stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גראד
רקטות גראד והסכסוך הישראלי-ערבי

הגראד נמצאת בשימוש גם בידי חזבאללה בלבנון, חמאס, פת"ח וארגוני טרור פלסטיניים נוספים שפועלים ברצועת עזה. הרקטות הנורות אל עבר ישראל חמושות בדרך כלל בראש קרבי "נגד אדם" (נ"א) הכולל רסס (בצורת אלפי גולות מתכת) במטרה לגרום למספר נפגעים מקסימלי ולהגביר את הנזק בקרב בני אדם הנמצאים באזור הפיצוץ של הרקטה.
לעיתים ארגון החמאס משגר לעבר יישובים ישראלים רקטת גראד ללא הכדוריות (הגולות) ובכך מקטין את משקל הרקטה ומאריך את הטווח.
ב-28 במרץ 2006 נורתה רקטת גראד 122 מ"מ (כנראה מדגם 9M28F או 9M22U או M21-OF-S), שכונתה בתקשורת הישראלית "קטיושה", מרצועת עזה אל עבר אשקלון. במסגרת מלחמת לבנון השנייה (2006) נורו על ידי חזבאללה למעלה מ-3,000 רקטות גראד לעבר יישובי צפון ישראל (תוארו בתקשורת בטעות כ"קטיושות"). במהלך מבצע עופרת יצוקה ולאחריו נורו על ידי החמאס רקטות גראד על יישובי דרום ישראל, בהם אשדוד, באר שבע, קריית גת, אשקלון, אופקים ונתיבות.
באפריל 2011 יורטו בהצלחה מספר רקטות גראד שנורו לעבר אשקלון ובאר שבע. יירוטים אלה היו היירוטים המבצעים הראשוניים של רקטות לטווח בינוני בידי מערכת "כיפת ברזל" להגנה נגד טילים, פרי פיתוח ישראלי של החברות רפאל - מערכות לחימה מתקדמות, אלתא מערכות ואמפרסט מערכות. ירי הרקטות נמשך בעצימות משתנה במהלך כל השנים מאז, גם לאזורים רחוקים יותר בישראל, אך רוב השיגורים שהיו עשויים לפגוע במטרות ישראליות יורטו על ידי כיפת ברזל.
רקטות גראד והסכסוך במזרח אוקראינה

במסגרת הסכסוך באוקראינה, ב-2014–2015, נורו מספר גדול של מטחי "גראד". בין השאר, ב-24 בינואר 2015 נורו לפחות שלושה מטחי גראד לעבר העיר מריופול. כתוצאה ממטחים אלו מתו 30 איש ונפצעו כ-120, מבנים רבים נפגעו ומכוניות עלו באש. תחקיר של האירוע פורסם הן על ידי הרשויות האוקראיניות והן על ידי הארגון לאבטחה ושיתוף פעולה באירופה (OSCE). זו אחת הפעמים הבודדות שבהן בוצע ירי מסיבי של גראדים לעבר שטח אזרחי מיושב בצפיפות, מחוץ לזירה הישראלית.
שימוש רב ברקטות גראד התבצע גם בפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר–מרץ 2022 על ידי שני הצדדים הלוחמים.
מפרט טכני > משגר BM-21

תובה: Ural 375-D 6x6 wheeled (אופני)
צוות: 5 (8 עם קומפלס 9K51).
זמני תפעול:
פרישה: 3 דקות.
קיפול: 2 דקות.
משגר: 9P132, ארבע שורות של 10 צינורות בקליבר 122 מ"מ
קצב אש:
מטח מלא: 40 רקטות ב-20 שניות
זמן שיגור לרקטה בודדת: 0.5 שנייה
זמן טעינה מחדש: 10 דקות
בקרת אש: : PG-1M Panoramic Telescope (PANTEL), collimator K-1
מפרט טכני > רקטות סובייטיות

רקטת 9M28F – רקטה לטווח קצר, מצויה בידי ארגוני הטרור
ראש קרבי: נגד-אדם (נ"א), נפיץ.
טווח מינימלי: 1,500 מטר.
טווח מרבי: 15,380 מטר (כ-15 ק"מ).
משקל ראש קרבי: 21.0 ק"ג.
אורך רקטה: 2.87 מטר.
רקטת 9M22U – רקטה לטווח ארוך
ראש קרבי: נגד-אדם (נ"א), נפיץ.
טווח מינימלי: 5,000 מטר.
טווח מרבי: 20,380 מטר.
משקל ראש קרבי: 18.4 ק"ג
אורך רקטה: 2.87 מטר.
רקטת 9M28K
ראש קרבי: מיקוש פזיר.
רקטת 9M519
ראש קרבי: משבש גלי רדיו.
רקטת 9M521
ראש קרבי: נ"א, נפיץ.
טווח מרבי: 40 ק"מ.
משקל רש"ק: 21 ק"ג.
רקטת 9M522
ראש קרבי: נ"א, נפיץ.
טווח מרבי: 37.5 ק"מ.
משקל רש"ק: 25 ק"ג.
רקטת 9M217
ראש קרבי: נ"א, נפיץ.
רקטת 9M218
ראש קרבי: נ"ט, חלול.
מפרט טכני > רקטות זרות

