stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחידה במינה
עלילה

מייגן (נטשה ליון) היא תלמידת תיכון בת 17, נערה ממוצעת שאוהבת עידוד ויוצאת עם שחקן פוטבול בשם ג'ארד. היא נערה ממושמעת שחיה עם הוריה הנוצרים ומשקיעה בלימודים לקראת הקבלה לקולג'. למרות שיש לה חבר, היא לא אוהבת להתנשק איתו ומעדיפה לדמיין את חברותיה לקבוצת העידוד. עובדה זו, יחד עם העניין שהיא מתעניינת בצמחונות ובזמרת מליסה אתרידג', מביאה את חבריה הקרובים ומשפחתה למסקנה שהיא למעשה לסבית, אבל אינה מודעת לכך. קרוביה מפתיעים אותה בהתערבות ומזמנים למקום את ההומו לשעבר מייק (רופול), ומודיעים לה שהיא נשלחת למחנה בשם "כיוונים אמיתיים" (True Directions) המעביר את חניכיו תרפיה רפראטיבית במטרה "לשנות את נטייתם המינית הלא טבעית ולתקן אותם". בלית ברירה, נוסעת מייגן עם הוריה למחנה שם מקבלת את פניה בעלת המקום הסמכותית מרי בראון המציגה בפניה את תוכנית חמשת השלבים של "כיוונים אמיתיים". התוכנית דומה לתוכנית שנים עשר הצעדים של "אלכוהוליסטים אנונימיים", ומי שמסיים את התוכנית בהצלחה נגמל מנטיותיו והופך לסטרייט. עלילת הסרט מחולקת למערכות, במקביל לצעדי התוכנית, הכוללת הכרה של החניכים בהיותם הומואים ולסביות, גילוי מחדש של תפקידי המגדר שלהם על ידי התנסות במשימות סטריאוטיפיות של גברים או נשים, גילוי של שורשי נטייתם המינית, הכרות מחודשת עם בני או בנות המין השני, ולבסוף סימולציה של יחסי מין עם בן או בת המין השני.
במחנה מייגן פוגשת את מייסדת המקום מרי בראון (קת'י מוריארטי) השומרת על כללי המשמעת הנוקשה של המקום, את הבן שלה רוק, וקבוצת נערים ונערות שהגיעו למקום על מנת "להירפא" מההומוסקסואליות שלהם. בעידודם של גברת בראון וחבריה למחנה מודה מייגן, בחוסר רצון, בהיותה לסבית. עובדה זו אינה מתיישבת עם החינוך הדתי ושמרני שקיבלה והיא נלחצת, ועושה את מירב המאמצים להפוך לסטרייטית. בשלב מסוים היא אף מגלה שני נערים, דולף וקלייטון, מתמזמזים. היא צורחת בבהלה וגורמת לעזיבתו של דולף ולהענשתו של קלייטון המושם בבידוד.
במהלך השהות במחנה מייגן מתיידדת עם נערה אחרת במקום בשם גראהם (קליאה דובאל) שבניגוד אליה מרגישה בנוח עם הנטייה המינית שלה, אך הגיעה למחנה מחשש לנידוי על ידי משפחתה.
שני חניכים לשעבר, ״הומואים שנגמלו״ לשעבר, לארי ולויד, מעודדים את החניכים הנוכחיים ב"כיוונים אמיתיים" לבצע מרד במרי בראון ולוקחים אותם לגיי בר שם היחסים בין מייגן לגראהם הופכים לרומן אינטימי. כאשר מרי מגלה את הביקור בבר, היא מאלצת את החניכים להקים משמרת מחאה מול ביתם של לארי ולויד הכוללת שלטים וססמאות הומופוביים.
באחד הלילות מייגן וגראהם חומקות מהמחנה על מנת לקיים יחסי מין ומתאהבות האחת בשנייה. לאחר שמרי מגלה על הרומן, מייגן נאלצת לעזוב את "כיוונים אמיתיים". לאחר שהשלימה עם זהותה המינית היא נותרת חסרת בית ועוברת להתגורר עם לארי ולויד. גראהם, שפוחדת מאביה, נותרת במחנה. מייגן ודולף, אשר גם הוא מתגורר לארי ולויד, מתכננים לזכות בחזרה בגראהם וקלייטון שנשארו במחנה.
מייגן ודולף מתגנבים לטקס הסיום ב"כיוונים אמיתיים" ודולף משכנע בקלות את קלייטון לברוח. מייגן מפצירה בגראהם להצטרף אליהם, אך היא מסרבת בחוסר רצון. מייגן מבצעת קטע עידוד ובו היא מצהירה על אהבתה לגראהם ומשכנעת אותה להימלט עמה. השתיים עוזבות את המקום עם קלייטון ודולף. בסצנה האחרונה של הסרט נראים הוריה של מייגן מגיעים לפגישה בארגון "הורים, משפחות וחברים של לסביות והומואים" על מנת להשלים עם נטייתה המינית של בתם.
רקע והפקה

