stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'ארלס קוטוורת' פינקני
קריירה פוליטית מאוחרת

בבחירות של שנת 1800, היה פינקני מועמדה של המפלגה הפדרליסטית לסגנות הנשיאות, כשרץ לצידו של הנשיא המכהן, ג'ון אדמס. הם נוצחו בידי המועמדים הדמוקרטים-רפובליקנים, תומאס ג'פרסון (שהפך לנשיא) וארון בר (שהפך לסגנו).
ב-1804, בחרו הפדרליסטים בפינקני לרוץ לנשיאות מול ג'פרסון. ג'פרסון, שהיה אהוד עקב רכישת לואיזיאנה וחיזוק הסחר, ניצח את פינקני בקלות. פינקני זכה ב-27% בלבד מהקולות וניצח רק בשתי מדינות, דלאוור וקונטיקט.
ב-1808, שוב נבחר פינקני להיות המועמד הפדרליסטי לנשיאות, כשהוא התמודד מול מזכיר המדינה של ג'פרסון, ג'יימס מדיסון. גם מול מדיסון פינקני לא הצליח, וזכה רק בחמש מדינות וב-32% מהקולות.
מותו

פינקני מת ב-16 באוגוסט 1825, ונקבר באתר הקבורה ליד הכנסייה בצ'ארלסטון. על מצבתו כתוב שהיה אחד ממקימי הרפובליקה האמריקנית, שותף למלחמה וחבר של וושינגטון.
דיוקן מ-1773
מלחמת אנגליה–ספרד (1762–1763)

המלחמה האנגלו-ספרדית (בספרדית: Guerra Anglo-Española) הייתה סכסוך צבאי שהתרחש בין בריטניה וספרד כחלק ממלחמת שבע השנים. המלחמה נמשכה מינואר 1762 עד פברואר 1763, אז הסכם פריז הביא לסיומה.
במשך רוב מלחמת שבע השנים, ספרד נשארה נייטרלית, ודחתה הצעות מהצרפתים להצטרף למלחמה לצדם. אולם במהלך השלבים האחרונים של המלחמה, כשהאבידות הצרפתיות הגוברות לבריטים הותירו את האימפריה הספרדית פגיעה, סימן המלך קרלוס השלישי את כוונתו להיכנס למלחמה לצד צרפת. ברית זו הפכה לחוזה המשפחתי השלישי בין שתי הממלכות הבורבוניות. לאחר שקרלוס חתם על ההסכם עם צרפת, הפקיע את הספנות הבריטית וגירש סוחרים בריטים, בריטניה הכריזה מלחמה על ספרד. באוגוסט 1762, משלחת בריטית כבשה את הוואנה וחודש לאחר מכן, כבשה את מנילה. אובדן הבירות הקולוניאליות באיי הודו המערבית הספרדית ובאיי הודו המזרחית היה מכה עצומה ליוקרה הספרדית וליכולתה להגן על האימפריה שלה. בין מאי לנובמבר, הובסו שלוש פלישות צרפתיות-ספרדיות גדולות לפורטוגל, בעלת בריתה של בריטניה האיברית הוותיקה. הפולשים נאלצו לסגת עם אבדות משמעותיות שנגרמו על ידי הפורטוגלים, בסיוע בריטי משמעותי. באמריקה הדרומית הצליחו הספרדים לכבוש נמל חשוב מבחינה אסטרטגית, אך חוץ מזה לעימותים עם הפורטוגלים שם הייתה השפעה מועטה על תוצאות המלחמה.
לפי הסכם פריז, ספרד העבירה את פלורידה ומנורקה לידי בריטניה והחזירה לממלכת פורטוגל שטחים בפורטוגל וברזיל בתמורה לכך שהבריטים החזירו את הוואנה ומנילה. כפיצוי על ההפסדים של בעלי בריתם, הצרפתים ויתרו על לואיזיאנה לספרד בהסכם פונטנבלו.
רקע

