stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ייליך
היסטוריה

ייליך מוזכרת לראשונה בתקופה הרומית כיוליאקום (Juliacum) לאורך דרך חשובה דרך עמק הרור. היישוב בוצר במהלך התקופה הרומית המאוחרת, ונכבש על ידי הפרנקים והפך למרכז של נפה שהפך לגרעין של מעצמה אזורית. הרוזנים והדוכסים של ייליך הרחיבו את השפעתם במהלך ימי הביניים והעניקו לייליך מעמד של עיר ב-1234 (הרוזן וילהלם הרביעי). במהלך קרבות עם הארכיבישוף של נסיכות הבוחר מקלן, ייליך נהרסה ב-1239 ושוב ב-1278.
בשנת 1416 העניק הדוכס ריינלד (Rainald) מייליך-גלדרן (Jülich-Geldern) לעיר עצמאות בניהול ענייניה הכספיים. בעקבות שריפה ב-1547, נבנתה העיר מחדש כעיר אידיאלית (אנ') בסגנון הרנסאנס בניהולו של האדריכל אלסנדרו פסקוואליני (אנ'). מאוחר יותר ביקר במצודת ייליך המהנדס הצבאי הצרפתי סבסטיאן דה וובאן וסיווג אותה כדוגמה למופת.
לאחר ששושלת המשפחתית הדוכסית הגיעה לקיצה ב-1609, חולקה דוכסות ייליך במלחמת הירושה של ייליך; כחלק מאותה מלחמה, המבצר בייליך נכבש על ידי כוחותיו של הקיסר רודולף. המצור ב-1610 על ידי כוחות הולנדים, ברנדנבורג ופפלאץ הוביל לכניעה ולנסיגה של כוחות האימפריה.
ייליך נכבשה על ידי הרפובליקה ההולנדית עד 1621–22 כאשר הספרדים כבשו את המבצר לאחר חמישה חודשי מצור. השליטה בעיר עברה מאוחר יותר לידי רוזנות פפאלץ-נויבורג, ולאחר מכן לידי נסיכות הבוחר מפפאלץ (1685) ונסיכות הבוחר מבוואריה (1777).
בשנים 1794–1814 הייתה ייליך חלק מצרפת תחת השם ז'ולייר (Juliers). הצרפתים הוסיפו לביצורים את מצודת ראש הגשר הנפוליאונית. בשנת 1815 הפכה לעיר מחוז מבוצרת של פרוסיה. העיירה נוהלה לאחר מכן בתוך פרובינציית ייליך-קלווה-ברג הפרוסית (1815) ולאחר מכן בתוך פרובינציית הריין (1822). המבצר נהרס ב-1860.
ב-16 בנובמבר 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, הושמד 97% משטחה במהלך הפצצות בעלות הברית, שכן היא נחשבה לאחד המכשולים העיקריים לכיבוש חבל הריין, אף על פי שביצורי העיר, ראש הגשר והמצודה יצאו מכלל שימוש זה מכבר. העיר ההרוסה הייתה נתונה לקרבות קשים במשך מספר חודשים עד שבעלות הברית הצליחו בסופו של דבר לחצות את הרור ב-23 בפברואר 1945. קיימים צילומי סרטי חדשות של המפקד העליון דווייט אייזנהאואר בכניסה הדרומית למצודה.
ייליך הפכה לחלק מהמדינה החדשה של נורדריין-וסטפאליה לאחר המלחמה. בשנים 1949–1956 נבנה מרכז העיירה מחדש בהתאם לתוכניות של עיר הרנסאנס.
בשנת 1998 התקיים יריד הגנים הממלכתי בייליך. מה שאפשר את השיקום הנרחב של ביצורי ראשי הגשרים והקמת פארק פנאי גדול, פארק ראשי הגשרים.
בימינו ידועה העירה בעיקר בזכות מרכז המחקר מרכז המחקר של ייליך (אנ') (הוקם ב-1956) ובקמפוס הלוויין של אוניברסיטת המדע השימושי של אאכן (אנ') (הוקם ב-1970). נקודת ציון בולטת של העיירה הוא מגדל המכשפה (אנ'), שער עיר ושריד לביצורי העיר מימי הביניים. השרידים המרשימים ביותר מהעבר הם, עם זאת, גם ראש הגשר הנפוליאוני וגם המצודה.
היסטוריה של הגידול באוכלוסייה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
היסטוריה של האוכלוסייה 
| שנה | אוכלוסייה |  | שנה | אוכלוסייה |  | שנה | אוכלוסייה |
| 300 | 1,500 |  | 1860 | 3,119 |  | 31/12 1960 | 14,339 |
| 1533 | 1,300 |  | 1900 | 4,964 |  | 31/12 1970 | 20,778 |
| 1647 | 1,300 |  | 1920 | 7,688 |  | 31/12 1980 | 30,433 |
| 1735 | 1,520 |  | 1931 | 10,051 |  | 31/12 1990 | 31,149 |
| 1795 | 2,025 |  | 1939 | 12,000 |  | 31/12 2000 | 33,434 |
| 1802 | 2,429 |  | 31/12 1951 | 10,182 |  | 31/12 2019 | 34,115 |
גאוגרפיה

