stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאלי סוקולוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 באוקטובר 1916 קרומפכי, סלובקיה 
 פטירה:  31 באוקטובר 2006 (בגיל 90) מלבורן, אוסטרליה 
 שם לידה:  Ludwig Eisenberg 
 מדינה:  ממלכת הונגריה, צ'כוסלובקיה, אוסטרליה 
 מספר צאצאים:  1 
 
לודוויג לאלי או לאלה סוקולוב במקור: אייזנברג (28 באוקטובר 1916 - 31 באוקטובר 2006), היה איש עסקים אוסטרלי יליד אוסטרו-הונגריה סלובקי-אוסטרלי, ניצול שואה.
ביוגרפיה

לאלי סוקולוב נולד כלודוויג אייזנברג ב-28 באוקטובר 1916 בקורומפה, ממלכת הונגריה (כיום קרומפכי, סלובקיה). הוא הצטרף למפלגת העם הסלובקית הפשיסטית בניסיון להימלט מההסלמה ברדיפת האוכלוסייה היהודית. באפריל 1942 גורש לאושוויץ כחלק מהשתתפות ממשלת סלובקיה בשואה . עם הגעתו למחנה ההשמדה הוא קועקע במספר 32407. הוא הופנה לעבודה בבנייה למחנה המתרחב, אך עד מהרה חלה בטיפוס . לאחר שהחלים, הוא הוצב כאחד מהמקעקעים של המחנה. ככזה, הוא היה חלק מהמחלקה המדינית (Politische Abteilung), כפוף לקצין אס-אס. משמעות תפקידו הייתה שהוא היה "כפסע רחוק יותר מהמוות משאר האסירים", והוא קיבל מספר הטבות, כגון חדר בודד, מנות נוספות, וזמן פנוי לאחר סיום עבודתו.
בזמן שהותו במחנה, פגש סוקולוב את אשתו לעתיד גיזלה "גיטה" פוהרמנובה. הוא היה מעורב בסחר בסחורות עם אסירים, קציני אס אס ומקומיים.
שמונה ימים לפני שחרור אושוויץ על ידי כוחות סובייטים ב-27 בינואר 1945, הועבר סוקולוב למחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן. במאוטהאוזן, זהותו היהודית לא הייתה ידועה. כאשר אסיר עמית הלשין עליו שהוא יהודי, הוא הכחיש בהצלחה את הגילוי והסית שני בעלי ברית לרצוח את המלשין בגליל של מפעל הפלדה. הוא נמלט מאותו מחנה ריכוז וחזר למקום הולדתו, אז חלק מצ'כוסלובקיה. הוא נסע לברטיסלבה, נקודת הכניסה העיקרית לניצולים חוזרים, כדי לחפש את גיטה פוהרמנובה, כאשר המידע היחידי שהיה לו לגביה הוא שמה. בני הזוג נישאו מאוחר יותר ב-1945, והוא שינה את שם משפחתו מאייזנברג לסוקולוב בעל הצליל הרוסי יותר. לאחר נישואיו פתח מפעל בברטיסלבה. בתקופה זו עסק באיסוף כספים למען הקמת מדינת ישראל. פעילות זו והלאמת התעשייה על ידי הממשלה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה דאז, הביאו לכליאתו ועסקיו הולאמו על ידי המדינה. לאחר מכן הוא שוחרר ובני הזוג היגרו לאוסטרליה ב-1948.
באוסטרליה התיישבו סוקולוב ואשתו במלבורן ופתחו מפעל בגדים. בנם היחיד, גארי, נולד בשנת 1961. למרות שאשתו ביקרה באירופה מספר פעמים, סוקולוב מעולם לא חזר למולדתו. לאחר מותה של גיטה ב-2003, הוא סוף סוף הרגיש שהוא מסוגל לדבר על חוויית המלחמה שלו ללא חשש שמא ייתפס כמשתף פעולה.
הוא התראיין לעיתונאית הת'ר מוריס במהלך שלוש השנים הבאות, והיא כתבה את סיפורו שהיה לרב-המכר, "המקעקע מאושוויץ" בשנת 2018. הספר הוגדר כסיפורת היסטורית, אך יצר מחלוקת בגלל תפיסה שהשיווק והתוכן שלו מרמזים על דיוק היסטורי למרות חריגות משמעותיות מהאמת והצגת עיבוד הגיוגרפי של ביוגרפיה מסובכת. סוקולוב נפטר ב-2006, והותיר אחריו את בנו.
ב-2024 יצאה סדרת הטלוויזיה "המקעקע מאושוויץ" עם הארווי קייטל כלאלי סוקולוב וג'ונה האוור-קינג בתור לאלי סוקולוב הצעיר.
הערות שוליים

