stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גמלא (יישוב עתיק)
גילוי

מיקומה של גמלא נשכח עם השנים. עם תחילת חקירת ארץ ישראל הוצעו לזיהויו מספר אתרים שונים, בהם קלעת אל-חצן (שם מקובל כיום לזהות את סוסיתא). אתר אחר היה תל א-דרע, הנמצא בנחל רוקד, ונבדק על ידי גוסטב דלמן בשנת 1911. האתר נמצא מול הכפר ג'מליה בשטח סוריה.
בפברואר 1968, לאחר כיבוש הגולן במלחמת ששת הימים, נערך סקר אתרים ונופים בגולן ויצחקי גל נבחר על ידי משה סלע לרכז את חוליית סקר נופים ואתרים בגולן. עבודה זו הייתה חלק מפרויקט גדול שבסופו הוצעה תוכנית להתיישבות בגולן. החוליה סקרה אתרים בעלי פוטנציאל למשיכת תיירים ושמורות טבע, וכן אתרים ארכאולוגיים, ביניהם אתרים יהודיים כגון א-צלבה ועסליה. על פי נתונים בשטח, יצחקי גל הצביע על גבעת א-סלם כעל מיקומה של גמלא העתיקה. בפרט משכה את תשומת לבו העובדה שניתן לראות מאתר גמלא את הכנרת ואת היישוב מגדל המזוהה עם טריכיי, מיקום המתיישב עם תיאורו של יוסף בן מתתיהו (בעוד שהדבר בלתי אפשרי מתל א-דרע).
ב-31 מאי 1968, הם הגיעו לדיר קרוח וצפו ממנו למורד נחל דליות. גל התרשם כי מראה הגבעה שלרגליהם דומה לתיאור של גמלא שנכתב על ידי יוסף בן מתתיהו:
וגם העיר גמלא אשר מעבר לים כנרת, מול טריכי, מרדה עוד ברומאים...
כי ממעל להר גבוה מתנשא שם צוק זקוף ובתווך הוא מעלה גבנון ומשתרע במישור למעלה, ונוטה תלול לפנים ולאחור, והוא דומה בתבניתו לגמל... משתי צלעותיו וממול פניו מוקף הסלע הזה תהומות...
קטע מהיומן המתאר את הסיור הזה שנכתב באותו יום:
[אני ומשה הרטל] ירדנו אל השלוחה, חצינו את האוכף ועלינו ממנו אליה. היא חדה מאוד וצרה מאוד. השטח הקטן מאוד שלמעלה מכוסה סלעי ענק, ובקטעים הבלתי מסולעים ישנם שרידי בנייה מעטים!! ואף חרסים ביזנטיים(?)... (שנינו עדיין לא חבשנו את ספסלי האוניברסיטה). עובדה זו מחזקת במידת-מה את הרעיון שכאן הוא מקומה של גמלא (???)... גם המדרון הדרומי-מזרחי של השלוחה מכוסה חרסים רבים.
גל סיפר לגוטמן על השערתו לגבי מיקומה של גמלא, וגוטמן ארגן את משלחת החפירות של גמלא בשנת 1976 על מנת לבדוק אותה. החפירות נמשכו עד לשנת 2000.
חפירות

בשנת 1976 נערכו במקום חפירות בראשות הארכאולוג שמריה גוטמן שחשפו את שרידי החומה, מקום פריצתה על ידי הרומאים, מבנים מהעיר ותחמושת מהמצור - אבני קלע וראשי חץ. כמו כן התגלה בחפירה מטבע ברונזה ייחודי אשר הוטבע בגמלא שעליו נכתב "לגאולת ירושלים הקדושה" (במקור לגאלת ירשלם הק).
בקריאה מחודשת של המטבע מוצע שבפני המטבע כתוב "בגמלא" או ב' גמלא (גמלא שנה ב') ובגב המטבע עדיין לא ברור האם הקריאה "ירשלם הק" נכונה. עד היום התגלו סה"כ 7 מטבעות כאלו בחפירה וסה"כ 11, הן נמצאו רק בגמלא ולכן כנראה נטבעו בה. בגמלא נתגלה בית מלאכה ליציקת חפצי ברונזה ולכן סביר כי המטבעות עצמן גם נוצקו וגם נטבעו בעיר. ככל הנראה הן נוצרו למטרות תעמולה יותר מאשר לצרכים כלכליים. דגם הגביע הוא חיקוי לשקלי הכסף שנטבעו באותו זמן בירושלים. הכיתוב נעשה ברישול ולכן קשה לפיענוח.[דרוש מקור]
בחפירות התגלו גם שרידי היישוב הקדום יותר, מתקופת הברונזה, שעל שרידיו הוקם בימי בית שני בית בד ולידו מקווה טהרה נוסף שנראה שימש את עובדי בית הבד. ממצא בולט נוסף בעיר הוא בית הבד המערבי, שתקרתו נתמכה על ידי שתי קשתות גדולות, ששוחזרו.
בחפירות גמלא נחשפו גם עיר יהודית מהתקופה החשמונאית והתקופה הרומית. נתגלו בה בית כנסת, שרידים רבים של כלי מלחמה, המעידים על הקרב בין היהודים לרומאים, וכן מטבעות שנטבעו בגמלא במרד. כל אלה מחזקים את זיהויה של גמלא במקום.
צבי יבור פעל בחפירות גמלא במשך 12 שנים.
בית כנסת

