ציר הזמן של השם פלשתינה
אטימולוגיה

המונח האנגלי "פלשתינה" עצמו נובע מהמילה הלטינית Palaestīna, אשר, בתורה, נובעת מיוונית קוינה Παλαιστῑ́νη (פלאיסטינה), בשימוש הרודוטוס במאה ה-5 לפנה"ס, כשם תואר גזור מהשם "פלשתים" לחלק מסוריה: Συρία ἡ Παλαιστίνη, כלומר "סוריה הפלשתית". המונח "פלשת" נמצא בשימוש מצרי (pwrꜣsꜣtj) ואשורי, חלקו עוד בטרם כתיבת התנ"ך, ומתייחס לפלשתים המקראיים (על גלגוליהם בתקופות השונות). האטימולוגיה הנוספת אינה ודאית; לא ידוע אם המונח היה שם פנימי או חיצוני (אנ'), לא נמצאה המילה "פלשתים" בעדויות הדלילות של השפה הפלשתית, ולא ידוע אם המונחים העבריים, המצריים והאשוריים נבעו ממקור משותף, או אם הם פשוט שאלו את השם אחד מהשני ושינו אותו כך שיתאים למנהגים הפונולוגיים שלהם. לפי מרטין נות, השם מגיע כנראה ממילה פרוטו-שמית, אם כי יש דמיון חזק בין Palaistī́nē ל־palaistês, המילה היוונית ל"מתאבק/יריב", שיש לה משמעות אטימולוגית זהה למילה העברית "ישראל" בסיפור המקראי על מאבק יעקב והמלאך. דבר זה הורחב על ידי דוד יעקובסון כדי לשלב את תאוריית השם של המילה "פלשתים" עם תרגום ישיר של המילה "ישראל" ליוונית (בהתאם לנטייה היוונית לניקוד על שמות מקומות.) לפי דבריו נראה שלדמיון בין Palaistī́nē ל־palaistês יש משמעות עמוקה יותר. לפי ההסבר שניתן בבראשית ל"ב:24-28, השם ישראל נובע מהתקרית שבה יעקב נאבק עם המלאך. נאמר לנו שיעקב קיבל את השם "ישראל" ”כי שרית עם אלהים ועם אנשים ותוכל”. בתרגום השבעים הפועל היווני epalaien (הוא התאבק) נהג לתאר את מאבקו של יעקב עם המלאך. זה מעלה את השאלה האם השם Palaistī́nē עשוי להיות מקושר ישירות לזה של ישראל באמצעות סיפור זה. לפי דבריו, קשר זה אכן סביר שכן היוונים, כמו עמים עתיקים אחרים, צרפו משקל לתיאורים סמליים על מקורותיהם ולעיתים קרובות נקראים אנשים ומדינות בשמות אפונים.
לאחר ימי הרודוטוס קוצר השם, והתואר "פּלאיסטיני" הפך לשם עצם בפני עצמו של חבל ארץ בארץ סוריה. במאה ה-1 לספירה, הסופרים היהודים פילון ויוסף בן מתתיהו כבר השתמשו בחיבוריהם ביוונית בשם "פלשתינה" או "סוריה-פלשתינה" כדי לציין את ארץ ישראל כולה, לצורך הבחנה נוחה בין "יהודה", שמה הרשמי של הארץ בתקופתם, לבין חבל יהודה גופא. השם "פלשתינה" הפך רשמי באימפריה הרומית רק במאה ה-2 לספירה, כשפרובינקיית יהודה בוטלה בידי הקיסר אדריאנוס, בעקבות מרד בר כוכבא, ותחתיה הוקמה הפרובינקיה של "סוריה הפלאיסטינית", או בקיצור "פלאיסטינה". שינוי השם מ"יודאיה" (יהודה) ל"פלשתינה" נועד לטשטש את הקשר בין היהודים לארצם ולבטל את זכותם על מולדתם. לעיתים שולבו המונחים – למשל, פתולמאיוס הגאוגרף התייחס לאזור כ"פלשתינה יודאה" (פלשתינה־יהודה). בתקופה הביזנטית חולקה הארץ לשלושה מחוזות: פלשתינה פרימה, סקונדה וטרטיה (הראשונה, השנייה והשלישית). בספרי המשנה והתלמוד (שנערכו בתקופה הרומית-ביזנטית) לעומת זאת, הרבו להשתמש בשם "ארץ ישראל", לעומת מופעים אחדים של השם "פלסטיני" בספרות חז"ל לצד ערביא ופיניקיא.[דרושה הבהרה]
המילה ונגזרותיה נמצאות בשימוש יותר מ-250 פעמים בגרסאות המסורה, מתוכם 10 שימושים בתורה (השימוש הראשון הוא בבראשית י', תולדות בני נח), עם גבולות לא מוגדרים וללא תיאור משמעותי, וכמעט 200 מהאזכורים הנותרים נמצאים בספר שופטים המאוחר יותר ובספר שמואל המכילים את הסיפור הידוע של מדינת חוף בעימות מקראי עם בני ישראל. בזמן תרגום השבעים המונח היווני "פלאיסטינה" כבר נכנס לאוצר המילים היווני. עם זאת, היא לא שימשה בתרגום השבעים - במקום זאת נעשה שימוש במונח "ארץ הפליסטיים" (Γη των Φυλιστιειμ, בתעתיק של המלה העברית "פלשתים" כולל הריבוי העברי). בספרי שופטים ושמואל תרגום השבעים השתמש במונח "אלופולואי" (Αλλόφυλοι, "עמים אחרים"), כך שהמונח "פלשתים" פורש כמשמעו "לא בני ישראל מהארץ המובטחת" כאשר משתמשים בה בהקשר של שמשון, שאול ודוד. לפי מדרש תהילים עמים אלו היו שונים מהפלשתים של ספר בראשית.