stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מישל פרודום
קריירת אימון

בינואר 2001, כשנה וחצי לאחר פרישתו, מונה פרודום למאמנה של קבוצת נעוריו, סטנדרד לייז', כשהחליף על הקווים את המאמן הוותיק טומיסלב איביץ'. באותה עונה הצעיד את ליאז' למקום השלישי ולהשתתפות בגביע אופ"א. בעונה שאחריה הוביל את ליאז' למקום החמישי בטבלה, ובסיום העונה סיים את תפקידו.
פרודום לא חזר לאמן עד לעונת 2006/2007. בספטמבר 2006 חזר פרודום לאמן את סטנדרד לייז', חודשים ספורים מפתיחת העונה. שוב, כמאמן מחליף, הוביל פרודום את הקבוצה למקום השלישי. עונה לאחר מכן, פרודום הוביל את ליאז' לאליפות היסטורית, 25 שנים לאחר הזכייה האחרונה, לה היה שותף כשוער הקבוצה. סטנדרד ספגה בעונה זו רק 19 שערים ב-34 משחקים, כשהיא מפסידה משחק אחד בלבד במשך כל העונה. פרודום היה לראשון בהיסטוריה שזוכה באליפות עם סטנדרד לייז' גם כשחקן וגם כמאמן. עם סיום העונה החליט פרודום להתפטר מתפקידו בקבוצה.
מיד לאחר התפטרותו התמנה פרודום לתפקיד המאמן בקבוצת גנט, שסיימה שישית בליגה באותה עונה. בעונתו הראשונה בקבוצה סיימה גנט במקום הרביעי המוביל לגביע אופ"א, ובעונתו השנייה זכה בגביע השלישי בתולדות המועדון, ובמקום השני בליגה הבלגית. לגנט, שמעולם לא זכתה באליפות, הייתה זו סגנות שנייה בהיסטוריה, והראשונה מזה 55 שנים.
עם סיום העונה בבלגיה, הודיע פרודום כי על אף ההצעה מגנט לחוזה חדש, הוא מעדיף לפתח קריירה בינלאומית, וחתם על חוזה בקבוצת טוונטה. פרודום החליף בתפקיד את סטיב מקלארן, שהוביל את טוונטה לזכייה באליפות הולנד לראשונה בתולדותיה, ועזב לטובת וולפסבורג מהבונדסליגה. כבר בפתיחת הקדנציה הוביל את הקבוצה לזכייה ראשונה בתולדותיה במגן יוהאן קרויף, הסופר קאפ ההולנדי, עם ניצחון 0–1 על אייאקס אמסטרדם. לקראת סיום העונה, שוב ניצחה טוונטה את אייאקס, הפעם בגמר הגביע ההולנדי, וזכתה בתואר בפעם השלישית בתולדותיה.
לאחר עונה אחת בטוונטה, ב-13 ביוני 2011, עבר פרודום לאמן את א-שבאב מליגת העל הסעודית. כבר בעונת הבכורה שלו בקבוצה הוביל פרודום את הקבוצה לזכייה באליפות הראשונה שלה מזה שש שנים, כשהיא נותרת בלתי מנוצחת במסגרת הליגה.
ב-18 בספטמבר 2013 הסכימו פרודום וראשי הקבוצה על עזיבתו של המאמן, ויום אחר כך פרודום חזר לליגה הבלגית ומונה למאמנה של קלאב ברוז', כמחליפו של חואן קרלוס גארידו שפוטר יום קודם לכן. בעונת 2014/2015 הוביל פרודום את ברוז' לזכייה בהגביע הבלגי, ועונה לאחר מכן לזכייה באליפות הליגה הבלגית. בשנתיים אלה זכה בתואר מאמן השנה בבלגיה. בשנת 2016 הוביל את הקבוצה לזכייה בסופרקאפ הבלגי.
ב-23 במאי 2018 מונה, בפעם השלישית, למאמנה של קבוצת נעוריו, סטנדרד לייז'
תארים

סטנדרד לייז'
אליפות בלגיה (2): 1981/1982, 1982/1983
הגביע הבלגי: 1980/1981
הסופר קאפ הבלגי (2): 1981, 1983
מכלן
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1987/1988
הסופר קאפ האירופי: 1988
אליפות בלגיה: 1986/1987
הגביע הבלגי: 1980/1981
בנפיקה ליסבון
הגביע הפורטוגזי: 1995/1996
תארים אישיים
כפפת הזהב: מונדיאל 1994
סטנדרד לייז'
אליפות בלגיה: 2007/2008
גנט
הגביע הבלגי: 2009/2010
טוונטה
הגביע ההולנדי: 2010/2011
מגן יוהאן קרויף: 2010
אל-שבאב
אליפות סעודיה: 2011/2012
קלאב ברוז'
הגביע הבלגי: 2014/2015
ליגת העל הבלגית: 2015/2016
הסופרקאפ הבלגי: 2016
הערות שוליים

