stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כרם התימנים

| --- | --- |

מודעה של עיריית תל אביב משנת 1925 אל תושבי "כרם קרטון"
 מידע
 עיר:   תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל ישראל
 שטח:  374 דונם
 אוכלוסייה:  4,720 (2012)
 קואורדינטות:  32°04′11″N 34°46′05″E﻿ / ﻿32.06973889°N 34.76797222°E﻿ / 32.06973889; 34.76797222
 תבנית:לשוניות2
 
כרם התימנים במבט ממעוף ציפור
שלט על אחד הבתים בשכונה
לוח זיכרון לנעמה ויחיאל דהבני, שהיה עגלונו של הרצל בעת ביקורו בארץ ישראל. רחוב קהילת עדן 13 בכרם התימנים
כרם התימנים היא שכונה הממוקמת בדרום-מרכז תל אביב, בין הרחובות אלנבי, גאולה, הכובשים והכרמל. בבתיה הראשונים אשר נבנו מצפון לעיר יפו בשלהי המאה ה-19 התיישבו יהודים שהגיעו לארץ מתימן בגלי עליית אעלה בתמר (1881-1882). השכונה היא מאחת־עשרה שכונות מגורים נפרדות שנבנו לפני "אחוזת בית - תל אביב" "בין השנים 1903 ו-1909". ב-11 במאי 1923 הצטרפה השכונה, בפועל, עם שכונות יהודיות נוספות, לתחום העיר תל אביב, כאשר הפקודה להפרדתן של שכונות תל אביב מיפו התקבלה על ידי שלטונות המנדט כבר שנתיים קודם לכן ב-11 במאי 1921.
היסטוריה

השכונה הוקמה בשנת 1906 (לפני ייסוד תל אביב), על אדמתם של אהרון שלוש, יוסף בק מויאל וחיים אמזלג. הקרקע נמכרה בתנאים אטרקטיביים לקונים. רוב הרוכשים היו יוצאי תימן שהגיעו מירושלים. תחילה הייתה כוונה לקרוא לשכונה על שם עו"ד דוד מויאל, בנו של יוסף בק מויאל, אך מכיוון שהקמתה של השכונה נמשכה שנים רבות, הוצע לקרוא לה לאחר מכן בשם "מחנה ישראל", אלא שגם שם זה לא התקבל. רק בשנת 1929 התקבע השם כרם התימנים. על פי הסיפור, גרסת השם הראשונית הייתה "כרם התימני", ומקורה היא מהשומר התימני אשר שמר על כרמו של יוסף בק מויאל.
בין תושבי השכונה היו תלמידי חכמים כמו הרב יחיא נחום, שהיה רב השכונה, הרב אברהם אלנדאף והרב שלום יצחק הלוי.
השכונה התאפיינה בבנייה נמוכה, חצרות פנימיות, בתים צמודים וסמטאות צרות.
בשל חסרון הכיס שאפיין את תושבי השכונה היו עשויים בתיה אף בראשית המאה ה-20 מקורות עץ, פחונים וחומרים זולים אחרים.
עד מלחמת העצמאות השתרעה השכונה בין הרחובות גאולה בצפון לרבי מאיר בדרום. מדרום לרחוב רבי מאיר ועד לרחוב דניאל (בקטע המזרחי שלו בין רחוב הכובשים לרחוב הכרמל) השתרעה שכונת פחים (חארת א-טאנק) שאומנם אוכלסה רובה ככולה ביהודים, אולם מבחינה מוניציפלית השתייכה ליפו, והמגרשים בה היו בבעלות ערבית. הייתה זו מובלעת של יפו בתוך תל אביב פרי החלטה של הבריטים מ-1921 עת שרטטו את הגבול העירוני בין יפו לתל אביב. זהותה היהודית של אוכלוסיית חארת א-טאנק והעובדה שהחלטת החלוקה הותירה את שכונותיה היהודיות של יפו בשליטה יהודית קבעה את קו השליטה הצבאי (חבל ג' של החזית הדרומית של תל אביב) במלחמת העצמאות, קו לאורכו צלפו הערבים ורגמו לעבר שכונות תל אביב, מדרום לחארת א-טאנק - רחוב דניאל (בקטע המזרחי שלו בין רחוב הכובשים לרחוב הכרמל).
היסטוריה > בשנים 1945–1948

