stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם אלמליח (רב)

| --- | --- |

 לידה:  1925 ה'תרפ"ה אלקלעה, מרוקו
 פטירה:  15 באוגוסט 2012 (בגיל 87 בערך) כ"ח באב ה'תשע"ב ירושלים
 כינוי:  רבה של דימונה
 מקום קבורה:  הר המנוחות
 מדינה:  ישראל
 מקום פעילות:  אמזמז, דימונה, באר שבע, ירושלים
 תקופת הפעילות:  ? – 15 באוגוסט 2012 
 תחומי עיסוק:  הלכה, גיור, דיינות
 רבותיו:  הרב יעקב דהאן
 חיבוריו:  "בתוך עמי"- ארבעה כרכים
 
 פרסים והוקרה:  פרס הרב טולידאנו לספרות תורנית לשנת ה'תשמ"א
הרב אברהם אלמליח (ה'תרפ"ה, 1925, אלקלעה, מרוקו – כ"ח באב ה'תשע"ב, 15 באוגוסט 2012, ירושלים) היה רב ודיין ישראלי, שכיהן כרבה הספרדי של העיר דימונה, אב בית הדין הרבני בבאר שבע, אב בית הדין בירושלים, מנכ"ל בתי הדין הרבניים, אב בית הדין המיוחד לגיור וממייסדי בית הדין לגיור של הרבנות הצבאית. מחבר סדרת הספרים "בתוך עמי".
קורות חייו ופועלו

נולד בעיירה אלקלעה (אנ') שבאזור מרקש, למשה וחסיבה אלמליח. למד אצל רבי יהודה אלמליח, רבי יצחק הכהן ורבי מסעוד חזן באלקלעה. משהתגלו בו כישרונות מיוחדים, נשלח בשנת ה'תרצ"ח ללמוד בישיבתו של הרב יעקב דהאן במרקש, והתגורר בביתו. הוסמך כשוחט בשנת ה'תש"ג, והחל לשמש כמלמד בתלמוד תורה באזור. הוא הקים ישיבה בכפר אמזמז וכיהן גם כרשם נישואין וגיטין בבית הדין של רבי מכלוף אבוחצירא במרקש, והשניים נשארו בקשרי ידידות שנים לאחר מכן לאחר שעלו לארץ.
בשנת ה'תשט"ו עלה לישראל, והחל לשמש כרבהּ של העיר דימונה.
במרץ 1970 הגיעה קבוצה בת 49 איש "עבריים", ובראשם מנהיג הקבוצה בן-עמי בן-ישראל, אשר הצהיר כי אין בכוונת הקבוצה להתגייר ולקבל את חוקי ההלכה המקובלים במקום המנהגים שלהם. בעקבות זאת, פנה הרב אלמליח, לצד רבנים ואישי ציבור נוספים, למשרד הפנים בבקשה שלא לקלוט עוד מבני הקבוצה בישראל, ובעקבות כך, חדלו המוסדות הרשמיים לסייע להם.
בשנת ה'תשל"ח (1978) הוסמך לדיינות בידי הרבנות הראשית. בשנת ה'תשמ"ג, החל לכהן כדיין בבית הדין בבאר שבע ובשנת ה'תשמ"ה היה למנהל בתי הדין הרבניים בישראל. נשלח מספר פעמים על ידי הרב הראשי לישראל, מרדכי אליהו, לטפל בענייני גיטין בדרום אמריקה ובצרפת. בשנת ה'תשנ"א התמנה לאב בית הדין המיוחד לגיור בירושלים. היה מהתומכים בפסק דין האח והאחות של הרב שלמה גורן.
יצא לגמלאות בשנת ה'תשנ"ד, ועבר להתגורר בשכונת הר נוף בירושלים וללמד בכולל "דרכי הוראה לרבנים" של הרב מרדכי אליהו. בנוסף, שימש כיו"ר הוועדה לבחינת דיינים, כאב בית הדין לגיור של הרבנות הצבאית, אב בית דין במרסיי, והיה מחברי הוועדה לבחירת רבנים ראשיים לישראל בשנת ה'תשס"ג.
נפטר בכ"ח באב ה'תשע"ב (15 באוגוסט 2012), ונקבר בהר המנוחות.
משפחתו

היה נשוי לזהרה (נפטרה ב-2015).
בנו, אל"ם (במיל') הרב שמעון אלמליח שירת כרב פיקוד העורף ורב זרוע היבשה והוא מכהן כדיין בבית הדין הצבאי לגיור.
ספריו

הרב אלמליח חיבר את סדרת הספרים בתוך עמי המונה ארבעה כרכים:
חלק א - על מסכתות גיטין וקידושין וטור הלכות כתובות. ה'תשל"ז.
חלק ב - על מסכתות ביצה ומועד קטן וקונטרס בן עמי על פרשיות השבוע. ה'תש"ם.
חלק ג - על תחילת טור אורח חיים. ה'תשמ"ג.
חלק ד על טור הלכות שבת. ה'תשס"ו.
בשנת התשמ"א זכה ב"פרס הרב טולידאנו לספרות תורנית" על ספריו.
הערות שוליים

