stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כיבוש קמרון
מסע הכיבוש > פעולות ראשונות בגבול ניגריה

התפיסה הבריטית באשר לקמרון התאפיינה בנקודת מבט של מעצמה ימית. כנגזר מכך, ראו הבריטים את מטרתם בראש ובראשונה כתפיסת ואבטחת הנמלים שבחוף קמרון ותפיסת, או לפחות שיתוק, תחנת האלחוט בדואלה. עוד לפני פרוץ הקרבות עמדו לרשות הבריטים בניגריה חמישה טורי צבא, שנועדו להגנת המושבה. בפרוץ המלחמה שינו כוחות אלה את מגמתם. ב-27 באוגוסט תקף טור של חיילים מערב אפריקנים שיצאו מניגריה, לאחר צעידה של כ-650 ק"מ ב-17 יום, את נקודת הגבול הגרמנית בטפה (Tepe, כיום Tépé בניגריה). הכוח כבש את המקום ולגרמנים נגרמו אבדות ניכרות, כולל חמישה קצינים.
ב-29 בחודש הותקפה גרואה, תחנת נהר מבוצרת היטב, המוגנת על ידי שלוש פלוגות, אשר נמצאת כ-50 ק"מ מזרחה משם. ניסיון הסתערות שנעשה ב-31 בחודש, אותו הוביל לייטננט קולונל מקליר (MacLear), שעמד בראש כוח רובאי דבלין המלכותיים (Royal Dublin Fusiliers) וכוח קולוניאלי מקומי, הסתיים בנסיגה. לבריטים אבדו 21 מתוך 31 הקצינים, ונוסף אליהם המפקד, וכן אבדו כ-40% מהחיילים, אל מול אש מכונות ירייה ורובים גרמניים, באשר נקודת המוצא להסתערות, כ-400 מטרים מעמדותיהם, הייתה אידיאלית עבור טווח הנשק של המגנים. שרידי הכוח נסוגו לניגריה מבלי שהגרמנים ניצלו את ניצחונם המכריע לרדיפה.
התקפה על מורה נהדפה אף היא, אך הבריטים הנסוגים הצליחו לחסום את הדרך בין זו לבין גרואה. דרומית-מערבית משם, כבש טור בריטי אחר, לנוכח התנגדות קלה, את נסאנאקאנג (Nsanakang) הקרובה לגבול עם ניגריה. שבוע אחר כך, ב-6 בספטמבר, הגרמנים פתחו בהתקפת נגד בשתיים לאחר חצות. המגנים הגנו בעקשנות על המקום, עד שתחמושתם אזלה, ואחר כך ניסו להבקיע דרכם החוצה בכידונים. המגנים איבדו שמונה מ-11 הקצינים ועוד חיילים אפריקנים רבים נפגעו או שנפלו בשבי, ושיעור אבדותיהם הגיע לכמחצית מהכוח. סמוך יותר לחוף, כוח בריטי שיצא מקאלאבאר (Calabar) כבש ב-29 בחודש את ארצ'יבונג (Archibong). במקביל, כמאה ק"מ צפונה משם, כבש כוח גרמני את אוקורי (Okuri, כיום Okurike) שבניגריה.
מדינות ההסכמה שלחו לקמרון תגבורת שכללה חיילים מפורטוגל.
מסע הכיבוש > פעולות ימיות ופעולות נחיתה

בשלבים הראשונים של מסע המלחמה הבריטים הצליחו יותר בים. כפי שנתברר, הייתה לכך השפעה חיובית, מנקודת ראותם, גם על הישגיהם היבשתיים. הסיירת "קמברלנד" (Cumberland) וספינת התותחים "דוורף" (Dwarf, (פירוש השם - גמד)) שמרו על מוצא נהרות אשר נשפכו לים בחופי קמרון. ב-4 בספטמבר הגרמנים ניסו להוציא מכלל פעולה את "דוורף", וספינת סוחר גרמנית ניסתה לנגח אותה. הניסיון נכשל, והגרמנים איבדו 36 איש. ניסיונות נוספים נכשלו אף הם. דוורף אף הטביעה את ה"נכטיגל" הגרמנית. בהמשך, הבריטים טיהרו רצועה ברוחב של כחמישה ק"מ בדרכי המים לכיוון הבירה דואלה, הן ממוקשים, הן מספינות שהגרמנים הטביעו כדי למנוע חדירה מכיוון הים. ל"קמברלנד" ול"דוורף" הצטרפו ה"צ'לנג'ר" (Challanger) ועוד חמש ספינות גייסות, ואלה הפגיזו את דואלה ב-26 בחודש. ביום המחרת הציעו הגרמנים בעיר כניעה ללא תנאי, בהתאם לתוכניתם, כאמור, שלפיה הגנת המושבה תיעשה בפנים הארץ. טרם כניעתם הגרמנים הרסו את תחנת האלחוט שבמקום. כעבור עוד יום נוסף קיבלו הבריטים את העיר לידיהם ללא קרב, ותפסו כמה מאות שבויים, סחורות וספינת תותחים אחת, אשר עברה לשירות הבריטים.
לעומת זאת, גדוד בריטי שנחת במקביל בבונאברי (Bonaberi), אשר מעברו השני של הנהר, הכניעה לאחר קרב מבולבל. לאחר ההשתלטות על רצועת החוף המשיכו הבריטים להתקדם אל פנים הארץ לאורך קווי מסילות הברזל.
באוקטובר המשיכו הצרפתים בכיבוש החוף של קמרון.
מסע הכיבוש > כיבוש יתרת השטח

