stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצבא הרומי בתקופת הקיסרות המאוחרת
מבנה צבא האימפריה הרומית > גיוס > ברבריים

ברברים היה הכינוי ששימש את הרומאים לציון עמים הגרים מעבר לגבולות האימפריה, ומתורגם בצורה הטובה ביותר כ"זרים". הצבא של המאה ה-4 היה תלוי הרבה יותר בגיוס ברברים מצבא הפרינקיפט. קבוצות של בני שבטים גרמאנים או סרמטים קיבלו קרקע להתיישב באימפריה, בתמורה לשירות צבאי. ככל הנראה כל קהילה הייתה מחויבת על פי הסכם לספק מספר מוגדר של חיילים לצבא בכל שנה. ההתיישבות מחדש בתוך האימפריה של בני שבטים ברברים בתמורה לשירות צבאי לא הייתה תופעה חדשה במאה ה-4: היא נמשכת עוד מימי אוגוסטוס קיסר. אך הקמת יישובים צבאיים הייתה שיטתית יותר ובקנה מידה גדול בהרבה במאה ה-4. הנוטיטיה דיגניטטום מפרט מספר רב של יחידות עם שמות ברברים. זו הייתה כנראה תוצאה של הפיכתן של יחידות פוידרטוס ליחידות עזר ואף לגיונות רגילים. תהליך זהה קרה במקביל להופעתם של מספר לא מבוטל של קצינים בכירים בעלי שמות ברברים בצבא הסדיר, ובסופו של דבר בפיקוד העליון עצמו. ניתוח של חיילים בעלי שם ממוצא לא-רומי מראה ש-75% היו גרמניים: פרנקים, אלמניים, סקסים, גותים וונדלים מקורות משמעותיים נוספים למתגייסים היו הסרמטים וארמנים.
בניגוד למתגייסים הרומאים, רובם המכריע של המתגייסים הברברים היו כנראה מתנדבים, שנמשכו לתנאי שירות וסיכויי קריירה שנראו להם כנראה רצויים, בניגוד לתנאי חייהם בבית. מיעוט המתגייסים הברברים גויסו בכפייה, ובהם שבטים שהובסו על ידי הרומאים, וחייבו, כתנאי לשלום, להתחייב לספק מספר מוגדר של מתגייסים מדי שנה. ניתן היה לגייס ברברים ישירות, כיחידים שנרשמו לגדודים רגילים, או בעקיפין, כחברים ביחידות פוידרטוס לא סדירות שבתהליך הידוע במחקר כ"ברבריזציה של הצבא הרומאי" הפכו לגדודים רגילים.
מבנה צבא האימפריה הרומית > שכר והטבות

בבסיס פירמידת הדרגות והשכר היו החיילים הפשוטים בניגוד לחיילים בצבא הפרינקיפט מהמאה ה-2, מזונו וציודו של החייל בן המאה ה-4 לא נוכו ממשכורתו אלא ניתנו בחינם. שינוי זה נבע מתהליך פיחות מטבע הדרגתי אך משמעותי בערכו של מטבע הכסף הדנאריוס שאיבד את ערכו כמעט לחלוטין בתקופת שלטונו של דיוקטליאנוס וחדל מלשמש מטבע עובר לסוחר בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס הראשון.
הכנסתו הפנויה הפנויה היחידה של החייל הגיעה מהדונטיבום (Donativum) שהיו מענקים בכסף מזומן שחולקו מעת לעת על ידי הקיסרים, מענקים אלו אלה שולמו במטבעות סולידוס שנטבעו מזהב או בכסף טהור ולכן ערכם לא סבל פיחות. חייל היה מקבל מענק של 5 סולידי כל חמש שנים במהלך תקופת שלטונו של הקיסר, מענק מיוחד שולם לגייסות כאשר קיסר חדש עלה לכס השלטון וזכה לתואר "אוגוסטוס" אז שולמו 5 סולידי פלוס לירה כסף לחיילים, מענק שנועד לזכות בנאנמנות הצבא לשליט החדש. מדובר בתשלום שנופל ממשכורתו של חייל בצבא הפרינקיפט אך מחקרים מודרניים צבעים על כך שבתקופה הרלוונטית היה מדובר במשכורת עדיפה על קשיי הקיום של משפחות האיכרים ופשוטי העם מהם התגייסו החיילים, מאידך למרות משכורת זו היה השירות הצבאי לא פופולרי על רקע המלחמות הרבות הן בגבולות האימפריה והן במלחמות האזרחים הרבות. השכר היה הרבה יותר אטרקטיבי ביחידות בדרגות גבוהות יותר. בראש פירמידת השכר היו גדודי הפרשים המובחרים של חיל המשמר של הקיסר הסקולאי פלטינאי. שכר נמוך יותר במעט שולם לחיילים ביחידות פאלאטיני, אחר כך יחידות צבא השדה הקומינטאטנס, ולבסוף חילות המצב בפרובינציות הלימיטאני. יש מעט עדויות לגבי פערי השכר בין דרגות. אבל העובדה שהם היו משמעותיים מוכיחה הדוגמה של קצינים משכבת האקטואריוס (קצין האדמיניסטרציה) של גדוד קומינטאטנס קיבל שכר של 50% יותר מאשר מקבילו בגדוד פסאודוקומיטנסיס.
מבנה צבא האימפריה הרומית > ציוד

