stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גד קינר
חייו ופועלו

גד קינר נולד בתל אביב בשם גד אברהם קיסינגר, למשפחה יוצאת גרמניה. הוא למד בבית הספר היסודי "המרכז" (תל-חי) ובתיכון עירוני א'. במהלך לימודיו בתיכון החל לשחק בו זמנית בחוג הדרמטי בבית הספר, בתיאטרון הנוער "שחרית", ובחוג שהקים במרכז ביכורי העיתים. שירת בצה"ל בשנים 1965–1968 והיה חבר בלהקת גייסות השריון ובתיאטרון צה"ל. לאחר שירותו הצבאי הצטרף לקברט הסאטירי "את ואני והמלחמה הבאה" של חנוך לוין, שהיה בלתי מוכר באותה עת. במקביל לקריירת המשחק שלו החל קינר בלימודיו האקדמיים באוניברסיטת תל אביב, בחוג לאמנות התיאטרון ובחוג לתורת הספרות הכללית. במהלך השנים לימד בבית הספר למשחק בית צבי, בסמינר הקיבוצים ובסמינר אורנים. כמו כן לימד וריכז את מגמת התיאטרון בבית הספר לאמנויות ע"ש תלמה ילין.
קינר כיהן כפרופסור חבר בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, וכראש החוג לתיאטרון, ומרכז לימודי הכתיבה, הבימוי והדרמטורגיה. משמש מרצה מן החוץ בחוג ללימודי התיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים ופרופסור אורח במכון למדע התיאטרון של אוניברסיטת מינכן. היה חבר ההנהלה האמנותית, דרמטורג ומנהל המחלקה החינוכית של תיאטרון החאן הירושלמי בשנים 1982–1984, התיאטרון הקאמרי בשנים 1984–1993, ותיאטרון הבימה בשנים 1993–2005. שימש כמנהל אמנותי של רוב פסטיבלי ה"דו אמן" בקאמרי ובהבימה ושל פסטיבלי התיאטרונטו הישראלי והבינלאומי.
קינר עורך מאז 1998, יחד עם ד"ר חיים נגיד, את כתב העת "תיאטרון: רבעון לתיאטרון עכשווי", ושימש עורך אורח של גיליון כתב-העת Theatre Research International שהוקדש לדרמטורגיה. הוא מכהן כמזכ"ל הסניף הישראלי של ארגון התיאטרון הבינלאומי.
החל לפרסם שירים בהיותו תלמיד בתיכון בעיתון מעריב לנוער. במרוצת השנים פורסמו שיריו בעיתון 77, גג, עלי-שיח, הליקון, מאזנים, קשת החדשה, סלון הדחויים ובמוספים הספרותיים בעיתונים היומיים. עד כה ראו אור כשלושה ספרי שירה פרי עטו. בראשית דרכו חיבר קינר מחזות ותסכיתי רדיו, וביניהם "המגדל הנוטה אל צידו", שזכה בפרס "קול ישראל", תורגם למספר שפות ושודר בארצות שונות.
גד קינר תרגם מחזות רבים מגרמנית, משוודית ומנורווגית, שפות שלמד כדי לתרגם את יצירותיו של הנריק איבסן. הוא הופיע בכמה סרטי קולנוע ועל גבי במות התיאטרון.
ב-2008 זכה קינר בתואר כבוד מידי מלך נורווגיה, הראלד החמישי, על תרומתו לקידום המחזאות הנורווגית בישראל.
ב-2010 חתם על מכתב מחאה שנוי-במחלוקת, ובו הצהיר כי יסרב להופיע בעיר אריאל, המצויה מעבר לקו הירוק: "ברגע שניתן את חסותנו בשתיקה או במעשה להפרדה הזו שקיימת כל השנים בחבירה לאזור שאינו שייך לישראל ונמצא תחת שלטון כיבוש צבאי, אנו מביעים עמדה פוליטית שמצדדת בכיבוש ובהתנחלויות, ולזה איננו מוכנים". מכתב זה עורר סערה וגרף ביקורות עזות מכמה קצוות הקשת הפוליטית והתרבותית בישראל.
ספרי שירה שכתב

באבן הזאת זורמים מים (תל אביב: ספריית פרוזה עיתונספרות, 1978)
חייך הקליניים: שירים (תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ט 1989)
דגימת נשימה: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2000)
הפרעת קשב: שירים (תל אביב: ספרא, 2009)
בפגיית התכלת השמיימית (תל אביב: ספרא, 2015)
סלפי (תל אביב, ספרא, 2018)
בסיכון גבוה (תל אביב, ספרא 2020)
היונה משתוקקת למבול (תל אביב, כתב ווב, 2024)
ספרי עיון שכתב וערך

דרמה גרמנית חדשה: תקצירים: פרשנות: נתונים, בחירה, עיבוד וניתוח: גד קינר. תל אביב: גד קינר בתמיכת מכון גתה - מרכז התרבות הגרמני, 1984
הקאמרי: תיאטרון של זמן ומקום. תל אביב: אוניברסיטת תל אביב. הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ, 1999
מחזות מאת ג'ורג' טבורי, מבוא ועריכה: שמעון לוי וגד קינר. תל אביב: אוניברסיטת תל אביב. הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ, החוג לאמנות התיאטרון, 2004
עיונים בתיאטרון, מאת שוש אביגל; עורכים: שמעון לוי וגד קינר; תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ, 2005
תרגומים

