stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'רי טיגו 7
הדור הראשון (2016–הווה) > קורוס יאנג

באוגוסט 2017 נחשף הקרוסאובר הקומפקטי של קורוס יאנג כגרסה מחודשת לצ'רי טיגו 7. צ'רי מחזיקה במחצית מקורוס אוטו ואילו המחצית השנייה שייכת לחברת ההשקעות סינגפור, קנון הולדינגס. הקורוס יאנג מעולם לא הושק לשוק, אך בעיצוב שלו נעשה שימוש חוזר כמו צ'רי טיגו 7 FLY.
דור שני (2020–הווה)

הדור השני של צ'רי טיגו 7 הופיע לראשונה במהלך תערוכת הרכב של גואנגג'ואו בשנת 2019, אפשרויות המנוע של הדור השני של צ'רי טיגו 7 כללו בתחילה מנוע בנזין טורבו בנזין 1.5 ליטר מוטבע, המפיק 147 כ"ס, מנוע בנזין המפיק 156 כ"ס ומנוע בנזין 1.6 ליטר המפיק 197 כ"ס.
הערות שוליים

↑  "Chery to bring 'TX' SUV concept to the Beijing Auto Show".
↑  "Official Pics: Chery TX SUV concept for the Beijing Auto Show".
↑  "Chery Tiggo 7 debuts on the Beijing Auto Show".
↑  "This Is The Chery Tiggo 7 SUV For China".
↑  "售8.59-11.39万元 瑞虎7 FLY正式上市".
↑  "Qoros Young Compact SUV Revealed In China Is Not For The Elderly".
↑  "2019广州车展：奇瑞新瑞虎7量产概念车".
↑  "2020 Chery Tiggo 7 specs".
צ'רי טיגו 7: מבט אחורי לפני מתיחת פנים
צ'רי טיגו 7 Fly (מתיחת 2018) במבט קדמי
קורוס יאנג במבט אחורי
צ'רי טיגו 7 II במבט אחורי
גראנד סלאם תל אביב 2023

| --- | --- |
 ענף:  ג'ודו
 ארגון מפעיל:  איגוד הג'ודו העולמי
 תקופת התחרות:  16 בפברואר 2023 – 18 בפברואר 2023 (3 ימים)
 מספר מתמודדים:  398 
 כספי זכייה:  154 אלף אירו
 מדינה מארחת:  ישראל ישראל
 עיר מארחת:  תל אביב-יפו
 אצטדיון:  היכל קבוצת שלמה
 https://www.ijf.org/competition/2439
 
 → 2022 גראנד סלאם טשקנט 2023 ← 
 
גראנד סלאם תל אביב בג'ודו 2023 (באנגלית: 2023 Judo Grand Slam Tel Aviv) הוא טורניר ג'ודו שהתקיים בהיכל קבוצת שלמה בתל אביב, ישראל, בין התאריכים 16–18 בפברואר 2023 כחלק מסדרת הגראנד סלאם של איגוד הג'ודו העולמי.
סקירה

בתחרות זו התחרו 398 ג'ודוקא מ-52 מדינות. סך הפרסים הכספיים שחולקו לזוכים הוא 154 אלף דולר. במשלחת הישראלית התחרו 41 ג'ודוקא ב-14 מתוך 14 קטגוריות המשקל השונות. המשלחת הישראלית זכתה בארבע מדליות כאשר שגיא מוקי ורז הרשקו זכו במדליית זהב, תמר מלכה זכתה במדליית כסף ותמנע נלסון-לוי זכתה במדליית ארד.
בטבלת המדליות הכוללת סיימה צרפת במקום הראשון עם 5 מדליות (3 זהב, 1 כסף ו-1 ארד), קנדה סיימה במקום השני עם 5 מדליות (2 זהב, 1 כסף ו-2 ארד), וישראל סיימה במקום השלישי עם 4 מדליות (2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד).
רשימת הזוכים > גברים

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  קטגוריה |  זהב |  כסף |  ארד |
| 60 ק"ג | צרפת לוקה מחיידזה | ספרד פרנסיסקו גאריגוס | בלגיה יורה ורשטראטן   טורקיה סאליח ילדיז |
| 66 ק"ג | גאורגיה ואזה מרגוולשווילי | אזרבייג'ן אורחן ספארוב | ספרד אלברטו גאיטרו מרטין   גאורגיה לאשה נדיראדזה |
| 73 ק"ג | שווייץ נילס סטאמפ | גרמניה איגור ונדטקה | בולגריה מארק חריסטוב   ברזיל דניאל קרגנין |
| 81 ק"ג | ישראל שגיא מוקי | טורקיה ודאט אלבאירק | קנדה פרנסואה גוטייה-דראפו   גרמניה טימו קאבליוס |
| 90 ק"ג | גאורגיה בקה גביניאשוילי | הונגריה כריסטיאן טוט | מונגוליה גאנטולגין אלטאנבגאנה   אזרבייג'ן מוחמד עלי מהדייב |
| 100 ק"ג | אזרבייג'ן זלים קוטסוייב | הולנד מייקל קורל | ברזיל לאונרדו גונסאלבס   קנדה קייל רייס |
| מעל 100 ק"ג | מונגוליה אודחוגין צצנצנגל | אזרבייג'ן אושנג'י קוקורי | ברזיל רפאל סילבה   צרפת אמרה סנאל |
רשימת הזוכים > נשים

