מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי
הגיוס

בשלהי שנת 1941, כאשר המחסור החמור בכוח אדם מקצועי העיק ביותר, נאלצו אנשי הצי להסכים לגיוס בעלי מקצוע מיומנים בני עמים זרים שנחשבו בעלי ברית פוטנציאליים למלחמה בגרמנים. בין היתר ניאותו לגיוס יהודים ארצישראליים. מפקדי הצי המלכותי הבריטי בבסיס חיפה, קפטן (אל"ם בצי) גאי אונסלו ליידקר ולוטננט-קומנדר (רס"ן בצי) מיצ'ל, הכירו היטב חלק מן הארצישראלים שעבדו כאזרחים במספנות ובבתי המלאכה של הצי בתיקון כלי שיט ובמתן שירותים כמו הפיכת סירות דיג לשולות מוקשים, והתרשמו לטובה מכישוריהם. לאחר שיחות בינם ובין ראש המחלקה הימית של הסוכנות היהודית בר כוכבא מאירוביץ, בא כוח המחלקה הימית בחיפה ד"ר נפתלי וידרא, מזכיר מועצת פועלי חיפה ולשכת העבודה בנמל חיפה אבא חושי, היועץ המשפטי של הסוכנות דב יוסף, וראש המחלקה המדינית משה שרת - הסכימו לידקר ומיצ'ל להמליץ בפני הממונים עליהם במפקדת הצי באלכסנדריה על גיוס יהודים לצי הבריטי לתפקידי חוף בלבד.
קודם לכן גויסו בודדים לצי בהמלצת הסוכנות. היו אלו שבעה מתנדבים, אחד מהם בדרגת תת-קצין, שתפקידם היה להציב את הרשת נגד מוקשים ואנשי צפרדע בכניסה לנמל חיפה. אלו היו אנשי ה-Boom-Defence בראשותו של מוריס אריה. מסתבר מתוך מכתב שהמתנדבים שלחו למשה שרת כי תנאי שירותם היו משפילים. הם קיבלו פחות שכר מהמלחים הבריטיים, לא קיבלו תלבושת רשמית ומדים וגם לא צוידו במסמכים המעידים על היותם אנשי הצי, אלא ברישיון כניסה לנמל בלבד.
במקביל בדקו אנשי השלטון הבריטי גם את סוגיית גיוס ערבים ארצישראלים לצי. מפקדת הצי באלכסנדריה הטילה על לוטננט-קומנדר סקין-דוף לבדוק את הסוגיה, והלה הוציא מזכר בעניין ביום 20 בפברואר 1942. במזכרו הדגיש סקין-דוף את הצורך בגיוס יהודים וערבים במידה שווה לאותן יחידות. הוא הסביר כי המצב בפלשתינה מסובך, והמליץ לאנשי הצי לנקוט במשנה זהירות. מאידך, הסביר את יתרון גיוס היהודים בשל נאמנותם, המוטיבציה להילחם באויב משותף, וזמן ההכשרה הקצר יותר בזכות השכלתם. בנוסף הסביר כי תהיה בעיה לערבי לקבל פקודות מיהודי ולהפך. הוא המשיך לבקר את מדיניות שלטונות המנדט כנגד המעפילים בפרשת סטרומה ובגירוש מעפילים לאי מאוריציוס. במזכרו הדגיש כי המושג פלשתינה ריק מתוכן, וכי אין לערבים נציג בר שיחה. כמו כן ביקר את רצח אברהם שטרן (יאיר), והסביר כי הבריטים יוצרים במו ידיהם אויב מידיד. בסיכומו של עניין נתקבלה המלצת לידקר ומיצ'ל, ובחודש אפריל 1942 גויסו כ-25 בעלי מקצוע.
בדברים שנשא בוועידה הראשונה של איגוד חיילים משוחררים שהתרחשה ב-1946 אמר משה שרת: ”במלחמה הזאת שהייתה לא עמדנו לפני ברירה אם להתגייס לצבא הבריטי או לגלות בדרך אחרת את פעולתנו במלחמה. הברירה הייתה רק אחת: להתגייס כאשר התגייסנו, או לא להתגייס כלל, לשבת בחיבוק ידיים במלחמה הזאת. מוצא של כבוד, מוצא של כוח היה רק אחד. מפעלו של החייל היהודי, האזרח במלחמה הזאת הוא נכבד בבניין המדינה היהודית של העתיד. המדינה היהודית בוא תבוא והצבא העברי קום יקום...”. בדברים אלו באה לידי בטוי אמונתו של שרת ביעודם של המגויסים לקראת התפקידים לעתיד לבוא, להקמת מדינה יהודית בה האמין בכל מאודו.