↑  Kenneally, Christine. "'The Tattooist of Auschwitz' and the History in Historical Fiction". The New York Times.
1 2 3 4 5 6  Morris, Heather (10 בינואר 2007). "Obituary: Lale Sokolov". The Guardian. נבדק ב-8 בינואר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Prasad, Ritu (8 בינואר 2018). "The Tattooist of Auschwitz - and his secret love". BBC News. נבדק ב-8 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kenneally, Christine (2020-02-15). "The fabulist of Auschwitz". The Monthly. נבדק ב-2022-07-02.
↑  הסופרת הת'ר מוריס, באתר סימניה
↑  Witek-Malicka, Wanda (2018). "Fact-checking "The Tattooist of Auschwitz" – Memoria [EN] No. 14 (11/2018)". view.joomag.com (באנגלית). Auschwitz-Birkenau State Museum. נבדק ב-2020-05-18.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  Hirsh, Anna; Láníček, Jan; Mitschke, Samantha; Shields, Kirril (2020). "The Tattooist of Auschwitz and the Trivialisation of the Holocaust: A Roundtable Discussion" (PDF). Australian Journal of Jewish Studies. 32.
↑  אמיר קמינר, "חשוב להמשיך ולספר את הסיפורים של השואה ולומר: 'זה כן קרה, ממש לאחרונה'", באתר ynet, 1 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007400658905171  PLWABN: 9810664275605606  GND: 1167566416  LCCN: no2019010278  NKC: osa20181002687  NTA: 418993785  VIAF: 216153532492548820004   WorldCat (עם VIAF): 216153532492548820004
הסכם שביתת הנשק של מוסקבה

| --- | --- |

מפת השטחים שמסרה פינלנד לברית המועצות בהתאם לתנאי הסכם שביתת הנשק של 1944
 מקום יצירה:  מוסקבה 
 תאריך יצירה:  19 בספטמבר 1944 
 שפות:  רוסית, אנגלית, פינית 
 
הסכם שביתת הנשק של מוסקבה היה הסכם שנחתם במוסקבה שבברית המועצות ב-19 בספטמבר 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה. ההסכם הביא לסיומה של מלחמת ההמשך בין פינלנד לבין ברית המועצות. צד להסכם בנוסף לשתי המדינות הייתה בריטניה. ההסכם החזיר על כנו את הסכם השלום של מוסקבה בין פינלנד לבין ברית המועצות מ-1940 בכפוף למספר שינויים.
ההסכם

פינלנד וברית המועצות לחמו פעמיים זו נגד זו במהלך מלחמת העולם השנייה, לראשונה במלחמת החורף (1939–1940) ושוב במלחמת ההמשך, שהחלה לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות. ב-4 בספטמבר 1944, נוכח ההתקדמות הצבאית הסובייטית בזירה המזרחית, הכריזו הפינים על הפסקת אש מולם, והסכם שביתת הנשק הרשמי בין הצדדים נחתם שבועיים לאחר מכן. הסכם שביתת הנשק נחתם גם מול בריטניה, לאחר שזו הכריזה מלחמה על פינלנד ב-1941.
תנאי הסכם שביתת הנשק היו זהים בעיקרם לתנאי ההסכם שסיים את מלחמת החורף. פינלנד התחייבה לצעדים הבאים:
למסור לברית המועצות שטחים בחבלי קרליה, סאלה (אנ') ופסטמו (אנ') וכן מספר איים (ביניהם סורסארי) במפרץ פינלנד. בנוסף התחייבה פינלנד להחכיר לברית המועצות שטח בחצי האי פורקאלה (אנ') שממערב להלסינקי למשך תקופה של 50 שנה.
לשלם לברית המועצות פיצויי מלחמה בשווי של 300 מיליון דולר באמצעות העברת טובין שונים.
לאפשר את קיומה החוקי של המפלגה הקומוניסטית של פינלנד – לאחר שזו ערכה מספר שינויים בתקנונה. פינלנד התחייבה גם לאסור על פעילותן של מפלגות מסוימות שברית המועצות סברה כי הן פשיסטיות.
להעמיד לדין שורה של אישים אשר לשיטתה של ברית המועצות גרמו למלחמה ביניהן וביצעו פשעי מלחמה.
להביא לסילוק הכוחות הגרמניים משטחה של פינלנד. התחייבות זו הביאה מיד לאחר מכן למערכה של הפינים מול הגרמנים בלפלנד, אשר התמשכה עד אפריל 1945.
לאחר ההסכם

חוזה השלום בין שתי המדינות נחתם במסגרת חוזה פריז שנעשה בשנת 1947. חוזה זה אישר את תנאי הסכם שביתת הנשק של 1944. ב-1948 הסכימה ברית המועצות להפחית את סכום פיצויי המלחמה שהושתו על פינלנד לסכום של 226.5 מיליון דולר (סכום השקול ל-4.36 מיליארד דולר במחירי 2021) ותשלומם של אלו הסתיים ב-1952. בסך הכול הועברה מפינלנד לברית המועצות טובין שנדרשו להעברתם נסיעות של כ-340 אלף קרונות רכבת. ב-1956 החזירה ברית המועצות לפינלנד את השטח שחכרה בחצי האי פורקאלה.
משפטם של האישים שפינלנד התחייבה לפי ההסכם להעמיד לדין החל בשלהי 1945 והתקיים במשך מספר חודשים. שמונה אישים הועמדו בפני בית דין מיוחד שהוקם לשם כך. הבולטים שבהם היה הנשיא לשעבר ריסטו רייטי וראשי הממשלה יוהאן וילהלם רנגל ואדווין לינקומיס (אנ'). המשפט התנהל תחת פיקוחה של מועצת הפיקוח של בעלות הברית לפינלנד. שמונת הנאשמים הורשעו ונידונו לעונשי מאסר של שנתיים ועד עשר שנים. קיום המשפט ותוצאותיו לא היו מקובלים על מרבית הציבור בפינלנד. בסתיו 1947 עזבה מועצת הפיקוח של בעלות הברית את פינלנד בעקבות חוזה השלום שנחתם באותה שנה. בשנתיים שלאחר מכן שוחררו הנידונים ממאסרם במסגרת שחרור על תנאי וחנינות שניתנו להם.
קלוד-ניקולא לדו