החזית שנמתחה בשלוש שנות המנדט הבריטי האחרונות, ערב מלחמת העצמאות, בתוככי כרם התימנים ונווה צדק הייתה 'חזית ותיקה', שתחילתה במאורעות תרפ"א (1921), והמשכה במאורעות תרפ"ט (1929) ובמאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1939-1936). בשלהי המנדט הבריטי סבלה כרם התימנים, כמו שכונות נוספות, מכדורי צלפים אשר ניצבו ביום ובלילה על צריח מסגד חסן בק.
השכונה נחשבה למעוז של מחתרות "הפורשים" בתל אביב, ותושביה נהגו לקלוט בבתיהם לוחמים נרדפים ופצועים של האצ"ל והלח"י. כך למשל לאחר התקפת אנשי הלח"י על מחנה של הצבא הבריטי ברחוב הירקון בתל אביב בכ"ד בניסן תש"ו (25 באפריל 1946) נמלטו התוקפים אל כרם התימנים "ונבלעו בבתיו". מאידך גיסא, פעלו כמה מתושבי השכונה להכללתה בשטח המוניציפלי של מובלעת העיר יפו; זו נכללה במדינה הערבית, על פי תוכנית החלוקה של האו"ם מ-1947.
"ההגנה" ביקשה גם היא לגייס את נוער השכונה לשורותיה, וכן צעירים שלא נטו אליה מלכתחילה משכונת התקוה ושכונת שפירא; לשם כך הוקמה תנועת נוער מיוחדת בשם "השחר" ומדריכיה נבחרו משכונות היעד של התנועה. לקראת יציאתם העתידית של הבריטים הוכן באביב תש"ז (1947) "עיבוד מדוקדק" של תוכנית קו הגנה למדינת ישראל שבדרך בגבולה בדרום מערב תל אביב: אזור כרם התימנים ונוה-צדק.
ב-1947 נכללה כרם התימנים בתוכניות "ההגנה" ב"חבל ג'" במחוז תל אביב במלחמת העצמאות הצפויה. "חבל ג'" הקיף את השכונות "על גבול יפו - נוה-שלום, נוה צדק, כרם התימנים, חארת א-טאנק, וכרם קרטון עד שפת הים. כל החזית, בפיקודו של ישראל שחורי 105 עמדות; ב-40 מהן ניצבו אנשים רק בשעות חירום. לרשות החזית עמדו 64 רובים". במקביל, ובתיאום עקרוני עם "ההגנה" ומוסדות "היישוב המאורגן", ניצבו בסמוך לקו החזית, מכרם התימנים ועד נווה שלום, מפקדות ועמדות לוחמי האצ"ל; מהן יצאו לקרב הסתערות וכיבוש של מנשייה ויפו אשר החל בט"ז בניסן תש"ח (25 באפריל 1948).
לאחר קום המדינה

בשכונה צמחו להקות מזרחיות כמו "צלילי הכרם", "השובלים", "הפרברים" ו"צמד העמרנים"; וכן זמרים מזרחיים כמו סולימאן הגדול,
דקלון, חופני כהן, אהובה עוזרי, בעז שרעבי ועוד.
בשכונה הוקמו מסעדות מתמחות במאכלים יהודיים תימניים, ובהן החלה תופעת ה"חאפלות", ערבי קריוקי שהיוו כר פורה לצמיחת זמרים מזרחיים פופולרים.
מועדון הכדורגל שמשון תל אביב מזוהה עם השכונה.
החל משנות ה-90 השתנו פניה של השכונה, נבנו בה בתי מידות מפוארים ועלה הביקוש להתגורר בה. רבים מזקני השכונה הלכו לעולמם ורבים מהצעירים עזבו. רוחו המקורית של הכרם נשמרה במועדון הקשישים בשכונה.
לקריאה נוספת

רזיאל ממט, "מפת ההתיישבות של יהודי תימן בישראל", בתוך: סעי יונה - יהודי תימן בישראל, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1980
חנה רם, היישוב היהודי ביפו בעת החדשה: מקהילה ספרדית למרכז ציוני, ירושלים: הוצאת כרמל, תשנ"ו 1996
אילן שחורי, חלום שהפך לכרך, תל אביב, לידה וצמיחה: העיר שהולידה מדינה, תל אביב: הוצאת אביבים, תש"ן-1990, עמ' 13, 61, 193, 315.
בן-ציון דינור (עורך), ספר תולדות ההגנה, ג, תל אביב: הוצאת מערכות, 1973, עמ' 879, 1273–1281, 1375.
אלתר דרויאנוב, תל אביב, תל אביב: בהוצאת ועדת ספר תל אביב בהשתתפות העירייה, תרצ"ו.
הערות שוליים

