראו גם

הגדודים העבריים בארץ ישראל - אוגדן צילומים שיצר יעקב בן דב
הערות שוליים

↑  שלמה בן-ישראל, "מסתרי החדר הטחוב", בדו-שבועון "כלנוע", 27 באוקטובר 1932, עמוד 9
↑  נתן ויעקב גרוס, הסרט העברי, עמודים 19–62
↑  אברהם חיים אלחנני, ירושלים ואנשים בה, הוצאת ועד עדת הספרדים בירושלים והמרכז לשילוב מורשת יהדות המזרח במשרד החינוך והתרבות, ירושלים 1973, כרך א', עמ' 173.
↑  עמית נאור,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'הסרט האבוד של אבי הקולנוע העברי, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 09.12.19
1 2  יעקב הלחמי, חתונה עברית בירושלם, באתר בית הסרט העברי - קולנוע ישראלי
↑  http://movies.yahoo.com/movie/1809401013/info פרטים על הסרט
↑  יקירי ירושלים לשנת תשכ"ז - 1967 באתר עיריית ירושלים
↑  רחוב יעקב בן דב באתר עיריית ירושלים
↑  גלריית צלמי ירושלים ע"ש צדוק בסן מכללת הדסה ואתר "סנונית".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271636  NLI: 987007258462405171  BnF: cb151106822 (data)  GND: 1053046413  ICCU: PALV056016  ISNI: 0000 0000 6661 2000  LCCN: nr97021730  NKC: pna20181010502  NTA: 328618578  PIC: 268882  RKD: 483239  SUDOC: 147880947  ULAN: 500484942  VIAF: 24897843   WorldCat (עם VIAF): 24897843
החלטה 303 של העצרת הכללית של האו"ם

| --- | --- |

 תאריך:  9 בדצמבר 1949
 ישיבה מספר:  275
 קוד:  (A/RES/303 (IV (מסמך)
 סיכום הצבעה:  38 הצביעו בעד 14 הצביעו נגד 7 נמנעו 
 תוצאה:  התקבלה
 
החלטה 303 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות התקבלה ב-9 בדצמבר 1949, והיא עוסקת ביישום בינאום ירושלים בהתאם להחלטה 181 ב-29 בנובמבר 1947.
רקע

ב-24 באפריל 1920 החליטה ועידת סן רמו כי שטחי ארץ ישראל יימסרו למנדט בריטי. ב-10 באוגוסט 1920 נחתם הסכם סוור בו אושר כי שטחי ארץ ישראל יהיו בעתיד למדינה עצמאית. ניסוח כתב המנדט נמשך כשנתיים, וב-24 ביולי 1922 קיבלה מועצת חבר הלאומים את נוסח כתב המנדט, שהפך למסמך בינלאומי מחייב. ב-29 בנובמבר 1947 התקבלה ברוב קולות תוכנית החלוקה בהחלטה מספר 181 של העצרת הכללית של האו"ם. התוכנית כללה הצעה להפסיק את המנדט הבריטי לארץ ישראל, ולחלק את ארץ ישראל לשתי מדינות יהודית וערבית; אזור ירושלים ובית לחם לא חולקו אלא הוגדרו כקורפוס ספרטום – גוף נפרד שיהיה בשליטה בין-לאומית ולא בשליטת אחד הצדדים (שלטון יהודי, שלטון ערבי או שלטון המנדט הבריטי). ב-14 במאי 1948, הכריז דוד בן-גוריון בבית דיזנגוף בתל אביב על הקמת מדינת ישראל. מיד לאחר מכן פלשו צבאות ערב לשטחי מדינת ישראל, ובכך התעלמו מההחלטה על תוכנית החלוקה ובינאום ירושלים.
בדצמבר 1948 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 194 שקראה בין היתר לבינאום ירושלים.
ההחלטה

