stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שינזו
הדמויות הראשיות

יאקומו טאצורו (טליה ברקאי): בת-האנוש האחרונה, שוחרת שלום ותעדיף שלא להילחם בכל מצב. המטרה שלה היא להגיע לשינזו, היא יכולה למצוא את הטוב בכל אחד.
מושרה (מירון אהרונוביץ'): לוחם חזק שהבטיח לעזור ליאקומו להגיע לשינזו, אכפת לו מאוד מיאקומו. מושרה שולט ביסוד האש, צבעו אדום וצורת העל שלו היא לוחם בשריון וקסדה שמצויד בחנית
סאגו (חן חגי): חברו הטוב ביותר של מושרה, הוא החכם שבחבורה, הוא אוהב להמר. סאגו שולט במים, צבעו כחול וצורת העל שלו היא אדם מקורנן בעל שיער לבן ומראה דגי.
קוטאל (עמי מנדלמן): אנטרי בצורת חתול כבד משקל וגבוה. החבר החדש של מושרה וסאגו, הוא טבח וזה מתאים לו כי הוא אוהב לאכול כמה שיותר. קוטאל שולט באדמה אך היא לא מאפיינת אותו בצורה קיצונית כמו אצל שני חבריו, צבעו צהוב וצורת העל שלו היא כשל אריה הולך על שתיים.
מושרמבו (לירון ברנס): הלוחם האגדי החזק מכולם, מושרמבו נוצר רק כשמושרה סופג את הקלפים של סאגו וקוטאל. יש לו 4 צורות בסדרה שצבעיהן סגול (2 מהן) זהוב או ירוק.
בינקה (תמי צוברי)
האקובה (יורם יוספסברג)
לאנקוראס (יורם יוספסברג)
הופעה חיה חלק א'

"הופעה חיה חלק א'" הוא אלבום ההופעה הראשון של הזמר הישראלי חיים אל. את האלבום הוציאה ב-4 באפריל 1995 לאור חברת התקליטים NMC על גבי תקליט וקלטת שמע, לאחר כשלוש שנים מפרסום אלבומו הקודם, "יום הנשים".
הוא מונה 12 רצועות, ואורכו עומד על חמישים וארבע דקות וארבעים שניות. בניגוד לאלבומו הקודם, כל השירים מבוצעים בעברית, למעט שתי הרצועות האחרונות, "יה-ליל יה-ליל" ו"יוק יוק", שמושרות בטורקית.
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | יום הנשים  | 5:34 |
| 2. | משתוקק אליה  | 5:48 |
| 3. | בלעדייך  | 5:15 |
| 4. | איך כישפת אותי  | 4:09 |
| 5. | לב בוכה  | 4:26 |
| 6. | נעימה  | 2:00 |
| 7. | ים האהבה  | 3:13 |
| 8. | יד הגורל  | 5:00 |
| 9. | שירת חיי  | 4:27 |
| 10. | מר לי  | 4:58 |
| 11. | יה-ליל יה-ליל  | 4:53 |
| 12. | יוק יוק  | 4:51 |
| משך כולל: | משך כולל: | 54:40 |
קרדיטים

| --- | --- |
 רובי בן שמעון – עיבוד, קלידים, תופים אלקטרוניים  דני שושן – קולות רקע  איריס מזרחי – קולות רקע  גבי אזולאי – קולות רקע:  חן דיין – קולות רקע  מוסטפא – סאז  אייבי – מיקסינג, הקלטה  יהודה תמיר – מיקסינג, הלקטה
הערות שוליים

↑  חיים אל – הופעה חיה חלק א', דיסקוגס
↑  חיים אל – יום הנשים, דיסקוגס
מלחמות השושנים
רקע היסטורי

השושנה הלבנה של יורק
השושנה האדומה של לנקסטר
רקע היסטורי > הדחת ריצ'רד השני והכתרת לנקסטר