↑  ראו: דוד מורי, יסודה והתפתחותה של שכונת כרם התימנים בתל אביב, תהודה, 17, תשנ"ז-1997, עמ' 36.
1 2  גדעון ביגר, התפתחות השטח הבנוי של תל אביב בשנים 1934-1909, באתר מט"ח, מתוך: מרדכי נאור (עורך), תל אביב בראשיתה: 1934-1909, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשמ"ד, עמ' 43-42
↑  מרדכי אלקיים, יפו נוה-צדק, ראשיתה של תל-אביב., משרד הבטחון, 1990, עמ' 231
↑  דני רכט, שכונת קרטון (חארת' אל טאנאק), באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
↑  ספר תולדות ההגנה, כרך ג', חלק שני, עמ' 1374
↑  בן-ציון דינור (עורך), ספר תולדות ההגנה, ג, ב, עמ' 879.
↑  בן-ציון דינור (עורך), ספר תולדות ההגנה, ג, ב, עמ' 1281.
↑  בן-ציון דינור (עורך), ספר תולדות ההגנה, ג, ב, עמ' 1283.
↑  בן-ציון דינור (עורך), ספר תולדות ההגנה, ג, ב, עמ' 1375.
↑  ראו: המערכה על יפו, באתר מוזיאון האצ"ל בתש"ח.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007493935105171  LCCN: no2010084477  VIAF: 146991223   WorldCat (עם VIAF): 146991223
אליזבת: תור הזהב

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  שחר קפור 
 הופק בידי:  טים ביוואן אריק פאלנר
 תסריט:  מייקל הריסט, ויליאם ניקולסון 
 עריכה:  ג'יל בילקוק 
 שחקנים ראשיים:  קייט בלאנשט   קלייב אוון   ג'פרי ראש   ריס איוואנס   ג'ורדי מולה   אבי קורניש   סמנתה מורטון
 מוזיקה:  א. ר. רהמן 
 צילום:  רמי אדפרסין 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  StudioCanal, Working Title Films 
 חברה מפיצה:  UIP Duna, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 12 באוקטובר 2007 בריטניה 2 בנובמבר 2007
 משך הקרנה:  114 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית   ספרדית
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  ספרד 
 הכנסות:  $74,237,563
 הכנסות באתר מוג'ו:   goldenage
 פרסים:  פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר (Alexandra Byrne) 
 סרט קודם:  אליזבת
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
אליזבת: תור הזהב (באנגלית: Elizabeth: The Golden Age) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 2007. הסרט הוא סרט המשך לסרט אליזבת' מ-1998, וכמוהו, מהווה דרמה היסטורית אודות אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה. הסרט מתמקד במאבקיה של אליזבת' כנגד ספרד, ובמאבקי הכוח בין המעצמות עד לפרשת הארמדה הספרדית.
הסרט זכה בפרס אוסקר בקטגוריית עיצוב התלבושות הטוב ביותר והיה מועמד לאוסקר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר עבור קייט בלאנשט על משחקה בתפקיד אליזבת'.
הסרט בוים על ידי שאקאר קפור והופק על ידי סרטי יוניברסל וWorking Title Films. התסריט נכתב על ידי ויליאם ניקולסון ומייקל הריסט. צילומי הסרט נעשו בבריטניה ובצרפת.
שחקנים

קייט בלאנשט בתפקיד המלכה אליזבת הראשונה: הדמות המרכזית, מלכת אנגליה בתקופת תור הזהב, הידועה בחוזקה ובחושה הפוליטי.
קלייב אוון בתפקיד סר וולטר ראלי: חוקר והרפתקן שתופס את עינה של המלכה אליזבת, מה שמוביל למערכת יחסים רומנטית מורכבת.
ג'פרי ראש בתפקיד סר פרנסיס וולסינגהם: מנהל הריגול הנאמן והערמומי של אליזבת, המקדש עצמו להגנה על המלכה מאיומים.
סמנתה מורטון בתפקיד מרי, מלכת הסקוטים: בת דודתה ויריבתה של אליזבת, נכלאה בשל תביעתה לכס המלכות האנגלי.
אבי קורניש בתפקיד בס ת'רוקמורטון: גברת ממתינה (Lady-in-waiting) וידידה קרובה של המלכה אליזבת, שמסתבכת ברומן שערורייתי.
ג'ורדי מולה כמלך ספרד פיליפ השני: המלך הספרדי החזק המהווה איום משמעותי על אנגליה.
ריס איוואנס בתור רוברט רסטון: חבר נאמן בחצרה של אליזבת, המוטל עליו להגן עליה.
אדי רדמיין בתפקיד אנתוני באבינגטון: קתולי צעיר שמעורב במזימה נגד המלכה אליזבת.
טום הולנדר בתפקיד סר אמיאס פאולט: השגריר האנגלי בסקוטלנד, האחראי על החזקת מרי, מלכת הסקוטים בשבי.
דייוויד ת'רפול בתפקיד הווארד: חבר במועצה של אליזבת ויועץ מהימן.
ארין ברוקוביץ' (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  סטיבן סודרברג 
 הופק בידי:  דני דה ויטו סטייסי שר מייקל שאמברג גייל ליון ג'ון הארדי
 תסריט:  סוזאנה גרנט 
 עריכה:  אן קוטס 
 שחקנים ראשיים:  ג'וליה רוברטס אלברט פיני אהרון אקהרט
 מוזיקה:  תומאס ניומן 
 צילום:  אדוארד לכמן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Jersey Group 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל סרטי קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 במרץ 2000
 משך הקרנה:  130 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  קליפורניה 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-90 של המאה ה-20 
 תקציב:  51 מיליון דולר
 הכנסות:  256,271,286 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   erinbrockovich
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (ג'וליה רוברטס) 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
ארין ברוקוביץ' (באנגלית: Erin Brockovich) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2000 בבימויו של סטיבן סודרברג, המבוסס על סיפור אמיתי אודות מאבקה המשפטי של ארין ברוקוביץ' נגד תאגיד האנרגיה "PG&E". בסרט משחקים בתפקידים ראשיים ג'וליה רוברטס, אלברט פיני ואהרון אקהרט. הסרט זכה לביקורות מהללות, ורוברטס זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור משחקה בסרט. עבור השתתפותה בסרט קיבלה סכום חסר תקדים לשחקנית – 20 מיליון דולר.
הסרט הוקרן בבתי הקולנוע בארצות הברית בתפוצה מוגבלת במרץ 2000 וברחבי בריטניה ב-7 באפריל 2000. בישראל ב-25 במאי 2000.
עלילה

