stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
27 בספטמבר
נולדו

1300 – אדולף, רוזן הפלטינט שעל הריין (נולד ב-1327)
1389 – קוזימו דה מדיצ'י, שליט פירנצה (נפטר ב-1464)
1533 – סטפאן באטורי, מלך פולין, והדוכס הגדול של ליטא (נפטר ב-1586)
1552 – פלמיניו סקאלה, שחקן בקומדיה דל'ארטה, מחזאי, מפיק, במאי ואמרגן (נפטר ב-1624)
1598 – רוברט בלייק, מפקד אנגלי (נפטר ב-1657)
1627 – ז'אק-בנין בוסואה, מטיף ותאולוג צרפתי (נפטר ב-1704)
1871 – גרציה דלדה, סופרת, משוררת ומחזאית איטלקייה, כלת פרס נובל לספרות (נפטרה ב-1936)
1880 – ז'אק טיבו, כנר צרפתי (נפטר ב-1953)
1916 – ס. יזהר, סופר עברי וחבר הכנסת (נפטר ב-2006)
1922 – ארתור פן, במאי ומפיק קולנוע אמריקני (נפטר ב-2010)
1923 – חנה הראל, מורה ומחנכת ישראלית (נפטרה ב-2021)
1924 – באד פאוול, פסנתרן אמריקני (נפטר ב-1966)
1924 – שפרה וינשטוק אשכול, משוררת, סופרת ואמנית מהצבור החרדי (נפטרה ב-2005)
1927 – דוד הלבני, חוקר תלמוד ישראלי-אמריקאי (נפטר ב-2022)
1928 – אהרן שפי, מוזיקאי, מחבר, מתרגם, מעבד, מחנך, מלחין ומנצח ישראלי
1928 – אליזבת פ. ניופלד, גנטיקאית אמריקאית
1931 – פרדי קווין, זמר ושחקן אוסטרי-אירי
1932 – אוליבר ויליאמסון, חוקר כלכלה אמריקאי, חתן פרס נובל לכלכלה (נפטר ב-2020)
1933 – יהושע שגיא, ראש אמ"ן, חבר הכנסת, ראש עיריית בת ים ושגריר ישראל בפיליפינים (נפטר ב-2021)
1933 – לינה מדינה, פרואנית שילדה תינוק בגיל 5 והיא נחשבת ליולדת הצעירה ביותר בהיסטוריה הרפואית המתועדת
1934 – יוסף באשי, איש חינוך ישראלי (נפטר ב-2003)
1936 – יצחק צפל ישורון, במאי, תסריטאי ומפיק ישראלי
1937 – דוד קאסוטו, אדריכל ישראלי
1943 – הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה (נפטר ב-2021)
1947 – דיק אדבוקאט, כדורגלן ומאמן כדורגל הולנדי
1947 – שאול יהלום, פוליטיקאי ישראלי
1947 – מיט לוף, זמר ושחקן אמריקני (נפטר ב-2022)
1949 – מסאקי שיראקאווה, כלכלן יפני, נגיד בנק יפן
1953 – גוני מרדור, שדרנית רדיו, מגישה וסופרת ישראלית (נפטרה ב-2016)
1955 – מארק קרלינר, פיזיקאי ישראלי
1956 – מרטין הנדפורד, מחבר ומאייר בריטי. יוצר סדרת הספרים איפה אפי?
1958 – יעקב כהן, שחקן וקומיקאי ישראלי (נפטר ב-2024)
1958 – גל אוחובסקי, עיתונאי ישראלי
1959 – טל רוסו, אלוף בצה"ל
1965 – סטיב קר, כדורסלן עבר ומאמן בהווה
1967 – חיים צינוביץ', מוזיקאי וזמר ישראלי
1968 – כפיר בן ליש, זמר, מלחין וגיטריסט ישראלי
1971 – יובל גלעד, משורר, מבקר ועורך ספרותי
1972 – גווינת' פלטרו, שחקנית אמריקאית
1974 – קארי בראונשטיין, זמרת-יוצרת וגיטריסטית אמריקאית
1974 – יואב בר, כדורסלן עבר ישראלי
1976 – פרנצ'סקו טוטי, כדורגלן עבר איטלקי
1976 – שלומית כרמלי, צלמת
1982 – ליל ויין, ראפר אמריקני
1982 – אייל מזיג, מפיק ומעבד מוזיקלי, מלחין, מנצח ומתזמר
1984 – אבריל לאבין, זמרת וכותבת שירים קנדית
1986 – נועה רוזין, מגישת טלוויזיה
1989 – פארק טאי-הוואן, שחיין דרום קוריאני
1990 – מיצקי, זמרת-יוצרת אמריקאית-יפנית
1992 – גראניט ג'אקה, כדורגלן שווייצרי
2002 – קים אור אזולאי, שחקנית, מנחת טלוויזיה, בלוגרית אופנה, דוגמנית ומעצבת אופנה ישראלית
2002 – ג'נה אורטגה, שחקנית אמריקאית
נפטרו