עד לסיום 1914 ותחילת 1915 נכבשו אזור החוף והושגה התקדמות למרחק קצר אל פנים הארץ. כן נכבש רובו של האזור שהצרפתים מסרו לגרמניה ב-1911. בשלב זה חלה האטה בפעילות מעצמות ההסכמה, הן כיוון שהבריטים והצרפתים השיגו את עיקר מטרותיהם הראשוניות (הנמלים יחד עם מתקני האלחוט, והשטח שנמסר, בהתאמה), הן בשל חוסר בכוחות ובאמצעים. בפברואר הבריטים החליטו להמשיך בכיבוש הארץ ולחרוג בתוך כך מדואלה ומאזור החוף.
במהלך 1915 כבשו מדינות ההסכמה חלקים נוספים מהארץ. ביוני הבריטים כבשו את גרואה ואת נגאונדרה שברמה בצפון הארץ, כ-300 ק"מ דרומית מגרואה. בדצמבר נכבשה יאונדה (הבירה הנוכחית) שבפנים הארץ. רוב הגרמנים מצאו מקלט בריו מוני (כיום גינאה המשוונית, אז חלק מגינאה הספרדית), אליה חמק בפברואר 1916 טור גרמני בן כ-15,000 חיילים, סבלים ונלווים. גם התנגדות הגרמנים בצפון הארץ פסקה בפברואר 1916, כאשר כמה מצודות פזורות נכנעו.
סוף דבר

הגרמנים שנסוגו לריו מוני הוחזקו בה עוד סוף המלחמה. רוב שטחה של קמרון הפך לאחר המלחמה למנדט צרפתי, וחלקים ממנה הסמוכים לגבול ניגריה צורפו לאותה מושבה.
לקריאה נוספת

Bryce, J. B.; Thompson, H.; Petrie, W. M. F. (1920). The Causes of the War: The Events of 1914–1915 (PDF). The Book of History A History of all Nations From the Earliest Times to the Present, With Over 8,000 Illustrations. Vol. XVI. New York: The Grolier Society. OCLC 671596127. נבדק ב-9 במאי 2014. {{cite book}}:  (עזרה)
Burg, D. F.; Purcell, L. Edward (1998). Almanac of World War I. Lexington, KY: University of Kentucky. ISBN 0-81312-745-9.
Damis, F. von (1929). Auf Dem Moraberge – Erinnerungen an Die Kämpfe Der 3. Kompagnie Der Ehemaligen Kaiserlichen Schutztruppe Für Kamerun (בגרמנית). Berlin: Deuß. OCLC 253272682.
Dane, E. (1919). British Campaigns in Africa and the Pacific, 1914–1918 (PDF). London: Hodder and Stoughton. OCLC 2460289. נבדק ב-2 במרץ 2014. {{cite book}}:  (עזרה)
Dobell, C. M. (1916). "Cameroons Campaign Army Despatch". The London Gazette. HMSO. ISSN 0374-3721. נבדק ב-9 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
Dornseif, Golf. British-French Rivalry in the Cameroon Campaign.
Farwell, B. (1989). The Great War in Africa, 1914–1918. New York: W. W. Norton & Company. ISBN 0-39330-564-3.
Henry, H. B. (1999). Cameroon on a Clear Day. Pasadena, CA: William Carey Library. ISBN 0-87808-293-X.
Hilditch, A. N. (1915). Battle Sketches, 1914–1915 (PDF). Oxford: Clarendon Press. OCLC 697895870. נבדק ב-9 במאי 2014. {{cite book}}:  (עזרה)
Innes, A. D.; Redway, Major; Wilson, H. W.; Low, S.; Wright, E.  Hammerton, J. A. (ed.). Britain's Conquest of the German Cameroon (PDF). The War Illustrated Album De Luxe; the Story of the Great European War Told by Camera, Pen and Pencil. Vol. IV. pp. 1178–1182. OCLC 6460128. נבדק ב-9 במאי 2014. {{cite book}}:  (עזרה)
Reynolds, F. J.; Churchill, A. L.; Miller, F. T. (1916). "77". The Cameroons. The Story of the Great War. Vol. III. P. F. Collier & Son. OCLC 397036717.
הערות שוליים