לאחר שהוכרזה מלחמה בין צרפת לבריטניה ב-1756, ספרד נותרה נייטרלית. ראש ממשלתו של פרננדו השישי, מלך ספרד, ריקרדו וול, התנגד למעשה למפלגה הצרפתית שרצתה להיכנס למלחמה לצד צרפת. המצב הגאופוליטי השתנה כאשר פרננדו השישי מת בשנת 1759 והוחלף על ידי אחיו למחצה הצעיר, קרלוס השלישי, מלך ספרד. קרלוס היה שאפתני יותר מאחיו השאנן, ואחת המטרות העיקריות של מדיניות החוץ של קרלוס הייתה המשך הישרדותה של ספרד כמעצמה אימפריאלית, ולכן, כמעצמה שיש להתחשב בה באירופה. הוא נבהל מהתבוסות הצרפתיות במלחמה, וחשד שזה יפר את מאזן הכוחות.
עם עדויות לשיתוף הפעולה הצרפתי-ספרדי הגובר, פיט הציע שזה רק עניין של זמן עד שספרד תיכנס למלחמה. הסיכוי למלחמה עם ספרד ריסק את אחדות הקבינט שהייתה קיימת עד לאותה נקודה. פיט תמך בתוקף במתקפת מנע שתאפשר להם ללכוד את צי המתכות השנתי, ולמנוע מספרד את הכסף הנדרש למימון מלחמה מתמשכת. שאר חברי הקבינט סירבו, ופיט התפטר. למרות זאת המלחמה הזאת עם ספרד הפכה במהירות לבלתי נמנעת; עד 1761, צרפת נראתה כאילו היא עומדת להפסיד במלחמה עם בריטניה. בחשד שתבוסה צרפתית במלחמת שבע השנים תפר את מאזן הכוחות, חתם קרלוס על הסכם המשפחה עם צרפת (שתי המדינות נשלטו על ידי ענפים של בית בורבון) באוגוסט 1761. בדצמבר 1761, ספרד הטילה אמברגו על סחר בריטי, תפסה סחורות בריטיות בספרד וגירשה סוחרים בריטים. בתגובה לכך הכריזה בריטניה מלחמה על ספרד ב-4 בינואר 1762.
המלחמה > פורטוגל

מנקודת המבט הבריטית, הנושא הדחוף ביותר במלחמה עם ספרד היה איום הפלישה לפורטוגל, שלמרות שהייתה בעלת ברית היסטורית בריטית, נשארה, כמו ספרד, נייטרלית במהלך רוב הסכסוך. צרפת שכנעה את ספרד בעל כורחה לתקוף את פורטוגל וקיוותה שחזית חדשה זו תרחיק כוחות בריטיים שכוונו אז נגד צרפת. הגבול הארוך אך המפותל של פורטוגל עם ספרד נחשב על ידי הצרפתים לפגיע וקל למעבר (השקפה שאינה שותפה לספרדים), במקום למאמץ המורכב יותר הדרוש כדי להטיל מצור על המבצר הבריטי של גיברלטר. כוחות ספרדים התאספו על גבול פורטוגל, מוכנים לתקוף. בריטניה הגיבה במהירות לתמוך בבעלי בריתה הפורטוגזים, ושיגרה אספקה וקצינים כדי לסייע בתיאום ההגנה.
התוכנית הספרדית המקורית הייתה לכבוש את אלמיידה ולאחר מכן להתקדם לעבר האלנטחו וליסבון, אבל הם העבירו את היעד שלהם לפורטו מכיוון שהיא תפגע ישירות יותר במסחר האנגלו-פורטוגזי. תחת פיקודו של המרקיז מסאריה חצו כוחות ספרדים מגליסיה לצפון פורטוגל וכבשו כמה ערים. עם זאת, המאמץ נגד פורטו נבלם בשטח קשה ובשל ההצפה של נהר האסלה. חיילים בריטיים החלו להגיע באותו קיץ עם 6,000 חיילים שהגיעו מבל איל תחת לורד לאודון ועוד 2,000 מאירלנד. ב-9 במאי ספרד השקיעה וכבשה את מבצר הגבול של אלמיידה. התקפת נגד בריטית-פורטוגזית בראשות ג'ון בורגוין כבשה את העיירה הספרדית ולנסיה דה אלקנטרה. כוחות צרפתים החלו להגיע לתמוך בספרדים, אך כמו בני בריתם הם החלו לסבול מרמות גבוהות של שחיקה עקב מחלות ועריקות. בנובמבר בשל בעיות בקווי האספקה והתקשורת שלהם פרשו בעלות הברית הבורבוניות לאחר שספגו 25,000 אבדות ותבעו הסכם שלום. למרות המספר הגדול של הכוחות המעורבים, לא נערכו קרבות גדולים.
המלחמה > דרום אמריקה

מלחמת שבע השנים גלשה לסכסוך הפורטוגזי-ספרדי במושבותיהם בדרום אמריקה. המלחמה בדרום אמריקה כללה כוחות קולוניאליים קטנים אשר השתלטו והשתלטו מחדש על אזורי גבול מרוחקים והסתיימה בקיפאון. הפעולה המשמעותית היחידה הייתה משלחת צ'וואלוס הראשונה, שבה כבשו הכוחות הספרדיים ולאחר מכן הגנו על עיר הנמל החשובה מבחינה אסטרטגית, קולוניה דל סקרמנטו על הנהר פלאטה.
המלחמה > קובה

