stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טורוס אלגברי
קשר עם טורוס בטופולוגיה

עם שדה ההגדרה הוא  \mathbb {R}  אז קיימת צורה  U_{1} של  G_{m} כך שחבורת הנקודות הממשיות  U_{1}(\mathbb {R} ) של  U_{1} איזומרפית כחבורת לי למעגל היחידה במישור המרוכב (כאשר פעולת החבורה על מעגל היחידה היא כפל של מספרים מרוכבים). בהתאם חבורת הנקודות של הטורוס (האלגברי)  U_{1}^{n} איזומורפית לטורוס (הטופולוגי) ה- n-ממדי.
באופן כללי יותר, מעל  \mathbb {R} , לכל חבורה רדוקטיבית יש צורה יחידה שקבוצת הנקודות שלה היא קופמפקטית. צורה זו נקראת הצורה הקומפקטית של החבורה. חבורת הנקודות של הצורה הקומפקטית של טורוס המוגדר מעל  \mathbb {R}  היא טורוס טופולוגי.
ראו גם

יריעה טורית
לקריאה נוספת

Springer, Tonny A. (1998) [1981], Linear Algebraic Groups (2nd ed.), New York: Birkhäuser, ISBN 0-8176-4021-5, MR 1642713
Borel, Armand (1991) [1969], Linear Algebraic Groups (2nd ed.), New York: Springer-Verlag, ISBN 0-387-97370-2, MR 1102012
Humphreys, James E. (1975), Linear Algebraic Groups, Springer, ISBN 0-387-90108-6, MR 0396773
Conrad, Brian (2014), "Reductive group schemes" (PDF), Autour des schémas en groupes, vol. 1, Paris: Société Mathématique de France, pp. 93–444, ISBN 978-2-85629-794-0, MR 3309122
הערות שוליים

↑  כאן אנו מתייחסים למוסכמה המרחיבה, לפיה אין דרישה שהחבורה תהיה קשירה. עם זאת אנו דורשים שהחבורה תהיה קומוטטיבית, דרישה זו נובעת מהפרויקיטיביות/שלמות עבור חבורות קשירות, אך לא במקרה הכללי.
1 2 3  כאן אנו מתייחסים למוסכמה המרחיבה, לפיה אין דרישה שהחבורה תהיה קשירה.
↑  למושג "חבורה קלאסית" יש מספר משמעויות מקובלות. כל המשפחות שמופעות בדיאגרמה כאן תחת "חבורה קלאסית" נחשבות לכאלה על פי כל המשמעוית המוקובלות
↑  כאן אנו מתייחסים למוסכמה המרחיבה, לפיה אין דרישה שהחבורה תהיה קשירה. עם זאת, מעל שדה ממציין 0, חבורה אוניפוטנטית היא תמיד קשירה (ופשוטת קשר), גם אם לא דרשים זאת בהגדרה.
↑  לעיתים מושג זה נקרא "חבורה פשוטה".
↑  כאן אנו משתמשים במוסכמה המצמצמת, שדורשת מחבורה פשוטה להיות חסרת מרכז. המושג ללא דרישה זו נקרא כאן "חבורה כמעט פשוטה".
ערך זה הוא קצרמרבנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טנק שיוט סימן 1

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  טנק שיוט
 מדינה מייצרת:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 יצרן:  ויקרס 
 משתמשים עיקריים:  הצבא הבריטי 
 שנת ייצור:  1936
 תקופת השימוש:  1938–1941 (כ־3 שנים) 
 דגם עוקב:  טנק שיוט סימן 2
 מערכה מרכזית:  מלחמת העולם השנייה
 יחידות שיוצרו:  125 
 מידע טכני
 אורך:  5.8 מטרים (תותח קדימה)
 רוחב:  2.5 מטרים
 גובה:  2.65 מטרים
 משקל:  12 טון
 מהירות:  40 קמ"ש
 טווח פעולה:  240 ק"מ
 מנוע:  בנזין, 150 כוח סוס
 שריון:  14-6 מילימטר פלדה
 צוות:  6
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  תותח 2 ליטראות 40 מ"מ
 חימוש משני:  שלושה מקלעי ויקרס 7.7 מ"מ
 