במהלך החפירות נתגלה בית הכנסת של גמלא, שמקורו כנראה בתקופה ההרודיאנית. זהו ממצא ייחודי שכן היה זה בית הכנסת הראשון מהתקופה ההרודיאנית שנתגלה - תקופה שבה עדיין היה קיים בית המקדש בירושלים. בית הכנסת המפואר עמד בסמוך לכניסה לעיר. המבנה מחולק לאולם ראשי ולסטווים על ידי ארבעה טורי עמודים בעלי כותרות מקושטות ועיטורים. טור עמודים נוסף חצה את האולם הראשי לשניים. מעניין לראות שהעמודים שניצבו בפינות האולם הם בעלי חתך בצורת לב, בדומה לבתי כנסת אחרים במרחב הגליל, כמו בית הכנסת בברעם או בכפר נחום. רצפתו של האולם המרכזי לא הייתה מרוצפת, וככל הנראה כוסתה בשטיחים או במחצלות. ליד הפינה הצפון-מערבית של האולם המרכזי מצאו החוקרים גומחה, וההערכה היא כי שימשה כארון הקודש ובה נשמרו ספרי התורה. ליד בית הכנסת נחשף מקווה טהרה. בחלק המערבי של גמלא מצאו החופרים מבנים מפוארים שהיו שייכים כנראה לשכונת עשירי העיר.
גלריה

המגדל העגול
כלי מצור רומאי משוחזר, ממוקם מתחת לחורבות העיר גמלא
הפירצה בחומה דרכה חדרו הרומאים, לעיר גמלא הנצורה בשנת 67.
מקווה ברובע החשמונאי
בית הכנסת העתיק של גמלא
בית הכנסת העתיק של גמלא
לקריאה נוספת

שמריהו גוטמן, גמלא, עיר במרד , הוצאת משרד הביטחון 1994.
גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
הספר "גמלא", באתר "סימניה"
שמריהו גוטמן, גמלא: החפירות בשמונה העונות הראשונות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ה.
שמריהו גוטמן, "גמלא", אריאל 50-51, ירושלים, 1987, עמ' 132-119 (מידע בקטלוג רמב"י)
צבי מעוז, "ארכיטקטורה של גמלא ובנייניה", בתוך: ספר זאב וילנאי ב', ירושלים 1987, עמ' 154-147.
דני שיאון, "גמלא: ישן וחדש", קדמוניות 121 (תשס"א), עמ' 2-3
עפר בהט, ליאורה בהט, גמלא טבע ונוף , הוצאת משרד הביטחון, 1991
גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
הספר "גמלא", באתר "סימניה"
ראו גם

מצדה
העיר העתיקה של טבריה
הערות שוליים

↑  ע"פ אתר השמורה, נכון לינואר 2023
↑  קהתי, פינחס בן קהת, 1910-1977., משניות מבוארות, היכל שלמה, תש"ם 1980-תשמ"ז 1987
↑  The Jerusalem Talmud, Tractate Yebamot, Berlin, Boston: DE GRUYTER, ISBN 978-3-11-091926-4
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465859805171  VIAF: 316601457   WorldCat (עם VIAF): 316601457 
מפת שטחי חפירות גמלא
ההר שמזכיר בצורתו גמל הוא שנתן לגמלא את שמה
מני צוקרל

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1983 (בן 41) כפר סבא, ישראל
 שם במה:  מני ממטרה
 סוגה מועדפת:  קומדיה
 מדינה:  ישראל ישראל
 בת זוג:  פרל'ה דנוך
 צאצאים:  זוהר צוקרל
 מספר צאצאים:  1
 https://www.mamtera.co.il/
מנחם (מני) צוקרל (נולד ב-8 בפברואר 1983) הוא שחקן, חקיין, כוכב ילדים, קומיקאי ובדרן ישראלי. הוא מוכר בשם הבמה "מני ממטרה".
ביוגרפיה