| --- | --- |

לדו מאת מרטין דורלינג
 לידה:  21 במרץ 1736 דורמנס, צרפת
 פטירה:  18 בנובמבר 1806  (בגיל 70) פריז, הקיסרות הראשונה 
 עיסוק:  אדריכל ניאו קלאסי
 מוסדות:  האקדמיה לאמנויות היפות 
 
העיר האידיאלית שאו
קלוד-ניקולא לדו (21 במרץ 1736 - 18 בנובמבר 1806) היה אדריכל ניאו קלאסי צרפתי, ממובילי הזרם בצרפת. לדו עסק בתכנון מסחרי ויומיומי כגון בתי מלון, מפעלים, ושערי האגרה של חומת הפרם ז'נרל בפריז לצד ארכיטקטורה אידיאליסטית ובעלת חזון. הוא נודע גם כתאורטיקן של האדריכלות וכאדריכל אוטופי, בעיקר בשל החזון שלו לעיר האידיאלית שאו.
יצירותיו הגדולות מומנו על ידי בית המלוכה הצרפתי ונתפסו כסמלים של המשטר הישן, חלק גדול מהן נהרס במאה ה-18 על רקע המהפכה הצרפתית. ב-1804 הוא פרסם אוסף מעבודותיו תחת הכותרת L'Architecture considérée sous le rapport de l'art, des mœurs et de la législation (אדריכלות נחשבת ביחס לאמנות, מוסר וחקיקה). בספר הוא ניצל את ההזדמנות לתאר מחדש את עבודותיו הקודמות, ולהפוך אותן ליותר נאו-קלאסיות. עדכון זה מקשה להעריך בצורה מדויקת את תפקידו בהתפתחות של האדריכלות הנאו-קלאסית.
דיוקן של לדו עם בתו. 1782 - מוזיאון קרנוואלט.
עבודתו השאפתנית ביותר הייתה מפעלי המלח המלכותיים בארק-א-סנאן, בתכנון העיירה הטמיע לדו את המושג - אדריכלות דוברת (בצרפתית: Architecture parlante) שבה צורת הבניין מסבירה את תפקידו.
ביוגרפיה

לדו נולד בשנת 1736 בדורמנס (Dormans) במחוז מארן (Marne) שבצפון צרפת. מגיל צעיר אימו עודדה אותו לפתח את כישורי הציור שלו. בבגרותו למד לימודי קלאסיקה בקולג' דה בובואה. לאחר שעזב את הקולג' בגיל 17, עבד כחרט, וארבע שנים לאחר מכן החל ללמוד אדריכלות בהדרכתו של האדריכל הצרפתי ז'אק פרנסואה בלונדל, לו רכש כבוד עד סוף חייו.
לאחר מכן נסע לפריז ללמוד אצל פייר קונטן ד'איברי וז'אן מישל שבוטט. שני האדריכלים הפריזאים הבולטים הללו תכננו הן בסגנון הרוקוקו הצרפתי, המכונה גם "סגנון לואי ה-15", והן בסגנון ה" Goût grec" (מילולית "טעם יווני") של הנאו-קלאסיציזם הקדום. הם עסקו גם באדריכלות קלאסית, וחקרו את מקדשי פסטום ואת יצירותיו של אנדראה פלדיו, מה שהשפיע רבות על תפיסת עולמו הארכיטקטונית של לדו. שני המאסטרים הציגו את לדו בפני קהל הלקוחות האמיד שלהם. אחד הפטרונים הראשונים של לדו היה הברון פייר קרוזאט, שהזמין אותו לשפץ חלק מבית העיר המפואר שלו בכיכר ונדום.
ביוגרפיה > עבודה מוקדמת (1762–1770)