רוחות מאת הנריק איבסן: תרגם והוסיף מבוא והערות גד קינר; תל אביב: אור-עם, 1983
בית בובות מאת הנריק איבסן: תרגם והוסיף מבוא גד קינר; תל אביב: אור-עם, 1983
יון גבריאל בורקמן מאת הנריק איבסן; מנורווגית: גד קינר, רמת-גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי" בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, 1987. עלה ב"הבימה" ב-1988
ברווז הפרא מאת הנריק איבסן, עלה בתיאטרון באר שבע, 1987
האב מאת אוגוסט סטרינדברג. רמת-גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, 1989
איולף הקטן מאת הנריק איבסן; עברית גד קינר; מהד’ 2 (מהד' א' ב-1984). רמת-גן: מרכז ישראלי לדרמה, ליד "בית צבי", בית-הספר לאמנות הבמה והקולנוע, 1991
תמונות מחיי נישואין מאת אינגמר ברגמן, תרגום של המחזה שיצר ברגמן במקור כסדרת טלוויזיה, "צווותא", 1991
החיילים מאת יעקב מיכאל ריינהולד לנץ; מגרמנית: גד קינר; רמת-גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי"-בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, 1991
הדה גאבלר: מחזה בארבע מערכות, מאת הנריק איבסן; מנורווגית: גד קינר; תל אביב: תיאטרון "הבימה", 1994
הקונטרבאס מחזה מונולוג במערכה אחת, מאת: פטריק זיסקינד; מגרמנית גד קינר, הוצאה לאור מודן, 1996
דגימת נשימה: שירים, מאת גד קינר; ערכה: לאה שניר; תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2000
ברווז הפרא, הנריק איבסן; תרגום ראשון מנורווגית: גד קינר רמת-אביב, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 2003
האישה מן הים: מחזה בחמש מערכות (1888), מאת הנריק איבסן. רמת-גן: בית צבי - בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה; בית צבי - בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה, 2004
מחזה חלום, מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג; תרגום משוודית: גד קינר; תל אביב: אור-עם, 2004
מישל דה גלדרודה, מחזות, נוסח עברי: משה לזר; בעריכת שמעון לוי, גד קינר, ועדנה שביט; תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ, החוג לאמנות התיאטרון, 2005
העלמה יוליה מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג, בשם "מדמואזל ז'ולי", עלה בתיאטרון גשר ב-2001, ובתיאטרון תמונע ב-2011
דרקון הזהב מאת רולנד שימלפפניג, עלה בתיאטרון תמונע ב-2019
תפקידים ראשיים בתיאטראות

קורנט (הצגת-יחיד בגרמנית שהוקלטה לרדיו ברלין וקול ישראל)
פסק דין (הצגת יחיד, תיאטרון בית הובן)
ד"ר פאוסטוס (הבימה)
נשי וינדזור העליזות (הבימה)
הבעל הנצחי (הבימה) - הצגה על פי ספרו של דוסטויבסקי,  הבעל הנצחי
לא בגלל הזכרונות (הבימה),
אכזר מכל המלך (תיאטרון חיפה)
המתאבד (תיאטרון חיפה)
יובל (תיאטרון החאן)
פריישוץ (האופרה הישראלית החדשה)
מחכים לגודו (תיאטרון צוותא, 1974)
יומן נוכחות (תיאטרון צוותא, 1976)
משחק (תיאטרון צוותא)
הרופא וגרושתו, פרנהיים (תיאטרון המרתף, 1970)
די, בן אדם (תיאטרון הספרייה)
את ואני והמלחמה הבאה (תיאטרון אוניברסיטת תל אביב)
המלך ליר (תיאטרון אוניברסיטת תל אביב)
"1948" (תיאטרון תמונע, 2015)
"האם יש מקקים בישראל" (מאת: ניסים אלוני, צוותא, 2018)
סרטים וסדרות בהם השתתף

מקרה אישה, 1969
הגלולה, 1972
אדם, 1973
מבצע יונתן, 1977
דיזנגוף 99, 1979
אנשים במיל, 1984
אלכס חולה אהבה, 1986
עניין של זמן, 1992
מחפשת בעל על ארבע, 1993
קפה עם לימון, 1994
איש החשמל, 2003
הבורר, 2009
טקסי דרייבר, 2010
רמזור, 2011
הערת שוליים, 2011
מתים לרגע, 2017
טרנינג, 2018
צומת מילר, 2019
פלמח, 2022
איסט סייד, 2023
לקריאה נוספת

גד קינר, נוקטורנו מודרטו לבית פרוסטטה, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 351–352, הוצאת כרמל, 2017
הערות שוליים