טנק השיוט סימן 1 (A9) היה טנק שיוט בריטי אשר פותח בשנת 1936 והשתתף בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה. הסימן 1 שירת בצבא הבריטי החל משנת 1938 ועד שהחלפתו בדגמים מתקדמים יותר הושלמה בשנת 1941.
הסימן 1 פותח כחלק מהתפיסה של משרד המלחמה הבריטי, לפיה הכוח המשוריין התחלק לשני חלקים; "טנקי חי"ר" שהיו כבדים ואיטיים, ו-"טנקי שיוט" שנועדו לפרוץ ולאגף פרצות בקו ההגנה של האויב. הסימן 1, אשר פותח יחד עם הטנק שיוט סימן 2 ועוצב על ידי סר ג'ון קרדן מחברת ויקרס, היה הטנק הראשון בסדרת טנקי השיוט הבריטים שפותחו במהלך מלחמת העולם השנייה ומעט אחריה.
הטנק נכנס לשירות הצבא בינואר 1939, מספר חודשים לפני תחילת המלחמה. טנקים אלו השתתפו במערכה על צרפת, במערכה ביוון ובהמשך גם בקרבות המערכה בצפון אפריקה, במהלך הלחימה הוכיח עצמו הסימן 1 כטנק המסוגל להתמודד עם רוב השריון הגרמני והאיטלקי (בהם הפאנצר סימן 2 והסימן 3) זאת בזכות תותח ה-40 מ"מ 2 ליטראות שלו. מצד שני, השריון הדל של הסימן 1 הפך אותו למטרה קלה לטנקים ותותחי הנ"ט של האויב, בעיה נוספת הייתה האמינות המכנית של הסימן 1 ובמיוחד פריסות הזחל התדירות של כלים אלו.
הפעילות האחרונה בה השתתפו טנקי הסימן 1 לפני הוצאתם משירות היה מבצע צלבן בדצמבר 1941.
לקריאה נוספת

George Forty, World War II Tanks, London: Osprey Automotive, 1995.
טל קלם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מדינה:  ישראל ישראל
טל קלם הוא עיתונאי, סופר ואיש שיווק, מייסדו ועורכו הראשון של המגזין "מסע אחר".
ביוגרפיה

בשנת 1987 יסד קלם את המגזין מסע אחר, יחד עם גיל אל-עמי והיה אחראי לתכניו ולהתוויית דרכו של המגזין בשנותיו הראשונות. תחילה יצא לאור אחת לחודשים, ושווק כ״כתב־עת לתרמילאים", במשך הזמן הרחיב המגזין את נושאי הסיקור והחל לפעול תחת הסיסמה "מגזין חובק עולם". בשנת 1992 פרש טל קלם מניהול ומעריכת המגזין.
כעיתונאי עצמאי כתב ופרסם מאמרים בעיתונים "ידיעות אחרונות", "מעריב", "העיר", "טלגרף" ו"חדשות".
קלם ביקר והתגורר באסיה במשך שמונה שנים, מראשית שנות ה-80, ושירת כנספח הכלכלי של ישראל בטאיוואן ובסין בין השנים 1996–2000. בהמשך עבד בחברת ההיי-טק קומברס והיה חבר הנהלת החברה להגנת הטבע בתפקיד מנהל השיווק והפיתוח העסקי.
כחלק מעיסוקו בתחום היזמות הטכנולוגית הקים וניהל את האקסלרטור TheHive Ashdod וליווה את הקמתן של עשרות חברות סטארט-אפ. אחר כך עסק בקידום שיתופי פעולה טכנולוגיים בין חברות ישראליות ואמריקאיות.
בשנת 2018 הוציא לאור את ספרו "נשותיו של קונפוציוס" בהוצאת דרך.
הערות שוליים

↑  אפי לנדאו, מסע אחר, גיליון השנתיים / עורכים: גיל אל עמי וטל קדם / 92 עמ׳, חדשות, 5 בדצמבר 1989
↑  בועז כהן, עולם גדול מופלא, כותרת ראשית, 12 באוקטובר 1988
↑  בועז כהן, כתב־עת – מסע אחר גיליון 10, חדשות, 8 באוגוסט 1989
1 2   משה גלעד, הדרך למיליון תיירים סינים מתחילה במשחת שיניים קטנה אחת, באתר הארץ, 2 בפברואר 2018
↑  עירית רוזנבלום, די קלה היא דרכנו, באתר הארץ, 15 בספטמבר 2003
↑  יזהר שי, ‏אשדוד על המפה: יזמי ההיי-טק יוצאים מתל אביב, באתר גלובס, 16 בספטמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298953205171  LCCN: n97046111  VIAF: 297750103   WorldCat (עם VIAF): 297750103
טל צדקוני די-נור

