ניל יאנג
ביוגרפיה > קריירת סולו

בשנת 1968 יצא יאנג לקריירת סולו וחתם על חוזה הקלטות עם "Reprise Records", בה גם הייתה חתומה ידידתו ג'וני מיטשל, שאיתה חלק מנהל, אליוט רוברטס. רוברטס ניהל את הקריירה של יאנג עד מותו ב-2019. באותה שנה יצא לאור אלבום הסולו הראשון שלו, בסגנון בארוק פופ, בהפקתו של המוזיקאי ג'ק ניטשה (אשר עבד באותה תקופה, בין היתר, עם בוב דילן והרולינג סטונז). למרות ההפקה המושקעת האלבום זכה להצלחה בינונית.
לאחר חודשיים בלבד אימץ יאנג הרכב גראז' רוק מקומי בתור להקת הליווי שלו: "Crazy Horse". כעבור זמן קצר הם הוציאו אלבום בהפקה עצמאית בשם "Everybody Knows This is Nowhere" שהכיל את הלהיטים "Cinnamon Girl" ו-"Down By the River". באלבום זה התבלט סגנון הנגינה המשונה והמחוספס מאוד של יאנג: בניגוד אליו, נגני הרוק של תקופה זו – בהשראת ג'ימי הנדריקס – עשו שימוש אינטנסיבי באפקטים ובטכניקות הקלטה מורכבות. הלהקה קרייזי הורס מלווה את יאנג עד היום והקליטה איתו עשרות אלבומים.
כעבור שנה אחת יאנג הצטרף לסופרגרופ קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג (CSNY). הלהקה הופיעה בפסטיבל וודסטוק. במסגרת זו שרד יאנג שנתיים בלבד, במהלכן הקליטו הארבעה אלבום אולפן אחד ("דז'ה וו") ב-1970, ואלבום הופעה כפול ("Four Way Street") ב-1971. השיר הנודע ביותר של יאנג במסגרת זו הוא "Ohio", שיר מחאה נוקשה. השיר כולל אזכור ספציפי של שמו של הנשיא ריצ'רד ניקסון וביקורת על פעולותיו.
את הפריצה הגדולה שלו רשם יאנג באלבומו השלישי "After The Gold Rush" בשנת 1970. האלבום כלל שילוב של מוזיקת פולק, בלוגראס, קאנטרי ורוק. שיר הנושא והשיר "Only Love Can Break Your Heart" יצאו בתור סינגלים. האלבום נחשב ליצירת מופת, וב-2003 דורג האלבום במקום ה-70 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של המגזין רולינג סטון, וב-2006 נבחר על ידי מגזין Time כאחד ממאה האלבומים הטובים בכל הזמנים.
ב-1972 יצא לאור האלבום "Harvest", ובו הוא שילב כלים קלאסיים במספר שירים. הסינגלים מתוכו היו "Old Man" ו-"Heart of Gold", האחרון אשר הפך לשיר הראשון של יאנג שהגיע לראש מצעד הפזמונים בארצות הברית. האלבום היה אקוסטי ברובו וזכה להצלחה אדירה: בצפון אמריקה היה זה האלבום הנמכר ביותר בשנת 1972 בארצות הברית.
לאחר ההצלחה של "Harvest" החלו יאנג ולהקתו להתכונן למסע הופעות ברחבי ארצות הברית, אך החזרות נקטעו בשל מותו של גיטריסט קרייזי הורס, דני וויטן, ממנת יתר של סמים ב-18 בנובמבר 1972. בנוסף לכך, ברוס בארי, אחד מצוות עובדי הבמה של הלהקה וחבר קרוב של יאנג, נהרג בתאונת דרכים. הטרגדיות השפיעו על יאנג עמוקות, ובשנים אלה הוציא את טרילוגיית האלבומים "The Ditch Trilogy". בטרילוגיה זו, שמאופיינת בשירים אפלים ובהפקה משוחררת ובסיסית, מופיעים האלבומים:
"Time Fades Away" – אלבום הופעה בליווי להקת הקאנטרי "The Stray Gators". האלבום קיבל ביקורות נוראיות ויאנג בעצמו טען בראיונות כי הוא מחשיב את האלבום לחלש ביותר שלו. לעומת זאת, לאורך השנים האלבום קיבל מעמד קאלט וביקורות טובות יותר.
"On the Beach" – האלבום המצליח בטרילוגיה, הכולל נגנים אורחים רבים (בין היתר הבנד) ונחשב לאחד מאלבומי המופת שהוציא יאנג.
"Tonight's The Night" – אלבום נסיוני ונחשב מאוד על ידי מבקרי המוזיקה שהיה אמור לצאת בשנת 1973 – תחילה סירבה חברת התקליטים Reprise להוציא אותו לאור, ולבסוף הוא יצא לאחר מאבק של שנתיים. האלבום נמכר בצורה חלשה, כמו שני האלבומים הקודמים של הטרילוגיה, וקיבל ביקורות מעורבות בזמנו, אך נחשב בהמשך כאלבום ציון דרך גם לדעתו של יאנג עצמו.
בנוסף, לאחר השלמת האלבום "On the Beach", יאנג התאחד עם מפיק "Harvest" אליוט מאזר כדי להקליט אלבום אקוסטי נוסף, "Homegrown". רוב השירים נכתבו לאחר הפרידה של יאנג מקארי סנודגרס, ולכן הטון של האלבום היה מעט אפל. אף על פי שלפי הדיווחים, "Homegrown" הושלם לחלוטין, יאנג החליט, לא בפעם הראשונה או האחרונה בקריירה שלו, לוותר עליו ולעבוד על אלבום אחר, במקרה הזה, "Tonight's the Night", לפי הצעתו של בסיסט הלהקה ריק דנקו. יאנג הסביר עוד את המהלך שלו באומרו: "זה היה קצת אלבום אישי מדי... זה הפחיד אותי". רוב השירים מ-"Homegrown" שולבו מאוחר יותר באלבומים אחרים של יאנג בעוד שהאלבום המקורי יצא לאור רק ב-2020.
ב-1974 התאחדו קרוסבי סטילס נאש ויאנג למסע הופעות, שכלל מופע ידוע באצטדיון ומבלי, איתם הופיעה הזמרת הקנדית ג'וני מיטשל. ב-1976 הופיע יאנג בסרט של מרטין סקורסזה "הואלס האחרון", אשר תיעד את ההופעה האחרונה של הבנד וכלל אורחים רבים, כגון אריק קלפטון, ואן מוריסון, רינגו סטאר ובוב דילן.
ב-1977 זכה יאנג להצלחה בינלאומית מחודשת עם הבלדה "Like a Hurricane", אשר מבוצעת על ידי קרייזי הורס וכוללת תפקיד סינתיסייזר. כמו כן הוציא יאנג את אלבום הפולק המצליח "Comes a Time", שהיווה חזרה למוזיקה לה האזין בנעוריו. האלבום כלל ביצוע לשירו של איאן טייסון, "Four Strong Winds", שהפך מאז לאחד מהשירים המזוהים ביותר עם יאנג.
ב-1979 יצא האלבום "Rust Never Sleeps", אלבום הופעה שעבר עריכה בה נגנז רעש הקהל. האלבום זכה להצלחה גדולה מאוד, ומגזין הרולינג סטון הכתיר את ניל יאנג ב-1980 בתור היוצר הטוב ביותר של עשור שנות ה-70.