stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'לג'וליה

ערך זה עוסק במועצה מקומית. אם התכוונתם לאתר ארכאולוגי פרהיסטורי, ראו .
גַ'לְג'וּלְיָה  (בערבית: جلجولية) היא מועצה מקומית ערבית-מוסלמית במחוז המרכז בישראל, 3 ק"מ מזרחית לכפר סבא. ג'לג'וליה היא יישוב עתיק יומין ששמו נזכר בכתובים היסטוריים. בולטים בו שני אתרים היסטוריים: הח'אן מהתקופה הממלוכית שהיה חלק מרשת חאנים שהשתרעו לאורכה של הדרך שעקפה את מישור החוף, ששפע ביצות בתקופה ההיא (דרך הדואר), ומסגד "אבו אלעון", אחד ממפקדי הצבא של צלאח א-דין. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1957. כלל תושבי ג'לג'וליה הם ערבים-מוסלמים.
ג'לג'וליה בצילום מהאוויר (המקבץ הלבן הגדול במרכז-ימין התמונה). משמאל ניתן להבחין במושב שדי חמד. למעלה ניתן להבחין בעיר קלקיליה.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הכפר שוכן בצד "דרך הים" ההיסטורית. ביישוב נמצאו חרסים מתקופת הברונזה המאוחרת, תקופת הברזל, התקופה הפרסית, התקופה הערבית הקדומה, ומן התקופה הצלבנית.
יש חוקרים המזהים את המקום עם גלגל (שבשרון), אחת מערי הממלכה הכנעניות שכבש יהושע "מלך גוים לגלגל" (יהושע י"ב, כ"ג).
בתחומי היישוב שרידי חאן גדול מן התקופה הממלוכית, שנמצאים בחלקו הדרומי של הכפר. שטחו של החאן מוערך בלמעלה מ-5,000 מטרים רבועים, ובתקופת הביניים שימש תחנה חשובה בדרך השיירות ממצרים לסוריה. בכפר עברה גם דרך יפו - שכם, ואזור הכפר היה צומת בין שתי הדרכים.
ביישוב מצויים גם שרידי מסגד ממלוכי בשם מסגד אבו אלעון. המסגד נבנה לשם קיום טקסים של חסידי סופיות .בעבר חשבו שהמבנה שימש "מסכרה", בית מלאכה להפקת סוכר מקנים שגידלו בסביבה, אך טענה זו הופרכה בעקבות מחקר נוסף. כמו כן, קיים בדרום היישוב מקאם ממלוכי על-שם שמס אל-דין.
אוכלוסייה

הכפר נחשב לכפר ותיק וקדום, ומקור תושביו המקוריים לא נודע. מפקד הבריטי שנערך בשנת 1922 נמנו בכפר 123 נפשות: 66 גברים ו-57 נשים, כולם מוסלמים. במפקד שנערך ב-1931 גדלה האוכלוסייה ל-260 נפשות: 134 גברים ו-126 נשים, כולם מוסלמים. הם התגוררו ב-60 בתים.
אוכלוסיית הכפר גדלה משמעותית אחרי מלחמת העצמאות. במשך השנים יושבו בכפר נפקדים נוכחים, הראשונים שבהם מצאצאי תושביה של אומלבס