1590 – אורבנוס השביעי, האפיפיור ה-228 (נולד ב-1521)
1917 – אדגר דגה, צייר ופסל צרפתי (נולד ב-1834)
1921 – אנגלברט הומפרדינק, מלחין גרמני (נולד ב-1854)
1953 – הנס פריטשה, מאנשי התעמולה הנאצית בגרמניה (נולד ב-1900)
1960 – סילביה פנקהרסט, סופרג'יסטית, פעילה פוליטית, ופציפיסטית בריטית (נולדה ב-1882)
1964 – אדיב שישכלי, נשיא סוריה (נולד ב-1909)
1965 – קלרה בואו, שחקנית קולנוע וראינוע, אחת מסמלי המין הראשונות של הוליווד (נולדה ב-1905)
1968 – אהרון מויאל, הפרקליט הצבאי הראשי (נולד ב-1914)
1986 – קליף ברטון, מוזיקאי אמריקאי והבסיסט של להקת מטאליקה (נולד ב-1962)
1995 – סשה ארגוב, מלחין ישראלי (נולד ב-1914)
2007 – ישראל סגל, עיתונאי וסופר ישראלי (נולד ב-1944)
2007 – אברהם אלקנה כהנא שפירא, הרב הראשי לישראל (ה'תשמ"ג עד ה'תשנ"ג) וראש ישיבת מרכז הרב (נולד ב-1914)
2007 – חנוך סמית, סטטיסטיקאי ישראלי (נולד ב-1922)
2011 – אלישע אליעזר פרידמן, רנטגנולוג, החובש והרופא הראשי של הפלמ"ח, מנהל מכון הרנטגן בבית החולים בעפולה ומנהל מכון הרנטגן בבית חולים כרמל (נולד ב-1914)
2011 – אידה פינק, סופרת ישראלית שכתבה בשפה הפולנית (נולדה ב-1921)
2017 – יו הפנר, מוציא לאור אמריקאי, בעלי המגזין פלייבוי (נולד ב-1926)
2018 – מרטי באלין, זמר אמריקאי, חבר בלהקת ג'פרסון איירפליין (נולד ב-1942)
2022 – אשר בהרב, איש עסקים, יזם טכנולוגי וחברתי (נולד ב-1952)
2023 – ריוזו ינגימאצ'י, אמבריולוג יפני (נולד ב-1928)
2023 – מייקל גמבון, שחקן קולנוע ותיאטרון בריטי (נולד ב-1940)
2024 – מגי סמית', שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון בריטית (נולדה ב-1934)
2024 – חסן נסראללה, מזכ"ל ומנהיג חזבאללה (נולד ב-1960)
2024 – עלי כרכי, מפקד החזית הדרומית של ארגון הטרור חזבאללה (נולד ב-1967)
חגים ואירועים החלים ביום זה

האו"ם – יום התיירות הבינלאומי (אנ')
26 בספטמבר – 28 בספטמבר
ספטמבר
לוח אירועים שנתי
קוזימו דה מדיצ'י
גרציה דלדה
אדגר דגה
תחרות אדריכלים

פרוגרמה לתחרות אדריכלים בינלאומית מטעם פיבי הרסט לתכנון אוניברסיטת קליפורניה, 84 עמודים, דצמבר 1897
תחרות אדריכלים היא סוג של תחרות תכנון ועיצוב, שבה מזמין אדם או תאגיד הצעות מאדריכלים לתכנן, לעצב ולהקים מבנה, קבוצת מבנים, שכונה או עיר חדשה. התכנון הזוכה נבחר בדרך כלל על ידי פאנל של אנשי מקצוע בתחום התכנון, העיצוב וההנדסה ושל בעלי עניין, כמו נציגי ממשלה ונציגי האזור, והאדריכל זוכה בפרס כספי. התחרות נועדה ליצור רעיונות חדשים לתכנון ועיצוב בניינים, לאפשר לאדריכלים חדשים לקבל חשיפה, לייצר פרסום לפרויקט ולעורר דיון ציבורי. תחרויות אדריכלים משמשות לעיתים למתן תוקף וכתב מינוי לתכנון מבני ציבור, ובמדינות כמו צרפת קובעים הכללים למכרזי בנייה של מבנים ציבוריים כי הם יתוכננו בתחרות אדריכלים פתוחה.
זכייה בפרס הראשון בתחרות איננה מבטיחה את ביצוע הפרויקט על ידי הזוכה. לגוף המזמין יש זכות להטיל וטו על הפרויקט או על האדריכל שזכה בתחרות. גם הדרישות והתקציב לפרויקט עלולים להשתנות, וגורמים לשינוי היעדים המקוריים של הפרויקט. תחרות התכנון מחדש של מרכז הסחר העולמי בשנת 2002 הייתה דוגמה לתחרות מתוקשרת שבה נותרו במבנה הסופי רק האלמנטים הבסיסיים של העיצוב הזוכה שתכנן דניאל ליבסקינד.
היסטוריה