ביוני 1762 נחתו כוחות בריטיים מאיי הודו המערבית על האי קובה והטילו מצור על הוואנה. למרות שהם הגיעו בשיא עונת הקדחת, ומשלחות קודמות נגד מבצרים ספרדיים טרופיים נכשלו, לא מעט בגלל מחלות טרופיות, ממשלת בריטניה הייתה אופטימית לגבי ניצחון - אם הכוחות יצליחו לתפוס את הספרדים לא מוכנים לפני שיהיה להם זמן להגיב. המפקד הבריטי אלבמארל הורה לחפור מנהרה על ידי החבלנים שלו כדי שניתן יהיה להטמין מוקש מתחת לחומות מבצר העיר. חיילים בריטים החלו לחלות ממחלות, אך הם זכו לתגבור על ידי הגעתם של 4,000 חיילים נוספים מצפון אמריקה. ב-30 ביולי הורה אלבמארל לפוצץ את המוקש, וחייליו הסתערו על המצודה.
כשהוואנה כעת בידיהם, הבריטים היו מוכנים להכות במושבות ספרדיות אחרות באזור אמריקה הספרדית אם המלחמה תימשך שנה נוספת. עם זאת, היו להם נפגעים רבים בבתי החולים הצבאיים שלהם שעדיין לא התאוששו - ובשלב זה הם התחילו לבסס את אחיזתם בעיר. במהלך שנת הכיבוש הבריטי, המסחר בהוואנה פרח, כאשר הנמל נפתח לסחר עם האימפריה הבריטית ולא היה מוגבל למונופול עם קדיס שהיה קיים קודם לכן.
המלחמה > מרכז אמריקה

בתחילת 1762 שלח ויליאם ליטלטון, המושל הבריטי של ג'מייקה, משלחת לניקרגואה הספרדית במעלה נהר סן חואן במטרה העיקרית לכבוש את העיירה גרנדה. הכוח העיקרי וקבוצה גדולה של מתיישבי מיסקיטו סמבו שמנתה אלפיים איש ויותר מחמישים סירות כבשו מטעי קקאו בעמק מטינה. לאחר מכן נכבשו הכפרים חינוטגה, Acoyapa‏, Lovigüisca‏, San Pedro de Lóvago. זמן קצר לאחר מכן, ב-26 ביולי, הטיל הכוח הזה מצור על מבצר אינמאקולדה קונספסיון. עם זאת, המצור נזנח בסופו של דבר, והביא לסיום המבצעים הצבאיים במרכז אמריקה.
המלחמה > הפיליפינים

כמעט ברגע שהוכרזה מלחמה עם ספרד, נשלחו פקודות לכוח בריטי במדרס להמשיך לפיליפינים ולכבוש את מנילה. כוח משולב של 10,700 איש תחת ויליאם דרייפר יצא מהודו בסוף יולי, והגיע למפרץ מנילה בספטמבר 1762. הם היו צריכים לנוע במהירות לפני שעונת המונסון תגיע. ב-6 באוקטובר הבריטים הסתערו על העיר, וכבשו אותה הודות להתנגדות ספרדית חלשה, יחד עם כניעת הארכיבישוף כדי למנוע שפיכות דמים נוספת. כוחות ספרדים התארגנו מחדש תחת סימון אנדה, שנמלט ממנילה במהלך המצור. דייגו סילאנג, מנהיג פיליפיני מקומי, הוביל מרד נגד השלטון הספרדי. עם זאת, הוא נחבל על ידי סוכנים ספרדים ולבסוף נמחץ על ידי הספרדים. הבריטים לא הצליחו להרחיב את סמכותם מעבר למנילה ולנמל קאוויט הסמוך. בסופו של דבר, הכוחות הבריטיים באזור החלו לסבול ממחלות ומחלוקות בקרב הפיקוד, מה שפגע עוד יותר ביכולתם לסייע לסילאנג.
החדשות על לכידת העיר לא הגיעו לאירופה אלא לאחר הסכם פריז; בשל כך לא ניתנה הוראה לגבי מעמדה. במהלך המצור הסכים סגן המושל הספרדי לתשלום של ארבעה מיליון דולר בדולרי כסף המכונה כופר מנילה בתמורה לחסוך מהעיר כל נזק. אולם הסכום המלא מעולם לא שולם מכיוון שאף צד לא ראה צורך בכך. המשלחת הבריטית, לעומת זאת, זכתה לתגמול כספי לאחר לכידת ספינת האוצר פיליפינה אשר נשאה כסף אמריקאי מאקפולקו, ובקרב מול קאוויטה נכבשה הסנטיסימה טרינידד, שנשאה סחורות מסין, על ידי שייטת בריטית. שווי המטען היה 1.5 מיליון דולר ושווי הספינה היה 3 מיליון דולר. כיבוש מנילה שנמשך עשרים חודשים הסתיים ב-1764.
לאחר מכן