ייליך שוכנת בעמק הרור על גדות הנהר רור, באזור שטוח יחסית ופורה מאוד. היא שוכנת כ-20 קילומטרים מהגבול עם הולנד, וכ-30 קילומטרים מהגבול עם בלגיה. העיר קלן והנהר ריין רחוקים כ-40 קילומטרים מזרחה. העיירה גובלת בעיירה ליניך (אנ') בצפון, עיריית טיץ (אנ') בצפון-מזרח, עיריית נידרצייר (אנ') בדרום-מזרח, עיריית אינדן (אנ') בדרום ובעיריית אלדנהופן (אנ') במערב. גודלה המרבי הוא 13.3 קילומטרים ממזרח למערב ו-10.9 קילומטרים מצפון לדרום. פרט לנהר רור זורמים בתחומי העיירה היובלים אלאבך (Ellebach), איקטבאך (Iktebach) והתעלות: Krauthausen-Jülicher Mühlenteich ו-Altdorf-Kirchberg-Koslarer Mühlenteich.
הנקודה הגבוהה ביותר בייליך נמצאת בבורהיים (Bourheim), בגובה 110 מ' מעל גובה פני הים (למעט זופיינהוהה (אנ'), הר מלאכותי רחב בגובה 302 מטרים מעל פני הים, הבנוי מפסולת ממכרה ליגניט פתוח סמוך, מכרה האמבך הפתוח (אנ')). הנקודה הנמוכה ביותר, 70 מטרים מעל גובה פני הים, נמצאת ברובע בארמן (Barmen).
גאוגרפיה > אקלים

האקלים בייליך מסווג כאקלים ימי (סיווג Cfb על פי שיטת קפן).
| אקלים בייליך> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בייליך> ינואר.4.5.-0.3.63 | אקלים בייליך> פברואר.5.7.0.52 | אקלים בייליך> מרץ.9.5.2.2.61 | אקלים בייליך> אפריל.13.7.4.6.56 | אקלים בייליך> מאי.18.3.8.3.70 | אקלים בייליך> יוני.21.4.11.4.80 | אקלים בייליך> יולי.22.8.13.1.79 | אקלים בייליך> אוגוסט.22.7.13.1.76 | אקלים בייליך> ספטמבר.19.7.10.6.63 | אקלים בייליך> אוקטובר.14.7.7.1.62 | אקלים בייליך> נובמבר.8.8.3.5.68 | אקלים בייליך> דצמבר.5.7.0.9.70 | אקלים בייליך> שנה.14.0.6.2.800 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: Climate-data.org
דתות > נצרות

בזמן מפקד האוכלוסין של 2011, 59.4% מתושבי ייליך היו קתולים ו-14.9% פרוטסטנטים, ו-25.7% היו חסרי דת, השתייכו לקהילה דתית אחרת או לא מסרו מידע. מאז, מספר הקתולים בייליך ירד מתחת ל-50%. בשנת 2021 היו 827 אנשים שעזבו את הכנסייה (1% מכלל האוכלוסייה).
ייליך היא מקום מושבה של נפת הכנסיות של ייליך (Kirchenkreis Jülich), שבה כמעט 20 קהילות פרוטסטנטיות באזור הרור ואליו משתייכים למעלה מ-86,000 מאמינים. 16 הקהילות הקתוליות בייליך חברו יחד לקהילת הקהילות (GdG) Heilig Geist Jülich שבדיוקסיה של אאכן. אחוזת בית אוברבאך (Haus Overbach), הכוללת משרדים, מנזר ובית ספר של המסדר על שם פרנציסקוס מסאל, ממוקמת ברובע בארמן. קהילה נוצרית-בפטיסטית אוונגליסטית (Evangeliumschristen-Baptisten), קהילה אוונגליסטית (Freier Evangelischer) והכנסייה האפוסטולית החדשה (Neuapostolische Kirche) מיוצגות ככנסיות חופשיות בייליך.
ב-11 בספטמבר 2011 נפתח מסלול עלייה לרגל אקומני בחבל יוליך. הוא מתחיל בייליך ולאחר מכן מוביל למעלה מ-100 קילומטרים דרך ייליך והכפרים שמסביב. מקומות לינה הם הכנסיות המקומיות. ניתן לבקר במסלול ברכב, באופניים או ברגל. בניית נתיב עלייה לרגל מבוסס על רעיון של אנקה קפל (Anke Keppel) מקוסלר (Koslar, רובע של ייליך).
דתות > יהדות

