stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וולטר קוהן
מספריו

W. Kohn, An essay on condensed matter physics in the twentieth century, Reviews of Modern Physics, Vol. 71, No. 2, pp. S59-S77, Centenary 1999. APS
W. Kohn, Nobel Lecture: Electronic structure of matter – wave functions and density functionals, Reviews of Modern Physics, Vol. 71, No. 5, pp. 1253–1266 (1999). APS
D. Jérome, T.M. Rice, and W. Kohn, Excitonic Insulator, Physical Review, Vol. 158, No. 2, pp. 462–475 (1967). APS
P. Hohenberg, and W. Kohn, Inhomogeneous Electron Gas, Physical Review, Vol. 136, No. 3B, pp. B864-B871 (1964). APS
W. Kohn, and L. J. Sham, Self-Consistent Equations Including Exchange and Correlation Effects, Physical Review, Vol. 140, No. 4A, pp. A1133-A1138 (1965). APS
W. Kohn, and J. M. Luttinger, New Mechanism for Superconductivity, Physical Review Letters, Vol. 15, No. 12, pp. 524–526 (1965). APS
W. Kohn, Theory of the Insulating State, Physical review, Vol. 133, No. 1A, pp. A171-A181 (1964). APS
W. Kohn, Cyclotron Resonance and de Haas-van Alphen Oscillations of an Interacting Electron Gas, Physical Review, Vol. 123, pp. 1242–1244 (1961). APS
פרסים ותוארי כבוד

מדליית נילס בוהר של אונסק"ו (1998)
דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע (1997)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת דרזדן לטכנולוגיה (21 באוקטובר 2002)
העיטור האוסטרי למדע ואמנות (1999)
פרס דייוויסון-גרמר בפיזיקה אטומית ופיזיקת פני שטח (1977)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת הרווארד (2012)
חבר זר של החברה המלכותית (1998)
המדליה הלאומית למדעים (1988)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת וינה (דצמבר 2012)
Feenberg Medal (1991)
מדליית יובל המאה של הרווארד (2001)
פרס שלושת הפיזיקאים (2002)
פרס נובל לכימיה (1998)
פרס אוליבר באקלי (1961)
דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הטכנית בווינה
מדליית הכסף הגדולה עם כוכב להוקרה על שירות הרפובליקה האוסטרית
מלגת גוגנהיים
בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה
דוקטור כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1981)
דוקטור כבוד אוניברסיטת בר-אילן (2009)
הערות שוליים

