stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הלאניקוס איש לסבוס
חייו ויצירתו

הלאניקוס נולד בעיר מיטילנה שבאי לסבוס, ונחשב כמי שחי עד גיל 85.
לפי הלקסיקון הביזנטי סודא (המאה ה-10), הוא התגורר זמן מה בחצרו של אחד ממלכי מוקדון ומת בפרפרנה (אנ'), עיר באיוליס (אנ') ליד פרגמון, מול לסבוס.
הלאניקוס היה אחד ההיסטוריונים המוקדמים הפוריים ביותר. חיבוריו הרבים, על אף שאבדו כעת, היו משפיעים מאוד. הוא צוטט על ידי מספר סופרים אחרים, אשר שימרו בכך קטעים רבים מחיבוריו.
הוא כתב חיבורי כרונולוגיה, גאוגרפיה והיסטוריה, במיוחד בנוגע לאטיקה, שבהם הבחין בין מה שראה כמיתולוגיה יוונית והיסטוריה יוונית. השפעתו על ההיסטוריוגרפיה של אתונה הייתה ניכרת, ונמשכה עד לתקופת ארטוסתנס (המאה ה-3 לפסה"נ).
הוא התעלה מעל הגבולות המקומיים הצרים של הלוגוגרפים העתיקים יותר, ולא הסתפק רק בחזרה על המסורות שזכו להכרה כללית באמצעות המשוררים. הוא ניסה לתעד את המסורות המקומיות, ונעזר ברישומים הלאומיים או הכוהניים המעטים הקיימים. הוא ניסה להניח את היסודות של כרונולוגיה מדעית, המבוססת בעיקר על רשימת הכוהנות של הרה בארגוס, ובאופן משני על גנאלוגיות (אילנות יוחסין), רשימות נושאי משרות (למשל הארכונים של אתונה), ותאריכים מזרחיים, במקום החישוב העתיק לפי דורות. אבל החומרים שלו לא היו מספיקים ולעיתים קרובות הוא נאלץ לפנות לשיטות העתיקות יותר.
כתיבתו לקתה באי-דיוקים כרונולוגיים. ההיסטוריון תוקידידס (המאה ה-5 לפסה"נ) לא סמך על הלוחות הכרונולוגיים שלו. גם סטראבון ביקר אותו קשות ומנה אותו עם קטסיאס והרודוטוס כסופרים שאינם מהימנים בנוגע לסיפורים אודות הגיבורים המיתולוגיים. יוסף בן מתתיהו מזכיר בחיבורו "נגד אפיון" את הלאניקוס בתוך שורה של סופרים יוונים לדוגמה, שבדו סיפורים מדמיונם וסתרו זה את זה.
חיבוריו

להלאניקוס מיוחסים כ-30 חיבורים, כרונולוגיים, היסטוריים ואפיזודיים. הם כוללים:
"כוהנות הרה בארגוס": אוסף כרונולוגי, מסודר לפי סדר הירושה של בעלות תפקיד זה.
"קרניאוניקיי" (Carneonikae): רשימה של המנצחים במשחקים הקרניים (הפסטיבל המוזיקלי הראשי בספרטה), כולל ציונים של אירועים ספרותיים.
"אטתיס" (Atthis): היסטוריה של אטיקה משנת 683 לפסה"נ ועד סוף המלחמה הפלופונסית (404 לפסה"נ), שנזכרת אצל תוקידידס, שאומר כי הלאניקוס התייחס לאירועי השנים 480 לפסה"נ עד 431 לפסה"נ בקצרה ובאופן שטחי, תוך התחשבות מעטה לרצף הכרונולוגי.
"פורוניס" (אנ') (Phoronis): חיבור גנאלוגי בעיקר, עם ציונים קצרים של אירועים מתקופתו של פורונאוס (אנ'), מלך קדמון בפלופונסוס.
"טרויקה" (Troica) ו"פרסיקה" (Persica): היסטוריות של טרויה ופרס.
"אטלנטיס" (Atlantis) או "אטלנטיאס" (Atlantias): על בתו של הטיטאן אטלס. ייתכן שחלק מהטקסט שלו הגיע משיר אפי שקרל רוברט (אנ') כינה "אטלנטיס", שחלק ממנו עשוי להיות פפירוס אוקסירינכוס (אנ') 11, 1359.
יצירתו כוללת את האזכור הראשון של הייסוד האגדי של רומא על ידי הטרויאנים; הוא כותב שהעיר נוסדה על ידי איניאס כאשר התלווה אל אודיסאוס במסעותיו דרך לאטיום. הוא גם תמך ברעיון שקבוצה נכנסת של פלסגים עומדת מאחורי מקורות האטרוסקים. רעיון זה, מתוך "פורוניס", השפיע על ההיסטוריון דיוניסיוס מהליקרנסוס (המאה ה-1 לפסה"נ), שמצטט אותו כמקור.
הלאניקוס נזכר בחיבור מהמאה ה-3 המיוחס ליוסטינוס, כמי שהזכיר בכתביו את משה (Cohortatio ad Gentiles, 9). אם פרט זה נכון, הרי שהלאניקוס, בן דורו של הרודוטוס, היה אפוא הסופר היווני הראשון שהתייחס אל משה ואל היהודים. אולם מנחם שטרן הצביע על נחיתות המקור הזה ועל איחורו, וכן על כך שעבר עריכה זייפנית יהודית. אריה כשר הצביע על כך שיוסף בן מתתיהו לא הזכיר זאת בחיבורו האפולוגטי "נגד אפיון", וטען כי קשה להאמין שאם היה יודע על כך, לא היה משתמש במידע זה לחיזוק טיעונו בדבר קדמותו של העם היהודי.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  Hellanicus, אנציקלופדיה בריטניקה, המהדורה האחת-עשרה
↑  Suidas, s.v. ῾ελλάνικος, epsilon,739
1 2  אריה כשר, נגד אפיון, פירוש לכרך ראשון, ג, 16, עמ' 53–54.
↑  סטראבון, גאוגרפיקה, יא, 6, 3.
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק ג: "כמה פעמים חלק הלניקוס על אקוסילאוס בייחוסי משפחות... ובאיזה דרך הראה אפורוס לדעת, כי שיקר הלניקוס ברוב דבריו" (תרגום יעקב נפתלי שמחוני).
↑  Thucydides, The Peloponnesian War I, 97, 2
↑  Dionysius of Halicarnassus, Roman Antiquities I, 28
↑  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1984, Vol. III, X, pp. 38-42
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007442502505171  BIBSYS: 95003016  BNE: XX1664727  BnF: cb135431248 (data)  GND: 101004001  ICCU: PUVV094093  ISNI: 0000 0003 5448 7312  LCCN: n81119914  NLA: 35349894  NLG: 174626  NTA: 069738084  RERO: 02-A003360962  SELIBR: 60190  SUDOC: 050743163  Trove: 921393  VcBA: 495/20321  VIAF: 37079831   WorldCat (עם VIAF): 37079831 
פרגמנט של "אטלנטיס" מאת הלאניקוס (פפירוס אוקסירינכוס (אנ') 1084, תחילת המאה ה-2).
קואדראנטידים