"יחידה במינה" הוא סרטה הראשון באורך מלא של ג'יימי באביט. לפי כן ביימה שני סרטים קצרים: "Frog Crossing" משנת 1996, ו-"Sleeping Beauties" משנת 1999. שניהם הוקרנו בפסטיבל סאנדנס. באביט ומפיקת הסרט אנדריאה ספרלינג חיפשו מימון להפקתו, ופנו למייקל ברנס שהיה סמנכ"ל חברת ההשקעות "Prudential Financial" והראו לו את התסריט לסרט. לדברי באביט, הן הציגו את עלילת הסרט במשפט "שתי תלמידות תיכון מתאהבות האחת בשנייה במהלך שהותן במחנה לתרפיה רפראטיבית". ברנס העניק להן תקציב ראשוני של חצי מיליון דולר שהוכפל עם תחילת הפקת הסרט.
רקע והפקה > נושא

באביט, שאמּה מנהלת בית הבראה בשם "כיוונים אמיתיים" לצעירים עם בעיות סמים ואלכוהול, רצתה בתחילה לעשות סרט קומדיה על גמילה באמצעות תוכנית שנים עשר הצעדים. לאחר שקראה כתבה על בחור שחזר ממחנה תרפיה רפראטיבית שגרם לו לשנוא את עצמו, היא החליטה לשלב את שני הרעיונות. עם חברתה אנדריאה ספרלינג, היא הגתה את הרעיון לסרט קולנוע על מעודדת צעירה שהולכת למחנה מיוחד כדי לעבור טיפול המרה. הן בחרו בדמות המעודדת כדמות ראשית משום שהיא "...פסגת החלום האמריקאי, והיא החלום האמריקאי על נשיות".
באביט רצתה שהסרט ייצג את ההתנסות הלסבית מנקודת מבטה של לסבית נשית, וזאת לעומת סרטים אחרים שיצאו באותה התקופה שהציגו לסביות כבוצ'ות, כלומר, לסביות גבריות (למשל גו פיש שיצא בשנת 1994 או אשת האבטיח שיצא שנתיים לאחר מכן). כמו כן ביקשה באביט לעשות סאטירה על נצרות שמרנית קיצונית ועל קהילת הלהט"ב.
באביט חשה שאינה מקצועית מספיק על מנת לכתוב את התסריט לסרט בעצמה, והיא גייסה לשם כך את בריאן ויין פטרסון בוגר בית הספר USC לאמנות הקולנוע שבאוניברסיטת דרום קליפורניה. לפטרסון עצמו היה ניסיון בטיפולי המרה רפראטיביים כאשר עבד במרכז רפואי לעברייני מין. הוא אמר שרצה לכתוב סרט שלא רק יבדר אנשים, אלא גם יעורר בהם כעס ורצון להעלות לדיון את הסוגיות בהן הוא עוסק.
רקע והפקה > תפאורה ותלבושות

עיצוב התפאורה והתלבושות בסרט הוא ממאפייניו הבולטים, וסגנונו הקאמפי בא לידי ביטוי בתלבושות הדמויות במחנה המחולקות באופן גס לביגוד ורוד עבור נשים וכחול עבור גברים, וחדרי המעונות במחנה מעוצבים באותו סגנון. באביט אמרה כי העיצוב והתחושה הוויזואלית שמעביר הסרט הושפעו בין היתר מסרטיו של ג'ון ווטרס, מעבודתו של דייוויד לה-שאפל, מהסרט המספריים של אדוארד ומהסגנון העיצובי של מוצרי ברבי. היא רצתה שההפקה והתלבושות ישקפו את התמות המרכזיות של הסרט, וייצרו את ההפרדה בין עולמה הקודם של מייגן (בו הצבעים הבולטים הם כתום וחום) לבין העולם המזויף של "כיוונים אמיתיים" בו הצבעים מבליטים את ההבדל בתפקידי מגדר ואת הפרדת העיסוקים המגדרית.
רקע והפקה > ליהוק

