stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב קרני חיטין

קרב קרני חיטין התחולל ב-4 ביולי 1187, באזור קרני חיטין, כ-5 ק"מ ממערב ומעל טבריה, בין צבא ממלכת ירושלים הצלבני-נוצרי בראשות גי דה ליזיניאן, לצבא המוסלמי בפיקודו של צלאח א-דין מהשושלת האיובית. בקרב זה הביסו הכוחות המוסלמים את הצלבנים, מה שהוביל לכיבוש מחדש של כל שטח ממלכת ירושלים הצלבנית על ידי המוסלמים תוך זמן קצר.
תבוסת הצלבנים הייתה נקודת השבר המכרעת של הממלכה הנוצרית, שהוקמה בארץ ישראל בעקבות מסע הצלב הראשון. אחרי מפלתם בקרב, שבמהלכו הושמד צבאם כמעט לחלוטין, החלה הממלכה הצלבנית לשקוע, עד שחדלה להתקיים כ-100 שנים לאחר הקרב. התבוסה הייתה כה קשה עד כי, בהמשך, רוב היישובים והמבצרים הצלבניים בארץ ישראל נכנעו לצלאח א-דין. זמן קצר אחר כך ממלכת ירושלים הצלבנית חדלה להוות גורם משמעותי בלבנט.
קרב קרני חיטין היה שיאו של מאבק ארוך בין הצלבנים למוסלמים, שראשיתו במסע הצלב הראשון. הצלבנים הגיעו לארץ ישראל מארצות מערב אירופה החל מסוף המאה ה-11. משתתפי מסעי הצלב, ה"צלבנים", נקראו "פרנקים" בפי הערבים. שני השמות נמצאים בשימוש רחב בספרות העוסקת בתקופה זו.
הצלבנים הצליחו להקים ממלכה גדולה שהשתרעה מעזה ואילת עד לבנון, סוריה ועבר הירדן של היום. הישגי הצלבנים, שהצליחו לכבוש שטחים ניכרים תוך שימוש בכוח צבאי קטן יחסית, שלרוב לא עלה על 1,500 איש, היו חסרי תקדים באזור זה. המוסלמים התפעלו מעוצמתם הצבאית של הלוחמים האירופים. במשך שנים נעשו ניסיונות מצד המוסלמים להחזיר לעצמם את השטחים שנלקחו מהם, אך הם נחלו כישלון. רק לאחר שנתגלעו בקיעים בתוך מחנה הצלבנים, ומאבקים פנימיים ערערו את הסדר בממלכה הנוצרית, הצליחו המוסלמים לבסוף להשיב לידיהם את הארץ כולה.
שדה הקרב ותנאיו

הדרך ממעיינות ציפורי לטבריה עוברת בערוצי נחל סלעיים ויבשים. ניתן למצוא מים באזור זה רק בחודשי החורף הגשומים. בשם "קרני חיטין" מכונה הר לא גבוה (הנקודה הגבוהה ביותר בו היא בגובה 326 מטר מעל פני הים) בעל שתי פסגות, הן הקרניים.
צבאות התקופה לא הוגבלו לדרכים סלולות, ולרשות הצבא הצלבני עמדו מספר דרכים להגיע לטבריה שהייתה נתונה במצור על ידי צלאח א-דין. הדרך הקצרה ביותר עברה ממעיינות ציפורי עד טורעאן (אזור מחלף גולני של היום) והתפלגה שם לשני כיוונים אפשריים – האחד דרך כפר סבת (מושב אילניה של היום). השני דרך לוביה וחיטין לעבר הכנרת ומשם דרומה לאורך חופה של הכנרת לעבר טבריה. אפשרות נוספת הייתה לפנות צפונה לפני לוביא ולעשות עיקוף דרך הר חיטין. מים היו מצויים רק בעין תורעאן הסמוך לכפר (כיום מועצה מקומית) טורעאן, כפר סבת ועין ג'וזה (כיום עין לפידות) וכפר חיטין. המעיינות של טורעאן היו מעטים ותפוקתם דלה, ולא ניתן היה להשקות במימיהם צבא גדול על סוסיו ואנשיו. נחל יבנאל השופע יותר, שזורם ליד כפר סבת, היה תחת שליטה מוסלמית. זאת הייתה אחת הסיבות העיקריות לניסיון הצלבנים להגיע לטבריה בדרך עוקפת דרך חיטין ובקעת ארבל.
למרות האמור לעיל, אפשר לתאר רק בקווים כלליים את המסלול המדויק שבו נע הצבא הצלבני. נעשו מספר שחזורים שהתבססו על ממצאים ארכאולוגיים שחשפו דרך רומית באזור ועל מקורות ראשוניים, אך המסלול המדויק אינו ידוע.
הקרב עצמו התרחש בחודש יולי, אחד החודשים החמים בארץ ישראל. הצלבנים סבלו ממחסור במים וממזג האוויר החם, ואלה היו בין הגורמים העיקריים לתבוסתם. בנוסף לכך, הוצתה אש בקוצים ובשדות שסבבו את קרני חיטין והעשן והחום שגרמה האש הכבידו עוד יותר על הנוצרים. למוסלמים, לעומתם, היו מקורות מים בשפע והם סבלו פחות מהנוצרים מהחום בגלל זמינות המים והמיגון הקל יחסית של הפרשים והרגלים שלהם, בניגוד לשריון הגוף הכבד שנשאו על גופם האבירים וחלק מהרגלים בצבא הצלבני.
תמונה פנורמית של שדה הקרב במאה ה-21
הצדדים הלוחמים > הצבא הנוצרי ופיקודו