בשנת 1762, לדו הצעיר הוזמן לעצב מחדש את קפה גודו, ברחוב Saint-Honoré. הוא עיצב את הפנים בעזרת טכניקת טרומפ-לויל. על הקירות צוירו פילסטרים ועליהם לסירוגין מראות רוקוקו אופייניים וציורים של קסדות וכלי נשק, כולם מבוצעים בפרטי פרטים. בשנת 1969 הועבר [דרושה הבהרה] כולו למוזיאון קרנבל .
בשנת 1764 עיצב בית פלדיאני ב־Chaussée d'Antin באמצעות הסדר הענק. לדו השתמש לעיתים קרובות במוטיב זה שזכה לגינוי על ידי המסורת הצרפתית המחמירה, שאימצה את העיקרון של הצבת מוטיבים קלאסיים בכל קומה, ועלייה מהפשוט למורכב ביותר: טוסקני, דורי, איוני, קורינתי וכו'.
ב- 1764 החל לשמש כאדריכל של מחלקת המים והיערות, שם עבד על שיפוץ ותכנון של כנסיות, גשרים, בארות, מזרקות ובתי ספר.
בין העבודות שעדיין קיימות מתקופה זו ניתן למנות את הגשר של מאראק, גשר פרג'יבר ברולמפונט, הכנסיות של פובנט-לה-הוט, רוש-אט-ראוקור, רולאמפונט, הספינה של קרוזי-לה-שאטל, וכן בית המקהלה בקתדרלת אוסר.
בשנת 1766 תכנן לדו את מלון ד'האלוויל (המארה, פריז), בניין שזכה לשבחים רבים והביא ללדו פטרונים חדשים. שיקולים כלכליים הביאו את הבעלים פרנץ-ג'וזף ד'האלוויל (קולונל שווייצרי) ואשתו, מארי-תרז דמידורז', לאלץ את לדו לעשות שימוש חוזר בחלקים מהבניינים הקיימים, ה-Hotel de Bouligneux לשעבר. הוא עיצב את החזית באמצעות שתי עמודים דוריים המובילים לגן מעוטר בעמודים טוקסניים.
בשנים 1769–1771 שהה לדו באנגליה. שם העמיק את היכרותו עם הסגנון הפלדיאני והחל לעשות שימוש תכוף בסגנון זה. בדרך כלל השתמש בעיצוב קובייתי שנשבר על ידי אכסדרה פרוסטילית שהעניקה אווירה של חשיבות אפילו למבנה קטן. בסגנון זה בנה מבנים רבים. ראוי לציון ביתן המוזיקה שנבנה בין 1770 ל-1771 בשאטו דה לובסיין עבור מאדאם דו בארי, שחסותה והשפעתה שימשו את לדו בשנים מאוחרות יותר.
ביוגרפיה > מפעלי המלח המלכותיים בארק-א-סנאן

במאה ה-18 מלח היה מצרך חיוני ויקר ערך. מס המלח הלא פופולרי, המכונה גאבלה, נגבה על ידי הפרם ז'נרל. המלח שימש מקור הכנסה רב ערך למלך הצרפתי. המלח הופק באזורים שונים מבארות מלוחים על ידי אידוי בתנורים מוזני עץ.
בסאלן-לה-באן או במונמורו נבנו דודי מפעל המלח סמוך לבארות, והעץ הובא מהיערות הסמוכים. אך לדו הציב את מפעל המלח ליד היער ולא ליד מקור המים המלוחים. הוא נימק זאת באופן הגיוני שיהיה קל יותר לשנע מים מאשר עץ. המים המלוחים היו אמורים להיות מובאים למפעל באמצעות תעלה חדשה שנבנתה.
התכנון של מפעלי המלח נחשב ליצירת המופת של לדו. עבודת הבנייה הראשונית הייתה שלב ראשון של תוכנית גדולה וגרנדיוזית לעיר אידיאלית חדשה. שלב הבנייה הראשון (וכפי שיתברר, היחיד) נבנה בין השנים 1775 ו-1778.
הכניסה היא דרך אכסדרה דורית ענקית, בהשראת המקדשים בפסטום. הכניסה מובילה אל אולם מערות שנותן רושם של כניסה למכרה מלח ממשי, מעוטר בעיטור בטון המייצג את כוחות הטבע היסודיים ואת החכמה של האדם, השתקפות למערכות היחסים בין הציוויליזציה לטבע כפי שנוסחו עלי הפילוסופים של המאה ה-18 כגון ז'אן ז'אק רוסו .
מבנה הכניסה נפתח לחלל לא מקורה בגודל עצום המוקף בעשרה מבנים המסודרים על קשת של חצי עיגול. על הקשת נמצאת סדנת החבתן, טחנת הפרזול ושתי מחנות לפועלים. בחלק הישר של חצי העיגול נמצאים בתי המלאכה להפקת מלח לסירוגין עם מבני מנהלה. במרכזו בית המנהל, שהכיל במקור גם קפלה.
משמעותה של תוכנית זו כפולה: המעגל, צורה מושלמת, מעורר את ההרמוניה של העיר האידיאלית, אך הוא מבוסס גם על תיאוריות שהיו פופולריות בתקופה ההיא של היררכיה ארגונית ומעקב רשמי, כדוגמת הפנופטיקון של ג'רמי בנת'ם.
לדו יצר סדר ארכיטקטוני משלו, עמוד שנוצר מאבנים גליליות וקוביות לסירוגין המונחות אחת על גבי השנייה ויוצרות אפקט פלסטי[דרושה הבהרה] ייחודי. העמודים מתקשרים לסגנון ה"כפרי" שהיה פופולרי באותו זמן.
בהמשך נקלעו מפעלי המלח לתחרות ולקשיים, ובשנת 1790 על רקע המהפכה הצרפתית וחוסר היציבות הלאומית נסגרו המפעלים ללא הגבלת זמן. כך נגנז החזון של בית חרושת, שנבנה בשילוב מגורים מלכותיים ועיר חדשה.
לתקופה קצרה בשנות ה-20 נעשה שימוש חוזר במפעלי המלח אך לבסוף נסגרו עקב תחרות. במשך העשורים שלאחר מכן, מפעלי המלח התפוררו עד שהוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ושופצו כמרכז תרבות מקומי.
ביוגרפיה > התיאטרון של בזאנסון

