stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פביאן וייר
ראשית חייו

וייר נולד בבריסטול ולמד באוניברסיטת לונדון ובסורבון עד 1894. בעשר השנים הבאות שימש כסגן המנהל של מספר בתי ספר בבריטניה וכמפקח על בתי ספר. בשנים 1900–1905 מילא תפקידים בכירים במערכת החינוך של מחוזות הרפובליקה הדרום-אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית בדרום אפריקה.
ב-1899 החל וייר לפרסם מאמרים בעיתון המורנינג פוסט הלונדוני. ב-1905, לאחר שובו מדרום אפריקה, מונה לעורך העיתון והחזיק במשרה זו עד 1911. אז התמנה למנכ"ל של חברת מכרות קטנה (Rio Tinto).
מלחמת העולם הראשונה והקמת הוועדה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ניסה וייר להתגייס לשירות צבאי, אך נדחה עקב גילו. הוא הצליח להתמנות כמפקד יחידת אמבולנסים של הצלב האדום הבריטי שהוצבה בצרפת. שם הושפע וייר עמוקות מעובדת היעדר כל מערכת לסימון ולרישום קבריהם של אלו שנפלו בקרב. וייר חש מחויב ליצור ארגון שיטפל במשימה זו במסגרת הצלב האדום הבריטי. עד שלהי 1915 רשם הארגון שהקים 31 אלף קברים. באותה שנה הכיר משרד המלחמה הבריטי בתועלת עבודתו וקיבל את יחידתו למסגרת הצבא הבריטי, תחת השם "הוועדה לרישום קברים". בהנהגתו הפכה הוועדה לגוף מרכזי למסירת מידע לקרובי הנופלים בקרב.
עם התקדמות המלחמה הוטרד וייר מן השאלה מה יהיה טיפול הקבע בקברים בתקופה שלאחריה. בסיועו של אדוארד, הנסיך מוויילס, הוא גיבש הצעה להקמת גוף קבע שיטפל בכך. הצעתו נתקבלה וב-21 במאי 1917 הוקמה הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה באמצעות צו מלכותי (היא שינתה את שמה לשם הנוכחי ב-1960). כנשיא הוועדה נתמנה הנסיך אדוארד. שר המלחמה אדוארד סטנלי מונה ליושב ראש הוועדה ווייר מונה כסגן היושב ראש, תפקיד שמילא עד לפרישתו ב-1948. לאחר המלחמה הופקדה הוועדה על טיפול הקבע במצבות ובאנדרטאות ללמעלה ממיליון חללי צבאות האימפריה הבריטית. לאחר מלחמת העולם השנייה הגיע מספרם הכולל ל-1.7 מיליון. וייר צוין לשבח פעמיים ובסיום מלחמת העולם הראשונה הגיע לדרגת מייג'ור גנרל.
וייר פעל ללא לאות לקידום פעולת הוועדה בנושאים שבטיפולה, ומילא תפקיד מפתח בגיבוש מדיניותה בנוגע אליהם, ובין השאר בנוגע לארכיטקטורה ולגינון של בתי הקברות של הוועדה והאנדרטאות שהקימה. הוא גייס לשם כך את מיטב האדריכלים הבריטים של התקופה. הוא גם מילא תפקיד חשוב במגעים עם ממשלות זרות לשם הסדרת והבטחת פעילות הוועדה בתחומן. ב-1937 פרסם וייר דין וחשבון על עבודת הוועדה עד אז תחת השם The Immortal Heritage.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה וייר למנהל שירות רישום הקברים והמידע במשרד המלחמה הבריטי, ובמקביל המשיך בכהונתו כסגן יושב ראש הוועדה.
וייר נפטר זמן קצר לאחר פרישתו ב-1948. קברו בחצר כנסייה כפרית בחבל גלוסטרשייר מסומן במצבה בתבנית העיצוב האחידה של מצבות הוועדה והוא מתוחזק על ידה. לוחות זיכרון לוייר נקבעו במנזר וסטמינסטר ובקתדרלת גלוסטר.
וייר כובד במספר תארים: עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (1917), עמית מסדר האמבט (1919), אביר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (1920) ואביר המסדר הוויקטוריאני המלכותי (1922). כמו כן הוענקו לו תואר קצין גבוה של לגיון הכבוד הצרפתי, צלב המלחמה הצרפתי ותואר מפקד מסדר הכתר הבלגי.
לקריאה נוספת

Philip Longworth (1985), The Enending Vigil, London: Leo Cooper.
אנדרטה לזכרו של פביאן וייר
ג'ון פרטרידג'

| --- | --- |

 לידה:  20 בנובמבר 1789 גלאזגו, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  25 בנובמבר 1872 (בגיל 83) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 
ג'ון פרטרידג' (באנגלית: John Partridge;‏ 20 בנובמבר 1789 – 25 בנובמבר 1872) היה אמן וצייר דיוקנאות בריטי. היצירות שלו מתארות רבות מהדמויות הבולטות של זמנו.
נולד בגלאזגו, הוא היה הבן השני מבין שנים עשר ילדיו של סמואל פרטרידג'. אחיו ריצ'רד פרטרידג' הפך לנשיא הקולג' המלכותי למנתחים; אחיינו סר ג'ון ברנרד פרטרידג' היה מאייר ושחקן.
השכלה וקריירה מוקדמת

