stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יטבתה
כלכלה

בשנת 2022, הקיבוץ מתפרנס ממחלבת יטבתה, מטעי תמרים (כ-700 דונם), שלחין (כ-4,000 דונם), רפת (כ-620 חולבות), פונדק וכן יזמויות פרטיות.
כלכלה > גידולים

בשנת 1953 נעשו ביטבתה ניסיונות בגידולי מספוא, גן ירק ומטעים. ביוני 1955 הושלמה שתילת 5500 שתילים של עצי תמר לצורך שתילתם ביטבתה ובאילת. באפריל 1957 הגיעו שטחי העיבוד ביטבתה לכ-200 דונם שלחין ומעל 100 דונם מטעים. השלחין כללו 40 דונם אספסת ו-55 דונם זון. בגן הירק גודלו עגבניות וקישואים ולצדם גודלו פרחים לייצוא. בשנת 1958 הורחב שטח התמרים והגיע לכ-150 דונם. בשנת 1958, הורחב שטח גן הירק פי שלושה, לכמאתיים דונם. יטבתה ועין גדי היו שני המקומות היחידים בישראל בהם גודלו בעיקר ירקות חורף.
כלכלה > בעלי חיים

בסוף 1956 סיפקה יטבתה את מחצית תצרוכת הביצים של אילת.
ענף הבקר לבשר על מרעה טבעי, הורחב בשנת 1958 מ-50 לכמאה ראש. את עדר הבקר הובילו כל בוקר כקילומטר עד לשולי מלחת יטבתה שכונה "הפמפס", שם ניזונו הפרות מהצמחייה הרבה, ואחר הצהריים החזירו את העדר לקיבוץ. ברפת היו ארבע פרות חולבות. עם גידול האוכלוסייה באילת הוחלט ב-1958 להרחיב את הלול מ-3,000 ל-9,000 מטילות.
הבשר מיטבתה שימש עבור מאות עובדי מכרות תמנע. לאחר כמה שנים הוחלט לסגור את ענף הבקר, אך הימצאותן של פרות באזור זה בו שורר אקלים מדבר קיצון, נטעה בלב החברים הצעירים, שזה עתה השתחררו מהנח"ל, רעיון להקים רפת ומחלבה.
כלכלה > המחלבה

מחלבת יטבתה הוקמה בשנת 1962 יחד עם רפת בה כ-30 פרות חולבות מתוך כוונה ולהתפרנס מממכר חלב מפוסטר לאילת. באותן השנים לא היה בנמצא משאיות קירור, ולאילת הצעירה בה כבר כמה אלפי תושבים וכמה עשרות תינוקות, הגיעה מדי פעם משאית ממרכז הארץ עם מוצרי חלב, כשעל רצפת המשאית שלולית מים גדולה זכר לקוביית הקרח שלא שרדה את 6 שעות הנסיעה ואת החום הלוהט. מדי בוקר יצא טנדר לאילת למכור חלב מפוסטר וקר. עם כיבוש סיני במלחמת ששת הימים ב-1967 ועליה במספר כלי הרכב שנסעו דרומה, הוקם פונדק בכניסה לקיבוץ, שהיווה גם חשיפה למחלבת הקיבוץ המדברי הצעיר ולמוצרים הנוספים שהיא ייצרה כדוגמת שוקו ומוקה. הביקוש הביא לכך שלאחר כעשור, בשנת 1979 החלה המחלבה לשווק מוצרים (על ידי תנובה) גם לבאר שבע והנגב, ובשנת 1981 לתל אביב והמרכז. בשנת 1992, כשלמחלבה היו כבר כעשרים מוצרים, החל גם השיווק לחיפה ולצפון, ובכך למעשה שווקו המוצרים בפריסה ארצית.
בשנת 1997 רכשה חברת שטראוס 50% ממניות המחלבה, והפכה להיות שותפה בניהול המחלבה יחד עם הקיבוץ המחזיק ב-50% הנותרים. במחלבה עובדים כ-50 חברי קיבוץ ועוד כ-70 אילתים המעבדים כ-65,000,000 ליטר (65,000 מטר מעוקב) בשנה, כשמידי יום בממוצע יוצאות משערי המחלבה כ-15 משאיות.
כלכלה > פונדק יטבתה (המזנון)

בשנת 1958 התקיים משא ומתן בין אנשי יטבתה ומשקיעים להקמת תחנת דלק ופונדק ביטבתה. בתחילת שנות השישים היה הקיבוץ היישוב היחיד בערבה בין אילת לבאר שבע, מה שהפך אותו לנקודת עצירה לאוטובוסי אגד שחלפו בכביש פעמיים ביום. למראה אורחים לא קרואים אלו נרכשו מכשירים אוטומטים מארצות הברית אשר הוזנו במטבעות ושהרוו צמאונם של הנוסעים והנהג בשוקו ובמוקה. מכיוון שמטבעות לא תמיד היו לכל הנוסעים, הגיע אריה הורביץ לעזרת הנוסעים ופרט שטרות למטבעות. תוך זמן מה נענה לדרישת הנוסעים והחל למכור גם סיגריות ומיץ, וכך נוסד קיוסק קטן על אם הדרך.
לימים התפתח למזנון הגשה שעבר לקרבת הכביש, שבמהלך השנים הפך למסעדה. מבנה המזנון כולל גם חנות, תחנת דלק ומרכז מידע על האטרקציות באזור. ליד ובתוך המזנון פזורים פסלים של פרות, ובסמוך אליו הוקם "פרק יטבתה".
כל מוצרי החלב של מחלבת יטבתה נמכרים במזנון מול הקיבוץ.
כלכלה > אנרגיה סולארית

