stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפרטהייד
ניסיונות להפרדה מדינית

החל משנות ה-50 ניסתה ממשלת דרום אפריקה לקדם תוכנית הפרדה, שבמסגרתה יינתנו לאוכלוסייה השחורה שטחים ברחבי המדינה להקמת מדינות "עצמאיות", לפי חלוקה שבטית. הרעיון מאחורי התוכנית היה להוציא חלק ניכר מהאוכלוסייה השחורה מכלל ההגדרה של אזרחי דרום אפריקה, תוך מימוש, לכאורה, של שאיפותיהם לעצמאות ולריבונות במסגרת שטחי מולדתם השבטית-היסטורית. 10 "ארצות מולדת" (homelands) כאלה, כפי שקראה להם ממשלת דרום אפריקה, הוכרזו, והוחל בתהליך הדרגתי של מתן אוטונומיה מסוימת לחבלי ארץ אלה, לחלקם אף עצמאות מלאה. אך התוכנית הייתה בעייתית: השטחים שהוקצו ל"ארצות" אלה היו קטנים, שוליים, נעדרי תשתית כלכלית ואוצרות טבע, וחסרי רצף טריטוריאלי (לעיתים אותה "מדינה" הורכבה מ-7 מובלעות שונות). יתרה מכך, חלק ניכר מאלו שהוגדרו כאזרחי אותן ארצות מולדת כלל לא התגורר בשטחן, כי אם בצמוד לריכוזי האוכלוסייה הגדולים של דרום אפריקה ה"לבנה" – שם היו מקורות התעסוקה והפרנסה.
השחורים, וכן יתר העולם, סירבו לראות בשטחים אלה "ארצות מולדת" וכינו אותם בזלזול "בנטוסטנים" ("בנטו" – שבטי השחורים של דרום אפריקה, "סטן" – כסיומת שמן של מדינות מרכז אסיה). בפועל, למעט ממשלת דרום אפריקה, כמעט אף מדינה בעולם לא הכירה במדינות אלה. המדינות היחידות שקיימו יחסים מיוחדים עם הבנטוסטנים היו ישראל וטאיוואן. התוכנית, שהתגלגלה במשך כשלושה עשורים, נחלה בסופו של דבר כישלון חרוץ.
ההתייחסות הבינלאומית לאפרטהייד

בתחילתם היו חוקי האפרטהייד המשך ישיר והרחבה תחיקתית של מדיניות המשטרים הקולוניאליים האירופיים, כפי שנהגה במושבותיהם באפריקה וברחבי העולם, ואף דמו לשיטת ההפרדה הגזעית שהייתה נהוגה במדינות דרום ארצות הברית. ככאלה, לא גררו החוקים תגובה בינלאומית חריפה. החל משנות ה-60, עם קריסת הקולוניאליזם האירופי, עליית תנועות השחרור הלאומי ברחבי העולם השלישי וחקיקת חוק זכויות האזרח (1964) שביטל את ההפרדה הגזעית בארצות הברית, וכתוצאה מהתהודה העולמית שקיבלו אירועי טבח שארפוויל, החלה מדיניות האפרטהייד של ממשלת דרום אפריקה לספוג גינויים הולכים וגוברים מצדם של האו"ם ושל הקהילה הבינלאומית. בהדרגה מצאה עצמה דרום אפריקה מבודדת בשדה הבינלאומי. נגזרו עליה סנקציות כלכליות, אמברגו על מסחר בנשק, הרחקה ממוסדות בינלאומיים והחרמה באירועי תרבות וספורט. לחץ חיצוני זה, במקביל ללחץ פנימי מצדם של הרוב השחור ושל האופוזיציה הליברלית, נמשכו והתעצמו במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. המונח אפרטהייד, שמתחילה נטבע על ידי השלטון כמונח נייטרלי, תמים ולגיטימי לכאורה, הפך למילת גנאי נרדפת לגזענות שיטתית, לאפליה ממוסדת, ולשלטונו של מיעוט על רוב תוך התעלמות מזכויותיו הבסיסיות והטבעיות של הרוב.
ביוני 1976 פרצו מהומות בעיר השחורים סווטו שבפאתי יוהנסבורג. על רקע כוונת השלטונות להנחיל את שפת האפריקאנס של שלטון המיעוט הלבן כשפת לימוד בבתי הספר השחורים החלו המהומות בהפגנות תלמידים, אך במהרה התפתחו להתנגשויות אלימות עם המשטרה בכל ריכוזי השחורים ברחבי המדינה. למעלה מאלף איש קיפחו את חייהם באותן התנגשויות בין כוחות הביטחון למפגינים שחורים, ודעת הקהל העולמית נזעקה. רבים רואים באותן מהומות את נקודת המפנה, המציינת את תחילת התמוטטותו של האפרטהייד.
בשנת 1983 השתכנע הממשל הדרום אפריקאי להנהיג חוקה חדשה, שכללה שותפות חלקית ומוגבלת בשלטון לנציגי קבוצות לא-לבנות, בצד ביטול חלק מהחוקים המפלים והמשפילים. הוחלט להקים במקביל לפרלמנט הלבן גם פרלמנט לצבעונים ופרלמנט למיעוט ההודי הגדול. ההודים והצבעונים, שהבינו כי מדובר ברעיון של "הפרד ומשול" כדי לנטרל את השתתפותם במאבק נגד חוקי האפרטהייד, סירבו ברובם המכריע להשתתף בבחירות לפרלמנטים אלו, ורק 15 אחוז מהם הצביעו. בעולם המערבי עוררה פעולה זו גיחוך, ובקרב הרוב השחור נתפסה כמעליבה. בעקבות כישלונן של ההקלות לכאורה, פנו ממשלת דרום אפריקה והנשיא פיטר וילם בותה לדכא בקשיחות את כל גילויי המאבק. ב-1986 הוחרף המצב לכדי הכרזת "מצב חירום", תהליך שהוביל להגברת הסנקציות הבינלאומיות נגד דרום אפריקה, ולקריאה מצד קבוצות דתיות בעולם להחרמתה.
סוף האפרטהייד וחילופי השלטון

