stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה (2018–2021)
מהלך האירועים > אוגוסט 2018

בליל 9 באוגוסט נמשך ירי רקטות לעבר ישראל מיום קודם. בחצות תקף כלי טיס של צה"ל כלי רכב פלסטיני ששימש לשיגור רקטות. בתקיפה נהרג איש חמאס שהיה קרוב משפחה של מפקד בכיר בחמאס. בהמשך הלילה תקף חיל האוויר הישראלי כ-140 מטרות של חמאס. במשך הלילה ובבוקר נורו מטחים של 80 רקטות לעבר נתיבות, כרם שלום ועוטף עזה. מוקדם יותר התפוצצה רקטה במפעל, באירוע יש פצועה קשה ופצוע קל. בסך הכול בוצעו 180 שיגורים ביממה זו. בבוקר צה"ל תקף עוד מספר מטרות חמאס וחיסל חוליית משגרי רקטות.
המשא ומתן בין ישראל לחמאס, בתיווכה של מצרים, הוביל לרגיעה מסוימת, שבעקבותיה פתחה ישראל את מעבר כרם שלום לכניסת סחורות לרצועת עזה, והרחיבה לתשעה מיילים ימיים את האזור המותר בדיג לדייגי רצועת עזה.
מהלך האירועים > אוקטובר 2018

ב-17 באוקטובר בשעה 3:40 בלילה שוגרו מרצועת עזה שתי רקטות ארטילריות לעבר ישראל. רקטה אחת פגעה ישירות בבית בבאר שבע, פצעה 6 בני אדם קל וגרמה נזק כבד למבנה. הילדים ניצלו הודות לתושיית האם שפינתה אותם לממ"ד. רקטה שנייה נפלה בים בסמוך לגוש דן. בבוקר הפציץ חיל האוויר הישראלי כתגובה 20 מטרות בעזה, בהן מנהרת טרור של חמאס בדרום הרצועה. בבוקר החלו הפלסטינים בירי תלול מסלול אל עבר עוטף עזה ונשמעו אזעקות צבע אדום בגזרה. בסמוך לשעה 9:00 תקף חיל האוויר חוליית משגרי רקטות, מחבל אחד נהרג ו-4 נפצעו. לצמצום אחריות חמאס לשיגור הרקטות פורסמה ההערכה שהרקטות הופעלו עקב מכת ברק.
ב-27 באוקטובר שיגר הג'יהאד האיסלאמי הפלסטיני (גא"פ) 34 רקטות לעבר ישראל. כ-13 יורטו על ידי כיפת ברזל והשאר נפלו בשטח פתוח. בתגובה הפציץ חיל האוויר בלילה 87 מטרות טרור ברצועת עזה. בין השאר נהרס בניין בן ארבע קומות, ששימש מטה של מנגנון הביטחון הכללי של חמאס. בעקבות מטח נוסף בבוקר הפציץ חיל האוויר 8 מטרות טרור של הגא"פ. בכל התקיפות לא היו נפגעים לפלסטינים. לדברי דובר צה"ל, ירי הרקטות נעשה בהוראת סוריה ואיראן, ישנם פרשנים ישראלים ששללו קביעה זו.
מהלך האירועים > נובמבר 2018

ב-11 בנובמבר נערכה פעולת צה"ל בח'אן יונס, שבה נכנס כוח מיחידה מובחרת של צה"ל לאזור ח'אן יונס, ובהתקלות עם מחבלי חמאס נהרגו סגן-אלוף מחמוד ח'יר א-דין ושבעה מחבלים, בהם מפקד גדוד ח'אן יונס בגדודי עז א-דין אל-קסאם. מטוסי חיל האוויר תקפו באזור לשם סיוע לכוח הקרקעי. בעקבות התקרית נורו עשרות רקטות לעבר יישובי עוטף עזה. כיפת ברזל יירטה כמה מהן, והירי הוביל לביטול הלימודים בעוטף עזה ולהשבתת הרכבת בקו אשקלון-באר שבע.
ב-12 בנובמבר בשעות אחר הצהריים החלו ארגוני הטרור הפלסטיניים בירי כבד של רקטות על עוטף עזה, שדרות, נתיבות, אשקלון, מועצה אזורית הר חברון, קריית גת ואזור ים המלח. במשך היום ועד חצות ביצעו המחבלים כ-400 שיגורים של רקטות ופצמ"רים, עשרות מהם יורטו על ידי כיפת ברזל. מירי הרקטות נפצעו למעלה מ-20 אזרחים ונגרם נזק למספר בתים. כמו כן שיגרו מחבלי חמאס טיל נגד טנקים על אוטובוס ופצעו קשה חייל ישראלי. בתגובה לירי הכבד תקף חיל האוויר הישראלי למעלה מ-70 מטרות טרור, בהן נהרגו 3 פלסטינים, וכן הפציץ את תחנת הטלוויזיה של חמאס. בעקבות המשך הירי כבד בוטלו הלימודים גם באשקלון, אשדוד, באר שבע וחבל לכיש.
ב-13 בנובמבר המשיך הירי על ישראל. פגיעה בבניין באשקלון גרמה להרוג פלסטיני, פצועה אנוש ופצועה קשה. במהלך הלילה תקף חיל האוויר 80 מטרות טרור נוספות, בהן: מנהרת טרור התקפית, מטה המודיעין הצבאי של חמאס ומטה לביטחון פנים של חמאס. בבוקר השמיד חיל הים הישראלי מספר כלי שיט של הכוח הימי של חמאס, וכלי טיס ירה מהאוויר בחוליית משגרי רקטות והרג את אחד מאנשיה. כמו כן, חיל האוויר השמיד 4 רבי-קומות בעזה. בשעות אחר הצהריים הושגה הפסקת אש בתיווך מצרים.
מהלך האירועים > מרץ 2019