בשנת 1377 מת אדוארד השלישי, אחד מגדולי מלכי אנגליה, לאחר תקופת מלוכה ארוכה ויציבה. לכס השלטון עלה נכדו, ריצ'רד השני, שהיה דמות יוצאת דופן בהיסטוריה האנגלית. עריץ קטנוני, אך גם שליט המחובר אל העם, אשר עשוי היה לשמש כקולם של בני העם הפשוט אל מול המעמד האריסטוקרטי. שילוב זה הביא להסכמה כללית בקרב האצולה על הצורך בהחלפתו. בשנת 1399 מרד במלך בן דודו, הנרי בולינגברוק, דוכס לנקסטר, ובתמיכת בתי האצולה הגדולים הפך בולינגברוק למלך הנרי הרביעי. המלך ריצ'רד הועלם בטירה רחוקה, וכעבור חודשים מספר הוכרז על מותו הטבעי (ככל הנראה נמנע ממנו מזון עד שגווע ברעב, כדי שעל גווייתו לא ייראו סימני עינויים).
הנרי הרביעי היה אף הוא נכדו של המלך אדוארד השלישי, אך לאדוארד היו ילדים חוקיים רבים. ריצ'רד השני היה בן בנו הבכור של אדוארד השלישי, ולא היו לו בנים. בנו השני של אדוארד השלישי מת בינקותו, ולכן יורש העצר החוקי אחרי ריצ'רד היה ילד בן שמונה בשם אדמונד מורטימר (אנ'), רוזן מרץ' ואלסטר, שהיה נינו של ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס, בנו השלישי של אדוארד השלישי. הנרי הרביעי היה בנו של ג'ון מגונט, בנו הרביעי של אדוארד השלישי. דודו של מורטימר ניסה למרוד בהנרי הרביעי בשם אחיינו הילד, אך המרד כשל, ומורטימר עצמו ישב כמה שנים בכלא, אך שוחרר ובבגרותו היה לתומך בבית לנקסטר.
ריצ'רד השני היה אחרון המלכים האנגלים שלא היו עוררין על זכותם לכתר. הנרי הרביעי השתלט על השלטון בכוח, ובמשך כל ימי מלכותו ובמהלך מלכותם של יורשיו, ידוע היה על קיומם של יורשים בעלי זכות עדיפה לכס המלוכה, וזכותו של בית לנקסטר נשענה לא על המסורת והחוק, כי אם על כוח הזרוע.
רקע היסטורי > הנרי החמישי ומלחמת מאה השנים

הנרי הרביעי, ויותר מכך בנו, הנרי החמישי, היו מלכים רבי עוצמה שמלכו בחוכמה. הנרי החמישי היה מהמוכשרים שבמלכי אנגליה, שהביא לניצחון בקרב אז'נקור (1415), מהניצחונות הגדולים במלחמת מאה השנים. קרב זה ביסס את אחיזתה של אנגליה בנחלות צרפתיות ואת שליטתה בצרפת, ובכך לראשונה הפכה אנגליה לאימפריה ולגורם משמעותי בזירה המדינית האירופית. הנרי החמישי נישא לקתרין, מלכת צרפת, והשניים הולידו ילד, הנרי השישי.
בהיותו בשיא כוחו, שליט בלתי מעורער על אנגליה וצרפת, לקה הנרי החמישי במחלה זיהומית קשה, ומת בשנת 1422. לכס השלטון עלה בנו, שעדיין לא מלאה לו שנה.
עם מותו של הנרי החמישי חל שינוי במצבה של אנגליה. השלטון הוחזק בידי שורה של עוצרים, שעיסוקם העיקרי היה תככים זה כנגד זה. באותה עת עלתה על בימת ההיסטוריה ז'אן ד'ארק, שהצליחה לאחד את העם הצרפתי ולהמרידו נגד הכובש האנגלי. כתוצאה, איבדה אנגליה תוך שנים ספורות את מרבית נחלותיה בצרפת, שהושגו במאמץ, בעמל ובדמם של הקשתים האנגלים בקרבות קראסי, פואטייה ואז'ינקור. בשנת 1453 נותרה לאנגליה רק נחלה אחת קטנה מכל כיבושיו של הנרי החמישי, העיר קאלה.
רקע היסטורי > הנרי השישי מול ריצ'רד דוכס יורק

