stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הערבה
היסטוריה > ההתיישבות הראשונה

בית הערבה הוקם לראשונה כקיבוץ בכ"ה בתשרי ה'ת"ש (8 באוקטובר 1939) על ידי חלוצי תנועת הנוער המחנות העולים של הקיבוץ המאוחד. פלוגה של בני קיבוצי הקיבוץ המאוחד שהתה בסדום בציפייה לעלייה על הקרקע במקום יישוב שיוצע להם, במיוחד בתקווה להתיישב באזור הכפר סאפיה בעבר הירדן המזרחי. באמצע 1938 הגיע אליהם הגנן של המפעל הצפוני של חברת אשלג ארץ-ישראלית והציע להם להקים יישוב חקלאי בשטחי המפעל בצפון ים המלח בהתבסס על נסיונותיו בשטיפת קרקעות ממלחים. בעקבות הצעתו נשלח כח חלוץ של ארבעה חברי המחנות העולים שהחל לעבוד במפעל.
בינואר 1939 נשלח משה אייזיקוביץ (אייזיק) מרמת רחל והתיישב לבדו עם כלב בצריף עזוב בשטח המפעל כדי להתחיל בניסיונות בשטיפת אדמה. באוגוסט 1939 הוקם אוהל בצמוד לצריף, וחברי הקבוצה שעבדו במפעל יחד עם חברים נוספים עברו להתגורר ליד הצריף. בסוף הקיץ הצטרפה אליהם אישה ראשונה שקיבלה על עצמה לנהל את משק הבית במקום. בסוף דצמבר כבר שהו במקום הזמני כ-30 חברים וב-20 בפברואר 1940 הונחה אבן הפינה ליישוב הקבע בטקס בו נכחו אורחים רבים, בהם בן-ציון ישראלי שאמר כי "כנרת בצפון והיישוב החדש שמדרום ליריחו, מהווים את שני הקצוות של מחרוזת היישובים שייחרזו לאורך הירדן". בשלב זה כבר היו באתר הקבע מגדל מים, מספר אוהלים ותחילתם של מבנים. ב-13 בדצמבר 1940 נרצחו זאב לוינטל ויעקב לביא על ידי כנופיית ערבים, בעת שעבדו ליד נהר הירדן. קבריהם חנכו את בית הקברות בבית הערבה.
האחריות על הקיבוץ נחלקה בין הסוכנות היהודית שהייתה אחראית על עניינים התיישבותיים וחקלאיים וחברת האשלג שהייתה אחראית על ענייני הבניה. היישוב הוקם באופן בלתי חוקי בניגוד להוראות הספר הלבן וללא היתר של שלטונות המנדט הבריטי והוצג לשלטונות הבריטיים כשכונת מגורים של פועלי המפעל. הפעילות החקלאית במקום הוצגה כנדרשת להספקת מזון טרי לעובדי מפעל האשלג.
הקרקע המלוחה הוכשרה במשך שנים על ידי שטיפה, בהנחיה של שלמה רביקוביץ' מהתחנה לחקר החקלאות ברחובות וגדלו בה עצים, בננות וירקות - בעיקר עגבניות. כן הוקמו במקום מספר בריכות דגים. בריכות הדגים משכו אליהן אגמיות וברווזים שאותם, פקידים בריטים רבים, ובהם הנציב העליון הרולד מקמייקל, צדו כתחביב בימי ראשון.
הגידולים בבית הערבה הצליחו מעל למצופה והשיגו תנובה גבוהה מהמקובל. תוצאות אלו הוצגו בפני אורחים שבאו לבית הערבה ובפני בעלי תפקידים, כמו הנציב העליון אלן גורדון קנינגהם וועדת אונסקו"פ.
בשל ריחוקו היחסי שימש הקיבוץ כמחנה הכשרה ואימונים עבור פלוגות של הפלמ"ח. בינואר 1946 נאסרו חמישה מחברי בית הערבה על אחזקת נשק באזור נבי מוסה. הם נדונו לארבע שנות מאסר. בנוסף, סייעו חברי הקיבוץ לאנשי הפלמ"ח בהברחת עולים מעיראק, פרס וארצות ערב נוספות דרך היבשה, שחצו את הירדן בסמוך לקיבוץ. לאחר פיצוץ גשר אלנבי בליל הגשרים ביוני 1946 הגיעו לקיבוץ חיילי הצבא הבריטי וחיפשו נשק. לאחר שלא מצאו דבר עצרו כמעט את כל הגברים והעבירו אותם אל מחנה המעצר בלטרון בו שהו עד לאחר השבת השחורה.
היסטוריה > מלחמת העצמאות והפינוי