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  קטגוריה |  זהב |  כסף |  ארד |
| 48 ק"ג | צרפת בלאנדין פונט | ישראל תמר מלכה | ברזיל נטשה פריירה   ספרד מירייה לפורטה קומאס |
| 52 ק"ג | בריטניה צ'לסי ג'יילס | ספרד אנה פרז בוקס | ברזיל לריסה פימנטה   איטליה אודט ג'ופרידה |
| 57 ק"ג | קנדה ג'סיקה קלימקייט | קנדה כריסטה דגוצ'י | ישראל תמנע נלסון-לוי   בלגיה מינה ליבר |
| 63 ק"ג | קנדה קתרין בושמין פינארד | קובה מיילין דל טורו קרבחאל | קוסובו לאורה פאזליו   בריטניה לוסי רנשל |
| 70 ק"ג | צרפת מרגו פינו | גרמניה מרים בוטקרייט | בלגיה גבריאלה ווילמס   אוסטרליה איפי קוגלן |
| 78 ק"ג | איטליה אליצ'ה בלאנדי | צרפת מדלן מלונגה | פורטוגל פטריסיה סמפאיו   יפן מאמי אומקי |
| מעל 78 ק"ג | ישראל רז הרשקו | טורקיה קאירה סאייט | הולנד קארן סטיבנסון   סרביה מיליצה ז'אביץ' |
פרסים כספיים

הסכומים שנכתבו הם לכל מדליסט, מה שמביא את סך הפרסים ל-154,000 אירו.
| מדליה | ג'ודוקא | מאמן | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- |
|  זהב | 4,000€ | 1,000€ | 5,000€ |
|  כסף | 2,400€ | 600€ | 3,000€ |
|  ארד | 1,200€ | 300€ | 1,500€ |
הערות שוליים

↑  "גרנד סלאם תל אביב 2023". נבדק ב-2023-02-16. באתר איגוד הג'ודו בישראל
↑  בתוך חודשיים: שתי תחרויות ג'ודו גדולות בישראל, באתר ישראל היום
1 2  "Tel Aviv Grand Slam 2023". איגוד הג'ודו העולמי. נבדק ב-21 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Tel Aviv Grand Slam 2023". European Judo Union. נבדק ב-21 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Grand Slam Tel Aviv". JudoInside.com. נבדק ב-21 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
הרווי בורדוביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 ביוני 1947 (בן 77) ניו יורק, ארצות הברית
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה, תיכון ארסמוס הול 
 עיסוק:  מנצח
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 שיתופי פעולה בולטים:  התזמורת הקאמרית הרצליה
 מספר צאצאים:  3 
 
הרווי בורדוביץ (באנגלית: Harvey Bordowitz; נולד ב-6 ביוני 1947) הוא מנצח ישראלי.
קורות חיים

בורדוביץ נולד בברוקלין, ניו יורק, שם סיים תואר ראשון בספרות, צרפתית ובתנ"ך ותואר שני בניצוח אצל קארוי קיפה ובמוזיקולוגיה. הוא המשיך בלימודי אופרה אצל פרנק קורסארו, בוריס גולדובסקי וסר רודולף בינג.
עבד כמנצח ובמאי אופרות, מחזות ומחזות זמר, כולל הפקות בתיאטרון האופרה "רג'ינה" בניו יורק. היה עוזר למנהל האמנותי והמנצח על הפרמיירה העולמית של האופרה פנטאגלייז מאת רוברט סטארר. מגוון עבודתו כבמאי כולל יצירות מאת מולייר, לורקה ויונסקו, וניסיונו כמנצח אופרה כולל יצירות החל ממונטוורדי, דרך מוצרט, וכלה בורדי וקורט וייל.
בשנת 1976 עלה לישראל, ומאז הוא פעיל בניצוח ובהוראת המוזיקה. בשנים 1977–1982 לימד בבית הספר התיכון לאמנויות ע"ש תלמה ילין בגבעתיים, שם ניצח על הפקות מוזיקליות והדריך הרכבים קאמריים.
קורות חיים > התזמורת הקאמרית הרצליה

