stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סנהדרין
דירוג בתי הדין ותפקידיהם

הסנהדרין היא חלק ממערך בתי הדין, המורכב משלושה סוגי בתי דין, ולכל אחת מהן סמכות שונה:
בית דין של שלושה דיינים, שרשאי לדון בדיני ממונות (הלוואות, גזלות, חבלות, וכיוצא בהן). בית דין מסוג זה נוהג אף בחוץ לארץ.
בית דין של עשרים ושלושה דיינים ("סנהדרי קטנה"), אשר רשאי לדון אף בדיני נפשות. בית דין כזה היו מעמידים בכל קהילה יהודית בארץ ישראל שיש בה יותר מ־120 (לפי דעה אחרת: 230) אנשים, ועוד אחד לכל שבט ושבט. בית דין זה נוהג אף הוא בחוץ לארץ, אך לא יותר מאחד בכל מחוז.
הסנהדרין, שהיא בית דין של שבעים ואחד דיינים ("סנהדרי גדולה"; יש הסוברים שהסנהדרין כללה רק שבעים דיינים). הסנהדרין מוסמכת לדון בדיני נפשות חמורים במיוחד (מיתתו של נביא שקר, אנשי עיר הנידחת ועוד).
חברי הסנהדרין

בתלמוד הבבלי, פירט רבי יוחנן מהן התכונות הנדרשות מחברי הסנהדרין:
"דאמר רבי יוחנן: אין מושיבים בסנהדרין אלא בעלי חכמה, בעלי מראה, בעלי קומה, בעלי זקנה, בעלי כשפים ויודעים שבעים לשון, שלא תהא סנהדרין שומעת מפי התורגמן..."
על סמך הנאמר בתלמוד, אפיין הרמב"ם (בספרו משנה תורה) את התכונות הנדרשות מחברי הסנהדרין. עיקרן הוא:
אין מעמידין בסנהדרין, בין בגדולה בין בקטנה, אלא אנשים חכמים ונבונים, מופלאין בחכמת התורה, בעלי דעה מרובה, ויודעין קצת משאר חכמות, כגון רפואות, וחשבון תקופות ומזלות, ואיצטגנינות, ודרכי המעוננים והקוסמים והמכשפים והבלי עבודה זרה וכיוצא באלו, כדי שיהיו יודעין לדון אותם.
ואין מעמידין בסנהדרין אלא כוהנים ולויים וישראליים מיוחסים, הראויין להשיא לכהונה.
אין מעמידין בכל סנהדרין לא זקן מופלג בשנים ולא סריס, מפני שיש בהן אכזריות, ולא מי שאין לו בנים, כדי שיהיה רחמן.
כשם שבית דין מנוקין בצדק, כך צריכין להיות מנוקין מכל מומי הגוף. וצריך להשתדל ולבדוק ולחפש שיהיו כולן בעלי שיבה, בעלי קומה, בעלי מראה, נבוני לחש, ושיהיו יודעין ברוב הלשונות כדי שלא תהיה סנהדרין שומעת מפי התורגמן.
חברי הסנהדרין > כהנים ולוויים

הכהנים והלוויים שימשו בהיסטוריה גם כדיינים בסנהדרין, ולהלכה נפסק שמצווה (אך לא חובה) למנות אותם בכל הרכב של הסנהדרין.
יש שטענו כי רצוי למנות כהן כנשיא הסנהדרין, שיכהן כסמכות הרוחנית העליונה אליה פונים בשאלות קשות.
הקשר בין כוהנים ולויים לבין הסנהדרין מופיע לראשונה בפסוק מספר דברים: ”... וּבָאתָ אֶל הַכֹּהֲנִים הַלְוִיִּם וְאֶל הַשֹּׁפֵט אֲשֶׁר יִהְיֶה בַּיָּמִים הָהֵם וְדָרַשְׁתָּ וְהִגִּידוּ לְךָ אֵת דְּבַר הַמִּשְׁפָּט.” (ספר דברים, פרק י"ז, פסוק ח'.)
קשר זה מופיע במקורות מקראיים נוספים:
בעד שקר: ”כִּי יָקוּם עֵד חָמָס בְּאִישׁ לַעֲנוֹת בּוֹ סָרָה וְעָמְדוּ שְׁנֵי הָאֲנָשִׁים אֲשֶׁר לָהֶם הָרִיב לִפְנֵי ה' לִפְנֵי הַכֹּהֲנִים וְהַשֹּׁפְטִים אֲשֶׁר יִהְיוּ בַּיָּמִים הָהֵם.” (ספר דברים, פרק י"ט, פסוק ט"ז.)
בעגלה ערופה: ”כִּי יִמָּצֵא חָלָל בָּאֲדָמָה אֲשֶׁר ה' אֱלֹהֶיךָ נֹתֵן לְךָ... וְנִגְּשׁוּ הַכֹּהֲנִים בְּנֵי לֵוִי כִּי בָם בָּחַר ה' אֱלֹהֶיךָ לְשָׁרְתוֹ וּלְבָרֵךְ בְּשֵׁם ה' וְעַל פִּיהֶם יִהְיֶה כָּל רִיב וְכָל נָגַע.” (ספר דברים, פרק כ"א, פסוק ה'.)
מקור נוסף להלכה זו נמצא במדרש תנאים, שם כתוב: "כל סנהדרין שהיא משולשת הרי זו משובחת". לפי פירוש המלבי"ם, כוונת המדרש היא שמומלץ לסנהדרין כי שליש מהדיינים בה יהיו כוהנים, שליש – לויים ושליש – ישראלים.
היסטוריה > ייסודה ומיקומה

