stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיבת מוות

סיבת מוות הוא קביעת הגורם למותו של אדם. קביעה זו נעשית בדרך כלל על ידי רופא החותם על תעודת הפטירה, או איש רפואה משפטית (כגון חוקר מקרי מוות (אנ') או בודק רפואי. (אנ')) במקרים חריגים, בעיקר כאשר קיים חשד לפלילים. קיים הבדל בין הסיבה המיידית למוות לבין גורמי תמותה, כגון מחלות רקע. במספר מדינות החוק מגדיר רשימה של סיבות מוות אפשריות, ונעשה בהן שימוש לצרכים משפטיים.
לעיתים נדרשת נתיחה שלאחר המוות לקביעת סיבת המוות. צורך כזה נדרש במקרים בהם נסיבות המוות חשודות, או בנסיבות אחרות הקבועות בחוק, או משום שסיבת המוות הרפואית אינה ודאית, או לפי בקשת בני משפחה.
ניתן להיעזר במסמך קטלוג המחלות ICD כדי לתעד את סיבת המוות באופן אחיד, המקל על ביצוע השוואה סטטיסטית בין מדינות.
טרמינולוגיה > מוות בנסיבות טבעיות

מוות בנסיבות טבעיות נגרם על ידי מחלה או בעיה בריאותית, ללא השפעת גורם חיצוני (למעט מחלה זיהומית, זיהום אוויר). לדוגמה, "מוות בנסיבות טבעיות" יכול להיות רשום כסיבת המוות עבור אדם שמת מסיבוכים של דלקת ריאות, מקרי שלשול קשים, איידס, סרטן, סוכרת, שבץ, מחלת לב או אי-ספיקה נשימתית. לעיתים נרשמת סיבה זו גם למוות טבעי שנובע מזקנה.
טרמינולוגיה > מוות בנסיבות לא-טבעיות

מוות בנסיבות לא-טבעיות נגרם על ידי גורם חיצוני. מקרי מוות בנסיבות לא-טבעיות כוללים רצח, התאבדות, תאונה, רשלנות רפואית, מוות משכרות ומנת יתר של סמים. במספר מדינות החוק מגדיר רשימה ובה מגוון סיבות מוות בנסיבות לא-טבעיות, ונעשה בהן שימוש לצרכים משפטיים.
לא קיים תקן בין-לאומי לפיו ניתן להבחין בבירור בין מוות בנסיבות טבעיות לעומת לא-טבעיות.
טרמינולוגיה > מנגנון המוות

ברפואה, מנגנון המוות (באנגלית: Mechanism of death) הוא התהליך הגורם למותו של אדם לאחר מחלה או פציעה, עקב אי-תפקוד איברים חיוניים. קיים הבדל בין מנגנון המוות לסיבת המוות. לדוגמה, אם אדם מת לאחר שאדם אחר חשף אותו במכוון לקרינה מייננת, סיבת המוות תהיה רצח, אך מנגנון המוות יהיה חוסר זרימת דם למוח, שנגרמה על ידי גידול ממאיר, שנגרם על ידי חשיפה לקרינה מייננת.
טרמינולוגיה > מונחים רפואיים מול מונחים משפטיים

לא קיימת הסכמה בין-לאומית המאפשרת להבחין בבירור בין מוות בנסיבות טבעיות לעומת נסיבות לא-טבעיות. יתרה מזו, ההגדרות הקיימות למקרים אלו בעולם הרפואה נבדלות מהמונחים המשמשים בשיח המשפטי והפלילי. מקרי מוות המוגדרים כנסיבות טבעיות על ידי רופאים ופתולוגים עשויים להיות מוגדרים כנסיבות לא-טבעיות מבחינה משפטית, ולהפך. רופאים יכולים להיעזר במסמך קטלוג המחלות ICD כדי לתעד את סיבת המוות באופן אחיד ומדויק יותר, ובכך לסייע לחוקר מקרי המוות בהכרעה האם מדובר בנסיבות טבעיות מבחינה משפטית.
סיבת המוות יכולה להירשם כ"לא ידועה" אם אין מספיק ראיות כדי להגיע למסקנה נחרצת. לדוגמה, במקרים רבים בהם מתגלה שלד אנושי אין מספיק ראיות כדי לקבוע את סיבת המוות.
סיבות מוות במדינות שונות