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף אוגוסט 2024 (אומדן), מתגוררים בג'לג'וליה 10,892 תושבים (מקום 172 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎2.0%‏.   אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 69.6%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 7,026 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוגוסט 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
1 2 3 4 5  לטבלת הדירוג המלא.
1 2 3 4 5  הנתונים לפי טבלת רשויות מקומיות של למ"ס עבור 
סוף 2022
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  Andrew Petersen, Jaljuliya: a Village on the Cairo-Damascus Road, Levant 29, 1997-01-01, עמ' 95–114 doi: 10.1179/lev.1997.29.1.95
↑  Roy Marom, מרום, רועי, הפרכת השממה ההתיישבות הערבית המתרחבת בשרון ובמערב הר שכם, 1948 1700, חיפה, 2022 (עבודת דוקטורט) Dispelling Desolation: The Expansion of Arab Settlement in the Sharon Plain and the Western Part of Jabal Nablus, 1700-1948 (PhD dissertation), 2022-01-01, עמ' 73
↑  Barron, J.B, . Palestine: Report and General Abstracts of the Census of 1922, Government of Palestine., 1923, עמ' table ix
↑  Mills, E, Census of Palestine 1931. Population of Villages, Towns and Administrative Areas, Jerusalem: Government of Palestine, 1932, עמ' 58
↑  Roy Marom, The Abu Hameds of Mulabbis: an oral history of a Palestinian village depopulated in the Late Ottoman period, British Journal of Middle Eastern Studies, 2021-06-09 doi: 10.1080/13530194.2021.1934817
↑  פרופיל ג'לג'וליה באתר הלמ"ס
| השרון |
| --- | --- | --- |
| ערים | הוד השרון • הרצליה •  טייבה • טירה • כפר יונה • כפר סבא • כפר קאסם • נתניה •  קלנסווה • ראש העין • רמת השרון • רעננה |  |
| מועצות אזוריות | מועצה אזורית עמק חפר • מועצה אזורית לב השרון • מועצה אזורית חוף השרון • מועצה אזורית דרום השרון |  |
| מועצות מקומיות | זמר • אבן יהודה • אליכין • פרדסיה • קדימה-צורן • תל מונד • כפר שמריהו • ג'לג'וליה • כפר ברא |  |
| מועצות אזוריות לשעבר | מועצה אזורית השרון התיכון • מועצה אזורית הירקון • מועצה אזורית מפעלות אפק • מועצה אזורית השרון הצפוני • מועצה אזורית הדר השרון |  |
|  מחוז המרכז |
| --- | --- | --- |
| נפות | נפת השרון • נפת פתח תקווה • נפת רמלה • נפת רחובות |    לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה    |
| ערים | אלעד • באר יעקב • גבעת שמואל • גני תקווה • הוד השרון • טייבה • טירה • יבנה • יהוד-מונוסון • כפר יונה • כפר סבא • כפר קאסם • לוד • מודיעין-מכבים-רעות • נס ציונה • נתניה • פתח תקווה • קלנסווה • ראש העין • ראשון לציון • רחובות • רמלה • רעננה |    לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה    |
| מועצות מקומיות | אבן יהודה • אליכין • בית דגן • בני עי"ש • גדרה • ג'לג'וליה • גן יבנה • זמר • כוכב יאיר צור יגאל • כפר ברא • מזכרת בתיה • סביון • פרדסיה • קדימה-צורן • קריית עקרון • שוהם • תל מונד |    לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה    |
| מועצות אזוריות | ברנר • גדרות • גזר • גן רווה • דרום השרון • חבל יבנה • חבל מודיעין • חוף השרון • לב השרון • נחל שורק • עמק חפר • שדות דן |    לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה    |
| ועדי רובע עירוני | נוה מונוסון • מכבים-רעות |    לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה    |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467853305171  VIAF: 316601532   WorldCat (עם VIAF): 316601532 
ג'לג'וליה
ג'ורג' הנרי הול

| --- | --- |

 לידה:  21 בספטמבר 1825 בוסטון, ארצות הברית 
 פטירה:  17 בפברואר 1913 (בגיל 87) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרינווד 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות של דיסלדורף 
 זרם באמנות:  אוריינטליזם 
 חתימה:   
 
ג'ורג' הנרי הול (באנגלית: George Henry Hall;‏ 1825–1913) היה אמן טבע דומם ונוף אמריקאי. הוא למד אמנות בדיסלדורף ובפריז ועבד וחי בעיר ניו יורק ובאירופה. עבודותיו נמצאות באוספי מוזיאונים בארצות הברית ובאירופה. במהלך הקריירה שלו הוא מכר 1,659 ציורים.
ביוגרפיה

ג'ורג' הנרי הול נולד ב-21 בספטמבר 1825 בבוסטון שבמסצ'וסטס וגדל בעיר מנצ'סטר במדינת ניו המפשייר. אביו היה סוחר עצים מצליח, ואבותיו הגיעו לארצות הברית בתחילת המאה ה-18 מאירלנד.
הול למד בבתי ספר ציבוריים ולמד אמנות מגיל 16. הוא הצטרף לאגודת האמנות של בוסטון, ונפגש עם חבריה כדי לחלוק ביקורת ולקבל עידוד. הוא גם שלח כמה מיצירותיו לאיגוד האמנות של ניו יורק, שם הן נמכרו. הול נסע לאירופה עם איסטמן ג'ונסון כדי ללמוד ב-1849, במימון מכירת תמונות עם סצנות מחיי היום היום ודיוקנאות. הם למדו באקדמיה לאמנות של דיסלדורף. הם למדו ציור, פרופורציה ואנטומיה. הול היה שם יותר משנה אחת. לאחר מכן נסע לצרפת ולמד בפריז במשך שנה, ביקר בשווייץ והיה שנה באיטליה, שם היה לו סטודיו ברומא.
במהלך חייו, התבסס הול במדינת ניו יורק, אך יצא לטיולים ברחבי העולם, במקומות כגון ספרד, ארץ ישראל ומצרים. להול היו חברים רבים מאסכולת הדסון.
קריירה