באביט ליהקה לתפקיד גראהם את קליאה דובאל, ששיחקה קודם לכן בסרטה הקצר "Sleeping Beauties". דרך דובל ליהקה באביט חלק גדול מצוות השחקנים, ביניהם מלאני לינסקי והשחקנית הראשית נטשה ליון. ליון ראתה את התסריט של הסרט במקרה במכוניתה של דובאל, ולאחר מכן פנתה אל הסוכן שלה בנוגע להשתתפות בו. היא הכירה את הסרט הקצר של באביט שבו דובאל השתתפה, והייתה מעוניינת מאוד לעבוד עם באביט. היא לא הייתה הבחירה הראשונה לתפקיד הראשי של מייגן. במקור נבחרה שחקנית אנונימית שהייתה מעוניינת בתפקיד, אך היא דחתה אותו לבסוף כיוון שלא רצתה שמשפחתה הדתית-נוצרית תראה את פניה על כרזת הסרט. לזמן קצר שקלה באביט ללהק לתפקיד מייגן את השחקנית רוסריו דוסון, אך מפיקת הסרט שכנעה אותה לוותר על דוסון כיוון שהיא היספנית, ולכן אינה מתאימה לגלם דמות של אמריקאית טיפוסית.
בתהליך הליהוק עשתה באביט מאמץ מודע ללהק לתפקידי משנה בני מיעוטים, במטרה להילחם במה שהיא כינתה "גזענות שבאה לידי ביטוי בכל אחד מהשלבים של עשיית סרטים." היא החליטה כבר בשלב מוקדם שדמותיהם של מייק (מגולם על ידי רופול), דולף (דנטה באסקו) ואנדריי (דאגלס ספיין) יגולמו על ידי אמריקאי אפריקאי, אסיאתי והיספני, בהתאמה. באביט רצתה שאת התפקיד של מייק יגלם הקומיקאי ארסיניו הול, אך לדבריה הוא סירב כיוון שהרגיש לא בנוח לגלם דמות של הומוסקסואל. לתפקיד נבחר לבסוף אמן הדראג קווין ושחקן הטלוויזיה רופול, וזו אחת ההופעות היחידות שלו בסרט קולנוע כגבר ולא כדראג קווין.
הדמויות

מייגן - נטשה ליון
גראהם - קליאה דובאל
קימברלי - מישל ויליאמס
ג'ארד - בראנט ויל
ננסי - מינק סטול
מייק - רופול
מרי בראון - קת'י מוריארטי
רוק - אדי סיבריאן
דולף - דנטה באסקו
קלייטון - קיפ פארדו
לויד - וסלי מאן
לארי - ריצ'רד מול
תמה

הסרט אינו עוסק רק בזהות מינית ומגדרית, תמות מרכזיות בו הן קונסטרוקטיביזם חברתי ותפקידי מגדר. אחת הדרכים בה באביט מדגישה את מה שהיא מכנה "את המלאכותיות של ההבנייה מגדרית" היא באמצעות שימוש בצבעים ורוד וכחול לביגוד השונה של הגברים והנשים.
הערות שוליים

1 2 3 4  Warn, Sarah (ביוני 2004). "Interview with Jamie Babbit". AfterEllen.com. אורכב מ-המקור ב-2012-07-17. נבדק ב-2007-04-22. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Dixon, Wheeler Winston; Gerald Duchovnay (2004). Film Voices: Interviews from Post Script. State University of New York Press, Albany. pp. 153–165. ISBN 0-7914-6156-4.
1 2 3 4  Gideonse, Ted (ביולי 2000). "The New Girls Of Summer". Out. p. 56. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Stukin, Stacie (4 ביולי 2000). "But she's serious". The Advocate. ארכיון מ-2007-12-24. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7  Fuchs, Cynthia (21 ביולי 2000). "So Many Battles to Fight — Interview with Jamie Babbit". Nitrate Online. נבדק ב-22 באפריל 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Grady, Pam. "Rah Rah Rah: Director Jamie Babbit and Company Root for But I'm a Cheerleader". Reel.com. Hollywood Management Company. ארכיון מ-2005-03-06. נבדק ב-11 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Judd, Daniel (4 באוקטובר 2000). "Interviews — Jamie Babbit". RainbowNetwork.com. נבדק ב-13 באוגוסט 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Fine, Marshall. "Ladies' Man: An Interview with Superdiva RuPaul". DrDrew.com. אורכב מ-המקור ב-2008-02-23. נבדק ב-7 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
קבוצת הבנים בשיעור של תפקידי מגדר מתנסים בחטיבת עצים, פעולה גברית טיפוסית, לכאורה.
קבוצת הבנות, לומדות כיצד לחתל תינוק, בהתאם לתפיסה הממוגדרת של חלוקת תפקידים במשפחה.
יחסי אוסטריה–לוקסמבורג

| יחסי אוסטריה–לוקסמבורג |
| --- | --- |
אוסטריה: לוקסמבורג


אוסטריה: לוקסמבורג
שטח (בקילומטר רבוע)
83,871: 2,586
אוכלוסייה
9,118,988: 674,898
תמ"ג (במיליוני דולרים)
516,034: 85,755
תמ"ג לנפש (בדולרים)
56,589: 127,064
משטר
רפובליקה פדרלית: מונרכיה חוקתית

היחסים שבין רפובליקת אוסטריה לבין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג הם יחסים היסטוריים שראשיתם עת שלט בית הבסבורג הן בשטחי אוסטריה והן בשטחי לוקסמבורג, עד לאחר המהפכה הצרפתית.
כיום שתי המדינות חברות באיחוד האירופי, ומקיימות ביניהם קשרים כלכליים, חברתיים ותרבותיים בשלל תחומים.
היסטוריה > ארצות השפלה ההבסבורגיות