לאחר התפטרותו של בותה בשנת 1989 החליפו בתפקיד חברו למפלגת השלטון פרדריק וילם דה קלרק. ב-17 ביוני 1990 הפתיע פרדריק את דרום אפריקה ואת העולם כולו בהכריזו כי הוא מכיר בכך שמדיניות האפרטהייד נכשלה. הוא ביטל את יתר חוקי האפרטהייד המפלים ובראשם את חוק מרשם האוכלוסין, שהיווה בסיס להבדלה בין אזרחי דרום אפריקה. דה קלרק התיר מחדש את פעילותה של מפלגת "הקונגרס הלאומי האפריקאי" (ANC) כמו גם את פעילותן של תנועות פוליטיות אחרות, ושחרר מכלאו את מנהיג ה-ANC נלסון מנדלה. הוא גם פתח במגעים עם מנדלה לקראת קיום בחירות רב-גזעיות לראשונה במדינה, והעברה מסודרת ושקטה של השלטון לידי הרוב על בסיס דמוקרטיה אמיתית. על פעילותם זו זכו שניהם בפרס נובל לשלום לשנת 1993.
בשנת 1994 התקיימו הבחירות הדמוקרטיות הרב-גזעיות הראשונות בדרום אפריקה, בהן זכה הקונגרס הלאומי האפריקאי ברוב מוחץ. הנשיא הנבחר, נלסון מנדלה, ערך מחדש את חוקת המדינה והקים את ועדת האמת והפיוס. תפקידה של הוועדה היה לחקור ולהוקיע את עוולות משטר האפרטהייד תוך מתן חנינה ומחילה למבצעי מדיניות האפרטהייד, וזאת בתנאי שימסרו את כל האמת על מעשי המשטר הקודם ויביעו חרטה על מעשיהם, לתועלת הדורות הבאים.
יחסים בין-לאומיים בתקופת האפרטהייד

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. על בסיס הערך Foreign relations of South Africa during apartheid.
האפרטהייד והקהילה היהודית