הסנהדרין, או בשמה המקורי "מועצת הזקנים", הייתה המוסד הדתי העליון ביהודה בימי בית שני, אך שימשה גם כהנהגה מדינית. המוסד התפתח ממוסד קדום לו – כנסת הגדולה. בידיה רוכזו סמכויות משפטיות ומדיניות. היא הנהיגה את העם וייצגה אותו, והיוותה גם בית מדרש עליון ללימוד תורה. את הבסיס לסנהדרין נטלו חז"ל מ־70 הזקנים שסייעו ביד משה רבנו במשפט (במדבר, י"א, ט"ז–י"ז).
מקומו של בית דין הגדול (של 71 חכמים) היה בתחילה בלשכת הגזית אשר בבית המקדש; מלבדה, ישבו שתי סנהדריות קטנות (23 חכמים כל אחת) בפתח העזרה ובפתח הר הבית. 40 שנה לפני חורבן בית המקדש השני גלתה הסנהדרין הגדולה ממקומה לשטח החיצוני של הר הבית, ומאותו זמן ואילך בטלה סמכותה להוציא עבריינים להורג, מפני שרשאים בתי־הדין לפסוק גזר־דין מוות רק כשבית־הדין הגדול יושב במקומו בלשכת הגזית.
היסטוריה > גלותה וביטולה

לאחר החורבן נדדה הסנהדרין ממקום למקום:
גלתה סנהדרין… מלשכת הגזית לחנות ומחנות לירושלים, ומירושלים ליבנה, ומיבנה לאושא, ומאושה ליבנה, ומיבנה לאושה, ומאושא לשפרעם, ומשפרעם לבית־שערים, ומבית־שערים לציפורי, ומציפורי לטבריא.
הדעה הרווחת היא שהסנהדרין הפסיקה לפעול סמוך לזמן ביטול הנשיאות, בשנת 425 בהסתמך על חקיקה רומית שביטלה את סמכותה[דרוש מקור]. עם זאת, ישנן ראיות המרמזות על שרידי סנהדרין עד מסע הצלב הראשון.
לאחר חורבן הבית, ישבה הסנהדרין ביבנה עד מרד בר כוכבא (הסתיים ב־135), בעקבות המרד והגזרות שגזרו הרומאים בעקבותיו על יהודה, עברה הסנהדרין לגליל. היא ישבה בכפרים קטנים כמו אושא ושפרעם, כדי להרחיק ממנה את עינה של הקיסרות הרומאית. רבי יהודה הנשיא – נשיא הסנהדרין, שישב בבית שערים, העביר לעירו את הסנהדרין, וכאשר חלה ועבר לציפורי, עברה איתו לשם גם הסנהדרין. בימי רבי יהודה נשיאה, עברה הסנהדרין לטבריה למשך תקופה ארוכה.
לצד חוקרים המצדדים בהמשך קיום הסנהדרין לאחר ימי מרד בר כוכבא, קיימים גם חוקרים הטוענים כי אין כל ראיה לקיומו של גוף מרכזי הקרוי "סנהדרין" לאחר המרד. י' לוין טוען: "השם 'סנהדרין' כמעט שאיננו מופיע בתיאורי תקופה זו. השימוש במונחים העשויים להעיד על קיומו של מוסד כזה הוא נדיר למדי, ואף מוגבל לסוף המאה הראשונה או לראשית השנייה.". לטענתו, לא נזכר במקורות גוף עליון דתי או שיפוטי, ומונחים, כגון ועד, בית הוועד, בית מדרש ועוד ביטויים דומים – מכוונים כולם להתכנסויות של בתי דין מקומיים, או להתכנסויות חכמים לשם לימוד.
71 חברי הסנהדרין היו העילית הרוחנית של העם היהודי. רבן גמליאל השני הוא מהבולטים שבחברי הסנהדרין הגדולה, ולפי המסורת מרדכי היהודי היה בין חברי כנסת הגדולה, גלגולה הקודם של הסנהדרין.
היסטוריה > ניסיונות לחידוש הסנהדרין

