stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי סין–קזחסטן
היסטוריה > זמנים מודרניים

לפני נפילת ברית המועצות, הרפובליקה העממית של סין וקזחסטן (בעודה בברית המועצות) היו שתיהן מדינות קומוניסטיות.
הרפובליקה העממית של סין וקזחסטן כוננו יחסים דיפלומטיים ב-3 בינואר 1992, באותו יום שבו ממשלת קזחסטן הביעה תמיכה במדיניות של סין האחת והתנגדות לתנועת העצמאות של מזרח טורקסטן. שתי האומות ירשו סכסוך גבול מיחסי סין–ברית המועצות, שאליו התייחסו עם הסכם הגבול הראשון שלהם באפריל 1994, הסכם משלים בספטמבר 1997, והסכם הגבול המשלים השני ביולי 1998 לציון 1,700 קילומטרים (1,100 מיל) גבול משותף. בשנת 1993, הנשיא הראשון של קזחסטן נורסולטן נזרבייב ערך ביקור רשמי בבייג'ינג בהזמנת נשיא סין, ג'יאנג דזה-מין. מאז, מנהיגי סין וקזחסטן החליפו תדיר ביקורים רשמיים רמי דרג. ב-1996, שתי המדינות הפכו למייסדות שותפות של ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה. הנשיא החדש של קזחסטן, קאסים-ג'ומארט טוקאייב, התחנך בסין.
ב-9 ביולי 2020, שגרירות סין בקזחסטן פרסמה אזהרה שקבעה כי זן לא מזוהה של דלקת ריאות עם שיעור תמותה "גבוה בהרבה" מזה שנגרם על ידי COVID-19 התפשט במספר ערים קזחיות. נאמר כי במחוזות אטיראו ואקטובה והעיר שימקנט כמעט 500 מקרים דווחו. עם זאת, למחרת, משרד הבריאות הקזחי דחה את תביעת השגרירות והתקשורת של סין כפייק ניוז. מייקל ריאן, פקיד בכיר בתוכנית החירום הבריאותית של ארגון הבריאות העולמי, אומר שההתפרצות בקזחסטן עשויה להיות מקרי COVID-19 ש"פשוט לא אובחנו כראוי".
בביקורו בקזחסטן בשנת 2022, הביע נשיא סין שי ג'ינפינג תמיכה מלאה בריבונותה של קזחסטן. ברקע היו חששו קזחיים מפעילות רוסיה השכנה במדינה פוסט סובייטית אחרת, אוקראינה.
פיתוח יחסים בילטרליים

סין וקזחסטן קידמו הרחבה מהירה של מסחר ושותפות על פני פיתוח כלכלי, במיוחד בתחום הנפט, הגז הטבעי, המינרלים ומשאבי האנרגיה העיקריים של קזחסטן. בשל צורכי האנרגיה המקומיים המתרחבים במהירות, סין ביקשה לקבל תפקיד מוביל בפיתוח תעשיות אנרגיה בקזחסטן. יחד עם הפעלת ארבעה שדות נפט קטנים יותר, רכשה חברת הנפט הלאומית של סין בשנת 2005 את פטרוקזחסטן, שהייתה חברת הנפט העצמאית הגדולה ביותר בברית המועצות לשעבר, תמורת 4.18 מיליארד דולר והוציא עוד 700 מיליון דולר על צינור שיוביל את הנפט לגבול הסיני. פטרוקזחסטן הייתה הרכישה הזרה הגדולה ביותר אי פעם על ידי חברה סינית. עד 2016, חברות סיניות (למשל China National Petroleum Corporation, Sinopec ואחרים) השקיעו יותר מ-20 מיליארד דולר במגזר הנפט של קזחסטן.
ב-2009 סין הלוותה 10 מיליארד דולר לקזחסטן וצברה נתח ב-MangistauMunaiGas.
ב-16 באוקטובר 2013, הוועדה המתמדת של הקונגרס העממי הלאומי של קזחסטן ושל סין (NPCSC) חתמו על מזכר הבנות. ההסכם הוא החקיקה החשובה ביותר שנחתמה בין שתי המדינות המעודדות יחסים דו-צדדיים. החקיקה עוזרת לשני הפרלמנטים להיפגש כדי לדון זה בזה בנושאים דו-צדדיים.
שיתוף פעולה אסטרטגי

במטרה לחזק את השותפות האזורית בביטחון אזורי, פיתוח כלכלי ומלחמה בטרור ובסחר בסמים בקרב מדינות מרכז אסיה, קזחסטן וסין הפכו למייסדות שותפות של ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה (SCO). בפיתוח קשרים עם סין, קזחסטן שואפת לאזן את ההשפעה הגאופוליטית והכלכלית של שכנתה הצפונית רוסיה. עם זאת, קיימים סכסוכים פוטנציאליים סביב הקשרים התרבותיים של סין בין העם הקזחי לבין האויגורים במחוז שינג'יאנג בסין, שעלולים להשפיע על תנועה בדלנית אויגורית. סין גם שואפת למנוע את צמיחת ההשפעה של ארצות הברית באזור ואת הקמה אפשרית של בסיסי אוויר אמריקאים בקזחסטן. בשנת 1997, שתי המדינות חתמו על הסכם לצמצום נוכחותם של כוחות צבאיים לאורך הגבול המשותף יחד עם קירגיזסטן וטג'יקיסטן.
סכסוכי גבולות וטריטוריאליים