↑  ynet ספורט, מישל פרודום עוזב את סטנדארד ליאז', באתר ynet, 26 במאי 2008
↑  מערכת וואלה! ספורט‏, קלאב ברוז' פיטרה את חואן קרלוס גארידו, באתר וואלה, 19 בספטמבר 2013
| נבחרת בלגיה – יורו 1980 (מקום שני) |
| --- | --- | --- |
|  1 קאסטרס •  2 גרטס •  3 ל. מילקאמפס •  4 מיוס •  5 רנקן •  6 קולס •  7 ונדרייקן •  8 ואן מור •  9 ואן דר אלסט •  10 ונדנברג •   11 קולמנס •  12 פפאף • 13 מ. מרטנס •  14 פלסרס • 15 ורהיין • 16 מ.מילקאמפס • 17 מומנס • 18 דארדן • 19 ולנס • 20 פרודום • 21 הייליגן • 22  ר. מרטנס • מאמן: תיס |  1 קאסטרס •  2 גרטס •  3 ל. מילקאמפס •  4 מיוס •  5 רנקן •  6 קולס •  7 ונדרייקן •  8 ואן מור •  9 ואן דר אלסט •  10 ונדנברג •   11 קולמנס •  12 פפאף • 13 מ. מרטנס •  14 פלסרס • 15 ורהיין • 16 מ.מילקאמפס • 17 מומנס • 18 דארדן • 19 ולנס • 20 פרודום • 21 הייליגן • 22  ר. מרטנס • מאמן: תיס | בלגיה |
| נבחרת בלגיה – מונדיאל 1990 |
| --- | --- | --- |
|  1 פרודום •  2 גרטס •  3 אלברט •  4 קלייסטרס •  5 ורסבל •  6 אמרס •  7 דמול •  8 ואן דר אלסט •  9 דחרייזה •  10 שיפו •   11 קולמנס •  12 בודר • 13 גרון •  14 קלאיסן • 15 דה סאר • 16 דה וולף • 17 פלובי • 18 סטאלנס • 19 ואן דר לינדן • 20 דה וילדה • 21 וילמוטס • 22 ורוורט • מאמן: טיס |  1 פרודום •  2 גרטס •  3 אלברט •  4 קלייסטרס •  5 ורסבל •  6 אמרס •  7 דמול •  8 ואן דר אלסט •  9 דחרייזה •  10 שיפו •   11 קולמנס •  12 בודר • 13 גרון •  14 קלאיסן • 15 דה סאר • 16 דה וולף • 17 פלובי • 18 סטאלנס • 19 ואן דר לינדן • 20 דה וילדה • 21 וילמוטס • 22 ורוורט • מאמן: טיס | בלגיה |
| נבחרת בלגיה – מונדיאל 1994 |
| --- | --- | --- |
|  1 פרודום •  2 מדבד •  3 בורקלמנס •  4 אלברט •  5 סמידטס •  6 סטאלנס •  7 ואן דר אלסט •  8 ניליס •  9 דחרייזה •  10 שיפו •   11 צ'רניאטינסקי •  12 דה וילדה • 13 גרון •  14 דה וולף • 15 אמרס • 16 בופין • 17 ובר • 18 וילמוטס • 19 ואן מאייר • 20 ורלינדן • 21 ואן דר היידן • 22 רנייר • מאמן: ון הימסט |  1 פרודום •  2 מדבד •  3 בורקלמנס •  4 אלברט •  5 סמידטס •  6 סטאלנס •  7 ואן דר אלסט •  8 ניליס •  9 דחרייזה •  10 שיפו •   11 צ'רניאטינסקי •  12 דה וילדה • 13 גרון •  14 דה וולף • 15 אמרס • 16 בופין • 17 ובר • 18 וילמוטס • 19 ואן מאייר • 20 ורלינדן • 21 ואן דר היידן • 22 רנייר • מאמן: ון הימסט | בלגיה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 5773 8375  SUDOC: 122598520  VIAF: 198016850   WorldCat (עם VIAF): 198016850
מנואל אמורוס

מנואל אמורוס (בצרפתית: Manuel Amoros; נולד ב-1 בפברואר 1962 בנים) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת המגן הימני, וכיום מאמן כדורגל.
ככדורגלן שיחק אמורוס בחלק מהקבוצות הבכירות ביותר בצרפת, וזכה עימן במספר תארים, החשוב בהם היה ליגת האלופות עם אולימפיק מרסיי בעונת 1992/1993. כמו כן, רשם אמורוס 82 הופעות בינלאומיות, זכה עם נבחרת צרפת ביורו 1984, ובין היתר היה לשחקן הצעיר המצטיין במונדיאל 1982, ולחלק מנבחרת הטורניר של מונדיאל 1986.
כמאמן, הוביל אמורוס בין היתר את נבחרות קומורו ובנין האפריקאיות.
קריירת משחק