↑  המלחמות בין הגרמנים והאנגלים באפריקה, מוריה, 20 באוקטובר 1914
↑  אנגליה ופורטוגל, החרות, 14 באוקטובר 1914
↑  תלגרמי הצירות האנגלית, מוריה, 27 בספטמבר 1914
↑  על הים, החרות, 20 באוקטובר 1914
↑  תלגרמי רויטר, בודרו, מוריה, 27 באוקטובר 1914
| הזירה האפריקנית במלחמת העולם הראשונה |
| --- | --- | --- |
| המערכה בדרום-מערב אפריקה | מרידת מאריץ • קרב סנדפונטיין • קרב אוטווי |  |
| המערכה במערב אפריקה | כיבוש טוגולנד • כיבוש קמרון |  |
| המערכה במזרח אפריקה | קרב אגם טנגניקה • קרב רופיג'י • קרב טאנגה (אנ') • קרב קילימנג'רו (אנ') |  |
| המערכה בצפון אפריקה | מרד הסנוסים (1915) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: sh2010007564 
קמרון 1914
קצין גרמני יורה בתותח בגרואה
כנרת רוזנבלום

| --- | --- |

 לידה:  1974 (בת 50 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 
כנרת רוזנבלום (נולדה ב-1974) היא סופרת, עיתונאית ויועצת ארגונית ישראלית.
ביוגרפיה

כנרת רוזנבלום נולדה בתל אביב לחיליק וטובה רוזנבלום. למדה בחטיבת הביניים של תיכון עירוני ד' בתל אביב, ולאחר מכן בתיכון בליך ברמת גן, והייתה פעילה בתנועת הצופים.
בצה"ל שירתה בשנים 1995-1993. בתחילה כמש"קית עיתונות ביחידת דובר צה"ל. לאחר סיום קורס קצינות שימשה קצינת עתודאים ואחראית על השמת אקדמאים לתפקידיהם הצבאיים. השתחררה בדרגת סגן.
בתום שירותה הצבאי החלה לעבוד ככתבת תרבות וכעורכת במקומון "זמן תל אביב" של מעריב. שימשה כמפיקת מוסף "סופשבוע" של מעריב וכתבה בנושאי תרבות וחברה. במקביל, השלימה תואר ראשון בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב (1999-1995).
ב-2002 התפרסם ספרה הראשון "בנות – המדריך השלם להתבגרות", שראה אור בהוצאת כתר. הספר עוסק בהתבגרות הפיזית ובשינויים הנפשיים אצל בנות בגיל זה, ביחסים בין בנים לבנות ובין בנות להוריהן ובשלל ההיבטים של ההתבגרות הנשית.
רוזנבלום למדה תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב עם התמקדות בארגונים, באורבניות ובגלובליזציה וסיימה בהצטיינות יתרה (2003-2000). באותה עת הנחתה סדנת כתיבה אקדמית ויוצרת במכללה למנהל (2004-2000) וכן לימדה התנהגות ארגונית לתואר ראשון במרכז האקדמי רופין (2004-2002).
בשנת 1999 החלה לעבוד כיועצת ב"בית הספר לפיתוח מנהיגות" בצה"ל, שם שימשה, בין השאר, כראש תחום מנהיגות במדור תורה ופיתוח (2003-1999). במסגרת זאת הקימה את תוכנית פיתוח המנהיגות במילואים והובילה אותה, משלב האיבחון, דרך פיתוח תוכנית הכשרה בכל דרגי הפיקוד.
בשנים 2003-2001 כתבה רוזנבלום ב"עכבר העיר" מדור בשם "ביקור בית", שעסק בביקורת בתי קפה. בהמשך ערכה ופרסמה אסופה בשם "50 בתי הקפה הטובים בתל אביב". בין השנים 1999–2004 כתבה ב"העיר" כתבות מגזין וביקורת טלוויזיה וב-2004 שימשה כמבקרת האוכל של העיתון. שימשה כעורכת המוספים המיוחדים של "העיר", ביניהם גיליון "העיר הלבנה", שיצא לכבוד הכרזתה של אונסק"ו על לב תל אביב כאתר מורשת עולמית. המוסף נמכר במאות אלפי עותקים ועורר תגובות רבות, ביניהן פולמוס באתר "העוקץ".
משנת 2003 עבדה כיועצת ארגונית עצמאית ויועצת בכירה בארגוני ייעוץ. עסקה בפיתוח וניהול פרויקטים מקיפים של שינוי ארגוני והכשרת מנהלים, הנחיית סדנאות, ייעוץ אישי למנהלים, הדרכת יועצים והדרכת מנהלי משאבי אנוש.
ב-2007 נסעה לפריז עם משפחתה. בין השנים 2009-2007 כתבה את "מפריזה", טור אישי שבועי שהתפרסם ב"ידיעות אחרונות" וב-ynet. הטור עסק בתיאור החיים בפריז ובחוויית ההגירה מזווית אישית.
ב-2008 הקימה את האתר "פריזאית" (www.parisait.com), מדריך לטיול אורבני בפריז, המשלב כתיבה אישית עם ידע והמלצות לטיול בפריז. זמן קצר אחרי הקמתו הפך למקור מידע עדכני, בנושאי תרבות וחברה.
בתקופת שהותה בפריז כתבה את הרומן "סיפור אהבות", שראה אור בהוצאת כתר באוגוסט 2012, זכה להצלחה ביקורתית והיה לרב-מכר. בשנת 2024 הוציאה את הרומן "בני טובים", שראה אור בהוצאת כתר במרץ 2024.
בעשור השני של המאה ה-21, משמשת כיועצת ארגונית ובנוסף, היא כותבת ב"הארץ" וב"כלכליסט". בשנת 2012 זכתה בסטודיו לכתיבה בפרויקט "חדר משלך" של עיריית תל אביב.
חיים אישיים