המקורות מימי הביניים המתארים את קרב קרני חיטין חסרי תועלת מפני שהם "מנופחים" במידה מוגזמת מאוד. בשל כך מסתמכים ההיסטוריונים על הערכה מלומדת באשר לגודל היחסי של הצבאות הלוחמים. הפיקוד העליון על הצבא הנוצרי היה נתון בידיו של מלך ממלכת ירושלים, גי דה ליזיניאן, שתחת פיקודו הישיר נמצא צבא הממלכה שהיווה כמחצית מכל הכוחות הנוצריים שהשתתפו בקרב. מחציתו השנייה של הצבא הייתה נתונה לפיקוד שני ראשי המסדרים – ז'ראר דה רידפור ראש המסדר הטמפלרי ורוז'ר דה מולן ראש המסדר ההוספיטלרי. אף שהמסדרים לא היו כפופים למלוכה, הם נשמעו להוראות המלך ולא פעלו באופן עצמאי בעת הקרב. מהרשומות מהתקופה הקרובה לקרב עולה שצבא הממלכה כלל בין 647 ל-675 אבירים וכ-5,000 סרז'נטים (חיילים פשוטים). סביר להניח, אם כך, שמספר האבירים שהממלכה הצליחה לגייס לקרב עמד על 600 עד 700 איש. כמעט כל הסרז'נטים של הממלכה היו רגלים ומיעוטם פרשים. מאחר שבדרך כלל מעריכים את עוצמת המסדרים כשווה לעוצמת הממלכה, לכן הצבא המאוחד כלל כ-10,000 סרז'נטים (רובם רגלים) וכ-1,200 אבירים. קיימות הערכות נוספות, אך הן דומות. לצד האבירים והסרז'נטים שירתו בצבאות הצלבנים גם פרשים קלים המכונים טורקופולים. חימושם היה רבגוני וכלל לרוב כידוני הטלה וכלי נשק דומים. לעיתים חומשו הטורקופולים גם בקשתות.
עיקר כוחו של הצבא הנוצרי היה בלכידות שבין חיל רגלים לאבירים. הרגלים עזרו להדוף את התקפות הקשתים הרכובים של המוסלמים בעזרת ירי מקשתות מוצלבות ואפשרו לאבירים לצאת להסתערות מוחצת ברגע המתאים. די היה בהסתערות אבירים מוצלחת אחת על מנת לנצח בקרב. היה זה נשקו המאיים ביותר של הצבא הצלבני, והוא יצא מנצח מקרבות רבים הודות להסתערויות מיומנות של אביריו המשוריינים. תפקיד הפרשים הקלים היה משני; הם סייעו לרגלים להדוף את הפרשים הקלים של המוסלמים ועסקו בתפקידים מסורתיים של פרשים קלים כמו סיור, אבטחת אגפים, איסוף מודיעין ועוד. הפיקוד הצלבני היה לרוב יעיל, מרוכז ומקצועי, אך בקרב זה סירבו הרגלים להישמע להוראות המלך, וסירובם זה היה אחד הגורמים לתבוסה הנוצרית. התרופפות המשמעת נגרמה, בין היתר, בשל המחסור במים, גודל הכוחות המוסלמים והתנאים הקשים שאליהם נקלע הצבא הצלבני.
הצדדים הלוחמים > הצבא המוסלמי ופיקודו

