stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החוחית (ציור)
סגנון

"החוחית" הוא ציור בטכניקת טרומפ-לויל (אשליה אופטית), המשתמש בטכניקות אמנותיות ליצירת אשליית עומק, בעיקר באמצעות קיצור פרספקטיבי של הראש, אך גם על ידי הדגשת האור על טבעות המתלה וכף רגל הציפור, וכן על ידי הטלת צללים חדים על קיר הטיח. משיכות מכחול נועזות של צבעים בהירים מעל ומגעים עדינים של גוונים עמומים יותר מתחת מדגישים גם הם את האפקט החזותי. נקודת המבט נדמית כמתבוננת בציפור מלמטה, מה שמרמז כי הציור נועד להיות מותקן בגובה. היעדר מסגרת בתחילה מעיד גם הוא על כך שהציור נועד להיראות מציאותי, וייתכן כי היה חלק ממכלול רחב יותר של ציורים אשלייתיים.
השערתה של לינדה סטון-פרייר כי ייתכן שהציור היה חלק מאדן חלון, מבוססת בין היתר על כך שהציור יוצר את האשליה של ציפור אמיתית העומדת על אדן החלון – דבר שמתיישב עם מיקום מוגבה. היא מציינת את חשיבותם של חלונות כאתרי ציור במהלך תור הזהב של הולנד, וכן את השימוש בתיבת פרספקטיבה ליצירת אשליות של פנים מציאותי. פבריציוס השתמש בטכניקה זו גם ביצירת עומק בציורים אחרים שלו, כגון "מבט על דלפט".
פבריציוס השתמש בצבע עופרת לבנה כבסיס לטיח הקרמי של הקירות, בניגוד לצל החום-צהבהב של הציפור. ההיסטוריון של האמנות אנדרו גרהם-דיקסון סבר כי שילוב הצבעים בצל הדיפוזי מבשר על כמה מהטכניקות של אמני האימפרסיוניזם והפוסט-אימפרסיוניזם הצרפתיים של המאה ה-19.
טכניקת הטרומפ לויל הייתה ידועה עוד מימי קדם, כאשר פליניוס תיאר כיצד הצייר היווני זאוקסיס צייר ענבים שנראו כה אמיתיים עד כי ציפורים ניסו לנקר בהם. ציורו של יאקופו דה ברברי, "נץ מצוי", מהווה דוגמה מהרנסאנס ליצירה שנועדה ככל הנראה להיות מותקנת כך שתיצור אשליה של מציאות לעוברים והשבים ליד החלון. אף כי כמה מבני דורו של פבריציוס, כולל רבו רמברנדט, השתמשו בטכניקות דומות, תיאור של ציפור יחידה מהווה גרסה מינימליסטית של הז'אנר, והשילוב בין פשטות העיצוב לבין טכניקת הפרספקטיבה בציור החוחית הוא ייחודי בקרב ציורי תור הזהב של הולנד.
פבריציוס ניסה בעבר טכניקות של טרומפ לויל עם הציור הריאליסטי של מסמר הבולט לכאורה מתוך ציורו משנת 1649, דיוקנו של אברהם דה פוטר.
היסטוריון האמנות וילהלם מרטין (1876–1954) טען כי ניתן להשוות את "החוחית" רק ליצירתו של דה ברברי, "טבע דומם עם חוגלה וכפפות שריון" משנת 1504, שנוצרה יותר ממאה שנה קודם לכן. הציפור עצמה צוירה במשיכות מכחול רחבות, עם תיקונים מאוחרים קלים בלבד לקווי המתאר שלה, בעוד שפרטים כגון השרשרת נוספו בדיוק רב יותר. סגנונו של פבריציוס נבדל מהקיארוסקורו האופייני של רמברנדט בשימושו באור יום קר, בפרספקטיבה מורכבת, ובדמויות כהות על רקע בהיר, אם כי הוא שומר על כמה מטכניקותיו של רבו, כמו חריצה של קווים דרך צבע עבה בעזרת קצה ידית המכחול.
טבע דומם עם חוגלה וכפפות שריון (1504) מאת יאקופו דה ברברי.
מבט על דלפט (1642–1654) מאת פבריציוס.
נץ מצוי, (1510 לערך) יאקופו דה ברברי
דיוקנו של אברהם דה פוטר (1649), ציור מעשה ידי פבריציוס
האמן