ארין ברוקוביץ' (ג'וליה רוברטס) היא אם חד-הורית המגדלת בגפה את שלושת ילדיה. היא מפסידה בתביעת נזיקין נגד רופא שפגע ברכבה ופצע אותה ברכבו, אף על פי שרואים בבירור שהיא נסעה כראוי והרמזור היה בצבע ירוק. מאחר שאיננה מצליחה למצוא עבודה היא מתעקשת שעורך דינה, אד מסרי (אלברט פיני), יאפשר לה לעבוד במשרדו, משום שהבטיח לה ניצחון במשפט וכשל. אד ממנה אותה לפקידה המארגנת תיקים משפטיים. באחד מתיקי הנדל"ן של חברת האנרגיה "PG&E", היא מגלה שנוספו מסמכים רפואיים לתיק. בנוסף, היא מגלה ש"PG&E" מנסים לרכוש בית בהנקלי, קליפורניה. ארין מבקשת מאד לאפשר לה לחקור את הנושא. הוא מאשר לה. היא חוקרת במשך שבוע וכאשר היא שבה למשרד, היא מגלה שפיטרו אותה.
הסרט מתאר מאבק עיקש של ארין להצלת תושבים המתגוררים באזור בית החרושת, רבים מהם חולים במחלות סרטניות ואחרות. היא אוגרת ידע עצום על כל אחת ואחד מכ-600 האנשים שמגישים בזכותה תובענה ייצוגית, כולל מספרי טלפון בעל-פה, של כולם. ארין מתמודדת מול איומים, בעיות עם בן-זוג ויחסים לא תקינים עם המזכירות האחרות במשרד. ואפילו אד, נוטה לעיתים להרים ידיים.
ארין משכנעת את אד להמשיך בבדיקות כדי להבין את התיק לעומקו. לכנס את כל האנשים ולשכנעם בדרכה. ארין חושפת ממצאים רבים המוכיחים ש-"PG&E" אחראיים להרעלת מי השתייה של תושבי הנקלי, ומוכיחה שרבים מהם חלו במספר מחלות עקב כך. ארין מצליחה להשיג מסמך המקשר בין חברת "PG&E" המקומית לבין חברת "PG&E" הארצית וכך לנצח בתביעה.
צוות שחקנים

ג'וליה רוברטס – ארין ברוקוביץ'
אלברט פיני – אדוארד מסרי
אהרון אקהרט – ג'ורג'
מארג הלגנברגר – דונה ג'נסן
טרייסי וולטר – צ'ארלס אמברי
פיטר קויוטי – קארט פוטר
שרי ג'ונס – פמלה דאנקן
קונצ'טה פרל – ברנדה
ארין ברוקוביץ' – המלצרית במסעדה
ביקורות והכנסות

הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות עם ציון גבוה של 83% על פי מדד האתר "Rotten Tomatoes". בנוסף, ג'וליה רוברטס ואלברט פיני קיבלו ביקורות חיוביות על הופעתם בסרט.
הסרט נחשב כהצלחה כלכלית גדולה בהשוואה לתקציב 51 המיליון דולר שלו. הוא הכניס 125,595,205 דולר בארצות הברית ו-130,676,081 מחוץ לארצות הברית. בסיכום הכנסותיו, הסרט התברג בעשרים הסרטים המכניסים ביותר בארצות הברית לשנת 2000.
פרסים ומועמדויות > זכיות

פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (ג'וליה רוברטס)
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (ג'וליה רוברטס)
פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר (ג'וליה רוברטס)
פרס גילדת שחקני המסך לשחקן המשנה הטוב ביותר (אלברט פיני)
פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר (ג'וליה רוברטס)
פרסים ומועמדויות > מועמדות

פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (סטיבן סודרברג)
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (אלברט פיני)
פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (סוזאנה גראנט)
פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה
פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע (סטיבן סודרברג)
פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר
פרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר (סטיבן סודרברג)
פרס באפט"א לעריכה הטובה ביותר (אן קוטס)
פרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר (סוזאנה גראנט)
הערות שוליים

↑  אריק אומנסקי, בתפקיד הראשי: ארין ברוקוביץ, באתר הארץ, 17 בדצמבר 2003
↑  נסים דיין, ‏תקוות חדשות, הבטחות מתממשות, באתר גלובס, 25 במאי 2000
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590963105171  BIBSYS: 12046992  BNE: XX3990397  BnF: cb17889690s (data)  GND: 7846760-3  LCCN: n2003039876  VIAF: 316754140   WorldCat (עם VIAF): 316754140
מרטין ואליינט

מרטין וַאליֵינְט (בסלובקית: Martin Valjent; נולד ב-11 בדצמבר 1995) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת הבלם במיורקה מהלה ליגה ובנבחרת סלובקיה. במהלך משחקיו בנבחרת זכה לשבחים מפרשנים ומומחי כדורגל שונים מהעולם על יכולותיו ההגנתיות יוצאות הדופן וקריאת המשחק המרשימה שלו.
קריירה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
באוגוסט 2018, ואליינט עבר בהשאלה למיורקה כדי לחזק את ההגנה במהלך עונת 2018/19 של הליגה הספרדית השנייה. ב-26 ביוני 2019, בעקבות עלייתה של מיורקה ללה ליגה, מימש המועדון את האופציה לרכישת הסלובקי תמורת 1.5 מיליון יורו.
קריירה בינלאומית

ואליינט זומן לראשונה לנבחרת סלובקיה על ידי יאן קוזאק למשחקים נגד הולנד ומרוקו ב-31 במאי וב-4 ביוני בהתאמה. הוא החליף את טומאש הובוקאן בדקה ה-79 של המשחק מול מרוקו בז'נבה, לציון הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של סלובקיה. סלובקיה הודחה כשהתוצאה הייתה 1–2 והיא לא הצליחה להשוות את המשחק.
המשחק הרשמי הראשון שלו היה במוקדמות יורו 2020 מול קרואטיה ב-6 בספטמבר 2019 בטרנבה, כאשר ואליינט שיחק כמגן ימני. סלובקיה הפסידה במשחק 4–0. באוקטובר חזר ואליינט לנבחרת במשחק ידידות מול פרגוואי בתפקיד המועדף עליו. הפעם דווח על ההופעה שלו בצורה חיובית מאוד, וזכה לשבחים מהפרשנים ומהעיתונות המקומית.
ב-26 באוגוסט 2020, זומן ואליינט על ידי נבחרת סלובקיה להשתתף בשני משחקי הפתיחה של ליגת האומות נגד צ'כיה וישראל.
החרטות של מיס אוסטן

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD של הסרט
 בימוי:  Jeremy Lovering 
 שחקנים ראשיים:  אוליביה ויליאמס
 מוזיקה:  ג'ני מוסקט 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2008 
 משך הקרנה:  85 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, דוקו-דרמה, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
החרטות של מיס אוסטן (באנגלית: Miss Austen Regrets) הוא סרט טלוויזיה בריטי בהפקת ה-BBC. הסרט מבוסס על שנות חייה האחרונות של הסופרת ג'יין אוסטן, כשהיא מביטה אחורה על חייה, ועוזרת לאחייניתה האהובה פאני למצוא חתן. הסרט שודר לראשונה בארצות הברית ב-3 בפברואר 2008 ברשת הטלוויזיה הציבורית PBS כחלק מסדרת סרטי דרמה של "עונת ג'יין אוסטן". בבריטניה הוא שודר ב-1 BBC ב-27 באפריל 2008. התסריט מבוסס על מכתביה של אוסטן, ועל אירועים שונים בחייה.
תקציר עלילה