ההסלמה החלה בעקבות ירי רקטות M-75 פלסטיניות, בשתי תקריות שונות, על מרכז ישראל. בתגובה תקף צה"ל מטרות טרור רבות ברצועת עזה, בהם מנהרות תת-קרקעיות ובנייני מטה של חמאס. בתקיפות נהרגו 5 מחבלים פלסטיניים. מירי הרקטות הפלסטיני נפצעו מספר אזרחים ישראלים ונגרם נזק לרכוש.
מהלך האירועים > מאי 2019

בתחילת מאי 2019 התרחשה הסלמה נוספת, שכונתה "גן סגור". במהלך ההסלמה שיגרו המחבלים הפלסטינים כ-690 רקטות, טילי נ"ט ופצצות מרגמה אל עבר ישראל, כאשר טווח הירי נע מבאר שבע בדרום, דרך עוטף עזה ועד לאשדוד ויבנה בצפון. בתגובה תקף צה"ל מטרות טרור רבות, רובן של חמאס אך גם של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ברצועת עזה ובעיקר בלב העיר עזה. בין המטרות שהושמדו היו מספר בניינים רבי-קומות ששימשו כמטות של הזרועות והיחידות השונות של חמאס. בהסלמה נהרגו ארבעה אזרחים ישראלים וכ-25 פלסטינים, מתוכם לפחות 19 מחבלים. איש הכספים של חמאס, שהיה פעיל בהברחת כספים מאיראן, חוסל בסיכול ממוקד.
מהלך האירועים > ספטמבר 2019

ב-6 בספטמבר 2019, במהלך ההפגנות על הגדר, נורו למוות 2 מחבלים פלסטינים שהתפרעו על הגדר ואיימו על לוחמי צה"ל, אחד מהם בן 14. כתגובה נורו בלילה 5 רקטות כאשר אחת נפלה בשטח פתוח בשדרות. כתגובה לירי צה"ל תקף מספר עמדות צבאיות ברצועת עזה. יום לאחר מכן ב-7 בספטמבר רחפן חצה מרצועת עזה לשטח ישראל והטיל מטען על ג'יפ צה"לי ללא נפגעים. בתגובה צה"ל תקף עמדה צבאית ברצועת עזה. ב-8 בספטמבר נורו 2 רקטות, אחת מהם נפלה בשטח פתוח בישראל. יומיים לאחר מכן, במהלך ביקורו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו, באשדוד, נשמעו אזעקות צבע אדום בערים אשדוד ואשקלון. במהלך אירוע זה נורו 2 רקטות שיורטו על ידי מערכת כיפת ברזל, וראש הממשלה בנימין נתניהו פונה בזמן נאומו באשדוד.
סטטיסטיקת ירי תלול מסלול

להלן נתוני ירי תלול מסלול מצד מחבלים פלסטינים מרצועת עזה נגד ישראל, מתחילת שנת 2018 ומפרוץ העימותים בסוף מרץ.
2
5
0
0
24
59
1
11
0
39
477
1
2
1
87
1
690
2
0
7
13
3
0
3
0
90
4
4
1
0
0
0
0
0
0
1
0
4
0
0
1
0
0
0
2
0
0
0
222
170
0
0
2
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
100
200
300
400
500
600
700
רקטות
פצצות מרגמה
ירי תמ"ס לא מזוהה
הערה: ירי תמ"ס בלתי מזוהה מציין ירי תלול מסלול שלא זיהו או לא פרסמו האם הוא פצצת מרגמה או רקטת קרקע-קרקע.
הרוגים ופצועים

מאז 30 במרץ 2018 ועד אוגוסט 2019 נהרגו 308 פלסטינים ברצועת עזה, מהם 212 בהפגנות האלימות על גדר המערכת. מעל 28,000 אלף עזתים נפצעו, כמחצית מהם מגז מדמיע וכ-7,400 מתוכם מירי צלפים.
על פי נתונים וניתוח של מרכז המידע למודיעין ולטרור שבדק את התפלגות ההרוגים במהומות על גדר המערכת, נכון ל-16 בינואר 2019 כ-50% מהם (97 הרוגים) מזוהים עם חמאס, כ-20% (39) עם פתח, כ-10% (15) עם ארגונים אחרים, וכ-20% (37) חסרי השתייכות ארגונית. כ-30% מההרוגים (59) השתייכו לזרועות צבאיות של ארגוני הטרור, מתוכן 45 הרוגים הם פעילי הזרוע הצבאית של חמאס, 6 פעילי גדודי חללי אלאקצא של פתח ו-6 של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני. מחבלים רבים[דרושה הבהרה] נהרגו בניסיונות פיגוע ליד הגבול ובהפגזות צה"ל על עמדות חמאס. מחבלים נהרגו גם בתקיפות אוויריות של צה"ל, שבאו בתגובה לסבבי הסלמה וירי רקטות על עוטף עזה.
במהלך העימותים ישראל איבדה חייל מירי צלף פלסטיני בעימותים על גדר המערכת. בחודש מאי 2019 נהרגו 4 אזרחים ישראליים: 3 מהם מירי רקטות פלסטיניות ואחד מפגיעה ישירה של טיל נ"ט מדגם קורנט ברכבו.
עתירה לבג"ץ