על פי הגבולות שהותוו בהחלטת החלוקה, נכלל בית הערבה בשטח המיועד למדינה ערבית. אך בשל התנגדות הערבים להחלטה והפקפוק ביישומה בפועל נשארו התושבים במקום. עד אפריל 1948, מפעלי האשלג המשיכו בעבודתם, וגם התוצרת בסדום הושטה לצפון ים המלח. לפיכך, בחודשי המלחמה הראשונים סיפקו הבריטים ליווי לשיירות שעשו דרכן לצפון ים המלח ובחזרה, ואלה לעיתים שמשו עבור 'היישוב' כ'דלת אחורית' לירושלים המנותקת. עם זאת, התחבורה היבשתית הרגילה שבין הקיבוץ לירושלים סבלה מהתנכלויות ערביות, והקשר עם מרכז הארץ התנהל יותר ויותר באמצעות מטוסים. פרט לבעיית הניתוק, הייתה עמידתו של הקיבוץ איתנה, מה גם שבין מגיני המובלעת היהודית שבצפון ים המלח נכללה מחלקת פלמ"ח. לאחר הכרזת המדינה והצטרפות הלגיון הערבי ללחימה, השתנה מיסודו מצבו האסטרטגי של הקיבוץ. נפילת גוש עציון מספר ימים קודם לכן, תוך אובדן מאות מן המגינים, הגבירו את החשש לגורלה של בית הערבה. בכל זאת, כיוון שמפעלי ים המלח היו בבעלות בריטית, נותרה תקווה להפעילם בהסכמה, ונפתחו שיחות בהתאם. ב-15 במאי 1948 ניתנת הוראה להוציא את האוכלוסייה הבלתי-לוחמת מבית הערבה.
טרם שמוצו השיחות האמורות, ב-17 במאי 1948, החליט אמנון זעיר, ה"קונסול" של האזור המנותק, שאין סיכוי להגן על צפון ים המלח ויש לפנות את בית הערבה והמפעל הסמוך שבצפון ים המלח, לאחר הריסתם. עד ל-20 במאי, עובדי המפעלים וכן מחלקת פלמ"ח מהגדוד השישי בחטיבת הראל, בת כ-65 איש - פונו מצפון ים המלח בדרך הים לסדום. משפחות החברים פונו תחילה לקיבוץ שפיים ואחר כן התפלגו לשתי קבוצות, ובשנת 1949 ייסדו שני קיבוצים בגליל המערבי: גשר הזיו וכברי. הלוחמים שבין חברי הקיבוץ נטלו חלק בעמידתה של סדום במלחמת העצמאות, עד להסרת הניתוק של דרום ים המלח בסוף נובמבר 1948, במבצע לוט.
היסטוריה > לאחר מלחמת ששת הימים

לאחר מלחמת ששת הימים, ב-17 ביוני 1967, הגיעו יוצאי בית הערבה מקיבוץ כברי לביקור באתר היישוב, אך רק מספר עצים וחלוקי בטון שרדו מבית הערבה. באותה שנה אספו יוצאי בית הערבה מבית העלמין של בית הערבה את עצמות החללים שקבריהם חוללו וקברו אותם בקבר אחים. האזור עליו עמד בית הערבה הוכלל בשטח ביטחוני מפורז מעבר לגדר הביטחון והיישוב לא הוקם מחדש. בסוכות ה'תשמ"א, 1980 הוקמה היאחזות נח"ל בשם "בית הערבה" על ידי תנועת הנוער העובד והלומד סמוך למנזר דיר חג'לה כ־5 ק"מ מערבית למקום שבו ישב בעבר הקיבוץ. בשנת 1983 הוקמה היאחזות נח"ל מול נבו סמוך למיקום של נח"ל בית הערבה. בהמשך הוסבה מול נבו לבסיס של צה"ל. ב-1 בספטמבר 1986 אוזרחה היאחזות הנח"ל בית הערבה בטקס בנוכחות שר הביטחון יצחק רבין.
בשנת 2000 עבר קיבוץ בית הערבה המחודש לנקודת הקבע שלו, מערבית לכביש עוקף יריחו. בעשור השלישי של המאה ה-21, היישוב מונה כ-40 משפחות, מתוכן כ-30 המקיימות בו קיבוץ והשאר מתגוררות בבית הערבה כיישוב קהילתי. קיבוץ בית הערבה מתפרנס בעיקר מחקלאות. הקיבוץ מגדל תמרים - מג'הול, דקל נור ובהרי, ומתמחה בגידול פלפל ועגבניית שרי בחקלאות אורגנית. לקיבוץ יש פונדק דרכים "לידו" בצומת לידו - ים המלח. כל המבנים בקיבוץ התמלאו עד אפס מקום, אך למרות זאת ניסיונות להשיג אישורי בנייה לצורך התרחבות לא צלחו. גן הילדים במקום פעל בעבר בבית פרטי בגלל העדר אישור לבנות מבנה עבור גן ילדים. באפריל 2010 נהרסו בבית הערבה יסודות של מבנים בבנייה עבור בנים ממשיכים, במסגרת הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון.
בקיבוץ קיימת בריכת שחיה, גן ילדים ופעוטון. רוב תושבי הקיבוץ הם עובדי חוץ, ומיעוטם עובדים בחקלאות, ובעסקים אחרים של הקיבוץ.
בינואר 2017 עלתה על הקרקע התיישבות חדשה בשם קדם ערבה, היישוב נמצא באתר שבו שכנה בעבר היאחזות הנח"ל. הקהילה בקדם ערבה היא מעורבת דתית-חילונית, ומונה 22 משפחות.
בספטמבר 2023 נגרעו משטח הקיבוץ אדמות היישוב בית חגלה, שהוכר כיישוב עצמאי.
אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף 2023, מתגוררים בבית הערבה 565 תושבים, מתוכם 546 תושבי ישראל.
השיר בית הערבה