רקטת Type 90A – רקטה סינית
ראש קרבי: נגד-אדם (נ"א), נפיץ.
טווח מינימלי: 12,700 מטר.
טווח מרבי: 32,700 מטר (כ-32 ק"מ).
משקל ראש קרבי: 18.3 ק"ג.
אורך רקטה: 2.75 מטר
רקטת M21-OF-FP – רקטה רומנית
ראש קרבי: נגד-אדם (נ"א), נפיץ.
טווח מינימלי: 5,000 מטר.
טווח מרבי: 20,400 מטר (כ-20 ק"מ).
משקל ראש קרבי: 6.35 ק"ג.
משקל רקטה: 65.4 ק"ג.
אורך רקטה: 2.87 מטר
רקטת M21-OF-S – רקטה לטווח קצר, תוצרת רומניה
ראש קרבי: נגד-אדם (נ"א), נפיץ.
טווח מינימלי: 1,000 מטר.
טווח מרבי: 12,700 מטר (כ-12 ק"מ).
משקל ראש קרבי: 6.35 ק"ג.
משקל רקטה: 46.6 ק"ג.
אורך רקטה: 1.927 מטר.
הערות שוליים

↑  דו"ח ממשלת אוקראינה, בנוגע לירי גראדים על העיר "מריופול", ינואר 2015
↑  דו"ח הארגון האירופאי לאבטחה ושת"פ, בנוגע לירי גראדים על העיר "מריופול" באוקראינה, ינואר 2015
| רק"מ מדינות הגוש הסובייטי לאחר מלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| טנקים | T-84 Oplot-M • T-90 • T-84 • T-80 • T-72 • IT-1 • T-64 • T-62 • PT-76 • T-55 • T-10 • ארמטה T-14 |  |
| נגמ"שים | BTR-152 • BTR-94 • BPM-97 • BTR-90  • BTR-80 • BTR-70 • BTR-60 • BTR-40 • BTR-4 • BTR-3 • BTR-D • BTR-50 • MT-LB |  |
| נגמ"שי לחימה | BMPT • BTR-T • BMD-3 • BMD-2 • BMD-1 • BMP-3 • BMP-2 • BMP-1 • ‏T-15 ארמטה |  |
| תותחים מתנייעים | 2S1 גווזדיקה • ‏SO-152 • ‏2S4 טולפן • ‏2S5 גיאטסינט-S • ‏2S7 פיון • ‏2S9 נונה • ‏2S19 MSTA‏ • ‏‏2S23 נונה-SVK • ‏2S25 Sprut-SD • ‏2S31 וונה • ‏ASU-57 • ‏ASU-85 • ‏A-222 ברג |  |
| ארטילריה רקטית | BM-14 • ‏BM-21 גראד • ‏BM-24 • ‏BM-25 • ‏BM-27 אוראגן • ‏TOS-1 • ‏BM-30 סמרץ' |  |
| טילי קרקע-קרקע | 2K6 לונה • 9K52 לונה-M • ‏OTR-21 טוצ'קה • OTR-23 אוקה • 9K720 איסקנדר • K-300P בסטיון-P |  |
| רק"ם נ"מ | ‏SA-22 • SA-19  • ZSU-23-4 • ZSU-57-2 • BTR-152A\D\E • BTR-40A |  |
| מערכות קרקע-אוויר | SA-4 • ‏SA-6 • ‏SA-8 • ‏SA-9 • ‏‏SA-10 • ‏SA-11 • ‏‏SA-12 • ‏SA-13 • ‏SA-15 • ‏SA-17 • ‏SA-19 • ‏‏SA-20 • ‏‏SA-21 • ‏‏SA-22 |  |
מכונית בבאר שבע שנפגעה מגראד
שרלוט מרצ'יסון

| --- | --- |

 לידה:  18 באפריל 1788 המפשייר, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  9 בפברואר 1869 (בגיל 80) בלגרביה, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  גאולוגיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות ברומפטון 
 בן או בת זוג:  רודריק מרצ'יסון (15 באוגוסט 1815–ערך בלתי־ידוע) 
 
ציור נוף, וסיווג גאולוגי במחקר הסילור, עבודתה של שרלוט
שארלוט מרצ'יסון (אנגלית: Charlotte Murchison; 18 באפריל 1788 –  9 בפברואר 1869) הייתה גאולוגית בריטית ילידת המפשייר, אנגליה. היא הייתה נשואה לגאולוג רודריק מרצ'יסון.
כמה פעמים במהלך חייה נסעו בני הזוג ברחבי יבשת אירופה וביקרו במקומות בצרפת, באלפים ובאיטליה. היא גם ציירה שרטוטים רבים של חתכים גאולוגיים, תיעדה צוקים וציירה מאובנים, באנגליה במהלך מסעותיהם הרבים כולל חוף יורקשייר בשנת 1826. לאורך כל חייה ומסעותיה, היא עשתה עבודה חשובה באיסוף מאובנים. יצרה רישומים גאולוגיים של תכונות חשובות בנוף. לצד התיעוד המדעי המפורט, היא יצרה גם המחשה אמנותית יותר של הנוף. במהלך עבודתה היא עזרה לבעלה בפרסומים הרבים שלו. רבים מאיוריה, כמו "עמק גוסאו" (באוסטריה) שולבו ביצירות שבעלה פרסם. שארלוט תרמה בצורה משמעותית לקריירה של בעלה. באחת הנסיעות שעשתה עם בעלה היא חלתה במלריה והתמודדה עם סיבוכיה לאורך כל חייה עד מותה.
שרלוט מרצ'יסון נפטרה ב־9 בפברואר 1869 בכיכר בלגרבה, לונדון. היא נקברה בבית הקברות ברומפטון בלונדון.
חיים אישיים