הציוד הבסיסי של חייל רגלי מהמאה ה-4 היה בעצם זהה לזהשל חייל רגלי של המאה ה-2: על גופו הוא לבש שריון עשוי מתכת, על ראשו הוא לבש קסדת מתכת ונשא מגן כלי הנשק העיקריים בידי חיילים רומאיים היו הכידון והחרב. במהלך המאה ה-3 חלו מספר שינויים אימוץ של בגדים חמים יותר הפסקת השימוש בשריון וכלי נשק ליגיונריים ייחודיים.
במאות ה-1 וה-2, בגדי חייל רומי היו מורכבים מטוניקה בעלת שרוולים קצרים, ששוליה הגיעו לברכיים וסנדלים מיוחדים (קליגה). הלבוש הזה, הותיר את הידיים והרגליים חשופות והלך המאה השנייה יצאה הקליגה משימוש והוחלפה על ידי מגפיים שסיפקו הגנה טובה יותר לרגליים. הבגדים הרומיים המאוחרים היו לעיתים קרובות מעוטרים מאוד, עם רצועות ארוגות או רקומות באלמנטים דקורטיביים צבעוניים כגון דוגמאות גאומטריות ומוטיבים צמחיים מסוגננים, ולעיתים דמויות של אדם או בעלי חיים.
מבנה צבא האימפריה הרומית > ציוד > שריון

חיילים רומאיים בצבא הפרינקיפט השתמשו במספר סוגים של שריון להגנה על הגוף, היעיל ביותר היה שריון הלוריקה סגמנטטה שריון לוחות אשר הומצא והיה בשימוש בתקופת האימפריה הרומית בין המאה הראשונה לפנה"ס ועד לסוף המאה ה-2 לספירה. שריון לוחות זה הורכב מחלקי מתכת אשר נעו אחד על גבי השני וכיסו בעיקר את החזה, הבטן, הגב והכתפיים. הסגמנטטה נבנתה על מנת לענות על צורכי הלגיון הרומי כנגד כלי הנשק השונים עמם היה צריך להתמודד עם התרחבותה של האימפריה הרומית. בסוף המאה ה-2 לספירה, לקראת סופה של האימפריה, היות שהשריון היה יקר לייצור ולשימור, הרומאים ויתרו על השריון וחזרו לשריון השרשראות הזול והקל יותר. על פי ממצאים ארכואולוגיים ותיאורים אומנותיים מתקופת האימפריה המאוחרת ניתן לראות שינוי בנידת הכיסוי שהעניק השריון לחיילים, בניגוד לשריון לוח הסגמנטטה הקדום, שלא העניק הגנה לזרועות או מתחת לירכיים חיילים רומאים מאוחרים השתמשו בשריון קשקשים או שרשראות שנתנו הגנה נרחבת יותר על ידי שימוש בשרוולים באורך מלא ותוספת כדי להגן על הירכיים. קצינים לבשו קיראס - לוח שריון ממתכת שנועד להגן על החזה והבטן שלעיתים הושלם בלוחות מתכת דקורטיביות.
חיילים רומאיים של צבא האימפריה המאוחרת השתמשו בקסדות משופרות בעלות הגנה על הצוואר והלחיים, במהלך המאה ה-3, קסדות חיל הרגלים נטו לאמץ את המאפיינים המגנים יותר של קסדות הפרשים של צבא הפרינקיפט. לעיתים קרובות ניתן היה לחבר את מגני הלחיים יחד על הסנטר כדי להגן על הפנים, ולכסות את האוזניים למעט חריץ כדי לאפשר שמיעה. בסוף המאה ה-3 חל שינוי דרסטי בעיצוב הקסדה הרומית. סוגי קסדות רומיות קודמים, שהתבססו בסופו של דבר על עיצובים קלטיים, הוחלפו בצורות חדשות שנגזרו מקסדות שפותחו באימפריה הסאסאנית. קסדת הרכס הרומית המאוחרת (Late Roman ridge helmet) התאפיינו בקסדה בצורת קערה העשויה מ 2 או 4 חלקי מתכת המאוחדים ב"רכס" בולט לאורך הקסדה מהעורף עד לקצה הקדמי. פרשים כבדים הוסיפו מידה נוספת של הגנה על הפנים על ידי הוספת שריון קשקשים או בצורת מסכות אנתרופומורפיות מתכתיות עם חורים עבור העיניים.
מגן הסקוטום המלבני שאפיין את חיילי הלגיון של צבא הפרינקיפט נעלם במהלך המאה ה-3. כל החיילים למעט קשתים אימצו מגנים גדולים, רחבים, בדרך כלל בצורה מעוגלת או אליפטית. המגינים היו עשויים מעץ מצופה בעור.
מבנה צבא האימפריה הרומית > ציוד > כלי נשק

