stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האמנה האפריקאית בדבר זכויות אדם ועמים
מנגנון אכיפת האמנה > הנציבות האפריקאית לזכויות האדם והעמים

הנציבות הוקמה ביולי 1987 באדיס אבבה, אתיופיה, מכוח סעיף 30 לאמנה. הנציבות ממוקמת בבנג'ול, גמביה, ומורכבת מ-11 חברים הנבחרים על ידי האיחוד האפריקאי. סעיפים 30 – 62 לאמנה עוסקים בהקמת הנציבות, בפרוצדורות שבהן היא עוסקת ובמבנה הארגון.
הנציבות עוסקת בקידום והגנה על הזכויות והחובות המפורטות באמנה ובוחנת תלונות המוגשות על ידי מדינות האיחוד האפריקאי, ארגונים לא ממשלתיים ופרטים. בנוסף לנציבות הסמכות לחקור ולתעד הפרת זכויות אדם באפריקה והיא מפרסמת דו"ח שנתי המסכם את פעילותה.
מנגנון אכיפת האמנה > בית הדין האפריקאי לזכויות האדם והעמים

בית הדין האפריקאי לזכויות האדם והעמים (להלן: בית המשפט) הוקם לשם הגנה על זכויות האדם והעמים באפריקה וככלי משלים לנציבות במשימתה לאכיפת האמנה. בית המשפט הוקם מכוח פרוטוקול האמנה שאומץ על ידי ארגון האיחוד האפריקאי ביוני 1998 באואגדוגו, בורקינה פאסו, ונכנס לתוקף ב-25 בינואר 2004. בית המשפט דן בהפרת זכויות אדם ועמים המפורטות באמנה ובפרוטוקולים הנספחים לה, ובדומה לנציבות, מובאים לפתחו תיקים ממדינות, מארגונים לא ממשלתיים ומאנשים פרטיים. בבית הדין יושבים 11 שופטים הנבחרים ממדינות האיחוד האפריקאי ופסיקותיו מחייבות את המדינות החברות..
פרוטוקול הנשים

הפרוטוקול לאמנה בנושא זכויות נשים באפריקה נכנס לתוקפו ב-25 בנובמבר 2005, ומגדיר באופן ספציפי זכויות וחירויות המוקנות לנשים. הפרוטוקול מחדד את הזכויות האזרחיות, הפוליטיות, הכלכליות, החברתיות והתרבותיות המוקנות לנשים באמנה, ובהן: הזכות להצביע, מניעת אלימות כלפי נשים, איסור סחר בנשים, איסור השחתת איבר המין הנשי ושוויון הזדמנויות בעבודה.
האמנה וישראל

פסקה 8 בהקדמה לאמנה קוראת לפעול למטרת שחרור אפריקה ואנשיה לעצמאות, בהמשך יוצאת הפסקה נגד אפליה מכל סוג שהוא ונגד הקולוניאליזם, הניאו – קולוניאליזם, האפרטהייד והציונות. ציון המילה "ציונות" כביטוי לאפליה ובהשוואה לאפרטהייד, על אף היותה זרם לאומי הפעיל מחוץ לגבולות היבשת, נבע כתוצאה מבקשתה של לוב להוסיף את המילה לאמנה עוד בשלבי ניסוח האמנה, והניסוח נותר על כנו בעת אשרור האמנה.
ראו גם

ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם
אמנות בין-לאומיות בנושאי זכויות אדם
האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות
האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות
החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם
לקריאה נוספת

בן נפתלי, ארנה ש' ובן נפתלי י'. (2006). המשפט הבינלאומי בין מלחמה לשלום. 238. תל אביב: הוצאת רמות.
רוזן, ש'. (2012). בנבכי המשפט הבינלאומי. 93-94. ירושלים: מוסד ביאליק.
Odinkalu, C.A. (2001). Analysis of Paralysis or Paralysis by Analysis? Implementing Economic, Social and Cultural Rights Under the African Charter on Human and Peoples' Rights. Human Rights Quarterly, 23(2), 327-369.
Pocar, F. (2006). The African Charter on Human and People's Rights: A Comprehensive Agenda for Human Dignity and Sustainable Democracy in Africa. European Journal of International Law, 17(2), 478-481.
הערות שוליים