↑  ראו: רשימת חתני דוקטור כבוד בשנות ה-80 של המאה ה-20, באתר האוניברסיטה העברית
| זוכי פרס נובל לכימיה |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | ואן 'ט הוף (1901) • פישר (1902) • ארהניוס (1903) • רמזי (1904) • פון באייר (1905) • מואסאן (1906) • בוכנר (1907) • רתרפורד (1908) • אוסטוולד (1909) • וולך (1910) • קירי (1911) • גריניאר, סבטייה (1912) • ורנר (1913) • ריצ'רדס (1914) • וילשטאטר (1915) • לא הוענק (1916–1917) • הבר (1918) • לא הוענק (1919) • נרנסט (1920) • סודי (1921) • אסטון (1922) • פרגל (1923) • לא הוענק (1924) • ז'יגמונדי (1925) |  |
| 1926–1950 | סוודברג (1926) • וילנד (1927) • וינדאוס (1928) • הרדן,  פון אוילר-שלפין (1929) • פישר (1930) • בוש,  ברגיוס (1931) • לאנגמיור (1932) • לא הוענק (1933) • יורי (1934) • פרדריק ז'וליו-קירי, אירן ז'וליו-קירי (1935) • דביי (1936) • הוורת', קארר (1937) • קון (1938) • בוטנאנדט, רוז'יצ'קה (1939) • לא חולק (1940–1942) • דה הוושי (1943) • האן (1944) • וירטאנן (1945) • סאמנר, נורתרופ, סטנלי (1946) • רובינסון (1947) • טיסליוס (1948) • ג'יוק (1949) • דילס, אלדר (1950) |  |
| 1951–1975 | מקמילן, סיבורג (1951) • מרטין, סינג' (1952) • שטאודינגר (1953) • לינוס פאולינג (1954) • ויניו (1955) • הינשלווד, סמיונוב (1956) • טוד (1957) • סנגר (1958) • היירובסקי (1959) • ליבי (1960) • קלווין (1961) • פרוץ, קנדרו (1962) • ציגלר, נטה (1963) • הודג'קין (1964) • וודוורד (1965) • מוליקן (1966) • אייגן, נוריש, פורטר (1967) • אונסאגר (1968) • ברטון, האסל (1969) • ללואר (1970) • הרצברג (1971) • אנפינסן, מור, סטיין (1972) • פישר, וילקינסון (1973) • פלורי (1974) • קורנפורת', פרלוג (1975) |  |
| 1976–2000 | ליפסקומב (1976) • פריגוז'ין (1977) • מיטשל (1978) • בראון, ויטיג (1979) • ברג, גילברט, סנגר (1980) • פוקוי, הופמן (1981) • קלוג (1982) • טאובה (1983) • מריפילד (1984) • האופטמן, קרל (1985) • הרשבאך, לי, פולני (1986) • קראם, להן, פדרסן (1987) • דייזנהופר, הובר, מישל (1988) • אלטמן, צ'ק (1989) • קורי (1990) • ארנסט (1991) • מרקוס (1992) • מוליס, סמית' (1993) • אולה (1994) • קרוצן, מולינה, רולנד (1995) • סמולי, קורל, קרוטו (1996) • בויר, ווקר, סקואו (1997) • קוהן, פופל (1998) • זוויל (1999) • היגר, מקדיארמיד, שירקאווה (2000) |  |
| 2001 ואילך | נולס, נויורי (2001) • ויטריך, פן, טנקה (2002) • אגרה, מק'קינון (2003) • צ'חנובר, הרשקו, רוז (2004) • שובן, גרבס, שרוק (2005) • קורנברג (2006) • ארטל (2007) • שיממורה, צ'לפי, טסיין (2008) • יונת, רמאקרישנן, סטייץ (2009) • הק, נגישי, סוזוקי (2010) • שכטמן (2011) • לפקוביץ', קובילקה (2012) • ורשל, קרפלוס, לויט (2013) • בציג, הל, מורנר (2014) • לינדל, מודריץ', סנקאר (2015) • סטודרט, סובאז', פרינחה (2016) • דובושה, פרנק, הנדרסון (2017)  • ארנולד, סמית', וינטר (2018) • גודאינף, ויטינגהאם, יושינו (2019) • שרפנטייה, דאודנה (2020) • ליסט, מקמילן (2021) • ברטוצי, מלדל, שארפלס (2022) • יקימוב, בוונדי, ברוס (2023) • בייקר, ג'מפר, הסביס (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010649614605171  BIBSYS: 7013379  BNE: XX1699051  BnF: cb108626614 (data)  GND: 124790739  ISNI: 0000 0001 0985 2953  LCCN: n87873532  MGP: 51471  NTA: 073161527  SNAC: w6dn471z  SUDOC: 077014774  VIAF: 70456564   WorldCat (עם VIAF): 70456564 
וולטר קוהן בקבלת תואר דוקטור כבוד באוניברסיטת אוקספורד, 2001
ויליאם נורטון

ויליאם פיטר נורטון (באירית: Liam Ó Neachtain; ‏2 בנובמבר 1900 - 4 בדצמבר 1963) היה פוליטיקאי אירי ממפלגת הלייבור של אירלנד, שכיהן כטנשטה (סגן ראש ממשלת אירלנד) בשתי כהונות; הראשונה הייתה מ-1948 עד 1951, והשנייה הייתה מ-1954 עד 1957. הוא כיהן כמנהיג מפלנייבור בשנים 1932–1960, שר הרווחה בשנים 1948–1951 ושר התעשייה והמסחר בין השנים 1954–1957. נורטון היה "טכטה דולה" (Teachta Dála), כלומר חבר הדאל אירן בשנים 1926–1927 ובשנים 1932-1961.
חייו