מני צוקרל נולד בכפר סבא לאלי, ממוצא טורקי, ותלמה, ילידת הודו. שם הבמה שלו, "מני ממטרה", הומצא בידי חבריו עוד בילדותו, בעקבות חיקוי הממטרה שהיה עושה להם, והשם ליווה אותו מאז לאורך השנים.
טרם שירותו הצבאי, השלים צוקרל לימודי עתודה טכנולוגית במסלול הנדסאי תעשייה וניהול. ב-2003 התגייס לצבא ושובץ לשרת במקצוע שרכש במחלקת הבינוי והתקציבים של בה"ד 20, שם גילו במהרה את כישוריו הבימתיים והוסיפו לו תפקיד נוסף - "סטנדאפיסט צבאי". כך, ההופעה הראשונה שלו הייתה מול 600 חניכים מחיל החימוש.
לאחר סיום שירותו הצבאי הצטרף צוקרל ב-2007 לצוותי בידור במלונות באילת.
ב-2009 החל צוקרל להופיע בימי הולדת, לצד עבודה בצוות הבידור של ה"מימדיון". שם הכיר את אורן פודור, שהיה לשותפו למופעי סטנד-אפ. השניים כתבו קטעי מערכונים בהם הופיעו במועדוני סטנדאפ ואף בתוכניות בערוץ ביפ. לאחר החלטתו של פודור לפרוש מפעילות כחלק מצמד הבדרנים, עבר צוקרל להתמקד בהופעות לילדים.
ב-2013 השתתף בקליפ שכלל אומני ילדים ונוצר למען הצלת הילד אליעזר חיים, שם פגש לראשונה את יובל שם-טוב, הידוע כ"יובל המבולבל".
בשנת 2014 השתתף צוקרל כאורח בסדרה "מר עגבנייה" בכיכובו של יובל המבולבל. לאחר מכן הגה ויצר עימו שם-טוב, שהפך למנהלו האמנותי של צוקרל, את הדמות "מני ממטרה", והשניים כתבו והלחינו את המערכונים. שנה לאחר מכן החל צוקרל להיות מיוצג על ידי חברת NMC בשיתוף עם שם-טוב.
ב-2016 החל להופיע במופע משלו והצטרף להפקת הקיץ "פסטיפאן - הפתעה בחופשה".
בהמשך, הופיע ברצף של הפקות לחג החנוכה: ב"אופס הילדים התכווצו" (ב-2016), שנה אחר כך בהפקה "מותק הטרול הקסום".
בשנת 2018 השתתף ב"קסם של משחק".
בחנוכה 2019 כיכב בהפקה "מותק - גיבורי החלומות". בפברואר של אותה השנה השתתף בפרסומת לחברת "פלאפון", ובאותה שנה החל להשתתף בסדרה "מה קרה למני ממטרה?".
ב-2020 פורסמה סדרה חדשה בשם "מני ממטרה והמלון המטורף".
בשנת 2021 השתתף בפעם השלישית במופע "מותק של משפחה".
בחנוכה של שנת 2022 השתתף במחזמר "הצגה של משפחה" לצד אשתו פרלה דנוך, מיכאל ושירן ספיר והשחקן מני צור.
במלחמת חרבות ברזל התפרסם כי צה"ל השמיע למחבלי חמאס במשך שעות רבות את השיר "מני ממטרה" כששהו במעצר.
ב-2024 השתתף בהפקת הענק לילדים "ג'מבו מותק" לצד ציפי שביט, הדוד חיים, מיקי, רוי בוי ומיכאל ושירן ספיר.
חיים אישיים

צוקרל נשוי לשחקנית פרלה דנוך, בתו של הזמר רמי דנוך. השניים השתתפו בתוכנית המציאות "זוג מנצח VIP", ששודרה בשנת 2021. בינואר 2025 נולדה להם בת.
הערות שוליים

↑  הנשק הסודי של צה"ל: מני ממטרה בריאיון על השיר שהושמע למחבלי החמאס-דאעש בזמן המעצר, נבדק ב-2024-01-06
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007394921205171  VIAF: 5155464883502042081   WorldCat (עם VIAF): 5155464883502042081
ממורבוך

כריכת ממורבוך קהילת פרנקפורט מהספרייה הלאומית בירושלים
עמוד שער מהממורבוך של קהילת קליווא
ממורבוך (מגרמנית: Memorbuch; ביידיש: מעמאָרבוך, ברבים: מעמאָרביכער מקור השם מלטינית: memoria - זיכרון[דרוש מקור]; בעברית קרוי גם פנקס הזכרת נשמות) ספר זיכרונות או אזכרה, המוקדש לתיעוד פטירתם של חברי הקהילה היהודית ואופייני ליהדות גרמניה. מרבית האזכורים מתחילים בתפילה "יזכור אלוהים..." וממשיכים במידע ביוגרפי ובעיקר תיאור אופיו ופועלו החיובי של הנפטר.
ספר הזיכרון הוא אחת המסורות העתיקות ביותר להנצחת המת ביהדות, בעיקר אצל יהדות אשכנז. במרבית המקרים הוא נכתב בעברית או בשפת הקהילה, לדוגמה יידיש, ובמרבית הספרים נכתבו גם שמות היהודים שנרצחו בפוגרומים בקהילות הסמוכות.
היסטוריה

