stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולדמאר הופן

| --- | --- |

 לידה:  10 בפברואר 1903 פרייבורג, הדוכסות הגדולה של באדן, הקיסרות הגרמנית 
 הוצאה להורג:  2 ביוני 1948 (בגיל 45) כלא לנדסברג, גרמניה המערבית 
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר, גרמניה הנאצית 
 השכלה:  אוניברסיטת פרייבורג  אוניברסיטת מינכן 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 
ולדמאר הופן (10 בפברואר 1903 – 2 ביוני 1948), קצין אס אס והרופא הבכיר במחנה הריכוז בוכנוואלד, שם גם היה אחראי על המתת אסירים באמצעות הזרקת פנול ובנזין. הורשע כפושע מלחמה במשפט הרופאים בגרמניה והוצא להורג.
ביוגרפיה

הופן נולד וגדל בפרייבורג. לאחר סיום לימודיו התיכוניים עבד כפועל חקלאי בדנמרק, שוודיה וארצות הברית. בשנת 1925 שב לפרייבורג ושימש כפקיד בסנטוריום שבבעלות אחיו.
משנת 1930 עבר לפריז ועבד שם עבור ברון. לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 שב לגרמניה, השלים תעודת בגרות והחל בלימודי רפואה באוניברסיטת פרייבורג. הופן הצטרף לשורות האס אס בשנת 1934. הוא סיים את לימודיו ב-1939.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה עבר הכשרת חי"ר ומשנת 1940 שימש כקצין רפואה של הוואפן אס אס במחנה הריכוז בוכנוואלד. מיולי 1942 שימש כראש המחלקה הרפואית במחנה, ומינואר 1943 כסגן מנהל "המכון להגיינה של הוואפן אס אס" (Hygiene-Institut der Waffen-SS).
הופן נעצר בספטמבר 1943 בהוראת שופט האס אס קונראד מורגן במסגרת חקירת שחיתות במחנה סביב קארל קוך. הופן נחשד בהמתת אנשי אס אס שרצו להעיד כנגד קוך. לאחר שישה חודשי חקירה הועמד הופן לדין על ידי האס אס. הוא הורשע בהזרקה קטלנית של אקוניטין לקצין אס אס, אשר היה עד פוטנציאלי בחקירה כנגד אילזה קוך, שאיתה, על-פי עדויות מסוימות, קיים רומן, ונדון למוות. הוא ריצה 18 חודשים במעצר בבוכנוואלד לפני שנחון, מכיוון שלנאצים היה מחסור ברופאים. בתחילת אפריל 1945 שוחרר.
ביוגרפיה > לאחר מלחמת העולם השנייה

עם תום מלחמת העולם השנייה הועמד לדין במסגרת משפט הרופאים בגרמניה.
בשנת 1947 נשלל ממנו תואר הדוקטור לאחר שהתברר שעבודת הדוקטורט אותה הגיש ביולי 1943 נכתבה בידי שני אסירים במחנה.
הוא נמצא אשם בביצוע פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות וחברות בארגון פושע. 
הוא נתלה ב-2 ביוני 1948 בכלא לנדסברג שבבוואריה.
ויליאם יוסטיס

ויליאם יוסטיס (באנגלית: William Eustis;‏ 10 ביוני 1753 – 6 בפברואר 1825) היה רופא, פוליטיקאי ומדינאי אמריקאי ממסצ'וסטס. הוא הוכשר לרפואה ושירת כרופא צבאי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, כשהקרב הבולט מבין הקרבות שהוא השתתף בהם היה קרב גבעת בנקר. לאחר המלחמה הוא המשיך בעיסוקו ברפואה, אך עד מהרה נכנס לפוליטיקה.
לאחר כמה תקופות כהונה כחבר בבית המחוקקים של מדינתו, ניצח יוסטיס בבחירות לקונגרס של ארצות הברית ב-1800, שם נמנה עם המתונים מבין הנציגים חברי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. לאחר שבבחירות של 1804 לא נבחר מחדש הוא שב לזמן קצר לפוליטיקה המדינתית וב-1809 מונה על ידי נשיא ארצות הברית ג'יימס מדיסון למזכיר המלחמה. בין השאר בשל חוסר ניסיונו בניהול הצבא וחוסר מוכנות, יוחסה לו האשמה בכישלונות של הצבא בחודשים הראשונים של מלחמת 1812, ועקב כך הוא התפטר מתפקידו.
לאחר מכן מינה אותו מדיסון כשגריר בהולנד, משרה בה הוא כיהן מ-1814 ועד 1818. לאחר תקופה נוספת בה כיהן בקונגרס הוא נבחר ב-1822 לתפקיד מושל מסצ'וסטס וזכה לאהדה ציבורית רבה לאחר שהחליף את ג'ון ברוקס שכיהן לפניו תקופה ארוכה. יוסטיס מת בעודו מכהן בתפקידו בשנת 1825. מעונו בבוסטון שנבנה בשנות ה-50 של המאה ה-18, על ידי המושל מטעם בריטניה ויליאם שירלי נקרא בית שירלי-יוסטיס והוא אתר היסטורי לאומי.
ראשית חייו ושירותו הצבאי