בשנת 1977 הקים את התזמורת הקאמרית הרצליה, שהפכה לתזמורת מקצוענית בשנת 1981, והיה מנהלה המוזיקלי ומנצחה הקבוע עד לפרישתו בשנת 2012. עם פרישתו נסגרה התזמורת, וכעבור חודשים אחדים הודיעה העירייה על הקמתה של התזמורת הסימפונית החדשה הרצליה, בניהולו המוזיקלי של המנצח גיל שוחט.
קונצרטים בניצוחו משודרים בקול ישראל ובקול המוסיקה. היה מרצה-אורח בכיר ומנצח בטכניון חיפה, ביצע כיתות אמן לתזמורות סימפוניות, והוא מרצה מבוקש. כיהן כמנצח-אורח בארצות הברית, ברוסיה, בסלובקיה, בגרמניה, ברומניה, באנגליה, בוויילס, באוקראינה, בטורקיה, בהונגריה, בסין ובפולין.
קורות חיים > חייו האישיים

בורדוביץ נשוי ואב לשלושה, מתגורר במושב אביחיל.
דוד לבקובסקי

| --- | --- |

דוד לבקובסקי, דיוקן עצמי
 לידה:  1906 בלארוס 
 פטירה:  1991 (בגיל 85 בערך) צפת, ישראל 
 תחום יצירה:  ציור 
 אתר רשמי
 
דוד לבקובסקי (1906–1991) היה צייר ישראלי יליד מזרח אירופה. לאחר מלחמת העולם השנייה, עלה לישראל והתיישב בצפת. בציוריו הנציח את יהדות וילנה החרבה, ואף צייר את אנשי צפת ונופיה. יצירותיו מוצגות במשכן לאמנות יהודית ע"ש דוד לבקובסקי במוזיאון יד לבנים שברמת גן.
ביוגרפיה

דוד לבקובסקי נולד בניאבל שברוסיה הלבנה וכשהיה בן שנתיים עברה משפחתו לווילנה. כילד וכנער הוא קיבל חינוך מסורתי ב"חדר" ובגימנסיה העברית ע"ש יוסף אפשטיין. הוא השתלם עד 1924 במכללה לצבעות ולציור דקורטיבי. כחבר באגודת "וילנה הצעירה" (יונג וילנע) במדור לסופרים ולציירים, הציג לראשונה בשנת 1922 בתערוכה של אמנים יהודים פולנים. כעבור עשור, בשנת 1932 הסתנן לרוסיה ועבד כאמן תפאורות ב"גוסעט", התיאטרון היהודי של שלמה מיכואלס במוסקבה. בשנת 1936, החל את לימודיו באקדמיה לאמנות בלנינגרד אבל לימודיו הופסקו ב-1937 משום שנחשד בפעילות אנטי-סובייטית. ב-1940, התגייס לצבא האדום וכעבור שנה נשלח למחנה ריכוז בסיביר, שם שהה חמש שנים במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר השחרור מהמחנה בשנת 1946 עבר להתגורר בכפר על יד וילנה ושם עבד כמזכיר המוזיאון היידי. כעבור שנתיים המוזיאון נסגר ולבקובסקי חזר להתפרנס מעבודות צבעות וציור שלטים. באותה תקופה החל להקדיש את עבודותיו להנצחת יהדות וילנה החרבה.
בשנת 1988 הוקם המשכן לאמנות יהודית על שם דוד לבקובסקי, בבית יד לבנים ברמת גן ובו מוצגות עשרות מיצירותיו. לאחר מותו, ללא ילדים, ביקש להוריש לעיריית צפת את ביתו ואת מרבית ציוריו כדי שיהפכו למוזיאון, אולם העירייה לא השכילה לקיים את צוואתו, פולשים נכנסו לדירתו ורבים מציוריו נהרסו.
אמנות

לבקובסקי עלה ארצה ב-1958 ולאחר כשנתיים השתקע בקרית האמנים שבצפת עם רעייתו רבקה. עד מותו חי לבקובסקי בצריף צנוע ודל בצפת. רוב קרובי משפחתו נספו בשואה, והוא חש כי עליו להקדיש את שארית חייו להנצחת זכרם של החיים היהודיים שנמחקו באמצעות ציוריו. לבקובסקי השתתף בתערוכות שונות, והקדיש את פעולתו האמנותית לתיאור העיירה היהודית שנחרבה וגם לתיאור נופיה ואנשיה של צפת וישראל.
יש קשר מיוחד בין ציוריו של לבקובסקי לסיפוריו של שלום עליכם, תמונות רבות שלו מתארות דמויות ואירועים ספרותיים מתוך יצירת הסופר. בציוריו, ישנו ערבוב של וילנה היהודית עם העיירה הדמיונית כתריאליבקה של שלום עליכם. במסגרת חגיגות מאה שנה להולדת שלום עליכם, הוקדשה בבית החייל בת"א תערוכה של ציורי לבקובסקי שכותרתה: "תערוכת דוד לבקובסקי: שלום עליכם – עולמו, החורבן, התחיה". במבוא לקטלוג התערוכה מתאר דב סדן את יצירתו של לבקובסקי: "הצלת דיוקנה של קהילת ישראל כדרך שנקלטה בנפשו ובעינו של מי שגדל בה ומת בתוכה, וחי אותה כשהיא על תלה, וכשהיא על חורבותיה ובא להראותה, להיות מראיה כיד ושם כעיר ואם בישראל". בכתבה שנתפרסמה לאחר מותו סיפר עליו אחד מידידיו כי "לבקובסקי לא מכר אפילו ציור אחד מציוריו, למרות שהיה להם ביקוש רב. לאנשים ששאלו אותו על כך הוא השיב, כי הציורים שהוא מצייר שייכים לכלל, לעם היהודי, ולא יכול להיות שיהיו ברשותו של אדם אחד, כי הם שייכים לרבים ונעשו בעבור הרבים".
השכלה