| --- | --- |
מטאור קואדרנטיד, אשר היה בהיר מספיק כדי להראות באור הדמדומים
מטאור קואדרנטיד, אשר היה בהיר מספיק כדי להראות באור הדמדומים
 סוג:  שנתי
 שביט/אסטרואיד אב:  2003 EH
 תקופת פעילות המטר:  1 בינואר עד ה-6 בינואר
 סביבות תאריך השיא:  4 בינואר
 הרדיאנט בקבוצת:  שומר הדובים
 קז"ש בשנה רגילה:  120 (לעיתים משתנה בין 60 ל-200)
 מהירות כניסה לאטמוספירה:  41 ק"מ/שנייה
מטר הקואדרנטידים הוא מטר מטאורים חזק אשר מתרחש בתחילת חודש ינואר ומגיע לשיאו ב-3 או 4 בינואר. מטר זה הוא בין שלושת המטרים הסדירים החזקים במהלך השנה (השניים האחרים הם הפרסאידים והג'מינידים). הקז"ש של הקואדרנטידים בשיאם עשוי להגיע ל-160. הקואדרנטידים קרויים כך כיוון שהם נראים כאילו יוצאים מאזור בשמיים בו הייתה בעבר קבוצת הכוכבים המבוטלת קוואדראנס מוראליס אשר אינה בשימוש עוד. כיום נקודת ההקרנה (radiant) נמצאת בצפון תחומה של קבוצת שומר הדובים.
למרות הקז"ש הגבוה, זהו עדיין מטר קשה לתצפית מישראל, עקב שלוש סיבות עיקריות:
נקודת ההקרנה של המטר צפונית מאוד ועובדה זו מקטינה את הקצב הנראה ביחס לקז"ש ב-50% או יותר עד קרוב לשעה 04:00 לפנות בוקר.
שיאו של המטר קצר מאוד ונמשך פחות מיממה. עובדה זו מגדילה הסיכוי לפספס את השעה האידיאלית (המיקום האידיאלי על פני כדור הארץ) לתצפית במטר. זאת בניגוד לפרסאידים והג'מינידים לדוגמה, אשר נמצאים קרוב לשיאם בדרך כלל לפחות 24 שעות, כך שאפשר לראות קצב גבוה מכל נקודה בעולם, אפילו בשני לילות עוקבים.
המטר מתרחש בשיאו של החורף, ובחורף ישנו סיכוי גדול יותר לגשם ועננות.
גוף האב האחראי למטר התגלה רק בשנת 2003 ושמו ‎2003 EH1. כרגע גוף זה מסומן כאסטרואיד, אך ישנם הסבורים כי בדומה לפאת'ון 3200 שאחראי למטר הג'מינידים, ייתכן וזהו גרעין של שביט "רדום", או כזה שמיצה את כל כמויות הקרח שהיו בו.
נעים קריזיו

נעים קריזיו (1 בינואר 1918 – 20 במרץ 2010) היה כדורגלן קוסובני-אלבני אשר היה מפורסם באיטליה בשנות ה-40 וה-50.
ביוגרפיה