במאה ה-4, הייצור של כלי נשק וציוד היה ריכוזי ביותר ונעשה על פי סטנטרטים קבועים במספר מפעלי נשק מרכזיים בניהול המדינה לא ידוע מתי אלה הוקמו לראשונה, אך הם בהחלט היו קיימים בתקופת דיוקלטיאנוס.
השימוש בחרב הגלדיוס ששימשה את חיילי הלגיון של צבא הפרינקיפט והפכה לסמל של הצבא הרומאי הופסק בהדרגה במהלך המאה ה-3 חיל הרגלים אימץ את הספאטה, (Spatha) חרב ארוכה יותר שבמהלך המאות הקודמות שימשה את הפרשים בלבד. במקביל, חיל הרגלים של המאה הרביעית השתמש בחנית-הטלה הידועה בשם הסטה (hasta) שהחליפה בחלק מהיחידות את כידון הפילום המסורתי. חיילי רגלים רומיים נשאו לעיתים קרובות חצי תריסר חצים לזריקה (לטינית: plumbatae "עופרת"), עם טווח יעיל של כ. 30 מ' החצים נישאו צמודים לחלק האחורי של המגן. קשתים רומיים, הן קשתים ביחידות פרשים והן ביחידות רגלים המשיכו להשתמש בקשת מורכבת כנשק העיקרי שלהם.
תורת לחימה > אסטרטגיה

ההיסטוריון תיאודור מומסן ומספר חוקרים מודרניים בעקבותיו קבעו כי במאה ה-3 ובתחילת המאה ה-4, אסטרטגיית ההגנה של האימפריה עברה שינוי משימוש ההתקפה כ"הגנה מונעת" לאסטרטגיה של " הגנה לעומק" על פי התיאוריה, צבא הפרינקיפט הסתמך על נטרול פלישות ברבריות על ידי מהלכים התקפיים לפני שהגיעו לגבולות האימפריה. אסטרטגיה זו מומשה על ידי הצבת לגיונות וחיילות עזר ממש על הגבול ושימוש בעמדות קדמיות ואזורים בשליטה גם מכבר לאזורי הגבול התגובה לכל איום הייתה תנועת מלקחיים לתוך שטח ברברי, הלגיונות על הגבולות פעלו מיד על מנת להתעמת מיידית מולא איום מהעבר לגבול. המאפיין המהותי של הגנה לעומק, היה הקבלה שמחוזות הגבול הרומיים עצמם יהפכו לאזור הלחימה העיקרי במבצעים נגד איומים ברברים, ולא האדמות הברבריות שמעבר לגבול. לפי אסטרטגיה זו, כוחות הגבול (לימטנאי) לא ינסו להדוף פלישה גדולה. במקום זאת, הם היו נסוגים לתוך מעוזים מבוצרים וממתינים לכוחות ניידים שיגיעו להדוף את הפולשים. כוחות הגבול יהיו חלשים במידה ניכרת מאשר בתקופת הפרינקיפט אך ההפחתה במספרם (ובאיכותם) זכתה לפיצוי על ידי הקמת מערכות ביצורים משוכללות יותר. מחקרים אחרים, מטילים ספק בקיומה של אסטרטגיה מקיפה שהנחתה את צבא האימפריה הרומית. יש סימני שאלה האם לדרג הפיקוד של האימפריה היה יכולת מודיעינית או תכנון צבאי ריכוזי שיאפר גיבוש ויישום של אסטרטגיה "גדולה".
סימן שאלה נוסף קיים על השימוש בצבאות הליווי הקיסריים. על פי תיאורית ה "הגנה לעומק" הם שימשו כעתודה אסטרטגית שיכולה להדוף פלישות ברבריות עם זאת ראיות מצביעות על כך ככוחות אלו הוצבו במחנות רחוקים מדי מהגבול מכדי להיות בעלי ערך רב בתגובה יעילה לפלישות ברברים. מאחר שזמן הגעתם לאזור הקרבות עשויההייתה להימשך שבועות, אם לא חודשים. מכאן נובעת התפיסה המודרנית המרכזית לפיה תפקידו המרכזי של המחוז הנוכחי היה לספק לקיסרים ביטוח מפני חותרים תחת השלטון מקרב כוחות הצבא וככוח צבאי שליווה את הקיסר בעת מערכות יזומות.
תורת לחימה > טקטיקה