יהודים חיו בייליך מהמאה ה-13. הם גורשו מהעיר ב-1595 והותר להם לשוב ברבע הראשון של המאה ה-17. בית הכנסת בעיר נחנך ב-1860 והקהילה הגיעה לשיאה, 137 יהודים, ב-1910. עם עליית הנאצים לשלטון התגוררו בעיר 120 יהודים. רובם היגרו ושארית הקהילה חוסלה ב-24 במרץ 1941.
בליל הבדולח נשרפו חפצי הקודש מול בית הכנסת של ייליך (גר'), אבל בית הכנסת לא ניזוק. בהפצצה של ייליך ב-16 בנובמבר 1944 נפגע בית הכנסת קשה, וב-1958 נהרס ובמקומו הוקם בית דירות. ב-1983 הוצבה במקום לוחית זיכרון.
בית הקברות היהודי של ייליך (גר') הוא מונומנט תרבותי מוגן. המקום הוא אתר בית הקברות השני של הקהילה היהודית לאחר שהצבא החרים את האתר הקודם ב-1816. בית הקברות פעל עד 1942 ויש בו עדיין כ-50 מצבות. האנדרטה שהוקמה בשנת 2001 בסמוך לבית הקברות מנציחה את התושבים היהודים ממחוז יוליך שנרצחו על ידי הנאצים.
דתות > דתות אחרות

בייליך פועל מרכז אסלאמי.
מוסדות מחקר ומוסדות אקדמיים > מרכז המחקר של ייליך

מרכז המחקר של ייליך (אנ') הוא אחד ממתקני המחקר הגדולים באירופה.
חתן פרס נובל פטר גרינברג, שזכה בפרס בשנת 2007 על אפקט ההתנגדות מגנטית עצומה בתחום הפיזיקה יחד עם אלבר פר, עבד במשך 32 שנים במרכז המחקר ייליך ועבד כאורח במרכז המחקר ייליך עד מותו ב-2018 נפטר בשנת 2018 כאורח במכון פטר גרינברג הקרוי על שמו.
מרכז המחקר של היום נבנה במקור כמקום לכורים הגרעיניים MERLIN (FRJ-1) ו-DIDO (FRJ-2), שמאז נסגרו ופורקו. ליד מרכז המחקר נמצא הכור הניסיוני AVR, שגם הוא נסגר, ומפעל המחזור של חומר הביקוע הגרעיני של ייליך.
רחובות ביוליך נקראו על שם ליאו ברנדט, מייסד מרכז המחקר, על שם קרל היינץ בקורץ, יו"ר הדירקטוריון הוותיק של מרכז המחקר, ועל שם רודולף שולטן, היו"ר הוותיק של המועצה הטכנית של מרכז המחקר ומפתח הכור הגרעיני מסוג כור גז בטמפרטורה גבוהה (אנ').
מוסדות מחקר ומוסדות אקדמיים > מדע שימושי

קמפוס ייליך עם הפקולטות לכימיה וביוטכנולוגיה, טכנולוגיה רפואית ומתמטיקה תעשייתית וטכנולוגיית אנרגיה הוא חלק מאוניברסיטת המדע השימושי של אאכן (אנ').
מוסדות מחקר ומוסדות אקדמיים > המכון הסולארי

המכון הסולארי ייליך של אוניברסיטת המדע השימושי של אאכן (אנ'), הקיים מאז 1991, מילא תפקיד מפתח בפיתוח תחנת הכוח להדגמה תרמית סולארית ולבדיקה, תחנת הכוח של מגדל השמש ייליך (אנ').
אטרקציות

מוזיאון העיר ההיסטורית
מגדל המכשפה (Hexenturm)
המצודה
מצודת ראש הגשר (Brückenkopf) של נפוליאון
כנסיית עליית מרים
שער אאכן (Aachener Tor)
מגדלי מתקן השידור בגלים קצרים
הערות שוליים

↑  The Roer Offensive; A Nazi City Dies; Bataan Prisoners 1945/3/15
1 2  Data And Graphs For Weather & Climate In Jülich
↑  קהילת יהודי ייליך – אנו – מוזיאון העם היהודי
↑  The Nobel Prize in Physics 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566845505171  GND: 4028835-3  LCCN: n81072909  MusicBrainz: 8790782a-5784-498b-aa31-98305e23d265  NKC: ge394588  VIAF: 141903287   WorldCat (עם VIAF): 141903287 
כניעת ייליך בסוף המצור 1621–1622, מאת ג'וזפה לאונרדו (1635).
גידול אוכלוסיית ייליך מאז 1800
בית הכנסת של ייליך ב-1938
תחנת הכוח הנסיונית התרמית הסולארית ייליך
מגדל המכשפה (אנ')
אוטוג'ירו