הפיקוד המוסלמי היה נתון בידיו של צלאח א-דין. בקרב עצמו פיקד צלאח א-דין על מרכז צבאו. אחיינו, תאקי א-דין, פיקד על האגף הימני, וגיסו, מט'פר א-דין קוקבורו, פיקד על האגף השמאלי. צלאח א-דין לא היה אסטרטג או טקטיקן מזהיר. הטקטיקה שבה נקט בקרב הייתה אופיינית לצבאות שהתבססו על התקפות פגע וברח של פרשים קלים והוא עצמו לא חידש דבר ולא המציא תחבולות משלו. התבוסה הנוצרית נגרמה בעיקר מטעויות הפיקוד הנוצרי ולא מתחבולות הפיקוד המוסלמי.
מספר לוחמיו של צלאח א-דין לא ידוע בוודאות, אך ככל הנראה גייס לקראת הקרב כ-12,000 פרשים ומספר דומה של רגלים ומשרתים. בניגוד לצלבנים, שלחימתם התבססה על שיתוף פעולה הדוק בין רגלים לפרשים, חייליו הרגלים של צלאח א-דין לא השתתפו כמעט בקרב ואיכותם נפלה מאיכות הרגלים הצלבנים.
צבאו של צלאח א-דין הגיע משני קצוות האימפריה שלו – מצרים מדרום וסוריה וצפון עיראק בצפון. המצרים תרמו את הפרשים הממלוכים המעולים ואילו האזורים הצפוניים תרמו את הפרשים הכבדים ופרשים קלים נוספים. קשה להעריך את גודלו המדויק של הצבא המוסלמי, אך מצרים תרמה ככל הנראה כחמשת אלפים עד ששת אלפים פרשים ועוד כשבעת אלפים פרשים הגיעו מהמחוזות הצפוניים של האימפריה.
הצבא המוסלמי סבל מצורת הגיוס שלו – רוב החיילים גויסו אד הוק והיה צריך לשחררם כעבור פרק זמן קצר. מכאן נבעה השאיפה של המפקדים המוסלמים, ובכללם צלאח א-דין, להגיע מהר ככל האפשר לקרב הכרעה, לפני שהחיילים מתפזרים לביתם.
הצבא עצמו היה מורכב בעיקר מפרשים קלים, קשתים רכובים (חלקם מוגנים בשריון), מעט פרשים כבדים וחיל רגלים. עיקר כוחו של הצבא המוסלמי היה בקשתיו הרכובים אשר יכלו להטריד את הצלבנים ללא הפסקה. ההטרדה הזאת גרמה לכך שהצבא הצלבני אולץ לנוע בשדרת מסע צפופה ומהירות תנועתו הייתה כקצב הליכתו של החיל הרגלי, וזאת על מנת לאפשר לקשתים הצלבנים להרחיק את הפרשים המוסלמים ככל שניתן מהטור הנוצרי.
הקרב > 3 ביולי

השכם בבוקר ב-3 ביולי יצא הצבא הצלבני מעיינות ציפורי לכיוון טבריה. בראש כוח החלוץ עמד רמון מטריפולי. הזכות להוביל את הצבא נפלה בחלקו כי הצבא עבר בנחלתו הפאודלית. עיקר הצבא המלכותי היה נתון לפיקודו של גי דה ליזיניאן ואילו במאסף הוצבו בעיקר כוחות המסדרים הצבאיים.
מרגע שנודע לצלאח א-דין על יציאת הצבא הצלבני מציפורי, הוטרדה שדרת המסע הצלבנית ללא הפסקה על ידי פרשיו הקלים וקשתיו הרכובים, והצלבנים ספגו אבדות ניכרות ביום הצעידה הראשון. אופי הלחימה המוסלמי בשלב זה, שהתבסס בעיקר על התקפות חוזרות ונשנות של קשתים רכובים, אילץ את הצלבנים להיערך בריבועים גדולים, כשהפרשים הוצבו במרכז הריבוע והרגלים הגנו עליהם מבחוץ, והאיט את קצב התקדמותם.
ההתקפות העזות של המוסלמים נמשכו ללא הפסקה לכל אורך הדרך. הקשת הקלה ששימשה את הפרשים המוסלמים לא הייתה יכולה לחדור את השריון הכבד של האבירים, אלא אם כן החץ נורה מטווח קצר, אך המטרה העיקרית של הקשתים המוסלמים הייתה סוסי האבירים ולא הרוכבים עצמם. הסוסים, שלא היו מוגנים בשריון, והרגלים שהיו חשופים יותר לחיצי הקשתים המוסלמים, סבלו קשות מהירי הבלתי פוסק.
במהלך היום הצליחו הצלבנים לעבור כ-18 ק"מ, כמחצית המרחק מציפורי לטבריה. לדעת יהושע פראוור, הלחץ המוסלמי והצמא גרמו לצבא הצלבני לסטות מנתיב התנועה המתוכנן שלו (המסלול הקצר ביותר לטבריה, דרך כפר סבת, אילניה של היום) ולנוע לכיוון צפון-מזרח, במטרה להגיע למעיינות שליד כפר חיטין, כ-8 קילומטר צפונית לנקודה שבה היו, ולנוע משם לטבריה במסלול עוקף דרך בקעת ארבל. ייתכן שהסטייה מהדרך הייתה מתוכננת מראש, היות שבקרבת כפר מסכנה ישנם מספר בורות מים ובריכת מי גשמים גדולה. האבירים הטמפלרים שבמאסף ניסו להדוף את ההתקפות המוסלמיות, אך לא הצליחו להרחיק את הפרשים הקלים של האויב. הפרשים הכבדים בכוח החלוץ ניסו להניס את המוסלמים, שחסמו את מסלול ההתקדמות של הצבא הצלבני, אך לא יכלו להרחיק לכת, משום שלא רצו להסתכן בניתוק הקשר בין הפרשים לבין הרגלים האיטיים יותר. עקב השעה המאוחרת, עצרו הצלבנים לחניית לילה במקום עומדם בין כפר לוביא לכפר מסכנה. המוסלמים גילו את שינוי הנתיב של הצלבנים והעבירו את המחנה העיקרי שלהם מכפר סבת ללוביא.
ניתוח הטקטיקה