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים 
 
טל צדקוני די-נור היא שחקנית ישראלית.
קורות חייה

טל צדקוני גדלה בקיבוץ עין גב, היא השנייה במשפחה בת ארבע בנות. הוריה, שניהם ילידי הארץ, מתגוררים בעין גב. עשתה שנת שירות בנוער העובד והלומד. בצבא שירתה בנח"ל, בבנות משקים, סיימה קורס קצינות. שירתה כמפקדת מחלקה של גברים בחורון ובדותן. עם שחרורה טיילה במשך שנה במזרח. כששבה לישראל למדה בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים. לקראת סוף לימודיה עברה בהצלחה אודישנים להצגה "מראה מעל הגשר" בתיאטרון הבימה, בבימויו של מיכה לבינסון, בה שיחקה לצידם של ג'וליאנו מר, נאוה זיו, וגיא זוארץ. ההצגה רצה מאות פעמים. צדקוני שיחקה בהבימה במשך עשר שנים, עד לשנת 2009. שיחקה בתפקיד הראשי של אנה פרנק בהצגה "יומנה של אנה פרנק" מאת אלברט הקט ופרנסס גודריץ', בבימויו של רוני פינקוביץ'. היא נסעה ביחד עם ההצגה להופעות במוסקבה שתועדו בסרטו של ברוך מפציר "מוסקבה – סיפורי הבימה".
במקביל לעבודתה בהבימה, צדקוני די-נור שיחקה בהצגות ילדים שונות בהן בתיאטרון אורנה פורת.
ב-2009 טל צדקוני די-נור הקימה יחד עם לילך כספי-צור, אותה הכירה בעת ששיחקו יחד בהצגה "מניין נשים" של הבימה, את "תיאטרון עפיפון". במסגרתו הן עיבדו, ביימו ושיחקו בשלוש הצגות מוזיקליות.
טל צדקוני די-נור נשואה למאור די-נור ולהם שלושה ילדים.
תפקידים

תיאטרון "הבימה" 1999 - 2009
| הצגה | מחזאי | במאי | תפקיד | שנה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| מראה מעל הגשר | ארתור מילר | מיכה לבינסון | קתרין, אחייניתם של אדי וביאטריס קרבונה | 25 בדצמבר 1999 |
| גן ריקי | דויד גרוסמן | איציק ויינגרטן | נעמה | 27 בפברואר 2001 |
| בית ברנרדה אלבה | פדריקו גארסיה לורקה | אילן רונן | אמליה, בתה של ברנרדה | 26 במאי 2001 |
| יומנה של אנה פרנק | אלברט הקט ופרנסס גודריץ' | רוני פינקוביץ' | אנה פרנק | 24 באוקטובר 2001 |
| תמרה (נעמי) | לאורה ריבלין | חנן שניר | נעמי, בתה של תמרה שלוש | 26 בינואר 2002 |
| מניין נשים | נעמי רגן | נויה לנצט | שיינה רות | 4 ביולי 2002 |
| בגדי המלך | נסים אלוני | מיקי גורביץ' | מארי | 22 במאי 2004 |
| חודש בכפר | איוואן טורגנייב | חנן שניר | קטיה המשרתת | 16 בדצמבר 2004 |
| הכבש ה-16 | מחזה של מיקי גורביץ' על-פי יהונתן גפן | דניאלה מיכאלי | גל | 26 בדצמבר 2005 |
| רכוש נטוש | שולמית לפיד | איציק ויינגרטן | אלינור | 18 במרץ 2006 |
| אנה קארנינה | עיבוד של הלן אדמונדסן לרומן של טולסטוי | אילן רונן | דולי |  |
הצגות ילדים
| הצגה | תיאטרון | מחזאי | במאי |
| --- | --- | --- | --- |
| המגילה שנשתכחה | תיאטרון אורנה פורת | דניאלה מיכאלי | דניאלה מיכאלי |
| האריה ששאג מיאו | תיאטרון אורנה פורת |  דור צויגנבום | דור צויגנבום |
| העדי של עדי | תיאטרון אורנה פורת | נאוה מקמל-עתיר | דדי ברון |
| שלושה ראשנים מנחל תנינים | חני, העמותה לקידום תיאטרון מובחר |  | שלום שמואלוב |
קולנוע וטלוויזיה
| תוכנית | סוגה וערוץ | במאי | תפקיד | שנה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| מוסקבה - סיפורי הבימה" | סרט המלווה את מסע ההצגות "אנה פרנק" ו"קדיש לנעמי" במוסקבה | בוריס מפציר |  |  |
| "שירת החטאים" (בפרק "קנאה") | סידרה בערוץ 8 | תור בן מיור |  |  |
| אינג'יל | סרט | ארנון צדוק | תפקיד קטן | 2001 |
| כמו זוג יונים | סרט סטודנטים | גיא חסון |  |  |
| כנפיים | סדרת טלוויזיה בערוץ 1 | שמואל אימברמן | תפקיד קטן | 2002 |
| הקוסם | סדרת אנימציה בערוץ הילדים |  | דיבוב קולה של מונה | 1999 |
תיאטרון עפיפון בשותפות עם לילך כספי-צור: עיבוד, בימוי, משחק, כולן במסגרת "חני העמותה לקידום תיאטרון מובחר":
| הצגה | מחבר | סוג ומספר משתתפים |
| --- | --- | --- |
| את התרופה ניתן לפיג'מה | עיבוד תקליט הילדים "תרפואה ניתן לפיגמה" מאת אמנון אחי נעמי, מוזיקה אריה לב | הצגה מוזיקלית לשני שחקנים |
| טיול לארץ התווים | עיבוד ספר ותקליט באותו שם של גידי קורן למחזה | הצגה מוזיקלית לשישה שחקנים |
| מה קרה בארץ מי | עיבוד מחודש למחזה של לאה נאור | הצגה מוזיקלית לשלושה שחקנים |
טווילה תארפ