↑  African Charter on Human and Peoples' Rights, adopted 28 June 1981, O.A.U.
↑  Amnesty International (2006). A Guide to the African Charter on Human and Peoples' Rights, 28.
↑  http://www.achpr.org/instruments/achpr/ratification/
↑  Article 30 of the African Charter on Human and Peoples' Rights.
↑  Amnesty International (2006). A Guide to the African Charter on Human and Peoples' Rights, 34.
↑  Evans, M.D., & Murray, R. (2002). The African Charter on Human and Peoples' Rights: The System in Practice, 1986-2000. 441-474. New York: Cambridge University Press.
↑  Decision AHGqDec.115(XVI), Rev.1, of the Assembly of Heads of State and Government of the OAU, at its 16th Ordinary session held in Monrovia, Liberia, from 16-20 July 1979.
↑  'Project on the Report of the Rapporteur of the Conference of African Experts on the Pilot Project of              an African Charter on Human and Peoples' Rights', Dakar, Senegal, 28 November – 8 December            1979; OAU Doc
↑  frican Charter on Human and Peoples' Rights, 'Ministerial Meeting of the OAU on the Drafting of          the African Charter on Human and Peoples' Rights', Banjul, The Gambia, 7 – 9 January 1981; OAU          Doc
↑  The Council of Ministers met at its 37th Ordinary session from 10 – 21 June 1981 in Nairobi, Kenya.
↑  African Charter on Human and Peoples' Rights, Adopted 28 June 1981, OAU. Doc. (entered into force            21 Oct, 1986).
↑  Evans, M.D., & Murray, R. (2002). The African Charter on Human and Peoples' Rights: The System    in Practice, 1986-2000. 6-7. New York: Cambridge University Press
↑  Murray, R., & Wheatley, S. (2003). Groups and the African Charter on Human and Peoples' Rights.           Human Rights Quarterly, 25(1), 213-236.
↑  Evans, M.D., & Murray, R. (2002). The African Charter on Human and Peoples' Rights: The System                             in Practice, 1986-2000. 8-9. New York: Cambridge University Press.
↑  Evans, M.D., & Murray, R. (2002). The African Charter on Human and Peoples' Rights: The System                   in Practice, 1986-2000. 8-9. New York: Cambridge University Press
↑  Article 45 of the African Charter on Human and Peoples' Rights.
↑  Evans, M.D., & Murray, R. (2002). The African Charter on Human and Peoples' Rights: The System           in Practice, 1986-2000. 441-474. New York: Cambridge University Press.
↑  Evans, M.D., & Murray, R. (2002). The African Charter on Human and Peoples' Rights: The System       in Practice, 1986-2000. 441-474. New York: Cambridge University Press.
↑  Gitleman, R. (1982) The African Charter on Human and Peoples Rights: A Legal Analysis. Vol.22:4                      (675). Virginia Journal of International Law.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289703305171  BnF: cb122401822 (data)  GND: 4141581-4  SUDOC: 172657547  VIAF: 213083716   WorldCat (עם VIAF): 213083716
אליפות העולם בשחמט 2006

אליפות העולם בשחמט 2006 הייתה תחרות שנערכה באליסטה, שברוסיה. בתחרות זו נפגשו אלוף העולם (קלאסי), ולדימיר קראמניק ואלוף העולם (פיד"ה) וסלין טופאלוב והמטרה העיקרית הייתה לסיים את הפילוג שהיה קיים משנת 1993. ולדימיר קראמניק ניצח במפגש והוכתר אלוף העולם.
רקע

בשנת 1993 אלוף העולם, גארי קספרוב, היה אמור להתמודד בדו-קרב עם מנצח תחרות המועמדים, אך לקראת ההתמודדות התברר שקיימת אי-הסכמה בין השחמטאים לבין פיד"ה. כתוצאה מכך, קספרוב ומנצח תחרות המועמדים, נייג'ל שורט, פרשו מפיד"ה וארגנו דו-קרב בחסות "איגוד השחמטאים המקצוענים". במפגש זה ניצח קספרוב. בשנת 2000 הוא הפסיד בדו-קרב על התואר לולדימיר קראמניק.
פיד"ה מצידה המשיכה לתחרויות אליפות העולם. בשנת 2004 וסלין טופאלוב ניצח בתחרות.
במשך תקופה ארוכה התנהלו דיונים לאיחוד וסיום הפילוג. רק כעבור 13 שנים השיחות הסתיימו בהצלחה ושני אלופי העולם התמודדו בדו-קרב.
הדו-קרב היה אמור לכלול 12 משחקים. אם ולאחר 12 משחקים לא היה יתרון לאף שחמטאי היה אמור להתחיל השלב השני - 4 משחקים של 25 דקות ו-10 שניות לאחר כל צעד.
התחרות החלה ב-23 בספטמבר 2006 והסתיימה ב-13 באוקטובר.
דו-קרב על התואר

|  | מד כושר | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | סה"כ | 13 | 14 | 15 | 16 | Total |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| רוסיה ולדימיר קראמניק | 2743 | 1 | 1 | ½ | ½ | 0* | ½ | ½ | 0 | 0 | 1 | ½ | ½ | 6 | ½ | 1 | 0 | 1 | 8½ |
| בולגריה וסלין טופאלוב | 2813 | 0 | 0 | ½ | ½ | 1* | ½ | ½ | 1 | 1 | 0 | ½ | ½ | 6 | ½ | 0 | 1 | 0 | 7½ |
- ניצחון טכני
פרשת השירותים

