stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צציליה, דוכסית מקלנבורג-שוורין
ביוגרפיה > תחילת דרכה

צציליה נולד ב-20 בספטמבר 1886 בעיר שוורין שבדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין. אביה היה פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ואמה הייתה אנסטסיה מיכאילובנה, הדוכסית הגדולה של רוסיה, בתם של מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וצציליה, נסיכת באדן. אביה סבל מהתקפי אסתמה וקשיי נשימה, ומשום כך שהה רבות בחופי הים התיכון, ששם האקלים המתון היטיב עמו. כתוצאה מכך, צציליה חילקה את ילדותה בין בתי הנופש של אביה בקאן לבין אחוזות המשפחה בגרמניה. היא נודעה כאשה יפה, בעלת שיער ועיניים כהות, והתבלטה גם בגובהה.
ביוני 1904 נישא אחיה של צציליה, פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין לאלכסנדרה, נסיכת הנובר. וילהלם השני, קיסר גרמניה שלח את בנו הבכור, וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה כנציגו לחתונה. צציליה נפגשה עם יורש העצר, והם התאהבו. הקיסר נתן להם את ברכתו, והם חגגו את אירוסיהם ב-4 בספטמבר של אותה שנה. צציליה הגיעה לברלין ב-6 ביוני 1905, ובתחנת הרכבת התקבלה בזרי ורדים. המשפחה הקיסרית כולה נפגשה עמה בארמון בלוו ועברה בתהלוכה מלכותית דרך שער ברנדנבורג. מטחי הצדעה נורו לכבודה מטירגארטן, והמונים הריעו לה כשעברה באונטר דן לינדן בדרך לארמון. החתונה נערכה עוד באותו היום, ונכחו בה אורחים מבתי מלוכה שונים באירופה, ובין היתר פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה מיכאיל אלכסנדרביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ונציגים מדנמרק, איטליה, בלגיה, פורטוגל והולנד. מארש החתונה שנוגן נלקח (לבקשתה של צציליה) מ"לוהנגרין" של ריכרד וגנר. באותו מעמד העניק הקיסר לכלתו הטרייה את אות מסדר לואיזה.
ביוגרפיה > נסיכת הכתר של גרמניה

צציליה השתלבה במהירות בחצר המלוכה בברלין, והפכה לפופולרית מאוד בזכות האלגנטיות וחוש האופנה שלה. סגנון הלבוש שלה הועתק עד מהרה בידי נשות אצולה רבות ברחבי הקיסרות. היא השתתפה במצעדים צבאיים, נשפים וביקורים מלכותיים בחצרות מלוכה זרות. הקיסר חיבב אותה מאוד, והיא קשרה קשרי ידידות גם עם מרי, המלכה-הרעיה של הממלכה המאוחדת. הספינה "נסיכת הכתר צציליה" (SS Kronprinzessin Cecilie) של הצי הקיסרי הגרמני, נקראה על שמה. היא ובעלה התגוררו בפוטסדאם, ונישואיהם לא היו יציבים. וילהלם בגד בה פעמים רבות עם נשים שונות, והיא עצמה ניהלה רומן עם הברון אוטו פון דונגרן (1873-1969), אחד מאנשיו של בעלה, אותו הפסיקה לאחר שגילתה שדונגרן מנהל מערכת יחסים עם אשה נוספת.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, הייתה צציליה בהריון. הבעיה החריפה כאשר התגלה שהבת שנולדה לוקה בתסמונת דאון, ולפיכך הוסתרה הלידה מעיני הציבור. צציליה נאלצה להמשיך ולמלא את חובותיה הרגילות שכעת כללו גם ביקורים אצל פצועי מלחמה. לאורך כל המלחמה, בעלה היה גנרל-אוברסט בצבא הקיסרות הגרמנית, ופיקד על כוחות גדולים בחזית המערבית. במהלך המלחמה ירדה הפופולריות שלה, כיוון שהיא הייתה רוסייה מצד אמה. המהפכה הרוסית ב-1917, אשר במהלכה נרצחו שני דודים שלה, השפיעה עליה קשה.
בתחילת המהפכה הגרמנית ב-1918, התגוררה צציליה עם ילדיה בארמון צציליינהוף. ארמון זה נבנה בפוטסדאם בידי הקיסר, במיוחד עבור צציליה ווילהלם. הארמון גם נקרא "צציליינהוף" על שם צציליה. עם פרוץ המהפכה, עברה צציליה להתגורר בארמון החדש עם חמותה וילדיה. ב-9 בנובמבר 1918, ויתרו הקיסר ובנו על זכויותיהם, וחצו את הגבול להולנד. צציליה שקלה בתחילה להצטרף אליהם, אולם בסופו של דבר החליטה להישאר בגרמניה עם ילדיה. היא קיבלה אישור מיוחד מרפובליקת וויימאר לעשות זאת, וב-14 בנובמבר עזבה את הארמון החדש וחזרה להתגורר בארמון צציליינהוף. היא פיטרה את מחצית מהמשרתים שהעסיקה לפני המהפכה, וכן את מוריהם של ילדיה. נסיכיה של גרמניה נאלצו ללמוד בבתי ספר רגילים עם נערים אחרים.
ביוגרפיה > אחריתה

