stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חלוקה מנהלית של סנקט פטרבורג
נפות העיר > נפת פושקין

הוקמה ב-5 ביוני 1938 עקב ארגון מחודש של המועצה העירונית בעיר פושקין.
אוכלוסייה: 178,584 איש ↗.
בתחומיה שוכנים היישובים הבאים: הערים פאבלובסק ופושקין והכפרים אלכסנדרובסקיה, טיארלבו ושושארי.
נפות העיר > נפת פרונזה

הוקמה ב-9 באפריל 1936 מחלקי הנפות סמולני והנפה המרכזית שפורקו.
אוכלוסייה: 405,308 איש ↘.
בתחומיה שוכנים: המחוז המוניציפלי וולקובסקויה, המחוז המוניציפלי השבעים ושתיים, המחוז המוניציפלי קופצ'ינו, המחוז המוניציפלי השבעים וחמש, המחוז המוניציפלי הבלקני.
נפות העיר > הנפה המרכזית

הוקמה ב-11 במרץ 1994 מחלקי הנפות דזרז'ינסקי, קויבישב וסמולני שפורקו.
אוכלוסייה: 221,441 איש ↘.
בתחומיה שוכנים: המחוז המוניציפלי של הארמון, המחוז המוניציפלי השבעים ושמונה, המחוז המוניציפלי ליטייני, המחוז המוניציפלי סמולני, המחוז המוניציפלי ליגובקה-יאמסקאיה, המחוז המוניציפלי ולדימיר.
שונות > גופי השלטון

השלטון בעיר מעוגן בספר החוקים העירוני (Устав Санкт-Петербурга) שהתקבל על ידי האספה המחוקקת של העיר ב-14 בינואר 1998.
המשרה הבכירה ביותר בעיר היא מושל סנקט פטרבורג הנבחר על ידי תושבי העיר בבחירות ישירות לתקופת כהונה בת 5 שנים.
הרשות המבצעת של העיר היא מינהל העיר סנקט פטרבורג המתפקדת כעירייה ואחראית לניהול ענייני העיר.
הרשות המחוקקת בעיר היא האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג ובה 50 חברים הנבחרים לתקופת כהונה של 5 שנים.
נוסף לגופים אלה, פועלים גם הלשכה לפיקוח חשבונות (Контрольно-счётная палата Санкт-Петербурга) האחראית לפקח על ניהולו התקין של תקציב העיר.
הרשות השופטת היא בית הדין לענייני חקיקה (Уставный суд Санкт-Петербурга) ובתי משפט השלום הפזורים בעיר.
בעיר ישנם גם מועצות נבחרות של תתי-המחוזות המוניציפליים.
שונות > תקציב העיר

מאז שנת 2000 גודל התקציב העירוני צומח במהירות, בעיקר הודות למדיניות מס מחמירה כנגד חברות גדולות הפועלות בעיר, כדוגמת גזפרום נפט, "סובקומפלוט", "פולימטאל" ואחרות.
הכנסות העיר ממסים מתחלקות בהכנסות הבאות ממסי רכוש, מסי תשתית וגביית מס מתושבי העיר (ארנונה).
ההוצאות העיקריות של העיר הן: פיתוח תשתיות תחבורה, בנייה ושיקום כבישים, הפעלת תחבורה ציבורית, פיתוח הרכבת התחתית, בריאות, חינוך, בניית מבני מגורים, תמיכה בנזקקים ומשפחות מרובות ילדים, בידור ותרבות. נכון לינואר 2013, החוב הציבורי של העיר עמד על 9,9 מיליארד רובלים. עקב שינויים בחקיקה הפדרלית בתחום המיסוי, ניכרה ירידה מסוימת בהכנסות העיר מאז מאי 2012.
| חלוקת התקציב בדולרים>  | חלוקת התקציב בדולרים> 2003 | חלוקת התקציב בדולרים> 2004 | חלוקת התקציב בדולרים> 2005 | חלוקת התקציב בדולרים> 2006 | חלוקת התקציב בדולרים> 2007 | חלוקת התקציב בדולרים> 2008 | חלוקת התקציב בדולרים> 2009 | חלוקת התקציב בדולרים> 2010 | חלוקת התקציב בדולרים> 2011 | חלוקת התקציב בדולרים> 2012 | חלוקת התקציב בדולרים> 2013 | חלוקת התקציב בדולרים> 2014 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| הכנסות | 76 | 87 | 116 | 215 | 278 | 339 | 316 | 347 | 400 | 374 | 405 | 426 |
| הוצאות | 77 | 92 | 134 | 183 | 259 | 356 | 322 | 359 | 404 | 376 | 443 | 441 |
| גירעון/עודף תקציבי | -1 | -4 | -18 | +32 | +19 | -17 | -7 | -11 | -5 | -2 | -39 | -15 |
שונות > יחסי חוץ