למד בחדר ובגימנסיה העברית "תרבות" בווילנה.
1924 בית הספר מטעם הילף דורך ארבעט (עזרה על ידי עמל), צבעי דקורטור ותפאורה, וילנה.
1935-37 השתלם באקדמיה לאמנות, לנינגרד
תערוכות יחיד

1960 תערוכת דוד לבקובסקי: שלום עליכם – עולמו, החורבן, התחיה, בבית החייל בתל אביב
1990 דוד לבקובסקי, תערוכת קבע במשכן לאמנות יהודית ע"ש דוד לבקובסקי ברמת גן (אוצרת דורית קדר)
תערוכות קבוצתיות

1959 התערוכה הכללית של אמני ישראל לרגל שנת היובל החמישים לעיר העברית תל אביב, מוזיאון תל אביב
1960 התערוכה הכללית של אמני ישראל 1960, מוזיאון תל אביב
1962 התערוכה הכללית של אמני ישראל 1962, מוזיאון תל אביב 1963 התערוכה הכללית של אמני ישראל 1963, מוזיאון תל אביב
1967 אמני ישראל למען הביטחון, מוזיאון תל אביב לאמנות - ביתן הלנה רובינשטיין
1967 התערוכה הכללית של אמני ישראל 1967, מוזיאון תל אביב
1969 פסטיבל האמנות, ציור ופיסול 69, גני התערוכה, תל אביב
1972 תערוכה בבית שלום עליכם לצד קוקה לפידות, אלכסנדר בוגן ואמנים נוספים.
2005 אין עם חדש, אמנות ישראלית בנתיב האמנות היהודית: סקיצה היסטורית, זמן לאמנות - מרכז לאמנות ישראלית, תל אביב
הערות שוליים

↑  ראו: גדעון עפרת, השיבה אל השטעטל: היהדות כדימוי באמנות ישראל, ירושלים: מוסד ביאליק, 2011, עמ' 120–125.
↑  דוד לבקובסקי בתוך מרכז המידע לאומנות ישראלית.
↑  אבנר לוטן, לא זכה להקמת מוזיאון על שמו, ynet, 24.09.09.
↑  דב סדן, שלום עליכם וגיבוריו, תל אביב: שלום, 1959.
↑  אבנר לוטן, לא זכה להקמת מוזיאון על שמו, ynet, 24.09.09.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 280408  NLI: 987007263995805171  ISNI: 0000 0000 6897 171X  LCCN: n85369468  NTA: 108945189  ULAN: 500484166  VIAF: 97982630   WorldCat (עם VIAF): 97982630
דוד בן שטרית

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1954 מרוקו
 פטירה:  24 באוקטובר 2017 (בגיל 63 בערך) תל אביב, ישראל
 סוגה מועדפת:  סרטים תיעודיים
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  במאי, מפיק, צלם ומרצה
 פרסים והוקרה:  פרס וולג'ין, פרס לנדאו לאמנויות הבמה ופרס שרת התרבות לקולנוע
 פרופיל ב-IMDb
 
דוד בן שטרית (1954 – 24 באוקטובר 2017) היה במאי קולנוע ישראלי, מפיק, צלם ומרצה לקולנוע. זוכה פרס וולג'ין, פרס לנדאו לאמנויות הבמה ופרס שרת התרבות לקולנוע ועוד. ממקימי "פורום היוצרים הדוקומנטריים".
ביוגרפיה