מקורותיו של קו הגבול בין סין לקזחסטן מתוארכים לאמצע המאה ה-19, אז הצליחה האימפריה הרוסית לבסס את שליטתה באזור אגם זייסן. הקמת הגבול בין האימפריה הרוסית לאימפריית צ'ינג, שלא שונה מדי מהגבול הסיני-קזחי של היום, נקבעה באמנת פקין משנת 1860;  קו הגבול בפועל על פי האמנה נמתח על ידי הפרוטוקול של צ'וגוצ'אק (1864), והשאיר את אגם זייסן בצד הרוסי.   הנוכחות הצבאית של אימפריית צ'ינג באגן אירטיש התפוררה במהלך מרד דונגאן (1862–1877). לאחר כישלון המרד והכיבוש מחדש של שינג'יאנג על ידי זואו זונגטאנג, הגבול בין האימפריה הרוסית והצ'ינגית באגן אירטיש עבר התאמה קלה נוספת, לטובת רוסיה, על ידי הסכם סנקט פטרבורג (1881).
לאחר מהפכת שינהאי ומלחמת האזרחים הסינית, מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים הרוסית, הגבול הסיני-רוסי הפך לגבול סין-ברית המועצות. עם זאת, השלטונות הסיניים והסובייטיים לא תמיד הסכימו היכן עובר קו הגבול על הקרקע, מה שהוביל, במיוחד לעימות גבול ממזרח לאגם ז'לנשקול באוגוסט 1969.
כאשר קזחסטן הפכה למדינה עצמאית, כ-2,420 קמ"ר של אדמה היו במחלוקת עם סין. הסכם גבול בין שתי המדינות נחתם באלמטי ב-26 באפריל 1994 ואושר על ידי נשיא קזחסטן ב-15 ביוני 1995. סין קיבלה כ-22% מסך השטח השנוי במחלוקת, וקזחסטן קיבלה את 78% הנותרים.
רצועה צרה של גבעות מזרחית לז'לנשקול, עליה התמודדו ברית המועצות וסין ב-1969, הוכרה כחלק מסין. כדי לתחום קטעים קטנים מסוימים של הגבול בצורה מדויקת יותר, נחתמו הסכמים נוספים ב-24 בספטמבר 1997 וב-4 ביולי 1998. במהלך השנים הבאות, הגבול נתחם בשטח על ידי ועדות משותפות. על פי פרוטוקולי הוועדות והמפות, קו הגבול של שתי המדינות הוא באורך 1782.75 ק"מ, כולל 1215.86 ק"מ של גבול יבשתי ו-566.89 ק"מ של קו גבול עובר לאורך (או על פני) נהרות או אגמים. עבודת הוועדות תועדה על ידי מספר פרוטוקולים משותפים, שהסתיימו עם הפרוטוקול שנחתם בבייג'ינג ב-10 במאי 2002.
לפי פרופסור MIT טיילור פראוול, "התמוטטות ברית המועצות הייתה עשויה להציג לסין הזדמנות אידיאלית להחזיר לעצמה את יותר מ-34,000 קמ"ר של שטח שהיא טענה במרכז אסיה. אולם בהקשר של תסיסה אתנית, סין בחרה לשפר את הקשרים עם המדינות העצמאיות החדשות כדי למנוע תמיכה חיצונית לקבוצות בדלניות בשינג'יאנג".
סין התפשרה בסכסוכים טריטוריאליים עם רפובליקות מרכז אסיה כדי להבטיח את תמיכתן ביציבות בשינג'יאנג. לדברי פראוול, "סין הייתה זקוקה לשיתוף פעולה עם שכנותיה כדי למנוע את התפשטות הכוחות הפאן-אסלאמיים והפאן-טורקים לאזור, להגביל את התמיכה החיצונית בבדלנים בתוך שינג'יאנג, ולהגביר את הסחר חוצה הגבולות כחלק מאסטרטגיה רחבה יותר לצמצום מתחים בין קבוצות אתניות דרך התפתחות".
במאי 2020, האתרים הסיניים Tuotiao.com טענו שקירגיזסטן וקזחסטן היו חלק מסין לפני שנכבשו על ידי רוסיה. הדבר גרר ביקורת מקזחסטן והשגריר הסיני זומן במחאה, למרות זאת חידש את החשש מפני תביעות טריטוריאליות סיניות בקזחסטן וגם במרכז אסיה.
ניהול מים חוצה גבולות

שני הנהרות החשובים ביותר של מזרח קזחסטן, האירטיש והאילי, זורמים מסין. המים שלהם נמצאים בשימוש נרחב להשקיה ואספקת מים עירונית בשתי המדינות (במיוחד דרך תעלת אירטיש-קרמאיי-אורומקי של סין ותעלת אירטיש-קרגנדה של קזחסטן). חוץ מזה, האילי הוא מקור המים העיקרי לימת בלחש בקזחסטן, ונהר אמיל הקטן יותר, הזורם גם הוא מסין, מספק מים לאגם אלאקול בקזחסטן. בהתאם לכך, מאז שנות ה-90, השימוש הגובר במי הנהרות חוצי הגבולות בסין מעורר דאגה עבור שוחרי הסביבה והפוליטיקאים של קזחסטן.  משא ומתן דו-צדדי מתנהל מעת לעת בנושאים הקשורים.
הגירה