אוטוג'ירו דגם MT03
כלי טיס רוסי הפועל בעיקרון אוטוג'ירו מדגם Irkut A002M
אוטוג'ירו (Autogyro, וידוע אף בשמות: gyroplane, gyrocopter, rotaplane) הוא כלי טיס העושה שימוש בכנף סובבת אשר נעה באוטורוטציה, ללא הנעת מנוע, לצורך עילוי, ובמדחף אחורי, המונע בדומה למטוס עם כנף קבועה, כדי ליצור דחף. בעוד בצורתו החיצונית האוטוג'ירו מזכיר מסוק, הכנף הסובבת של כלי טיס זה נעה אך ורק כאשר קיימת זרימת אוויר דרך להבי הרוטור (הכנף הסובבת).
כלי טיס זה הומצא על ידי חואן דה לה סיירבה במטרה ליצור כלי טיס היכול לטוס בבטיחות במהירויות נמוכות. האוטוג'ירו ביצע טיסת בכורה ב-9 בינואר 1923 במדריד. האוטוג'ירו הראשון היה מצויד במסחב קדמי, הסוחב את כלי הטיס, בדומה לרוב מטוסי מדחף בעלי כנף קבועה. דגמים מאוחרים יותר של האוטוג'ירו הם בעלי מדחף אחורי, הדוחף את כלי הטיס קדימה. השם Autogiro היה סימן מסחר בבעלות חברתו של ממציא כלי הטיס, Cierva Autogiro Company.
דרך פעולה

אוטוג'ירו מאופיין ברוטור שאינו מחובר למנוע. המרכיב האנכי של התגובה האווירודינמית הכוללת של הרוטור מעניקה עילוי לכלי הטיס ומאפשרת את מעופו של האוטוג'ירו. המדחף המחובר למנוע מעניק את הדחף קדימה, ניתן למקם מדחף זה בחזית כמסחב מושך, או באחורי כלי הטיס כמדחף דוחף.
בעוד שרוטור המסוק מחובר למנוע ובהנעת אקטיבית של כנפי המדחף העליון באוויר, אוויר כלפי מטה, באוטוג'ירו נוצר עילוי בשל זרימת האוויר מעל ומתחת לרוטור. כנפי הרוטור מסתובבות באופן חופשי באוטורוטציה. זרימת האוויר מעל הרוטור בעלת לחץ נמוך משל לחץ האוויר שמתחת לרוטור, מה שיוצר "דחיפה" מעלה ובמילים אחרות - עילוי.
אמצעי ניהוג

באוטוג'ירו קיימים שלושה אמצעי שליטה על ניהוג כלי הטיס: סטיק, דוושות ומצערת. הסטיק מטה את הרוטור בכיוון הרצוי כדי להאיץ או להאט וכן לפניות ימינה או שמאלה. הדוושות משמשות לעזרה בשליטה על הכיוון, והמצערת משמשת לשליטה על הגובה באמצעות הדחף שנוצר על ידי המדחף המחובר למנוע.
היסטוריה

חואן דה לה סיירבה היה מהנדס ספרדי וחובב תעופה נלהב. בשנת 1921 הוא השתתף בתחרות עיצוב לצורך פיתוח מפציץ לצבא ספרד. דה לה סיירבה תכנן מטוס בעל שלושה מנועים, אולם בעת טיסת מבחן דממו מנועי המטוס והוא התרסק. בעיית כשל בפעולת מנוע המטוס הטרידה את לה סיירבה והוא החל לנסות ולפתח כלי טיס אשר יכול לטוס בבטחה גם במהירויות נמוכות. תוצאת הפיתוח הייתה האוטוג'ירו הראשון אשר טס בשנת 1923. לאוטוג'ירו הראשון היה גוף של מטוס עם מדחף בעל מנוע המותקן בחזית ומדחף עילי המותקן על תורן, וכן מייצב אופקי ואנכי.
שלושת הדגמים הראשונים של דה לה סיירבה (C1, C2 ו-C3) היו כלי טיס בלתי מאוישים לא יציבים עקב פגמים מבניים ואווירודינמיים במדחפיהם.
הדגם הרביעי של האוטוג'ירו, C4, ביצע טיסה מוצלחת ב-9 בינואר 1923 בשדה התעופה במדריד. ב-C4 היה ניתן לשנות את זווית כנפי המדחף העילי כדי לפצות על חוסר הסימטריה בעילוי. שלושה ימים לאחר טיסת הבכורה אירע כשל מנוע באוטוג'ירו, זמן קצר לאחר ההמראה וכלי הטיס נחת לאיטו בבטחה. אירוע זה אישש את מטרתו של דה לה סיירבה לבנות כלי טיס היכול לטוס גם במהירויות אופקיות נמוכות.
הדגם השישי של האוטוג'ירו נבנה על ידי דה לה סיירבה בסיוע של זרוע האוויר של צבא ספרד, זאת לאחר שכילה את משאביו בבניית חמשת הדגמים הראשונים. הדגם השישי (C6) טס לראשונה בפברואר 1925, כולל טיסה של 10.5 ק"מ אותם גמא ב-8 דקות, הישג משמעותי לכל מטוס מדחף באותה עת. זמן קצר לאחר פיתוח C6 קיבל דה לה סיירבה את הצעתו של התעשיין הסקוטי ג'יימס ג. ויר להקים את חברת אוטוג'ירו סיירבה (Cierva Autogiro Company) באנגליה, זאת לאחר שהדגים את יכולות כלי הטיס בפני שר התעופה הבריטי. בכך הפכה בריטניה למרכז העולמי לפיתוח האוטוג'ירו.
התרסקות אוטוג'ירו בפברואר 1927 בגלל כשל באחד מכנפי המדחף העילי, הוביל לשיפורים נוספים במבנה המדחף העילי ולפיתוחו של דגם שמיני (C8). ב-18 בספטמבר 1928 חצה הדגם השמיני של האוטוג'ירו את תעלת למאנש לראשונה והמשיך לסיור ברחבי אירופה.
במהלך מלחמת העולם השנייה חיל האוויר המלכותי השתמש במטוסים מסוג זה לתחזוקת תחנות מק"מ. גרמנים ניצלו אותם לצורכי מודיעין. הצבא היפני הקיסרי פיתחו מטוסים לצורכי מודיעין וככלי נגד צוללות. חיל האוויר הסובייטי הקים יחידה מיוחדת שפעלה בחזית אך פורקה בשנת 1942 מחוסר חלקי חילוף.
פיתוח מטוסים אוטוג'ירו נמשך גם אחרי סיום המלחמה. במהלך אולימפיאדת סולט לייק סיטי אוטוג'ירו נוצל לצורכי אבטחה.
הערכה שכ-1000 מטוסים מסוג זה נמצאים בשרות. בשנת 2009 החל ייצור "בטרפליי סופר סקיי סייקל" המתאים להרכבה עצמית.
ראו גם