נשואה למושיק לביא, ד"ר לכלכלה ועיתונאי בעברו, להם שתי בנות והם מתגוררים בתל אביב.
פרסומים עיקריים

"בני טובים", הוצאת כתר, 2024
"סיפור אהבות", הוצאת כתר, 2012.
"בנות - המדריך השלם להתבגרות", הוצאת כתר, 2002.
I Love you Terminal: Das Ausland – Eine israelische Perspektive. (איי לאב יו טרמינל – חו"ל בתפיסה הישראלית). מאמר מוזמן ל-Jüdischer Almanach של מכון ליאו בק, אסופת מאמרים בנושא ישראל, 2008.
הערות שוליים

↑  יונית נעמן, העיר הלבנה הנושקת לים, או חוק שימור החומר, באתר "העוקץ", 5 ביוני 2004
כנרת רוזנבלום, מי נגד מה, באתר "העוקץ", 11 ביוני 2004
↑   כנרת רוזנבלום, "מקצועיות נזילה": אז מה בעצם עושה יועץ ארגוני?, באתר הארץ, 12 במאי 2015
↑  רויטל זילונקה, מומלץ ברשת: ישראלית בפאריס, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2008
↑  רבקה קרן, "סיפור אהבות": האתגרים החדשים של האהבה בעידן הדיגיטלי, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2012
עלית קרפ, בין שתי ערים, באתר הארץ, 20 בספטמבר 2011
↑  הארץ, רבי מכר 10.10.2012, באתר הארץ, 9 באוקטובר 2012
↑  המגדלור, בני טובים / כנרת רוזנבלום - המגדלור ספרים, באתר www.hamigdalor.co.il
↑  מיה סלע, עיריית ת”א מרחיבה את פרויקט חדרי העבודה לסופרים, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2013
↑   עמרי הרצוג, הספר מקבל משמעות מצמררת לאחר 7 באוקטובר, באתר הארץ, 21 באפריל 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283784505171  GND: 1111056226  ISNI: 0000 0000 5009 3728  LCCN: nr2003006927  VIAF: 73796157   WorldCat (עם VIAF): 73796157
לה-מאן סארת

הקבוצה בזמן משחק (2009)
לה-מאן סארת (בצרפתית Le Mans Sarthe Basket) היא קבוצת כדורסל צרפתית מהעיר לה מאן, המתמודדת בליגת העל הצרפתית ובליגת האלופות.
היסטוריה

מועדון לה-מאן סארת' נוסד ב-1939 כמועדון הכדורסל המקצועי הראשון בצרפת. בשנותיו הראשונות, עקב חוסר במתחרים בתוך צרפת, נאלץ המועדון להתחרות רק מול קבוצות מחוץ לצרפת, רק ב-1961 התחרה לראשונה במסגרת צרפתית. בשנים הראשונות של הליגה, המועדון נהפך לאחד מהחזקים בה, כאשר השיג שלוש אליפויות ושני גביעים. משנות ה-80 ועד היום זכה המועדון בשתי אליפויות ושני גביעים.
למרות שהמועדון משתתף בקביעות באחד מהמפעלים האירופאים, השלב הכי גבוה שאליו הגיעה הקבוצה באירופה הוא חצי גמר גביע ספורטה בעונת 1997/98.
הקבוצה מארחת בהיכל אנטארס, המכיל כ-6,000 מקומות ישיבה.
שחקנים בולטים בעבר