למרות זאת המשיכו באו"ם בניסיונות לקדם תוכניות להפוך את אזור ירושלים לקורפוס ספרטום. עם שוך קרבות מלחמת העצמאות דחף שארל מאליכ לקדם החלטה באו"ם לבניאום העיר העתיקה שהיה תחת שלטון ירדני.
בתחילת המושב הרביעי של העצרת הכללית של האו"ם ב־20 בספטמבר 1949 הונחה הצעת ועדת הפיוס של האו"ם, שהוקמה תחת החלטה 194, על שולחן הדיונים באו"ם. הוועדה הציעה בינאום מוגבל של העיר, במסגרתו יתקיים פיקוח בין-נלאומי רופף שיתמקד במקומות הקדושים, לצד שתי רשויות אוטונומיות, יהודית וערבית, בעלות רשויות ניהול מקומי בלבד. שתי הרשויות נועדו לעמוד תחת מושל מטעם העצרת הכללית של האו"ם ומועצה כללית משותפת בת 14 חברים נבחרים שתספק את השירותים העירוניים העיקרים.
ב־19 בנובמבר 1949 הגישה המשלחת האוסטרלית באו"ם הצעת החלטה לבינאום מלא של ירושלים.
עם פתיחת הדיונים בסוגיית ירושלים בוועדה המדינית המיוחדת ב־24 בנובמבר 1949 נמצאו על שולחנה שתי ההצעות: ההצעה לבינאום חלקי של ועדת הפיוס וההצעה האוסטרלית לבינאום מלא. ב־25 בנובמבר צירפה ישראל הצעה כי יחתם הסכם בינה לבין מזכ"ל האו"ם שיעניק לה את האחריות להגנה על המקומות הקדושים שנמצאו בשליטתה, ומזכ"ל האו"ם יוכל למנות נציג שיפקח על קיום ההסכם. ירדן, שלא הייתה חברה באו"ם, הוזמנה לוועדה ויוצגה בידי שר ההגנה פוזי אל-מלאקי, שהתנגד לכל שינוי במצב הקיים בעיר.
ב-9 בדצמבר 1949 עברה החלטה 303 ברוב של 38 בעד 14 נגד ו-7 נמנעים. ההחלטה הפתיעה את ישראל, שהעריכה שההחלטה לא תעבור ברוב של שני שלישים. ההצלחה בהעברת ההחלטה הגיעה בעקבות התערבות האפיפיור פיוס ה-12, שלחץ זמן קצר לפני ההצבעה על מדינות קתוליות לתמוך בהצעה. ישראל הודיעה שהיא דוחה את ההחלטה. זאת הייתה קריאת התיגר הפומבית הראשונה של ישראל נגד האו"ם. ראש הממשלה בן-גוריון הכריז בתגובה על ירושלים כבירת ישראל. ניצחון בהעברת ההחלטה התברר כניצחון פירוס. ההחלטה אימצה את התכנית מרחיקת הלכת של בינאום ירושלים כדפוס הפעולה המועדף על האו"ם בשאלת ירושלים, אולם בפועל קיבעה את הגבול הזמני שנוצר בירושלים לשנים רבות. ההחלטה, שמטרתה הייתה לעקור את ריבונות ישראלית וירדנית מכל חלקי ירושלים, גרמה להן להתבצר בעמדתן הסרבנית. ישראל שסברה כי העיר העתיקה ושאר המקומות הקדושים לא יכולים להיות תחת חסות האו"ם, ראתה בהחלטה 303 איום של ממש והתנגדה לה בכל הכוח, וכך נהגה גם ירדן.
נוסח ההחלטה