אחת הנקודות שהיו נתונות לדיון ציבורי היא מדיניות הפתיחה באש של הצבא, לפיה ירי מוצדק לא רק כלפי מי שמהווה איום ישיר בעצמו, אלא גם על מי שמתפקד כ"מסית מרכזי". ב־15 באפריל 2018 עתרו לבג"ץ מספר ארגוני שמאל ובהם האגודה לזכויות האזרח, יש דין, גישה, המוקד להגנת הפרט ועדאלה, בדרישה לבטל את הנוהל ולאסור ירי על מפגינים שאינם מסכנים חיי אדם באופן מיידי. העותרים טענו שגם אם ניתן לסווג את האזור כאזור לחימה, אירועי צעדת השיבה הם אזרחיים במהותם ולכן הפרדיגמה הרלוונטית אינה דיני הלחימה אלא דיני אכיפת החוק. בתשובתו לבג"ץ טען צה"ל שיש לדחות על הסף את העתירה הן משום שהירי חוקי לפי החוק הישראלי והדין הבין-לאומי, והן משום שהעותרים הציגו תמונת מצב מסולפת כאילו מדובר באירועים אזרחיים מובהקים, ולא במהומות אלימות שבחסותן מתבצעים פיגועי טרור מסכני חיים. משכך, לטענת צה"ל המסגרת המשפטית הרלוונטית להוראות הפתיחה באש היא פרדיגמת דיני הלחימה.
דיון ציבורי התפתח גם סביב שאלת פירוש המושג "מסית מרכזי", משהיו שטענו שהחיילים בשטח אינם מבינים את המושג ומחילים את הגדרת המסית באופן שגוי. נטען כי לא פעם ישראל נמנעת ממעצרים ומהקמת מכשולים גם במקום שהם אפשריים, ומעדיפה להתבסס על ירי, חרף היותו אמצעי פחות מידתי.
בג"ץ קיבל את עמדת צה"ל ודחה את העתירה פה אחד ובין השאר נימק:
"בהתרחשויות שמתוארות – אין מדובר במחאה עממית, או ספונטנית רגילה, מה גם שהפרות הסדר האלימות, מושא העתירות, יצרו לפרקים סכנה ממשית וקרובה לחייהם ולשלמות גופם של כוחות הביטחון ותושבי ישראל – סכנה, אשר התעצמה והחמירה עקב פעולות הטרור שבוצעו מתוכן ובחסותן. הפרות הסדר האלימות אורגנו, תואמו והוכוונו על-ידי חמאס, שהוא ארגון טרור המצוי בעימות מזוין עם ישראל. בתוך כך ניתן לומר כי חמאס ביקש להפיק תועלת צבאית מפריצה אפשרית של המכשול הביטחוני, באופן שגם היה מסייע לחדירת מפגעים לישראל. כדי לקדם מטרה זו – חלק לא מבוטל מהמשתתפים באירועים האלימים ומהנפגעים היו פעילים בארגון החמאס, לרבות מנגנוניו הצבאיים, ואלה נשלחו כדי להפר את הסדר והביטחון והונחו לשלהב את ההמון, לעודד את התקדמותו לשטח ישראל, להוביל לפריצת המכשול הביטחוני ולבצע פיגועים."
פיצוי בהתאם לתקנות מס רכוש וקרן פיצויים

בגין הנזק הישיר (שריפת שדות, נזק לרכוש מירי רקטות ופצמ"רים) שנגרם ליישובי עוטף עזה ניתן, כמקובל, פיצוי בהתאם לתקנות מס רכוש וקרן פיצויים. ב-10 ביוני 2018 הודיעה רשות המיסים על מתן פיצויים למי שעיסוקו בענף המלונאות ויחידות אירוח, בשל נזק עקיף בגין ביטולי הזמנות בתקופה 29 במאי 2018 עד 2 ביוני 2018.
הממשלה נמנעה במשך כל התקופה מהכרזה על מצב מיוחד בעורף והכרזה על יישובים כיישובי ספר, צעדים שהיו מאפשרים מתן פיצוי נרחב יותר לתושבים הנפגעים, כגון פיצוי על אובדן ימי עבודה. בדצמבר 2018 אישרה ועדת הכספים תקנות למתן פיצוי בשל נזק עקיף כגון אובדן שעות עבודה.
ההסברה והמערכה התקשורתית בעת העימותים