הקרב החל בצורה דומה למרבית הקרבות בין המוסלמים לצלבנים – הפרשים הקלים המוסלמים החלו להטריד את שדרת המסע הצלבנית בירי חיצים ובתקיפות פגע וברח, אך לא היה די בכך להכריע צבא גדול. ביום הראשון למסע הצליחו הצלבנים בעזרת קשתיהם הרגליים להדוף את ההתקפות המוסלמיות בלי שנגרמו להם אבדות כבדות במיוחד.
הקושי העיקרי של הצבא הפרנקי היה נעוץ בהיעדר מים ובחום הכבד ששרר באזור במהלך הקרב. אלו וסיבות נוספות הובילו להתרופפות המשמעת בקרב חיל הרגלים הצלבני. כתוצאה מכך ביום השני למסע, בו נערך הקרב העיקרי, סירבו הרגלים להישמע להוראות המלך. סירובם של הרגלים הותיר את סוסי האבירים חשופים לחיצי הפרשים המוסלמים ולא הייתה להם תשובה הולמת לאיום זה. החום הציק לאבירים עוד יותר מאשר לרגלים, אך הם לא ברחו והמשיכו להילחם. לרוע מזלם לא עזרו להם אומץ לבם ואימוניהם המעולים. הצבא המוסלמי היה גדול והסתערויות חוזרות ונשנות של אבירים משוריינים לא הצליחו למוטט את המערך המוסלמי.
היעדר התיאום בין הרגלים לפרשים הוא זה שגרם לתבוסה הצלבנית בקרב חיטין, אם כי, האחריות רובצת בעיקר על הפיקוד הבכיר של הצבא הצלבני בכלל ועל מפקד הטמפלרים בפרט. האחרון אחראי לשכנוע המלך גי דה ליזניאן לעזוב את מעיינות ציפורי, ולצאת למסע רצוף סכנות לעבר טבריה בעיצומו של הקיץ. הצלבנים נקלעו למצב דומה בקרב צנברה ביולי 1113. בקרב ההוא, התבצרו הצלבנים בגבעה ונתנו למוסלמים לפשוט על הסביבה. כעבור שלושה שבועות הסתלק הצבא המוסלמי. אם היו נוהגים כך בקרב זה, נראה שהיו חוסכים מעצמם את התבוסה.
תוצאות הקרב