הסרט פותח בסצנה בה האריס ביג-ויתר, בעל אחוזת מנידאון, מציע נישואים לג'יין אוסטן והיא מסכימה להתחתן איתו. למחרת היא משנה את דעתה ודוחה את הצעת הנישואים.
שתים עשרה שנה אחר כך, ג'יין אוסטן עדיין רווקה וחיה בהמפשייר עם אמה ואחותה. היא מוזמנת להתארח אצל אחיה אדוארד בקנט, שם אחייניתה פאני, המתלבטת אם להענות לחיזוריו של מר פלאמפטרי, מבקשת את עצתה. השתיים משוחחות על אהבה ונישואים. פאני מנסה לשמוע מדודתה האם היה לה סיפור אהבה, וג'יין מספרת לה על הרומן הקצר שהיה לה עם טום לפרוי, ועל הפרידה ממנו. היא מדגישה שהיא סבלה מכך רק זמן קצר. בתקופה זו היא כותבת את ספרה "אמה".
ג'יין חוזרת לביתה בהמפשייר ומתחילה לכתוב את "הטיית לב". ב-1815 היא נוסעת ללונדון ומתגוררת בביתו של אחיה הנרי, העוסק בהוצאה לאור של ספריה. כשהנרי נופל למשכב, ג'יין מוצאת רופא, והוא מרבה לבקר בביתו של הנרי ומתיידד עם ג'יין. בלונדון היא מקבלת הזמנה לבקר בארמונו של הנסיך העוצר, ונפגשת עם הספרן שלו שמציע לה נושאים לכתיבת הרומן הבא שלה.
שוב בביתה שהמפשייר ג'יין ממשיכה בכתיבת "הטיית לב". היא חשה ברע, ומנסה להסתיר זאת מבני משפחתה. הנרי פושט רגל ומפסיד את כל רכושו, וגם אדוארד מפסיד כסף רב. אמם מאשימה את ג'יין במצבם הכלכלי הקשה, כיוון שסרבה להצעת נישואים מאדם עשיר.
הסרט מסתיים אחרי מותה של ג'יין עם נישואיה של פאני. פאני רואה את קסנדרה כשהיא שורפת את המכתבים שכתבה ג'יין.
צוות השחקנים

אוליביה ויליאמס - ג'יין אוסטן
אימוג'ן פוטס - פאני אוסטן נייט
גרטה סקאקי - קסנדרה אוסטן
יו בונוויל - הכומר ברוק ברידג'ס
אדריאן אדמונדסון - הנרי אוסטן
ג'ק יוסטון - צ'ארלס היידן
פילידה לאו - מרת אוסטן
פיפ טורנס - אדוארד אוסטן-נייט
טום הידלסטון - ג'ון פלאמפטרי
ג'ייסון ווטקינס - הכומר קלארק
ראו גם

ג'יין אוסטן בתרבות הפופולרית
נסיך ליכטנשטיין

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  הנס אדם השני
 תאריך כניסה לתפקיד:  1989
 תחום שיפוט:  ליכטנשטיין
 איוש ראשון:  קרל הראשון
 
נסיך ליכטנשטיין הוא המונרך הריבון וראש המדינה של ליכטנשטיין. תפקיד זה הוגדר מאז ייסוד הנסיכות ב-23 בינואר 1719. כל הנסיכים לאורך השנים היו חברי בית ליכטנשטיין. סדר הירושה לתואר נקבע לפי החוק הסאלי ולפיכך מוגבל רק לגברים מצאצאיו החוקיים של הנסיך יוהאן הראשון. בנוסף לתואר נסיך ליכטנשטיין, הנסיך המכהן מחזיק גם בתואר דוכס טרופאו ויגנדורף ורוזן ריטברג.
היסטוריה

הנסיך הראשון שהתגורר בליכטנשטיין באופן קבוע היה פרנץ יוזף השני, שעבר לנסיכות הקטנה עת עלה לשלטון ב-1938. עד שנה זאת נסיכי ליכטנשטיין התגוררו באוסטריה. המעבר היה כתוצאה מאי היציבות הפוליטית בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
תפקוד וסמכויות

הנסיך הוא בעל הסמכות לפזר את הפרלמנט והממשלה, לבחור שופטים ולהטיל וטו על חקיקה (מלבד חקיקה שמטרתה להפוך את הנסיכות לרפובליקה).
רשימת נסיכי ליכטנשטיין

| מספר | שם | תמונה | משנת | עד | משך כהונה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | קרל הראשון |  | 1608 | 1627 | 19  שנים, חודש ו־11  ימים |
| 2 | קרל אוזביוס |  | 1627 | 1684 | 57  שנים, חודש ו־21  ימים |
| 3 | הנס אדם הראשון |  | 1684 | 1712 | 28  שנים, חודשיים ויום |
| 4 | יוזף ונצל הראשון |  | 1712 | 1718 | 5  שנים, 6  חודשים ו־15  ימים |
| 5 | אנטון פלוריאן |  | 1718 | 1721 | 3  שנים, 11  חודשים ו־10  ימים |
| 6 | יוזף יוהאן אדם |  | 1721 | 1732 | 11  שנים, חודשיים ו־5  ימים |
| 4 | יוזף ונצל הראשון   (שליט בפועל) |  | 1732 | 1745 | 12  שנים, 9  חודשים ו־26  ימים |
| 7 | יוהאן נפומוק קרל |  | 1732 | 1748 | 16  שנים ו־6  ימים |
| 4 | יוזף ונצל הראשון   (שליט חוקי בשנית) |  | 1748 | 1772 | 23  שנים, חודש ו־19  ימים |
| 8 | פרנץ יוזף הראשון |  | 1772 | 1781 | 9  שנים, 6  חודשים ו־8  ימים |
| 9 | אלויס הראשון |  | 1781 | 1805 | 23  שנים, 7  חודשים ו־6  ימים |
| 10 | יוהאן הראשון |  | 1805 | 1836 | 31  שנים ו־27  ימים |
| 11 | אלויס השני |  | 1836 | 1858 | 22  שנים, 6  חודשים ו־22  ימים |
| 12 | יוהאן השני |  | 1858 | 1929 | 70  שנים, 4  חודשים ו־29  ימים |
| 13 | פרנץ הראשון |  | 1929 | 1938 | 9  שנים, 3  חודשים ו־14  ימים |
| 14 | פרנץ יוזף השני |  | 1938 | 1989 | 51  שנים, 3  חודשים ו־18  ימים |
| 15 | הנס אדם השני |  | 1989 | היום | 35  שנים, חודש ו־23  ימים |
סמל נסיך ליכטנשטיין

