stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאופולד אינפלד
הוראה ומחקר אקדמי

אינפלד סיים את עבודת הדוקטורט ב-1921 באוניברסיטה היגלונית שבקרקוב. חיפושיו אחר משרה אקדמית בפולין לא צלחו בשל יהדותו, ולכן בשנים שלאחר תום לימודיו לימד בבתי ספר תיכוניים יהודיים בפולין.
נישא לפאני ביליג, מורה למתמטיקה ילידת 1898 בקולבושובה שבפולין, ובשנת 1925 נולד בנם, הנריק-רישארד (לימים גיל). כעבור שנים ספורות התגרשו בני הזוג ופאני עלתה לארץ ישראל ב-1929 עם בנם ונישאה למלחין והמורה יצחק אֶדֶל, שאימץ אותו. (גיל חלה ונפטר בעת שירותו בפלמ"ח.)
לאחר מכן נישא אינפלד מחדש, להלינה.
ב-1930 התקבל למשרה אקדמית כעוזר מחקר בכיר בפיזיקה תאורטית באוניברסיטת לבוב. לאחר מות אשתו הלינה ממחלה ממושכת, קיבל אינפלד את מלגת קרן רוקפלר, ועבר ללמוד באוניברסיטת קיימברידג' עד 1935, שם כתב מספר מאמרים עם מקס בורן. אינפלד הצליח במחקר האקדמי בקיימבריג', אך בגלל קשיים חברתיים שב ללבוב ב-1935. בזמן זה ההשפעה הנאצית הקשתה עליו, ובהמלצתו של אלברט איינשטיין פנה בבקשה לקבלת מענק לביקור במכון למחקר מתקדם שבאוניברסיטת פרינסטון. ב-1936 בקשתו אושרה בתמיכתו של איינשטיין, שאליו הצטרף למחקרים בתורת היחסות הכללית.
מכיוון שאינפלד היה זקוק להכנסה נוספת נענה להצעה של איינשטיין לכתוב ספר מדע פופולרי תחת חסותו. הספר, "התפתחות הפיזיקה החדשה" שמו, זכה להצלחה (ואף תורגם לעברית).
ב-1938 החל לכהן כפרופסור באוניברסיטת טורונטו. במהלך השנים הבאות פרסם מאמרים חשובים במשותף עם איינשטיין ואחרים, בהם "משוואות הכבידה ובעיית התנועה" ב-1938, "משוואות התנועה באלקטרודינמיקה" (1940), "שעונים, מוטות קשיחים ותורת היחסות" (1943). ב-1945 פרסם עם א' שילד, שהיה דוקטורנט בהנחייתו, מאמר בשם "דגש על בעיות תנועה קפלריות במרחב עם עקמומיות שלילית קבועה" וכן "גישה חדשה לקינמטיקה קוסמולוגית".
שערוריית הריגול

בליל ה-16 באפריל 1948 האזין סוכן סמוי של "המחלק המיוחד" של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה לאינפלד במסגרת הרצאה לקהל הרחב שנתן באוניברסיטת מקגיל. אינפלד, בדומה לאיינשטיין, היה ידוע כפציפיסט ואף היה מ-11 החותמים על מניפסט ראסל-איינשטיין כנגד השימוש בנשק גרעיני, והיחיד מביניהם שלא זכה לקבל פרס נובל, על אף שנחשב לפיזיקאי החשוב ביותר בקנדה. שנתיים מאוחר יותר הכריז הפרלמנט הקנדי על אינפלד כבוגד אשר עלול למסור מידע סודי על אודות פצצת האטום לברית המועצות. למרות עיסוקו רב השנים של אינפלד בתורת היחסות, תחום המחקר שבו התמחה ושעליו זכה לפרסום, ואף על פי שתחום זה אינו נוגע בתחומי הידע הנדרשים לייצור פצצת אטום, גם עובדה זו לא סייעה לאינפלד באותן שנים. אף על פי שהאשמות אלו בוססו על שמועות, הדבר פורסם בהרחבה בעיתונים ומשפחתו של אינפלד הוטרדה רבות. ב-1950 שב לפולין, ואזרחותו והאזרחות הקנדית של ילדיו, שאף נולדו בקנדה, נשללה.
בשובו לפולין נתקבל בחום על ידי המשטר הקומוניסטי, ונתמנה לחבר באקדמיה הפולנית למדעים ולמנהל וראש המכון לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת ורשה. בשנים 1950–1968 היו חייו של אינפלד מלאים בפעילות מחקרית, שבמהלכה פרסם יותר מ-40 מאמרים אקדמיים ואת הספר "תנועה ויחסות" (1960). ב-1995, כמעט 30 שנים לאחר מותו, השיבה אוניברסיטת טורונטו לאינפלד את תואר הפרופסור כאמריטוס.
ספריו