↑  יעקב העליון, מורה הצדק אמר לא, מעריב, 22 במאי 1970
↑  הכושים העבריים וחוקי המדינה, דבר, 7 בינואר 1977
↑  הסמכה לדיינות, באתר ארכיון המדינה, עמ' 17
↑  הרב שי הירש, לזכרו ולדמותו של מו"ר הגר"ש גורן, אתר ישיבה, מפי בנו.
↑  אריה יואלי, ‏הרמטכ"ל אישר דרגה אישית לרב הצבאי הוותיק, באתר "סרוגים", 6 במרץ 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012238572005171  VIAF: 5297167807290818130008   WorldCat (עם VIAF): 5297167807290818130008
Mission de Phénicie

| --- | --- |

שער כרך התמונות
 מידע כללי
 מאת:  ארנסט רנן
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  ארכאולוגיה
 הוצאה
 הוצאה:  L'imprimerie Impériale De France
 תאריך הוצאה:  1864
משלחת פיניקיה (בצרפתית: Mission de Phénicie) הייתה המשלחת הארכאולוגית הגדולה הראשונה לפיניקיה (סוריה, לבנון וצפון ארץ ישראל). היא התרחשה בשנים 1860–1861 על־ידי צוות צרפתי בראשות ארנסט רנן. רנן הופקד על המשימה באוקטובר 1860, לאחר שהתעורר עניין צרפתי בעקבות גילוי ארון קבורת אשמונעזר השני ב־1855. המשלחת תיארה סקר ארכאולוגי שביצע הצוות, מקרן שבצפון פיניקיה דרומה עד אזור עתלית ודור.
כרכים

טקסט:
Renan, Ernest (1864). Mission de Phénicie. Paris: Imprimerie Impériale. [1] [2] [3]
"לוחות" צילומים:
Renan, Ernest (1864). Mission de Phénicie – Planches. Paris: Imprimerie Impériale. [1] [2]
קטלוג ממצאים מהמשלחת:
Renan, Ernest (1862). Catalogue des objets provenant de la Mission de Phénicie. Paris: Michael Lévy.
ראו גם

קורפוס הכתובות השמיות
הערות שוליים

↑  Mejcher-Atassi, S.; Schwartz, J. P. (2016). "Between Looters and Private Collectors: The Tragic Fate of Lebanese Antiquities". Archives, Museums and Collecting Practices in the Modern Arab World. Taylor & Francis. ISBN 978-1-317-17884-2. נבדק ב-2022-01-27.
גד רווח

| --- | --- |

 לידה:  13 במרץ 1980 (בן 44) כ"ה באדר התש"מ באר שבע, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת בני עקיבא אהל שלמה - באר שבע   ישיבת ההסדר קרני שומרון   כולל בית מוריה
 מקום מגורים:  באר שבע
 מקום פעילות:  מצפה רמון, באר שבע, נאות חובב, ערד
 רבותיו:  הרב יעקב אלעזר כהנא שפירא, הרב יצחק יוסף, הרב שמעון כהן
 
 רב המועצה המקומית מצפה רמון (2022–הווה)
 רב המועצה נאות חובב (2016–הווה)
 תפקידים נוספים:  מ"מ רב העיר ערד
 
עם הרב יעקב שפירא ראש ישיבת מרכז הרב
הרב גד מימון רווח (נולד ב-13 במרץ 1980, כ"ה באדר התש"מ) הוא רב המועצות המקומיות מצפה רמון ונאות חובב, מ"מ רב העיר ערד ורב קהילה בבאר שבע.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1980 (התש"מ) בבאר שבע. הוא למד בישיבה התיכונית 'בני עקיבא-אהל שלמה' בעיר, ולאחר מכן כשנה בישיבת ההסדר קרני שומרון, שם למד אצל הרב יצחק הלוי. לאחר מכן התגייס לצה"ל דרך מסלול ההסדר. לאחר שירותו בצבא עבר ללמוד בכולל בית מוריה בעיר, אצל הרב שמעון כהן רב שכונה י"א, למשך כ-10 שנים. בגיל 28 קיבל הסמכה לרבנות עיר.
בשנת 2014 מונה לכהן כרב קהילת "משכן שמעון- בית יוכבד" בעיר באר שבע. בהמשך החל לכהן כרב תלמוד תורה ממלכתי דתי "עץ חיים" בעיר וכמו כן פתח את המסלול התורני בישיבת אמי"ת בעיר ועומד בראשו. בשנת 2016 החל לכהן כרבה של המועצה המקומית נאות חובב.
משנת 2020 מכהן כמשיב בהלכה לקופת חולים כללית באר שבע וכן גם רב ארגון איחוד הצלה סניף באר שבע.
באלול תשפ"ב הקים כולל אברכים בו מקיימים מבחני רבנות ודיינות.
בספטמבר 2022 נבחר פה אחד לכהן לתפקיד רבה של המועצה המקומית מצפה רמון לאחר שקיבל 12 קולות מתוך 12 הבוחרים.
במאי 2024 התמנה לממלא מקום רב העיר ערד.
בניסן תשפ"ג היה בין הרבנים שקראו להסרת מגבלת הגיל בבחירות לרב הראשי לישראל.
הערות שוליים