קריזיו נולד בדקוביצה שבקוסובו. הוא שיחק כקיצוני ימני זריז מאוד כאשר רץ 100 מטר ב-11 שניות בלבד, הוא עזב את מולדתו כדי להצטרף לאחיו אשר שהה בטירנה, ערך את הופעת הבכורה שלו בכדורגל בגיל 15, ובגיל 6 זומן לסגל הנבחרת האלבנית. בעקבות הפלישה האיטלקית לאלבניה ב-1939, הוא התגלה בידי מורה לספורט איטלקי שהמליץ עליו לקבוצת רומא. נחשב לאיטלקי בעקבות סיפוח אלבניה ולכן הורשה ללמוד ב-ISEF (המכון הגבוה לחינוך גופני באיטליה) ולשחק במדיה של רומא, שזכתה באליפות בעונת 1942-1941. קריזיו שיחק ב-ג'ילרוסי עד שנת 1948, עת שהצטרף לנאפולי. הוא פרש מכדורגל בשנת 1953.
קריזיו שימש כמאמנה של קבוצת רומא לזמן קצר במהלך עונת 1965-1964 כמחליף לחואן קרלוס לורנסו. אחר כך הפך לשמש כסקאוט של המועדון, ובמסגרת תפקידו גילה בין היתר את ג'וזפה ג'אניני כאשר שיחק במועדון קטן באזורו פראטוצ'י מרינו.
בסוף ימיו חי קריזיו ברומא, ונפטר ב-20 במרץ 2010, בגיל 92.
מיס עולם 1952

| --- | --- |

מאי לואיז פלודין, מיס עולם 1952
 תקופת התחרות:  14 בנובמבר 1952 
 מספר תחרות:  2 
 מספר מתמודדים:  11 
 עיר מארחת:  Lyceum Theatre 
 
מיס עולם 1952 הייתה תחרות מיס עולם השנייה. 11 מתמודדות לקחו חלק בתחרות, וחמש עלו לגמר.
בתחרות זו הצטרפו אירלנד, גרמניה, פינלנד ושווייץ.
התחרות נערכה בתיאטרון ליסאום שבלונדון.
בתחרות השתתפו 11 מתמודדות. לזוכה הוענקו גביע וזר פרחים, זאת בניגוד למקובל בתחרויות יופי, בהן הזוכה מוכתרת עם כתר ואבנט.
הזוכה בתחרות הייתה מיס שוודיה.
מיס בלגיה נסעה לתחרות בלונדון ביחד עם החבר שלה, והודחה מהתחרות משום שסירבה להיפרד ממנו במהלך התחרות.
תוצאות > מיקום

| תואר | זוכה |
| --- | --- |
מיס עולם 1952:  שוודיה שוודיה - מאי לואיז פלודין
סגנית ראשונה:  שווייץ שווייץ - סילביה מולר
סגנית שנייה:  גרמניה גרמניה - ורה מרקס
סגנית שלישית:  פינלנד פינלנד - אייווה הלאס
סגנית רביעית:  ארצות הברית ארצות הברית - טאלי ריצ'רדס
שופטים

גליניס ג'ונס
ריצ'רד טוד
פטולה קלארק
יחזקאל קירשנבוים

| --- | --- |

 לידה:  15 באוגוסט 1900 סטשוב, רפובליקת פולין 
 פטירה:  1 באוגוסט 1954 (בגיל 53) פריז, צרפת 
 מקום לימודים:  באוהאוס 
 תחום יצירה:  ציור 
 
יחזקאל דויד קירשנבוים (באנגלית: Jesekiel David Kirszenbaum, בגרמנית: Jesekiel David Kirschenbaum;15 באוגוסט 1900 –  1 באוגוסט 1954), צייר וקריקטוריסט יהודי ניצול שואה.
חייו