ויליאם יוסטיס נולד בקיימברידג' לבנג'מין יוסטיס, רופא בולט מבוסטון ולאליזבט יוסטיס לבית היל. מבין שנים עשר ילדיהם הוא היה הבן השני שהגיע לבגרות. הוא התחנך בבית הספר הלטיני של בוסטון ולאחר מכן למד בהרווארד קולג', שם הוא סיים את לימודיו ב-1772. בעת לימודיו בהרווארד קולג' הוא השתייך ליחידת מיליציה של סטודנטים שנקראה Martimercurian Band.
לאחר סיום לימודיו הוא למד רפואה אצל דר' ג'וזף וורן, פטריוט ידוע. באפריל 1775, כאשר הציתו קרבות לקסינגטון וקונקורד את מלחמת העצמאות של ארצות הברית, טיפלו וורן ויוסטיס בפצועים בשדה הקרב. וורן השיג ליוסטיס מינוי כרופא בכוחות הארטילריה של המורדים. ביוני סייע יוסטיס לטיפול בפצועים בקרב גבעת בנקר, שבו וורן נהרג. הוא שירת עם הצבא הקונטיננטלי במערכה על ניו יורק וניו ג'רזי וסירב להצעה למינוי לדרגת לוטננט קולונל שהוצעה לו על ידי מפקד הארטילריה הנרי נוקס. במהלך שירותו בצבא הקונטיננטלי הכיר יוסטיס את בן ניו ג'רזי, ארון בר, ופיתח איתו ידידות ארוכת ימים.
ב-1777 הוצב יוסטיס לפקד על בית חולים צבאי שהוקם במעונו לשעבר של הלויאליסט בוורלי רובינסון מצפון לעיר ניו יורק, שם הוא נשאר עד סוף המלחמה. בספטמבר 1780 הוא לקח חלק שולי באירועים שסבבו את בריחתו של הבוגד בנדיקט ארנולד: הוא טיפל ברעייתו של ארנולד, פגי, שלכאורה לקתה בהיסטריה עקב עזיבתו הפתאומית של בעלה וחשיפת מזימתו.
לאחר המלחמה שב יוסטיס לעבודתו כרופא בבוסטון. הוא נקרא שוב לשירות צבאי כאשר פרץ מרד שייז במערב מסצ'וסטס ב-1786 והיה לרופא של כוח המיליציה שהקים גנרל בנג'מין לינקולן שדיכא את המרד בחודשים הראשונים של 1787. באותה שנה נבחר יוסיטיס לסגן הנשיא של אגודת סינסינטי, תפקיד אותו הוא מילא עד 1810 ושוב מ-1820.
כהונה ראשונה בבית הנבחרים

ב-1788 נבחר יוסטיס למועצה המחוקקת של מסצ'וסטס, אותה הוא עזב ב-1794 בשל העובדה שהוא "חש בחילה" ממשחקי הפוליטיקה שם. לאחר מכן הוא נבחר למועצה המייעצת למושל מסצ'וסטס ושירת שם שנתיים. ב-1800 הוא התמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית. במהלך מערכת הבחירות המוצלחת שלו מול ג'וזייה קווינסי, הוטחו ביוסטיס האשמות בכתיבת, או בשותפות לכתיבת, מכתבים שהיו חלק מ"שערוריית ניוברג" מ-1783, מזימת מרד שהתרחשה בצבא הקונטיננטלי. יוסטיס הכחיש באופן פומבי את ההאשמות על כך שכתב את המכתבים אך בנוגע לחלקו בפרשה הוא שמר על שתיקה. (לימים הודה ג'ון ארמסטרונג שהוא כתב את המכתבים וכמה שנים לאחר מכן הוחזק יוסטיס כמי שהיה חלק מהמזימה).
יוסטיס היה חבר באגף המתון של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שלא שאף לרפורמות משמעותיות בהשוואה לאלו שקידמו הרפובליקנים הרדיקלים. דוגמה לגישתו זו הייתה הצבעתו נגד הנשיא תומאס ג'פרסון שהציע את ביטול חוק השיפוט של 1801, חוק של המפלגה הפדרליסטית שעבר בימים האחרונים של נשיאותו של ג'ון אדמס ושהגדיל באופן משמעותי את מספר המושבים בבית המשפט הפדרלי. ב-1804 נבחר יוסטיס על ידי בית הנבחרים להיות אחד מאלה שינהלו את תהליך ההדחה (הראשון בהיסטוריה שהצליח) נגד ג'ון פיקרינג, שופט בבית המשפט המחוזי של ניו המפשייר. באותה שנה הוא תמך בחימושן של ספינות סוחר שהפליגו אל הקריביים.
מזכיר המלחמה