העיר מתחזקת יחסי חוץ ענפים מתוקף מעמדה כבירתה ההיסטורית של רוסיה. בעיר מתקיימים אירועי תרבות בינלאומיים באופן קבוע.
נכון ל-2016, לעיר יש הסכם ערים תאומות עם 79 ערים בעולם.
בעיר ישנן קונסוליות של 34 מדינות ונציגויות של ארגונים בינלאומיים. העיר מהווה למושב האספה הבין-פרלמנטרית של חבר המדינות, יש סה נציגות של הבנק האירופי לשיקום ופיתוח, סניף הבנק האירו-אסייתי לפיתוח, האספה הפרלמנטרית של הקהילה האירו-אסייתית הכלכלית, נציגות של 28 מתוך הסובייקטים הפדרליים של רוסיה.
שונות > סמלי העיר

סמל סנקט פטרבורג ההיסטורי אומץ בשנת 1730 לראשונה ואומץ מחדש בשנת 1991 לאחר התפרקות ברית המועצות.
דגל סנקט פטרבורג המודרני אומץ ב-8 ביוני 1992 ונרשם ברשם הסמלים הממלכתי של רוסיה כדגל העיר הרשמי.
המנון העיר הרשמי (מוזיקת הרקע הוא ההמנון לעיר הגדולה, Гимн Великому городу, מתוך הבלט "פרש הברונזה" מאת גלייר ריינהולד בעריכתו של גריגורי קורצ'מר). את מילות ההמנון כתב אולג צ'ופרוב. ההמנון אומץ רשמית ב-13 במאי 2003.
על פי חוק עירוני, סמלי העיר ההיסטוריים הם סמל הספינה בראש בניין האדמירליות בעיר, פסל פרש הברונזה והמלאך בראש המבצר הפטרופאבלי. בהתאם לזה, המסורת ההיסטורית של ירי תותחים במחצית היום, שמתבצע מתוך מתחם המבצר הפטרופאבלי מהווה אף הוא סמל בלתי נפרד מהעיר.
שונות > חגים וימים מיוחדים

נוסף לחגים הלאומיים הנחוגים בכל רחבי רוסיה, העיר עצמה מציינת ימי חג משלה:
14 בינואר - יום החוקים של סנקט פטרבורג (מאז 1998)
18 בינואר - יום פקיעת המצור על לנינגרד (מאז 1943)
27 בינואר - יום השחרור. שחרורה הסופי של העיר מהמצור (מאז 1944)
10 בפברואר - יום פושקין (לזכר מות המשורר באותו יום בשנת 1837)
27 במאי - יום ייסוד העיר (בשנת 1703)
5 ביולי - יום פקיעת המצור הימי על העיר (1941; נחוג מאז 2006)
9 ביוני - יום הולדתו של פיוטר הגדול (1672)
20 ביוני - חג מפרשי הארגמן (נחוג בשנים 1968–1979 ומאז 2005), בו חוגגים תלמידי בית הספר בעיר את סיום שנת הלימודים
1 ביולי - יום משקם האמנויות (מאז 2006)
15 באוגוסט - יום סטאריה לאדוגה - הבירה הראשונה של רוסיה (הוקמה בשנת 753)
8 בספטמבר - יום הזיכרון לקורבנות המצור על לנינגרד (יום תחילת המצור ב-1941)
12 בספטמבר - יום השרידים, לציון ניצחונו של אלכסנדר נבסקי
יוליוס לאופולד קליין

| --- | --- |

 לידה:  1810 מישקולץ, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  2 באוגוסט 1876 (בגיל 66 בערך) ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 מדינה:  גרמניה, הונגריה 
 בן או בת זוג:  Antonie von Cosmar 
 
יוליוס לאופולד קליין (או בהונגרית: ליפוט דיולה קליין, במקור דיולה קליין, בגרמנית: Julius Leopold Klein; מישקולץ, 1804 – ברלין, 2 באוגוסט 1876) היה מחזאי יהודי-הונגרי-גרמני משומד, פובליציסט והיסטוריון של הספרות. מ-1869 היה חבר חיצוני באקדמיה ההונגרית למדעים. הוא אחיו הגדול של יאנוש קילני (1805–1889), פובליציסט ומתרגם.
ביוגרפיה

