פענוח כתבים מצריים עתיקים
כתבים מצריים ודעיכתם

במשך רוב ההיסטוריה שלה היו למצרים העתיקה שתי מערכות כתיבה עיקריות. הירוגליפים, מערכת של סימנים ציוריים ששימשה בעיקר לטקסטים רשמיים ומקורה החל בסביבות 3200 לפני הספירה. כתב היראטי, מערכת של כתב מחובר ומהיר יותר לכתיבה, שנגזרה מההירוגליפים ושימשה בעיקר לכתיבה על פפירוס והייתה קדומה כמעט באותה מידה. החל מהמאה השביעית לפני הספירה, הופיעה מערכת כתב שלישית שנגזרה מהכתב היראטי וידועה כיום ככתב דמוטי. הכתב הדמוטי היה כל כך שונה מאביו הקדמון - ההירוגליפים - עד שקשה לזהות את הקשר בין מערכות הסימנים. הכתב הדמוטי הפך לשיטה הנפוצה ביותר לכתיבת השפה המצרית, וההירוגליפים והכתב ההיראטי הוגבלו לאחר מכן בעיקר לשימושים דתיים. במאה הרביעית לפני הספירה, נשלטה מצרים בידי השושלת התלמית, והיוונית והדמוטית שימשו לכתיבה זו לצד זו במצרים תחת השלטון התלמי ולאחר מכן תחת האימפריה הרומית. במרוצת הזמן נעשה השימוש בהירוגליפים לנדיר יותר ויותר, עד שהצטמצמו לשימושם של כוהנים מצריים בעיקר.
כל שלושת הכתבים הכילו שילוב של סימנים פונטיים (אנ'), המייצגים צלילים בשפה המדוברת, וסימנים אידיאוגרפיים, המייצגים רעיונות. סימנים פונטיים כללו סימנים חד-ליטרליים, דו-ליטרליים ותלת-ליטרלים, העומדים בהתאמה לאחד, שניים או שלושה צלילים. סימנים אידיאוגרפיים כללו לוגוגרמות, המייצגות מילים שלמות ודטרמינטיביות (אנ'), ששימשו לציון משמעותה של מילה הכתובה בסימנים פונטיים.
סופרים יווניים ורומיים רבים כתבו על הכתבים הללו, ורבים היו מודעים לכך שלמצרים היו שתיים או שלוש מערכות כתיבה, אך אף אחת מעבודות המחקר ששרדו לתקופות מאוחרות יותר לא ייצגה היטב כיצד פועלים הכתבים. במאה הראשונה לפני הספירה תיאר דיודורוס סיקולוס במפורש את ההירוגליפים ככתב אידיאוגרפי, ורוב המחברים הקלאסיים היו שותפים להנחה זו. פלוטרכוס התייחס במאה הראשונה לספירה ל-25 מכתבים מצריים, מה שמרמז כי היה מודע להיבט הפונטטי של ההירוגליפים או הכתב דמוטי, אך פירושו אינו ברור. בסביבות שנת 200 לספירה רמז קלמנס מאלכסנדריה שחלק מהסימנים הם פונטיים אך בני זמנו התרכזו במשמעויות המטאפוריות של הסימנים. במאה השלישית לספירה טען פלוטינוס שהירוגליפים אינם מייצגים מילים אלא תובנות בסיסיות בהשראה אלוהית לגבי טבעם של הדברים שתיארו. במאה הבאה העתיק אמיאנוס מרקלינוס תרגום של מחבר אחר של טקסט הירוגליפים על אובליסק, אך התרגום היה רופף מכדי להיות שימושי בהבנת עקרונות שיטות הכתיבה. היצירה המקיפה היחידהלפירוש הירוגליפים ששרדה עד לתקופה המודרנית הייתה ההירוגליפיקה (Hieroglyphica), יצירה שנכתבה כנראה במאה הרביעית לספירה ומיוחסת לאדם בשם הורפולו (Horapollo). הוא דן במשמעויות של הירוגליפים בודדים, אם כי לא כיצד שימשו סימנים אלה ליצירת ביטויים או משפטים. חלק מהמשמעויות שהוא מתאר נכונות, אבל ישנן יותר משמעויות שגויות, וכולן מוסברות בצורה מטעה כאלגוריות. לדוגמה, הורפולו טען שדמות של אווז פירושה "בן", כי אומרים שאווזים אוהבים את צאציהם יותר מאשר חיות אחרות. למעשה נעשה שימוש בהירוגליף האווז מכיוון שהמילים המצריות ל"אווז" ו"בן" שילבו את אותם עיצורים.
הן כתב החרטומים והן הכתב הדמוטי החלו להיעלם במאה השלישית לספירה. הכהונות המבוססות על המקדש גוועו ומצרים הומרה בהדרגה לנצרות (אנ'), ומכיוון שהנוצרים המצריים (אנ') כתבו באלפבית הקופטי (אנ') שמקורו ביווני, הוא שהחליף את הכתב הדמוטי. טקסט ההירוגליפים האחרון נכתב על ידי כוהנים במקדש איסיס בפילה (אנ') בשנת 394 לספירה, והטקסט הדמוטי האחרון הידוע נכתב בשנת 452 לספירה.
רוב ההיסטוריה לפני האלף הראשון לפני הספירה תועדה בכתבים מצריים או בכתב יתדות, מערכת הכתיבה של מסופוטמיה. עם אובדן הידע של שני הכתבים הללו, הרישומים היחידים של העבר הרחוק היו במקורות מוגבלים ומעוותים. הדוגמה המצרית העיקרית ביותר למקור כזה הייתה "דברי ימי מצרים" (Αἰγυπτιακά, Aegyptiaca, "איגיפטיאקה"), היסטוריה של המדינה שנכתבה במאה השלישית לפני הספירה על ידי כומר מצרי בשם מנתון. הטקסט המקורי אבד, והוא שרד רק בסיכומים ובציטוטים של מחברים רומיים.
השפה הקופטית, הצורה האחרונה של השפה המצרית, המשיכה להידבר על ידי רוב המצרים גם לאחר הכיבוש הערבי של מצרים בשנת 642 לספירה, אך היא איבדה בהדרגה את דובריה לשפה הערבית. הקופטית החלה לגווע במאה השתים-עשרה, ולאחר מכן שרדה בעיקר כלשון קודש של הכנסייה הקופטית.