נולד ברחוב באת' יינה 21, בדבלין, ב לפטריק וברידג'יט. אביו עבד ככרטיסן ברכבת החשמלית. משפחתו הייתה קתולית, והוריו הגיעו מדבלין וממחוז ליש בהתאמה.
הצטרף לשירות הדואר ב-1916. בשנת 1920 הוא היה חבר בולט בתנועת האיגודים המקצועיים באירלנד. בשנים 1924–1948 כיהן כמזכיר איגוד פועלי הדואר.
את לימודיו הגבוהים עשה בטרינטי קולג'.
תוצאות הבחירות הכלליות שהתקיימו ב-1948 הראו עדיין שמפלגת פיאנה פול היא הגדולה מכולן עם מספר כפול של מושבים בפרלמנט בהשוואה למפלגה השנייה בגודלה, מפלגת פינה גייל. בעוד שנראה שפיאנה פול עמדה בפני ניצחון שביעי רצוף, התאגדו כל שאר המפלגות בפרלמנט האירי ליצור את ממשלת האחדות הראשונה בהיסטוריה של אירלנד. הקואליציה כללה את מפלגת פינה גייל, את מפלגת הלייבור, את מפלגת הלייבור הלאומית, את משפחת הרפובליקה, את משפחת האדמה ועוד כמה חברי פרלמנט עצמאיים. בעוד שנראה היה ששיתוף פעולה בין מפלגות אלו יהיה בלתי אפשרי, בסופו של דבר התגברו על הקשיים והממשלה הוקמה. עם כינון ממשלת אחדות זו, מונה נורטון, יושב ראש מפלגת הלייבור לטנשטה של הטישך ג'ון קוסטלו.
היה קתולי אדוק, ובשנת 1959 היה לו פגישה רשמית עם האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה. הוא התנגד בחריפות לארגון הצבאי למחצה, "המשמר הלאומי" (National Guard, או "החולצות הכחולות" - Blueshirts), שהיה ארגון לאומני-שמרני בהנהגתו של אויין או'דאפי.
נורטון התפטר מתפקידו כמנהיג מפלגת הלייבור ב-24 בפברואר 1960 והוחלף על ידי ברנדן קוריש.
מת בגיל 63 בביתו ב-4 דצמבר 1963. הוא נקבר בבית הקברות גלאסנווין. בהלווייתו נכחו נשיא אירלנד איימון דה ואלירה, ראש עיריית דבלין, חברי פרלמנט וסנאטורים רבים, ואנשי הרשות השופטת.
ראו גם

פוליטיקה של אירלנד
הערות שוליים

↑  electionsireland, באתר "Electionsireland"
↑  William Norton (1900-1963): An Unsung Trade Union & Labour Leader, באתר "William Norton House"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1155252616  VIAF: 315944823   WorldCat (עם VIAF): 315944823 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקאים ובנושא אירלנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ולרי פרין

| --- | --- |

 לידה:  3 בספטמבר 1943 (בת 81) גלווסטון, ארצות הברית 
 שם לידה:  Valerie Ritchie Perrine 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1971 
 מקום לימודים:  Camelback High School 
 http://www.valerieperrine.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
ולרי ריצ'י פרין (באנגלית: Valerie Ritchie Perrine; נולדה ב-3 בספטמבר 1943) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית, פרין הייתה מועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1974 על הופעתה בתור האני ברוס בסרט "לני".
ביוגרפיה

פרין נולדה בעיר גלווסטון שבטקסס לווינפירד, רקדנית ולקנת' פרין, קצין בדרגת לויטננט קולונל בצבא ארצות הברית.
העבירה את ילדותה ביפן שם הוצב אביה ולאחר מכן בחווה באריזונה.
החלה את דרכה בתעשיית הבידור בתור נערת שעשועים בלאס וגאס ועשתה את הופעת הבכורה שלה בהוליווד בעיבוד הקולנועי לרומן המלחמה המפורסם "בית מטבחיים חמש".
היא הצטלמה כדוגמנית למגזין פלייבוי והייתה לשחקנית הראשונה בתולדות הטלוויזיה האמריקאית שחשפה את פיטמותיה בסצנת מקלחת בסרט "סאונה".
בשנת 1975 זכתה פרין בפרס השחקנית הטובה ביותר של פסטיבל קאן ובפרס באפט"א לשחקנית החדשה הטובה ביותר על הופעתה בדרמה הקומית "לני" בתור האני ברוס אשתו של הקומיקאי הדגול לני ברוס (דאסטין הופמן), לפרסי המבקרים ולתשבחות נוספו גם מועמדויות יוקרתיות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
ב-1979 שיחקה לצידם של רוברט רדפורד וג'יין פונדה בסרטו של סידני פולאק, "הפרש החשמלי".
את הופעתה המפורסמת בקריירה עשתה פרין בסרט "סופרמן" בתור איב טסמאכר, חברתו ושותפתו של לקס לות'ר (ג'ין הקמן) שמצילה בסרט את סופרמן (כריסטופר ריב).
חזרה על התפקיד גם בסרט ההמשך "סופרמן 2".
בשנת 2000 השתתפה בקומדיה שוברת הקופות "מה נשים רוצות" וגילמה את מרגו האסיסטנטית של ניק מרשל (מל גיבסון), גיבור העלילה השוביניסט שמסוגל לקרוא מחשבות של נשים.
כאשר עבדה בעסקי השעשועים בלאס וגאס התארסה פרין עם אספן נשק עשיר, כחודש לפני החתונה הצפויה הוא ירה בעצמו למוות בטעות, כתוצאה מפליטת כדור. פרין מעולם לא נישאה.
פילמוגרפיה נבחרת

