פסק דין פירסון נגד פוסט
פסק הדין > דעת הרוב

דעת הרוב ודעת המיעוט הסכימו שהשועל מהווה חיית פרא (בלטינית Ferae naturae), כלומר שלאף אחד לא הייתה זכות קניין על השועל לפני שנתפס. אם כן, המחלוקת היא בשאלה מהם התנאים שבעקבותיהם הופך דבר שאינו בחזקתו של איש לקניין שנמצא בחזקה של אדם. שני הצדדים הסכימו על העיקרון שניתן לרכוש חזקה על חיית טרף על ידי "תפיסה" ("Occupancy"), המושג שבו השתמשו השופטים כדי להתייחס לרעיון של "חזקה ראשונית", לפיו ניתן באמצעות פעולות מסוימות להוציא את החיה מחזקת הטבע ובכך להפוך את האדם שנקט באותן פעולות לבעל החזקה. אמנם, הצדדים לא הסכימו לגבי השאלה מהן אותן פעולות שמוציאות באופן סופי את החיה מחזקת הטבע – ספציפית, האם מרדף מספיק או שיש ללכוד או לתפוס פיזית את החיה – ולשם פתרון שאלה זו הם נזקקו לתאוריות שונות לגבי חזקה ראשונית בהיסטוריה של המשפט. בדעת הרוב סיכם טומפקינס את מה שהוא דלה מהספרות בנושא:
אם ניתן לחזור לכותבים העתיקים לשם בחינת עיקרון כללי של המשפט, פסק הדין בערכאה הנמוכה הוא שגוי באופן ברור. האינסטטוציות של יוסטיניאנוס ופלטה מאמצים את העיקרון שמרדף לבדו לא מעניק כל קניין או זכות לצייד; ואפילו מרדף יחד עם פציעה [של החיה] אינה מספיקה למטרה זו, אלא אם החיה נלקחה ממש. אותו העיקרון מוכר על ידי ברקטון.
 פופנדורף מגדיר תפיסה של חיות טרף כהחזקה פיזית ממשית שלהן, ובינקרשוק מצוטט כמי שהסכים להגדרה זו. אכן, רק בהיסוס, פופנדורף טוען שחיית פרא שנפצעה אנושות או שהוטל בה מום רציני לא יכולה להיתפס על ידי אחר, כל עוד המרדף של האדם שפצע [את החיה] ממשיך. סמכויות אלו הן חד משמעיות בהראותן שמרדף לבדו לא העניק לפוסט זכות חוקית על השועל, אלא שהשועל היה לקניין של פירסון, שאיתר והרג אותו.
המקור באנגלית
If we have recourse to the ancient writers upon general principles of law, the judgment below is obviously erroneous. Justinian’s Institutes (lib. 2, tit.  1, sec. 13), and Fleta (lib. 3, ch. 2, p. 175), adopt the principle, that pursuit alone vests no property or right in the huntsman; and that even pursuit, accompanied with wounding, is equally ineffectual for that purpose, unless the animal be actually taken. The same principle is recognized by Bracton (lib. 2,  ch. 1, p. 8).
Puffendorf (lib. 4, ch. 6, sec. 2 and 10) defines occupancy of beasts ferae naturae, to be the actual corporeal possession of them, and Bynkershock is cited as coinciding in this definition. It is indeed with hesitation that Puffendorf affirms that a wild beast mortally wounded or greatly maimed, cannot be fairly intercepted by another, whilst the pursuit of the person inflicting the wound continues. The foregoing authorities are decisive to show that mere pursuit gave Post no legal right to the fox, but that he became the property of Pierson, who intercepted and killed him.
לפי טומפקינס מקורות אלה מחזקים את הטענה של פירסון, שכן הם מראים כי קיימת מסורת משפטית לפיה מרדף אינו מספיק לשם השגת חזקה קניינית על חיית פרא, אלא נדרשת תפיסה פיזית של החיה. עם זאת, טומפקינס קיבל את העמדה לפיה גם פציעה אנושה של החיה קונה חזקה על חיית הפרא כל עוד המרדף נמשך, שכן "כך הרודף הפגין את כוונתו הבלתי מעורערת לנכס את החיה לשימושו האישי, נטל ממנה את חירותה הטבעית והביא אותה בקירוב לשליטתו הוודאית". עמדה זו נתמכת לפרשנותו של טומפקינס בהערות של ז'אן ברבראק, משפטן צרפתי שפעל בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18, על משנתו של פופנדורף. טומפקינס הוסיף שדעתו של הוגו גרוטיוס, משפטן הולנדי שפעל בתחילת המאה ה-17, מחזקת את עמדתו. מכל זאת הסיק טומפקינס שהצדק נמצא עם פירסון, שכן פוסט רדף אחרי השועל אך לא הצליח לפגוע בו.
לדיון במקורות המשפטיים ההיסטוריים הוסיף טומפקינס שיקול אינסטרומנטלי: לתפיסתו, הגישה לפיה רק תפיסה או פציעה של החיה מעניקה חזקה קניינית מועילה ונדרשת "למען הוודאות והשמירה על השלום והסדר בחברה". הגישה ההפוכה, לפיה מרדף מספיק, היא "כר פורה לסכסוכים ולתביעות משפטיות".