בשטח קיבוץ יטבתה פועל שדה סולארי בינוני של ערבה פאוור קומפני בשם יטבתה סאן. השדה בעל כושר ייצור של 6.8 מגוואט, משתרע על שטח של 88 דונם ומורכב מ-23,400 פאנלים פוטו-וולטאיים של חברת JA Solar. עלות הפרויקט: 96.5 מיליון ש"ח, כולל השקעה של 19.3 מיליון ש"ח הון עצמי על ידי ערבה פאוור, קרן נוי וקק"ל.
במשך 20 שנות הפעילות של השדה 'יטבתה סאן' הוא צפוי לחסוך הפקה של כ-172,000 טון מטרי של פחמן דו-חמצני.
החי והצומח ביטבתה

באתר מצויים מי תהום בשפע והם נשאבים לשימוש יישובי הסביבה ולאילת. בקרבת האתר מצוי אזור אדמת מלחה גם היא רוויה במי תהום, ובו נווה מדבר טבעי של דקלים מניבי פרי, לפי המשוער נבטו וצמחו העצים מחרצני תמרים שהותירו אחריהם בדואים או עוברי אורח מזדמנים.
בסמוך לקיבוץ יטבתה הוקמה שמורת הטבע חי-בר יטבתה. בשמורה חיים מיני בעלי חיים הנמצאים בסכנת הכחדה וחלקם נעלם מנופה של ארץ ישראל. בין השאר חיים בו דישון מקראי, ראם לבן, יען וכן מיני זוחלים ושועלי מדבר, וכן הקרקל. במרכז הטורפים שבחי בר נמצאים שועלי מדבר, תנים, זאבים, צבועים ואף נמרים. החולות שליד יטבתה עשירים בבעלי חיים, בהם יונקים, זוחלים ופרוקי-רגליים, חלקם אנדמים ליטבתה.
בנים מפורסמים

אורי גורדין
אינפי סנואו
הלל גורדין
גלריה

מרכז המבקרים יטבתה
המדשאה ביטבתה
גגות הקיבוץ
קו ייצור שוקו במחלבת יטבתה
השער הישן בקיבוץ, נמצא מול המזנון ומרכז המבקרים, יוצא לכביש הערבה
פסלי פרות בחנות ומרכז המבקרים
ראו גם

מחלבות יטבתה
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוגוסט 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  זיוון זאב, 2001. עברות שמות מקומות בנגב. אריאל – כתב עת לידיעת ארץ -ישראל, 150-151 – עם הפנים אל הנגב, עמ' 21–26.
↑  Beno Rothenberg, Irina Segal and Hamoudi Khalai, Late Neolithic and Chalcolithic copper smelting at theYotvata oasis (south-west Arabah), באתר הקולג' האוניברסיטאי של לונדון
↑  נלסון גליק, מבצרים מימי מלכות יהודה, למרחב, 19 בספטמבר 1956
↑  מלומדים ישראליים יגורו בערי הנבטים בערבה לשחזור חייהם, הארץ, 7 במרץ 1958
1 2  נח"ל התנחל בעין ראדיאן, הַבֹּקֶר, 1 בנובמבר 1951
↑  העגבניה של עין חוצב, מעריב, 18 ביולי 1951
↑  אושרה תכנית ההתישבות בערבה, זמנים, 25 בינואר 1955
↑  ישוב קבע יוקם ביטבתה, דבר, 16 בדצמבר 1956
↑  יטבתה - ישוב קבע, דבר, 11 באוקטובר 1957
↑  טקס קבלת יטבתה, דבר, 1 בנובמבר 1957
↑  יטבתה הייתה לישוב קבע, דבר, 27 בדצמבר 1957
↑  יטבתה תהפך לישוב קבע, למרחב, 5 במאי 1957
1 2 3  הישגים נאים למשק יטבתה, דבר, 28 באוגוסט 1958
↑  ש. רכבי, ישוב חקלאי בערבה, דבר, 15 בנובמבר 1953
↑  הושלמה שתילת התמרים בערבה, למרחב, 10 ביוני 1955
↑  הוכפל שטח העבוד בהאחזות יטבתה, דבר, 19 באפריל 1957
↑  יטבתה לישוב קבע, דבר, 16 באוגוסט 1957
↑  יצחק יעקבי, יחיד מנסה לעשות חקלאות בערבת ים המלח, דבר, 16 בינואר 1959
↑  ישוב קבע יוקם ביטבתה, למרחב, 13 בדצמבר 1956
↑  מו"מ להקמת חברה לפיתוח יטבתה, דבר, 15 באפריל 1958
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308138205171  LCCN: no2010152227  VIAF: 143610449   WorldCat (עם VIAF): 143610449 
כתובת מימי הקיסר דיוקלטיאנוס שנמצאה במצד יטבתה מהתקופה הרומאית
היאחזות הנח"ל בעין רדיאן בעת הקמתה, 1952
שיעור נשק לחיילות ההיאחזות, 6 במרץ 1952
המבנה הוותיק ביותר ביטבתה. זה המבנה היחיד ששרד מתקופת ההיאחזות
דישון מקראי בחי-בר יטבתה
ראם בחי-בר יטבתה
חדר האוכל והסלע
דרגות הכוחות המזוינים של תאילנד