אלברט איינשטיין, לאופולד אינפלד, התפתחות הפיזיקה החדשה - ממושגים ראשונים ועד יחסיות וקואנטים (תרגם מאנגלית: ש. פ. קלעי; ערך: ד"ר ברוך לשם), הוצאת ספרית פועלים, 1947, 1976.
Quest: An Autobiography" and the biography "Whom the Gods Love: The Story of Evariste Galois.
Whom the Gods Love: The Story of Evariste Galois.
הערות שוליים

↑  קורות החיים של אדל, גיל (הנריק-רישארד), באתר "יזכור" של משרד הביטחון; גיל אדל (הנריק-רישארד), באתר הפלמ"ח. ליום השלושים למותו הוציאו חבריו חוברת זיכרון, ובה דברי חברים, הספדים, זיכרונות, חיבוריו וחלק ממכתביו: גיל אדל: ליום השלושים בהוצאת חבריו (עין חרוד: דפוס הקיבוץ המאוחד), תש"ד.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263086805171  PLWABN: 9810703900705606  BIBSYS: 90095711  BNE: XX976704  BnF: cb119082308 (data)  CANTIC: a1200277x  CiNii: DA01785645  GND: 118708872  ICCU: RAVV027651  ISNI: 0000 0000 8148 0763  LCCN: n80080262  LNB: 000003835  MGP: 16268  NDL: 00444236  NKC: jn20001227801  NLA: 35221744  NLG: 246448  NLK: KAC199613341  NSK: 000173572  NTA: 07058429X  RERO: 02-A023065907  SNAC: w62v2p3f  SUDOC: 026930706  Trove: 871259  VIAF: 68930528   WorldCat (עם VIAF): 68930528
לטרינה

הדמיית לטרינה
הלטרינה באוסטיה
הלטרינה באוסטיה
הלטרינה באוסטיה
לטרינה באפסוס
הלטרינה הרומית בגן הארכאולוגי ירושלים
הלטרינה של אסירי מחנה בירקנאו
לטרינה (מלטינית 'lavatrina' - בית שימוש) היא מבנה פרטי או ציבורי לעשיית צרכים, שהיה נפוץ מאוד בערים הגדולות ברחבי האימפריה הרומית, כולל ארץ ישראל. ייחודה של הלטרינה הציבורית היה קודם כול בפארה (לטרינות רבות נבנו משיש ועוטרו בפסלים), וכן בכך שלא היו כל מחיצות בין הנוכחים, והם עשו את צורכיהם ביחד.
רקע

בימי קדם רק לעשירים היה חדר שירותים פרטי בביתם. רוב הציבור עשה את צרכיו במקומות מסתור בשדה, או בבורות ספיגה פשוטים, והשתמש באבנים או בעלים לניגוב. חז"ל פסקו לא מעט הלכות הדנות בשאלה: היכן וכיצד יש להתפנות במקום שאין בו שירותים או לטרינה, למשל: "הבדדין והבוצרין... יוצאים חוץ לפתח בית הבד ופונים לאחורי הגדר."
הרומאים פיתחו מאוד את תרבות הפנאי והשעשועים ברחבי האימפריה, והשקיעו ממון רב בהקמת מבני ציבור, ובהם בתי מרחץ. המרחץ הרומי הלך והשתכלל, ובחלק מהמקרים נבנה בו חדר מיוחד ששימש לעשיית צרכים - הלטרינה, לנוחותם של המבקרים במרחץ. נראה כי הישיבה המשותפת בלטרינה ללא מחיצות הייתה המשך ישיר לשהייה המשותפת בעירום במרחץ הסמוך. בהמשך נותק מבנה הלטרינה מהמרחץ, והחל להופיע במרכזי הערים הגדולות בפני עצמו, ובכך אפשר עשיית צרכים באופן היגייני ומסודר, במקום בו לא היו מקומות מסתור או שדות בקרבת מקום. השימוש בלטרינות התפשט מאוד, עד כי בשנת 315 פעלו כמעט 150 לטרינות ברומא עצמה, ועוד מאות בערים מרכזיות אחרות במרחב.
הלטרינות ברומא פעלו ללא תשלום עד לימי הקיסר אספסיאנוס שהטיל אגרה על השימוש בהם. סיפור ידוע המובא אצל סווטוניוס הוא שטיטוס, בנו של אספסיאנוס, הביע סלידה מגביית כסף עבור שירות זה. אספסיאנוס הגיש אל אפו של טיטוס מטבע מן התשלום הראשון ושאל אותו אם הריח בלתי נעים. "לא", השיבו טיטוס. "ועדיין, הכסף הזה בא משתן", ענה לו אספסיאנוס (Atqui, inquit, e lotio est). מתגובה זו של אספסיאנוס נגזר הביטוי "לכסף אין ריח" (Pecunia non olet).
מבנה