התוצאות היו הרות אסון לצלבנים. כמעט כל צבאם הושמד במערכה ויחד איתו אבדה כמעט כל האצולה הבכירה שניהלה את המדינה. מי שלא נהרג בקרב נשבה וגם "הצלב האמיתי" אבד. בין השבויים רמי המעלה היו המלך גי דה ליזיניאן, רנו משאטיון, ז'ראר מפקד הטמפלרים ואחרים. מתוך 1,200 אבירים שיצאו לקרב רק מעטים הצליחו להימלט וכ-150 מהם נשבו. פחות מאלף רגלים ופרשים הצליחו להימלט משדה הקרב והשאר נהרגו בקרב או נפלו בשבי. רנו משאטיון הוצא להורג באופן אישי על ידי צלאח א-דין, והאבירים הטמפלרים וההוספיטלרים שנכנעו, נרצחו אף הם בפקודת האחרון. המלך הצלבני וקומץ האצילים, ששרדו את הקרב ונפלו בשבי, הוגלו לדמשק. השבויים הבלתי מיוחסים נכבלו ונשלחו לשוקי העבדים בסוריה.
עבור המוסלמים, הניצחון היה לא רק צבאי, אלא היה לו גם אפקט תעמולתי ראשון במעלה. הייתה זו הפעם הראשונה מאז כינונה של ממלכת ירושלים שצבא צלבני גדול הפסיד בהיקף כזה לצבא מוסלמי. מיתוס הצלבנים הבלתי מנוצחים חלף מהעולם. התדהמה והשמחה שאחזו במוסלמים כשנודע להם גודל הניצחון עזרו להם להתגבר על מסעות הצלב האחרים שלא אחרו לבוא. הצלבנים לא העזו עוד לצאת לקרב גדול ללא סיוע מאסיבי מאירופה והם המתינו, לפיכך, למסע צלב חדש שיגאל אותם מתבוסתם וישיב להם את שטחיהם האבודים.
הגיוס הטוטאלי של ממלכת ירושלים פגע בה קשות כי לא נותרו מספיק חיילים כדי להגן על המבצרים ועל הערים הבצורות. קומץ המגינים שנשאר להגן על מקומות היישוב הצלבניים נכנע במהירות ורק נקודות יישוב בודדות נשארו בידיים פרנקיות בפרק הזמן הקצר שעבר בין הקרב לבין שטיפת הארץ בנחשול המוסלמי. מספר מבצרים וערים בצורות המשיכו להחזיק מעמד. כך למשל מבצר כוכב הירדן החזיק מעמד כשנה וחצי של מצור קשה. אבל כוכב הירדן היה יוצא הדופן. רוב המבצרים האחרים אבדו.
חשוב בהרבה מאובדן המבצרים והערים הבצורות היה אובדנה של ירושלים. הנוצרים הורשו לעזוב עם כל רכושם אחרי מצור בן שבועיים, אך האובדן היה קשה ביותר לנוצרים. הזעזוע שגרמה התבוסה יחד עם איבוד ירושלים והמקומות הקדושים לנצרות היה הגורם שהניע את מסע הצלב השלישי מאירופה לארץ ישראל. מסע הצלב החדש, שבו השתתפו כמה עשרות אלפי חיילים, לא הצליח להשיב את מה שאבד לממלכה בקרב בודד זה. רק רצועת חוף צרה ודלה נכבשה בחזרה.
הודות לעזרה של אירופאים במסעות צלב, תרומות כספיות וכיוצא באלה, הצליחה הממלכה להתאושש מעט, ובימיו של פרידריך השני, במחצית הראשונה של המאה ה-13, אפילו הצליחו להחזיר את ירושלים לידיים נוצריות לתקופה של 15 שנה בעזרת מאמציו הדיפלומטיים של פרידריך. הישג זה נמחה אחרי מפלה קשה נוספת ב-17 באוקטובר 1244. ביום זה ספגו הצבא הצלבני ובעלי בריתו המוסלמים תבוסה מוחצת מצדם של הממלוכים בקרב הירביה. כמעט כל הצבא הצלבני אבד וכמעט כל השטחים שחזרו לידיים פרנקיות ב-50 השנים שחלפו בין מפלת קרני חיטין לקרב זה אבדו. רק רצועת חוף צרה ביותר נותרה בידיים צלבניות.
התבוסה בקרב הירביה שמה קץ לניסיונות ההתפשטות הנוצריים. אף שבתקופות מאוחרות אפשר היה למצוא בערים 1000 ולעיתים גם 2000 אבירים ורגלים רבים, לא יצאו עוד הצלבנים להתקפות גדולות. הם הסתגרו בין חומותיהם וצפו בהרס שיטתי של מבצריהם ועריהם הבצורות על ידי המוסלמים. מדי פעם גילו התנגדות, אך לא ניצלו הזדמנויות למתקפה חדשה. כך לא עזרו למונגולים בקרב עין ג'אלות בשנת 1260 ושמרו על נייטרליות. בסופו של דבר, לא הייתה עוד תקומה למפעל הצלבני ורצועת החוף הנוצרית הלכה והתכווצה לאטה עד אשר גורשו אחרוני הצלבנים בשנת 1291 מאדמת ארץ ישראל.
השפעת הקרב על המחשבה ועל הפוליטיקה הערבית המודרנית