קיים בלבול בדיווחים אודות מקרי מוות בדיווחים רפואיים, הכוללים בעיקר מחלות שונות, לבין סיבת המוות המשפטית.
החוק בארצות הברית מגדיר שש סיבות מוות אפשריות:
מוות בנסיבות טבעיות
תאונה
התאבדות
רצח
לא ידוע
טרם נקבע (בהמתנה)
במספר מדינות ומחוזות שיפוט בארצות הברית נקבעו סיבות מוות נוספות, מפורטות יותר, בהן הוצאה להורג בצו בית משפט, חללי מלחמה, מוות בתאונת דרכים ומוות מאלכוהוליזם.
בממלכה המאוחדת לא נקבעה רשימת סיבות מוות המחייבת את חוקרי מקרי המוות, ואפשר למצוא מגוון סיבות מוות בדיווחי המשטרה. עם זאת, משרד המשפטים הבריטי סקר את דו"חות מקרי המוות וערך רשימה של סיבות המוות הנפוצות. ברשימה נכללות סיבות המוות הבאות:
רצח – נהרג כדין (למשל, מוות במלחמה או הרג כתוצאה מהגנה עצמית לאחר איום ברצח)
רצח – נהרג שלא כדין (למשל, רצח בכוונה תחילה)
התאבדות
מוות בזמן ניסיון לבצע הפלה מלאכותית
מוות בנסיבות מחמירות עקב חוסר טיפול או הזנחה עצמית
התמכרות לסמים
שימוש לרעה בסמים
חוסר תשומת לב בלידה
מוות ממחלה תעסוקתית (אנ')
מוות בשוגג
לידה שקטה
מוות בנסיבות טבעיות
אסון
בנורווגיה פרסמה המשטרה הנחיות לרופאים לפיהן עליהם לדווח למשטרה על כל מקרה החשוד כמוות בנסיבות לא-טבעיות. בהנחיות נכללה שורה של מקרים מסוג זה:
רצח
התאבדות
תאונות, בהן טביעת ספינה, שריפה, מפולת, ברק, טביעה, נפילה ותאונת דרכים
תאונת עבודה
טעות, רשלנות או תאונה בזמן טיפול רפואי
שימוש לרעה בסמים
סיבה לא ידועה, במקרה של מוות פתאומי ובלתי צפוי
מקרי מוות במעצר
גילוי גופה לא ידועה
השלכות משפטיות

לציון סיבת המוות יכולות להיות השלכות משפטיות. למשל, אם נקבע שסיבת המוות היא רצח, בדרך כלל תיפתח חקירת משטרה שנועדה לאתר את הרוצח ולהביאו לדין. מקרי מוות כתוצאה ממלחמה בדרך כלל אינם נחקרים, למעט מקרים שבהם יש חשד לביצוע פשע מלחמה.
בפוליסות ביטוח חיים נקבע לעיתים שסיבות מוות מסוימות, כגון התאבדות או אסון טבע, אינן מכוסות על ידי הפוליסה.
הערות שוליים

↑  of death mechanism of death, באתר "The Free Dictionary" (באנגלית).
↑  'Natural' and 'Unnatural' medical deaths and coronial law: A UK and international review of the medical literature on natural and unnatural death and how it applies to medical death certification and reporting deaths to coroners: Natural/Unnatural death: A Scientific Review, באתר PubMed, ‏יולי 2017 (באנגלית).
↑  Statistics on deaths reported to coroners, England and Wales, 2008, באתר משרד המשפטים הבריטי, ‏7 במאי 2009 (באנגלית).
↑  .Forskrift om leges melding til politiet om unaturlig dødsfall o.l, ‏21 בדצמבר 2000 (בנורווגית).
יצחק היהודי

| --- | --- |
 לידה:  747 (משוער) נרבון, צרפת
 פטירה:  836 נאנט, צרפת
 ידוע בשל:  שליחות לחצר הארון אל-רשיד  הובלת הפיל אבו אל-עבאס לאירופה
 עיסוק:  סוחר רדהני
 תפקיד:  יועץ לקיסר קרל הגדול
 השקפה דתית:  יהדות 
 
יצחק היהודי (בלטינית: Isaac Judaeus; יצחק יהודאוס, מת ב-836) היה יהודי פרנקי בן המאה ה-8, יועץ לקיסר האימפריה הקרולינגית, קרל הגדול. יצחק כיהן גם כמנהיג קהילה בעל חשיבות ליהודי פרנקיה המערבית. לטענתו של החוקר ארתור צוקרמן בחיבורו "A Jewish Princedom in Feudal France" (נסיכות יהודית בצרפת הפיאודלית), יצחק היה נצר לשושלת ראש הגולה, אולם טענה זו ספגה ביקורת מצד רבים.
קורות חייו ומעשיו

יצחק נולד בנרבון שבצרפת. בבגרותו הפך לסוחר בולט בארצות פרנקים ומעבר להן, ככל הנראה כרדהני, והיה לאחד מיועצי קרל הגדול. יצחק פעל לראשונה בשרות קרל הגדול כשליחו לארץ הקודש, כשהחזיר סחורה יקרה. המשימה עלתה יפה וכך חוזקו יחסיהם.
קורות חייו ומעשיו > שגרירות לח'ליפות העבאסית

