stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האסכולה האטומיסטית

ערך זה עוסק באסכולה פילוסופית. אם התכוונתם לגישות לתיאור מבנה החומר, ראו .
האסכולה האטומיסטית הייתה אחד הזרמים בפילוסופיה הקדם-סוקרטית. על ידי הפילוסופים האטומיסטים הגיעה פילוסופית הטבע היוונית שלפני אפלטון לשיאה.
הפילוסופיה האטומיסטית הוצעה בקוויה הכלליים על ידי לוקיפוס, ופותחה בהמשך על ידי תלמידו דמוקריטוס. בפילוסופיה זו נעשה ניסיון לתת מענה לקשיים שהעלו הפילוסופים האליאטים - פרמנידס וזנון מאלאה.
על פי האסכולה האטומיסטית, הישים והתופעות בטבע ניתנים לחלוקה הולכת וחוזרת עד שמגיעים לחלקיקים זעירים, להם זיזים ושקעים, המסוגלים להתחבר זה לזה. חלקיקים אלו נקראו atomos, כלומר חלקיקים שלא ניתן לחזור ולחלקם, והתורה לפיה קיימים חלקים בלתי ניתנים לחלוקה שכאלו נקראת התורה האטומיסטית. בין האטומים קיים ריק, חלל שאין בו כלום. למעשה, אנשי האסכולה ניחשו את קיומם של אטומים יותר מ-2000 שנים לפני שקיומם הוכח בצורה מדעית.
עקרונות האטומיזם

קיים בעולם ריבוי של ישויות.
הישויות הן בעלות צורות שונות.
הישויות מורכבות מחלקיקים בסיסיים קטנים שלא ניתנים יותר לחלוקה.
בין החלקיקים האלו, המכונים אטומים, קיים ריק.
הריק הוא מה שאיננו, ובכל זאת קיים.
האטומים והריק מרכיבים ביחד את העולם.
העולם בנוי מישים רבים הנבדלים ביניהם בעזרת צורות האטומים המרכיבים אותם, היחס שבין האטומים לעצמם והיחס שבין האטומים לריק שסביבם. האטומים הם בלתי משתנים ובלתי ניתנים להריסה. כאן ניתן לראות את צורתו הראשונה של חוק שימור החומר. לאטומים עצמם יש רק תכונות צורניות והם חסרי תכונות נוספות (היו שטענו שלאטומים יש גם משקל). מכאן שלאטומים של יש מסוים אין תכונות שיש ליש המורכב בכללותו. תכונות היש נקבעות על ידי היחסים בין האטומים (חסרי התכונות) שמרכיבים אותו. גם תוצאות החושים (טעם, ריח, טמפרטורה וכו') מורכבים מאטומים המשפיעים על אברי החושים שלנו. הראיה מוסברת בכך שבתוך כל אטום של יש חומרי קיימת בבואה קטנה (תצלום קטן, במונחים של ימינו) של היש השלם. כאשר אטומים אלו פוגעים בעין שלנו, בבואה זו מעבירה לעין את תחושת הראיה של אותו יש.
הנפש או המחשבה מורכבות גם הן מאטומים מיוחדים, עדינים במיוחד, המתחברים ביניהם בקשרים שבירים והפיכים. במצבים פתולוגיים כמו מחלה או שיגעון, קשרים אלו ניתקים ואטומים אלו נעים בגוף בצורה כאוטית. לאחר מות הגוף, אטומים אלו מתפזרים בחלל מחוץ לגווייה.
עקרונות האטומיזם > ההתייחסות לריק

קיום הריק בין האטומים יצר בעיות מספר בהן התלבטו פילוסופים ופיזיקאים במשך דורות. אריסטו שלל את האפשרות של קיום ריק בטבע וכך גם דקרט אחריו. יש שראו בריק מחשבת כפירה אתאיסטית. לפיהם לא ניתן ליצור יש מאין ואפילו אלוהים אינו מסוגל לכך. על כן, אם אלוהים יצר את החומר בעולם, הוא לא יכול להכיל בתוכו גם ריק או "אין". אחרים, כמו הובס שללו לחלוטין את הריק וקבעו שהישים מורכבים מ"חומר גשמי" בלבד. לפיהם גם הנפש ואפילו אלוהים עצמו הם חומר גשמי. ניוטון ניסה לפתור את הבעיה בטענה שהחלקיקים נעים בתוך חלל אין סופי שאינו אלא חלק מאלוהים עצמו (כלומר, לא ריק).
עם התפתחות מדעי הטבע במאה ה-19, החלל או ה"ריק" בין האטומים התמלא בישים כמו שדה כוח או שדות מגנטיים ואלקטרומגנטיים.
השינוי על פי האטומיסטים