קרל פבריציוס נולד בשנת 1622 במידן בימסטר שבהרפובליקה ההולנדית. בתחילה עבד כנגר. אביו ואחיו, ברנט פבריציוס ויוהנס פבריציוס, היו ציירים, ובזכות כישרונו, למרות שלא קיבל הכשרה רשמית באמנות, זכה פבריציוס ללמוד בסטודיו של רמברנדט באמסטרדם. המעבר לאמסטרדם התרחש בשנת 1641, באותה שנה בה נישא לאשתו הראשונה, שהגיעה ממשפחה אמידה. לאחר פטירתה בשנת 1643, שב פבריציוס למידן בימסטר, שם התגורר עד תחילת שנות ה-50 של המאה ה-17, ואז עבר לדלפט, שם הצטרף בשנת 1652 לגילדת לוקס הקדוש.
פבריציוס נפטר בגיל 32 כתוצאה מאסון התפוצצות מחסן אבק השריפה של דלפט ב-12 באוקטובר 1654, שגבה את חייהם של לפחות 100 בני אדם והחריב כרבע מהעיר. הפיצוץ החריב גם את הסטודיו שלו ורבים מציוריו אבדו. מעטות מיצירותיו ידועות כיום. על פי הביוגרף שלו, ארנולד הוברקן, גם תלמידו של פבריציוס, מתיאס ספורס, וכן הדיאקון סיימון דקר, נהרגו בפיצוץ. ציורו "החוחית" נוצר באותה שנה.
יצירותיו של פבריציוס זכו להערכה רבה בקרב בני דורו. סגנונו השפיע על ציירים הולנדיים בולטים בני התקופה, בהם פיטר דה הוך, עמנואל דה ויט ויוהנס ורמיר. ורמיר, שחי אף הוא בדלפט, השתמש בקירות חיוורים ושחוקים המוארים באור שמש בוהק, בדומה לטכניקות של פבריציוס. ישנה סברה כי היה תלמידו, אך אין ראיות מוצקות לטענה זו.
היסטוריית בעלות

היצירה הייתה אבודה ולא נודעה במשך יותר משני עשורים, עד שהתגלתה לראשונה בשנת 1859. תיאופיל תורה, שהחזיר את תהילתו של יוהנס ורמיר, מצא אותה באוסף של קצין צבא הולנדי לשעבר ואספן האמנות ז'וזף-גיום-ז'אן קמברלן בבריסל. היצירה ניתנה לאחר מותו של קמברלן ב-1865 לתורה-בורגר על ידי יורשיו, וזה בתורו הוריש אותה ב-1869 לבת זוגו, אפולין לקרואה. שלוש שנים קודם לכן, בשנת 1866, הוצג הציור לראשונה בתערוכה ציבורית בפריז.
בשנת 1892 נמכר הציור לאטיין-פרנסואה הרו, צייר, משחזר וסוחר אמנות, בעבור 5,500 פרנקים בבית המכירות הפומביות "Hôtel Drouot" בפריז. בשנת 1896, רכש אותו אברהם ברדיוס, אוצר ואספן אמנות הולנדי, עבור 6,200 פרנקים ממכירת האוסף של אמיל מרטינה, גם היא בבית המכירות Hôtel Drouot. לצד החוחית, כלל אוספו של מרטינה יצירות שיוחסו לציירים ידועים כרמברנדט, פרנסיסקו גויה, יאן סטין וז'אן-בטיסט קאמי קורו, וכן את "הנביאה" (La Pythonisse), יצירה שיוחסה, כנראה, לברנט פבריציוס, אחיו של קרל.
כיום הציור נמצא באוסף של מוזיאון מאוריצהאוס בהאג, הולנד.
אזכורים תרבותיים ותערוכות

החוחית ממלא תפקיד מרכזי ברומן בדיוני הנושא את שמו משנת 2013 מאת הסופרת האמריקאית דונה טארט.הרומן מתמקד בסיפורו של תיאודור "תיאו" דקר, נער בן 13, ששורד פיגוע טרור במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, בו נהרגת אמו. במהלך מנוסתו מהבניין, תיאו לוקח עמו את הציור "החוחית" של פבריציוס, שהיה חלק מתערוכה על תור הזהב ההולנדי. עלילת הרומן מתארת את מסעו של תיאו, את ניסיונותיו להסתיר את הציור, את גנבתו ואת החזרתו לבסוף.
הרומן זכה בשנת 2014 בפרס פוליצר והפך לרב-מכר עם מכירות של כמעט 1.5 מיליון עותקים לאחר הזכייה. עטיפת הספר עצמה מהווה דוגמה לטרומפ-לויל (אשליה אופטית), כשהציור מציץ מבעד לקרע מדומה בנייר. בפועל, הציור מעולם לא הוצג במוזיאון המטרופוליטן, אך במקביל לפרסום הספר נפתחה תערוכה בניו יורק באוסף פריק, שבה הוצג גם הציור. התערוכה בניו יורק הייתה חלק ממסע עולמי של ציורי המוריצהאוס בין 2013 ל-2014, בזמן שיפוץ המוזיאון בעלות של 25 מיליון ליש"ט. לפני ניו יורק, הוצג הציור גם בטוקיו, קובה, סן פרנסיסקו, אטלנטה ובולוניה.
בשנת 2019 עובד הרומן לסרט בשם החוחית, שהופק על ידי האחים וורנר ואולפני אמזון. את הסרט ביים ג'ון קראולי, ובתפקידים הראשיים שיחקו אנסל אלגורט וניקול קידמן.
הציור היה גם מקור השראה ליצירות אמנות אחרות, בהן הציור האבסטרקטי "הציפור של פבריציוס" של האמנית הלן פרנקנתאלר משנת 1960.
בשנת 2014 הופיעה החוחית על סדרת בולי דואר הולנדיים לציון פתיחתו מחדש של המוזיאון.
ביבליוגרפיה

