stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת לוב–מצרים

מלחמת לוב–מצרים הוא כינויה של תקרית גבול שאירעה בין לוב למצרים בין ה-20 ל-24 ביולי 1977. עקב התקרבותה של מצרים בראשות אנואר סאדאת למערב ועקב שמועות על הסכם שלום קרב בין מצרים לישראל, החלו אלפי אזרחים ואנשי מיליציה עממית לובים לצעוד אל גבול מצרים. התנועה גובתה בירי ארטילרי ותנועת מטוסי קרב מעל שטח מצרים. צבא מצרים הגיב בתקיפות ובעוצמה, הפציץ בסיסי חיל אוויר לובים ונכנס בכוח של שלוש דיוויזיות לתוך שטח לוב, תוך איום כיבוש ערים בשטחה. מעשי האיבה הסתיימו ב-24 ביולי תוך הסכם להסגת הכוחות המצריים אל שטחם.
רקע

לאחר עלייתו של אנואר סאדאת לשלטון במצרים ובמיוחד לאחר מלחמת יום כיפור, חל שינוי במדיניות המצרית שכלל התקרבות אל ארצות הברית ואל המערב. זאת בניגוד ללוב, שהמשיכה לדבוק בתמיכה בברית המועצות. שמועות על תחילת מגעים בין מצרים לישראל לקראת הסכם שלום אפשרי עוררו את זעמו של השליט הלובי, מועמר קדאפי, שראה בכך הפרה מצרית של הצהרת ועידת חרטום ("שלושת הלאווים": לא לשלום עם ישראל, לא להכרה בישראל, לא לעריכת משא ומתן עם ישראל).
בתגובה לקרע בין המדינות עלה המתח ביחסים. שגרירויות המדינות הותקפו על ידי מפגינים וב-1 ביוני הורה קדאפי ל-225,000 העובדים המצרים בלוב לשוב לביתם. התסיסה האזרחית לובתה על ידי ממשלת לוב, עד ההצהרה על קיום "צעדה ספונטנית" לקהיר ששיאה היה בגבול מצרים ב-20 ביולי.
לפי דיווח משנת 1978 עולה כי המוסד הישראלי הזהיר ערב המאורעות את ממשלת מצרים מפני כוונות עוינות של לוב וניסיונות של קדאפי לחמם את הגזרה בתקווה למעשי איבה שיגלשו למצרים גופה ויאיימו על יציבות השלטון המצרי.
השתלשלות המאורעות

ב-20 ביולי הגיעו אלפי צועדים, אזרחים ואנשי מיליציה אל גבול מצרים מול העיר המצרית סאלום. במקביל לעצירתם בגבול החל צבא לוב בירי ארטילרי ומטוסי מיראז' 5 לובים הוזנקו וטסו בשמי מצרים.
ב-21 ביולי נמשכה המתקפה על סאלום, כאשר גדוד הטנקים ה-9 של צבא לוב חצה את הגבול והתקדם תחת המטרייה האווירית וסיוע ארטילרי.
ב-22 ביולי החלה מתקפת הנגד החריפה. 3 דיוויזיות (אוגדות) של צבא מצרים הדפו את ההתקפה ושעטו אל תוך השטח הלובי. במקביל הפציץ חיל האוויר המצרי יישובים ובסיסי חיל אוויר לובים. ערי הגבול של לוב הושמו תחת מצור מצרי.
ב-24 ביולי נחתם הסכם הפסקת אש בתיווך נציגי הליגה הערבית, נשיא אלג'יריה הווארי בומדיין ויו"ר אש"ף, יאסר ערפאת. הכוח המצרי נסוג מן השטח הלובי, אך נוצר רושם הרתעתי מצרי.
למצרים נרשמו כ-100 נפגעים (פצועים והרוגים), כמו כן הופלו 6 מטוסים מצריים. ללובים נרשמו כ-400 נפגעים וכן אובדן ציוד רב שכלל 60 טנקים, 40 נגמ"שים, 40 מטוסי מיראז' 5 ומטוס מיג-23 שהושמדו על הקרקע.
באוגוסט נחתם הסכם חילופי שבויים בין המדינות, אירוע שסיים את מצב הלוחמה סופית.
במאמר מערכת של הניו יורק טיימס סוכמה עילת המלחמה בין לוב למצרים: אם אין לערבים את ישראל להילחם בה, הם נלחמים זה בזה.
לקריאה נוספת

Kenneth M. Pollack, Arabs at War: Military Effectiveness 1948–91, University of Nebraska Press, Lincoln and London, 2002, ISBN 0-8032-3733-2
Simons, Geoff (2004). Libya and the West: From Independence to Lockerbie, I.B. Tauris. ISBN 1-8606-4988-2
הערות שוליים