בשנת 1482 מתה מארי, דוכסית בורגונדיה, ובנה פיליפ, ארכידוכס אוסטריה מבית הבסבורג ירש את ארצות השפלה הבורגונדיות. בשנת 1482 פרץ המרד הפלמי נגד מקסימיליאן מאוסטריה שנמשך עד לשנת 1491, ובשנת 1483 הסתיימה מלחמת האזרחים השנייה באוטרכט. בשנת 1506 מת פיליפ במפתיע, ובנו בן השש קרל, ארכידוכס אוסטריה ירש את ארצות השפלה. סבו מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שילב את ארצות השפלה הבורגונדיות בתוך המעגל הבורגונדיני, ולאחר מכן השטחים הללו זכו באוטונומיה מסוימת. בשנת 1515 רכש קרל את האדמות של אוברייסל ואת בישופות אוטרכט, וכן סיפח את פריזלנד מגאורג, דוכס סקסוניה, ובכך הוסיף לנחלותיו את חרונינגן וחלרה. בשנת 1548 ארגן קרל את שבעה-עשר המחוזות באמנת בורגונדיה, לפיו האחוזות הקיסריות מיוצגות בדיאט הקיסרי באאוגסבורג, ובשנת 1549 ניתנה בעקבותיה הסנקציה הפרגמטית של 1549, שהגדירה את שבעה-עשר המחוזות כישות נפרדת מן האימפריה ומן צרפת.
אחרי שוויתר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על כיסאו בשנת 1556, נחלותיו התחלקו בין בנו, פליפה השני, מלך ספרד, מלך ספרד, לבין אחיו, פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. שבעה-עשר המחוזות נפלו בחלקו של פליפה. סכסוכים בין פליפה השני, שהיה קתולי אדוק, לבין נתיניו ההולנדים הובילו למרד הידוע כיום בשם מלחמת שמונים השנה. שבעת המחוזות הצפוניים זכו בעצמאות כרפובליקה בשם איחוד שבעת המחוזות.
היסטוריה > הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג

אחרי תבוסת נפוליאון ב-1815, האזור ניתן לממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, ושטחי לוקסמבורג צורפו לקונפדרציה הגרמנית, אשר בראשה עמדה האימפריה האוסטרית. כעבור 15 שנה בלבד התחוללה המהפכה הבלגית - החלק הדרומי של הממלכה המאוחדת (שהיה בעבר "ארצות השפלה הדרומיות") התקומם כנגד השלטון ההולנדי והכריז על עצמאותו כבלגיה, והוא כלל בתוכו את השטחים המערביים של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, האזור הידוע כיום כמחוז לוקסמבורג בבלגיה. בשנת 1867 קיבלה לוקמבורג את עצמאותה בעקבות משבר לוקסמבורג שפרץ לאחר מלחמת אוסטריה–פרוסיה, אולם נשארה באוניה פרסונלית עם הולנד עד מותו של וילם השלישי, מלך הולנד בשנת 1890.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ניצבו המדינות משני צידי המתרס, ולוקסמבורג הייתה תחת כיבוש גרמני עד סוף המלחמה בשנת 1918. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה לוקסמבורג על ידי גרמניה הנאצית, שכללה בתוכה את אוסטריה, שסופחה בשנת 1938 בעקבות האנשלוס.
בשנת 1946 כוננו המדינות את היחסים מחדש, ובמהלך השנים הצטרפו שתי המדינות לקהילה האירופית, שהפכה לאחר מכן לאיחוד האירופי. מכיוון ששתי המדינות חברות כיום באיחוד האירופי וחתומות על הסכם שנגן, הגבולות פתוחים בין המדינות, ואין שום הגבלת מעבר ביניהם.
יחסים דיפלומטיים

אוסטריה מחזיקה בלוקסמבורג שגרירות בלוקסמבורג סיטי בלבד. מאידך, לוקסמבורג מחזיקה באוסטריה שגרירות בווינה ו-3 קונסוליות בגראץ, אינסברוק וזלצבורג.
כומר (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  אנטוניה בירד
 הופק בידי:  ג'ורג' פאבר ג'וספין וורד
 תסריט:  ג'ימי מק'גוברן
 עריכה:  סוזן ספיבי
 שחקנים ראשיים:  לינוס רואץ' טום וילקינסון רוברט קרלייל
 מוזיקה:  אנדי רוברטס
 צילום:  פרד טאמס
 מדינה:  בריטניה
 חברת הפקה:  BBC Films 
 חברה מפיצה:  Miramax Films Alliance Communications
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 במרץ 1994
 משך הקרנה:  105 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט להט"בי 
 הכנסות באתר מוג'ו:   priest
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
כומר (באנגלית: Priest) הוא סרט דרמה בריטי משנת 1994, בבימויה של אנטוניה בירד. התסריט, אותו כתב ג'ימי מק'גוברן, מתמקד בכומר קתולי, החווה משבר באמונה בעת שעליו להתמודד עם שתי בעיות.
תקציר העלילה