סיקור העימותים באמצעי התקשורת בעולם כלל ביקורת על ישראל, שהגיעה לשיאה ב־14 במאי, בעקבות הריגתם של יותר מ־60 פלסטינים. גם מדינות אחדות מתחו ביקורת על ישראל, ובלטו בכך טורקיה ודרום אפריקה, שהחזירו את שגריריהן מישראל. ארגוני זכויות אדם ישראליים ובין-לאומיים, כולל בצלם,‏ Human Rights Watch, ואמנסטי אינטרנשיונל, גינו את ישראל על הרג הפלסטינים.
תוצאות אלה הובילו לביקורת על יעילות ההסברה הישראלית.
ב-28 בפברואר 2019 ועדת החקירה של מועצת זכויות האדם של האו"ם פרסמה את ממצאיה לפיה 183 פלסטינים נהרגו באירועים ממרץ עד דצמבר 2018, בהם 35 ילדים, אישה, שני עיתונאים ושלושה פרמדיקים. על פי חברת הוועדה שרה חוסיין, ירו חיילי צה"ל בכוונה בילדים ועיתונאים. מסקנות הדו"ח הן כי ייתכן ופעולות צה"ל מהוות פשעי מלחמה, ואף פשעים כנגד האנושות. בנימין נתניהו דחה את הדו"ח על הסף ואמר כי הוא צבוע ושקרי. השליח האמריקאי למזרח התיכון, ג'ייסון גרינבלט, דחה את הדו"ח, גינה את מועצת זכויות האדם והטיל על חמאס את האחריות לאלימות בגבול.
ראו גם

הלחימה ברצועת עזה לאחר מבצע צוק איתן
עפיפון תבערה
אירועי העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה (2018–2021)
פדווא טוקאן

| --- | --- |

תמונת פדווא טוקאן על עטיפת ספר "דיאלוגים עם פדווא טוקאן" (ערבית: حوارات فدوى طوقان )
 לידה:  1 במרץ 1917 שכם, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  12 בדצמבר 2003 (בגיל 86) שכם, מדינה פלסטינית 
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 שפות היצירה:  אנגלית, ערבית 
 
פַדוָוא טוּקָאן (בערבית: فدوى طوقان, 1 במרץ 1917 – 12 בדצמבר 2003) הייתה משוררת פלסטינית ילידת שכם.
קורות חיים

טוקאן נולדה ב-1917 בשכם למשפחת טוקאן. משפחה עשירה ומכובדת, הילדה השביעית בין ארבע אחיות וחמישה אחים. אחיה אחמד טוקאן היה שר החוץ וראש ממשלת ירדן. היא רכשה השכלה בבית ספר יסודי, וכשהגיעה לגיל 12, נאלצה לפרוש מהלימודים. על אירוע טראומתי זה מספרת הסופרת ליאנה בַּדר, מנכ"לית משרד התרבות וההסברה הפלסטיני, שביימה סרט על אודות המשוררת:
”הוריה של פדוא הוציאו אותה מבית הספר בגיל 12 מפני שילד אחד נתן לה פרח. אחד מאחיה כלא אותה בבית ובכל זאת היא המשיכה לכתוב והצליחה, בעזרת יצירותיה, להתגבר על הדיכוי ועל מעצר הבית שלה. מדובר במשוררת שכתבה בתחילה שירי אהבה, דבר שהיה נדיר אצל אשה ערבייה מבית שמרני בשכם. לאחר הקמת מדינת ישראל התחילה פדואה טוקאן לכתוב שירים בעלי גוון פוליטי וזכתה להיות סמל פלסטיני ופמיניסטי”.
אחיה הגדול אבראהים טוקאן‏ (1905–1941), בעצמו משורר ידוע, קיבל על עצמו את האחריות לחינוכה. בשנים 1962–1964 למדה אנגלית וספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד.
במהלך חייה פרסמה שמונה ספרי שירה (חלקם תורגמו לאנגלית), וכן ספר אוטוביוגרפי בשם דרך הררית (1985), שבו היא מתארת את חייה ומערכת היחסים המורכבת שלה עם האם המובילה אותה בדרכה האישית, בדרך להכרה נשית פמיניסטית ולתפיסתה הלאומית. ספר זה ותפיסתה הלא-שגרתית את מעמד האישה, קירבו את טוקאן לקבוצות פמיניסטיות ישראליות, אשר ראו במאבקה האישי דוגמה ייחודית וקרובה למאבק מגדרי החוצה גבולות ומגבלות לאום.
טוקאן האמינה כי הצלחת המאבק הפלסטיני תלויה בראש ובראשונה בפתיחות החברה ובשחרור הנשים. לטענתה רק בחברה משוחררת וליברלית ניתן יהיה לקדם את שאיפותיו של העם הפלסטיני.
טוקאן התגוררה ופעלה כל ימי חייה בעיר הולדתה שכם, ויצאה ממנה בעיקר לאירופה על מנת לקבל פרסים על שירתה (איטליה ויוון), וכן למצרים וירדן, שם זכתה לפרסום יחסי, בעיקר בזכות מעמדה כמשוררת של המאבק הפלסטיני. היא שימשה חברה בהנהלת אוניברסיטת א-נג'אח בשכם.
טוקאן מעולם לא נישאה ולא ילדה ילדים. לשאלה מדוע לא באה בברית הנישואים היא סיפרה בריאיון לפעיל השמאל יוסף אלגזי שפורסם בעיתון "הארץ":
”השירה הייתה מטרת חיי. כשאני מביטה על העולם מסביב, הנישואים רחוקים ממני. תמיד פחדתי מאוד מהגבר. פחדתי שיכבול אותי. ברור שאילו נישאתי לא הייתי יכולה להתמסר כולי לשירה. בגלל הדיכוי שהיה מנת חלקן של אמי, של אחיותיי, של כל ידידותיי, היו חיי הנישואים שלהן עבדות. לכן נזהרתי מהגבר ונמנעתי להיות שבויה לו. רק זה היה חסר לי, שאשרת גבר כלשהו, שאכין לו קפה או ארוחת בוקר. מדוע? מה פתאום? לעולם לא.”
טוקאן נפטרה בעיר הולדתה שכם בשנת 2003, בשיאה של האינתיפאדה השנייה.
מוטיבים עיקריים ביצירתה