מאז שנת 2000 מספר המהגרים הסינים בקזחסטן גדל באופן משמעותי. לפי מחקר מ-2010, 68% מהקזחים אמרו שהם חיים לצד אזרחים סינים בערים שלהם; 56% סברו שאין כל כך הרבה סינים, בעוד 36% סברו שיש הרבה. רובם חשבו שהסינים נמצאים שם כדי למצוא עבודה (57%) ולעשות עסקים (49%). מספר קטן יותר חשב שהם נמצאים שם למטרות אחרות, כולל נישואין (8%), רכישת אזרחות (6%) ורכישת רכוש (4%). המתיחות סביב העובדים הסינים בקזחסטן הובילה לעיתים להפגנות.
בקזחסטן יש יותר מ-100,000 אנשי דונגאן (東干人) שברחו משיאן, מחוז שאאנשי לפני יותר מ-100 שנה. לאחר הרפורמה הכלכלית הסינית, הם נסעו לשינג'יאנג למטרת סחר וייבאו טכנולוגיה משיאן לפיתוח כלכלת קזחסטן. באשר לקזחים בסין, רובם חיים בצפון שינג'יאנג, עם מספר קטן יותר בגנסו ובצ'ינגהאי. לפי נתונים מאמצע 2014, בסין יש כמעט 8,000 סטודנטים קזחים, ובקזחסטן יש גם סטודנטים סינים.
בשנים האחרונות, כשיותר קזחים אתניים בסין נרדפו ונכלאו במחנות חינוך מחדש של שינג'יאנג, רבים נמלטו ממקומות כמו המחוז האוטונומי של אילי קזחית אל קזחסטן השכנה.
נציגויות דיפלומטיות

סין מחזיקה בקזחסטן שגרירות בנור-סולטן.
קזחסטן מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג.
איל וולדמן

| --- | --- |

 לידה:  16 ביולי 1960 (בן 64) ישראל ירושלים, ישראל
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  תואר ראשון במדעי המחשב - מהטכניון  תואר שני בהנדסת חשמל - מהטכניון  דוקטור לשם כבוד מהטכניון
 מקצוע:  יזם הייטק, איש עסקים
 תפקיד:  מייסד, יו"ר, נשיא ומנכ"ל חברת מלאנוקס לשעבר
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל ליזמות וחדשנות טכנולוגית, 2024
 
איל וַולדמן (נולד ב-16 ביולי 1960) הוא יזם הייטק ואיש עסקים ישראלי. מייסד חברת מלאנוקס, אשר נמכרה לענקית הטכנולוגיה Nvidia בסכום של למעלה מ-7 מיליארד דולר בשנת 2020. חתן פרס ישראל ליזמות וחדשנות טכנולוגית לשנת ה'תשפ"ד (2024). מהנדס חשמל בהשכלתו.
כיום מכהן וולדמן כיו"ר וולדו הולדינגס, חברת השקעות פרטית בבעלותו. בנוסף הוא חבר דירקטוריון בחברת השבבים פליופס, ובעבר כיהן בדירקטוריון צ'ק פוינט.
ביוגרפיה

וולדמן נולד וגדל בשכונת נווה שאנן בירושלים, למרים, דוקטור לכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ואב כלכלן. בגיל ארבע התגרשו הוריו ואמו גידלה אותו לבד יחד עם אחיו התאום, ועברו להתגורר ברחובות, למד בבית הספר סמילנסקי. לאחר מכן גרו שנה וחצי בסקוטלנד, במסגרת הפוסט-דוקטורט של אמו. לאחר מכן חזרו לירושלים ולמד במגמה ביולוגית בתיכון בויאר והתגייס בשנת 1978 לגדוד גדעון בחטיבת גולני. לאחר מלחמת לבנון הראשונה השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן. בעל תואר ראשון במדעי המחשב ותואר שני בהנדסת חשמל מהטכניון. לאחר לימודיו עבד בחברת אלביט בתפקיד מהנדס תוכנה. במסגרת זו עסק בפיתוח התוכנה למטוס הקרב הישראלי "לביא". בשנים 1989–1993 עבד בחברת אינטל כמנהל צוות ובין היתר עסק במיקרו-ארכיטקטורה.
ביוגרפיה > גלילאו

בשנת 1993 נמנה עם מייסדי חברת גלילאו טכנולוגיות יחד עם אביגדור וילנץ, שפיתחה שבבים לרשתות תקשורת, והיה לסגן נשיא ההנדסה. ב-1997 הונפקה גלילאו בנאסד"ק ושנה לאחר מכן עבר וולדמן לארצות הברית. בפברואר 1999 עזב וולדמן את החברה. בשנת 2001, לאחר פרישתו, התמזגה גליליאו עם חברת השבבים האמריקנית מארוול טכנולוגיות תמורת 2.7 מיליארד דולר.
ביוגרפיה > מלאנוקס