| --- | --- |

 
 זרועות
  הצבא המלכותי של תאילנד
  הצי המלכותי התאילנדי
  חיל האוויר המלכותי התאילנדי
 עיטורים ומבנה פיקודי
 עיטורי הכוחות המזוינים המלכותיים של תאילנד
 דרגות הכוחות המזוינים של תאילנד
 היסטוריה צבאית
 היסטוריה צבאית של תאילנד
 היסטוריה של תאילנד
דרגות הכוחות המזוינים המלכותיים של תאילנד מבוססות על דרגות נאט"ו ועל דרגות הכוחות המזוינים הבריטיים. בדרגות הקצונה קיימת הקבלה בין הזרועות השונות (הצבא המלכותי של תאילנד, הצי המלכותי התאילנדי, חיל האוויר המלכותי התאילנדי). אצל בעלי הדרגות האחרות ברוב המקרים קיימת הקבלה בין הזרועות. חיל הנחתים המלכותי של תאילנד משתמש בדרגות הצי.
מפקד הצבא המלכותי של תאילנד פריות צ'אן-אוצ'ה (Prayuth Chan-ocha) בדרגת גנרל
סגן מפקד הצי המלכותי התאילנדי (מימין), פיצ'אן טירנט (Pichan Tiranet) בדרגות תת-אדמירל
קצין בחיל האוויר המלכותי התאילנדי בדרגת לוטננט טיסה
קצינים

| קוד נאט"ו | OF-10 | OF-9 | OF-8 | OF-7 | OF-6 | OF-5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
צבא: 
| תאית | จอมพล | พลเอก | พลโท | พลตรี | พันเอก พิเศษ | พันเอก |
| תעתיק | Chom Phon | Phon Ek | Phon Tho | Phon Tri | Phan Ek Phiset | Phan Ek |
| הממלכה המאוחדת  הממלכה המאוחדת | פילדמרשל | גנרל | לוטננט גנרל | מייג'ור גנרל | בריגדיר | קולונל |
צי: 
| תאית | จอมพลเรือ | พล เรือเอก | พล เรือโท | พล เรือตรี | นาวา เอก พิเศษ | นาวา เอก |
| תעתיק | Chom Phon Ruea | Phon Ruea Ek | Phon Ruea Tho | Phon Ruea Tri | Nawa Ek Phiset | Nawa Ek |
| הממלכה המאוחדת  הממלכה המאוחדת | אדמירל הצי | אדמירל | תת-אדמירל | אדמירל משנה | קומודור | קפטן |
חיל האוויר: 
| תאית | จอมพล อากาศ | พล อากาศ เอก | พล อากาศ โท | พล อากาศ ตรี | นาวา อากาศ เอก พิเศษ | นาวา อากาศ เอก |
| תעתיק | Chom Phon Akat | Phon Akat Ek | Phon Akat Tho | Phon Akat Tri | Nawa Akat Ek Phiset | Nawa Akat Ek |
| הממלכה המאוחדת  הממלכה המאוחדת | מרשל חיל האוויר | מרשל אוויר ראשי | מרשל אוויר | קומודור אוויר משנה | קומודור אוויר | קפטן קבוצה |
| ישראל   צה"ל | אין | אין | רב-אלוף | אלוף | תת-אלוף | אלוף-משנה |
| קוד נאט"ו | OF-4 | OF-3 | OF-2 | OF-1 | OF-1 | צוער |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
צבא: 
| תאית | พันโท | พันตรี | ร้อยเอก | ร้อยโท | ร้อยตรี | นักเรียนนายร้อย |
| תעתיק | Phan Tho | Phan Tri | Roi Ek | Roi Tho | Roi Tri | Nak Rian Nai Roi |
| הממלכה המאוחדת  הממלכה המאוחדת | לוטננט קולונל | מייג'ור | קפטן | לוטננט | לוטננט משנה | צוער |
צי: 
| תאית | นาวา โท | นาวา ตรี | เรือ เอก | เรือ โท | เรือ ตรี | นัก เรียน นาย เรือ |
| תעתיק | Nawa Tho | Nawa Tri | Ruea Ek | Ruea Tho | Ruea Tri | Nak Rian Nai Ruea |
| הממלכה המאוחדת  הממלכה המאוחדת | קומנדר | לוטננט קומנדר | לוטננט | תת-לוטננט | מידשיפמן | צוער |
חיל האוויר: 
| תאית | นาวา อากาศ โท | นาวา อากาศ ตร | เรือ อากาศ เอก | เรือ อากาศ โท | เรือ อากาศ ตรี | นัก เรียน นาย เรือ อากาศ |
| תעתיק | Nawa Akat Tho | Nawa Akat Tri | Ruea Akat Ek | Ruea Akat Tho | Ruea Akat Tri | Nak Rian Nai Ruea Akat |
| הממלכה המאוחדת  הממלכה המאוחדת | מפקד כנף | מפקד טייסת | לוטננט טיסה | קצין טיסה | קצין טייס | צוער |
| ישראל   צה"ל | סגן-אלוף | רב-סרן | סרן | סגן | סג"ם | צוער |
בעלי דרגות אחרות