לאחר ביטול הסנהדרין, היו ניסיונות שונים במהלך השנים לחדש את הסמיכה ואת הסנהדרין.
במחצית השנייה של המאה ה-11 הפכה חיפה למרכז יהודי חשוב ליהודי הגליל, לאחר שישיבת גאון יעקב בראשותו של ר' אליהו הכהן גאון גלתה מירושלים לצור, וחיפה נבחרה כמרכז הסמלי לריבונות הגאונות הארץ-ישראלית בראשות ר' אליהו הכהן. באירוע רב רושם שנערך בחיפה בהושענא רבה ד'תתמ"ג (1082) הכריז ר' אליהו הכהן על לוח השנה של אותה שנה, חידש את הגאונות והסמיך 'חברים בסנהדרין הגדולה'. תיאור המאורע המופיע במגילת אביתר, שחוברה בידי אביתר בנו של ר' אליהו הכהן ונמצאה בגניזה הקהירית, מספר על הגעתו של ר' אליהו הכהן לחיפה "לקדש את השנה, ויחדש את הגאונות ואת הסמיכה בבית הוועד נגד כל בני ישראל, וישם אלות נמרצות וקללות נחרצות על כל חולק ומפליג ועל כל גוזל ומשיג גבולין, וכתוב בספר התקנה והסמיכה, וחותם ידו ויד כל החכמים בו". אך למרות אירוע זה המצביע על חשיבות המקום בעיני יהודי ארץ ישראל, הביא הכיבוש הצלבני בשנת 1100 לחורבן היישוב היהודי בחיפה, ור' בנימין מטודלה שעבר בה בסביבות 1170 (ד'תתק"ל) כבר לא הזכיר קהילה יהודית במקום.
קרוב לחמש מאות שנים מאוחר יותר הוביל מהר"י בירב ניסיון נוסף לחידוש הסמיכה. מהר"י בירב סמך, על פי שיטתו, ארבעה חכמים, שסמכו חכמים נוספים, אך לא התיימרו לחדש את הסנהדרין. בניסיונות חידוש הסנהדרין המאוחרים יותר לא נסמך בפועל איש. מהר"י בירב, וכן הבאים אחריו, נתלו במה שכתב הרמב"ם בפירושו למשנה, וגם בהלכות סנהדרין שבמשנה תורה: "שאם יסכימו כל החכמים שבארץ ישראל למנות דיינים ולסמוך אותם, הרי אלו סמוכים ויש להם רשות לדון דיני קנסות ולסמוך חכמים אחרים".
היסטוריה > ניסיונות לחידוש הסנהדרין > ניסיונות לחידוש הסנהדרין בשנים האחרונות

ב-2004 נעשו ניסיונות לחדש את הסנהדרין, על ידי קבוצה של רבנים ואקדמאים, כגון הסנהדרין החדשה וסנהדרין לישראל. הרב מרדכי אליהו הקים סנהדרין בה נכחו 23 דיינים.
ראו גם

שבעים הזקנים
סמיכת זקנים
נשיא הסנהדרין
קברי הסנהדרין
ארבע מיתות בית דין
תקנות אושא
חידוש הסנהדרין
הישיבה הארץ ישראלית
הסנהדרין של פריז
לקריאה נוספת

אברהם ביכלר, הסנהדרין, מוסד הרב קוק, ירושלים, תשל"ה
יקותיאל יהודה גרינוואלד, לתולדות הסנהדרין בישראל, ניו יורק, תש"י, באתר היברובוקס
שמואל ק’ מירסקי, בין שקיעה לזריחה: השתלשלות הסנהדרין לישיבה בירידתה לבבל..., הוצאת סורא, ירושלים-ניו יורק, תשי"א.
חיים דב מנטל, מחקרים בתולדות הסנהדרין, הוצאת דביר, תל אביב, תשכ"ט.
ישראל רוזנסון, מסעות עשרה – על נדודי הסנהדרין בארץ ישראל, מכון ארץ חפץ, ירושלים, תשמ"ח.
אילן רבינוביץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 בפברואר 1968 (בן 56)
 מדינה:  ישראל ישראל
 
אילן רבינוביץ' (נולד ב-14 בפברואר 1968) הוא פסיכיאטר ואיש תקשורת ישראלי.
ביוגרפיה

רבינוביץ' נולד ברמת אביב וגדל ברמת גן, למשפחה דתית-לאומית. אביו חיים הוא רואה חשבון בעל משרד פרטי, ואמו חיה היא מורה. לרבינוביץ' אח ושתי אחיות. כשהיה בן 13 נהרג אחיו יואב, הצעיר ממנו בשנתיים, בתאונת רכבת, בטיול של תנועת בני עקיבא. מאז שינה אביו את שם משפחתו ליואבי-רבינוביץ'.