בריטניה החזיקה בעמדה דומיננטית במשא ומתן, שכן במהלך שבע השנים של המלחמה היא כבשה את קנדה, גוואדלופ, מרטיניק, דומיניקה, פונדיצ'רי, סנגל, ובל איל מהצרפתים ואת הוואנה ומנילה מהספרדים. רק שטח בריטי אחד, מנורקה, נפל לידיים צרפתיות, והספרדים לא כבשו אפילו סנטימטר אחד של אדמת בריטניה. למרות שנה של תבוסות, ספרד הייתה מוכנה להמשיך במלחמה - דבר שבעלי בריתם הצרפתיים התנגדו לו. ביוט הציע הצעה שצרפת תוותר על השטח שנותר לה בצפון אמריקה בלואיזיאנה לספרד כדי לפצות את מדריד על אבדותיה במהלך המלחמה. נוסחה זו הייתה מקובלת על ממשלת ספרד, ואפשרה לבריטניה ולצרפת לנהל משא ומתן עם יותר מקום לוויתורים. שני בעלי הברית הבורבונים ראו בהסכם שסיים את המלחמה קרוב יותר לשביתת נשק זמנית ולא להסדר סופי אמיתי, וויליאם פיט תיאר זאת כ"הפוגה מזוינת". בריטניה נהגה לצמצם באופן מסיבי את גודל הכוחות המזוינים שלה בימי שלום, אך במהלך שנות ה-60 של המאה ה-18 נשמרה מערכת צבאית גדולה - שנועדה להרתיע נגד צרפת וספרד.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293891005171  LCCN: sh85005096 
ריקרדו וול הצליח להרחיק את ספרד מהמלחמה, אך איבד את השלטון כשקרלוס השלישי הפך למלך.
הצי הספרדי השבוי בהוואנה
מפת הכיבוש הבריטי של מנילה 1762
פוסטמן (תוכנה)

| --- | --- |
 מחזור חיים:  2012–הווה (כ־12 שנים) 
 גרסה אחרונה:  10.24 (מרץ 2024) 
 www.postman.com
 
פוסטמן (באנגלית: Postman) הוא יישום המאפשר בדיקה של ממשק תכנות יישומים באינטרנט. התוכנה נוצרה בשנת 2012 על ידיAbhinav Asthana, Ankit Sobti ו-Abhijit Kane בבנגלור, הודו על מנת לפתור את בעיית השיתוף של בדיקות API. במקור, הוא פותח כתוסף עבור Google Chrome, לאחר מכן נוצרה אפליקציה עצמאית. כיום משתמשים בו יותר מ-500,000 חברות ברחבי העולם. מטה חברת Postman Inc. יושב בסן פרנסיסקו.
מאפיינים

Postman מאגד מחדש את בדיקות ה-API באוספים, כדי לשתף את כתובות ה-URL והאימות שלהם. הוא כולל:
גרסה חינמית עם שיתוף סביבת עבודה לשלושה משתמשים לכל היותר.
משתנים בהתאם לסביבה שנבחרה.
מערכת בקרת גרסאות של בדיקות וסביבות.
זכויות גישה לפי תפקידים (משתמש או עורך).
בוחן ביצועים.
יבוא ויצוא ב-JSON .
בודק ייצוא לפורמטים שונים של לקוחות HTTP ( cURL, PHP, Python, Java, Node.js ...).
אימות על ידי JSON Web Token (עם תצורת OAuth2 אפשרית).
REST, SOAP, GraphQL ו־gRPC
קונסולת איתור באגים השומרת בקשות קודמות ותגובות שלהן בזיכרון.
סקריפטים לאוטומציה של בדיקות.
הערות שוליים

↑  "Postman Launches New API Platform, Redefines API Management for the API-First World". the AI Journal. 2021.
↑  "Features". postman.com.
↑  API Testing Using Postman: Part 1 ( What is an API? ). 2019-08-09.
↑  "How to use Postman for API Testing Automation". BlazeMeter. 2020-03-24.
↑  "How To Automate API Testing With Postman". SmashingMagazine. 2020-09-07.
↑  "Postman Announces Support for gRPC in Beta". ProgrammableWeb. 2022-01-17.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פוסטמן (תוכנה)".
פרובינציית ניו המפשייר