שרלוט נולדה למשפחת הגנרל פרנסיס הוגונין (נפטר בשנת 1836), שתואר אחר כך כאינטליגנטי ביותר על ידי בתו שרלוט. בגיל 27 היא פגשה את רודריק מרצ'יסון, שהיה קצין בצבא, והם התחתנו בהמשך אותה שנה, ב־29 באוגוסט 1815.
בשנת 1816 יצאו הזוג הצעיר לסיור בצרפת, האלפים ואיטליה, שם שארלוט תיעדה את הצומח על פי תצורות הסלעים באזורים השונים. לאחר שהיו בחורף בגנואה, הם נסעו לרומא ונשארו שם במהלך הקיץ. שם שרלוט חלתה וכמעט מתה ממלריה. אף שהחלימה, השפעות המחלה נמשכו לאורך כל חייה. בזמן שהיו ברומא התיידדו עם מרי סומרוויל (1780–1872), שכתבה עליהם אחר כך באוטוביוגרפיה שלה, וקבעה כי שרלוט היא "אשה מוכשרת וחביבה, ציירה יפה, ומה שהיה נדיר באותה תקופה - היא למדה גאולוגיה. הדבר נבע בעיקר מהקריירה של בעלה שפנה לאותם תחומים שבהם לאחר מכן השיג יוקרה רבה."
לאחר נסיעתם לאירופה, הם עברו לטירת ברנרד, מחוז דרהאם. שם המשיכה שרלוט באיסוף ובלימוד מינרלים אף על פי שבעלה התמקם בשלב זה בחייו הרחק מהגאולוגיה. לאחר בילוי שנים באורח חיים זה שרלוט, יחד עם סר האמפרי דייווי, שכנעו את רודריק להמשיך את לימודי הגאולוגיה ובשנת 1824 עברו בני הזוג ללונדון על מנת שרודריק ישתתף בהרצאות בנושא.
עם בעלה שהתמקד כעת במחקר גאולוגי, שרלוט הייתה בת לוויה עקבית במסעותיו, בעבודות השטח, והשתתפה במחקר לצדו. במהלך מסע כזה, במיוחד בחוף הדרומי של אנגליה, שרלוט יצאה לאסוף מאובנים עם מרי אנינג (1799–1847) והשתיים הפכו לחברות קרובות מכאן ואילך. לאורך מסעות עם בעלה, שרלוט הייתה רוכשת או מחפשת מאובנים שיוסיפו לאוסף האישי שלה, לעיתים קרובות חקרה אותם באופן עצמאי. האוסף של שארלוט היה מטופח וחינוכי עד כדי כך שדגימות של האוסף שלה נחקרו ופורסמו ביצירותיהם של ג'יימס דה קרל סורבי (1788–1871), ומאוחר יותר ויליאם בקלנד (1784–1856). כאות הוקרה לתרומתה של שארלוט, קרא סורבי על שמה את אחד המאובנים - אמוניט מרצ'יסונה, שהיא ציירה אותו באחד ממסעותיה ביורקשייר.
למרות כל הלימוד העצמי והזמן שעבדה לצד בעלה, שרלוט רצתה לקבל השכלה גבוהה. עד שנת 1831, צ'ארלס לייל (1797–1875), חבר שלה ושל בעלה העביר הרצאות גאולוגיות בקינג קולג'. למרות סירובו להכניס נשים להרצאותיו, שרלוט המשיכה להשתתף בה, מה שהוביל לפתיחת הרצאותיו של לייל לגברים ונשים כאחד. שרלוט הייתה משתתפת גם בישיבות האגודה הבריטית לקידום המדע כשהיא הייתה מסוגלת, על אף המשך בעיות הבריאות שלה.
בשנת 1838, כשאמה נפטרה, נותרה לשרלוט ירושה משמעותית. בני הזוג הצליחו לעבור לבית יוקרתי בבלגרביה, לונדון. הבית הפך למקום מפגש עבור מדענים ופוליטיקאים וצוין כי חלק ניכר מההצלחה של מפגשים אלה נבעה מהשתתפותה של שרלוט.
מסעות דרך אירופה היבשתית > המסע עם רודריק 1816 – 1818