↑  הרב גד רווח הוכתר לרבה של מצפה רמון, באתר ערוץ 7
↑  הוראות נסיעה לבית כנסת משכן שמעון, הרב פרנק, באר שבע, באתר Waze
↑  אירוע הוקרה בבאר שבע לסניף איחוד הצלה, באתר איחוד הצלה
↑  פורום מורשת מרן
↑  דביר עמר, הרב גדי רווח נבחר לרב מועצת מצפה רמון, באתר ערוץ 7, 4 בספטמבר 2022
↑  דביר עמר, מונו רבנים זמניים לארבע ערים, באתר ערוץ 7, ‏י"ב באייר תשפ"ד
↑  מאות רבנים כבר חתמו: הסירו את מגבלת הגיל לתפקיד הרב הראשי, באתר חרדים10, ‏2023-04-20
פרספוליס

ערך זה עוסק בעיר הבירה של הממלכה הפרסית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
פרספוליס (בפרסית: تخت جمشید תָחְ'תֵ גַ'מְשִיד או پارسه פּארסה) הייתה עיר הבירה הרשמית של הממלכה הפרסית. היא נבנתה בתקופת שלטונו של כורש, בסביבות 560 לפני הספירה. ישנם חוקרים הסבורים כי בנייתה של פרספוליס לא הושלמה במלואה ולכן לא אוכלסו המבנים שנבנו בה. המבנים המפוארים ששרדו משמשים היום כאחד מאתרי התיירות המרכזיים באיראן.
פרספוליס ממוקמת כ-70 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר שיראז בפרובינציית פארס באיראן. בפרסית עכשווית האתר נקרא "תאחתה ג'משיד" (הכס של ג'משיד) או "פארסה". בקרב הפרסים בעת העתיקה, העיר הייתה ידועה בתור "פארסא", כלומר "עיר הפרסים". פרספוליס הוא שמה היווני של העיר: Περσες פֶּרְסֶס – פַּרסים, ו-πόλις פּוֹלִיס – עיר.
העיר הוכרזה כאתר מורשת עולמי על ידי אונסק"ו בשנת 1979.
ציורו של שארל שיפייה (צר') מהמאה ה-19
היסטוריה

המבנים העתיקים ביותר בחורבות פרספוליס מתוארכים בערך לשנת 515 לפנה"ס. הארכאולוג הצרפתי, אנדרה גודאר (אנ'), אשר חקר בפרספוליס בשנות השלושים במאה ה-20, האמין כי היה זה כורש הגדול אשר בחר את מיקומה של פרספוליס, אך היה זה דריווש הראשון שהקים את האתר. דריווש הורה על בניית ארמון אפאדאנא (אנ'), "אולם הוויכוחים" ובית האוצר המרכזי וסביבתו, אשר הושלמו בתקופת שלטונו של בנו, חשיארש הראשון (שלדעת רבים מיוחס לאחשורוש). הבנייה נמשכה עד קץ השושלת האחמנית.
היסטוריה > חורבן העיר

במהלך כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול שלח אלכסנדר הגדול את הכוח המרכזי של צבאו לפרסופוליס בדרך המלך הפרסית בשנת 330 לפנה"ס. אלכסנדר ניצח את הפרסים במעבר הרים צר שנקרא שערי פרס בהרי זגרוס וכבש את העיר. בזמן שהותו של הצבא היווני-מוקדוני בעיר פרצה שרפה בארמון חשיארש והאש התפשטה ברחבי העיר. לא ברור האם מדובר בתאונה או בהצתה מכוונת בהוראתו של אלכסנדר כנקמה על שרפת האקרופוליס באתונה במהלך מלחמת פרס–יוון השנייה. ההיסטוריון אל-בירוני מהמאה ה-11 טען ב"דברי ימי העמים העתיקים" כי אלכסנדר שרף מסמכים היסטוריים חשובים.
היסטוריה > ביקורים מהמערב