מפה טופוגרפית של הפרובינציה
פרובינציית ניו המפשייר הייתה מושבה אנגלית ולאחר מכן פרובינציה בריטית בניו אינגלנד. זה מתאים לטריטוריה שבין הנהרות מרימאק ופיסקטקווה בחוף המזרחי של צפון אמריקה. היא נקראה על שם המחוז האנגלי המפשייר בדרום אנגליה על ידי קפטן ג'ון מייסון בשנת 1629. בשנת 1776 כוננה הפרובינציה מדינה וממשלה עצמאית, מדינת ניו המפשייר, והצטרפה עם שתים עשרה מושבות אחרות כדי ליצור את ארצות הברית.
האירופים התיישבו לראשונה בניו המפשייר בשנות ה-20 של המאה ה-17, והפרובינציה הייתה מורכבת במשך שנים רבות ממספר קטן של קהילות לאורך חוף הים, נהר פיסקאטקווה והמפרץ הגדול. בשנת 1641 אורגנו הקהילות תחת ממשלתה של מושבת מפרץ מסצ'וסטס, עד שצ'ארלס השני הוציא צ'רטר קולוניאלי עבור הפרובינציה ומינה את ג'ון קאט לנשיא ניו המפשייר ב-1679. לאחר תקופה קצרה כפרובינציה נפרדת, השטח נקלט בדומיניון ניו אינגלנד ב-1686. לאחר התמוטטות הדומיניון הלא פופולרי, ב-7 באוקטובר 1691 שוב הופרדו ניו המפשייר ממסצ'וסטס והיא אורגנה כמושבת כתר אנגלי. האמנה שלה נחקקה ב-14 במאי 1692, בתקופתם של ויליאם ומרי, המלכים המשותפים של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד. בין 1699 ל-1741, מושל המחוז היה לעיתים קרובות במקביל המושל של פרובינציית מפרץ מסצ'וסטס. מנהג זה הסתיים לחלוטין בשנת 1741, כאשר בנינג וונטוורת' מונה למושל. וונטוורת' הגיש תביעה בשם הפרובינציה לאדמות ממערב לנהר קונטיקט, מזרחית לנהר ההדסון ומצפון למסצ'וסטס, והנפיק מענקי קרקע שנויים במחלוקת שהיו שנויים במחלוקת על ידי פרובינציית ניו יורק, שגם תבעה את השטח. מחלוקות אלו הביאו להיווצרותן של רפובליקת ורמונט ומדינת ורמונט בארצות הברית.
כלכלת המחוז נשלטה על ידי עצים ודיג. המסחר בעצים, אף על פי שהיה רווחי, היה נושא לעימות עם הכתר, שביקש לשמור את העצים הטובים ביותר לשימוש כתרני אוניות. למרות שהמנהיגים הפוריטנים של מסצ'וסטס שלטו בפרובינציה במשך שנים רבות, אוכלוסיית ניו המפשייר הייתה מגוונת מבחינה דתית, שמקורה בחלקה בשנותיה הראשונות עם פליטים מהאופוזיציה להבדלים הדתיים במסצ'וסטס.
משנות ה-80 של המאה ה-17 עד 1760, ניו המפשייר הייתה לעיתים קרובות בחזית של סכסוכים צבאיים עם צרפת החדשה ועם אבנאקי, וראתה התקפות גדולות על קהילותיה במלחמת המלך ויליאם, מלחמת דאמר ומלחמת המלך ג'ורג'. הפרובינציה לא הייתה תחילה בעד עצמאות נחרצות, אך עם פרוץ הסכסוך המזוין בלקסינגטון ובקונקורד הצטרפו רבים מתושביה לעניין המהפכני. לאחר שהמושל ג'ון וונטוורת' ברח מניו המפשייר באוגוסט 1775, אימצו התושבים חוקה בתחילת 1776. עצמאות כחלק מארצות הברית אושרה עם הסכם פריז משנת 1783.
לפני הקולוניזציה

לפני הקולוניזציה האנגלית, האזור שנמצא כעת בצפון מזרח ניו אינגלנד היה מאוכלס על ידי להקות של האבנאקי, שחיו בכפרים גדולים לפעמים של בתים ארוכים. בהתאם לעונה, הם נשארו בקרבת כפריהם כדי לדוג, לאסוף צמחים, לייצר סירופ, ולסחור או להילחם עם שכניהם, או לפנות לשטחי עופות וצייד קרובים; מאוחר יותר הם גם גידלו טבק ו"שלוש האחיות": תירס, שעועית ודלעת. חוף הים נחקר בשנים הראשונות של המאה ה-17 על ידי חוקרים אנגלים וצרפתים, כולל סמואל דה שמפלן וג'ון סמית'.
התיישבות אנגלית מוקדמת