רבינוביץ' למד בתיכון צייטלין בתל אביב במגמה ריאלית, ושירת בצה"ל כקצין שלישות.
קריירה רפואית

בתום שירותו הצבאי למד רפואה בטכניון. עבר סטאז' בבית החולים השרון והתמחה בפסיכיאטריה במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר, בהדרכתו של פרופ' לאון גרינהאוס. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בדיכאון עמיד ובטיפול בנזעי חשמל. הוא המשיך לשמש כרופא באגף הפסיכיאטרי של המרכז רפואי שיבא, ובהיותו דובר יידיש עבד כרופא במרפאה שמתמחה במגזר החרדי במרכז רפואי שיבא[דרוש מקור]. הוא עבד בשיבא עד שנת 2003, אז הקים קליניקה פרטית בשם "מרכז יואב", על שם אחיו שנהרג. במרפאתו הוא עוסק בטיפול פסיכיאטרי במטופליו לפי המודל הביופסיכוסוציאלי.
בתקשורת > בעיתונות

רבינוביץ היה בעל טור אישי שבועי, במשך שנתיים, באתר האינטרנט "וואלה", ופרסם במשך שנתיים טור אישי ב"ליידי גלובס".
בתקשורת > ברדיו

משנת 2008 הגיש רבינוביץ' את התוכנית "שעת נפש" בגלי צה"ל יחד עם חנוך דאום. במהלך התוכנית ראיינו השניים מאזינים שהתקשרו לבקש עצות וכן אנשי ציבור ומפורסמים שלהם רבינוביץ ערך מעין אבחנה פסיכיאטרית בשידור. בין המשתתפים בתוכנית: איתן הבר, קובי אוז, דורי בן זאב, עידו תדמור, סשה דמידוב, רם אורן, דן מרגלית, קורין אלאל, יובל שם-טוב, איתן פוקס, חמי רודנר, מיכל אמדורסקי ואחרים.
באוגוסט 2012 התחיל רבינוביץ' להגיש תוכנית לילית שבועית ברדיו תל אביב בשם "ציפור הנפש - על הספה עם הפסיכיאטר אילן רבינוביץ'". בתוכנית הוא מארח אישים מוכרים לשיחת נפש, מנתח אירועים אקטואליים מההיבט הפסיכולוגי, ומקיים שיחות עם מאזינים.
בתקשורת > בטלוויזיה

בשנת 2010 שודרה התוכנית "פרופיל 2010" בטלוויזיה החינוכית ובערוץ 2, שבה השתתף רבינוביץ' בפאנל שעורך ניתוח אישיותי לדמויות ציבוריות שונות מהארץ ומהעולם.
בשנת 2011 שודר בערוץ 2 הסרט התיעודי שעשה אודות פדופילים בישראל, "אני פדופיל", בבימויו של תור בן מיור.
הופיע בתוכניתו של אמנון לוי "פנים אמיתיות" בערוץ 10, שם חשף לראשונה את העובדה שלצד בתו הבכורה שקפצה כיתה, שני ילדיהם הנוספים הם אוטיסטים בתפקוד נמוך. לדברי רבינוביץ הדבר גרם לו לצאת בשאלה.
רבינוביץ שימש כיועץ הפסיכולוגי לתוכנית המציאות "האח הגדול" והדבר נקשר עם ביקורת על התנהלותו.
חיים אישיים

רבינוביץ' נשוי ליונית, רואת חשבון ובעלת גלריה. לבני הזוג שלושה ילדים. הם מתגוררים ברמת גן.
בדצמבר 2015, לאחר פרסום החשדות שגרמו להתפטרותו של שר הפנים, סילבן שלום, יצא רבינוביץ' להגנתו של שלום.
ביקורת

במרץ 2011 התפרסמה בעיתון "ידיעות אחרונות" כתבה של רז שכניק וגבי בר-חיים, שבה נטען כי רבינוביץ' חושף סודות ושמות של מטופלים שלו ושעודד מטופלים לבגוד בבני זוגם. רבינוביץ' הכחיש את ההאשמות בכתבה והגיש תביעת דיבה על סך 4 מיליון ש"ח נגד העיתון והכתבים. לאחר מכן הגיעו ככל הנראה הצדדים לפשרה ומאז פרסם ד"ר רבינוביץ עשרות[דרוש מקור] טורים אישיים ומאמרים מקצועיים ב"ידיעות אחרונות" ובאתר ynet.
ביקורת > האח הגדול

במרץ 2012 פרסם רז שכניק כתבה המבקרת את הפקת "האח הגדול" דאז, ובה נטען כי התנהלותו של רבינוביץ' כלפי משתתפים של תוכנית "האח הגדול" (בעיקר בעונתה השנייה) נגדה את כללי האתיקה המקצועית, בין היתר בשל המלצתו לנטילת תרופות פסיכיאטריות בלי שיידע אותם על תופעות הלוואי. רבינוביץ' הגיב לטענות. בהמשך טען כי הפקת התוכנית השתמשה בו כ"עלה תאנה" למעשים פסולים ולהפעלת המתמודדים בתוכנית לצורכי רייטינג. בעקבות הטענות הוקמה ועדה מטעם משרד הבריאות לחקירת הנושא שהחליטה לא להגיש מסקנות אישיות כנגד רבינוביץ' והפקת התוכנית, אך קבעה כללים אתיים לתוכניות ריאליטי עתידיות. בפברואר 2013, לאחר הליך של גישור, דווח באמצעי התקשורת שמפיקי "האח הגדול" ורבינוביץ ישלמו סכום של כ-1.5-2 מיליון ש"ח כפיצוי לשלושה מתמודדים בעונה השנייה של התוכנית, ששניים הגישו כנגדם תביעה משפטית בנושא והשלישי התעתד לעשות כן.
ביקורת > טיפול בחסידי גור