מלבד התוצאות המיידיות על ממלכת ירושלים, הניצחון המוסלמי על הצלבנים העלה את צלאח א-דין לדרגת סמל לאומי עבור הערבים. השפעתו של הניצחון ניכרת עד היום, ושמו של צלאח א-דין מוזכר באופן תדיר בנאומים, בכתבות ובמאמרי דעה של הוגי דעות, פוליטיקאים, סופרים ואינטלקטואלים ערבים. אישים אחרים מושווים אליו בהקשרים של פאן-ערביות ושל ניצחון על המערב. יתרה מכך, פוליטיקאים ערבים עם שאיפות פאן ערביות או כאלה שהתנגדו למערב דוגמת נאצר וסדאם חוסיין השוו את עצמם לצלאח א-דין.
לצלאח א-דין ולניצחונו בקרב קרני חיטין ישנה השפעה גם על התעמולה האנטי ישראלית בקרב המוסלמים. ערבים רבים רואים במדינת ישראל ובציונות המשך ישיר למסעי הצלב והם נוהגים להשוות את ישראל לממלכת ירושלים הצלבנית. זיכרון הקרב משמש ככלי תעמולה בניסיונות שכנוע של המוסלמים בצדקת דרכם. יחס דומה אפשר למצוא גם בקשר לארצות הברית, ובמיוחד אחרי הפלת משטרו של סדאם חוסיין.
זכר הניצחון בקרב משפיע לא רק על אינטלקטואלים ואישי ממשל בכירים, אלא הוא שגור גם בקרב אנשים מהשורה. בדומה לאירועים רבי משמעות אחרים, גדודי צבא במדינות ערב ובארגונים ערביים מזוינים נקראים על שם הקרב. כך למשל, נקרא אחד מגדודיו של צבא ההצלה בשם "חיטין" על שם הקרב.
לקריאה נוספת

קיימים כמה עשרות מקורות ראשוניים שמתארים את מהלכי הקרב ואת השתלשלות האירועים שהביאו לפרוץ מעשי האיבה. דיון מפורט בהם אפשר למצוא בנספח לספרו של רונסימן. חלק מהמקורות הראשוניים ניתן למצוא במאגר אלקטרוני באתר Medieval Sourcebook.
פרופ' יהושע פראוור מהאוניברסיטה העברית כתב מספר ספרים על ממלכת הצלבנים בארץ ישראל. הספרים יצאו בהוצאת מוסד ביאליק. אלו המקורות המקיפים והזמינים ביותר לקורא העברי. קיימים גם מקורות זמינים רבים באנגלית ובצרפתית. המידע על המסדרים הצבאיים והצבאות השונים נמצא בספרים ממוקדים יותר וקשה למצוא מידע מקיף אודותיהם בספרי רקע גדולים שעוסקים בדרך כלל בתהליכים הגדולים ולא בפרטים הקטנים.
לקריאה נוספת > ספרים כלליים שסייעו בכתיבת ערך זה

יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרך א, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה, 1963, מהדורה שלישית מורחבת ומתוקנת, 1973, הדפסה שישית, 2005; הספר זכה בפרס ישראל ובתרגומו לצרפתית בפרס האקדמיה הצרפתית
יהושע פראוור, הצלבנים - דיוקנה של חברה פיאודלית, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה 1975, מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת 1985
H.E. Mayer, The Crusades, Oxford, 1973 ISBN 0198730160
Steven Runciman, A History of the Crusades, Cambridge university press, 1952 ISBN 0521061628
לקריאה נוספת > ספרים על הצבאות ועל הקרב עצמו

ב"ז קדר, "קרב קרני חיטין", בספר: אריה שמואלביץ' (עורך), זירת קרב - קרבות הכרעה בארץ ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2007.
הוצאת אוספרי מתמקדת בפן הצבאי, הטקטי והאסטרטגי של ההיסטוריה
David Nicolle, Hattin 1187, Osprey, 1993, ISBN 1855322846
David Nicolle, The Crusades, Osprey, 1988, ISBN 0850458544
Terence Wise, Armies of the Crusades, Osprey, 1978, ISBN 0850451256
David Nicolle, Knight Hospitalier, Vol I, Osprey, 2001, ISBN 1841762148
Helen Nicholson, Knight Templar, Osprey, 2004, ISBN 1841766704
David Nicolle, Saladin and the Saracens, Osprey, 1986, ISBN 0850456827
R. C. Smail, Crusading warfare, Cambridge University Press, 1956
Geoffrey Regan, Saladin and the Fall of Jerusalem, Croom Helm, 1987, ISBN 0709942087
Marshall Whithed Baldwin, Raymond III of Tripolis and the Fall of Jerusalem, Princeton University Press, 1936, ISBN 0850456827
הערות שוליים