בהיעדרם של בעלה ואביו, הפכה צציליה למנהיגת בית הוהנצולרן בגרמניה. היא לא שגתה באשליות שהמונרכיה תחזור, ומיקדה את מאמציה בשמירת רכוש המשפחה. ב-1923 קיבל בעלה אישור מיוחד מהקנצלר גוסטב שטרזמן לחזור לגרמניה, אולם היא המשיכה להתגורר בארמון צצילינהוף בעוד וילהלם התגורר בשלזיה. הם המשיכו לבוא יחד לאירועים משפחתיים ורשמיים. לאחר עלייתה לשלטון של המפלגה הנאצית ב-1933, חזר וילהלם לגור בארמון צציליינהוף, והיטלר ביקר אותם בו שלוש פעמים. וילהלם ניסה לשכנע את היטלר להפוך את גרמניה הנאצית למונרכיה חוקתית בראשותו, אולם היטלר דחה את הרעיון. ב-26 במאי 1940, מת בנם הבכור וילהלם, נסיך פרוסיה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ובהלווייתו השתתפו כ-50,000 איש. הדבר הפחיד והרגיז את היטלר, והבהיר לו שלמשפחת המלוכה לשעבר עדיין יש תומכים באוכלוסייה. כתוצאה מכך פרסם היטלר צו בשם "צו הנסיכים" האוסר על בני משפחת הוהנצולרן לשרת בוורמאכט. ב-1941 מת הקיסר, עדיין בגלות בהולנד. בעוד בתקופת המונרכיה שינוי זה היה הופך את וילהלם לקיסר ואת צציליה לקיסרית, כעת הפך הדבר למסוכן כיוון שווילהלם הפך למנהיג המלוכנים, שהיטלר המשיך לחשוש מהם. ככל שהמלחמה התקדמה, עזב הזוג יותר ויותר את פוטסדאם ועבר לאחוזתו שבשלזיה. בפברואר 1945, עם התקדמות הצבא האדום למזרח גרמניה, עזבה המשפחה את ארמון צציליינהוף לתמיד.
צציליה עברה לבאד קיסינגן שבבוואריה עם חלק מילדיה, בעוד וילהלם גר בהכינגן. ב-20 ביולי 1951 מת וילהלם, ב-1952 עברה לגור בשטוטגרט ושם פרסמה את זיכרונותיה. האירוע הרשמי האחרון שבו השתתפה הייתה הלוויית אחותה אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין שהייתה מלכת דנמרק. היא מתה בגיל 67 במהלך ביקור בבאד קיסינגן, ב-6 במאי 1954, הוא יום הולדתו של בעלה המנוח.
משפחתה

ב-6 ביוני 1905 התחתנה צציליה עם וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, וילדה לו שישה ילדים:
וילהלם, נסיך פרוסיה (1906-1940) נישא לדורותיאה פון סלוויאטי, אשר לא הייתה ממשפחת מלוכה, ולפיכך נאלץ לוותר על תואריו.
לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה (1994–1907) נישא לקירה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה. קיבל את התארים שאחיו ויתר עליהם.
הוברטוס, נסיך פרוסיה (1909-1950) נישא בתחילה לברונית מריה פון הומבולדט, ולאחר מכן למגדלנה, נסיכת רויס-קסטריץ.
פרידריך, נסיך פרוסיה (1911–1966) נישא לליידי בריג'יד גינס.
אלכסנדרינה, נסיכת פרוסיה (1915–1980) סבלה מתסמונת דאון.
צציליה, נסיכת פרוסיה (1917–1975) נישאה לאדריכל אמריקאי בשם קלייד קנת' האריס (Clyde Kenneth Harris).
קבוצת הסמקטיט

פירופיליט – מינרל השייך לקבוצת הסמקטיט
שרטוט סכמטי של מבנה המונטמורילוניט, אחד מהמינרלים בקבוצת הסמקטיט.
אפור - חמצן
צהוב - צורן
אדום - מימן
שחור - אלומיניום
קבוצת הסמקטיט היא קבוצה של מינרלים פילוסיליקטיים קשורים, הדומים במבנה הפנימי ובכימיה שלהם השייכים למשפחת מינרלי החרסית. מקור שם הקבוצה מיוונית: סמקטיס – לנקות, בשל היכולת של מינרלים בקבוצה לספוח שומן מבדים, תכונה שנוצלה בחומר המכונה באנגלית Fuller's earth.
מבנה