| --- | --- |

 לידה:  1 ביולי 1941 (בת 83) פורטלנד, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  קולג' ברנרד  מכללת פומונה  אוניברסיטת קולומביה  San Bernardino Valley College 
 פרסים והוקרה:  פרס הריקוד קאפצ'יו (2013)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת הרווארד (2018)  פרס מרכז קנדי  פרס ליגת הדרמה  מלגת גוגנהיים  המדליה הלאומית לאומנויות  פרס אמי  עמיתי מקארתור  פרס הריקוד הלאומי 
 www.twylatharp.org
 
טווילה תארפ (באנגלית: Twyla Tharp; נולדה ב-1 ביולי 1941) היא רקדנית, כוריאוגרפית וסופרת אמריקאית, שחיה ויוצרת בניו יורק. בשנת 1966 הקימה את להקת המחול שלה, "להקת טווילה תארפ" (Twyla Tharp Dance). ביצירתה היא משתמשת לעיתים קרובות במוזיקה קלאסית, בג'אז ובמוזיקת פופ עכשווית.
ביוגרפיה > שנים מוקדמות

תארפ נולדה ב-1941 בחווה בפורטלנד שבאינדיאנה, בתם של ויליאם ולוסיל תארפ. היא נקראה על שם טווילה תורנבורג (Thornburg), "נסיכת החזיר" של יריד מנסי (Muncie Fair) השנתי מספר 89 באינדיאנה, כפי שכתבה בספרה "ההרגל היצירתי: למד זאת והשתמש בכך כל חייך" (The Creative Habit: Learn It and Use It for Life, 2007).
כילדה קטנה, תארפ בילתה מספר חודשים בכל שנה עם סביה הקווייקרים בחוותם באינדיאנה. אמה התעקשה שתקבל שיעורים בריקוד (בלט, טאפ, ג'אז ומודרני), פסנתר, תוף, ויולה, כינור, קצרנות, גרמנית וצרפתית. בשנת 1950 עברה המשפחה לריאלטו, קליפורניה. הוריה פתחו בית קולנוע בו עבדה תארפ. היא למדה בבית הספר התיכון פסיפיק בסן ברנרדינו ולמדה בבית הספר לריקוד ורה לין. בלט למדה עם ביאטריס קולנט. תארפ העידה על עצמה כ"תולעת ספרים מסורה" והעידה כי לוח הזמנים שלה הותיר מעט זמן לחיי חברה. תארפ למדה בפומונה קולג' (אנ') בקליפורניה, אך מאוחר יותר עברה לברנארד קולג' בניו יורק, שם למדה לתואר בהיסטוריה של האמנות וסיימה את לימודיה בשנת 1963. בניו יורק למדה אצל ריצ'רד תומאס, מרתה גרהם ומרס קנינגהם. ב-1963 הצטרפה תארפ ללהקת המחול של פול טיילור (אנ').
ביוגרפיה > ריקודים ומופעי בלט