במאה ה-13 התפתחו רשומות הזיכרון לז'אנר ספרותי. אולם במאה ה-17 הם החלו לשמש לא רק כספרי זיכרון, אלא כאוספי תפילה. הם הוחזקו בבית הכנסת של העירייה, וכך נשמרו ימי הפטירה של נפטרי הקהילה. בנוסף, הם שימשו כלי חשוב עבור צאצאי הקהילה, היות שלא רק שמות הנפטרים הופיעו, אלא גם אירועים מיוחדים ואירועים אלימים ופעולות אנטישמיות כנגד הקהילה.
התיעוד הראשון של רשימת נפטרים הופיע מתקופת גזירות תתנ"ו של האימפריה הרומית הקדושה על הקהילה היהודית. הרשימה הכילה 4 חלקים: תפילה שנאמרת על המתים; רשימה של המתים; הודעות אבל על רבנים ותורמים לקהילה ומסתיימת ברשימה של מתים שיש לשמור את זכרונם. הרשימה מתחילה בחללי מסע הצלב הראשון מהערים וורמס, שפייר, מיינץ, בון וקלן.
ספר הממורבוך העתיק ביותר הוא מתקופת ימי הביניים, מהעיר נירנברג, ידוע בשם "נירנברגר ממורבוך" (גר') והוא נכתב בין השנים 1296–1298.
במהלך השנים נהגו להקריא את רשימת הנפטרים מתוך ספרי הממורבוך ביום כיפור, אולם מנהג זה נעלם עם הזמן.
ספרי הממורבוך בתקופת הנאציזם מספקים תובנה ופירוט על מספר הקורבנות היהודיים. למשל: קורבנות רצח רבים מופיעים בארכיון הפדרלי כמקרי "התאבדות" מכיוון שהם מבוססים על חומרי ארכיון מתקופת הנאציזם. ובממורבוך ניתן למצוא סיבות ונסיבות מוות מפורטות.
לדוגמה: עולה מהממורבוך כי בליל הבדולח בווינה: 7,000 יהודים נכלאו, 4600 נשלחו לדכאו, 27 יהודים נרצחו בדכאו, 680 יהודים התאבדו בדכאו, 94 יהודים התאבדו בווינה ו-832 יהודים התאבדו בשנת 1939, על אף שבתחילה צוין כי נופצו שמשות בלבד (מכאן שמו של הפוגרום).
בנוסף, בכ-500 ספרי ממורבוך מתוארים רדיפות היהודים בגרמניה ונזכרים קורבנות לא ידועים. בנוסף, לאחר השואה הספרים היו עדות לחללים שאין להם קבר או שם, כיוון שהם נמחקו יחד עם קהילותיהם.
יזכּור-ביכער

זכרם של היהודים לאחר השואה הוביל לניסוח ופרסום של סוג חדש של ממורבוך: "ספרי יזכור" (ביידיש: יזכור-בּיכער). אלה בדרך כלל פותחו על ידי עמותה ובתמיכה של יהודים מהקהילה של אותו אזור באירופה של לפני השואה. הם משמשים עדות על חיי הפאר היהודיים שנהרסו, על הכיבוש הנאצי ועל מות הקדושים של העיר, הכפר או השטעטל. עבור חוקרים הם מהווים מקור עיקרי לחיי היהודים במרכז ומזרח אירופה על מקצועותיהם, טקסי הדת, השירים והריקודים והכליזמרים שלהם.
ראשון הספרים הוא, כנראה, ספרה של קהילת לודז' שפורסם בניו יורק בשנת 1943 על ידי מהגרים יהודים מהעיר הפולנית. הוא משקף את האשמה של סופרים שהשאירו את משפחותיהם בפולין ועברו משבר זהות בין שורשיהם למולדתם החדשה.
בשנת 1979 כבר פורסמו כ-400 ספרים מסוג זה בארצות הברית, צרפת, ארגנטינה וישראל. לרוב הם נדפסו במספר קטן של עותקים, לעיתים רחוקות ביותר מ-500. האוספים המלאים ביותר שלהם נמצאים באוניברסיטה העברית בירושלים, בספריית תרבות היידיש בפריז ובמכון למחקר יהודי בניו יורק המחזיק למעלה מ-700 אוספים.
לקריאה נוספת

בצלאל ססיל רות, ספר האזכרה לקהילת פרנקפורט, בתוך:זיכרון פרנקפורט (תשכו) 7-13, חוברת זיכרון לקהילת פרנקפורט ע"נ מיין. ירושלים: בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, תשכו
תמונה מתוך הממורבוך של יהדות הולנד, מאת משה חיים גנס
דואר היום

| --- | --- |
סמל העיתון כולל המוטו, בעריכתו המחודשת של איתמר בן אב"י
גיליון מספטמבר 1928
גיליון מספטמבר 1928
 מייסד:  אלכסנדר אהרנסון, אברהם אלמליח, עובד בן עמי, איתמר בן יהודה 
 תאריכי הופעה:  1919 – יוני 1936 (כ־17 שנים) 
 שפה:  עברית 
 מערכת:  ירושלים 
 