נוסחת המבנה הכימי הכללית של המינרלים בקבוצת הסמקטיט היא Ca,Na,H)(Al,Mg,Fe,Zn)2(Si,Al)4O10(OH)2•nH2O), כאשר n מייצג את הכמויות המשתנות של המים. ההרכב של טלק הוא לדוגמה: Mg3Si4O10(OH)2.
כמו כל הפילוסילקטים מאופיינים המינרלים בקבוצת הסמקטיט במבנה של לוחיות זעירות ברוחב של מספר אנגסטרם. במבנה הבסיסי יש שני סוגי שכבות. סוג אחד הוא שכבה של טטרהדרונים של סיליקה (SiO4). שלושה מתוך ארבעת אטומי החמצן שבסיליקה נמצאים במישור השכבה ומתחברים לאטומי חמצן של הטטרהדרונים האחרים באותה שכבה ויוצרים בכך רשת של משושים. אטום החמצן הרביעי בסיליקה המהווה את הקודקוד הרביעי של הטטרהדרון מתקשר עם השכבה הבאה, כאשר כל אטומי החמצן "מצביעים" באותו כיוון. אלומיניום מחליף לעיתים את הצורן בטטרהדרונים. משום שהצורן הוא ארבע־ערכי בעוד שהאלומיניום הוא שלוש־ערכי נדרש פיצוי חשמלי שבא בצורת קטיון נתרן או סידן.
הסוג השני הוא שכבה הבנויה מאוקטהדרונים (גופים בעלי שמונה מישורים) שבמרכזם אלומיניום ולעיתים מגנזיום וברזל המוקפים באטומים של חמצן או בקבוצת ההידרוקסיל (OH). עובי הלוחית כ-nm‏1. שכבה זו מכונה גם "שכבת הגיבסיט" בשל הרכבה הכימי הזהה למינרל גיבסיט (Al(OH)3). כאשר מגנזיום מחליף את האלומיניום מכונה זו "שכבת הברוסיט" בשל הרכבה הכימי הזהה למינרל ברוסיט (Mg22(OH)4)
בקבוצת הסמקטיט, שכבה אחת של אוקטהדרונים מקושרת משני צדדיה לשתי שכבות של טטרהדרונים, מצב המכונה חרסית של 2:1. בין הלוחיות מפרידה שכבת ביניים. המכילה מים או יונים ספוחים. גביש המינרל בנוי מלוחיות הנערמות זו על גבי זו וביניהן יש שכבות ביניים.
המינרלים בקבוצת הסמקטיט

וולקונסקואיט - (Ca0.3(Cr+3,Mg,Fe3)2(Si,Al)4O10(OH)2•4(H2O
ורמיקוליט –Mg,Fe2+,Al)3(Al,Si)4O10(OH)2•4(H2O)2)
טלק – Mg3Si4O10(OH)2
מונטמורילוניט - (Na,Ca)0,3(Al,Mg)2Si4O10(OH)2•n(H2O)
נונטרוניט – (Na0.3Fe3+2Si3AlO10(OH)2•4(H2O
סאוקוניט – (Na0.3Zn3Si3AlO10(OH)2•4(H2O
סאפוניט – (Ca,Na)0,2Mg2Fe2+Si3AlO10(OH)2•4(H2O)
פירופיליט – Al2Si4O10(OH)2
שימושים

למינרלים בקבוצת הסמקטיט שימושים רבים:
טלק - סלע הבנוי מטלק ירוק-אפרפר מחוספס קרוי אבן-סבון או סטיאטיט והיה בשימוש לתנורים, כיורים, משטחי עבודה, לוחות מיתוג חשמל וכו'. בטלק נעשה שימוש בקוסמטיקה (כאבקת טלק), כאחד המרכיבים בהכנת צבעים, כחומר סיכה, כחומר מילוי בתעשיית הנייר. טלק הוא אחד המרכיבים באבקה לתינוקות, אבקה עוצרת דימום שתפקידה למנוע פריחות באזור המכוסה על ידי החיתול. הגיר בו משתמשים חייטים עשוי מטלק כמו גם הגיר בו נעשה שימוש בעבודות מתכת. כמו כן נעשה שימוש בטלק כתוסף מזון או בתרופות.
מונטמורילוניט – במינרל נעשה שימוש בתעשיית הקידוחים  כרכיב העיקרי בבנטוניט שהוא המרכיב העיקרי בבוץ קידוח, בכך שהוא מגביר את הצמיגות של הבוץ ועוזר בקירורו של ראש המקדח ובסילוק שאריות הקידוח בעת שהוא נשאב בחזרה. כמו כן משתמשים בו כתוסף לקרקע על מנת לשמר את המים בקרקעות של אזורים מוכי בצורת, בבניית סכרי אדמה ולמניעת דליפות נוזלים. המונטמורילוניט הוא מרכיב בחול המשמש לתבניות יציקה וכסופג לחות.
פירופיליט - נהוג להשתמש בפירופיליט כתוספת לקרמיקה על מנת להקטין את ההתרחבות בחום, כתוספת ללבנים חסינות אש, בייצור קוטלי חרקים, בצבעים ובמבודדי חשמל. בגושים של פירופיליט אותם כורים בדרום אפריקה נעשה שימוש כאבן בניין וכאבן למצבות. כמו גם לגילוף קישוטים וכלים. בסוג הפירופיליט הגושי נעשה שימוש כגיר לכתיבה על לוח או כגיר בשימוש חייטים לסימון מידות על בגדים.
צ'לו

| --- | --- |

 סיווג:  קורדופוניים
 קבוצה:  כלי קשת, כלי מיתר
 נגנים:  צ'לנים
 מנעד
 
נגינה בצ'לו
צֵ'לוֹ (בעברית: בַּטְנוּנִית, ובאיטלקית Violoncello, וִיּוֹלוֹנְצֵ'לוֹ, תרגום: ויולונה קטן) הוא כלי נגינה ממשפחת כלי הקשת בעל 4 מיתרים. הוא משמש אף כחלק מהרכב קאמרי, וכמו כן ככלי סולו.
היסטוריה של הצ'לו

