stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוניות בישראל
היסטוריה > חוק ההצמדה וביטולו

ב-1960 עבר בכנסת "חוק ההצמדה" אשר "הצמיד" את הנהג למקום מגוריו. החוק נקבע אחרי לחץ שהפעילו ארגון נהגי המוניות בתל אביב, שטענו כי נהגים מכל הארץ מגיעים לעיר, מציפים אותה במוניות וגורמים להם הפסדים. על פי החוק חולקה הארץ לשמונה אזורים, המונית הוגדרה "מונית אזורית" וכל נהג אסף נוסעים רק באזור שלו. לשם פיקוח על החוק חויב כל נהג לצבוע את מוניתו בפס מיוחד שהקיף אותה מכל עבריה – צבע שונה לכל אזור מגורים: צפון – כחול, חיפה – אדום, חדרה – חאקי, השרון – ירוק, תל אביב – צהוב, אזור המרכז סגול, בירושלים – לבן, הדרום – חום. מעט מוניות הוגדרו "מוניות שירות" והורשו לאסוף נוסעים בכל מקום. פקחים של משרד התחבורה הוצבו בכל הארץ וקנסו נהגים אשר חרגו מהמותר.
במסגרת חוק ההצמדה, חויבה כל מונית לשאת שלט מואר ובו נכתב בעברית ובאנגלית המילה "מונית". (השלט נקרא בפי הנהגים "כובע").
חוק ההצמדה בוטל כעבור שנים אחדות אך עם זאת, חובה דומה נוספה שנים קדימה ואף נוספה חובה להוסיף למונית מדבקה עם פרטי נהג כולל מספר רישיונו.
היסטוריה > דגמים

בשנות ה-40, דגמי המוניות הנפוצים בארץ היו תוצרת "פורד ואולדסמוביל" האמריקאיות.
בשנות ה-50 וה-60 נפוצו במיוחד דגמי מוניות: "דה סוטו סוב-אורבן" – מכונית פרטית שיובאה מאמריקה והותאמה לשימושה החדש בכבישי הארץ, "צ'אקר", שהייתה בין המוניות הראשונות עם מקום לשבעה נוסעים, וכן דגם ה"קורונאדו". בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים פיג'ו 404 ו-504 שימשו רבים מן המוניות.
משנות השבעים ועד אמצע העשור הראשון של המאה ה-21, מרצדס שלטה בשוק המוניות. בשנות השבעים הורכבה גרסת 7 מקומות למרצדס 114 לטובת המוניות הישראליות. ובהמשך שלטו דגמים כמו 123 124 וה-C קלאס. כאשר באמצע הייתה חדירה של סובארו לאונה בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים.
החל מראשית המאה ה-21 סקודה אוקטביה היא זאת ששולטת בשוק המוניות. החל משנות העשרים של המאה ה-21 שוק המוניות בישראל מתחיל לעבור למוניות היברידיות מתוצרת טויוטה, מרצדס, יונדאי וסיטרואן.
טויוטה אוריס.
היסטוריה > המוניות בתרבות הישראלית

נהגי מוניות שימשו מעין ברומטר של "ההמונים" ומה הם חושבים על המצב. עיתונאים ואנשי ציבור נהגו לפרסם מונולוגים וציטוטים של נהגי מוניות.
בשנות ה-90 שודרה בטלוויזיה הסדרה "המונה דופק" בבימויו של יקי יושע, על חייו של נהג מונית תל אביבי.
"המונה דופק" – הוא ביטוי סלנג ישראלי המציין תנועה כספית קבועה, או עלייה עקבית של מחיר בסכום כסף מוגדר. על פי הסופר שלומי רוזנפלד מקור הביטוי הוא במונה המכני שהותקן במוניות בשנות ה-60. כל קפיצה של מספר במונה השמיעה נקישה שהכריזה על המחיר העולה בהתמדה לאורך כל הנסיעה במונית.
נהגים עצמאים, תחנות מוניות ואפליקציות מוניות

מראשית קיומו של ענף המוניות בישראל, חלק מן הנהגים התארגנו להקמת עסק משותף הנקרא תחנת מוניות וחלק העדיפו לעבוד עצמאית (כלומר ללא תחנה) בכך שאספו נוסעים באופן מזדמן. עם השנים נושא תחנת מוניות הוסדר בחוק וכל תחנה קיבלה מרשות מקומית אישור למיקומה ולמקומות חנייה פרטיים לנהגיה. בכל תחנה - סדרן המנתב את ההזמנות וקובע את חלוקתן לנהגים הקשורים לתחנה.
בין נהגי תחנות לבין נהגים עצמאיים שררה מתיחות קבועה ונהגי התחנות התלוננו כי מתחריהם העצמאיים גובים מחירים מופקעים, גוזלים את פרנסתם ומוציאים שם רע לענף; כך למשל בשנות ה-50 וה-60 נהגים עצמאים היו נוהגים לנסות לאסוף נוסעים מתחנות אוטובוסים ולא אחת הדבר גרם לקטטה בהתערבות המשטרה[דרוש מקור].
מאז עידן אפליקציות הזמנת מונית חלק מן התחנות התייתרו ונסגרו או מוזגו לתוך חברות המפעילות שירות נהיגה שיתופית דרך אפליקציות או קריאה לנהג מונית עצמאי דרך אפליקציה המיועדת לנהגים עצמאיים.
אפליקציות לדוגמה: גט טקסי (באנגלית שם החברה הוא Gett), יאנגו (באנגלית: Yango), רקסי rexi.
אתר להזמנת מוניות לנתב"ג לדוגמה מוניות הדרך המהירה באנגלית way taxi גם אפליקציה להזמנת מוניות.
מונה ותעריף