אביו של המלחין שמוליק קראוס עבד בשנות הארבעים בים המלח ונטל חלק בהקמתו של הקיבוץ. המלחין עצמו פקד את המקום פעמים רבות בילדותו, בסופי שבוע. ב-1966, לאחר מות אביו כתב קראוס את הלחן וביקש מחיים חפר ומעמוס קינן לכתוב שיר אשר יעלה את זיכרון המקום. הביצוע הידוע ביותר של השיר הוא של אריק איינשטיין, אם כי ישנם ביצועים אחרים, כמו של אריק סיני, מיקי שביב, יגאל בשן, רונית אופיר ושלישיית המעפיל.
תמונות מבית הערבה

בית בבית הערבה
שלט הכניסה לבית הערבה
נוף מבית הערבה בשעות בוקר
מבנה קהילה
תמונות מבית הערבה הישן

חבר קיבוץ בית הערבה נח על המיטה בחדרו, 1944
בית הערבה - המצבה
בית הערבה - הכיתוב על המצבה
קבר האחים באתר בית הערבה הראשון
שלט קבר אחים בית הערבה
לקריאה נוספת

דוד קורן, בסימן קריעה - ימיה האחרונים של בית-הערבה, תש"ח - פרקי יומן, עם עובד, 1983.
כל מקום ואתר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור והוצאת כרטא, תשל"ח 1978. עמוד 56.
זאב וילנאי, אריאל אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל, הוצאת עם עובד, 1986. עמוד 694.
ספי בן-יוסף, מדריך ישראל החדש כרך 7 שומרון ובקעת הירדן, הוצאת ידיעות אחרונות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור וכתר ספרים 2001. עמוד 141.
סרט תיעודי "בית במדבר" (1947) על הקמת הקיבוץ המקורי בבימויו של בן עויזרמן .
ישראל אבן נור, בית מול הר נבו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1981.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  צביקה דרור, שותפות במעשה הבריאה - הסיפור של בית הערבה, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1994, עמ' 36
↑  דוד קורן, בסימן קריעה - ימיה האחרונים של בית הערבה, תל אביב: עם עובד, 1982, עמ' 16, מסת"ב 965-13-0125-2
↑  מפת האזור, 1944 בהוצאת מחלקת המדידות המנדטורית, עם סימון הקיבוץ בצפון ים המלח בשמו 'קבוצת החוגים' (כשם ההיסטורי של תנועת 'המחנות העולים'), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  ישראל אבן נור, בית מול הר נבו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1981, עמוד 35
↑  ישראל אבן נור, עמוד 37
↑  ישראל אבן נור, עמוד 85
↑  ישראל אבן נור, עמודים 58-61
↑  ביקור הנציב העליון במכון זיו, דבר, 4 באפריל 1946
↑  אלעד בן-דרור, 4, הדרך לכ"ט בנובמבר: פרשת אונסקו"פ וראשית מעורבותו של האו"ם בסכסוך הערבי-ישראלי, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2019, עמ' 112, מסת"ב 9789652174338. (בעברית)
↑  הומתק דינם של 5 חברי בית הערבה, משמר, 29 במרץ 1946
↑  ישראל אבן נור, עמוד 95
↑  ישראל אבן נור, עמודים 110-111
↑  בית־הערבה עלתה מחדש על המפה, מעריב, 29 בספטמבר 1980
↑  שנות השמונים, אתר הנח"ל
↑  תצפית ורד יריחו, אתר יישובי ים המלח
↑  אבינועם בר יוסף, כשהישוב שוחרר היה מאוחר עבורנו אך ידענו שהבנים ישובו, מעריב, 2 בספטמבר 1986
↑  אודי איזק, קיבוץ אלמוג, נחל אוג, בית הערבה החדשה, אורמת, מאגר האוג, 10 בדצמבר 2009
↑  ארנון לפיד, קיבוצי צפון ים המלח: נפרוש מהתנועה ומהמפלגה, באתר mynet‏ קיבוץ, 28 באפריל 2010
↑  דליה מזורי, בעקבות הריסת בתים: קיבוצי ים המלח נגד ברק, הדף הירוק, 29 באפריל 2010
↑  קדם - ערבה מתוך האתר של מועצה אזורית מגילות
↑  צו בדבר ניהול מועצות אזוריות (יהודה ושומרון( (מס' 892), התשמ"א-1981 תקנות בדבר ניהול מועצות אזוריות (תחום היישוב בית הערבה – תיקון גבולות) (מועצה אזורית מגילות ים- המלח), התשפ"ג-2023, באתר הפרקליטות הצבאית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465873805171  LCCN: n82137426  VIAF: 153632327   WorldCat (עם VIAF): 153632327 
בית הילדים בקיבוץ בית הערבה, 1944
קיבוץ בית הערבה - שטיפות קרקע לצורך הכשרתה לגידולים חקלאיים. צולם על ידי רם צור, 1 בינואר 1936.
קבר אחים בבית הערבה הישן
שאמו שטרן