קירשנבוים נולד בשנת 1900 כבן הזקונים בעיירה סטשוב שבפולין לנתן מאיר, רב, ולאלטה לבית לדרמן, במשפחה בת שלושה בנים. למד בילדותו ב"חדר" והתעניין בסיפורי התורה ובאגדות "ספר הישר". בגיל 10 ו-13 נפטרו שני אחיו והוריו רצו שיירש את מקומו של אביו כרב. בגיל 12 פנה לציור, בעיקר דיוקנים של מושאי הערצתו.
בגיל 16 החל לקרוא את שפינזה וי"ל פרץ, זנח את הדת, למורת רוחם של הוריו והצטרף לשומר הצעיר.
ניסה פעמיים לעזוב את הבית, על רקע מתיחות עם הוריו, ללא הצלחה. בשנת 1920 נמלט מפולין, כדי להימנע מגיוס לצבא פולין, שהיה אז שרוי במלחמה עם רוסיה. הוריו מכרו את רכושם כדי לממן לו את דרכו לגרמניה.
הוא הגיע לחבל הרוהר, שכר דירה בדויסבורג עבד במכרה, לימד עברית וככל הנראה אף עסק ביצירה אמנותית, כיוון שאוגוסט הוף, לימים מנהל המוזיאון לאמנות בדויסבורג, התרשם מיצירתו ושלח אותו ללימודי אמנות בבית הספר לאדריכלות ואמנות "באוהאוס" בווימאר.
הוא החל בשנת 1923 בקורס מקדים אצל יוהאנס איטן ובמשך שלושה סמסטרים למד אצל פאול קלה ווסילי קנדינסקי.
הבאוהאוס נסגר ב-1924-5 בעקבות לחצים פוליטיים ועבר לדסאו. למרות המלצתו של קנדינסקי למנות את קירשנבוים  למרצה, המינוי לא התרחש בגלל התנגדותו של ולטר גרופיוס.
עבר ב-1925 לברלין ונותר בקשרי חברות עם הצייר והצלם הברלינאי פאול ציטרון (יהודי גם הוא), עמו למד בבאוהאוס.
בשנים הקרובות שלאחר מכן, השתתף קירשנבוים במספר תערוכות בברלין (ב"דר שטורם", למשל) וצייר לפרנסתו קריקטורות במספר עיתונים, בעיקר בשבועון הסאטירי Ulk. בציוריו אלו השתמש בשם העט "דובדבני".
בשנת 1930 נישא להלמה יואכים, ילידת 1904, שעבדה כמזכירה בקואופרטיב עובדי הבמה הגרמנים.
ב-1931 הציג בברלין במסגרת ארגון היוצרים המהפכנים (ARBKD) ובאותה שנה הציג סוחר אמנות הולנדי בגלריה שלו באמסטרדם יצירות של
קירשנבוים. הקשר לסוחר האמנות נוצר דרך פאול ציטרון, שעבר כבר להולנד.
בשנת 1933 נאלצו  קירשנבוים ורעייתו, הלמה, להמלט מגרמניה לא רק בגלל מוצאו, אלא גם בגלל קרבתו לחוגים הקומוניסטיים. הוא נאלץ להשאיר אחריו בברלין את כל יצירתו האמנותית. הם עברו לפריז. שם, הצטרף לקהילת האומנים שנקראה מאוחר יותר "האסכולה של פריז" (בצרפתית: École de Paris) והשתתף במספר תערוכות עם ציורים בהשפעת הזרם האימפרסיוניסטי. בתקופה זו הכיר את הצייר ז'ורז' רואו והשניים התיידדו.
יצירתו של קירשנבוים הוגדרה על ידי הנאצים כ"אמנות מנוונת" ואחד מן התדפיסים שלו, שהוצג במוזיאון בדורטמונד הוחרם על ידיהם ב-1937 והושמד לאחר מכן.
בשנת 1940 נמלטו שוב בני הזוג מן הנאצים לדרום צרפת. שם  נאסרוקירשנבוים ורעייתו. הוא נשלח למחנה עבודה ואשתו נשלחה למחנה ריכוז, שם מצאה את מותה. 
הסטודיו בו צייר נבזז, רכושו נשדד ומרבית יצירותיו, למעלה משש מאות, שרובן ציורי שמן, כנראה הושמדו.
לאחר המלחמה הצליח להתאושש בעיקר בזכות הברונית אליקס דה רוטשילד, שהייתה תלמידה שלו. בעזרתה, חזר לצייר, תחילה בפריז ואחר כך בברזיל ומרוקו.
בשנת 1954, בגיל 54, נפטר קירשנבוים ממחלת הסרטן.
בשנת 1997 נקרא רחוב על שמו בשכונת טרפטו, בדרום-מזרח ברלין.
יצירתו

ביצירתו בולטת השראת המקור היהודי המזרח אירופאי, הרווי באומנות המערבית שהושפעה בעיקר מהאימפרסיוניסטים הצרפתיים. הוא ניחן בזיכרון חזיוני-ציורי בלתי רגיל והיה ביכולתו להעלות מחדש חזיונות ונופים מימי ילדותו, בדמות הווי היהודי בכפרים (שטעטל) בפולין, המדינה בה נולד. הלכי הרוח הנוגים של זכרונותיו שובצו בחלק מציוריו במגעים קלים ומלאי חיים והומור. ברזיל קלט שוב מעט מן המסתורין של העם היהודי שנכחד בשעה שהיה משנה את הצורות האליליות והמיפלצתיות של הקרנבל לדמויות פורימיות מסורתיות. ציוריו מאותה תקופה, ואחר-כך כאשר גר בפריז, מוסיפים לשמש ביטוי לאופי הדתי העמוק של כישרונו על אף שיצירות אלו אינן דתיות במישרין.
לקראת סוף ימיו, זכה קירשנבוים לביקורות טובות על יצירותיו שהתפרסמו בתערוכות בפריז ובברזיל מבכירי המבקרים האומנותיים.
כיום, רק חלק קטן מיצירותיו נמצא במוזיאונים ובגלריות בארץ ובעולם והעבודות שהוצעו למכירות פומביות נדירות.
בחודשים פברואר-אפריל 2013, הוצגה תערוכה מצירותיו במשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד מאוחד. שם התערוכה: "יחזקאל קירשנבאום (1900–1954): הדור האבוד". אוצרת התערוכה ד"ר קרוליין גולדברג איגרא.
סרג' צ'אלוף

| --- | --- |

 לידה:  24 בנובמבר 1923 בוסטון, ארצות הברית 
 פטירה:  16 ביולי 1957 (בגיל 33) בוסטון, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1937 
 סוגה:  ג'אז 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  סקסופון 
 
סרג' צ'אלוף (באנגלית: Serge Chaloff;‏ 24 בנובמבר 1923 – 16 ביולי 1957) היה סקסופוניסט בריטון ג'אז אמריקאי. צ'אלוף תואר כ"סקסופוניסט הבריטון האקספרסיבי ביותר והרגשי ביותר בגלוי שקם לג'אז מאז ומעולם", עם צליל שנע בין "לחישה שאך בקושי נשמעת לצעקה גדולה ומהדהדת עם מנעד רחב ומופלא".
חינוך מוזיקלי