סמלו של נסיך ליכטנשטיין, החל משנת 1982
סמלו של נסיך ליכטנשטיין, משנת 1957 ועד 1982
סמלו של נסיך ליכטנשטיין, בשנת 1918
מרחב דן

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   משטרת ישראל
 סוג:  מרחב גאוגרפי משטרתי
 בסיס האם:  הקישון 10, בני ברק
 פיקוד
 יחידת אם:   מחוז תל אביב
 דרגת המפקד:    ניצב משנה
 מפקד נוכחי:  דניאל חדד
מרחב דן הוא אחד משלושת המרחבים במחוז תל אביב של משטרת ישראל. המרחב אחראי על הערים והיישובים רמת גן, בני ברק, גבעתיים, יהוד, אור יהודה, קריית אונו, גני תקווה, גבעת שמואל, רמת אפעל, כפר אז"ר, ורמת פנקס.
מטה המרחב ממוקם ברחוב הקישון 10, בני ברק.
תחנות המרחב:
תחנת בני ברק ברחוב הקישון 10 בבני ברק
תחנת גבעתיים שוכנת ברחוב ויצמן 76, והיא אחראית על העיר גבעתיים.
תחנת מסובים הכפופה למרחב דן והשוכנת בדרך לוד סמוך לאור יהודה. תחנה זו משרתת את היישובים אור יהודה, קריית אונו, יהוד, סביון, גבעת שמואל, כפר אז"ר, רמת אפעל, נווה מונוסון, גני תקווה ורמת פנקס.
מדליות באולימפיאדת בייג'ינג (2008)

הצד האחורי של מדליות אולימפיאדת הקיץ 2008: כסף (שמאל), זהב (אמצע), ארד (ימין). בכל מדליה מוטבע טבעת של ירקן.
באולימפיאדת בייג'ינג שנערכה בבייג'ינג בירת הרפובליקה העממית של סין בין ה-8 באוגוסט 2008 ו-24 באוגוסט 2008, השתתפו 11,028 ספורטאים ב-302 תחרויות ב-28 ענפי ספורט.
מדינות שזכו לראשונה במדליה

5 מדינות זכו במשחקים במדליות ראשונות בתולדותיהן:
אפגניסטן אפגניסטן זכתה במדליית ארד על ידי ניקפאי רואלה בתחרות הטאקוונדו.
טג'יקיסטן טג'יקיסטן זכתה במדליית ארד על ידי רסול בוקייב בתחרות הג'ודו במשקל עד 73 ק"ג.
טוגו טוגו זכתה במדליית ארד על ידי בנג'מין בוקפטי, חותר קיאקים יליד צרפת.
מאוריציוס מאוריציוס זכתה במדליית ארד על ידי המתאגרף ברונו ג'ולי.
סודאן סודאן זכתה במדליית כסף על ידי האתלט אחמד איסמעיל, בריצת 800 מטר.
כמו כן, זכתה לראשונה סרביה במדליות כמדינה נפרדת, לאחר פרידתה ממונטנגרו.
מונגוליה ופנמה זכו לראשונה במדליות זהב.
שינויים בחלוקת המדליות