טוקאן השמיעה ביקורת חריפה כנגד מדיניותה של מדינת ישראל, שאותה ראתה ותיארה כמדיניות של דיכוי. בנוסף, השמיעה ביקורת לעבר החברה הפלסטינית הערבית המסורתית והתמקדה בעיקר ביחס החברה שבה גדלה לנשים.
בספרה האוטוביוגרפי סיפרה על אמהּ:
”...ואולם תמיד הרגשתי בחוט של צער סמוי המשוך עליה, וכאשר גדלתי הבנתי את מקור הצער הנסתר הזה. היה זה ההסגר והדיכוי החברתי שהיה כפוי על האשה בביתנו. והתברר לי בוודאות, שהדיכוי שממנו סבלה וריחוקה מן החברה שמחוץ לבית, הם שפיתחו בה את יכולת הלעג והשנינות כדרך של פורקן.”
ובריאיון עם יוסף אלגזי הרחיבה:
”אמא שלי הייתה האישה הראשונה מבנות דורה בשכם שהסירה את הרעלה. ומאותה עת החלה לשאוף אל קרבה את רוח החופש, כי הזמן כבר אסף אליו את הדור הישן, השמרן, במשפחה. הייתי מתמלאת אושר כשהייתי רואה את חיוניותה מתגברת בד בבד עם שחרורה מכבלי ההסגר בכלא המסורת הנתעב.”
על מקור השראתה ותהליך כתיבת השירים סיפרה טוקאן:
”כתבתי את הדברים כשבלבי מקננת תחושה, שגם בימים אלה החברה הערבית מוכנה לקבל את גילוי לבי מהימים שבהם, כמו שאר הנשים החברה שלנו, סבלתי מהלחצים שהופעלו עלינו, סירבתי להשלים עם המצב הזה וידעתי שיבוא יום ואביע התנגדות זו בגלוי. כשניגשתי לכתוב את זיכרונותיי, הצבתי לעצמי כמטרה עליונה לתאר את קורותי בכנות. למרות הכאב שגרם לי מצבי, הכתיבה הפכה אצלי למעין פעולת היטהרות.”
ובאופן מסוגנן יותר בשירה "איך שיר נולד":
נקח את שירתנו מליבך המעונה הגועש/באפלה ואבק הלילה/נלוש אותה באור, נלוש אותה בקטורת/האהבה והנדרים/ננשוף בתוכה את כוח האדם והסלעים/אחר כך נשיב אותה לליבך הטהור, הבוהק/הו, עמנו הנאבק הסובלני...
יחסיה של טוקאן עם העולם הגברי שסביבה ועם אביה היו בעייתיים, שלא לומר עוינים, כמשתקף בשיר "שיר ללא שם" (כאן בתרגום אורנה עקאד), המתאר לוויה של גבר - אולי של קרוב משפחה - אולי של האב:
גמרנו אתו, הלכנו בהלוויותיו, לא הצטערנו עליו/וברכנו על צלו שבעפר נטמן/הוא לא ישוב/לא הוציאנו אף אנחה מאחורי ארונו/לא הזלנו עליו/דמעה, אפילו נצוץ דמעה. אחרי ששתינו מכוסו את השנאה המרה/לאחר שהמטיר עלינו משפלותו בגידותיו/ומכפירתו/נעדר מאתנו פרצופו הדחוי, הוא לא יחזור אלינו/הוא היה רשע, המית את השירה בנו/והתקווה .
תפיסה פוליטית