| קוד נאט"ו | OR-9 | OR-9 | OR-8 | OR-7 | OR-6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
צבא: 
| תאית | จ่าสิบเอก พิเศษ | จ่าสิบเอก | จ่าสิบโท | จ่าสิบตรี |  |
| תעתיק | Cha Sip Ek Phiset | Cha Sip Ek | Cha Sip Tho | Cha Sip Tri |  |
| הממלכה המאוחדת  הממלכה המאוחדת | אין | נגד ראשון | נגד שני | סמל ראשון |  |
צי: 
| תאית | พันจ่าเอก พิเศษ | พันจ่าเอก | พันจ่าโท | พันจ่าตรี |  |
| תעתיק | Phan Cha Ek Phiset | Phan Cha Ek | Phan Cha Tho | Phan Cha Tri |  |
| הממלכה המאוחדת  הממלכה המאוחדת | אין | נגד ראשון | נגד שני | קצין משנה ראשי |  |
חיל האוויר: 
| תאית | พันจ่าอากาศเอก พิเศษ | พันจ่าอากาศเอก | พันจ่าอากาศโท | พันจ่าอากาศตรี |  |
| תעתיק | Phan Cha Akat Ek Phiset | Phan Cha Akat Ek | Phan Cha Akat Tho | Phan Cha Akat Tri |  |
| הממלכה המאוחדת  הממלכה המאוחדת | סמל טיסה ראשון מיוחד | סמל טיסה ראשון | סמל טיסה שני | סמל טיסה שלישי |  |
| ישראל   צה"ל | רב-נגד | רב-נגד משנה | רב-סמל בכיר | רב-סמל מתקדם | רב-סמל ראשון |

| קוד נאט"ו | OR-5 | OR-4 | OR-3 | OR-2 | OR-1 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
צבא: 
| תאית | สิบเอก | สิบโท | สิบตรี | สิบตรีกองประจำการ | พลทหาร |
| תעתיק | Sip Ek | Sip Tho | Sip Tri | Sip Tri Kong Pra Cham Kan | Phon Thahan |
| הממלכה המאוחדת  הממלכה המאוחדת | סמל | רב-טוראי | רב-טוראי משנה | טוראי ראשון | טוראי |
צי: 
| תאית | จ่าเอก | จ่าโท | จ่าตรี |  | พลทหาร |
| תעתיק | Cha Ek | Cha Tho | Cha Tri |  | Phon Thahan |
| הממלכה המאוחדת  הממלכה המאוחדת | קצין משנה | ימאי מוביל | ימאי ראשי |  | ימאי |
חיל האוויר: 
| תאית | จ่าอากาศเอก | จ่าอากาศโท | จ่าอากาศตรี |  | พลทหาร |
| תעתיק | Cha Akat Ek | Cha Akat Tho | Cha Akat Tri |  | Phon Thahan |
| הממלכה המאוחדת  הממלכה המאוחדת | סמל | רב-טוראי | איש אוויר ראשי |  | איש אוויר |
| ישראל   צה"ל | רב-סמל | סמל ראשון/סמל | רב-טוראי | טוראי |  |
ראו גם

הכוחות המזוינים המלכותיים של תאילנד
דרגות הכוחות המזוינים של ארצות הברית
דרגות הכוחות המזוינים הבריטיים
דרגות צה"ל
הערות שוליים

↑  דרגות ייצוג שמוענקות למלך תאילנד באופן אוטומטי עם עלייתו לכס המלוכה
↑  בכוחות המזוינים של תאילנד המינוח לדרגה זו הוא: "קולונל בכיר" – בצבא, "קפטן בכיר" – בצי, ו"קפטן קבוצה בכיר" בחיל האוויר
↑  דרגת קידום שכר (ללא שינוי בסימני הדרגות), המוענקת לבעלי דרגת נגד ראשון – בצבא ובצי ולבעלי דרגת סמל טיסה ראשון בחיל האוויר. מקבלים את הקידומת "מיוחד"
פסק דין ניו יורק טיימס נגד סאליבן