Cornelis, Bart (1995). "A Reassessment of Arnold Houbraken's "Groote schouburgh"". Simiolus: Netherlands Quarterly for the History of Art. 23 (2/3): 163–180. doi:10.2307/3780827. JSTOR 3780827.
Davis, Deborah (2014). Fabritius and the Goldfinch. New York: Plympton. ISBN 978-1-68360-049-7.
Tartt, Donna (2013). The Goldfinch. New York: Little, Brown. ISBN 978-1-4087-0495-0.
מנהג (יהדות)

| --- | --- |

לפי שיטת הגר"א (הגאון מווילנה), בעניין פתיל התכלת בטלית, נוהגים לקשור את חוטי הציצית כך שיתאימו לדיני התורה כפי שהוא מפרש אותם.
 משנה:  משנה, מסכת פסחים, פרק ד'
 תלמוד בבלי:  תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף ד', עמוד ב' תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף נ', עמוד ב' תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ו', עמוד ב'
 משנה תורה:  משנה תורה לרמב"ם, ספר שופטים, הלכות ממרים, פרק א', הלכה ב'
 שולחן ערוך:  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן רי"ד
בהלכה, מִנְהָג (או מִנְהַג יִשְֹרָאֵל) הוא הנהגה דתית הנפוצה בין היהודים. מנהג יכול לשמש כתוספת למצווה, כסייג וגדר שלא להיכשל בעבירה, או כהנהגה הקשורה להלכות מסוימות, גם כשאין לה משמעות הלכתית מצד עצמה.
ישנם מנהגים הנהוגים בכל תפוצות ישראל, כמו חומרא דרבי זירא בדיני נידה, וישנם מנהגים שנתקבלו רק על חלק מן העדות, כגון איסור אכילת קטניות בפסח.
מקור המילה

בלשון המקרא, השורש נ.ה.ג שימש לתיאור הולכה והובלה של בהמות. בלשון חז"ל קיבל הפועל נָהַג את המשמעות "היה רגיל לעשות", וממשמעות זו צמחה המילה מנהג.
מקור הסמכות של המנהג > סמכות מכח דין תורה

ישנם מצבים שבהם התורה הגדירה את מצוותיה בעקבות נוהג קיים. לעיתים התורה השאירה את הנוהג הקיים כמות שהוא ורק נתנה לו תוקף מחייב עם הפיכתו למצווה, כדוגמת דיני שומרים, ולעיתים היא שינתה אותו במידה מסוימת, כדוגמת דיני ייבום. במצבים אלו מובן מאליו שמה שנתן למנהג את תוקפו המחייב הוא מצוות התורה.
לגבי מרבית המנהגים המחייבים, לעומת זאת, נחלקו הפוסקים במקור תוקפם. מצינו, אמנם, שהתנאים והאמוראים מסמיכים את המנהג על פסוקים, אך אין בכך בהכרח כדי ללמד שתוקף המנהגים מדין תורה, שהרי מצינו מקומות רבים שבהם חכמים עושים אסמכתאות לפסוקים על אף שמדובר על דינים שתוקפם איננו תוקף של דין תורה
לדעת החת"ם סופר כל מנהג מחייב מדין נדר, ומשמעות הדבר שתוקפו הוא תוקף של מצווה דאורייתא. דעה זו לא זכתה לתמיכה רחבה, ופוסקים רבים לא קיבלו אותה.
מקור הסמכות של המנהג > סמכות מכח אישור בית הדין

יש הסוברים כי לדעת הרמב"ם, מקור הסמכות של המנהג הוא בבית הדין. לפי דעה זו, מנהג נעשה מחייב כאשר בית הדין מאפשר אותו, וממילא כאשר הוא שולל אותו, הוא מאבד מכוחו ונאסר לקיימו
מקור הסמכות של המנהג > סמכות מתוקף היותו של המנהג קיום של תקנה קדומה