בהתחשב בהחלטה 181 (II) מיום 29 בנובמבר 1947 והחלטה 194 (III) מיום 11 בדצמבר 1948,
לאחר שבחן את הדוחות של ועדת הפיוס של האו"ם לארץ ישראל שהוקמה תחת ההחלטה האחרונה:
I.החליט
ביחס לירושלים:
מתוך אמונה שהעקרונות שהנחו את החלטותיה הקודמות בנושא, ובבייחוד ההחלטה מ־29 בנובמבר 1947 מייצגות פתרון צודק והוגן לסוגיה.
1.להביע מחדש את עמדתה, כי ירושלים צריכה להינתן למשטר בינלאומי קבוע, שתיצר ביטחונות ראויים להגנת המקומות הקדושים, הן בתוך ירושלים והן מחוצה לה, ולוודא במיוחד את הסעיפים הבאים בהחלטה 181 של העצרת הכללית (II): (1) העיר ירושלים תקבע כקורפוס ספרטום תחת שלטון בינלאומי מיוחד ותנוהל על ידי האומות המאוחדות; (2) מועצת הנאמנות תיועד למלא את תחומי האחריות של הרשות המנהלת...; (3) העיר ירושלים תכלול את שטח השיפוט הנוכחי של ירושלים ואת הכפרים והעיירות הסמוכות, שהמזרחית בה תהיה אבו דיס; הדרומית ביותר, בית לחם; המערבית ביותר, עין כרם (כולל גם השטח הבנוי של מוצא); והצפוני ביותר שועפאט, כפי שמצוין במפת הרישומים המצורפת.
2. לבקש שמועצת הנאמנות במושבה הבא, בין קבוע או מיוחד, תשלים את ההכנה של חוקת ירושלים, תוך הסרת הסעיפים שאינם רלוונטיים יותר, כגון סעיף 32 ו־39, ובלי לפגוע בעקרונות הבסיסים של השלטון הבינלאומי שהוצע על ידי האספה כללית בהחלטה 181 (II) לשלב תיקונים בכיון של הגדלת הדמוקרטיזציה, אישור המעמד, ולהתקדם באופן מיידי עם יישומה. מועצת הנאמנות לא תאפשר אף פעולה שתבוצע על ידי אף ממשלה או ממשלות בעלת עניין להטות אותה מאימוץ והחלה של חוקת ירושלים.
II. קוראת למדיניות בעלות העניין להגיש הסתייגותיות רשמיות מוקדם ככל האפשר כחלק ממחויבויותם כחברות האומות המאוחדות, שיגשו לעניין מתוך רצון טוב ויונחו על ידי עקרונות ההחלטה הנוכחית.
תוצאות ההצבעה

בעד (38): אפגניסטן, ארגנטינה, אוסטרליה, בוליביה, בלגיה, ברזיל, בורמה, בלארוס הסובייטית, הרפובליקה הסינית, קולומביה, קובה, צ'כוסלובקיה, אקוודור, מצרים, אל סלוודור, אתיופיה, הרפובליקה הצרפתית הרביעית, יוון, האיטי, הודו, איראן, עיראק, לבנון, ליבריה, לוקסמבורג, מקסיקו, ניקרגואה, פקיסטן, פרו, הפיליפינים, פולין, ערב הסעודית, סוריה, אוקראינה הסובייטית, ברית המועצות, ונצואלה, תימן.
נגד (14): קנדה, קוסטה ריקה, דנמרק, גואטמלה, איסלנד, ישראל, נורווגיה, שוודיה, טורקיה, איחוד דרום אפריקה, בריטניה, ארצות הברית, אורוגוואי, יוגוסלביה.
נמנע (7): צ'ילה, הרפובליקה הדומיניקנית, הולנד, ניו זילנד, פנמה, תאילנד.
חגי בן ארצי

| --- | --- |
חגי בן ארצי, אוגוסט 2018
חגי בן ארצי, אוגוסט 2018
 לידה:  1 במאי 1950 (בן 74) ט"ו באייר ה'תש"י מחניים
 ענף מדעי:  מחשבת ישראל, תורה שבעל-פה, תלמוד, תנ"ך 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  מכללת ליפשיץ 
 מוסדות:  מכון שלום הרטמן  המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין  אוניברסיטת בר-אילן  בית מורשה בירושלים  משרד החינוך הישראלי  מכללת לוינסקי לחינוך  ישיבת כרם ביבנה 
 