בריאיון עם יוסף אלגזי התייחסה טוקאן למספר שאלות מפתח בתפיסתה הפוליטית. ככלל, היא מביעה דעות לא-קונפורמיסטיות ועצמאיות, שנראה כי מקורן בניסיון חיים. מאידך, היא מסייגת לעיתים את הצהרותיה בציטוטים המזכירים טענות של חוגים פונדמנטליסטיים השכיחים בשיח הציבורי הערבי.
בנוגע לאסלאם הרדיקלי היא טענה:
”...אני חרדה לומר כל אשר על לבי בעניינם. יש ביניהם כאלה שאינם נרתעים משום דבר ומפירים את צווי הדת המוסלמית. במהותו האסלאם איננו כפי שהם טוענים לייצגו. באסלאם יש אהבה, חמלה וסלחנות, ואין בו שנאה”, אך בד בבד טענה כי את להבות הקנאות מפיחה ארצות הברית וארגון הביון שלה, שאותם היא מכנה השטן: ”...אחרי שהצליחו לדחוק מהזירה את הקומוניזם, האויב הגדול בעבר, הם העלו את האסלאם הקנאי כדי להרוס את המשטרים במדינות הערביות ולחזק בהן את אחיזתם.”
בנוגע לדמוקרטיה כשיטת משטר בעולם הערבי ציינה טוקאן:
”...בירדן גרם תהליך הדמוקרטיזציה להפיכת האחים המוסלמים לגורם חשוב וחזק בפרלמנט. עלינו לנהוג זהירות בממשנו את הדמוקרטיה. הדמוקרטיה מצליחה בארצות מבוססות. אך לא זה המצב בעולם הערבי, אשר במשך דורות חי תחת דיכוי: מאות בשנים תחת עול האימפריה העות'מאנית, ועם נפילתה – תחת מנדטים זרים”.
טוקאן הביעה תמיכה בטרור כדרך לגיטימית של העם הפלסטיני להשגת מטרותיו הלאומיות:
”כלום ישראל לא קמה גם בזכות הטרור? כל המאבקים של כל העמים המדוכאים בעולם מתנהלים בעזרת הטרור. לנו לא נותרה דרך אחרת לממש את חירותנו אלא האלימות והטרור. כי מי שונא שלום ומי אינו רוצה לחיות בביטחון?”.
קשרים עם אמנים ישראלים

למרות, ואולי בשל גישתה הלאומנית הבלתי מתפשרת, יצרה טוקאן קשרים עם אמנים ואנשי ציבור ישראלים. המפורסם שבהם היה משה דיין, שר הביטחון אשר ביקש לפגוש בה לאחר שקרא את שיריה ובעיקר שיר מסוים אשר תכניו קיצוניים ומרחיקי לכת, שבו היא מתארת מוות של חייל ישראלי וממשיכה ומתארת כיצד היא אוכלת את קרביו. פרופ' ששון סומך כתב על שירתה בכלל ועל פגישתה עם דיין:
בדיון בכנסת צוטטה תגובת המשוררת הפלשתינאית פדואה טוקאן על רצח הילד דני כץ ותשוקתה לאכילת הכבד שלו: "אני אוכל את הכבד של היהודי".
פגישות פוריות יותר נערכו עם משוררות ישראליות. העיתונאי והפובליציסט הישראלי יגאל סרנה סיפר:
סרנה מוסיף ומספר בספרו "עד מדינה":
דו-קרב או דו-שיח של שירים ניהלה טוקאן עם המשוררת רחל עוזיאל פרחי. בעלה של רחל פרחי, אלוף-משנה דוד פרחי, קצין בכיר בממשל צבאי, היה מוכר לטוקאן, והיא כתבה שיר המופנה כביכול לבנו בכורו איתן:
”...איתן ילדי/כמו נמל השוקע/אני רואה אותך טובע/דרך השקר/החלום הנפוח הוא מטען משקיע/אני חוששת לך, ילדי/מחויב לגדול ברשת זו של דברים/להיות מופשט בהדרגה/מלבך האנושי ומפניך/תוכל ליפול שוב ילדי/וליפול/וליפול/נמוג אל סוף ללא חקר.”
על שיר זה ענתה רחל פרחי בספרה "כבשה ברחובות ירושלים" בשיר "תשובה לפדואה טוקאן":
”... אני מציעה לך להצטרף אלי אחות/גם אם העולם יהיה כלו נגדנו לשמור את נשמת הילדים/החיים ואת המתים לא נוכל להחיות ואת העוול שנעשה/לא נוכל להשיב ואת האדמה שנלקחה לא נוכל להחזיר/ואל הבתים שעזבנו אי שם לא נוכל לחזור, עזרי לי/אחות ואעזור לך להציל מה שנשאר ולא במלחמה”.
התייחסות לטוקאן בפרסומים ישראליים > ספר לימוד באוניברסיטה העברית

בשנת 1969, פרופסור שמואל מורה חתן פרס ישראל במזרחנות, שלימד בחוג לשפה וספרות ערבית, פנה אליה בבקשה לכלול את יצירתה בספר הלימוד של החוג.
התייחסות לטוקאן בפרסומים ישראליים > הנה פדווא טוקאן שותקת שירים

המשורר אלמוג בהר הביע בשירו "שכם 1967" ביקורת על היעדרה המורגש של פדווא טוקאן מהמאבק הפלסטיני. השיר מתעד כביכול רגע בכיבוש העיר שכם בשנת 1967, אך מהדהד את תחושת הבגידה של האליטה הפלסטינית במטרה הלאומית – אותה השקפה שהותירה את טוקאן, למרות מעמדה, כאייקון מבודד בביתה בשכם.
”...הנה פַדְוַוא טוּקָאן שותקת שירים/ בִפנים ביתה הנַאבְּלוּסִי./ הצבא חונה בְחצרה/ והיא מנופפת מִחלונה/ שירים של דיו לבנה.”
התייחסות לטוקאן בפרסומים ישראליים > נשים ומגדר במזרח התיכון במאה העשרים