לתחרויות אדריכלים יש היסטוריה מעל ל-2,500 שנה. האקרופוליס באתונה היה תוצאה של תחרות אדריכלים בהנהגת פריקלס בשנת 448 לפני הספירה, וכך גם מספר קתדרלות בימי הביניים.
בתקופת הרנסאנס ביצעה הכנסייה פרויקטים רבים על ידי תחרויות אדריכלים, כמו המדרגות הספרדיות ברומא בתכנון האדריכל פרנצ'סקו דה סנקטיס (אנ'). בשנת 1419, נערכה תחרות לעיצוב הכיפה של קתדרלת סנטה מריה דל פיורה בפירנצה, וזכה בה פיליפו ברונלסקי שהתחרה מול לורנצו גיברטי. לפני כן, בשנת 1401 אחרי המוות השחור, ערכה גילדת הסוחרים בפירנצה, כפטרונית הבפטיסטריום של פירנצה מאז המאה ה-12, תחרות לעיצוב הדלתות של בית הטבילה לפי נושאים מסיפורי הברית הישנה. התבליט שהוגש בתחרות היה עקדת יצחק, וזכה בה גיברטי, שהתחרה מול ברונלסקי, יאקופו דלה קוורצ'ה, דונטלו, פרנצ'סקו ואלדאמברינה, סימונה דה קולה וניקולו ד'אריצו. שופטי התחרות הציעו לברונלסקי לחבור אל גיברטי, אך ברונלסקי סירב ודרש בלעדיות על עיצוב הדלתות.
תחרויות אדריכלים פתוחות נערכו בסוף המאה ה-18 בארצות הברית, בריטניה, אירלנד, צרפת ושוודיה. במאה ה-19 נערכו באנגליה ובאירלנד מעל ל-2,500 תחרויות בחמישה עשורים, כאשר מתוכן נערכו בלונדון 362 תחרויות. המכון המלכותי לאדריכלים בריטים ניסח מערכת כללים ראשונה בשנת 1839 וקובץ תקנות רשמי בשנת 1872. תקנות גרמניות הותקנו בשנת 1867, ובאותה תקופה החלה האגודה לקידום אדריכלות (הו') בהולנד לארגן תחרויות רעיוניות כדי לעורר את יצירתיות האדריכלים. בצרפת ובגרמניה תחרויות אדריכלים הן חובה עבור כל מבני הציבור שבנייתם היא מעל עלות מסוימת.
תחרות לתכנון ארמון השלום בהאג, 1905
הצעה על ידי פרנץ שווכטן (אנ'), גרמניה
הצעה על ידי פ' ונדט, גרמניה, שזכתה במקום שלישי
הצעה על ידי אוטו וגנר, אוסטריה, שזכתה במקום רביעי
הצעה על ידי הווארד גרינלי והרברט אולין, ניו יורק, שזכתה במקום חמישי
הצעה על ידי הנדריק פטרוס ברליג, הולנד
הצעה על ידי וילם קרומהוט, הולנד
הבניין שתוכנן על ידי הזוכה לואי מארי קורדונייה, צרפת
ארמון השלום בבנייה, לפני 1913
ארמון השלום, האג, מבט מהאוויר, בין 1920 ל-1940
בר כוכבא

ערך זה עוסק בשמעון בן כוסבה ("בר כוכבא"), מנהיג המרד ברומאים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
איגרת בעברית שכתב בר כוכבא לישוע בן גלגולה, נמצאה במערת האיגרות. נפתחת במילים "משמעון בן כוסבה"
שמעון בן כוסבה (או כוסבא, מוכר בשמות בר כוכבא ובן כוזבה, כוזבא או כוזיבא; ? – 135 לספירה) היה מלך או נשיא היהודים ומנהיגו של המרד היהודי הגדול השלישי נגד האימפריה הרומית, שקרוי כיום על שמו: מרד בר כוכבא. מעט מאוד ידוע על בן כוסבה, לבד מעצם הנהגתו את ההתקוממות שהסתיימה בתבוסה, בשעבוד ובמותם של אלפי יהודים. בר כוכבא מלך במשך שלוש שנים על טריטוריות ביהודה שאנשיו כבשו מידי הרומאים, כשתומכיו מאמינים בהיותו המלך המשיח והוא מחזיק בתואר "נשיא ישראל". הוא נהרג ככל הנראה בעת נפילת ביתר לידי הרומאים. מעט מאוד דיווחים שרדו אודותיו, ואף שמו לא התגלה אלא בעקבות חפירות ארכאולוגיות במאה ה-20; כינויו המוכר "בר כוכבא" נלקח מכתבי היסטוריונים עתיקים שחוברו מאות שנים אחריו.
במסורת חז"ל, נחשב בר כוכבא כמלך כושל שרבי עקיבא טעה בזיהויו כמלך המשיח ושרבים מהחכמים התנגדו לו, והוא מתואר באופן שלילי בעיקרו. ראייה זו התהפכה בהשקפת הלאומיות היהודית המודרנית, כשבר כוכבא הפך לגיבור לאומי וסמל למאבק לשחרור. שלטונו נחשב בהיסטוריוגרפיה הישראלית כתקופה האחרונה של שלטון יהודי עצמאי לגמרי בארץ (למרות שמוסד הנשיאות תחת הרומים המשיך עד מות רבן גמליאל השישי ב-425), עד הקמת מדינת ישראל בשנת 1948.
רקע היסטורי