האב גרג פילקינגטון (לינוס רואץ'), מונה לאחרונה לכנסיית סנט מרי שבשכונה פנימית בעיר ליברפול. הוא נדהם לגלות כי לאב מת'יו תומאס (טום וילקינסון) מערכת יחסים מינית עם סוכנת-הבית מריה קאריגן (קאתי טייסון). יתר על כן, האב תומאס הוא בעל דעות פוליטיות שמאלניות-רדיקליות, דבר המוביל אותו לכדי התנגשויות והתקוטטויות תכופות עם הבישוף, אשר על אף כל המהומה, בכל זאת מעריך את היכולות שלו.
בעוד האב גרג, בעל אמונות דתיות שמרניות ומסרותיות, סופג עלבונות מצד הכומר המבוגר אשר מתעלם בצורה בוטה מנדר הפרישות, הוא נאבק עם דחפיו המיניים ההומוסקסואליים, אשר מתגברים לאחר שהוא פוגש בגרהאם (רוברט קרלייל) במקום מפגש מקומי המיועד להומואים, והשניים מממשים את יחסיהם בצורה פיזית.
בינתיים, הסטודנטית ליסה אנסוורת' (כריסטין טרמארקו) מתוודה בפני האב גרג כי היא קורבן של התעללות מינית מצד אביה, אשר מאשר את הסיפור שלה. אולם, השניים חשפו את סודם במהלך וידוי, ולפיכך האב גרג נדרש לכבד את קדושת הכפרה הטקסית, ולא לחשוף את דבריו בפני אחרים, על אף העובדה שהנערה סובלת רגשית ופיזית. הוא מנסה להזהיר את אמה, שתשגיח מקרוב על הבת שלה, אך האישה התמימה מאמינה כי הילדה בטוחה כאשר היא נמצאת תחת השגחתו של בעלה. כאשר גברת אנסוורת' מגלה כי בעלה כופה את עצמו על ליסה, ומבינה כי האב גרג ידע על כך, היא מגיעה אל הכנסייה ותוקפת אותו מילולית.
ייסוריו של האב גרג מחמירים, כאשר הוא נעצר על ידי שוטר בעת קיום פעילות מינית עם גרהאם במכונית. לאחר שהוא מודה באשמה ומורשע, הסיפור מתפרסם בעיתונות המקומית והאב גרג איננו מסוגל להתמודד עם קהילתו. הוא עובר לקהילה כפרית מרוחקת, אולם לבסוף האב מת'יו מצליח לשכנע אותו לחזור לכנסיית סנט מרי. השניים עורכים ביחד מיסה, לקול מחאתם של המתנגדים לנוכחותו של האב גרג במקום, והאב מת'יו מגרש אותם מהמקום. האב מת'יו והאב גרג עומדים זה לצד זה, על מנת לחלק לחם לחברי הקהילה שבמקום, אולם אלו בוחרים להתעלם מהאב גרג, ונעמדים כולם בתור ארוך מול האב מת'יו. לבסוף, ליסה ניגשת אל האב גרג והשניים נופלים בוכים, האחד בזרועות השני.
צוות השחקנים

לינוס רואץ' - האב גרג פילקינגטון
טום וילקינסון - האב מת'יו תומאס
רוברט קרלייל - גרהאם
קתי טייסון - מריה קאריגן
כריסטין טרמארקו - ליסה אנסוורת'
רוברט פיו - מר אנסוורת'
לסלי שארפ - גברת אנסוורת'
הפקה

הסרט צולם בצילומי חוץ בערים שונות ברחבי אנגליה, ובהן לונדון, ליברפול ומנצ'סטר.
הקרנת הבכורה הבינלאומית של הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, בספטמבר 1994. הסרט עלה לאקרנים ברחבי בריטניה ב-17 במרץ 1995 ובארצות הברית בשבוע שלאחר מכן. בתום סוף השבוע הראשון להקרנתו בארצות הברית, ב-8 אולמות בלבד, הסרט הכניס $113,430. בסופו של דבר, סך ההכנסות ברחבי ארצות-הברית הגיעו ל-$4,165,845.
פרסים ומועמדויות

הסרט היה מועמד לפרס באפט"א ע"ש אלכסנדר קורדה עבור הסרט הבריטי הטוב ביותר, אך הפסיד לטובת "חברים לרצח". הוא זכה בפרס "חביב הקהל" בשנת 1994 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, זכה בפרס "הסרט הבריטי החדש" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי באדינבורו ב-1994, וכן זכה בפרס טדי ב-1995 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. בשנת 1996 לינוס רואץ' היה מועמד לפרס Chlotrudis עבור השחקן הטוב ביותר, אך הפסיד לשון פן (גבר מת מהלך).
הערות שוליים