הצ'לו פותח בצפון איטליה במהלך המאה ה־17 מכינור הבס שרווח החל מהמחצית השנייה של המאה ה־15 והיה בין היתר גדול מהצ'לו. ב־1660 פותחו "מיתרי גיד מלופפי מתכת" (מיתרי כלי הקשת היו עשויים ממעי בהמות המונח המקובל "מיתרי גיד"), פיתוח זה איפשר שימוש נוח ומדויק בצלילים הנמוכים בכלים בעלי גוף תהודה קטן יותר לעומת מיתרי הגיד הקודמים. שלב משמעותי בהתפתחות היה במחצית השנייה של המאה בכלים בעלי הגוף המוקטן שבנה אנטוניו סטרדיווארי. כאמור ישנן דוגמאות לכלים הדומים מאוד לצ'לו המודרני, עד כדי הגדרתם כצ'לו לכל דבר, כבר מייצורו של סטרדיוואריוס, אך רק במחצית השנייה של המאה ה־18, עם התמסדות התזמורות הראשונות התקבעה צורתו של הצ'לו וגודלו. צ'לואות מתקופת הבארוק שונים אלה מאלה בגדלם, ונבדלים מהכלי המודרני במספר מאפיינים טכניים (זווית צוואר הכלי, גובה הגשר, גלם המיתרים) המתרגמים בעיקר למתח המיתרים, המאפשר בכלי המודרני צליל עוצמתי יותר, ועיצוב (למשל הוספת רגלית למשען הצ'לו במקום החזקתו על שוקי הנגן) המאפשר נגינה נוחה פחות במהלכים מוזיקליים מסוימים.
בתחילה ניגנו בכינור הבס המוקטן (או הצ'לו המוקדם) בדומה לאחיזת הכינור והויולה, ולמעשה היה זה אחד המאפיינים המבחינים בינו ובין הויולה דה גמבה ומשפחת כלי הויול, שבכולם, גם בבעלי גוף התהודה הקטן, מנגנים במאונך בדומה לאחיזת הצ'לו המודרנית. מאפיינים מבחינים נוספים בין משפחת הויול למשפחת ה"ויולה דה בראציו" הם היעדר הסריגים מהשחיף, מספר המיתרים הקטן (4 מיתרים כמו גם גרסת 5 מיתרים) וצורת גוף התהודה השונה. כאמור אם הצ'לו המודרני נשען על הקרקע, הצ'לו הקלאסי נאחז בין שוקי הנגן, הצ'לו המוקדם מאמצע תקופת הבארוק נאחז בניצב לעצם הבריח ולכתף. גישה זו לנגינה שוחזרה מציורים תקופתיים על ידי סיגיסוולד קאוקן, ואומנם נראה שלא האריכה ימים, ובשיאו של הבארוק הצ'לו שהיה עודו "כלי חדש" כבר נאחז במאונך בין שוקי הנגן.
הקשת

הקשת המשמשת היום לנגינה בכלי קשת מערביים מקורה במאה התשע עשרה, והיא פיתוח של קשתות מוקדמות יותר. בתקופת הבארוק למשל הקשת הייתה קמורה הרבה יותר מהקשת המודרנית, והצ'לן היה מחזיק באמצע הקשת כדי לנגן. כיום עשויה הקשת מעץ גמיש, בקשתות מקצועיות – מעץ הפרנמבוקו, ולרוב עשויה מפיברגלאס או קארבון, ובין שני קצוות הקשת מתוחה רצועה של שיער זנב סוס.
כדי ליצור חיכוך בין המיתר לקשת, מורחים על השערות שרף (קולופוניום), מופק משרף של מחטניים. השרף הדָביק מחספס את הקשת ומסייע בהרעדת המיתר.
בקצה הימני של הקשת יש חלק הנקרא פְרוֹש (בגרמנית: צפרדע, בגלל צורתו), והוא תורם למשקלה של הקשת. הפרוש משמש גם לאחיזת הקשת בידו הימנית של הנגן. מעל הפרוש מצוי בורג שבעזרתו ניתן למתוח ולהרפות את שערות הקשת. באמצעות וויסות מתיחות השערות אפשר לשפר את צלילו של הכלי, המשתנה עם תנאי הסביבה, כיוון שבקור נוטה הקשת להימתח, ובחום נוטה להתרפות.
תפקידה של הקשת להרעיד את המיתר באופן מחזורי (מאות "פריטות" קטנות בשנייה) ובכך להפיק צליל. באמצעות הקשת ניתן לשלוט בעוצמת הצליל, משכו, צבעו ועוד פרמטרים רבים נוספים. צלילים מודגשים מנוגנים בדרך כלל בקשת "יורדת" (כלומר, מן הפרוש עד החוד) וצלילים לא מודגשים בקשת "עולה" (מתחילה בחוד).
הקשת נמדדת לפי האיזון שבה. ככל שהקשת גמישה יותר, והאיזון שלה נכון, כך עולים איכותה וערכה הכספי. אם רוצים להפיק צליל חזק יותר בעזרת הקשת, צריך לנגן איתה קרוב לגשר, שם המיתרים מתוחים יותר. אם רוצים להפיק צליל חלש יותר, יש להתרחק עם הקשת מהגשר (קרוב יותר לשחיף).
טכניקת הנגינה