↑  הקשרים הסודיים של ישראל טיים, 14 באוגוסט 1978
↑  Marvine Howe, הניו יורק טיימס 24 ביולי 1977
מטיב: המרכז הישראלי לטיפול בפסיכוטראומה

| --- | --- |

 תחום:  בריאות הנפש 
 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  ירושלים 
 מייסדים:  בית חולים הרצוג 
 תקופת הפעילות:  1989–הווה (כ־35 שנים) 
 metiv.org
 
מטיב: המרכז הישראלי לטיפול בפסיכוטראומה הוקם בשנת 1989 על ידי בית חולים הרצוג בקריית יובל ירושלים, מטפל בנפגעי טראומה נפשית וחוקר נושאים הקשורים לכך כמו בניית חוסן נפשי, הפרעת דחק פוסט-טראומטית ועוד.
החטיבה קלינית של המרכז, מטיב, נותנת טיפול לנפגעי פסיכוטראומה ומתערבת במצבי משבר. למרכז גם פרויקטים ייעודיים לחיילי צה"ל, לקהילה האתיופית, לנוער בקו העימות וברשות הפלסטינית ולסיוע בינלאומי לאזורים מוכי אסון.
המרכז נוסד ומנוהל על ידי פרופ' דני ברום.
ראו גם

העמותה לסיוע לנפגעי טראומה על רקע לאומי (נט"ל)
משאבים
טראומה נפשית
עזרה ראשונה פסיכולוגית
מלחמת ליבוניה

מלחמת ליבוניה (ברוסית: Ливонская война) הייתה מלחמה בין רוסיה הצארית וקואליציות משתנות של מדינות שכנות, בה ניסתה רוסיה להשתלט על שטחים לאורך חוף הים הבלטי. המלחמה התחוללה בשנים 1558–1583 והסתיימה מבלי שרוסיה הצליחה להשיג את מטרותיה.
רקע

המסדר הליבוני היה מעוניין בשליטה על המסחר עם רוסיה הצארית והגביל את הסוחרים הרוסים. כל המסחר התנהל דרך הנמלים בשטח המסדר ותוך שימוש באוניות של ברית ערי הנזה בלבד. כמו כן, המסדר מנע מעבר של סחורות צבאיות ומומחים לרוסיה. מדיניות זו נתמכה על ידי שוודיה ופולין.
בהתאם לתנאי חוזה שלום שנחתם בשנת 1503 עם איוואן השלישי לתקופה של 50 שנה, היו הליבונים צריכים לשלם תשלום שנתי כתמורה להעברת העיר טרטו לשליטתם. מספר שנים לאחר חתימת החוזה הופסקה העברת התשלום ללא תגובה מצד הרוסים. בשנת 1554 דרש הצאר איוואן הרביעי את התשלום, כולל תשלומים עבור התקופה שעברה. כמו כן דרש הצאר לבטל את הבריתות הצבאיות שהיו לליבונים עם הדוכסות הגדולה של ליטא ושוודיה כתנאי לחתימת חוזה המשך. סוכם שהתשלום הראשון יועבר בשנת 1557. בשנת 1557 נחתם חוזה בין הליבונים לפולין והליבונים קבלו על עצמם תנאים של ואסל. באביב 1557 בנו הרוסים עיר-נמל חדשה ליד נרבה, אך הליבונים וברית ערי הנזה מנעו מסוחרים אירופאים להגיע לנמל החדש.
יש לציין שבאותה תקופה נחלשו הליבונים עקב מספר תבוסות בקרבות מול שכניהם, בעוד רוסיה הצארית התחזקה לאחר מספר כיבושים במזרח וסיפוח חאנות קאזאן וחאנות אסטרחן.
מהלך המלחמה