כאשר קיים ריבוי אטומים המופרדים על ידי הריק, אזי אין בעיה שהם יהיו מופרדים באופן שונה כל פעם. הדבר לא סותר את האי-השתנות של פרמנידס. האטומיסטים מתנגדים להיראקליטוס שאומר כי העולם מצוי בשינוי מתמיד ומקיים יצירה של יש מאין. הם חושבים כי האטומים נצחיים, ולכן שום דבר לא נעלם מן העולם, וכן שום דבר חדש גם לא מופיע משום מקום (שוב חוק שימור החומר).
התנועה על פי האטומיסטים

על מנת שאחד האטומים יזוז יש צורך שיהיה מקום פנוי אליו יוכל לנוע. במקום הזה אסור שיהיה אטום או גוף אחר - מכאן שהתנועה מחייבת "ריק". האטומיסטים, כך נראה, יצרו בן- כלאיים: מצד אחד, משהו שאיננו קיים (ריק) על-מנת שיהיה ניתן לזוז אליו. מצד שני, צריך להיות קיים על מנת שניתן יהיה להתייחס אליו.
לקריאה נוספת

האנציקלופדיה לפילוסופיה מערבית, עורכים ג.ריי ו-ג.א. אורמסון, הוצאת רסלינג, 2007, כרך 1, עמ' 28-31.
תולדות הפילוסופיה היוונית - הפילוסופים הקדם-סוקראטיים, ש. שקולניקוב, הוצאת "יחדיו", 1981, עמ' 135-146.
האנציקלופדיה הפילוסופית של סטנפורד באתר אינטרנט -http://plato.stanford.edu
| פילוסופיה קדם-סוקרטית |
| --- | --- | --- |
| האסכולה המילטית | תאלס • אנכסימנדרוס • אנכסימנס |  |
| האסכולה הפיתגוראית | פיתגורס • אלקמאון מקרוטון • היפאסוס • פילולאוס • ארכיטאס |  |
| אפסוס | הרקליטוס |  |
| האסכולה האלאטית | קסנופנס • פרמנידס • זנון מאליאה • מליסוס |  |
| האסכולה הפלורליסטית | אנכסגורס • ארכלאוס • אמפדוקלס |  |
| האסכולה האטומיסטית | לוקיפוס • דמוקריטוס |  |
| סופיזם | פרוטגורס • גורגיאס פרודיקוס • היפיאס • פרקידס • היפון • דיוגנס מאפולוניה |  |
ראו גם קטגוריה:פילוסופים קדם-סוקרטים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007585852105171  BNE: XX545544  BnF: cb11943992c (data)  GND: 4143327-0  LCCN: sh85009328  NDL: 00562388  NKC: ph118656  SUDOC: 027386910  VIAF: 312342684   WorldCat (עם VIAF): 312342684
הפילוסופים הגדולים

| --- | --- |

 סוגה:  תוכנית אירוח, פילוסופיה
 יוצרים:  בריאן מגי
 מנחים:  בריאן מגי
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  15
 שידור
 רשת שידור:  BBC
 תקופת שידור מקורית:  1987–הווה
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
הפילוסופים הגדולים (באנגלית: The Great Philosophers) הייתה תוכנית טלוויזיה משנת 1987 שהגיש הפילוסוף בריאן מגי. הסדרה מנתה 15 פרקים, כשבכל אחד מהם ראיין מגי פילוסוף בכיר אודות הפילוסופים הגדולים של התרבות המערבית. התוכנית מהווה מעין סיקוול לתוכנית בשם "אנשי הגות" משנת 1978, גם היא של ה-BBC ובהנחיית מגי.
בתוכנית נידנו הפילוסופיות של גדולי הפילוסופי מאז אפלטון ואריסטו, והיא הסתיימה בדיון עם ג'ון סרל על הפילוסופיה של ויטגנשטיין. תקליטורי DVD של הסדרה נמכרים למוסדות אקדמיים, אך רוב הפרקים זמינים גם ברשת. הדיאלוגים מהתוכנית עובדו והורחבו לספר תחת הכותרת הפילוסופים הגדולים: מבוא לפילוסופיה המערבית. הספר תורגם גם לעברית בהוצאת ידיעות אחרונות. הספר נחשב למבוא בהיר וקולח, המומלץ לרוב למתחילים בתחום הפילוסופיה.
פרקים