מחיר נסיעה במונית בישראל נקבע בדרך כלל לפי מונה, או מחושב מראש לפי אפליקציה או נקבע בהסכם בעל פה בין הנוסע לנהג; מחיר נסיעה תמיד אמור להיות תואם לתעריף או סביר ביחס לתעריף שמנהיג משרד התחבורה; בשנת 2019 הנהיג שר התחבורה דאז בצלאל סמוטריץ' רפורמה לפיה המחיר נסיעה תמיד יהיה מחושב מראש באופן אובייקטיבי שאינו תלוי בנהג או בנוסע והנוסע יוכל להסכים למחיר זה או להתמקח עליו עם הנהג, או לדרוש הפעלת מונה במקום זאת.
על פי החוק הישראלי כל נהג מונית חייב להפעיל מונה אם נוסע מעוניין בכך ואם לא ייעשה כן ניתן להתלונן עליו דרך טופס מקוון באתר משרד התחבורה אליו יש לצרף את מספר הרישוי של מכונית המונית (אשר מופיע על לוחית רישוי בחלקיה הקדמי והאחורי של המונית) למשל כתמונה, וכן פרטים נוספים כנדרש בטופס.
רכישת והפעלת מונית בישראל

מכונית הנרכשת להתמרתה למונית בישראל פטורה מתשלום מיסי יבוא באופן חלקי[דרושה הבהרה]. מוניות מצוידות בסימונים שונים המזהים אותן ואת בעליהן. כמו: שלט מואר ומדבקה הנושאת את מספר הרישיון.
לרכישת מונית בישראל (או רכב שיותמר למונית בהנחת מס) נדרש רישיון נהג מונית אשר כל בעל רישיון רכב רשאי להוציא בהתאם לדרישות החוק. למרות זאת, מי שנוהג את המונית בפועל לא צריך להיות הבעלים שלה, ואז עולה השאלה אם הוא עובד שכיר של בעל המונית.
ענף המוניות בישראל נתון בפיקוח משרד התחבורה, הקובע הוראות שונות הנוגעות לענף. בין היתר קובע המשרד את מספר המוניות, תעריפי הנסיעה, מספר התחנות, וכן מפעיל יחידות אכיפה. עוד נקבעו במשך השנים חובות וזכויות לנהגים ולנוסעים.
ראו גם

מוניות שירות בישראל
מספר ירוק
Gett
מרכבה (אגודה)
לקריאה נוספת

שלומי רוזנפלד, "פטרושקה" (2013).
צבי שטאל, תולדות התחבורה הציבורית בארץ ישראל בראי כרטיסי הנסיעה, הוצאת ירון גולן, 1995
עידו סולומון, נהגי מוניות מעדיפים לעבוד ב"שחור" - והכבישים מוצפים בנהגים שאינם מומחים, באתר TheMarker‏, 9 בדצמבר 2010
הערות שוליים

↑  טל גלעדי, ‏התחביב של הנהג שלך הוא: הישרדות כלכלית, באתר ‏מאקו‏, 30 במאי 2018
↑  Facebook, www.facebook.com
↑  "מכוניות בדולארים של הסוכנות", "הארץ", 29.10.1947
↑  "שר התחבורה קיבל המלצות הוועדה להסדר ענף המוניות", "הארץ", 30.8.1967
↑  הסיפור של כלמוביל
↑  אודי עציון‏, מהפך בשוק המוניות: סקודה עקפה את טויוטה, באתר וואלה, 19 ביוני 2023
↑  ראו המונה דופק
↑  הרשות הארצית לתחבורה ציבורית: מוניות- מידע לנהג ולנוסע
↑  ראו את פסק דינו של בית הדין הארצי לעבודה, בע"ע 9941-10-22, יעקב שרביט - יוסף בן דוד; ניתן ביום 18.10.2023.
תחנת "מוניות גמל" בפתח מבנה גמנסיה הרצליה, תל אביב 1914
נהג המונית אברהם פטרושקה בשנות ה-60 עם מוניתו הצבועה בפס צהוב. מתוך הספר "פטרושקה" מאת שלומי רוזנפלד
מונית בישראל עם סטיקרים שמצהירים שהנהג לא עובד עם גט נתב"ג
דבי הרשמן

| --- | --- |

 לידה:  27 במרץ 1958 (בת 66) 
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה, אנתרופולוגיה, אוצרות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  מוזיאון ארץ ישראל  מגדל דוד 
 פרסים והוקרה:  אות הבוגר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 2018
 