הרוסים החלו את המתקפה ב-17 בינואר 1558 תוך פלישה למזרח אסטוניה ובתחילת מרץ חזרו לתחומי רוסיה. כתוצאה ממהלך זה, החליטו הליבונים להעביר לרוסים כ-60,000 טאלר אך עד למאי נאספה רק מחצית הסכום. כמו כן התרחשו היתקלויות מקומיות באזור נרבה. הרוסים החלו בהכנות למתקפה כוללת. הכוח הצבאי של הליבונים היה מוגבל והיתרון היחסי שלהם היה במבצרים שנבנו לאורך הגבול, אולם רוב המבצרים היו מיושנים לאור התפתחות התותחנות. במהלך קיץ וסתיו 1558 כבשו הרוסים 20 מבצרים ובסוף השנה עזב רוב הכוח את השטח לתקופת החורף.
בתחילת 1559 היו לרוסים מספר הצלחות צבאיות והם התקדמו לכיוון ריגה. בפברואר 1559 הכוחות נסוגו וסוכם על הפסקת אש למשך חצי שנה. הסיבה לכך שהרוסים לא המשיכו בהתבססות בליבוניה היה לחץ גדול שהופעל עליהם מצד של פולין, שוודיה, דנמרק והדוכסות הגדולה של ליטא. בנוסף ללחץ השגרירים, היו לאיוואן הרביעי בעיות גם בדרום המדינה עקב הפלישות החוזרות ונשנות של חאנות קרים. חלק מאצילי רוסיה העדיפו להתקדם לדרום תוך תקווה שהם יוכלו לקבל באזור זה אדמות רבות. בתקופת הפסקת האש הרוסים אכן נלחמו נגד חאנות קרים אך לכך לא היו השלכות מדיניות גדולות. לעומת זאת, ניצלו הליבונים את הפסקת האש לשיפור מצבם. ב-31 באוגוסט 1559 חתם המסדר הליבוני על חוזה עם הדוכסות הגדולה של ליטא ועבר להיות תחת חסות הדוכסות. בתחילת 1559 הועברה העיר טאלין לידי שוודיה והאי סאארמה נמכר לדנמרק.
במהלך שנת 1560 הרוסים התקדמו והיו להם מספר הצלחות. שוודיה וליטא ביקשו מהרוסים לסגת, ולאחר סירובם, הרוסים מצאו את עצמם במלחמה נגד קואליציה של ליטא ושוודיה.
לחימה נגד הדוכסות הגדולה של ליטא

באביב 1562 פשטו הליטאים על אזור סמולנסק. לאור הבעיות בדרום עם חאנות קרים, איוואן הרביעי היה יכול לתת מענה רק בסתיו 1562. בתחילת 1563 התחיל איוואן הרביעי במצור על פולוצק וב-15 בפברואר נכבשה העיר, אך לאחר מכן לא היו לרוסים הצלחות נוספות במערכה ובשנת 1564 הם נחלו מספר הפסדים. הנסיך אנדרי קורבסקי, המפקד העליון של הצבא ויועצו הקרוב של הצאר, ערק לליטא. לאור הבעיות בחזית ואי-רצון של האצולה בהמשך המלחמה הנהיג איוואן הרביעי משטר של אופריצ'נינה. בשנת 1566 הגיעה למוסקבה משלחת ליטאית עם הצעה להפסיק את הלחימה על בסיס מצב הכוחות בשטח. לאחר התייעצות במסגרת זמסקי סובור, החליט איוואן הרביעי להמשיך במלחמה והמטרה הייתה כיבוש ריגה. בשנת 1569 הוקם האיחוד הפולני-ליטאי. בשנת 1573 נחלו הרוסים תבוסה כואבת בקרב נגד הכוחות השוודיים. אומנם לקראת סוף שנת 1576, לאחר כ-20 שנות מלחמה, היו רוב שטחי ליבוניה בשליטה רוסית, מלבד ריגה וסביבתה שלא נכבשו, אך לאחר תחילת שלטונו של המלך הפולני החדש סטפאן באטורי נמחקו רוב ההצלחות הרוסיות. בשנת 1579 כבשו הפולנים בחזרה את פולוצק ומספר ערים בתחומי רוסיה עצמה. בשנת 1581 החל מצור על פסקוב. המצור נמשך מספר חודשים אך העיר לא נכבשה ובפברואר 1582 המצור הופסק.
סיום המלחמה

בינואר 1583 נחתם חוזה לסיום המלחמה בין רוסיה הצארית לבין האיחוד הפולני-ליטאי. רוסיה הצארית ויתרה על כל שטחי ליבוניה אך קיבלה בחזרה מספר ערים בגבולה. לאיחוד הפולני ליטאי סופחו שטחים נרחבים בליבוניה.
במאי 1583 נחתם חוזה עם שוודיה. הרוסים ויתרו על כל האדמות שהיו להם לחוף הים הבלטי באזור המפרץ הפיני והם הועברו לשליטה שוודית.
לאחר כ-25 שנות מלחמה לרוסיה הצארית לא היו הישגים של ממש בהיבט הפוליטי והיא אף הפסידה מבצרים לאורך החוף הבלטי. המלחמה המתמשכת תרמה להידרדרות המצב חברתי-כלכלי במדינה והייתה אחד הסיבות למשבר ברוסיה הצארית בתחילת המאה ה-17 - תקופת הצרות.
ליבוניה בשנת 1573–1578
מנוחת צהריים (ציור)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  נחום גוטמן
 תאריך יצירה:  1926
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 אורך:  93.5
 רוחב:  107.5
 נתונים על היצירה
 מיקום:  מוזיאון תל אביב לאמנות
"מנוחת צהריים" (1926) הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הישראלי נחום גוטמן. הציור מתאר פלאחים ערבים בשדה ונחשב לאחת היצירות החשובות באמנות הישראלית. החל משנת 1983 מצוי הציור באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות.
במרכז הציור נראות דמויותיהם של שני פלאחים ערבים בשדה. הדמות הגברית ישנה, שוכבת על גבה ומכסה את עיניה במטפחת מנוקדת. לרגליה אבטיח. תווי הפנים שלה מודגשים מאוד, כמעט כבאיור או בקריקטורה. מאחוריה יושבת דמות נשית, לבושה שמלה בצבע תכלת. היא מפנה את פניה הצידה. ברקע נראות דמויות נוספות, תיאור נוף של השדה, וכן תיאור של אזור ירוק, מעין בוסתן.
סגנון הציור מושפע מן האמנות הפוסט-אימפרסיוניסטית ומסגנונם של אנרי רוסו, פול גוגן ואחרים, בעיקר התיאור האתנוגרפי של הדמויות וסקאלת הצבעים החמה של הציור. הדמויות הכבדות מתוארות בקו גס וכללי. ניתוח של הקומפוזיציה עשוי אף להצביע על קשר בין הגוף הכבד של הפלאחים לבין תיאור הנוף. בעיקר מתבטא הדבר בדמיון שבין רגלי הגבר לבין ערמות החציר או הגבעות.
ראו גם