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון של ארצות הברית
 תאריך טענות:  6–7 בינואר 1964
 תאריך החלטה:  9 במרץ 1964
 מראה מקום:  376 US 254 (1964)
 הליכים קודמים:  בית משפט במונטגומרי שבאלבמה פסק פיצויים לסאליבן; בקשה למשפט חדש נדחתה; בית המשפט העליון של אלבמה אישר את פסק הדין; ניתן צו עיון מחדש לבית המשפט העליון 371 U.S. 946 (1963)
 החלטה
 מדינה לא יכולה, על פי התיקונים הראשון וה-14 לחוקה, להעניק פיצויים לנושא משרה ציבורית, בעבור השמצה שאינה נכונה אשר קשורה במילוי תפקידו, אלא אם הוא מוכיח "כוונת זדון ממשית" - שהפרסום נעשה בידיעה שהוא אינו נכון עובדתית או עם חוסר שימת לב רשלני לשאלה אם הוא נכון או לא.
 חברי המותב
 נשיא בית המשפט:  ארל וורן
 חברי המותב:  ארל וורן, הוגו בלאק, ויליאם דאגלס, טום קלארק, ג'ון מרשל הרלן השני, ויליאם ברנן, פוטר סטיוארט, ביירון וייט, ארתור גולדברג
 דעות בפסק הדין
 דעת רוב:  ברנן, הצטרפו: וורן, קלארק, הארלן, סטיוארט, וויט
 דעות נוספות:  מסכימים עם המסקנה: הוגו בלאק, הצטרף: ויליאם דאגלס ארתור גולדברג, הצטרף: ויליאם דאגלס
 חוקים אליהם התייחס בית המשפט
 התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית
 היסטוריה מאוחרת
 הרחבת תחולת הדין גם על מושמצים שנחשבים ל"דמות ציבורית", בנוסף לאלה שנחשבים לנושאי משרה ציבורית
 
פסק דין חברת ניו יורק טיימס נגד סאליבן (באנגלית: New York Times Co. v. Sullivan) הוא פסק דין תקדימי, שניתן על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1964, ואשר בו נקבע כי אם התובע בתביעת לשון הרע הוא אדם שמחזיק במשרה רשמית (public official), עליו להוכיח כוונת זדון ממשית, בנוסף להוכחת היסודות הרגילים של עבירת לשון הרע. חשיבותו של פסק הדין נובעת מההגנה שהוא מספק לחופש הביטוי ולחופש העיתונות בארצות הברית, שיסודם בתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, במיוחד כנגד תביעות השתקה. הכללים שנקבעו בפסק דין זה הוחלו לאחר מכן גם על תובעים במשפטי לשון הרע שנחשבים לדמויות ציבוריות אך אינם מחזיקים במשרה ציבורית.
ההליך המשפטי החל לאחר שסאליבן, אחד הממונים על משטרת מונטגומרי באלבמה, תבע את עיתון הניו יורק טיימס על הוצאת דיבה. העיתון פרסם מודעה פרטית, שהשתרעה על פני עמוד שלם, ואשר בה הובעה ביקורת על פגיעה בזכויות אזרח מצד בכירים במשטרת אלבמה ועל פעילות המשטרה נגד מרטין לותר קינג. במודעה היו מספר אי-דיוקים עובדתיים, ואף שסאליבן לא הוזכר במודעה בשמו, בית משפט במדינה קבע שאי-דיוקים אלה עולים לכדי עבירה של הוצאת דיבה, ושסאליבן זכאי לפיצויים בגובה 500,000 דולר. הניו יורק טיימס ערער על ההחלטה לבית המשפט העליון של אלבמה, שאישר את ההחלטה. בעקבות זאת, עתר העיתון לבית המשפט העליון של ארצות הברית, שהכריע לטובתו. השופט ויליאם ברנן כתב את הכרעת הרוב. כל השופטים הסכימו עם המסקנה של ברנן, אך שלושה שופטים נימקו בנפרד, שלדעתם התיקון הראשון מספק הגנה אבסולוטית על ביקורת כלפי מדיניות ממשלתית ועובדי ממשל, ושהגנה זו תקפה גם כאשר הביקורת היא שקרית במזיד.
הדיון בבתי המשפט של אלבמה