יוליוס לאופולד קליין נולד במשפחה יהודית. בשנים 1817–1819 למד בבית הספר התיכון הפיאריסטי בעיר פשט, ובשנים 1819–1821 במישקולץ. מאוחר יותר נרשם לאוניברסיטת וינה לפקולטה לרפואה, אך עד מהרה יצא למסע לימודי תולדות האמנות באיטליה. בשובו לווינה הוטבל לנצרות ואימץ את השם לאופולד.
הוא התחנך תחילה אצל משפחת הרוזן קולורֵדו-מנספלד ואחר כך אצל משפחתה של הדוכסית לוקזי-פאלי מנאפולי. בתקופה מוקדמת זו של הקריירה שלו, הוא כתב בעיקר ביקורות אמנות בהונגרית ובשפות אחרות, אך הדרמות והשירים הראשונים שלו לא צלחו. הוא חזר לעיר הולדתו מישקולץ לזמן קצר, אבל גם שם לא מצא מקומו המתאים. אמו שבנה היה נטש את אמונתו אבותיו, סבלה (אולי בשל כך) ממחלה מלווה בחום ומתה ב-1830. לאחר מכן באותה השנה נסע לקרוב משפחה בברלין והתיישב שם. תחילה סיים את לימודיו ברפואה, קיבל תואר דוקטור לרפואה, אך מעולם לא התמחה ולא עסק במקצוע. הוא חי באיטליה תקופה קצרה ולאחר מכן במשך שנתיים היה נספח בשגרירות פרוסיה באתונה. היו לא חברים רבים, אבל בשל אופיו הפך למתבודד. בסופו של דבר חזר לברלין, התפרנס מכתיבה עיתונאית ובשנת 1838 ערך את המגזין Baltische Blätter בעיר ויסמר. ניסיונותיו הספרותיים זכו להד במחצית השנייה של שנות ה-40 של המאה ה-19, ולאחר מכן פרסם והציג את מחזותיו בהצלחה רבה. לקראת סוף חייו היה מעורב עמוקות במחקר על ההיסטוריה של הדרמה, ובשנת 1865 פרסם את המונוגרפיה עטורת הנשמה שלו בהמשכים.
עבודותיו העיקריות

Auf den Tod Meiner Mutter, Barbara Klein, Miskolc, 1830 (סונטות)
מריה פון מדיצ'י, ברלין, 1848 (מחזה עצוב)
Die Herzogin, ברלין, 1848 (קומדיה)
Kavalier und Arbeiter, ברלין, 1850 (טרגדיה)
Ein Schützling, ברלין, 1850 (קומדיה)
מריה, ברלין, 1860 (מחזה עצוב)
סטרפורד, ברלין, 1862 (מחזה עצוב)
וולטר, ברלין, 1862 (קומדיה)
ברביאנה, ברלין, 1863
Geschichte des Drama's I – XV, לייפציג, 1865–1876
הליודורה, ברלין, 1867 (מחזה עצוב)
Dramatische Werke I – VII, ברלין, 1871–1872
לקריאה נוספת

Szinnyei József: Magyar írók élete és munkái VI. (Kende–Kozocsa). Budapest: Hornyánszky. 1899. (חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים)
Új magyar életrajzi lexikon III. (H–K). Főszerk. Markó László. Budapest: Magyar Könyvklub. 2002. 978. o. ISBN 963-547-414-8
(לקסיקון ביוגרפי חדש כרך 3)
גוסטב היינריך: נאום זיכרון לדיולה ליפוט קליין; אקדמיה, בודפשט, 1882 (דיסרטציות בתחום הבלשנות והסיפורת)
טייסת 133

| --- | --- |
סמל הטייסת
סמל הטייסת
 פרטים
 כינוי:  "אבירי הזנב הכפול"
 כינוי עבר:  "טייסת האסים"
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   חיל האוויר הישראלי
 סוג:  מטוסי קרב
 בסיס האם:   בסיס תל נוף
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 באפריל 1976 – הווה (48 שנים)
 נתוני היחידה
 ייעוד:  עליונות אווירית, משימות תקיפה והגנה ובהן יירוט והפצצה, צילום אווירי.
 כלי טיס:  F-15A/B/D איגל ("בז")
 הפלות:  47
טייסת 133, המכונה גם טייסת "אבירי הזנב הכפול", היא טייסת מטוסי קרב בחיל האוויר הישראלי. כיום מפעילה הטייסת מטוסי F-15A/B/D איגל ("בז") מבסיס תל נוף.
היסטוריה > הקמת הטייסת