מיילס בורניאט על אפלטון
מרתה נוסבאום על אריסטו
אנתוני קני על פילוסופית ימי הביניים
ברנארד ויליאמס על רנה דקארט
אנתוני קווינטון על ברוך שפינוזה וגוטפריד וילהלם לייבניץ
מייקל איירס על ג'ון לוק וג'ורג' ברקלי
ג'ון פאסמור על דייוויד יום
ג'פרי וורנוק על עמנואל קאנט
פיטר סינגר על גאורג וילהלם פרידריך הגל וקרל מרקס
פרדריק קופלסטון על ארתור שופנהאואר
ג'יי.פ. סטרן על פרידריך ניטשה
יוברט דרייפוס על אדמונד הוסרל, מרטין היידגר ואקזיסטנציאליזם מודרני
סידני מורגנבסר על פרגמטיסטים אמריקאים
אלפרד ג'ולס אייר על גוטלוב פרגה, ברטראנד ראסל ולוגיקה מודרנית
ג'ון סרל על לודוויג ויטגנשטיין
ראו גם

אנשי הגות
לקריאה נוספת

בריאן מגי, הפילוסופים הגדולים, תרגום מאנגלית: ד"ר אורה גרינגרד, ד"ר דן דאור, ד"ר יהודה מלצר. הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד, ספרי עליית הגג, 1997.
הערות שוליים

↑  "Great Philosophers". Films Media Group (באנגלית). נבדק ב-2019-08-01.
↑  Magee, Bryan. (2001). Talking philosophy : dialogues with fifteen leading philosophers. Magee, Bryan. Oxford: Oxford University Press. ISBN 0192854178. OCLC 47676350.
↑  בריאן מגי, הפילוסופים הגדולים, תרגום מאנגלית: ד"ר אורה גרינגרד, ד"ר דן דאור, ד"ר יהודה מלצר. הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד, ספרי עליית הגג, 1997.
Not in Front of the Children

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  מרג'ורי היינס 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  עיון 
 נושא:  חופש הביטוי 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  מאי 2001 
 מספר עמודים:  402 
 פרסים
 פרס אלי מ. אובולר (2002)
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  978-0-374-17545-0
 
Not in Front of the Children: "Indecency," Censorship, and the Innocence of Youth הוא ספר עיון שנכתב על ידי עורכת הדין והליברטריאנית האמריקאית, מרג'ורי היינס (אנ'). הספר דן על חופש הביטוי והקשר בין הצנזורה לוויכוח "תחשוב על הילדים". הספר מציג היסטוריה כרונולוגית של צנזורה מיוון העתיקה, מרומא העתיקה, מימי הביניים ועד לימינו. בנוסף, הוא דן ביצירות מצונזרות בולטות, כולל הספר "יוליסס" שנכתב על ידי ג'יימס ג'ויס, הספר "מאהבה של ליידי צ'טרלי" שנכתב על ידי דייוויד הרברט לורנס, והמונולג הקומדי והגס של הקומיקאי ג'ורג' קרלין. הספר גם דן על הצנזורה המיועדת לבני נוער בארצות הברית באמצעות חקיקה הכוללת את חוק הגנת האינטרנט לילדים (אנ') וחוק הגינות התקשורת (אנ').
המחברת בוחנת את השאלה האם ילדים ומתבגרים מושפעים לרעה מחשיפה לתקשורת שנחשבת בלתי הולמת על ידי מבוגרים (כולל אלימות ופורנוגרפיה), וטוענת כי בני נוער אינם בסכנה מחומר מיני מפורש. היינס טענה כי אין טקטיקה פשוטה לפיה הממשלה יכולה לצנזר חומר מילדים מבלי לפגוע בזכויות המובטחות למבוגרים על ידי התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית. היא מציינת כי אף על פי שההשפעות השליליות של חומר מיני מפורש על ילדים אינה מוכחת, החשש מהשפעתו משמש לתמיכה בטיעונים מבוססי מוסר, ולכן שכנוע מוסרי אינו צריך להוות בסיס לצנזורה. הספר הסיק כי לצנזורה בחסות ההגנה על הנוער יש למעשה תוצאה לא מכוונת של פגיעה בהם.
ב-2002, הספר זכה בפרס אלי מ. אובולר מטעם איגוד הספריות האמריקאי כ-"עבודה בנושא חופש אינטלקטואלי". Booklist (אנ') המליצה עליו כנקודת מוצא לדיון בין מתבגרים למבוגרים. המגזין ליבררי ג'ורנל (אנ') המליץ על הספר לספריות אקדמיות וציבוריות כהיסטוריה מפורטת של צנזורה הקשורה לגסות. המגזין פבלישרס וויקלי (אנ') כינה את הספר כיצירה משמעותית בתחומי פסיכולוגיה התפתחותית וזכויות האזרח. בפלורידה, העיתון טמפה ביי טיימס (אנ') (לשעבר סיינט פטרבורג טיימס) שיבח את הספר וציין שהוא מביא מבט מרתק על ניסיונות למנוע ממתבגרים לחשוב על מיניות. המגזין The American Prospect (אנ') מתח ביקורת על סגנון הייצוג של היינס וכינה את הספר משעמם.
רקע