מסוק
מוזיאון בית אוסישקין
היסטוריה

ראשיתו של המוזיאון באוסף של דוגמיות שנאספו מן הטבע בצריף המזכירות של קיבוץ דן. עם גידול האוסף חיפש אלימלך הורביץ, מאנשי הקיבוץ, מישהו שיממן הקמת מוזיאון, ולאחר דחיות מצד אנשים שונים שטענו שאין טעם להקים מוזיאון בכפר נידח, הצליח לשכנע את יוסף ויץ להקים בקיבוץ מוזיאון על שמו של מנחם אוסישקין. אבן פינה למוזיאון הונח באוקטובר 1951. מבנה המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל לאופולד קרקואר והוא נבנה מאבנים שהובאו למקום מהכפר הערבי הנטוש הונין שברכס רמים, ועובדו בידי סתתים מירושלים. בשל צורתו הייחודית הכריזה המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות על בית אוסישקין כמבנה לשימור. אגף ראשון של המוזיאון נחנך ב-13 בינואר 1955. בשנת 1960 נחנך האגף השני. באותה שנה ביצע המוזיאון סקר ארכאולוגי של בקעת החולה. המוזיאון הופגז במלחמת ששת הימים ושוקם לאחר מכן. בנובמבר 1969 נחנך במוזיאון מרכז אזורי לחקר הקרקע על שם הרברט טנזר.
בשנת 2021 היה המוזיאון בסכנת סגירה משום שהמועצה האזורית גליל עליון הפסיקה לשלם את חלקה בתקציב המוזיאון, ובנוסף דרשה תשלום ארנונה בגובה עשרות אלפי שקלים. לבסוף, ויתרה המועצה על הדרישה והסכם חדש בין המועצה לחברה להגנת הטבע סלל דרך להמשך פעילות תקינה.
עם פינוי קיבוץ דן בתחילת מלחמת חרבות ברזל נסגר המוזיאון באופן זמני. באוגוסט 2024 נפל רחפן-נפץ בחצר המוזיאון אך לא התפוצץ ולא נגרם נזק.
הערות שוליים

↑  מדריך לאתרי מורשת - אתרי ביקור ומוזיאונים היסטוריים, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2019, עמ' 23
↑  נתגלה בית קברות מתקופת האבות, על המשמר, 7 במאי 1965
↑  מפעל חיים ברמה בינלאומית, דבר, 24 בפברואר 1983
↑  בסוכות תשבו שבעת ימים - מהסוכה של ימי הנדודים במדבר לבית של קבע היום, אתר החברה להגנת הטבע, 19 באוקטובר 2016
↑  זכרונות לבית אוסישקין, על המשמר, 29 במאי 1964
1 2  יוסף גלילי, בית אוסישקין בקיבוץ דן, על המשמר, 23 בנובמבר 1960
↑  בית אושיסקין יוקם בקיבוץ דן, חרות, 28 באוקטובר 1951
↑  ריאיון עם מי שהשתתף בהובלת האבנים
↑  בית אוסישקין נחנך בדן, למרחב, 14 בינואר 1955
↑  בקעת החולה היתה מיושבת ברציפות לפני 200,000 שנה, דבר, 6 בפברואר 1961
↑  יוסף גלילי, שיקום וחידושים בבית־אוסישקין, על המשמר, 3 בספטמבר 1968
↑  מרכז לחקר הקרקע בדן, על המשמר, 17 בנובמבר 1969
↑  אלי אשכנזי‏, עקב חוסר שיתוף פעולה של המועצה האזורית: מוזיאון הטבע ההיסטורי בצפון עלול להיסגר, באתר וואלה, 23 באוקטובר 2021
↑  אלי אשכנזי‏, בעקבות הפרסום בוואלה!: מוזיאון בית אוסישקין בצפון ניצל מסגירה, באתר וואלה, 27 באוקטובר 2021
↑  יאיר קראוס, רחפן של חיזבאללה נפל בקיבוץ דן שבגליל העליון, אין נפגעים, באתר ynet, 28 באוגוסט 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302364705171  VIAF: 157647321   WorldCat (עם VIAF): 157647321
אדולף אלטמן