בשנת 1999 הקים, יחד עם מיכאל כגן, רוני אשורי ושי כהן, את חברת מלאנוקס, וכיהן כיו"ר, נשיא ומנכ"ל מלאנוקס כ-21 שנה. מלאנוקס עסקה בפיתוח וייצור של מוצרים ורכיבים אלקטרוניים למערכות תקשורת מהירות בטכנולוגיות InfiniBand ואתרנט ונחשבה לאחת מחברות ההיטק המצליחות בישראל. בשנת 2007 מלאנוקס יצאה להנפקה בנאסד"ק. מטה החברה שוכן ביקנעם ורוב פעילותה בישראל מנוהל שם.
ב-11 במרץ 2019 הוסכם על מכירת החברה לחברת Nvidia בסכום של למעלה מ-7 מיליארד דולר, והעסקה הושלמה באפריל 2020.
ביוגרפיה > מלאנוקס > שילוב עובדים פלסטינים

משנת 2013 העסיקה חברת מלאנוקס כ-200 עובדים פלסטינים בערים רמאללה, רוואבי, שכם, חברון ועזה, בתנאים זהים ליתר עובדי מלאנוקס בכללם קבלת מניות וזכויות נוספות.
בנוסף, סייע וולדמן בגיוס תרומה של מאות אלפי דולרים לבית חולים שדה בעזה שמנוהל על ידי האמריקאים בשנת 2019.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית

וולדמן היה שותף להובלה ולמימון של המחאה נגד ממשלת נתניהו ב-2020 ושל מחאת ההייטק נגד הרפורמה המשפטית ב-2023. במאי 2024 ערב קבלת פרס ישראל אמר בריאיון כי המדינה הולכת ומידרדרת וכי היא נשלטת בידי קיצונים ימניים משיחיים המסנדלים את הממשלה מלקבל את ההחלטות הנכונות. הוא הביע תקווה כי הכנסת תתפזר במהרה.
הוקרה

בשנת 2012 נבחר ל"איש השנה" על ידי העיתונים הכלכליים "גלובס" ו"פורבס ישראל".
בשנת 2016 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון.
בשנת 2018 נבחר כ"מוביל תעשייה עולמי" בכנס התעשייה ChipEx2018.
ב-2024 קיבל את פרס ישראל ליזמות. אחרי הכרזת ועדת הפרס לפיה וולדמן הוא הזוכה, שר החינוך יואב קיש הכריז על ביטול הפרסים באותה השנה, והענקת פרסים בתחומי "תקומה: גבורה אזרחית וערבות הדדית", במהלך שרבים סברו שנועד לסכל את זכיית וולדמן, בשל עמדותיו הפוליטיות ופעילותו במחאות כנגד נתניהו. לאחר סערה ציבורית ועתירה לבג"ץ, החלטת השר בוטלה, וב-28 במרץ 2024 הוכרז וולדמן רשמית כחתן פרס ישראל ליזמות וחדשנות טכנולוגית.
חיים אישיים

דודו, גיורא-יואל ישינסקי, מנופלי נתיב העשרה, היה כימאי שנפל במלחמת ההתשה, בעת שחזר מפעילות לוחמה אלקטרונית במצרים.
וולדמן היה נשוי לאלה וולדמן במשך למעלה מ-20 שנה. לזוג נולדו שלושה ילדים. בתם דניאל וולדמן ובן זוגה נעם שי נרצחו בטבח במסיבת הטבע ליד רעים ב-7 באוקטובר 2023.
לאחר הגירושים וולדמן ניהל מערכת יחסים עם שלומית פן. לאחר פרידתם התנהל מאבק משפטי במשך מספר שנים, ותלונות הדדיות שלהם נסגרו בעילה של חוסר אשמה.
הערות שוליים