הול פתח סטודיו בניו יורק בשנת 1852. ציוריו הושפעו מהתנועה הפרה-רפאליטית הבריטית. הם תיארו לעיתים קרובות טבע דומם, סצנות מארצות הים התיכון או חיי היומיום. מוזיאון סמית'סוניאן לאמנות אמריקאית מחשיב אותו כ"אחד מציירי הטבע הדומם המוערכים ביותר באמריקה", שעבודתו הייתה פופולרית לאורך כל חייו. באמצע המאה ה-19 ציורי טבע דומם הפכו פופולריים, וכמה אמנים יצרו "סידורים בוטניים עשירים שבהם היופי והעסיסיות של כל פרח או פרי החליפו את הדגש המוקדם יותר על מבנה הקומפוזיציה".
עבודתו הוצגה באקדמיה הלאומית לעיצוב (אנ') לראשונה בשנת 1853. עבודותיו הוצגו בתערוכת יחיד בניו יורק בשנת 1856. באותה תקופה נדיר היה שאמן ערך תערוכת יחיד. הול – יחד עם פרדריק אדווין צ'רץ', ג'רוויס מקנטי, איסטמן ג'ונסון וסנפורד רובינסון גיפורד – היו חברים באגודת המאה בניו יורק. הם קיוו שאמנים מיומנים יוערכו באותה מידה כמו אנשי עסקים מצליחים.
עד 1874 היה לו סטודיו בניו יורק בבניין הסטודיו של הרחוב העשירי, ועבד משם במשך שנים רבות. הרי קטסקיל בניו יורק היו מקום מועדף לחיות ולעבוד עבור אמנים רבים מהמאה ה-19, במיוחד אמני נוף. בהרים הול בנה בית וסטודיו ליד מפלי לה בל לפני 1893.
היה לו סטודיו לאמנות ברומא במהלך חורפים רבים. שם פגש הול את האמנית ג'ני אוגוסטה בראונסקום. הם הפכו לבני לוויה והוא היה המנטור שלה. בין 1885 ל-1896 הם בילו את החורפים ברומא. בקיץ הם חלקו סטודיו בפאלנוויל בהרי קטסקיל בניו יורק, משנת 1908 בערך עד מותו.
הול מת ב-1913 בניו יורק. הוא השאיר את ביתו ואת רכושו בקטסקיל לבראונסקום,
הוא מכר יותר מ-1,569 מציוריו במהלך הקריירה שלו.
הערות שוליים

↑  David Bernard Dearinger, National Academy of Design (U.S.), Paintings and Sculpture in the Collection of the National Academy of Design: 1826-1925, Hudson Hills, 2004, ISBN 978-1-55595-029-3. (באנגלית)
↑  George Henry Hall obituary. American Art News. Vol. 11, No. 20, February 22, 1913.
↑  Gerald M. Ackerman, American Orientalists, www.acr-edition.com, 1994, ISBN 978-2-86770-078-1. (באנגלית)
↑  Arthur G. Adams, The Catskills: An Illustrated Historical Guide with Gazetteer.New York: Fordham University Press, 1990. p. 193.
↑  George Henry Hall | Smithsonian American Art Museum, americanart.si.edu (באנגלית אמריקאית)
↑  Matthew Baigell, A Concise History of American Painting and Sculpture Revised edition. Boulder, CO: Icon Editions, 1996. p. 110.
↑  Malcolm Goldstein, Landscape with Figures: A History of Art Dealing in the United States. Oxford: Oxford University Press, 2000. p. 37.
↑  Brooklyn Museum. The Brooklyn Museum Quarterly. The Museum; 1922. p. 159.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 131382632  ISNI: 0000 0000 6687 8319  LCCN: no98098834  RKD: 35457  SNAC: w6ff4cds  ULAN: 500020108  VIAF: 52819393   WorldCat (עם VIAF): 52819393
טאצלוורם

יצור שייתכן שמתאים לתיאורי השטולוורם או ה-Bergstutz. ראה כותרת למטה. (הרחבה על התמונה ראה בפיסקה על סמואל שטודר)
טָאצֶלְווּרְם (מגרמנית שווייצרית: Tatzelwurm) הוא יצור מיתולוגי דמוי-זוחל המופיע בפולקלור האלפיני. לרוב מתואר כבעל פני חתול, או לחלופין עם גוף נחש קצר-עבה. באנקדוטות שונות הוא מתואר כבעל ארבע גפיים דקיקות ומנוונות (כמו לטאת הקמטן) או בעל זוג גפיים קדמיות (אנ').
לעיתים נאמר על היצור לכאורה שהוא ארסי, או שתוקף באמצעות התזת רסס רעיל ומשמיע צליל גבוה או שריקה.
ישנם כמה תיאורי תקריות עם היצור אשר ניתן למפות בכמה אזורים באירופה, בעיקר, ברכסי האלפים. אלו כוללים את האלפים האוסטריים, הבוואריים, הצרפתיים, האיטלקיים והשווייצריים. לכל אזור באלפים יש שם אופייני ליצור זה, כגון "Praazlwurm" ו-"Daazlwurm" בבווארית, "Springwurm" (יחד עם Tatzelwurm) בגרמנית שווייצרית, "Bergstutz" בבווארית ו-"Arassas" בצרפתית.
מינוח ואטימולוגיה