נולד במרוקו בשנת 1954 ועלה לישראל בגיל 13.
במסגרת עבודתו על סרטו "אבי היקר - שקט יורים", שהתמקד בשאלות של תופעת סרבנות הגיוס לצה"ל, קבע בחודש אפריל 2004 פגישה עם דוברת צה"ל רות ירון בקריה בתל אביב. כשהגיע לקריה וביקש להיכנס לפגישה, הותקף על ידי מאבטחי משרד הביטחון, לאחר שלא מצא את תעודת הזהות שלו. בשל התקיפה אושפז בבית החולים למשך כשלושה חודשים עקב חבלות בכל חלקי גופו.
בשנת 2006 זכה בפרס לנדאו לאמנויות הבמה.
בחודש אוקטובר 2009 תקף את מועצת הקולנוע, שלדבריו לא מחלקת את תקציביה בצורה הוגנת עבור תושבי הפריפריה, מזרחים, יוצאי אתיופיה וחבר המדינות. בחודש דצמבר 2009 זכה בפרס משרד התרבות לאמנות הקולנוע לשנה זו.
נמנה עם מייסדי הקשת הדמוקרטית המזרחית, ועבד שנים רבות כצלם חדשות, בעיקר עבור סוכנויות ידיעות זרות בשטחים. כן שימש כמרצה וכמורה לצילום ולקולנוע.
ביוגרפיה > יצירתו

עיקר יצירתו הייתה בימוי סרטים תיעודיים. במשך השנים צילם, תיעד וביים סרטים בנושאים חברתיים ופוליטיים, שביקשו להעלות לשיח הציבורי היבטים הקשורים ליחסים עם הפלסטינים, לשאלת הכיבוש והשפעתו על החברה הישראלית והחברה הפלסטינית, ולנושא הגזענות והאפליה כלפי מזרחים. באמצעות סרטים אלו נאבק למען צדק חברתי ותרבותי עבור כלל האוכלוסיות.
ביוגרפיה > חיים אישיים

היה נשוי לסיני (סניורה) בר דוד - במאית, עורכת סרטים ומפיקה. התגורר בהוד השרון, והותיר אחריו שני ילדים.
בשנים האחרונות לחייו סבל ממחלת ריאות. הלך לעולמו ב-24 באוקטובר 2017 בשל דום לב, לאחר שאושפז בבית חולים מספר ימים קודם לכן. נקבר בבית העלמין נווה הדר שבהוד השרון.
פילמוגרפיה

מבעד לרעלת הגלות (1992) - סיפורן של שלוש נשים פלסטיניות המתארות את השפעת הגלות הלאומית על הנשים בחברה הפלסטינית. הסרט זכה בפרסים רבים, בהם פרס ראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בפריבורג (שווייץ), פרס ראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטנג'יר (מרוקו), ופרס ראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסן-פרנסיסקו (ארצות הברית) - במאי
אקדיה (1994) - סרט דוקומנטרי העוסק באנשים החיים בבדידות חברתית מבחירה, ומתרכז בדמותו של נזיר - במאי
נולדו ב-13 לספטמבר (1994) - סרט דוקומנטרי העוקב אחר התפתחות תהליך השלום מנקודת מבטן של משפחות ישראליות ופלסטיניות, שילדיהן נולדו ביום חתימת הסכמי השלום בין רבין לערפאת - במאי
עכו - חלומות בין החומות (1995) - סרט דוקומנטרי העוקב אחר מספר דמויות החיות בעכו העתיקה - במאי
יורים ובוכים (2000) - סרט דוקומנטרי הבוחן את תופעת הסרבנות מאז מלחמת לבנון, הופק עבור הטלוויזיה הצרפתית-גרמנית Arte - במאי
רוח קדים – כרוניקה מרוקאית (2002) - סדרה בת ארבעה פרקים, העוסקת בתולדות הקיפוח המזרחי, בסיפורה של עליית יהדות מרוקו לארץ ישראל, ועל הגזענות, היחס והדיכוי שליוו את קליטתם בארץ. הסדרה זכתה בפרס וולג'ין לסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל ירושלים - במאי.
אבי היקר, שקט יורים (2005) - סרט המציג חיילים וקצינים שסירבו לקחת חלק בפעולות צה"ל בשטחים - במאי
סמיר - סיפור חייו ועלייתו לישראל של סמי מיכאל - מפיק ובמאי
הערות שוליים

↑  רוני זינגר, מאבטחי משרד הביטחון תקפו הבמאי דוד בן שטרית, באתר הארץ, 22 באפריל 2004
↑  עינב שיף‏, הוכרזו הזוכים בפרס הקולנוע מטעם משרד התרבות, באתר וואלה, 30 בדצמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440953005171  VIAF: 70148874361649620442   WorldCat (עם VIAF): 70148874361649620442
הכנס הפמיניסטי העשירי בגבעת חביבה, 1994

הכנס הפמיניסטי העשירי, שהתקיים בין ה-16–18 ביוני 1994 בגבעת חביבה, נחשב לאירוע מכונן המסמן את הולדתו של הפמיניזם המזרחי בישראל.
רקע