כשם שהשריון והנשק של הצבא המאוחר היו דומים ביסודו לאלה של התקופות המוקדמות יותר, כך הטקטיקות של הצבא התבססו על עקרונות מסורתיים. מרכיבי המפתח של תורת הלחימה: שימוש ביחידות תצפית וסיור, מערכים קבועים בעת תנועה וקרב שימוש במחנות מבוצרים ולחימת מצור היו חלק מתורת הלחימה של צבא האימפריה המאוחרת.
הבדל בולט אחד היה שטקטיקת הלחימה של צבא האימפריה המאוחרת נועדה להימנע מקרב פתוח עם האויב במידת האפשר, בשונה מהדוקטרינה המוקדמת של צבא הפרינקיפט שביקשה להיכנס לקרב מול האויב סביר להניח שהמניע העיקרי לטקטיקה זו היה הצורך למזער את הנפגעים. קרבות פנים אל פנים, בעיקר מול צבאות גדולים הביאו בדרך כלל לאובדן כבד של חיילים בעיקר מיחידות עילית כגון צבא-השדה שלא ניתן היה להחליף בקלות. ייתכן שטקטיקה זו נובעת גם מהקושי של הצבא הרומי למצוא מספיק מתגייסים, ובעיקר מתגייסים איכותיים. במקום טקטיקה של קרבות פנים-אל פנים העדיפו המפקדים הרומאיים להשתמש בטקטיקות של איגופים, שימוש בגורם ההפתעה ולא בחלו בשימוש בטקטיקות של לוחמה זעירה כגון מארבים, התקפות פתע, הטרדות ותמרונים.
בקרבות "פתוחים" פנים אל פנים מול צבאות מאורגנים או בעלי מספר גדול של לוחמים פעל צבא האימפריה המאוחרת על פי תורת לחימה במבנים שהייתה בבסיס הטקטיקה של הצבא הרומאי. בקו הראשון מול האויב נפרשו יחידות חיל הרגלים הכבד בדרך כלל בקווים ישרים ובעומק של כמה דרגות, בקווים האחרונים הוצבו יחידות קשתים קלים. קשתים רכובים הוצבו, יחד עם קלעים, מול קו החי"ר הראשי. פרשים היו מוצבים באגפים כאשר יחידות הפרשים הקלים בצד החיצוני. יחידות של חי"ר ופרשים הוצבו בעתודה בחלק האחורי של הקו הראשי, על מנת להתמודד עם הפרצות ולנצל הזדמנויות. במרחק של קילומטר בערך מחלקו האחורי של הצבא, יהיה המחנה המבוצר ובו יחידות צבא שמטרתן לשמור על המחנה והציוד שבו. המחנה שימש גם מקלט אם הצבא הרומאי הוכה ונאלץ לברוח משדה הקרב. צבא האימפריה המאוחרת השתמש בטקטיקות שונות מצבא הפרינקיפט בעת הלחימה. צבא הפרינקיפט הסתמך על פתיחת הקרב על ידי מטח של כידונים על קווי האויב ואחריו מתקפת חיל רגלים, שלעיתים קרובות הספיק כדי לשבור את שורות האויב. לאחר מכן, הלגיונרים אומנו לעסוק בקרב פנים אל פנים ולעיתים דו-קרבות עם חיילי האויב תוך שימוש בחרב הגלדיוס. בקרב צמוד, לרומאים היה היתרון המכריע של שריון מעולה, אימון עדיף וציוד טוב יותר וטקטיקות כאלה הביאו לעיתים קרובות מאוד לתבוסה של האויב. משימת הפרשים בכל אגף הייתה לפזר את פרשי האויב מולם ולאחר מכן, במידת האפשר, להקיף את הגוף העיקרי של חיל הרגלים של האויב ולתקוף אותם מהאגפים ומאחור.
בצבא האימפריה המאוחרת, בעוד שתפקידם של הקשתים והפרשים נותר דומה, הטקטיקות של חיל הרגלים היו פחות אגרסיביות, הלגיונרים העדיפו להמתין להסתערות האויב במקום לפתוח את הקרב בהסתערות. במהלך הקרב, הקו הרומי היה מפעיל לחץ יציב על מערך האויב תוך שימוש בחניתות הטווח המורחב של החנית, בשילוב עם אימוץ מגנים סגלגלים או עגולים, אפשרו מערך קרב שבו הליגיונרים היו משלבים מגינים זה בזה כדי ליצור "קיר מגן", כאשר חניתות בולטות דרך הרווחים בצורת 'V' שנוצרו בין מגנים חופפים.
לקריאה נוספת

משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2002*
ישראל שצמן, הדוקס והצבא הרומי בארץ ישראל – מדיוקלטיאנוס עד הכיבוש הערבי, יד יצחק בן־צבי, ירושלים תשפ"א (2021).
The Cambridge Ancient History Volume 12: The Crisis of Empire, AD 193-337, 2nd edition. Edited by Alan Bowman, University of Cambridge 2005 ISBN 0521301998
The Cambridge Ancient History. Volume 13: The Late Empire, AD 337–425 Edited by Averil Cameron, University of Oxford, Peter Garnsey, University of Cambridge
The Cambridge History of Greek and Roman Warfare, vol. 2: Rome from the Late Republic to the Late Empire, ed. P. Sabin, H. van Wees and L.M. Whitby (Cambridge University Press 2007)
Jones, Arnold Hugh Martin (1986) [1964]. The Later Roman Empire, 284-602: A Social Economic and Administrative Survey. 2 vols. Taylor & Francis.
ויליאם וורד (אמן)

| --- | --- |
 לידה:  1766 לונדון רבתי, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  21 בדצמבר 1826 (בגיל 60 בערך) לונדון רבתי, הממלכה המאוחדת 
 צאצאים:  Martin Ward, William James Ward 
 
ויליאם וורד (באנגלית: William Ward;‏ 1766 – 1826) היה חרט אנגלי.
ביוגרפיה

הוא היה בנם של ג'יימס וריישל וורד, ואח הבכור של ג'יימס וורד.
ויליאם וורד מונה לחרט של הדוכס מיורק, הנסיך מוויילס, ולהתקבל כעמית חרט באקדמיה המלכותית לאמנויות.
אחיו של ויליאם וורד, ג'יימס, היה אחד האמנים המצטיינים של אותה תקופה, סגנונו הייחודי ומיומנותו הרבה הציבו אותו מעל רוב בני דורו, והשפיעו באופן ניכר על התפתחות האמנות הבריטית. ג'יימס נחשב לאחד מציירי החיות הגדולים בתקופתו. ג'יימס ייצר ציורי היסטוריה, דיוקנאות, נופים וז'אנר. הוא התחיל בתור כחרט שהוכשר על ידי ויליאם.
ויליאם היה חרט מוכשר מאוד והיה האמן שחרט את רב העבודות של ג'יימס. השותפות של ויליאם וג'יימס וורד הניבה את התוצאה הטובה ביותר באמנות האנגלית, כשהמיומנות הטכנית הגדולה שלהם והאמנות הובילו לתמונות המשקפות את החן והקסם של התקופה.
הוא היה נשוי למריה מורלנד, אחותו של הצייר ג'ורג' מורלנד, ונולדו להם שני ילדים - מרטין תיאודור וורד, נפטר ב־1874 ויליאם ג'יימס וורד, נפטר ב־1840.
גלריה

מוכרי הארנבות
מלאכה בייתית
איסוף הקש
יתומי מלחים
הערות שוליים

↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Ward, William". Encyclopædia Britannica (11th ed.). Cambridge University Press.
↑  Frankau, Julia Davis, 1864-1916., Eighteenth century artists and engravers: William Ward A.R.A., James Ward R.A.; their lives and works, Macmillan, 1904
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513586205171  PLWABN: 9811261636705606  AAG: 1242  BNE: XX5597178  BnF: cb14954302s (data)  GND: 136453163  ISNI: 0000 0000 6656 3309  KulturNav: c03fc4c8-b740-4f07-96ef-8c67d4945662  LCCN: no2006109841  MusicBrainz: 24d350bc-8b35-4bac-9ffb-cdf695f0630b  NLA: 36046799  RKD: 82858  SUDOC: 24891961X  TePapa: 2397  Trove: 1200614  ULAN: 500012786  VIAF: 311237017   WorldCat (עם VIAF): 311237017
זין אל-עאבדין בן עלי