הנרי השישי, שבתקופתו איבדה אנגליה את נחלותיה ביבשת, היה האדם הפחות מתאים למלוכה מבין כל האצולה האנגלית בתקופה סוערת זו. התקופה שיוועה לאדם שיוכל לפשר בין האצילים היריבים מבית, ולנהל מלחמה מוצלחת כנגד הצרפתים מבחוץ. הנרי, שסבל ממחלת נפש שגרמה לו לתקופות ארוכות של אובדן יכולתו המנטלית ושל חוסר התמצאות, לא ניחן מלכתחילה בכישרון לשלוט או לנהל מלחמה. במשך כל תקופת שלטונו הארוכה (באופן לא רציף בין 1422 ל-1461 ומ-1470 עד 1471) היה הנרי בובה בידי הסובבים אותו. בילדותו – בידי האצילים ששימשו לו כעוצרים, ולאחר מכן – בידי כל מי שיכול היה להשפיע עליו, ובמיוחד אשתו, מרגרט מאנז'ו.
בנסיבות אלו התרכזו המתנגדים לכתר סביב ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק. ריצ'רד היה בן אחותו של אדמונד מורטימר, וכן היה בן בנו של אדמונד מלאנגלי, דוכס יורק, בנו החמישי של אדוארד השלישי. באישיותו היה ריצ'רד ההפך הגמור מהנרי השישי: איש פעולה ומעש, חזק וכריזמטי. ריצ'רד שימש במספר משרות רמות-דרג, לרבות הממונה על נחלות המלך באירלנד, ובכולן נחל הצלחה. כך עמדה אנגליה אל מול הדילמה שבין זכותו של מלך חולה נפש וחסר אונים, אשר זכותו אינה מבוססת על החוק והמסורת, אלא על תפיסת השלטון בכוח על ידי סבו, ומולו בעל הזכות החוקית למלוך, שמבחינת תכונותיו אין מתאים ממנו למלוכה.
כך התגבשה החזית הראשונית במלחמת השושנים – אנשי המלך הנרי נקראו "בית לנקסטר", שאימצו להם כסמל את השושנה האדומה, וכנגדם אנשי הדוכס ריצ'רד שנקראו "בית יורק", אשר אימצו להם כסמל את השושנה הלבנה. אין קשר בין האזורים הגאוגרפיים "לנקסטר" ו"יורק" ובין השושלות היריבות. בית יורק הסתמכו בעיקר על תומכים בדרום אנגליה ומערבה, בעוד שבית לנקסטר היה חזק בצפון אנגליה ובמזרחה.
בשלב הראשוני נראה היה כי השושנה הלבנה של בית יורק הקדימה לפרוח. בשנת 1453 סבל הנרי מהתקף חמור מאוד של מחלת הרוח שלו, ואיבד קשר עם המציאות. ריצ'רד מונה כעוצר, ונראה היה כי דרכו אל המלוכה סלולה. אך הייתה זו אשליה, שכן לא חלפו ימים רבים והמלכה מרגרט ילדה בן זכר למלך, וניתן לו השם אדוארד. בחג המולד בשנת 1454 חזרה למלך לפתע שפיותו, לאחר חמישה עשר חודשים. מבחינה חוקית לא היה עוד תוקף לאפוטרופסותו של ריצ'רד, והשלטון חזר רשמית לידי המלך הנרי מבית לנקסטר, ומעשית לידי אשתו מרגרט, שעתידה הייתה לעשות הכל כדי שבנה אדוארד יהיה למלך אחריו. התנאים היו בשלים לעימות מזוין.
תחילת המלחמה > קרב סנט אולבנס

עם החלמתו של הנרי השישי, לא עשה ריצ'רד כל מאמץ להמשיך בשלטונו כעוצר. עם זאת, כשהתברר כי מרגרט מאנז'ו, המלכה, מתכוונת לשמור בידיה את השלטון ולסלק את המתנגדים, החל ריצ'רד חושש לחייו. מרגרט נטלה מריצ'רד את אחרון תפקידיו – מושל העיר קאלה, ולא הזמינה אותו עוד לישיבות מועצת המלך. אך משהוזמן פתאום לישיבה בעיר לסטר, חשד ריצ'רד כי המטרה היא לאסרו, לשפוט אותו שם ולהורגו. בפעולת מנע, ב-22 במאי 1455, תקף בראש כוח של כשלושת אלפים איש את צבא תומכיו של המלך בדרכם ללסטר, בעיר סנט אולבנס, והביס אותו. היה זה העימות המזוין הראשון במלחמות השושנים.
מטרתו הרשמית של ריצ'רד לא הייתה הדחת המלך הנרי, אלא להסיר מעליו את "יועציו הרעים". הקרב היה קצר ועז; בסך הכול נהרגו בקרב סנט אולבנס פחות מ-200 איש. עם זאת, כפי שאופייני למלחמות השושנים, היו רוב ההרוגים אצילים, ורבים מהם היו מתומכיו העיקריים של המלך. מלחמות השושנים היו, ככלל, עניין פנימי בין האצילים. פשוטי העם אמנם השתתפו בלחימה, אך לא עשו זאת באותה התלהבות והקרבה אישית כפי שלחמו האצילים, שמעמדם וזכויותיהם היו תלויים בהישגים. כתוצאה מכך נלחמו אצילים אלו זה בזה עד מוות.
לאחר קרב סנט אולבנס היה השלטון בידי ריצ'רד, ורבים מתומכי המלך הנרי היו בין ההרוגים. ריצ'רד נהג במתינות בניצחונו: הוא לא פגע במלך, באשתו או בבנו. מבחינה פורמלית נותר הנרי השישי על כס המלוכה, אך ריצ'רד שב וקיבל את תפקידו כאפוטרופוס על המלך. עם זאת הכריז על עצמו כיורש, תוך שהוא מדיח מתואר זה את הנסיך אדוארד, בנה של המלכה מרגרט. ייתכן שהייתה זו פשרה ראויה, אך הדבר לא היה מקובל על הלנקסטרים, שלא חדלו מלתכנן קשר במטרה להשיב לידם את רסן השלטון. עד 1460 שררה שביתת נשק שנראתה כזמנית, וכהעמדת פנים של ידידות ושלום. מתחת לפני השטח המשיכו שני הצדדים בצבירת תומכים ונשק, והמלכה מרגרט הכריזה על גיוס חובה, לראשונה בתולדות אנגליה.
תחילת המלחמה > קרב נורת'האמפטון