הלטרינה הרומית הייתה מבנה מפואר, שכלל בדרך כלל חצר עמודים מסוגננת ורצפת שיש או פסיפס. גודל הלטרינה היה שונה ממקום למקום, בהתאם למיקומה ולגודל העיר. המבנה היה מקורה באופן חלקי, כך שהיושבים בו היו מוגנים בתקרה, בעוד שמרכז הפריסטיל היה קָטוּר (ללא גג). נראה שמטרת הקירוי החלקי הייתה לאפשר לריח הרע להתפוגג. במרכז הלטרינה הייתה בדרך כלל בריכת מים או מזרקה קטנה. בצמוד לקירות נמתח ספסל אבן או שיש (לעיתים נדירות - מעץ), ובו חורים מעוגלים או מוארכים בצורת חור מנעול במרחקים קצובים, ששימשו כפתחי אסלה. בחלק מהלטרינות הונחו מושבי עץ על כל פתח לנוחות המשתמשים. פנים הספסל היה חלול, ובתחתיתו עברה תעלת ניקוז, ששטפה את השפכים אל מערכת הביוב העירונית. ישנן לטרינות הכוללות רק שורה של לוחות אבן בולטים מהקיר ברווחים של כ-20 סנטימטרים ביניהם, ונראה כי בין כל שני לוחות הונח מושב עץ עם חור עגול. במקרה בו הלטרינה הייתה חלק מקומפלקס בית המרחץ, המים שזרמו בתעלת הניקוז הגיעו מהמרחץ, לאחר שנעשה בהם שימוש, תוך מיצוי מרבי שלהם.
ייחודה העיצובי של הלטרינה ביחס למבני ציבור רומיים אחרים היה בהיעדר פסלים ואיקונות של השליט, כמובא במדרש:
"אדריינוס שחיק טמיא (שישחקו עצמותיו) שאל את רבי יהושע בן חנניא... ובכל מקום ומקום שהיה מוליכו (אדריאנוס) היה רואה איקונים שלו קבועה... עד שמשכו לבית הכסא. אמר לו: אדוני המלך, רואה אני שבכל המדינה הזו אתה שליט (שבכל מקום ומקום איקונין שלך קבועה) ובמקום הזה אינה קבועה. אמר לו... כך הוא כבודו של מלך להיות איקונים שלו קבועה במקום ביזוי במקום משוקץ במקום מטונף?"
שימוש

הלטרינות נועדו לשימושם של נשים וגברים כאחד, אולם אין כל ידיעה אם אלה ביקרו בלטרינות נפרדות, וייתכן כי השימוש היה משותף. כן ייתכן שהיו שעות או ימים נפרדים לבני המינים השונים, אך לא ניתן להוכיח זאת. ברייתא ארצישראלית מלמדת על לטרינות מיוחדות לנשים בארץ ישראל, כאזכור אגב אורחא של מצוות מזוזה: "בית הכיסא ובית הבורסקי ובית המרחץ ובית הטבילה, ושהנשים נאותות בהן - פטורין מן המזוזה."
חפצי עזר בלטרינה

שני החפצים הבסיסיים הנלווים לכל השירותים בימינו הם מכל הדחה ונייר טואלט. 'מכל ההדחה' בלטרינה הקדומה היה תעלת מים קבועה ברצפה שניקזה את השפכים החוצה. 'נייר הטואלט' הקדום היה ענף שעליו כרכו עלים רכים או ספוג, והוא שימש לרוב באופן רב-פעמי לאחר רחיצה. למרגלות היושבים בלטרינה עברה תעלת מים צרה, ובה מים נקיים לטבילת הספוגים ולשטיפת הידיים. במקורות היהודיים מוזכרות 'אבנים מקורזלות' או 'אבני בית הכסא' ככלי קינוח בלטרינה או בשדה. כן נעשה שימוש בצרור עלים או בחרסים, כעולה מן ההלכות: "אמר רבי לוי: צרור שעלו בו עשבים מותר לקנח בו בשבת... אמר רבי יוחנן: אסור לקנח בשבת בחרס."
באופן טבעי, הייתה הלטרינה מוקד לריחות רעים, ולכן נלוו אליה גם תכשירי בישום ומשחות ששימשו לשטיפת האיברים האינטימיים. אזכור לכך מובא בתלמוד הבבלי: "צלוחית של פלייטון שהייתה מונחת במקום הטנופת" וכן: "אמר רב הונא: בשמים של בית הכיסא, ושמן העשוי להעביר את הזוהמא - אין מברכין עליו."
לטרינות בארץ ישראל