ב-1809, כשנבחר ג'יימס מדיסון כנשיא, הוא שאף קדם את מעמדה של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בניו אינגלנד שהתאפיינה בשליטה פדרליסטית. לשם כך הוא בחר ביוסטיס לתפקיד מזכיר המלחמה בממשלו. יוסטיס לא היה בחירה טובה לתפקיד, שכן הוא חסר את המיומנויות הניהוליות הנחוצות ולא היה לו רקע צבאי. כמו כן היו לו יחסים בעייתיים עם שניים מקציני הצבא הבכירים, ג'יימס וילקינסון ווייד האמפטון.
יוסטיס עשה מאמצים כבירים לעדכן את "מדריך הסדר והמשמעת של חיילי ארצות הברית" (Regulations for the Order and Discipline of the Troops of the United States), שלא השתנה מאז מלחמת העצמאות. לאחר שהשיג עותקים של מדריכים שפורסמו ב-1791 לשימוש צבאות הרפובליקה הצרפתית הראשונה, דאג יוסטיס לתרגומם וקידם את אימוץ המדריכים החדשים שהתבססו על הטקטיקות הצרפתיות. אף על פי שמדריך חדש היה מוכן לשימוש ב-1812 הוא לא התקבל היטב בקרב הקצונה ולא היה בשימוש במלחמה שפרצה באותה שנה.
עם גבור המתחים בין ארצות הברית לבין הממלכה המאוחדת, עשה יוסטיס צעדים צנועים לשיפור מוכנות הצבא וגם לא הציג יוזמות או הצעות אחרות. עם פרוץ מלחמת 1812, היה מצב המערך הלוגיסטי של הצבא בכי רע ולא היה לו מפקד עליון, כך שיוסטיס נאלץ לקבל החלטות פרטניות עבור תשעה מחוזות צבאיים. כשהתחילה המלחמה באופן גרוע עם כניעתו של גנרל ויליאם האל בדטרויט, נמתחה על יוסטיס ביקורת קשה. מזכיר האוצר, אלברט גלטין, כתב שהיה "העדר מוחלט של ביטחון" ביוסטיס שהורגש "בכל היבט של השירות הציבורי". בדצמבר אותה שנה הגיש יוסטיס את התפטרותו ומזכיר המדינה, ג'יימס מונרו, לקח על עצמו את התפקיד עד שג'ון ארמסטרונג נכנס לתפקיד ב-13 בפברואר 1813.
שגריר בהולנד

ב-1814 מינה הנשיא מדיסון את יוסטיס לשגריר ארצות הברית בהולנד, ובתפקיד זה הוא שימש עד 1818. מדיסון האמין שמשרה זו היא חשובה כדי לעמוד על טיבו של המצב באירופה לאור השימוש שנעשה לאורך ההיסטוריה בהאג כמקום נייטרלי לניהול משא ומתן בכמה הזדמנויות, והוא הנחה את יוסטיס לעקוב אחר הלכי הרוח הדיפלומטיים באירופה. עם זאת, מעמדה של הולנד נחלש לאחר תבוסתו של נפוליאון והמשרה שלה מונה יוסטיס לא שפעה פעילות באופן מיוחד. יוסטיס הגיש ללא הצלחה תלונות נגד ההולנדים על מקרים של תפיסת סחורות וספינות אמריקאיות שאירעו במהלך תקופת מלכותו של לואי בונפרטה על ממלכת הולנד הנפוליאונית (הטענות הוכרו מאוחר יותר על ידי צרפת). ב-1817 ניהל יוסטיס יחד עם אלברט גלטין, שכיהן אז כשגריר ארצות הברית בצרפת, משא ומתן על הסכם סחר חדש עם ממשלת הולנד, שאושרר ב-1818. יוסטיס היה למעשה בנחיתות בשל העובדה שהוא לא שלט בשפה הצרפתית וב-1818 הוא נקרא בחזרה לארצו לאחר שממשלת הולנד הורידה את דרג היחסים בין שתי המדינות. בתקופת שהותו באירופה, חידש יוסטיס את קשריו עם המרקיז דה לה פאייט, ששירת יחד איתו במלחמת העצמאות.
כהונה שנייה בבית הנבחרים