בשנת 797 נשלח יצחק, לצד שני דיפלומטים אחרים (לנטפרוי וסיגיסמונד), להארון א-רשיד, הח'ליף העבאסי החמישי. יצחק שימש כמדריך וכמתורגמן. המשלחת נועדה להדק את שיתוף הפעולה במאבק נגד האומיים והיוותה גורם חשוב בחיזוק היחסים העבאסים-קרולינגים (אנ'). הח'ליף העניק לקרל הגדול שלל מתנות ובהן פיל אסייתי שכונה בשם אבו אל-עבאס. בהיותו חבר המשלחת היחיד ששרד, מונה יצחק על הבאת הפיל לאירופה. הם עשו את דרכם לאורך חופי מצרים והגיעו לקירואן, בירת איפריקיה (בעיקרה בשטחי תוניסיה). ככל הנראה בסיועו של האמיר אבראהים אבן אל-אע'לב, יצאו בהפלגה בים התיכון לאירופה. הם נחתו בפורטו ונרה שבחוף ליגוריה והגיעו לגנואה באוקטובר 801. את החורף עשו בוורצ'לי (אנ') ובאביב, אחרי הפשרת השלגים, החלו בצעדה דרך הרי האלפים. בראשית יולי 802, חמש שנים אחרי צאתו של יצחק למזרח, הגיעו אל מעונו של הקיסר באאכן. אבו אל-עבאס הוצג בהזדמנויות שונות, ולבסוף שוּכן בעיר אאוגסבורג.
ראו גם

אבו אל-עבאס
יהדות נרבון
לקריאה נוספת

פילו מרדכי אברהם, מסעות יצחק היהודי ואבו אלעבאס הפיל: בין בגדאד לאאכן אשר בארץ הפרנקים, בימיו של הקיסר קארולוס הגדול, ירושלים: תיבל, תשנ"ח–1997
הערות שוליים

↑  Wolfgang Dressen et al., Ex Oriente: Isaak und der weisse Elefant – Bagdad-Jerusalem-Aachen: eine Reise durch drei Kulturen um 800 und heute (Katalogbuch in drei Bänden zur Ausstellung in Rathaus, Dom und Domschatzkammer Aachen), Verlag Von Zabern, 2003  ISBN 978-3-8053-3005-3 (בגרמנית)
↑  Arthur J. Zuckerman, A Jewish Princedom in Feudal France, 768–900, Columbia University Press, 1972  ISBN 0-231-03298-6
↑  "היהודי יצחק מביא לקרל הגדול פיל, מתנת הח'ליף", האטלס הקטלאני, המאה ה-14,  בתוך: קציעה אביאלי-טביביאן, מסע אל העבר: עולמות נפגשים, מט"ח, תשע"א–2011, עמ' 229; האטלס מיוחס לכרטוגרפים (מציירי מפות) היהודים ממיורקה אברהם קרשקש ובנו יהודה
↑  אלינער ברקת, "מסעות יצחק היהודי והפיל הלבן", באתר חכמות בנתה ביתה, ‏28 במרץ 2014
"פיל ומבצר", ציור קיר מהמאה ה-12 אצור במוזיאון הפראדו במדריד, ספרד
הארון אל-רשיד מקבל את משלחת קרל הגדול; ציור מ-1864
ניקולס ניקסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 באוקטובר 1947 (בן 77) דטרויט, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת מישיגן  אוניברסיטת ניו מקסיקו 
 תקופת הפעילות:  1974–2010 (כ־36 שנים) 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים 
 
ניקולס ניקסון (באנגלית: Nicholas Nixon;‏ נולד ב-27 באוקטובר 1947) הוא צלם אמריקאי.
ביוגרפיה

ניקסון נולד בדטרויט והושפע בין היתר מעבודתו של ווקר אוונס, הוא סיים תואר באוניברסיטת מישיגן ולאחר מכן למד באוניברסיטת ניו מקסיקו.
תערוכת היחיד הראשונה שלו נערכה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ב-1976, עבודות הצילום שלו התמקדו בעיקר בניו יורק ובבוסטון, הוא זכה מספר פעמים בפרס הקרן הלאומית לאמנויות.
צילומיו מרבים להתמקד בבתי ספר, ילדים בבית ספר ואישים בעלי מוגבלות.
ב-1975 החל את הפרויקט שלו "האחיות בראון" במסגרתו צילם את אשתו ושלוש אחיותיה מדי שנה בסדר קבוע. צילומי הפרויקט הוצגו במספר מוזיאונים ברחבי ארצות הברית.  עד שנת 2021 צולמו האחיות ברציפות 47 שנה.
הוא שימש כמרצה במכללה לאמנות ועיצוב של מסצ'וסטס (Massachusetts College of Art and Design).
הערות שוליים

↑  Paws & Hearts (2025-02-02), 4 Sisters Took the Same Photo Every Year for 40 Years — The Final One Will Leave You in Tears!, נבדק ב-2025-02-14
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289165705171  BIBSYS: 1028865  BNE: XX1049031  BnF: cb13749430t (data)  GND: 119145715  ISNI: 0000 0001 2118 1064  LCCN: n83160517  LNB: 000227939  NKC: xx0179366  NLA: 35162284  NTA: 074431846  PIC: 300492  RKD: 384907  SELIBR: 308646  SNAC: w6xg9vzb  SUDOC: 066900492  Trove: 847385  ULAN: 500037045  VIAF: 2651236   WorldCat (עם VIAF): 2651236
שולמית אלוני