פרטרידג' למד אצל צייר הדיוקנאות תומאס פיליפס מ-1814; הוא הציג את הציור הראשון שלו, 'מיס פוט בדמותה של לוסילה' באקדמיה המלכותית ב-1815. הוא עבר ללונדון באותה שנה, נכנס לבית הספר של האקדמיה המלכותית ב-1816. בהתחלה הוא התגורר במרילבון, אז שכונה פופולרית של אמנים. בשנת 1820, הוא התחתן עם בת דודתו קלמנטינה שרה קמפבל; היא מוצגת בציור שלו "האמן ומשפחתו" בביתו בכיכר גרוסוונור (בערך 1828–1835).
מ-1823 עד 1827, הוא חי באיטליה, שהה בפירנצה, ונציה ורומא. במהלך שהותו שם, התמקדותו הייתה בדיוקנאות בלבד. הוא שרטט נופים ועשה עותקים של מאסטרים מתקופת הרנסאנס כולל קארווג'ו, רפאל, רובנס, וטיציאן. במהלך שהותו באיטליה, הוא התחבר עם כמה פטרונים עשירים. ב-1828, זמן קצר לאחר שובו מרומא, הוא עזב את מרילבון לרחוב ברוק, רחוב של מעמד גבוה יותר, ליד כיכר גרוסוונור, שם התגוררו רבים מהמצוירים שלו.
השכלה וקריירה מוקדמת > חסות מלכותית

נראה שהמהלך הזה השתלם: הקריירה שלו פרחה. בין 1827 ל-1845, הוא צייר למעלה ממאתיים דיוקנאות, והרוויח 2762 פאונד ב-1841 בלבד. הרבים מהם היו אישים חשובים, כולל עבודה משנת 1836 של לאופולד הראשון מלך בלגיה, שהובילה שנתיים לאחר מכן לחסותה של המלכה ויקטוריה. הוא צייר כמה דיוקנאות מוצלחים של המלכה ושל הנסיך אלברט, ובשנת 1843, הוא הפך ל"צייר הדיוקנאות" של בית המלוכה. אולם, המלכה ויקטוריה הייתה הפכפכה, והגעתו של פרנץ חבייר ווינטרהאלטר ב-1842, הפך אותו לחביב המלכה, וקטעה את הקריירה של פרטרידג' כדיוקנאי מלכותי.
השכלה וקריירה מוקדמת > מאוחר יותר

בשנת 1846, פרטרידג' קיבל את ההחלטה שלעולם לא יציג שוב באקדמיה המלכותית, לאחר ששני דיוקנאות שלו הוצגו בצורה מעליבה, כנראה כתוצאה ממחלוקת ותיקה, יותר מעשור קודם לכן עם עמיתו אמן האקדמיה המלכותית, רמזי ריצ'רד ריינאגל. הוא לא שינה את דעתו גם כאשר, שנתיים מאוחר יותר, ריינגל הואשם על כך שטען שעבודתו של אמן אחר היא שלו.
אף שפרטרידג' הקים גלריה בסטודיו שלו כדי להציג את יצירותיו, ההזמנות צנחו, עם 76 דיוקנאות בלבד בתקופה שבין 1845 ל-1865, והכנסותיו נפגעו בהכרח. לקראת סוף חייו, פרטרידג' התרעם נגד העוול הזה בחוברת שכתב על החוקה והניהול של האקדמיה המלכותית (1864), וכתב שהוא "הודח מהתפקיד שמילאתי בהערכת הציבור ובתעסוקה... ולא נשמרה לי כל מידה של כבוד עצמי ותחושה עצמאית."
פרטרידג' מת בלונדון בשנת 1872. הוא תרם מוקדם יותר כמה מציוריו שלא נמכרו לגלריה הלאומית לפורטרטים, שם רבים עדיין מוצגים.
גלריה

ג'יימס ואט
הנסיך אלברט
הוועדה לאמנויות יפות, 1846
הערות שוליים

1 2 3  Graves RE. ‘Partridge, John (1789–1872)’ (Noble C, revd), Oxford Dictionary of National Biography (Oxford University Press; 2004)
↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Partridge, John Bernard" . Encyclopædia Britannica. Vol. 20 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 876
1 2  Ormond R. (1967) John Partridge and the Fine Arts Commissioners Burlington Magazine 109: 397–403
↑  Museum Network: Creative Quarters: The Art World in London 1700 to 2000 Archived
↑  Explore the Royal Collection Online, www.rct.uk
↑  Corley TAB. 'Reinagle, Ramsay Richard (1775–1862)', Oxford Dictionary of National Biography (Oxford University Press; 2004)
↑  National Portrait Gallery: John Partridge (1790–1872), Portrait painter
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX4944936  BnF: cb149210796 (data)  ISNI: 0000 0001 1648 0553  LCCN: no2005051534  RKD: 61944  Trove: 831112  ULAN: 500007829  VIAF: 56344738   WorldCat (עם VIAF): 56344738 
המלכה ויקטוריה 1840
כדורגלן השנה באפריקה של ה-BBC