לבסוף פרצה האש מן הגחלים הלוחשות מתחת לפני השטח: ריצ'רד דוכס יורק היה בשליחות באירלנד, כשכוח מתומכי יורק, בראשותו של ריצ'רד נוויל, הרוזן מווריק (שעתיד היה להפוך לדמות מפתח במלחמה וכונה "ממליך המלכים") התקיף את אנשי המלך בנורת'מפטון, וזאת לאחר מספר התנגשויות בין בית יורק ובית לנקסטר במהלך החודשים שקדמו לכך.
הרוזן מווריק היה אחד האנשים העשירים ורבי העוצמה שבאנגליה, אך לא השתייך למשפחת המלוכה. תמיכתו בדוכס מיורק הביאה לאנשי יורק מימון, ואת אחד המנהיגים הצבאיים והפוליטיים הגדולים בתקופתו.
בקרב נורת'האמפטון, שהתקיים ב-10 ביולי 1460, נחלו תומכי המלך מפלה ניצחת, כתוצאה מבגידה של אחד מהלנקסטרים, הלורד גריי, שפיקד על אחד מאגפי החזית, והורה על פריצת הדרך לחילות יורק, וכך גרם להתמוטטות הפיקוד ולבהלה בקרב הלנקסטרים. בהמולה שנוצרה נתפס המלך, אך המלכה מרגרט ויורש העצר אדוארד הצליחו להימלט.
שוב נלקח המלך ברוב כבוד והדר אל ארמון וסטמינסטר בלונדון. שוב הובטח לו כי ימשיך למשול, ושוב הכריז ריצ'רד על עצמו כיורש וכאפוטרופוס למלך.
תחילת המלחמה > קרב וייקפילד ותוצאותיו

המלכה מרגרט לא שקטה על שמריה. לאחר שהצליחה להימלט עם בנה לוויילס ומאוחר יותר לצפון אנגליה, אספה שם צבא רב וקראה תיגר על אנשי יורק. ריצ'רד דוכס יורק, זחוח ובטוח ביכולתו הצבאית, עלה לקראתה בראש חילותיו. ב-30 בדצמבר 1460 נפגשו שני הצבאות בווייקפילד, והתחולל הקרב הקשה הראשון במלחמה. אנשי לנקסטר הפתיעו את אנשי יורק וטבחו בהם. בפעם זאת לא הייתה כל חמלה כלפי המנהיגים: ריצ'רד דוכס יורק נהרג, וכן בנו, הרוזן מראטלנד, שנהרג בשעה שהיה במנוסה וביקש רחמים על חייו; הרוזן מסולסברי, אחד מגדולי התומכים ביורק, נתפס והוצא להורג. ראשיהם של שלושת האצילים הללו נערפו, הוכתרו בכתרי נייר, ושופדו על חניתות שהוצבו על חומת העיר יורק. אם עד אז שמר המאבק על גבולות מסוימים, הרי שעם הריגתם של יורק, סולסברי וראטלנד, ובמיוחד באופן שבו נהרגו, נפרצו גבולות אלו.
בקרב השני בסנט אולבנס, שהתקיים ב-17 בפברואר 1461, הביסה מרגרט את כוחותיו של הרוזן מווריק (אשר לאחר מותו של ריצ'רד היה למנהיג הסיעה היורקית והוביל עמו את המלך הנרי השבוי בכל אשר ילך). מרגרט השמידה חלק ניכר מחילות יורק, והרוזן מווריק נס על נפשו. שוב היה המלך הנרי בידי "יועצים" מתומכיו מסיעת לנקסטר. ספק אם הוא היה מסוגל להבין בכלל מיהו שמחזיק בו ומדוע, אך עדיין היה הכתר על ראשו, ועתה השלטון היה לחלוטין בידי אשתו מרגרט.
מפלת הלנקסטרים וקרב טאוטון