מלחמת יום כיפור ולקחיה, בצד אספקת מטוסים ואמל"ח מתקדם למדינות האויב סביב ישראל גרמו לצורך מבצעי בהצטיידות במטוס קרב מתקדם.
הצטיידות מדינות ערב במטוסים החדישים כללה גם חימוש מודרני כולל טילי אוויר-אוויר. כן נקלטו במדינות המזרח התיכון סוללות טילי קרקע-אוויר חדישות שנועדו לפגוע בעליונות האווירית של ישראל ובחופש פעולתו של חיל-האוויר.
המקור היחיד לרכש מטוסי קרב מתקדמים באותן שנים, הייתה ארצות הברית. חברת "מקדונל דאגלס" פיתחה תשובה למטוס הקרב הרוסי מיג-25 שנחשב אז לטוב מסוגו בעולם, המטוס האמריקני 15-F של חברת מקדונל-דאגלס וה-14-F מתוצרת "גראמן" היו מטוסי קרב מתקדמים שנכנסו לשירות בארצות הברית ונתנו מענה לצורך המבצעי.
ישראל פנתה לארצות הברית וביקשה לרכוש אחד משני סוגי המטוסים, לאחר שנתקבל אישור בדרגים המדיניים, והושלמו ההליכים במפקדת חיל האוויר נמשכה פעילות המטה בהכנות ליציאת משלחת לארצות הברית לצורך בחינה והמלצה איזה משני המטוסים (אם בכלל) מתאים לצורכי חיל האוויר ועונה על הצורך המבצעי.
צוות של טייסים ומהנדסים ביקר בארצות הברית בחודשי אוגוסט-אוקטובר 1974. הטייסים שבמשלחת טסו ב-18–20 בספטמבר 1974 מספר טיסות במטוסי 14-F ו-15-F דו מושביים. חברי המשלחת בחנו את שני המטוסים ואת מידת התאמתם לצרכיה המבצעיים של ישראל. המידע שנאסף עובד, ובאוקטובר 1974 חזרו ארצה אנשי המשלחת והמליצו פה אחד על רכישת מטוסי 15-F. המלצתם התבססה על התאמתו של המטוס ועל כושרו להכריע את היריב בקרבות אוויר במתכונת שהייתה מקובלת אז. יתרונו של המטוס בתמרון, תכונות הטיסה שלו בצירוף מערכות הנשק שהותקנו בו איפשרו לטייס להכתיב את מהלך הקרב ולהגיע להכרעה כנגד כל אחד מסוגי המטוסים שהיו בחילות האוויר של מדינות העימות. המשלחת המליצה להצטייד בסד"כ של 25 מטוסים.
ה-15-F היה מטוס בעל כושר תמרון טוב משל כל מטוס אחר, מצויד בשני מנועים רבי עוצמה, עם יכולת לטוס לטווח רחוק, תכונה שנוצלה אכן בהצלחה במהלך שירותו המבצעי. המטוס תוכנן אמנם כמטוס לעליונות אווירית, אולם הצטיין גם ביכולת לתקוף מטרות קרקע, הוא צויד במכ"ם רב-משימתי יעיל בטווחים רחוקים וביכולת לשאת אמל"ח מתקדם ומגוון למטרות אוויר-אוויר ואוויר-קרקע.
מפקד חיל-האוויר, אלוף בני פלד, קיבל את המלצת הצוות, וכבר בסוף 1974 החלה עבודת מטה קדחתנית לקליטת המטוס בחיל. הוחלט כי המטוס החדש יקרא בעברית "בז" ונקבע כי קליטת מטוסי הבז תתבצע בתל-נוף.
בעקבות דרישת ישראל להקדים את אספקת המטוסים, הוחלט כי ארבעת מטוסי קדם-סדרה שייצורם הושלם, יסופקו לישראל לפני תום 1976. יתר המטוסים, מייצור סדרתי, תוכננו להיקלט בשנת 1977. עסקת ההצטיידות, שנחתמה במחצית פברואר 1976, כללה גם טילי אוויר-אוויר מתבייתי חום מסוג סיידווינדר J, טילי אוויר-אוויר מונחי מכ"ם AIM-7F ופריטי חימוש נוספים.
בהוראת התכנון נקבע כי ביוני 1976 ייצאו לארצות הברית מפקד הטייסת המיועד איתן בן-אליהו וארבעה טייסים בני צינקר, משה מלניק, יואל פלדשו ושאול סיימון, ללימוד המטוס, כדי להיכנס לכשירות מבצעית אוויר-אוויר מיד עם קליטת המטוסים הקדם-סדרתיים.
באוקטובר 1975 יצאה לארצות הברית משלחת ואנשיה סיירו בבסיס חא"א רייט-פטרסון ואספו מידע בנושאי תפישת אחזקה, הצטיידות, לוגיסטיקה, שינויים במטוס, הדרכת צוות קרקע ועוד. נערכו ביקורים במפעל מקדונל-דאגלס בסנט-לואיס, בבסיס חא"א לוק, בפנטגון ובנספחות בוושינגטון. סכום העסקה היה כ-653 מיליון דולר.
ב-1 אפריל 1976 הוקמה טייסת הבז הראשונה, טייסת 133. למפקדה הראשון של הטייסת מונה סא"ל איתן בן-אליהו ולסגניו מונו בני צינקר ומשה מלניק. ב-10 בדצמבר 1976 קלטה הטייסת את שלושת מטוסי ה-F-15A הראשונים שהגיעו לישראל.
היסטוריה > טבילת אש ראשונה

טבילת האש הראשונה של הטייסת הייתה במבצע ליטני במרץ 1978, במהלכו פיטרלו מטוסי הטייסת בשמי ישראל וחיפו על כוחות צה"ל בפעולתם בדרום לבנון. לא נרשמה לטייסת תקרית אווירית במהלך המבצע.
היסטוריה > הפלת בכורה עולמית ל-F-15