בשנות השמונים והתשעים המוקדמות, נעשו ניסיונות להעלות את הפמיניזם המזרחי על סדר היום הפמיניסטי בישראל, במטרה להנכיח את מכלול הנושאים הקשורים לחוויית החיים הייחודית של נשים לא לבנות. טענתן של הפמיניסטיות המזרחיות הייתה, כי הפמיניזם הישראלי, המתיימר לייצג את כלל הנשים, מייצג למעשה רק אינטרסים של נשים אשכנזיות ממעמד סוציו אקונומי גבוה, ומתעלם מהבעיות הייחודיות לנשים מזרחיות. עוד טענו הפמיניסטיות המזרחיות, כי הן סובלות מדיכוי ואפליה מהפמיניסטיות הלבנות במהלך פעילותן בתנועה הפמיניסטית. הפמיניסטיות המזרחיות דרשו הכרה באפליה ממנה הן סובלות על רקע אתני ומעמדי הן בתוך התנועה הפמיניסטית והן מחוצה לה, ניסוח סדר יום פמיניסטי חדש הכולל את הצרכים והאינטרסים של נשים מזרחיות, וכן חלוקה שוויונית של המשאבים, השליטה על קבלת ההחלטות ומוקדי הייצוג בתנועה הפמיניסטית, בה יש לפמיניסטיות האשכנזיות הגמוניה בלעדית.
מהלך הכנס

לאחר שכשלו ניסיונותיהן של הפמיניסטיות המזרחיות להעלות את הנושא המזרחי לסדר היום בכנסים ובפעילות פמיניסטיות שונות, יזמו קבוצת נשים מזרחיות, ביניהן אלה שוחט, תקווה לוי, מירה אליעזר, הנרייט דהאן-כלב, נטע עמר, ויקי שירן ואחרות את העלאת הנושא בכנס הפמיניסטי העשירי שהתקיים בגבעת חביבה בשנת 1994. הפעם, הן בחרו בדרך בה לא יתאפשרו שוב התעלמות מהנושא ודחיקתו מהדיון, גם במחיר עימות גלוי עם הפמיניסטיות האשכנזיות, דבר שנמנעו לעשות עד אז. הפמיניסטיות המזרחיות נקטו בפעולת מחאה זועמת, והתפרצו לבמה במהלך הדיון בערב האידאולוגי, תוך האשמתן של הפמיניסטיות האשכנזיות בגזענות, דיכוי והדרה כלפיהן ותיאור חוויותיהן כמזרחיות בארץ. בין היתר, סיפרו המזרחיות כיצד נלקחו מהן עם הגיען לארץ שמותיהן לטובת שמות ישראלים, על היחס המשפיל והגזענות שהייתה ועודנה מנת חלקן בארץ, יחס שהוביל אותן להתכחש לתרבותן הערבית ולשפת ארץ המוצא שלהן, על מנת להשתלב ולהתערות בחברה הישראלית. הדיון הסוער שהתפתח בכנס בעקבות פעולת הפמיניסטיות המזרחיות, אשר התנהל בטונים גבוהים ובזעם, קטע את הדיון המקורי אשר תוכנן לערב זה, והפך למאבק גלוי בין המשתתפות, שנחלקו לשתי קבוצות, על פי עמדותיהן בנושא המזרחי. האשכנזיות, כיחידות וכנציגות ארגונים כ"שדולת הנשים" ו"קול האישה" דחו בתוקף את הטענות כי הן שותפות לדיכוי הפמיניסטיות המזרחיות, וטענו כי הנושא העדתי אינו רלוונטי לפמיניזם וכי אבד עליו הכלח. מנגד, המזרחיות האשימו אותן בהשתקה, ובעיוורון להצטלבות הזהות המגדרית, האתנית והמעמדית של נשים מזרחיות ודרשו את ההכרה של האשכנזיות כי גם המאבק המזרחי והאתני משפיע על חיי הנשים ויש לשלבו לאלתר במאבק הפמיניסטי הישראלי.
השלכות מאורעות הכנס על המאבק הפמיניסטי המזרחי

לאחר מאורעות הכנס, וסירובן של הפמיניסטיות האשכנזיות להכיר בדרישותיהן של הפמיניסטיות המזרחיות, חשו חלק מן המזרחיות כי לא נותרה להן ברירה אלא להתפצל מהתנועה הפמיניסטית ולפעול בנפרד. הן ארגנו כנס פמיניסטי מזרחי ראשון, אשר התקיים ב-1996, ועסק בהיסטוריה של הדיכוי המזרחי בישראל, מילדותן ועד לכנס הפמיניסטי האחרון. המשמעויות החברתיות והפוליטיות של העיסוק בדיכוי, באפליה ובהשפלה שהיו ועודן מנת חלקן של המזרחיות פתחו את הצוהר להתפתחות התודעה הפמיניסטית המזרחית בקרב מזרחיות רבות. בשלב השני, לאחר ניסוחו של סדר יום פמיניסטי מזרחי כקבוצה נבדלת, פנו המזרחיות לפעולה בערוצים הפמיניסטיים הכללים, ולפעילות עצמאית בזירות שונות, כדוגמת הארגון הפמיניסטי "אחותי - למען נשים בישראל", אשר נוסד ב-שנת 2000 ופועל לאור עקרונות הפמיניזם המזרחי.
לקריאה נוספת