בדצמבר 2016, בתחקיר "המקור" של ערוץ 10, על חסידות גור, הובאו עדויות על מרשמים לכדורים שנתנו פסיכיאטרים, ובהם ד"ר רבינוביץ', לנערים שהובאו אליהם למרפאה על ידי משגיחים מהישיבה שבה למדו, כדי לדכא את היצר המיני שלהם. באחד המקרים כתב רבינוביץ למטופל: "אסור יותר לשפוך זרע לבטלה!", ו"אסור להיכנס לתכני מין באינטרנט!". רבינוביץ' הסביר כי מדובר בחסיד שסובל מהתמכרות לחומרים פורנוגרפיים ומאוננות כפייתית שאינה מאפשרת לו לקיים יחסי אישות עם רעייתו. הוא הוסיף והסביר שפסיכיאטר מחויב להיכנס לראש של מטופלו ואם בחור ירצה להתאבד עקב אוננות יתר, הוא מחויב כפסיכיאטר לתת לו תרופות ולא להסתפק באמירה שאין בכך בעיה.
ביקורת > דודו טופז

בינואר 2017 יצא לאור ספרו "פסיכיאטר על הספה" בהוצאת ידיעות ספרים. הספר מתאר את הטרגדיות בחיי ד"ר רבינוביץ' ואת התמודדותו עימן. באותה תקופה פרסם רבינוביץ' את הקלטת ההודעה הקולית האחרונה שהשאיר לו דודו טופז שעות ספורות לפני שהתאבד בתא המעצר ב-2009. הפרסום עורר ביקורת ונטען כי הוא פוגע בחסיון הטיפול בטופז, ושפורסם במטרה לקדם את ספרו של רבינוביץ'. רבינוביץ' טען בתגובה כי ההקלטה פורסמה ברשות ולבקשת ילדיו של טופז, אך הפסיכיאטר ערן רולניק ציין שלפי חוק זכויות החולה רשות כזו יכולה להינתן רק על ידי המטופל עצמו או בית המשפט. בתגובה לתלונות של רופאים ללשכת האתיקה של ההסתדרות הרפואית, יו"ר הוועדה ד"ר תמי קרני קבעה ש"אין פגם בפרסום ההודעה האחרונה של דודו טופז", אך מנגד מתחה ביקורת על רבינוביץ באומרה: "הייתי מעדיפה התנהלות צנועה יותר של רופאים בתקשורת".
הערות שוליים

↑  אילן רבינוביץ' באתר "אישים"
↑  חיה וחיים רבינוביץ, התנהגות מופתית של סג"מ יוסי שוויקה, מעריב, 27 באוקטובר 1980
↑  פייסבוק של התוכנית עם ראיונות שערך בתוכנית
↑  אילן רבינוביץ', ‏בואו אספר לכם על החבר המענטש שלי, סילבן. ועל אשתו הנסיכה, באתר גלובס, 20 בדצמבר 2015
גיא לרר, ד"ר רבינוביץ' על הטענות נגד שלום: "לא האיש שאני מכיר", באתר nana10‏, 22 בדצמבר 2015
↑  דוגמאות: ד"ר אילן רבינוביץ', אחת ולתמיד: איך מתגברים על חרדת טיסה, באתר ynet, 13 בפברואר 2014
ד"ר אילן רבינוביץ', סובלים מכאבי גב? אולי זה בכלל דיכאון, באתר ynet, 12 במרץ 2014
↑  "כל ערב 'האח הגדול' יקרא לך ואת תקחי כדור", באתר ynet, 8 במרץ 2012
↑  יונתן גת‏, ד"ר אילן רבינוביץ': "'קשת' השתמשה בי כעלה תאנה; זה חזר אליה כבומרנג", באתר וואלה, 23 בנובמבר 2012
↑  ספי קצב, ‏משרד הבריאות: "לא יוגשו מסקנות אישיות בפרשת האח הגדול", באתר ‏מאקו‏, 28 באוגוסט 2012
↑  רז שכניק, ידיעות אחרונות, פרשת הכדורים הפסיכיאטריים: "האח הגדול" יפצה את נפגעי התוכנית בכ-2 מיליון שקל, באתר כלכליסט, 7 בפברואר 2013
↑  חסידות גור, כל הסודות נחשפים, כתבה מערוץ 10 תוכנית המקור
↑  פז שוורץ, אילן רבינוביץ' מדבר על האתגר של חייו: "צעקתי, זה לא יכול להיות!", באתר nana10‏, 13 בינואר 2017
↑   ערן רולניק, כשפסיכיאטר מיוחצ"ן מתגלה כמטפל מסוכן, באתר הארץ, 15 בינואר 2017
↑  "אין פגם בפרסום ההודעה האחרונה של דודו טופז", באתר ynet, 9 באפריל 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007445718205171  LCCN: no2017053728  VIAF: 36148874396249620888   WorldCat (עם VIAF): 36148874396249620888
61 שעות