בשנת 1965 יצרה תארפ את הכוריאוגרפיה הראשונה שלה, "Tank Dive", והקימה את להקתה, להקת טווילה תארפ. ביצירתה היא משתמשת לעיתים קרובות במוזיקה קלאסית, בג'אז ובמוזיקת פופ עכשווית. מ-1971 עד 1988 סיירה להקת טווילה תארפ ברחבי העולם וביצעה יצירות מקוריות.
מ-1971 עד 1988 קיימה להקת טווילה תארפ סיבוב הופעות נרחב ברחבי העולם, בו ביצעה יצירות מקוריות. בשנת 1973 יצרה תארפ את הכוריאוגרפיה "דוס קופה" (אנ') למוזיקה של The Beach Boys עבור בלט ג'ופרי. מאוחר יותר יצרה תארפ כוריאוגרפיה למופע "Push Comes To Shove" משנת 1976, בו הופיע מיכאיל ברישניקוב, מופע שהיווה דוגמה לבלט מוצלב.
בשנת 1988 התמזגה להקתה של טווילה תארפ עם תיאטרון הבלט האמריקאי. מאז הוצגו בתיאטרון זה בבכורה עולמית 16 מיצירותיה של תארפ. עד 2010 כלל תיאטרון זה 20 יצירות של תארפ ברפרטואר שלו. מאז יצרה תארפ כוריאוגרפיות עבור בלט האופרה של פריז, הבלט המלכותי, ניו יורק סיטי בלט, בוסטון בלט, בלט ג'ופרי, פסיפיק נורתווסט בלט, מיאמי סיטי בלט, תיאטרון הבלט האמריקאי, להקת רחוב האברד ולהקת המחול של מרתה גרהם. תארפ יצרה את המחול "Cutting Up"‏ (1991) עם מיכאיל ברישניקוב, מופע שהוצג ב-28 ערים במשך מעל חודשיים.
בקיץ 2000 החליפה להקת טווילה תארפ את רקדניה. בהרכב חדש זה הופיעה הלהקה ברחבי העולם. בהרכב זה פיתחה תארפ את המופע שלעתיד יהיה "Movin 'Out", הפקה מוזיקלית עטורת פרסים שהוצגה בברודוויי ובה שירי בילי ג'ואל, בכיכובם של רקדנים רבים שהיו בלהקת המחול.
בשנת 2012 יצרה תארפ את הופעת הבלט באורך מלא "הנסיכה והגובלין". המופע התבסס על סיפורו של ג'ורג' מקדונלד, "הנסיכה והגובלין", והוא הראשון שנועד לילדים. הבלט הופק בשיתוף להקת הבלט של אטלנטה והבלט המלכותי של ויניפג ובוצע על ידי שתי הלהקות.
תארפ הייתה האמנית הראשונה שקיבלה מלגת שהות (AIR) ב"פסיפיק נורתווסט בלט" בסיאטל. בתקופה זו יצרה והפיקה את יצירתה "המתנה בתחנה" (Waiting at the Station), עבודה חדשה עם מוזיקה של אמן ה-R&B אלן טוסן (אנ') ועם תפאורה ותלבושות של שותפה מימים, סנטו לוקאסטו (אנ').
ביוגרפיה > ברודוויי

בשנת 1980 הופיעה יצירתה של תארפ לראשונה בברודוויי, בביצוע להקת טווילה תארפ, במופע "כשהיינו צעירים מאוד" (When We Were Very Young). בשנת 1981 בוצעה יצירתה "גלגל קתרין", פרי שיתוף הפעולה שלה עם המוזיקאי דייוויד ביירן. היצירה שודרה ב-PBS, והפסקול שלה הופיע בתור תקליט LP.
ב-1985 בוצעה הגרסה שלה ל"שיר אשיר בגשם" בתיאטרון גרשווין במשך 367 הופעות.
ב-2001 הועלה בשיקגו המחזמר של להקת המחול של תארפ, "Movin' Out", המבוסס על מוזיקה ושירים של בילי ג'ואל. המופע עלה בברודוויי בשנת 2002  ומאז הועלה 1,331 פעמים בברודוויי. בינואר 2004 החל המופע במסע הופעות ברחבי ארצות הברית. המחזמר קיבל 10 מועמדויות לפרסי טוני ותארפ זכתה בפרס לכוריאוגרף הטוב ביותר.
ב-2005 העלתה תארפ מופע חדש בשם "הזמנים משתנים" (אנ'), למוזיקה של בוב דילן בתיאטרון אולד גלוב בסן דייגו. מופע זה השיג שיאי מכירות והועלה גם בניו יורק 28 פעם.
בשנת 2009 יצרה תארפ מופע על פי שירי פרנק סינטרה "Come Fly with Me", שהועלה באטלנטה, בברודוויי ב-2010, בלמעלה מ-200 הופעות, ולאחר מכן בלאס וגאס ובאטלנטה שבג'ורג'יה ב-2011.
ביוגרפיה > סרטים, טלוויזיה וכתיבה

תארפ שיתפה פעולה עם במאי הקולנוע מילוש פורמן ביצירת "שיער" (1978), "רגטיים" (1980) ו"אמדאוס" (1983); עם טיילור הקפורד בסרט "לילות לבנים" (1985); ועם ג'יימס ל. ברוקס בסרט "אעשה כל דבר" (אנ') (1994).
בטלוויזיה יצרה תארפ כוריאוגרפיה עבור הפרק הראשון של סדרת ה-PBS "ריקוד" באמריקה; הפיקה וביימה את "Making Television Dance"‏ (1977), שזכה בפרס הבין-לאומי בפסטיבל הסרטים בשיקגו; וביימה את "גלגל קתרין" (1983) עבור ה-BBC. תארפ ביימה הסרט "בארישניקוב מאת תארפ" ב-1984.
תארפ כתבה שלושה ספרים: אוטוביוגרפיה מוקדמת, "Push Comes To Shove" ‏(1992, ספרי בנטם); "ההרגל היצירתי: למד אותו והשתמש בו בחייך" (2003, סיימון ושוסטר), שתורגם לספרדית, סינית מנדרינית, רוסית, קוריאנית, תאילנדית ויפנית; "The Collaborative Habit"‏ (2009, סיימון ושוסטר), תורגם גם לתאי, סינית וקוריאנית. תארפ ציינה שספרה "ההרגל היצירתי" עוסק בקיברנטיקה, בעיקר בתרגילי היצירתיות היוונית, כגון הטלת מטבע, כתרגיל בחילוץ משמעות מסודרת מן התוהו ובוהו, תרגיל הנגזר מן המוזת האסטרולוגיה אוראניה, בכך שמטבעות אקראיים הנפלטים אל משטח שטוח עשויים לשמש לפיתוח מיומנויות לשם ניתוח דפוסים.
ביוגרפיה > סרטים, טלוויזיה וכתיבה > סרטים