סרג' צ'אלוף היה בנו של הפסנתרן והמלחין ג'וליוס צ'אלוף (אנ') ושל המורה המובילה לפסנתר בבוסטון, מרגרט צ'אלוף (שנודעה כ"מאדאם צ'אלוף"). הוא למד לנגן על פסנתר מגיל שש וגם קיבל שיעורי קלרינט עם מנואל ולריו מהתזמורת הסימפונית של בוסטון. בגיל שתים-עשרה, לאחר ששמע את הארי קרני, נגן סקסופון הבריטון של דיוק אלינגטון, הוא לימד את עצמו לנגן את בסקסופון. אחר כך הסביר צ'אלוף בראיון: 'מי יכול היה ללמד אותי? לא יכולתי לרדוף אחרי [הארי] קרני ברחבי הארץ.
אף על פי שקיבל השראה מקרני וג'ק וושינגטון, נגן הבריטון של קאונט בייסי, צ'אלוף לא חיקה אותם. לדברי אחיו, ריצ'רד, 'הוא יכול היה לנגן (בריטון) כמו סקסופון טנור. הפעם היחידה שידעת שזה בריטון הייתה כשהוא ניגן בווליום נמוך. הוא שיחק אותה גבוה. . . . היה לו מיומנות באצבעות, פעם צפיתי בו, אי אפשר להאמין למהירות שהוא ניגן. הוא היה מדויק. הוא היה פרפקציוניסט. הוא היה נשאר ער בחדר שלו כנער, שעות באחת, שתיים, שלוש לפנות בוקר ואני מנסה לישון והוא היה עובר משפט או קטע עד שזה היה מושלם... אני הייתי שם את הכרית על הראש, היו לנו קרבות."
מגיל ארבע-עשרה ישב צ'אלוף בבר & גריל של איזי אורט, מקום מפורסם במוזיקה חיה ברחוב אסקס בבוסטון. ריצ'רד צ'אלוף נזכר: "לא היה לו אישור לעבוד אבל הוא היה די גבוה והוא הלך לראות את איזי אורט ... הוא ניגן, ואיזי אהב את הסקסופון ... ושכר את אחי לעבודות בלילות... אמי נהגה להתפלל בימי ראשון שהוא יגיע לשם... אחי ישב עם חברי להקות שהיו בשנות השלושים והארבעים לחייהם... והנה הוא היה בן ארבע עשרה, חמש עשרה והוא ניגן איתם, והוא ניגן כל כך טוב שהם שמרו עליו."
ביג בנד

בשנת 1939, בהיותו בן שש-עשרה בלבד, הצטרף צ'אלוף ללהקה של טומי ריינולדס, כשהוא מנגן על סקסופון טנור. לאחר מכן הגיעו הופעות בלהקות של דיק רוג'רס, שף פילדס ואינה ריי האטון. ביולי 1944 הצטרף לביג בנד של בויד ראבורן, שם ניגן לצד דיזי גילספי ואל כהן, שהפך לחבר לכל החיים. עם בויד ראבורן, בינואר 1945, הוא הקליט את ההקלטות הראשונות שלו, כולל A Night in Tunisia של דיזי גילספי, שם ניתן לשמוע את הבריטון שלו בקטע הפתיחה של השיר.
בעודו עובד עם בויד ראבורן, צ'אלוף שמע לראשונה את צ'ארלי פארקר, והושפע עמוקות מסגנונו. סטיוארט ניקולסון טוען כי במקום לחקות את פארקר, צ'אלוף קיבל השראה מהדוגמה שלו "לתפוס יותר את הבסיס הרגשי לנגינה של פארקר ולהשתמש בו כנקודת מוצא לסגנון שלו". ריצ'רד צ'אלוף אמר כי אחיו 'נתקע' עם (פארקר) בניו יורק. אחי נהג לומר שהוא היה ער עד 4,5,6 בבוקר עם "בירד"... כל נגני ביפ-בופ מצאו זה את זה שם"[דרושה הבהרה]
לאחר מכן הצטרף צ'אלוף ללהקות של ג'ורג'י אולד ואחר כך ג'ימי דורסי, שהציגו אותו בהקלטה המפורסמת של 'פרדידו' ב-1946.
לצד עבודתו בלהקות גדולות, בשנים 7–1946, צ'אלוף הופיע והקליט עם כמה קבוצות בי-בופ קטנות. אלה כללו את Big Eight של סוני ברמן, את השמינייה של ביל האריס, את החמישייה של ראלף ברנס, ואת הBE-Boopers של רודני האדום. הוא הקים שִׁשִׁיָה משלו, אשר פרסמה שני תקליטי 78 שהוקלטו תחת הלייבל של סבוי. שלוש מארבע המנגינות שהוקלטו, נכתבו ועובדו על ידי צ'אלוף. הרביעית, 'גברדין וסרג', נכתבה על ידי טיני קאהן. נכתב עליהן כי "הן מציגות קווים אחידים הדוקים וקטעי סולו בולטים של ארבעה מששת הנגנים הבולטים... (על 'פומפרניקל') צ'אלוף מציג לראווה את גישתו הבלתי מתפשרת לסקסופון הבריטון".
סרג' צ'אלוף הפך לשם דבר בשנת 1947, כשהצטרף להרכב השני של וודי הרמן. הרכב זה נקרא 'להקת ארבעת האחים', וכלל את צ'אלוף, סטן גץ, זוט סימס, הרבי סטיוורד, וקצת אחר כך הצטרף אל כהן. הוא השתתף בהקלטות רבות של הרמן, כולל 'ארבעה אחים', 'קין ופיצ'י', והיו לו קטעי סולו בסרטים 'The Goof and I' של Al Cohn ו-'Man, Don't Be Ragiculous'. באחרון הוא הפגין "יכולת טכנית מדהימה שהייתה ללא תקדים על הכלי."
בשנת 1949, לאונרד פד'ר כלל את צ'אלוף בספרו "בתוך הבי-בופ" וכתב עליו: "תפיסה וביצוע נהדרים, טעם טוב, צליל נקי וסגנון דמוי "בירד" (צ'ארלי פארקר) הפכו אותו לפרשן סגנון הבופ מספר 1 של הבריטון."
התמכרות לסמים