זֵין אל-עאבדִין בן עלי (בערבית: زين العابدين بن علي;‏ 3 בספטמבר 1936 – 19 בספטמבר 2019) היה נשיא תוניסיה בשנים 1987–2011.
חייו

בן עלי נולד בחמאם סוסה בשנת 1936. כאיש צעיר, וכחבר במפלגה הנאו-חוקתית, הוא נשלח לצרפת לאימונים צבאיים. הוא קיבל תואר אקדמי באקדמיה הצבאית סן-סיר, ובבית הספר לחיל התותחנים. לאחר מכן המשיך את לימודיו הצבאיים בארצות הברית.
בן עלי ייסד את המחלקה הביטחונית־צבאית בשנת 1964, ועמד בראשה עד שנת 1974. הוא הועלה בדרגה בשנת 1977, ומונה לראש הביטחון הלאומי, לאחר ששימש כנספח הצבאי במרוקו. הוא החל להתקדם בדרגות, והתמנה (לאחר שירות של ארבע שנים כשגריר בפולין) לראש הביטחון הלאומי ולמזכיר המדינה. בעקבות הצלחותיו בהתמודדות עם הסכנות האורבות למשטר, הוא מונה לשר הפנים, והמשיך בתפקיד זה גם לאחר מינויו לראש ממשלה.
בן עלי הדיח את חביב בורגיבה, ותפס את הנשיאות ב־7 בנובמבר 1987, בתמיכת קולות רבים. שבעה רופאים חתמו על כך שראש הממשלה בורגיבה אינו כשיר לתפקד כראש הממשלה. הוא המשיך לשמור על דעותיו במדיניות החוץ גם לאחר התמנותו לנשיאות, והשקיע רבות בכלכלה, שצמחה מתחילת שנת 1990. בן עלי קיבל על עצמו פרויקטים של עבודות ציבוריות שונות, כגון דיור, נמלי תעופה וכבישים.
הוא נבחר שנית בבחירות המקדימות ב־24 באוקטובר 2004, שבהן זכה ב־94.48% מהקולות. במהלך כהונתו הוא שינה את חוקת המדינה כדי לאפשר את המשך שלטונו. בבחירות ב-25 באוקטובר 2009 הוא נבחר ברוב של 89% מהקולות בבחירות שהוגדרו כלא-דמוקרטיות על ידי משקיפים בינלאומיים. בן עלי היה צפוי להמשיך לכהן בתפקיד זה עד שנת 2014, אך בדצמבר 2010 פרצו מהומות אלימות במדינה בעקבות מצב כלכלי קשה, אבטלה גבוהה ודיכוי פוליטי קשה. מהומות אלה שכונו מהפכת היסמין הובילו להדחתו מהתפקיד. הוא נמלט מתוניסיה לערב הסעודית בסיוע לוב, תוך שהוא מותיר את סמכויות השלטון בידי ראש ממשלתו, מוחמד ע'אנושי. יממה לאחר העברת הסמכויות לידי מוחמד ע'אנושי, הוכרז כי הנשיא הזמני (עד מועד הבחירות) יהיה יושב ראש הפרלמנט, פואד מבאזע, בהתאם לחוקה.
ב-26 בינואר 2011 הוציאה ממשלת תוניסיה צו מעצר בינלאומי עבור בן עלי והאשימה אותו בנטילת כספי ציבור, רכישת מקרקעין ונכסים אחרים מחוץ למדינה באופן בלתי חוקי. בנוסף הודיעה ממשלת שווייץ על הקפאת מיליוני דולרים המוחזקים על ידי משפחתו בחשבונות בנק במדינה. ב-28 בינואר 2011 הוציא האינטרפול צו מעצר לבן עלי ושישה מבני משפחתו, ביניהם אשתו ליילה טרבלסי.
ב-17 בפברואר 2011 לקה בן עלי בשבץ מוחי והיה שרוי בתרדמת. הוא אושפז בבית חולים מיוחד לנסיכים בג'דה שבסעודיה.
ב-14 ביוני 2011, הודיע ראש הממשלה הזמני של תוניסיה, כי הנשיא לשעבר, בן עלי, יישפט שלא בפניו בבית דין צבאי ובבית משפט אזרחי. ב-20 ביוני 2011 קבע בית המשפט, בהיעדרו של הנשיא, עונש של 35 שנה בכלא לו ולאשתו בגין מעשי שחיתות רבים וגנבת סכומי עתק מכספי המדינה.
ביוני 2012 נידון בהיעדרו על ידי בית משפט צבאי במולדתו לעשרים שנות מאסר בגין הסתה לאלימות במהלך ההפיכה שהתחוללה ב-2011.
נפטר בג'דה שבערב הסעודית ב-19 בספטמבר 2019.
הערות שוליים