שיער, 1978
רגטיים, 1980
אמדאוס, 1984
לילות לבנים, 1985
I'll Do Anything (אנ')
ביוגרפיה > סרטים, טלוויזיה וכתיבה > ספרים

"Push Comes to Shove"‏, 1992
"ההרגל היצירתי", 2003
"הרגל שיתוף פעולה", 2009
אותות כבוד ופרסים

טווילה תארפ קיבלה שני פרסי אמי, 19 דוקטורטים לשם כבוד, אות הנשיא של ותיקי וייטנאם (אנ'), המדליה הלאומית לאמנויות לשנת 2004 ומענקים רבים, כולל מענק עמיתי מקארתור. היא חברה האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וחברה לשם כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות.
בטקסי הפתיחה של קולג' ברנרד משנת 1982, העניקה לתארפ האלמה מאטר שלה את הכבוד הגבוה ביותר של האלמה מאטר, מדליית ברנרד לאות הצטיינות.
תארפ קיבלה את פרס טוני עבור הכוריאוגרפיה הטובה ביותר ואת פרס הדרמה עבור הכוריאוגרפיה המצטיינת בזכות המחזמר "Movin' Out". היא קיבלה מועמדות לפרס עבור כוריאוגרפיה יוצאת דופן למחזמר "שיר אשיר בגשם".
בשנת 2008 זכתה תארפ בפרס מרכז קנדי.
בשנת 1993 התקבלה תארפ לאקדמיה להישגים (אנ').
בין 2013 ל-2014, גלריית הדיוקנאות הלאומית בסמיתסוניאן הציגה את תארפ בתערוכה "לרקוד את החלום" כחלוצה של המחול המודרני האמריקאי.
ב-24 במאי 2018 הוענק לתארפ תואר דוקטור לאמנויות מאוניברסיטת הרווארד.
חיים אישיים

לתארפ יש בן ונכד.
ביבליוגרפיה

Tharp, Twyla (1992), Push Comes to Shove, הוצאת בנטם, מסת"ב 0553073060
Tharp, Twyla (2006), "ההרגל היצירתי: למד אותו והשתמש בו כל חייך", סיימון ושוסטר, מסת"ב 0743235274
Tharp, Twyla (2013), "הרגל שיתוף הפעולה: למד אותו והשתמש בו כל חייך", סיימון ושוסטר, מסת"ב 1416576517
לקריאה נוספת