עם שובו לאירופה, רכש יוסטיס בית ברוקסברי (כיום חלק מבוסטון) שנבנה בשנות ה-50 של המאה ה-18 על ידי ויליאם שירלי, מושל מושבת מפרץ מסצ'וסטס. כיום הבית ידוע כבית שירלי-יוסטיס. יוסטיס נבחר שוב לקונגרס בבחירות מיוחדות שהתקיימו לאחר התפטרותו של אדוארד דווס. הוא כיהן בין השנים 1820 – 1823 ושימש כיושב ראש ועדת השירותים המזוינים של הקונגרס. בוויכוח על קבלתה של מיזורי כמדינה בארצות הברית (שהוביל לפשרת מיזורי) נשא יוסטיס נאום נרגש בו הביע את התנגדותו לנוסח המוצע לחוקתה של מיזורי שאסר על כניסתם של שחורים חופשיים אל המדינה.
מושל מסצ'וסטס

יוסטיס התמודד באי-הצלחה על משרת מושל מסצ'וסטס שלוש פעמים ברציפות בין השנים 1820 – 1822 (באותה תקופה נערכו הבחירות למשרת המושל מדי שנה), והפסיד למושל המכהן הפופולרי, ג'ון ברוקס. ב-1823 הוא ניצח במערכת בחירות רצופות התנצחויות עם המועמד הפדרליסטי הבלתי פופולרי האריסון גריי אוטיס. הרפובליקנים הציגו את מועמדותו של יוסטיס כיורש מתון לברוקס שיהיה פחות חד צדדי בהשוואה לאוטיס וכמי שימשוך קולות בזכות עברו במלחמת העצמאות. הוא ניצח במעוזים הפדרליסטים במחוזות המפשייר ואסקס וכמעט הובס על ידי אוטיס בבוסטון. ניצחונו של יוסטיס בבחירות (בשילוב עם הניצחון הגמור בבחירות למועצה המחוקקת בשנה שלאחר מכן) סימן למעשה את סופה של המפלגה הפדרליסטית במדינה.
יוסטיס היה מושל פופולרי, שהמשיך את מדיניותו המתונה של ברוקס. הוא הציג את מועמדותו של סגן המושל שלו, לוי לינקולן הבן, לבית המשפט העליון של המדינה ובבחירות של 1824 הוא נבחר מחדש יחד עם סגנו, חבר בית הנבחרים לשעבר, מרקוס מורטון. בעת כהונתו כמושל הוא אירח את ידידו הוותיק המרקיז דה לה פאייט שסייר בארצות הברית. במרץ-אפריל 1824, ככל הנראה בשל האהדה הציבורית כלפיו, זכה יוסטיס לכבוד להיבחר פה אחד מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בהצבעה שלה למועמד לסגן הנשיא לקראת הבחירות לנשיאות שנערכו מאוחר יותר באותה השנה.
ויליאם יוסטיס מת בבוסטון מדלקת ריאות בעודו מכהן כמושל ב-6 בפברואר 1825. טקס ההלוויה וקבורתו הזמנית נערכו בבית הקברות גרנרי שבבוסטון והוא הוספד על ידי ידידו אדוארד אברט. מאוחר יותר הוא נטמן בבית הקברות הישן של לקסינגטון הסמוכה.
חיים אישיים

במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית היה יוסטיס לחבר קרוב של ארון בר, חברות שהעמיקה בשנות ה-90 של המאה ה-18. בר ואוסטיס ניהלו חליפת מכתבים בנושאים האישיים ביותר, כולל המלצה על בנות זוג פוטנציאליות, שכן הם חלקו אותו טעם בנשים שזכו לחינוך יאה. יוסטיס סייע לבר בהזדמנות אחת כאשר עזר לו למצוא מקום לינה לאישה צעירה שאמה הייתה מעורבת ביחסי ניאוף עם אלכסנדר המילטון והיא שוכנה בבית ספר פנימייתי באזור בוסטון. ככל הנראה הוא גם היה מעורב ביחסים עם בתו של בר, תאודוסיה, שחלקה עמו פרטים אינטימיים הנוגעים לחייה כבר מימי נעוריה (כולל מצבה הרפואי שנבע מהריון קשה).
במשך שנים היה יוסטיס רווק מושבע ותואר כטיפוס אדיב, מעודן ומצודד. ב-1801 הוא נשא לאישה את קרוליין לנגדון, אך לא נולדו להם ילדים. היא הייתה אחותו של הנרי שרברן לנגדון, שנשא לאישה את אן, אחותו של יוסטיס, ובתו של וודברי לנגדון, סוחר ושופט ידוע מפורטסמות', ניו המפשייר. קרוליין מתה ארבעים שנה אחריו, לאחר שרכושו חולק בין קרובי משפחתו. מעונו היה במצב של הרס, אך הוא נרכש על ידי אנשי שימור ב-1913, בסוף המאה ה-20 הוא שוחזר למצב תפארתו מהמאה ה-19. כיום הוא משמש כמוזיאון וכאתר היסטורי לאומי.
הערות שוליים