ב-27 ביולי 1979 רשמה הטייסת היסטוריה כשמטוס F-15A שלה השיג הפלת בכורה עולמית של מטוס מיג-21 סורי. ההפלה התרחשה במהלך קרב אוויר שהתפתח בין מטוסי F-15 מטייסת 133 ומטוסי כפיר מטייסת 101 לבין מטוסי מיג-21 סוריים. שתי רביעיות מיגים סוריים התקרבו במגמת יירוט אל מטוסי F-4 פנטום ("קורנס"), A-4 סקייהוק ("עיט") וכפיר בזמן שתקפו מטרות מחבלים בדרום לבנון - בדאמור, מזרעת חזרן ובסיס מחבלים צפונית לצור. הפלת הבכורה של ה-F-15 נזקפת לרס"ן משה מלניק, שביצע אותה באמצעות טיל פיתון 3 ב"בז" מספר זנב 663 שכינויו "המדליק". שלושה טייסי F-15 אחרים מהטייסת שהשתתפו בקרב הפילו גם הם מטוס מיג-21 כל אחד - רס"ן יואל פלדשו באמצעות טיל AIM-7 ספארו ב"בז" מספר 704 שכינויו "חץ מקשת", רס"ן יורם פלד באמצעות טיל AIM-9 סיידווינדר ב"בז" מספר 672 שכינויו "טורנדו", ומפקד הטייסת, סא"ל איתן בן-אליהו שהפיל מיג-21 בקרב אוויר צמוד באמצעות תותח המטוס ב"בז" מספר 689 שכינויו "בומרנג". מיג-21 חמישי שהופל בקרב נזקף לזכותו של מטוס כפיר שרשם גם הוא הפלת בכורה.
היסטוריה > מארב לסורים

ב-24 בספטמבר 1979 ביצעו שני מטוסי F-4 פנטום גיחת צילום בשמי לבנון. זוג מטוסי מיג-23 סוריים ניסו ליירטם ושיגרו לעברם שלושה טילי אוויר-אוויר. בעקבות האירוע התקבלה החלטה בחיל האוויר להכין מארב למטוסים הסורים. הכוונה הייתה לבצע את המשימה בשנית, אך הפעם בליווי צמוד של זוג מטוסי F-15 ופטרול של מטוסי F-15 נוספים בגובה נמוך מעל לים. הבקרה הסורית הזניקה זוג מטוסי מיג-21 ליירט את מטוסי הצילום. עם גילוי מטוסי המיג פנו זוג מטוסי הפנטום המצלמים דרומה לפי מילת קוד, ומטוסי ה-F-15 המלווים פתחו בקרב אוויר עם המיגים. ארבעה מיגים נוספים הוזנקו ליירוט. במהלך הקרב, שנערך שישה מייל דרומית-מזרחית לביירות ונמשך דקה ו-17 שניות, הפילו מטוסי ה-F-15 של הטייסת את ארבעת מטוסי המיג-21 הסוריים.
היסטוריה > הפלות מטוסים סוריים ב-1980

ב-24 באוגוסט 1980 ביצעו זוג מטוסי F-4 פנטום ("קורנס") משימת צילום בשמי סוריה. בתגובה הזניקו הסורים שני זוגות מטוסי מיג-21 ליירוטם. במהלך קרב אוויר שהתפתח בין המיגים לבין מטוסי F-15 מהטייסת ומטוסי כפיר, שחיפו על המטוסים המצלמים, הופל מיג אחד.
ב-31 בדצמבר 1980 הזניקו הסורים עשרה מטוסים בתגובה לתקיפת בסיסי מחבלים באזור אל-חוש ובתל אל-רווידס ליד אל-נבטיה, על ידי מטוסי F-4 פנטום ("קורנס"), A-4 סקייהוק ("עיט") וכפיר. בקרב אוויר שהתפתח בין מטוסי F-15 מטייסת 133 לבין שני מטוסי מיג-21 סוריים, הופלו שני המיגים.
היסטוריה > הפלת בכורה עולמית של מיג-25

ב-13 בפברואר 1981 שוב רשמה הטייסת היסטוריה כשמטוס F-15A שלה השיג הפלת בכורה עולמית של מטוס מיג-25 סורי. המיג-25 שהופנה לעבר גיחת צילום של חיל האוויר, הופל על ידי מפקד הטייסת, סא"ל בנימין צינקר, באמצעות טיל AIM-7 ספארו ב"בז" מספר 672 שכינויו "טורנדו".
היסטוריה > מבצע אופרה

ב-7 ביוני 1981, השתתפו עשרה מטוסי F-15A של הטייסת במבצע אופרה (תקיפת הכור האטומי בעיראק), כאשר שישה מטוסי F-15A, בהובלתו של מפקד הטייסת סא"ל משה מלניק, ליוו את שמונת מטוסי ה-F-16A ("נץ") התוקפים, לצורך יירוט פוטנציאלי של מטוסי אויב, וארבעה מטוסי F-15A נוספים טסו מעל בקעת הירדן ושימשו כממסר וכעתודה, וכן ניטרו את התנועה האווירית בירדן וסוריה לשם ניטרול איום (אם יתעורר צורך כזה) על המטוסים השבים מהתקיפה. המטוסים המלווים נשאו טילי אוויר-אוויר, פודי לוחמה אלקטרונית ומכלי דלק תצורתיים. לקראת הגעת מטוסי ה-F-16A ליעד, התפצלו מטוסי ה-F-15A המלווים - זוג אחד פנה מעט דרומה על מנת לתת מענה לאיום אפשרי שיגיח מהבסיסים הדרומיים, זוג נוסף פנה מעט צפונה וזוג שלישי פיטרל בקרבת הגבול הסורי. המשימה הושלמה מבלי שהוזנקו מטוסי אויב לעבר המטוסים הישראלים ששבו בשלום לבסיסם.
היסטוריה > מלחמת לבנון