מערכת עיתון דואר היום מתחילת שנות ה-30. בשורה הראשונה יושבים משמאל לימין: נתן לאהר, לאה אבושדיד, איתמר בן-אב"י ולצידו ישעיהו קרניאל (עזמות). בשורה השנייה שני מימין - העיתונאי והסופר אהרן אבן-חן. מימינו: רעייתו עטרה אבן חן. שלישי משמאל עומד העיתונאי אורי קיסרי.
מוכר עיתוני דואר היום בירושלים, שנות ה-20
דואר היום (בכתיב חסר: דֹאר היום, באנגלית: Palestine daily mail) היה יומון עברי שהופיע בארץ ישראל בשנים 1919–1936, בעריכתו של איתמר בן-אב"י.
הקמת העיתון

העיתון הוקם בירושלים על ידי קבוצה של פעילים מילידי הארץ, שהתנגדו להשפעה הרוסית על עיתון "הארץ", וביקרו את חוסר הדינמיות של עורכיו. עם הקבוצה המיסדת נמנו מנחם אשר ספיר, אלכסנדר אהרונסון, פרץ קורנפלד-דגן, ישעיהו קרניאל ועובד בן עמי שהיו אשכנזים בני המושבות הוותיקות. איתם היו גם בני העדה הספרדית הוותיקה כמו שלמה קלמי, יצחק עבאדי ואברהם אלמליח. הרוח החיה בייסוד העיתון היה איתמר בן-אב"י, בנו של אליעזר בן-יהודה, שהשתתף בעריכת עיתוני אביו לפני מלחמת העולם הראשונה. הוא בילה כמה שנים בצרפת ובגרמניה, ושם התוודע מקרוב לעיתונות הרחוב האירופית. הוא ניסה להביא לעיתוני משפחתו את קלילותן של "שדרות פריז": סנסציות, סיפורים אישיים, רומנים בהמשכים ואפילו שירי אהבה. כאשר בחר את שם העיתון, שיווה לנגד עיניו את העיתון העממי הגדול של לונדון, ה"דיילי מייל" ("דואר היום" הוא תרגום מילולי של שמו).
בן-אב"י רצה ליצור עיתון שישמש כשופרם של "ילידי הארץ". הוא התכוון לבני המשפחות הספרדיות הוותיקות של ירושלים ולבני הדור השני של העלייה הראשונה. האוריינטציה הפוליטית של קבוצה זו הייתה ימנית מתונה בענייני פוליטיקה וכלכלה. בעקבות כך מצאה קבוצה זו את עצמה בעמדה של אי-הסכמה גוברת עם הנטיות הסוציאליסטיות המתחזקות של הנהגת היישוב.
המערכת ותפוצת העיתון

משרדי "דואר היום" עמדו ברחוב הסולל בירושלים. "הסולל וויט ובן אבי - שותפות" היה שמה של חבורת מייסדי העיתון, וזו הייתה הפעם הראשונה בה רחוב נקרא על שם עיתון. בן-אב"י היה גאה מאוד בראשוניות הזו, ותיאר את הרחוב בהגזמה כ"פליט סטריט" הארצישראלי.
ב"דואר היום" החלו את דרכם עיתונאים רבי השפעה, כאורי קיסרי, ששימש כתב בפריז ואחר כך היה מזכיר המערכת. כן פעל שם עובד בן עמי, שהחל ככתב בפתח תקווה, ולימים שימש כיושב ראש הנהלת מעריב וראש עיריית נתניה, העיתונאי והסופר אהרן אבן-חן בן הגליל העליון, לימים כתב "הארץ" ו"מעריב", העיתונאי והעסקן יששכר-דב בר-דרורא, ששימש שנים רבות כעורך האחראי (בשמו י.ד. דרורי), והעיתונאי, המשורר והמתרגם עובדיה קמחי, שתרגם לצרפתית את ספרו של בן-אב"י, "המצילה". בין חברי המערכת היה גם משה בר-נסים, שהיה עוזרו ויד ימינו של אליעזר בן יהודה במשך 22 שנים (1904–1926).
הפובליציסט הוותיק, ישעיהו קרניאל, בן דור המייסדים של המושבה זכרון יעקב, שהחל את דרכו בעיתוניו של אב"י: "הצבי", "האור" ו-"השקפה" כתב בעיתון דאר היום מדי שבוע פיליטון סאטירי-ביקורתי בשנים 1920–1928 ברציפות תחת הכותרת "מבעד למסווה שיעורים בהסתכלות" בחתימתו הספרותית עזמות. בתחילת שנות ה-30, עם חזרתו של בן-אב"י לעמדת העורך, מונה יחד עם נ. לאהר לנהל את העיתון וכתב במשך שלוש שנים מאמרי ביקורת בעניינים שוטפים תחילה בשם "רפרופים בני יומא" ובהמשך "אמר עזמות" ו-"בפנים שוחקות" עד לפרישתו הסופית מן העיתון, ככל הנראה באוגוסט 1933.
תפוצתו היומית של העיתון בשיאו הגיעה לכ-7,000 עותקים, מספר ניכר בהתחשב בכך שמספר היהודים בארץ ישראל עמד בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20, על 150,000 נפש ואף פחות.
ייחודו של דואר היום