סיגל, מרסיה, Howling Near Heaven ניו יורק: הוצאת סנט מרטין, 2006.
הערות שוליים

↑  "Twyla Tharp". Encyclopædia Britannica. 31 בדצמבר 2015. נבדק ב-23 דצמ' 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  James Hebert (29 בינואר 2006). "Twyla Tharp found a kindred spirit to inspire "The Times They Are A-Changin'" at Old Globe". The San Diego Union-Tribune. נבדק ב-16 בפברואר 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Adams, John Anthony (2004). Rialto. Images Of America. Arcadia Publishing. p. 85. ISBN 0-7385-2892-7. נבדק ב-23 ביולי 2008. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  James Robert Parish, Twyla Tharp (Infobase Publishing 2009): 14-15. ISBN 9781438112114
↑  "Tharp Is Back Where the Air Is Rarefied", by Gia Kourlas, The New York Times, March 5, 2010 (March 7, 2010 p. AR1 NY ed.). Retrieved 2010-03-07.
↑  "Twyla Tharp Biography and Interview". www.achievement.org. American Academy of Achievement.
↑  Craine, Debra and Judith Mackrell. (2010). The Oxford Dictionary of Dance, p. 450.
↑  Kourlas, Gia (4 April 2015). "Twyla Tharp's 50 Years of Forward Movement". The New York Times. Retrieved 6 April 2015.
↑  "Twyla Tharp". Britannica Academic. Encyclopædia Britannica. נבדק ב-13 בדצמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rich, Frank (1985-07-03). "THE STAGE: 'SINGIN' IN THE RAIN' OPENS". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2017-09-29.
↑  Segal, Lewis (2004-09-20). "'Movin' Out' as fast as they can". Los Angeles Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0458-3035. נבדק ב-2017-09-29.
↑  "Billy Joel | American musician". Encyclopedia Britannica (באנגלית). נבדק ב-2017-09-29.
↑  "THEATER/THE TONY AWARDS; How Twyla Tharp Learned to Tell a Tale". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 2003-06-01. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2017-09-29.
↑  Marketing Statement from The Old Globe Theatre in San Diego
↑  Marketing Statement from Alliance Theater
↑  Andrew Gans (9 בספטמבר 2008). "Streisand, Freeman, Tharp, Jones, Townshend and Daltrey Are 2008 Kennedy Center Honorees". Playbill. אורכב מ-המקור ב-19 במרץ 2009. נבדק ב-16 בפברואר 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Twyla Tharp Biography". Academy of Achievement. 2007. אורכב מ-המקור ב-17 בספטמבר 2008. נבדק ב-30 בספטמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Macaulay, Alastair (6 במרץ 2014). "A Nation's Soul, Tapping and Twirling A Century of American Wonders, in 'Dancing the Dream'". New York Times. נבדק ב-14 ביוני 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Seven receive honorary degrees, Harvard Gazette, ‏24 במאי 2018
↑  Kourlas, Gia (3 February 2012). "Tharp's New Tale, Woven In Dance". The New York Times. Retrieved 3 March 2012.
↑  "The ballet and the music of In The Upper Room: an interview with Jesse Huot". Birmingham Royal Ballet. נבדק ב-15 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007442144705171  BNE: XX4421434  BnF: cb140647554 (data)  CiNii: DA09954509  GND: 11914140X  ISNI: 0000 0001 1466 1588  LCCN: n81071740  MusicBrainz: ac8599cc-dfe1-47c4-8c6d-4500e3d41df7  NDL: 01102211  NKC: jx20070810003  NLA: 35696887  NLK: KAC200503510  NTA: 074869892  SNAC: w6x34w83  SUDOC: 032558945  Trove: 1046888  VIAF: 2675726   WorldCat (עם VIAF): 2675726 
תארפ בשנת 1981
טבח ג'יימסטאון

טבח ג'יימסטאון 1622, מוצג בתחריט עץ מאת תאודור דה ברי
טבח ג'יימסטאון (ידוע גם כ"הטבח האינדיאני של 1622") התרחש במושבת וירג'יניה ביום שישי הטוב, ה-16 במרץ 1622. כ-347 אנשים נרצחו בסדרה של התקפות פתע מתואמות של שבט הפּאוֹהָאטן (Powhatan) בהנהגתו של הצ'יף אופצ'נקנוגה (Opechancanough).
ג'יימסטאון הייתה ההתיישבות האנגלית המוצלחת הראשונה בצפון אמריקה ב-1607, והייתה בירת המושבה וירג'יניה. למרות שג'יימסטאון עצמה ניצלה הודות להתרעה שהגיעה ברגע האחרון, נפגעו התיישבויות קטנות יותר לאורך הנהר ג'יימס במעלהו ובמורדו יחסית לג'יימסטאון וכן משני צדי הנהר. התוקפים הרגו גברים, נשים וילדים, ושרפו בתים ויבולים. הקהילות הקטנות והמתקדמות ביותר, כדוגמת הנריקוס, ספגו את עיקר הפגיעה של ההתקפות המתואמות ורובן ננטשו עקב ההתקפה. מספר גבוה של הרוגים היה בוולסטנהולם טאון (Wolstenholme Towne), קהילה ששכנה כ-10 קילומטרים במורד הנהר מג'יימסטאון, כיום חלק ממטע פרדס קרטר (Carter's Grove Plantation) ואתר ארכאולוגי שנחפר בסוף המאה ה-20.
רקע

עם סיום המלחמה הראשונה בין אנגליה לקונפדרציית שבטי הפּאוֹהָאטן (1613-1609) ונישואי פוקהונטס, בתו הצעירה של ואהונסונאקוק (Wahunsonacock המוכר גם כצ'יף פּאוֹהָאטן), לאנגלי ג'ון רולף (John Rolfe) ב-1614, החלה תקופה של יחסי שלום בין המתיישבים האנגלים והאינדיאנים משבט הפּאוֹהָאטן. ב-1618 לאחר מותו של ואהונסונאקוק, הפך אחיו למחצה, אופצ'נקנוגה, למנהיג הפּאוֹהָאטן.
אופצ'נקנוגה חש כי לא ניתן להתמיד ביחסי שלום עם המתיישבים האנגלים. לאחר שהתאושש מהמפלה שספג כמנהיגם של לוחמי הפמונקי (Pamunkey) בסוף המלחמה הראשונה בין אנגליה לקונפדרציית שבטי הפּאוֹהָאטן, הוא תכנן את השמדתם של המתיישבים האנגלים. באביב 1622, לאחר רצח יועצו, נמאטניו (Nemattanew), בידי אנגלי, יזם אופצ'נקנוגה סדרה של התקפות פתע על כ-31 יישובים ומטעים אנגלים, רובם לאורך הנהר ג'יימס.
ג'יימסטאון