| --- | --- |

 לידה:  5 בינואר 1874 נמשסאלוק, הונגריה 
 פטירה:  8 ביוני 1946 (בגיל 72) בודפשט, הרפובליקה ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 
שאמו (שמואל) שטרן(בהונגרית: Stern Samu; נֶמֶשסַאלוֹק, 5 בינואר 1874 – בודפשט, 1946) היה איל ממון ומנהיג קהילתי הונגרי-יהודי. כיהן כראש קהילת פשט מ-1929, ומ-1932 כיהן גם כנשיא איגוד הקהילות הנאולוגי הארצי. כרוב מוחלט של יהודי הונגריה ראה ביהדות דת ולא לאום, הגדיר את עצמו "הונגרי בן דת משה", והתנגד לציונות. לאחר כיבוש הונגריה על ידי הוורמכט במלחמת העולם השנייה, מונה לראש היודנראט בבודפשט, תפקיד שמילא במהלך החלק העיקרי של שואת יהודי הונגריה, עד אוקטובר 1944. בשנת 1945 אחרי סיום המלחמה הואשם בשיתוף פעולה ונרפות לנוכח ההשמדה, אך מעולם לא הועמד לדין. שטרן שטח את גרסתו לאירועים באוטוביוגרפיה שפרסם ב-1946.
כתביו

A zsidókérdés Magyarországon, פרסום הקהילה היהודית בפשט, בודפשט, 1938
Emlékirataim – Versenyfutás az idővel!‎, בודפשט, 1946, ISBN 9638597364
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיית YIVO
↑  שאמו שטרן באתר יד ושם
↑  אתר יד ושם. רקע היסטורי על יהדות הונגריה בשואה
↑  Példátlanul szenvedélyes jelenetek között Stern Samut választották meg az Országos Izraelita Iroda elnökévé, korabeli sajtóhír, 1932. május, huszadikszazad.hu (hozzáférés: 2012. december 10.)
↑  הודעה על מותו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268689005171  GND: 130280771  ISNI: 0000 0000 6688 9739  LCCN: n2005000344  VIAF: 74955808   WorldCat (עם VIAF): 74955808
צ'ארלס ג'וזף בונפרט

צ'ארלס ג'וזף בונפרט (באנגלית: Charles Joseph Bonaparte;‏ 9 ביוני 1851 – 28 ביוני 1921) היה עורך דין ופעיל פוליטי אמריקאי. היה חבר הקבינט של נשיא ארצות הברית ה-26, תאודור רוזוולט.
בונפרט היה מזכיר הצי של ארצות הברית, ומאוחר יותר התובע הכללי של ארצות הברית. במהלך כהונתו בתור התובע הכללי, הוא יצר את "לשכת החקירות", אשר מאוחר יותר גדלה והתרחבה במהלך שנות ה-20 תחת ג'ון אדגר הובר (1895-1972), לכדי "לשכת החקירות הפדרלית", המוכרת בשם FBI. בונפרט היה בן-אחיינו של הקיסר הצרפתי נפוליאון הראשון.
בונפרט היה אחד המייסדים, ולזמן מה אף הנשיא, של הליגה הלאומית המוניציפלית (National Municipal League). הוא היה גם פעיל למען זכויות שחורים בעיר מגוריו.
ביוגרפיה > ראשית חייו וחינוכו