מקורו של השם "טאצלוורם" בשווייץ. עם זאת, רוב השווייצרים יכירו אותו בשם "שטולוורם" (קרי: "תולעת-מנהרות") [דרוש מקור]. לעומת זאת, ייתכן גם הפירוש: "דרקון מנהרות-הכורים" שמקורו באלפים הברניים. המילה שטולוורם עשויה גם להתפרש כנחש בעל גפיים קטנות וקצרות. (כבדומה לתיאור נחש הקדמוני בתנ"ך, עליו מסופר שהיה בעל גפיים ואיתן הלך).
הטאצלוורם השאול היה המונח הרווח בבוואריה ובמיוחד בדרום-מזרחה, בברכטסגאדן. לאחר מכן, בהתאם להגיית הדיאלקט, התפתחו המונחים המקומיים "Daazlwurm" ו-"Praazlwurm" המונח צבר פופולריות ולאחר מכן נהפך גם כן למונח שגור באוסטריה.
המונח "Bergstutz" (קרי: "גדם-הרים" [דרוש מקור]), היה המונח השגור ליצור במחוזות אוסטריה, לצד הטאצלוורם. במיוחד במחוזות האלפיניים-מערביים: שטיריה, טירול , זלצבורג ופורארלברג. השם והמסורת סביב היצור היו שגורים במיוחד בזאלצקמרגוט, אזור ברכס האלפים הגיריים הצפוני (אנ')
בעמקי נהרות הטראון והאלם, השם קוצר ל-"Stutzn" (ההטיה הדיאלקטית מלאה של המילה stutz ).
באלפים הצרפתיים, שמו של הטאצלוורם הוא Arassas. משמעות המילה היא "לטאה בעלת ראש-חתול".
תיאור לאורך השנים

באנקדוטות שונות, הטאצלוורם או השטולוורם תוארו כבעלי גוף נחש או זוחל עבה באורך של 2 עד 7 מטר. השטולוורם תואר כבעל פנים דמויות פני חתול, במיוחד בתקריות לכאורה שנרשמו באזור שווייץ.
באוסטריה ובבוואריה הטאצלוורם מתואר כבעל רסס רעיל. אף על שניהם נאמר שהם קטלניים. בפולקלור השווייצרי, נאמר כי השטולוורם תואר גם כן כאחד כזה אשר צורח, מצווח או שורק.
תיאור לאורך השנים > במאה ה-17

במאה ה-17, עוד לפני הופעת הטאצלוורם, היו רישומים של תיאורי תצפיות והיתקלויות ב"דרקון" (מלטינית: draco; ייתכן מהשפעות לטיניות שבאו מצפון איטליה.) רישומים אלו פורסמו על ידי חוקר הטבע השווייצרי יוהאן יאקוב ואגנר (גר') בשנת 1680 לערך. עשרות שנים מאוחר יותר, אותם רישומים פורסמו על ידי חוקר טבע שווייצרי נוסף מאזור ציריך: יוהאן יאקוב שויכצר (אנ') (אנשים בעלי אותו שם פרטי, אך שונים לגמרי). רישומים אלו שוכפלו בתחריטי דפוס שקע בשנת 1723.  עם זאת, אף על פי שואגנר היה זה ש"תיעד" ורשם את העדויות, היצורים  שהופיעו ברישומים כונו מאוחר יותר בעגה: "דרקוניו של שויכצר". הדפסים אלו תרמו לאישוש קיומם הבדוי, ושימשו כראייה לממשיותם של היצורים בבחינת אחרים.
תיאור לאורך השנים > במאה ה-17 > אנקדוטות ותיאורים שונים