בית מטבחיים חמש (1972)
הגיבור האמריקאי האחרון (1973)
לני (1974)
וו. סי. פילדס ואני (1976)
מר ביליון (1977)
סופרמן (1978)
פרש חשמלי (1979)
הקוסם מלובלין (1979)
סוכנות (1980)
סופרמן 2 (1980)
הגבול (1982)
קוקטייל מאליבו (1983)
מים מים (1985)
נסיכה מבברלי הילס (1987)
מלאך בהיר (1991)
נקודת רתיחה (1993)
בחורה בקאדילק (1995)
הרקוויאם של בראון (1998)
לובבנים עד הסוף (1982)
החברה של החבר שלי (1999)
מה נשים רוצות (2000)
חובבנים עד הסוף (2005)
הקליפורנים (2005)
ויליאם צ'יימברס

| --- | --- |
ויליאם צ'יימברס בציור של פרנסיס קוטס, 1764
ויליאם צ'יימברס בציור של פרנסיס קוטס, 1764
 לידה:  23 בפברואר 1723 גטבורג, שוודיה 
 פטירה:  8 במרץ 1796 (בגיל 73) לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה, שוודיה 
 מקום קבורה:  מנזר וסטמינסטר 
 מקצוע:  אדריכל
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית  Knight Bachelor (1771)  אביר במסדר כוכב הקוטב (אנ')
 
ידית דלת מבית סומרסט המוצגת במוזיאון ויקטוריה ואלברט
הפגודה הסינית בגני קיו
סר ויליאם צ'יימברס (באנגלית: William Chambers‏; 27 באוקטובר 1723 – 17 בפברואר 1796) היה אדריכל סקוטי ממיסדי האקדמיה המלכותית לאמנויות הבריטית.
קורות חייו ופועלו

צ'יימברס נולד בגטבורג שבשוודיה, שבה אביו עבד כסוחר. בין 1740 ל-1749 הוא הועסק על ידי חברת הודו המזרחית השוודית (אנ'), וערך מספר מסעות לסין שבמהלכם למד אדריכלות סינית ועיצוב.
לאחר שובו לאירופה למד אדריכלות בפריז אצל ז'אק-פרנסואה בלונדל (אנ'), ובמשך חמש שנים התגורר באיטליה. ב-1755 חזר לאנגליה והקים משרד אדריכלים בלונדון. בהמלצתו של ג'ון סטיוארט, הרוזן מביוט, מונה למורה לאדריכלות של הנסיך מוויילס, לימים ג'ורג' השלישי, ולצד רוברט אדם היה לאדריכל האישי של המלך. הוא עבד עבור הנסיכה אוגוסטה והקים מבני גן אחדים בקיו, בהם "הפגודה הגדולה" (אנ'), וב-1757 פרסם ספר על עיצובים סיניים שהשפיע על טעמם של אנשים באותה תקופה. צ'יימברס המשיך לפתח את עיסוקיו בתחום הסיני עם פרסום חיבורו "מַסָה על גינון אוריינטלי" (Dissertation on Oriental Gardening) ב-1772, שבו הרחיב על רעיונות אותה תקופה שעסקו בסגנון הנטורליסטי של הגינון בסין.
ב-1759 הוא פרסם את ספרו "מסכת על אדריכלות אזרחית" (Treatise on Civil Architecture) והשפיע באמצעותו על אנשי ענף הבנייה; ספר זה הודפס במספר מהדורות, וחזר ופורסם גם ב-1826. השפעתו של צ'יימברס התבטאה גם באמצעות שורה של אדריכלים צעירים שהתחנכו במשרדו, בהם תומאס הארדוויק הבן (אנ') (1752–1825) שסייע לו לבנות את בית סומרסט וחיבר עליו ביוגרפיה.
צ'יימברס היה יריבו העיקרי של רוברט אדם בתנועת הנאו-קלאסיציזם הבריטית. הוא היה יותר בינלאומי בנקודת המבט שלו (תואר האבירות שלו היה במקורו שוודי) והוא הושפע על ידי הנאו-קלאסיציזם האירופי (עליו השפיע בחזרה) במהלך עבודתו עבור לקוחות בריטיים. ביקור שני בפריז ב-1774 הדגיש את הגישה הצרפתית בעבודתו ואת העירוב השמרני בין הגישות הנאו-קלאסיציסטיות והפלדיאניות.
ב-1766 התמנה לחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
צ'יימברס מת בלונדון ב-1796, ונקבר בפינת המשוררים שבמנזר וסטמינסטר.
עבודות עיקריות