בארץ ישראל נתגלו עד כה 8 לטרינות מן התקופה הרומית והביזנטית: בבית שאן, בירושלים, בקיסריה, בהר גריזים, בבית גוברין, באשקלון בציפורי ובטבריה. לטרינות אלו נתגלו במקומות מרכזיים בעיר, וכמעט תמיד בצמוד לבית המרחץ: בבית גוברין - במרכז העיר; בבית שאן - כחלק מקומפלקס בית המרחץ (הלטרינה הגדולה ביותר שנתגלתה בארץ ישראל, ובה 56 מושבים); בירושלים - שתי לטרינות בקרבת הר הבית; בקיסריה - בחלק הדרום מערבי של בית המרחץ; ובהר גריזים - בצמוד לכנסייה. הלטרינה בציפורי נתגלתה בבית מידות פרטי, אך לאורך שניים מקירותיה נשתמרו שרידי ספסל, שתחתיו נמשכה תעלת מים, דבר המעיד על שימוש ציבורי. ברצפת החדר המכוסה פסיפס לבן נמצאה כתובת ביוונית בת מילה אחת: ΥΓΕΙ (היגיינה, בריאות).באשקלון, לעומת זאת, נתגלה חדר ובו אסלה אחת וכיור שטיפה, האופייני אולי למשתמש פרטי, אך הוא נתגלה דווקא סמוך לבית המרחץ, ונראה ששימש את הציבור.
הממצא הארכאולוגי הדל אינו מעיד בהכרח על פריסת הלטרינות בארץ ישראל, וסביר שהיו לטרינות רבות שלא השתמרו או שטרם נתגלו. הלטרינה של טבריה, למשל, המוזכרת בתלמוד הבבלי (מסכת ברכות, דף ס"ב, עמוד א') נתגלתה בחפירה ארכאולוגית רק ב-2007. הימצאותן של לטרינות כה רבות במרחבי האימפריה הרומית מלמד על חיוניותן, וכן ממקורות חז"ל עולה כי הם לא החשיבו עיר כראויה למגוריהם, אלא אם כן פעלה בה לטרינה, כמובא בברייתא: "כל עיר שאין בה עשרה דברים הללו אין תלמיד חכם רשאי לדור בתוכה: בית דין... ובית הכנסת ובית המרחץ ובית הכיסא, רופא ואומן ולבלר."
ניתן, אם כן, להסיק כי ברוב מקומות היישוב בארץ ישראל היה בית כיסא בגודל זה או אחר, ולא רק בערים הגדולות. בתלמוד הבבלי במסכת נדרים (דף מ"ט ע"ב) מובאים דברי רבי יהודה על מספר הלטרינות בעירו: "עשרים וארבעה בית הכיסא אית לי מן ביתא עד בי מדרשא (24 בתי כיסא יש לי מהבית ועד בית המדרש), וכל שעה ושעה אני נכנס לכל אחד ואחד." למרות שהמקור בבלי (וכנראה גם אגדתי בהקשרו הפולמוסי), ייתכן שהוא משקף מציאות של ריבוי בתי כיסא בארץ ישראל. הלטרינות בארץ ישראל שימשו יהודים וגויים כאחד, כפי שמלמדת ההלכה: "לא יתייחד ישראל עם הגוי בבית המרחץ ולא בבית המים." או הסיפור:
"רבי אלעזר הוה יתיב מטייל בבית הכסא. אתא חד רומאי וקדים יתיה ויתיב ליה. אמר: 'לית הדין על מגן'. מיד נפק חד חיוא ומחא יתיה וקטל יתיה." (תרגום: רבי אלעזר ביקש לשבת בבית הכסא. בא רומאי אחד והקדים אותו וישב לו. אמר [רבי אלעזר]: 'לא קרה הדבר לחינם'. מיד יצא נחש אחד, הכיש אותו [את הגוי] והרג אותו)
יחס חז"ל לשימוש בלטרינה

במקורות חז"ל ישנו אזכור רב ל'בית הכסא', מעט בהקשר הפרטי (כלומר כתא שירותים יחיד), ובעיקר בהקשר הציבורי. שירותים פרטיים בבית נחשבו בארץ ישראל כסמל לעושר וברכה, כמובא בתלמוד הבבלי: "איזה (הוא) עשיר?... כל שיש לו בית הכיסא סמוך לשולחנו." או: "'ברוך אתה בעיר וברוך אתה בשדה'... ברוך אתה בעיר - שיהא בית הכיסא סמוך לשולחנך."
מאחר שעשיית הצרכים בלטרינה הייתה במשותף, ניתן היה לצפות להתנגדות חז"ל לשימוש בה, בשל היעדר צניעות, או כהתנגדות לתרבות הבילוי הרומית, אולם מן המקורות עולה כי חז"ל עצמם השתמשו בלטרינה: "מעשה ברבי עקיבא שהלך אחר רבי יהושע (לבית הכסא)... ראה שלא נכנס לבית הכיסא אלא לצדדין, ולא פרע עצמו עד שישב, ולא קינח בימין אלא בשמאל..."
בדומה לנהוג היום, בו נאמרת ברכת אשר יצר לאחר עשיית צרכים, בימי קדם נהגו לברך הן בכניסה ללטרינה והן ביציאה ממנה:
"נכנס לבית הכיסא, מברך שתיים - אחת בכניסתו ואחת ביציאתו. בכניסתו מהו אומר? 'כבוד לכם המכובדים משרתי קודש, דרך ארץ הוא פנו דרך. ברוך האל הכבוד!' כשהוא יוצא מהו אומר? 'ברוך אשר יצר את האדם בחכמה'."
לקריאה נוספת