↑  נהגה Valdman, לפי פתח דבריו בסרטון הזה.
↑  12 על 12: הדמויות המשפיעות בענף השבבים, באתר tech12, ‏4 בינואר 2022
↑  אופיר דור, ‏אחרי מלאנוקס: איל וולדמן מצטרף לדירקטוריון הסטארט אפ פליופס, באתר גלובס, 3 בדצמבר 2020
↑  שירי חביב ולדהורן, ‏לאחר אקזיט של רבע מיליארד דולר במלאנוקס: איל וולדמן מצטרף לדירקטוריון צ'ק פוינט, באתר גלובס, 1 ביולי 2020
↑  טלי ציפורי, ‏מנכ"ל מלאנוקס: "יש נטייה בארץ לא לפרגן לסממני עושר", באתר גלובס, 6 בדצמבר 2012
↑   עמרי זרחוביץ', מסחרר, ממכר ובודד: איל וולדמן חושף - כך נראים חיי מנכ"ל בהיי-טק, באתר TheMarker‏, 14 באפריל 2017
↑   יורם גביזון, מיליארדר במזומן: וולדמן יקבל 266 מיליון דולר מעסקת מלאנוקס, באתר TheMarker‏, 26 באפריל 2020
↑  מאיר אורבך, איל וולדמן: "זו שעת מבחן אבל נעבור אותה. נבנה מחדש את הגשרים", באתר כלכליסט, 15 במאי 2021
↑  גדעון אוקו, ‏"יש אנשים שמשקיעים עשרות ומאות אלפי שקלים במחאה", באתר ‏מאקו‏, 29 ביולי 2023
↑  יוגב כרמל, ‏איל וולדמן: "נתניהו לא מוכן להיפגש איתי, זו אכזבה אבל גם הקלה", באתר ‏מאקו‏, 13 במאי 2024
↑  אלי ציפורי, ‏איל וולדמן הוא איש השנה, באתר גלובס, 27 ביולי 2012
↑  טל שחף, איש השנה בהיי טק: איל וולדמן, באתר "פורבס ישראל", 16 בדצמבר 2012
↑  מיכל גלנטי, ‏איל וולדמן נשיא, מנכ"ל וד"ר עם כבוד, באתר מעריב אונליין, 7 ביוני 2016
↑  מנכ"ל מלאנוקס איל וולדמן נבחר כ"מוביל תעשייה עולמי", באתר גלובס, 23 באפריל 2018
↑  בן כספית, ‏המסמך שמוכיח: איל וולדמן נבחר לזוכה בפרס ישראל - בניגוד לטענת השר קיש, באתר ‏מאקו‏, 1 במרץ 2024
↑  תמר טרבלסי חדד, דיווח: קיש ביטל את פרס ישראל בגלל זכייה של איש ההייטק שמחה נגד הממשלה, באתר ynet, 25 בפברואר 2024
 אורי משגב, אחרי שידול סער, נתניהו מתקרב לניצחון המוחלט. על ישראל, באתר הארץ, 14 במרץ 2024
 יוסי ורטר, רק כדי לרצות: קיש ביטל את פרס ישראל וביזה לא רק את הפרס, באתר הארץ, 26 בפברואר 2024
↑  שחר אילן, האוניברסיטאות נגד שר החינוך: יקיימו ביום העצמאות טקס פרס ישראל אלטרנטיבי, באתר כלכליסט, 3 במרץ 2024
עתירה נגד החלטת קיש לבטל את פרס ישראל בתחומי הידע: "שיקולים זרים", באתר ynet, 5 במרץ 2024
בן כספית, ‏השר קיש ביטל את פרס ישראל בגלל זכייה של בן אדם אחד, באתר מעריב אונליין, 25 בפברואר 2024
תמר טרבלסי חדד, קיש מתקפל: "נחלק השנה את פרסי ישראל", באתר ynet, 20 במרץ 2024
↑  ירון דרוקמן, תמר טרבלסי חדד, חתני פרס ישראל: איל וולדמן והרב הראשי יצחק יוסף | הרשימה המלאה, באתר ynet, 28 במרץ 2024
↑  שירי חביב ולדהורן, ‏איל וולדמן, יזהר שי וגלעד יעבץ: השכול הגיע גם לבכירי המגזר העסקי, באתר גלובס, 11 באוקטובר 2023
↑  מייסד מלאנוקס שבתו ובן זוגה נרצחו: "מצאתי את המכונית שבה זה קרה", באתר ynet, 12 באוקטובר 2023
↑  יסמין גואטה, בת זוגו לשעבר של איל וולדמן: "צילם אותי בסתר 24 שעות ביממה", באתר TheMarker‏, 29 בדצמבר 2013
↑  זוהר שחר לוי, מייסד מלאנוקס מגיב לתביעת האקסית: "המצלמות בבית לא שימשו להצצה", באתר כלכליסט, 12 בפברואר 2014
↑  הדס מגן, ‏"גברים נסחטים ע"י נשים יפות שרוצות לעשות כסף קל", באתר גלובס, 12 בינואר 2014
↑  דיאנה בחור ניר,
"בפגישה השלישית הפסיכולוג שלי פרץ בבכי ואמר: 'אני לא יכול לטפל בך'", באתר כלכליסט, 25 בנובמבר 2021
אוסטרונזים (עמים)

|  אוכלוסייה |
| --- | --- |
 400,000,000 
 
העמים האוסטרונזים (באנגלית: Austronesian peoples) או העמים הדוברים שפות אוסטרונזיות, הם קבוצה של עמים שונים בדרום-מזרח אסיה, אוקיאניה ומזרח אפריקה הדוברים שפות אוסטרונזיות. האומות והשטחים המאוכלסים בעיקר על ידי עמים אלה ידועים באופן קולקטיבי כאוסטרונזיה.
הם כוללים את העמים הילידיים הטייוואנים, רוב הקבוצות האתניות באיי דרום מזרח אסיה, מלנזיה, מיקרונזיה, פולינזיה ומדגסקר. הם נמצאים גם בחלקים של היבשת בדרום מזרח אסיה.
התפוצה הגאוגרפית