↑  גיורא מנור, מגדל השן הנוטה על צידו, על המשמר, 10 במאי 1972
↑  חוה נובק, המגדל הנוטה על צידו - הקיבוץ או היחיד?, דבר, 13 באפריל 1972
↑  ציפי שוחט, תואר כבוד נורווגי לפרופ' גד קינר, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2008
↑  ביקורות וסקירות:
ירון אביטוב, "מסתורין אסוציאטיבי מסקרן", באתר סלונט, 13 בספטמבר 2018
משה גרנות, "מתקפת שירה", עיתון 77, גיליון 403. עמ' 18, אוקטובר-נובמבר 2018
"סלפי", באתר "אותיות", 3 בדצמבר 2018
 יותם ראובני, "סלפי" של גד קינר קיסינגר: השיר הוא הסלפי שכולם רודפים אחריו כיום, באתר הארץ, 6 בדצמבר 2018

אורציון ברתנא שירה שאחרי שירת נתן זך ולפני מלאך המוות. סלונט. 25 באוקטובר 2020
רבקה מיכאלי, "סלפי של משוררים", רדיו ללא הפסקה, 21 בדצמבר 2018
גבריאל מוקד, "ללא כבלי חרוז ומשקל: 'סלפי' של גד קינר", באתר "יקום תרבות", 7 באפריל 2019
↑  ביקורות וסקירות:
דורון בראונשטיין, "בסיכון גבוה" מאת גד קינר קיסינגר: רב-קסם, מקורי עד מאוד, כתוב לתפארת, בבלוג "חי תרבות", 23 בספטמבר 2020
זיוה שמיר, לנגן בחליל כפול קנה: עיון ב"הפרעות קשב" – ספר שיריו החדש של גד קינר, גג 23, 2010, באתר מב"ע - מחקרים בספרות עברית
↑  יואב איתמר, מנוח לכף רגלה, באתר יקום תרבות, ‏13.8.2025
↑  שוש אביגל, הצגה חדשה - אי־היכולת לאהוב, חדשות, 3 במרץ 1988
↑  יוסי עוזרד, בכורה - סמליות שהזדקנה, חדשות, 30 בדצמבר 1987
↑  יוסי עוזרד, ביקורת הצגה - איפה המיתר שפקע, חדשות, 15 בינואר 1987
שרית פוקס, תשוקה אינה אהבה, מעריב, 5 בדצמבר 1986
↑  תמונות מחיי נישואין, חדשות, 31 במאי 1991
↑  נילי ברקן, ‏חסרה את הדבר היחיד שיעניק לה חיים, באתר גלובס, 25 בספטמבר 2001
ללא רגש אמיתי, באתר הארץ, 14 בספטמבר 2001
↑  מיכאל הנדלזלץ, העלמה והמשרת, באתר הארץ, 9 ביוני 2011
↑   חגי חיטרון, "דרקון הזהב": מהצגות האופרה הכי טובות שהועלו כאן בשנים האחרונות, באתר הארץ, 30 במאי 2019
↑  מיכל סנונית, תרבות - אמנות: מחכים לגודו, על המשמר, 6 במרץ 1974
↑  זאב רב-נוף, מונדי מפגין נוכחות, דבר, 3 בנובמבר 1976
↑  סטפאן גלברט, סיפורי ש״י עגנון הומחזו בשביל "המרתף", על המשמר, 5 בנובמבר 1970
↑   תמר רותם, המופע "1948": להשתחרר ממלחמת השחרור, באתר הארץ, 2 בפברואר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296268105171  PLWABN: 9810684572005606  BIBSYS: 9010120  BNE: XX5553983  BnF: cb16272319h (data)  GND: 1148978410  ISNI: 0000 0001 1877 8521  LCCN: n89134234  MusicBrainz: 680350a9-d308-46d0-9f51-049a67ec25ed  NTA: 29654115X  SUDOC: 234891173  VIAF: 72983998   WorldCat (עם VIAF): 72983998
חלה

ערך זה עוסק בסוג של לחם. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  לחם
 מטבח:  המטבח היהודי 
 מוצא:  ספרד
 מרכיבים עיקריים:  מים, קמח, ביצים
 ברכתו:  המוציא
 
חַלָּה היא לחם קלוע שאוכלים יהודים באופן מסורתי בשבת וחג (חוץ מפסח, שבו לא אוכלים חמץ). בעבר הייתה החלה מנהג של יהודי אירופה בלבד. החלה פופולרית בתרבויות נוספות ברחבי העולם.
מקור השם