כדורגלן השנה באפריקה של ה-BBC הוא פרס כדורגל שנתי, המוענק על ידי תאגיד השידור הבריטי BBC לשחקן האפריקאי המצטיין של אותה שנה.
זוכים

| שנה | זוכה | מועדון |
| --- | --- | --- |
| 2018 | מצרים מוחמד סלאח | אנגליה ליברפול |
| 2017 | מצרים מוחמד סלאח | איטליה רומא / אנגליה ליברפול |
| 2016 | אלג'יריה ריאד מחרז | אנגליה לסטר סיטי |
| 2015 | חוף השנהב יאיא טורה | אנגליה מנצ'סטר סיטי |
| 2014 | אלג'יריה יאסין אבראהימי | ספרד גרנדה / פורטוגל פורטו |
| 2013 | חוף השנהב יאיא טורה | אנגליה מנצ'סטר סיטי |
| 2012 | זמביה כריסטופר קטונגו | הרפובליקה העממית של סין הנאן ג'יאניה |
| 2011 | גאנה אנדרה אייוו | צרפת אולימפיק מרסיי |
| 2010 | גאנה אסמואה ג'יאן | אנגליה סנדרלנד |
| 2009 | חוף השנהב דידיה דרוגבה | אנגליה צ'לסי |
| 2008 | מצרים מוחמד אבו תריכה | מצרים אל-אהלי |
| 2007 | טוגו עמנואל אדבאיור | אנגליה ארסנל |
| 2006 | גאנה מייקל אסיין | אנגליה צ'לסי |
| 2005 | מצרים מוחמד בארקט | מצרים אל-אהלי |
| 2004 | ניגריה ג'יי ג'יי אוקוצ'ה | אנגליה בולטון |
| 2003 | ניגריה ג'יי ג'יי אוקוצ'ה | אנגליה בולטון |
| 2002 | סנגל אל חג'י דיוף | צרפת לאנס / אנגליה ליברפול |
| 2001 | גאנה סמואל קופור | גרמניה באיירן מינכן |
| 2000 | קמרון פטריק מבומה | איטליה קליארי / איטליהפארמה |
| 1999 | ניגריה נוואנקוו קאנו | אנגליה ארסנל |
| 1997 | ניגריה נוואנקוו קאנו | איטליה אינטר מילאנו |
| 1996 | ניגריה עמנואל אמוניקה | פורטוגל ספורטינג ליסבון / ספרד ברצלונה |
| 1995 | ליבריה ג'ורג' ואה | איטליה מילאן |
1994: זמביה נבחרת זמביה
| 1993 | זמביה קלושה בוואליה | הולנד פ.ס.וו. איינדהובן |
| 1992 | גאנה עבדי פלה | צרפת אולימפיק מרסיי |
ראו גם

כדורגלן השנה באפריקה
הערות שוליים

↑  הפרס הוענק לנבחרת בעקבות התרסקות מטוס הנבחרת ב-1993
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגל ובנושא אפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נפתלי בן-מנחם

| --- | --- |

 לידה:  13 בינואר 1911 פוינילה דה סוב מונטה, ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  4 במרץ 1974 (בגיל 63) ירושלים, ישראל 
 ענף מדעי:  ביבליוגרפיה
 תאריך עלייה:  1936
 עיסוק:  חוקר ספרות עברית, ביבליוגרף
 
נפתלי בן מנחם (בלועזית: Naftali, or Naphtali Ben Menachem, or Ben Menahem; נולד בשם נפתלי פריעד (Fried, קרי: פְרִיד; י"ג בטבת, תרע"א, 13 בינואר 1911 – י' באדר תשל"ד, 4 במרץ 1974) היה חוקר ספרות עברית, ביבליוגרף, ביבליופיל ואספן ספרים. פרסם מאות רשימות ביקורת על ספרים ומחבריהם, עמד בראש מפעל הביבליוגרפיה העברית במשך חמש עשרה שנה (עד ליום מותו), וכן היה חבר בהנהלת מוסד הרב קוק וחבר ההנהלה הראשונה של גנזך הציונות הדתית.
על מאמריו הראשונים חתם בשם נפתלי פריעד או פריד, על חלק אחר חתם בשם נפתלי אילון ועל חלק א. אמיתי, אך על מרבית מאמריו ועל כל ספריו חתם בשם נפתלי בן מנחם.
עבודתו ונושאים מרכזיים במחקריו