אודוריקו מפורדנונה עבר דרך פרספוליס בשנת 1320 בערך בדרכו לסין. בשנת 1474 ג'יאושפט ברברו (אנ') מונציה ביקר את חורבות העיר, וציין כי על פי המסורת של תושבי העיר המוסלמים, היא הייתה בעבר יישוב יהודי, וכי כך סברו גם מבקרים שהיו בה לפניו. ברברו ראה בעיני רוחו פסלים של שלמה ושל שמשון בין עתיקות האתר. אנטוניו דה גובייה מפורטוגל כתב על ממצאים רבים של כתב יתדות בעיר בעת ביקורו ב-1602. הוא כתב דו"ח על מסעותיו בפרס בשנת 1606 בשם הג'ורדנה. ב-1704 שהה במקום הצייר ההולנדי קורנליס דה ברוין, וציוריו היו המראות המפורטים ביותר של חורבות פרספוליס שהוצגו במערב עד לתצלומי האתר במאה ה-19.
היסטוריה > חפירות ארכאולוגיות

במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 נערכו חפירות ארכאולוגיות חובבניות באתר. החפירות המאורגנות והמתועדות הראשונות נוהלו על ידי ארנסט הרצפלד ואריך שמידט מהמכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו. הם ערכו שמונה עונות של חפירות משנת 1930 שכללו אתרים נוספים באזור.
הרצפלד האמין שהעיר נבנתה כסמל לגדולתה של האימפריה והיוותה אתר עלייה לרגל לחגיגות ואירועים מיוחדים וביניהן חגיגות הנורוז.
העיר נבנתה באזור בו נוסדה השושלת האחמנית מסיבות היסטוריות. זאת, על אף שאזור זה לא היה במרכז האימפריה באותה תקופה.
היסטוריה > בעת המודרנית

ב-1971 ערך השאה חגיגה מנקרת עיניים לציון 2,500 שנה לממלכת פרס והזמין את מנהיגי העולם להשתתף בה. נטען כי ההוצאות על האירוע הגיעו לעשרות מיליוני דולר והחגיגה הפכה סמל לראוותנות ולשחיתות של השלטון, דבר שערער את מעמדו והניע את התהליכים שבסופם נאלץ לצאת לגלות.
בין השנים 1967–1977 התקיימו באתר מופעים מטעם פסטיבל האמנויות בשיראז. בפסטיבל השתתפו אמנים ויוצרים מאיראן ומרחבי העולם.
לאחר עליית רוחאללה ח'ומייני לשלטון, האתר נסגר בהוראתו ורק לאחר מותו האתר נפתח מחדש.
האתר

הארכיטקטורה בעיר הסתמכה על עמודי עץ. השימוש בעמודי אבן נעשה רק כאשר ארזי הלבנון והטיק ההודי (אנ') לא היו גדולים מספיק לתמוך בראשה שלרוב הייתה מאבן. ניתן לחלק את סוגי המבנים לשלוש קבוצות - מגורים צבאיים; בית האוצר; ואולמות קבלת הפנים והמגורים המלכותיים. מבנים ראויים לציון כוללים את המדרגות הגדולות, שער העמים, ארמון אפאדאנא, היכל מאה העמודים, היכל טריפילון וארמון טכרה של דאריוס, ארמון החדיש של חשיארש, בית האוצר האימפראלי, האורוות המלכותיות ובית המרכבה.
הערות שוליים

↑  Nobody's Polis - Part I, II, III, IV
↑  "Al-Beruni and Persepolis". Acta Iranica. Leiden: Brill. 1: 137–150. 1974. ISBN 978-90-04-03900-1.
↑  Biruni (2004).  translator: Edward Sachau (ed.). he Chronology of Ancient Nations. Kessinger Publishing. p. 484. ISBN 0-7661-8908-2. {{cite book}}: |editor= has generic name (עזרה) p. 127
↑  Historical account of discoveries and travels in Asia, Hugh Murray, Edinburgh, A. Constable and Co; 1820., p.47
↑  Ali Mousavi, Persepolis in Retrospect: Histories of Discovery and Archaeological Exploration at the ruins of ancient Passch, Ars Orientalis, vol. 32, pp. 209-251, 2002
↑   Ernst E Herzfeld, A New Inscription of Xerxes from Persepolis, Studies in Ancient Oriental Civilization, vol. 5, 1932
↑   Erich F Schmidt, Persepolis I: Structures, Reliefs, Inscriptions, Oriental Institute Publications, vol. 68, 1953
↑   Erich F Schmidt, Persepolis II: Contents of the Treasury and Other Discoveries, Oriental Institute Publications, vol. 69, 1957
↑   Erich F Schmidt, Persepolis III: The Royal Tombs and Other Monuments, Oriental Institute Publications, vol. 70, 1970
↑   Erich F Schmidt, The Treasury of Persepolis and Other Discoveries in the Homeland of the Achaemenians, Oriental Institute Communications, vol. 21, 1939
(לצפייה הזיזו עם העכבר את סרגל הגלילה בתחתית התמונה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548040105171  BNE: XX5220549  GND: 4045231-1  LCCN: n80063345  NDL: 00629207  SELIBR: 307591  VIAF: 145742096   WorldCat (עם VIAF): 145742096 
פרספוליס בציורו של ההולנדי קורנליס דה ברוין, 1704
תוכנית פרספוליס
קרלהיינץ שטוקהאוזן בהופעה בפרספוליס במסגרת פסטיבל האמנויות, 1972
"שער כל האומות" בפרספוליס; נבנה בימי חשיארש הראשון
Made in China 2025