במהלך חייה ליוותה שרלוט את בעלה במספר מסעות ביבשת אירופה. המסע הראשון שלהם היה באביב 1816 וכלל ביקורים בצרפת ובאיטליה, וסיור בהרי האלפים. בין הערים בהן ביקרו הייתה גנואה, בחורף 1816, ורומא באביב שלאחר מכן. מטרת הסיור הזה לא הייתה גאולוגית, אלא במקום זאת הזוג ביצע פעילויות אחרות כולל לימוד איטלקית וביקור בערי תרבות בולטות. במהלך נסיעה זו, כשהיו ברומא, שרלוט חלתה במלריה, אירוע שהוביל לקשיים עבורה לאורך כל חייה. לפני נסיעה זו, הזוג היה בעל ניסיון מועט בעבודה גאולוגית וחוסר ידע זה תועד בספרה של מרי סומרוויל על בני הזוג. לאחר קיץ 1818 באיטליה, בני הזוג חזרו לאנגליה.
מסעות דרך אירופה היבשתית > מסע עם רודריק וצ'ארלס לייל בשנת 1828

המסע הבא בו לקחו הזוג ליבשת אירופה התחיל באפריל 1828. ב־7 במאי הצטרף אליהם צ'ארלס לייל בפריז ומשם הם התחילו את הסיור שלהם ביחד. את המסע הזה הם התחילו בצרפת ונסעו למסיף צנטרל (אנ') ועצרו בניצה לפני שהמשיכו לגרמניה הדרומית. בסופו של דבר הם עשו את דרכם לאלפים האוסטריים והטירוליים. למרות היותה חדשה יחסית במחקר הגאולוגי, הקבוצה שלהם ראתה במסע הזה הזדמנות לקדם את הידע שלהם בתחום. אחת התחנות הראשונות בעלות המשמעות הגאולוגית הייתה לאחר שטיפסו על ההר פווי-דה-דום, ב־18 במאי, וחזרו לקלרמון-פראן שם שהו. בקלרמון-פראן, צ'ארלס לייל ורודריק מרצ'יסון היו יוצאים לעיתים קרובות לסיורים מחוץ לעיר ומשאירים את שארלוט מאחור. בזמן שהותם שרלוט עבדה על ציור פנורמות של האזור, הייתה לה אינטראקציה עם מומחים מקומיים ואספה צמחים ומאובנים שונים מהאזור. חלק ניכר מהעבודה ששרלוט עשתה במהלך תקופה זו שולבו בפרסומי חבריה למשלחת. לאחר שעזבו את קלרמון-פראן הקבוצה נסעה למונט דור ב-5 ביוני, ובהמשך לאוריאק ב־18 ביוני. כאן, שארלוט הכינה איורים רבים יותר תוך התמקדות באבני גיר אגמיות. הקבוצה הגיעה בסופו של דבר לפרג'וס, בדרום מזרח צרפת. כשהיו שם, רודריק ושרלוט חלו, והם התעכבו בניצה לפרק זמן משמעותי. לאחר שהתאוששו הם המשיכו לעבר טורינו ופדובה. אולם בשלב זה הקבוצה התפצלה כאשר צ'ארלס לייל המשיך דרומה. שרלוט ורודריק מרצ'יסון, בינתיים, פנו חזרה לאורך האלפים על מנת לחזור לאנגליה מכיוון שקיבלו הודעה כי הוריה של שרלוט חולים. הם המשיכו בחזרה לאנגליה, אך שקיבלו הודעה על התאוששות הוריה הם הקדישו זמן לחקור בגרמניה.
מסעות דרך אירופה היבשתית > נסיעות מאוחרות יותר

בשנים מאוחרות יותר רודריק יצא לסיורים נוספים באירופה, כולל רוסיה, אך שרלוט לא הייתה מסוגלת כבר ללוות אותו עקב הישנות המלריה שחלתה במהלך טיולם הראשון באירופה. עם זאת, בני הזוג הצליחו לצאת לסיור נוסף בשנת 1847 בהרי האלפים ובאיטליה בתקווה שהוא יעזור למצבה של שרלוט וכן לבצע עבודות מדעיות.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Kölbl-Ebert, Martina (1997). "Charlotte Murchison (Née Hugonin) 1788–1869". Earth Sciences History. 16 (1): 39–43
1 2 3  Kölbl-Ebert, Martina (2007). "The geological travels of Charles Lyell, Charlotte Murchison and Roderick Impey Murchison in France and northern Italy (1828)". Geological Society, London, Special Publications. 287 (1): 109–117.
↑  Kölbl-Ebert, Martina (2002). "British Geology in the Early Nineteenth Century: A Conglomerate with a Female Matrix". Earth Sciences History. 21: 3–25 – via JSTOR.
1 2 3  Dean, Dennis (1999). "Lyell and Murchison in France". Modern Geology. 21: 313–334.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  DSI: 2400  ISNI: 0000 0000 7238 3232  LCCN: no2009166193  VIAF: 101528532   WorldCat (עם VIAF): 101528532 
ציור נוף, וחתכים גאולוגים עבודת שרלוט בספרו של רודריק על תקופת הסילור.
צ'ארלס לייל ורודריק מרצ'יסון - שותפיה למחקר של שרלוט, 1855
כיפה אדומה

ערך זה עוסק במעשייה "כיפה אדומה". אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
כיפה אדומה והזאב, איור של גוסטב דורה (1883)
כיפה אדומה ממרציפן במוזיאון המרציפן בסנטאנדרה, הונגריה
איור מאת אוטו קובל בסביבות 1930
כיפה אדומה היא אחת מהמעשיות שליקטו האחים גרים. האגדה היא אבטיפוס של מוטיב עלילתי 333 בסיווג ארנה-תומפסון. מדובר באגדת עם עתיקה שנכתבה לראשונה על ידי שארל פרו.
תקציר העלילה