הסופרת מרג'ורי היינס (אנ') היא עורכת דין המתמקדת בזכויות האזרחיות. היא קיבלה תואר ראשון באמנויות באוניברסיטת קורנל ב-1967. היא סיימה את לימודי התואר השני שלה בהצטיינות בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, וקיבלה תואר שלישי ב-1978. בזמן פרסום הספר, היינס ניהלתה את פרויקט מדיניות חופש הביטוי (אנ') של הקואליציה הלאומית נגד צנזורה.
בין הספרים שפרסמה בעבר כללו את הספרים Strictly Ghetto Property: The Story of Los Siete de la Raza‏ (1972),‏ Cutting the Mustard: Affirmative Action and the Nature of Excellence‏ (1987) ו-Sex, Sin, and Blasphemy: A Guide to America's Censorship Wars‏ (1993).‏ לאחר שהספר Not in Front of the Children פורסם, פרסמה היינס, ב-2013, את הספר Priests of Our Democracy: The Supreme Court, Academic Freedom, and the Anti-Communist Purge‏ (שזכה בפרס התיקון הראשון של יו מ. הפנר (אנ')).‏
לפני הוצאתו הסופי של הספר, שם הספר היה Not in Front of the Children: "Indecency" in History, Politics, and Law‏, והוא פורסם לראשונה ב-2001 בהוצאת Hill & Wang (אנ')‏. ספרה המקורי של היינס כלל כ-300 עמודים של חומר, עם קטע של הערות נוספות באורך של יותר מ-100 עמודים. מהדורת כריכה רכה מאותו המו"ל פורסמה ב-2002. ב-2007, יצאו מהדורות כריכה רכה וספרים אלקטרוניים על ידי הוצאת אוניברסיטת ראטגרס (אנ')‏. מהדורת הכריכה הרכה שיצאה ב-2007 כללה גם הקדמה חדשה לספרה של היינס. מהדורה אירופית לספר פורסמה ב-2008. היינס הקדישה את הספר לפרופסור שלה מבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, בנג'מין קפלן (אנ').‏
נושאים