נאמר כי "זוחל בעל ראש חתול" עם גוף אפרפר-שחרחר ללא רגליים" נתקל בצמד המטיילים האחים, יוהאן ותומס טינר במקום בו מכונה על ידי המקומיים "האוולן" (Hauwelen) באזור הר זנוואלד (אנ') בשטחה של דוכסות סאקס-פורשטאג (גר': Herrschaft Sax-Forstegg) בשווייץ. נטען כי אורכו היה 7 מטר. נטען בנוסף כי תושבי הנחלה התלוננו כי עטיני הפרות שלהם נשאבים באופן מסתורי אך אירועים אלו נעצרו לאחר שהיצור נהרג.
מסופר כי בעת שטייל באזור ההרים, נתקל המטייל אנדראס רודונר ביצור אותו כינה: "דרקון הרים" בעל ארבע רגליים וראש חתול. אנדראס נתקל בו בשנת 1660 בהר ואנגרסברג בסרגנסרלנד, מחוז בחירה בקנטון סנט גאלן. הוא סיפר שכאשר נתקל בו, היצור התרומם על רגליו האחוריות וכשעמד זקוף היה גבוה יותר מגבר. היצור היה בעל זיפים דמויי זיקי שפם חזיר לאורך גבו (ראו תמונה משמאל).
”היה זה יצור כמו לטאה בעלת ארבע רגליים, אך עם ציצית על ראשה”, כך תואר הפעם על ידי יוהנס בואלר מקהילת זנוואלד באומרו לחוקר טבע שבא לשמוע את עדותו. נטען כי "דרקון עם ראש עצום ושני גפיים" נתקל ביוהנס אגרטר בן ה-70 מלינץ באזור הר קאמור; אגרטר סיפר כי כאשר הדרקון נשף, תקפו אותו כאבי ראש וסחרחורת עזים.
תיאור לאורך השנים > ניתוח מאוחר

חוקר הטבע קארל וילהלם פון דלה טורה שכתב את הספר "ההיסטוריה של דרקוני האלפים" בשנת 1887 הסביר כי ניתן לסווג את היצורים הללו כמינים של לטאות או נחשים (כל עוד "מתעלמים" מהאנקדוטות הגורסות שראשם כראש חתול). דלה טורה החשיב את יצורי הענק האלה של העבר כמתים בתקופתו, לצד האמונה העממית הקשורה אליהם, אך הרעיון הפופולרי של הטאצלוורם התגבש בימיו כמעין "רוח רפאים" של אותם יצורים אגדיים בעבר. (ראו ציטוט: )
לעומת זאת, החוקר האוסטרי, יוזף פרייהר פון דובלוף (גר') סיווג את הדרקונים המוקדמים הללו בין קטגוריות תחת הכותרת "Tatzelwurm של פעם ושל עכשיו", כותרת מאמרו משנת 1896. אף על פי שכבר אז, במאה ה-17, כשואגנר דיווח על כל מפלצת שווייצרית שנראתה כדרקון. בתחילת המאה ה-19, המלקולוגיסט (תת-ענף של זואולוגיה החוקר את חסרי-החוליות) השווייצרי סמואל עמנואל שטודר (אנ'), הצהיר כי המקומיים השווייצרים האלפים לרוב אינם מכירים את השמות Drache או Lindwurm והכירו אך ורק את השטולנוורם.
לעיתים קרובות לעגו לשויכצר על שם אמונתו בקיומם של הדרקונים והיצורים המשונים, אשר ניכרה בסגנון עבודתו. אך עם זאת, חוקר אחד גילה כי בחלק מכתביו המוקדמים יותר הוא הביע ספקנות באשר הנושא אותו הוא חוקר. ספקנות זו נבעה כנראה בשל הנורמה הנפוצה אז, שעל פיה, על החוקרים לשמור על ראש מאוזן ופתוח, ואף להטיל ספק בכל מחקרם. שכן, עשרות שנים אחורה, פרסם ניוטון את ספרו: "הפרינקיפיה" והד תגליותיו וממצאיו עוד המשיך להדהד אז. בשל הפרסום הרב לו זכה ניוטון רצו חוקרים רבים לזכות בתהילה כדוגמתו ורבים אימצו את דרך עבודתו, שחלקה היה הטלת ספק. דרך הטלת הספק זו הוכחה ככה מועילה עד שהיא נמשכת ונמצאת בשימוש עד היום.
תיאור לאורך השנים > ראשית המאה ה-19

שני ברנים, סמואל שטודר (1757–1834) ויוהאן רודולף ויס (1782–1830) שתרמו רבות לפולקלור השווייצרי בראשית המאה ה-19, הוסיפו גם הם חומרים לפולקלור של השטולנוורם אף על פי ששני המחברים נתנו את אמונם לרעיון כי ל-שטולנוורם (לא לדרקונים השווייצריים) יש ראשים שנראים כמו חתולים, אין זה בהכרח אמר מבחינתם כי דוגמאות ממשיות אשר אספו מאנשים אלפיניים מדברות על כל יצור בעל ראש חתול.
תיאור לאורך השנים > ראשית המאה ה-19 > סמואל שטודר