הלוגו של Made in China 2025
Made in China 2025 (בסינית מפושטת: 中国制造2025; בפין-יין: Zhōngguózhìzào èrlíng'èrwǔ, בקיצור: MIC25) היא תוכנית מדינית ותעשייתית של הרפובליקה העממית של סין. התוכנית אושרה על ידי לי קצ'יאנג במאי 2015. במסגרת התוכנית MIC25, סין שואפת להתרחק מהיותה "מפעל העולם" - יצרנית זולה של אביזרי תוכנה הנעשים באמצעות שרשרת אספקה גדולה בשכר נמוך. במקום זאת, המדינה מתכננת לפתח את יכולות הייצור שלה במפעלים ובבתי מלאכה מקומיים, ולהפוך אותם לתחנות כוח העוסקות בטכנולוגיה.
אחת ממטרות התוכנית היא להגדיל את הייצור של חומרי הליבה הסינים, מ-40% ב-2020 ל-70% ב-2025. בנוסף, התוכנית שואפת להפוך את סין לעצמאית יותר בתחום ההיי-טק, ולהפחית את התלות שלה במוליכים למחצה (Semiconductors).
מאז גל המכסים הראשון של טראמפ (אנ') ב-2018, המונח "MIC25" הפך לפופולרי יותר, וממשלת סין המשיכה לעסוק בתעשיית הטכנולוגיה גם בשנים שלאחר מכן. ב-2018, ממשלת סין השקיעה 300 מיליארד דולר בתוכנית. מאז מגפת הקורונה ברפובליקה העממית של סין, לפחות 1.4 טריליון דולרים הושקעו בתוכניות השייכות ל-MIC25.
ההערכה היא שרוב מטרות התוכנית הושלמו נכון לשנת 2025.
הערות שוליים

↑  马娟, 国务院关于印发《中国制造2025》的通知_机械制造与重工业_中国政府网, www.gov.cn
↑  Chinas Grand Strategy - "Made in China 2025" (MIC25), morethandigital.info, ‏2021-01-13 (באנגלית אמריקאית)
↑  Premier Li on ‘Made in China 2025’, english.www.gov.cn
↑  China to invest big in “Made in China 2025” strategy, english.www.gov.cn
↑  אנדה קורן, From 'Made in China' to 'Made by China for China', בלומברג
1 2  "What is Made in China 2025 and why is the world concerned about it?". ABC News (בAustralian English). 2018-04-28. נבדק ב-2025-03-09.
↑  Taiwan loses 3,000 chip engineers to 'Made in China 2025', Nikkei Asia (באנגלית)
↑  The United States, China, and the contest for the Fourth Industrial Revolution, Brookings (באנגלית אמריקאית)
↑  אנג'אני טרוודי, China Is Winning the Trillion-Dollar 5G War, וושינגטון פוסט
↑  US Efforts to Contain Xi's Push for Tech Supremacy Are Faltering, בלומברג
ג'ק וורדן

| --- | --- |

 לידה:  18 בספטמבר 1920 ניוארק, ארצות הברית 
 פטירה:  19 ביולי 2006 (בגיל 85) ניו יורק, ארצות הברית 
 סוגה מועדפת:  מערבון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1950 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה (1972) 
 פרופיל ב-IMDb
 
וורדן (משמאל), 1968
ג'ון וורדן לבזלטר (באנגלית: John Warden Lebzelter;‏ 18 בספטמבר 1920 – 19 ביולי 2006) היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אמריקאי זוכה פרס אמי. וורדן היה מועמד לשני פרסי אוסקר על הופעותיו בסרטים "שמפו" ו"השמיים יכולים לחכות".
ביוגרפיה

וורדן נולד בניוארק, ניו ג'רזי ללורה ולג'ון וורדן לבזלטר.
גדל בעיר לואיוויל ונזרק מבית הספר לאחר שמוריו גילו שהתאגרף באופן מקצועי עבור כסף תחת השם הבדוי ג'וני קוסטלו.
ביוגרפיה > שירות צבאי

בשנת 1938 התגייס וורדן לצי האמריקני והוצב בסין שם שירת בפטרול הימי יאגנץ.
ב-1941 הצטרף לצי הסוחר האמריקאי, אולם שינה את דעתו לאחר זמן קצר והתגייס מחדש לצבא ארצות הברית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת כלוחם צנחנים בגדוד "501" לצד "הדיוויזיה המוטסת ה-101".
בליל הפלישה לנורמנדי ריסק וורדן את רגלו בעת תאונת אימונים שעבר באנגליה.
לאחר תקופת החלמה שנמשכה כחצי שנה חזר אל שדה הקרב והשתתף בקרב על הבליטה. וורדן השתחרר מהצבא בדרגת סמל.
קריירת משחק