הסיפור פורסם לראשונה בסוף המאה ה-17 בידי הסופר שארל פרו בספרו "סיפורי אמא אווזה", וכמאה וחמישים שנים מאוחר יותר בידי האחים גרים לגרסה הידועה כיום (יש גרסאות שונות לעלילה). עלילת האגדה מספרת על ילדה שכונתה "כיפה אדומה" בשל ברדס אדום שחבשה תמיד לראשה. יום אחד, אמהּ של כיפה אדומה שלחה אותה לבית סבתה בקצה היער להביא לה עוגה ובקבוק יין, לאחר שזו חלתה, בעודה אומרת לה להיזהר בדרך ולא לסור מהשביל כדי שלא תיפול ותשבור את הבקבוק, או בגרסאות אחרות להזהר מ"הזאב הגדול והרע".
בדרך היא אכן פגשה בזאב הרע וזה השתוקק לאוכלה, אך לא עלה בידו (הסיבה תלויה בגרסת הסיפור). הזאב שאל אותה בנחמדות לאן היא הולכת וזו ענתה לו בתום לב שלבית סבתה החולה, להביא לה מצרכים (למעשה כיפה אדומה, בצעד זה, המרתה את פי אמה). הזאב, לאחר ששמע זאת, מפתה אותה להתבונן ביער ולהנות מקסמיו, והיא אכן מסתובבת ביער תוך כדי שהיא קוטפת פרחים לסבתה.
בזמן הסחת הדעת, הזאב רץ במהירות לבית הסבתא. הוא דפק על דלת הבית, ולאחר שזו שאלה מי הדופק על הדלת, הוא עונה לה ומעמיד פנים שהוא כיפה אדומה. לאחר שהסבתא פתחה את הדלת, הערים עליה הזאב וטרף אותה בשלמותה (כאשר למרות זאת היא נשארת בחיים בבטנו). לאחר מכן נשכב הזאב במיטתה, כשהוא לובש את בגדיה של הסבתא לשם התחזות, בציפייה לכיפה אדומה שתבוא. כעבור זמן מה, הגיעה כיפה אדומה אל הבית כדי להביא לסבתה את העוגה ובקבוק היין. הזאב המחופש שחיקה את קולה של הסבתא ביקש מכיפה אדומה להתקרב למיטה, ואז התנהל בין כיפה אדומה לזאב הדיאלוג המפורסם:
"סבתא, למה זה אזנייך ארוכות כל-כך?" - "כדי לשמוע אותך טוב יותר, יקירתי" ענה הזאב.
"ולמה עינייך גדולות כל-כך?" - "כדי לראות אותך טוב יותר, יקירתי".
"ולמה פיך גדול כל-כך ושינייך חדות כל-כך?" - "כדי לטרוף אותך!" ענה הזאב שחשף את עצמו, זינק ובלע את כיפה אדומה (שגם נשארה בחיים לצד סבתה, בבטנו).
למזלן של כיפה אדומה וסבתה, עבר הצייד (או בגרסאות אחרות חוטב עצים או חיות היער) באותו רגע ליד בית הסבתא. הוא נכנס פנימה, תפס את הזאב הרע, פתח את בטנו (לא תואר כיצד, כדי לא להפחיד את הילדים) והוציא ממנו את כיפה אדומה ואת הסבתא. במקומן, הכניס הצייד סלעים לבטנו, שגרמו למותו של הזאב מרוב כובד וכאבים.
כיפה אדומה הוכיחה כי היא אחראית מאוד, והמוסר מן הסיפור הוא לעקוב אחרי ההוראות של המבוגרים. כרבות מן המעשיות המוכרות כיום, שורשי המעשיה נעוצים בעבר הרחוק והיא נושאת בחובה מסר שהשתנה במרוצת השנים. אמונה עממית גורסת כי האגדה "כיפה אדומה" היא בעלת מסר מיני לבנות, ושעל כן נהגו אמהות לספר אותה לבנותיהן, בתחילת גיל הבשלות המינית. המסר של הסיפור היה: עכשיו, כאשר יש לך כיפה אדומה (הכוונה לווסת), עלייך להיזהר מזאבים, דהיינו גברים. הסיפור התגלגל עד שערכו האחים גרים, במאה ה-19 את האוסף הנודע שלהם ובשל שינויים חברתיים, השתנתה מטרתו והמסר אשר נשא בחובו היה: אסור לדבר עם זרים. בתקופה ההיא, מעשיות רבות כללו אלימות רבה וסופן היה טראגי, כאוב ומזעזע מאוד. בפרט, כיפה אדומה וסבתא, שתיהן נטרפו על ידי הזאב הרע. בתקופה מאוחרת, כאשר אלימות הפכה לטאבו, לפחות לילדים, הוסיפו לאגדה המפורסמת את הצייד שנחפז להציל את כיפה אדומה וסבתא, וזוהי הגרסה המוכרת כיום.
תקציר העלילה > גרסאות שונות