אייל ברוך וזהר עמר, "בית הכיסא (Latrina) בארץ ישראל בתקופה הרומית-ביזנטית", בתוך ירושלים וארץ-ישראל (כתב עת ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה), כרך ב', רמת גן תשס"ה עמ' 27-45
שמואל קרויס, "בית הכיסא וענייניו" בתוך קדמוניות התלמוד, כרך ראשון חלק שני, ברלין-וינה תרפ"ד, עמ' 405-410
הערות שוליים

↑  משנה, מסכת טהרות פרק י' מ"ב; ור' גם בבלי ברכות דף סב ע"א
↑  בבלי יומא דף י"א ע"א
↑  מדרש שכל טוב, פרשת שמות פרק ט"ז
↑  מסכת סנהדרין דף ק"ח ע"א
↑  מסכת ברכות, דף נג ע"א
↑  מושבי בית הכיסא הרומי בשימוש משני נתגלו כבר בשנות ה-90 של המאה ה-20, אך המבנה עצמו נחשף רק עם בניית מרכז המבקרים החדש ליד הכותל; ד' בהט וא' סולומון, 'מקווה קדום במנהרת הכותל', בתוך א' ברוך, ע' ליבנר וא' פאוסט חידושים בחקר ירושלים, הקובץ התשיעי, רמת גן תשס"ב, עמ' 83-88
↑  ז' וייס, א' נצר, ציפורי, הוצאת החברה לחפירות ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים 1994, עמ' 30
↑  בבלי מסכת סנהדרין דף י"ז ע"ב; ברייתא זו בירושלמי (קידושין פרק ד', דף ס"ו ט"ב) מובאת באזכור המרחץ בלבד ללא בית הכיסא (הלטרינה), אך ברוך ועמר משערים שבארץ ישראל הייתה הלטרינה בדרך כלל חלק בלתי נפרד מבית המרחץ, א' ברוך וז' עמר, 'ירושלים וארץ ישראל', עמ' 34
↑  והשוו לסיפור דומה בבבלי ברכות דף נה ע"א
↑  תוספתא מסכת עבודה זרה, פרק ג' ה"ד
↑  מסכת שבת דף כ"ה, ע"ב
↑  מסכת בבא מציעא דף ק"ז, ע"א
↑  מסכתות קטנות, מסכת דרך ארץ, פרקי בן עזאי פרק ה ה"ו
↑  והשוו לנוסח המפורט יותר במסכתות קטנות, מסכת כלה רבתי פרק ט הלכה י"ג: "הנכנס  לבית הכיסא אומר..."
לאגוס

ערך זה עוסק בעיר בניגריה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
לאגוס (באנגלית: Lagos) היא העיר הגדולה ביותר בניגריה וביבשת אפריקה, המטרופולין השנייה בגודלה באפריקה (אחרי קהיר), ובירת ניגריה בעבר. לאגוס והערים סביבה הן חלק ממדינת לאגוס, אחת מ-36 המדינות המרכיבות את ניגריה, ששוכנת בדרום-מערב הפדרציה, על שפת האוקיינוס האטלנטי.
מספר התושבים בלאגוס שנוי במחלוקת בעקבות מפקדים סותרים שנערכו במהלך 2006. על פי המפקד שנערך על ידי הממשל המרכזי של ניגריה, מספר תושביה של מדינת לאגוס הוא כ-9.01 מיליון תושבים בעוד לטענת ממשלת לאגוס מספר תושביה של המדינה הוא כ-17.553 מיליון תושבים. לפי חישוב המבוסס על תחזית רשמית לתאריך 21 במרץ 2022, אוכלוסיית לאגוס מנתה כ-15.07 מיליון תושבים.
היסטוריה

בתקופה הפרה-קולוניאלית הייתה העיר כפר של שבט דובר יורובה בשם אקו. עד לכיבוש האזור בידי פורטוגל, ידעה לאגוס שבטים ושלטונות שונים, ביניהם ממלכת בנין.
במאה ה-16 נכבשה לאגוס על ידי פורטוגזים שבאו לארץ למטרת סחר עבדים. בואם הפך את העיר לגדולה, המפורסמת והמאוכלסת ביותר בניגריה, ומרכז סחר עבדים גדול (מקור שמו של "חוף העבדים" לאורך מפרץ בנין).
בשנת 1861 נעשתה העיר מושבה רשמית של בריטניה, ונשלטה על ידה עד מתן העצמאות לניגריה בשנת 1960. אותן שנים של הקמת ניגריה עזרו ישראלים רבים בפיתוחה של העיר[דרוש מקור]. העיר הייתה בירת ניגריה עד 1982, כשהוחלפה בעיר הנבנת אבוג'ה, על מנת לעודד את פיתוח מרכז הארץ. עד 1991 ישבו רוב הממשלות בעיר, אז עברה הממשלה סופית לאבוג'ה.
גאוגרפיה ואקלים