משפט הדיבה התנהל בפני שופט במדינת אלבמה, וולטר ברגוין ג'ונס, שהקפיד על הפרדה גזעית במקומות הישיבה בבית המשפט, ובפני 12 מושבעים לבנים. השופט פתח את המשפט בהרצאה ששיבחה את "משפט האיש הלבן, משפט שנולד לפני מאות שנים באנגליה, והובא למדינה זו על ידי הגזע האנגלו-סקסי". הוא הנחה את המושבעים כי עליהם להתייחס לאי-הדיוקים במודעה כ"לשון הרע כשלעצמה" (libel per se) ושמשמעות קביעה זו היא שעצם פרסומם מהווה הוצאת דיבה, גם אם לא הובאו בפניהם הוכחות לנזק ממשי שנגרם כתוצאה מהפרסום. לפי החוק באלבמה ניתן היה לפסוק "פיצויים כלליים" גם ללא הוכחת נזק ממשי. בנוסף, ניתן לפסוק פיצויים עונשיים רק אם הוכחה כוונת זדון ממשית. עם זאת, השופט סירב להורות למושבעים שעליהם למצוא כוונת זדון ממשית ושעל החלטתם להבחין בין פיצויים בגין נזק שנגרם ופיצויים עונשיים. כמו כן, הוא דחה את הטענה של ההגנה, שהכרעותיו פוגעות בזכויות המוקנות לנתבעים על ידי התיקון הראשון והתיקון ה-14 לחוקה.
המושבעים מצאו שהנתבעים השמיצו את סאליבן ופסקו פיצויים בסך 500,000 דולר. בפני הטיימס עמדו תביעות נוספות מצד ראש עיריית מונטגומרי, ושני בכירים נוספים במשטרה, שדרשו כל אחד פיצויים של 500,000 דולר; ומצד המושל פטרסון, שדרש פיצויים בסך מיליון דולר. אילו היו מתקבלות התביעות, עשוי היה הטיימס לעמוד בפני הוצאות של 3 מיליון דולר (כ-25 מיליון דולר במונחי 2021). תביעות דיבה בדרום נתפסו כסיכון ממשי לכלי תקשורת, והניו יורק טיימס נמנע מלשלוח כתבים לאלבמה במשך כשנה. בשלוש מדינות בדרום היו ב-1964 לפחות 17 תביעות דיבה שדרשו יחד פיצויים בסכום של יותר מ-228 מיליון דולר. ארבעת הנתבעים האחרים חויבו גם כן לשלם. מיד לאחר המשפט הרשויות באלבמה תפסו את מכוניותיהם והאדמה שהייתה ברשותם, מבלי לחכות לתוצאות הערעור.
הניו יורק טיימס וארבעת הנתבעים האחרים עתרו לבית המשפט העליון של אלבמה, שאישר את פסיקת הערכאה הנמוכה. לגבי הטענות החוקתיות של העותרים, כתבו שופטי בית המשפט הגבוה ש"התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית לא מגן על פרסומים שמהווים לשון הרע" וש"התיקון ה-14 לחוקה מכוון נגד פעולות של המדינה, לא פעולות של אזרחים פרטיים". בנוסף, הם אישרו שפרסום המודעה הוא "לשון הרע כשלעצמה" ושניתן להסיק כוונת זדון מעצם פרסום המודעה ואי-משיכתה לאחר מכן. בעקבות ההחלטה, עתרו הנתבעים לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הדיון בבית המשפט העליון

הרברט וקסלר (אנ') טען בפני השופטים בשם הניו יורק טיימס. העיתונים וושינגטון פוסט ושיקגו טריביון הגישו סיכומים כידידי בית המשפט, בהם הם הביעו תמיכה בעמדת הניו יורק טיימס. ויליאם פירס רוג'רס וסמואל פירס טענו בשם ארבעת העותרים הנוספים שנתבעו על ידי סאליבן. העתירה של הארבעה נכתבה על ידי הארי וכטל (אנ'), עורך דין מניו יורק שעבד עם מרטין לותר קינג והיה פעיל במאבק לזכויות האזרח. רולנד נחמן (Roland Nachman), שייצג את סאליבן בפני בית המשפט באלבמה, טען גם בפני בית המשפט העליון.
ב-6 בינואר 1964 שמע בית המשפט העליון את טיעוני הצדדים בעתירה של הניו יורק טיימס. וקסלר התמקד בטיעונו בחשיבות התיק לשמירה על חופש העיתונות. הוא טען בפני השופטים שהעיתֹון עומד בפני תביעות דיבה נוספות, ושפסיקה לטובת סאליבן עשויה להביא לסתימת פיות ולכך שעיתונים כמו הטיימס לא יופצו במדינות מסוימות. וקסלר טען שהתיקון הראשון לחוקה מגן אבסולטית על ביקורת כלפי נושאי משרות ציבוריות, ושטענה זו נתמכת על ידי הטיעונים של ג'יימס מדיסון ותומאס ג'פרסון סביב חוקי הזרים וההסתה. מנגד, נחמן טען שאין בסיס חוקתי להתערבות בהחלטת המושבעים.
ב-7 בינואר שמע בית המשפט את הטיעונים של ארבעת הנתבעים הנוספים. בניגוד לטיעונים של הניו יורק טיימס, הטיעונים של רוג'רס ופירס התמקדו ברקע הגזעני של התביעות נגד לקוחותיהם. רוג'רס פתח את הטיעון באמירה ש"העותרים לא נענשים באמת בגלל מה שעשו או כשלו לעשות... אלא בגלל מי שהם. העובדה המרכזית בתיק זה היא שהם נענשים בצורה קיֹצונית משום שהם שחורים שחיים באלבמה, ושהיה להם את האומץ לדבר בפומבי במאבק להשיג את הזכויות שהחוקה מבטיחה לכל האזרחים ללא הבדל גזע או צבע עור". פירס פתח את טיעונו באמירה ש"המטרה היחידה של ההליך המשפטי הזה היא לדכא ולהעניש ביטויים של תמיכה בשוויון גזעי ולנסות למנוע מאלה שמעורבים במאבק למען זכויות אזרח... מלהשתתף במאבק זה". בנוסף, פירס טען שהעותרים לא זכו למשפט הוגן. הוא טען שהשופט התייחס בזלזול לעותרים ולעורכי דינם וציטט התבטאות של השופט ג'ונס, לפיה "לתיקון ה-14 אין מעמד בבית המשפט הזה". שני עורכי הדין טענו שהעותרים כלל לא השתתפו בכתיבה או בפרסום של המודעה, ושבית המשפט באלבמה פגע בזכותם להליך הוגן ולהגנה שווה, שמוגנת על ידי התיקון ה-14. נחמן טען בשם המשיב, שהעובדה שהעותרים לא ענו למכתב שנשלח להם עם דרישה להתנצלות פומבית מהווה הודאה באחריות לפרסום.
פסק הדין