ככלל, לא סבלה הקהילה היהודית הגדולה של דרום אפריקה מגזענות האפרטהייד. היהודים, ברובם יוצאי אירופה (ואף ה"מזרחיים" וכהי העור שביניהם), היו חלק אינטגרלי מהאוכלוסייה האנגלו-סקסית הגדולה במדינה, סווגו כ"לבנים" והיוו חלק מהאליטות החברתיות והכלכליות. עם זאת, מספר יוצא דופן של יהודים נמצא בין ראשי המתנגדים למשטר האפרטהייד - הן במסגרת החוק והן במחתרת. יהודים שעסקו באופן פעיל ב"מאבק", נעצרו ונשפטו - לא על רקע יהדותם, אלא בשל פעילותם הפוליטית. הקהילה היהודית הוקיעה באופן גורף ועקבי את היהודים שתמכו בקונגרס הלאומי האפריקאי, ובדרך כלל התייחסה אליהם כבוגדים.
בשנות ה-80, על רקע המתיחות הבין-גזעית והסנקציות הבינלאומיות, החל גל עזיבה גדול של יהודים. חלקם נימקו רשמית את הגירתם ב"התנגדות למשטר האפרטהייד", אך נראה כי רבים חשו את תחילת הקץ של ימי השלטון הלבן וחששו משלטון שחור, מושחת וקשה ללבנים, כמו במדינה השכנה זימבבואה, שבה המשיך המיעוט הלבן לסבול משלטונו של רוברט מוגאבה עוד עשרות שנים. זמן מה לאחר התבססות המשטר החדש בדרום אפריקה, נגוז החשש בקרב הקהילה היהודית מהידרדרות. בסוף השבוע שלפני הכתרתו, ב-7 במאי 1994, ביקר נלסון מנדלה בכנסייה, במסגד ובבית כנסת בקייפטאון, כביטוי לקיום יחסים תקינים עם המיעוט היהודי.
האפרטהייד והקהילה היהודית > אישים יהודים בולטים במאבק נגד האפרטהייד

הלן סוזמן - חברת פרלמנט יהודייה מהמפלגה הפרוגרסיבית, שהייתה הקול העקבי הבודד בפרלמנט נגד האפרטהייד, בתקופה שאופוזיציה כזאת לא הייתה פופולרית בקרב הלבנים. כמו כן, הייתה סוזמן חברת הפרלמנט היחידה שנפגשה עם מנדלה בכלאו.
יהודי ריבוניה - ב-11 ביולי 1963 נעצרו, ומאוחר יותר הועמדו לדין, 17 ראשי הקונגרס הלאומי האפריקאי, כולל נלסון מנדלה, בעת שתכננו לארגן מערכת גרילה נגד המשטר. אירוע זה נודע כ"משפט ריבוניה" (Rivonia Trial) על שם השכונה שבה ישבו. בין העצורים היו 5 לבנים - כולם יהודים: ארטור גולדרייך, ליונל (ראסטי) ברנסטיין, הילארד פיינשטיין, דניס גולדברג ובוב הפל. גולדרייך ורעייתו היו בעלי החווה שבה נתפסה הנהגת המאבק. צוות ההגנה כלל עורכי דין יהודים שהתמחו בזכויות האדם.
ג'ו האיום - מבחינת הקהילה היהודית, הדמות השנואה ביותר מקרב היהודים תומכי "המאבק" הייתה ג'ו סלובו, מנהיג הזרוע הצבאית של מפלגת הקונגרס הלאומי. סלובו נחשב באותם ימים לטרוריסט וכונה "ג'ו האיום".
רוני כתריאלס - חניך תנועת הנוער של בית"ר, שבעקבות הטבח בשארפוויל הצטרף לקונגרס האפריקאי, השתתף בפעילות טרוריסטית ומונה לימים לראש אגף המודיעין הצבאי. "תמיד הייתי יהודי גאה", אמר שנים אחר כך לעיתונאית נעמי לויצקי. כתריאלס העיד אחר כך כי כלוחם נאבק רבות מול מחזיקי נשק ישראלי. כתריאלס כתב את האוטוביוגרפיה "חמוש ומסוכן", ולימים שימש כסגן שר הביטחון בממשלת מנדלה.
רות פירסט - פעילה ובת זוגו של ג'ו סלובו. לאחר מעצר ממושך בתנאים קשים, הוגלתה פירסט מדרום אפריקה. היא נרצחה באמצעות מעטפת נפץ שנשלחה אליה למוזמביק מטעם משטרת דרא"פ.
הרב הראשי של דרום אפריקה לואיס יצחק רבינוביץ שביקר בחריפות את משטר האפרטהייד ואת היהודים התומכים בו. בשנת 1960 החליט לפרוש, ועלה לישראל ב-1961.
ג'רלנד לייסנר - נשיא מועצת שליחי הקהילות היהודיות. ב-1993 נלסון מנדלה הגיע לדבר בכנס השנתי של הוועד והודה להם על תרומתם במאבק נגד האפרטהייד. מנדלה אמר בנאומו "כל תושבי דרום אפריקה חייבים רבות לדוגמה שהציב מר ג'רלד ליסנר, נשיא מועצת שליחי הקהילות היהודיות בדרום אפריקה, במאבק נגד האפרטהייד"
לאחר סיום האפרטהייד, אותם אנשים שנודו הפכו ברובם לסמלים לאומיים ולמקור גאווה בעיני הקהילה היהודית.
ראו גם