| --- | --- |

דיוקן של אדולף אלטמן בסביבות 1912. מתוך דרשתו שפורסמה: שלושה מיני פסח באוסף מכון ליאו באק
 לידה:  8 בספטמבר 1879 הונקובצ'ה, אוסטריה-הונגריה
 פטירה:  יוני 1944 (בגיל 64) אושוויץ
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית, אוסטריה 
 מקום מגורים:  זלצבורג, טריר 
 מקצוע:  רב  סופר
 השקפה דתית:  יהדות 
 
אדולף אלטמן (בגרמנית: Adolf Altmann; נולד ב-8 בספטמבר 1879 בהונקובצ'ה, אוסטריה-הונגריה; נפטר ביוני 1944 באושוויץ) היה רב אוסטרי-גרמני. בשנים 1920 עד 1938 היה רבה הראשי של טריר.
ביוגרפיה

אדולף אלטמן, בנם של מקס והנה אלטמן, למד מ-1893 עד 1899 בישיבת אונסדורף, ולאחר מכן מ-1900 עד 1902 בית הספר לרבנות הממלכתית בברטיסלאבה. הוא היה ציוני נלהב ועסק בעיתונאות, בין היתר מ-1904 עבור השבועון ההונגרי. ב-1903 נשא את מלווינה וייס (נולדה ב-17 בספטמבר 1881), עמה היו לו חמישה ילדים (אלכסנדר אלטמן, ארווין, הילדה, מנפרד וווילהלם).
לאחר תקופה קצרה כמורה דת בבית ספר יהודי, למד מ-1906 עד 1910 פילוסופיה, היסטוריה וגרמנית באוניברסיטת ברן וקיבל את הדוקטורט שלו ב-1 במרץ 1912 עם עבודת גמר בנושא ההיסטוריה של היהודים בעיר ובכפר סאלצבורג, אותה פרסם בגרסה מורחבת בספר ב-1913. מאוגוסט 1907 היה רב בזלצבורג ותרם באופן משמעותי להקמת קהילת יהודים עצמאית בעיר ב-1911. לפני כן, זלצבורג השתייכה לקהילת לינץ. ב-1914 מונה לרב במרנו ושירת כרב צבאי בצבא האוסטרי מ-1915 עד 1918.
ב-1920 אלטמן מונה לרב בעיר טריר ועמד בראש קהילת יהודים בת כמעט אלף חברים. הוא שמר על קשרים טובים עם ההכנסייה הנוצרית, בין השאר עם הבישוף של טריר פרנץ רודולף בורנוואסר. הוא גם היה חבר של לודוויג קאס, פוליטיקאי ממפלגת המרכז הגרמנית. באפריל 1938 נאלץ לעזוב עם משפחתו את גרמניה הנאצית ולברוח להולנד עקב רדיפות אנטישמיות. עד ספטמבר 1940 שהה בסכוונינגן, לאחר מכן בחרונינגן ומסביבות מרץ 1943 בגטו אמסטרדם. משם, לאחר שהועבר דרך תחנות ביניים למחנות ריכוז בוסטרבורק וטרזינשטט, הוא הועבר ב-16 במאי 1944 למחנה ההשמדה אושוויץ. הוא נפטר שם לאחר מספר שבועות מרעב וחולשה. גם אשתו ושניים מילדיהם נספו במחנה ההשמדה.
ב-1958 נקרא רחוב ד"ר-אלטמן בעיר טריר, וכך גם רחוב דר. אדולף אלטמן בעיר זלצבורג, על שמו. בנו, אלכסנדר, היה גם הוא רב.
ב-2 ביולי 2014 גונטר דמניג הניח אבן נגף לזכרו מול בית הכנסת בזלצבורג ברחוב לאסר.
יצירותיו

ציונות ואנטי-ציונות. 1903.
תולדות היהודים בעיר ובארץ זלצבורג מהזמנים הקדומים ביותר ועד ימינו.
כרך 1, 1913.
כרך 2, 1930.
מהדורה חדשה (בכרך אחד): Otto Müller Verlag, Salzburg 1990, ISBN 3-7013-0749-0 .
השקפת עולמו של רוברט המרלינג, אופטימיות. מחקר היסטורי-ביקורתי, ספרותי-פילוסופי. 1914.
עולם ופרספקטיבות חיים יהודיות. 1926.
מעולמות נאבקים. שירים, 1930.
ההופעה המוקדמת ביותר של יהודים בגרמניה. 1932.
דרשות ליהדות היום. 1935.
אנשים בתנועה - תפוצות בתנועה. 1936.
הנפש הלאומית היהודית. 1937.
הופעתו בספרות