בית פארקסטד (אנ'), נבנה עבור ויליאם פונסונבי, הרוזן השני מבסונבורו (אנ'). צ'יימברס תכנן גם שני מקדשי גן, הדומים לאלו שבגני קיו.
חלק מהמבנים שתכנן בגני קיו נהרסו במשך השנים, אך אלה שכן קיימים כוללים את הפגודה בעלת עשר הקומות, האורנג'רי, (חממה לגידול תפוזים), הקשת ההרוסה, מקדש בלונה ומקדש איולוס.
הכרכרה המלכותית המוזהבת (אנ') עוצבה על ידיו לכבוד הכתרתו של ג'ורג השלישי, שימשה בדורות הבאים ואף בטקס ההכתרה של צ'ארלס השלישי וקמילה.
בית סומרסט בלונדון, לו הקדיש צ'יימברס כמעט שני עשורים מחייו בין 1776 ל-1796.
עבור המדינאי האירי ג'יימס קולפילד, הרוזן הראשון מצ'ארלמונט (אנ') תכנן את ביתו בעיר דבלין (אנ') ואת בית מרינו (אנ') וכן מבנה הבל המכונה "Casino at Marino" (אנ') סמוך לדבלין. כמו כן תכנן את הקפלה והתיאטרון בטריניטי קולג' בדבלין.
כתביו

Designs of Chinese buildings, furniture, dresses, machines, and utensils : to which is annexed a description of their temples, houses, gardens, &c (London) 1757
Desseins des edifices, meubles, habits, machines, et ustenciles des Chinois ; Auxquels est ajoutée une descr. de leurs temples, de leurs maisons, de leurs jardins, etc. (London) 1757
A treatise on civil architecture in which the principles of that art are laid down and illustrated by a great number of plates accurately designed and elegantly engraved by the best hands (London) 1759
Plans, Elevations, Sections and Perspective Views of the Gardens and Buildings at Kew in Surry (London) 1763
A dissertation on oriental gardening (London) 1772
הנחיתה בגוודלקנל

הנחיתה בגוודלקנל התרחשה ב-7 באוגוסט 1942 על ידי כוחות חיל הנחתים של ארצות הברית, והייתה השלב הראשון בקרב גוודלקנל שבמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
נחתים אמריקנים נחתו על האי גוודלקנל, וכבשו את רמת לונגה ואת שדה התעופה שנבנה על ידי חיילי האימפריה היפנית ששהו באי.
במקביל לנחיתה בגוודלקנל, נחתו הנחתים גם באיים טולאגי, בגווטו ובטנמבוגו הסמוכים, במטרה להגן על אגפו של האי המרכזי וכדי לנטרל את בסיסי האוויר שהחזיקו שם היפנים. בניגוד ללחימה הקשה בה נתקלו הנחתים באיי נגלה, לא נתקלה הנחיתה בגוודלקנל בהתנגדות. נחיתות אלה, בטולאגי ובגוודלקנל סימנו את פתיחתו של קרב גוודלקנל, שנמשך שישה חודשים וכלל סדרה של קרבות יבשתיים וימיים באזור איי שלמה.
הקרב > לפני הלחימה

ונדגריפט הניח שמרבית הכוח היפני בגוודלקנל נמצא באזור שדה התעופה ברמת לונגה, אך ממידע שמסרו תושבי האי לבעלות הברית עלה שחיל מצב קטן יותר שוהה בקולי פוינט, אזור בחוף הצפוני השוכן כעשרה קילומטרים מזרחית ללונגה. לפיכך בחר ונדגריפט עבור אתר הנחיתה ברצועת חוף חולית באורך 1.5 קילומטרים, הממוקמת בערך בין שתי נקודות אלה, שקיבלה את הכינוי "חוף אדום". תוכנית הנחיתה הכתיבה שקבוצת הקרב A (רגימנט הנחתים החמישי, ללא גדודו השני) תכבוש ותאבטח את חוף הנחיתה, ולאחר מכן תתקדם קבוצת הקרב B (הרגימנט הראשון) לכיוון דרום מערב ותכבוש גבעה שחלשה על רמת לונגה מכיוון דרום מזרח. לאחר שקבוצת הקרב B תעזוב את חוף הנחיתה, תתקדם קבוצה A לכיוון לונגה לאורך החוף הצפוני של האי.
הקרב > היום השני, 8 באוגוסט