עד שנת 1947, סבל צ'אלוף מהתמכרות להרואין, כמו צ'ארלי פרקר, שהיה המודל לחיקוי שלו. לפי ג'ין ליס, צ'אלוף היה ספק הסמים הראשי של להקת וודי הרמן כמו גם המכור מספר אחת שלה. סרג, "היה תולה שמיכה על המושבים האחוריים של האוטובוס ומאחוריו חילק את החומר לחבריו" ויטני באליט כתב כי לצ'אלוף היה "מוניטין שטני כמכור לסמים, שבהשפעתו פגעו הסמים על פי הדיווחים בעוד אנשים ולא רק בעצמו." מוזיקאים רבים האשימו אותו במותו של החצוצרן סוני ברמן בן ה-22.
החצוצרן רולף אריקסון, שהצטרף ללהקה של הרמן בשנת 1950, תיאר את השפעת הסמים על הופעות הלהקה: "שמעתי פעמים רבות שכמה מהבחורים היו על סמים, וארבעה היו אלכוהוליסטים. כשהלהקה פתחה בהופעת לילה הם נשמעו נפלאים, אבל לאחר ההפסקה, במהלכה הם השתמשו בסמים, המוזיקה הטובה הסתיימה. זה היה נורא לראות אותם יושבים על הבמה כמו מתים חיים, מציצים למעטפות נייר קטנות כשלא ניגנו."
בסוף שנת 1949, כשלהקות גדולות רבות התפרקו מסיבות כלכליות, הרמן פירק את ההרכב השני. בעומדו מול להקה קטנה חדשה בשיקגו בשנת 1950, אמר הרמן לדאון ביט: "אתה לא יכול לדמיין כמה טוב להסתכל על הלהקה הנוכחית שלי ולמצוא את כולם ערים. לנגן קטעי מוזיקה ולא שמישהו יקלקל ויפריע באמצע ..."
השמינייה של קאונט בייסי

בתחילת שנת 1950 ניגן צ'אלוף בשמיניית ה"אול סטאר" של קאונט בייסי, אשר כמו הרמן פירק את הלהקה הגדולה שלו. הלהקה כללה את בייסי, צ'אלוף, וורדל גריי, באדי פרנקו, קלארק טרי, פרדי גרין, ג'ימי לואיס וגאס ג'ונסון. הקבוצה הקליטה מספר תקליטים עבור חברת "ויקטור" ועבור "קולומביה".
החזרה לבוסטון

בשנת 1950 חזר צ'אלוף לבוסטון, שם ניגן בלהקות קטנות במועדונים כמו "היי האט", "פאטי לאונג" וקפה "רד פוקס". ההופעה משנת 1950 במועדון הסלבריטאים בפרובידנס שברוד איילנד, שודרה על ידי WRIV, ויצאה לאור בתקליטור כ"בוסטון 1950". הנגינה בהרכבים קטנים אפשרה לצ'אלוף מרחב לפתח סגנון נגינה חדש. בשנת 1951 הוא דיבר על "להתרחק מהזיקוקים שלא אומרים דבר" שהיה חלק מהסגנון שלו עד לאותה נקודה, "ולהוסיף עוד צבע וגמישות ליצירה שלו." חברו אל כהן ציין "זה קרה אלא רק לאחר שהוא עזב את הלהקות הגדולות. רק אז הוא באמת התחיל להתפתח כסולן."
צ'אלוף היה כעת כוכב. הוא זכה בפרסום במגזיני הג'אז דאון ביט ומטרונום מדי שנה בין השנים 1949–1953. עם זאת השימוש המתמשך שלו בסמים ואלכוהול הקשה עליו להמשיך בעבודה קבועה, והוא אף ויתר על הנגינה לחלוטין בשנים 1952-1953.
רק בסוף 1953, כאשר הדי ג'יי של בוסטון בוב 'הרובין' מרטין הציע להפוך למנהל שלו. בעזרת מרטין, צ'אלוף הקים קבוצה חדשה אשר ניגנה ב-Jazzorama של בוסטון, ב-Storyville ובמועדוני לילה. שותפיו המוזיקליים היו הסקסופוניסט הנרי "בוטס" מוסולי או צ'ארלי מריאנו (אלטו), הרב פומרוי (חצוצרה) ודיק טרדזיק (פסנתר). "הוא לא עבד הרבה," אמר בוב מרטין, "כי יצא לו שם רע. היית צריך לדבר עם מישהו כדי לתת לו הזדמנות לנגן. כשכבר נקבעה לו הופעה במועדון או במלון, הוא בדרך כלל היה מחמיץ אותה. אבל כשהוא כן הופיע ... והתחיל לנגן... זה היה מושלם".
ג'יי מיגליורי, שניגן עם צ'אלוף בסטוריוויל, נזכר: "סרג' היה דמות פרועה. עבדנו בסטוריוויל, ואם הוא הרגיש טוב, הוא נהג לתת למכנסיו ליפול בהדרגה במהלך הנגינה, 'גוף ונשמה'. בסוף הקדנצה המכנסיים היו מגיעים לרצפה".
סרג' עם "בוטס" מוסלי