לאחר המשחק הרביעי, כאשר התוצאה הייתה לטובת ולדימיר קראמניק, צוות של וסלין טופאלוב האשים אותו באופן רשמי שהוא מנצל יציאות לשירותים לטובת התייעצות עם תוכנת מחשב. בבדיקת השירותים לא נמצא דבר. על אף זאת, ועדת ערר שטיפלה בנושא החליטה לסגור את השירותים, והשחמטאים נאלצו להשתמש בשירותים ציבוריים. הפרשה זכתה לכינוי Toiletgate.
קראמניק לא קיבל את החלטת הוועדה ולא התייצב למשחק מס' 5. כתוצאה מכך, לווסלין טופאלוב הוענק ניצחון טכני. קראמניק דרש להחליף את חברי ועדת ערר, לפתוח שירותים מחדש ולבטל החלטה על ניצחון טכני. המשך המפגש היה בסכנה. נשיא פיד"ה קירסאן איליומז'ינוב הגיע למקום וניסה לפשר בין הצדדים. מספר רב של שחמטאים תמכו בעמדת קראמניק - וסילי סמיסלוב, אנטולי קרפוב, ויקטור קורצ'נוי ונוספים. הם בעיקר טענו שצוות של טופאלוב לא הביא שום הוכחות לעמדתם.
בסופו של דבר דו-קרב חודש לאחר פתיחת השירותים מחדש והחלפת חברי ועדת ערר. קראמניק ציין שאם טופאלוב ינצח בדו-קרב בעקבות יתרון שקיבל עם ניצחון טכני, הוא יפנה לבית המשפט.
הקרב חודש, אך באווירה קשה.
גיבתונית ערבות

| גיבתונית ערבות |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: פסרליים
סוג:: גיבתונית ערבות
מין:: גיבתונית ערבות
שם מדעי
 Passerculus sandwichensis ‏גמלין, 1789
תחום תפוצה


גיבתונית ערבות או גיבתון סוואנה (שם מדעי: Passerculus sandwichensis), הוא מין של גיבתון אמריקאי קטן והמין היחיד בסוגו. השם לא נגזר מסוואנה אפריקנית אלא מהעיר סוואנה שבמדינת ג'ורג'יה, ארצות הברית, שם נחקר לראשונה. ייתכן שהוא שייך למשפחת הפסרליים הקרובה לגבתוניים.
הגיבתון חי באלסקה, קנדה, החופים הצפוניים והמרכזיים של ארצות הברית, וכן במקסיקו וגואטמלה, שם הם נודדים בקיץ לדרום ארצות הברית. הם נדירים מאוד באירופה.
לגיבתונית ערבות ישנם 9 תת-מינים:
P. s. labradorius
P. s. oblitus
P. s. savanna
P. s. sandwichensis
P. s. anthinus
P. s. brooksi
P. s. alaudinus
P. s. nevadensis
P. s. brunnescens
תת-המינים שונים מאוד ומפתחים אוכלוסיות מקומיות ייחודיות לאזור מחייתם והם נבדלים בעיקר בגודלם, כהותם וצורת הפנים.
הגיבתונים שוקלים 15–29 גרם ואורכם 11–17 ס"מ. מוטת כנפיהם מגיעה לאורך 18–25 ס"מ. הם חומים בהירים מעט בכנפיים, בטנם לבנה ומנוקדת, מקורם צר וקטן והעיניים תחומות בפס צהוב העובר על ראשם ומתחתיו אזור חום בהיר יותר.
הגיבתונים מחפשים מזון בשטחים פתוחים ובשיחים נמוכים שונים. הם אוכלים בעיקר זרעים וגם חרקים ופרוקי רגליים, בעיקר בעונת הבקיעה כשהגוזלים צריכים חלבונים. הם חיים בקבוצות קטנות, אך בעונת הנדידה דרומה מתקבצים בלהקות.
הערות שוליים

↑  גיבתונית ערבות באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558353405171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קרב ראמיאי