נושאת האלומות
מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  דייב פילוני
 הופק בידי:  ג'ורג' לוקאס, קת'רין ווינדר 
 תסריט:  הנרי גילרוי  סטיבן מלצ'ינג  סקוט מרפי
 עריכה:  Jason Tucker 
 מדבבים:  קווין מייקל ריצ'רדסון (ג'אבה ההאט) מאט לנטר (אנאקין סקייווקר) ג'יימס ארנולד טיילור (אובי ואן קנובי) אשלי אקסטין (אסוקה טאנו) אנתוני דניאלס (C-3PO) איאן אברקרומבי (פלפטין) Catherine Taber (פאדמה אמידאלה) טום קיין (יודה) סמואל ל. ג'קסון (מייס וינדו) כריסטופר לי (הרוזן דוקו) ניקה פוטרמן (Asajj Ventress) די בראדלי בייקר מת'יו וווד קוריי בורטון 
 מוזיקה:  קווין קיינר 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  לוקאס פילם
 חברה מפיצה:  אולפני האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 15 באוגוסט 2008
 משך הקרנה:  98 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  הנפשה ממוחשבת
 תקציב:  8.5 מיליון דולר
 הכנסות:  68.3 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   starwarsclonewars
 סרט הבא:  מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים  (באנגלית: Star Wars: The Clone Wars) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2008 בהנפשה ממוחשבת, מסוגת אופרת חלל, אשר בוים על ידי דייב פילוני, הופק על ידי לוקאס פילם והופץ על ידי האחים וורנר.
זהו סרט ההנפשה המלא הראשון בזיכיון "מלחמת הכוכבים", כאשר עלילתו מתרחשת זמן קצר לאחר אירועי הסרט "פרק 2 - מתקפת המשובטים", בתחילת מלחמת המשובטים. בסרט, הרוזן דוקו מתכנן מזימה להסב את ג'אבה נגד הרפובליקה הגלקטית על ידי הפללה של הג'דיי לחטיפת בנו. בעוד שאנאקין סקייווקר והחניכה החדשה שלו, אסוקה טאנו, מנסים למסור את הילד בחזרה לאביו, אובי ואן קנובי ופאדמה אמידאלה מובילים חקירות נפרדות כדי לחשוף את מזימתו של דוקו.
הסרט הוצג בבכורה ב-10 באוגוסט 2008 בתיאטרון המצרי של גראומן (אנ'), וחמישה ימים לאחר מכן יצא לאקרנים. הוא קיבל ביקורות שליליות בעיקר בשל סגנון הסיפור וההנפשה שלו, והכניס 68.3 מיליון דולר ברחבי העולם, מה שהופך אותו לסרט מלחמת הכוכבים עם ההכנסות הנמוכות ביותר עד כה. הסרט משמש כפיילוט לסדרת הטלוויזיה באותו השם, שהוצגה לראשונה ברשת Cartoon Network חודשיים לאחר יציאת הסרט לאקרנים.
מוסררה

| --- | --- |

בניין מוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר ברחוב הע"ח, אחד מהרחובות הראשיים בשכונה.
 מידע
 עיר:  ירושלים ירושלים
 מדינה:  ישראל ישראל
 אוכלוסייה:  2,500
 קואורדינטות:  31°46′57″N 35°13′32″E﻿ / ﻿31.7825°N 35.22555556°E﻿ / 31.7825; 35.22555556
  (למפת ירושלים מוגדלת) מוסררה(למפת ירושלים רגילה) מוסררה(למפת ירושלים רגילה) מוסררה(למפת ירושלים מוגדלת) מוסררה
 