ההתיישבות האנגלית הקבועה החלה לאחר שהונפקו מענקי קרקע ב-1622 לג'ון מייסון וסר פרדיננדו גורג'ס עבור השטח שבין הנהרות מרימאק וסגדהוק (קנבק), המקיף בערך את ניו המפשייר של ימינו ומערב מיין. מתיישבים, שמנהיגיהם הראשונים כללו את דייוויד תומסון, אדוארד הילטון ואחיו ויליאם הילטון, החלו ליישב את חוף ניו המפשייר כבר בשנת 1623, ולבסוף התרחבו לאורך חופי נהר פיסקאטקווה והמפרץ הגדול. המתיישבים הללו התכוונו בעיקר להרוויח מהדיג המקומי. מייסון וגורג'ס, שאף אחד מהם לא הגיע מעולם לניו אינגלנד, חילקו את טענותיהם לאורך נהר פיסקאטקווה ב-1629. מייסון לקח את הטריטוריה בין הפיסקטקווה למרימאק, וקרא לה "ניו המפשייר", על שם המחוז האנגלי המפשייר.
סכסוכים בין בעלי מענקים שניתנו על ידי מייסון וג'ורג'ס בנוגע לגבולותיהם הובילו בסופו של דבר לצורך בניהול אקטיבי יותר. בשנת 1630 נשלח קפטן וולטר ניל כסוכן ראשי ומושל של ההתיישבויות התחתונות על פיסקאטקווה (כולל סטראוברי בנקה, פורטסמות' של היום), ובשנת 1631 נשלח קפטן תומאס ויגין למשול בהתיישבויות העליונות, הכוללות את דובר, דרהם וסטרתהם של ימינו. לאחר מותו של מייסון ב-1635, המתיישבים והעובדים של מייסון ניכסו לעצמם רבות מנחלותיו. אקסטר נוסד בשנת 1638 על ידי ג'ון וילרייט, לאחר שגורש ממושבת מפרץ מסצ'וסטס השכנה בגלל ההגנה על תורתה של אן האצ'ינסון, גיסתו. בהיעדר הענקת סמכות מכל מי שקשור לבונים החופשיים, מפלגתו של וילרייט רכשה את הקרקע מאינדיאנים מקומיים. מפלגתו כללה את ויליאם ונטוורת', שצאצאיו החלו למלא תפקיד מרכזי בהיסטוריה הקולוניאלית. בערך באותו זמן, אחרים שלא היו מרוצים מהשלטון הפוריטני המחמיר במסצ'וסטס התיישבו בדובר, בעוד שהפוריטנים ממסצ'וסטס התיישבו במה שהפך בסופו של דבר להמפטון.
בגלל חוסר ממשל כללי, ההתיישביות בניו המפשייר ביקשו את ההגנה של שכנתן הגדולה מדרום, מושבת מפרץ מסצ'וסטס. בשנת 1641, הם הסכימו באופן קולקטיבי להיות מנוהלים ממסצ'וסטס, בתנאי שהערים ישמרו על שלטון עצמי, ושחברות בכנסייה הקהילתית לא תידרש לבוחריהם (כפי שהיה במסצ'וסטס). ההתיישבויות היוו חלק מאותה מושבה עד 1679, ושלחו נציגים לבית המחוקקים של מסצ'וסטס בבוסטון. יורשיו של מייסון היו בינתיים פעילים באנגליה, וביקשו להחזיר לעצמם את השליטה בשטחם, ומסצ'וסטס הייתה נתונה לביקורת גוברת של המלך צ'ארלס השני. בשנת 1679, צ'ארלס הוציא צ'רטר להקמת פרובינציית ניו המפשייר, עם ג'ון קאט כנשיא הראשון.
אמנות מלכותיות ראשונות

בינואר 1680, קאט נכנס לתפקיד, וסיים את הממשל במסצ'וסטס. עם זאת, קאט ויורשו, ריצ'רד ולדרון, התנגדו נחרצות ליורשי מייסון ולטענותיהם. כתוצאה מכך, צ'ארלס הוציא צ'רטר שני ב-1682 עם אדוארד קרנפילד כמושל. קרנפילד תמך מאוד ביורשי מייסון, וצבר כל כך הרבה אויבים מקומיים בתהליך שהוא הוחזר ב-1685. בשנת 1686, השטח הוכנס לדומיניון ניו אינגלנד, ניסיון לאחד את כל המושבות של ניו אינגלנד לממשלה אחת. הערים בניו המפשייר לא סבלו תחת שלטונו של סר אדמונד אנדרוס כמו מסצ'וסטס. לאחר שהדברים על המהפכה המהוללת הגיעו לבוסטון, שלטונות מסצ'וסטס קשרו קשר לעצור את אנדרוס ולהחזיר אותו לאנגליה. זה הותיר את הערים בניו המפשייר ללא כל ממשל קולוניאלי, בדיוק כשמלחמת המלך ויליאם פרצה סביבן. כפופים לפשיטות צרפתיות ואינדיאניות משמעותיות, הם פנו למושל מסצ'וסטס, סיימון ברדסטריט, שפיקח עליהם עד שוויליאם השלישי ומרי השנייה הוציאו צ'רטרים חדשים נפרדים ב-1691 עבור מסצ'וסטס וניו המפשייר כאחד.
אמנת 1691