קרב ראמיאִי  או ראמיאִיז  (באנגלית: Battle of Ramillies, בהולנדית: Slag bij Ramillies, בצרפתית: Bataille de Ramillies, בגרמנית: Schlacht bei Ramillies), שנערך ב-23 במאי 1706 בשטח בלגיה של ימינו, היה קרב במלחמת הירושה הספרדית. הקרב היה הצלחה עבור הרפובליקה ההולנדית ואנגליה, וכוחות מסופחים. הוא נערך לאחר שב-1705 התנהלה מערכה לא-החלטית, שבה ביטחון היתר של בעלות הברית וההססנות ההולנדית לאחר ההצלחה בקרב בלנהיים גרמו לנטישת המערכה לאורך נהר המוזל, דבר שאילץ את הדוכס ממרלבורו לנטוש את תוכניותיו לפלוש לצרפת. לואי הארבעה-עשר רצה לחתום בהקדם האפשרי על הסכם שלום, למרות חוסר היכולת של הברית הגדולה להשיג ניצחון מכריע, אם כי ביקש לעשות זאת בתנאים סבירים מבחינתו. הצבאות הצרפתיים החלו לתקוף את יריביהם במקום להתגונן.
תחילת 1706 הייתה מוצלחת מבחינת הגנרלים של לואי, שהשיגו ניצחונות באיטליה ובאלזס, שם מרשל וילאר אילץ את המרקיז מבאדן לסגת לרוחב הריין. לואי דרש ממרשל וילרואה לצאת לעימות עם מרלבורו, ולאלץ את בעלות הברית להילחם עמו בארצות השפלה הספרדיות. המרשל הצרפתי יצא מלוון בראש צבא שמנה 60,000 חיילים, ובאופן הפגנתי צעד לכיוון לֵאוֹ (Léau, כיום בבלגיה). מרלבורו, שהיה נחוש להילחם בקרב גדול, קיבץ את כוחותיו - כ-62,000 חיילים - ליד מאסטריכט. לאחר מכן התקדם מרלבורו לכיוון נהר מהֵן (Mehaigne, יובל של המז) ומישור ראמיאי, מקום שם נערכו הצרפתים בעמדותיהם בציפייה לקרב.
צבאו של וילרואה הובס בתוך פחות מארבע שעות. מהלכיו העדינים של מלבורו והשינויים בטקטיקות הלחימה שהנהיג - דבר שהמפקדים הצרפתים והבווארים לא הבינו עד שהיה מאוחר מדי - גרמו ליריביו להיות בנחיתות טקטית. הצבא הצרפתי-בווארי נסוג במהירות ובבלבול, לאחר שספג למעלה מ-20,000 נפגעים. למעט ניצחונו של הנסיך אויגן מסבויה בקרב טורינו הצליחו חברות הברית הגדולה לגרום ללואי להפסיד את שטח האדמה הגדול ביותר במהלך המלחמה. ערים רבות - בהן בריסל, ברוז' ואנטוורפן - נכבשו על ידי כוחותיו של מרלבורו, ועד סוף המערכה גורש הצבא הצרפתי-ספרדי מרוב ארצות השפלה. 1706 הייתה אחת השנים המוצלחות ביותר של חברות הברית.
רקע

צרפת זכתה למספר הצלחות ב-1705, לאחר התבוסה הקשה בקרב בלנהיים שנערך ב-1704. הדוכס ממרלבורו תכנן את מערכת 1705 - פלישה לצרפת דרך עמק המוזל - כך שהיא תהיה השלמה לבלנהיים ותגרום ללואי הארבעה-עשר לחתום על הסכם שלום. תוכנית זו סוכלה על ידי ידידיו ואויביו של הדוכס כאחד.
הססנותם של בעלי ברית ההולנדית לחשוף את גבולותיהם או לשלוח את חייליהם להימור נוסף בגרמניה מנעו ממרלבורו להגשים את יוזמתו, אך דבר מה חשוב יותר היה הודעתו של המררגראף מבאדן על כך שאין ביכולתו להצטרף לדוכס במתקפה ההולכת וקרבה. היה זה בין השאר בעקבות העברת החיילים בפתאומיות מהריין לעזרתו של הנסיך אויגן מסבויה באיטליה, אך גם בגלל בריאותו שהחלה להתדרדר לאחר שפתח מחדש פצע ברגלו שספג בקרב שלנברג. יתר על כן, מרלבורו התמודד במאי עם מותו של הקיסר לאופולד הראשון ועלייתו לשלטון של יוזף הראשון, שסיבכה את העניינים מבחינת הברית הגדולה.
יכולת ההתאוששות המהירה של המלך הצרפתי ומאמצי הגנרלים שלו היו גם כן בעייתיות מבחינת מרלבורו. מרשל וילרואה, שהפעיל לחץ רב על המפקד ההולנדי, רוזן אוברקירק, לאורך המז, כבש את אואי ב-10 ביוני והתכונן למתקפה על לייז'. כוחותיו של מרשל וילאר התבצרו על המוזל, ובעקבות התדלדלות האספקה מרלבורו הפסיק את המערכה שלו ב-16 ביוני. בעקבות עזיבתו של מרלבורו לצפון העבירו הצרפתים את חייליהם מעמק המוזל כדי לתגבר את וילרואה בפלנדריה, בזמן שווילאר מתקדם לעבר הריין.
בעלות הברית הצליחו לפצות על כישלון מערכת המוזל באמצעות ההצלחה באליקסהיים וחציית קווי ברבנט בארצות השפלה הספרדיות (אואי נכבשה מחדש ב-11 ביולי), אך בעקבות ההססנות וחוסר הנחישות ההולנדית לא הצליח מרלבורו להכניע במהירות את הצרפתים. 1705 הייתה כמעט עקרה עבור הדוכס, כשהפיצוי היחיד על אכזבותיו הצבאיות היו מאמציו בתחום הדיפלומטיה. הוא נסע לחצרות המלוכה של דיסלדורף, פרנקפורט, וינה, ברלין והנובר, וקיווה לקבל תמיכה משמעותית לברית הגדולה ולחלץ הבטחות לסיוע ממשי עבור הקרבות של 1706‏.
הקרב > תמרונים ראשונים