"דואר היום" הנהיג כמה חידושים דרמטיים בעיתונות העברית: הוא הופיע בבוקר, בשעה ש"הארץ" הופיע אחר הצהריים; הוא עלה רק חצי גרוש, בשעה ש"הארץ" (ואחר כך "דבר") עלה גרוש שלם. בן-אב"י ייבא ארצה את מכונות הסְדָר הראשונות, הלינוטייפ, שטבע עבורן את המושג העברי "אתנוע". הוא הגיש לקוראיו חדשות בעמוד הראשון - לא עניין מובן מאליו באותה עת - עם כותרות דרמטיות, לפעמים עד כדי הגזמה, וכתבות מלאות פאתוס.
במקביל הפך בן-אב"י את עמודי דואר היום למעבדה לשונית, ופרסם בהם כבדרך אגב מספר עצום של חידושי לשון. חידושים אלה נבעו לעיתים מן הצורך לקצר כותרת, כמו למשל החידוש "כייס", שהחליף את "גנב-כיס" שהגה אביו. בעמודים ההם נולדו גם המילים מכונית ועצמאות. נאמן להתנגדותו הנחרצת של אביו למלים זרות, העמיד בן-אב"י בראש העיתון את המשפט: "אליעזר בן יהודה היה אומר: דבר עברית והבראת". על התחרות בין "דואר היום" ל"הארץ" אמר בן-אב"י: "הארץ הוא אולי עיתון הגון, אבל איננו עיתון; דואר היום אולי אינו הגון, אבל הוא עיתון".
נראה כי האפיון החשוב ביותר של "דואר היום" היה חוסר המחויבות האידאולוגית שלו. במובן הזה הוא היה יחיד במינו בעיתונות העברית של העת ההיא, בה העיתונות שימשה כשופרן של המפלגות השונות. משה כרמון, משכיל ירושלמי וחבר מערכת, אמר על כך כי בן-אב"י היה "כולו סבלן וחופשי, והשרה רוח של פלורליזם. ספק אם בזמן ההוא, ועוד שנים הרבה אחר כך, הייתה עוד בארץ אכסניה פתוחה וחופשית כדואר היום."
במרץ 1921, לאחר פרסום בקורת חריפה על מנחם אוסישקין בעיתון, יצאו אישים מראשי הציונות והיישוב המאורגן בארץ ישראל, בהם יוסף קלוזנר, חיים ארלוזורוב, יצחק בן צבי, בוריס שץ ודוד ילין, בגילוי דעת נגד "דואר היום", בו האשימו אותו בהפצת ידיעות שקריות וכתבו שהם רואים חובה:
למחרת פרסם "דואר היום" את תגובתו של אליעזר בן יהודה, בה הוא טען שהיוצאים נגד העיתון היו "רובם כמעט כולם מורים וסופרי "הארץ" ו"הפועל הצעיר" וקצת פקידי מוסדות", שיצאו נגד עיתון מתחרה או שהיו בין "המורים, שיש טינה בלבם על דאר היום מפני עמדת דאר היום בשאלת בתי הספר, והפועלים מפני עמדת דאר היום בשאלת הפועלים, ועוד אנשים אחדים מפני תרעומות פרטיות שיש להם על דאר היום." על הטענה לכך שדואר היום יצא נגד המוסדות הלאומיים כתב:
מסירת עריכת העיתון לידי ז'בוטינסקי