על פי שטודר, השטולנוורם נקרא כך כיוון שמשמעות המילה - "stollen" היא: רגליים קצרות (ראו כאן:), וכן בשל העובדה שהוא מופיע לאחר מזג אוויר חם ולח או כאשר מזג האוויר עובר שינוי תנודתי. האנשים ראו בהם כרעילים ומזיקים, וכדומים לנחשים קצרים ועבים (ראו תמונה ראשונה), עם ראש עגול הדומה לשל חתול, וכפות רגליים בעלות טופר.
שטודר מייצג אולי את מקור המידע הטוב ביותר הקיים בנושא השטולנוורם. תרומתו למאגר המידע התרחשה במאמר קצר שכתב על חרקים ו-שטולנוורם שהופיע בספר המסעות של הצייר השווייצרי פרנץ ניקלאוס קניג, שפורסם בשנת 1814.
מסתו של שטודר כללה דיווחי עדי ראייה. למשל, את דוגמתו של דיווח מנהל בית הספר היינריך בשנת 1811, על יצור דמוי נחש אך רחב למדי, ושתי כפות רגליים עבות, שטען כי ראה אותו בעמק גוטנן (Guttannen tal) (אנ') אשר בקנטון ברן. הוא תיאר את היצור באורך מידת "Klafter" אחת (1.80 מ') (אנ'), עם גוף שעוביו כעובי רגלו של גבר. כמה שנים לפני כן טען האנס קרלי מאלמנטלי אשר במחוז טראכזלוואלד (Trachselwald) (אנ') כי הרג שטולנוורם קטן ושעיר שנשא 10 צעירים.
שטודר הציע סכום של 3 עד 4 מטבעות לואי ד'אור (אנ') (Louis d'or), ההילך החוקי אז, לכל מי שיוכל לספק לו שרידי שטולנוורם אותנטיים, דבר שהעיד על מידת ספקנותו באמיתותו וקיומו של היצור.
תיאור לאורך השנים > ראשית המאה ה-19 > יוהאן רודולף ויס

הסופר יוהאן רודולף ויס, כתב במפורש שבעוד קיומו של הדרקון מוכח, קיומו של השטולנוורם היה מפוקפק. בנוסף לתיאור הסטנדרטי של השטולנוורם כמעין נחש עם ראשו של חתול וכפות רגליים קצרות, הוסיף ויס כי לעיתים נאמר שהוא שעיר, ולא בעל רק 2 או 4 גפיים אלא מרובה גפיים, כמו זחל או נדל.
ויס אסף ותיעד תיאור מרועה בעמק גדמן (Gadmen) (אנ') שאמר כי ישנם שני סוגים של שטולנוורם, לבנים בעלי כתר קטן, ושחורים. ושאלו השחורים הנפוצים יותר.
ויס, לפי הערכתו של הפילולוג השווייצרי היינריך דובי (גר') היה מקור פחות אמין ומשמעותי משטודר בנוגע לפולקלור הדרקונים או השטולנוורם. דבר שויס נהג לעשות כחלק מפרשנותו היה להעלות כמה חלקים של פולקלור שווייצרי על נחשים, דבר המצביע על קשרים. אחת מהדוגמאות הבולטות היא, כי ויס שיער שרועי האלפים "כנראה" מדברים על השטולנוורם כשאמרו שהם מאמינים באמת קיומם של "נחשים" הנוהגים לינוק חלב מפרות מרעה, שניתן היה להגן עליהן על ידי הצבת תרנגול לבן ליד הפרות.
ראו גם

דרקון סיני
פרוטיאוס מצוי
ביאורים

↑  בזמנו כנראה נקרא צילרטל (ברומאנש: "Zillertal").
↑  שויכר שכר צייר כדי לצייר את ההתרשימים, מהם יוצרו הדפוסים.
↑  ייתכן שאז התקיימו לכאורה "יצורים" ברבים, זמן מה לפני שהאמונה החלה ללכד את אותן עדויות לכדי יצור יחיד.
↑ שויכר אף מקדים ומזכיר שני דרקונים/נחשים לאזור, הראשון הוא חסר רגליים: "non pedati"* , ואז מצטט את ואגנר: ".. vulgo dicito, horrendum serpentem .. caput felis capiti haud dissimile, at pedibus omnino destitutus fuerit". הצבע, atrogriseum** הוא "שחור-אפור", אם כי התרגום הגרמני מציע שחור-ירוק.
ללא רגליים (לטינית)
ירוק-שחור-אפור, מקור המילה griseum הוא מלטינית (No/n/S] of grīseus]), gris נשאל לצרפתית, גם לגרמנית (ראה: grau)
↑  נאמר אף כי שניהם הרגו את היצור.
↑  למרות תואר שמה הרשמי: "דוכסות", נראה שבמקור הייתה נחלה(דף פירושונים).
↑  נהגה: Herrshaft of Hohensax. ראו כאן:
↑  הטקסט המקורי מאת ואגנר מצטט; מלטינית: vulgo dictum .. Draconem Montanum .. quatuor instructus erat pedibus, auribus & facie felis fuit .." תרגום: "[...] מצוין יצור, ותיאורו שמו בגרמנית יכול להתפרש  באופן הבא:"תולע ההר"" - Berg-Drache(מקור ייתכן), אך לא ניתן לדעת בוודאות אם זה התרגום המלא. מצד שני, תרגומו של שויכר נותן את האופציה התיתכן יותר הבאה: "דרקון ההר .. היו לו ארבע רגליים; הפנים והאוזניים היו כמו של חתול".
↑  "Heute sind sie nun wohl verschwunden, diese Riesenthiere aus der Natur, wie aus dem Volksglauben – doch nicht, ohne zugleich ein anderes Phantom zu hinterlassen. Wer kennt ihn nicht, den Tatzelwurm.."‏ 