שולמית אלוני בצעירותה
שולמית אלוני עם אמה
שולמית אלוני (27 בדצמבר 1927, ג' בטבת תרפ"ח – 24 בינואר 2014, כ"ג בשבט תשע"ד) הייתה פעילה חברתית, חברת הכנסת ושרה בממשלות ישראל. היא החלה את פעילותה הפוליטית במפא"י, הקימה את רצ - התנועה לזכויות האזרח ולאחר מכן הנהיגה את מרצ. הייתה מזוהה כלוחמת למען זכויות האדם וכדוברת בולטת של השמאל הישראלי. כלת פרס ישראל לשנת תש"ס על תרומה מיוחדת למדינה ולחברה.
במסגרת פעילותה הפוליטית עסקה בנושאי זכויות האדם ושיפור מעמד האישה, ונאבקה למען מדינת רווחה, נגד כפייה דתית, ולמען הקמת מדינה פלסטינית על בסיס פשרה טריטוריאלית.
לפני שפנתה לפוליטיקה אלוני ערכה והגישה במשך 8 שנים תוכניות רדיו פופולריות ("מחוץ לשעות הקבלה", "הנושא בטיפול" ו"הכירו את החוק"), שעסקו בזכויות האזרח ובצרכנות. היא חיברה מספר ספרים, בהם ספר האזרחות הראשון במדינת ישראל. אלוני הייתה גם בעלת טור שבועי בעיתון "ידיעות אחרונות" ובשבועון "לאישה" במשך 22 שנה.
ביוגרפיה > נעוריה, השירות הצבאי ובחירת מסלול הלימודים

בבן שמן הצטרפה אלוני לתנועת הנוער "השומר הצעיר", שמדריכיה פעלו בתחומי הכפר. בסביבות גיל 16 הכירה את מרדכי (מוטקה) ליפקין המבוגר ממנה בארבע שנים, חבר קבוצת אלומות בפוריה, שעבד כשומר שדות, ונכנסה לקשר זוגי איתו. השניים היו יוצאים לרכיבות סוסים משותפות בגליל התחתון. הם התגוררו יחד בפוריה, ובקיץ גרו בסוכה על עץ אקליפטוס גדול, מעל לירדן, בביתניה תחתית. לימים סיפרה כי "זו הייתה התקופה הכי רומנטית, הכי נלהבת בחיים שלי".
אלוני הצטיינה בלימודי המתמטיקה והמורה שלה הנחה אותה להמשיך בהם, אך אביה, ששהה באיטליה במסגרת הצבא הבריטי, כתב לה על גל של ילדי פליטים שיגיעו לארץ ויזדקקו למורים, והנחה אותה להניח ללימודי המתמטיקה והפילוסופיה שתכננה וללמוד להיות מורה. היא קיבלה את עצתו, ובשנת 1945, לקראת כיתה י"א, נסעה בטרמפים לירושלים, שם פנתה למנהל סמינר בית הכרם בנציון דינבורג, אשר אִפשר לה להשלים לימודי כיתות י"א וי"ב בתנאים מועדפים, תמורת התחייבות להמשיך בלימודי הסמינר. אלוני עברה לירושלים והתגוררה עם ליפקין בשכונת הפועלים בבית הכרם. הם חיו כזוג במשך ארבע שנים, עד מותו של ליפקין במלחמת העצמאות.
עוד בהיותה תלמידה בבן שמן הצטרפה לארגון "ההגנה". עם הגעתה לירושלים גויסה מיד, ובגיל 16 כבר התחפשה לאישה בהריון כדי להבריח נשק. במהלך מלחמת העצמאות שירתה בפלמ"ח ועברה להורות ברובע היהודי שבעיר העתיקה בירושלים בתקופת המצור. כך, שילבה תפקיד בהוראה עם פעילות צבאית הגנתית. בן-זוגה, ליפקין, התייצב לחי"ש בירושלים, כדי להיות בקרבתה, וב-18 במרץ 1948 נהרג באסון שיירת הר-טוב.
לאחר מות בן-זוגהּ ופתיחת דרך בורמה, עברה לתל אביב. בעיר היה באותה עת ריכוז גדול של פליטים יהודים שברחו מיפו, והיא עבדה זמן מה עם ילדיהם. לאחר מכן גויסה לקורס מפקדי כיתות של הפלמ"ח והמשיכה כמדריכת נשק להכשרת מגויסים שהגיעו במסגרת גיוס חוץ לארץ, וקבוצות של בני נוער מגויס מצפון אפריקה.
ביוגרפיה > לימודי הוראה ועבודה