ניצחונם של הלנקסטרים בווייקפילד לא הביא לסיום המלחמה, אלא להחרפתה. את מקומו של ריצ'רד דוכס יורק תפס בנו אדוארד (לימים אדוארד הרביעי), תוצר טיפוסי של שנות המלחמה – מנהיג צבאי מוכשר, אכזר וחסר רחמים, המונע על ידי רגשות נקם עזים. לצדו פעלו אחיו, ג'ורג' – הדוכס מקלארנס, וריצ'רד (לימים ריצ'רד השלישי), שניהם נודעו כחסרי מעצורים, אכזריים ותככניים.
אדוארד לא בזבז זמן, ומיד לאחר תבוסת וייקפילד אסף את חילותיו ועלה על לונדון, בהגיעו לשם לפני המלכה מרגרט. תושבי לונדון הריעו לו בהתלהבות. לאדוארד לא היו מעצורים כמו לאביו; הוא לא הכריז שהוא פועל בשם המלך הנרי השישי. המסכה הוסרה, ואדוארד תבע את כס המלוכה לעצמו בקול רם. ב-4 במרץ 1461 הוכתר אדוארד בכנסיית וסטמינסטר, ומאותו רגע הכריז כל צד על הצד השני שהוא בוגד במלכות, ומכאן שדינו מיתה.
לאחר היערכות קצרה עלה אדוארד עם צבאו צפונה, על מנת לסיים סופית את הפרשה עם הלנקסטרים. הצדדים התעמתו ליד העיירה טאוטון, ב-29 במרץ 1461. היה זה חג "יום ראשון של התמרים" (יום ראשון שלפני חג הפסחא, שבו לפי המסורת הנוצרית נכנס ישו לירושלים כשלרגליו שטחו כפות תמרים). יש אומדנים שונים לגבי מספר הלוחמים משני הצדדים, הנעים בין 50,000 ל-100,000 איש, ביחס של 60:40 לטובת אנשי לנקסטר. היה זה אחד הקרבות העזים בהיסטוריה האנגלית. פעמים רבות נאלצו הצדדים להפסיק את הלחימה ולפנות את גופות ההרוגים כדי שיוכלו ליצור מגע זה עם זה. בשלב מסוים ירד ווריק מסוסו והרג אותו על מנת להוכיח לאנשיו שלא יעזבם.
בסופו של היום היה הניצחון לבית יורק. כשלושים אלף לנקסטרים נהרגו בקרב, וגורלם של אלו שנתפסו בשבי לא שפר עליהם. מעשהו הראשון של אדוארד היה לתפוס את העיר יורק, להסיר מעל חומתה את ראשי אביו ואחיו שניתלו שם מאז קרב וייקפילד, ולקבוע במקומם את ראשיהם של האצילים שניצח. נראה היה כי המערכה הוכרעה סופית בידי סיעת יורק. מרגרט ויורש העצר אדוארד, ועמם המלך הנרי, נמלטו לסקוטלנד, ומשם לצרפת.
מרגרט המשיכה בניסיונותיה לחזור לשלטון, ובתמיכה צרפתית ניסתה פעמיים בשנת 1464 להתמרד כנגד המלך אדוארד הרביעי לבית יורק. שני ניסיונות אלו דוכאו על ידי הדוכס ממונטגיו, אחיו של ווריק, ושלטון בית יורק נראה בטוח. המלך הנרי נתפס והובל ללונדון, שם הוצג ברחובות כשכובע קש על ראשו, אך לא הוצא להורג, ובמקום זאת נשמר במעצר במצודת לונדון. ב-1468 נכנע אחרון מבצרי הלנקסטרים לכוחות יורק.
ריצ'רד השלישי

עם מותו של אדוארד הרביעי הובטח הכס לבנו, אדוארד החמישי, שהיה ילד בן 12. אדוארד החמישי, ואחיו בן התשע, המכונה "הדוכס מיורק", היו ילדיה של אליזבת וודוויל השנואה. מולם עמד ריצ'רד, הדוכס מגלוסטר, אחיו של המלך. ריצ'רד הוכיח כבר את נחישותו ואת אופיו האכזרי בכל שנות הלחימה, וברציחתו של הנרי השישי. שייקספיר מתאר אותו כגיבן, בעל יד משותקת, מכוער ומרושע. אך זהו תיאור שניתן מפי משורר החצר של נכדתו של הנרי טיודור, אויבו המר של ריצ'רד. כפי הנראה, מדובר היה באדם מוכשר ביותר, ובעל טענה לגיטימית לכס המלוכה. היה זה שלטונם של ילדים, עוצרים למיניהם ומלכי בובה שגרר את אנגליה לשנים של מלחמות שושלתיות. ריצ'רד היה תוצר טיפוסי של התקופה – אכזר, נחוש, ואינו בוחל באמצעים.
בטרם הוכתר המלך הצעיר, קרא לו ריצ'רד לבקרו בלונדון, ביחד עם אחיו הדוכס, ואז עצר אותם ריצ'רד "להגנתם" במצודת לונדון. איש אינו יודע מה אירע לנסיכים הצעירים, ויש אומרים ששני שלדים שנתגלו מאות שנים לאחר מכן בעת שיפוצים בתקופת המלך צ'ארלס השני הם שלדיהם. עד היום ישנו ויכוח היסטורי אם היה זה ריצ'רד שהרג אותם, אם לאו. מכל מקום, משנעצרו הנסיכים הצעירים, הכריז עליהם ריצ'רד כממזרים, ועל אמם כזונה וכמכשפה, והכתיר עצמו ברוב עם כמלך ריצ'רד השלישי.
שלטונו של ריצ'רד החל באופן מוצלח, והוא היה מקובל על הבריות כאחד מהמצביאים המוצלחים ביותר במלחמת השושנים, וכמושל ראוי. עם זאת אופיו האכזרי הרחיק מעליו את תומכיו, והעם האנגלי סירב לקבל את המלוכה שהחלה ברצח אכזרי של שני ילדים. אחרון הלנקסטרים, הנרי טיודור (לימים הנרי השביעי), שאביו היה אחיו למחצה הבלתי חוקי של הנרי השישי, ואימו הייתה נכדתו של ג'ון מגונט (וכך בעל טענה מסוימת לכתר, ככל צאצאיו של אדוארד השלישי), הניף את נס המרד.
בקרב בוסוורת' ב-1485 הביס הנרי את ריצ'רד. הקרב ידוע בשל תיאורו הדרמטי של שיקספיר במחזה "ריצ'רד השלישי", כיצד ריצ'רד זועק "סוס! סוס! מלכותי תמורת סוס!" סוס זה לא נמצא לו, והוא נהרג בקרב. הנרי טיודור הכתיר עצמו כהנרי השביעי, והתחתן עם בתו של אדוארד הרביעי, אליזבת', בחתונה ששילבה את שושנת יורק הלבנה עם שושנת לנקסטר האדומה, לכלל הסמל המשולב של השושנים האדומות והלבנות של הבית החדש – "בית טיודור". בזאת הושם קץ למלחמות השושנים.
לקריאה נוספת