לאחר שסיים את שירותו הצבאי נסע לניו יורק, למד משחק והצטרף לחברת תיאטרון למשך חמש שנים שבהן הופיע לראשונה בטלוויזיה ובקולנוע.
קיבל את תפקידיו הראשונים, בשנות ה-50 בדרמת המלחמה "מעתה ועד עולם" בתור הטוראי באקלי, בסרטו הראשון של מרטין ריט "קצה העיר" בתור הבריון צ'ארלס מליק ובדרמה של דלברט מאן "מסיבת הרווק" בתפקיד הרווק אדי ווטקינס.
ב-1958 פרץ לראשונה מבחינת מבקרי הקולנוע שהיללו את הופעתו בסרטו הראשון של סידני לומט "12 המושבעים", בו גילם את המושבע מספר 7 הקולני אוהד הספורט.
ב-1971 זכה וורדן בפרס אמי על הופעתו בתפקיד ג'ורג' האלס מאמן קבוצת הפוטבול " שיקגו ברס" בדרמת הספורט "השיר של בריאן".
ב-1974 שיחק בעיבוד הקולנועי לרומן הקנדי "חניכותו של דודי קרביץ" בתור מקס אביו נהג המונית של היהודי הקנדי הצעיר דודי קרוויץ (ריצ'רד דרייפוס).
ב-1975 הועמד וורדן לפרס באפט"א ולפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בקומדיה "שמפו" בתור לסטר קארפף שעוזר לספר ג'ורג' רונדי (וורן בייטי) ביחד עם אשתו פלישיה (לי גרנט) לפתוח סלון יופי.
ב-1976 שיחק וורדן לצידם של רוברט רדפורד ודאסטין הופמן בדרמת העיתונות "כל אנשי הנשיא" בתפקיד הארי רוזנפלד עורך עיתון ה"וושינגטון פוסט".
ב-1977 גילם וורדן את ראש המטה הכללי מרדכי גור במהלכו של מבצע אנטבה בעיבוד הטלוויזיוני של ארווין קרשנר.
ב-1978 הועמד לפרס האוסקר בתפקיד משנה בפעם השנייה על תפקיד קומי שביצע בפנטזיה הקומית של וורן בייטי "השמיים יכולים לחכות", בדמותו של מקס קורקל המאמן של הקווטרקבק ג'ו פנדלטון.
ב-1979 הופיע בדרמה הקומית המבוססת על הרומן "להיות שם" בתפקיד נשיא ארצות הברית ולצידו של אל פצ'ינו בדרמת הפשע "והצדק לכול" בתור השופט האובדני פרנסיס רייפורד.
ב-1982 שיחק וורדן בדרמה המשפטית "פסק דין" בתור מיקי מורייסי שותפו לעבודה לשעבר של עורך הדין פרנק גאלבין (פול ניומן).
באמצע שנות ה-80 שיחק בתור בלש פרטי בשתי עונות סדרת קומדיית הפשע "משוגע כמו שועל" והועמד לשני פרסי אמי.
בתחילת שנות ה-90 התפרסם בדמות בן האלי הגדול סבו העשיר של הילד ג'וניור בקומדיות "מותק, הילד השתגע" ו"מותק, הילד השתגע 2".
לקראת סוף הקריירה שלו השתתף בשני סרטיו של וודי אלן "אפרודיטה הגדולה" בתור הנביא טירסיאס ו"קליעים מעל ברודוויי" בתור המפיק ג'וליאן מרקס ובסרטו האחרון של וורן בייטי כבמאי "בולוורת'".
הסרט האחרון בו השתתף וורדן בשנת 2000, קומדיית הפוטבול "המחליפים".
חיים אישיים

וורדן היה אב לבן אחד ונשוי עד לפטירתו לשחקנית הצרפתייה ואנדה דורפה.
למרות הנישואים וורדן ודורפה היו פרודים ווורדן חי את שנותיו האחרונות לצד חברתו מארוצ'ה הינדס.
נפטר בשנת 2006 מבעיות בלב ובכליות כשהוא בן 85.
פילמוגרפיה נבחרת