האוסטרונזים היו בני האדם הראשונים שהכירו טכנולוגיות שייט באוקיינוס, שאיפשרו להם ליישב חלק גדול מאזור הפסיפיק. לפני העידן הקולוניאלי במאה ה-16 משפחת השפות האוסטרונזיות הייתה השפה הנפוצה ביותר בעולם מבחינת שטח – היא התפרשה בחצי כדור הארץ מאי הפסחא באוקיינוס השקט המזרחי ועד מדגסקר באוקיינוס ההודי המערבי.
בשפות האלה מדברים בראשית המאה ה-21, כ-386 מיליון אנשים (4.9% מכלל האוכלוסייה העולמית), מה שהופך אותה למשפחת השפות החמישית בגודלה לפי מספר הדוברים. שפות אוסטרונזיות מרכזיות עם מספר הדוברים הגבוה ביותר הן מלאית (אינדונזית ומלזית), ג'אוואנית ופיליפינית (טאגאלוג). המשפחה עצמה מכילה 1,257 שפות, והיא השנייה מבין המשפחות מרובות הלשונות.
האזור הגאוגרפי שכולל את האוכלוסיות הילידיות הדוברות שפות אוסטרונזיות מכונה לעיתים אוסטרונזיה. שמות גאוגרפיים אחרים שנמצאים בשימוש עבור אזורי משנה שונים: איי סונדה, איי מיקרונזיה, אוקיאניה, איי האוקיינוס השקט, דרום האוקיינוס השקט, פולינזיה, וואלאסה.
האזורים האוסטרונזיים הם כמעט באופן בלעדי איים באוקיינוס השקט וההודי, בדרך כלל ממוצא וולקני. הרוב המכריע משתרע בתחום עשר המעלות סביב קו המשווה, בעיקר עם אקלים טרופי או סובטרופי וגשמים עונתיים ניכרים. הם מוגבלים בחדירה לתוך פנים של איים גדולים או היבשות.
הם כוללים את האבוריג'ינים הטייוואנים, רוב הקבוצות האתניות בברוניי, מזרח טימור, אינדונזיה, מדגסקר, מלזיה, מיקרונזיה, הפיליפינים ופולינזיה. כמו גם את מלזיה של סינגפור; הפולינזים של ניו זילנד, הוואי וצ'ילה; טורי האי טורס מאוסטרליה; העמים הלא-פאפאניים של מלנזיה וגינאה החדשה; איי קומורו, וראניון. הם נמצאים גם באזורים בדרום תאילנד, אזורי צ'אם בווייטנאם וקמבודיה, וחלקים של מיאנמר.
בנוסף, ההגירה המודרנית הביאה אנשים דוברי שפות אוסטרונזיות לארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, בריטניה, אירופה, איי קוקוס, דרום אפריקה, סרי לנקה, סורינאם, היינאן, הונג קונג, מקאו ומערב מדינות אסיה.
מחברים אחרים מציעים גם התנחלויות ומגעים נוספים בעבר באזורים שאינם מיושבים כיום על ידי דוברי שפות אוסטרונזיות. בשנת 2009, רוג'ר בלנץ הכין מפה מורחבת של אוסטרונזיה שמקיפה את ההשערות האלה על סמך עדויות שונות היסטוריים, מילות מפתח, צמחים, בעלי חיים, גנטיקה, אתרים ארכאולוגיים ותרבות חומרית. הם כוללים אזורים כמו חופי האוקיינוס השקט, יפן, איי יאייאמה, החוף האוסטרלי, סרי לנקה וחוף דרום אסיה, המפרץ הפרסי, חלק מאיי האוקיינוס ההודי, מזרח אפריקה, דרום אפריקה ומערב אפריקה.
ההתפשטות האוסטרונזית > מודל ההתפשטות מטייוואן

יסוד לשוני בעמים דוברי האוסטרונזים, המעיד על שפת אבותיהם, נולד על האי טייוואן. הדבר קרה לאחר הגירתם של עמים דוברי פרה-אוסטרונזית מאסיה היבשתית בין 10,000 ל-6,000 לפנה"ס. מחקרים אחרים הציעו, על פי תיארוך רדיואקטיבי, שהאסטרונזים אולי היגרו מסין לטייוואן מאוחר יותר, ככל הנראה 4000 לפני הספירה. לפני ההגירה לטייוואן, דוברי האוסטרונזית הגיעו מהתרבויות הנאוליתיות של דרום מזרח סין, כגון תרבות ההמודו או תרבות ליאנג-ג'ואו בדלתא של נהר היאנגצה.
Tianlong Jiao מציין כי העמים הנאוליתיים מחוף הדרום-מזרחי היגרו לטייוואן מ-6,500-5,000 לפנה"ס. התקופה הנאוליתית בדרום מזרח סין נמשכה מ-6,500 עד 3,500 לפנה"ס. הנאוליתית בדרום מזרח סין החלה עם כלי חרס, כלי אבן מלוטשים וכלי עצם, והטכנולוגיה המשיכה להתקדם לאורך השנים. העמים הנאוליתיים בטייוואן ובסין המשיכו לשמור על קשר שוטף אחד עם השני עד 3,500 לפנה"ס, עד אשר חפצי ברונזה החלו להופיע.
על פי מודל ה"התפשטות מטייוואן", הייתה הגירה רחבת היקף של אוסטרונזים מטייוואן בסביבות 1500–3000 לפני הספירה. המניע העיקרי להגירה היה ריבוי טבעי גדול. המתנחלים הראשונים הללו נחתו בצפון האי לוזון בארכיפלג של הפיליפינים, והתערבבו עם האוכלוסייה האוסטרלו-מלנזית הקודמת, שהתגוררה באיים מאז כ-23,000 שנה קודם לכן. במהלך אלף השנים הבאות, עמים אוסטרונזים היגרו לכיוון דרום-מזרח והתיישבו בשאר הפיליפינים, ובאיים של ים סלבס, בורניאו ואינדונזיה. העמים האוסטרונזים של הים הדרומי-מזרחי הפליגו מזרחה והתפשטו לאיים מלנזיה ומיקרונזיה בין 1200 לפסה"נ עד 500 לסה"נ, בהתאמה. התושבים האוסטרונזים שהתפשטו מערבה דרך דרום-מזרח אסיה הגיעו לחלקים מסוימים של היבשת בדרום-מזרח אסיה, ומאוחר יותר למדגסקר.
ההתפשטות למיקרונזיה ולאיים לא מיושבים באוקיאניה נמשכה עד 1000 לפנה"ס, תקופה שבה העמים האוסטרונזים התיישבו בפולינזיה. האנשים האלה התיישבו לרוב באיי האוקיינוס השקט. הם התיישבו באי הפסחא בשנת 300 לסה"נ, הוואי סביב 400 לספירה, התנחלו בניו זילנד בסביבות 1280 לסה"נ. יש ראיות, המבוססות על התפשטות של הבטטה, שהם הגיעו לדרום אמריקה שם סחרו עם הילידים המקומיים.
באוקיינוס ההודי הם הפליגו מערבה מדרום-מזרח אסיה- והגיעו למדגסקר בין 50–500 לסה"נ.
גיבוש שבטים וממלכות