ביוני ובספטמבר 1954, עשה צ'אלוף שתי הקלטות של הלייבל "בוסטון סטוריוויל" של ג'ורג' וויין, שתחתיו פורסמו שני אריכי נגן של 10". הראשון, "סרג' ובוטס" הוצג כאלבום משותף עם "בוטס" מוסלי, עם ליווי של ראס פרימן (פסנתר), ג'ימי woode (באס) buzzy Drootin (תופים). עם זאת, ג'ורג 'וויין כתב על עטיפת האלבום: "כותרת חלופית לאלבום זה יכולה להיות 'סרג' חוזר... סרג' הוא שבחר וארגן את השישיה". האלבום כלל חמישה "סטנדרטים"ויצירה מקורית של צ'אלוף, עם סיום 'שכתבה אמו של סרג'.
באלבום השני של סטורוויל, "המשל של מייבל" (The Fable of Mabel), ניגן צ'אלוף בלהקה בת תשעה נגנים ובהם צ'ארלי מריאנו, שהלחין שלוש מתוך חמש היצירות המקוריות, והרב פומרוי, שסיפק את 'הצדעה לטיני', שהוקדש למתופף והמעבד טיני קאהן. את קטע הכפתיחה השאפתני הלחין דיק טרדזיק, שתיאר זאת על גבי החלק האחורי של עטיפת התקליט: "המשל של מייבל הוצג לחוגי הג'אז בשנים 52–1951 על ידי רביעיית סרג' צ'אלוף. הקהל מצא כי אגדת הג'אז הסאטירית הזו היא הפוגה מבורכת ממופע הרגיל במועדון הלילה. באגדה זו, מייבל מתוארת כאישה שאוהבת גברים, מוזיקה וסקסופון הכסף שלה שניגן "ניגוד משלים" (ההמצאה שלה עצמה שהוכחה כבלתי מעשית). העבודה מחולקת לשלוש תנועות: ראשית, ניו אורלינס; שני קלאסי; ושלישית, סיום לא עצוב מדי. סולו הבריטון הנשמה של סרג 'צ'אלוף מתחקה אחר תחילתו הצנועה של מייבל העובדת על קרונות רכבת בניו אורלינס ועד הופעתה כצלבנית למען הג'אז. בימי פריז שלה על סירת הבית בג'אז, המאבק שלה לביטוי עצמי מסומל על ידי דואט הסקסופון יוצא דופן המבוצע על ידי צ'ארלי מריאנו וורטי הריטורוניאן.' את החלק השישי, "Let's Jump" של אל קיליאן, בחר צ'אלוף שאמר: "עכשיו אחרי שהוכחנו כמה אנחנו מתקדמים, בואו נראה לאנשים שאנחנו עדיין יכולים לנגן את הסווינג."
חודש בלבד לאחר ההקלטה השנייה שלו ב- Storyville, צ'אלוף עבר משבר אישי. באוקטובר 1954, בלי כסף ובלי יכולת למצוא הרואין, הוא נכנס מרצונו לתוכנית הגמילה מסמים בבית החולים הכללי ברידג'ווטר. לאחר אשפוז של שלושה חודשים וחצי הוא נגמל והשתחרר בפברואר 1955.
בוסטון בלו-אפ!