דבי הרשמן (נולדה ב-27 במרץ 1958) היא ארכאולוגית ואנתרופולוגית, חוקרת ואוצרת. כיהנה כסמנכ"לית ואוצרת ראשית של מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב בשנים 2016–2023, כאוצרת בכירה של התרבויות הקדומות במוזיאון ישראל בשנים 1997–2016, וכאוצרת מגדל דוד מוזיאון ירושלים בשנים 1991–1996. מחקריה ותערוכותיה מוקדשים לתחום התמחותה, דת ופולחן, בהם: 'אלילות מקומיות', 'בראשית', 'פנים אל פנים – המסכות העתיקות בעולם', והתערוכה הבינלאומית 'אמנות מכשפת'.
במקביל לפעילותה האקדמית והאמנותית היא עוסקת גם בתיעוד, שימור והצגת מורשת תרבותית.
תחילת חייה והשכלה

דבי הרשמן היא בתו של האדריכל סלו הרשמן. בשירותה הצבאי שירתה בממר"ם.
בשנת 1983 השלימה תואר בוגר בהצטיינות יתרה, במחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ובשנת 1992 השלימה תואר מוסמך בהצטיינות יתרה במחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 2006 הוענק לה תואר דוקטור בארכאולוגיה ואנתרופולוגיה בנושא: ראשית הדתות בארץ ישראל, במכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2018 הוענק לה אות בוגר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב על תרומתה לשימור מורשת תרבותית בארץ ובעולם. להלן ציטוטים מאות ההוקרה: ”מתוך הוקרה לאוצרת מובילה ומוערכת במוזיאונים החשובים בארץ, על תרומתה המשמעותית לשימור מורשת תרבותית בישראל ומחוצה לה; בהערכה לחוקרת בתחומי אמנות הדת והפולחן, על שהרחיבה את הידע בעבודתה המקורית על ראשית הדתות בארץ ישראל; שבעשייתה רבת החשיבות מנגישה לקהל הרחב את התרבויות וההיסטוריה הקדומים ומעשירה את חיי הרוח של כל אדם באשר הוא.”.
קריירה

בשנים 1986–1990 שימשה כמנחה ארכאולוגית לחברה להגנת הטבע.
בשנים 1991–1998 הרשמן הייתה האוצרת של מוזיאון מגדל דוד בירושלים. במסגרת זו הייתה אחראית על האתר הארכאולוגי, הקימה את הגלריה לתערוכות מתחלפות וגיבשה את התפיסה המוזיאלית שלה כמקום מפגש רב-תרבותי.
בשנים 1997–2016 עבדה כאוצרת בכירה לתרבויות קדומות במוזיאון ישראל, ירושלים. במסגרת תפקידה היא ניהלה את אוספי התרבויות הקדומות, ויצרה תערוכות מהאוספים הנדירים. בין התערוכות המרכזיות שאצרה, נכללות "תערוכת "בראשית" שהציגה את ראשית הדתות בארץ ישראל, והתערוכה "פנים אל פנים, המסכות העתיקות בעולם", קבוצה נדירה של מסכות אבן פרהיסטוריות, שנוצרו בקהילות החקלאים הקדומים בהרי יהודה, במדבר יהודה ובשוליו, בתקופה הנאוליתית, לפני 9,000 שנה. תערוכה זו, פרי עשר שנות מחקר של הרשמן ועמיתיה, נבחרה בשנת 2014 על ידי כתב העת The Art Newspaper כאחת הטובות בעולם באותה שנה. היא השתתפה בפרויקט Google Art Project ואצרה את תערוכת הקבע של הציוויליזציות הראשונות במסגרת פרויקט ההתחדשות של מוזיאון ישראל למאה ה-21.
בשנים 2016–2023 שימשה סמנכ"לית ואוצרת ראשית במוז"א - מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב. היא עסקה בניהול האמנותי והאקדמי של המוזיאון הרב-תחומי, המציג תרבות חומרית בעבר ובהווה. במסגרת עבודתה יצרה את החזון האמנותי המחודש של המוזיאון שהעניק לו הקשר עכשווי בישראל ובעולם. היא עסקה בתכנון תערוכות בנושאים ארכאולוגיה, אתנוגרפיה, אמנויות, אמנות, צילום ותיעוד. בשנת 2020 הייתה ממייסדי הביאנלה לאומנויות ועיצוב תל אביב, ניהלה את הביאנלה השנייה בשנת 2023, יזמה את העונה הבינלאומית כמחווה לתל אביב כעיר עולם בשנים בשנים 2021–2022 וארגנה שיתופי פעולה עם המוסדות האקדמיים, משרד החוץ, מוזיאונים, גלריות, אמנים, אוצרים וחוקרים ברחבי העולם.
בשנים 1993–2000, במקביל לעבודתה במוזיאונים בארץ, הרשמן הייתה יועצת תרבותית, כאוצרת-יועצת לדלאי לאמה והממשלה הטיבטית הגולה במסגרת התכנית להקמת מוזיאון טיבטי The Tibet Museum במקום מושבם בדרמסאלה, הודו.
בשנים 1990–1995 הרשמן הייתה חברת מערכת בכתב העת "ארכאולוגיה".
בשנים 1989–2016 הייתה כתבת וחברת מערכת במגזין "מסע אחר".
בשנים 2015–2016 הייתה עורכת שותפה בכתב העת Israel Museum Studies in Archaeology.
תערוכות ופרסומים נבחרים > תערוכות