מוסררה (בערבית: مصرارة, בתעתיק מדויק: מצרארה), או בשמה הרשמי בעברית מורשה, היא שכונה בירושלים הגובלת בשכונות מאה שערים ובתי נייטין בצפון, מגרש הרוסים וכיכר ספרא במערב, הרובע הנוצרי והרובע המוסלמי בדרום, ומזרח ירושלים במזרח. השכונה כוללת כ-860 בתים, מהם 350 נבנו בשנות החמישים בעוד השאר הם בתים ערביים מן התקופה הקודמת. שטח השכונה כ-160 דונם ומספר התושבים בעשור הראשון של המאה ה-21 עמד על לערך 4,500.
הצירים המרכזיים בשכונה הם: רחוב שבטי ישראל, החצי המזרחי של רחוב הנביאים והחצי המערבי של רחוב סולטאן סולימאן.
היסטוריה וגבולות

מוסררה הוקמה בסביבות שנת 1889 על ידי ערבים מהעיר העתיקה בירושלים בני המעמד הגבוה, ביניהם בני משפחת חוסייני, בתקופת "היציאה מן החומות" בשלהי המאה ה-19. בחצי הראשון של המאה ה-20, עד קום מדינת ישראל, הייתה מוסררה שכונת יוקרה ערבית ונבנו בה וילות פרטיות. בין היתר התגוררו בשכונה באותה עת מוסא אל-עלמי, ההיסטוריון עארף אל-עארף, הרופא ד"ר תאופיק כנעאן, סוחר הטקסטיל תאופיק ואפא דג'אני ועוד. בשכונה התגוררו גם משפחות יהודיות אחדות, ובהן משפחת רחל וצבי שוורץ ובנותיהן רות וראומה.
במלחמת העצמאות התנהלו בשכונה חילופי ירי וקרבות. החל מחודש אפריל 1948 נטשו תושביה הערבים של מוסררה את בתיהם, חלקם ללבנון, ובסיום המלחמה נותרה השכונה מפוצלת בין שני צדי "הקו העירוני" שהיווה את גבול ישראל-ירדן בגזרת ירושלים. מאותו שלב ואילך, הצד המערבי של השכונה, שנותר בשטח ישראל, שמר על שיוכו וזיהויו עם השכונה, בעוד שהחלק המזרחי נטמע במזרח העיר.
בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל נוצר מחסור רב במקומות דיור לעולים החדשים ולכן החליט משרד השיכון לאכלס את בתי מוסררה הנטושים בעולים חדשים יוצאי מדינות צפון אפריקה. עקב חלוקת ירושלים הפכה מוסררה לשכונת ספר שעמדה בחזיתו של הגבול החדש. תושבי השכונה נחשפו לצלפים ירדנים שהתבצרו בעמדות לאורך הגבול, ומדי יום ניסו לפגוע בחייהם של התושבים. חששות אלה הפכו לשגרה עד לאיחוד העיר בעקבות מלחמת ששת הימים. במאי 1965 נרצחו בשכונה נערה בת 16 וגבר מירי של צלפים ירדנים על השכונה.
כיום מונה שכונת מוסררה כ-2,500 תושבים.
המרקם החברתי של מוסררה

בשנת 1971 קמה בשכונה תנועת מחאה של צעירים מבני הדור השני של עולי ארצות האסלאם אשר כינו עצמם בשם "הפנתרים השחורים". התנועה צמחה על רקע תחושת הקיפוח והאפליה של יוצאי ארצות האסלאם מאז קום המדינה. האש שהוצתה במוסררה התפשטה לכל אזורי שכונות המצוקה המאוכלסות מזרחים עניים ומובטלים. לימים הפכה התנועה לתנועה פוליטית.
במוסררה מוסדות נוצריים רבים וותיקים, כגון אכסניית נוטר-דאם, כנסיית סנט פול, בית החולים הצרפתי סן לואי, הכנסייה הרומנית, מנזר האחיות הסאלזיאניות ועוד.
השכונה נמצאת בימינו בתפר בין השכונות הערביות ממזרח והיהודיות ממערב, ובין השכונות היהודיות-חרדיות מצפון והחילוניות ממערב. בשני העשורים האחרונים בחלק מהשכונה התיישבו יהודים חרדים רבים.
ארכיטקטורה בשכונה