צרפת ניקולא באטום
צרפת יאניק בוקולו
ארצות הברית סם קלנסי
ארצות הברית קני גרגורי
קרואטיה סנדרו ניצ'ביץ'
ישראל רביב לימונד
ארצות הבריתישראל דייוויד בלות'נטל
ארצות הבריתישראל אריק קמפבל
ארצות הברית הוליס פרייס
ארצות הברית שאוונטה רוג'רס
ארצות הברית ראשון טורנר
ארצות הברית קיית' ג'נינגס
תארים והישגים

הליגה הצרפתית :
אליפות (5): 1978, 1979, 1982, 2006, 2018
מקום שני: 1970, 1974, 1980, 1981, 1983, 2010, 2012
הגביע הצרפתי :
זכייה (4): 1964, 2004, 2009, 2016
גמר: 1970, 2017, 2019
הסופרקאפ הצרפתי :
זכייה (3): 2006, 2009, 2014
גמר: 2004, 2007, 2015, 2018
גביע ספורטה :
חצי גמר: 1998
כנסיית העלייה

ערך זה עוסק במקום בו על פי המסורת הנוצרית עלה ישו השמימה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
כנסיית העלייה
כנסיית העלייה
כיפת הכנסייה
סלע העלייה
כנסיית העלייה, כיפת העלייה או מסגד העלייה הם שמות שונים לכנסייה על הר הזיתים המשמרת את זיכרון עליית ישו השמימה ארבעים יום לאחר תחייתו. מאז הכיבוש המוסלמי של צלאח א-דין נמצאת הכנסייה בידיים מוסלמיות אם כי מאפשרים לנוצרים לבקר במקום ואף לערוך בו פולחן, בהתאם לכללי הסטטוס קוו.
חג העלייה

חג העלייה התגבש כחג נפרד לקראת סוף המאה ה-4 וקיבל תאריך קבוע: ארבעים יום אחרי חג הפסחא, רק בתחילת המאה ה-5. תהליך קביעת המקום המדויק של העלייה הוא תהליך מקביל לזה של קביעת מועד מדויק לחג העלייה. עד לתקופה הקונסטנטינית הסתפקו הנוצרים במיקום העלייה במערת אלאונה אשר שימשה גם למקום מאורעות אחרים.
הכנסייה הביזנטית

האתר בו נבנתה הכנסייה נמצא בקרבתה המיידית של כנסיית האלאונה ועד 348 בערך היה "תפוס" על ידי מסורת הההשתנות. המקום הבלעדי לעלייה נקבע בתקופה שבין 348 - 381 לערך, זמן ביקורה של הצליינית אגריה בירושלים, המייחסת את מסורת העלייה לשמים למקום זה. אגריה מכנה את המקום Inbomon. "אינבומון" הוא שיבוש של המלים היווניות "אן בומו" :"על במת ההר". המסורת הייתה כבר כל כך חזקה שמיד אחרי עזיבת אגריה את ירושלים נבנתה במקום זה כנסייה מיוחדת המוקדשת אך ורק לעלייה לשמים על ידי אישה רומאית אצילה ועשירה בשם פומניה Pomenia שהגיעה לארץ ישראל בסוף המאה ה-4 לאחר גירושיה מאציל איטלקי.
הכנסייה נבנתה בצורת קפלת זיכרון עגולה המורכבת משלושה מעגלים קונצנטריים. במעגל הפנימי היה מעקה שהגן על האבק שיצר באופן פלאי את סימני כפות רגליו של ישו. מעל לחלק הזה הגג נפתח לשמים. הקפלה נהרסה על ידי הפרסים ב-614 ונבנתה מחדש על ידי האב מודסטוס (Modestus) שהפך מאוחר יותר לפטריארך של ירושלים.
התיאור השלם הראשון של כנסיית העלייה הוא של ארקולף, בישוף גאליה אשר עלה לרגל לארץ ישראל ב-670. הוא שהה בירושלים כ-9 חודשים לפי חישוביו של ד"ר טובלר. ארקולף שביקר בארץ הקודש ושרטט את התוכנית של קפלת העלייה, תיאר כי שמונה מנורות דלקו במקום כל ערב וניתן היה לראותן דרך עמק הקדרון מירושלים. ארקולף מזכיר גם שתי טביעות רגל של ישו. כיום יש רק טביעת כף רגל אחת והדעות חלוקות לגבי מקום הימצאה של השנייה. יש אומרים כי היא נעקרה והועברה ללונדון או לרומא ויש אומרים שהיא חבויה במסגד אל-אקצא על הר הבית. אחרים סוברים כי דורות של עולי רגל פוררו ממנה פיסות קטנות למזכרת וכך גרמו להיעלמותה.
הכנסייה הצלבנית