אמורוס, צרפתי ממוצא ספרדי, החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של מונקו. לאחר ששיחק עונה אחת בקבוצת המילואים של המועדון בליגה השלישית, עלה אמורוס בן ה-18 לקבוצה הבכירה של המועדון בעונת 1980/1981. הוא רשם כבר בעונת הבכורה שלו 18 הופעות ליגה במדי מונקו, וסייע לה לסיים את העונה במקום הרביעי בליגה הבכירה. עונה אחר כך כבר היה אמורוס לשחקן מפתח בהגנת מונקו, שספגה 29 שערים בלבד, הכמות המעטה בליגה, וזכתה בתואר האליפות בהפרש נקודה מסגניתה, סנט אטיין.
במקביל ליכולותיו ההגנתיות, הפגין אמורוס גם יכולת התקפית משכנעת שהתאפיינה בהגבהות מדויקות, וכן בכיבוש שערים, תכונות שמאפיינות יותר שחקני הגנה מודרניים. בשתי העונות הבאות במדי מונקו, כבש אמורוס 14 שערי ליגה ב-70 הופעות. בעונת 1983/1984 בה כבש שמונה שערי ליגה - שיא קריירה עבורו, החמיץ אמורוס עם קבוצתו את תואר האליפות לבורדו בפער שערים שערים בלבד, על אף שמונקו ספגה שוב 29 שערים בלבד, והייתה להגנה הטובה בליגה. עונה אחר כך, זכה אמורוס לראשונה בקריירה בגביע הצרפתי, כשפתח בהרכב קבוצתו בניצחון 1-0 בגמר המפעל על פריז סן-ז'רמן.
אמורוס הוסיף להיות שחקן מפתח בהגנה, ופתח במרבית משחקיה של קבוצתו גם במהלך העונות הבאות, ואף זכה בתואר שחקן השנה בצרפת ב-1986, גם בזכות הופעותיו המוצלחות במונקו וגם בזכות הצטיינותו במונדיאל 1986. בעונת 1987/1988 זכה עם מונקו בפעם השנייה באליפות צרפת, כשתרם שישה שערי ליגה במהלך העונה. אמורוס סיים את דרכו בקבוצה עם סיום עונת 1988/1989, לאחר תשע עונות במדי הקבוצה, בהן רשם 349 הופעות בכל המסגרות וזכה בשתי אליפויות וגביע. הוא ממוקם במקום הרביעי בכל הזמנים בטבלת ההופעות של המועדון.
לקראת עונת 1989/1990, עבר אמורוס לאולימפיק מרסיי. כבר בעונה הראשונה שלו בקבוצה זכה עימה אמורוס באליפות צרפת. בעקבות הזכייה באליפות, השתתפה הקבוצה עונה אחר כך בטורניר גביע אירופה לאלופות. מרסיי רשמה קמפיין מוצלח, בו הדיחה בין היתר את האלופה המכהנת מילאן, והעפילה לראשונה בתולדותיה לגמר הטורניר, שם פגשה בקבוצת הכוכב האדום בלגרד. אמורוס פתח בהרכב קבוצתו בגמר, וסייע לה לשמור על רשת נקייה במשך 120 דקות, שהסתיימו בשוויון 0-0. בדו-קרב הפנדלים היה אמורוס לבועט הראשון של קבוצתו, אך הבעיטה שלו נהדפה על ידי שוער הכוכב האדום. לאחר שלא נרשמו יותר החטאות בדו-קרב הפנדלים, הפסידה קבוצתו את התואר.
אמורוס היה שחקן מפתח בהגנת הקבוצה גם בשתי העונות הבאות, שהסתיימו שתיהן בזכייה באליפות. בשתיהן סיימה קבוצת האם של אמורוס, מונקו, במקום השני. בעונת 1992/1993 הייתה מרסיי לקבוצה הצרפתית הראשונה בהיסטוריה שזוכה באליפות אירופה. אמורוס נטל חלק פעיל בכל שלבי העונה האירופית של קבוצתו, אך לא שותף במשחק הגמר בו ניצחה מרסיי 1-0 את מילאן. עונה אחר כך אמורוס כבר היה לשחקן מחליף ורשם 12 הופעות ליגה בלבד. מרסיי אמנם סיימה את העונה במקום הראשון, אך האליפות נשללה ממנה בעקבות חשיפת פרשת שחיתות ושוחד בה הייתה מעורבת.
לקראת עונת 1993/1994 עבר אמורוס לאולימפיק ליון. הוא שיחק במדיה במשך שתי עונות, בהן היה שחקן קבוע בהגנת הקבוצה. בעונת 1995/1996 חזר למרסיי, ששיחקה אז בליגת המשנה בעקבות אותה פרשת שחיתות, לעונה שבסיומה פרש ממשחק פעיל בגיל 34.
קריירת משחק > נבחרת צרפת