ג'רלד שטינאכר : הרב אדולף אלטמן: זלצבורג, מרן, טריר, אושוויץ. בתוך: תומאס אלבריך (עורך) : סיפורי חיים יהודיים מטירול. מימי הביניים ועד ימינו. אינסברוק 2012, עמ' 235–259.
לקסיקון ביוגרפי של טריר. מינהלת ארכיון המדינה של ריינלנד-פאלץ, קובלנץ 2000, עמ' 3–4 (מאמר מאת גרד מנגן).
אלכסנדר אלטמן : אדולף אלטמן (1879–1944). בתוך: ספר השנה של מכון ליאו באק. 26 (1981), עמ' 145–167.
דר. לזכרו של אדולף אלטמן. לשכת העיתונות והמידע של העיר טריר, 1980.
אלטמן, אדולף. בתוך: לקסיקון סופרים יהודים-גרמנים . כרך 1: A–Benc. נערך על ידי ארכיון ביבליוגרפיה יודאיקה. סאור, מינכן 1992, ISBN 3-598-22681-0, עמ' 134–137.
אביילין אדונקה: אדולף אלטמן 1879–1944. אינדקס ביוגרפי של אנשי הרוח באוסטרליה. מינכן 1980.
אלטמן, אדולף, בתוך: ורנר רודר, הרברט א. שטראוס (עורך) : ספר ביוגרפי להגירה דוברת גרמנית לאחר 1933. כרך 1: פוליטיקה, כלכלה, חיים ציבוריים . מינכן: סאור 1980, עמ' 13
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257770305171  BIBSYS: 6045753  BnF: cb122683719 (data)  BPN: 94519988  GND: 171949366  ISNI: 0000 0000 8078 4327  LCCN: n81121449  NKC: zmp2016918714  NTA: 110634853  Trove: 931585  VcBA: 495/155332  VIAF: 111149054   WorldCat (עם VIAF): 111149054 
מצבתו מול בית הכנסת של זלצבורג.
טיסה 152 של אייר פראנס

| --- | --- |

מטוס קונסטליישן זהה למטוס שהיה מעורב בתאונה
 תאריך:  3 באוגוסט 1953
 מיקום:  מפרץ פטהייה, טורקיה
 גורם:  כשל מנועים
 קואורדינטות:  36°31′10″N 28°55′22″E﻿ / ﻿36.51957°N 28.922653°E﻿ / 36.51957; 28.922653
 הרוגים:  4
 ניצולים:  38
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  לוקהיד קונסטליישן L-749A
 מספר זנב:  F-BAZS
 מוצא:  נמל התעופה אורלי, פריז
 יעד:  נמל התעופה הבינלאומי מהראבאד, טהראן
 חניות ביניים:  רומא, איטליה ביירות, לבנון
 מפעיל:  אייר פראנס
 נוסעים:  34
 אנשי צוות:  8
 הרוגים:  4
 ניצולים:  38
 he
 
טיסה 152 של אייר פראנס הייתה טיסת נוסעים מסחרית שהייתה מעורבת בתאונה אווירית בשמי הים התיכון ב-3 באוגוסט 1953. עקב אובדן הכוח בשניים ממנועי המטוס ואיבוד גובה הנחיתו אותו טייסיו על פני הים בסמוך לחופי טורקיה. 38 מתוך 42 יושבי המטוס ניצלו.
הטיסה

המטוס שנשא את הטיסה היה מדגם קונסטליישן L-749A מתוצרת חברת לוקהיד, שהיה מונע בארבעה מנועי מדחף. הוא נכנס לשירות בשנת 1950 והספיק לצבור 10,058 שעות טיסה. המטוס התעתד לטוס מנמל התעופה אורלי בפריז שבצרפת אל טהראן שבאיראן, עם חניות ביניים מתוכננות בנמלי התעופה של רומא שבאיטליה וביירות שבלבנון. נמצאו בו 34 נוסעים ושמונה אנשי צוות, שכללו שני טייסים, שני מהנדסי טיסה, מפעיל רדיו ושלושה דיילים. הטייסים היו הקברניט ריימון טרי (Raymond Terry) וז'אק סטין (Jacques Steens), בני 30. לטרי היה ניסיון של 5,300 שעות טיסה.
התאונה