שדה הקרב של ראמיאי דומה מאוד לזה שהיה בבלנהיים, מאחר שגם במקרה זה היה שטח גדול של קרקע המתאימה לחקלאות שבה אין הפרעות כגון עצים או שיחים. האגף הימני של וילרואה חנה בכפרים פרנקנה (Franquenée) וטאבייר, והיה מוגן מצד אחד על ידי הנהר מהן. בין טאבייר לראמיאי השתרע מישור גדול שרוחבו כ-2 קילומטרים, אך בניגוד לבלנהיים לא היה באזור נחל שיעכב את הפרשים. הכוח המרכזי של וילרואה התבצר בראמיאי, והתבסס על רמה אחת כדי לצפות למרחק לכיוון צפון ומזרח. האגף השמאלי של הצרפתים היה מוגן על ידי כפר הרוס ועל ידי הנחל פטיט גט, שזרם בין מדרונות עמוקים וחלקים. בצד הצרפתי של הנחל הייתה גבעה שבראשה שכן הכפר אופוס (Offus), שביחד עם הכפר אוטר-אגליז (Autre-Eglise) בצפון, עיגן את האגף השמאלי של וילרואה. בצד המערבי של פטיט גט התנשאה הרמה של הר סן אנדרה, ובצד המזרחי, בו התאספו צבאות הברית, רמת ז'אנדרנואי.
בשעה 11:00 הורה הדוכס לצבאו להיערך בעמדות קרב. בצד הימני, לכיוון פולז (Foulz), נערכו הגדודים והאסקדרונים הבריטים בקו כפול ליד הנחל ז'ש (Jeuche). מרכז הכוח נוצר על ידי כוחות גדולים של הולנדים, גרמנים, שווייצרים פרוטסטנטים וחיילי רגלים סקוטים - סך הכול כ-30,000 חיילים - שפנו לכיוון אופוס וראמיאי. מרלבורו הורה להציב בכיוון ראמיאי סוללה חזקה של שלושים תותחי 24 ליטראות, שנגררו למקום על ידי מספר שוורים; סוללות נוספות הוצבו כך שיוכלו לטווח את פטיט גט. בצד השמאלי, על המישור הנרחב בין טאבייר לראמיאי והמקום שבו שיער מרלבורו שהמתקפה תתרחש, הציב אוברקירק 69 אסקדרונים של פרשים הולנדים ודנים, שקיבלו תמיכה מ-19 גדודים של חיילי רגלים הולנדים ושני כלים ארטילריים.
וילרואה מיקם את כוחותיו במקביל לתמרוני כוחות הברית. הוא הציב שני גדודים מרגימנט גרדר השווייצרי (Greder Suisse Régiment) בטאבייר ששכן מצד ימין, והציב כוח קטן יותר בפרנקנה; על המערך כולו הגנה קרקע בוצית של הנהר מהן, ובכך מנעה מכוחות הברית לבצע תנועת איגוף. בשטח הפתוח שבין טאבייר וראמיאי הוא הציב 82 אסקדרונים תחת פיקודו של גנרל דה גיסקאר (de Guiscard), עם מערך תמיכה המורכב ממספר בריגדות של רגלים צרפתים ובווארים. לאורך הקו ראמיאי-אופוס-אוטר אגליז הוצבו חיילי רגלים ולונים ובווארים, שקיבלו תמיכה מ-50 אסקדרונים של פרשים ולונים ובווארים בפיקודו של אלקטור בוואריה, שהוצבו מאחורי הר סן אנדרה. ראמיאי, אופוס ואוטר-אגליז היו עמוסים בחיילים ונמצאו במצב של מגננה. ברחובות הכפרים הוצבו מתרסים, ובקירות נקדחו חורים על מנת לאפשר ירי של רובי המוסקט. כמו כן, וילרואה הציב סוללות חזקות ליד ראמיאי. התותחים הללו היו בעלי טווח ירי גבוה, ויכלו לכסות בשלמות את כל רמת ז'אנדרנואי שדרכה היו אמורים כוחות הברית לעבור.
מרלבורו שם לב למספר נקודות תורפה במערך הצרפתי. מבחינה טקטית היה צורך חיוני שווילרואה יכבוש את טאבייר בצד ימין ואת אוטר-אגליז בצד שמאל, אך מאחר שבחר בדרך זו הוא גרם למתיחת כוחותיו מעבר לאורך הרצוי. יתר על כן, המיקום הזה היה קעור בהשוואה להיערכות צבא הברית, כך שמרלבורו היה יכול ליצור קו יותר מצומצם, ו"לצייר" אותו בין שתי הקרניים של חצי הסהר הצרפתי; כתוצאה מכך מתקפת בעלות הברית התחילה בצורה יותר ממוקדת וחזקה. כמו כן, היערכות הכוחות של הדוכס סייעה בהעברת חיילים לאורך החזית בצורה נוחה יותר בהשוואה ליריביו, דבר שהתברר כיתרון טקטי בשעות אחר הצהריים של אותו יום. אף על פי שלווילרואה הייתה את האפשרות לעטוף את אגפי כוחות הברית כשהם נערכים על רמת ז'אנדרנואי, ובכך להקיפם מכל הצדדים, הצליח מרלבורו לנחש נכונה שווילרואה הזהיר יתמקד בקרב הגנתי לאורך קו הרכס.
הקרב > הפריצה והמרדף