ב-1928, במעשה שבן-אב"י תיאר לימים כגחמה, הוא החליט למסור את עריכת דואר היום לידי ידידו זאב ז'בוטינסקי, אותו ערך אהרן אבן-חן. עורכי העיתון ומנהליו התנגדו למהלך, בעיקר בשל היות בן-אב"י מתון בהרבה מז'בוטינסקי מבחינה פוליטית. בן-אב"י התעקש, ואף טען כי מסירת מושכות העיתון היא אישית ולא פוליטית, ונועדה לתת במה לז'בוטינסקי למשך שנה אחת בלבד.
התוכנית לא עלתה יפה כמתוכנן, בעקבות השתלטותה של התנועה הרוויזיוניסטית על "דואר היום", שמיהרה להציג את העיתון כביטאונה. בן-אב"י, אשר על פי ההסכם, זכאי היה לפרסם מאמרים אישיים ככל שירצה, נתקל בהתנגדות העורכים החדשים, ואף בניסיונות לצנזרו. בספר זיכרונותיו "עם שחר עצמאותנו" סיפר בן-אב"י כי עסקנים ופעילי התנועה אף תקפו אותו בפומבי, וכתובות נאצה הופיעו על קיר בית הדירות שבו התגורר, כמו "בן מביש לאביו", או "בוגד בעמו".
המצב הידרדר אף יותר כאשר ממשלת המנדט הבריטי אסרה על ז'בוטינסקי את הכניסה לארץ ישראל לאחר מאורעות תרפ"ט, וז'בוטינסקי העביר את תפקיד העריכה לשלמה גפשטיין, אך שלושה אחרים השתלטו על העריכה: אב"א אחימאיר, וולפגנג פון-וייזל ויהושע ייבין. שלושתם היו קיצוניים מז'בוטינסקי והשיבו את הסגנון הסנסציוני, הפעם למטרות אידאולוגיות. אב"א אחימאיר למשל, פרסם ב-1928 טור שנקרא "מפנקסו של פשיסטן". עיתונאי מפורסם נוסף שכתב אז בעיתון היה ארתור קסטלר, שעזב את הארץ זמן קצר אחר כך, ורכש לעצמו פרסום ניכר כסופר בגרמנית ובאנגלית.
בשלב זה דרש בן-אב"י כי העיתון יוחזר לידיו לאלתר, אולם העורכים סירבו. בסופו של דבר העימות הוכרע רק לאחר שבני בנימין (התאחדות איכרים צעירים ילידי הארץ, שבן-אב"י היה ממנהיגיה), שלחו "צעירים עזי-רוח ומזויני-יד" לירושלים כדי לסלק את הרוויזיוניסטים ממשרדי המערכת. "את הבמה הזאת מסרתי פעם לז'בוטינסקי", נזכר בן-אב"י לימים, "בתקוותי כי הוא יהיה הגושר בין ה'אודיסאים', ובינינו - ולא הצלחתי". הגיליון הראשון לאחר שובו של בן-אב"י לתפקיד העורך הראשי של העיתון ראה אור ב-22 בפברואר 1931, ובגיליון זה נוסף המוטו "עיתון יומי עממי". בן-אב"י חזר לתפקיד העורך הראשי וכינה מעתה את דואר היום בתואר היומרני "ביטאון יהודה העצמאית". למרות זאת, העיתון לא הצליח לחדש את ימיו כמקדם, תפוצתו התמעטה והוא שקע במשבר כספי.
ב-1931 אירע רצח יוחנן שטל וסליה זוהר. לאחר שהמשטרה לא הצליחה למצוא את גופותיהם, הציג העיתון את החקירה כראיה למחדלי הסוכנות היהודית, שלטענתו התרפסה בפני השלטונות וכתוצאה מכך דרדרה את מצב ביטחון היהודים בדרכים והשלטונות אינם מגבירים את מאמציהם לגלות את הרוצחים. העיתון שכר בלשים פרטיים, שהצליחו לגלות את הגופות ולהביא למעצר הרוצחים.
סגירת העיתון

ביולי 1933 פרש בן-אב"י מתפקידו, ו"דואר היום" הועבר לעריכתם של שני עיתונאים ידועים, ד"ר שמואל פרלמן ופסח גינזבורג (בהמשך היה גינזבורג לעורך יחיד). בנאום פרישתו הציג עצמו בן-אב"י כ"מנער העיתונות העברית משממונה", ועל העיתונים האחרים אמר:
כולם חצאי-גרושים כמותנו, כולם בוקריים כמותנו, כולם עטורים בכותרות שמנות כמותנו, ובמידה רבה כבר יותר מכמותנו! זכרו את התמונות - כמה צחוק, כמה לעג בקרב ההגונים כנגד צורה זו של 'בלוף אמריקני'. והיום גם 'דבר' וגם 'הארץ' אינם בזים לתמונות, המחיות כל כך את העיתונות בעולם כולו ובארצנו לא כל שכן.
על אף זאת, השיל "דואר היום" תחת שרביט העורכים החדשים את התואר "ביטאון יהודה העצמאית", נקט בגישה מתונה ואופי ממלכתי יותר, ופנה עתה בעיקר אל המושבות הוותיקות ואל המעמד הבינוני העירוני. פעולה זו נתגלתה למפרע כטעות, שכן קהל יעד זה כבר קרא באותה עת את "הארץ" או את "הבוקר" (ביטאון הציונים הכלליים).
העיתון ראה אור רק עוד שלוש שנים, עד לסגירתו, ביוני 1936. הזכויות על שם העיתון עברו לידי ליאו וינץ, מו"ל ירושלמי מעולי גרמניה. בינואר 1940 עשה וינץ ניסיון קצר של כחודש ימים להחיות את העיתון בפורמט מוקטן, אך ללא הצלחה.
לקריאה נוספת

ג. קרסל, תולדות העיתונות העברית בארץ-ישראל, ירושלים: הספרייה הציונית, 1964. עמ' 118–152
הערות שוליים