גודלו ומשקלו של הצ'לו אינם מאפשרים את הנחתו על הכתף בדומה לכינור, ולכן, נהוג לנגן עליו כשהוא מונח על הרצפה, והצֵ'לָן יושב מאחוריו כשהכלי בין ברכיו או לצדו.
בַּנְגינה יד שמאל לוחצת על המיתרים בעזרת ארבע אצבעות, כשהאגודל מאחור, ויד ימין מחזיקה את הקשת, כאשר האגודל גם מאחור. אך בפוזיציות הגבוהות, הצ'לן כמעט ולא משתמש באצבע הרביעית, אלא רק בשלוש האחרות וידו נשענת על השחיף בלבד, בלי תמיכת האגודל מאחור. ישנה פוזיציה ייחודית בצ'לו, שלא קיימת בשאר כלי המיתר, והיא נקראת "פוזיציית אגודל", בה הצ'לן מניח את אגודלו על שני מיתרים בכל פעם בצורה אנכית.
בכלי קשת ניתן גם לפרוט על המיתרים, זה נקרא פיציקטו ומסמנים זאת בעזרת כתיבת .pizz. הצליל של הפיציקטו נשמע דק, ומשתמשים בו בעיקר בקטעים החלשים יותר מבחינה דינמית במהלך היצירה, מאחר שקשה להפיק צליל חזק בפיציקטו. כאשר רוצים לחזור לנגן בעזרת הקשת כותבים arco. בצ'לו ובשאר כלי הקשת נהוג לעשות ויברטו, הגורם לצליל להישמע רך ונעים לאוזן. ויברטו הוא הרעדה של הצליל, ונגרם משילוב של הזזת האצבעות אחורה וקדימה, ולמעלה ולמטה, אך הוא לא משנה את גובה הצליל בהרבה.
יש אפשרויות רבות לנגינה בעזרת הקשת: אפשר לנגן כמה צלילים באותו כיוון של הקשת (לגטו), או לנגן כל צליל בכיוון אחר, ניתן לנגן צלילים נפרדים באותה הקשת, כך שמבחינה טכנית מנגנים את הצלילים במשיכה אחת, אך לפני כל צליל עוצרים מעט את התנועה של הקשת. ניתן לנגן צלילים נפרדים וקופצניים, הנקראים סטקטו (staccato) יש כמה סוגים של סטקטו: הסוג האחד הוא להקפיץ את הקשת מעל המיתר, והאחר (הנקרא "צביטות") הוא להפעיל משקל על הקשת ולשחרר. הצליל של הסטקטו יכול להיות קליל מאוד, או לחלופין גם חד וברור.
כאשר רוצים להשיג בכלי קשת צליל חזק (פורטה), בדרך כלל מנגנים יותר קרוב לגשר, משתמשים בקשת מהירה ומפעילים הרבה משקל על הקשת, וכאשר רוצים להשיג צליל חלש (פיאנו) מניעים את הקשת בצורה איטית בלי להפעיל משקל רב. ניתן להשיג צליל חלש גם על ידי קשת מהירה ובלי הרבה משקל, בדרך כלל רחוקה מהגשר.
ישנו עוד הבדל בחוזק הצליל והוא כיווני הקשת לימין או לשמאל, כיוון ימין נקרא "למטה" והוא בדרך־כלל בא על הפעמה החזקה בתיבה, משום שהוא נשמע יותר 'מודגש' ומסמנים אותו כך, , וכיוון שמאל נקרא "למעלה" והוא בדרך־כלל בא על הפעמה החלשה בתיבה ומסמנים אותו כך:  . ועוד כללים בתנועות הקשת הנותנים אפקטים שונים לפי סגנונות הנגינה, ויוצרים אחידות בתנועת הקשתות של חברי התזמורת. מלבד כיווני הקשת, חשוב באיזה חלק מחלקי הקשת מנגנים: כשמנגנים קרוב לפרוש (חלק בקשת הנמצא בצדה הימני), הצליל נשמע יותר חזק ומרוכז, כאשר מנגנים באמצע הקשת הצליל יהיה יותר קופצני, משום ששם הקשת גמישה, וכאשר מנגנים בקצה, הצליל יהיה מרוכז וחלש.
התווים לצ'לו נכתבים בדרך־כלל במפתח פה, המיועד לצלילים נמוכים. אך ישנן יצירות במפתח דו טנור שהוא המפתח האמצעי, ובמפתח סול שהוא המפתח הגבוה ביותר.
מלחינים ויצירות לצ'לו