בשנת 115, בתקופת שלטונו של הקיסר טראיאנוס פרץ מרד התפוצות בגולה, בין יהודי קירנאיקה (היא לוב של ימינו), מצרים וקפריסין. השפעתו של מרד זה על יהודי הארץ אינה ברורה. התלמוד מזכיר מנהיגים שהוצאו להורג, ששמותיהם פפוס ולוליאנוס, ומוזכר אבל בשל פולמוס קיטוס. קיטוס הוא כפי הנראה המצביא הרומי לוסיוס קווייטוס, אשר פעל בארצות המזרח כנגד היהודים המורדים. ייתכן שיד הברזל של מצביא זה פעלה אף כנגד המתמרדים בארץ ישראל. אך הגיוני הדבר שבר כוכבא הושפע ממרידה זו.
עם עלותו של אדריאנוס לשלטון, בשנת 117 לובו התקוות בקרב היהודים כי הקיסר החדש יקומם את חורבות ירושלים, ואף יבנה את בית המקדש. משהסתבר כי הקיסר אינו מתכוון לענות על תקוות אלו, גברה האכזבה בקרב עם ישראל, והעם עמד על סיפה של מרידה. רק תחנוניו של התנא רבי יהושע בן חנניה, אשר הזהיר את העם מחורבן נוסף, וזאת לאחר שהעם יצא מוכה וחבול מן המרד הגדול הצליחו להרגיע את רוח המרד. הייתה דעה כי גזירות אדריאנוס, שבהן אסר את ברית המילה ואת שמירת השבת, קדמו למרד והיו בין הגורמים לו, אך ניתוח מדוקדק של המקורות אינו תומך בדעה זו. לעומת זאת, התוכניות להקים עיר אלילית על חורבות ירושלים בשם איליה קפיטולינה, היא בסבירות גבוהה בין הגורמים שהביאו לפרוץ המרד. בעבר לא היה ידוע אם בניית העיר הייתה מגורמי המרד, או שנבנתה כעונש עליו, אך כיום, בעקבות ממצא של אוצר מטבעות (שבו נמצאו מטבעות המתארים את חרישת איליה קפיטולינה, יחד עם מטבעות קדומים למרד בלבד), מתוארכת תחילת בנייתה של העיר לזמן שלפני פרוץ המרד.
המרידה, כמסתבר, הוכנה במשך זמן רב. חפירות ארכאולוגיות בשפלת יהודה מצאו מערכת של מערכות מסתור – מנהרות, אולמות ומסתורים תת-קרקעיים, המשויכות לתקופת בר כוכבא. מוערך כי הכנת מסתורים אלו (אשר החליפו את המבצרים שחרבו בימי המרד הגדול כהרודיון, מצדה ומכוור) ארכה שנים מספר. בהכנת המסתורים השתתפה אף האוכלוסייה האזרחית, בקנה מידה גדול. המדובר במפעל שדרש כפי הנראה הקצאת משאבים מרובים, והראה על תכנון חכם, ועל היכולת לאחד את העם למאמץ מתואם למשך תקופה ארוכה וכל זאת מתחת לאפם של הרומאים. את היכולת להקים מפעל זה ניתן לשייך לאישיותו הכריזמטית ולמנהיגותו של בר כוכבא.
כשנתיים לפני המרד, בשנת 130, ביקר הקיסר אדריאנוס בארץ. בעת הביקור היו הרוחות כה שלוות, עד כי הקיסר מצא לנכון להטביע מטבע המתאר את הקיסר מקריב קורבן על מזבח, כשלצידו אישה המסמלת את יהודה, ולידם נערים המגישים לקיסר כפות תמרים כסמל לאחווה ולרעות. עם זאת, מטבע זה מתעלם בצורה בוטה מאופייה היהודי של הארץ – האישה המסמלת את יהודה מברכת את הקיסר במחווה אלילית. מטבע זה ממחיש פעולות נוספות שביצע אדריאנוס להפצת התרבות ההלנית בארץ וזאת דווקא בריכוזי אוכלוסין לא הלניים – הקמת הדריאניון בטבריה היהודית, העברת השלטון בציפורי מן הרוב היהודי למיעוט היווני, הקמת מקדש בהר גריזים (התגרות בשומרונים). חוסר התגובה היהודי התפרש על ידי הרומאים כשקט, אך היה זה שקט מלאכותי. במערכות המסתור היה כבר מצבור של נשק ואספקה, והמורדים חיכו אך לאות.
המרד ומהלכו