↑  Eustis, Henry Lawrence (1878). Genealogy of the Eustis Family. Boston: David Clapp and Son, p. 7.
↑  Wright, Conrad (2005). Revolutionary Generation: Harvard Men and the Consequences of Independence. Amherst, MA: University of Massachusetts Press, p.51.
1 2  Eustis, Henry Lawrence (1878). Genealogy of the Eustis Family. Boston: David Clapp and Son, p. 9.
↑  Pickering, Octavius; Upham, Charles Wentworth (1867). The Life of Timothy Pickering. Boston: Little, Brown, pp. 424–425.
↑  Bonura, Michael (2012). Under the Shadow of Napoleon : French Influence on the American Way of Warfare from the War of 1812 to the Outbreak of WWII. New York: New York University Press, pp. 43–45.
↑  Walters, Raymond (1957). Albert Gallatin: Jeffersonian Financier and Diplomat. University of Pittsburgh Press, p. 251.
↑  Krabbendam, Hans; Van Minnen, Cornelis; Scott-Smith, Giles (2009). Four Centuries of Dutch-American Relations: 1609–2009. Albany, NY: SUNY Press, p. 262.
1 2  אתר הבית
↑  William Yates, Rights of Colored Men to Suffrage, Citizenship, and Trial by Jury: Being a Book of Facts, Arguments and Authorities, Historical Notices and Sketches of Debates--with Notes, Merrihew & Gunn, 1838, pp 39-42.
↑  Potter, G. W (1889). "A Sketch of the Life and Character of the Late William Eustis". Proceedings of the Lexington Historical Society. Lexington Historical Society (Volume 1), p. 106.
↑  Wentworth, John (1878). The Wentworth Genealogy. Boston: Little, Brown, pp 329-331.
↑  "NRHP nomination for Shirley-Eustis House". National Park Service.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1174702370  ISNI: 0000 0000 8192 5048  LCCN: n86114858  NARA: 10573015  SNAC: w6tm79bb  US Congress: E000230  VIAF: 1495826   WorldCat (עם VIAF): 1495826 
בית שירלי-יוסטיס ברוקסברי
זלב

| --- | --- |
סמל זלבסמל זלב
מראה בעיר
מראה בעיר
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מדינה פדרלית:  בוואריה בוואריה
 מחוז:  פרנקוניה עילית
 ראש העיר:  וולפגנג קרייל (CSU)
 שטח:  62.37 קמ"ר
 גובה:  562 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  14,763 (31 בדצמבר 2022)
  ‑ צפיפות:  243 נפש לקמ"ר (2012)
 קואורדינטות:  50°10′00″N 12°08′00″E﻿ / ﻿50.166666666667°N 12.133333333333°E﻿ / 50.166666666667; 12.133333333333 
 אזור זמן:  UTC +1
 www.selb.de
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניזלב(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניזלב(למפת בוואריה רגילה) מינכן נירנברג אאוגסבורג וירצבורג רגנסבורג אינגולשטאדט פירט ארלנגן ביירוית במברג צ'כיה אוסטריה שווייץ באדן וירטמברג  הסן תורינגיה סקסוניהזלב(למפת בוואריה מוגדלת) מינכן נירנברג אאוגסבורג וירצבורג רגנסבורג אינגולשטאדט פירט ארלנגן ביירוית במברג צ'כיה אוסטריה שווייץ באדן וירטמברג  הסן תורינגיה סקסוניהזלב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
זלב (בגרמנית: Selb) היא עיר בדרום גרמניה, במדינת המחוז בוואריה. העיר ממוקמת באזור המנהלי פרנקוניה עילית על רכס פיכטל ושטח שיפוטה גובל ברפובליקה הצ'כית. העיר ידועה בזכות תעשיית החרסינה הענפה שבה. המפעל נפתח בשנת 1879 על ידי פיליפ רוזנטל והיה פעיל עד לסוף המאה ה-20. בשטח המפעל נפתח עתה מוזיאון למוצרי חרסינה.
זאהיה זיואני

| --- | --- |

 לידה:  27 ביוני 1978 (בת 46) פריז, צרפת 
 מדינה:  אלג'יריה, צרפת 
 השכלה:  אוניברסיטת פריז-סורבון 
 פרסים והוקרה:  קצינה במסדר ההצטיינות הלאומי (18 בנובמבר 2017)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (12 ביולי 2018)  אבירה בלגיון הצרפתי (3 ביולי 2024) 
 