↑  ישראל 24, 2016, עמ' 329]
↑  היום נקרא הרחוב בשם החבצלת, על שם עיתון עברי בירושלים בסוף המאה ה-19
↑  לייחודה של שפת העיתון התייחסה במחקריה אסתר גולדנברג: "כל האמת על 'שח-רחוק'", אקדם, ידיעון האקדמיה ללשון העברית, גיליון 27, אלול תשס"ד, עמ' 6–8; "'לשוננו לעם' ב'דאר היום', שפת המדור ושפת העיתון", העברית – רבעון בענייני הלשון העברית, מחזור נח, חוברת א-ב, תשס"ט-תש"ע, עמ' 28–56
↑  אורי דרומי, הממלכה השביעית העברית, באתר הארץ, 4 בינואר 2005
↑  מכתב אל המערכת, הארץ, 13 במרץ 1921
↑  טעיתם בחשבונכם, אדוני, דואר היום, 14 במרץ 1921
↑  הפרשה כולה מתוארת בספר זיכרונותיו של בן-אב"י, עם שחר עצמאותנו, תל אביב 1961, עמ' 477–485
↑  כוונתו למשכילי העלייה הרוסית
↑  העמוד הראשי, דואר היום, 22 בפברואר 1931
↑  דואר היום במצוקות הזמן, דבר, 20 בינואר 1930
↑  תום שגב, ימי הכלניות: ארץ ישראל בתקופת המנדט, ירושלים: כתר הוצאה לאור, 1999, עמ' 287, מסת"ב 965-07-0843-X
↑  מינאם הוידוי של איתמר בן אב"י בהזדמנות המסיבה לכבודו באולמי "הסולל", דואר היום, 31 ביולי 1933
↑  בין שני עמודים לארבעה; ראו: להתחדשותו של "דאר היום", דואר היום, 26 בינואר 1940
↑  תחילה הודיעה מערכת העיתון על העברת העיתון לשעות אחר הצהריים; בהודעתם כתבו שייתכנו ימים אחדים עד שתשוב לפעול. היא לא חזרה לפעולתה. ראו ההנהלה והמערכת, אל קוראינו, דואר היום, 16 בפברואר 1940
↑  בבית הספרים הלאומי שמורים גיליונות של העיתון מתקופה זו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007571811405171
2 בפברואר

2 בפברואר הוא היום ה-33 בשנה, בשבוע ה-5 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 332 ימים (333 בשנה מעוברת).
אירועים היסטוריים ביום זה

962 – אוטו הראשון מוכתר לקיסר הראשון של האימפריה הרומית הקדושה
1033 – קונראד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מוכתר כמלך בורגונדי
1119 – קליקסטוס השני ממונה לאפיפיור
1509 – פורטוגל מביסה קואליציה של ונציה ומדינות מוסלמיות בקרב ימי חשוב
1536 – מחפשי זהב ספרדים מייסדים את בואנוס איירס
1653 – ייסוד העיר ניו אמסטרדם
1790 – בית המשפט העליון של ארצות הברית מתכנס לראשונה
1848 – מלחמת ארצות הברית–מקסיקו מסתיימת בניצחון ארצות הברית, ונחתם הסכם גואדלופה אידלגו
1878 – יוון מכריזה מלחמה על האימפריה העות'מאנית
1913 – נחתם חוזה ברית הידידות בין ממשלת מונגוליה לטיבט, שתי ממשלות שחתרו לעצמאות משלטון סין
1920 – אסטוניה מכריזה על עצמאותה מהאימפריה הרוסית
1933 – אדולף היטלר מפזר את הפרלמנט הגרמני
1935 – ניסוי ראשון בפוליגרף
1943 – מלחמת העולם השנייה: אחרוני כוחות מדינות הציר נכנעים לכוחות הסובייטים לאחר קרב סטלינגרד
1945 – קרל פרידריך גרדלר, מראשי קשר העשרים ביולי, מוצא להורג
1948 – 3 הרוגים בפיצוץ מכונית תופת ליד מערכת העיתון Palestine Post בירושלים (פצוע נוסף נפטר מפצעיו לאחר שבוע)
1955 – פנחס לבון מתפטר מתפקידו כשר הביטחון בעקבות מסקנות ועדת החקירה שהוקמה בעקבות הפרשה הידועה בשם פרשת לבון
1971 – אידי אמין תופס את השלטון באוגנדה
1971 – נפתחה התערוכה "מושג + אינפורמציה"
1977 – התחלת תמרון יציאה מהמסלול של תחנת החלל הסובייטית סאליוט 4 במסגרת תוכנית סאליוט
1982 – טבח חמאת: צבא סוריה טובח בעשרות אלפי אזרחים, בהוראת הממשלה
1989 – הצבא האדום יוצא מקאבול
1990 – נשיא דרום אפריקה, פרדריק וילם דה קלרק, מתיר את חידוש פעילותו של הקונגרס הלאומי האפריקני
1999 – הוגו צ'אווס נבחר לנשיא ונצואלה
2009 – שיגור ראשון מוצלח של המשגר האיראני סאפיר אשר הצליח להביא את הלווין אומיד למסלולו. בכך הפכה איראן למדינה התשיעית בעולם שיש לה יכולת פעולה עצמאית בחלל
2011 – התגלתה מערכת השמש קפלר-11
2015 – שיגור מוצלח של המשגר האיראני סאפיר אשר הצליח להביא את הלווין פג'ר למסלולו