אלוני למדה בסמינר בית הכרם להכשרת מורים בירושלים, והחלה לעבוד כמורה: תחילה לימדה את ילדי המעברות, לאחר מכן הייתה בין מקימי בית הספר לילדי עולים חדשים, מרביתם מבולגריה, ברמלה. עמדו לשלוח אותה ללמד בקפריסין, אך התוכנית בוטלה לאחר שהתברר שהיא אינה חברת מפא"י. ב-1951 מצאה משרת הוראה קבועה בבית הספר התיכון המקצועי לבנים "שבח" בתל אביב, שם לימדה מקצועות הומניים ואזרחות. באותו בניין שכן גם בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ואלוני התחילה ללמוד בו. במקביל לעבודתה כמורה, סיימה לימודי משפטים.
ב-1958 פרסמה את ספר הלימוד לבתי ספר תיכוניים "אזרח ומדינתו: יסודות בתורת האזרחות" (הספר הופיע במהדורות רבות נוספות).
בשנת 1957 החלה לעבוד בקול ישראל. תחילה הנחתה את התוכנית "כיצד נעים הגלגלים", שקהל היעד שלה היו ילדים ונוער, ובמסגרתה נערכו שיחות על אזרחות בלשון פשוטה וברורה, לאחר מכן עברה לערוך ולהנחות תוכנית בשם "אתה והחוק", שמטרתה הייתה להסביר חוקים בדרך ההדגמה הקונקרטית. כמו כן הנחתה תוכנית בשם "הנושא בטיפול". בשנת 1961 שימשה יחד עם אלימלך רם כעורכת ומגישה של תוכנית רדיו חדשה בשם "מחוץ לשעות הקבלה". עוד לפני שהוחל בשידור התוכנית הבטיחו השניים למאזינים שמדובר ב"תוכנית שלא תניח לתלונה לזכות בתשובה מתחמקת". במסגרת התוכנית התאפשר למאזינים להתקשר או לכתוב לאולפן ולקבול על קיפוח, אטימות ואפליה לרעה מצד הממסד – עניינים מעין אלה עמדו בראש מעייניה של אלוני לאורך שנות פעילותה הפוליטית. בין השאר חתרה התוכנית לפתרון בעיות הנובעות מהלכות הנישואים, מבלי לחרוג מההלכה, כפי שציינה אלוני: "למעשה אין בעיה שאין ליישבה בדרך זו או אחרת בתחום ההלכה. הדבר אינו נעשה מפני שאין לחץ מספק על הרבנים". כמו כן, עסקה בסוגיות של מעמד האישה.
התוכנית הייתה פופולרית מאוד והוציאה את אלוני מאלמוניותה. מנגד, עוררה אלוני את זעמם של רבים בממסד בשל גישתה הבלתי מתפשרת למציאת פתרונות ותיקון ליקויים בממסד.
בשנת 1964 פרסמה את הספר "זכויות הילד בחוקי מדינת ישראל".
ביוגרפיה > נישואיה וילדיה

ב-2 באפריל 1952 נישאה לראובן אלוני (1919–1988; שמו המקורי רולניצקי). הוא אחיו של רם רון. לימים ממייסדי מינהל מקרקעי ישראל וראש המינהל האזרחי במרחב שלמה, ראובן אלוני היה עובד מדינה, לכן קיבל בכפר שמריהו, באזור שהיה אז שומם ולא מיושב, מגרש בגודל דונם ורבע בחכירה, לשם בניית בית עליו. לזוג לא היו מקורות כספיים לבניית הבית, אך לוי אשכול סיפר שיש צריפים שהובאו משוודיה ואין להם דורש. הם קנו את אחד הצריפים במחיר של יותר מאלפיים לירות, אך התקשו לגייס את הכסף ובינתיים היה פיחות, ששינה את הסכום שהיו צריכים לשלם וייקר אותו למחיר שהתקרב למחיר בניית בית של ממש, אך בכל זאת השלימו את הרכישה, גם משום שרצו שבנם הבכור ייוולד בבית שלהם. הם הקימו את הצריף על המגרש בכפר שמריהו בעזרת חברים. שולמית אלוני חייתה בצריף הזה עד מותה.
לזוג נולדו שלושה ילדים: דרור אלוני, אלוף-משנה בחיל הים, המנהל של הגימנסיה העברית הרצליה וראש מועצת כפר שמריהו; פרופ' נמרוד אלוני, פרופסור לפילוסופיה של החינוך בסמינר הקיבוצים; ובמאי הקולנוע אודי אלוני. בשנת 1988 התאלמנה מראובן.
ביוגרפיה > החיים הפוליטיים > תקופת מפא"י

ב-1959 הצטרפה אלוני למפא"י ופעלה במסגרת "צעירי מפא"י". הצלחתה של אלוני ברדיו סללה את דרכה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת השישית בשנת 1965 פנו אליה לוי אשכול ופנחס ספיר בהצעה להשתלב ברשימת המערך, כדי שלא תצטרף למפלגה המתחרה, רפ"י. אלוני התנתה את הצטרפותה בשיתופה בכתיבת מצע המפלגה, שבו תיכלל הצהרת כוונות על חקיקת חוק זכויות האזרח והאדם ועל כינון מוסד האומבודסמן, נציב תלונות הציבור, כערוץ לתלונות נגד רשויות השלטון. בקשתה של אלוני נענתה והיא שובצה במקום 42 ברשימת מפא"י. יגאל אלון היה הראשון שהעלה את רעיון נציב תלונות הציבור, שהוכנס במקביל גם למצען של מפלגות אחרות. בסופו של דבר נדחו הצעות חוק מטעם מפלגות אחרות בעניין ומוסד הנציב נקבע בחוק בכנסת הבאה, בשנת 1971.
עם היבחרה לכנסת החלה אלוני לפעול במרץ ובקנאות למען קידום זכויות האדם והאזרח, למען קידום חוקה לישראל וכנגד כפייה דתית בישראל. בנאום הבכורה שנשאה בכנסת, בדיון שעסק בעבריינות נוער בקרב בני שכונות המצוקה בישראל, קבלה אלוני על חוסר השוויון ביחס של המדינה לבני השכונות לעומת יחסה לבני הקיבוצים.
אלוני התקשתה לראות במפא"י את ביתה, הן בשל מרידתה במשמעת הסיעתית של המפלגה והן בשל עימותיה עם גולדה מאיר. כדי "לבעוט" את גולדה מאיר למעלה מחוץ למפלגה, הציעה אותה אלוני כמועמדת לנשיאות המדינה, אך הדבר לא צלח בידה.
בבחירות לכנסת השביעית (1969) הציבה אותה הוועדה המסדרת של מפא"י במקום ה-64, והיא לא נבחרה. באותה עת הקימה, לפי המלצתו של שר המסחר והתעשייה חיים צדוק, את "המועצה הישראלית לצרכנות" ועמדה בראשה עד 1970.
ביוגרפיה > החיים הפוליטיים > פעילות חוץ-פרלמנטרית