בתלמוד הבבלי, מעמדו של המנהג נחות בדרך כלל מזה של ההלכה. יחד עם זאת, בתקופות מאוחרות יותר אנו מוצאים מקרים שבהם המנהג מקבל חומרה של הלכה פסוקה. במקרים אלה נראה כי למנהג אין כח עצמאי לחייב לנהוג כמותו, אך עצם העובדה שהעם נוהג דבר מסויים, מעידה על קיומה של הלכה קדומה, שנשתכחה במשך הזמן. כך למשל בסיפור המופיע בתלמודים על הלל הזקן ובני בתירה, שבו מנהג העם הזכיר להלל את ההלכה ששמע משמעיה ואבטליון. הגאונים והראשונים אימצו לעיתים את ההנחה הזו ביחס למנהגים שונים, וכך למשל כותב הרי"ף בתשובה: ”עיקר המנהג שעושין על פיו והוא שרוב הקהל יתייעצו עם זקני הקהל ויתקנו תקנה כמה שיתקנו ויקיימו אותה זהו המנהג. ואפילו לאחר שנים אם לא ידעו הך עקרו אלא שהיה מחזיק בכך והיה עומד בחזקתו.” (שו"ת הרי"ף סימן יג).
יש מי שהבין שגם כאשר סביר היה להניח שמקור המנהג איננו בתקנה קדומה, שימשה לעיתים טענה זו את תלמידי החכמים כדי לשוות למנהג סמכות שתאפשר את שימור המסורת.
כתמונת מראה לשיטה הסוברת שתוקף המנהג נובע ממקור הלכתי קדמון, פעמים רבות כאשר חכמים התנגדו למנהג מסויים, הם התייחסו אליו כמנהג חדש שנוצר קרוב לזמנם. כך למשל התייחס רבי שלמה בן שמשון מוורמייזא למנהג להגביה את הערבה למעלה מגובה ההדס כמנהג חדש, וכך התייחס גם רש"י למנהג שלא לתת מתנות כהונה ולמנהג הנשים לרחוץ ולהחליף בגדים בתום ווסתן, שממנו השתלשלו תקלות הלכתיות שונות.
מקור הסמכות של המנהג > סמכות מתוקף השגחה

לגבי מנהג שמכריע בין דעות הפוסקים, כתב מהר"י חאגיז בשו"ת "הלכות קטנות", שודאי לא יתן הקב"ה שעם ישראל ילך אחר דעת יחיד שסברתו איננה נכונה, וזו הסיבה לכלל התלמודי "במקום שהלכה רופפת בידך, פוק חזי מאי עמא דבר".
יש חילוק בין שני סוגי מנהגים: מנהג שהנהיגו חכמים על ישראל בתורת חובה, כמו חיבוט ערבה ביום הושענא רבה. על פי ההלכה, חובה לקיים מנהג כזה, אף שאין מברכים לפני עשייתו. לעומת זאת, "מנהג ציבור" הוא מנהג שנהגו ישראל על עצמם, וחיובו פחות ממנהג חכמים.
לעיתים נוהג הציבור על עצמו מעשה מסוים, וכאשר נוהג זה מתפשט בכל ישראל – הוא מתקבל כחובה. דוגמה למנהג ציבור שנתקבל כחובה – תפילת ערבית, שבתחילה הייתה רשות, ולאחר שנתפשטה בכל ישראל, נתקבלה כחובה. לעיתים נוהג הציבור על עצמו מעשה מסוים, אך הוא אינו מתפשט בכל ישראל ואינו מתקבל כחובה. דוגמה למנהג ציבור שבוטל ברבות הימים, משבטלה סיבת הנהגתו – המנהג לתרגם לארמית (תרגום אונקלוס) את קריאת התורה וההפטרה בשבתות.
בפירוש המיוחס לרבי מיימון הדיין, אביו של הרמב"ם, נכתב ביחס למנהג אכילת "סופגנין" בחנוכה:
"אין להקל בשום מנהג ואפילו מנהג קל... וכתב רבינו נסים במגילת סתרים כי כל מנהגי האומה באלו המנהגות כמו זה. והראש בראש השנה, החלב בפורים ובמוצאי פסח, והפולים ביום הושענא רבה. ואותם המנהגות אין לנו לבזותם ומי שהנהיגם זריז ומשתדל הוא, כי הם מעיקרים נעשים, ולא יבוזו במנהג האומה. וכבר אמר הנביא ע״ה: ואל תטוש תורת אמך, דת אומתך אל תעזוב. ובקבלות הגאונים ראשי ישיבות נזכרו מנהגים כמו אלה בהנהגותיהם בסיפוריהם ולא יתבזה דבר ממה שעשו הקדמונים".
טעם המחויבות למנהג

בספרו אדר היקר הרב קוק כותב שאנו מקיימים מנהגים על אף שלא צווינו על כך ואפילו לא תקנו חכמים לעשותם אלא בגלל אהבתנו לאומה.
סוגי מנהגים

מנחם אלון מונה מספר חלוקות שעל פיהן ניתן לסווג מנהגים:
חלוקה על פי הפונקציה של המנהג:
מנהג הפוסק ומכריע
מנהג המוסיף על ההלכה
מנהג הקובע נורמות חדשות המנוגדות להלכה
"מנהג" מול "נוהג":
מנהג = מעשה שיש לו תוקף משפטי מחייב גם בלא הסכמה מפורשת של הצדדים, בדומה לתקנה
נוהג = מעשה שנעשה מתוך הסכמת הצדדים, מתוך הנחה שכך מקובל לפעול
מנהג כללי מול מנהג מקום:
מנהג כללי = מנהג המחייב את כלל הציבור
מנהג מקום = מנהג המחייב בני מקום מסוים או קבוצה מסוימת בלבד
סוגי מנהגים > מנהג כמקור פסיקה