בשנת 1784 לדו נבחר לתכנן תיאטרון בבזאנסון שבפראנש-קונטה. החלק החיצוני של הבניין תוכנן כקובייה פלדיאנית נוקשה, המעוטרת באכסדרה נאו-קלאסית כמעט יוונית של שישה עמודים יוניים. אם הרמזים הנאו-קלאסיים במראה החיצוני נחשבו מודרניים, הפנים היו מהפכה של ממש. מקומות בילוי ציבוריים היו נדירים במחוזות צרפת, ובמקום שבו כבר היו קיימים, רק לאצילים היו מקומות ישיבה, בעוד שבעלי דרגה נמוכה יותר נאלצו לעמוד. לדו קרא תיגר על הסדר זה, ותכנן את התיאטרון בבזאנסון בקווים שוויוניים יותר, עם מקומות ישיבה לכולם. אבל אצל חלק מהציבור תוכנית כזו נתפסה כרדיקלית. לאצולה לא היה שום רצון לשבת לצד פשוטי העם. עם זאת, לדו מצא בעל ברית באינטנדנט של פרנצ'ה-קומטה, בשם שארל אנדרה דה לה קורה, שהחזיק בדעות נאורות והסכים לבצע את הרפורמה. בסופו של דבר הוחלט לשמור על הפרדה מסוימת בין המעמדות, ומעל מקומות הישיבה שנבנו להמון, נבנו גלריות ותאי צפייה למעמד הגבוה.
סדר הישיבה לא היה החידוש היחיד בתיאטרון. בסיועו של המכונאי דארט דה בוסקו הרחיב לדו את הכנפיים ואת מנגנון הנוף האחורי של הבמה, והעניק לו עומק רב יותר מהמקובל. בנוסף בזאנסון היה התיאטרון הראשון שהושיב את הנגנים בבור תזמורת. הבניין זכה לשבחים רבים עם פתיחתו ב-1784, אך כאשר לדו הגיש הצעה לתכנון התיאטרון החדש במרסיי, היא לא התקבלה.
ביוגרפיה > חומת הפרם ז'נרל

לדו כיהן כאדריכל הראשי של הפרם ז'נרל. כששר האוצר שארל אלכסנדר דה קאלון והכימאי אנטואן לבואזיה הגו את רעיון החומה סביב פריז שתמנע הברחות והתחמקות מתשלום מכס, הוטל על לדו לתכנן את השערים. הוא שאף להעניק להם אופי של חגיגיות והדר תוך מימוש רעיונותיו על ההקשרים ההכרחיים בין צורה לתפקוד.
הצורות היו ארכיטיפיות: רוטונדה; קובייה עם פריסטיל; צורת מקדש יווני, וכו'. בדרך כלל הציב לדו עמודים מהסדר הדורי. לעיתים שילב לדו מספר הבלטות וגימורים מחוספסים בסגנון "כפרי". במקרים מסוימים, הכניסה הייתה דרך שני מבנים זהים. באחרים הוא היה מורכב מבניין יחיד. רובם נהרסו במאה התשע-עשרה על רקע המהפכה הצרפתית, ומעטים מאוד נותרו כיום. מתוכם, אלה של לה וילט ופלאס דנפרט-רושרו הם היחידים שלא נעשו בהם שינויים.
בנייה נועזת זו נתקלה בביקורת פוליטית, כמו גם בביקורת אסתטית על האדריכל, שהואשם על ידי פרשנים בנטילת חירויות מוגזמות בשימוש בקנונים העתיקים. הסופר הצרפתי באוכמון כינה אותם "אנדרטה לשיעבוד ועריצות", לואי-סבסטיאן מרסייה קרא להם "מעוזות מיסוי שעברו מטמורפוזה לארמונות עמודים", וקרא, "אה! מסייה לדו, אתה ארכיטקט נורא!". לדו שוחרר מתפקידיו הרשמיים בפרם ז'נרל ב-1787, וז'אק נקר, שירש את קאלון, התנער מהמפעל כולו.
ביוגרפיה > המהפכה הצרפתית