אמורוס זומן לראשונה לסגל נבחרת צרפת על ידי המאמן מישל הידלגו בגיל צעיר יחסית. הוא רשם את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת ב-23 בפברואר 1982, 21 ימים בלבד לאחר יום הולדתו ה-20, כשפתח בהרכב צרפת בניצחון 2-0 על איטליה במשחק ידידות בפארק דה פראנס.
אמורוס שמר על מקומו בסגל וזומן על ידי הידלגו לטורניר מונדיאל 1982 בספרד. הוא לא שותף בהפסד של צרפת 3-1 לאנגליה בפתיחת שלב הבתים, אך שיחק לאורך כל שני המשחקים הנותרים בשלב זה, בהם ניצחה צרפת 4-1 את כווית וסיימה בשוויון 1-1 עם צ'כוסלובקיה. אמנם, בשני משחקים אלו ספג אמורוס כרטיס צהוב, ולכן החמיץ את הניצחון 1-0 על אוסטריה בפתיחת שלב הבתים השני. הוא חזר להרכב בניצחונה של צרפת 4-1 על צפון אירלנד, שהעלה אותה לשלב חצי הגמר, שם פגשה את גרמניה המערבית. אמורוס פתח בהרכב, וחצי דקה לסיום תוספת הזמן, במצב של 1-1, כמעט והעלה את קבוצתו לגמר, אך כדור שלו פגע בקורת השער והמשחק עבר להארכה. גם ההארכה הסתיימה בשוויון, 3-3, והמשחק עבר להכרעה בדו-קרב פנדלים. אמורוס, הבועט השני של צרפת בדו-קרב, אמנם כבש, אך נבחרתו הפסידה בדו-קרב ולא הצליחה להעפיל לגמר. אמורוס פתח פעם נוספת בהרכב כשנבחרתו הפסידה 3-2 לפולין במשחק על המקום השלישי, וסיים עם נבחרתו במקום הרביעי. הוא שיחק חמישה משחקים מלאים מתוך השבעה של צרפת בטורניר, ונבחר לשחקן הצעיר המצטיין של הטורניר.
אמורוס זומן על ידי הידלגו לסגל צרפת גם לטורניר יורו 1984 הביתי. אמורוס עלה בהרכב במשחק הפתיחה של צרפת בטורניר, מול דנמרק. בדקה ה-87 הוא תוקל בעוצמה מאחור על ידי ייספר אולסן. בתגובה, נגח אמורוס בפניו של אולסן והורחק בכרטיס אדום ישיר. הוא הורחק בעקבות האירוע לשלושה משחקים, ולכן החמיץ את שני משחקיה הנותרים של צרפת בשלב הבתים, וכן את שלב החצי הגמר. הוא עלה כמחליף בדקה ה-73 של משחק הגמר מול ספרד, שהסתיים בניצחונה של צרפת 2-0 ובזכייה בתואר אלופת אירופה.
אמורוס היה הבחירה הראשונה של המאמן החדש, הנרי מישל, בעמדת המגן הימני במונדיאל 1986 במקסיקו. צרפת כולה, ואמורוס בפרט, רשמו טורניר מוצלח. אמורוס פתח בכל משחקיה של צרפת בטורניר ולא הוחלף כלל במהלכו. הוא סייע לקבוצתו להעפיל משלב הבתים לאחר ניצחונות על קנדה (1-0) ועל הונגריה (3-0), ותוצאת שוויון אחת מול ברית המועצות (1-1). צרפת הוסיפה להתקדם עם ניצחון בשמינית הגמר 2-0 על איטליה, וברבע הגמר משחקה מול ברזיל הסתיים בשוויון 1-1 בתום הארכה. בדו-קרב הפנדלים, כבש אמורוס את הבעיטה השנייה של צרפת בדרך לניצחון. כמו במונדיאל הקודם, גם הפעם מסעה של צרפת נעצר עם הפסד לגרמניה המערבית בחצי הגמר, הפעם בתוצאה 2-0. בניגוד למונדיאל הקודם, הפעם צרפת הצליחה לנצח במשחק על המקום השלישי. היא גברה על בלגיה 4-2 בהארכה, במשחק בו כבש אמורוס את שערו היחיד בקריירה הבינלאומית, בפנדל בדקה ה-111, שקבע את תוצאת המשחק. בסך הכל שיחק אמורוס שבעה משחקים מלאים בטורניר, ונכלל בסיומו בנבחרת הטורניר בזכות הופעותיו.
בעקבות כישלונה של צרפת להעפיל ליורו 1988, התמנה מישל פלאטיני לתפקיד מאמן הנבחרת ב-1988. עם הגיעו, בחר פלאטיני באמורוס לתפקיד קפטן נבחרת צרפת, במקומו של לואיס פרננדס. הנבחרת כשלה להעפיל למונדיאל 1990, אך הצליחה להעפיל לטורניר יורו 1992, בו הוביל אמורוס את סגל הנבחרת כקפטן. אמורוס פתח ושיחק לכל אורך משחקיה של צרפת בשלב הבתים, אך שתי תוצאות תיקו (1-1 מול שוודיה, 0-0 מול אנגליה) והפסד (2-1 לדנמרק) חרצו את גורלה של צרפת כבר בשלב הבתים.
ההפסד לדנמרק היה משחקו ה-82 והאחרון של אמורוס במדי נבחרת צרפת.
קריירת אימון