זאהיה זיואני (בצרפתית: Zahia Ziouani; נולדה ב-27 ביוני 1978) היא מנצחת צרפתייה, אחותה התאומה של הצ'לנית פטומה זיואני.
ביוגרפיה

זיואני נולדה בפריז להורים אלג'יריים. ב-1981 עברה משפחתה לפאנטין, שם היא עדיין מתגוררת. בגיל 8 ניהלה את מקהלת בית ספרה וקיבלה שיעורי גיטרה בקונסרבטוריון. בגיל 12 למדה ננגינה בוויולה והצטרפה לתזמורת התלמידים, ומאז שאפה להיות מנצחת מקצועית.
לאחר קבלת תואר ראשון בניתוח מוזיקלי, תזמור ומוזיקולוגיה מאוניברסיטת סורבון בפריז, המשיכה את לימודיה וקיבלה מספר תעודות בקונסרבטוריון במקצועות הביצוע (ויולה, גיטרה קלאסית, מוזיקה קאמרית).
זיואני למדה ניצוח אצל מאסטרו סרג'יו צ'ליבידאקה בסקולה קנטורום (Schola Cantorum). בשנת 1998 הקימה את התזמורת הסימפונית "דיברטימנטו" ובה 70 נגנים ומורים לכלי נגינה מאיל-דה-פראנס. היא המנצחת והמנהלת המוזיקלית של התזמורת. בשנת 2007 הוכתרה כמנצחת אורחת ראשונה של התזמורת הלאומית של אלג'יריה במסגרת האירוע "אלג'יר, בירת התרבות הערבית" ». היא גם מנצחת שותפה של ההרכב האינסטרומנטלי Densités 93.
זיואני מופיעה בקונצרטים רבים לצד סולנים ידועים (רפאל פידו, זאן-מארק פיליפס-וורגבדיאן, טדי פאפאברמי, חאבייר פיליפס, דבורה נמטנו, סופי קוך, פרוציו פורלנטו, פטריק מסינה, מישל מוראגה, מישל מוראגוס ועוד, במקומות יוקרתיים כמו אולם הקונצרטים של Cité de la Musique, Salle Pleyel, אולימפיה, בזיליקת סן-דני, התיאטרון הלאומי של אלגיריה, Palais Stéphanie Cannes ואחרים.
בין רגעי השיא שסימנו את פעילותה האמנותית מ-2010 עד 2013, זיואני ניצחה על התזמורת הלאומית של פיי דה לה לואר, הפילהרמונית הלאומית של בוסניה והרצגובינה, התזמורת הלאומית של קאן, התזמורת הפילהרמונית הצעירה של הקהילה הערבית, התזמורת הסימפונית של קהיר, התזמורת הסימפונית התוניסאית ועוד תזמורות בארצות שונות, בעיקר בפולין, אלג'יריה ומקסיקו.
בשנת 2013 הוזמנה להוביל את התזמורת הסימפונית דיברטימנטו להופעה בתיאטרון הגדול דה פרובנס ובאתרים רבים באזור פרובנס-אלפ-קוט דאזור כחלק מהאירוע הבינלאומי של מרסיי-פרובנס בירת התרבות של אירופה 2013.
זיואני רגישה מאוד לבעיות של נגישות לתרבות לכל הקהלים, מתמסרת לפעולות ולפרויקטים שמטרתם להעלות את המודעות הציבורית לקידום המוזיקה הסימפונית והלירית. היא עומדת בקשר עם הכיוון האמנותי והחינוכי של פרויקט DEMOS (מערכת חינוך מוזיקלית עם ייעוד חברתי).
היא מופיעה בפסטיבלים רבים ברוסיה, ספרד, גרמניה, צ'כיה, פולין, בלגיה ואלג'יריה. היא ניהלה את בית הספר למוזיקה ולריקוד סטאן סיין-סן-דני.
ביולי 2010 מונתה זיואני לחברה במועצת ההכוונה של המוזיאון לתולדות ההגירה.
מסע חייה הובא למסך בשנת 2022 בסרט המנצחת (Divertimento) בבימויה של מרי-קסטל מנטיון-שעער (Marie-Castille Mention-Schaar), כשהשחקנית אוליה אאמֵמְרָה (Oulaya Amamra)מגלמת אותה.
תזמורת דיברטימנטו בניצוחה של זאהיה זיואני הופיעה בטקס סיום האולימפיאדה בפריז 2024
פרסים ואותות כבוד

Officière de lordre national du Mérite. Elle est nommée chevalier 6 décembre 2008, puis est promue officier par décret du 18 novembre 2017.
Lauréate du Prix de la Femme dinfluence 2014, dans la catégorie « Coup de cœur ».
Trophées de la réussite au féminin en 2006
40 נשים - פורבס 2020
פרסומים