↑  BoxOfficeMojo.com
יחסי לוב–קניה

| יחסי לוב–קניה |
| --- | --- |
לוב: קניה


לוב: קניה
שטח (בקילומטר רבוע)
1,759,540: 580,367
אוכלוסייה
7,400,489: 56,708,094
תמ"ג (במיליוני דולרים)
50,492: 107,441
תמ"ג לנפש (בדולרים)
6,823: 1,895
משטר
ממשלת מעבר: רפובליקה

יחסי לוב–קניה הם היחסים הבילטרליים בין לוב לקניה.
היסטוריה

בתקופת נשיאותו של דניאל אראפ מוי, היחסים בין קניה ללוב היו עוינים, ולוב אף סומנה כמדינה הנותנת חסות לטרור. בדצמבר 1987 סגרה קניה את שגרירות לוב בניירובי. לוב הואשמה בהתערבות גסה בענייניה הפנימיים של קניה. מאז מאי 1987 קניה גירשה ממנה שישה דיפלומטים לובים. נטען כי היחסים בין שתי המדינות היו עוינים בעקבות יחסיה הקרובים של קניה עם המערב. מלבד זאת, ממשלת קניה חששה שלוב מנסה לערער את היציבות במדינה.
בתקופת נשיאותו של מוואי קיבאקי, היחסים עם לוב התחממו בהדרגה. היחסים הובילו בסופו של דבר לכך שלוב הפכה לאחת משותפות ה-FDI המובילות של קניה. הנשיא קיבאקי אף ביקר בלוב.
מיד לאחר נפילת שלטונו של מועמר קדאפי, קניה הכירה במועצת המעבר הלאומית כממשלה החדשה של לוב. ראש מועצת המעבר הלאומית אף נפגש עם שר החוץ של קניה בניו יורק בספטמבר 2011.
למרות זאת, ממשלת קניה הודיעה כי סוגרת את שגרירות קניה בטריפולי ביולי 2014, כנראה בעקבות מלחמת האזרחים השנייה בלוב.
נציגויות דיפלומטיות

ללוב יש שגרירות בניירובי.
לקניה אין שגרירות בלוב.
יחסי אוסטרליה–זמביה

| יחסי אוסטרליה–זמביה |
| --- | --- |
אוסטרליה: זמביה


אוסטרליה: זמביה
שטח (בקילומטר רבוע)
7,741,228: 752,618
אוכלוסייה
26,778,707: 21,464,355
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,723,827: 28,163
תמ"ג לנפש (בדולרים)
64,373: 1,312
משטר
מונרכיה חוקתית פדרלית: רפובליקה

יחסי אוסטרליה–זמביה הם יחסי החוץ בין אוסטרליה וזמביה. שתי המדינות הן חברות בחבר העמים הבריטי.
סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1972. הקשר בין המדינות מתבטא בביקורים רשמיים בשני הכיוונים, קשרים חזקים בין אנשים, וקשרים מסחריים כולל מעורבות כלכלית של מיליארדי דולרים במגזר הכרייה. סטודנטים זמביים מוכשרים ללמוד באוסטרליה, וחוזרים עם מיומנויות שיפתחו עוד יותר את הכלכלה. ממשלת אוסטרליה תרמה גם תרומה גדולה לפיתוח בתחומים אחרים, כולל במים ותברואה, ובפיתוח מגזר הכרייה.
נציגויות דיפלומטיות

זמביה מחזיקה באוסטרליה נציבות עליונה בקנברה.
אוסטרליה מיוצגת בזמביה באמצעות הנציבות העליונה שלה בהארארה, זימבבואה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בלוסקה.
יחסי יפן–סינגפור

| יחסי יפן–סינגפור |
| --- | --- |
יפן: סינגפור


יפן: סינגפור
שטח (בקילומטר רבוע)
377,915: 719.20
אוכלוסייה
123,588,993: 5,842,033
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,212,945: 501,428
תמ"ג לנפש (בדולרים)
34,088: 85,831
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה

יחסי יפן–סינגפור הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין רפובליקת סינגפור. שתי המדינות הן מדינות אסייתיות החולקות קשר היסטורי, פוליטי וכלכלי. שתי המדינות יצרו קשרים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1966, אבל היחסים הראשוניים בין היפנים לסינגפורים התרחשו במאה ה-15. האינטראקציה הבולטת ביותר בין יפן לסינגפור, לפני החלת היחסים הרשמיים, התרחשה בזמן מלחמת העולם השנייה כאשר האימפריה היפנית כבשה את סינגפור במשך ארבע שנים.
שתי המדינות מסתמכות זו על זו בעיקר בתחום הכלכלה בעקבות הסכם השותפות הכלכלית של יפן-סינגפור אשר נחתם בשנת 2002 (JSEPA).
יפן מחזיקה שגרירות בסינגפור. ואילו לסינגפור יש שגרירות בטוקיו, בירת יפן, בנוסף לקונסוליות הכלליות בערים: אוסקה ונגויה. השגריר היפני הנוכחי בסינגפור הוא ג'ון יאמאזאקי, והשגריר הסינגפורי הנוכחי ביפן הוא לואי טאק יו.
השוואה מדינית