בשנת 1955 שכנע בוב מרטין את חברת התקליטים הקפיטול רקורדס, להקליט אריך נגן של צ'אלוף כחלק מסדרת 'סטן קנטון מציג ג'אז'. האלבום החוזר של צ'אלוף, בוסטון בלו-אפ! הוקלט בניו יורק באפריל 1955. ליוו אותו "בוטס" מוסולי (alto), הרב פומרוי (tp), ריי סנטיסי (p), אוורט אוונס (b) וג'ימי זיטאנו (ד)[דרושה הבהרה]. פומרוי, סנטיסי וזיטאנו היו כבר להקה קבועה, וניגנו בקביעות במועדון האורווה (Stable Club) של בוסטון, שם הקליטו אלבום חי ג'אז בסטייבל.
הקשר עם קנטון התרחש באמצעות מוסולי, שניגן בתזמורת שלו בשנים 7–1944 ו- 4–1952. ריצ'רד ווקה כתב כי 'לצ'אלוף עדיין היה מוניטין של ילד רע, ונוכחותו האמינה של מוסולי היציב, שהקליט אריך נגן משלו בשנת 1954, הייתה הקלה גדולה לחברת התקליטים קפיטול.' להקלטה הלחין ועיבד חמש נעימות חדשות, כולל 'בוב הרובין', שהוקדשו למנהל של צ'אלוף. פומרוי ארגן את הקלטת הקטעים הידועים.
צ'אלוף תיאר את המפגשים: 'כשחזרתי לסצנת המוזיקה, רק לאחרונה, רציתי משהו עם דברים שישמעו חדשים. קיבלתי בדיוק מה שרציתי מהרב ומ"בוטס". אני חושב שהכתיבה שלהם מוכיחה לנו שקבוצה מאושרת המנסה ליצור בידור מוזיקלי חדש על ידי נגינת סווינג כל הזמן. ג'אז צריך את הסווינג; אם לא, הוא מאבד את תחושת הביטוי שלו. הקבוצה הזו ודברים אלה הם מהמאושרים שעסקתי איתם. '
שיאי האלבום הם הבלדות החזקות של צ'אלוף, 'מה חדש?' ו'גוף ונפש ' . בספר השנה של מטרונום משנת 1956, ביל קוס תיאר את האחרון כ'דוגמה כמעט מפחידה לביצועים של סרג ', נאנק באמצעות תיאור אוטוביוגרפי לכאורה של היצירה Body and Soul, זו חוויית האזנה רגשית לג'אז. "
ג'ק טרייסי נתן לאלבום Boston Blow-Up חמישה כוכבים בסקירתו של Down Beat : 'סרג', היה במשך שנים אחד מהאישיות הכאוטית יותר של המוזיקה, שינה את התנהגותו והוא שוב החל "לעוף" נכון. זה ניכר בנגינתו שהפכה לדבר של יופי אמיתי. . . . צ'אלוף מציג את היכולת הטובה ביותר של כישרונותיו מאז ומתמיד. יש לו לב, יש לו בגרות - זו ההתגברות המיוחלת של כישרון גדול. '
בשנת 1956 עשה צ'אלוף את דרכו ברחבי הארץ, לרוב ניגן על אלט / בריטון. בשיקגו ניגן לצדו של לו דונלדסון . בלוס אנג'לס הוא ניגן עם סאני סטיט, בלהקה שכללה גם את לירוי ויניגר, הבסיסט המוביל בחוף המערבי.
האלבום Blue Serge

הופעתו של צ'אלוף בלוס אנג'לס הובילה להקלטת אלבום שני בחברת "קפיטול" במארס 1956. המתופף היה פילי ג'ו ג'ונס, שהיה בלוס אנג'לס עם חמישיית מיילס דייוויס. סוני קלארק ניגן בפסנתר ולירוי וינגר היה על הבס. צ'אלוף תיאר את ביצוע התקליט, שנקרא בלו סרג ', על עטיפת התקליט:' התקליט האחרון שלי, Boston Blow-Up! היה אחד הדברים המתוכננים בקפידה. . . . אבל הפעם הרגשתי קצת יותר נוח, והחלטתי להקליט רק כדי לנגן. בחרתי את מה שהרגשתי שהוא קטע הקצב הטוב ביותר ואמרתי להם רק להופיע ... בלי חזרות ... בלי מנגינות ... ולהאמין למזל ולמוזיקה. . . . מעולם לא עבדתי עם החבר'ה האלה לפני כן, פרט לאלתורים עם ג'ו ג'ונס לפני שמונה שנים, אבל ידעתי מלשמוע אותם מה הם יכולים לעשות. . . . עבדנו בצורה מאולתרת וזה עבד לנו. יש בזה יותר חופש וניצוץ מכל מה שכתבתי בעבר. ואני לא חושב שיש המלצה טובה יותר מזו כשמדובר בג'אז אמיתי. '
ולדימיר סומוסקו, הביוגרף של צ'אלוף, תיאר את התוצאות: 'קרבה של הקבוצה הייתה מרגשת כמו המוזיקה, והאפקט הנקי היה של כל תו במקומו, מבוצע ללא דופי, כאילו אפילו הניואנס הקל ביותר נבחר בקפידה לקבלת רושם של אסתטיקה מקסימלית . זו רמת הישג מעבר לכל דמיון, ומהרכב שאפילו לא עבד יחד לפני כן. זה נחשב בגדר נס. '
ריצ'רד קוק ובריאן מורטון במדריך הפינגווין לג'אז הכריזו על האלבום 'יצירת המופת של צ'אלוף' ותיארו אותו 'נמרץ ומרגש. . .האלבום ' תודה על הזיכרון ' יפה להפליא שכן צ'אלוף יוצר סדרה של וריאציות מלודיות התואמות את אידיאל האימפרוביזציה לעצב שיר חדש לחלוטין. 'מדרגות לכוכבים' זה כמעט בסדר, והמחשבה ' The Goof ואני' ו- 'Blues של סוזי' מראים שלצ'אלוף עדיין היו הרבה רעיונות לגבי מה ניתן לעשות עם חומרים בסיסיים של ביפ-בופ. מופע חשוב זה שמר על כל כוחו. '