ב-15 באוגוסט 2008 שלל הוועד האולימפי הבינלאומי מהצלף הצפון קוריאני קים ג'ונג סו את שתי המדליות שקיבל באולימפיאדה (מדליית ארד בירי באקדח אוויר ל-10 מטרים, ומדליית כסף בירי באקדח ל-50 מטרים) בשל שימוש בסמים. במקומו זכו במדליית הארד ג'ייסן טרנר מארצות הברית, ובמדליית הכסף טאן זונגליאנג מסין. כמו כן בשל הפסילה זכה ולדימיר איסאקוב מרוסיה במדליית הארד בירי ל-50 מטרים.
ב-16 באוגוסט 2008 נשללה מדליית הארד מהמתאבק השוודי ארה אבראהמיאן לאחר שזרק באכזבה את המדליה שקיבל בהיאבקות יוונית רומית במשקל 84 ק"ג. אבראהמיאן זרק את המדליה על רצפת האולם באכזבה על כך שלא זכה במדליית הזהב, מכיוון שסבר שהשיפוט בחצי הגמר לא היה הוגן כלפיו. הוועד האולימפי ראה בהתנהגות זו ביזוי של המשחקים ושל יתר האתלטים.
ב-22 באוגוסט 2008 שלל הוועדה אולימפי את מדליית הכסף בתחרות הקרב שבע מהאצנית לודמילה בלונסקה מאוקראינה בשל שימוש בסטרואידים. במקומה זכתה הייליס פאונטיין מארצות הברית במדליית הכסף, וטטיאנה צ'רנובה מרוסיה במדליית הארד.
בלארוס איבדה את מדליות הזהב והכסף בהן זכתה בתחרות יידוי הפטיש לאחר שספורטאיה כשלו בבדיקה למציאת חומרים אסורים. איטליה איבדה מדליית כסף בה זכתה בתחרות רכיבה קבוצתית על אופניים ונורווגיה מדליית ארד לאחר שסוסו של הרוכב טוני אנדרה האנסן נתפס עם חומרים אסורים.
בחריין שזכתה במדליה הראשונה בתולדותיה כשהאתלט ראשיד ראמזי יליד מרוקו ניצח בתחרות הריצה ל-1500 מטר, איבדה אותה לקניה לאחר שבבדיקות התברר כי ראמזי נטל חומרים אסורים.
ראו גם

מדליות במשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008)
הערות שוליים

↑  אתר הוועדה המארגנת - מספר המשתתפים והאירועים.
↑  ‏ynet, אחרי 48 שנים: מדליה אולימפית לטוגו, באתר ynet, 12 באוגוסט 2008
↑  Jere Longman, Swede Stripped of His Medal After His Angry Reaction, The New York Times
↑  כתבה באתר espn על שלילת המדליה.
↑  הודו: מדליית זהב ראשונה בהיסטוריה ליחידים, באתר וואלה, 11 באוגוסט 2008
| מדליות במשחקים האולימפיים |
| --- | --- | --- |
| אולימפיאדות קיץ | אתונה (1896) • פריז (1900) • סנט לואיס (1904) • לונדון (1908) • סטוקהולם (1912) • אנטוורפן (1920) • פריז (1924) • אמסטרדם (1928) • לוס אנג'לס (1932) • ברלין (1936) • לונדון (1948) • הלסינקי (1952) • מלבורן (1956) • רומא (1960) • טוקיו (1964) • מקסיקו סיטי (1968) • מינכן (1972) • מונטריאול (1976) • מוסקבה (1980) • לוס אנג'לס (1984) • סיאול (1988) • ברצלונה (1992) • אטלנטה (1996) • סידני (2000) • אתונה (2004) • בייג'ינג (2008) • לונדון (2012) • ריו דה ז'ניירו (2016) • טוקיו (2020)  • פריז (2024) |  |
| אולימפיאדות חורף | שאמוני (1924) • סנט מוריץ (1928) • לייק פלאסיד (1932) • גרמיש-פרטנקירכן (1936) • סנט מוריץ (1948) • אוסלו (1952) • קורטינה ד'אמפצו (1956) • סקוו ואלי (1960) • אינסברוק (1964) • גרנובל (1968) • סאפורו (1972) • אינסברוק (1976) • לייק פלאסיד (1980) • סרייבו (1984) • קלגרי (1988) • אלברוויל (1992) • לילהאמר (1994) • נאגנו (1998) • סולט לייק סיטי (2002) • טורינו (2006) • ונקובר (2010) • סוצ'י (2014) • פיונצ'אנג (2018) • בייג'ינג (2022) |  |
שחר צוברי (ארד) עם הזכייה במדליה בשיט בגלשן ניל פרייד RS:X.
משמאל לימין: טור ברובולד מנורווגיה (כסף), וינסנט הנקוק מארצות הברית (זהב) ואנטוני טרס מצרפת (ארד) עם המדליות בהם זכו בירי מטרות (גברים)
Maarten van der Weijden from the Netherlands won a gold medal in the men's 10 km Open Water.
Left to right: Lu Chunlong (gold), Dong Dong (bronze), both from China, and Jason Burnett from Canada (silver) won medals in gymnastics – Men's trampoline
פמקה דאקר מהולנד זכתה במדליית כסף בחתירת שמונה (נשים).
משמאל לימין:ריאן לוכטה (ארד), מייקל פלפס (זהב), ולאסלו צ'ה (כסף) מציגים את המדליות בהן זכו במשחה 400 מ' מעורב אישי
קטלין קוודרוס מברזיל זכתה במדליית ארד בג'ודו (נשים, 57 ק"ג).
Emma Snowsill (left) and Emma Moffatt (right) from Australia show off their gold and bronze medals after the women's triathlon.