תחומי התעניינותו של בן מנחם היו נרחבים. מחוץ למחקריו על אברהם אבן עזרא וספריו, הוא הקדיש מזמנו כאמור גם לחקר יהדות הונגריה, רבניה והספרות שנדפסה בה, וכן גם לחקר החסידות. לנושא הראשון הקדיש מאמרים רבים ואת הספר מספרות ישראל באונגאריה (=הונגריה), ולנושא השני פרסם את מגלת סתרים לרבי יצחק יהודה יחיאל ספרין ומספר מאמרים וספרים על אחדים מרבני החסידות וספריהם.
בנוסף, בן מנחם כתב מספר רב של ערכים על אישים ורבנים, באנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל שבעריכת מ' מרגליות, בהאנציקלופדיה של הציונות הדתית שבעריכת יצחק רפאל וגאולה בת יהודה, וב-Encyclopaedia Judaica.
מעל לכל, היה בן מנחם ביבליוגרף והיה אחראי למאות רשימות העוסקות בספרים ומחבריהם; למעשה, אין ספר בתחום הביבליוגרפיה בספרות היהודית שבן מנחם לא כתב עליו מאמר ביקורת. בנוסף, חיבר עשרות רבות של רשימות ביבליוגרפיות, מהן ניתן למנות ביבליוגרפיות של רבנים ואישים מפורסמים (כגון, מנדלי מוכר ספרים - עם יהודה אריה קלוזנר, רבי משה אלמושנינו, רבי משה אלשייך, הרב שמחה אסף, דניאל גולדשמידט, רבי יששכר בער הלוי, רבי מרדכי אליעזר וועבר, רבי חיים ויטאל, ישעיהו זנה, רבי אלישע חאבילייו, אברהם יערי, רמח"ל, הרב י"ל מימון, הרב ראובן מרגליות, רבי אברהם סבע, ר"יא ספרין, ר' בנימין, י"ל פליישר, רבי יצחק אהרון רפופורט, וכן על חכמי ליטא, רבני סיגט, ורבים אחרים); של ספרים (כגון, יסוד מורא לאברהם אבן עזרא, מנורת המאור לרבי יצחק אבוהב); של מוסדות (ספרי מוסד הרב קוק); של ערים (צפת); של בתי דפוס עבריים, לרבות רשימות הספרים שנדפסו בהן (אונגוואר, טראנסילוואניה, מונקאטש, סיגט, פרסבורג, צפת ואחרות); של הגדות של פסח (פרסם 382 השלמות לספרו של אברהם יערי, ביבליוגרפיה של הגדות פסח מראשית הדפוס ועד היום, ירושלים תשכ"א); הגדות שנדפסו בירושלים; הגדות שיצאו לאור בצפון אפריקה); ושל כתבי יד (כ"י העבריים שבספריית הוותיקן; כ"י שבספריית מוסד הרב קוק; כ"י שבבית המדרש לרבנים באמריקה; כ"י מספרייתו של רבי נחום דובער פרידמן). בנוסף, הוא גם דאג להוסיף, לתקן ולעדכן רשימות ביבליוגרפיות שנתפרסמו על ידי אחרים.
משנת תשי"ט עד שנת תשל"ב ערך בן מנחם יחד עם יצחק רפאל את חמשת הכרכים של ארשת: ספר שנה לחקר הספר העברי, שיצאו לאור בהוצאת מוסד הרב קוק.
הנצחתו

לאחר מותו פרסם מוסד הרב קוק כרך נוסף, כרך ו', של ארשת (בעריכת אברהם מאיר הברמן, ישראל מלמן ויצחק רפאל), שהוקדש לזכרו. בעמ' 265–316 פורסמה רשימה ביבליוגרפית של חיבורי בן מנחם, מאת שלום בן פורת ויצחק יודלוב, הכוללת 729 פריטים.
אלמנתו, בלהה בן מנחם, בסיוע מוסד הרב קוק, יצחק רפאל ואברהם מאיר הברמן, הוציאה לאור שני קובצי מחקרים שלו, הראשון ענייני אבן עזרא (תשל"ו), והשני פתחי שערים (תשל"ח).
לקריאה נוספת

נפתלי בן מנחם, פתחי שערים, מוסד הרב קוק, ירושלים, תשל"ו-1976. הקדמה מאת א"מ הברמן, עמ' 9 - 10.
נפתלי בן מנחם, ענייני אבן עזרא, מוסד הרב קוק, ירושלים, תשל"ח-1978. דברי הקדמה מאת א"מ הברמן.
יצחק רפאל, ארשת, ספר שנה לחקר הספר העברי, כרך ו' (עורכים: אברהם מאיר הברמן, ישראל מלמן ויצחק רפאל). ירושלים, תשמ"א. דברים על בן מנחם נכתבו בתוך הכריכה הפנימית ובדברי הפתיחה של העורכים.
שלום בן פורת ויצחק יודלוב, חיבורי נפתלי בן מנחם, ארשת, ספר שנה לחקר הספר העברי, כרך ו' (עורכים: אברהם מאיר הברמן, ישראל מלמן ויצחק רפאל). ירושלים, תשמ"א, עמ' 265 - 316.
הערות שוליים