סביר להניח שהכנסייה הביזנטית נהרסה על ידי אל-חאכם ב-1009. 
כשהגיעו הצלבנים לירושלים הם מצאו מקום בו נשמר זכר העלייה על ידי האבן הנושאת את כפות רגליו של ישו ואולי גם על ידי מזבח ושרידים של כנסייה ביזנטית. דאגתם הראשונה הייתה לבצר את המזבח ושנים מעטות לאחר מכן הם החלו לבנות את הכנסייה.
הקפלה נבנתה מחדש הפעם בצורה מתומנת, המורכבת משמונה עמודי תווך. עדיין ניתן לראות את בסיסי העמודים של האכסדרה או ארקדה שהקיפה את הקפלה בחצר. במערב, בצפון-מערב ובצפון נראות בבירור ובשלמות שלוש מצלעות האוקטגון עליו בנויה בחלקה החומה החיצונית של היום. החומה החיצונית מורכבת מסוגי אבן שונים, ביניהם בולטות האבנים הביזנטיות הגדולות אשר נמצאות בעיקר בחלקיה התחתונים בעיקר בצלע הצפוני והדרומי. נעשה בהם שימוש משנה בתקופה הצלבנית והדבר ניכר היטב באותן מקומות בהם משובצים בין האבנים האלה בסיסי עמודים מן המאה ה-12. נותרו רק ארבעה בסיסים של חצאי עמודים בארבע פינות פנימיות של האוקוטוגון. יש לשער שהיו שמונה עמודים.
יש דמיון רב בתוכנית ובפרופורציות שיש בין כנסייה זו לבין כנסיית הקבר וכיפת הסלע. הצורה המתומנת היא כנראה פרי התקופה הצלבנית אולי בהשפעת המבנה המונומנטלי של כיפת הסלע ולא מבוססת על התוכנית מהתקופה הביזנטית שהייתה מעוגלת.  החצר הייתה מקורה אך גגה הרוס כיום. בקיר המזרחי של החצר יש שלושה מזבחות ואחד נוסף מדרום להם. ביום העלייה האורתודוקסי הסורים, הארמנים, הקופטים והיוונים מקימים במקום סכך כדי להגן על המזבחות הזמניים המוקמים לכבוד החג. במבנה ובגדר קבועות טבעות שבעזרתן העדות מקימות אוהלים, העושים את החצר לקבוצת קפלות עשויות בד. הלטיניים גם חוגגים את יום העלייה בתוך המבנה בהתאם לתאריך שלהם.  
האדיקולה הצלבנית הייתה פתוחה כלפי השמים במטרה להדגיש את הקשר שבין מקום עמידתו של ישו על הסלע לבין השמיים (העלייה). בתוך הכנסייה כותרות צלבניות עם כפות תמר או צמח קוצני וכותרות עם גריפונים ובעלי חיים וציפורים מתגוששים. הכותרות גולפו בשנות הארבעים של [המאה ה-12] וכיוון שהן מזכירות מאוד כנסיות במערב צרפת כנראה גולפו על ידי מסונים צרפתיים.
לאחר הכיבוש המוסלמי

לאחר כיבושו של צלאח א-דין ב-1187, המוסלמים, שהאמינו גם כן בעלייתו של ישו לשמים, החלו לקיים פולחן במקום. סביב שנת 1200 שוקם מה שהיה עתה למקום פולחן מוסלמי: הגג הפתוח הוחלף בכיפה, הקשתות נאטמו באבנים, הסלע הוזז ממרכז האדיקולה לעבר המחרב שנבנה בקיר הדרומי, וחומה בצורת משושה נבנתה סביב האתר. ב-1480 חלק גדול מהקומפלקס המבני של הכנסייה הסובבת את האדיקולה נהרס, אך הקפלה קיבלה יחס מיוחד מצד המוסלמים.
יש מספר סממנים מעניינים להשוואה בין אתר העלייה לשמים של ישו לבין הר הבית המוסלמי. כמו כיפת העלייה המשמרת תחת מבנה קונצנטרי סלע ועליו עקבת רגלו של ישו, כך כיפת הסלע מהווה מבנה קונצנטרי המגן על סלע ובו עקבת רגלו של מוחמד שעלה ממנו לשמים.
כמו כן, ליד כיפת הסלע בהר הבית יש מבנה קטן עם כיפה הנקרא "קוּבַּת אל-מִעראג'", שנראה כמשכפל את קפלת העלייה. רבות מהכותרות כמעט זהות. עדיין לא ברור אם המבנה נבנה על ידי הצלבנים או בזמנו של צלאח א-דין.
לקריאה נוספת