סמואל אלן, איש עסקים שרכש את תביעות מייסון, מונה למושל הראשון על פי אמנת 1691. באותה מידה הוא לא הצליח לממש את תביעות הקרקע של מייסון, והוחלף ב-1699 על ידי רוזן בלומונט. בלומונט היה הראשון בסדרה של מושלים ששלטו הן בניו המפשייר והן בפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס. עד 1741 היו המושלים משותפים, כאשר המושל בילה את רוב זמנו במסצ'וסטס. כתוצאה מכך החזיקו סגני המושלים בכוח משמעותי. המושל הכפול הפך לבעייתי בין השאר בגלל תביעות טריטוריאליות בין מסצ'וסטס לניו המפשייר. מכיוון שהגבול הדרומי של מענק מייסון המקורי היה נהר המרימאק, ובאמנת מסצ'וסטס צוין גבול שלושה קילומטרים מצפון לאותו נהר, התביעות התנגשו, ולבסוף הובאו לידיעת המלך. בשנת 1741, המלך ג'ורג' השני קבע את מה שהוא כיום הגבול בין מסצ'וסטס לניו המפשייר, והפריד בין המושלים, תוך הנפקת ועדה לבנינג ונטוורת' כמושל ניו המפשייר.
ונטוורת' פירש בצורה רחבה את הטענות הטריטוריאליות של ניו המפשייר, מתוך אמונה ששטחים ממערב לנהר קונטיקט שייכים לניו המפשייר. במסגרת תוכנית שהייתה יעילה בצבירת עושר עבורו, הוא מכר מענקי קרקע בשטח זה במחירים נמוכים יחסית, אך דרש להקצות לו חלקים מהמענקים. מענקים אלו הביאו את ניו המפשייר לסכסוך עם פרובינציית ניו יורק, הטוענת האחרת לשטח. המלך ג'ורג' השלישי בשנת 1764 הכריע לטובת ניו יורק, ופתח מאבק בין בעלי המענקים של ניו המפשייר והרשויות בניו יורק שהביא בסופו של דבר להיווצרותה של מדינת ורמונט. המחלוקת הביאה גם להחלפתו של ונטוורת' באחיינו ג'ון, שיהיה המושל המלכותי האחרון של המחוז.
מכיוון שהפרובינציה הייתה על הגבול הצפוני הגובל בצרפת החדשה, הקהילות שלו הותקפו לעיתים קרובות במהלך מלחמת המלך ויליאם ומלחמת המלכה אן, ולאחר מכן שוב בשנות ה-20 של המאה ה-18 במהלך מלחמת דאמר. בגלל מלחמות אלו הצטמצמה האוכלוסייה האינדיאנית בחלקים הצפוניים של המחוז, אך ההתיישבויות רק התרחבו לאט לאט אל פנים המחוז. הפרובינציה חולקה למחוזות ב-1769, מאוחר יותר משאר שתים עשרה המושבות שמרדו נגד האימפריה הבריטית.
המהפכה האמריקאית

12 מושבות נוספות הצטרפו לניו המפשייר בהתנגדות לניסיונות של הפרלמנט הבריטי להטיל מיסים. לאחר תחילת מלחמת העצמאות האמריקאית באפריל 1775, הפרובינציה גייסה רגימנטים ששירתו במצור על בוסטון, והייתה המושבה האירופית הראשונה לשעבר שהקימה רשמית ממשלה עצמאית, כמדינת ניו המפשייר, בינואר 1776.
דמוגרפיה

מ-1630 עד 1780, אוכלוסיית ניו המפשייר גדלה מ-500 ל-87,802. ב-1623 הוקמו יישובי הקבע האנגלים הראשונים, דובר וריי, בעוד שפורטסמות' הייתה העיר הגדולה ביותר ב-1773 עם אוכלוסייה של 4,372. אוכלוסיית השחורים במושבה גדלה מ-30 ב-1640 ל-674 ב-1773 (ועלתה מ-1 ל-4 אחוז מהאוכלוסייה), אך ירדה ל-541 (או 0.6 אחוז מהאוכלוסייה) עד 1780.
בניו המפשייר, בניגוד לכמה מהמושבות האחרות של ניו אינגלנד, הכנסייה הפוריטנית לא הייתה הכנסייה המבוססת במושבה. בעקבות ההתעוררות הגדולה הראשונה (1730–1755), מספר מקומות הפולחן הקבועים בניו המפשייר גדל ל-46 בשנת 1750 (40 מקומות קהילתיים, חמישה פרסביטריאניים ואחד אנגליקני), ול-125 מקומות פולחן רגילים עד 1776 (78 קהילתיים, 27 פרסביטריאנים, 13 בפטיסטים, ארבעה קווייקרים, שני אפיסקופלים וקהילה אחת של אור חדש).
הערות שוליים

1 2  Native Americans in Vermont: the Abenaki (אורכב 14.07.2006 בארכיון Wayback Machine), from flowofhistory.org, a website funded by educational grants
↑  "Fast New Hampshire Facts". State of New Hampshire. נבדק ב-2011-07-09.
↑  Stackpole, Everett Schermerhorn (1916). History of New Hampshire. New York: The American Historical Society. ISBN 978-1-115-84294-5.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 5036638-5  VIAF: 150811488   WorldCat (עם VIAF): 150811488
פיין וינגייט