חוקרים דנו על הספר בכתבי העת האקדמיים, ואפיינו את הספר כעבודה המאזנת בין מדיניות החינוך לבין התוצאות השליליות של הצנזורה. במאמר שפורסם בכתב העת Journal of Sex & Marital Therapy (אנ'), הפרופסורית ללימודי נשים במידלברי קולג', דבורה גרנט, השוותה את הספר Not in Front of the Children עם הספר "Harmful to Minors" של ג'ודית לוין (אנ')‏. גרנט אפיינה את שני הספרים כעבודות משמעותיות המדגישות את החשיבות של מתן אפשרות לבני הנוער לגשת למשאבים חינוכיים אינפורמטיביים. את המונוגרפיה של היינס היא סיווגה כסקירה יסודית וחשובה על כרונולוגיית הצנזורה. פרי ל. גלנצר כתב בכתב העת English Journal (אנ') כי להיינס הייתה נקודת מבט חוקית לעסוק בנושאים שנויים במחלוקת בשיעורי ספרות, והוא הוסיף שהיה צורך ללמד את כל נקודות המבט של אותו דיון. אלן פ. גודמן כתבה בכתב העת Berkeley Law Law כי היינס הייתה ביקורתית כלפי מאמרים קודמים שניסו להראות השפעה שלילית מאלימות, כפי שתוארו גם בתוכניות טלוויזיה.
ג'סיקה פילדס אפיינה, בכתב העת Social Problems, את הספר כמונוגרפיה משמעותית שמתחה למעשה ביקורת על הרטוריקה של הגנה על טוהר המיניות של בני נוער כצורה של אידאולוגיה. סינתיה א. מקדניאל כתבה במאמר לכתב העת Counterpoints בהערכה כי היינס העלתה תזה לפיה ניסיון להגן על בני נוער מפני אירועים מסוימים הביא לתוצאות שליליות בלתי מכוונות. מקדניאל הדגישה כי ויכוח רציונלי הוא המפתח לחברה פונקציונלית המעריכה את חופש הבחירה. היא כתבה כי דיון ואינטרוספקציה הם קריטיים לצמיחה בתחום זה, בשביל לקבוע את הצורך בשינוי דפוסי ההתנהגות.
כתב העת The Library Quarterly פרסם מאמר של אליזה טי. דרזנג, שסיווג את הספר כמסה יעילה בנושא הצנזורה לילדים, כמו בספר "Harmful to Minors" של ג'ודית לוין (אנ')‏. דרזנג כתבה כי היינס הראתה בהצלחה כי לא ניתן להוכיח שצנזורה זו נכונה, ששימשה בסיס הליבה לחקיקה, כולל חוק הגנת האינטרנט לילדים (אנ'). היא הסיקה כי היינס טענה בתמציתיות כי לצנזורה של עבודות מהישג ידם של ילדים יכולה להיות השפעה שלילית על רמת החדשנות, הצמיחה הנפשית הבריאה ויכולות ההסתגלות שלהם. טוניה פרי דנה, בכתב העת English Journal, בעבודה הרבה והדגישה כי אם המוטיבציה מאחורי חינוך הילדים היא לייצר הוגים ביקורתיים עצמאיים, יש צורך להרחיב את גבולות הצנזורה.
דייוויד דרטטס, במאמר ל-Studies in Art Education, דיבר על הספר, וכתב כי ישנם שאלות קריטיות על ערכי האמנות המאוזנת כנגד רצון להגן על משתתפי מוסדות החינוך מפני פגיעה נתפסת, עלו שוב ושוב לאורך הזמן בהיסטוריה של הצנזורה. הוא ציין כי הרציונל להצדיק צנזורה של יצירות אמנות מילדים התבסס על סיבות דומות, החל מאפלטון לתקופות העכשוויות, כלומר חרדה שבני נוער יושחיתו על ידי הצגת מוצרים הנחשבים כבלתי הולמים.
ביקורת

הספר Not in Front of the Children זכה בפרס אלי מ. אובולר מטעם איגוד הספריות האמריקאי כ-"עבודה בנושא חופש אינטלקטואלי".‏ Booklist (אנ') קראה לספר ניתוח מעמיק של נושא שנוי במחלוקת. בניתוח התאמתו של הספר למבוגרים צעירים, Booklist סיכמה כי הייתה הרבה עבודה בשביל לעורר דיון בין מבוגרים ומתבגרים.
המגזין פבלישרס וויקלי (אנ') בחן את הספר בצורה חיובית, ושאל האם אדוארד ליר היה מופתע לגלות כי שירו "The Owl and the Pussycat" מ-1998 צונזר מגישה של ספריות בתי ספר בשל מסננים מקוונים שמגבילים את המשתמשים לקרוא כל דבר המכיל את המילה "pussy".‏ בביקורת של המגזין, נכתב כי היינס טענה בעוצמה כי הרעיון של שמירה על בני נוער מפני שחיתות פוטנציאלית הרחיקה לכת בארצות הברית.‏ המגזין סיכם בכך שעבודת המחברת הייתה עבודת מפתח בתחומי פסיכולוגיה התפתחותית וזכויות האזרח.
בסקירתו של כתב העת ליבררי ג'ורנל (אנ') נאמר כי עבודתה של היינס משקפת חקירה יסודית של הנושא והציגה סקירה טובה על כרונולוגיית הצנזורה. הסקירה סיכמה את עבודת המחברת לפיה צנזורה במסווה של עזרה לילדים גרמה לנזק יותר מתועלת. Library Journal המליץ על הספר גם לספריות אקדמיות וגם לספריות ציבוריות, וכינה את הספר כספר "חובה". בכתב העת סקול ליבררי ג'ורנל (אנ') ציינו שהספר נכתב בשל העלייה בדיווחים על צנזורה. School Library Journal שיבח את היינס על מאמציה הגבוהים בהכנת הספר והמליץ על הספר לכל העוסקים בסוגיות סביב חופש הביטוי. כתב העת אמר גם כי האקדמיה חיכתה למשאב כה יקר במשך תקופה משמעותית. באותה ביקורת, הגיעו גם למסקנה שהספר היה מרשים למדי, ושהיינס שמרה על נקודת מבט אובייקטיבית במהלך הדיונים על הצנזורה במונוגרפיה שלה.
העיתון טמפה ביי טיימס (אנ') (לשעבר סיינט פטרבורג טיימס) כינה את הספר כניתוח מעמיק של חרדה אמריקאית מפני הגבלת רגשות מיניים של ילדים. העיתון הוליווד ריפורטר ציין כי היינס עשתה הבחנה חשובה בטענה כי יש ללמד את נושאי הטאבו לילדים על ידי הוריהם, ואין זה צריך להיות תפקידה של הממשלה לצנזר באילו חומרים מותר לאנשים לראות (או לדבר). העיתון The Atlanta Journal-Constitution (אנ') המליץ על ספרה של היינס לקריאה בקיץ בסעיף "ענייני משפחה".
עם זאת, לא כולם שיבחו את הספר. בניו יורק טיימס, העיתונאי האמריקאי, מייקל מאסינג (אנ'), אמר כי השקפתה של המחברת בנושאי חופש הדיבור העכשוויים (עמדתה בדבר הגבלת הצנזורה ותפיסתה כי תוכניות טלוויזיה מועטות עלולות לגרום נזק לילדים) הייתה קיצונית. המגזין The American Prospect (אנ') מתח ביקורת על סגנון הייצוג של היינס, והודה כי היינס היא עורכת דין מיומנת בנושא זכויות האזרח, אך כינה את הספר עצמו כמשעמם. בביקורת של המגזין, בוצעה השוואה בין סגנון כתיבתה של המחברת בספר לסגנון כתביבה של המחברת בחוברות קומיקס, והגיע למסקנה כי כרונולוגיית היינס מציגה דיבור גס באופן לא נייטרלי.
לקריאה נוספת