החלה במקורות אינה סוג של לחם, אלא היא כמות ממנת בצק העשוי ממיני דגנים. "חלה" מופיעה בתורה בשני הקשרים עיקריים: הציווי להקריב חלות שונות בבית המקדש ומצוות הפרשת חלה.
החלה בתורה יכולה להיעשות בכל צורה, כולל חלת מצה: ”וּמִסַּל הַמַּצּוֹת אֲשֶׁר לִפְנֵי ה' לָקַח חַלַּת מַצָּה אַחַת וְחַלַּת לֶחֶם שֶׁמֶן אַחַת וְרָקִיק אֶחָד” (ויקרא, ח', כ"ו). אזכור נוסף של חלת הלחם מופיע בספר שמואל ב' (פרק ו', פסוק י"ט): ”וַיְחַלֵּק לְכָל הָעָם לְכָל הֲמוֹן יִשְׂרָאֵל לְמֵאִישׁ וְעַד אִשָּׁה לְאִישׁ חַלַּת לֶחֶם אַחַת”.
כמו כן, ישנה מצווה "להפריש חלה", כלומר להפריש חלק מתוך הבצק, ולתת אותו לכהן על מנת שיאכל אותו בטהרה. החלה מורמת כתרומת מנחה לכהנים בבית המקדש. הציווי מופיע בספר במדבר: ”רֵאשִׁית עֲרִסֹתֵכֶם חַלָּה תָּרִימוּ תְרוּמָה, כִּתְרוּמַת גֹּרֶן כֵּן תָּרִימוּ אֹתָהּ” (ט"ו, כ'). המצווה נוגעת לכל עיסת בצק העשויה מאחד מחמשת מיני דגן: חיטה, שעורה, כסמין, שיפון ושיבולת-שועל. מאז שחרב בית המקדש, אין מפרישים חלה כמנחה, אלא באופן סמלי מפרישים חלק קטן כזית, ושורפים אותו.
הרמ"א מציין מנהג: "נוהגין ללוש כדי שיעור חלה בבית, לעשות מהם לחמים לבצוע עליהם בשבת ויום טוב, והוא מכבוד שבת ויום טוב, ואין לשנות". הלחם הביתי שנאפה בבית היה שונה מהלחם מהמאפייה, במרכיביו שכללו בדרך כלל תוספות כדי להעשיר את הלחם וגם בצורתו החגיגית לכבוד השבת. הלחם המיוחד שנאפה באופן מסורתי לכבוד שבת נקרא "חלה" בגלל הפרשת החלה שנהגו לעשות בערב שבת מאותה העיסה.
המקור האטימולוגי של המילה אינו לגמרי ברור. אליעזר בן-יהודה מציין שיש האומרים שמקורו משורש ח.ל.ל., ויש האומרים שמקורו מהשורש בן שני העיצורים: ח.ל. = מתוק (בערבית המילה חלווה – ממתק). חלת הדבש תומכת בגרסה המתוקה יותר, אם כי יכול שעניינה גם הוא מהחללים בהן הדבורים מאחסנות את הדבש, ומאכסנות את הביצים. ארנסט קליין, לשונאי קנדי מביא גרסה נוספת, שחלה היא לחם מחורר (דוגמת מצות לפסח), ושהחללים המנוקבים נותנים לו את ייחודו.
בתרבויות העולם

אף על פי שחלה נחשבת למאכל יהודי-אירופי, היא גם לחם מסורתי בכמה מדינות באירופה, למשל בהונגריה, בדרום אפריקה לדוגמה החלה נקראת קיתקה (kitke) גם היום, ואף זכתה לפופולריות בקרב חלק מערביי ישראל ותושביה המוסלמים.
בצק החלה קיים גם במסורת האפייה האירופית. בצרפת הוא חלק ממשפחת מאפי הוינוואזרי. בין החלות המוכרות בעולם: ואנוצ'קה בצ'כוסלובקיה, הפקרנץ וצופף בגרמניה ושווייץ, פולה בפינלנד, הוסקה (Houska) בצ'כיה, מונפלסרל (Mohnflesserl) באוסטריה, וצורקי (Tsoureki) בארמניה.
בתרבויות העולם > בתרבות היהודית

בשבת מצווה על יהודי לאכול שלוש ארוחות. לפי ההלכה היהודית, ארוחה נחשבת לכזאת רק אם יש בה כזית לחם. ומאחר ויש חיוב לברך בשבת על לחם כשהוא שלם - "לחם משנה" - שתי לחמים - זכר למן, שאיסופו בימי שישי במדבר היה כפול משאר הימים, על מנת שיספיק לשבת - נוהגים לברך שני על חלות. הברכה על חלה היא, כמו על כל לחם, "המוציא לחם מן הארץ".
יש שנהגו לברך על שנים עשר חלות על פי הקבלה ומשם נולדה 'חלת שנים עשר' שהיא חלה המורכבת משנים עשר חליות קטנת יותר.
בישראל משווקת החלה בעיקר לקראת סוף השבוע בימי שישי ונפוצה בגרסה פשוטה, עם תוספות שונות ובגדלים שונים. את החלה בצורתה הקלועה הביאו ארצה יהודים מארצות אשכנז, ולא הייתה מוכרת בצפון אפריקה. עדיין החלה נפוצה בארץ בקרב יהודים מכל התפוצות, בערבי חג ובליל שבת.
סגנונות חלה