בנובמבר 1981 החלו בחיל האוויר להיערך לקראת פתיחת טייסת F-15 שנייה, היא טייסת 106. לאחר ויכוחים קשים בנוגע לתאריך פתיחת הטייסת, הוחלט לבסוף על ה-6 ביוני 1982. ברם, פריצת מלחמת לבנון הראשונה שהחלה בהפצצות חיל האוויר ב-4 ביוני 1982 ולאחר מכן פלישת ישראל ללבנון ב-6 ביוני, עיכבה את פתיחתה והוחלט לחבר בינתיים את שתי הטייסות למסגרת אחת. הטייסת המשותפת פעלה במהלך המלחמה, וב-13 ביוני, לאחר הפסקת האש עם סוריה שהושגה ב-11 ביוני, נפרדה טייסת 106 מ-133 ונפתחה כטייסת עצמאית. במלחמה הפילו מטוסי הטייסת כ-30 מטוסי מיג-21 ומיג-23 סוריים.
היסטוריה > מלחמת המפרץ

ב-15 בינואר 1991 פקע האולטימטום שהציב האו"ם לעיראק בעקבות פלישתה לכווית, ב-2 באוגוסט 1990. מאז ועד ל-12 בפברואר אותה שנה, השתתפו מטוסי הטייסת, לצד מטוסי טייסת 106, במשימות פטרול בשמי ישראל והגנה על שטחה עקב חשש לניסיונות חדירה של כלי טיס עיראקיים לישראל. ברם, התקיפות העיראקיות נגד ישראל הסתכמו בירי טילים בליסטיים מסוג סקאד.
היסטוריה > "בז 2000"

מטוסי ה-F-15 של הטייסת, כמו גם מטוסי טייסת 106, הושבחו במסגרת תוכנית "בז 2000" ("בז משופר" או בזמ"ש) שהחלה בשנת 1995 והסתיימה ב-2005. במסגרת התוכנית שודרגה אוויוניקת המטוסים. ההשבחה כללה בין היתר שדרוג של תא הטייס ותצוגות המכ"ם, החלפת מחשב בקרת אש, התקנת מערכת ניווט לווינית מבוססת GPS ועוד.
מפקדי הטייסת

בין מפקדי הטייסת נמנים: איתן בן-אליהו (מפקדה הראשון), בני צינקר (1981-1979), משה מלניק (מבצע אופרה, מלחמת לבנון), עמירם אליאסף (1983–1985), מיקי לב (מבצע רגל עץ), רם קולר, אבי מאור (מלחמת המפרץ), איתי אלון (מבצע ענבי זעם)
, עמיקם נורקין (2002-1999), תומר בר (2002–2005), כפיר שלח, דן טורטן, גלעד קינן (2010-2012), דרור לוי (2012-2014), סא"ל מיכה, נדב בר.
הערות שוליים

↑  לוח ההפלות של טייסת 133 - באתר "מרקיע שחקים".
↑  לא ברורה משמעות הנסיון הסורי ליירט מטוסי ח"א, דבר, 25 באוגוסט 1980
↑  טלי בן–יוסף והילה פולקה, ‏שומרי הסף, באתר חיל האוויר הישראלי
↑  אייל לוי, ‏הטייסים המיתולוגיים שהנחיתו בישראל את ה-F-15 מתכנסים לראיון מיוחד, באתר מעריב אונליין, 14 במאי 2016
| טייסות חיל האוויר הישראלי |
| --- | --- | --- |
| מטוסי קרב |  הפטישים (69) •  הקרב הראשונה (101) •  הנמר המעופף (102) •  העקרב (105) •  חוד החנית (106) •  אבירי הזנב הכתום (107) •  העמק (109) •  אבירי הצפון (110) •  הדרקון המעופף/ הטייסת האדומה (115) •  אריות הדרום (116) •  הסילון הראשונה (117) •  העטלף (119) •  אבירי הזנב הכפול (133) •  נשר הזהב (140) •  התוכי המנפץ (149) •  האחת (201) •  הנגב (253) •  מרכז המדינה (254) |  |
| מסוקים |  הצרעה (113) •  מובילי הלילה (114) •  דורסי הלילה (118) •  ציפורי המדבר (123) •  החרב המתהפכת (124) •  המסוקים הקלים (125) •  מגע הקסם (190) •  מגיני המערב (193) |  |
| תובלה, כיבוי, בקרה ומודיעין |  הגמל המעופף/ הטייסת הראשונה (100) •  הפילים (103) •  ענקי המדבר (120) •  הנחשון (122) •  אבירי הציפור הצהובה (131) •  מלכי האוויר (135) •  ההוקאיי (192) •  טייסת הכיבוי (249) |  |
| כלי טיס מאוישים מרחוק |  עוף החול (144) •  האיל הנוגח (147) •   ציידי הצללים (160) •  הנחש השחור (161) •  ציפורי האש (166) •  המל"טים הראשונה (200) •  הנשר הלבן (210) •  הברון האדום |  |
| טייסות מדמי טיסה |  טייסת מאמני כטב"ם ומסוקים (320) •  טייסת מאמני קרב (420) |  |
| ניסוי |  טייסת מרכז ניסויי טיסה (5601) |  |
| כנף 2 | טייסת 150 • טייסת 199 • טייסת 248 |  |
| הטייסות הראשונות | טייסת תל אביב (1) • טייסת הנגב (2) • טייסת הגליל (3) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506312105171 
F-15A ("בז") מספר 658 שכינויו "טייפון" השייך לטייסת 133 עם סימון של שתי הפלות מטוסים סוריים
מטוס F-15 מספר 450, "חרב פיפיות", של טייסת 133 ממריא בעת תרגיל "דגל כחול" מבסיס עובדה, 26 בנובמבר 2013
יונה עמיר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1910
 פטירה:  2001 (בגיל 91 בערך)
 