נפרד אבל שווה
דמוקרטיה גזעית
גאווה לבנה
סווטו
בנטוסטן
היסטוריה של דרום אפריקה
טענות למדיניות אפרטהייד על ידי ישראל
ספורט בדרום-אפריקה בתקופת האפרטהייד
לקריאה נוספת

אלכסנדרה פולר, הילדים של נלסון מנדלה, נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, גיליון 145, יוני 2010
אדריאן פן־דיס, הארץ המובטחת: מסע בדרום אפריקה בשלהי האפרטהייד, תרגם מהולנדית: רן הכהן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014
הערות שוליים

↑  הטקסט של האמנה הבינלאומית בדבר דיכוי ועונש פשע האפרטהייד (ICSPCA)
↑  Jim Crow Laws באתר American Experience של PBS
↑  ראו לדוגמה נייר עמדה זה של ארגון בצלם
↑  Bill Freund, South Africa: The Union Years, 1910–1948 – Political and Economic Foundations, כרך 2, Cambridge: Cambridge University Press, 2011, Cambridge History of South Africa, עמ' 211–253, ISBN 978-0-521-86983-6
↑  הפרדס, חשון תשמ"ז, עמוד 23
↑  Naomi Chazan, Israel and Africa: Challanges for a new era, page 4, in Israel and Africa, Assessing the past envisioning the Future, May 2006
↑   בנג'מין פוגרונד, האפרטהייד והאמת, באתר הארץ, 20 בדצמבר 2013
↑  אבישי ברוורמן, מנדלה בראיון, 1998: בטוח שנתניהו רוצה שאבוא?, באתר ynet, 6 בדצמבר 2013
↑  "Ruth First: Williamson given amnesty," Independent Online (South Africa), 1 June 2000.
↑  דן פחטר, הרב הראשי של יוהאנסבורג מגנה בחריפות את מדיניות ה"אפרטהייד", דבר, 15 באפריל 1960
↑  גרשון הל, הרב הראשי מגנה "אפרטהייד", הַבֹּקֶר, 22 באפריל 1960
↑  הרב רבינוביץ פורש ועוזב את דרום אפריקה, הצופה, 8 במאי 1960
↑  ראשי הכמורה בדרום אפריקה משבחים את הרב רבינוביץ, הַבֹּקֶר, 18 באוקטובר 1961
↑  Nelson Mandela - Speeches - Address by Nelson Mandela at the opening of the 37th Congress of South African Jewish Board of Deputies, Johannesburg, www.mandela.gov.za
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294186805171  BnF: cb11998012n (data)  GND: 4002394-1  LCCN: sh85005905  NARA: 10640722  NDL: 00574822  NKC: ph114066 
שילוט בחוף הרחצה של דרבן, המגדיר את השימוש בקטע החוף ל"חברי קבוצת הגזע הלבן"
תחום המושב

מפת תחום המושב
תחום המושב (ברוסית: Черта оседлости, ביידיש: דער תּחום-המושבֿ נהגה: "דֶר תחוּם הַמוֹיְשֶׁב") היה כינויים של השטחים שיוחדו עבור יהודי האימפריה הרוסית בין 1791 למהפכה הרוסית 1917. שטחים אלה נרכשו לאחר שלוש חלוקות פולין-ליטא והתגוררה בהם אוכלוסייה יהודית גדולה, בניגוד לאזוריה הפנימיים של רוסיה שהיו כמעט ריקים מיהודים. שורת צווים ותקנות אסרה על היהודים המקומיים להגר לתוך רוסיה הישנה והגבילה אותם לשטחי "התחום". במפקד האוכלוסין שעשתה האימפריה הרוסית ב-1897 נמצאו בתחום המושב קרוב ל-4.5 מיליון יהודים, כ־10% מכלל אוכלוסייתו. מתוכם 1,895,815 באוקראינה, כמיליון בבלארוס, 1,267,165 בפולין, כ-400 אלף בליטא, 228,128 במולדובה של היום (בסרביה) ו-37,689 בלטביה (קורלנד). הם חיו ברובם בכפרים ובעיירות (שטעטל, או "שטעטלך") בתנאים קשים ובצפיפות מרובה, והתפרנסו בעיקר ממסחר ורוכלות.
גאוגרפיה