הגרסאות הקדומות יותר של האגדה, שהסתובבו באירופה לפחות מהמאה ה-10, שונות מאוד מהגרסה המוכרת כיום במספר דרכים. הבגד של הילדה לא תמיד אדום. באחת הגרסאות, כאשר כיפה אדומה בדרך לסבתה, היא נתקלת בציפור פצועה ומורחת ריבה על כנפה השבורה, שמרפאת אותה (מטאפורה לחומר חיטוי). האנטגוניסט אינו תמיד זאב, אלא לפעמים עוג או איש-זאב. איש-הזאב בדרך כלל משאיר שאריות מדמה ומבשרה של הסבתא ומאכיל את הילדה. בנוסף, הוא מבקש ממנה להתפשט ולהשליך את בגדיה לאש ולהיכנס עמו למיטה.
הזאב מנסה לטרוף את הילדה. בחלק מהנוסחים הוא מצליח ולפעמים היא מצליחה להערים עליו ולברוח.
האנתרופולוג ג'יימי טהראני מאוניברסיטת דורהאם, גילה במחקרו כ-35 גרסאות מוקדמות יותר של סיפור הילדה והזאב הרע, שהגיעו מאפריקה ומהמזרח הרחוק. רוב הגרסאות הן על "הזאב והילדים", מספרות על מעשיו של זאב המחופש לעז וטורף גדיים. אמא עֵז משאירה את שבעת ילדיה בבית בזמן שהיא הולכת ליער למצוא אוכל. לפני שהיא עוזבת, היא מזהירה את הילדים הצעירים שלה מזאב גדול ורע שינסה להתגנב לבית ולזלול אותם. הזאב יעמיד פנים שהוא אמם וישכנע את הילדים לפתוח את הדלת. הילדים הצעירים יוכלו לזהות את אמם האמיתית על ידי כפות רגליה הלבנות וקולה המתוק.
תוך זמן קצר שומעים שבעת הילדים קול מבעד לפתח האומר "תנו לי להיכנס, לאמא יש משהו לכל אחד ואחת מכם". זה היה הזאב, שקולו החמור מסגיר אותו והילדים לא נותנים לו להיכנס. הזאב הולך לשוק וגונב מעט דבש כדי לרכך את קולו. זמן קצר אחר כך שומעים הילדים קול אחר בפתח: "תנו לי להיכנס, לאמא יש משהו לכל אחד ואחת מכם". הפעם הקול גבוה ומתוק כמו של אמם. הם עומדים להכניס אותו כשהילד הצעיר ביותר מסתכל מתחת לסדק בדלת ומבחין בכפות הרגליים הגדולות והשחורות של הזאב. הם מסרבים לפתוח את הדלת, והזאב שוב נעלם.
הזאב הולך למאפייה וגונב מעט קמח, מורח אותו על כל הפרווה והופך את כפות רגליו השחורות ללבנות. הוא חוזר אל הפתח והפעם הילדים רואים את כפות רגליו הלבנות ושומעים את קולו המתוק, ולכן הם פותחים את הדלת. הזאב קופץ לבית וזולל שישה מהילדים. הילד הצעיר ביותר מסתתר מהזאב בשעון הסבא ולא נאכל.
מאוחר יותר באותו יום, האם חוזרת הביתה מהיער. היא מוטרדת מהעובדה שהדלת פתוחה לרווחה וכמעט ילדיה נעדרים. היא מסתכלת סביב ורואה את הזאב, ישן מתחת לעץ. הוא אכל כל כך הרבה שהוא לא יכול לזוז. האם קוראת לילד הצעיר ביותר להביא לה במהירות מספריים, מחט וקצת חוט. היא חותכת את בטן הזאב וששת הילדים קופצים החוצה ללא פגע. הם ממלאים את בטן הזאב בסלעים, והאם תופרת אותה בחזרה. כשהזאב מתעורר הוא צמא מאוד. הוא הולך לנהר לשתות, אך נופל פנימה וטובע מתחת למשקל הסלעים. מאז המשפחה חיה באושר ועושר עד עצם היום הזה.
בגרסת סיפורי אמא אווזה יש לילדה כובע אדום והיא נקראת על שמו (Le petit chaperon rouge). הסיפור מסתיים בטריפת הילדה ובמוסר השכל לילדות להישמר מפגישה עם זאבים. גם כאלו שמסווים את עצמם.
בגרסת האחים גרים יש לאגדה סוף שונה, שדומה מאוד לזה של הזאב ושבעת הגדיים: צייד מחלץ את כיפה אדומה מתוך בטן הזאב. לאחר מכן יש חזרה על הסיפור עם זאב נוסף, והפעם כיפה אדומה וסבתה מצליחות להערים על הזאב.
תקציר העלילה > תרגום לעברית

בשפת המקור, גרמנית, נקראת גיבורת הסיפור "Rotkäppchen", מילולית "הילדה בברדס הרכיבה האדום" (גם השם האנגלי "Little Red Riding Hood" משמעותו דומה). הסיפור תורגם לעברית תחת השם "כיפה אדומה", וזאת למרות העובדה שכיפה אינה השם המקורי, ויתרה מזו, היא מזוהה בתרבות היהודית עם גברים. כיסויי ראש בכלל, וברדס בפרט, וברדס רכיבה אף יותר, מסמלים בתרבות האירופית דבקות בערכים דתיים, והמתרגם בחר כיסוי ראש המוכר לקורא העברי כמייצג דתיות. בישראל יצא לאור לראשונה הסיפור בעברית בתרגומו של לוין קיפניס בליווי ציורים של ק. מטהמורוס בהוצאת שמואל זימזון.
אריך פרום