וינסטון צ'רצ'יל, היסטוריה של העמים דוברי האנגלית, כרך א', הוצאת עם הספר, תשי"ט
הערות שוליים

↑  Webster, Bruce (1998), The Wars Of The Roses, Routledge, ISBN 978-1-85728-493-5
↑  Pollard, A. J. (2001),  Pollard, A. J. (ed.), "The Causes of the Wars", The Wars of the Roses, British History in Perspective (באנגלית), London: Macmillan Education UK, pp. 41–67, doi:10.1007/978-1-137-10515-8_4, ISBN 978-1-137-10515-8, נבדק ב-29 ביולי 2021 {{citation}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538552405171  BNE: XX465126  BnF: cb11943589c (data)  GND: 4178464-9  LCCN: sh85056769  NKC: ph175768 
מיקומים חשובים במלחמות השושנים
פסיפס המתאר את סמלי בית לנקסטר ובמרכזו השושנה האדומה
Toxic

"Toxic" (בעברית: "רעיל") הוא שיר פופ-דאנס מתוך אלבומה הרביעי של הזמרת האמריקאית בריטני ספירס, In the Zone, שנכתב על ידי בלודשי ואוונט, קתי דניס והנריק ג'ונבק. השיר יצא כסינגל השני מתוך האלבום בתחילת שנת 2004. השיר נכתב במקור עבור ג'נט ג'קסון, אחר כך הוצע לקיילי מינוג עבור אלבומה Body Language, אך זו דחתה את ההצעה. הסינגל דוגם את השיר "Tere Mere Beech Mein" שנכלל בסרט "בוליוודי" בשנת 1981. מילות השיר הן מטפורה למערכת יחסים רעילה אך ממכרת, כמו סם.
"Toxic" נהנה מהצלחה בינלאומית, ונכנס לראשי מצעדי הפזמונים במדינות רבות והפך לשיר מפורסם ומוכר ביותר, לאחת ההצלחות הגדולות בקריירה של ספירס. בשנת 2005 זכה השיר בפרס גראמי בקטגוריה "שיר הדאנס הטוב ביותר", הגראמי הראשון והיחיד של ספירס. השיר לווה בווידאו קליפ חושפני ופרובוקטיבי, והוא בין הווידאו קליפים היקרים ביותר בכל הזמנים עם עלות משוערת של כמיליון דולר. בשנת 2010, נבחר על ידי MTV לשיר הפופ הסקסי והמצליח של העשור.
רקע והצלחה

השיר הפך לאחד מהלהיטים הגדולים ביותר של ספירס בארצות הברית מאז "...Baby One More Time", והיה לסינגל הראשון אשר הצליח לחדור אל עשרת הגדולים במצעד הבילבורד, מאז הסינגל "Oops!... I Did It Again".
"Toxic" הגיע לפסגת מצעד הבילבורד האמריקאי ושהה שם 4 שבועות אחר כך הגיע למקום התשיעי במצעד הבילבורד. במצעד ההורדות של תוכנת iTunes נכנס השיר למקום הראשון, והגיע למקום הרביעי במצעד ההורדות החוקיות של שנת 2004. במצעד סיכום שנת 2004 הסינגל נכנס למקום ה-48. הסינגל היה גם להצלחה גדולה בבריטניה כשמכר 105,000 עותקים בשבוע הראשון ליציאה. הסינגל התמקם בראש המצעד הבריטי. "Toxic" מכר 268,000 עותקים בבריטניה והפך לסינגל התשיעי הנמכר ביותר בשנת 2004. בארצות הברית הסינגל קיבל מיליון הורדות וקיבל מעמד פלטינה. הסינגל מכר בכל העולם מעל ל-7,000,000 עותקים.
בשנת 2005 הוציאה הלהקה לוקאל H גרסת כיסוי לשיר. גם הזמרת הישראלית יעל נעים הקליטה גרסה לשיר, עבור אלבומה משנת 2008.
באוקטובר 2024, קיילי מינוג חשפה שהיא כמעט הקליטה את השיר, אך בסופו של דבר ויתרה על כך. היא סיפרה שהשיר היה מיועד אליה אך היא הייתה סקפטית לגבי שיר בשם "Toxic", ולאחר מכן הבינה שהשיר היה מיועד לספירס.
רקע והצלחה > רשימות כל הזמנים