בשעה 08:00 ב-8 באוגוסט המריאו מרבאול 27 מפציצי בטי חמושים בטורפדו, ו-15 מטוסי זירו במטרה לתקוף את הצי האמריקני מול גוודלקנל. גם הפעם הזהירו תצפיתני החופים האוסטרלים על הגעת הטייסת, אך היפנים טסו ברום נמוך מצפון לאיי פלורידה, ותקפו את הכוח האמריקני מכיוון מזרח. מטוסי ויילדקט ואש נ"מ מאוניות התובלה הפילו מספר מפציצים, אך טורפדו אחד פגע במשחתת "ג'רוויס", ומפציץ נוסף התרסק אל תוך הגשר של אוניית התובלה "ג'ורג' אליוט". חוסר ניסיון של צוותי בקרת הנזקים הביא לנטישת האונייה, ששקעה זמן קצר לאחר מכן. למרות זאת, רק חמישה מפציצי בטי חזרו בשלום לרבאול, ושני זירו אבדו.
בשעה 09:30 חצה הגדוד הראשון של הרגימנט החמישי את נחל אליגטור, והתקדם בזהירות לכיוון רמת לונגה דרך חורשות עצי קוקוס. בשעה 15:00 חצה כוח החלוץ של הגדוד את הגשר מעל נהר לונגה, הזורם מערבית לרמה בה שכן שדה התעופה היפני. בשלב זה נתקלו הנחתים לראשונה באש יפנית, אך הייתה זו אש מבודדים ולא התקפה מאורגנת, ובשעה 16:00 נכנסו הנחתים למחנה היפני הנטוש והשלימו את כיבוש שדה התעופה.
במקביל נע הגדוד הראשון של הרגימנט הראשון במקביל לרגימנט החמישי, אך דרומית לו ובפנים האי. בניגוד לתנועה לאורך החוף, נאלץ הגדוד הראשון לעבור בתוך הג'ונגל, והתקדמותו הייתה איטית בהרבה מהתקדמות הרגימנט החמישי. למרות זאת, עד שעות הערב הגיע הגדוד לגדה המזרחית של נהר הלונגה, שהיוותה את גבולו המערבי של שדה התעופה, ואיבטח אותו. הגדודים השני והשלישי של הרגימנט הראשון לא הצליחו להתקדם כמתוכנן בג'ונגל העבות, ונאלצו לחנות למהלך הלילה דרומית לשדה התעופה.
תוצאות הקרב

הנחתים שנכנסו למחנה היפני הנטוש מצאו כלי נ"מ, ציוד תקשורת, מערכת מכ"ם, ציוד מכני כבד, כלי רכב, מצבורי אספקה ואף מסמכים מסווגים. עם זאת, הכמות הקטנה יחסית של ציוד העידה שבאי שהה חיל מצב קטן בהרבה ממה ששיערו בעלות הברית, והנסיגה החפוזה שלהם, מבלי שהשמידו דבר, הצביעה על מורל נמוך קרב החיילים היפנים באי.
בצד בעלות הברית, העיבו מספר ליקויים על היומיים הראשונים בגוודלקנל. ראשית, ההפגזה של ספינות המלחמה כמעט ולא הסבה נזק למתקנים היפנים באי, ומפקדי הספינות יידרש עוד זמן רב עד שילטשו יכולת זו. בנוסף, פריקת הציוד נתקלה בקשיים רבים, שנבעו בעיקר בחוסר תקשורת בין הצי לחיל הנחתים, והביאו לאחר מכן למחסור באספקה. גם תפקודו של חיל הנחתים לא נעדר ביקורת, והיומיים הראשונים של פעילות בגוודלקנל הראו שהנחתים לוקים בתכנון, בסיור, בתאום בין יחידות, בשליטה ביחידות ובמשמעת אש. למרות זאת, נתפשה הנחיתה כהצלחה, ולקחים רבים נלמדו לטובת פעולות עתידיות.
לכיבוש רמת לונגה ושדה התעופה הייתה חשיבות אסטרטגית רבה. צוותי בינוי שנחתו בגוודלקנל בימים שלאחר כיבוש לונגה המשיכו את עבודתם של צוותי הבינוי היפנים, וסללו מסלול טיסה ומתקני שדה, וב-20 באוגוסט נחתו המטוסים הראשונים בשדה התעופה, שקיבל את השם שדה הנדרסון, על שם טייס הקרב מייג'ור לופטון הנדרסון, שנהרג בקרב מידוויי. הכוח האווירי שחנה בגוודלקנל, שקיבל את הכינוי כוח אוויר קקטוס, סיפק סיוע אווירי לכוחות הקרקע, ויצא למשימות יירוט כלי שיט של הצי הקיסרי היפני שהתקרבו לגוודלקנל, והיה לו גורם מכריע במערכה כולה. שדה הנדרסון הפך לנקודה האסטרטגית עליה נלחמו האמריקנים והיפנים לכל אורך קרב גוודלקנל, אך האמריקנים לא איבדו את השליטה בו לאחר שכבשו אותו ב-8 באוגוסט.
לקריאה נוספת