בערך בשעה 16:30 היו שני הצבאות היריבים פרוסים לאורך החזית בת ששת הקילומטרים, שהחלה בביצות בדרום, ונמשכה לקרב הפרשים במישור הפתוח; למאבק העיקש בראמיאי במרכז, ובצפון, היכן שאורקני ודה לה גיש התמודדו זה נגד זה מסביב לקוטג'ים של אופוס ואוטר-אגליז לאורך הפטיט גט והיו מוכנים לחדש את פעולות האיבה.
הגעתם של האסקדרונים שהועברו היטתה את מאזן הכוחות לטובת בעלות הברית. האסקדרונים הספורים והנחותים יותר של גיסקאר הותשו, וסבלו ממספר אבדות שהלך וגדל. גיסקאר ניסה בתחילה להחזיק או לכבוש מחדש את פרנקנה וטאבייר, ולאחר מכן נחשף אגפו הימני בצורה מסוכנת ורווח קטלני נפער בצד הימני של הקו שלהם. הפרשים הדנים של וירטמברג ניצלו את הפרצה הזאת, הסתערו קדימה, וניסו לחדור את האגב של המייסון דו רואה, שתשומת לבם הוקדשה כמעט לחלוטין לניסיונות להדוף את ההולנדים. 21 האסקדרונים הדנים הסתערו קדימה כמעט ללא התנגדות, התארגנו מחדש מאחורי הצרפתים באזור קבר אוטומונד, ופנו צפונה לאורך הרמה של הר סן אנדרה לכיוון אגפו החשוף של צבא וילרואה.
התגבורות האחרונות של בעלות הברית לפרשים שנלחמו בדרום הגיעו לבסוף למיקומן; עליונותו של מרלבורו בצד שמאל הייתה מוחשית, ותוכניתו לכבוש את שדה הקרב בוצעה במהירות. וילרואה ניסה באיחור לפרוס את 50 האסקדרונים שלא השתמש בהם, אך הניסיון הנואש ליצור קו הפונה דרומה ונמתח בין אופוס להר סן אנדרה השתבש באזור הציוד הצבאי הנישא (כגון עגלות תותחים שנתקעו בבוץ) והאוהלים של המחנה הצרפתי, שנותרו אחרי הפריסה הראשונית. מפקד כוחות הברית הורה לפרשיו לנוע קדימה לכיוון הרוכבים הצרפתים והבווארים הנחותים מבחינה מספרית. אגפו הימני של דה גיסקאר, שהיה מחוסר תמיכת חיילי רגלים ראויה, לא היה יכול להתנגד יותר למתקפה, הפנה את סוסיו לכיוון צפון והחל לנוס. גם האסקדרונים שקובצו על ידי וילרואה מאחורי ראמיאי לא יכלו להתמודד עם המתקפה. חיילי בעלות הברית ברמיאי הצליחו לפרוץ את מערך היריב בעזרת החיילים האנגלים שהובאו מכיוון צפון. הרגימנט דה פיקרדי (Régiment de Picardie) החזיק בעמדותיו, אך נלכד בין הרגימנט הסקוטי-הולנדי של קולונל בורת'וויק וכוחות התגבור האנגלים. המרקיז דה מאפיי ניסה להילחם בפעם האחרונה עם חיילי המשמר של בוואריה וקלן, אך ללא הצלחה.
הדרכים לכיוון צפון ומערב היו עמוסות בנמלטים. אורקני שלח את חייליו האנגלים אחורה לאורך הפטיט גט להסתער פעם נוספת על אופוס, היכן שחיילי הרגלים של דה לה גיש התפזרו בבלבול. בצד הימני של חיילי הרגלים הסתער רגימנט הרויאל סקוטס גרייז של הלורד ג'ון היי, ותקף את הרגימנט דו רואה באוטר-אגליז. הגרנדירים הרכובים הבווארים וחיילי המשמר של אלקטור בוואריה נסוגו ויצרו קו הגנה מסביב לווילרואה והאלקטור, אך פוזרו על ידי פרשיו של למלי. המפקדים הצרפתים והבווארים היו לכודים בין המוני הנמלטים משדה הקרב, וכמעט נפלו בשבי על ידי גנרל קורנליוס ווד, שלא היה מודע לזהותם והצליח ללכוד רק שני לוטננט-גנרלים בווארים. דרומה משם פנו שרידי הבריגדה של דה לה קולוני בכיוון הנגדי, לעבר המבצר הצרפתי בנאמור.
הנסיגה הפכה לתבוסה. מפקדים אחדים מקרב בעלות הברית הורו לחייליהם להמשיך לרדוף, ולא אפשרו ליריבם המובס להתאושש. תוך זמן קצר לא הצליחו חיילי הרגלים של כוחות הברית לעמוד בקצב, אך חיילי הפרשים שלהם המשיכו להתקדם, ועם בוא הלילה פנו לחצות את הגשרים על נהר דייל. זמן קצר לאחר חצות הורה מרלבורו לעצור את המרדף, כשחייליו היו ליד היישוב מלדרט (Meldert), במרחק 19 קילומטרים משדה הקרב.
אבדות