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  לי צ'יילד 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מתח, רומן
 מקום התרחשות:  דקוטה הדרומית 
 הוצאה
 הוצאה:  Bantam Press, הוצאה לאור דל 
 תאריך הוצאה:  2010
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  כנרת זמורה-ביתן דביר
 תאריך:  2012
 תרגום:  איה מלמד
 מספר עמודים:  383
 סדרה
 ספר קודם:  מחר תמות 
 הספר הבא:  Worth Dying For 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003425969
 
61 שעות (באנגלית: 61 Hours), הוא הספר הארבעה-עשר בסדרת ספרים של הסופר הבריטי לי צ'יילד. הספר יצא לאור ב-2010.
עלילה

בספר זה, הארבעה-עשר בסדרת הספרים אודות ג'ק ריצ'ר, החייל לשעבר וחוקר פרטי, מגיע ריצ'ר לבולטון - עיירה קטנה בדקוטה הדרומית שבארצות הברית, בעקבות תאונת דרכים בה היה מעורב האוטובוס בו נסע. התאונה התרחשה במהלך סופת שלגים וריצ'ר ושאר הנוסעים נחלצים בעזרת משטרת בולטון. בהגיעו לתחנת המשטרה בעיירה הקטנה מתברר לו כי שוטרי העיירה זקוקים לעזרתו משום שהם נדרשים להתמודד עם יריב שעולה עליהם עשרת מונים. כנופיית סוחרי סמים מטילה את אימתה על העיירה, ושוטרי העיירה נדרשים להגן על ג'נט סאלטר, ספרנית קשישה שהפכה לעדת מדינה כנגדם, מפני פושע דרום אמריקאי בשם פלאטו ומפני מתנקש מסוכן ומיומן שנשלח לחסל את העדה.
פיטרסון, סגן מפקד משטרת בולטון, שמבין כי ריצ'ר יכול לעזור לעיירה להתמודד עם המשבר מגייס את עזרתו ויחדיו הם מנסים להתמודד עם המתנקש מחד, ולפתור את התעלומה הקשורה בבסיס הצבאי הנטוש בקרבת העיירה אשר הפך לחיוני בעיני סוחרי הסמים. לאורך הספר מנהל ריצ'ר התקשרות טלפונית עם מפקדת יחידת המשטרה הצבאית המיוחדת אשר הקים בשעתו, המסייעת לו במידע ונקשרת אליו רגשית. שם הספר נגזר מכך שעלילתו מתרחשת במהלך 61 שעות.
משלחת פנצ'ו וייה

פנצ'ו וייה עם חגור תחמושת מול מחנה מורדים
משלחת פנצ'ו וייה - הידועה כעת רשמית בארצות הברית בשם המשלחת המקסיקנית, אך מכונה במקור " משלחת העונשין, צבא ארצות הברית" - הייתה מבצע צבאי שערך צבא ארצות הברית נגד כוחותיו של המהפכן המקסיקני פרנסיסקו "פנצ'ו" וייה מ-14 במרץ 1916 עד 7 בפברואר 1917, במהלך המהפכה המקסיקנית של 1910–1920.
המשלחת יצאה לדרך כנקמה על המתקפה של וייה על העיירה קולומבוס, ניו מקסיקו, והייתה האירוע הזכור ביותר של מלחמת הגבול עם מקסיקו. המטרה המוצהרת של המשלחת על ידי ממשל וילסון הייתה לכידת וייה. למרות שהגוף הראשי של הפיקוד של וייה שהיו אחראים לפשיטה על קולומבוס אותר והובס, הכוחות האמריקאיים לא הצליחו להשיג את המטרה העיקרית המוצהרת של וילסון למנוע את בריחתו של וייה.
החיפוש הפעיל אחר וייה הסתיים לאחר חודש בשטח כאשר חיילים שנשלחו על ידי ונוסטיאנו קאראנסה, ראש הפלג החוקתי של המהפכה ולאחר מכן ראש ממשלת מקסיקו, התנגדו לפלישה האמריקנית. הכוחות החוקתיים השתמשו בנשק בעיירה פארל כדי להתנגד למעבר של טור של צבא ארצות הברית. המשימה האמריקנית שונתה כדי למנוע התקפות נוספות עליה על ידי חיילים מקסיקנים וכדי לתכנן אפשרות של מלחמה. כאשר המלחמה נמנעה באופן דיפלומטי, המשלחת נשארה במקסיקו עד פברואר 1917 כדי לעודד את ממשלתו של קאראנסה לרדוף אחרי וייה ולמנוע פשיטות נוספות מעבר לגבול.
רקע