| מדינה | סינגפור רפובליקת סינגפור | יפן יפן |
| --- | --- | --- |
|  שם בשפה הרשמית | באנגלית: Republic of Singapore  במלאית: Republik Singapura במנדרינית: 新加坡共和国  בטמילית: சிங்கப்பூர் குடியரசு | ביפנית: 日本 |
סמל: 
 דגל: 
| עיר בירה והעיר הגדולה ביותר | סינגפור (עיר-מדינה)  קואורדינטות של הבירה = 1°17′N 103°51′E﻿ / ﻿1.283°N 103.850°E﻿ / 1.283; 103.850 | טוקיו קואורדינטות של הבירה = 35°41′N 139°46′E﻿ / ﻿35.683°N 139.767°E﻿ / 35.683; 139.767 |
| אוכלוסייה | 6,209,660 נפש (יולי 2020) | 125,507,472 נפש (יולי 2020) |
| צפיפות האוכלוסייה | 8,634.12 נפש לקמ"ר | 332.11 נפש לקמ"ר |
| שטח | 719.20 קמ"ר | 377,915 קמ"ר |
| שפות | אנגלית, מנדרינית, מלאית, וטמילית. | יפנים (לאומית); אין שפה רשמית במדינה. |
| דת | 33% בודהיזם 18% נצרות 18% חסרי-דת 14% אסלאם 10% טאואיזם/הדת העממית 5% הינדואיזם | 51.82% שינטו 34.9% בודהיזם 4.0% כתות שינטו 2.3% נצרות 7.0% לא ענו |
| תמ"ג | 528,100 מיליון $ | 5,443,000 מיליון $ |
| תמ"ג לנפש | 85,045 $ | 43,368 $ |
| HDI | 0.935 (גבוה מאוד) | 0.909 (גבוה מאוד) |
היסטוריה > מגעים ראשוניים

ממלכת ריוקיו (קבוצת איים בשליטת יפן) קיימה קשרי מסחר הדוקים מאוד עם ממלכת סינגפור כשהייתה תחת סולטנות מלאקה במאה ה-15. המסחר הימי של ממלכת מלאקה עם ממלכת סינגפור כלל מוצרים יפניים- כסף, חרבות, מניפות, לכה ועוד - ומוצרים סיניים- צמחי מרפא, מטבעות טבעיים, קרמיקה מזוגגת, ברוקדות, טקסטיל ועוד. כמות מסעות המסחר שנערכו בקרב שתי הממלכות עמד על כ-150 מסעות מסחר.
היסטוריה > קרב סינגפור

האינטראקציה המוקדמת ביותר של יפן כאומה עם סינגפור התרחשה בעוד שסינגפור הייתה עדיין חלק מהתנחלויות בריטניה בעולם. במקביל למתקפת ההפתעה ב-8 בדצמבר 1939 על בסיס חיל הים האמריקני וההתקפתה באותו היום על המושבה הבריטית הונג קונג, האימפריה היפנית פתחה גם במתקפה על סינגפור. יפן, אשר השתלטה על הודו-סין הצרפתית בשנת 1940, הצליחה לפתוח בהתקפות מרובות על סינגפור, והפצצתה בתדירות גבוהה מאוד. ב-31 בינואר 1941, מלאיה נכבשה על ידי היפנים, וכל כוחות בעלות הברית אשר היו במלאיה, נסוגו מן חצי האי המלאי ויפן השמידה את הגשר בין מלאיה לסינגפור והחלה להתכונן למתקפה מלאה על סינגפור.
אף על פי שזמן השמדת הגשר בין מלאיה לסינגפור יצרה עיכוב קל, הגיעו היפנים לסינגפור ב-8 בפברואר 1941, כאשר היפנים משוגרים לקרב הראשון עם סינגפור בחוף סרימבון. לאחר ניצחון מוצלח בקרב, יפן פתחה בשלב השני של המלחמה מול סינגפור, אשר במהלכה ספגו היפנים נפגעים כבדים אך עדיין האימפריה היפנית ניצחה בסופו של דבר בגלל תקשורת שגויה בין קציני בעלות הברית אשר עזרו לסינגפור בקרב. עד ה-15 בפברואר, מנות המזון והמים היו נמוכות, תחמושת הנשק כמעט מוצתה, ונערכה ישיבה סופית בה סיכמו קציני בעלות הברית שלא יתאפשר התקפת נגד. בשעה 17:15 נכנע סגן אלוף ארתור פרקיבל לכוחות היפנים והביא לסיום הקרב בן שבעת הימים. התבוסה תוארה על ידי וינסטון צ'רצ'יל כ"אסון החמור ביותר בהיסטוריה הצבאית הבריטית, והיא בסופו של דבר הכניעה הגדולה ביותר בהיסטוריה הצבאית הבריטית". לאחר כניעתן של כוחות בעלות הברית יפן כבשה את סינגפור במלואה.
היסטוריה > הכיבוש היפני בסינגפור