השאלה שעמדה בפני בית המשפט העליון היא האם חוק לשון הרע של אלבמה פוגע באופן בלתי חוקתי בהגנות על חופש הביטוי וחופש העיתונות, הנתונות על ידי התיקונים הראשון וה-14 לחוקה. בית המשפט העליון הפך את החלטת בית המשפט באלבמה בנימוקים שהחוק שהם החילו אינו חוקתי ואינו מספק את ההגנות על חופש הביטוי וחופש העיתונות, שנדרשות על ידי התיקון הראשון וחלות על מדינות האיחוד דרך התיקון ה-14. בית המשפט העליון קבע גם שהראיות שהוצגו במשפט באלבמה אינן מספקות מבחינה חוקתית בכדי לתמוך בתוצאות המשפט.
כל תשעת שופטי בית המשפט העליון הסכימו עם תוצאת החלטת הרוב, שכתב ויליאם ברנן, אך שלושה שופטים – הוגו בלאק, ארתור גולדברג וויליאם דאגלס – כתבו בנפרד כדי להגיד שהם היו הולכים רחוק יותר וקובעים כי קיימת הגנה אבסולוטית מפני תביעות לשון הרע מצד נושאי משרה ציבורית.
פסק הדין > דעות מיעוט

הוגו בלאק (מימין) וארתור גולדברג העדיפו הגנה אבסולוטית מפני תביעות לשון הרע מצד נושאי משרה ציבורית.
השופט הוגו בלאק כתב שהוא מסכים עם המסקנה של דעת הרוב, אך אינו מסכים עם הנימוקים. לדעתו, התיקונים הראשון וה-14 לחוקה לא מגבילים את כוחה של המדינה להעניק פיצויים לנושא משרה ציבורית למקרה שבו הוכחה כוונת זדון ממשית, אלא אוסרים על כך לחלוטין. בלאק כתב שהמושג "כוונת זדון" הוא חמקמק, מופשט וקשה להוכחה או להפרכה. שימוש במושג הזה לא עולה בקנה אחד עם ההגנה החוקתית האיתנה על חופש הביטוי. לפיכך, הוא היה פוסק שהפיצויים שנפסקו לסאליבן בטלים, משום שלעותרים עמדה "זכות חוקתית אבסולוטית ובלתי-תלויה" לפרסם את דעתם במודעה. בלאק כתב שהוא אינו מבסס את טיעונו על כך שהפיצויים היו בלתי-פרופורציונליים לעבירה, אך פסיקת הפיצויים בסך 500,000 דולר מראה שחוקי לשון הרע של מדינות מהווים איום על קיומה של "עיתונות אמריקאית חסונה מספיק בכדי לפרסם דעות שאינן פופולריות בנוגע לעניינים ציבוריים ואמיצה מספיק בכדי לבקר הפעולות של נושאי משרות ציבוריות". בניגוד לברנן, בלאק הזכיר גם את ההקשר הרחב יותר של תביעת הדיבה - "המאמצים של אנשים רבים, ובכללם נושאי משרות ציבוריות מסוימים, להמשיך במדיניות הפרדה גזעית המתנהלת בסמכות המדינה, וזאת על אף מספר פסיקות [של בית המשפט העליון] שלפיהן פרקטיקות אלה אסורות על פי התיקון ה-14 לחוקה". השופט ויליאם דאגלס הצטרף לחוות דעתו של בלאק.
בדומה לבלאק, ארתור גולדברג הסכים עם המסקנות של דעת הרוב, אך נימק את הסכמתו בקיומה של זכות אבסולוטית ובלתי מותנית לבקר נושאי משרות ציבוריות. גולדברג כתב, בין השאר, שהדרישה להוכיח כוונת זדון אינה הגנה מספקת מפני צינון השיח הציבורי, משום שמבקרי השלטון עדיין לוקחים על עצמם את הסיכון שחבר המושבעים יכריע בצורה לא מדויקת לגבי כוונתם או יכשל ביישום הסטנדרט החוקתי, שנסמך על המושג החמקמק "כוונת זדון". דאגלס הצטרף גם לעמדתו של גולדברג. לפי איאן רוזנברג, ייתכן שברנן נמנע מהרחבת ההגנה לכדי זכות אבסולוטית, משום שהוא היה מודאג מהשימוש הפוליטי בשקרים, כפי שהוא בא לידי ביטוי בתקופת המקארתיזם.
התפתחויות משפטיות לאחר פסק הדין