יונה עמיר (והב לוי) (1910–2001) הייתה גננת, מחנכת, ומפקחת חינוכית בעיריית ירושלים.
כסופרת נהגה לכתוב ולפרסם סיפורים קצרים ורשימות בשנות ה-30 של המאה ה-20 בעיקר ב"דבר הפועלת".
עמיר הייתה מן הדמויות המרכזיות בחיי קהילת יוצאי תימן בישראל, ומהראשונות שחדרה ופעלה במרחב הציבורי הארץ ישראלי. היא פעלה רבות לקידום העדה התימנית, בכל הקשור לחינוך, קידום נשים וקליטת עליה, וכן לשימור המורשת התימנית. ב-1989 הוציאה ספר לנוער בשם "כדיה" על החיים בתימן והעלייה לארץ ישראל.
ביוגרפיה

יונה והב נולדה בתימן ב-1910. היא עלתה בשנת 1914, בגיל 4, לארץ ישראל. את השכלתה רכשה בבית ספר ערב שהסתדרות העובדים הקימה לילדות עובדות (רובן תימניות), כבר בסוף שנות ה-20. אחרי יום עבודה כעוזרות בית, היו הילדות הולכות לאולפן ללמוד עברית והשכלה כללית.
החל מאמצע שנות ה-30 פרסמה, בשם יונה והב, סיפורים קצרים ורשימות בעיתון דבר הפועלת, בין סיפוריה הקצרים שפורסמו ב"דבר הפועלת": "השתים", "לחיים חדשים" ו"בין עדה לעדה".
ב-1942 התחתנה עם חיים עמיר, ומאז נודעה בשם יונה עמיר.
עמיר עבדה כגננת ברשת גני הילדים של פועלי אגודת ישראל, כמורה של גננות בסמינר לגננות, וכמפקחת על גני ילדים. כמפקחת חינוכית בעיריית ירושלים, וכעולה ותיקה, נסעה ב-1949 לעדן בתימן שם ביקרה במחנה גאולה בו שהו יהודים שחיכו לעלות לישראל.
החל משנות ה-50, בתקופת עליית על כנפי נשרים של יהודי תימן לישראל, החלה להיות פעילה בחיי קהילת תימן בישראל. ב-1950 התארחה באופן קבוע ברדיו קול ישראל, בשידורים מיוחדים לעולי תימן, בעריכת סעדיה דמארי, מנהל המדור לעולי תימן בקול ישראל.
ב-1957 זכתה יונה עמיר בפרס על שם מוריס כץ.
עמיר תפסה מקום חשוב במערכת החינוך הכללית בארץ ובייחוד בתחום הגננות, היא המשיכה להיות פעילה בתחום החינוך ובשנות ה-60 עסקה בבעיות הקשורות לחינוך של עולי תימן. בשנות ה-70 הייתה יועצת למרכז כרמל – מרכז הכשרה לעבודה קהילתית לנשים.
במשך למעלה מעשור פעלה עמיר בניסיון להקים מרכז למורשת יהודי תימן בירושלים, אך לא עלה בידה לממש את הרעיון. במסגרת מאמציה להקים את המרכז, יצאה ב-1976 יחד עם הרבנית ברכה קאפח לסיור בארצות הברית, על מנת לגייס כספים למרכז. הן הוזמנו למוזיאון היודאיקה בשיקגו שם הציגו תלבושת כלולות תימנית ולאחר מכן השמיעו הרצאות ברחבי ארצות הברית על התרבות, החיים והבית המסורתי של יהודי תימן.
ב-1989 יצא ספרה היחיד כדיה עליו חתמה יונה עמיר-והב לוי. בספר היא מתארת את חיי היהודים בצנעא, בירת תימן, תחת שלטון האימאם של תימן בשנות ה-40 של המאה ה-20. בסוף הסיפור מתרחשת העלייה של יהודי תימן לארץ ישראל, במבצע על כנפי נשרים.
גרה בירושלים שנים ארוכות שם אירחה סטודנטים, מורים ואישי ציבור מהעדה התימנית. נפטרה בשנת 2001 בגיל 91.
ספריה