שמואל וחוה בן ארצי וארבעת ילדיהם, 1960. הילדים: מימין (ליד האב) אמציה בן ארצי, משמאל חגי בן ארצי, במרכז מתניה בן ארצי ועל ברכי האב שרה בן ארצי
חגִי בן ארצי (נולד בט"ו באייר ה'תש"י, 1 במאי 1950) הוא איש חינוך ומרצה למחשבת ישראל, לתנ"ך ולתלמוד.
ביוגרפיה

נולד בקיבוץ מחניים לשמואל בן ארצי ולחווה לבית פריצקי, דור שישי בירושלים, מצאצאי תלמידיו של הגאון מווילנה. את שמו קיבל בשל היום המיוחד בו נולד – יום הפועלים. בגיל צעיר חזר בתשובה. למד בישיבת נתיב מאיר. בשנת 1965 היה חתן חידון התנ"ך הארצי. לאחר לימודיו התיכוניים למד שנה אחת בישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים, ולאחריה המשיך בישיבת כרם ביבנה. שירת כקצין בחיל התותחנים. בין חבריו ב'כרם ביבנה' היה דב אינדיג, ולימים ערך בן ארצי את הספר "מכתבים לטליה" המתעד חליפת מכתבים בין אינדיג ל'טליה' (שם בדוי), נערה חילונית מקיבוץ בצפון ישראל, בענייני אמונה, יהדות ומחשבת ישראל, בשנתיים שלפני מלחמת יום הכיפורים.
לאחר שחרורו מצה"ל למד פילוסופיה ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. בן ארצי הוא בוגר מכללת ליפשיץ ללימודי הוראה בתנ"ך, בתלמוד ובמחשבת ישראל. כמו כן התמחה בהדרכה פדגוגית במכון מופ"ת. בין השנים 1977–1985 היה עמית מחקר במכון הרטמן בירושלים. בין השנים 1983–1988 שימש מרכז לימודי היהדות במכללות ובסמינרים הממלכתיים במחלקה להכשרת מורים במשרד החינוך. בסוף שנות ה-80 ניהל את בית הספר התיכון הניסויי של מכון הרטמן. בשנים 1991–1992 שימש כמנהל המחלקה להעמקת החינוך היהודי במשרד החינוך. בשנת תשס"ג הוגשה עבודת הדוקטורט שלו, בהנחייתם של הפרופסורים אבי רביצקי וישראל תא שמע, בנושא: "הראי"ה קוק כפוסק – יסודות חדשניים בפסיקתו של הרב קוק וזיקתם לעולמו ההגותי".
בעבר שימש מרצה למחשבת ישראל במכללת לוינסקי לחינוך ובבית מורשה בירושלים. כיום הוא מרצה לתלמוד ולמחשבת ישראל במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין ומרצה לתנ"ך ולתושב"ע במכללת ליפשיץ. הוא משמש גם מדריך פדגוגי להוראת תלמוד והלכה במכללת ליפשיץ. משמש כמרצה למחשבת ישראל באוניברסיטת בר-אילן ומרכז את 'בית המדרש ללימודי תנ"ך וארץ ישראל' בישיבת כרם ביבנה ובמכללת ליפשיץ בירושלים. פרסם כעשרה מאמרים בנושאי יהדות, מחשבת ישראל, חינוך והוראה.
עמדותיו

בן ארצי הוא בעל דעות ימניות. מספר פעמים מתח ביקורת על התנהלות גיסו, בנימין נתניהו, כראש הממשלה, בין היתר בנוגע להקפאת הבנייה ביהודה ושומרון ולעסקת שליט. בשנת 2015, לאחר הרס בתי דריינוף בבית אל, הודיע כי הוא תומך בנפתלי בנט לראשות הממשלה. מאידך, בהזדמנויות אחרות הביע תמיכה בגיסו, בין השאר על רקע ההליך המשפטי נגדו.
טוען שיש לחגוג את ניסי מלחמות ישראל, ולא רק את יום העצמאות ויום ירושלים, ואף הוציא ספרים בהם הוא מגולל את סיפורי המלחמות בדגש על הניסים שה' עשה לעם ישראל בימים אלה.
בגיל צעיר ראה שחיטת תרנגולת, ובעקבות כך, הפך לצמחוני.