אמורוס החל את קריירת האימון בשנת 1998, ואימן במשך מספר שנים בליגות הנמוכות בצרפת ובליגה הבכירה בתוניסיה. בשנת 2010 התמה לתפקיד מאמן נבחרת קומורו, ובין 2012 ל-2013 אימן את בנין.
תארים > תארים קבוצתיים

אליפות צרפת (2): 1981/1982, 1987/1988
הגביע הצרפתי: 1984/1985
גביע האלופות הצרפתי: 1985
אליפות אירופה: 1992/1993
אליפות צרפת (3): 1989/1990, 1990/1991, 1991/1992
אליפות אירופה: 1984
גביע העולם: 1986 (מקום שלישי)
תארים > תארים אישיים

פרס השחקן הצעיר: מונדיאל 1982
נבחרת הטורניר: מונדיאל 1986
שחקן השנה בצרפת: 1986
סטטיסטיקות > מועדונים

| עונה | קבוצה | ליגה | בליגה> הופעות | בליגה> שערים | בגביעים מקומיים> הופעות | בגביעים מקומיים> שערים | במפעלים אירופיים> הופעות | במפעלים אירופיים> שערים | סה"כ> הופעות | סה"כ> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1979/1980 | מונקו (מילואים) | צרפת הליגה הצרפתית השלישית | 17 | 3 | 0 | 0 | 0 | 0 | 17 | 3 |
| 1980/1981 | מונקו | צרפת ליג 1 | 18 | 0 | 4 | 0 | 0 | 0 | 22 | 0 |
| 1981/1982 | מונקו | צרפת ליג 1 | 30 | 2 | 5 | 0 | 2 | 0 | 37 | 2 |
| 1982/1983 | מונקו | צרפת ליג 1 | 35 | 6 | 3 | 0 | 2 | 0 | 40 | 0 |
| 1983/1984 | מונקו | צרפת ליג 1 | 35 | 8 | 10 | 0 | 0 | 0 | 45 | 8 |
| 1984/1985 | מונקו | צרפת ליג 1 | 36 | 2 | 9 | 1 | 2 | 0 | 47 | 3 |
| 1985/1986 | מונקו | צרפת ליג 1 | 28 | 2 | 2 | 1 | 2 | 0 | 32 | 3 |
| 1986/1987 | מונקו | צרפת ליג 1 | 34 | 4 | 4 | 0 | 0 | 0 | 38 | 4 |
| 1987/1988 | מונקו | צרפת ליג 1 | 37 | 6 | 2 | 0 | 0 | 0 | 39 | 6 |
| 1988/1989 | מונקו | צרפת ליג 1 | 34 | 6 | 9 | 4 | 6 | 0 | 49 | 10 |
| 1989/1990 | אולימפיק מרסיי | צרפת ליג 1 | 34 | 1 | 5 | 0 | 8 | 0 | 47 | 1 |
| 1990/1991 | אולימפיק מרסיי | צרפת ליג 1 | 29 | 1 | 6 | 0 | 7 | 0 | 42 | 1 |
| 1991/1992 | אולימפיק מרסיי | צרפת ליג 1 | 33 | 0 | 3 | 0 | 4 | 0 | 40 | 0 |
| 1992/1993 | אולימפיק מרסיי | צרפת ליג 1 | 12 | 0 | 3 | 0 | 3 | 0 | 18 | 0 |
| 1993/1994 | אולימפיק ליון | צרפת ליג 1 | 34 | 1 | 1 | 0 | 0 | 0 | 35 | 1 |
| 1994/1995 | אולימפיק ליון | צרפת ליג 1 | 32 | 2 | 3 | 1 | 0 | 0 | 35 | 3 |
| 1995/1996 | אולימפיק מרסיי | צרפת ליג 2 | 16 | 0 | 8 | 0 | 0 | 0 | 24 | 0 |
| סה"כ בקריירה | סה"כ בקריירה | סה"כ בקריירה | 494 | 44 | 77 | 7 | 36 | 0 | 607 | 51 |
סטטיסטיקות > נבחרת לאומית

| נבחרת צרפת> שנה | נבחרת צרפת> הופעות | נבחרת צרפת> שערים |
| --- | --- | --- |
| 1982 | 11 | 0 |
| 1983 | 6 | 0 |
| 1984 | 9 | 0 |
| 1985 | 4 | 0 |
| 1986 | 13 | 1 |
| 1987 | 6 | 0 |
| 1988 | 9 | 0 |
| 1989 | 6 | 0 |
| 1990 | 6 | 0 |
| 1991 | 6 | 0 |
| 1992 | 6 | 0 |
| סה"כ | 82 | 1 |
לורקה (עיר)