↑  הנתונים שפורסמו בימי הביניים מנופחים מאוד; המספרים הנתונים בערך הם הערכה מודרנית של עוצמת מחנות הלוחמים
↑  למשל בפרסום של המכון לחקר פלסטינה של אוניברסיטת ביירות Internet History Sourcebooks Project, sourcebooks.fordham.edu
↑  הסברים על העמדות השונות והפניות למקורות נוספים אפשר למצוא אצל פראוור, "תולדות ממלכת הצלבנים", עמ' 435 - 438
↑  שחזורים שונים כולל הפניה למקורות אפשר למצוא בקישור החיצוני
↑  פרוואר, הצלבנים, עמ' 398; Smail p89 – שניהם מתבססים על רשימתו של ז'אן ד'איבלין
↑  למשל כפי שזה כתוב אצל פרוואר
↑  Runciman, p. 458
↑  למשל כפי שזה כתוב אצל פרוואר עמ' 531
↑  המספרים על פי Geoffrey Regan, Saladin and the fall of Jerusalem, p98
ופרוואר עמ 531
↑  פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים, עמ' 529
↑  פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים, עמ' 534
↑  ככתוב בקישור החיצוני
↑  Marshall Whithed Raymond III of Tripolis and the fall of Jerusalem, Prinston university press, 1936 p121
↑  ראו, בנימין זאב קדר, "קרב קרני חיטין: מבט אחר", קתדרה 61, עמ' 107-108
↑  יהושע פרוואר, הצלבנים - דיוקנה של חברה פאודלית, עמ' 402
↑  למשל במאמר הדעה הזה של עזמי בשארה כותב בשארה שנאצר לא צריך להידמות לצלאח א-דין(הקישור אינו פעיל, 19 בפברואר 2017)
↑  למשל כאן  משווים את נאצר לצלאח א-דין
↑  כאן בארכיון של השבועון טיים
↑  למשל כאן
↑  כאן
↑  למשל כאן קורא הנואם למאזיניו להיזכר במעשי הגבורה של צלאח א-דין
↑  כפי שניתן להתרשם בדיון הזה בפורום באינטרנט
↑  Medieval Sourcebook
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562969105171  LCCN: sh85061274  NKC: ph974861  TDVİA: hittin-savasi 
אביר רכוב בחימוש מלא – על לוחמים אלו התבססה עוצמת הצבא הצלבני
קשת מוצלבת – עזרה לשמור את הפרשים המוסלמים במרחק בטוח מהצלבנים
קשת רכוב – יחידות אלו הכריעו את הצלבנים
מפת אזור העימות
שרידי מבצר צלבני בציפורי
שדה הקרב ותנועת הצבאות; המוסלמים בירוק, הצלבנים בכחול-אפור
על הפסגות האלה, המכונות "קרניים" התבצרו שאריות הצבא הצלבני בסוף הקרב
ארון יוז

ארון ויליאם יוז (באנגלית: Aaron William Hughes; נולד ב-8 בנובמבר 1979) הוא כדורגלן עבר צפון אירי ששיחק בעמדת הבלם ולעיתים כמגן.
קריירה

יוז התחיל את הקריירה שלו בניוקאסל יונייטד. ב-26 בנובמבר 1997 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 1-0 נגד ברצלונה במסגרת ליגת האלופות. ב-10 בינואר 1998 ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג נגד שפילד ונסדיי. בעונת 1999/2000 ביסס את מעמדו בהרכב הקבוצה. ב-19 בספטמבר 1999 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 0-8 נגד אותה שפילד ונסדיי נגדה גם ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה. ב-25 ביולי 2001 הבקיע את שער הניצחון נגד מינכן 1860 שהביא לקבוצתו העפלה לגמר גביע האינטרטוטו.
ב-20 במאי 2005 יוז נמכר לאסטון וילה תמורת מיליון פאונד והוא חתם על חוזה ל-3 שנים. ב-13 באוגוסט 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בווילה במשחק נגד בולטון ונדררס. ב-27 ביוני 2007 חתם בפולהאם. לאחר עזיבתו של בריאן מקברייד ופציעתו של דני מרפי, מונה לקפטן הקבוצה. ב-4 בדצמבר 2009 יוז חתם על חוזה חדש עד קיץ 2013. בסיום אותה העונה הגיע עם פולהאם לגמר הליגה האירופית, שם נוצחה 2-1 בהארכה על ידי אתלטיקו מדריד.
ב-26 בדצמבר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בפולהאם בהפסד 3-1 לוסטהאם יונייטד. ב-14 בספטמבר 2012 האריך את חוזהו במועדון עד ינואר 2014.
ב-31 בינואר 2014, יוז חתם בקווינס פארק ריינג'רס עד לסיום העונה אליה הגיע בהעברה חופשית. ב-10 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בק.פ.ר. בהפסד 1-0 לדרבי קאונטי. בסיום העונה העפיל עם ק.פ.ר. לפרמייר ליג, אך עזב את המועדון לאחר שסיים את חוזהו.
ב-14 ביולי 2014 חתם בברייטון אנד הוב אלביון. ב-9 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במשחק הליגה נגד שפילד ונסדיי. באותה עונה יוז סבל ממכת פציעות שלא אפשרה לו ליצור רצף של דקות משחק.
ב-13 ביולי 2015 חתם במלבורן סיטי מליגת העל האוסטרלית והצטרף לדמיאן דאף ששיחק עמו בפולהאם. ב-13 בנובמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בהפסד 3-0 למערב סידני ונדררס. ב-2 בינואר 2016 יוז הבקיע את השער הראשון שלו בתיקו 2-2 נגד פ.צ. סידני. יוז שוחרר מהמועדון ב-28 באפריל.
ב-28 ביולי 2016 חתם בקרלה בלסטרס מהסופר ליג ההודית.
ב-9 בינואר 2017 יוז חתם בהארטס מליגת העל הסקוטית.
ביוני 2019 פרש מכדורגל.
קריירה בינלאומית