האיש עם הפנים שלי (1951)
מעתה ועד עולם (1953)
קצה העיר (1957)
מסיבת הרווק (1957)
12 המושבעים (1957)
רוץ שקט, רוץ עמוק (1958)
הצליל והזעם (1959)
אשה מהסוג הזה (1959)
תעיר אותי כשזה נגמר (1960)
הבריחה מזחריאן (1962)
הריף של דונובן (1963)
הקו האדום הדק (1964)
כיסוי עיניים (1965)
ביי ביי בחור אמיץ (1968)
עץ קיץ (1971)
המרוץ לצמרת של דודי קרביץ (1974)
שמפו (1975)
כל אנשי הנשיא (1976)
הבאפלו הלבן (1977)
מוות על הנילוס (1978)
השמיים יכולים לחכות (1978)
סיפורו של אלוף (1979)
בעקבות ההרפתקאה בפוסידון (1979)
להיות שם (1979)
וצדק לכל (1979)
משומשת במצב טוב (1980)
תעלול החבובות הגדול (1981)
צ'ו צ'ו ופילי פלאש (1981)
העתק מקרי (1981)
כל כך טוב (1981)
פסק דין (1982)
קרקרים (1984)
הטייס (1985)
ספטמבר (1987)
פרסידיו (1988)
כל אחד זוכה (1990)
מותק, הילד השתגע (1990)
מותק, הילד השתגע 2 (1991)
נפטר (1992)
לילה והעיר (1992)
צעצועים (1992)
חטא על פשע (1993)
קליעים מעל ברודוויי (1994)
סידורים אחרונים בדנוור (1995)
אפרודיטה הגדולה (1995)
בזמן שישנת (1995)
אד (1996)
האי ברחוב הציפורים (1997)
עבודה מלוכלכת (1998)
בולוורת' (1998)
הכלב מפלנדריה (1999)
המחליפים (2000)
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

הנמלט (1967)
רוברט קנדי והזמנים שלו (1985)
הערות שוליים

↑  משה אורן, סיפור משוגע מן החיים... - "כל אנשי הנשיא" (1976) במאי: אלן ריי פאקולה. תסריט: ויליאם גולדמן (מבוסס על ספרם של וודוורד וברנשטיין), על המשמר, 8 באוקטובר 1976
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007451096605171  PLWABN: 9810692207805606  BIBSYS: 1036527  BNE: XX1295379  BnF: cb13901003d (data)  GND: 129250430  ISNI: 0000 0000 6302 5783  LCCN: n85327123  NKC: xx0183329  NTA: 073776955  SNAC: w6km06b8  SUDOC: 068917465  VIAF: 64193394   WorldCat (עם VIAF): 64193394
אפקטור

בביוכימיה, אֵפֶקְטוֹר (באנגלית: effector) או מודולטור (Modulator) היא מולקולה קטנה הנקשרת לחלבון אלוסטרי, חלבון שיש בו מולקולה, אפקטור, שנקשרת לאנזים או לחלבון ומשנה את נטייתו להיקשר לסובסטרט, מצע, שמזרז פעולה של אנזים, או לליגנד - יון או מולקולה המסוגלים לתרום זוג אלקטרונים, או מספר זוגות, ליצירת קשר כימי.
ישנם שני סוגים עיקריים של אפקטור:
אפקטור הומוטרופי - אם האפקטור הוא הסובסטרט עצמו (או הליגנד במקרה של חלבון). למשל החמצן במקרה של המוגלובין.
אפקטור הטרוטרופי - לא הסובסטרט/ליגנד עצמו. יכול להיות שלילי ויכול להיות חיובי:
אפקטור הטרוטרופי חיובי - מעודד את החלבון לבצע את עבודתו.
אפקטור הטרוטרופי שלילי - מעכב את החלבון מלבצע את עבודתו.
ראו גם

מעכבי אנזימים
ערך זה הוא קצרמרבנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המבשר (יומון)

| --- | --- |

 תדירות:  עיתון יומי
 סוגה:  חדשות
 פורמט:  ברלינר
 בעלים:  בשורת תשס"ט ש.י. בע"מ (רחל לאה פרוש מחזיקה ב־80% מהבעלות, השאר: נחמן בנשעיה)
 עורך ראשי:  יום טוב רובין, בנימין ליפקין
 מנכ"ל:  משה פרוש
 תאריכי הופעה:  14 בינואר 2009 – הווה (16 שנים)
 שפה:  עברית
 מערכת:  ביתר עילית
 מדינה:  ישראל ישראל
 
הַמְבַשֵר הוא עיתון חרדי יומי המזוהה עם סיעת שלומי אמוני ישראל באגודת ישראל. העיתון יוצא לאור החל מ-14 בינואר 2009 (י"ח בטבת תשס"ט) על ידי חבר הכנסת מאיר פרוש, שהקימו עם אביו, מנחם פרוש.
הסיסמה של העיתון היא: "העיתון של היהדות הנאמנה".
הרקע להקמת העיתון