חורבן בכנסייה בלורקה לאחר רעידת האדמה
שרידי הרובע היהודי מימי הביניים שהתגלו בחפירות ארכאולוגיות בשנת 2010
לוֹרקה (ספרדית: Lorca) היא עיר בקהילה האוטונומית של מורסיה שבדרום-מזרח ספרד, כ-70 קילומטר דרומית-מערבית לעיר מורסיה. בשנת 2007 היו בה כ-89,000 תושבים והיא העיר השלישית בגודלה במחוז, לאחר מורסיה וקרטחנה.
היה במקום יישוב איברי, ומאוחר יותר רומאי (Luarca או Eliocroca) ומוסלמי (לוּרקה). אלפונסו, בנו של פרננדו השלישי ("הקדוש"), שמאוחר יותר נקרא אלפונסו העשירי ("החכם"), כבש את העיר בשנת 1243.
בעיר עובר נהר גוודלנטין (Guadalentín).
בעיר יש מספר כנסיות בסגנון הבארוק ומצודה מהתקופה המוסלמית ונערכות בה תהלוכות מפורסמות בזמן השבוע הקדוש (Semana Santa).
ב-11 במאי 2011 הוכתה העיר ברעידת אדמה בעוצמה של 5.2 בסולם ריכטר. 50 אנשים נפצעו, לפחות 10 אנשים נהרגו, ואלפים נותרו ללא קורת גג ברעידה.
הקהילה היהודית

בעיר העתיקה הנמצאת על גבעה גבוהה שצופה על העיר המודרנית התקיימה התיישבות יהודית שהתחילה כ-100 שנה לפני גירוש ספרד. במקום בית כנסת משוחזר אשר נשמר בצורה מרשימה. בית הכנסת מפורסם בכך שהשקיעו בו רבות באהילי זכוכית שהוכנו ביישוב עצמו. בבית הכנסת קיימת בימה באתרה, כיסא של אליהו באתרו, כיור לטהרה, ארון הקודש ועוד. בסמוך נמצא מוזיאון בו ניתן לראות במקום את הממצאים שנמצאו בחפירות. בין הממצאים נמצאו גם שני נרות שהיו כנראה חלק מחנוכיה. החפירות בוצעו לפני כ-15 שנה בעקבות בניית בית מלון על הגבעה, בשל כך בניית המלון התעכבה.
במאה ה-15 היה שיא הפאר של הקהילה היהודית שהתאפיינה במגוון בתים גדולים על גבי שטחים נרחבים: סלון, מטבח, מחסנים ושטחים נוספים עם ספסלים בקירות, כדי חרס, ארונות ועוד. נרות חנוכה והחנוכיות הם דברי הערך המשמעותיים ויוצאי הדופן שנמצאו.
בית הכנסת הוא הבניין הכי מייצג והכי שמור ברובע היהודי של לורקה. במאה ה-15 המרכז התרבותי ברובע היהודי היה מואר במנורות זכוכית תלויות לאורך חדר התפילה.
החלק הפנימי, המקום בו שמו את ספרי התורה (היכל) נשמר אף הוא. ההיכל היה מעוצב מגבס בסגנון גותי ועמודים מיוחדים - שם גם הייתה ה'בימה' שעליה קראו בתורה בשעת תפילה.
שיקום המקום לצד שאר הממצאים הארכאולוגיים שנמצאו בחפירות גורם למבקר בלורקה להרגיש איך חיו היהודים בעיר ואיך עזבו אותה כשנאלצו. הסיבה שהממצאים כל כך מדויקים ושמורים היא שבית הכנסת הזה מעולם לא הומר למקדש נוצרי. למעשה, זהו בית הכנסת היחיד בספרד כולה שנשמר כפי שהוא ולא נעשה בו שימוש לדת אחרת כפי שידוע שנעשה בבתי כנסת אחרים בספרד לאחר גירוש יהודי ספרד מהמדינה.
כלכלה

הכלכלה בלורקה מתבססת על חקלאות וגידול חזירים, וכן על כריית מחצבים, כגון מלח. כמו כן משמשת לורקה כמרכז מסחרי ותעשייתי של הסביבה.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  רגעי האימה בספרד: צפו בבניינים קורסים ברעש - וואלה חדשות, באתר וואלה, 12 במאי 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557565805171  BnF: cb12363228v (data)  GND: 4495859-6  LCCN: n82108092  MusicBrainz: 9371b89a-f376-40b9-9138-d9a5296d73bb  NKC: ge793947  VIAF: 146605064   WorldCat (עם VIAF): 146605064
הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה

פילוח תוצאות הבחירות בדיאגרמת עוגה. מקרא (בסדר כיוון השעון): בגוונים הכחולים - מפלגות הימין, בגוונים האפורים - המפלגות החרדיות, בגוונים הסגולים - מפלגות המרכז, בגוונים האדומים - מפלגות השמאל, ובחום המפלגות הערביות.
הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה התקיימו ב-17 במאי 1999, ב' בסיוון ה'תשנ"ט, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת החמש עשרה ואת זהות ראש הממשלה בממשלת ישראל העשרים ושמונה. הבחירות הוקדמו ממועדן המקורי, שנועד להיות ב-31 באוקטובר 2000, ב' בחשוון, ה'תשס"א.
בחירות אלו היו האישיות ביותר בתולדות מדינת ישראל עד לאותה שעה - על אף שהנושאים הרגילים של מערכות הבחירות כמו ביטחון, כלכלה וחינוך היוו גורם גם במערכת בחירות זו, הרי הנושא המרכזי במערכת הבחירות הזאת היה אמינותו של בנימין נתניהו, ראש הממשלה דאז. בחירות אלו היו הבחירות הראשונות בהן היו יותר משני מועמדים שהכריזו על כוונתם להתמודד בבחירות לראשות הממשלה. במקור הודיעו על התמודדותם: בנימין נתניהו מטעם הליכוד, אהוד ברק מטעם ישראל אחת, איציק מרדכי מטעם מפלגת המרכז, בנימין זאב בגין מטעם האיחוד הלאומי ועזמי בשארה מטעם מפלגת בל"ד. בנוסף התכוון הח"כ לשעבר הרב יוסף בא-גד להתמודד על ראשות הממשלה מטעם מפלגת מורשת אבות אך מכיוון שחלק מהחתימות שגייס נפסלו מחשש לזיוף נמנעה התמודדותו. פחות מ־24 שעות לפני תחילת ההצבעה העיקרית (ולאחר שמקצת המצביעים כבר הצביעו) הסירו רוב המועמדים את מועמדותם, ונותרו שני מועמדים בלבד לתפקיד ראש הממשלה: בנימין נתניהו ואהוד ברק שזכה לבסוף במירב הקולות. גם התחזקותה של ש"ס, ובמיוחד הרשעתו של העומד בראשה, אריה דרעי, בפלילים וכן שליטתה במשרד הפנים, היוו גורם משמעותי במערכת הבחירות.
למרות האירועים הדרמטיים שהתרחשו בתקופה זו ובמיוחד כישלון ועידת קמפ דייוויד ופרוץ האינתיפאדה השנייה, כיהנה הכנסת החמש עשרה כמעט ארבע שנים מלאות (בין 17 במאי 1999 ו-28 בינואר 2003), בהן כיהנו בה שתי ממשלות (בראשות ברק ושרון).
שלא כנהוג בישראל לקיים את הבחירות לכנסת ביום שלישי, בחירות אלו התקיימו ביום שני, עקב סמיכותו של מועד הבחירות לחג השבועות, והשאיפה לסיים את ספירת הקולות לפני החג שחל ביום שישי.
רקע היסטורי > כישלון השיחות על ממשלת אחדות

החל מפברואר 1998 החלו מגעים בין נתניהו לבין אהוד ברק, מנהיג מפלגת העבודה דאז, על הקמת ממשלת אחדות, בתיווכו של יעקב נאמן, שר האוצר דאז. בשיחות הישירות שהחלו במאי סוכמו מרבית הפרטים, ובתחילת אוגוסט נדמה היה כי ממשלת אחדות תקום בקרוב. הדלפה על השיחה שנערכה ב־1 באוגוסט גרמה לכישלון הסבב הראשון של השיחות.
ניסיונות נוספים שנעשו בספטמבר-נובמבר נכשלו אף הם, כאשר ההחלטה הסופית של ברק נגד ההליכה לממשלת אחדות התקבלה בעקבות המתקפה של נתניהו לאחר ועידת ואי.
רקע היסטורי > ועידת ואי

ב־23-15 באוקטובר 1998 התקיימה ועידת ואי פלנטיישן בהשתתפות ישראל, הפלסטינים וארצות הברית (בטקס החתימה נכח גם המלך חוסיין). ועידה זו היוותה את קו פרשת המים מבחינת ממשלת נתניהו: לאחר הסכם חברון בינואר 1997 סירב נתניהו להמשיך בתהליך השלום תוך שהוא מאשים את הפלסטינים בהפרות רבות של הסכמי אוסלו. נתניהו עשה כל מאמץ לדחות את הלחצים של ארצות הברית להמשיך בתהליך, אולם לבסוף נאלץ לנסוע לוועידה בשל לחץ עז של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון אשר היה בשיאה של פרשת מוניקה לווינסקי.
כחלק מההכנות לוועידה מינה נתניהו את אריאל שרון לתפקיד שר החוץ (לאחר שניסיון להחזיר את דוד לוי לממשלה בתפקיד זה כשל) וזאת מתוך מטרה להבטיח את תמיכת האגף הימני בליכוד ובכנסת ("חזית ארץ ישראל"). שרון, עד אז אחד ממתנגדיו החריפים של נתניהו, דרש וקיבל בתמורה להסכמתו הסכם חתום (דבר חסר תקדים) שהבטיח את מעמדו בכל ממשלה של נתניהו.
חתימת הסכם ואי הייתה נקודת השיא האחרונה בתמיכה בממשלת נתניהו, חרף ההתנגדות הקשה מימין. מצבו של נתניהו בסקרים השתפר מאוד ואילו בכנסת הבטיחה מפלגת העבודה רשת ביטחון לממשלה כל עוד ההסכם מקוים.
רקע היסטורי > התפוררות סיעת הליכוד-גשר-צומת