מוסררה מהווה כיום עדות חיה להיסטוריה המגוונת של השכונה ושל ירושלים במאה ושלושים השנים האחרונות. לכל שלב ארכיטקטוני היסטורי ניתן למצוא בשכונה רליקטים עומדים.
ניתן להפריד בין 3 שלבים עיקריים בתולדות השכונה:
השלב הראשון הוא השלב הערבי, בו נבנו בתי-מידות גדולים ומפוארים על ידי ערבים עשירים שנחלצו מצפיפות העיר העתיקה בשלהי המאה ה-19. בתים אלה הם בעלי כניסות מפוארות, משקופי-אבן מסוגננים וגגות-רעפים, דוגמת בית החלונות שברחוב הע"ח.
השלב השני התחיל עם מלחמת העצמאות, עת הפכה השכונה לזירת קרבות וננטשה ברובה, המשיך דרך שנותיה של העיר המחולקת ועד סוף שנות השבעים. בתקופה זו הייתה השכונה שכונת מצוקה. האבטלה וההזנחה פשטו בה, וממנה יצאה תנועת הפנתרים השחורים שהעלתה על סדר היום הציבורי את מצבם הקשה של העולים החדשים יוצאי צפון-אפריקה.
השלב השלישי התחיל בתחילת שנות השמונים ופרויקט השיקום שהחליטה העירייה לקיים בשכונה. הוגדרו תקנות שמטרתן להחזיר לשכונה את תפארתה הישנה. עבודות השיקום והשיפוץ נדרשו להיעשות תוך נאמנות לסגנון הערבי המפואר של המאה ה-19, ועם זאת בבניינים רבים כיום ניתן לראות בבירור את קו-התפר בין השלב הערבי המקורי של קומת הקרקע והבנייה המודרנית של הקומות העליונות.
מוסררה כמרכז תרבות

כיום משמשת שכונת מוסררה כמרכז של מוסדות תרבות ואמנות. עם מוסדות התרבות הפועלים בשכונה נמנים מוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר, בית ספר "מעלה" לקולנוע, בית מדרש קהילתי של 'מילתא – מרכז לתורה שבעל פה', בית הספר למוזיקה מן המזרח, מרכז האמנות של עיריית ירושלים, מכון פוליס, סדנת ההדפס ירושלים, מוזיאון על התפר, מוזיאון אסירי המחתרות ומרכז היצירה של עמותת "יד לקשיש". האקדמיה לאמנות בצלאל מתכננת לעבור למגרש הרוסים השוכן בקרבת השכונה. במינהל הקהילתי של שכונת מורשה "בית קנדה" פועל הארגון "צעירים במרכז", המשמש כזרוע הביצועית של עיריית ירושלים ביישום מדיניות הצעירים של העיר.
כמו כן, פועלת במקום המכינה הקדם צבאית "רוח נכון", מכינה מעורבת לאומנים צעירים לפני צבא. במינהל הקהילתי נפתחו גם מוסדות תרבות כמו מחול שלם לרקדנים ירושלמים ותיאטרון קומקום. קבוצת מוסללה, שפועלת במרחב הציבורי, מאפשרת לאמנים לבחון אפשרויות חיבור חדשות בין אמנות ומרחב אורבני, מתוך ניסיון להתבונן במורכבות ההיסטורית של השכונה.
החינוך בשכונת מוסררה לאחר קום המדינה

מצב החינוך בשכונת מוסררה בשנותיה הראשונות של המדינה, מחייב אותנו להבין את מאפייני השכונה ותושביה בעת ההיא. שכונת מוסררה הייתה שכונת ספר (מקביל לעיירות הפיתוח שמוקמו בספר של יישובים או בפריפריה) שישבה על הגבול בין מדינת ישראל לממלכת ירדן, כחלק מתפיסת המדינה באותה תקופה – יושבו בתי השכונה הערבית בעולים חדשים (בעיקר העלייה מצפון אפריקה).
תושבי השכונה חיו בצפיפות רבה, כמה משפחות בבית אחד. בין בתי השכונה נבנו מספר קטן של שיכונים שמטרתם הרחבה של הקיים ולא מענה מספק לגודל האוכלוסייה. מאפיינים כמו אכלוס בתים ערבים נטושים, תפיסת מרחב גאוגרפי ושיכונים שנבנו במהרה דומים למאפייני עיירות הפיתוח שקמו במדינה המתפתחת באותה עת.
המציאות המורכבת של חיים במדינה חדשה לצד התנאים הקשים והעדר פניות לחינוך בזמן שהדאגה העיקרית היא לפרנסה – הביאו ילדים רבים בשכונה לעבודות מזדמנות ברחובות ירושלים (בכיכר הגרעינים – כיכר ציון) ואף לפשעים של "סחיבה וגניבה".
בשכונה פעלו שני בתי ספר של הזרם העצמאי לבנים ולבנות וב-1952 הוקם בית הספר הממלכתי על שם דוד רמז. בתי הספר לא נתנו את המענה הנדרש מסיבות רבות כמו צפיפות כיתות, אלימות, תחלופה רבה של מורים ומורות והתאמה לאוכלוסיית השכונה כפי שמופיע בתיק המועצה לפיתוח מורשה בארכיון המדינה.
על בעיות החינוך בשכונת מוסררה אנו מוצאים כתבות רבות ובהן הטחת האשמות בין המפלגות השונות בכנסת, משרדי הממשלה ועיריית ירושלים.
בעקבות ביקורו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון בשבעה באוגוסט 1962, שודרה תוכנית ברדיו והוקמה ועדה בראשות מר חיים אדלר שמטרתה הייתה לבחון ולבדוק את המצוקות השונות בשכונה ובדגש על חינוך והסללה. ועדת אדלר פעלה יחד עם גורמי מקצוע שונים ומסקנותיה ציירו את המציאות הקשה והעגומה שמתוכה נוצרה התסיסה שהביאה לבסוף למאבקם של הפנתרים השחורים.
מציאות זו אפיינה שכונות ספר שונות בירושלים כמו ממילא וימין משה. השוואתן אל השכונות המבוססות של ירושלים הביאה למאבק ורצון לשנות את המציאות העגומה. עיירות הפיתוח אשר מאפייניהן דומים לשכונות אלו, פחות פגשו את המציאות הזו מכיוון שלא היה להם בסיס להשוואה באותה עיירה/עיר.
שכונה מוסררה הייתה צמודה לבנייני משרד החינוך ובמקביל היא חלק מעיר הבירה של מדינת ישראל, שתי עובדות אלו הציפו את בעיית החינוך בשכונה משני היבטים – האחד הוא ההשוואה המתבקשת אל מוסדות השלטון המרווחים שישבו בשכונה והשנייה היא הרצון להראות את ירושלים כעיר בירה במיטבה ולא בהכרח מתוך דאגה לחינוך הנוער.
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, ירושלים - רחוב הנביאים, שכונת החבשים, שכונת מוסררה, ירושלים: יד בן צבי, 2000, מסת"ב 9650708766
דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים, הבניה הערבית מחוץ לחומות, כתר, 1987
הערות שוליים