Zahia Ziouani (2010). La Chef d’orchestre (בצרפתית). Paris: re. p. 211. ISBN 978-2-84337-567-5..
Zahia Ziouani (2015). D’une rive à l’autre (בצרפתית). Paris: Édition Art, Aux reflets du temps. p. 194. ISBN 978-2916237329.
הערות שוליים

1 2   זאהיה זיואני, בביצוע Zahia Ziouani : évocation de Sergiu Celibidache, fr, סרטון  באתר יוטיוב
↑  Amélie Perrier. "Zahia Ziouani".
↑  "Zahia Ziaouni". www.orchestre-divertimento.com. נבדק ב-13 בינואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Arrêté du 12 juillet 2010 portant portant nomination au conseil dorientation de lÉtablissement public de la porte Dorée - Cité nationale de lhistoire de limmigration". le site de Légifrance. נבדק ב-6 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה).
↑  Virginie Ballet. "Zahia Ziouani, baguette hors tradition". liberation.fr. נבדק ב-23 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Par Flavien Gagnepain Le 11 août 2024 à 21h36, Modifié Le 11 Août 2024 À 21h50, Cérémonie de clôture des JO 2024 : l’orchestre Divertimento a revisité la Marseillaise, leparisien.fr, ‏2024-08-11 (ב־)
↑  "Qui sont les femmes dinfluence françaises 2014 ?". lefigaro.fr.
↑  Ben Crissa Bamogo. "France : l'Afrique brille aux Trophées de la réussite au féminin". afrik.com. נבדק ב-16 בינואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16243586t (data)  GND: 143874136  ISNI: 0000 0003 6268 6506  LCCN: n2016008030  MusicBrainz: 3a1dd987-18b3-483d-9652-8f4763123f77  RERO: 02-A020211699  SUDOC: 15608743X  VIAF: 226750040   WorldCat (עם VIAF): 226750040 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "זאהיה זיואני".
ראיון שנערך במסגרת פורום שוויון דורות בשנת 2021.
סרגיו צליבידאקה בשנת 1984, צולם במהלך מפגש הוראה במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה
זאהיה זיואני בהופעה, 28 בינואר 2012.
ויליאם אמפסון

| --- | --- |

 לידה:  27 בספטמבר 1906 האל, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  15 באפריל 1984 (בגיל 77) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  וינצ'סטר קולג', מודלין קולג' (קיימברידג') 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 בן או בת זוג:  Hetta Empson 
 צאצאים:  [William Hendrick] Mogador Empson, Jacobus Arthur Calais Empson 
 פרסים והוקרה:  עמית האקדמיה הבריטית  Knight Bachelor 
 
סר ויליאם אמפסון (באנגלית: William Empson;‏
27 בספטמבר 1906 - 15 באפריל 1984) היה  משורר ומבקר בריטי.
אמפסון ידוע בעיקר בגלל הביקורות הספרותיות שלו, ובמיוחד ניתוחיו על השימוש בשפה ביצירות פואטיות. כמו כן, הוא ידוע גם בשל שירתו. בעבודתו התאורטית הוא הושפע מהפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין, שעסק בעיקר בקושי שמציבה השפה בהבעת מחשבות בבהירות. ספרו הידוע ביותר הוא "Seven Types of Ambiguity". לספר זה נודעה השפעה מרכזית על תנועת הביקורת החדשה, אסכולה בתורת הספרות, שכיוונה תשומת לב רבה לטקסטים עצמם.
ביקורתו על מילטון ופוריטניות ב-"Milton's God", הייתה התקפה חריפה ומסודרת על האתוס הנוצרי והפוריטני.
שירתו נחשבת לנבונה ויבשה: הערכתו הרבה למשורר המטאפיזי ג'ון דאן משתקפת במקומות רבים בעבודתו, ומאוזנת בהערכתו למחשבה בודהיסטית, ונטייתו לסאטירה.
עבודות תאורטיות

1930 Seven Types of Ambiguity
1935 Some Versions of Pastoral
1951 The Structure of Complex Words
1961 Milton's God
זלאטקו זחוביץ'

זלאטקו זחוביץ' (בסלובנית: ‏Zlatko Zahovičקובץ:Sl-Zlatko Zahovič.oga‏Ⓘ‏; נולד ב-1 בפברואר 1971) הוא כדורגלן עבר סלובני, וכיום המנהל הספורטיבי של קבוצת מריבור.
קריירה