אסופת המאמרים בעריכתן של רות רודד ונוגה אפרתי, "נשים ומגדר במזרח התיכון במאה העשרים" (מאגנס, 2008) מנסה לתת תמונה עדכנית של מעמד האישה במזרח התיכון תוך שימוש בערכים פמיניסטיים ככלי למחקר וניתוח. במאמר מאת מירה צורף נבחנת החברה הפלסטינית ומקום האישה בה תוך שימוש ביצירתה האוטוביוגרפית של פדווא טוקאן. החוקרת מציינת כי "הסיפור האישי והסיפור הקולקטיבי אינם מנוגדים זה לזה, אדרבה חוויותיו האישיות ביותר של היחיד יונקות מן הנסיבות הכלליות החיצונית וכך גם הזיכרון האישי המתעצב אל מול הקבוצה", כלומר טוקאן, ממקום של התרסה ומרד פמיניסטי, משקפת את מעמד האישה הפלסטינית כפרט ומאמצים של תנועות פמיניסטיות בכלל.
המחזה "עננים בדרך הררית"

בשנת 2004 הועלתה בפסטיבל התיאטרון של עכו הצגה המתייחסת לאישה הפלסטינית הלכודה במיתוס הלאומי מחד גיסא ומעמדה בחברה מאידך גיסא. במחזה מופיעה דמות פיקטיבית של המשוררת פדווא טוקאן ומולה טרוריסטית, מחבלת מתאבדת פלסטינית. המחזה, מאת אורנה עקאד, מבוסס בחלקו על ספר אוטוביוגרפי שכתבה טוקאן ובחלקו על מפגשים של היוצרת עם אסירות ביטחוניות פלסטיניות. המחזה מתרחש בבית ילדותה של המשוררת בשכם, שבו היא אוספת במשך שנים את הזיכרונות אשר עיצבו את אישיותה ואת יצירתה. ספרים מפוזרים בערמות על רצפת החדר המאובקת, ו"היא", צעירה המגיעה אל הבית, מציבה את המשוררת הזקנה מול חוסר האונים והייאוש הנורא הניבטים מקיומם של פליטים.
מסבירה המחזאית:
על יצירת טוקאן אמרה המחזאית:
ביקורת

במאמר "לב אשה מהמזרח" בירחון "קשת" לספרות ניתח ששון סומך את דרכה של פדווא טוקאן. לדבריו, עד לכיבוש הגדה המערבית בידי ישראל ב-1967 הייתה טוקאן משוררת מופנמת: שירתה הייתה אישית-רגשית והיא הקדישה מיצירתה לאבל על אחיה האהובים, איבראהים ונימר, שמתו בטרם עת. השירים הפוליטיים המעטים שכתבה עד אז היו בבחינת מס לחברה בה היא חיה. אשר התייחסה אליה כמשוררת לאומית. עם בוא השינוי וכיבוש עירה - שכם - על ידי מדינת ישראל הפכה למשוררת של מאבק.
סומך מסכם כי הבידוד, בחלקו מבחירה, בחלקו נטוע במישור האישי – אף כי איננו רומנטי בעיקרו – מילא בסופו של דבר את כל עולמה של המשוררת. בשנת 1994 הוא נפגש עמה ביחד עם קבוצה של אנשי רוח ואמנים מישראל, ובהם מכריה של המשוררת נתן זך ודליה רביקוביץ. הפגישה נערכה ברוח טובה וסוכמה בידי טוקאן באמירה כי היא מקווה ומאמינה כי שלום יבוא עם תום הכיבוש.
הנצחה

במהלך מאי 2010 הוחלט במועצת הכפר הערבי-ישראלי כאבול לקרוא 18 רחובות בכפר על שמם של אישים ערבים ופלסטינים, חלקם מנהיגים פוליטיים וחלקם אנשי תרבות ורוח, בהם פדווא טוקאן. ראש המועצה הסביר את ההחלטה "בשמירה על כך שהמורשת הערבית והפלסטינית תהיה מושרשת ומונצחת על-שמם של אלו אשר הקריבו ונאבקו נגד הקולוניאליזם והכיבוש למען העצמאות של עמנו וחירותו".
ספריה

אחי, איברהים. (1946)
בודדה עם הימים. (1952)
מצאתי את זה. (1957)
תן לנו אהבה (1960).
מול הדלת הסגורה. (1967)
הלילה והפרש. (1969)
בודדה, על פסגת העולם. (1973)
יולי והדבר האחר. (1989)
מסע בדרך הררית. אוטוביוגרפיה. (1990) (תורגם לעברית בשם דרך הררית)
המנגינה האחרונה. (2000)
געגועים בהשפעת חוק הכבידה. (2003)
ספריה > בתרגום לעברית