שטחי "תחום המושב" נגזרו כתוצאה מחלוקת פולין בשלהי המאה ה-18. בעקבות חלוקה זו, סיפחה רוסיה שטחים שהיו שייכים טרם החלוקה לממלכת פולין, אשר היו מאוכלסים ביהודים רבים. כמו כן, התווספו אל "תחום המושב" שטחי חאנות קרים שסופחה לרוסיה, אזורים בחוף הים השחור ואוקראינה הדרומית שגם בהם ישבו יהודים, ובסך הכול, השתרע התחום על שטח של כמיליון קמ"ר.
גבולות תחום המושב השתנו לעיתים קרובות, וכך גם ההיתרים בדבר מגורים בערים הגדולות או בכפרים שבתחומי "תחום המושב". שינויים אלה גררו עקירות וגירושים כואבים של יהודים. מרבית שטחי תחום המושב נמצאים כיום בתחומי המדינות אוקראינה, בלארוס, ליטא, לטביה, מולדובה ופולין.
דמוגרפיה

בשנת 1878, שטח 24 המחוזות של תחום המושב היה כמיליון קמ"ר. בתחום המושב התגוררו 26,014,458 תושבים, מהם 2,611,727 יהודים, מעל 10% מהאוכלוסייה. צפיפות האוכלוסין בתחום המושב עמד על 1,548 תושבים לכל פרסא מרובעת.
ראו גם

ההגבלות היהודיות
גזירת הקנטוניסטים
גזירת הלבוש
לקריאה נוספת

שמואל אטינגר, תולדות עם ישראל, ג: העת החדשה, תל אביב: הוצאת דביר, 1969, עמ' 22–102.
מרדכי זלקין, מרא דאתרא? רב וקהילה בתחום המושב, הוצאת מאגנס, 2017
הערות שוליים

↑  Pale of Settlement, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
↑  Modern Jewish History: The Pale of Settlement, בספרייה היהודית המקוונת (באנגלית)
↑  פרילוקי, הצפירה, 13 במאי 1879
המשך
↑  אבי וולף, ‏השטעטל זה לא מה שהיה פעם, השילוח, 11, ספטמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007473848705171  PLWABN: 9810643195405606  GND: 4700205-0
הגן האנוכיי

| --- | --- |

כריכת המהדורה העברית
 מידע כללי
 מאת:  ריצ'רד דוקינס 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ביולוגיה אבולוציונית
 נושא:  ביולוגיה אבולוציונית 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת אוניברסיטת אוקספורד 
 מקום הוצאה:  אנגליה 
 תאריך הוצאה:  באנגלית: 1976 בעברית: 1991
 מספר עמודים:  381
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת דביר
 תרגום:  עמנואל לוטם
 סדרה
 הספר הבא:  הפנוטיפ המורחב
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001178796
 
הגן האנוכיי (באנגלית: The Selfish Gene) הוא ספר מדע פופולרי פרי עטו של ריצ'רד דוקינס משנת 1976.
בספרו שוטח דוקינס, באופן שמתאים לקהל הרחב, את תאוריית האבולוציה המתרכזת בגנים – תפיסה שלפיה יש לבחון את האבולוציה ברמת הגן, ולא ברמת האורגניזם היחיד או קבוצת האורגניזמים. השקפה זו, התואמת את השקפת עולמו הכללית של דוקינס, מבוטאת בדבריו במבוא הספר:
אנחנו מכונות שרידה ותו לא – כלים רובוטיים שתוכנתו בעיוורון כדי לשמר את המולקולות האנוכיות הקרויות גנים.
הספר עוסק ברובו בהסברת קיום הזולתנות בטבע, וכיצד נקודת המבט של הגנים מאפשרת להבינה. דוקינס חושף את הקורא לעקרונות הברירה הזוויגית, ברירת השארים ותורת המשחקים האבולוציונית. מושג נוסף שנטבע בספר זה הוא מם, מקבילו של הגן ברמת הרעיונות המופשטים; יחידת מידע או רעיון, המסוגלת לשכפול עצמי, ובדומה לגנים המשכפלים עצמם בגופנו, הממים משתכפלים במוחות ובמאגרי מידע.
הספר תורגם לעברית (מן המהדורה האנגלית השנייה, 1989) בידי עמנואל לוטם ויצא לאור בהוצאת דביר בשנת 1991.
ולטר פצל