בונפרט נולד בבולטימור שבמרילנד ב-9 ביוני 1851, בנם של ז'רום נפוליאון ("בו") בונפרטה (1805–1870) ושל סוזן ויליאמס (1812–1881), מהענף האמריקאי של בית בונפרטה. הוא נכדו של ז'רום בונפרטה, אחיו הצעיר של הקיסר נפוליאון בונפרטה ומלך וסטפאליה בשנים 1807–1813. עם זאת, אנשי הענף האמריקאי של בית בונפרטה לא נחשבו לחלק מהשושלת ולא נשאו כל תארים.
הוא סיים את לימודיו במכללת הרווארד ובית הספר הרווארד למשפטים בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, שם הוא שירת בתור משגיח אוניברסיטאי (Harvard Board of Overseers). הוא עבד כעורך דין בבולטימור והפך לבולט בתנועות רפורמה מקומיות ולאומיות.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בונפרט ייסד את ליגת הרפורמה של בולטימור בשנת 1885. הליגה הובילה בסופו של דבר ליעילות מסוימת של הממשל המקומי עם ניצחון סוחף בבחירות 1895, שבו מיעוט של רפובליקנים פרוגרסיביים וליברליים הדיחו את הפוליטיקאים הדמוקרטים ששלטו זמן רב. הוא היה חבר מועצת הנציבים האינדאניים (Board of Indian Commissioners) מ-1902 עד 1904, יושב ראש הליגה הלאומית לרפורמה בשירות האזרחי (National Civil Service Reform League) בשנת 1904 ונאמן האוניברסיטה הקתולית של אמריקה בצפון-מזרח העיר וושינגטון. מצביעי מרילנד בחרו בו להיות אחד האלקטורים שלהם ב-1904.
ב-1905 מינה הנשיא תאודור רוזוולט את בונפרט למזכיר הצי של ארצות הברית. ב-1906 עבר בונפרטה ללשכת התובע הכללי של ארצות הברית, משרה שאותה החזיק עד תום כהונתו של רוזוולט. הוא היה פעיל בתיקים שהוגשו נגד הנאמנויות והיה אחראי במידה רבה לפירוק מונופול הטבק. הוא נודע בשם "צ'רלי, רודף הנוכלים" (Charlie, the Crook Chaser). ב-1908 הקים בונאפרט את לשכת החקירות (BOI) בתוך מחלקת המשפטים של ארצות הברית, שהוקמה קודם לכן בשנת 1870 בהנהלת התובע הכללי עצמו. בשנות העשרים של המאה העשרים, תחת מנהלה לאורך שנים, ג'ון אדגר הובר, נערך סדר בארגון הלשכה וב-1935 שונה שמה ל"לשכת החקירות הפדרלית" (FBI).
ביוגרפיה > מותו

בונאפרט מת בביתו, "בלה ויסטה", ממחול ויטוס הקדוש, ונקבר בבית העלמין לאודון פארק שבדרום-מערב בלטימור. רחוב בקרבת ביתו במחוז בולטימור נקרא "שדרת בונפרט" (Bonaparte Avenue).
חייו האישיים

ב-1 בספטמבר 1875 נישא בונאפרט לאלן צ'אנינג דיי (1852–1924). לא היו להם ילדים.
בונפרט התגורר בבית מגורים בצפון בולטימור, והייתה לו אחוזה כפרית במחוז בולטימור. ביתו, "בלה ויסטה", תוכנן על ידי האדריכלים ג'יימס בוסלי נואל ויאט (1847-1926) וויליאם ג' נולטינג (1866-1940) בשנת 1896. היא שוכנת ממזרח לדרך הרפורד (כיום כביש 147 של מדינת מרילנד) באזור שנקרא גלן ארם (Glen Arm). הבית לא חובר לזרם החשמל משום שבונפרט סירב להתקין חשמל או קווי טלגרף מתוך סלידה לטכנולוגיה. מסיבה דומה עשה שימוש בכרכרה רכובה בסוסים עד מותו בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. לאחר מותו של בונפרט, היה הבית שבו התגורר בבעלותם של מבריחי האלכוהול פיטר ומייקל קלי. אחרי שהם עזבו, הוא נהרס באש שנבעה מחיווט פגום ב-20 בינואר 1933. האתר הוחלף באחוזה מבטון, אבל בית קרונות גדול, משנת 1896, נמצא עדיין בשטח האחוזה.
לקריאה נוספת

Bishop, Joseph Bucklin (1922), Charles Joseph Bonaparte: His Life and Public Services, New York: C. Scribner's Sons
Goldman, Eric F. (1943), Charles J. Bonaparte: Patrician Reformer, His Earlier Career, Baltimore: Johns Hopkins Press
הערות שוליים

↑  Annual Report of the Maryland State Bar Association, vol. 26. Maryland State Bar Association. 1921. pp. 43–45.
↑  "FBI — 1935 Washington Star Article". Fbi.gov. אורכב מ-המקור ב-2010-04-11. נבדק ב-2013-08-16.
↑  Shahab Keshavarz. "Charles J. Bonaparte". Italianhistorical.org. אורכב מ-המקור ב-2014-04-08. נבדק ב-2013-08-16.
↑  "National Italian American Foundation". Niaf.org. נבדק ב-2013-08-16.
↑  Too Close to Call: Presidential Electors and Elections in Maryland, featuring the Presidential Election of 1904. Archives of Maryland Documents for the Classroom.
↑  Scott Wilson, Resting Places: The Burial Sites of More Than 14,000 Famous Persons, 3d ed., McFarland, 2016, p. 73
↑  Kelly, Jacques. "Houses – Bella Vista". Baltimore County Public Library Legacy Web. אורכב מ-המקור ב-2011-09-30. נבדק ב-2011-10-12.
↑  Don Bloch (18 באוגוסט 1935). "Bonaparte Founded G-Men". FBI. ארכיון מ-2012-06-06. נבדק ב-6 ביוני 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271428105171  GND: 136611028  ISNI: 0000 0000 5554 7223  LCCN: n86114029  NARA: 10570647  NKC: av2014843155  NTA: 157135330  SNAC: w64q7smj  SUDOC: 194639843  VIAF: 1495701   WorldCat (עם VIAF): 1495701 
שלט האצולה של צ'ארלס ג'וזף בונפרט.
תומאס מרטין