↑  קול אריה, קליינווארדין, ת"ש. כאן נזכרים האב ובניו
↑  התשובות בסימנים קכ"ג וקכ"ה. ראו א"מ הברמן, נפתלי בן מנחם איש הספר, מסכת סופרים וספרות, ירושלים: ראובן מס, תשל"ז, עמ' בעמ' 98.
1 2 3 4 5  א"מ הברמן, נפתלי בן מנחם איש הספר, עמ' 99.
↑  אברהם יערי, במאמרו "לקוטי בתר לקוטי" (קריית ספר ח, תרצ"א), כתב כי פריימאן מסר 13 הגדות (שהיו חסרות ברשימת המילואים שפרסם יערי לרשימת ההגדות של ויענר (וִינֶר), בקריית ספר תר"ץ) למר נ. פריד (שמו של בן מנחם באותם ימים), כדי שיעתיק אותם עבורו.
1 2 3 4 5 6  שלום בן פורת ויצחק יודלוב, "חיבורי נפתלי בן מנחם", ארשת: ספר שנה לחקר הספר העברי, כרך ו' (עורכים: אברהם מאיר הברמן, ישראל מהלמן ויצחק רפאל), ירושלים תשמ"א, עמ' 265–316.
1 2  א"מ הברמן, נפתלי בן מנחם איש הספר, עמ' 100.
↑  בן מנחם, "גווילי ספרים", בשערי ספר, עמ' 182–184 (פורסם לראשונה בפנים אל פנים, 67, י"ט מנחם-אב תש"ך, 12 באוגוסט 1960).
↑  בן מנחם, "הפקרות רבה", בשערי ספר, עמ' 25–27. ראו גם "הערה", שם, עמ' 263.
↑  א"מ הברמן, נפתלי בן מנחם איש הספר, עמ' 103.
↑  נפתלי בן-מנחם באתר GRAVEZ
↑  יצחק רפאל, ארשת, ספר שנה לחקר הספר העברי, כרך ו' (עורכים: אברהם מאיר הברמן, ישראל מלמן ויצחק רפאל). ירושלים תשמ"א, בתוך הכריכה הפנימית.
↑  דברי הקדמה מאת א"מ הברמן לקבצים ענייני אבן עזרא ופתחי שערים.
↑  חלק מתוך יהדות ליטא : תמונות וציונים, שיצא גם כתדפיס נפרד. החיבור הכולל יצא ב"מוסד הרב קוק" באותה שנה ובו תמונות וציונים מיהדות ליטא שאסף יעקב דוד קמזון עם כיתובים של קמזון, אברהם גולדראט ופנחס פלאי, ושלושה חיבורים על יהדות ליטא: "ליטא מכורתי" של אברהם קריב, "יהדות ליטא העצמאית בזריחתה ובשקיעתה" של רפאל חסמן ו"חכמי ליטא: ציונים לתולדות חייהם ורשימת ספריהם". יש להבדיל מהספר "יהדות ליטא" (בעריכת רפאל חסמן ונתן גורן ואחרים) על תולדות יהדות ליטא מהמאה ה-15 עד השואה, שהוא בן ארבעה כרכים מחולקים כל אחד לספר אישים וספר יישובים, ויצא לאור בהוצאת "עם הספר" ו"איגוד יוצא ליטא בישראל", תל אביב תש"ך-תשמ"ד.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007287597505171  PLWABN: 9811346147305606  BnF: cb16014740b (data)  GND: 1089270518  ISNI: 0000 0000 6668 8427  LCCN: no94024175  NKC: ola20231206226  NTA: 107982161  SUDOC: 237847744  VIAF: 75893320   WorldCat (עם VIAF): 75893320
דורימון

| --- | --- |
 
דורימון
 סוגה:  מדע בדיוני, פנטזיה, קומדיה

 מאנגה
 יוצר:  פוג'יקו פוג'יו
 הוצאה:  שוגקוקאן
 קהל יעד:  קודומו
 תקופת הפרסום המקורית:  8 באוגוסט 1969 – 23 ביוני 1996
 מספר הכרכים שהתפרסמו:  45

 אנימה: הסדרה הראשונה
 אורך פרק:  15 דקות
 במאי:  קאזויוקי אוקאסאקו, שיגאו קושי
 אולפני אנימציה:  Nippon TeleMovie Productions
 רשת שידור:  Nippon TV (יפן)
 תקופת שידור מקורית:  1 באפריל 1973 – 30 בספטמבר 1973
 מספר העונות:  1
 מספר הפרקים:  26

 אנימה: הסדרה השנייה
 אורך פרק:  24 דקות
 במאי:  ריו מוטוהירה, צוטומו שיבאיאמה
 אולפני אנימציה:  Shin-Ei Animation
 רשת שידור:  TV Asahi (יפן)
 תקופת שידור מקורית:  2 באפריל 1979 – 18 במרץ 2005
 מספר העונות:  27
 מספר הפרקים:  1787 + 30 פרקי ספיישל