מספר האבדות הכולל של הצרפתים לא ניתן לחישוב במדויק, מאחר שקריסת הצבא הצרפתי-בווארי הייתה מוחלטת באותו יום. בספריו של דייוויד צ'נדלר, Marlborough as Military Commander ו-A Guide to the Battlefields of Europe, נטען כי מספר ההרוגים והפצועים היה 12,000, בנוסף ל-7,000 שנלקחו בשבי. ג'יימס פוקנר טוען בספר Ramillies 1706: Year of Miracles מציין גם כן 12,000 הרוגים ופצועים, וטוען שעד 10,000 חיילים נלקחו בשבי. ב-The Collins Encyclopaedia of Military History  טוען דופואה שמספר ההרוגים והפצועים של וילרואה היה 8,000, בנוסף ל-7,000 שנלקחו בשבי. קורלי בארנט טוען בספר Marlborough שמספר האבדות הכולל היה 30,000 - 15,000 הרוגים ופצועים ו-15,000 שבויים. טרווליין מעריך את אבדותיו של וילרואה ב-13,000, אך מוסיף כי ייתכן שהאבדות גדלו בגלל עריקת חיילים. סנט-סיימון מציין בספר Memoirs ש-4,000 חיילים נהרגו, והוסיף שרבים אחרים נפצעו ואישים רבים בעלי חשיבות נלקחו בשבי.
לקריאה נוספת

Chandler, David G. Marlborough as Military Commander. Spellmount Ltd, (2003). ISBN 1-86227-195-X
Chandler, David G. Marlborough as Military Commander. Spellmount Ltd, (2003). ISBN 1-86227-195-X
Lynn, John A. The Wars of Louis XIV, 1667–1714. Longman, (1999). ISBN 0-582-05629-2
Barnett, Correlli. Marlborough. Wordsworth Editions Limited, (1999). ISBN 1-84022-200-X
Trevelyan, G. M. England Under Queen Anne: Ramillies and the Union with Scotland. Longmans, Green and co., (1932)
Falkner, James. Ramillies 1706: Year of Miracles. Pen & Sword Books Ltd, (2006). ISBN 1-84415-379-7
Saint-Simon. Memoirs, vol i. Prion Books Ltd., (1999). ISBN 1-85375-352-1
Lynn, John A. The Wars of Louis XIV, 1667–1714. Longman, (1999). ISBN 0-582-05629-2
La Colonie, Jean Martin de. The Chronicles of an Old Campaigner, (trans. W. C. Horsley), (1904)
הערות שוליים