המטוס המריא מנמל התעופה אורלי ב-2 באוגוסט לפנות ערב. לאחר כשלוש שעות טיסה נחת המטוס בנמל התעופה צ'יאמפינו ברומא (אנ') והמריא משם בשעה 22:32. נתיב הטיסה שלו לחנייתו הבאה בביירות נועד לעבור מעל דרום איטליה, יוון, הים התיכון וקפריסין בזמן משוער של כחמש שעות.
בשעה 02:10 ב-3 באוגוסט נמצא המטוס כ-80 קילומטר מהאי רודוס ובגובה של 5,300 מטר. באותו זמן החל מנוע מס' 3 של המטוס לרטוט בפראות. הטייסים דיווחו על מיקום המטוס בשידור רדיו לניקוסיה שבקפריסין. כמה דקות לאחר מכן ניתק מנוע מס' 3 מהכנף, פגע בחלק האחורי של מרכב המטוס והמשיך ליפול אל הים. לאחר מכן הפסיק גם מנוע מס' 4 לפעול והמטוס החל לאבד גובה במהירות. הטייסים שידרו קריאת מצוקה, בחנו את המצב והחליטו להעדיף נחיתה על פני הים על פני נחיתה ביבשה בשטח הררי. המטוס פנה צפונה לעבר החוף הטורקי. טייסיו זיהו אור של מגדלור באי קיזילדה (Kızılada) שבמפרץ פטהייה בדרום מערב טורקיה ובחרו לנחות שם. צוות הדיילים הודיע לנוסעים על המצב והורו להם לחגור חגורות הצלה.
בשעה 02:28 ערכו הטייסים המטוס נחיתה מושלמת בחושך על פני ים שקט במפרץ פטהייה, כשני קילומטר מהאי קיזילדה וכ-10 קילומטר מהעיר פטהייה. הנוסעים והצוות יצאו ממנו במהירות דרך פתחי החירום. הם שהו על כנפי המטוס בעת שהוא החל להתמלא במים, עד ששעה אחרי הנחיתה צלל מתחת לפני הים.
שני שומרי המגדלור ראו את המטוס מנמיך לנחיתה, אך לאחר מכן איבדו עמו קשר עין. רק מאוחר יותר, עם אור ראשון, זיהו את מיקומו ויצאו אליו בסירה. הם אספו כמה מהנוסעים. בינתיים ניסו כמה מאנשי הצוות והנוסעים לשחות אל חוף האי. אנשי מכס ודייגים שהוזעקו על ידי שומרי המגדלור יצאו אל הים בספינות ובסירות ואספו את יתר הניצולים מן המים. התברר כי ארבעה נוסעים בגיל מבוגר טבעו למוות בים.
לאחר התאונה

ניצולי התאונה הועברו לעיר פטהייה ומשם לאי רודוס. ארבעה ימים לאחר התאונה הם הוטסו בחזרה לפריז.
התאונה נחקרה על ידי המשרד לחקר וניתוח ביטחון התעופה האזרחית של צרפת. הוא פרסם את דו"ח החקירה ב-16 במרץ 1954. נקבע כי כשל באחד מלהבי המדחף של מנוע מס' 3 הביא לרטט האלים של המנוע ולהינתקותו מגוף המטוס. הסיבה לכשל בלהב המדחף לא נקבעה.
בעקבות התאונה נקבעה חובה למטוסים לשאת עליהם רפסודות הצלה.
בשנת 2013 אותר מנוע המטוס על קרקעית הים. בשנת 2018 איתר הצי הטורקי בים את המטוס הטבוע.
ראו גם

תאונות המטוסים של אייר פראנס בבחריין (1950)
מפת נתיב הטיסה של המטוס עד לנחיתת החירום
נמל התעופה הבין-לאומי קאבול

נמל התעופה הבינלאומי קאבול, שנקרא בעבר נמל התעופה הבינלאומי חאמיד כרזאי (באנגלית: Hamid Karzai International Airport, בפשטו: د کابل نړيوال هوايي ډګر, בפרסית: میدان هوائی بین المللی کابل), ממוקם 5 ק"מ ממרכז בירת אפגניסטן, קאבול. זהו אחד מנמלי התעופה המרכזיים במדינה, וכמו כן הוא משמש בסיס צבאי גדול המסוגל להכיל ולאחסן מעל ל-100 מטוסים.
בשנת 2014, בעקבות החלטת הפרלמנט האפגני ונשיא הקבינט, נקרא נמל התעופה מחדש על שם נשיא אפגניסטן לשעבר חאמיד כרזאי כאות הוקרה על עשייתו ומאמציו לבניית נמל התעופה. השם שונה פעם נוספת לנמל התעופה הבינלאומי קאבול לאחר השתלטות הטליבאן עליו ב-2021.
בעשור האחרון, נמל התעופה שופץ והורחב. טרמינל חדש נבנה והקודם הוסב לטרמינל טיסות פנים. סביב נמל התעופה נבנו מספר בסיסים צבאיים המהווים בסיס לצבא ארצות הברית ולכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי (ISAF) של נאט"ו. נכון ליוני 2016, יעד הטיסה התדיר ביותר הוא נמל התעופה הבינלאומי דובאי אשר לעיתים, טס 4 פעמים ביום.