בתחילת האלף הראשון לסה"נ, החלו מרבית התושבים האוסטרונזיים בדרום מזרח אסיה לעסוק במסחר עם הודו וסין. אימוץ המודל של מדינה איפשר את יצירתם של ממלכות הודיות כגון טרומאנאגארה, צ'אמפה, לנגקוסקה, מג'אפהיט ובאלי. בין המאה ה-5 עד ה-15 הפכו ההינדואיזם והבודהיזם לדתות העיקריות באזור. סוחרים מוסלמים מחצי האי ערב הביאו את האסלאם במאה ה-10. האסלאם התפתח כדת הדומיננטית בארכיפלג האינדונזי עד המאה ה-16. תושבי פולינזיה האוסטרונזים לא היו מושפעים מסחר תרבותי זה, ושמרו על התרבות המקומית שלהם באזור האוקיינוס השקט.
חיפוש אחר תבלינים וזהב במדינות מערב אירופה, הביא להתיישבות אירופאית מאוחרת יותר במדינות דוברות אוסטרונזית באסיה ובאזור הפסיפי, החל מהמאה ה-16 עם בוא הקולוניאליזם הפורטוגזי והספרדי בחלקים מסוימים של אינדונזיה (היום מזרח טימור), הפיליפינים, פאלאו, גואם ואיי מריאנה; הקולוניאליזם ההולנדי של הארכיפלג האינדונזי; הקולוניזציה הבריטית של מלזיה ואוקיאניה; הקולוניזציה הצרפתית של פולינזיה הצרפתית; ולאחר מכן, הממשל האמריקאי באוקיינוס השקט.
בינתיים, הבריטים, הגרמנים, הצרפתים, האמריקאים והיפנים החלו להקים אזורי השפעה באיי האוקיינוס השקט במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. היפנים לאחר מכן פלשו לרוב דרום מזרח אסיה וחלקים של האוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה. המחצית השנייה של המאה ה-20 הביאה את עצמאותה של אינדונזיה המודרנית, מלזיה, מזרח טימור ורבות ממדינות האיים, כמו גם את עצמאותה מחדש של הפיליפינים.
ספינות ושייט

תרבות הילידים של אוסטרונזיה משתנה מאזור לאזור. העמים האוסטרונזים הראשונים ראו בים את המאפיין הבסיסי של חייהם. בעקבות התפשטותם לדרום מזרח אסיה ולאוקיאניה, הם היגרו בסירות לאיים אחרים. סירות בגדלים שונים ובצורות שונות נמצאו בכל תרבות אוסטרונזית, ויש להן שמות שונים.
סירות קאנו אוקייניות (outrigger canoe) היו החידושים הטכנולוגיים החשובים ביותר של העמים האוסטרונזים. הם היו בני האדם הראשונים עם כלים המסוגלים לחצות מרחקים גדולים של מים, מה שאיפשר להם ליישב את המרחב האוקיינוס ההודי-פסיפי בזמנים פרהיסטוריים. קבוצות אוסטרונזיות ממשיכות להיות המשתמשות העיקריות בסירות כאלה בהווה.
באמצע המאה ה-20 האמינו שקטמרנים התפתחו מסירות קאנו אבל מחקרים מודרניים המתמחים בתרבויות האוסטרונזיות סבורים כעת ההפך. שתי סירות הקשורות זו לזו התפתחו ישירות מטכנולוגיית רפסודות מינימליות של שני בולי עץ קשורים זה בזה. האוכלוסיות האוסטרונזיות הוותיקות בדרום אסיה, מדגסקר ואיי קומורו נוטות להעדיף סירה כפולה, משום שהיא שומרת על יציבות בים. אבל יש אזורים קטנים שבהם קטמרנים וסירה חד שדרה שכיחות עדיין. האלמנט המובהק ביותר של המפרשים האוסטרונזים שמבדילים אותם ממפרשים אירואסיאתיים מערביים הוא שיש להם קוצים לאורך הקצה העליון והתחתון.
טכנולוגיית הקטמרן והקאנו אומצה על ידי העמים שאינם אוסטרונזים בסרי לנקה ובדרום הודו, בעקבות מגע מאוד מוקדם של האוסטרונזים עם האזור, כולל האיים המלדיביים – מגע שהתרחש כנראה בסביבות 1000 ל-600 לפנה"ס ואילך. הקולוניזציה המוגבלת הזאת עדיין ניכרת בשפות סרי לנקה ודרום הודו.
הקשר המוקדם עם ספינות ערביות באוקיינוס ההודי במהלך הפלגות אוסטרונזיות הביא לפיתוח המפרש המשולש הערבי. במקביל, האוניות הערביות השפיעו על התפתחות מפרש הטנג'ה המלבני האוסטרונזי של מערב מזרח אסיה.
קדרות