תרגום לעברית: "היום הם כנראה נעלמו, חיות הענק האלה מהטבע, כמו מהאמונה הרווחת - אבל לא בלי להשאיר אחריהם רוח רפאים (בתרגום המדויק: "פנטום"). מי לא מכיר את זה.."
↑  כפר בעמק גוטנן.
↑  ויס זיהה את ההתייחסות הזאת כיצירתו של פיליפ ברידל (אנ'), שהייתה התגלמות לתיאורו של קונרד גסנר על הר פילאטוס.
ביבליוגרפיה

.Dalla Torre, Karl Wilhelm von (1887). Die Drachensage im Alpengebiet. Zeitschrift des deutschen und oesterreichischen Alpenverins
.Doblhoff, Joseph von (1896). Altes und Neues vom 'Tatzelwurm' Zeitschrift für österreichische Volkskunde
.Doderer, Heimito von (1959). "Die Wiederkehr der Drachen". Atlantis: Länder, Völker, Reisen
Dübi, Heinrich (1940). "Von Drachen und Stollenwürmern". Schweizerisches Archiv für Volkskunde / Archives suisses des traditions populaires (בגרמנית)
.Gribble, Francis Henry (1899). The Early Mountaineers
.Kohlrusch, Clemens (1854). Schweizerisches Sagenbuch
.The Lungfish, the Dodo & the Unicorn
Meurger, Michel; Gagnon, Claude. (1988) Lake monster traditions: a cross-cultural analysis
.Müller, Hans Richard (1973). Scheuchzer's Dragons. An Entertainment
Scheuchzer, Johann Jakob (1746). Natur-Geschichte des Schweizerlandes (בגרמנית)
.Studer, Samuel (1814). König, Franz Niklaus (ed.) Ueber die Insekten dieser Gegend und etwas vom שטולנוורם (Cannellée)
Tschaikner, Manfred (2016), "Drachen statt Hexen in der Freiherrschaft Sax-Forstegg", Werdeberger Jahrbuch, 29: 98–105
Wyss, Johann Rudolf (1817a). Reise in das Berner Oberland
Wyss, Johann Rudolf (1817b). Voyage dans l'Oberland bernois
לקריאה נוספת

Schmeller, Johann Andreas (1836). "Der Stutzen (d)". Bayerisches Wörterbuch: Sammlung von Wörtern und Ausdrücken (in German). 3. Cotta. p. 674.
Senti, Alois (2001). (בגרמנית). Staatsarchiv St. Gallen. p. 359. Erfragte Vergangenheit: das Sarganserland in den Sagen und Anekdote
מחנה הפליטים קנדה

| --- | --- |
 מדינה:  מצרים מצרים
 מחוז:  צפון סיני
 תאריך ייסוד:  1972
 על שם:  קנדה 
 תאריך נטישה:  2000
 קואורדינטות:  31°17′26″N 34°14′16″E﻿ / ﻿31.29053056°N 34.23790278°E﻿ / 31.29053056; 34.23790278 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףמחנה הפליטים קנדה(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףמחנה הפליטים קנדה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחנה הפליטים קנדה היה מחנה פליטים פלסטיני בצפון סיני ליד רפיח, שהוקם ב-1972 ופונה ב-2000. המחנה נקרא על שם המשלחת הקנדית של כוח החירום של האו"ם (UNEF I), שבעבר התמקם במחנה באזור. רוב הפליטים הועברו לתל א-סולטאן שבדרום רצועת עזה.
הקמה