עוד לפני המהפכה התכנון שלו לבתי המשפט של אקס-אן-פרובנס הושעה, ולדו הואשם בסיבוך של האוצר בהוצאות לא שקולות. כשפרצה המהפכה, קהל הלקוחות העשיר שלו היגר או נספה תחת הגיליוטינה וקצב הבניה של הפרויקטים שלו הואט. במאי 1791 בוטל המכס (ה- octroi), והביתנים שבנה לדו, ואשר אוכלסו רק ביוני 1790, הפכו לחסרי תועלת ולאחד מסמלי הדיכוי. לדו, שצבר הון נאה, נעצר והושלך לכלא לה פורס. נטען כי התערבותו של הצייר ז'אק-לואי דוד סייעה לו להימלט מהגיליוטינה.
בסופו של דבר שוחרר, אך הפסיק לבנות ופנה לפרסם את יצירותיו. מאז 1773 החל לחרוט את הקונסטרוקציות והעיצובים שלו. בשל ההתפתחות התמידית של סגנונו, הוא לא הפסיק לרטש את רישומיו, והחרטים נאלצו כל הזמן לחדש את הלוחות שלהם.
במהלך מאסרו, לדו התחיל לכתוב טקסט שילווה את התחריטים. רק הכרך הראשון הופיע במהלך חייו, בשנת 1804, תחת הכותרת L'Architecture considérée sous le rapport de l'art, des mœurs et de la législation (אדריכלות נחשבת ביחס לאמנות מוסר וחקיקה). ספרו זה מציג את תיאטרון בזאנסון, מפעלי המלח של ארק-א-סנאן והעיירה שאו.
לדו מת בפריז ב-1806.
ביוגרפיה > אוטופיזם

בתקופת התעסקותו במפעל המלח המלכותי, לדו גיבש את העקרונות האורבניים שלו והגישה של ארכיטקטורה שנועדה לשפר את החברה ושל עיר אידיאלית טעונה בסמלים ומשמעויות. יחד עם אטיין-לואי בול והתכנון שלו לסנוטאף של אייזק נויטון, הוא נחשב למבשר לאוטופיים שיבואו בעקבותיו.
בול ולדו השפיעו רבות על אדריכלי התחייה היוונית שלאחר מכן, ובמיוחד בנג'מין הנרי לאטרוב, אשר הובילו את הסגנון בארצות הברית לאדריכלות ציבורית מתוך כוונה שרוח הדמוקרטיה האתונאית העתיקה תהדהד בבניינים המשרתים את הדמוקרטיה החדשה של ארצות הברית של אמריקה.
לקריאה נוספת

אנתוני וידלר, קלוד ניקולא לדו - אדריכלות ואוטופיה בעידן המהפכה הצרפתית, מהדורה מורחבת 2021
הערות שוליים

↑  Claude-Nicolas (1736-1806) Auteur du texte Ledoux, L'architecture considérée sous le rapport de l'art, des moeurs et de la législation. Tome 1 / ; par C.-N. Ledoux. Tome premier, 1804. (בצרפתית)
↑  Palmer 2011, p. 138.
↑  Camp, Pannill (4 בדצמבר 2014). The First Frame (באנגלית). Cambridge University Press. p. 26. ISBN 978-1-107-07916-8. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Louis-Sébastien Mercier (1783). Tableau de Paris, nouvelle édition, vol. 9, p. 361.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007447966505171  PLWABN: 9810631625305606  BIBSYS: 90051011  BNE: XX4578920  BnF: cb11988403k (data)  CANTIC: a1082540x  CiNii: DA00889893  GND: 118570781  ICCU: VEAV027316  ISNI: 0000 0001 1765 3516  KulturNav: b92a0cf4-e74a-4d6a-a9c1-026e6f2b4e0e  LCCN: n81033737  LNB: 000182225  NDL: 00620987  NKC: xx0164730  NLG: 87650  NSK: 000387579  NTA: 068685300  RKD: 101471  SNAC: w6ht4bvm  SUDOC: 027319407  Trove: 1279035  ULAN: 500006461  VIAF: 59091718   WorldCat (עם VIAF): 59091718 
שאטו דה מאופרטהאוס, 1763 (נהרס)
הביתן של מאדאם דו בארי בלובסיין
מאדאם דו בארי
תוכנית של המפעל
מפעל המלח המלכותי בארק-א-סנאן: בית המנהל
תיאטרון בזאנסון, 1784
Rotonde de la Villette בפלאס דה סטלינגרד, התחנה הישנה של חומת הפרם ז'נרל
רוטנדה דה שרטר (היום: כניסה לפארק מונסו)
Hôtel de Mlle Guimard - חזית
מלון דה תלוסון, 1778
איור של מבנה ההנצחה לניוטון
פרנץ' טוסט