בכמה מקומות בתלמוד, נזכר המנהג כמקור להכרעה במקרה של ספק בהלכה. לעיתים ההכרעה נעשית בהינתן שאין כללי פסיקה במצב המסוים, ולעיתים היא נעשית בניגוד לכללי הפסיקה הקיימים. כדוגמה למקרה השני, מביא אלון סוגיה תלמודית לגבי נשיאת כפיים ביום הכיפורים, בה רבי יוחנן פוסק כרבי מאיר על אף שעל פי כללי הפסיקה שהוא עצמו מציין היה עליו לפסוק כרבי יוסי.
מקצת מאמוראי בבל התנגדו להכרעה על פי המנהג כנגד כללי הפסיקה המקובלים בדיני איסור והיתר, בעוד שאמוראי ארץ ישראל וגדולי אמוראי בבל תמכו בהכרעה שכזו, אף כאשר המנהג מנוגד לדעת הרבים, מקרה שבו מקובל לפסוק כדעת הרבים על פי הכלל "יחיד ורבים - הלכה כרבים".
ביטוי תלמודי המצביע על כך שיש לפנות למנהג כדרך הכרעה הוא "פוק חזי מאי עמא דבר", שפירושו בעברית: "צא וראה מה העם נוהג". במקרים אלה מנהג העם עשוי להיות מקור חזק יותר מסברא, מכיוון שיש לציבור מסורת במנהגם, וניתן לתלות אותה בכך שחכם קדום הורה להם לנהוג כן. גם בספרות ההלכה משתמשים במושג זה כדי לציין שאין משמעות לוויכוח בדין מסוים כאשר העם בפועל נוהג כשיטה אחת.
סוגי מנהגים > מנהג כמוסיף על ההלכה

לעיתים עולות שאלות הלכתיות שעליהן אין להלכה מענה. במצב כזה יש שהולכים אחר המנהג. כך למשל במעשה המובא בברייתא בתלמוד הבבלי, שם הלל ובני בתירה לא זכרו האם מותר להביא סכין מערב שבת לשחיטת קרבן הפסח, ובסופו של דבר מנהג העם הוא שהזכיר להלל את ההלכה - להניח את הסכין על הבהמה וכך להביאה. מקרה נוסף שניתן להביא כדוגמה מופיע בירושלמי, שם נקבע ש”כל הלכה שהיא רופפת בבית דין, ואין את יודע מה טיבה, צא וראה מה הציבור נוהג - ונהוג” (ירושלמי פאה ז ה).
מצב נוסף שבו המנהג מוסיף על ההלכה, הוא כאשר המנהג בא לאסור דבר מותר. דוגמה לכך ניתן להביא ממנהגם של בני ביישן המתואר בתלמוד הבבלי שלא להפליג מצור לצידון ביום שישי מחשש שמא תימשך ההפלגה לתוך השבת.
סוגי מנהגים > מנהג הסותר את ההלכה

בעניין זה ניתן לחלק בין דיני ממונות, שבהם ההלכה בדרך כלל באה להסדיר את פעולתם של בני אדם, וממילא בהתנגשות בין המנהג להלכה ידו של המנהג תהיה על העליונה, לבין דיני איסור והיתר שכפופים לצו הסמכות וממילא רצון הציבור לשנותם בדרך כלל איננו מספיק כדי לעשות זאת בפועל. בתלמוד הירושלמי מופיע מטבע הלשון "מנהג מבטל הלכה" אף לגבי דיני חליצה השייכים לעולם האיסור וההיתר, אך משמעותו שם איננה שיש לנהוג כמנהג בניגוד להלכה, אלא שהמנהג יכול לתמוך בהלכה הקיימת כדי למנוע מהלכה מחודשת, אפילו אמרה אליהו הנביא, לעקרה ממקומה.
הטעם לכך שמרבית חכמי ההלכה סברו שמנהג לא יכול לבטל הלכה אף באיסור שמקורו בדברי חכמים, הוא שאם לא כן, ישנו חשש שיתבטלו כל האיסורים.
על אף כל זאת, ישנו מספר מצומצם של מקרים בהם המנהג מבטל את ההלכה אף שלא בדיני ממונות. כך למשל יש דעות לפיהן המנהג יכול לשנות את נוסחי הברכות והתפילות או את ההפטרות אותן קוראים בשבת מסוימת, וכן בדינים שקיים בהם חשש סכנה או שינוי ביחסים עם הסביבה הלא-יהודית לעיתים נתקבל מנהג על אף היותו מנוגד להלכה.
למרות הכבוד שרחשו חכמים למנהגי הציבור, לא הססו לבטל מנהגים אשר התבססו לדעתם על טעות ומבטלים הלכה מסוימת. מפורסם בהקשר זה מטבע הלשון שטבע רבינו תם בדבריו כנגד ר' יוסף מאורליאנס בקשר לשינויים בנוסח הגט, לפיו "...מנהג זה גהנם למפרע...". דוגמא לביטול מנהג מוטעה ניתן לראות בויכוח בין החכמים על מנהג ה"כפרות", האם יש בו משום הנהגה טובה או דווקא חשש למעבר על איסור דרכי האמורי, שהביא לכך שהיו מן החכמים שמנעו את העם מלקיים את המנהג במקומם.
על אף כל זה, ישנם מקומות שבהם המנהג סותר להלכה ואף על פי כן בחרו הפוסקים לשמרו דה פקטו, גם אם דה יורה לא שינו מן התפיסה התלמודית לפיה בהתנגשות בין מנהג והלכה יש לבטל את המנהג. כך למשל בצוואת רבי יהודה חסיד, שם מופיעות מימרות שונות הסותרות את ההלכה התלמודית, בחרו חכמים שונים לפרשן באופן שיישב את הסתירה על מנת להשאיר את המנהג הנוהג, גם כאשר בפשטות הוא איננו מתיישב עם ההלכה. לעיתים חכמים אלו אף העדיפו לשנות את גרסת הגמרא ולא לומר שהמנהג מוטעה.
סוגי מנהגים > מנהג שנחשב בטעות לעיקר הדין