Curtis, Michael Kent (2000). Free Speech, "The People's Darling Privilege": Struggles for Freedom of Expression in American History. Duke University Press. ISBN 0-8223-2529-2.
Fairman, Christopher M. (2009). Fuck: Word Taboo and Protecting Our First Amendment Liberties. Sphinx Publishing. ISBN 978-1-57248-711-6.
Godwin, Mike (2003). Cyber Rights: Defending Free Speech in the Digital Age. MIT Press. ISBN 0-262-57168-4.
Lewis, Anthony (2007). Freedom for the Thought That We Hate: A Biography of the First Amendment. Basic Books. ISBN 978-0-465-03917-3.
Kembrew McLeod; Lawrence Lessig (foreword) (2007). Freedom of Expression: Resistance and Repression in the Age of Intellectual Property. University of Minnesota Press. ISBN 978-0-8166-5031-6.
Nelson, Samuel P. (2005). Beyond the First Amendment: The Politics of Free Speech and Pluralism. The Johns Hopkins University Press. ISBN 0-8018-8173-0.
Good Time (שיר)

"Good Time" (בעברית: "חוויה מהנה" או "מועד נוח") הוא שיר של פרויקט המוזיקה האמריקני Owl City והזמרת הקנדית קארלי ריי ג'פסן. הוא יצא לאור כסינגל הראשי מתוך האלבום The Midsummer Station של Owl City וכסינגל השני מאלבום האולפן השני של ג'פסן, "KISS". השיר נכתב על ידי מאט ת'ייסן, בריאן לי ואדם יאנג. השיר זכה לביקורות חיוביות בדרך כלל ממבקרי מוזיקה, כאשר מבקרים תיארו אותו כ"המנון קיץ".
השיר זכה להצלחה מסחרית ברחבי העולם, והגיע למקום הראשון בקנדה, ניו זילנד ודרום קוריאה, כאשר הגיע לעשרת המקומות הראשונים במצעדים של ארצות הברית, יפן, בריטניה הולנד ומדינות אחרות.
רקע, כתיבה ושחרור

ב־14 ביוני 2012 הודיע אדם יאנג כי ישתף פעולה עם קארלי ריי ג'פסן לשיר חדש שייצא ב-26 ביוני 2012. ב־20 ביוני 2012, הוא הוציא את הסינגל Good Time דרך חשבון ה-SoundCloud שלו. השיר יצא באיטונס ב־26 ביוני 2012. הוא נכתב על ידי מאט תיסן, בריאן לי וג'ונג עצמו. ב־23 באוגוסט 2012, השיר הפך לזמין בבריטניה לפני יציאת הסינגל באופן רשמי כהורדה דיגיטלית באיטונס מאלבומם של Owl City The Midsummer Station. גרסה אקוסטית של השיר יצאה בשנת 2013 במיני-אלבום "The Midsummer Station - Acoustic".
ביקורת