| ארגון | רשימה | מיקום | מקור |
| --- | --- | --- | --- |
| בילבורד | 500 שירי הפופ הטובים ביותר בכל הזמנים | 53 |  |
וידאו קליפ

הקליפ לשיר בוים על ידי ג'וזף קאהן, וצולם בלוס אנג'לס, קליפורניה, בדצמבר 2003, והרעיון היה קליפ "עתידני". בקליפ הושקע כ-מיליון דולר אמריקאי והוא נחשב לאחד מהווידאו קליפים היקרים ביותר בכל הזמנים.
הקליפ הציג את ספירס כדיילת, אשר מקבלת שיחת טלפון. אחריה, נראית ספירס מתנשקת בשירותי המטוס עם גבר. בנשיקה, מורידה ספירס את מסכת פניו וחושפת אדם שמגולם על ידי הדוגמן מאט פלקר. ספירס גונבת לו את המעיל ואת המפתחות. לאחר מכן, נראית ספירס בפריז, לבושה בחליפה שחורה ועם שיער אדום. בסצנה הבאה, ספירס נוסעת לעבר מפעל "Toxic Industries", לשם היא נכנסת בעזרת המפתח הגנוב וגונבת מבחנה, כנראה רעילה. לאחר שהיא יוצאת מהבניין, נכנסת ספירס לדירתו של בן זוגה לשעבר אשר שוחק על ידי השחקן מרטין הנדרסון, הפעם עם שיער שחור. היא מתחילה לנשקו והורגת אותו בעזרת הנשיקה הרעילה. לאחר שהיא מוודאת שהוא מת, קופצת ספירס מן הבניין. לאחר שהיא קופצת, היא מופיעה פתאום במטוס. סצנות נוספות מתוך הקליפ מראות את ספירס עם חליפת יהלומים שמכסים את איברי המין שלה ואת שדייה.
הקליפ קיבל מספר מועמדויות בטקסי פרסים כמו טקס פרסי הווידאו של ערוץ MTV, אך לא זכה. (בקטגוריית "הקליפ הנשי הטוב ביותר") נכון לאפריל 2021 הווידאו קליפ לשיר עומד על כ-514,000,000 צפיות באתר הvevo הרשמי שלה.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטריה | Ö3 אוסטריה טופ 40‏ | 5 |  |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 1 |  |
|  אירופה | אירופה הוט 100 | 1 |  |
|  איטליה | מצעד הסינגלים האיטלקי | 4 |  |
|  אירלנד | מצעד הסינגלים האירי | 1 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 9 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי הפופ | 1 |  |
|  ארצות הברית | הבילבורד בין 40 ההורדות החוקיות | 1 |  |
|  ארצות הברית | מצעד המועדונים | 1 |  |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 4 |  |
|  דנמרק | היטליסטן | 4 |  |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 6 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 1 |  |
|  ולוניה | אולטראטופ 40 | 6 |  |
|  יפן | יפן הוט 100 | 5 |  |
|  נורווגיה | VG-lista | 1 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 2 |  |
|  ספרד | PROMUSICAE | 5 |  |
|  פינלנד | המצעדים הפיניים הרשמיים | 8 |  |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 6 |  |
|  צרפת | SNEP | 3 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | 1 |  |
|  שוודיה | סוורייטופליסטן | 4 |  |
|  שווייץ | המצעד השווייצרי | 4 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי עשור (2000-09)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי עשור (2000-09)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי עשור (2000-09)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי עשור (2000-09)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | גלגלצ (2009) | 83 |  |
|  ישראל | גלגלצ (2019) | 10 |  |
לא רואה כלום בעיניים

"לא רואה כלום בעיניים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי איתי לוי. את השיר הוציאה ב-30 בספטמבר 2024 לאור חברת התקליטים רות הפקות כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן. הוא הופץ לשירותי הסטרימינג, דוגמת ספוטיפיי ואפל מיוזיק, על ידי Mobile1 Music.
רקע וכתיבה