| --- | --- |
פרנץ' טוסט
פרנץ' טוסט
 
 מאכלים
 מטבח:  המטבח האיטלקי
 מוצא:  צרפת 
 מרכיבים עיקריים:  לחם, חלב וביצה
 
פרנץ' טוסט עם סירופ מייפל, חמאה, קצפת ופירות יער
פרנץ' טוסט (מאנגלית, מילולית: קלי צרפתי) או לחם מטוגן או לחם אבוד (בצרפתית: Pain perdu) הוא מאכל ארוחת בוקר אהוב בצפון אמריקה, באירופה ובהונג קונג. את הפרנץ' טוסט מכינים מלחם פרוס שמטוגן בבלילת ביצים. תוספות שכיחות לבלילת הביצים הן מים, חלב או מיץ תפוזים ותבלינים כגון סוכר, אגוז מוסקט, קינמון או וניל.
מקורו של המאכל אינו ידוע, אם כי היה קיים בגרסאות שונות ובשמות שונים באירופה עוד מימי הביניים.
אף על פי שנחשב מאכל מתוק, יש המעדיפים גרסה מלוחה, עם מלח ופלפל שחור.
במסעדות בארצות הברית ובקנדה משתמשים לרוב בלחם לבן שנאפה במיוחד למטרה זו. בהכנה ביתית משתמשים בלחם לבן רגיל. בישראל משתמשים לעיתים בחלה, בין השאר כדרך לנצל את שאריותיה לאחר השבת.
שם המאכל

ישנה טענה כי בארצות הברית לפני מלחמת העולם הראשונה כונה "טוסט גרמני" ושמו שונה ל"פרנץ' טוסט" ("טוסט צרפתי") עקב רגשות אנטי-גרמניים. בספר בישול משנת 1918 אכן כונה "טוסט גרמני". מאידך, השם "פרנץ' טוסט" מתועד בדפוס בארצות הברית כבר משנת 1871. על פי מילון אוקספורד כבר בשנת 1660 השתמשו במושג "פרנץ' טוסט" עבור מאכל של לחם קלוי עם יין, מיץ תפוזים וסוכר, ובשנת 1882 השתמשו במושג זה למתכון מבוסס ביצים. המאכל כונה גם "טוסט אמריקני" בארצות הברית, בעקבות סיפור שהומצא בשנת 1724 על ידי אדם בשם ג'וזף פרנץ', בפונדק דרכים ליד אולבני במדינת ניו יורק.
"ארמריטר" (Arme Ritter - אבירים עניים בגרמנית) - שם המאכל בגרמניה, מכיוון שהיה זול ואכלו אותו חיילים עניים. את השם "ארמריטר" הביאו החלוצים הגרמנים שעלו לארץ לקיבוץ להבות הבשן.
"אבירים" - מקור השם הוא ככל הנראה מתרגום חלקי של שם המאכל בגרמניה. שם זה נפוץ בקרב קיבוצים בגליל העליון לרבות נאות מרדכי.
בתחילת מלחמת עיראק, כעסם של האמריקאים על התנגדות צרפת לפעולותיהם התבטא בין השאר בהחלפת שמות מאכלים שהמילה צרפת נכללת בהם בתפריטי מסעדות. כך "פרנץ' טוסט" הפך ל"טוסט חירות" וטוגנים (המכונים בארצות הברית "טוגנים צרפתיים") הפכו ל"טוגני חירות".
הכנה

טורפים את הביצים עם הנוזלים המתוארים לעיל, ושופכים את הבלילה לקערה רחבה ונמוכה. מטבילים בבלילה פרוסת לחם משני צידיה. מרימים את הפרוסה כדי להניח לשאריות הנוזל לטפטף, כדי שהלחם לא יהיה ספוג מדי ויתפורר. כדי להקטין את הסיכון להתפרקות הפרוסה הלחה כדאי להשתמש בלחם לקראת סוף חיי המדף שלו. את הלחם הספוג בבלילה מטגנים במחבת חמה ששומנה בחמאה עד ששני הצדדים מזהיבים והביצה הספוגה נקרשת. במקום ביצים שלמות ניתן להשתמש בתחליף תעשייתי העשוי מחלבוני ביצה בלבד, כך שיש בו פחות קלוריות ושומן. לפני הטיגון ניתן לזרות על הפרוסות תערובת סוכר וקינמון.
הפרוסות המוכנות מוגשות חמות, עם אבקת סוכר או סוכר, או ממרחים כגון ריבה, חמאה, חמאת בוטנים, סירופ מייפל, סירופ פירות, וכן בתוספת רסק תפוחים, קצפת, שוקולד או אגוזים כגון פקאנים.
גרסאות