בזמן שהותה מחוץ לכנסת המשיכה אלוני בפעילותה הפוליטית, הן במישור העצמאי והן כחלק ממפלגת העבודה. ב-1970 חתמה על גילוי דעת כנגד הקמת קריית חברון לצד אישים נוספים כגון ירמיהו יובל, יעקב טלמון, יהושע פראוור וגרשם שלום. באותה שנה פרסמה את ספרה "ההסדר: ממדינת חוק למדינת הלכה", שדן ביחסי דת ומדינה בישראל באור ביקורתי. כשנה לאחר מכן ניסתה לקדם בוועידת מפלגת העבודה הצעה להנהיג נישואים אזרחיים בישראל, אך הדיון בנושא טורפד על ידי ראשי המפלגה. בהמשך נטלה חלק ב"ועד הציבורי למען הנהגת נישואין אזרחיים", שבין חבריו היו שארל בלוך, חנה מרון ואנשי הליגה למניעת כפייה דתית. בנוסף, פעלה למען הכללת נשים בגוף הבוחר של הרבנות.
בפברואר 1973 התגבשה קבוצה בשם "התנועה למען שולמית אלוני לכנסת השמינית", שבין חבריה היו שלמה נאמן, שארל בלוך ומשה זמר, אשר תבעה את הכללתה של אלוני במקום ריאלי ברשימת המערך לכנסת השמינית, בשל הערכתה ל"מלחמתה האמיצה למען חקיקת חוקה לישראל, גישתה העקרונית בנושאי דת ומדינה ומלחמתה נגד חוקי כפייה אורתודוקסיים בישראל ורגישותה למעמדם הנחות של יהודים לא-אורתודוקסיים שאינם נהנים מחסדי הממסד הדתי".
באותה תקופה העדיפה אלוני להישאר במסגרת מפלגת העבודה ולהיאבק במסגרתה למען הגשמת ערכיה. היא תבעה לקיים בחירות מקדימות ("פריימריז") אישיות, חשאיות ודמוקרטיות ולבטל את מוסד הוועדה המסדרת, אך תביעה זו לא התממשה.
ביוגרפיה > החיים הפוליטיים > יציאה לדרך עצמאית

על רקע ההימנעות מבחירתה לרשימת המועמדים לכנסת הקרבה, חוסר קיומן של בחירות אישיות מקדימות, חשאיות ודמוקרטיות, והניכור שפיתחה כלפי מפלגתה, פרשה אלוני ממפלגת העבודה והקימה את התנועה לזכויות האזרח (רצ). התנועה השתתפה בבחירות לכנסת השמינית, שנערכו מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, וזכתה בשלושה מנדטים.
הרשימה ניסתה להקים גוש פרלמנטרי משותף עם המפלגה הליברלית העצמאית שינסה להיכנס לקואליציה בראשות המערך, אך הניסיון נכשל בגלל חילוקי דעות בין הסיעות סביב התביעה של מפלגת רצ לכלול בקווי היסוד של הממשלה חופש הצבעה ומצפון לכל חבר כנסת מסיעות הקואליציה בנושאי דת ומדינה, מעמד האישה ויחסי אישות, וסביב תביעת רצ לקבל התחייבות מראש מאנשי המפלגה הליברלית העצמאית כי הגוש ידרוש מהממשלה להסיק את מלוא מסקנות דו"ח "ועדת אגרנט" לכשיתפרסם. גם חוסר הסימפתיה ההדדית שבין ראש הממשלה מאיר לבין ראש רצ אלוני תרם את חלקו לכך שהאיחוד לא יצא אל הפועל, והרשימה נותרה מחוץ לקואליציה.
ביוגרפיה > החיים הפוליטיים > ההשתתפות בממשלת רבין הראשונה