↑  אתר עיריית ירושלים
↑  דוד קרויאנקר, רחוב הנביאים ושכונת מוסררה, ירושלים 2000, עמוד 258
↑  מוסררה - שכונת דלות ועוני, קול העם, 13 ביולי 1961
↑  ישראל 50 בעמוד על שנת 1965
↑  צבי צמרת, אביבה חלמיש, אסתר מאיר-גליצנשטיין, פרק אלישע אפרת, עיירות הפיתוח בישראל, עיירות הפיתוח, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2009, עמ' 38
↑  תיק המועצה לפיתוח מורשה, ארכיון המדינה, באתר ארכיון המדינה
↑  צבי אמיתי, מפנקס הכנסת על הנוער העזוב, באתר עיתונות יהודית היסטורית, ‏על המשמר 10 בינואר 1960
↑  לשכת השר ישראל גלילי, דו"ח ועדת מוסררה (אדלר), באתר ארכיון המדינה
↑  יהושע ביצור, חולין בעיר הקודש, באתר עיתונות יהודית היסטורית, ‏מעריב 10 ביוני 1964
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007542715005171 
מוסררה בשנות ה-30 – ימי זוהרה כשכונה ערבית אמידה מחוץ לחומות העיר העתיקה
שיכון מצוקה שעל גגו חרכי ירי לצלפים. סמוך לקו העירוני במוסררה
סמטה על שם אמרתה המפורסמת של גולדה מאיר על אנשי "הפנתרים השחורים"
כנסיית סנט פול ברחוב שבטי ישראל
מחלף ענבה

| --- | --- |

מחלף ענבה, פברואר 2022
 תאריך הקמה:  פתיחה חלקית ב-2006  מלאה במרץ 2010
 כבישים במחלף:    כביש 1   כביש 431
 מסילות במחלף:  מסילת ירושלים - גנות, מסילת הרכבת למודיעין
 אתרים סמוכים:  תחנת הרכבת פאתי מודיעין, נחל ענבה
 קואורדינטות:  31°54′01″N 34°56′16″E﻿ / ﻿31.90027809°N 34.93777847°E﻿ / 31.90027809; 34.93777847
 
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) מחלף ענבה(למפת גוש דן רגילה) מחלף ענבה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחלף ענבה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחלף ענבה  he מחלף ענבהhe מחלף ענבהמפת  __ מודיעין-מכבים-רעות (in English: Modi'in-Maccabim-Re'ut) [‌השפלה וסביבותיה‌]מצפון וממערב: __ מועצה אזורית חבל מודיעין (in English: Hevel Modi'in Regional Council) ממזרח: __ מועצה אזורית מטה בנימין (in English: Mateh Binyamin Regional Council) / רמאללה ואל-בירה (נפה) (in English: Ramallah and al-Bireh Governorate) מדרום וממערב: __ מועצה אזורית גזר (in English: Gezer Regional Council) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
המחלף בתוואי כביש 431 לכיוון מזרח
מחלף עֲנָבָה הוא מחלף המחבר את כביש 1 וכביש 431. רובו נפתח לתנועה בפברואר 2009 ביחד עם כביש 431.
בשנת 2006 נפתח המעבר מכביש 431 בכיוון מערב לכביש 1 בכיוון צפון (לתל אביב), וביוני 2008 נפתח המעבר לכיוון דרום (לירושלים). המעבר מכביש 1 בכיוון צפון לכביש 431 לכיוון מזרח (למודיעין-מכבים-רעות) נפתח במרץ 2010.
המחלף נמצא מערבית למודיעין-מכבים-רעות ובסמוך לנחל ענבה, ומכאן שמו. סמוך למחלף נמצא מחלף רכבות שבו מתפצלת מסילת הרכבת מתל אביב לשני כיוונים: האחד למודיעין והשני לכיוון ירושלים. המחלף נבנה על ידי חברת דניה סיבוס, חברה בת של אפריקה ישראל להשקעות.
מבנה המחלף