אלי שילר, הר הזיתים, 1978.
אלי שילר, מדריך לאתרים נוצריים בישראל, הוצאת ספרים אריאל, כתב עת לידיעת ארץ ישראל, אפריל 1992, חוברת 85 - 87
ביאנקה קוחנל, כנסית העלייה לשמים של ישו בהר הזיתים, עבודת גמר בחוג לתולדות האומנות, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1975.
נחמה שפרן, "במורד מעלה הזיתים", ירושלים וכל נתיבותיה, יד בן צבי, 1996.
אהרון לירון, הנצרות וארץ הקודש, 1997.
Sarah Kochav, Mount of Olives, Yad Ben Zvi, 2000.
Denys Pringle, The Churches of the Crusader Kingdom of Jerusalem, Cambridge University Press: Uk, 2007, pp. 72 - 87
הערות שוליים

↑  ראו סרטון שחזור תלת-ממדי.
↑  Wilbrand of Oldenburg, ch, II, p, 2-6; in: IHC, vol. III, p. 242
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no00025742  VIAF: 140990520   WorldCat (עם VIAF): 140990520
כוח השיטור המלכותי של אלסטר

סמל כוח השיטור
שריונית מדגם לנד רובר שורלנד שיוצרה במיוחד עבור כוח השיטור
כרזה של מפלגת שין פיין הקוראת לפירוק כוח השיטור
כוח השיטור המלכותי של אלסטר (באנגלית:  Royal Ulster Constabulary - RUC; באירית:  Constáblacht Ríoga Uladh) היה כוח השיטור החמוש של צפון אירלנד בין השנים 1922 ו-2001. עיקר עיסוקו של כוח השיטור היה הפרדה בין שני הציבורים הניצים בטריטוריה: היוניוניסטים-פרוטסטנטים (המצדדים באיחוד עם הממלכה המאוחדת ובמלוכנות) והרפובליקנים-קתולים (המצדדים בשילוב צפון אירלנד עם הרפובליקה של אירלנד), שמירה על הסדר הציבורי, פיזור הפגנות וסיכול טרור. בשיא כוחו עמד הכוח על 8,500 אנשי משרתי קבע ועוד כ-4,500 איש במילואים (יחס של 722 אנשי משטרה ל-100,000 אזרחים, מה שהפך אותה לכוח השיטור הגדול בעולם ביחס לכמות אוכלוסין). רק כ-8% מתוכם קתולים (בקרב אוכלוסייה שכ-40% ממנה קתולים). בעת "הצרות" ספג הכוח אבדות כבדות, 300 מאנשיו נהרגו ועוד כ-9,000 נפגעו, בעיקר עקב פעולות טרור של הצבא האירי הרפובליקני (ה-IRA), מה שהפך את השירות בו לשירות המסוכן העולם בכוח שיטור. במקביל נחשב לאחד מכוחות השיטור המקצועיים בעולם. כוח השיטור הוא גם אחד מכוחות הביטחון השנויים ביותר במחלוקת בעולם. ארגונים קתולים, אירים-רפובליקנים וארגוני זכויות האדם ציינו לא אחת הפרות של זכויות אדם שבוצעו על ידי אנשי הכוח בפעילותם. התלונות הובילו לעשרות ועדות חקירה ובדיקה, אולם איש מאנשי כוח השיטור לא הועמד מעולם לדין פלילי עקב חקירות אלה.
היסטוריה