עם פרסום דו"ח "ועדת אגרנט", והתפטרותה של גולדה מאיר, תבעה אלוני לערוך בחירות חדשות בהקדם האפשרי, ולהעניק את תפקיד ראש ממשלת המעבר לראש עיריית חיפה יוסף אלמוגי, משום שהוא "האישיות המעוררת מינימום אנטגוניזם".
עם בחירתו של יצחק רבין לראשות מפלגת העבודה, הצטרפה רצ לממשלתו הראשונה, שהושבעה ביוני 1974, והייתה ממשלה צרה שהתבססה על ברית בין המערך, המפלגה הליברלית העצמאית ורצ. אלוני כיהנה בממשלה כשרה בלי תיק, אך כעבור ארבעה חודשים מתחילת כהונת הממשלה, עם הצטרפותה של סיעת המפד"ל לקואליציה, התפטרה, ופרשה עם סיעתה מן הקואליציה, בשל הכללת יצחק רפאל בממשלה על רקע פרשת תל גיבורים. יצחק רבין ואחרים ניסו לשכנע את שולמית אלוני להתפשר והציעו לה את תיק התקשורת אך היא עמדה בסירובה.
ביוגרפיה > החיים הפוליטיים > ניסיונות להקמת מסגרת על-מפלגתית

במהלך 1975 קיימה רצ מגעים לכינון מסגרת פוליטית חדשה ומשותפת לרצ, שינוי בראשות אמנון רובינשטיין, סיעת היחיד של לובה אליאב, שפרש ממפלגת העבודה, וכוחות "יוניים" נוספים. לאחר שהמגעים בין שינוי לרצ עלו על שרטון, התגלעו חילוקי דעות פנימיים ברצ ובשינוי באשר להצטרפות למסגרת פוליטית משותפת יחד עם אנשי לובה אליאב, מה שהוביל, מחד, להקמתה של יעד - תנועה לזכויות האזרח במאי אותה שנה, על ידי חלק הארי בפעילי רצ, אנשי לובה אליאב ו"החוג לליבון בעיות חברה ומדינה" שעמד בראשו (חוג שכלל בין חבריו את יגאל עילם, דן יעקובסון, יורם פרי, יוחנן פרס, דוד שחם, צבי כסה ואישים נוספים), ופעילים פורשים משינוי בראשות הפרופ' יונתן שפירא, על בסיס "ראיית הסדר שלום מדיני, ולא החזקת השטחים כיעד לאומי, מאבק לחיסול הפער החברתי-עדתי, הנהגת משטר תקין המתבסס על חוקה כתובה, בניית כלכלה מתוקנת הגומלת לכל אדם כפי תרומתו, ודמוקרטיזציה של החיים הפוליטיים בישראל", ומאידך, לפרישתה של קבוצה מפעילי רצ, בראשותם של רם רון, רות רזניק ופרופ' יצחק כצנלסון, בשל "נטייתה של רצ שמאלה" ו"קווים באישיותה של אלוני", שניהלה מגעים עם "שינוי" ו"המרכז החופשי" לצורך יצירת גוש פוליטי מרכזי משותף, ולבסוף התפוררה, כאשר אנשי רם רון ויצחק כצנלסון הצטרפו לד"ש, ואנשי רות רזניק הצטרפו להקמת "מפלגת הנשים".
עם תום כשבעה חודשים מייסוד "יעד", החלו להתגלע חילוקי דעות פנימיים בין קבוצת אלוני ובועז מואב לקבוצת אליאב ומרשה פרידמן. זאת, בין היתר, בשל מגעים סודיים שקוימו, ללא ידיעת אלוני והנהלת התנועה, עם אש"ף. המתחים נבעו גם משאלת היוקרה הפוליטית על הובלת התהליכים הללו ומהעמדות השונות של הפלגים בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני: שקבוצת אלוני-מואב ופורשי "שינוי" נטו לעמדה פחות יונית-שמאלית בסוגיה זו מזו של קבוצת אליאב-פרידמן ו"החוג לליבון" (שאישים מתוכה, בהם מתי פלד ודוד שחם, הצטרפו ל"מועצה לשלום ישראלי-פלשתינאי", בניגוד לעמדת הקבוצה האחרת). בנוסף, היה ידוע גם רצונה של קבוצת אליאב-פרידמן לצרף לסיעה גם את מפלגת מוקד. חילוקי הדעות הללו הובילו לפירוק הסיעה בדצמבר 1975-ינואר 1976, כאשר אנשי קבוצת פרידמן-אליאב הקימו את "הסיעה הסוציאל-דמוקרטית", וקבוצת אלוני-מואב שינתה את שם סיעתה בחזרה ל"רצ".
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית (1977), פעלה אלוני להקמתו של גוש פרלמנטרי ליברלי-מרכזי משותף לרצ, המפלגה הליברלית העצמאית, שינוי, המרכז החופשי, חה"כ בנימין הלוי ויגאל ידין, אך לבסוף לא הצטרפה לגוש שכזה, בעיקר בשל תביעתו של ידין מחברי רצ, המפלגה הליברלית העצמאית והמרכז החופשי, להתפרק, להתפטר מהכנסת ולהצטרף לד"ש בראשותו כיחידים. מששיתוף פעולה שכזה לא יצא אל הפועל, בחרה רצ לרוץ לבחירות באופן עצמאי, כשלקראתן הצטרפו אליה מספר אישי רוח ופעילים פוליטיים כיוסף אגסי, יהודית בובר אגסי, גרשון ויילר, אחי יותם, אריאנה הרן הכהן, ורדה ויזלטיר, אסתר שני, הפעיל הבדואי נורי אל-עוקבי ופעיל היהדות הרפורמית הרב חיים סקריבל.
ביוגרפיה > החיים הפוליטיים > הקמת "מרצ" והנהגתה