על-פי פרשנותו של אריך פרום, המשמעות אמנם נסובה על עניין המיניות הנשית. הכיפה הקטנה מקטיפה אדומה מסמלת את הווסת - המחזור של האישה, הדימום מאזור הפות המעיד על היותה פורייה. האזהרה שלא לשבור את בקבוק היין היא למעשה אזהרה מפני קיום יחסי מין ואובדן הבתולים (בקבוק היין הוא כנראה דימוי לפין). עם זאת הוא תוהה מהו תפקידו של הגבר וכיצד מוצגת המיניות, וכן מיניותו של הגבר, בסיפור. לטענתו, הגבר מצטייר כבעל חיים ערמומי ואכזר, ויחסי המין מתוארים כיחסים קניבליים שבהם הגבר בולע את האישה (זהו דווקא אינו אקט מיני). תיאור זה מבטא איבה עמוקה כלפי הגבר וכלפי מין, שיש להניח שאיננה מקובלת על נשים שמחבבות גברים ונהנות מיחסי מין. גם במילוי כרסו של הזאב באבנים הוא רואה הצגה של איבה ודעה קדומה כלפי הגברים. כדי להעמיד את הגבר באור מגוחך, נותנים לו למלא תפקיד של אישה הרה, אך שמים בבטנו אבנים שהם סמל לעקרות, שכובדן ממית אותו. על פי פרום, סיפור אגדה זה הוא סיפור של שלושה דורות של נשים המסמלות את הסכסוך העתיק של גבר-אישה.
עיבודים לתיאטרון בישראל

בישראל, מעשיה זו עובדה פעמים רבות להצגות, מחזות זמר, תיאטרוני בובות ועוד. הבולטים ביניהם היו בשנת 2006 בה שיחקו מיכל צפיר בתור כיפה אדומה, דפנה ארמוני בתפקיד האמא, שולה חן כסבתא, צחי נוי בתור הזאב וקלוד דדיה בתפקיד כפול של הצייד וקיפוד. את המחזה כתב וביים עידן עמית ואת המוזיקה הלחינה רינת גבאי. עיבוד נוסף למעשיה עלה בשנת 2014, אותו כתב וביים רועי ניגרי שגם הלחין את המוזיקה בשיתוף אורי קריב שהיה על הייעוץ המוזיקלי. בהצגה שיחקו רויטל זלצמן / קרן שיניוק / רוני דותן בתפקיד כיפה אדומה, אלון חמאווי בתור הזאב, שרון פרידמן / יובל דהן בתור הצייד ובתפקיד הארנבים וההורים של כיפה אדומה יובל סטוניס ותמר שטיין ששיחקה גם את הסבתא.
ראו גם

כיפה אדומה: הסיפור האמיתי
כיפה אדומה סוגרת חשבון
הערות שוליים

↑  The earlier versions of Little Red Riding Hood were violent and grotesque
↑   סבתא, למה העיניים שלך מלוכסנות כל כך?, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2013
↑  הטקסט המלא
↑  Le petit chaperon rouge (כיפה אדומה, צרפתית) מתוך סיפורי אמא אווזה, 1697.
↑  אריך פרום, "השפה שנשכחה", עמ' 199-194
↑  תיאטרון - כיפה אדומה 2006, באתר www.habama.co.il
↑  כיפה אדומה 2014, באתר www.habama.co.il
↑  כיפה אדומה - הצגת ילדים 2014 - הצצה להצגה, נבדק ב-2022-07-06
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531993005171  LCCN: sh88005840  MusicBrainz work: 0967c790-57b3-47db-b7c5-f06e6b31e012  NDL: 01034055  NKC: jo20231210385
סלים בן בוינה

סלים בן בוינה (נולד ב-19 ביולי 1991) הוא כדורגלן קומורו המשחק בעמדת השוער במרטיג מהליגה הצרפתית הרביעית ובנבחרת קומורו.
קריירת מועדונים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
מאז שהחל לשחק כדורגל, בן בוינה היה שוער בקבוצות כמו מונטרדון בונוויין, גרדאן, אתלטיקו מרסיי ומרטיג מהליגות הנמוכות של צרפת.
קריירה בין-לאומית

ב-13 ביוני 2015, בן בוינה רשם את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של נבחרת קומורו בהפסד 2–0 לנבחרת בורקינה פאסו במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017.
מגילת ההודיות

מגילת ההודיות היא אחת משבע מגילות מדבר יהודה הראשונות שהתגלו במדבר יהודה במערה מס' 1 הסמוכה לחורבת קומראן על ידי בדואים. הייתה זו אחת משלוש המגילות הראשונות שנרכשו על ידי פרופ' אליעזר סוקניק מסוחר העתיקות קנדו בבית לחם בנובמבר 1947.
הטקסט של המגילה התגלה בהמשך בעוד שני קטעים במערה מס' 1 ושישה קטעים נוספים במערה מס' 4. מכל מקום המגילה שהתגלתה לראשונה מכילה את החלק הגדול של הטקסט הידוע לנו. מגילה זו מוצגת כיום בהיכל הספר במוזיאון ישראל.
מחקר המגילה