1989 – כדיה, סיפורים היסטוריים לילדים ולנוער, ירושלים: הוצאת מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל. מאייר: דוד הראל.
הערות שוליים

↑  ⁨מפתח ל'דבר הפועלת" ⁩ | ⁨דבר⁩ | 31 דצמבר 1937 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨ברכות לנישואי יונה והב וחיים עמיר⁩ | ⁨דבר⁩ | 10 אפריל 1942 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨עשור למפעל החיבור במושבי העולים ⁩ | ⁨דבר⁩ | 10 יולי 1959 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  תוצאות חיפוש עבור "יונה עמיר"  – ביתמונה – תולדות עם ישראל בתמונות
↑  ⁨שידורים לעולי תימן⁩ | ⁨דבר⁩ | 30 יוני 1950 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  כדיה, באתר www.booksefer.co.il
↑  ⁨שמחה באהלי תימן | ⁨מעריב⁩ | 13 אוגוסט 1957 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨מפלגת פועלי ארץ ישראל | ⁨דבר⁩ | 1 נובמבר 1960 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨דיון – מגמות חדשות בחינוך לגיל הרך | ⁨מעריב⁩ | 15 יוני 1975 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨I "המרכז למורשת תימן חייב לקום בירושלים" ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 15 יוני 1977 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨יצאו להציג את תרבות תימן בארה"ב | ⁨על המשמר⁩ | 9 מאי 1976 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308016705171  VIAF: 2884841   WorldCat (עם VIAF): 2884841
משה גרוס (צלם)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 בנובמבר 1925 לייפציג, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  פברואר 2018 (בגיל 92) 
 
משה גרוס (14 בנובמבר 1925 - פברואר 2018) היה צלם ישראלי שהתמחה בצילומי תעשייה ואדריכלות. גרוס היה מוותיקי הצלמים בארץ וליווה את התפתחות התעשייה הישראלית מראשית הקמתה.
פרסים

בין הפרסים ואותות שקיבל:
2000 - זכייה בשני מקומות ראשונים בתחרות לעבודות מיוחדות בארצות הברית.
1996 - מקום ראשון בתחרות עיצוב הזהב.
1989 - מדליית כסף בתחרות הבינלאומית ללוחות שנה, גרמניה (מתוך 30 מדינות משתתפות).
1989 - מקום שני, אגודת המעצבים הגרפים בישראל (קטלוג נעליים, מכון היצוא הישראלי).
1988 - מקום שני, אגודת המעצבים הגרפים בישראל.
1987 - מקום ראשון, אגודת המעצבים הגרפים בישראל.
1987 - מקום ראשון ללוחות שנה: פרס "אותות".
1985 - פרס ראשון, אגודת המעצבים הגרפים בישראל.
1985 - פרס ראשון, אגודת המעצבים הגרפים בישראל.
1977 - פרס ראשון לקטלוג מוצרים - מכון היצוא הישראלי.
תערוכות

דיזנגוף סנטר ישראל 60 שנה - לייפציג, גרמניה.
מתקומה לעשיה - לייפציג, גרמניה.
תערוכה רטרוספקטיבית באקדמיה לעיצוב ויצו חיפה שאצרה חנה שביב.
מיסודות לתקומה - רודולשטט, גרמניה.
יובל לישראל - מינכן, גרמניה.
הצלמניה החיפאית, מוזיאוני חיפה
עבודות

בשנת 1985 שר התעשייה והמסחר דאז, משה נסים, ביקש מכמה משרדי גרפיקה לספק לו תמונות ושקופיות של התעשייה המתקדמת בישראל. מתוך 60 צילומים שנבחרו לייצג את קמפיין משרד התעשייה היו 52 צילומים של קרן אור.
צילומי ארכיטקטורה שלו מופיעים באינספור פרסומים ברחבי העולם.
צילומי שער עבור הוצאות ספרים.
לקריאה נוספת

צלמים שנאלצו לעזוב את גרמניה בין 1928-1999, הוצאה לאור: מוזיאון של מדינת בון.
UND SIE HABEN DEUTSCHLAND VERLASSEN… MUSSEN, FOTOGRAFEN UND IHRE BILDER 1928-1997, BY: KLAUS HONNEF and FRANK WEYERS.
משה גרוס, באתר הפלמ"ח
גדנ"ע 1958
נמל חיפה
בניין בזכרון יעקב