השיר זכה לביקורות חיוביות של מבקרים, כולל בילבורד: "רק הגיוני שאליו הצטרף ג'פסן ... [על] סינגל שעשוי להפוך לבסיס ברדיו להמשך קיץ," ו-Entertainment Weekly: "'השיר יורד יותר בקלות ממרגריטה קפואה בבר טיקי על חוף הים." באתרו The Re-View, המבקר הבריטי ניק באסט התייחס לשיר כ"דואט פופ מרומם, יוצא ויוצא, שבוודאי יבטיח ששום אמן לא צריך להסתפק בתואר 'להיט אחד'. "
פורסט וויקמן ממגזין "סלייט" כינה את השיר כ"יורש ראוי" ל"Call Me Maybe". "השיר נפתח בסיפור מוכר, ואז חודר אותו, על ידי הסרת כל דבר שאינו צווחני." כמו קשה בשיר TiK ToK, הזמרת מתחילה את וידאו הקליפ של השיר כשהיא מתעוררת אחרי לילה של מסיבות, בבגדיה כששיר של פרינס מתנגן במחשבותיה. אבל לעומת זאת, וויקמן ציין, שהיא לא סובלת מחמרמורת ומוכנה לצאת שוב למחרת בערב. "כששירת מקהלת ילדים בסוף, קצת מיותרת, אבל בשיר הזה למה לא", הוא מסכם. "'השיר הוא גילטי פלז'ר, בלי האשמה." הרולינג סטון כינה את השיר "פופ ריקודים בינוני".
וידאו קליפ > רקע

את סרטון המוזיקה ביים דקלן ויטבלום והוקרן בבכורה ב-Vevo, כאשר יאנג "צייץ" בטוויטר שלו קישור לסרטון ב־24 ביולי 2012. מרבית הסרטון צולם באגם סילבר בפארק המדינה הררימן בניו יורק והשאר בעיר ניו יורק. הסרטון כולל פרסום סמוי מאת פיאט, קסיו וביטס אלקטרוניקס.
וידאו קליפ > תקציר

סרטון המוזיקה מתחיל בכך שג'פסן ממתינה ליד הרכב שלה מסוג פיאט 500 מול דירה כשחבריה יוצאים ומצטרפים אליה. לאחר מכן הם בורחים מהערפל של העיר ניו יורק. כשהם נוסעים משם, העלילה מתחלפת לסירוגין בין הנסיעה ברכב של ג'פסן לבין הנסיעה ברכב של Owl City מסוג קוגר מרקורי כשאר שניהם נוסעים יחד עם חברים בדרך יער ושרים את מילות השיר. בסופו של דבר הם נפגשים בבניין קטן דמוי בקתה ומתחילים לשתות ברד. כאשר מתחיל החלק של ג'פסן בשיר, רואים אותה יחד שאר חברי הקבוצה צועדים ומגיעים לחניון. ברגע שהיא שרה את החלק של "ווהוו" והמקהלה מצטרפת, יאנג נראה ליד אגם, בשילוב עם צילומים של ג'פסן ושאר חברי הקבוצה. כשהשמיים מתכהים הם מתחילים לרקוד סביב מדורה. הסרטון מסתיים בצילומים של הקבוצה רוקדת במסיבה לאורך הלילה.
הופעות חיות

ב-22 באוגוסט 2012 אוול סיטי וקרלי ריי ג'פס ביצעו את יחד את "Good Time" בתוכנית המציאות America's Got Talent ולמחרת ביצוע את השרי בתוכנית "Today". הצמד ביצע אותו גם בניו יורק ב־25 באוגוסט 2012 במהלך יום הילדים של ארתור אשר (אנ') אירוע המסמן את תחילת אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס. ב-28 באוגוסט ב-The Tonight Show with Jay Leno, ג'פסן ביצעה את Good Time יחד עם קודי סימפסון בסיבוב ההופעות של ג'סטין ביבר, Believe Tour (בתאריכים נבחרים), ועם ג'ארד מניקרה בסיבוב ההופעות של ג'ספין "The Summer Kiss Tour".
תביעה משפטית

באוקטובר 2012, הזמרת-יוצרת אליסון ניקול ברנט הגישה, תביעת הפרת זכויות יוצרים שכתבה עורכת הדין נוויל ג'ונסון בבית המשפט הפדרלי בקליפורניה נגד ג'ספין ויאנג, וכן כמה חברות פרסום והופעות של קבוצות זכויות. היא טענה כי יאנג, מאט תייסן ובריאן לי העתיקו מוטיב בולט לשיר שלה בשנת 2010, "Ah, It's a Love Song". בתביעה צוינו כמה קווי דמיון בין שני השירים. ברנט הצהירה עוד כי היא ספגה "נזק רגשי ופסיכולוגי" מאוהדים ששאלו מדוע העתיקה את השיר.
בינואר 2014 חברת פרסום המוזיקה של ג'פסן, BMI, הגיעה להסכם עם ברנט להעמיד מעל 800,000 $ תמלוגים בחשבון נאמנות לטובת התובע. בתמורה, ברנט הסכימה לדחות את התביעה שלה.
מיקומי שיא