ב-5 במרץ 1998 יוז ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת צפון אירלנד נגד סלובקיה. ב-17 באפריל 2002 ענד לראשונה את סרט הקפטן של הנבחרת במשחק נגד ספרד. יוז הפך לקפטן הקבוע של הנבחרת משנת 2003 עד לפרישתו מהנבחרת בשנת 2011 והיה שותף לניצחונות הגדולים של הנבחרת נגד אנגליה, ספרד ושוודיה. ב-10 באוגוסט 2011 הבקיע את שערו היחיד בנבחרת עד כה במשחק נגד איי פארו במסגרת מוקדמות יורו 2012. בספטמבר 2011 הודיע על פרישה מהנבחרת עקב פציעות. ב-19 בפברואר 2012 יוז החליט לשוב לזירה בינלאומית וכעבור 10 ימים ערך את הופעת הבכורה המחודשת שלו בנבחרת בהפסד 3-0 לנורווגיה.
קמפיונה ד'איטליה

קמפיונה ד'איטליה (באיטלקית: Campione d'Italia) היא קומונה בנפת קומו, במחוז לומברדיה, שבאיטליה והיא מובלעת בשווייץ בקנטון טיצ'ינו. מובלעת קמפיונה ד'איטליה מרוחקת פחות מקילומטר מאיטליה, אולם רכס הרים המפריד בין השניים והדרך ליישוב האיטלקי הסמוך אורכה 14 קילומטר והדרך לעיר קומו אורכה יותר מ-28 ק"מ.
היסטוריה

במאה הראשונה לפני הספירה הרומאים הקימו את עיר המבצר קמפילונום כדי להגן על גבולם מפלישות הלווטיות.
בשנת 777, טוטו מקמפיונה, שליט לומברדי מקומי, הותיר את עזבונו לארכיבישוף של מילאן. הבעלות במקום הועברה אחר כך לבזיליקה של סנט אמברוג'יו במילאן. בשנת 1512 העביר האפיפיור יוליוס השני את הבעלות בשטח המקיף את קמפיונה מידי הבישוף של קומו לידי שווייץ וזאת לאות הוקרה על התמיכה לה זכה במלחמת ליגת קמברה. אולם הכנסייה המשיכה להחזיק בשליטה על השטח בה נמצאת קמפיונה ד'איטליה ושטח על הגדה המערבית של אגם לוגאנו.
כאשר טיצ'ינו בחרה להפוך לחלק מן הפדרציה השווייצרית, בשנת 1798, תושביה של קמפיונה בחרו להישאר חלק מלומברדיה. בשנת 1800 הציעה טיצ'ינו חילופי קרקעות. בשנת 1814 נערך משאל עם בקמפיונה בשאלת שיוכה לשווייץ ורוב תושביה התנגדו לשינוי זה. בשנת 1848, בעת המלחמות לאיחוד איטליה, בקשו תושבי קמפיונה כי יישובם יסופח לשווייץ, אולם שווייץ דחתה בקשה זו כיוון שבקשה להישאר נייטרלית.
לאחר איחוד איטליה בשנת 1861 ניתנו לשווייץ של הקרקעות בגדה המערבית של אגם לוגאנו ומחצית משטח האגם כך שמסחר ותחבורה פנים-שווייצרים לא יאלצו לעבור בתוך שטח איטליה. בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוסיף בניטו מוסוליני את המילה ד'איטליה לשם היישוב ובנה בו שער עיצובי. בשינוי שם היישוב היה משום הצהרה על זהותו האיטלקית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה המשרד לשירותים אסטרטגיים של ארצות הברית הציב יחידה בקמפיונה לפעולות באיטליה. אותה עת לא שלט המשטר הפשיסטי האיטלקי במובלעת. שווייץ מצידה התעלמה מקיומו של משרד ביון אמריקני במקום, כל האמריקנים שמרו על פרופיל נמוך. באותה עת הונפקו בולי דואר שנשאו את הכיתוב "Commune de Campione" ואשר ערכם הנקוב היה בפרנק שווייצרי.