| --- | --- |

משמאל לימין: ולטר פצל, וילהלם פריק וארתור גרייזר
 לידה:  28 בדצמבר 1883 אובורציסק, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  1 באוקטובר 1965 (בגיל 81) המלין, גרמניה המערבית גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1902–1945 (כ־43 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל התותחנים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-3   מפקד הקורפוס ה-1   מפקד המחוז הצבאי ה-21
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
גנרל ולטר פצל (בגרמנית Walter Petzel;‏ 28 בדצמבר 1883 – 1 באוקטובר 1965) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על קורפוס במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פצל נולד ב-28 בדצמבר 1883 באובורציסק שהשתייכה לקיסרות הגרמנית. בשנת 1902 התגייס פצל לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-20 (פוזן ה-1), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. בסוף ספטמבר 1914 נפצע קשה במהלך הקרבות, וב-8 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פצל ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 ביוני 1925 הועלה פצל לדרגת מיור, וב-1 במרץ 1926 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-3 של הרייכסווהר. ב-1 בפברואר 1930 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-1 באפריל 1931 מונה למפקד הגדוד ה-5 ברגימנט הארטילריה ה-3 (הפרוסי). ב-1 בפברואר 1933 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בנובמבר 1933 מונה למפקח הכללי של יחידות הארטילריה בכוחות הפרשים. ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-76, וב-1 בנובמבר 1935 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד אגד הארטילריה ה-3. ב-7 במרץ 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-3, ב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, וב-1 בנובמבר 1938 התמנה למפקח הכללי של חיל התותחנים.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בפרוץ המלחמה מונה פצל למפקד הקורפוס ה-1, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהארמייה השלישית במסגרת קבוצת ארמיות צפון. ב-1 באוקטובר 1939 הועלה פצל לדרגת גנרל חיל התותחנים, ומונה למפקד חיל המודיעין. בסוף אוקטובר 1939 פרש פצל מתפקידו ומונה למפקד המחוז הצבאי ה-21 בפוזן. ב-1 באוקטובר 1943 קיבל פצל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בכסף, וב-29 בינואר 1945 פרש פצל לביתו.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה התגורר פצל בהמלין, עד למותו ב-1 באוקטובר 1965.
וזיר

סמלו של וזיר גדול עות'מאני. הכיתוב במרכז הסמל "نشان افتخار", ובאותיות לטיניות Nişan-ı İftihar, משמעו: עיטור הכבוד.
וזיר (בערבית: وزير) הוא יועץ מדיני רם מעלה, או שר בממשלה מוסלמית. שורש המונח בערבית משמעותו "לעזור", המונח וזיר נזכר בקוראן. הח'ליפות העבאסית קבעה את התואר וזיר לשר.
בעידן המודרני התואר וזיר נמצא בשימוש בעולם דובר הערבית, באיראן, באפגניסטן, פקיסטן, והודו.
תואר היסטורי

המשרה השלטונית של הווזיר, אשר התפשטה מארצות ערב לארצות שכנות, החלה בתקופה הח'ליפות העבאסית. הווזיר עמד בתווך בין השליט, אדון הארץ, לבין נתיניו, וייצג את הח'ליפה בכל עניין הנוגע לנתיניו. מקור המונח מהמילה ויצ'יר שמשמעה שופט בשפה הפרסית - פהלווית, המכונה גם פרסית אמצעית והייתה נהוגה בתקופת האימפריה הסאסאנית. התואר אומץ על ידי בית עבאס וניתן לנושאי תפקידי שר או יועץ.
התואר וזיר באופן היסטורי ניתן לאחד משני נושאי התפקידים: משרת ראש ממשלת השרים של שליט המדינה (התואר "הווזיר הגדול" היה ייחודי למשרה זו), או שר, מבין השרים במועצת שרי המלך.
תואר היסטורי > במדינות מוסלמיות