הליכוד רץ בבחירות לכנסת הארבע עשרה ברשימה משותפת עם צומת ועם גשר וקיבל 32 מנדטים. אולם עד מהרה החלו להתגלות קשיים ניכרים בשמירה על אחדותה של הסיעה. ראשון העוזבים היה בנימין זאב בגין שהתפטר מתפקידו כשר המדע בזמן ישיבת הממשלה על הסכם חברון ב־16 בינואר 1997. לקראת הבחירות פרשו יחד מיכאל קליינר ודוד ראם והקימו את סיעת חרות - התנועה הלאומית.
לקראת הבחירות לכנסת ה-15 הלך המצב בליכוד והחמיר: דוד לוי שפרש מהממשלה ב־16 בינואר 1998 החליט לפרוש יחד עם מפלגתו גשר מהסיעה המשותפת. גם רפאל איתן החליט החלטה דומה ופרש עם סיעתו צומת. כמו כן פרשו שניים מהח"כים המרכזיים של הליכוד - רוני מילוא ודן מרידור וכן דוד מגן מהסיעה והקימו את מפלגת המרכז.
איציק מרדכי, שכיהן כשר הביטחון בממשלת נתניהו, פוטר בפברואר 1999, לאחר שיחסיו עם נתניהו הידרדרו לשפל חדש, בעקבות סכסוך על היישום בפועל של הסכם וואי ופרש אף הוא מהליכוד.
בסה"כ פרשו מהסיעה המשותפת 13 ח"כים מתוך 32, קרי למעלה מ־40% מהסיעה, ורובם הגדול האשים את נתניהו, בין אם מבחינה מדינית (כמו חירות וצומת), בין אם בהפרת הבטחות אישיות (כמו גשר) ובין אם מבחינה אישית (כמו מפלגת המרכז). מצב זה גרם לקשיים ניכרים הן מבחינת הקואליציה והן מבחינת ההתמודדות עם התקפות של היריבים הפוליטיים ובמיוחד מפלגת העבודה.
ההחלטה שהתקבלה בנובמבר 1997 להחזיר את הזכות לבחור את מועמדי התנועה לכנסת למרכז המפלגה, לא חלה על מועמדות התנועה לראשות הממשלה. בניגוד למצב הרגיל שבו ראש ממשלה מכהן מאושר ללא התמודדות אמיתית, הרי בבחירות שנערכו ב־25 בינואר 1999 התמודד נתניהו מול משה ארנס שהצליח לזכות ב־20% מקולות המתפקדים, דבר שהדגיש את מעמדו הרעוע של נתניהו בתוך מפלגתו.
במהלך תשדירי התעמולה החמיר המצב במידה ניכרת. חלק מהאישים המרכזיים בתנועת הליכוד הודחו מתפקידם, נתניהו השתלט על השידורים וב־6 במאי אף שלח את כל אנשי מטה הבחירות לבדיקת פוליגרף.
רקע היסטורי > הקמת ישראל אחת

עם בחירתו לראשות מפלגת העבודה נתקל אהוד ברק בקשיים ניכרים עם המערכת המפלגתית. מפלגת העבודה הייתה נתונה בקשיים כספיים חמורים בשל בזבוז כספים, עודף כוח אדם וירידה במספר המנדטים (התשלום של המדינה למפלגה תלוי במספר המנדטים שלה), מצב אשר גרם לשיתוק סניפים ופעילויות. בנוסף לכך נתקל ברק בהתנגדות של אנשי המנגנון ובראשם ניסים זווילי, מזכ"ל המפלגה.
מצב זה, בצירוף נטייה לראות את מפלגת העבודה כמותג מיושן וקשור מדי ל"המערך" השנוא על מצביעי הליכוד, הביא את ברק ליזום הקמת גוש פוליטי חדש שבו יצטרפו למפלגת העבודה מפלגות נוספות.
הפניה הראשונה נעשתה לדוד לוי, ראש מפלגת גשר במרץ 1998, ולמרות משבר בעקבות כישלון ג'קי לוי (בנו של דוד לוי) בבחירות המקומיות בבית שאן, הבשילו לבסוף המגעים לחבירה של גשר לעבודה. בנוסף הצליח ברק לגייס רק את מפלגת מימד הדתית-שמאלית לגוף החדש. ניסיונות לגייס קבוצות גדולות של תומכי ליכוד נכשלו ברובם, אולם המפלגה החדשה הצליחה לגרור אחריה מספר גדול של נהגי מוניות וכן להביא ל"עריקתו" של יוסי פלד שהיה איש ליכוד בעבר.
כחלק ממאמצי ההתרחקות מ"מותג" "העבודה" ביקש ב־25 בספטמבר 1997 אהוד ברק סליחה בשם מפלגת העבודה לדורותיה ובשמו על הפגיעה בעדות המזרח. לעומת זאת, התבטאות של אורי אור ב־29 ביולי 1998 שהתפרשה כהתבטאות נגד עדות המזרח (לטענתו של אור הוא דיבר כנגד העסקנים מביניהם) גרמה לקשיים בתהליך זה.
ב־22 במרץ 1999 נערכה ועידת היסוד של ישראל אחת והאחדות שהופגנה בה סייעה לברק.