סינגפור נודעה בשם "אור הדרום". במשך שלוש וחצי שנות כיבוש על ידי האימפריה היפנית, סינגפור, כמו רבים מהמושבות האחרות שנכבשו על ידי האימפריה, היו נתונים לפשעי מלחמה מרובים. זמן קצר לאחר שיפן הגיעה לסינגפור והחלה להכיל את החוקה היפנית גם בסינגפור, החלה המשטרה החשאית היפנית "קמפיטאי" בטיהור של חלק מאנשי סינגפור. לדוגמה: הסינגפורים האתניים-סיניים שנחשבו כמאיימים על האימפריה היפנית. במהלך טיהור זה שערך כשבועיים, המכונה "סוק צ'ינג", גברים סינגפורים בני 18 עד 50 נבדקו על ידי סקר קצר שהאימפריה היפנית יצרה, ואם הם נחשבו כאנטי-יפנים, נעצרו והועברו לאחד מכמה אתרי הוצאה להורג מרוחקים כדי להיהרג. היפנים ניסו לארגן טיהור דומה ברחבי מלאיה, הפעם, היפנים השליכו את התהליך הראשוני של הסקר, ועסקו בהרג ללא הבחנה בהיקף גדול של תושבי מלאיה האתניים-סינים. אף על פי שהתיעודים היפניים מצביעים על כך שהטיהור הביא לפחות מ-5,000 מקרי מוות, מייסד סינגפור וראש הממשלה הראשון לי קואן יו של סינגפור העריך מספר מקרי המוות בין 50,000 ל-100,000 גברים סיניים סינגפורים.
בתום מלחמת העולם השנייה בעלות הברית מחדשות את הלחימה מול יפן כדי לנסות להחזיר את סינגפור ואת מלאיה כולה. יפן נחלה תבוסה גדולה וכוחות בעלות הברית הצליחו להחזיר את סינגפור ומלאיה מהשלטון היפני. יפן הובסה רשמית כאשר ארצות הברית פוצצה את הירושימה ונגסאקי בפצצת אטום.
יחסים דיפלומטיים-כלכליים

בעקבות הכיבוש היפני בסינגפור ליפן וסינגפור לא היו יחסים כלל. בשנת 1959 הוגשה בקשה לפיצויים מממשלת סינגפור לממשלת יפן בעקבות קרב סינגפור, אך יפן סירבה בתוקף לבקשה בטענה שסינגפור היא עדיין קולוניה של בריטניה, והם כבר שילמו פיצויים לבריטניה בשנת 1951. סינגפור התקיימה כקולוניה של בריטניה עד שנת 1963, בשנת 1963 סינגפור ומלזיה התמזגו והפכו לפדרציה אחת הנקראת מלזיה. עם זאת, בעקבות חילוקי דעות פוליטיים גדולים וסכסוכים על רקע גזעי, ממשלת מלזיה הצביעה פה אחד לגרש את סינגפור מהפדרציה, וכתוצאה מכך סינגפור קיבלה את עצמאותה המלאה ב-9 באוגוסט 1965.
לאחר עצמאותה של סינגפור, יפן וסינגפור הגיעו להסכם על חמישים מיליון דולר סינגפורי כפיצויים על מלחמת סינגפור, אם כי יפן לא התנצלה מעולם התנצלות רשמית על פשעי מלחמה שבוצעו במהלך הכיבוש. עם זאת, יפן ראתה את הפוטנציאל החבוי של כלכלת סינגפור והפכה לשותפת המסחר הגדולה ביותר שלה.
אוכלוסיית יפן סייעה בהתפתחות הכלכלית של סינגפור במהלך שנותיה הראשונות, כאשר תאגידים יפניים שונים הקימו את מפעליהם בסינגפור. מרכז הפרודוקטיביות ביפן גם ייעץ לסינגפור כיצד לשפר את הפרודוקטיביות שלהן.
אבן דרך משמעותית ביחסים הכלכליים בין יפן לסינגפור התרחשה בשנת 2002 עם חתימת הסכם השותפות הכלכלית ביפן-סינגפור (JSEPA) (ביפנית: 日本シンガポール新時代経済連携協定) מסמך זה שימש כהסכם השותפות הכלכלית הראשונה של יפן עם מדינה אחרת. זה אפשר חופש תנועה קל יותר של אנשים, סחורות, שירותים, הון, מידע וכו' מעבר לגבול בין המדינות ולחזק את שיתוף הפעולה בפעילות הכלכלית של יפן וסינגפור. הדבר ביטל גם את כל מיסי היצוא מיפן לסינגפור בנוסף, גם בוטלו מיסי היבוא מסינגפור ליפן, למעט מוצרים חקלאיים ומוצרי עור.
שתי המדינות אשררו את הסכם השותפות הכלכלית האזורית המקיפה שצפוי להיכנס לתוקף בינואר 2022.