במלחמת ששת הימים ב-1967 כבשה ישראל את סיני ואת רצועת עזה הסמוכה. בשנים 1970–1971 הרסה ישראל בתים ברפיח לצורך הרחבת הכביש בטיעונים ביטחוניים. 16,000 פליטים פלסטינים (רבע מהם מרפיח) נאלצו לעבור למקום מגורים אחר כאשר בתיהם הקיימים נהרסו על ידי השלטונות הישראליים. לפחות אלפיים מהפליטים הועברו לאל-עריש, בסיני ואילו כמה מאות אנשים עברו ליהודה ושומרון.
בשנת 1972 הוקם המחנה ברפיח המצרית ביוזמת ממשלת ישראל. אונר"א סיפקה לימודים ומעט טיפול רפואי עם צוות שנתקע גם הוא מעבר לגבול. לפליטים לא הייתה זכות לעבוד במצרים והם קיבלו מנות מזון וסכומי סיוע כספיים מינימליים. מחנה זה נודע בשם "מחנה קנדה", על הכוחות הקנדיים מטעם כוח החירום של האומות המאוחדות שבעבר היה לו מחנה במקום. פרויקט דומה פותח ב-1973 ברפיח העזתית בשם "מחנה ברזיל" מסיבות דומות.
הסכם השלום בין ישראל למצרים

לפליטים נאמר כי במסגרת הסכמי קמפ דייוויד משנת 1978, סיכמו ישראל ומצרים על החזרתם לרצועת עזה בתוך 6 חודשים. בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1979 נסוגה ישראל מסיני ב-1982 וגבול עזה–מצרים שורטט מחדש ו-8 משפחות חזרו לעזה ללא כל פיצוי. ב-1985 עדיין היו 488 משפחות במחנה קנדה. עם זאת, בעיות מימון, עיכובים בירוקרטיים ופוליטיים ותנאים ביטחוניים קשים האריכו את התהליך.
תוכנית העיתוק (רילוקיישן)

רק בשנת 1989 הוקם מנגנון להחזרת הפליטים לרצועת עזה. זאת באמצעות לחץ ותמיכה כספית מצד ממשלת קנדה והקרן הכוויתית לפיתוח כלכלי ערבי ושיתוף פעולה בין ישראל והרשות הפלסטינית (שהוקמה מאוחר יותר). הפליטים החלו לעבור את הגבול בעיקר לתל א-סולטן שברפיח. בספטמבר 1989 חתמו מצרים וישראל על "תוכנית מוסכמת להעברת תושבי מחנה קנדה לרצועת עזה". הוא קבע "שההעברה תתבצע אך ורק על בסיס רצונם החופשי של תושבי מחנה קנדה".
כתוצאה מכך, רק 20 משקי בית חזרו עם פיצוי כספי אך ללא קרקע. לאחר שאש"ף העלה את הפיצויים הכספיים מ-8,000 ל-12 אלף דולר למשק בית ב-1991, חזרו לעזה 105 משפחות וב-1994 70 נוספות. הם קיבלו חלקת אדמה בתל אל סולטן. הכסף לא הספיק כדי להשיג בית, אז כולם נאלצו ללוות. מתיישבי גוש קטיף התנגדו להחזרת פליטים וטענו ב-1989 לעיתונאים מהג'רוזלם פוסט שמחזרת הפליטים תאפשר חזרה של מחבלים.
לאחר הסכמי אוסלו הרשות הפלסטינית הפכה להיות מעורבת בתהליך הרילוקיישן. רק ב-27 בדצמבר 2000 יכלו המשפחות האחרונות לחזור. קנדה גם סיפקה כספים לבניית מרכז קהילתי בטול א-סולטן לטובת המשפחות החוזרות.
חיי הפליטים במחנה קנדה היו קשים במיוחד, שכן הם היו מנותקים מעבודה הן בעזה והן בישראל, ולא יכלו לעבוד במצרים. בנוסף על כך, הפליטים נאלצו לשלם כל שישה חודשים על מנת לחדש את הויזה המצרית שלהם. השכלה גבוהה ושירותי בריאות נאותים היו זמינים רק באמצעות תשלום אגרות גבוהות בהרבה ממה שרוב האנשים יכלו להרשות לעצמם. עבור טיפול בבעיות רפואיות חמורות, תושבי מחנה קנדה שילמו הון תועפות והיו צריכים לעיתים לנסוע עד מרכז הסהר האדום הפלסטיני בקהיר.
ישראל ומצרים התווכחו על המיקום שבו יוכלו הפליטים לחצות את הגבול. ישראל רצתה שהם ישתמשו במעבר רפיח שבשליטת ישראל, ואילו מצרים התעקשה להשתמש בשער צלאח אל-דין במרכז רפיח (הידוע גם כשער "פישפש"), שכן זה היה המעבר הישיר היחיד בין מצרים לעזה מבלי לעבור באזורים שבשליטה ישראלית.