ישנם מגוון מתכונים לאפיית חלה, חלקם מבוססים על בצק שמרים. מתכונים מסורתיים מכילים קמח לבן, ביצים, שומן וסוכר. תוספות אלו הן שגורמות לחלה להיות בעלת מרקם רך ועשיר. מתכונים מודרניים מכילים קמח מלא, קמח שיבולת-שועל או קמח כוסמת, ודבש או מולסה במקום סוכר.
קולעים את העיסה לצמה טרם האפייה. ניתן לקשט את החלה בחלמון ביצה כדי להעניק לה ברק. כמו כן, יש הנוהגים לעטר בזרעוני פרג או שומשום, המסמלים את המן שנתן ה' לבני ישראל במדבר.[דרוש מקור]
בהיסטוריה היהודית החלה נראתה בצורות שונות ולאו דווקא בצורתה המקובלת כיום, למשל, ביהדות גרמניה נהגו ליצור חלה כלחם רגיל רק בתוספת פס מגולגל מעליו ויש שעושים חלה העשויה משנים עשר חלות קטנות יותר על פי הקבלה.
חלות מיוחדות

תשרי: בראש השנה יש שמוסיפים צימוקים לעיסה, וקולעים חלה עגולה, שמסמלת את מעגל השנה. יש המוסיפים צורת סולם בראש החלה, המסמל את רצונם שתפילותיהם יעלו השמימה כמו על סולם. כמו כן, מראש השנה ועד סוכות נוהגים לטבול את החלה בדבש.
אייר: בשבת שאחרי חג הפסח, שבה מברכים את חודש אייר, יש הנוהגים להכין חלה בצורת מפתח או לנעוץ בתוכה מפתח כסגולה לפרנסה טובה.
שבת פרשת נח: בשבת זאת בה קוראים על הקשת בענן שהוצגה לנח עם יציאתו מהתיבה יש הנוהגים להכין חלה קלועה צבעונית בצבעי הקשת.
הערות שוליים

↑  ללוש כדי עיסה (פירוש רש"י)
↑  מילון בן יהודה
↑  A Comprehensive Etymological Dictionary of the Hebrew Language for Readers of English (1987)
↑   ניר חסון, לשבור את הצום כמו יהודים: חלות שישי הפכו למצרך מבוקש ברמדאן, באתר הארץ, 22 ביוני 2016
↑  דבורה צוף, ליד נהר המיין
↑  מנהג י"ב חלות מקורו?, באתר אוצר החוכמה
↑  והשבוע: כך תכינו חלה לשבת בגווני הקשת,  באתר כיפה, 11 באוקטובר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549404605171  LCCN: sh2005003149 
קליעת חלה מקמח מלא
אברהם אבולניק מנהל מאפיית "עין בר" בעינת בודק את החלות האפויות, שנות ה-60
חלה בהשראת מתכון יהודי-אנדלוסי עתיק, מעוטרת בעלי ורדים
חלת מפתח
ברוך פוזנר

ערך זה עוסק באביו של רבי שניאור זלמן מלאדי; גיבור ספר הזכרונות. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־18 האיחוד הפולני-ליטאי ויטבסק, האיחוד הפולני-ליטאי 
 פטירה:  6 באוקטובר 1791 ח' בתשרי תקנ"ב המלוכה ההבסבורגית סעליש, ממלכת הונגריה ההבסבורגית
 כינוי:  ר' ברוך
 מקום קבורה:  אוקראינה וינוהרדיב, אוקראינה
 מדינה:  האיחוד הפולני-ליטאי 
 תקופת הפעילות:  ?–1791 
 השתייכות:  חסידות
 תחומי עיסוק:  בצעירותו: שואב מים, חוטב עצים, שומר, בנאי בבגרותו: מלמד
 רבותיו:  הבעל שם טוב
 בת זוג:  רבקה
 אב:  אברהם (שניאור זלמן / קדיש)
 אם:  רחל פוזנר
 צאצאים:  שניאור זלמן מלאדי  יהודה לייב מינוביץ'  מרדכי פוזנר  משה  לאה (שרה) קאזיק
 מספר צאצאים:  5
 חותנים:  אברהם
 חתנים:  ישראל קאזיק
 
ישראל ברוך פוזנר (ביידיש: פוזנער; ידוע בכינוי ר' ברוך; נפטר ב-6 באוקטובר 1791) היה מחסידי הבעל שם טוב. אביו של רבי שניאור זלמן מלאדי ושל הרב יהודה לייב מינוביץ'. גיבור ספר הזכרונות מאת יוסף יצחק שניאורסון.
ביוגרפיה