בתלמוד הירושלמי מופיעה מימרה של ר"א בשם ר' אבון, לפיה ”כל דבר שאינו יודע שהוא מותר וטועה בו באיסור נשאל והן מתירין לו וכל דבר שהוא יודע בו שהוא מותר והוא נוהג בו באיסור נשאל אין מתירין לו.” (תלמוד ירושלמי מסכת פסחים פרק ד הלכה א). כלומר, כאשר אדם נהג חומרה בדבר מסויים מתוך מחשבה שמדובר בעיקר הדין, ולאחר מכן גילה שמדובר בחומרה, יכול להישאל לחכם והחכם יכול להתיר לו אפילו בלי פתח וחרטה, הנדרשים בנדרים בדרך כלל. לגבי מצב שבו מנהג הטעות סותר הלכה, כתב הריב"ש בתשובה שאין אפילו צורך להישאל לחכם.
דוגמאות למנהגים מוטעים או שנויים במחלוקת:
המנהג לתלות על תינוק, תכשיט מתכת עליו חרותה האות ה"א המורה כביכול על שם הקב"ה, שישמור אותו מכל רעה, בטעות יסודו, הנובעת מהמנהג הנכון, לתלות תכשיט זה על תינוק בכור, להורות על ה"א סלעים שחייב בפדיונו.
מנהג חג המים של יהודי מרוקו – מנהג שנוי במחלוקת.
סוגי מנהגים > מנהג המקום ומנהגי אבות

רובו של פרק זה אינו כולל מקורות או הערות שוליים, וככל הנראה, הקיימים אינם מספקים. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
מנהג אבות מוזכר בתלמוד בהקשר של מנהג המקום: כאשר אנשי עיר מסוימת רצו לשנות ממנהג העיר הקדמון, אסר זאת עליהם רבי יוחנן, ואמר: "כבר קיבלו אבותיכם עליהם, שנאמר ”שמע בני מוסר אביך ואל תיטוש תורת אמך ” (משלי יא). מפשטות דברי התלמוד נראה שמקור התוקף של המנהגים הוא מדברי קבלה שכן הסתמכו על הפסוק במשלי. ואכן כך נראה שהבינו הרבה פוסקים.
מאז תקופת המשנה, לא הייתה פסיקה אחידה בין מקום למקום, ולמקומות שונים היו מנהגים שונים. המשנה מתייחסת לחילוקים אלו כנורמטיביים, ומזכירה לא מעט פעמים ש"מקום שנהגו" במנהג מסוים, יש לנהוג במנהג זה, ובמקום שלא נהגו, אין לנהוג כך. לעיתים המנהג המקומי היה תוספת חומרה על ההלכה המקובלת, ולעיתים הוא נבע מפסיקה מקומית שונה של המרא דאתרא.
פרשנות זו נשמרה בימי הביניים, כאשר למקומות שונים היה מנהג שונה, ופוסקים רבים אסרו לשנות ממנהג המקום הקדמון. עם זאת, היחס למנהג היה נתון במחלוקת, בעיקר כאשר הוא סתר לכאורה פסיקה מפורשת של התלמוד. רבני צרפת ואשכנז נטו לשמר את המנהג וליישב בדוחק את דברי התלמוד, ואילו רבני ספרד נטו הרבה יותר לבטל "מנהג הטעות".
עם העת החדשה, החלו תנודות רבות יותר בקרב יחידים מקהילות שונות, אשר עברו ממקום למקום, ועלתה השאלה מה דינו של אדם שהגיע למקום חדש והשתקע בו; האם צריך הוא ללכת אחרי המנהג הקודם שלו, או אחרי מנהג המקום החדש. בתשובה מפורסמת גרס הרב יוסף קארו כי בני קהילה שלמה שהגיעו בבת אחת למקום אחר, אינם צריכים לשנות את מנהגם; אך אם הם הגיעו בצורה נפרדת, הרי כל אחד התבטל במיעוטו לעומת הכלל שאליו הגיע, ועל כן גם אם הגיעו בסופו של דבר רבים, כולם מחויבים למנהג המקום החדש.
פסיקה זו של הרב יוסף קארו לא התקבלה בקרב כל הציבורים, ובהדרגה החל להתמסד "מנהג אבות" כמנהג שאב מוריש לבנו, ושאין לשנות ממנו. כך, בסופו של דבר, הלך והצטמצם תפקידו של מנהג המקום, משום שתנאי העת החדשה הביאו לכך שכל קהילה מבוססת על יחידים רבים המגיעים ממקומות רבים.
הגם שיש קולות מעטים הקוראים היום להחזרת המשמעות המקורית של מנהג המקום ומנהג האבות, הפסיקה הדומיננטית עדיין נסמכת על הפסוק "אל תיטוש תורת אמך" כמקור לכך שאדם חייב ללכת בעקבות מה שנהגו אבותיו, ולא אחרי המקום שבו הוא נמצא.
סוגי מנהגים > מנהג המדינה (ממון)