המגילה שהגיעה כאמור לסוקניק יחד עם מגילת המלחמה, עוררה את פליאתו של סוקניק, שכן לפניו עמד טקסט שהוא זיהה כטקסט מימי בית שני, אך לא מצא לטקסט שום מקבילה בספרות הידועה לנו. סוקניק היה הראשון שפרסם את טקסט המגילה בספרו "אוצר המגילות הגנוזות". הוא קרא לה בשם מגילת ההודיות כי רוב הפרקים שבה מתחילים במילים "אודכה אדוני". מהדורה נוספת פורסמה בהמשך על ידי יעקב ליכט. בהמשך פורסמו מהדורות נוספות על ידי חוקרים ישראלים ושאינם ישראלים. הקטעים שהתגלו במערה הרביעית פורסמו בסדרת תגליות במדבר יהודה חלק 39, והטקסט המשולב פורסם בכרך 40 החותם את הסדרה בידי איילין שולר.
מצבה הפיזי של המגילה בצירוף שאר הקטעים שנמצאו אינו מאפשר פרסום אחיד וחד משמעי של הטקסט של המגילה. סדר הטורים שלה שונה בפרסומים ממחקר אחד למשנהו. אלישע קימרון פרסם מהדורה מדעית של המגילה עם חילופי הנוסחאות והשלמות משוערות בכרך הראשון של הכתבים העבריים ממגילות קומראן בהוצאת יד יצחק בן-צבי.
תוכן המגילה

לדעתו של סוקניק נכתבה מגילת ההודיות בידי "מורה הצדק" – שהוא מנהיג "עדת היחד". מסקנתו נובעת מסגנון המגילה הכתוב בעיקר בלשון מדבר, ומכך שהוא כותב שהוא מנהיג את עדתו וכן מתיאוריו את הרדיפות שרדפוהו אויביו. כל זה בסגנון מוכר מכתבים כיתתיים אחרים ממגילות קומראן. ישראל קנוהל כתב בספרו "בעקבות המשיח" שהכותב היה משיח שקדם לישו ושדמותו שימשה מודל למשיח הנוצרי. דעה זו שעוררה עניין ברחבי העולם הנוצרי זכתה להתנגדות מספר חוקרים.
המגילה כתובה בסגנון שירי בלשון מקראית, ויש בה שירים המשבחים את האל. כמו בכתבים אחרים של הכת, גם כאן מתוארים כוחות הטבע ובני האדם ככאלה שנגזרה עליהם דרך התנהגות מראש (תורת הגזירה הקדומה), טבע האדם הוא עירוב של טוב ורע ובעתיד הרשעים וכוחות הרע יושמדו. האל ברא את הרע בסוד חוכמתו ואין האדם יכול להבין זאת. האדם זקוק לחסדי האל לשם כפרת עוונותיו.
לקריאה נוספת

יעקב ליכט, מגילת ההודיות – ממגילות מדבר יהודה, מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"ז
איילין שולר, מגילת ההודיות בתוך – מנחם קיסטר (עורך), מגילות קומראן מבואות ומחקרים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשס"ט עמ' 261–274
הערות שוליים

↑  השנייה היא מגילת מלחמת בני אור בבני חושך
↑  הוצאת שוקן, תש"ס
↑  ראה בהקדמה של אלישע קימרון למגילת ההודיות (בקישורים החיצוניים)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265097905171  LCCN: n85068976  VIAF: 185524188   WorldCat (עם VIAF): 185524188
מאור האפלה

| --- | --- |
כריכת הספר, בהוצאת האגודה להצלת גנזי תימן ה'תשי"ז
 מידע כללי
 מאת:  רבי נתנאל בן ישעיה
 שפת המקור:  ערבית-יהודית
 סוגה:  פירוש לתורה
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  האגודה להצלת גנזי תימן
 תאריך:  ה'תשי"ז (1957)
 תרגום:  הרב יוסף קאפח
 מספר עמודים:  592
מאור האפלה (בשפת המקור: נור אלצ'לאם. מכונה גם דרש בן ישעיה, ומדרש האור) הוא פירוש על פי הגישה הרציונלית על חמישה חומשי תורה, שמובאים בו דברי פירוש לפסוקים, דברי הלכה, ודרשות. מחברו הוא רבי נתנאל בן ישעיה, מגדולי חכמי תימן במאה ה-14.
הפירוש נכתב מקצתו בערבית יהודית ומקצתו בעברית בסביבות שנת 1640 לשטרות (ה'פ"ט, 1329). בתקופה זו נתחברו ספרים רבים בהגות על ידי חכמי תימן, כגון כתאב אלחקאיק, סראג אלעקול (שמביא בכמה מקומות בספרו את מאור האפלה) ותשובות רבנו פרחיה בן משולם. הספר היה נפוץ בתימן, ולכן קיימות הרבה העתקות שלו.