באיראן המוסלמית, תוארו של ראש הממשלה, אשר כיהן תחת השאה, היה "וזיר-א עזאם" (דהיינו, הווזיר הגדול), בעוד שהשרים בממשלתו נקראו בשם וזיר.
וזיר היה אף תוארם של השרים שמונו באל-אנדלוס על ידי הח'ליפה של קורדובה. באופן דומה, אף כיהנו וזירים ברבות מן האמירויות והסולטנויות שלתוכן פוצלה הח'ליפה.
באימפריה העות'מאנית ניתן לראשונה התואר וזיר למפקדים צבאיים ולא רק לנושאי משרות אזרחיות. אמנם, בראשית ימי האימפריה מונו ווזירים משכבת העולמא בלבד, אך החל מתקופת מהמט השני מונו וזירים מקרב עבדי השער, וכן גדל מספרם מאחד ל-7 ואף יותר, תוך שהם נושאים תוארי משנה כגון וזיר שלישי או רביעי. בהמשך, מונו הווזירים מקרב מושלי האיילטים והם היו יועצים אשר נטלו חלק בישיבות הדיואן הקיסרי לצד הווזיר הגדול וכונו "וזירי הכיפה" על שם תקרתו של אולם הדיואן. הווזיר הגדול היה בכיר הווזירים ונבחר מקרבם. הוא כיהן כממלא מקומו של הסולטאן ורשאי היה להשתמש בחותם של השליט. כהונתו כללה את ראשות המינהל האזרחי והצבאי, משרת שופט עליון וניהול הדיואן הקיסרי. הווזיר הגדול היה אחראי אישית על ביטחון הפנים בבירה העות'מאנית ובעתות מלחמה כאשר נבצר מהסולטאן להוביל את כוחותיו, כיהן כמפקד הצבא העות'מאני. למרות מעמדו הרם היה הווזיר הגדול עבדו של הסולטאן והוא יכול היה לפטרו בכל עת ולעיתים אף להגלותו ולהוציאו להורג. בשלהי ימי האימפריה הפך הווזיר הגדול לדמות דומיננטית מאוד במערכת הפוליטית העות'מאנית.
בממלכת מרוקו ההיסטורית היו הווזירים שרי הממשלה.
בממלכה החג'אזית של השושלת ההאשמית (אשר התמזגה לערב הסעודית) הווזיר היחיד היה עלי בן חוסיין (נשא בתואר החל מ-10 ביוני 1916 עד 3 באוקטובר 1924) יורש העצר לאביו חוסיין בן עלי.
בתוניסיה תחת שלטון שושלת חוסיין, היו השרים נושאים בתואר וזיר ואילו ראש הממשלה נשא בתואר "וזיר אל אכבר" (הווזיר הגדול).
בזנזיבר היו שריו של הסולטאן נושאים בתואר וזיר עד להשתלטות האימפריה הבריטית בשנת 1890.
בסולטנות האיים המלדיביים היה ראש הממשלה נושא בתואר בודו וזיר ושריו היו וזירים.
באמנות

בספרות ובפנטומימה המודרניים, התואר "וזיר גדול", הוא דמות סטראוטיפית של אדם המושך בחוטים וקושר קשרים מאחורי הקלעים באופן תככני, בתקופת שלטונו של מלך חלש או לא מיומן. דוגמה בולטת לדמות סטראוטיפית זו ניתן למצוא בדמותו של ג'אפר, בסרט ההנפשה "אלאדין" של חברת וולט דיסני, הקושר קשר ועוסק במעשי כישוף על מנת להשתלט על הממלכה תחת שלטונו של סולטאן תמים. באותו אופן תוארה דמותו של ג'אפר בסרט "הגנב מבגדאד" משנת 1940. כך דמותו של יוסף, יועצו של הנסיך סינבד בסדרת הקומיקס פייבלס.
ייתכן כי מקור ההשראה לדמות הווזיר הגדול באמנות המודרנית היא דמות המן האגגי במגילת אסתר.
באמנות > דמויות בולטות של וזיר גדול באמנות

אהושטה טרקן הווזיר הגדול של הטיסרוק ב"הסוס ונערו"
הווזיר הגדול של כאוס במשחק המחשב "דיאבלו 2"
ג'אפר בסרט "הגנב מבגדאד"
ג'אפר בסרט "אלאדין"
הווזיר נרוביאן במשחק המחשב "וורלד אוף וורקראפט Wrath of the Lich King"
הווזיר ב"הנסיך הפרסי: חולות הזמן"
הווזיר קילבורן במשחק המחשב "Guild Wars Prophecies"
יוסף, יועצו של הנסיך סינבד בסדרת הקומיקס "פייבלס"
רדימוס במשחק המחשב "רונסקייפ"
וזיר בשחמט

בשאתראנג' שהוא גרסה קדומה למשחק השחמט המודרני, שמו של הכלי החזק במשחק, אשר נקרא בשחמט מלכה, היה וזיר. עד היום כינוי זה השתמר במספר שפות אף לכלי המלכה, כך בהונגרית (vezér) במשמעות מנהיג, בפרסית (vazīr), בטורקית (vezir) ובערבית (وزير).
הערות שוליים