סוג נוסף של מנהג הוא "מנהג המדינה", בענייני ממונות. משמעות המונח הוא ההסדר המקובל בין אנשי מקום מסוים, לגבי עניינים ממוניים מסוימים. על מנהג כזה נאמר המשפט "מנהג עוקר תורה", והיינו שכאשר קיים מנהג מעין זה, אין מתחשבים בנאמר להלכה במקורות (משום שהוא נאמר רק במקרים שאין בהם הסכמה אחרת), והולכים אחר מנהג המקום.
סוגי מנהגים > מנהג חסר משמעות הלכתית (פולקלור)

ישנם מנהגים שהתקבלו בישראל שאין להם משמעות הלכתית, וממילא גם אינם מחייבים. כך למשל, המנהג לחזור אחר משפטים במגילת אסתר, עליו כותב רש"י שהוא ”אינו חובה ואינו מנהג” (ספר הפרדס, עמוד רנד). דוגמאות נוספות הן המנהג ללקות בערב יום הכיפורים, המנהג לומר את פסוקי בריאת האור בהבדלה, והמנהג לתת לילדים ללקק דבש מעל אותיות בהיכנסם לחינוך.
סוגי מנהגים > מנהג אישי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חסר מידע על מעמדו ההלכתי של מנהג אישי שננהג מעל שלוש פעמים ונחשב למעין נדר.
מנהגים נפוצים בקהילות ישראל

החלאקה – כולל גילוח ראש הילד והשארת הפאות, מקובל לעשות הטקס בקבר הרשב"י, אך גם במקומות אחרים, ועושים אותו בשמחה ובמשתה.
המנהג לשחוט תרנגול לכפרות – עורר מחלוקת בין הראשונים. הבית יוסף פסק שיש למנוע את המנהג ואילו לעומת זאת הרמ"א כתב שאין לשנותו כי הוא מנהג ותיקין.
המימונה – (מנהג יהדות מרוקו) – מתכנסים בבית הכנסת לקבל את ברכת הרב. תפילת ערבית, נושאת אופי חגיגי עם הרבה פיוטים. לאחר מכן נוהגים לבקר אצל מספר רבנים, קרובים, ידידים ושכנים, מבלי להמתין להזמנה. מברכים את המארח בברכת "תרבחו ותסעדו". השולחן מכוסה במפה לבנה, מקושט בירק ובשיבולים, נרות דולקים, קערה מלאה קמח ובה נרתיקי פול ירוק סימן ברכה לשנה ירוקה, מיני מתיקה, פירות יבשים, תמרים, צימוקים, שקדים, אגוזים ועוגיות.
שפיכת מים בחג השבועות – (נפוץ אצל יהודי צפון אפריקה) – מקור המנהג הוא המשלת התורה למים. בימינו, בעקבות התנגדות חכמים (חשש לתערובת נשים וגברים, ונזק לריהוט בית הכנסת), הולך המנהג ומתבטל.
המנהג (בעדות מסוימות) לקרצף את כל הבית בצהרי תשעה באב, כדי להכינו לביאת המשיח, על מנהג זה כתבו הפוסקים שאין לבטלו שכן הוא מחזק את האמונה בביאת המשיח.
מנהגים נפוצים בקהילות ישראל > זכר למקדש

ישנם מנהגים רבים שהשתרשו בקהילות ישראל זכר לחורבן בית המקדש. יש לעשות הפרדה בין מנהגים שהם זכר לחורבן לבין מנהגים שהם זכר למקדש.
מקצת מהמנהגים שהם זכר לחורבן:
שבירת צלחת במסיבת אירוסין
שבירת כוס בחופה בזמן נישואין
נתינת אפר מקלה על ראש החתן
השארת אמה על אמה לא מסוידת בבית
ניחום אבלים בקריאת נחמה לירושלים
לא למלא פיו שחוק
מקצת מהמנהגים שהם זכר למקדש:
לא להסתכל על הכהנים בשעה שמברכים
שטיפת כלים במים קרים לאחר הגעלתם לקראת חג הפסח
אמירת סדר קרבן פסח בערב פסח
נטילת ערבה בהושענא רבה
אכילת כורך בליל הסדר
ברכה על מנהג