הבעיות בין ארצות הברית לפנצ'ו וייה גברו מאז אוקטובר 1915, כאשר ממשלת ארצות הברית הכירה רשמית ביריבו של וייה ובעל בריתו לשעבר ונוסטיאנו קאראנסה כראש ממשלת מקסיקו. ארצות הברית סיפקה גם תחבורת רכבות דרך ארצות הברית, ממעבר איגל, טקסס, לדאגלס, אריזונה, כדי להעביר יותר מ-5,000 כוחות קאראנסה להילחם בוייה בקרב אגואה פריטה; דיוויזיון דל נורטה המנוסה של וייה נופצה.  כשהרגיש נבגד, החלה וייה לתקוף אזרחים אמריקאים ורכושם בצפון מקסיקו. ב-26 בנובמבר 1915, וייה שלח כוח לתקוף את העיר נוגלס, ובמהלך הקרב שלאחר מכן, לחם בכוחות אמריקאים לפני נסיגתו.
ב-11 בינואר 1916, 16 עובדים אמריקאים של חברת ההיתוך והזיקוק האמריקאית הוצאו מרכבת ליד סנטה איזבל, צ'יוואווה, הופשטו והוצאו להורג. בריגדיר גנרל ג'ון פרשינג, המפקד על המחוז שמפקדתו בפורט בליס, טקסס, קיבל מידע שווייה עם כוח חדש נמצא על הגבול ועומד לבצע מתקפה שתאלץ את ארצות הברית להתערב, ותביך את ממשלת קאראנסה.   פשיטות היו כל כך שגרתיות, עם זאת, שהשמועה לא נתפסה כאמינה.
עם זאת, בסביבות השעה 4:00 לפנות בוקר ב-9 במרץ 1916, חיילי וייה תקפו את קולומבוס, ניו מקסיקו ומחנה פורלונג, עמדת צבא ארצות הברית באזור, שם הוצבו ארבעה כוחות (כ-240 חיילים) של רגימנט הפרשים ה-13 מאז ספטמבר 1912. בהתקפה נהרגו עשרה אזרחים ושמונה חיילים, ושני אזרחים ושישה חיילים נפצעו.  הפושטים שרפו את העיר, גנבו סוסים ופרדות ותפסו מקלעים, תחמושת וסחורה לפני שנמלטו חזרה למקסיקו.
חיילי וייה ספגו אבדות ניכרות, עם לפחות 67 הרוגים ועוד עשרות פצועים. רבים מהנפגעים נגרמו כאשר כוחות המקלעים של רגימנט הפרשים ה-13 בראשות לוטננט משנה ג'ון פ. לוקאס הציבו את מקלעי ההוצ'קיס M1909 Benét–Mercié תחת אש לאורך הגבול הצפוני של מחנה פורלונג, וירו למעלה מ-5,000 כדורים כל אחד באמצעות הזוהר של מבנים בוערים כדי להאיר מטרות.   כ-13 מהפצועים של וייה מתו מאוחר יותר מפצעיהם, וחמישה פצועים מכוחותיו שנפלו בשבי על ידי האמריקאים נשפטו ונתלו בגין רצח. המסורת המקומית בקולומבוס גורסת שייתכן שהמתקפה נגרמה על ידי סוחר בקולומבוס שסיפק לווייה נשק ותחמושת. אומרים שווייה שילם כמה אלפי דולרים במזומן עבור כלי הנשק, אך הסוחר סירב למסור אותם אלא אם כן ישולם לו בזהב, ונתן "סיבה" לפשיטה.
למחרת, לפי המלצות מפקדי רגימנטים הפרשים שלו, המליץ מפקד המחלקה הדרומית גנרל פרדריק פונסטון על מרדף מיידי בכוח אל מקסיקו. נשיא ארצות הברית וודרו וילסון הסכים, מינה את פרשינג לפקד על הכוח ופרסם הצהרה לעיתונות:
כוח הולם יישלח מיד במרדף אחר וייה עם המטרה היחידה ללכוד אותו ולהפסיק את גיחותיו. זה יכול להיעשות, וייעשה, בסיוע ידידותי לחלוטין לרשויות המורכבות במקסיקו ותוך כבוד קפדני לריבונותה של הרפובליקה.
המשלחת > סיום המבצעים הפעילים