המשפטן ארווין צ'מרינסקי (אנ') כתב שההחלטה היא "אחת מהחשובות ביותר בהיסטוריה לגבי התיקון הראשון לחוקה, בגלל האופן בו היא מחילה את החוקה כמגבלה על דיני נזיקין, ובגלל ההגנה האיתנה שהיא מספקת להתבטאויות פוליטית". לפי צ'מרינסקי, ההחלטה פורשה ככוללת ארבע דרישות:
ההחלטה חלה רק במקרים שבהם התובע הוא נושא המשרה הציבורית או אדם שרץ בבחירות למשרה ציבורית;
על התובע להוכיח את טענותיו בעזרת ראיות ברורות ומשכנעות;
התובע חייב להוכיח את אי-הנכונות שבאמירות שהופנו כלפיו;
על התובע להוכיח כוונת זדון ממשית - שהנתבע ידע שהתבטאויותיו אינן נכונות או התנהג בחוסר שימת לב רשלנית לאמת.
התפתחויות משפטיות לאחר פסק הדין > הרחבת תחום המקרים שבהם חלה הפסיקה

הפסיקה המקורית נמנעה במפורש מלהגדיר מי נחשב לנושא משרה ציבורית (public official). בפסק דין רוזנבלט נגד בייר, שנמסר בשנת 1966, קבע בית המשפט שהקטגוריה "נושא משרה ציבורית" כוללת "לכל הפחות, את אלו בהיררכיה של עובדי הממשל, שיש להם, או נראה לציבור שיש להם, אחריות משמעותית לשליטה בענייני ממשלה". הגדרה זו עוררה חילוקי דעות בין שופטי בית המשפט העליון. השופט גולדברג כתב שהמושג "נושא משרה ציבורית" לא לקוח מהחוקה, אלא נוצר על ידי בית המשפט, ולכן אין סיבה לתת לו פרשנות צרה. דאגלס כתב שאם ההחלטה הייתה שלו, השאלה הרלוונטית לא הייתה האם מעורב בתביעה נושא משרה ציבורית, אלא האם היא קשורה בנושא בעל עניין לציבור (public issue).
בפסקי הדין Curtis Publishing Co. v. Butts ו-Associated Press v. Walker, שניהם משנת 1967, לא הצליחו השופטים להגיע להסכמת רוב לגבי תחום המקרים שבהם חלה הפסיקה. ג'ון מרשל הרלן השני כתב את חוות הדעת הנתמכת ביותר (plurality opinion), בה הוסבר שיש להחיל את הכללים שנקבעו בניו יורק טיימס נגד סאליבן גם במקרים בהם התובע אינו נושא משרה ציבורית רשמית, אלא "דמות ציבורית" (public figure). לפי הרלן "להבחנה בין 'דמות ציבורית' לבין 'נושא משרה ציבורית', ולאימוץ סטנדרטים שונים להוכחה עבור כל אחד ממקרים אלה, אין בסיס בחוק, בהיגיון, או במדיניות הקשורה בתיקון הראשון לחוקה".
בפסק דין Gertz v. Welch מ-1974 אישר בית המשפט, הפעם בהחלטת רוב, שהפסיקה חלה גם על תובעים שנחשבים לדמות ציבורית. השופט לואיס פאוול נימק שלדמויות ציבוריות, כמו לנושאי משרה ציבורית, יש בדרך כלל מספיק גישה לכלי תקשורת בכדי לסתור אמירות שקריות שהופנו כלפיהם, ושבדרך כלל אלו אנשים שבחרו בעצמם להיחשף בציבור ולהוות נושא לדיון ציבורי. בית המשפט החליט בהמשך שהפסיקה חלה רק על דמויות ציבוריות שבחרו באופן וולונטרי להפוך לכאלה. כך למשל, סביר שבן או בת זוג של אדם מפורסם לא ייחשב לדמות ציבורית, אך האדם המפורסם עצמו כן ייחשב לכזה. עם זאת, בית המשפט מעולם לא סיפק הגדרה כללית ל"דמות ציבורית".
בית המשפט דן גם בשאלה האם מבחן "כוונת הזדון הממשית" חל גם במקרים שבהם התובע אינו דמות ציבורית, אך הנושא הוא בעל עניין לציבור. בפסק דין משנת 1970 (Rosenbloom v. Metromedia), שבו שוב לא הגיעו השופטים להסכמת רוב, נקבע שהדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית חלה גם במקרים אלו. בפסק דין Gertz v. Welch בית המשפט חזר בו מעמדה זו. עם זאת, נקבע באותו פסק הדין שהוכחת כוונת זדון ממשית נדרשת לצורך נטילת פיצויים עונשיים גם אם המושמץ הוא אדם פרטי, זאת בניגוד לפיצוי בעבור נזק ממשי שנגרם לתובע, שלצורך נטילתו לא נדרש אדם פרטי להוכיח כוונת זדון ממשית, גם אם האמירות שבגינן נפסק הפיצוי היו בעלות עניין לציבור.