פדוא טוקאן, דרך הררית: אוטוביוגראפיה; תרגמה מערבית: רחל חלבה; עריכת תרגום: חנה עמית-כוכבי, חיפה: מפרש, תשנ"ג 1993.
לקריאה נוספת

ששון סומך, לב אשה מן המזרח: עיון בשירת פדוא טוקאן, בתוך: "קשת" מז (אביב תש"ל)
שרון שטרית-ששון, רק על עצמי לספר ידעתי?!: עיצוב הזהות האישית והקולקטיבית בראי הכתיבה האוטוביוגרפית של היוצרות הפלסטיניות פדוא טוקאן וסחר ח'ליפה, עבודת דוקטור, אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ח 2007
שרון שטרית-ששון, בין הצבר לחמנית : זהות נשית וזהות לאומית בכתיבתן של היוצרות הפלסטיניות פדוא טוקאן וסחר ח’ליפה, הוצאת רסלינג, 2015
הערות שוליים

↑  יוסף ולטר, בני משפחתו של טוקאן בשכם ,מזועזעים' מקבלתו את המינוי, מעריב, 27 בספטמבר 1970
↑  סייד קשוע, אמנות ההסברה, באתר הארץ, 14 בנובמבר 2001.
↑  Tuqan, Fadwa: An autobiography: A Mountainous Journey, Graywolf Press, Saint Paul, Minnesota, U.S.A (1990), ISBN 1-55597-138-5, with part two published in 1993.
↑  Lawrence Joffe, Fadwa Tuqan, The Guardian, December 15, 2003..
1 2  המשוררת פדווה טוקאן - 5 שנים למותה; ראיון שערכתי עם המשוררת בקיץ 1993, באתר www.defeatist-diary.com (ארכיון)
↑  יואב כלתי, רעות לוי-כרמל, "דיאלוג יצירתי בספרות הערבית: יחסי אם ובת בספרות הפלסטינית ביצירתה של פדווא טוקאן" עבודת גמר, רמות חפר, 2007.
1 2  יוסף אלגזי, ידעתי שיבוא יום ואתנגד, אתר אינדימדיה ישראל, 30 בינואר 2009.
↑  תרגום השיר "איך שיר נולד", פורום ערבים בתפוז.
↑  שיר ללא שם / פדואה טוקאן, באתר ynet, 28 באוקטובר 2004.
↑  המשוררת משכם, פ טוקאן, ביקרה אצל שר-הבטחון בביתו, למרחב, 18 באוקטובר 1968
↑  המשוררת משכם ביקרה אצל שר השיכון, על המשמר, 4 בדצמבר 1968
1 2 3  ששון סומך, 'לב אשה מן המזרח: עיון בשירת פדוא טוקאן', קשת מז (אביב תש"ל).
↑  דימוי זה נשען על סיפור עתיק מראשיתו של האסלאם, אודות הינד, אשתו של ספיאן אבן הארב.
↑  מתוך פרוטוקול הכנסת  https://fs.knesset.gov.il/%5C10%5CPlenum%5C10_ptm_236312.DOC
↑  "רביקוביץ ודודו גבע בלי קשר", עד ראייה, בלוג של יגאל סרנה, 21 בדצמבר 2005.
↑  עמיה ליבליך, סימן אזהרה לחברה שדעתה משתבשת, באתר הארץ, 27 ביוני 2007.
↑  רחל עוזיאל פרחי, 'תשובה לפדואה טוקאן', כבשה ברחובות ירושלים, תל אביב: עקד, 1974, עמ' 53.
↑  שיר של פאודה טוקאן - בספר לימוד, הצופה, 25 בינואר 1969
↑  אלמוג בהר, חוט מושך מן הלשון: שירים 1996–2008, תל אביב: עם עובד, 2009; בתוך הבלוג של בהר, "קורא וכותב": הנה פדווא טוקאן שותקת שירים, 5 בדצמבר 2009.
1 2 3  מרב יודילוביץ', אורנה הכפולה, באתר ynet, 28 באוקטובר 2004.
↑  עידן יוסף, לראשונה בכפר ערבי-ישראלי: רחובות ע"ש שונאי ישראל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 5 במאי 2010.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269180205171  BIBSYS: 6002385  BNE: XX1463070  BnF: cb13474973c (data)  CiNii: DA06913775  GND: 119130483  ISNI: 0000 0001 2148 1219  LCCN: n85171183  NDL: 00516665  NLA: 35908841  NTA: 075135132  RERO: 02-A004026624  SNAC: w6p630kv  SUDOC: 035102489  VIAF: 112806649   WorldCat (עם VIAF): 112806649
צדי צרפתי

| --- | --- |

 לידה:  16 בינואר 1941 (בן 84) תל אביב, ארץ ישראל המנדט הבריטי 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1951
 פרסים והוקרה:  יקיר העיר תל אביב-יפו (2021)  פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה 
 https://tsedi-sarfati.co.il/
 פרופיל ב-IMDb
 
צדי צרפתי ואביבה פז בהצגה "ההיסטוריה חוזרת", 1960
צֶדִי צרפתי (נולד ב-16 בינואר 1941) הוא במאי תיאטרון וטלוויזיה ובעברו שחקן ישראלי.