תומאס אלסוורת' מרטין (באנגלית: Thomas Ellsworth Martin‏; 18 בינואר 1893 – 27 ביוני 1971) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית (1939–1955) וכסנאטור (1955–1961) מאיווה. הוא היה רפובליקני, וכיהן בקונגרס במשך 22 שנים רצופות.
ביוגרפיה

מרטין נולד ב-18 בינואר 1893 במלרוז, איווה, למד בבתי הספר הציבוריים וסיים את לימודיו באוניברסיטת המדינה של איווה (ב-1916) ובמכללה למשפטים שלה (ב-1927). הוא קיבל תואר מבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה בשנת 1928 והיה מנתח מכירות ורואה חשבון בחברת גומי באקרון, אוהיו ובדאלאס, טקסס, בשנים 1916 ו-1917. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כלוטננט ראשון ברגימנט הרגלים ה-33, צבא ארצות הברית, מ-1917 עד 1919. לאחר המלחמה, הוא המשיך לעבוד בתעשיית הגומי, ולאחר מכן הפך לעוזר פרופסור למדע צבאי וטקטיקה באוניברסיטת איווה מ-1921 עד 1923. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של איווה ב-1927 והחל לעסוק בכך באיווה סיטי, שבה כיהן כעורך דין עירוני בין השנים 1933 ל-1935 וראש העיר בין השנים 1935–1937.
בשנת 1938 נבחר מרטין כרפובליקני לבית הנבחרים האמריקאי, מטעם מחוז הקונגרס הראשון של איווה. הוא נבחר שוב לבית הנבחרים שבע פעמים ברציפות, וכיהן מ-3 בינואר 1939 ועד 3 בינואר 1955.
ב-1954, במקום לרוץ שוב לבית הנבחרים, התמודד מרטין לסנאט האמריקאי. הוא ניצח את הסנאטור המכהן גאי מארק ג'ילט מהמפלגה הדמוקרטית, שסיים אז את כהונתו המלאה השנייה בסנאט. לראשונה מאז 1924, שני הסנאטורים של איווה, וכל נציגיה, היו רפובליקנים. מרטין שירת מ-3 בינואר 1955 עד 3 בינואר 1961. מרטין הצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1957 ו-1960. הוא פרש לאחר קדנציה אחת, עבר לסיאטל, וושינגטון, שם נפטר ב-27 ביוני 1971.
תומאס אוצ'ילטרי

תומאס פק אוצ'ילטרי (באנגלית: Thomas Peck Ochiltree‏; 26 באוקטובר 1839 – 25 בנובמבר 1902) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטקסס.
ביוגרפיה

אוצ'ילטרי נולד ב-26 באוקטובר 1839 בליווינגסטון, אלבמה וגדל בנאקוגדוצ'ס ברפובליקת טקסס, ולמד בבתי הספר הציבוריים. הוא התנדב ב-1854 כטוראי בפלוגתו של קפטן ג'ון ג'י ווקר בטקסס ריינג'רס במערכה נגד האינדיאנים האפאצ'י והקומנצ'י ב-1854 וב-1855.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בחוק מיוחד של בית המחוקקים של טקסס ב-1857. הוא שימש כפקיד בית הנבחרים של המדינה בשנים 1856–1859. מזכיר הוועידה הדמוקרטית של המדינה ב-1859. הוא היה עורך הספר "ג'פרסוניאן" ב-1860 וב-1861. הוא שימש כציר לוועידות הלאומיות הדמוקרטיות בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית ובבולטימור, מרילנד, בשנת 1860. במהלך מלחמת האזרחים התגייס לצבא הקונפדרציה ברגימנט הראשון של טקסס וקודם ברציפות ללוטננט, קפטן ומייג'ור. הוא היה עורך "יוסטון דיילי טלגרף" בשנים 1866–1867. הוא מונה לנציב ההגירה עבור טקסס באירופה בשנים 1870–1873. הוא מונה למרשל ארצות הברית עבור המחוז המזרחי של טקסס על ידי הנשיא גרנט ב-8 בינואר 1874.
אוצ'ילטרי נבחר כעצמאי לקונגרס ה-48, וכיהן מ-4 במרץ 1883 עד 3 במרץ 1885. לאחר מכן הוא עבר לניו יורק ופרש. הוא מת בהוט ספרינגס, וירג'יניה, ב-25 בנובמבר 1902. הוא נקבר בבית הקברות גרין-ווד, ברוקלין, ניו יורק. הוא נקבר מחדש בבית הקברות מאונט הופ, הייסטינגס-און-הדסון, ניו יורק, ב-8 בנובמבר 1903.
הערות שוליים