 אנימה: הסדרה השלישית
 אורך פרק:  24 דקות
 במאי:  יושי סויצ'ירו, יושיטסונה שינוסוקה, הירופומי אוגורה
 אולפני אנימציה:  Shin-Ei Animation,‏Asatsu-DK
 רשת שידור:  TV Asahi (יפן)  ערוץ ג'טיקס, ערוץ דיסני ישראל (ישראל)
 מדבבים בשפה העברית:  ראו פירוט
 תקופת שידור מקורית:  15 באפריל 2005 – 11 בינואר 2020
 מספר העונות:  15
 מספר הפרקים:  1160
דורימון (ביפנית: ドラえもん; הגייה: "דוֹרָאֶמוֹן") היא סדרת מאנגה יפנית שנכתבה ואיירה במקור על ידי צמד האמנים הירושי פוג'ימוטו ומוטו אביקו. המאנגה פורסמה לראשונה בדצמבר 1969. הפרקים השונים של המאנגה פורסמו בין השנים 1974 עד 1996 ב-45 כרכים שונים על ידי חברת שוגקוקאן. עלילת הספרים מתמקדת בחתול רובוטי בשם דורימון, שנשלח להווה מהמאה ה-22 על מנת לסייע לילד בשם נוביטה נובי.
ההצלחה של המאנגה הובילה ליצירה של זיכיון מדיה מצליח הכולל שלוש סדרות טלוויזיה, מעל ל-40 סרטי אנימציה (כולל שני סרטי אנימציה תלת־ממדית) ומשחקי וידאו.
סדרת המאנגה זכתה בפרסים רבים לאורך השנים, כולל פרס איגוד הקריקטוריסטים של יפן בשנים 1973 ו-1994, פרס שוגקוקאן עבור מאנגה לילדים בשנת 1982, ופרס אוסאמו טזוקה בשנת 1997. נכון לשנת 2019, נמכרו ברחבי העולם מעל ל-250 מיליון עותקים של ספרי סדרת המאנגה, והסדרה נחשבת לסדרת המאנגה הנמכרת ביותר בכל הזמנים. דמותו של דורימון נחשבת לדמות יפנית איקונית, והדמות מונתה ל"שגריר האנימה" הראשון של יפן ב-2008 על ידי משרד החוץ היפני.
בישראל הופקו לאורך השנים שתי גרסאות עם דיבוב עברי אשר שודרו בערוצי הטלוויזיה בישראל - הגרסה הראשונה שודרה בערוץ ג'טיקס במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, והגרסה השנייה שודרה בערוץ דיסני ישראל במהלך העשור השני של המאה ה-21.
תקציר העלילה

נוביטה נובי הוא תלמיד בן עשר, טוב לב וישר, אבל גם עצלן, חסר מזל, חלש, והוא נוטה לקבל ציונים גרועים במבחנים והוא גרוע בספורט. דורימון נשלח חזרה בזמן על ידי הנכד של נכדו של נוביטה, סוואשי נובי, כדי לשפר את תנאיו של נוביטה כך שצאצאיו יוכלו ליהנות מעתיד טוב יותר. בקו הזמן המקורי, כישלונותיו של נוביטה בבית הספר ולאחר מכן בקריירה שלו, הכניסו את נוביטה ובעקבותיו גם את צאצאיו למצוקה כספית. לדורימון יש כיס מיוחד בו הוא מאחסן כמות גדולה במיוחד של כלים, המצאות וגאדג'טים מהעתיד בהם הוא משתמש על מנת לסייע לנוביטה בכל פעם שהוא מתמודד עם בעיות שונות בחייו.
העלילה עשויה בהתאם לנוסחה קבועה. בדרך כלל העלילה ממוקדת במאבקיו היומיומיים של נוביטה, תלמיד כיתה ד' והדמות הראשית בעלילה. לדורימון יש כיס מיוחד ממנו הוא מסוגל להוציא כלים עתידיים, גאדג'טים עתידיים, וצעצועים מחנות צעצועים עתידית. בפרק טיפוסי, נוביטה חוזר הביתה ומתבכיין על בעיה שעימה הוא מתמודד בבית הספר או בשכונתו. לאחר תחנוניו של נוביטה, דורימון מוציא מכשיר שיעזור לנוביטה לתקן את הבעיות שלו, או שישיג עבורו נקמה, או שיוכל להרשים עמו את ידידיו.
למרות כוונותיו הטובות של דורימון, נוביטה בדרך כלל מרחיק לכת ומכניס את עצמו לבעיה אף יותר גדולה מבעבר. לפעמים, ידידיו של נוביטה (בדרך כלל סונאו או ג'יאן) גונבים את המכשירים ומשתמשים בהם לרעה. אף על פי כן, בסוף כל פרק, יש בדרך כלל תגמול לדמויות אשר השתמשו במכשירים שגנבו לרעה, ומוסר השכל.
הדמויות > דמויות ראשיות