נאמנים לקו זה של חתירה בלתי פוסקת להגדלת מספר המגויסים, פונה בר כוכבא מאירוביץ במרס 1942 בתזכיר מפורט לתנאי הגיוס של מתנדבים יהודים לצי בריטי, והתנאים שהוצגו היו:
היהודים יגויסו ליחידות עצמאיות תחת פיקוד בריטי עד שיוכשר ויאומן פיקוד עצמאי.
רמת השכר והתשלום למשפחות המגויסים יהיו זהים לנהוג ביחידות בריטיות.
המגויסים ישרתו באגן המזרחי של הים התיכון. העברתם לזירה אחרת טעון דיון מוקדם.
העלאות בדרגה ומינוי קצינים יבוצעו על פי המלצות המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית (נוהג שהיה תקף גם לבריגדה היהודית)ולכלל יחידות המגויסים מן היישוב.
במכתבו מ-18 באפריל 1942 מודיע קפטן ליידקר למשה שרת כי לפי החלטת המפקדה באלכסנדריה יגויסו הארצישראלים לשירות ביחידות חוף באגן המזרחי של הים התיכון. למרות מכתב זה, טרם החל הגיוס. משה שרת תוהה במכתבו מן ה-26 במאי 1942 על הסחבת ומציין כי האנשים שהוועדו לגיוס ליחידות הצי, קצרה רוחם מלחכות והם התגייסו ליחידות הצבא באשר עז רצונם להילחם בנאצים.
קפטיין ליידקר מיהר לענות על מכתב זה למחרת היום והוא מודיע לצערו עדיין אין תזוזה בעניין זה במפקדת הצי באלכסנדריה. יש להניח כי הגורמים פרו ערביים במטה הכללי בקהיר וממשלת המנדט עשו מאמצים כדי לבטל את הגיוס כליל כי במכתב אל משה שרת מ-8 באוגוסט 1942 מודיע לידיקר כי מפקד הצי באגן המזרחי של הים התיכון ביקש להודיע על דחיית הגיוס של יהודים ארץ ישראלים לצי הבריטי מבלי לנקוב בתאריך.
ראש המחלקה המדינית של הסוכנות עשה מאמצים רבים לגייס לעניין את מיטב ידידי הרעיון הציוני באנגליה לבטל את הדחייה. המשא ומתן עבר לדרגים בכירים של האדמירליות ומניסטריון המלחמה בלונדון.
חודשי הקיץ של 1942 היו החדשים הקריטיים ביותר במלחמת העולם השנייה. קלגסי היטלר צרו על סטלינגראד ורומל התכונן לפרוץ את קו הביצורים האחרון לפני עמק הנילוס, אם כי הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה ב-8 בדצמבר 1941 הפיחה תקווה חדשה כי הניצחון בו יבוא, עדיין נכונה הייתה מלחמה ארוכה ועקובה מדם. המצב הקשה בחזיתות האיץ את ההחלטה לגיוס.
הפעילות המדינית נשאה פרי. במכתב מ-26 באוקטובר 1942 הודיע ליידקר למשה שרת כי האדמירל מפקד כוחות הצי באלכסנדריה, נתן אישור לגיוס יהודים לצי הבריטי וכי קציני הקישור יוצבו בלשכות הגיוס בארץ. המכתב נשלח ביומו השלישי של קרב אל-עלמיין השני, מה שהמחיש עוד יותר את המצוקה הבריטית. כ-1,100 מתנדבים ארצישראלים גויסו לשורות הצי וכ-13 קצינים, המתנדבים הארצישראלים לצי השתייכו ל-RNVR) Royal Navy Volunteers Reserves).
לשכת הגיוס של הצי שכנה ברחוב יפו 104 בחיפה.
משאבי כח האדם לגיוס היו האגודות הימיות "הפועל", זבולון צופי-ים, אשר חונכו מגיל צעיר לתפקידי ים, עובדי בתי מלאכה ליד הנמלים ומתקני הצי הבריטי ובעלי מקצועות טכניים אחרים. רוב המגויסים הופנו ללשכות הגיוס בהמלצת ארגון "ההגנה".
אבל המאבקים לא תמו. רוב המתנדבים רצו לשרת ביחידות ימיות של ממש דבר שלא ניתן להם בנקל ורק מספר מועט הצליח לעלות על כלי שיט.
מגויסי היישוב לצי הבריטי במחנה האימונים בעכו. יוני 1942.
מגויסי היישוב לצי הבריטי בסיום הטירונות מחנה האימונים בעכו יולי 1942.
מצעד הניצחון באירופה של מגויסי היישוב לצי הבריטי בחצר בית הכנסת הגדול באלכסנדריה מצרים 7 במאי 1945.
מתנדבי היישוב לצי הבריטי, אמנון ריסין לימים קבלן עבודות נמלים ומרדכי רון לימים מפקד יחידות השיטור הימי, 1943.