משפחת פרוש היא משפחה חרדית שמקורה ביישוב הישן ובניה מעורבים בפוליטיקה. תחילה הייתה מזוהה עם הפלג הליטאי, אך כשב-1988 התפלגה מפלגת דגל התורה הליטאית מאגודת ישראל, נותרה משפחת פרוש במסגרת אגודת ישראל, ומאז נחשבת למייצגת של רוב החסידויות הקשורות לאגודת ישראל, למעט החסידויות הגדולות (גור, ויז'ניץ ובעלז) המייצגות את עצמן.
למן שנת 1950 'המודיע', שנוסד בידי יצחק מאיר לוין ובנו יהודה לייב לוין, היה היומון החרדי הבולט, עד ייסודו של היומון יתד נאמן, שייצג את הציבור הליטאי. ברבות השנים העמיקה אחיזת חסידות גור בעיתון המודיע. במקביל, החל משנות ה-80 של המאה ה-20, הידרדרו יחסי חסידות גור ומשפחת פרוש. אחד משיאי המשבר היה כאשר ב-1984 הכו בחורי ישיבת שפת אמת את חבר הכנסת מנחם פרוש ובני משפחתו במלון המרכז שהיה בבעלות משפחת פרוש.
רעיון הקמת עיתון עלה לאחר הבחירות לראשות עיריית ירושלים, שנערכו ב-11 בנובמבר 2008. בבחירות התמודד מאיר פרוש והפסיד לניר ברקת, בין היתר בשל התגייסות חסידות גור עבור ברקת.
אנשי סיעת שלומי אמונים טענו שהעיתון המודיע מצוי בפועל בשליטת חסידות גור, ולכן לא תמך במועמדותו של פרוש. הקרע העמיק על רקע מאבק השליטה בין הפלגים החרדיים על מערכת החינוך העצמאי החרדית, שנפתח לאחר מותו של מנכ"ל החינוך העצמאי, מאיר לוריא.
בעת ההיא צוטט אחד מבכירי שלומי אמונים כאומר כי "לא ייתכן כי מסע הבחירות לראשות העיר ירושלים לא קיבל רוח גבית מהיומונים החרדיים. העובדה כי היומונים, ובפרט 'המודיע', לא דיווחו כמעט על מערכת הבחירות לראשות העיר, ייקרה את מסע הבחירות עשרות מונים. בשביל להגיע עם המסרים שלנו לציבור הרחב נאלצנו להשקיע הון רב. כל זה שכנע אותנו כי אין לנו אפשרות לסמוך על היומונים המפלגתיים הקיימים".
אידאולוגיה ופעילות

העיתון תומך במאמרי המערכת ובכתבות באידאולוגיה המזוהה עם הימין. מודגשים בו דברי גדולי החסידות בשבח המגורים בארץ ישראל והאיסור למסור שטחים ממנה.
משנת תש"ע עורך העיתון מדי שנה בקיץ יריד גדול של ספרי חסידות בירושלים ובבני ברק, ובו מתקיים גם רב שיח בנושאי חסידות או ספרים.
מערכת העיתון שוכנת בביתר עילית. הוא מודפס בפורמט ברודשיט.
ביולי 2012 החלה מערכת העיתון בהפצת העיתון היומי (בימים ראשון עד שישי) ומוסף המבשר התורני ללא מוספים נוספים באימייל בחינם, במקביל להפצת העיתון המודפס למנויים – דבר שלא היה מקובל עד אז בעיתונות החרדית.
תפוצה

על פי סקר TGI משנת 2016, שיעור חשיפה של העיתון עומד על 10.2% בעיתוני אמצע השבוע ו-8.8% בסוף השבוע.
מבנה העיתון

מלבד העיתון היומי (שבו בין ארבעה לשמונה עמודים בימי חול, וכעשרים עמודים בימי שישי) מצורפים לעיתון בימי חול מוספים:
ביום שלישי: קהילות - חדשות וכתבות על הנעשה בקהילות החרדיות בישראל ובעולם, תוך דגש על חצרות חסידיות ועל אגודת ישראל בהווה ובעבר. בעריכתו של יהושע שור.
ביום רביעי: כלכלי - בנושאי כלכלה
ביום חמישי: לבית - תוספת לנשים - בעריכת הסופרת טובי ויינברג
לגיליון ערב שבת מצורפים:
שבועי - בנושאי פוליטיקה, צבא וביטחון, תחקירים, ומדור בריאות בעריכת בנימין ליפקין
תורני - בעריכת אלחנן קלאר
נקודות - תוספת לילדים ונוער, בעריכת ברכה הלר.
צוות העיתון

עורך אחראי: יום טוב רובין
עורך: בנימין ליפקין
מנכ"ל העיתון: משה פרוש (בנו של מאיר פרוש)
המנהל המקצועי: אברהם רכטשפר
ועדת רבנים: הרב משה מאיר הייזלר, סגן יו"ר אגודת ישראל, והרב אריה פוזן
עורכי העיתון בעבר

חיים גרינבוים (עורך העיתון היומי, פרש באוקטובר 2009)
שניאור זלמן רודרמן (עורך המוסף השבועי, פרש ביולי 2009 על רקע כספי)