מלחינים רבים בהיסטוריה כתבו יצירות לצ'לו. מתקופת הבארוק ועד היום. שש סוויטות לצ'לו ללא קונטינואו נכתבו על ידי יוהאן סבסטיאן באך, ונחשבות ל"תנ"ך של הצ'לו". הסוויטות הוקלטו מאות פעמים, כשכל צ'לן מביא את פרשנותו הייחודית ליצירה, הדורשת מהמבצע יותר מכפי שניתן לבצע בכלי אחד ועל ידי נגן אחד. הסוויטות מפורסמות בכך שאפילו היעדר היכולת לנגן הרמוניה בצ'לו, כפי שניתן בכינור ובכלים אחרים, הן מכילות "הרמוניה מרומזת" וניכר שהולחנו בהלך מחשבה פוליפוני (כמו כל גוף יצירתו של באך, ובפרט זה שנכתב ללא קונטינואו).
קונצ'רטי לצ'לו נכתבו על ידי אנטוניו ויוואלדי, קארל פיליפ עמנואל באך, יוזף היידן, לואיג'י בוקריני, רוברט שומאן, אדואר לאלו, קאמי סן־סנס, אדוארד אלגר, סרגיי פרוקופייב, דמיטרי שוסטקוביץ', אראם חאצ'טוריאן, בנג'מין בריטן, אנרי דיטייה, ויקטור הרברט ואלפרד שניטקה, כנראה המפורסם בקונצ'רטי שהולחנו לצ'לו, הקונצ'רטו מאת אנטונין דבוז'אק.
סונאטות רבות נכתבו לצ'לו, המפורסמות שבהן מאת המלחינים: ויואלדי, בטהובן, מנדלסון, ברהמס, דביסי, שופן סן־סאנס, גריג, רחמנינוב, פרוקופייב, שוסטקוביץ', פולנק, בריטן ושניטקה.
הסוויטות מאת באך, הן מקבילה מהבארוק לסונטה, שהייתה צורה חדשה יותר, באופן יוצא דופן בחר באך להלחין סונטות לויולה דה גמבה וסוויטות לצ'לו, הגמבה, הכלי הוותיק בצורת הסונטה החדשה ואילו הצ'לו, הכלי הצעיר בצורת הסוויטה המסורתית.
מוצרט לא חיבר אף יצירה לצ'לו, אך בסימפוניות, ברביעיות המיתרים וביצירות רבות אחרות תפקידים לצ'לי. בטהובן הלחין קונצ'רטו לפסנתר, כינור, צ'לו ותזמורת, וברהמס הלחין קונצ'רטו לכינור, צ'לו ותזמורת.
המלחין הברזילאי והצ'לן הייטור וילה לובוס כתב סדרה של תשע יצירות לשמניית צ'לנים בשם "בכיאנאס ברזילראס" כמחווה למלחין באך, המפורסמת ביותר היא "בכיאנאס ברזילראס מספר 5".
צ'לנים ידועים

| --- | --- |
 :  ראו גם – קטגוריה:צ'לנים
פבלו קזאלס
מסטיסלב רוסטרופוביץ'
פול טורטלייה
גרגור פיאטיגורסקי
ז'קלין די פרה
יו-יו מה
הייטור וילה לובוס
ז'אק אופנבך
סטיבן איסרליס
לין הארל
קלאוס מקלה
צבי פלסר
הלל צרי
דויד פופר
דמיטרי יבלונסקי
עוזי ויזל
מישה מייסקי
יהויכין סטוצ'בסקי
יאנוש סטארקר
עמנואל פוירמן
תלמה ילין
אנר בילסמה
יאפ טר לינדן
היינריך שיף
מט חיימוביץ
פיטר וויספלוויי
אנדרו וולש
סטפן האוסר
לוקה סוליץ'
הלהקה אפוקליפטיקה
מאיה בלזיצמן
דניאל אקטע
יובל מסנר
ג'ולס אסקין
פייר פורנייה
ענבל שגב
סול גבטה
נארק החנזריאן
הערות שוליים