Frank, Richard. Guadalcanal: The Definitive Account of the Landmark Battle. Random House, 1990. ISBN 9780394588759.
Jersey, Stanley C. Hell's Islands: The Untold Story of Guadalcanal. Texas A&M University Press, 2008. ISBN 9781585446162.
Lundstrom, John B. First Team and the Guadalcanal Campaign: Naval Fighter Combat from August to November 1942. Naval Institute Press, 2005. ISBN 9781591144724.
Samuel Eliot Morison, The Struggle for Guadalcanal, August 1942 – February 1943, vol. 5 of History of United States Naval Operations in World War II. Boston: Little, Brown and Company., 1955
Murray, Williamson and Allan Reed Millett. A War To Be Won. Harvard University Press, 2001. ISBN 9780674006805.
הערות שוליים

↑  Frank, עמ' 629
1 2  Frank, עמ' 51
↑  Jersey, עמ' 408–412
↑  Bullard, עמ' 122
↑  Frank, עמ' 61
↑  Frank, עמ' 64–69
↑  Zimmerman, עמ' 48–49
↑  Hough, עמ' 259
↑  Zimmerman, עמ' 49–50
↑  Hough, עמ' 258
↑  Zimmerman, עמ' 50
↑  Frank, עמ' 82
| קרב גוודלקנל |
| --- | --- | --- |
| קרבות קרקעיים | טולאגי • גוודלקנל • טנרו • רכס אדסון • הקרבות במטניקאו • שדה הנדרסון • מתקפת המטניקאו • קולי פוינט • הסיור של קרלסון • הר אוסטן  |  |
| קרבות ימיים | סאבו • איי שלמה המזרחיים • כף אספרנס • איי סנטה קרוז • הימי על גוודלקנל • טספרונגה • קה • רנל |  |
גישת קבוצות הקרב לגוודלקנל ולטולאגי
מפת הקרב, 7–8 באוגוסט 1942
פריקת אספקה לחוף בגוודלקנל
המשחתת ג'רוויס (מלפנים) לאחר שנפגעה מטורפדו, אוניית התובלה ג'ורג' אליוט עולה באש ברקע
שרידי מפציץ "בטי" יפני מול גוודלקנל, 8 באוגוסט
וולטר קנינגהם

| --- | --- |
וולטר קנינגהם
וולטר קנינגהם
 לידה:  16 במרץ 1932 קרסטון, איווה
 פטירה:  3 בינואר 2023 (בגיל 90) יוסטון, טקסס, ארצות הברית 
 מידע כללי
 בשירות:  אסטרונאוט בשירות נאס"א
 לאום:  אמריקאי ארצות הברית
 השכלה:  מכללת סנטה מוניקה (1958)  בית הספר לעסקים של הרווארד  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס  Venice High School 
 עיסוק בעבר:  טייס קרב
 תקופת השירות:  1963–1971 (כ־8 שנים)
 דרגה:  קולונל בחיל הנחתים של ארצות הברית
 זמן שהייה בחלל:  10 ימים, 20 שעות ו-8 דקות
 ביוגרפיה בנאס"א:  וולטר קנינגהם
 משימות
 אפולו 7
 
 עיטורים
 
 
רוני וולטר "וולט" קנינגהם (באנגלית: Ronnie Walter "Walt" Cunningham; ‏16 במרץ 1932 – 3 בינואר 2023) היה טייס חיל הנחתים של ארצות הברית, אסטרונאוט שהשתתף במשימת אפולו 7 ואיש עסקים.
ביוגרפיה

נולד בקרסטון, איווה. בוגר בית הספר התיכון "וניס" בווניס, קליפורניה.
הצטרף לצי האמריקאי ב-1951 והחל בלימודי הטיסה ב-1952. ב-1953 הצטרף לטייסת נחתים, ושירת בשירות פעיל בחיל הנחתים עד אוגוסט 1956, ובמילואים עד 1975. הוא מחזיק בדרגת קולונל בחיל הנחתים האמריקני.
ביוגרפיה > השכלה

קיבל תואר ראשון בפיזיקה ב-1960, ותואר שני ב-1961, מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. השלים את הדרישות לתואר דוקטור בפיזיקה מאותה אוניברסיטה, אך לא השלים את התזה.
למד בתוכנית המתקדמת לניהול בבית הספר לניהול של אוניברסיטת הרווארד ב-1974.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

בשנים 1960–1963 עבד כמדען בתאגיד ראנד. בראנד ביצע מחקרים מסווגים בתחום ההגנה, ובעיות עם המגנטוספירה של כדור הארץ.
ביוגרפיה > שירות בנאס"א