זחוביץ' נולד בעיר מריבור, שבסלובניה, אשר באותה העת הייתה חלק מיוגוסלביה. הוא החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של קבוצת קובינר מריבור. בשנת 1989, הוא נצפה על ידי הכדורגלן היוגוסלבי הנודע מילקו דורובסקי (אשר באותה העת היה חייל שהוצב בעיר מריבור). זחוביץ', נקנה על ידי מועדון הפאר היוגוסלבי-סרבי פרטיזן בלגרד, שם שיחק בין השנים 1989–1993. במהלך היותו שחקן פרטיזן, הושאל זחוביץ' לקבוצת פרולטר זרניאנין בעונת 1990/1991. בשנת 1993, עבר זחוביץ' לשחק בפורטוגל, כאשר חתם בקבוצת ויטוריה דה גימארייש, שם שיחק עד שנת 1996. פורטו קנתה אותו ב-1996, והוא שיחק בה שלוש שנים, עד שעבר לשחק בשנת 1999, בקבוצה היוונית אולימפיאקוס. אחרי עונה אחת בלבד ביוון, עבר זחוביץ' לשחק בקבוצת הלה ליגה הספרדית ולנסיה. גם בוולנסיה, שיחק עונה אחת בלבד, לפני שעבר לקבוצה האחרונה בקריירה הפורה שלו, בנפיקה ליסבון, בה שיחק בין השנים 2001–2005.
בשנת 2001, כאשר היה שחקנה של ולנסיה, הוא הגיע עימה את לגמר ליגת האלופות, בו הפסידה ולנסיה בדו-קרב בעיטות עונשין לאלופת הבונדסליגה באיירן מינכן. זחוביץ', היה אחד משחקניה חסרי המזל של ולנסיה שהחמיצו את בעיטת העונשין שלהם. ליתר דיוק, אוליבר קאן, שוערה של באיירן עצר בצורה מדהימה את הבעיטה המדויקת של זחוביץ'.
משחקו הראשון עבור נבחרת סלובניה היה ב-7 בנובמבר 1992, משחק ידידות נגד קפריסין. הוא העפיל יחד עם נבחרתו לטורניר הגמר של יורו 2000 בבלגיה ובהולנד, ובמהלך הטורניר שיחק זחוביץ' בכושר טוב, כאשר כבש 3 מתוך ארבעת שעריה של סלובניה בטורניר. לאחר הטורניר המרשים מבחינתו, הציעה עבורו קבוצת פולהאם מהפרמייר ליג סכום בגובה 18 מיליון פאונד, אך זחוביץ' סירב לעבור לשחק באנגליה וההצעה נדחתה.
סלובניה הצליחה גם להעפיל למונדיאל 2002 בקוריאה הדרומית ויפן, אך לזחוביץ' היו מחלוקות רציניות עם מאמן הנבחרת, סרקו קטאנץ, והוא נשלח הביתה מיד לאחר משחקה הראשון של הנבחרת נגד ספרד. קטאנץ התפטר מיד לאחר הטורניר, ובעקבות כך זחוביץ' חזר לשחק בנבחרת. משחקו האחרון בנבחרת היה ב-28 באפריל 2004, נגד שווייץ. סך הכל, זחוביץ' שיחק 80 משחקים בנבחרת סלובניה (שיא לאומי), בהם כבש 35 שערים (גם כן שיא לאומי), ובעקבות נתונים אלו, הוא נחשב לכדורגלן הסלובני המצליח ביותר מאז שהמדינה זכתה בעצמאות ב-1991.
בתור שחקן, היה ידוע זחוביץ' כבעייתי, וכמעורר מחלוקות רבות וויכוחים עם מאמניו, כמו שקרה לו במהלך מונדיאל 2002 עם מאמנו קטאנץ. כאשר הגיע לאולימפיאקוס, הצליח להסתכסך עם הנהלת המועדון, דבר שגרם לעזיבתו לאחר עונה אחת בלבד את הקבוצה. גם עם מאמנו בוולנסיה, הקטור קופר, לאחר שטען שלא קיבל מספיק דקות משחק. כמו כן, אופיו הבעייתי של זחוביץ' התבטא גם בכך שהכריז על פרישתו באמצע עונת הכדורגל של 2004/2005, בעודו משחק בבנפיקה ליסבון ופרש מיידית ולא בסיום העונה, כנהוג.
זלאטקו הוא אביו של לוקה זחוביץ'.
הרפתקאות שלושה רוסים ושלושה אנגלים באפריקה החמה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ז'ול ורן 
 איורים:  ג'ול פרט 
 שפת המקור:  צרפתית 
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1872 
 סדרה
 ספר קודם:  העיר השטה 
 הספר הבא:  ארץ הפרווה 
 
הרפתקאות שלושה רוסים ושלושה אנגלים באפריקה החמה (בצרפתית: Aventures de trois Russes et de trois Anglais dans l'Afrique Australe) הוא רומן הרפתקאות מאת הסופר הצרפתי ז'ול ורן, והוא חלק מהסדרה "מסעות יוצאי דופן". הרומן נכתב בשנת 1872.