"לא רואה כלום בעיניים" נכתב והולחן על ידי אושר כהן, תמר יהלומי ויונתן קלימי. על הפקתו המוזיקלית היו יהלומי וקלימי אחראים. השיר מתאר מערכת יחסים סוערת וכואבת, שבה הדובר מתמודד עם הפרידה מאהובתו. הוא מרגיש חסר אונים, כשנאלץ לצפות בה עם מישהו אחר. לאורך השיר מבטא הדובר את התמכרותו הרגשית אליה, וכיצד איתה מרגיש שקט פנימי.
בנוסף, הדובר תוהה מדוע הוא לא יכול להחזיק אותה בכוח. יש תחושת ניתוק וחוסר יכולת להתקדם. השבת, שנזכרת פעמיים בשיר, מסמלת תקופה המתנה ושקט מדומה.
הצלחה מסחרית

"לא רואה כלום בעיניים" הושמע רבות בתחנות הרדיו בישראל. הוא הגיע בשיאו למקום השלישי במצעד הפזמונים השבועי של מדיה פורסט, המבוסס על נתוני איירפליי. במצעד ההיטליסט דורג במקום ה-43.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 3 |  |
|  ישראל | היטליסט | 43 |  |
הערות שוליים

↑   איתי לוי - לא רואה כלום בעיניים (By Tamar Yahalomy& Yonatan Kalimi), סרטון בערוץ "איתי לוי - הערוץ הרשמי", באתר יוטיוב, 30 בספטמבר 2024
| איתי לוי |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | מה עובר עלייך • כל העיר יודעת • שורדים אהבה • שתישרף האהבה |  |
| מיני-אלבומים | הולכת יחפה • סופה של חול |  |
| ערכים קשורים | ליאם הפקות • "הכוכב הבא" |  |
| איתי לוי - סינגלים |
| --- | --- | --- |
| מה עובר עלייך | "כמעט שיר אהבה" • "מה עובר עלייך" • "בלילות קרים" • "ילדות של פעם" • "נשב ונדבר" • "אף אחת אחרת" |  |
| כל העיר יודעת | "יום שני" • "חוטים ומיקרופונים" • "5 מילים" • "כל העיר יודעת" • "שריקות" • "בשעות המתות" |  |
| שורדים אהבה | "מסיבה בחיפה" • "הפוך" • "היי את" • "פרח בשממה" • "ג'סטה" |  |
| שתישרף האהבה | "שתישרף האהבה" • "מאמו" • "אחרי הכל מתגעגע" • "פתאום אהבה" • "מסיבת רווקים" • "כמעט שנתיים" • "הנה זה בא" • "קירות" • "חיוך קטן" • "קעקוע על הלב" • "השמחה שלנו" • "טכנו" • "בואי לתמיד" • "הזמן שלנו" • "NYC" |  |
| הולכת יחפה | "הולכת יחפה" |  |
| סינגלים אחרים | "עוד יום" • "גיבורים" • "ליום הזה חיכיתי" • "חיכיתי חיכיתי" • "הלו מאמי" • "לקחת את המפתחות" • "קפה אצל ברטה" • "חצי בשבילי" • "רק בנות" • "שן ילד שן" • "אם העולם יגמר" • "את יודעת אמא" • "בסוף תמיד חוזר" |  |
המצור הגדול על מלטה

.
הצי הטורקי מתקרב למפרץ מרסשלוק; ציור של מטאו פרז מ-1581
המצור הגדול על מלטה התרחש ב-1565 כאשר האימפריה העות'מאנית פלשה לאי מלטה שהוחזק בידי מסדר "יוחנן הקדוש של בית החולים בירושלים" הידועים גם בכינוי הוספיטלרים, כחלק ממאבק כולל בין האימפריה העות'מאנית לכוחות נוצריים על השליטה בים התיכון.
לאחר שהצליח סולימאן הראשון ("המפואר") לכבוש את האי רודוס מידי ההוספיטלרים ולגרשם לאירופה ב־1522, קיבלו האבירים את השלטון על האי מלטה מידיו של קארל החמישי. הם ביצרו אותו והחלו להציק לטורקים בשוד ופשיטות על ספינות מוסלמיות תוך שהם מסכנים את נתיבי השיט של הטורקים לצפון אפריקה. במאי 1565 קיבלה האימפריה העות'מאנית החלטה לחסל סופית את המסדר. כוח גדול של כ־30,000 חיילים נחת על חופי מלטה, חודש לאחר מכן נחתו באי עוד 10,000 חיילים טורקים. כוחו של המסדר, שהונהג אז על ידי זא'ן דה לה ולט עמד על כ-600 עד 700 אבירים ועוד כמה אלפי חיילים.
לאחר מצור ממושך, שארך כמעט ארבעה חודשים, וניסיונות חוזרים ונישנים של חיל המשלוח העותמאני לכבוש את מערך המבצרים של המסדר ההוספיטלרי בצפון-מזרח האי מלטה, נאלצו העותמאנים, שספגו אבדות כבדות מאוד במהלך המצור, לפנות את שרידי כוחותיהם מהאי, בעקבות הגעת כוח תגבורת נוצרי חזק לעזרת הכוחות הנצורים.