לאחר החורבן מימי המרד הגדול, חיכו יהודים רבים לרגע שבו יוכלו לפרוק את עולה של רומא מעליהם. כשאדריאנוס הבטיח לשקם את ירושלים ולהחזיר להם את חירותם קיוו שכך תחזור הגאולה וייבנה בית המקדש.
אך כשבאו שליחי הקיסר והחלו לחרוש את הר הבית חששו ביהודה שירושלים הופכת להיות עיר רומאית. החשש התחזק כשהתפרסם החוק שאסר על עריכת ברית מילה, מה שהאיץ את בוא המרד.
בספרו 69, מספר ההיסטוריון הרומאי-יווני דיו קסיוס על ייסוד איליה קפיטולינה במקום ירושלים והקמת מקדש ליופיטר במקום בית המקדש היהודי על ידי הקיסר אדריאנוס, על המרד שפרץ בעקבות זאת, ועל החורבן שהתרחש בסופו.
חיבורו של קסיוס הוא המקור היחיד שמקשר את פרוץ המרד עם ייסוד איליה קפיטולינה.
בשלב הראשון למרד, הכו המורדים, ממקומות מסתורם במחילות ובמערות המסתור, ברומאים אשר לא היו מוכנים למרד. הנציב הרומי בארץ טיניוס רופוס נסוג תוך שהוא נוחל אבדות.
הניצחון הביא שוב לתקופת עצמאות של עם ישראל בארצו. בר כוכבא הוכרז כ"נשיא ישראל", והטביע מטבעות שעל צידם האחד הכתובת "לגאולת ישראל" או "לחרות ירושלים" והשנה "שנת א'", "שנת ב'" (בדומה למטבעות המרד הגדול), ועל צידם השני "שמעון נשיא ישראל", "אלעזר הכהן" או "ירושלים".
נראה כי בשיא התפשטותו הטריטוריאלית של המרד החזיק בר כוכבא בטריטוריה שהשתרעה על פני כל אזור יהודה, מעקרבה בצפון ועד באר שבע בדרום (ייתכן שהדרים עד ערוער שמדרום לבאר שבע), במדבר יהודה ובאזור ים המלח, כולל חופו המזרחי. לא נמצאו ממצאים חד-משמעיים המראים שהחזיק בשפלת החוף או ביבנה.
השליטה בירושלים עצמה, ואף חידוש מקדש (שלישי) ולפחות עבודת קורבנות הייתה שאיפתם של המורדים. ד"ר שמואל ייבין שיער על סמך ספרות התקופה שהמורדים אכן שלטו בירושלים ואף השיבו את עבודת הקורבנות בבית מקדש זמני. פרופ' שמואל אברמסקי מצא חיזוק לעמדה זו לאור הכיתוב במטבעות שנמצאו ובחוזים שנמצאו מהתקופה, וכן בעובדה שהמורדים שלטו באזורים סביב ירושלים מכל כיוון. אך מיעוט ממצא המטבעות בירושלים, וכן תיארוך כימי מחודש של תעודות מהתקופה, הביאו את חנן אשל בעקבות חוקר המטבעות ליאו מילדנברג למסקנה שירושלים כלל לא נכבשה בידי מורדי בר כוכבא. חוקרי המטבעות ד"ר אריה קינדלר ויהושע זלוטניק הציעו פירוש חלופי לממצאים והפרכת הטענות הללו, וקבעו שאין לפקפק בשלטון בר כוכבא בירושלים.
תביעתו של בר כוכבא למעמד המשיח התבטאה גם ברדיפת אלו שסירבו לקבלו ככזה. אוסביוס מקיסריה ויוסטינוס מרטיר כתבו כי עינה והוציא להורג נוצרים שמיאנו להאמין במשיחיותו ולהתכחש לישו; היסטוריונים רבים שיערו כי דמות האנטיכריסט המופיעה בפירוש בטקסטים נוצריים בני התקופה, כמו חזיון פטרוס, מושפעת לפחות חלקית מבר-כוכבא ההיסטורי, אם כי אין לכך בסיס חד-משמעי.
אדריאנוס, אשר בתחילה לא ייחס חשיבות למרד, עמד עתה מול התמוטטות צבאותיו. הוא שלח לדיכוי המרד חיל גדול ממצרים ומפרובינציות אחרות בראשותו של המצביא הבכיר ביותר שיכול היה לגייס – נציב בריטניה יוליוס סוורוס. אל מול לוחמת הגרילה של בר כוכבא נקט סברוס באסטרטגיה של בידוד מעוזי הלוחמים, ניתוק דרכי האספקה והכנעת הנצורים במחבואם. בזה אחר זה נפלו כך מעוזי בר כוכבא. המעוז האחרון שהוחזק בידי בר כוכבא בשנתו השלישית של המרד היה העיר ביתר, אך גם לאחר נפילת ביתר נמשכו פעולות גרילה פזורות במדבר יהודה ובאזורים נוספים.
נפילת ביתר