ישראל ברוך פוזנר נולד לאב תלמיד חכם ששימש כ"מלמד", ולאמו רחל. משפחתו באה במקור מהעיר פוזנן שבפולין שם נולדה בתם הגדולה דבורה לאה. הוריו עזבו את המקום עקב התפשטות תנועת ההשכלה היהודית באזור. הוא נקרא על שם סבו מצד אמו, שכונה "ברוך הבטלן" עקב פרישותו מענייני העולם ודבקותו ברוחניות. בספר הזכרונות נכתב כי ברוך היה ילד בריא והתפתח יפה מבחינה גופנית ונפשית, וכי אביו נהג לטייל עמו על גדות נהר הדווינה והשדות, שם התגברה אצל ברוך האהבה לטבע והתשוקה להתבודדות.
על פי האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון, ברוך נולד בעיר ויטבסק שבבלארוס שהייתה תחת שלטון האיחוד הפולני-ליטאי, בעוד שלפי הסופר מרדכי טייטלבוים הוא נולד בחבל גליציה.
בנוגע לשם אביו, מספר מקורות מציינים את השם אברהם או קדיש, בעוד יוסף יצחק שניאורסון ואחרים מציינים את השם שניאור זלמן. המצבה המיוחסת לברוך תומכת בטענה כי שם אביו היה אברהם, וכן מכתב ההרשמה של בנו לחברה קדישא של ליוזנה.
כשהיה ישראל ברוך בן ארבע, מסר אותו אביו ללימודים תורניים אצל ה"מלמד", שם היה חריג בשל גילו הצעיר. כעבור שנה, לאחר שרכש בקיאות בחלקים גדולים מספר התנ"ך, מסרו אביו למלמד אחר על מנת שילמדו תלמוד בבלי, וכשהגיע לגיל שבע צרפו אביו לכיתת הלימוד שלו עצמו כשגם שם למד לצד חבריו ללימודים הגדולים ממנו.
בהגיעו לגיל בר מצווה ברוך כבר היה בקיא במספר סדרי משנה, ידע בעל פה מספר מסכתות מן התלמוד הבבלי, והיה מסוגל ללמוד סוגיות תלמודיות בכוחות עצמו. בשל כך איפשר לו אביו ללמוד לבד והסתפק בהנחיות כלליות וקביעת סדר הלימוד שלו, בעוד ברוך היה לומד לבדו.
ביוגרפיה > התייתמות ונדודים

כשהגיע לגיל 14 חלתה אמו במחלת הקדחת ומתה כעבור מספר חודשים, וכעבור חצי שנה מת גם אביו מאותה מחלה. ברוך ואחותו עברו להתגורר בבית דודתם פריידא ובעלה קדיש ששכן בעיר. כעבור תקופה, הודיע ישראל ברוך לפריידא וקדיש על החלטתו לעבור למקום בו יוכל ללמוד תורה בצורה מעמיקה והחל בנדודיו על פני ערים ועיירות בסביבת ויטבסק. כאשר משה, אביו של שלמה זלמן, שמע על מות בנו, הוא שלח שליח אל ויטבסק על מנת להביאם אל ביתו אך באותה עת, הנער ברוך כבר עזב את העיר.
נדודיו של ברוך ארכו במשך 3 שנים, ובכל מקום אליו הגיע, נכנס קודם אל בית המדרש על מנת ללמוד. הוא סירב ליהנות מהטבות הקהילות היהודיות שיועדו ללומדים ולמחייתו נהג לעבוד בעבודות מזדמנות כגון חוטב עצים, שואב מים או כעוזר לסוחרים ביום השוק.
כשהיה בן 17 הגיע ברוך לעיירה ליוזנה, שם התיישב בבית המדרש ולמד בוקר ולילה תוך שהוא משתמש בחסכונות שצבר על מנת לממן את מחייתו. בתקופה זו נהג לסייע לשמש בית המדרש בעבודות הניקיון והתחזוקה של המקום תוך שהוא מסרב לקבל ממנו תמורה כספית.
ביוגרפיה > חזרה לליוזנה ונישואים

לאחר תקופה בה חי חיי דוחק ולאחר שחסכונותיו החלו להיגמר, התיידד ברוך עם גנן בשם אברהם שהציע לו בתמורה למקום מגורים, מזון וכסף לסייע לו בעבודת הגינון וכן לשמש כשומר בפרדס. בניסן של אותה שנה עזב ברוך את ליוזנה, כשבחג הפסח שהה בדוברומיסל ולאחר מכן המשיך לויטבסק, שם הצטרף לישיבה בה היה גיסו, יוסף יצחק, אחד מראשיה בעוד שלמחיתו עסק ברוך בבניה. בקיץ של אותה שנה הגיע אברהם אל ויטבסק והציע לברוך את בתו רבקה לאישה, ברוך הסכים להצעה בתנאי שאברהם יבנה לו ולאשתו בית, שלא יינתן לו נדוניה או מתנות נישואים ושהוא ואשתו יתפרנסו בעצמם וללא עזרתו של אברהם. לבקשת אחותו ודודתו של ברוך, אברהם העניק לחתנו חלקת אדמה באזור ליוזנה על מנת שיוכל לעסוק בגינון כפי שרצה.
בשנה שעברה בין השידוך לחתונה נשאר ברוך ללמוד בישיבה בויטבסק כפי שסוכם בשטר התנאים והמשיך לעבוד בעבודות בניה. בשנה זו החל גם ללמוד את ספרות המוסר.
לפי המסורת שסיפר יוסף יצחק שניאורסון, החופה התקיימה בתאריך י"ז באלול תק"ג (6 בספטמבר 1743) בעוד סעודת החתונה עצמה הייתה בי"ח באלול על פי בקשתו של ברוך. לפי אותה מסורת, לאחר שבמשך שנה לא הצליחו להביא ילד, נסעו הזוג אל הבעל שם טוב באלול תק"ד (1744) על מנת להתברך מפיו. הבעל שם טוב הבטיח לזוג כי בשנה הבאה, בתאריך י"ח באלול תק"ה, ייולד להם בן.
ביוגרפיה > הולדת בניו