משמעות השם לאגוס בפורטוגזית היא אגמים. שם זה ניתן לעיר בשל הלגונות הרבות המצויות לאורך חוף העיר.
אקלימה של לאגוס הוא אקלים דרום ניגרי. בלאגוס ישנן שתי עונות גשומות: מאפריל עד יולי, שבהם יורדים הגשמים החזקים, ומאוקטובר עד נובמבר, שבהם יורדים גשמים חלשים יותר. ישנן גם שתי עונות יבשות: מאוגוסט עד ספטמבר, ועונה יבשה ארוכה יותר מדצמבר עד מרץ. העונה היבשה ביותר היא העונה שבה נושבות רוחות מכיוון מדבר סהרה, בין דצמבר לתחילת פברואר.
מרכז העסקים הראשי של לאגוס הוא האי המרכזי שלה, "אי לאגוס", שמחובר ליבשת בשלושה גשרים: גשר אקו, גשר קרטר וגשר היבשת השלישי שאורכו 12 ק"מ, לאי זה מחוברים גם "אי ויקטוריה" שבו מרכז העסקים החדש והאי איקויי, בו מתגוררים בני המעמד הגבוה. ממזרח ל"אי ויקטוריה" ממוקם חצי האי לקי (Lekki), אזור מגורים יוקרתי שהתפתח במהירות במהלך השנים האחרונות.
הנמל הראשי של לאגוס ממוקם באפאפה, מערבית לאי לאגוס, נמל זה מהווה השער הימי העיקרי של ניגריה.
מרבית האזור המיושב של לאגוס הוא מצפון וממערב לאי לאגוס. על אף שהאי לאגוס וסביבותיו הם מרכז העסקים של המטרופולין, הבירה הרשמית של מדינת לאגוס היא איקג'ה הנמצאת כ-20 ק"מ צפונית לאי לאגוס, בעיר זו שוכנים משרדי הממשלה המקומית ובה אזור תעשייה נרחב. גם נמל התעופה הבינלאומי מורטלה מוחמד ממוקם סמוך לעיר איקג'ה. העיר איקג'ה ממוקמת גאוגרפית במרכז המטרופולין, כאשר רצף השטח הבנוי נמשך צפונה באורך של 35 ק"מ עד לתחומה של "מדינת אוגון" הגובלת במדינת לאגוס בצפון. במערבה של לאגוס נמשך רצף השטח הבנוי לאורך של 32 וק"מ עד לעיר אוג'ו (Ojo).
אזורים אחרים בלאגוס שנמצאים על היבשת הם: אבוטה מטה בה ממוקמים בניינים היסטוריים רבים מן התקופה הקולוניאלית, סורולרה, יאבה בה ממוקמת אוניברסיטת לאגוס, מושין, וכן אושודי, השוק הגדול ביותר בלאגוס ואולי אף בניגריה כולה.
חוק וממשלה

מערכת השלטון בניגריה היא כפולה בדומה לנהוג בארצות הברית, כאשר ניגריה מורכבת משלושים ושש מדינות שונות.
לאגוס היא המדינה הקטנה ביותר מבחינת שטחה, מאידך היא בעלת האוכלוסייה הגדולה ביותר. ומהווה מרכז העצבים של הכלכלה הניגרית.
הממשל הפדרלי של ניגריה שוכן בעיר אבוג'ה הממוקמת בצפון המדינה. לממשל הפדרלי אחריות על הניהול הכללי של המדינה, בעוד לממשלה המקומית קיימות סמכויות נרחבות בנוגע למתרחש במדינה.
מדינת לאגוס מחולקת ל-20 רשויות מקומיות שונות, לרשויות המקומיות הללו סמכויות מוגבלות ביותר.
בין הרשויות המקומיות הגדולות ניתן לציין את אלימושו (Alimosho) בה 1,277,714 תושבים הממוקמת במערבה של המדינה ואת מושין (Mushin) בה 633,009 תושבים הממוקמת במרכז המטרופולין.
הממשל במדינה: בית המשפט העליון, והרשות השופטת של מדינת לאגוס נמצאים בעיר.
תעשייה

העיר משמשת מרכז תעשייתי, מסחרי, וצומת תחבורתי. העיר מחוברת לכל חלקי המדינה על ידי מסילת ברזל. העיר מייצרת מוצרי מתכת, מכונות, כימיקלים, ציוד אלקטרוני, מוצרי מזון, משקאות חריפים, טקסטיל ועוד. בעיר נמצאים נמל התעופה ונמל הים הראשיים בניגריה.
כלכלה