ביתר נמצאת כ-11 ק"מ דרומית מערבית לירושלים, ומזוהה עם החורבה הקרויה "ח'רבת אל-יהוד", בסמוך לכפר הערבי בתיר. העיר הקדומה נמצאת בראש גבעה המוקפת גאיות עמוקים ממזרח, ממערב ומצפון. רק מדרום מחוברת הגבעה לרכס על ידי אוכף צר. באוכף זה נחפר חפיר עמוק. לפי הסקרים וחפירת הבדיקה שנעשו בביתר, ביצורי העיר הוקמו בחיפזון, ומכאן שהכוח הרומאי שצר על ביתר כנראה לכד את בר כוכבא בהפתעה, עם חלק מכוחותיו, אך לא הצליח להשתלט על העיר בהתקפה, והטיל עליה מצור. הרומאים מנו כ-8,000 חיילים שהתגוררו בשני מחנות גדולים מדרום לביתר, וכן במספר מחנות קטנים. לצורך המצור הרומאים בנו סביב העיר דייק (במקורות נקרא "כרכום") בהיקף של קרוב ל-5,000 מ' שסגר על העיר מסביב. בנוסף הוקמו עמדות תצפית ומחנות קטנים בכמה נקודות סביב הדייק.
המצור נמשך כנראה כחודשיים עד שלושה חודשים, באביב ובקיץ של שנת 135, ובמהלכו ניתן להניח שהרומאים ניסו לפרוץ לעיר בעזרת אמצעים הנדסיים כמגדלי מצור תחת חיפוי של בליסטראות, אבני קלע וחיצים. היהודים ניסו למנוע זאת על ידי ירי של אבני קלע וחיצים, ועל ידי גלגול של אבני דרדרת אל הרומאים המנסים לעלות. כמו כן, קבוצות לוחמים היו יוצאות מן העיר כדי לפשוט על הדייק או על המחנות הרומאיים.
על פי המדרש, נפלה ביתר בעקבות פעולתו של בוגד. אלעזר המודעי, שהיה מנהיגם הרוחני של הנצורים בביתר, היה שרוי בצום ובתענית, והיה ידוע כי כל עוד עומדת לנצורים זכותו של אלעזר, הרי שהעיר לא תיפול. כותי (שומרוני) אחד חדר לעיר, ודיבר עם אלעזר המודעי דברים של מה בכך. משתפס בר כוכבא את הכותי, העליל הכותי על אלעזר המודעי שהוא מתכוון למסור את העיר לאויב. בר כוכבא חקר את אלעזר בדבר חשד זה, ואלעזר הכחיש את הדברים. בר כוכבא לא האמין להכחשות, הכה באלעזר, והלה מת. לאחר מות אלעזר נפסקה ההגנה האלוהית על העיר, והתאפשר לאדריאנוס לכובשה. על פי המסורת נפלה ביתר ביום תשעה באב המועד לפורענות, הוא היום שבו חרבו בית המקדש הראשון ובית המקדש השני. בר כוכבא עצמו לא מת מידי הרומאים, כי אם הוכש על ידי נחש, כעונש מאלוהים. אולם גם בסיפור זה יש מגמת שבח: בר כוכבא היה כל כך גיבור, עד שהרומאים לא היו מסוגלים לגבור עליו ורק אלוהים היה מסוגל לכך.
מותו של בר כוכבא

גורלו של בר כוכבא אינו ידוע בוודאות. לפי התלמוד הבבלי, הסנהדרין דן אותו למוות באשמת משיח שקר: ”אמר להו לרבנן אנא משיח. אמרו ליה: במשיח כתיב דמורח ודאין. נחזי אנן אי מורח ודאין. כיון דחזיוהו דלא מורח ודאין קטלוהו” (מסכת סנהדרין דף צ"ג, ב') (=אמר להם לחכמים, אני משיח. אמרו לו, במשיח כתוב שדן באמצעות רוח הקודש, נראה אנחנו אם אתה מסוגל לדון ברוח הקודש. כיוון שראו שאינו מסוגל לכך, הרגוהו).
גורל הרואי יותר מופיע במדרש איכה רבה ב' ובירושלמי תענית ד ה: ונלכדה ביתר ונהרג בן כוזיבא. הביאו את ראשו לאדריאנוס, אמר: מי הרגו לזה? אמר לו חייל אחד: אני הרגתיו. אמר (אדרינוס) לו: לך והביאהו אצלי, הלך והביאו ומצאו נחש כרוך על צוארו. אמר אדריאנוס: "אלולא אלהים הרגו לזה, מי יכול היה להורגו? (איכ"ר ב)
תוצאות המרד

ההיסטוריון דיו קסיוס מוסר כי 50 מצודות נפלו, 985 כפרים נחרבו, 580,000 איש מתו בקרב, ורבים אחרים ברעב ובמגפות, וכי יהודה כמעט התרוקנה מתושביה. אל מול הנתון של 400,000 לוחמים בצבא בר כוכבא שנותן המדרש, נראה כי נתוניו המחרידים של דיו קסיוס תואמים או קרובים למציאות.
המדרש מתאר את החורבן במילים קשות ביותר:
נראה כי גם הרומאים ספגו אבדות בקנה מידה רחב היקף, שכן הקיסר אדריאנוס, אשר דיווח על המרד לסנאט הרומי, נמנע מלנקוט בלשון המקובלת "אם לכם ולבניכם שלום, טוב הדבר, שכן גם לקיסר ולצבאותיו שלום".
הערכה היסטורית של בר כוכבא > בעת העתיקה