↑  מאיטלקית: Viola Da braccio, "ויולת הזרוע"
| כלי נגינה מרכזיים במוזיקה המערבית |
| --- | --- | --- |
| כלי נשיפה ממתכת | חצוצרה • קרן יער • טרומבון • בריטון • טובה |  |
| כלי נשיפה מעץ | פיקולו • חליל צד • אבוב • קלרינט • בסון • סקסופון • קרן אנגלית |  |
| כלי פריטה | נבל • גיטרה • גיטרה בס |  |
| כלי קשת | כינור • ויולה • צ'לו • קונטרבס |  |
| כלי הקשה | תופים • מצלתיים • קסילופון • טימפני • צ'יימס |  |
| כלי מקלדת | פסנתר • עוגב • צ'מבלו • אורגן חשמלי • מקלדת אלקטרונית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541442905171  BNE: XX530682  BnF: cb119983474 (data)  GND: 4063584-3  LCCN: sh85143658  MusicBrainz: 0db03a60-1142-4b25-ab1b-72027d0dc357  NDL: 00575667  NKC: ph127111 
ה-Servais Stradivarius נשמר במוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקאית של מכון סמיתסוניאן
חלקי הצ'לו
תרשים של הקשת

פסל צ'לן בראש העין
קיטקט

| --- | --- |
 
חטיף קיטקט אשר פוצל לשניים
 
 מאכלים
 סוג:  חטיף שוקולד 
 מוצא:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 יצרן:  נסטלה
 תאריך יצירה:  1935 
 
קיטקט (באנגלית: KitKat) הוא חטיף הכולל ופל ושוקולד, אשר נוצר במקור על ידי חברת Rowntree's (אנ') ביורק שבממלכה המאוחדת. החטיף מיוצר כיום ברחבי העולם על ידי תאגיד נסטלה (שרכש את חברת Rowntree's ב-1988), מלבד בארצות הברית, שם הוא מיוצר ברישיון על ידי חברת HB Reese Candy Company, חטיבה של חברת הרשי (בעקבות הסכם משנת 1970 בין חברת Rowntree's לחברת הרשי).
חטיף הקיטקט הסטנדרטי כולל ארבע "אצבעות", המורכבות משלוש שכבות של וופל מצופה בשוקולד. החטיף נמכר בטעמים שונים, כגון שוקולד חלב, שוקולד לבן, ושוקולד מריר.
החטיף החל להימכר לראשונה בספטמבר 1935 בבריטניה, תחת השם "Rowntree's Chocolate Crisp". שם החטיף שונה ל"Kit Kat Chocolate Crisp" בשנת 1937, ורק לאחר מלחמת העולם השנייה שונה שם החטיף לקיטקט.
חטיף קיטקט הגיע ליפן לראשונה בשנת 2000, והפך במהרה להצלחה גדולה במדינה. על פי הערכות בכל יום נמכרים ביפן (אנ') כ-4 מיליון חטיפי קיטקט. בנוסף, החטיף מיוצר שם בכ-300 טעמים שונים, מרביתם ייחודיים למדינה.
בשנת 2002 הגישה נסטלה בקשה לבלעדיות על צורת החטיף בעל ארבע האצבעות. כעבור ארבע שנים זכתה החברה בסימן המסחרי. ערעור שהגישו יצרניות שוקולד מתחרות, בהן ומונדלז, הוביל לדיונים משפטיים שנמשכו למעלה מעשור. לבסוף, בשנת 2018 דחה בית הדין האירופי לצדק את הבקשה של נסטלה.
הערות שוליים

↑  "Nestlé UK Website – History of Rowntree". אורכב מ-המקור ב-18 במרץ 2007. נבדק ב-4 באפריל 2007. 1988 – Nestlé SA buys Rowntree plc. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "In Japan, the Kit Kat Isn't Just a Chocolate. It's an Obsession". The New York Times. נבדק ב-8 ביוני 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  שירות כלכליסט, נסטלה פתחה ביפן חנות לאוהבי קיט קט: בחרו לבד את הטעם האהוב עליכם, באתר כלכליסט, 7 בנובמבר 2018
↑  Big in Japan, New York Times, 24 October 2018
↑  שירות כלכליסט, ביה"ד האירופי דחה את הערעור של נסטלה לבלעדיות על צורת האצבעות של קיטקט, באתר כלכליסט, 25 ביולי 2018
קיי-אכים שנבאך

| --- | --- |

 לידה:  9 ביולי 1965 (בן 59) קאסל, גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת הלמוט שמידט  Naval Academy at Mürwik  המכללה לקציני מטה של הבונדסוור  Franz Miltenberger Gymnasium 
 השתייכות:  דויטשה מרינה 
 דרגה:  ויצה-אדמירל 
 
קיי-אכים היינו שנבאך (בגרמנית: Kay-Achim Schönbach; נולד ב-9 ביולי 1965) הוא איש צבא גרמני בכיר בדרגת ויצה-אדמירל שכיהן כמפקד העליון ("מפקח הצי" (אנ')) של הדויטשה מרינה מ-24 במרץ 2021 עד 22 בינואר 2022 כאשר במקומו מונה יאן כריסטיאן קאק.
הוא נאלץ לוותר על תפקידו בשל התבטאויותיו סביב משבר אוקראינה-רוסיה בינואר 2022. במהלך דיון בכנס של מכון מחקר ביטחוני בהודו הוא הצהיר כי רוסיה בהנהגת ולדימיר פוטין לא באמת מתכוונת לפלוש לאוקראינה; כי למערב אינטרס לשתף פעולה עם רוסיה כדי לפעול במשותף מול הרפובליקה העממית של סין, ונימק זאת גם ברקע הדתי-נוצרי המשותף לאירופה ולרוסיה; וכי סיפוח חצי האי קרים מאוקראינה לרוסיה הוא סופי ולא ישוב לאוקראינה. הצהרותיו אלו עמדו בניגוד לעמדות הרשמיות בממשלת גרמניה. לאחר שאוקראינה גינתה את ההצהרות וזימנה את שגרירת גרמניה בקייב לשיחת נזיפה, הוא הגיש את התפטרותו, ונענה מיד בחיוב על ידי שרת ההגנה כריסטינה למברכט.
שנבאך נשוי ואב לשלושה בנים. אביו, אכים שנבאך, היה קצין בדרגת אוברסט בבונדסווהר.
הערות שוליים