1 2 3  תומאס אוצ'ילטרי, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 4283 7416  LCCN: no00001574  SNAC: w6xd2d4v  US Congress: O000021  VIAF: 14307696   WorldCat (עם VIAF): 14307696 
אוכילטרי, בערך 1860
עשיית דין עצמית במשפט העברי

עשיית דין עצמית משמעותה בלשון פשוטה: "לקיחת החוק לידיים", דהיינו שימוש בכוח פיסי על ידי האדם על מנת להגן על זכויותיו, מבלי לפנות לרשויות המשפט והחוק. ישנם שני היבטים מרכזיים בהם עשיית הדין העצמית יכולה לבוא לידי ביטוי: ההיבט הפלילי וההיבט האזרחי. ההיבט הפלילי עניינו בהשלטת חוק וסדר, על ידי יחידים או קבוצות הפועלים באורח עצמאי. בהיבט האזרחי נראה כי הכוונה היא ל"סיפוק/הבטחת דרישה על ידי מעשה עצמאי של הדורש". העושה את הדין לעצמו לא מתכוון להגן על ערכים כלליים או על טובת ציבור, אלא לשמור על ענייניו הפרטיים.
גישות

על פניו, במשפט העברי ישנה מגמה של התנגדות לעשיית דין עצמית שכן עשיית הדין היא תפקידם של הדיינים. מגמה זו עולה מתוך דוגמאות רבות בתורה: ל"גואל הדם" נאסר להרוג עד שמעמידים את ההורג "לפני העדה למשפט" (במדבר לח, יב); בן סורר מורה – ההורים לא מענישים אותו בעצמם אלא צריכים להביאו 'אל זקני עירו ואל שער מקומו" (דברים כא, יט). כך גם במקרה בו הופקד פיקדון והשומר טוען שהפיקדון נגנב ממנו. המקרא קובע שהבעלים-המפקיד נדרש לפנות לבית הדין: "ונקרב בעל הבית אל האלהים (שופטים)..".
למרות זאת, בדברי חז"ל חלוקות הדעות בדבר עשיית דין עצמית; וגם לדעת האוסרים, האיסור אינו מוחלט ויש לו חריגים.
מקור הדין

ראשית יש לברר האם עשיית דין עצמית יסודה מהתורה או שמא זוהי תקנת חכמים (התלויה במחלוקת האמוראים שתוצג בהמשך).
הרב נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצי"ב מוולוז'ין) סבור שיסוד הדין הוא מהתורה. לדידו, חז"ל למדו שאין להמית אדם על ידי אדם פרטי (לרבות גואל הדם), אף על פי שהסנהדרין קבעו שהוא רוצח, עד שיעמוד בפני בי"ד אחר למשפט. הנצי"ב מבין מכאן שהחובה להביא את הנאשם בפני בי"ד קיימת דווקא בדיני נפשות ולא בדיני ממונות, ומכאן שבדיני ממונות, במקרים מסוימים, מותרת עשיית דין עצמית.
מקור נוסף מהתורה ממנו ניתן ללמוד אודות עשיית דין עצמית הוא הדין המקראי הקובע עונש חמור לאישה המתערבת במריבה בין בעלה לאיש אחר, על ידי כך שהיא שולחת את ידה ומחזיקה במבושי האחר. הגמרא הדנה בפסוק זה קובעת שהוא נאמר רק כאשר היא יכולה להציל את בעלה על ידי דבר אחר. במקרה בו איננה יכולה להצילו על ידי דבר אחר "נעשה ידה כשליח בי"ד, ופטורה". דהיינו היא רשאית לעשות דין עצמי.
עשיית דין עצמית בתלמוד