במקורות חז"ל ובמקורות היהודים במשך הדורות בר כוכבא נחשב כמלך. חז"ל כאמור היו חלוקים ביחסם אל בר כוכבא. מחד גיסא, היה האיש נערץ על ידי רבי עקיבא, וקשה לקום כנגד הערכתו של רבי עקיבא. מאידך גיסא, היו הם עדים לאסון ההיסטורי שהתרחש בעקבות המרד הכושל, לגזירות השמד שהטיל אדריאנוס ולמותם של רבים על קידוש השם, ובהם עשרת הרוגי מלכות. בר כוכבא מתואר בספרות חז"ל כמנהיג כריזמטי ותקיף בעל כוח פיזי רב, אך מתוארת גם הריגתו של אלעזר המודעי, ועל בר כוכבא נדרש הפסוק מספר זכריה יא יז: "הוי רֹעִי האליל עֹזבִי הצאן, חרב על זרועו ועל עין ימִינו".
פרופ' יהושע אפרון טוען שניתן להבחין באופן שיטתי בתיאור אותנטי המזוהה עם המרד במקורות הארץ-ישראליים, התלמוד הירושלמי ומדרש איכה, לעומת הסתייגות מבר-כוכבא ובדה-פוליטיזציה של המרד, שאינה משקפת את המציאות ההיסטורית – בתלמוד הבבלי. ככל שהייתה התרחקות מהמאורעות נראה שדמותו גונתה במקורות האמוראים.
בימי הביניים היו מחכמי ישראל שתמכו בבר כוכבא, והדגישו את הפוטנציאל המשיחי שהיה בו כמו הרמב"ם (1135–1204, משנה תורה), יצחק אברבנאל (1437–1508), אברהם זכות (1452–1515, בעל ספר יוחסין), הרלב"ג (1288–1344) ורבי חיים ויטאל (1543–1620), והיו שהדגישו את כישלונו של בר-כוכבא וגינוהו כמו רבי אברהם אבן דאוד (הראב"ד הראשון, 1110–1180, ספר הקבלה), רבי מנחם המאירי (1249–1315) שהלך בעקבותיו, ורבי יוסף אבן כספי (1279–1340, אדני כסף). למרות הכישלון היו מחכמי ישראל שהדגישו את הצלחת המרד לכמה שנים, ואת גבורתו הגדולה של בר כוכבא, ואף חישול הדור למסירות נפש וקידוש ה'.
בין הנוצרים, שגינוהו באופן שיטתי, היו שראו בכישלון המרד ונפילת ביתר עונש משמים על הסרבנות לקבל את משיחיותו של ישו ועל רדיפת הנוצרים, כמו אוסביוס מקיסריה ויוחנן כריסוסטומוס. אוסביוס כתב על בר-כוכבא: "הוא חשב את עצמו לגואל שירד אליהם ככוכב מן השמים לגאלם מאפלת צרותיהם, למעשה לא היה אלא מרצח ולסטים".
דווקא הרמב"ם, בעל הגישה הרציונליסטית לנושא ימות המשיח, רואה במקרה של בר כוכבא הוכחה לשיטתו שהמלך המשיח אינו צריך לעשות ניסים ומופתים, אלא להיות מנהיג הלוחם את מלחמות ה', בונה המקדש, ומפיץ תורה בעם ישראל. כראיה לדבריו הוא מציין שר' עקיבא וכל חכמי דורו תמכו בבר כוכבא והחשיבו אותו למלך המשיח, עקב היותו גיבור מלחמה.
ריצ'רד מרכס, בספרו על בר-כוכבא, הצביע על הקרבה בעמדות שבין הרמב"ם לבין הרב חיים ויטאל. ביסוד הופעתו הוא היה משיח אמיתי, אך הוא לא הצליח לבוא לידי מימוש, ולכן אינו משיח שקר.
הערכה היסטורית של בר כוכבא > בעת המודרנית