לאגוס היא הנמל המוביל בניגריה. נמל לאגוס המופעל בידי רשות הנמלים הניגרית, נחלק לשלושה חלקים עיקריים: נמל לאגוס, נמל אפאפה ונמל טין קאן, וכולם ממוקמים במפרץ גינאה.
מרכז העסקים של העיר ממוקם באי לאגוס (Lagos Island) ובאי ויקטוריה (Victoria Island) המחוברים ליתר חלקי העיר באמצעות שלושה גשרים שונים. רוב האוכלוסייה מתגוררת באזור היבשתי צפונית ומערבית לאיים.
הנמל מייבא מצרכי מזון, מנועי רכב, מכונאות וחומר תעשייה גולמי. סחר הייצוא בנמל בעץ ובמוצרים חקלאיים כמו קקאו ובוטנים התדרדר מאז שנות ה-1970 המוקדמות, למרות שהנמל ייצא כמויות גדולות של דלק גולמי, עם עלייה במספר בין 1997 ל-2000. מוצרי דלק ונפט מספקים כ-20% מהתמ"ג (תוצר מקומי גולמי), וכ-95% של שכר המטבע הזר בניגריה במלואו.
חינוך

בעיר יש בתי ספר מקצועיים, מוסדות רבים של הכנסייה הנוצרית וארבע אוניברסיטאות:
אוניברסיטת לאגוס
האוניברסיטה הפאן-אפריקנית
אוניברסיטת מדינת לאגוס
אוניברסיטת קתפ
ערים תאומות

טרינידד וטובגו פורט אוף ספיין, טרינידד וטובגו
גינאה ביסאו ביסאו, גינאה ביסאו
לקריאה נוספת

ליאורה ביגון, "פינוי משכנות העוני בלגוס (ניגריה): פרספקטיבה היסטורית", אופקים בגאוגרפיה 70, 2008, עמ' 5–31
הערות שוליים

↑  Nigeria: States & Agglomerations - Population Statistics, Maps, Charts, Weather and Web Information, www.citypopulation.de
| הערים הגדולות בעולם: ערים המונות לפחות חמישה מיליון תושבים |
| --- | --- | --- |
| 20,000,000+ | שאנגחאי • בייג'ינג • סאו פאולו • דלהי |  |
| 10,000,000+ | קראצ'י • לאגוס • איסטנבול • טוקיו • מומבאי • מוסקבה • גואנגג'ואו • פריז • שנג'ן • צ'נגדו • קינשאסה • קהיר • ג'קרטה • לאהור • סוג'ואו |  |
| 5,000,000+ | סיאול • מקסיקו סיטי • לונדון • לימה • דאקה • ניו יורק • בנגלור • בנגקוק • דונגגוואן • צ'ונגצ'ינג • נאנג'ינג • טהראן • שניאנג • בוגוטה • הו צ'י מין סיטי • הונג קונג • בגדאד • צ'נאי • צ'אנגשה • ווהאן • טיינג'ין • היידראבאד • האנוי • ריו דה ז'ניירו • פושאן • סנטיאגו דה צ'ילה • ריאד • אחמדאבאד • שאנטואו • סנקט פטרבורג • ח'רטום  • אנקרה • ג'ינאן • האנגג'ואו • סינגפור • יאנגון • לואנדה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564230705171  GND: 4111183-7  MusicBrainz: a7771250-45aa-426a-86db-5101f6647b79  NARA: 10044436  NKC: ge601768  SELIBR: 152054  SUDOC: 027475654 
האי איקוי
שכונה באי ויקטוריה
שוק בלאגוס
הכניסה לאוניברסיטת לאגוס
למריה

ערך זה הוא קצרמרבנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
למריה (בגאורגית: ლამარია) או למרה במיתולוגיה הסוואנית היא אלת פוריות האדמה, הלידות והשמירה על נשים. בתקופת המעבר מעבודת אלילים לנצרות הייתה למריה מזוהה עם מריה. בנוסף נחשבת למריה לאלת המשפחה (או המשפחתיות), תפקיד שאין לו מקבילה למעשה במיתולוגיה החבסורית, להוציא אולי את שומרי המלאכים השומרים (פּוּדזיס אנגֶלוֹזי).
לקשמי מיטל

| --- | --- |

 לידה:  15 ביוני 1950 (בן 74) Rajgarh, הודו 
 מדינה:  הודו הודו
 מקום מגורים:  לונדון 
 השכלה:  St. Xavier's College  אוניברסיטת קלקוטה  Indian Institute of Social Welfare and Business Management 
 מעסיק:  ארסלורמיטל 
 תפקיד:  מנהל כללי  co-ownership  חבר ועד 
 השקפה דתית:  הינדואיזם 
 בן או בת זוג:  Usha Mittal 
 פרסים והוקרה:  Padma Vibhushan in trade & industry (2006)  הצלב הגדול של מסדר המופת האזרחי (2007)  מסדר דוסטיק, דרגה 1 (2010)  Financial Times Person of the Year (2006)  Bessemer Gold Medal 
 