פרנץ' טוסט ממולא הוא שתי פרוסות של פרנץ' טוסט שביניהן בננות, תותים או פירות אחרים. לרוב מצופה בחמאה, סירופ מייפל ואבקת סוכר.
באיטליה מוגשת גרסה המכונה "מוצרלה בכרכרה" - כריך של שתי פרוסות לחם שביניהן פרוסת מוצרלה, נטבל בשלמותו בבלילת הביצים ומטוגן.
בספרד המאכל נקרא "טוסטדס" ומכינים אותו לחג הפסחא מפרוסות לחם דקות ספוגות חלב או יין, טבולות בביצה ומטוגנות. מוגשות בציפוי דבש.
במסעדות דיינר בניו יורק, כמו בישראל, משתמשים בחלה להכנת המאכל.
במערב ודרום מערב ארצות הברית משתמשים לעיתים בלחם מחמצת.
בהונג קונג המאכל מוגש עם דבש או סירופ. לעיתים מגישים אותו עם חמאה וללא כל ממתיק ולעיתים מכינים אותו מכריך ריבה או חמאת בוטנים. ישנה גם גרסה בה הוא מוכן בטיגון עמוק.
בממלכה המאוחדת הוא לרוב מלוח ומכונה "לחם ביצים". ישנה גרסה בה מורחים מרמייט על הלחם לפני טבילתו בבלילה.
בברזיל הוא מאכל מסורתי בחגיגות לידה וכן בחג המולד ובחגיגות הסילבסטר.
בפינלנד נאכל לעיתים ללא תוספות או רק עם חמאה. ישנה גרסה לבנה - בה הוא מכוסה לחלוטין באבקת סוכר או בקצפת ומעליה נקודת "עין" של ריבה אדומה.
בהונגריה מאכל זה מכונה " בונדאש ", שם הוא מוכר יותר בגרסתו המלוחה, והתוספות הנפוצות הן בצל, שום או בייקון, ומגישים אותו כארוחת בוקר, צהריים או ערב.
בנוסף, במקרים מסוימים בוחרים הסועדים לאכול אותו לא כמאכל מתוק, אלא עם שמנת או גבינה בתוספת של סלט, כארוחה בפני עצמה.
ראו גם

פנצנלה
פטוש
רוטב לחם
הערות שוליים

↑  על הלחם ומלבדו מאת עליזה לבני, ויויאנה פל, עמ' 50
המצור על ירושלים (636–637)

המצור על ירושלים (636–637) היה חלק מהכיבוש הערבי של ארץ ישראל ותוצאה של המאמצים הצבאיים של ח'ליפות ראשידון נגד האימפריה הביזנטית בשנים 636–638. המצור התחיל כשצבא ראשידון, בפיקודו של אבו עוביידה, הטיל מצור על ירושלים בנובמבר 636. לאחר שישה חודשים הסכים הפטריארך סופרוניוס להיכנע, בתנאי שיכנע רק לח'ליף. על פי המסורת, בשנת 637 או 638 נסע הח'ליף עומר לירושלים באופן אישי כדי לקבל את כניעת העיר. כך נכנע לו הפטריארך.
הכיבוש המוסלמי בעיר חיזק את השליטה הערבית על ארץ ישראל, אשר לא הייתה מאוימת שוב עד המצור על ירושלים בשנת 1099 במהלך מסע הצלב הראשון.
רקע

ירושלים הייתה עיר חשובה במחוז הביזנטי פלשתינה פרימה. רק 23 שנים לפני הכיבוש המוסלמי, בשנת 614, היא נפלה בידי צבא סאסני פולש תחת שהרברז במהלך האחרונה במלחמות הביזנטיות-סאסניות. הפרסים בזזו את העיר, ואומרים שהם טבחו ב-90,000 תושביה הנוצרים. כחלק מהביזה נהרסה כנסיית הקבר והצלב האמיתי נלכד ונלקח לצטיפון כשריד קדוש שנלכד בקרב. הצלב הוחזר מאוחר יותר לירושלים על ידי הקיסר הרקליוס לאחר ניצחונו האחרון נגד הפרסים בשנת 628. היהודים, שנרדפו במולדתם שבשליטת הנוצרים, סייעו בתחילה לכובשים הפרסים.
לאחר מותו של הנביא מוחמד בשנת 632, עברה ההנהגה המוסלמית לח'ליף אבו בכר בעקבות שורה של מערכות המכונות מלחמות הרדה. לאחר שהובטחה ריבונותו של אבו בכר על ערב, הוא יזם מלחמת כיבוש במזרח על ידי פלישה לעיראק, אז מחוז של האימפריה הפרסית הסאסאנית; בעוד שבחזית המערבית פלשו צבאותיו לאימפריה הביזנטית.
בשנת 634 מת אבו בכר וירש אותו עומר בן אל-ח'טאב, שהמשיך במלחמת הכיבוש שלו. במאי 636 פתח הקיסר הרקליוס במערכה גדולה להחזרת השטח האבוד, אך צבאו הובס בקרב הירמוך באוגוסט 636. לאחר מכן, אבו עוביידה בן אל-ג'ראח, המפקד המוסלמי של צבא ראשידון בסוריה, ערך מועצת מלחמה בתחילת אוקטובר 636 כדי לדון בתוכניות עתידיות. הדעות נחלקו בין עיר החוף קיסריה וירושלים. אבו עוביידה יכול היה לראות את חשיבותן של שתי הערים הללו, שהתנגדו לכל ניסיונות הכיבוש המוסלמים. הוא לא הצליח להכריע בעניין, והוא כתב לח'ליף עומר להנחיות. בתשובתו הורה להם הח'ליף ללכוד את ירושלים. בהתאם לכך, אבו עוביידה צעד לכיוון ירושלים מג'בייה, כאשר ח'אלד בן אל-וליד והמשמר הנייד שלו הובילו את ההתקדמות. המוסלמים הגיעו לירושלים בסביבות תחילת נובמבר, וחיל המצב הביזנטי נסוג לעיר המבוצרת.