1994 אלילות מקומיות, החיפוש אחר דמות האישה האלוהית בתרבות, מהעבר ועד להווה. פרויקט ישראלי לשנת האישה הבינלאומית. הגלריה לתערוכות מתחלפות, מוזיאון מגדל דוד.
1997 האמנים הראשונים, יצירות האמנות הקדומות בארץ ישראל זורות אור על מקורות התרבות, ומחוללות מהפכה בתולדות האמנות. הגלריה לתרבויות קדומות, מוזיאון ישראל.
2005 בראשית, 10,000 שנות פולחן ואמונה, תערוכה מיוחדת לרגל חגיגות שנת ה-40 של מוזיאון ישראל. ביתן וייסברוד לתערוכות, מוזיאון ישראל.
2010 בשחר התרבות, תערוכת הקבע המחודשת, מראשית תולדות הארץ ועד לציוויליזציות הראשונות, פרויקט ההתחדשות של מוזיאון ישראל. האגף לארכאולוגיה, מוזיאון ישראל, ירושלים.
2014 פנים אל פנים, קבוצה נדירה של מסכות אבן פרהיסטוריות הנחשבות מהדיקנאות העתיקות הידועות, באמצעות מחקר סגנוני ובדיקות ממדעי הטבע והמחשב, הסטטיסטיקה והרובוטיקה נחשף סיפורם של אוצרות עולמיים אלה. הוצגה באולם לתערוכות מתחלפות, האגף לארכאולוגיה, מוזיאון ישראל
2022 אמנות מכשפת, תערוכה בינלאומית שהציגה אמנים עכשוויים בינלאומיים היוצרים בהשראת פולחנים ממגוון תרבויות, לצד יצירות נדירות של אמנות אתנוגרפית וארכאולוגית. הוצגה באולם התערוכות המרכזי, ביתן רוטשילד, במסגרת העונה הבינלאומית של מוז"א, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב.
תערוכות ופרסומים נבחרים > ספרים

הרשמן, ד. עורכת, 1994. "אלילות מקומיות, מאלות קדמוניות ועד לנשים המיתולוגיות של ימינו". הוצאת מגדל דוד, ירושלים.
2014. "פנים אל פנים – המסכות העתיקות בעולם". בהוצאת מוזיאון ישראל, ירושלים.
2022. "אמנות מכשפת". בהוצאת מוז"א, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב.
הערות שוליים