↑  SD Goitein Studies in Islamic history and institutions. Leiden, Netherlands: Brill Archive, 1966. p. 170
↑  אוריאל הד, "מוסדות האימפריה העות'מאנית", עריכה: רחל סימון ויהושע פורת, האוניברסיטה העברית - המכון ללימודי אסיה ואפריקה, 1973, עמוד 59.
↑  אוריאל הד, "מוסדות האימפריה העות'מאנית", עמודים 60-64.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566179005171  GND: 4228068-0  LCCN: sh96009265
המאה ה-30 לפנה"ס

המאה ה-30 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 3000 לפני הספירה והסתיימה בשנת 2901 לפני הספירה. זוהי המאה ה-30 לפני תחילת הספירה הנוצרית.
אירועים בולטים בעולם

תקופת "הרפה המוקדמת" בתרבות עמק האינדוס.
הקמת טרויה
תחילת בנייה של סטונהנג'
תחילת תרבות הקיקלדית ביוון העתיקה.
תחילת התרבות המינואית.
פריחת תרבות נורטה-צ'יקו בפרו של היום.
פטרוגליפים עתיקים בפיליפינים.
תחילת תקופת ג'ומון התיכונה ביפן.
בסביבות 2920 לפנה"ס: תחילת תקופת השושלת הראשונה במסופוטמיה.
תקופת שגשוג של העיר ארידו - שנחשבת במיתולוגיה השומרית כעיר הראשונה בשומר.
לפי הערכות אוכלוסיית ארך הגיע לכ-50-80 אלף תושבים.
עליית עיר ניפור כמרכז דתי של האל אנליל.
החלה פריחה של העיר מארי בצפון-מערב שומר.
ערים חדשות

טרויה
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אישים משמעותיים

פרעונים של השושלת הראשונה במצרים העתיקה.
תגליות והמצאות

מטבעות הונהגו לראשונה במיסופוטמיה
התפתחות כתב חרטומים במצרים העתיקה.
המצאת אובניים בסין.
שימוש בקדרות באמריקה.
הקמת ערים ראשונות בשומר.
שימוש רחב יחסית במתכת בשומר.
אבנר ויניסיוס

אבנר ויניסיוס דה סילבה סנטוס (נולד ב-27 במאי 2000) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק כמגן שמאלי באולימפיק ליון מהליג 1 הצרפתית.
קריירה

אבנר התחיל את הקריירה שלו בפונטה פרטה. ב-2019, הוא עלה לקבוצה הבוגרת ב-2019 וערך את הופעת הבכורה שלו ב-16 במרץ 2019, במשחק דרבי נגד גוארני ב-2019 בקמפונאטו פאוליסטה, בו ניצחה פונטה פרטה 3 - 0.
הוא הבקיע את שערו המקצועי הראשון ב-25 במאי 2019, שהיה השער השלישי של פונטה בניצחון 4–2 בליגה על פרנה. באותה שנה חתם באתלטיקו פרנאאנסה.
בינואר 2023, לאחר 4 עונות בפרנאאנסה, חתם אבנר בריאל בטיס מהלה ליגה הספרדית.
ביולי 2024 חתם באולימפיק ליון.
הערות שוליים

↑  Oficial: Abner Vinicius firma hasta 2029 con el Betis, as
| נבחרת ברזיל – אולימפיאדת טוקיו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 סנטוס •  2 מנינו •  3 קרלוס •  4 גראסה •  5 לואיז •  6 ארנה •  7 פאוליניו •  8 גימראייש •  9 קוניה •  10 רישרליסון •   11 אנטוני •  12 ברנו • 13 אלבס •  14 פוקס • 15 נינו • 16 אבנר • 17 מלקום • 18 הנריקה • 19 ריינייר • 20 קלאודיניו • 21 מרטינלי • 22 לוקאו • מאמן: ז'ארדינה |  1 סנטוס •  2 מנינו •  3 קרלוס •  4 גראסה •  5 לואיז •  6 ארנה •  7 פאוליניו •  8 גימראייש •  9 קוניה •  10 רישרליסון •   11 אנטוני •  12 ברנו • 13 אלבס •  14 פוקס • 15 נינו • 16 אבנר • 17 מלקום • 18 הנריקה • 19 ריינייר • 20 קלאודיניו • 21 מרטינלי • 22 לוקאו • מאמן: ז'ארדינה | ברזיל |