עם עלייתה של הלאומיות היהודית במאה ה-19, ובכלל זה הציונות, שב והתחדש הדיון באישיותו של בר כוכבא תוך העלאתו על נס כלוחם חירות. הציונים ראו בבר כוכבא משום חוליה בשלשלת ההיסטורית של מאבק העם היהודי לעצמאות במולדתו. המיתוס שנוצר סביבו העלים לחלוטין את כישלון המרד. החג הדתי ל"ג בעומר לציון סופה של מגפה שקטלה 24,000 מתלמידיו של רבי עקיבא, כמו גם את יום פטירתו של רבי שמעון בר יוחאי, הפך לחג בעל סממנים לאומיים שבו חוגגים את "ניצחון בר כוכבא על הרומאים", המסופר לפרטי הפרטים, מהדלקת המשואות והמדורות, ועד הירי בחץ וקשת. בבתי הספר ובגני הילדים שנו במיתוס והעשירוהו בשירים ובסיפורים, שרובם עוסקים במאבקו של בר כוכבא באריה.
סיפור זה, שמקורו אינו מן התקופה, אלא הומצא באמצע המאה ה-19 וקיבל נוסח פואטי בידי שאול טשרניחובסקי בשירו "ביתרה", עיקרו בכך שבר כוכבא הוטל לזירה בקיסריה, שם נלחם באריה ורכב על גבו עד ביתר, וכדברי המשורר טשרניחובסקי:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שמאלו שלח ברעמת לביא,  ואת ימינו אל ההר,  על זרועו עוד יצלצל,  שריד אזיקיו – כבלי צר. | דהרות אימה, דהרות לביא,  כולו רוחץ בגלי ריר.  מני קרקס של קיסריה,  נישא ביתרה העיר. | לב אדירים לב האריה, יך;  ומי יאמר לו: חדל?  ופי שבעה יגבר מנו  לב רוכבהו, לב איל.  ... | יזכור שביו, קרקס רומים,  נפשו הומה תדרוך עוז:  "יבוא יום ועליכם נרד  כרדת ארבה על הגז! | עוד יום לנו, ואם ביהודה  אך שריד מה ומתים מעט,  עוד לא כלה עשו עימי  נרים נס ובחזקת יד!" |
שיר זה עובד לשיר הילדים "בר כוכבא" על ידי המשורר וסופר הילדים לוין קיפניס:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| "...יום אחד קרה מקרה,  הה, מקרה עצוב -  בר-כוכבא נפל בשבי,  והושם בכלוב. |  מה נורא כלוב זה,  בכלוב שאג אריה,  אך ראה את בר כוכבא,  התנפל אריה. | אך דעו נא בר כוכבא,  מה גיבור ועז,  אך קפץ על האריה,  וקל כנשר טס, | על הר וגיא הוא שט,  דגל דרור ביד,  כל העם מחא לו כף,  בר כוכבא הידד!  הידד! הידד!" |
בדומה לכך, גם המשורר היהודי-סובייטי שמואל הלקין השתמש בבר-כוכבא כסמל של מאבק לאומי ומעמדי מול מעצמה כובשת ומנצלת, דוגמת המאבקים האנטי-קולוניאליסטים בהם תמכה ברית המועצות. בשנת 1982 ערך הרב שלמה גורן (שהיה אז הרב הראשי לישראל) טקס קבורה ממלכתי בנוכחות ראש הממשלה מנחם בגין, לעצמות שאותן זיהה כלוחמי מרד בר כוכבא.
כשם שהציונים ניכסו לעצמם את בר כוכבא לצורכיהם, כך גם מתנגדיהם. אחד ממתנגדיה העיקריים של הציונות, הרב יואל טייטלבוים, מנהיג חסידות סאטמר בספרו "ויואל משה" מביע את הדעה כי בר כוכבא ראוי היה להיות המשיח, אך מכיוון שפעל לקבלת הגאולה והממשלה "טרם הזמן הראוי" – נענש, ועימו עם ישראל.
המזרחן והמומחה ליחסים בין-לאומיים ולאסטרטגיה, יהושפט הרכבי, הציג בספריו את בר כוכבא כהרפתקן, אשר הוביל את העם למרד שלא היה לו סיכוי, ואשר הביא לחורבן, לשמד ולגלות, שתוצאותיה ניכרות עד היום, כ-1,850 שנה לאחר מכן. ייתכן שמי שעניין את הרכבי לא היה בר כוכבא, אלא ראש הממשלה מנחם בגין. הוא השווה את סרבנותו היחסית של בגין מול ארצות הברית למרידת בר כוכבא ברומא, ונראה שצפה שהתוצאות תהיינה דומות ובלוח זמנים דומה. לעומתו, הרב צבי יהודה הכהן קוק הביע את הדעה, כי מרד בר כוכבא היה זריקת עידוד לפני היציאה לגלות הארוכה. היהודים יזכרו שכמעט הצליחו להקים מדינה, ויהיה להם למה להתגעגע שוב. גם פרופ' ישראל אלדד הגיב לעמדת הרכבי בהרצאה שהפכה לחוברת, ובה הביע התנגדות לשיפוט המרד לפי תוצאותיו, והראה את ההכרח שבמרידה מול גזירות הדת של רומא, כמו גם את סבירות הצלחתו של המרד באותו זמן.[דרושה הבהרה]
הנצחה

ב־11 בפברואר 2025 ועדת השמות הממשלתית קבעה את שם היישוב בר כוכבא בגוש עציון במקום השם הזמני הזמני "נחל חלץ", בשל קרבתו לביתר, עירו של בר כוכבא.
ראו גם

איגרות בר כוכבא
משקולות בר כוכבא
מטבעות בר כוכבא
אישים ומקומות:
ביתר
מערכות המסתור של בר כוכבא
מערת האיגרות
מערת האימה
מערות מפלט
הסגן של בר כוכבא
ישוע בן גלגולא
יהונתן בן בעיה ומסבלה בן שמעון
ליאו וינר

| --- | --- |

 לידה:  1862 ביאליסטוק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1939 (בגיל 77 בערך) בלמונט, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  בלשנות, היסטוריון
 מקום מגורים:  רוסיה, ארצות הברית
 מקום לימודים:  Szkoła Główna Warszawska 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד (1896)  אוניברסיטת מיזורי (1892–1895)  הקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד (1895–1896) 
 צאצאים:  נורברט וינר 
 תרומות עיקריות
 כתיבת תולדות ספרות יידיש
 
ליאו וינר (באנגלית: Leo Wiener;‏ 1862 ביאליסטוק, האימפריה הרוסית - ‏ 1939 בוסטון, ארצות הברית) היה היסטוריון, בלשן ומתרגם יהודי רוסי-אמריקאי.
קורות חיים

וינר נולד ברוסיה להורים יהודים פולנים. הוא היגר לארצות הברית לבדו ב-1880 במטרה להקים מושבה של צמחונים בבליז. אחרי שנסע ועבד שם הוא עבר לקנזס סיטי, מיזורי והתחיל לעבוד כמורה ללטינית ויוונית עתיקה שם הוא התחתן וקיבל דרגת פרופסור באוניברסיטה המקומית, אך אחרי כמה שנים פוטר.