נמנה עם הקבוצה השלישית של אסטרונאוטים שנבחרה על ידי נאס"א באוקטובר 1963. ב-11 באוקטובר 1968 שוגר למשימת אפולו 7 כאיש צוות, יחד עם וולטר שירה ודון אייסלי. במהלך משימה זו בוצע שידור הטלוויזיה החי הראשון מהחלל. לאחר משימת אפולו 7, התפקיד האחרון שלו במרכז החלל על שם ג'ונסון היה ראש ענף סקיילאב של מִנהלת צוות הטיסה. בתפקיד זה, היה אחראי על ניהול חמישה כלי טיס חלליים מאוישים, ושתי רקטות שיגור, שהיוו את פרויקט סקיילאב. בסך הכול, צבר יותר מ-4,500 שעות טיסה, מהן 3,400 במטוסי סילון ו-260 בחלל.
ביוגרפיה > לאחר נאס"א

בשנים 1969–1970 היה יו"ר קרן הבוגרים של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בין 1971 ל-1974 היה סגן נשיא בכיר בתאגיד סנצ'ורי דבלופמנט, המספק שירותי אבטחה, תחזוקה וחניונים. בין 1974 ל-1976 היה נשיא הידרוטק דבלופמנט, שפיתחה מחברים לצינורות תת-ימיים. היה אחראי לתכנון הראשוני של מערכת תת-ימית לא מאוישת לתיקון צינורות. בין 1976 ל-1979 היה דירקטור וסגן נשיא בכיר בחברת 3D אינטרנשיונל, חברה לארכיטקטורה, הנדסה וניהול פרויקטים, שפעלה רבות במזרח התיכון. בין 1979 ל-1987 היה הבעלים והמייסד של "קבוצת קפיטל", חברת השקעות הממוקמת ביוסטון, טקסס. מאז 1986 היה שותף בקרן ג'נסיס, קרן הון סיכון המשקיעה בחברות טכנולוגיה.
בשנת 1977 פרסם את הספר "הבחורים הכל-אמריקנים" בהוצאת מקמילן, אודות הצד האנושי של תוכנית החלל. הספר הודפס במספר מהדורות מעודכנות החל משנת 2003, הכוללות גם את שיתוף הפעולה בין ארצות הברית לרוסיה לאחר התפרקות ברית המועצות, וביקורת על דרכה של נאס"א בעשורים האחרונים.
בנוסף לעבודתו העסקית, הוא גם הרצה בנושאי מנהיגות, יזמות, חלל ומדע, מרוץ החלל בין ארצות הברית וברית המועצות, ואף על השאלה, האם יש חיים מחוץ לכדור הארץ.
אותות ועיטורים

אות השירות יוצא הדופן של נאס"א
כנפי אסטרונאוט של הצי
פרס מיוחד של חבר הנאמנים של האקדמיה הלאומית לאומנויות ומדעי הטלוויזיה (פרס אמי) (1969)
פרס ההישג המקצועי של אגודת הבוגרים של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1969)
ויטלי בויאלסקי

ויטלי קאזימירוביץ' בויאלסקי (באוקראינית: Віта́лій Казими́рович Буя́льський; נולד ב-6 בינואר 1993) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת דינמו קייב מליגת העל האוקראינית ובנבחרת אוקראינה
קריירת מועדונים > דינמו קייב

בויאלסקי גדל במחלקת הנוער של RVUFK קייב, ובהמשך עבר למחלקת הנוער של דינמו קייב מליגת העל האוקראינית. ב-21 בספטמבר 2011 ערך בויאלסקי את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-85 בניצחון 2–3 על קרמין במסגרת שלב 32 הגדולות של הגביע האוקראיני. ב-26 במאי 2013 ערך בויאלסקי את הופעת הבכורה שלו בליגה, כשהחליף את אדמיר מחמדי בפתיחת המחצית השנייה בניצחון 0–3 על מטאלורג זפוריז'יה במסגרת המחזור ה-30 והאחרון בעונת 2012/2013.
קריירת מועדונים > ההשאלה להוברלה אוז'הורוד

בעונת 2013/2014 הושאל בויאלסקי להוברלה אוז'הורוד מליגת העל האוקראינית. ב-14 ביולי 2013 ערך בויאלסקי את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בפתיחת המחצית השנייה בהפסד 0–2 לשחטאר דונצק במסגרת המחזור הראשון בליגה. ב-21 בספטמבר הבקיע בויאלסקי את שער הבכורה שלו במועדון, שער במשחק נגד ארסנל קייב. בסך הכל ערך בויאלסקי 20 הופעות ליגה בעונה זו, בה סיימה הוברלה אוז'הורוד במקום ה-12, והבקיע שלושה שערים.