הוראת המושל ג'ון טיילור גילמן לפגישה להצבעה לחבר הקונגרס. מועמדים פיין וינגייט ואביאל פוסטר
פיין וינגייט (באנגלית: Paine Wingate;‏ 14 במאי 1739 – 7 במרץ 1838) היה מטיף, חקלאי ומדינאי אמריקאי מסטרטהאם, ניו המפשייר. הוא שירת מטעם ניו המפשייר בקונגרס הקונטיננטלי ולאחר מכן בסנאט ובבית הנבחרים של ארצות הברית.
ביוגרפיה > ראשית חייו, חינוך, שירות וחקלאות

וינגייט נולד ב-14 במאי 1739 באמסברי, פרובינציית מפרץ מסצ'וסטס, והיה השישי מתוך שנים עשר ילדים. אביו (גם פיין) היה כומר שם. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ב-1759.
וינגייט הוסמך לכומר של כנסיית הקהילה ב-1763. הוא הפך לכומר בהמפטון פולס, פרובינציית ניו המפשייר. בשנת 1776 ויתר וינגייט על שירותו ועבר לסטרת'הם, שם החל לעבוד בחקלאות.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

וינגייט נבחר לכמה קדנציות בבית הנבחרים של ניו המפשייר, והיה ציר לוועידה החוקתית של המדינה ב-1781.
בשנת 1788, הוא שימש כציר בקונגרס הקונטיננטלי. למרות הרקע שלו כמטיף, וינגייט הציע בהצלחה את המשכורות לשני הכמרים של הקונגרס הקונטיננטלי לקצץ ב-25%, כנראה בשל לפחות חלקית מהבעיות הכלכליות הבלתי נסבלות של הקונפדרציה. וינגייט היה תומך חזק לאשרור חוקת ארצות הברית, וכתב כדלקמן במרץ 1788:
מי שאוהבים את ארצם, ומכירים בצורה הטובה ביותר את המצב בו אנו נמצאים, הם הגיוניים ביותר בכורח אימוצו, ומתאמצים מאוד להשיג את הסוף.
ניו המפשייר מינתה אותו לסנאט הראשון של ארצות הברית, בו כיהן מ-4 במרץ 1789 עד 3 במרץ 1793. לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם כיהן בין 4 במרץ 1793 ל-3 במרץ 1795.
בין 1789 ל-1794 התנהלו דיוני הסנאט האמריקני בחשאי, בו תמך וינגייט: "איך יופיעו כל העסקאות המקומיות הקטנות של אפילו המשפחה המוסדרת הטובה ביותר אם ייחשפו לעולם; והאם זה לא יחול על גוף גדול יותר?" הוא האמין שהסודיות מקדמת כבוד לסנאט: "להיות קצת יותר מחוץ לטווח הראייה יוביל לכבודו לדעת המדינה".
בזמן שהותו בסנאט, כיהן וינגייט בוועדה שניסחה את חוק המשפטים משנת 1789, שהקים את מערכת המשפט הפדרלית. הוא היה מאוכזב מכך שהצעת החוק "לא תתרחב לחלק עשירי מהסיבות שעלולות להגיע לבית המשפט הפדרלי על פי החוקה". תשע עשיריות הנותרות מהמקרים שהתעוררו על פי החוקה והחוקים של ארצות הברית הושארו לבתי המשפט במדינה להחליט. וינגייט הצביע נגד הצעת החוק, אך היא עברה.
ביוגרפיה > קריירה שיפוטית, פרישה ואריכות ימים

לאחר שירותו הלאומי, שימש וינגייט כשופט עמית בבית המשפט העליון של ניו המפשייר בין השנים 1798 ל-1808. ברגע שהוא החליט, שינוי מחשבתי לא היה סביר. לפי תיאופילוס פרסונס, "היה חשיבות רבה לכך שהשופט וינגייט יגבש דעה נכונה לפני שהוא מביע אותה - כי לאחר מכן, החוק, ההיגיון והסמכות לא יועילו לשנות את דעתו."
עם מותו של ג'יימס מדיסון ב-1836, וינגייט משך תשומת לב על כך ששרד כל כך הרבה זמן. לפני מותו בגיל 98 ב-7 במרץ 1838, וינגייט היה אחד משני הנציגים היחידים ששרדו מהקונגרס הקונטיננטלי (יחד עם ג'ון ארמסטרונג הבן), והחבר האחרון ששרד מהקונגרס הראשון של ארצות הברית. במשך כמה שנים הוא היה הבוגר המבוגר ביותר של הרווארד. אשתו של וינגייט, יוניס, הייתה אחותו של שר החוץ של ארצות הברית טימותי פיקרינג, והיא מתה ב-1843, לאחר שעברה את רף המאה. בני הזוג וינגייט קבורים בבית הקברות בסטרת'הם.
הערות שוליים

↑  Biographical Directory of the United States Congress
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011289372405171  LCCN: n96114347  SNAC: w6zp4s3s  US Congress: W000633  VIAF: 11580668   WorldCat (עם VIAF): 11580668