1 2 3 4   "הארץ", אוצרת ראשית חדשה למוזיאון ארץ ישראל: ד"ר דבי הרשמן, באתר הארץ, 22 בנובמבר 2016
1 2 3   דבי הרשמן, ברשת החברתית LinkedIn
↑  אות הבוגר 2018, באתר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
1 2  תערוכת בראשית באתר מוזיאון ישראל
1 2  פנים אל פנים – המסכות העתיקות בעולם, באתר מוזיאון ישראל
↑  Debby Hershman, ‏Face to Face: The Oldest Masks in the World, באתר Academia.edu
↑  Debby Hershman, ‏In Our Own Image, באתר Academia.edu
↑  The Art Newspaper, April 2014
1 2  Google grants virtual tour of Israel Museum, The Times of Israel, ‏4 באפריל 2012
↑  אוצרת ראשית וסמנכ"לית חדשה במוזיאון ארץ ישראל, באתר ערב רב, ‏21 בנובמבר 2016
↑  עילית מינמר, התערוכה "גוף ראשון. טבע שני" היא אירוע מרגש ליצירה המקומית, באתר כלכליסט, 17 ביוני 2020
↑   גלעד מלצר, אני כבר מחכה לתערוכה הבאה במוזיאון הזה, באתר הארץ, 26 באוגוסט 2020
↑  הביאנלה לאומנויות ולעיצוב – חשיפה ראשונה, באתר מוזיאון ארץ ישראל, ‏17 באוגוסט 2020
↑  דבי הרשמן, ‏העולם השתנה. הביאנלה גם. אמנים, עכשיו תורכם לפנות אלינו, באתר "Time Out ישראל", 23 בינואר 2022
↑  דבי לוזיה, הביאנלה לאומנויות ולעיצוב, תל-אביב 2023, באתר ארטלוג, ‏31 במרץ 2023
↑  About Us - Tibet Museum, Tibet Museum, ‏6 בפברואר 2018
↑  ראיון וכתבות ד"ר דבי הרשמן, מסע אחר
↑  גיליון מס. 8 של כתב העת Israel Museum Studies in Archaeology ז'ורנל לארכאולוגיה של מוזיאון הארץ בירושלים
↑  דבי הרשמן מונתה לסמנכ"לית ואוצרת ראשית של מוזיאון ארץ ישראל, באתר מגזין פורטפוליו, ‏21 בנובמבר 2016
↑  תערוכת האמנים הראשונים באתר מוזיאון ישראל
↑   ענת מרטקוביץ, עכבר העיר, הן כאן כדי להישאר: תצוגות הקבע שחבל לפספס, באתר הארץ, 25 בינואר 2014
↑  אודות התערוכה "פנים אל פנים"
↑   משה גלעד, המסכות העתיקות ביותר בעולם מגיעות למוזיאון ישראל, באתר הארץ, 9 במרץ 2014
↑  הספר "פנים אל פנים" באתר גוגל ספרים
↑  אמנות מכשפת - מוזיאון ארץ ישראל, באתר מוזיאון ארץ ישראל, ‏29 במאי 2023
↑  Art of Enchantment, Eretz Israel Museum, ‏22 ביוני 2023
↑  ליאת ארלט סידס, מכושפת. מכושפת. מכושפת., באתר ערב רב, ‏16 בנובמבר 2022
↑  הספר אלילות מקומיות באתר האחים גרין
↑  Face to Face: The Oldest Masks in the World
↑  אודות הספר והתערוכה אמנות מכשפת
דבי הרשמן - תערוכת פנים אל פנים המסכות העתיקות בעולם מוזיאון ישראל
לינדה ג'קסון

| --- | --- |

ג'קסון בתערוכת הרכב של פריז, 2018
 לידה:  1959 (בת 66 בערך) קובנטרי, אנגליה
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, צרפת 
 השכלה:  אוניברסיטת ווריק  בית ספר לעסקים ווריק 
 מעסיק:  קבוצת PSA, סטלנטיס 
 תפקיד:  מנכ"לית פיג'ו (2021–)   מנכ"לית סיטרואן (2014–2020)
 
לינדה ג'קסון (באנגלית: Linda Jackson) (נולדה ב-1959) היא אשת עסקים אנגלייה, המשמשת כמנכ"לית יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו. בין השנים 2014–2020 שימשה כמנכ"לית סיטרואן.
קריירה

ג'קסון נולדה וגלה בקובנטרי, אנגליה. בשנת 1977 החלה לעבוד במשרה זמנית כפקידה במחלקת החשבונאות של חברת יגואר. בהמשך אותה שנה עברה לעבוד במחלקת החשבונאות בקבוצת MG רובר. במהלך עבודתה בחברה מימנה רובר את לימודיה לתואר שני במנהל עסקים (EMBA)‏ באוניברסיטת ווריק אותו למדה בלימודי ערב. היא הועסקה במספר משרות בתחומי הכספים והמכירות בחברה לפני שמונתה בשנת 1998 למנהלת הכספים של רובר בצרפת. היא מונתה למנהלת הפעילות בצרפת בשנת 2000 ובשנת 2004 מונתה למנהלת הכספים הראשית באירופה.
בשנת 2005 עזבה את רובר ועברה לעבוד כמנהלת כספים בחברת סיטרואן. כעבור ארבע שנים מונתה למנהלת הכספים של סיטרואן בצרפת. בשנת 2010 מונתה למנהלת הפעילות של סיטרואן בבריטניה ואירלנד. בשנת 2014 מונתה למנכ"לית סיטרואן. בשנת 2020 הוחלפה בתפקיד על ידי וינסנט קובי, ששימש כסגנה.
בינואר 2021, כחלק מהתהליך הארגוני שהוביל להקמת תאגיד סטלנטיס, מונתה למנכ"לית פיג'ו.
הערות שוליים

↑  Mystery Monday: Citroën Global CEO Linda Jackson discusses life in the driving seat, Goodwood.com, 5 September 2016
↑  How an EMBA fuelled Linda Jackson’s drive to become Citroën CEO, Financial Times, 11 October 2016
↑  רועי צוקרמן, אישה בראש סיטרואן - לראשונה ב-95 שנים, באתר ynet, 8 במאי 2014
↑  Citroen and DS get new bosses in PSA reshuffle, Autocar.co.uk, 15 January 2020
↑  Management structure of 14-brand Stellantis company detailed, Autocar.co.uk, 19 January 2021
אלומות