מחוץ לטייוואן מתועדים לראשונה כלי חרס אדומים וכלי חרס חתומים הקשורים בהתיישבות האוסטרונזיות מסביבות 2000 עד 1800 לפנה"ס בצפון הפיליפינים, מאתרים באיי באטאנס ועמק קגאיאן של צפון לוזון. משם התפשטה טכנולוגיית כלי החרס למזרח, לדרום ולדרום-מערב.
באחד מגלי ההגירה הובאו כלי חרס לאיי מריאנה בסביבות 1500 לפנה"ס, שם נחשפו אתרים ארכאולוגיים עם קדרות דומה מאוד לזו שבפיליפינים. ההגירות הדרומיות התכנסו באי מלנזיה, וכתוצאה מכך מה שנודע כיום כתרבות לאפיטה שנמצאת סביב ארכיפלג ביסמרק.
בתרבות לאפיטה נמצאה קדרות עם חותמות משוננות. הם העבירו את טכנולוגית הקדרות עד טונגה בפולינזיה. טכנולוגיה קדרות טונגה, לעומת זאת, התאפיינה בכלים פשוטים ולא מקושטים, הייתה קיימת רק כמאתיים שנה לפני שנעלמה בבת אחת בסביבות 400 לפנה"ס. הסיבות לכך עדיין אינן ידועות. הקדרות שנעלמה הוחלפה בכלי עץ או במבוק מגולפים, דליי במבוק וסלים. עם זאת, עיצובים גאומטריים ודמויות מסוגננות, שהופיעו על כלי החרס בעבר, שכיחים עדיין באמניות אחרות ששרדו כמו קעקועים, ואריגה.
מנהג נפוץ בקרב האוסטרונזים באזור גדול של איי דרום-מזרח אסיה הוא השימוש בכדי קבורה, מנהג שהופיע בתקופה הנאוליתית המאוחרת ופרח באלף הראשון לספירה. כדי הקבורה אופייניים לאזור הגובל בפיליפינים בצפון, בדרום סומטרה בדרום מערב, וסומבה ואיי מלוקו בדרום מזרח. עם זאת, הם לא התגבשו כמסורת אחת וניתן לאפיין לפחות 14 מסורות שונות השכיחות באיים. במרבית המקרים, כדי הקבורה המוקדמים ביותר היו כדי חרס מקומיים גדולים, ואחריהם התפתחו כדי חרסינה מקומיים, ולבסוף כדי חרסינה מיובאים שנרכשו במסחר הימי המתפתח עם סין ודרום מזרח אסיה בסביבות המאה ה-14 לספירה.
גילוף באבן ג'ייד

האבות הקדמונים האסטרונזיים יישבו בדלתא הנהר היאנגצה שהיה אחד המרכזים העתיקים של הנאוליתיים בעיבוד וגילוף אבן הירקן (ג'ייד). עיבוד הירקן התפשט לטייוואן בסביבות 3,000 לפנה"ס, ולאחר מכן עבר לווייטנאם ב-2,000 לפנה"ס ולפיליפינים ב-1,800-1,500 לפני הספירה. כולם החלו לייצר כלים וקישוטים שונים בסדנאות ירקן מקומיות, כולל צמידים, חרוזים וטבעות.
המוצרים החשובים ביותר של הירקן באזורים אלה היו כמויות עצומות של עגילים ותליונים המיוצר בעיקר בפיליפינים אף על פי שאבן הירקן מקורה במזרח טייוואן. לרוב התכשיטים מתארים בעלי חיים עם שני ראשים או מעוצבים כטבעת. הם מלמדים על אזור סחר ימי עתיק מאוד, שייבא וייצא אבן ירקן ועיבד אותה בקישוטים מורכבים. הם היו שכיחים בתקופה שבין 500 לפנה"ס עד 1000 לפנה"ס מאוחר יותר הדוגמאות הועתקו לחומרים אחרים - מתכות, עץ, עצם במקום אבן ירקן. פריטים עשויים מאבן ירקן, נמצאו גם באזורים של איי מלנזיה ומזרח גינאה החדשה הקשורים לתרבות לאפיטה. אלה נחשבו כמטבע בעל ערך, ושימשו בעיקר לתשלום עבור סחורות. אבן הירקן נעדרה ברוב אוקיאניה הרחוקה, בשל היעדר מצבורי ירקן. עם זאת, יש ראיות כי ייתכן שפולינזים סחרו באבני הירקן במסחר הפרהיסטורי עם קלדוניה החדשה, מלנזיה, או ניו זילנד.