דורימון (ביפנית: ドラえもん) - חתול-רובוט שנשלח חזרה בזמן על ידי סוואשי לעזור לנוביטה. דורימון בתחילה היה בעל אוזניים אבל הם ננשכו על ידי עכבר-רובוט מהמאה ה-22. כתוצאה, הוא פיתח פחד חולני מעכברים, על אף שהוא חתול רובוטי.
נובּיטה נובי (ביפנית: 野比 のび太) - תלמיד בכיתה ד' אשר מתגורר בטוקיו והוא בן יחיד. הוא לובש משקפיים, חולצה אדומה או צהובה עם צוארון לבן, ומכנסים קצרים כחולים. חסרונותיו של נוביטה רבים: הוא עצלן, חסר קואורדינציה, חסר מזל ולא טוב בספורט.
שיזוקה מינאמוטו (ביפנית: 源 静香) - ילדה טובת לב וחכמה, היא מושא אהבתו של נוביטה כמו גם כלתו העתידית. היא גם אולצה לקחת שיעורי פסנתר, אך לפעמים היא משתמשת בעובדה זו כתירוץ בשביל לסרב להיפגש עם נוביטה.
טקאשי "ג'יאן" גודה (ביפנית: 剛田 武) - ילד חזק וגדול, חמום מוח לעיתים ובריון. כינויו הוא "הענק" (ביפנית: ジャイアン). לובש בדרך כלל חולצה כתומה. הוא ידוע בחיבתו ובאופן הכושל בו הוא שר ומבשל. הוא מאלץ את ילדי השכונה באופן קבוע להאזין לשירתו הנוראית, אשר לפעמים משולבת עם ארוחת ערב אותה הוא בישל בעצמו. הרבה מהפרקים סובבים סביב מאמציו של נוביטה וידידיו להתחמק מג'יאן.
סונאו הונקאווה (ביפנית: 骨川 スネ夫) - רברבן שאוהב לנפנף בעושרו הגשמי בפני נוביטה. הוא מסתובב לעיתים קרובות עם ג'יאן, ושניהם יחדיו נוהגים להציק לנוביטה. הוא למעשה שונא מאוד את ג'יאן, אך עוזר לו להציק לנוביטה משום שכך הוא נמנע מהצקותיו של ג'יאן בעצמו. יש לו ידע מקיף במדע, והוא אומן ומעצב מוכשר.
הדמויות > דמויות משניות

ג'איקו (ביפנית: ジャイ子) - אחותו של ג'יאן אשר הייתה אמורה להיות אשתו של נוביטה אלמלא נוביטה היה פוגש את דורימון.
דקיסוגי הידטושי (ביפנית: 出木杉 英才) - חבר כיתתו של נוביטה ויריב על חיבתה של שיזוקה. הוא תמיד משיג תוצאות גבוהות במבחנים, אך לעולם לא מתהלל ביכולותיו. הוא עוזר ברצון לנוביטה כאשר יש לו שאלות פילוסופיות או מדעיות.
דוראמי (ביפנית: ドラミ) - האחות הצעירה של דורימון. באופן מוזר למדי, הקרבה המשפחתית ביניהם מתבטאת בעובדה כי הם חלקו חצי פח שמן. היא חיה במאה ה-22 בטוקיו עם סוואשי, נכדו של הנכד של נוביטה. היא צהובה בעוד שדורימון כחול, ולה יש אוזניים שנראות כמו קשת אדומה גדולה. היא פוחדת ממקקים. היא גם יותר מתקדמת מדורימון. לפעמים היא מבקרת את נוביטה באמצעות מכונת זמן.
טאמרו (ביפנית: 多目) - טאמרו נוהג להתלוות אל סונאו וג'יאן.
הדמויות > משפחתו של נוביטה

סוואשי (ביפנית: セワシ) - סוואשי הוא הנכד של נכדו של נוביטה והוא גם זה ששלח את דורימון בזמן כדי לעזור לו. סוואשי היה זה שקנה את דורימון לראשונה בשנת 2112 כאשר לדורימון עוד היו אוזניים והוא היה צהוב.
טאמקו נובי (ביפנית: 野比 玉子) - טאמקו היא אימו של נוביטה, שבדרך כלל גוערת בנוביטה, או שולחת את נוביטה לשליחויות קצרות. היא אוהבת את בנה מאוד.
נוביסוקה נובי (ביפנית: 野比 のび助) - נוביסוקה הוא אביו של נוביטה, איש עסקים. נוביסוקה מאוד מתחשב בנוביטה, לעיתים קרובות כאשר הוא חוזר הביתה הוא מרגיע את טאמקו מכעסיה על נוביטה. נוביסוקה לא מסוגל לנהוג ברכב, מתקשה להפסיק לעשן, בעל זיכרון חלש ולפעמים אף מגיע הביתה שיכור. הוא היה פעם סטודנט לאומנות.
נוביסקה (ביפנית: 野比 ノビスケ) - נוביסקה הוא בנו של נוביטה, שמו ניתן לו על שם אביו של נוביטה. הוא ספורטאי טוב בהרבה מנוביטה והוא זריז מאוד. הוא לא היסס להרביץ לנוביטה הצעיר כאשר נוביטה הצעיר ניסה לעצור בעדו מלברוח מהבית.
המדיה השונות בזיכיון > סדרת המאנגה