| --- | --- |


מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: עמק הירדן
גובה ממוצע: ‎30 מטר
תאריך ייסוד: 1947
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
מוצא המייסדים: ישראל, דרום אמריקה
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 493 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת עמק בית שאן מוגדלת) אלומות(למפת עמק בית שאן רגילה) אלומות(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אלומות(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אלומות32°42′25″N 35°32′47″E﻿ / ﻿32.7068644430896°N 35.5463714349883°E﻿ / 32.7068644430896; 35.5463714349883  heמפת היישובים של מועצה אזורית עמק הירדן באדום - אלומות בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10
http://e-mymuseum-alumot.com
אלומות הוא קיבוץ המשתייך למועצה אזורית עמק הירדן. הוא ממוקם בגובה 30 מטר מעל גובה פני הים וצופה אל עמק הירדן והכנרת ממזרח ואל בקעת יבנאל ממערב.
אוהלי קבוצת אלומות מול בית גולדמן (מייסד אחוזת פוריה)
חברי קבוצת אלומות ליד צריף בפוריה
חדר האוכל של קבוצת אלומות בפוריה
הגרעין המייסד בוחר לקבוצה את השם "אלומות"
ילדי אלומות עם המטפלת זהבה צורף
חדר האוכל ב-2016
השנים הראשונות של קבוצת אלומות

בשנת 1937 הוקם במוסד החינוכי בן שמן, גרעין של ילידי הארץ, חניכים מתנועת הנוער העובד. הגרעין התארגן כקבוצה להתיישבות ובתאריך 1 במאי 1937, השתכנה הקבוצה במחנה שהוקם במושבה זכרון יעקב. במהלך שהותם במקום התאספו חברי הקבוצה על גבעה ובחרו לקבוצתם את השם: אלומות. חברי הקבוצה עבדו כפועלים אצל איכרי המושבה וכמו כן, הקבוצה חכרה 100 דונם לעיבוד פלחה והוקם משק עזר קטן שכלל עופות ויונים.
בסתיו 1940, הקבוצה עלתה לפוריה והתמקמה בבניינים הישנים וההרוסים של האחוזה. פיק"א הבטיחה לבנות עבור הקבוצה נקודת יישוב חדשה. לא הושקעו מאמצים לשיפור המקום, כי ברור היה שזו נקודה ארעית, והקיבוץ יעבור למקום קבע מסודר. הקבוצה קיבלה 3000 דונם לעיבוד חקלאי, וחלק מהחברים עבדו כשכירים ביישובי הסביבה ובעבודת בנייה עבור המשטרה הבריטית. המציאות במקום הייתה קשה מאד: גם בחורף השני לא היה בית מגורים שלם שיכול לשמש כמחסה מהגשם והיה חוסר בתנאים בסיסיים - שירותים, מקלחת ומחסן בגדים. כן לא היה מקום לאחסון תבואה חקלאית וחוסר בכלים חקלאיים. בנוסף היו קשיים רבים שמקורם היה ביחסי אנוש לא תקינים. במטרה לשפר את המצב, נקלט במקום גרעין "גבע" בשנת 1942 שבין חבריו היה שמעון פרס. שלוש שנים מאוחר יותר, הקבוצה הקימה מפעל קטן לעיבוד צמר כבשים, הוקמו צריפים למגורים, הוקמו בתי הבראה בצפת ובטבריה שהעסיקו 14 עובדים. בתי ההבראה שימשו מקור פרנסה עיקרי, אבל הלכידות החברתית נפגעה מכיוון שהעובדים שהו זמן רב מחוץ לקיבוץ והתרגלו לתנאי שיכון משופרים וכן קיבלו כספים לכיסוי ההוצאות למחיה מחוץ לקיבוץ. בנובמבר 1946 עברה הקבוצה ליישוב הקבע שלה, ליד ביתניה עילית, במרחק 2 קילומטרים מדרום לאחוזה.
קבוצת אלומות ביישוב הקבע > פעילות משקית וחברתית

העלייה על הקרקע נחגגה בטקס שאליו הוזמנו מנהיגים מהיישוב ותושבי האזור והעיתונים פרסמו דברי הערכה ושבחים לקבוצה ולחברת פיק"א שבנתה את היישוב. אתגר הקמת המשק בנקודת הקבע עורר בקבוצה כוחות סמויים והוקם משק חקלאי גדול. הקבוצה קיבלה 2,700 דונם, ודרשה תוספת קרקע. הקרן הקיימת הציעה לאלומות לקבל 350 דונם, שהוחכרו זמנית לקבוצת כנרת. אך קבוצת כנרת התנגדה בתוקף לוותר על האדמה וגם יוסף וייץ שהציג בפני קבוצת כנרת את מצוקת אלומות, לא הצליח לשכנע את קבוצת כנרת לעזור לקיבוץ השכן. לבסוף סוכם על העברה זמנית של אלף דונם מיבנאל לאלומות. חלק מאדמות הקיבוץ היו באיכות נמוכה, כך שאי אפשר היה לגדל בה לגידולים חקלאיים ריווחיים. גם מי ההשקיה היו מאוד מצומצמים והקיבוץ ביצע פרויקט לשאיבת והובלת מים מואדי פיג'אס. ההוצאות על המשאבות והנחת הצינורות היו גבוהות מאוד אך נביעת המים הייתה דלה ולא ענתה על הצרכים, כך שפרויקט זה הכניס את הקיבוץ לחובות מתמשכים. חברת הקיבוץ ניהלה את עדר הבקר והפכה אותה לרפת מצטיינת. בשנת הפרוק, הרפת של אלומות זכתה במקום הראשון מהרפתות של עמק הירדן ושלישית בהישגים הארציים.
קבוצת אלומות ביישוב הקבע > קשיים חברתיים וכלכליים