הנרייט דהאן כלב, "פמיניזם בין מזרחיות לאשכנזיות", בתוך: רוזן גיא (עורך) מין מגדר פוליטיקה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, עמ' 217–266.
הערות שוליים

↑  חן משגב, מזרחיות, מתוך מפתח - כתב עת לקסיקלי למחשבה פוליטית.
↑  הנרייט דהאן-כלב, "פמיניזם בין מזרחיות לאשכנזיות", בתוך: רוזן גיא (עורך) מין מגדר פוליטיקה, תל אביב:הקיבוץ המאוחד, עמ' 217–266.
↑  קציעה אלון, קולן של הנשים המזרחיות החורגות מהסטריאוטיפ לא נשמע, מתוך אתר הקשת הדמוקרטית המזרחית.
↑  הנרייט דהאן-כלב, שם.
טקס פרסי אופיר לשנת 1999

| --- | --- |
 תאריך:  16 בנובמבר 1999
 מיקום:  ישראל ישראל
 המועמדים והזוכים הבולטים
 סרט עלילתי:  "החברים של יאנה"
 הבמאי הטוב ביותר:  אריק קפלון
 תסריט:  אריק קפלון
 →1998 2000← פרס אופיר
 
טקס פרסי האקדמיה לקולנוע ה-10 על שם השחקן ואיש הקולנוע הישראלי שייקה אופיר, המכונה גם "האוסקר הישראלי", התקיים ב-16 בנובמבר 1999 בישראל. הפרסים מוענקים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה. הזוכה בפרס אופיר בקטגוריה הסרט הטוב ביותר יישלח כנציג ישראל בתחרות על פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
פרס על מפעל חיים הוענק לשחקן יורם גלובוס ופרס על הישגים מקצועיים הוענק לדני שיק.
את הטקס הנחה צביקה הדר. בין מגישי הפרסים: אנטוניו בנדראס [ששהה בישראל באותו זמן לצורך צילומי סרט והגיש את פרס השחקנית הראשית], קארין אופיר, דודו דותן, לימור גולדשטיין, מכרם חורי, נתי רביץ, ג'וזי כץ, ג'וליאנו מר, אבי גרייניק ואורלי פרל.
מועמדים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מקור:
| הסרט הטוב ביותר | הבמאי הטוב ביותר |
| --- | --- |
 "החברים של יאנה" – אורי סבג, עינת ביקל, מרק רוזנבאום, משה לוינסון "צור הדסים" – דני בן מנחם  "צומת וולקן" – ערן ריקליס, מוש דנון  "קדוש" – עמוס גיתאי, מישל פרופר:  אריק קפלון – "החברים של יאנה" ערן ריקליס – "צומת וולקן"  עמוס גיתאי – "קדוש"  גדעון קולירין – "צור הדסים"
השחקן הטוב ביותר: השחקנית הטובה ביותר
 ניר לוי – "החברים של יאנה" אורן שבו – "צומת וולקן"  דני שטג – "צור הדסים"  יורם חטב – "קדוש":  אוולין קפלון – "החברים של יאנה" יעל אבקסיס – "קדוש"  אורנה פורת – "שקרים לבנים"  אורלי בן-גרטי – "צור הדסים"
שחקן המשנה הטוב ביותר: שחקנית המשנה הטובה ביותר
 מוסקו אלקלעי – "החברים של יאנה" שמיל בן ארי – "החברים של יאנה"  תומר שרון – "צומת וולקן"  אלברט אילוז – "צור הדסים"  אורי קלאוזנר – "קדוש":  דליה פרידלנד – "החברים של יאנה" ליאת גורן – "צומת וולקן"  דפנה רכטר – "צור הדסים"  מיטל ברדה – "קדוש"  סמדר קילצ'ינסקי – "שקרים לבנים"
התסריט המקורי הטוב ביותר: העריכה הטובה ביותר
 אריק קפלון – "החברים של יאנה" ערן קולירין – "צור הדסים"  אלייט אבקסיס ועמוס גיתאי – "קדוש"  משה זונדר ואמיר בן-דוד – "צומת וולקן":  טלי הלטר-שנקר ועינת גלזר-זרחין – "החברים של יאנה"
הסרט התיעודי הטוב ביותר: עיצוב התלבושות הטוב ביותר
 "הקומדיאנטים" – ארנון גולדפינגר ואמיר הראל "וגבול נתן" – נורית קידר וערן ריקליס  "מנליק" – דניאל וקסמן  "מרטין" – רענן אלכסנדרוביץ', עידו סגל, דוד אופק:  ענבל שוקי – "צומת וולקן" לאורה שיים-דינולסקו – "החברים של יאנה"
הפסקול הטוב ביותר: המוזיקה המקורית הטובה ביותר
 אולג קייסרמן, ג'ון פרסל וישראל דוד – "צומת וולקן" דן מטלון, גיל תורן, ארז עיני-שביט, אילנה גרושקה וליאור שפר – "החברים של יאנה":  אמיר בן-דוד, קיטש יחיאל אמסלם, קובי רכט, חיים רומנו וטל יניב – "צומת וולקן" אבי בנימין – "החברים של יאנה"
העיצוב האמנותי הטוב ביותר: הצילום הטוב ביותר
 אריאל רושקו – "החברים של יאנה" יואל הרצברג – "צומת וולקן":  ולנטין בלונוגוב – "החברים של יאנה"
דרמה לטלוויזיה: 
 "מבצע סבתא" – דרור שאול, אורי סבג, עינת ביקל:
הערות שוליים