מרצ הוקמה ב־9 במרץ 1992 כרשימה משותפת לכנסת של מפלגות השמאל הציוני רצ בראשותה של שולמית אלוני, מפ"ם בראשותו של יאיר צבן ושינוי בראשותו של אמנון רובינשטיין. בהנהגת המפלגה עמדה שולמית אלוני. הקמת הרשימה המשותפת יצרה פילוג בשינוי וחלק מפעיליה פרשו. מאוחר יותר (בשנת 1997) החליטו המפלגות להתמזג למפלגה אחת וכתוצאה מכך חל פילוג נוסף במפלגת שינוי - חבר הכנסת אמנון רובינשטיין ומרבית פעילי שינוי נכנסו לאיחוד, ואילו חבר הכנסת אברהם פורז וחלק מהפעילים הקימו סיעה עצמאית ששמרה על השם שינוי.
בבחירות לכנסת השלוש עשרה (1992) רצה אלוני בראשות רשימת "מרצ" וזכתה להישג משמעותי של 12 מנדטים, שסייעו לרבין להקים את ממשלתו השנייה.
ביוגרפיה > החיים הפוליטיים > כהונתה במשרד החינוך ומשבר לימודי האבולוציה

ביולי 1992 מונתה אלוני שרת החינוך והתרבות. מספר התבטאויות שלה גררו ביקורת מצד שותפיה לקואליציה, במיוחד מצד מפלגת ש"ס, ורבין ראה בה גורם מרכזי בסיכון שלמותה. . בין היתר אמרה כי "במדינת ישראל יש שני אפיפיורים - הרבנים הראשיים". תבעה את פיטוריה. הרב עובדיה יוסף אמר כי "ביום ששולמית אלוני תמות, צריך לעשות שמחה ומשתה בבית".
בדצמבר 1992 החליטה ממשלת ישראל על גירוש פעילי החמאס ללבנון, החלטה מנוגדת לתפיסת העולם של שולמית אלוני ולעקרונות מצע מרצ. אלוני הצביעה בעד ההחלטה וכך גם שרי מרץ האחרים. אלוני הגנה על החלטת הממשלה במוסדות המפלגה, שאישרו אותה לאחר דיון ארוך וטעון. היו פעילי מפלגה שהפגינו נגד השרים ובמיוחד ביקרו את אלוני. לימים ניחמה על תמיכתה בגירוש וכשנשאלה על תמיכתה בו השיבה שזה היה ליקוי מאורות.
רצונה להכניס את נושא האבולוציה כחילק מתוכנית הלימודים לתלמידי החינוך הממלכתי הוביל למשבר קואליציוני מול ש"ס, ולפיטוריה מכהונת שרת החינוך. בישראל כמעט אף תלמיד אינו לומד אבולוציה, גם לא תלמידים חילונים, למעט אחוז מצומצם של תלמידים שלומדים 5 יחידות ביולוגיה, שבהם יש נקודת בחירה על האבולוציה. אלוני רצתה כחלק מהמנדט שלה כשרת החינוך לשנות מצב זה.
אלוני כתבה בעיתון 'הד החינוך' ש"כמו שיש ללמד על אלוהים שברא עולם בשבעה ימים, צריך ללמד את תורת האבולוציה."
הדברים עוררו התנגדות עזה בקרב מפלגת ש"ס, שהעמידה אולטימטום לממשלה לפטר את אלוני. הדבר יצר משבר קואליציוני. רוב חברי הממשלה ובכללם חברי מרץ לא נתנו גיבוי לאלוני בנקודה זו בגלל שהמטרה המרכזית של הקמת הממשלה הייתה לתפיסתם יצירת הסכם שלום עם הפלסטינים. רבין אילץ את אלוני לפרוש מתפקידה במאי 1993. במסגרת פשרה היא הוחלפה על ידי חבר מפלגתה אמנון רובינשטיין.
אלוני ראתה בנושא נקודה עקרונית והתרעמה על חוסר הגיבוי בנושא זה מצד החילונים בכלל, מצד אנשים במחנה הליברלי דאז (כולל במפלגות כמו ליכוד ומפלגת העבודה) וכן על אנשים במפלגתה שראו בנושא דבר אנקודטלי. עוזרתה ביקרה את המחנה החילוני שלא התייצב מאחוריה, בניגוד למחנה הדתי שמתייצב מאחורי רבנים, גם כשהם אומרים אמירות קיצוניות. אלוני עצמה אמרה “אם להם מותר כל הזמן לנפנף בצורך ללמד את התפילות מותר לנו לנפנף בזה שאנחנו רוצים מדע. מותר לנו. חובה עלינו לנפנף" כשנשאלה האם זה היה נבון פוליטית, אמרה "אז אני לא פוליטיקאית". אי לימוד אבולוציה על ידי רוב התלמידים בישראל, ובכלל זה התלמידים החילונים נותר על כנו עד היום, ומתואר על ידי חילונים כסוג של כפייה דתית המעודדת בורות.