כשנה לאחר טקס העלייה על הקרקע התקבלה החלטת האו"ם לחלוקת הארץ ולהקמתה של מדינת ישראל. במלחמת העצמאות מתוך 120 חברים התגייסו לצה"ל 68 חברים ונפלו שבעה חברים. אחרי המלחמה חזרו לקבוצה ארבעה חברים בלבד. מבין העוזבים נשארו רבים בצבא הקבע ובמשרדי הממשלה. עזיבה המונית זו התווספה לעזיבות קודמות, כאשר מפברואר 1945 עד נובמבר 1946 עזבו 47 חברים. 30 עולים שנקלטו עד 1948 שיפרו במקצת את המאזן הדמוגרפי, אולם תהליכי העזיבה ועוצמתם פגעו במרקם ובחוסן החברתי. חברים נוספים, יצאו לתפקידים שונים בתנועה הקיבוצית ובמשרדי הממשלה. כך הקיבוץ הצטמק במספר חבריו ואיבד את חלק ממנהיגיו הטבעיים, שהגיעו לקיבוץ רק בסופי שבוע. חברים שעבדו בקיבוץ, טענו שעסקנים אלה מנהלים כל השבוע את התנועה ובשבתות רוצים לנהל את הקיבוץ ומביטים על חבריהם כעושים את העבודות השחורות.
בשנות החמישים הראשונות היה שיפור במצב הכלכלי המשק גדל אך האוכלוסייה הצטמצמה. הוטל עומס רב על החברים, וכדי להתמודד עם החוסר בכוח-אדם נעשו מאמצים לקליטת גרעינים חדשים. הגרעין הראשון היה של יוצאי עדן שקיבלו הכשרה בקריית ענבים. להכשרת חברי הגרעין נדרשה השקעה רבה בהדרכה ובעבודה, אך הגרעין עסק רוב הזמן באימונים צבאיים ומרבית חבריו עזבו את הקיבוץ עם תום השרות הצבאי. גרעין נוסף, גרעין "יסעור", היה מתוכנן להגיע אבל חברי הגרעין העדיפו ללכת לקיבוץ גזר. בשנת 1954 נקלט ביישוב גרעין "נבטים" ובמשך כמחצית השנה הורגשה הקלה בעבודה וגם העזיבות פחתו. החברים הוותיקים עשו מאמצים רבים לקליטת חברי הגרעין בענפי המשק ובוועדות השונות. אולם חברי הגרעין מתחו ביקורת על חוסר שוויון והתחמקות מעבודה של החברים הוותיקים, ומרבית חברי הגרעין עזבו את אלומות. תהליך עזיבת חברים נמשך ובשנת 1954 היו בקיבוץ 61 חברים בלבד. בעלון הפנימי חברים כתבו על הקשיים: "לא מעט שנאה שוררת בתוכנו", "עלבונות והשמצות", "החברים כורעים תחת העול", "היו רק כישלונות ואכזבות בקליטת קבוצות חדשות", "צפויה סכנה לעצם הקיום". בשנת 1955 חלה הידרדרות קשה בתחום הכלכלי: הקבוצה חדלה לשלם חובות, שירותים שונים של חברת החשמל, קופת-חולים, ארגון קניות אזורי – נפסקו והתחדשו והתקבלו איומים בהפסקה מוחלטת של שירותים אלה. בעלי החיים לא קיבלו אספקה והתקבלו עשרות תביעות משפטיות מבעלי חובות.
נציגי הקיבוץ פנו לתנועה הקיבוצית בבקשה להביא לסגירת הקיבוץ. בשנת 1957 נעשה ניסיון נוסף, קבוצת "נגוהות" יחד עם חברת נוער עולה "איל" הצטרפה לקיבוץ. תוך תקופה קצרה התברר שפער גדול בין המייסדים שעברו את גיל 40 לבין צעירים בני 20 אינו מאפשר מיזוג. בהמשך הגיעו גרעינים נוספים: "אלעד", "מיצד", "יהב". אך גם אלו לא השתלבו בקיבוץ.
קבוצת אלומות ביישוב הקבע > סוף הדרך