↑  חיפוש פרסי האקדמיה לקולנוע, כתבה 569281, ארכיון הארץ
↑  * מקבלי פרס מפעל חיים ופרס הוקרה על הישגים מקצועיים בתחום הקולנוע, באתר www.israelfilmacademy.co.il
↑  היוצרים הזוכים, באתר www.israelfilmacademy.co.il
↑   טקס פרסי אופיר לשנת 1999, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑  סרטים עלילתיים מועמדים
↑  היוצרים הזוכים, באתר www.israelfilmacademy.co.il
↑  סרטים תיעודיים מועמדים
| פרס אופיר |
| --- | --- | --- |
| פרסי קולנוע | הסרט העלילתי הטוב ביותר • הסרט העלילתי הטוב ביותר מסלול פרינג' • הבימוי הטוב ביותר • התסריט הטוב ביותר • השחקן הראשי הטוב ביותר • השחקנית הראשית הטובה ביותר • שחקן המשנה הטוב ביותר • שחקנית המשנה הטובה ביותר • הצילום הטוב ביותר • העריכה הטובה ביותר • הליהוק הטוב ביותר • העיצוב האמנותי הטוב ביותר • עיצוב התלבושות הטוב ביותר • האיפור הטוב ביותר • המוזיקה המקורית הטובה ביותר • הפסקול הטוב ביותר • הסרט התיעודי הטוב ביותר • הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר • הסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר • פרס על מפעל חיים • פרס על הישגים מקצועיים בקולנוע • פרס על מצוינות |  |
| טקסים | 1990 • 1991 • 1992 • 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020 • 2021 • 2022 • 2023 • 2024 |  |
| זוכים בעלי ערך | במאים • עורכים • מלהקים • מוזיקאים • מפעל חיים • סרטים • עיצוב אמנותי • עיצוב פסקול • עיצוב תלבושות • צלמי קולנוע • שחקנים בתפקיד ראשי • שחקנים בתפקיד משני • תסריטאים • הישגים מקצועיים |  |
דייגו קרלוס

דייגו קרלוס סנטוס סילבה (בפורטוגזית: Diego Carlos Santos Silva; נולד ב-15 במרץ 1993) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם בפנרבחצ'ה.
קריירת מועדונים

דייגו קרלוס החל את קריירת הבוגרים שלו במדי דספורטיבו ברזיל בעונת 2012/2013.
ב-1 בינואר 2013 עבר בהשאלה לסאו פאולו. בתחילת עונת 2013/2014 הושאל לפאולסיטה. מאוחר יותר הושאל למדוריירה וחזר לקבוצתו לאחר חודש.
ב-2 ביולי 2014 נמכר לאשטוריל והושאל לפורטו בספטמבר 2019, אך שיחק רק בקבוצת המילואים של המועדון ושותף ב-19 משחקים.
ב-יוני 2016 חתם בנאנט לחמש שנים עבור שני מיליון אירו.
ב-31 במאי 2019 חתם בסביליה לחמש שנים עבור 15 מיליון אירו. בעונת 2019/2020 בליגה האירופית לקח חלק בזכייתה של סביליה בתואר.
ב-26 במאי 2022 חתם באסטון וילה מהפרמייר ליג. ב-5 באוגוסט ערך הופעת בכורה בהפסד 0–2 לבורנמות'.
ב-21 בינואר 2025 חתם בפנרבחצ'ה.
קריירת נבחרות

ב-3 בנובמבר 2020 זומן לנבחרת ברזיל לצמד משחקי מוקדמות מונדיאל 2022 מול נבחרת ונצואלה ונבחרת אורוגוואי בשל פציעותיהם של אדר מיליטאו ורודריגו קאיו.
תארים

הליגה האירופית: 2019/2020