ב-9 במאי, בפגישה פנים אל פנים באל פאסו, טקסס, מזכיר המלחמה והצי של קאראנסה, הגנרל אלווארו אוברגון, איים לשלוח כוח עצום נגד קווי האספקה של המשלחת ולהרחיק אותו בכוח ממקסיקו. פונסטון הגיב בכך שהורה לפרשינג להסיג את כל חייליו מסן אנטוניו דה לוס ארנלס לקולוניה דובלן. למרות שהפקודה בוטלה בערב ה-11 במאי כאשר לא נמצאה עדות לתנועות כוחות קאראנסה, נסגרו מחסני האספקה הדרומיים ביותר וציוד נשלח צפונה באופן שלא ניתן היה להחזירו בקלות. פרשינג קיבל הוראה לעצור במקום בנמיקיפה, ולבצע פריסות טקטיות של כוחותיו שם ובאל ואלה מצפון. התנועות החלו בנסיגה הדרגתית של המשלחת לדובלן. ב-19 במאי חזרו יחידות של רגימנטים הפרשים ה-10 וה-11 לבסיס כדי לשמור על קווי האספקה עם קולומבוס ולערוך סיור בהיעדר טייסת האווירית הראשונה המקורקעת זמנית. ככל שגבר איום המלחמה עם הממשלה בפועל, התנועה לכיוון צפון נמשכה. המטה של פרשינג עזב את נמיקיפה ב-21 ביוני, והתמקם שוב בדובלן, ולאחר מכן נסגר מחסן האספקה הקדמי בנמיקיפה ב-23 ביוני. ב-29 ביוני המשלחת התרכזה בבסיס הראשי ובמחנה הקדמי באל ואלה 60 מייל דרומה.
הקרב האחרון והיקר ביותר של המשלחת המקסיקנית אירע ב-21 ביוני כאשר 3 קצינים ו-87 אנשי פלוגות C ו-K של רגימנט הפרשים ה-10, שנשלחו בנפרד לחקור את פריסות כוחותיו של קאראנסה שדווחו לאורך הרכבת המרכזית של מקסיקו, התאחדו לטור אחד ונתקלו בכוח חוסם של 300 חיילים. הם הובסו לחלוטין בקרב קאריזאל, כאשר קפטן צ'ארלס ט. בויד, לוטננט ראשון הנרי ר. אדאייר, ועשרה חיילים נהרגו,  עשרה פצועים ועוד 24 (23 חיילים ומדריך אזרחי אחד) שבויים. השאר, כולל הקצין היחיד שנותר בחיים, קפטן לואיס ס. מורי, חולצו כעבור ארבעה ימים על ידי פלוגת סיוע של רגימנט הפרשים ה-11. המקסיקנים לא הצליחו הרבה יותר; הם דיווחו על אובדן של 24 הרוגים ו-43 פצועים, כולל המפקד שלהם, גנרל פליקס אורסטי גומז, בעוד פרשינג מנה 42 חיילי קאראנסה הרוגים ו-51 פצועים. כאשר נודע לגנרל פרשינג על הקרב הוא זעם וביקש רשות לתקוף את חיל המצב של קאראנסה בעיר צ'יוואווה. הנשיא וילסון סירב, ביודעו שזה בהחלט יגרום לפריצת מלחמה.
הפעולה בפאראל באפריל הפכה את השמדת וייה וחייליו למשנית למטרה של מניעת התקפות נוספות על כוחות ארצות הברית על ידי כוחותיו של קאראנסה. הקרב בקריזאל הביא את המדינות לסף מלחמה ואילץ את שתי הממשלות לבצע מחוות גלויות מיידיות המראות בבירור את כוונתן להימנע מכך. למרות שארצות הברית פרסה 100,000 חיילים על הגבול, עד ה-4 ביולי חלף המשבר הגדול. משלחת העונשין, צבא ארצות הברית נשארה בקולוניה דובלאן ללא הגבלת זמן כבסיס פעילות קבוע כדי להוות תמריץ שלילי לממשלת קאראנסה לקחת ברצינות את חובתה לתפוס את וייה. ממשלת קאראנסה הוכיחה את עצמה שאינה מתאימה למשימה, אך עם זאת, פעולות ארצות הברית בתוך מקסיקו פסקו למעשה במהלך ששת החודשים הבאים.
הוסכם על נציבות עליונה משותפת למשא ומתן עם ממשלת קאראנסה ביולי, והמפגש הראשון מתוך 52 התכנס ב-6 בספטמבר בניו לונדון, קונטיקט. למרות שהוועדה הגיעה להסכמה בכל הנושאים, המשא ומתן לא הצליח להביא להסכם רשמי לנסיגה של כוחות ארצות הברית שנחתם על ידי ממשלת מקסיקו. למרות זאת, פרשינג קיבל הוראה ב-18 בינואר 1917, להכין את המשלחת לחזרה לארצות הברית, אשר התבצעה בין ה-28 בינואר ל-5 בפברואר בעוד המשלחת ניהלה תריסר קרבות מוצלחים עם קבוצות תומכי וייה בחודשיים הראשונים של המערכה, והרגה רבים מפקודיו החשובים ו-169 מאנשיו, שכולם השתתפו בהתקפה על קולומבוס, היא נכשלה במטרה מרכזית נוספת של ההתקפה, לכידת וייה. עם זאת, בין מועד הנסיגה האמריקאית לפרישתו של וייה ב-1920, חיילי וייה לא פשטו שוב בהצלחה על ארצות הברית.