ישנן כמה גרסאות לגבי תאריך הולדת בנו הבכור של ישראל ברוך, שניאור זלמן מלאדי. הביוגרף חיים מאיר היילמן נטה לקבוע את תאריך הלידה בי"ז בכסלו תק"ז (30 בנובמבר 1746), וכך גם ההיסטוריון עמנואל אטקס והסופר מרדכי טייטלבוים ציינו שנה זו. על פי המסורת שסיפר יוסף יצחק שניאורסון, שניאור זלמן נולד בתאריך י"ח באלול תק"ה (15 בספטמבר 1745), כך גם ציין האדמו"ר מנחם מנדל שניאורסון שהוסיף כי התיארוכים האחרים הם ככל הנראה תוצאה של הערכה שגויה. החוקר יהושע מונדשיין כתב שככל הנראה, שנת תק"ז היא "משנה ראשונה" ואחריה גם תק"ה וכי מעדות שניאור זלמן עצמו בעת מאסרו עולה שנולד בסביבות תק"ט. מספר מקורות מציינים כי הלידה קרתה בליוזנה, ברשימות מנחם מנדל שניאורסון צוין כי ספק נולד בליוזנה, ספק נולד בפוזנן, ובמגילת י"ט כסלו נאמר כי הוא נולד בסביבות ליוזנה וויטבסק.
על פי מספר מקורות, רוח הקודש נכנסה בברוך וקרא לבנו בשם "שניאור" המסמל שני אורות, אך יש המפקפקים בכך.
על פי יוסף יצחק שניאורסון, הבנים מרדכי ומשה נולדו לפני שניאור זלמן. אך ממקורות אחרים מובן כי הבן משה נולד לאחר אלול תקי"ח.
בן הזקונים של ישראל ברוך ורבקה היה יהודה לייב מינוביץ'. לדברי יוסף יצחק שניאורסון, בשם אביו רבי שלום דובער, יהודה לייב היה צעיר מאחיו שניאור זלמן בארבע שנים, ולפי זה נולד בערך בשנת תק"ט (1749) לפי המסורת הרווחת בקרב החסידים.
בניגוד למסורת המקובלת, קיים מקור המציין כי שניאור זלמן היה בן הזקונים במשפחה.
ביוגרפיה > אחרית ימיו והמעבר להונגריה

לאחר שהקים שניאור זלמן את חסידות חב"ד, נהג ישראל ברוך לבקרו כמה פעמים אך ביקש ממנו לא לחשוף את עובדת היותו אביו למעט פעם אחת.
על פי המסורת המקובלת, ישראל ברוך לא קיבל בעין יפה את העובדה שבנו הבכור חולק לו כבוד ועומד בפניו, משום שטען שאין זה ראוי שאדם ש"שכינה מדברת מתוך גרונו" יעמוד בפניו. לבסוף עזב ברוך את ליוזנה וחזר לנדודים, עד שהגיע לעיר וינוהרדיב (סעליש) שבממלכת הונגריה, שם נענה להצעה של אחד מהתושבים להתגורר בביתו. ברוך שימש כמלמד, בעוד תושבי המקום לא היו מודעים לזהות בניו.
על פי ההיסטוריון יקותיאל יהודה גרינוולד, ברוך עזב את אזור ויטבסק משום שלא ראה בעין יפה את התקרבות בניו לתנועת החסידות, ועבר להונגריה, היכן שעוד לא התפשטה תנועת החסידות, שם שימש כמלמד במוקצ'בו ולאחר מכן בוינוהרדיב.
ביוגרפיה > פטירתו

בניגוד לכל שאר המקורות, מיכאל פרומקין מציין בספרו כי ברוך נפטר בעת שבניו היו קטנים, אך חוקרים אחרים מציינים כי הדבר נכתב ללא בסיס.
על פי המסורת המקובלת, כשהגיע זמן פטירתו, שאלו אותו האם יש לו בנים כדי להודיע להם וענה להם ברוך כי 4 בנים יש לו, כולם רבנים ונמצאים במדינת רוסיה. לשניים צריך להודיע, לאחד מספיק רק לרמוז, והרביעי יודע כבר ואין צורך להודיע לו. מסורת אחרת טוענת כי ברוך ענה שיש לו בן אחד שאין צריך להודיע לו, ואותו בן יספר לשאר אחיו.
לאחר שנפטר בוינוהרדיב ב-6 באוקטובר 1791 (ח' בתשרי תקנ"ב), קברו אותו אנשי העיר בחלקה חשובה והחברה קדישא הקימו מצבה במקום. כשנודע לשניאור זלמן על פטירת אביו הוא שלח שליח שימסור כסף לאדם שאירח את אביו במשך השנים ולחברה קדישא על הוצאות המצבה. מרדכי טייטלבוים כתב כי ברוך נפטר בין תק"מ לתקנ"ה.
יחסו לתנועת החסידות