הכוח נוצר ב-1 ביוני 1922 מתוך כוח השיטור המלכותי של אירלנד (Royal Irish Constabulary) שחלש על האי האירי לפני עצמאות אירלנד ויצירת צפון אירלנד. רוב מוחלט של אנשי הכוח היו פרוטסטנטים ומהקמתו ועד 1970 שירתו בו ככוח עזר של מתנדבים אנשי המיליציה הפרוטסטנטית "כוח המתנדבים מאלסטר" (כוח שהוקם עבור התגייסות אירים למלחמה לצד הכתר הבריטי במלחמת העולם הראשונה). מתנדבים אלה שירתו ביחידות שכינויין היה B-Specials, ונודעו ביד הקשה אותה הפגינו נגד קתולים.
לקראת סוף שנות השישים ביקש ראש ממשלת צפון אירלנד היוניוניסט המתון טרנס או'ניל לפתח גישה שוויונית יותר מול המיעוט הקתולי. כוח השיטור נאלץ להגן על הפגנות של קבוצות קתוליות מפני פרוטסטנטים והדבר גרר התמרמרות מצד יוניוניסטים קיצונים ("לויאליסטים"). הכוח התקשה לעמוד במשימותיו המתרבות באווירה הקשה וב-1969 הוזמן צבא בריטניה לתגבר אותו. ברפורמה מ-1970 פורקו ה-B-Specials. אולם, הצבא כשל אף הוא במשימות השיטור ולאחר יום ראשון העקוב מדם ב-1972, בו ירו צנחנים בריטים למוות ב-14 קתולים בלתי חמושים, פרצו 30 שנות טרור ואלימות, שהופנו בחלקן הגדול נגד השוטרים, שהגיבו אף הם בצעדים רדיקליים שאלימותם הלכה וגברה.
הסכם יום שישי הטוב משנת 1998, שסיים את שנות "הצרות", קבע כי בכוח דרושה רפורמה מקיפה שעיקרה הוא שילוב קתולים בכוח ביחס מתאים ליחסם באוכלוסייה ופיקוח על הכוח ופעולותיו על ידי מועצת מנהלים שחבריה ימונו על ידי הממשלה הבריטית. באוקטובר 2001 פורק כוח השיטור על מנת להקים את משטרת צפון אירלנד (Police Service of Northern Ireland - PSNI).
בשנת 2000 העניקה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת לכוח את עיטור צלב ג'ורג' הקדוש על האומץ שהפגינו אנשיו במלחמה מול הטרור.
הערות שוליים

↑  היסטוריה של הכוח באתרו
↑   יחס שוטרים/אוכלוסייה במדינות העולם להשוואה
1 2  The RUC: Lauded and condemned, BBC 31 באוקטובר 2001
↑  2000: Queen honours NI police, BBC, 12 באפריל 2000
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007604704905171  GND: 5097758-1  ISNI: 0000 0001 2194 8384  LCCN: n50069213  SUDOC: 112993974  VIAF: 159077694   WorldCat (עם VIAF): 159077694
כוח התחרה

| כוח התחרה |
| --- | --- |
 
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: דמויי קמטן
משפחה:: כוחיים
סוג:: כוח
מין:: כוח התחרה
שם מדעי
 Varanus varius ‏(מנתח), 1790

כוח התחרה (שם מדעי: Varanus varius) הוא מין של כוח ממשפחת הכוחיים המצוי ביבשת אוסטרליה והוא מהזוחלים טורפי העל בה יחד עם הכוח האוסטרלי והשני בגודלו בלטאות היבשת. הכוח מכוסה ברצועות כהות לאורך גופו ומכאן שמו.
הכוח הוא יצור מרשים באורך של 2.1 מ' ובמשקל של עד 20 ק"ג והזנב מהווה כחצי מגופו. הוא מצוי מקווינסלנד עד דרום אוסטרליה באזורים טרופיים וכן ביערות. הם מטפסים טובים על העצים ונאחזים בהם באמצעות רגליהם השריריו וטפריהם הגדולים והקשים.
הכוח הוא צייד גדול שמהווה טורף על באוסטרליה, למעט מתקפות נדירות של כלבי דינגו, עופות דורסים ולטאות כוח גדולות יותר. הכוח ניזון מחרקים, דוחיים, זוחלים שונים, עופות ויונקים עד לגודל של וולבי אדום-צוואר. בתוך פיו ישנם בקטריות ארסיות העוזרות לו להרוג את טרפו. הכוח ניזון גם מנבלות שונות, כולל נבלות שנדרסו בכבישים והוא גם קניבל.
הנקבות מחפשות בשביל להטיל ביצים, חפירים, קיני טרמיטים או תילים של עופות ממשפחת הדגרתיליים, כמו דגרתל ההודו והליפואה, הקוברים את הביצים שלהם במדגרות גדולות. הכוח מטילה 14 ביצים בתל ולאחר מכן היא תקבור את הביצים בחול ותעזור להם לקראת הבקיעה לחפור פתח החוצה.
הכוח אינו טורף של בני אדם, אך הוא עלול להיות מסוכן אם הוא נדחק לפינה. שיניו החדות יכולות לגרום לפצעים גדולים.
גלריה

עימות של 2 זכרים
הערות שוליים

↑  כוח התחרה באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא זוחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לואי דורה

| --- | --- |

 לידה:  27 במאי 1888 הרובע השישי של פריז, צרפת 
 פטירה:  3 ביולי 1979 (בגיל 91) סן טרופה, צרפת 
 שם לידה:  Louis Edmond Durey 
 מקום קבורה:  Cemetery of Saint-Tropez 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 זרם:  מוזיקה קלאסית 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 פרופיל ב-IMDb
 
לואי דוּרֶה (בצרפתית: Louis Durey‏; 27 במאי 1888 – 3 ביולי 1979) היה מלחין צרפתי.