בארצות הברית, השיר יצא לראשונה ב־32 בתרשים שירי הפופ האמריקניים ומס '. והגיע למקום ה-18 בבילבורד הוט 100 לשבוע מיום 4 ביולי והגיע למספר. כמה שבועות אחרי הגיע למקום 8. השיר הוא השני שמגיע לעשרת המקומות הראשונים במצעד עבור שני האמנים; Owl City מאז Fireflies, כמו גם הסינגל הראשון מבין קארלי ריי ג'פסן מאז Call Me Maybe, מה שהפך את ג'פסן לאחת מהאמנים הבודדים בהיסטוריה ששני שירים שלה הופיעו בעשרת המקומות הראשונים באותו שבוע. עד 29 באוגוסט 2012 היא מכרה מיליון עותקים בארצות הברית והוסמכה לפלטינה כפולה על ידי ה-RIAA. היא מכרה 2,249,000 עותקים בארצות הברית בשנת 2012.
בקנדה ובניו זילנד הגיע לשיא במקום הראשון, והפך לסינגל הראשון של Owl City והשני של ג'פסן בשתי המדינות. ב-26 באוגוסט 2012 השיר הגיע למקום ה-17 במצעד הסינגלים הבריטי. השיר נכנס למצעד לפני יציאתו באופן רשמי שהשיר היה זמין באלבום " The Midsummer Station - Acoustic" בשבוע שלאחר מכן עלה למקום 5, והפך לסינגל הראשון של Owll citiy שהגיע לחמשת המקומות הראשונים בבריטניה מאז Fireflies (שיר).
|   ‏‏‏  Good Time> מדינה |   ‏‏‏  Good Time> מצעד |   ‏‏‏  Good Time> מיקום שיא |   ‏‏‏  Good Time>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטריה | Ö3 אוסטריה טופ 40‏ | 9 |  |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 5 |  |
|  איטליה | מצעד הסינגלים האיטלקי | 27 |  |
|  אירלנד | מצעד הסינגלים האירי | 6 |  |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 11 |  |
|  דנמרק | היטליסטן | 17 |  |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 7 |  |
|  הונגריה | Rádiós Top 40 | 17 |  |
|  הונדורס | Honduras Top 50 | 41 |  |
|  יפן | יפן הוט 100 | 2 |  |
|  לוקסמבורג | בילבורד | 2 |  |
|  נורווגיה | VG-lista | 7 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 1 |  |
|  סלובקיה | ČNS IFPI | 48 |  |
|  סקוטלנד | מצעד הסינגלים הסקוטי | 3 |  |
|  פינלנד | המצעדים הפיניים הרשמיים | 16 |  |
|  צ'כיה | ČNS IFPI | 3 |  |
|  צרפת | SNEP | 4 |  |
|  קוריאה הדרומית | סירקל צ'ארט | 1 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | 1 |  |
|  שוודיה | סוורייטופליסטן | 25 |  |
|  שווייץ | המצעד השווייצרי | 4 |  |
קרדיטים

השירה של אדם יאנג הוקלטה באולפני סקיי הארבור, Owatonna, מינסוטה, ארצות הברית.
השירה של קרלי ריי ג'פסן הוקלטה באולפני סיגנלפט, אלמונטה, אונטריו, קנדה.
השירה של מקהלת הנוער של מיניאפוליס הוקלטה בטרריום, מיניאפוליס, מינסוטה, ארצות הברית.
אדם יאנג - כותב שירים, מפיק, הקלטה, כלי נגינה, הקלטה ווקלית של מקהלת הנוער של מיניאפוליס, שירה.
מתיו תיסן - כותב שירים, שירה רקע.
בריאן לי - כותב שירים.
טד ג'נסן - מאסטרינג.
קרלי ריי ג'פסן - שירה.
רוברט אורטון - עיבוד.
מקהלת הנוער של מיניאפוליס - שירה נוספת.
ריאן סטיוארט - הפקה ווקאלית של קרלי ריי ג'פסן.
קן פריסן - הקלטת ווקאלי של קרלי ריי יפסן.