↑  סוכנויות הידיעות‏, בריטניה: רוסיה מתכננת להקים משטר בובות באוקראינה, באתר וואלה, 23 בינואר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1213300371  VIAF: 2122159474084827660228   WorldCat (עם VIAF): 2122159474084827660228 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גרמנים ובנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קירילוס האלכסנדרוני

| --- | --- |

 לידה:  376 אל-מחלה אל-כוברא, מצרים 
 פטירה:  444 (בגיל 68 בערך) אלכסנדריה, מצרים 
 חג:  27 ביוני, 9 ביוני 
 
קירילוס האלכסנדרוני (ביוונית: Κύριλλος Ἀλεξανδρείας; ‏376 בקירוב – 444) היה קדוש נוצרי, אחד מאבות הכנסייה, עסק רבות בתחום הכריסטולוגיה. היה הפטריארך של אלכסנדריה והדמות המרכזית בוועידת אפסוס, אשר גינתה את המינות הנסטוריאנית. היום המוקדש לו בלוח השנה הנוצרי הוא 9 ביוני אצל האורתודוקסים, ו-28 בינואר אצל הקתולים.
תולדות חייו

קירילוס נולד בשנת 376 (ויש אומרים 378) בעיירה קטנה במצרים. דודו מצד אמו היה תאופילוס, לימים פטריארך אלכסנדריה; הוא היה מורו ומדריכו העיקרי של קירילוס, השפיע עליו רבות וקידם אותו בהייררכיה הכנסייתית המקומית.
בשנת 403 תמך קירילוס בדודו בהדיחו את יוחנן כריזוסטומוס מכס הארכיבישוף של קונסטנטינופול. בשנת 412, לאחר מות תאופילוס, נבחר להיות הפטריארך של אלכסנדריה, למרות התנגדות עזה לכך מצד הפרפקט (המושל החילוני של העיר) והקהילה היהודית המקומית, אשר לא ראו בעין יפה את אופיו הכוחני והאוטוריטרי. את אופיו זה קירילוס הפגין פעמים רבות במהלך כהונתו כפטריארך, ובפרט בהסיתו לרצח של המתמטיקאית והפילוסופית היפאטיה ובגרשו את היהודים מאלכסנדריה. קיריליוס עצמו לא היה אהוב במיוחד, ולאחר מותו בשנת 444 הספיד אותו הבישוף האנטיוכי היריב תאודורט מקירוס (ששטם את האסכולה האלכסנדרונית וראה בקירילוס כופר אפולינרי): "סוף סוף מת האיש הנתעב הזה. הפרידה ממנו ממלאת שמחה את הנותרים אחריו, אבל מעציבה את המתים. לא יעבור זמן רב עד שימאסו בו גם הם ויחזירו אותו אלינו. לפיכך צריך להניח אבן כבדה במיוחד על קברו, כך שלא תרחף עלינו סכנה שנשוב לפגוש בו, אפילו כרוח רפאים".
באותן שנים סערו חילוקי דעות בין האסכולות התאולוגיות המרכזיות בנצרות, ובפרט בין האנטיוכיים ובין האלכסנדרונים בראשות קירילוס. המחלוקת הגיעה לשיאה בשנת 428, עם מינויו של האנטיוכי הקיצוני נסטוריוס למשרת ארכיבישוף קונסטנטינופול ועם הכרזתו על כך שמריה הקדושה אינה אם האל, כי אם אם המשיח. קירילוס, כמו רבים אחרים, התנגד לקביעה זו של נסטוריוס, וזה האחרון שכנע את הקיסר תאודוסיוס השני לכנס ועידה אקומנית על-מנת לפתור את המחלוקת אחת ולתמיד. הוועידה אכן התכנסה, אלא שהקיסר, שבתחילה תמך בנסטוריוס, שינה את דעתו (בהשפעת אחותו הבכורה) וכינס את הוועידה באפסוס, עיר שהייתה נאמנה לקירילוס, ולא בקונסטנטינופול. בוועידת אפסוס התקבלה דעתו של קירילוס כי נסטוריוס הוא מין, והתקבלו שתים-עשרה האנאתמות שלו.
קירילוס מת ב-444. זמן קצר לאחר מותו צמחה המינות המונופיזיטית.