הסדרת המאנגה פורסמה לראשונה בדצמבר 1969. סדרת המאנגה פורסמה במקור בשישה ירחונים שונים לילדים אשר נועדו לקבוצת הגילאים שכוללת את הטווח שבין הגן לכיתה ד'. ב-1973 שני מגזינים אחרים, שנועדו לתלמידי כיתות ה' ו-ו' החלו לפרסם את סדרת המאנגה. בשנת 1977 המגזין CoroCoro Comic הפך למגזין העיקרי שפרסם את סדרת המאנגה.
בין השנים 1974 עד 1996 כל הסיפורים של סדרת המאנגה שפורסמו במגזינים השונים לאורך השנים אוגדו ל-45 כרכים שונים שפורסמו על ידי חברת שוגקוקאן. בין ה-25 באפריל 2005 ל-28 בפברואר 2006 פרסמה חברת שוגקוקאן חמישה כרכים נוספים הכוללים סיפורים קצרים של דורימון שלא נכללו ב-45 הכרכים המקוריים של הסדרה. כרך שישי נוסף עם סיפורים קצרים פורסם ב-1 בדצמבר 2014. בנוסף, 119 סיפורים שלא פורסמו קובצו לשישה כרכים אשר פורסמו בין ה-17 ביולי 1999 עד 2 בספטמבר 2006. בין ה-24 ביולי 2009 ל-25 בספטמבר 2012 חברת שוגקוקאן פרסמה את כל 1,345 הסיפורים בסדרה שנכתבו על ידי היוצרים המקוריים. בדצמבר 2019, במלאת 50 שנה לסדרת המאנגה, חברת שוגקוקאן פרסמה "כרך 0" שכלל שש גרסאות שונות לסיפור המאנגה הראשון בסדרה.
ביולי 2013 Fujiko F. Fujio Pro הצהירו שהם ישתפו פעולה עם הוצאת הספרים האלקטרוניים Voyager Japan וחברת AltJapan במטרה לפרסם מהדורה בשפה האנגלית של סדרת המאנגה בצבע מלא אשר תופץ דרך הפלטפורמה הדיגיטלית אמזון קינדל באמריקה הצפונית. בין השנים 2013 ל-2016 פורסמו בסך הכל 200 כרכים במהדורה האנגלית של הסדרה. בנוסף במהלך העשור השני של המאה ה-21 יצאו לשווקים גם ארבעה כרכים בגרסת הדפוס של המהדורה האנגלית של הסדרה.
המדיה השונות בזיכיון > סדרת האנימה

העיבוד הטלוויזיוני הראשון של דורימון הופק במהלך שנת 1973 בלבד על ידי חברת Nippon TeleMovie Productions . הסדרה כללה 26 פרקים כאשר כל פרק הכיל שתי חלקים עם סיפורים שונים. הסדרה שודרה במקור בין ה-1 באפריל 1973 עד 30 בספטמבר 1973 בערוץ Nippon TV, ובהמשך שודרה בשידורים חוזרים בערוץ זה ובערוצים מקומיים שונים עד 1979 כאשר חברת Shin-Ei Animation הפיקה עיבוד טלוויזיוני מוצלח יותר לדורימון. העיבוד הטלוויזיוני הראשון של דורימון נחשב כיום נדיר למדיי וזאת משום שאולפן האנימציה Nippon TeleMovie Productions פשט את הרגל בשלב מסוים, וכל המאסטרים עליהם היו מאוחסנים פרקי הסדרה באיכות הגבוהה ביותר נמכרו או נהרסו בעקבות פשיטת הרגל. רק 21 מתוך 52 החלקים של העיבוד הטלוויזיוני הראשון קיימים כיום, ולשניים מהם אין רצועת שמע.
העיבוד הטלוויזיוני השני של דורימון הופק בין השנים 1979 עד 2005 על ידי אולפן האנימציה Shin-Ei Animation. העיבוד הטלוויזיוני השני של דורימון, אשר כלל עיצוב מחודש לכל דמויות הסדרה, עלה לשידור בערוץ הטלוויזיה היפני TV Asahi ב-2 באפריל 1979. עיבוד זה כלל בסך הכל 1,787 פרקים ו-30 פרקי ספיישל.
העיבוד הטלוויזיוני השלישי של דורימון הופק בין השנים 2005 עד 2020 על ידי אולפני האנימציה Shin-Ei Animation ו-Asatsu-DK. העיבוד הטלוויזיוני השלישי של דורימון, אשר כלל עיצוב מחודש לכל דמויות הסדרה, עלה לשידור בערוץ הטלוויזיה היפני TV Asahi ב-15 באפריל 2005. עיבוד זה כלל בסך הכל 1,160 פרקים. במאי 2014 רשת TV Asahi חתמה על הסכם עם חברת וולט דיסני אשר במסגרתו העיבוד הטלוויזיוני השלישי של דורימון ישודר בערוץ דיסני. בעקבות כך חברת Bang Zoom! Entertainment הפיקה גרסה אנגלית לעיבוד הטלוויזיוני השלישי של דורימון אשר שודר במקור בארצות הברית בערוץ Disney XD בין ה-7 ביולי 2014 עד 12 במאי 2017.
שלושת העיבודים הטלוויזיוניים של דורימון שודרו לאורך השנים במעל ל-60 מדינות ברחבי העולם בהם תאילנד, הפיליפינים, הודו, ווייטנאם, סין, הונג קונג, סינגפור, טאיוואן, מלזיה, אינדונזיה, קוריאה הדרומית, ספרד, צרפת, ברזיל, קולומביה, צ'ילה, וישראל.