אמוראים נחלקו בשאלה האם רשאי אדם לעשות דין לעצמו, דהיינו האם רשאי להשתמש בכוח כנגד העומד מולו כדי להחזיר לעצמו זכות משפטית שנלקחה ממנו שלא כדין, או שמא הברירה היחידה היא פניה למערכת השיפוטית המקובלת.
רב יהודה טוען ש"לא עביד איניש דינא לנפשיה", כלומר אדם אינו רשאי לעשות דין לעצמו. הרציונל לכך הוא שאם יש לאדם ברירה למנוע את העוול על ידי פניה לבית-הדין, אסור לו להשתמש באלימות. מכאן ניתן ללמוד שבנסיבות בהן אין בידי ביהמ"ש להושיע, והברירה היחידה העומדת לרשות הנפגע, כדי למנוע את הפגיעה, היא נקיטת פעולה אלימה - יש להתיר עשיית דין עצמית. כך הבין התלמוד: "היכא דאיכא פסידא, כולי עלמא לא פליגי דעביד איניש דינא לנפשיה" (במקום שיש הפסד, לדעת כולם עושה אדם דין לעצמו). בתלמוד מופיעים מספר מקרים כאלה:
(1) אדם הדולה מים מבור, ואינו שועה להפצרותיו של הבעלים להפסיק זאת: אמנם ניתן להגיש תביעה ולהוציא צו שיכריח אותו להפסיק את השאיבה, אך בינתיים נגרמים לנפגע נזקים עקיפים (הפגיעה ביבול שאינו מקבל השקיה), שעליהם לא יוכל לתבוע בעתיד (בגין הכלל 'גרמא בנזיקין פטור'). במצבים כאלה גם רב יהודה יסכים שמותר לבעל הבור לפעול בכח ולמנוע את גניבת המים, שאילולי כן ייגרם לו נזק בלתי הפיך.
(2) בעל חיים "תם" - שלא מוחזק כמועד להזיק, החל להתנהג באלימות ומאיים לגרום נזק: גם לדעת רב יהודה תהא זכות לנתקף להפעיל כח על בעל החיים התוקף, כדי שלא ייגרם לו נזק בלתי הפיך (שהרי שאם ייגרם נזק ותוגש תביעה, בעל הבהמה יחויב בחצי נזק ולא בנזק שלם, בהתאם להגדרת בעל החיים התוקף כ'תם' ולא 'כמועד').
לעומת רב יהודה, רב נחמן מרחיב יותר את האפשרות לעשיית דין עצמית. לדעתו, "עביד איניש דינא לנפשיה" (עושה אדם דין לעצמו). הרציונל לכך הוא, שאם עשיית הדין העצמית היא צודקת אין לאלץ את הנפגע לנהל מאבק משפטי, אלא הוא רשאי להשתמש בכוחו ולהגן על זכויותיו.
ההבדל בין רב יהודה לרב נחמן מתקיים בנסיבות בהן לא צפוי להיגרם הפסד לנפגע אם ימתין ויפנה לערכאה שיפוטית: לדעת רב נחמן גם בנסיבות כאלה ניתן להשתמש בכח.
רוב הראשונים פסקו להלכה כרב נחמן, הסובר, כאמור, שאדם עושה דין לעצמו.
שיטות הראשונים בעשיית דין עצמית

כאמור, לדעת רוב הראשונים (רי"ף, רא"ש, רבינו חננאל ) הלכה כרב נחמן, על פי הכלל התלמודי "הלכתא כרב נחמן בדיני (= בדיני ממונות)".
לעומתם, רבינו אפרים בהשגותיו על הרי"ף, טוען שגם אם הזכות הנפגעת היא כספית, עשיית הדין העצמית והפעלת הכוח כנגד האחר הן בגידרם של איסור והיתר, ולכן ההלכה צריכה להיות כרב יהודה.
הסבר אפשרי למחלוקת זו, תלוי בשאלה האם מוקד הדיון בעשיית דין עצמית הוא סמכות האדם להכות את חבירו או לגרום לו נזק תוך כדי הצלת הממון – ואז ההכרעה היא ב"איסור והיתר", או שמוקד הדיון הוא הזכות לתפיסת ממון הנמצא אצל חברו – ואז מדובר ב"דיני" (דיני ממונות).
רבנו מנחם המאירי ("המאירי") מצמצם את תחולת עשיית הדין העצמית לזמן הגזלה או הפגיעה עצמם. לאחר שהחפץ כבר נמצא ברשות הגזלן, אין רשות לעשות דין עצמי ויש לפנות לערכאות.
האור זרוע והמרדכי, חששו מאנרכיה משפטית, ולכן הם צמצמו את המקרים בהם אדם רשאי לעשות דין עצמי רק לנסיבות שבהן ברור וידוע לכל שהחפץ – מושא עשיית הדין - הוא שלו. אם הדבר לא ידוע, הרי שגם אם עלול להיווצר לו הפסד, אסור לאדם לעשות דין עצמי. זאת, כדי להימנע מאובדן סדר ציבורי, המאפשר לכל אדם להכות את חבירו או לחטוף ממנו את נכסיו. לעומתם, הנימוקי יוסף סבור כי אין צורך שיהא ידוע לכל שהחפץ שלו, אלא די שיש בידו ראיה שיוכל להוציא מהגזלן את החפץ בבית דין. עוד משמע ממנו שניתן לעשות דין לעצמו בין בשעת הגזילה ובין לאחריה.
הרמב"ם, כמו רוב הראשונים, פסק כרב נחמן:
'יש לאדם לעשות דין לעצמו אם יש בידו כח, הואיל וכדת וכהלכה הוא עושה, אינו חייב לטרוח ולבוא לבי"ד, אף על פי שלא היה שם הפסד בנכסיו אילו נתאחר ובא לבי"ד...'.
עם זאת, ייתכן שלדעת הרמב"ם ההיתר לעשיית דין עצמית קיים רק כאשר הפגיעה גורמת הפסד (כמו בדוגמת שאיבת המים מבור ללא רשות הבעלים).