על פי המסורת, ישראל ברוך היה מחבורת הצדיקים הנסתרים ומתלמידי הבעל שם טוב, מייסד תנועת החסידות. ברשימות מנחם מנדל שניאורסון מצוין כי ברוך חשש מלהתיישב בליטא מכיוון שחברי הקהילה היהודית במקום התנגדו לבעל שם טוב.
יקותיאל יהודה גרינוולד כתב כי לאחר מותו של ברוך בא שניאור זלמן יחד עם עוד עשרה אנשים וביקש מחילה על גבי קבר אביו, ומוכיח מכך שברוך התנגד לתנועת החסידות בה הלכו בניו. שלמה אנגלרד הפריך טענה זו וכתב כי בקשת מחילה נהוגה בקרב בנים שלא יכלו להשתתף בהלוויית אביהם, וכן טענת גרינוולד מנוגדת למסורת המקובלת שברוך פגש את הבעל שם טוב.
זיהוי מצבתו ושמו המלא

במספר מקורות שונים הופיע נוסח מצבתו של ברוך עליה נכתב: ”איש תם וישר הרבני המ' והמופלג מ' ישראל ברוך ב"מ אברהם ז"ל, נפ' ח' לחדש תשרי שנ' תקנ"ב”.
החוקר דוד צבי הילמן פקפק בזיהוי המצבה והביא בתור ראיה כי בכתבי שניאור זלמן הוא מוכר רק בתור "ברוך" ללא שמו השני, כמו כן, שם אביו היה שניאור זלמן ולא אברהם, ובנוסף, הילמן טוען כי שלושה מנכדיו שנקראו על שמו היו בחיים בשנה זו ומכך מוכח שרבי ברוך נפטר לפני שנת תקנ"ב. הילמן מתערך את פטירת ברוך בין תקמ"ב לשנת תק"נ.
במבוא לספר אגרות קודש - אדמו"ר הזקן הביא העורך שלום דובער לוין בתגובה לטענות לגבי אמינות המציבה את עדותו של רבי ישעיה הורביץ ששמע מאביו על כך ששם אבי שניאור זלמן מלאדי היה "ישראל ברוך" ורק לאחר שנעשה תלמידו של ישראל בן אליעזר חדל מלהשתמש בשם "ישראל" מחשש לעבור על הלכת הרמב"ם "הקורא לרבו בשמו".
שלמה אנגלרד הביא גם עדויות מפי בני משפחתו של ברוך המציינים גם הם כי שמו היה "ישראל ברוך".
בנוגע לשם אביו של ברוך הביא לוין את שכתב חיים מאיר היילמאן בספר בית רבי שיש אומרים שאברהם היה שמו של ברוך. וגם הביא מכתב ההרשמה של שניאור זלמן שניאורסון לחברה קדישא של ליוזנה שם מכונה אביו בתור "ברוך בן אברהם".
בקשר לנכדיו של ברוך הקרואים על שמו בשנת תקנ"ב הוכיח לוין כי אלו לא היו נכדיו, וציין כי ידועים שלושה נכדים שנולדו בין תקמ"ט לשנת תקנ"א שלא נקראו על שם סבם, ומאידך שלושה נכדים אחרים אשר נולדו לאחר תקנ"ב וכן נקראו על שם סבם. מתוך כל זאת קובע לוין כי סביר להניח שזוהי מצבת ברוך, אביו של שניאור זלמן.
שלמה אנגלרד הוסיף כי אין די בטענות הילמן כדי להפריך את המסורת המושרשת בקרב יהודי וינוהרדיב ומלווה במעשיות ובסיפורים אשר רובם אושרו על ידי אדמו"רי חב"ד.
בעת חיבור אגרות קודש - אדמו"ר הזקן ביקש רבי מנחם מנדל שניאורסון מהעורכים למצוא תמונה ממצבת ישראל ברוך פוזנר ולהדפיסה כחלק מהמבוא לספר ובקשתו קוימה.
בשנת 2012 יצא לאור אגרות קודש - אדמו"ר הזקן במהדורה מחודשת ושולבה בו תמונה ברורה יותר של המצבה. בתשמ"ט נבנה אוהל על גבי קברו של ישראל ברוך.
בנוסף, קיימת מסורת כי ברוך ביקש מהחברה קדישא לפני מותו כי על מצבתו ייכתב רק ”ברוך” וכי כך היה. שלמה אנגלרד כותב כי על פי המצבה הידועה לנו, ייתכן שלא קיימו את בקשת ברוך, או שקיימו ושינו לאחר תקופה, אולי בעקבות בקשת בנו.
זיהוי מצבתו ושמו המלא > כינוי ושם משפחתו

בספרות חסידות חב"ד נהוג לכנותו בשם המקוצר, "ר' ברוך". על פי מרדכי טייטלבוים הוא היה ידוע בשמו ובשם אביו בלבד, בעוד מספר מקורות אחרים מציינים כי שם שם משפחתו היה פוזנר (במקור: פוזנער), על שם מקור מוצא משפחתו מהעיר פוזנן.
בנו מרדכי וצאצאיו המשיכו לשאת את שם משפחת פוזנר, בעוד בנו שניאור זלמן מכונה במסמכים ממשלתיים בתור "שניאור בורוכוביץ" על שמו של אביו.