חברי קיבוץ אלומות לא הצליחו לנהל את הקיבוץ. המצב באלומות היה ידוע במזכירות האיחוד שדנה בנושא וניסתה ללא הצלחה, לשכך את היריבות הפנימית ולהחזיר לקבוצה את יכולתה לפעול. בחורף 1967 הוחלט במזכירות האיחוד "לפזר את ותיקי אלומות ולמצוא חבורה צעירה להמשך החיים הקיבוציים באלומות". ההחלטה הפתיעה את חברי הקיבוץ, על אף הקשיים שחוו. באספת חירום שדנה במצב שנוצר, חברי הקיבוץ דרשו לנסות שוב להחיות את הקיבוץ וטענו על "יחס בלתי אוהד של מזכירות האיחוד" כלפי הקבוצה ואף פנו למזכירויות של קיבוצי האזור שהבטיחו לגייס כמה חברים מכל יישוב שישתלבו בעבודה ובחברה בקיבוץ אלומות. הציבור בקיבוצי האזור לא נענה לבקשה, והתקבלה החלטה סופית לפרוק הקיבוץ. דבר ההחלטה נמסר לקיבוץ במכתבה של סנטה יוספטל מזכירת איחוד הקבוצות והקיבוצים בתאריך 25 במרץ 1968. במכתב זה מובטח לחברים שיבקשו, להיקלט ביישובים אחרים. אולם, קיבוצי האזור לא נענו לבקשה לקלוט את ותיקי הקיבוץ. פיצוי לחברים התקבל בעזרת יעקב ברומברג מהוועד הפועל אשר מונה לבורר לעניינים הכספיים של חברי הקיבוץ. הפיצוי נקבע לפי שנות ותק ולפי מספר הילדים וגיל הילדים. אלחנן ישי, שהיה חבר אלומות וסגן מנהל מפעל "מבט" של התעשייה האווירית, סידר עבודה במפעלי התעשייה האווירית ל-12 חברים מאלומות. הוא דאג גם לדיור ופנה ביוזמתו לשיכון עובדים ביהוד ובאור יהודה שם נקלטו חברי אלומות.
פירוק אלומות המשיך להטריד את איחוד הקיבוצים והקבוצות, את קיבוצי עמק הירדן ואת חברי אלומות-לשעבר ובני משפחותיהם. "ועדת אלומות בעמק הירדן" ליקטה חומר על פרשת פירוקה של אלומות והפיקה אותו בחוברת "עלי אלומות". בחוברת אין פסיקת-דין אלא רק עדויות של חברים שונים.
הדילמות המוסריות והקיבוציות שהתעוררו בעקבות פרוק הקיבוץ

לראשונה בתולדות התנועה הקיבוצית הוחלט לפרק קבוצה ותיקה המכילה בקרבה שלושה דורות. קבוצה של שבעים חברים שלא העלו בדעתם לנטוש את היישוב אף על פי שהיו ספקות להמשך קיומה ללא מתן פתרון לקשיים. לראשונה בתולדות התנועה הקיבוצית, הקיבוצים הגדולים באזור קיבלו החלטה לבצע פעולות עזרה ולגייס חברים ותיקים לעזרת אלומות, אך נחלו כישלון בביצוע ההחלטה. לאחר שההחלטה לבוא לעזרת אלומות לא מומשה, והתנועה החליטה סופית לפרק את הקיבוץ, סירבו קיבוצי האזור לקלוט לתוכם חברים ותיקים בעלי אידאולוגיה קיבוצית, שביקשו להמשיך בחיי קיבוץ. נוצרה סיטואציה של אובדן אמון, כי השכנות והערבות ההדדית הקיבוצית, מצווים על היחלצות לסיוע ואילו האנוכיות והאדישות כלפי הזולת, עלולים גם להשפיע על חיי הקיבוצים המבוססים ולפגוע בערכי השיתוף והאחריות ההדדית. האכזבה היא גם מכך שבתוך הקיבוצים לא התעורר ניסיון ספונטני של חברים מהשורה או של אישים בעלי ניסיון בפעילות ציבורית, לפעול למען הצלת הקיבוץ. הכאב של חברי אלומות התעצם מהעובדה שלא רק הקיבוץ פורק אלא נדרש מהחברים לעזוב את בתיהם. הכאב הרב והדילמות המוסריות שהתעוררו בפרוק אלומות, השפיעו על החלטות דומות שהתקבלו בשנים הבאות. ביישובים נוספים שפורקו בתנועה הקיבוצית: האון וכפר חיטים, לא נדרשו החברים לעזוב את המקום, אלא התקבלו הסדרים רק לגבי פרוק המערכת השיתופית והחזרת אמצעי הייצור לכיסוי החובות הכספיים.
יישוב מחדש של הקיבוץ

הגבעה אוכלסה מחדש ב-1969 על ידי עולים מארגנטינה שאליהם הצטרפו בני הארץ. ענפי תעסוקה עיקריים: רפת (נמצאת במושב יהונתן), דיר, לול, גידולי שדה. בשנת 2006 הוקמה בקיבוץ חוות בריאות והתחדשות בשם מצפה אלומות, המתמקדת בתזונה נכונה ובריאה, ובקשר בין גוף לנפש. בשנת 2020 הוקמה חנות ירקות אורגנית.