פולמוס הלכתי ארוך ניטש סביב הברכה על קריאת ההלל, בראש חודש, בשל היותו מנהג בלבד. שיטת הגאונים בזה היא שאין בעיה גם לברך על המנהג, כך מתברר מדבריהם במחלוקת אחרת, האם יחיד יכול גם הוא לברך, ומדברי כולם מתברר שציבור ודאי מברך.
אולם בתקופת הראשונים התעוררה מחלוקת על זה בקרב כמה מגדולי הפוסקים. רש"י מובא במחזור ויטרי כפוסק הקדום ביותר שלא בירך. דעתו היא שלא מברכים על מנהג, לפי דין הגמרא לגבי חבטת ערבה שרבי אלעזר ברבי צדוק "חביט חביט ולא בריך, קסבר מנהג נביאים הוא", כלומר לא בירך על החבטה משום שסבר שזה מנהג, וניתן להבין מדבריו שעל מנהג לא מברכים. לדבריו הצטרפו גם הרמב"ם ובעל העיטור.
רוב ככל הראשונים חולקים על פסיקה זאת, מפני שהמנהג הוא כן לברך. רבנו תם הצביע על חסרון לוגי בהשוואה, משום שלא הוכיחו שאין מברכים על חבטת ערבה מפני שזה מנהג, אלא הוכיחו שזה מנהג מכך שלא בירך. הראשונים מסבירים את הסיבה שלא ברך על החבטה, בכך שאין תקנה ציבורית כזאת של הנביאים אלא רק שכך עשו בעצמם והעם הלכו בעקבותיהם או מפני שזה מעשה קטן של טלטול עצים ולא ראוי לברך עליו. בנוסף הם מקשים ממנהגים אחרים שמברכים עליהם, כמו יום טוב שני של גלויות, הפטרה בתעניות ובמנחה של יום טוב שנהגה בעבר, והדלקת נרות חנוכה בבית הכנסת.
בפועל המנהג בספרד ובאשכנז היה לברך, כפי שמעידים הראשונים, ובמקומות בודדים, בהם ארץ ישראל וסביבותיה, הפסיקו לברך. עם העלייה לארץ ישראל, פסקו חלק מעדות הספרדים ממנהגם, בעקבות המנהג שנהג בארץ.
ספרי מנהגים

ספרים רבים נתחברו על ענייני המנהגים, מהם לשמר את מנהגים של קהילות מסיומות שנשתכחו עם הזמן, ומהם ליישב את המקומות שהמנהג סותר את ההלכה.
דוגמאות לספרים כאלה (בקרב הקהילות האשכנזיות)
מנהגי מהר"ש – חובר בידי רבו המובהק של המהרי"ל ומרבותיו של רבי יצחק אייזיק מטירנא. בהוצאת מכון ירושלים שמו "הלכות ומנהגי מהר"ש".
ספר המנהגים של רבי אברהם קלויזנר – מכונה גם "מנהגי מהרא"ק". חובר בידי רבו המובהק של רבי יצחק אייזיק מטירנא ומרבותיו של המהרי"ל. מכונה גם "מנהגים" בקיצור.
ספר מהרי"ל: מנהגים – מכונה גם "מנהגי מהרי"ל". לפני הדפוס היה ספר המנהגים הנפוץ ביותר עם 22 כתבי יד. השפיע בעיקר במערב אירופה. לא חובר בידי המהרי"ל עצמו אלא בידי תלמיד.
ספר המנהגים של ר' יצחק אייזיק מטירנא – לפני הדפוס היו לו רק שני כתבי יד, אך לאחר הדפוס הפך לספר המנהגים הנפוץ ביותר: כשהספר הגיע למאה הדפסות, "מנהגי מהרי"ל" הגיע לכשישים הדפסות. כמחצית מהדפסות אלו הם תרגום ליידיש עם איורים. השפיע בעיקר במזרח אירופה. מכונה גם "מנהגים" בקיצור.
ספר המנהגים של פריז - נחשב לספר המאויר העתיק ביותר ביידיש.
ספר המנהגים חב"ד (יהודה לייב גרונר)
סדר טרוייש, ספר הלבוש של מרדכי יפה
טעמי המנהגים ומקורי הדינים – מהמפורסמים והמקיפים בספרי המנהגים.
שרשי מנהגי אשכנז, מאת הרב בנימין שלמה המבורגר
אוצר דינים ומנהגים
ראו גם

פוק חזי מאי עמא דבר
מנהג (משפטים)
אוצר דינים ומנהגים
נהרא נהרא ופשטיה
ספר החילוקים
לקריאה נוספת

דניאל שפרבר, מנהגי ישראל, כרכים א'–ח', הוצאת מוסד הרב קוק.
יצחק (אריק) זימר, עולם כמנהגו נוהג – פרקים בתולדות המנהגים, הלכותיהם וגלגוליהם, בהוצאת מרכז זלמן שזר.
ישראל מ' תא שמע, מנהג אשכנז הקדמון, הוצאת מאגנס.
יהודה דב זינגר, זיו המנהגים, תשכ"ה.