התנועה בשני הכבישים החוצים את המחלף רציפה וללא שימוש ברמזורים, וכך גם המעבר ביניהם. לשם השוואה, בשנת 2007 היו במחלף גנות שבעה כיווני מעבר רציפים ובאותה עת היה זה המחלף בעל מספר הכיוונים הגדול ביותר בישראל. במחלף ענבה נבנו כל שמונת כיווני המעבר האפשריים.
המחלף בנוי משבעה גשרים ראשיים. גשר אחד משמש את תוואי כביש 1 העובר מעל לתוואי כביש 431 וכל השאר משמשים את הפניות שמאלה. שתי פניות שמאלה מתבצעות באמצעות רמפות הבנויות מגשרים ארוכים: מכביש 1 בכיוון ירושלים לכביש 431 לכיוון מודיעין ומכביש 1 בכיוון תל אביב לכביש 431 בכיוון ראשון לציון. שתי הפניות שמאלה האחרות מתבצעות באמצעות לולאה ובכך משלב המחלף שני טיפוסי מחלפים, מחלף עלה תלתן ומחלף טורבינה.
ב-2016 החלו עבודות בנייה להקמת מסילת ברזל שתחבר בין מקטע המסילה המגיע למודיעין לבין מסילת ירושלים - גנות בכיוון מזרח. ב-25 בפברואר 2022 בוצעה נסיעת מבחן אשר חנכה את התשתית החשמלית החל מ"מחלף ענבה" הרכבתי ועד לתחנת הרכבת מודיעין מרכז.
תוכניות עתידיות > מסילת רוחב בין נתיבי כביש 431

בשנת 2026 צפויה להיחנך מסילה בין נתיבי כביש 431 לכיוון ראשון לציון ותהווה מסילת רוחב בין ערי דרום גוש דן – ממודיעין דרך רמלה, תחנת הרכבת הראשונים ועד תחנת הרכבת ראשון לציון משה דיין. במסגרת פרויקט זה תיבנה קשת מסילתית נוספת אשר תאפשר נסיעה ישירה מכיוון ראשון לציון לירושלים. מחלף זה יהיה המחלף הרכבתי הגדול בארץ בעל 3 קשתות מסילתיות.
גלריה

מחלף המסילות המקשר את מסילת ירושלים - גנות למסילת ראשון לציון - מודיעין לשני הכיוונים. מימין קשת מודיעין לכיוון תחנת הרכבת פאתי מודיעין, נובמבר 2020
מחלף המסילות המקשר את מסילת ירושלים - גנות למסילת ראשון לציון - מודיעין לשני הכיוונים, נובמבר 2020
קשת מודיעין, מחלף ענבה לכיוון מערב, פברואר 2022
מבנה ההגנה על תשתית החשמול העילית, גשר 1 בקו הרכבת ירושלים - תל אביב, אוגוסט 2022
הערות שוליים

↑  ילקוט הפרסומים 5488 (עמ' 1518)
↑  עיריית מודיעין מכבים רעות, פרויקט 'קשת מודיעין', באתר www.modiin.muni.il
↑  התחנה הבאה: מודיעין מרכז, בעמוד הפייסבוק של שבתשתיות - ביצוע פרויקטים בתחבורה, 25 בפברואר 2022
↑  "רכבת ישראל", פרויקט החשמול, קו הרכבת למודיעין, בעמוד הפייסבוק של שבתשתיות - ביצוע פרויקטים בתחבורה, 26 בפברואר 2022
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: מחלף דניאל | מחלפים בכביש 1 | הבא: מחלף לטרון |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: מחלף נשרים | מחלפים בכביש 431 | הבא: מחלף פאתי מודיעין |
מחסנית

ערך זה עוסק באמצעי הזנת תחמושת. אם התכוונתם לסוג של מבנה נתונים, ראו .
מחסנית לאקדח בקוטר 9 מ"מ
מחסנית היא אמצעי הזנה של תחמושת לכלי ירייה, לרוב רובים ואקדחים.