↑  דניאל סובלמן, משאל עם בתוניסיה על שינוי מחצית החוקה, באתר הארץ, 27 במאי 2002
↑  זין אל-עבאדין בן עלי - 23 שנות יד ברזל, שחיתות ונהנתנות, באתר הארץ, 16 בינואר 2011
↑  סוכנויות הידיעות, תוניסיה: צו מעצר בינלאומי לנשיא המודח ולאשתו, באתר ynet, 26 בינואר 2011
↑  סוכנויות הידיעות, דיווח: נשיא תוניסיה בן עלי בתרדמת, באתר nana10‏, 17 בפברואר 2011
↑  תוניסיה: הנשיא המודח בן עלי יישפט שלא בפניו עוד שבוע - וואלה חדשות, באתר וואלה, 14 ביוני 2011
↑  Tunisia's Ben Ali sentenced to jail in absentia‏, BBC, ‏21 ביוני 2011.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007372815505171  PLWABN: 9810562420205606  BIBSYS: 1707990462808  BnF: cb139734879 (data)  GND: 121180026  ISNI: 0000 0000 3976 0446  LCCN: n89207534  NTA: 241579228  SUDOC: 074668935  VIAF: 4064961   WorldCat (עם VIAF): 4064961
זרון

| זרון |
| --- | --- |
 זרון צפוני
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי יום
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: נציים
תת־משפחה:: זרונים
סוג:: זרון
שם מדעי
 circus
תחום תפוצה


זֵרוֹן (שם מדעי: Circus) הוא סוג של עופות דורסים בעלי גודל בינוני ומבנה גוף רזה.
מאפיינים

הנקבות גדולות יותר מהזכרים. הזנב ארוך, צר ומעוגל בקצהו, הרגליים ארוכות וצרות, הראש פרופורציונלי לגוף והצוואר קצר. המקור קצר ומחודד והנחיריים רחבים. פלומת נוצות סבוכה (כעין "זר" - מכאן מקור השם) מכסה מאחורי קו העיניים את הלחיים ואת נקבי האוזניים הגדולים. הכנפיים ארוכות ומעוגלות, מוטות בזווית כלפי מעלה בזמן תעופה. מבנה הגוף מותאם לתעופה בגובה נמוך מעל מישורים פתוחים ושדות.
תפוצת הסוג היא עולמית, אך המינים אינם חופפים אזורי מחיה, למעט שני המינים האוסטרליים. מרבית המינים מנהלים אורח חיים פוליגמי,  כאשר זכר אחד יכול להזדווג עם כמה נקבות. זהו סוג חברותי ביותר, בנפרד מעונת הרבייה יעדיף לשכון בלהקות של מספר פריטים. פעמים רבות ייראו להקות על הקרקע ולאו דווקא בשמים. הקינון הוא על הקרקע והקן מוסתר בתוך צמחייה גבוהה.
מיני הזרון > מינים אשר מצויים או חולפים בארץ ישראל

זרון סוף (Circus aeruginosus)
זרון תכול (Circus cyaneus)
זרון השדות (Circus macrourus)
זרון פס (Circus pygargus)
מיני הזרון > מינים אשר אינם מצויים בארץ ישראל

זרון צפוני (Circus hudsonius) - באמריקה הצפונית
זרון פפואני (Circus spilothorax)
זרון מלגשי (Circus macrosceles)
זרון אוסטרלי (Circus approximans)
זרון מנוקד (Circus assimilis) - באוסטרליה
זרון ארוך כנף (Circus buffoni) - באמריקה הדרומית
זרון עשון (Circus cinereus) - באמריקה הדרומית
זרון ראוניון (Circus maillardi)
זרון שחור (Circus maurus) - בדרום אפריקה
זרון אסייתי מנוקד (Circus melanoleucus)
זרון אפריקני (Circus ranivorus)
זרון מזרח-אסייתי (Circus spilonotus)
מיני הזרון > מינים נכחדים

Circus eylesi
Circus dossenus
זינא רבינוביץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1895 טיגינה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1965 (בגיל 70 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית, יידיש 
 