לקשמי נייווס מיטל (בהינדי: [ˈləkʃmi nɪˈʋaːs ˈmɪtːəl]; 15 ביוני 1950) הוא טייקון פלדה הודי. הוא יו"ר המנהלים של "ArcelorMittal" חברת הפלדה השנייה בגודלה בעולם. ובנוסף יו"ר יצרנית הנירוסטה "Aperam". הוא מחזיק ב-38% מארסלורמיטל ובבעלות של 3% בקבוצת הכדורגל קווינס פארק ריינג'רס מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ביוגרפיה

מיטל נולד במשפחת הינדית ממרווארי. הוא למד בבית הספר שְרי דאולטרם נופאני בקולקטה בין השנים 1957 ל-1964. הוא סיים את לימודיו במכללת סנט אקסבייר, המסונפת לאוניברסיטת קולקטה, עם תואר ראשון במסחר בהצטיינות.
בשנת 1989 רכש מיטל את מפעלי הפלדה בבעלות המדינה בטרינידד וטובגו, שהיו בהפסד עצום. הוא הפך אותם למפעלים רווחיים בתוך שנה.
עד שנות ה-90, הנכסים העיקריים של המשפחה בהודו כללו מפעל לגלגול קר לחישול פלדה בנאגפור ומפעל פלדה לסגסוגות ליד פונה. כיום, העסק המשפחתי, הכולל מפעל פלדה משולב גדול ליד מומבאי, מנוהל על ידי אחיו הצעירים פרמוד וינוד מיטל, אך ללקשמי אין קשר אליו.
בשנת 1995 רכש מיטל את מפעל פלדה אירי בקורק, אירלנד, מהממשלה תמורת סכום סמלי של פאונד אירי אחד. רק שש שנים מאוחר יותר, בשנת 2001, נסגר המפעל, והשאיר מעל 400 אנשים מחוסרי עבודה. בעיות סביבתיות שהתעוררו באתר היו סיבה לביקורת. ממשלת אירלנד ניסתה לחייב את חברת מיטל לשאת בעלויות ניקוי מפרץ קורק, אך נכשלה.
בשנת 2006–2007, הצליח מיטל במהלך עוין להשתלט על ארסלור, שהפכה לארסלורמיטל, ובכך קיבל שליטה בנכסי הפלדה של Usinor בצרפת, Arbed בלוקסמבורג ו-Aceralia בספרד.
חייו אישיים

מיטל נשוי לאושה דלמיה. יש להם בן אחד ובת אחת. הוא מתגורר ב-18–19, גני ארמון קנזינגטון, לונדון - שנרכש מבוס פורמולה 1 ברני אקלסטון בשנת 2004 תמורת 128 מיליון דולר, מה שהפך אותו לבית היקר ביותר בעולם באותה תקופה. הבית מעוטר בשיש שנלקח מאותו מחצבה שסיפקה את השיש לטאג' מהאל. הבית כולל 12 חדרי שינה, בריכה מקורה, אמבטיות טורקיות ומקום חנייה ל-20 מכוניות. הוא לקטו-צמחוני. בנוסף רכש את בית מספר 9A בגני ארמון קנזינגטון, ששימש בעבר כשגרירות הפיליפינים, תמורת 70 מיליון פאונד בשנת 2008 עבור בתו.
חייו אישיים > עושר אישי

על פי רשימת עשירי ה-Sunday Times לשנת 2016, הוערך העושר האישי של מיטל ומשפחתו בכ-7.12 מיליארד פאונד, ירידה של 2.08 מיליארד דולר לעומת השנה הקודמת. על פי רשימת המיליארדרים השנתית של מגזין פורבס לשנת 2016, הוערך עושרו של מיטל בשנת 2016 כמיליארדר ה-135 העשיר ביותר עם עושר נטו של 8.4 מיליארד דולר. עושרו של מיטל הגיע לשיא בשנת 2008, כאשר הוערך על ידי ה-Sunday Times ב-27.70 מיליארד פאונד, ועל ידי פורבס ב-45.0 מיליארד דולר, ודורג כאדם הרביעי העשיר ביותר בעולם. נכון לשנת 2022, דורג מיטל כאדם ה-15 העשיר ביותר בהודו על ידי פורבס עם עושר נטו של 17.8 מיליארד דולר. נכון לשנת 2024, הוערך עושרו הנוכחי של מיטל על ידי פורבס בכ-16.4 מיליארד דולר, והוא מחזיק במיקום ה-113 ברשימת העשירים בעולם ובמקום ה-13 בהודו.