↑  דנמרק הייתה נייטרלית לאורך המלחמה, אך חיילים דנים נשכרו והיו בעלי תפקיד מרכזי בהצלחות בבלנהיים ובראמיאי.
1 2  צ'נדלר, Marlborough as Military Commander, עמוד 154
↑  לין, עמוד 298
↑  בארנט, עמוד 152
↑  צ'נדלר, Marlborough as Military Commande, עמוד 164
↑  בארנט, עמוד 158
↑  טרווליין, עמוד 102
↑  צ'נדלר, Marlborough as Military Commander, עמוד 169
↑  בארנט, עמוד 159
↑  פוקנר, עמוד 33
↑  בארנט, עמוד 160
↑  צ'נדלר, Marlborough as Military Commander, עמוד 168
↑  פוקנר, עמוד 38
↑  טרווליין, עמוד 103
↑  סן סימון, עמוד 298
1 2  צ'נדלר, Marlborough as Military Commander, עמוד 172
1 2  בארנט, עמוד 161
↑  בארנט, עמוד 162
↑  בארנט, עמוד 163
↑  צ'נדלר, Marlborough as Military Commander, עמוד 173
↑  פוקנר, עמוד 51
↑  צ'נדלר, A Guide to the Battlefields of Europe, עמוד 30
1 2  לין, עמוד 304
↑  פוקנר, עמוד 55
↑  פוקנר, עמוד 57
↑  לה קולוני, עמוד 306
↑  פוקנר, עמוד 61
↑  פוקנר, עמוד 65
↑  צ'נדלר, A Guide to the Battlefields of Europe, עמוד 31
1 2  צ'נדלר, עמוד 175
↑  פוקנר, עמוד 71
1 2 3  צ'נדלר, עמוד 176
↑  טרווליין, עמוד 109
↑  פוקנר, עמוד 77
↑  פוקנר, עמוד 80
↑  בארנט, עמוד 168
↑  פוקנר, עמוד 85
↑  טרווליין, עמוד 116
↑  פוקנר, עמוד 92
↑  פוקנר, עמוד 98
↑  צ'נדלר, Marlborough as Military Commander, עמוד 178
1 2  פוקנר, עמוד 102
1 2  פוקנר עמוד 105
↑  בארנט, עמוד 170
↑  צ'נדלר, Marlborough as Military Commander, עמוד 179
↑  לין, עמוד 308
↑  טרווליין, עמוד 132
↑  טרווליין, עמוד 135
↑  לין, עמוד 305
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537647005171  BNE: XX5399377  BnF: cb15594295m (data)  LCCN: sh2006007708 
מפקד כוחות הברית ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו
מפת ארצות השפלה הספרדיות במלחמה הירושה הספרדית. הכפר ראמיאי שוכן ליד מהן, אחד מיובליו של המז.
המתקפה הראשונית ברמיאי ב-23 במאי 1706. שני המפקדים הציבו את רוב הפרשים שלהם בדרום, בין טאבייר וראמיאי. במקום זה ביצע מרלבורו את פריצת הדרך.
מפקד הצבא הצרפתי-בווארי פרנסואה דה נוויל, דוכס וילרואה
ג'ורג' המילטון, הרוזן הראשון מאורקני, שהוביל באופן אישי את ההתקפות על אופוס ואוטר-אגליז
הציור Ten of Diamonds: The decapitation of Colonel Bringfield, הנמצא במסדרון הצדדי הצפוני של מנזר וסטמינסטר, ומנציח את האירוע.
אסקדרוני בעלות הברית שהועברו מצפון לדרום העניקו לבעלות הברית יתרון
הדוכס ממרלבורו מקבל את תנאי הכניעה בראמיאי
הישגי בעלות הברית בקרב ראמיאי ב-1706
בוריס לוז'קין

| --- | --- |

 לידה:  23 באוקטובר 1971 (בן 53) חרקיב, ברה"מ 
 מדינה:  אוקראינה 
 השכלה:  H.S. Skovoroda Kharkiv National Pedagogical University 
 תפקיד:  Head of the Secretariat of the President of Ukraine (10 ביוני 2014–29 באוגוסט 2016) 
 פרסים והוקרה:  Honored journalist of Ukraine  Registered firearms 
 
בוריס לוז'קין (באוקראינית: Борис Ложкін; נולד ב-23 באוקטובר 1971, בעיר חרקוב שבאוקראינה הסובייטית) הוא איש עסקים אוקראיני, בעל חברת השקעות, ראש הקונפדרציה היהודית באוקראינה (ממאי 2018). החל מיולי 2018 – סגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי. החל ממרץ 2019 – סגן הנשיא הראשון של הקונגרס האסייתי–יהודי.