ג'יימסטאון, הבירה וההתיישבות העיקרית במושבה, ניצלה לאחר שנער אינדיאני בשם צ'נקו (Chanco) שקיבל הוראה לרצוח את מעסיקו, ריצ'רד פייס (Richard Pace), העיר את פייס במהלך הלילה והזהיר אותו בדבר ההתקפה הקרבה. פייס שהתגורר על גדות הג'יימס מול ג'יימסטאון, הבטיח את שלום משפחתו, ואז חתר לג'יימסטאון במטרה להזהיר את המושבה. כתוצאה, נעשו הכנות בג'יימסטאון לקראת ההתקפה, אך ההתיישבויות הקטנות שמסביב לא הוזהרו.
הרס של ההתיישבויות האחרות

במהלך התקפת הפתע שארכה יום הותקפו רבות מהקהילות הקטנות שהיו במהותן, שלוחות של ג'יימסטאון, כולל הנריקוס (Henricus) ובית הספר החדש לילדי האינדיאנים ולילדי המתיישבים. במטע המכונה "מרטינ'ס הנדרד" (Martin's Hundred – המאה של מרטין), נרצחה כמעט מחצית מהאוכלוסייה ביישוב הראשי, וולסטנהולם טאון (Wolstenholme Towne), שבו הושארו על תילם רק שני בניינים וחלק מהכנסייה. בסך הכול, נרצחו כ-400 מתיישבים (כשליש מהאוכלוסייה האירופאית) וכ-20 נשים נשבו, ונלקחו לשרת כשפחות עבור האינדיאנים עד מותן או עד ששולם כופר נפש בעבורן שנים אחר כך.
תוצאות ההתקפה

הבדלי התרבות היו כה גדולים שבני הפּאוֹהָאטן הפסיקו את ההתקפות וחיכו ימים וחודשים אחרי יום הטבח, ככל הנראה מתוך אמונה שהמתיישבים יבינו שאבדותיהם הם סימן שהפּאוֹהָאטן חזקים מהם, שיש לכבדם וכי יש להימנע מעימותים איתם או מהפרת הסכמים שנחתמו איתם. הנחה זו הוכיחה חוסר הבנה רציני על צורת המחשבה של המתיישבים האנגלים ותומכיהם מעבר לים.
ההתקפות של ה-22 במרץ השמידו רבים מיבולי האביב של המתיישבים וגרמו לנטישה מוחלטת של חלק מההתיישבויות. במושבה וגם באנגליה, גרמו ההתקפות לחיזוק התדמית של האינדיאנים כפראי אדם, והרסו כל שמץ להערכה לאינדיאנים ולתרבותם, שהחלה להתבסס בשנים שקדמו להתקפה על ידי הפעולות של פוקהונטס ואחרים. בהנריקוס, אחד ממוצבי החוץ המרוחקים ביותר מג'יימסטאון, שם הוקם זמן קצר לפני ההתקפה בית ספר מתוכנן לבנים אינדיאנים ובני המתיישבים, נהרסה העיירה החדשה. ניסיון נוסף להקים בית ספר דומה נעשה רק 70 שנה אחר כך, כאשר התוכניות להקמת קולג' ויליאם ומארי שהוגשו על ידי הכומר של קהילת הנריקו (Henrico), ג'יימס בלייר (James Blair), אושרו על ידי המונרכיה באנגליה וניתן כתב זכויות מלכותי. על מנת להימנע מהסיכון שבית הספר יעמוד בהתקפה הרסנית נוספת, הוקם בית הספר החדש ב"מידל פלנטשיין" (Middle Plantation - המטע התיכון), אתר מבוצר היטב, כמה קילומטרים מג'יימסטאון. כמה שנים אחר כך הועברה גם בירת המושבה לשם, ושם המקום שונה לוויליאמסבורג.
הרעלת האינדיאנים

בתגובה פשטו המתיישבים ששרדו את ההתקפות של יום שישי הטוב במהלך קיץ וסתיו 1622 על יישוביהם של השבטים ועל שדות התירס שלהם. הצלחת פשיטות אלה וההרס שגרמו אלצה את אופצ'נקנוגה לבקש לשאת ולתת עם האנגלים. המשא ומתן לכריתת ברית שלום בין שתי הקבוצות התנהל דרך מתווכים אינדיאנים ידידותיים. בטקס הרמת הכוסית לכבוד כריתת השלום הרעילה קבוצת מנהיגים מג'יימסטאון בראשות הקפיטן ויליאם טאקר (William Tucker) וד"ר ג'ון פוט (John Pott) את המשקה של האינדיאנים. הרעל גרם למותם של כ-200 אינדיאנים וחמישים נוספים נטבחו, אבל הצ'יף אופצ'נקנוגה נמלט.