זינא (זינה) רבינוביץ' (1895 בנדרי, בסרביה - 1965 תל אביב) הייתה סופרת יידיש, תיירת תרבות, עיתונאית, כתבה גם בעברית.
ביוגרפיה

זינא רבינוביץ' התחנכה בבנדרי, וסיימה בה את לימודיה בגימנסיה היהודית. בנעוריה נתפסה לציונות, ועלתה לראשונה ארצה בשנת 1913. לאחר שנה בארץ היא שבה לבית הוריה, ובשנת 1917 יצאה למוסקבה ולמדה באוניברסיטת מוסקבה. בסוף 1919 עלתה ארצה בפעם השנייה באוניה "רוסלאן".
זינא רבינוביץ' הייתה מעין תיירת תרבותית והרבתה בנסיעות בעולם היהודי. מאמצע שנות העשרים ובמשך קרוב ל-40 שנה, נדדה בין הקהילות היהודיות באסיה, אירופה, צפון אמריקה ודרום אמריקה. היא כתבה על מחוזות רחוקים ועל חיי היהודים בהם, ואספה חומרים לספריה המאוחרים. היא פעלה באותן שנים רחוקות, של טרם היות המדינה, כמעין סופרת-שגרירה. ובכל אתר שהגיעה אליו ביקשה ובלשה אחרי שורשים יהודיים. כתבותיה, סיפוריה, ומאמריה נדפסו בירחון "השילוח", ובדו שבועון לילדים "שתילים", שיצא לאור במוסקבה. היא כתבה עברית ויידיש, ודבריה נדפסו בעיתוני ילדים ונוער בעולם היהודי.
בשנת 1961 השתקעה זינא רבינוביץ' חסרת המנוח בתל אביב. ועד פטירתה עסקה בכינוס סיפוריה והוצאתם לאור. ספריה, עברית ויידיש, נדפסו בניו יורק, בואנוס איירס, מקסיקו ותל אביב.
ספריה

אויפן וועג צו פרייהייט, א ראמאן פון דעם לעבן אין ארץ ישראל, בואנוס איירס, 1950. יצא גם בעברית, בשם בדרך לחירות, על חיי יישוב חדש בארץ ישראל, תל אביב, 1962
באהבתם נתגלו, סיפור ילדי השואה, ילדי השואה הפותחים בחיים חדשים בארץ ישראל, תל אביב, מסדה, 1963
מעשה במקל, הציורים מאת אורי שולביץ, לילדים, על מקל המביא מזל ליהודי שעולה לירושלים, ניו יורק, 1960
א מעשה מיט א שטעקעלע, מעשה במקל, ביידיש, מקסיקו, 1958
דער ליבער יום-טוב, החג האהוב, ניו יורק, 1960
דער זייגער רופט, השעון קורא, מקסיקו, 1958
אורי פון רמת הכובש, אורי מרמת הכובש, לנוער ולילדים, על חייו של ילד בקיבוץ צעיר בשנות השלושים. בואנוס איירס, 1950
וכן תרגמה את הספר על גדות נהר מוסקבה, רומן מחיי יהודי רוסיה הסובייטית, מאת מירלה בלאנק, ניומן, תל אביב, 1964
הערות שוליים

↑  חן מלול, החיים הפרועים בבטן אניית המעפילים רוסלאן, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 18.12.2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312797105171  GND: 124708870  ISNI: 0000 0003 5618 7452  LCCN: no93023608  VIAF: 67406547   WorldCat (עם VIAF): 67406547 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זאוגמה

מוזיאון זאוגמה בגזיאנטפ
זאוגמה; גאיה, אלת האדמה; הפסיפס, שנחשף ב-1992, מוכר בכינויו "הנערה הצוענייה"
מטבע שהוטבע בזאוגמה מטעם הקיסר הרומי פיליפוס הערבי (204–249); בחלק התחתון של טבעת הכיתוב מופיע דימוי הגדי, סמלו של הלגיון הרביעי סקיתיקה; במרכז המטבע – דימוי מקדש שבקִדמתו, במורד גבעה, חורשה מגודרת בשדרות עמודים. הכתובת ΖΕΥΓΜΑΤΕΩΝ מציינת את זאוגמה
זאוגמה (ביוונית: Ζεῦγμα; בלטינית: Zeugma) הייתה עיר הלניסטית ורומית בגדה המערבית של נהר פרת, בגבול אסיה הקטנה, סוריה ומסופוטמיה. אתרהּ נמצא בנפת גזיאנטפ שבדרום-מזרח טורקיה. חלקים נרחבים של שרידיה מוצפים מאז 2001, אחרי הפעלתו של סכר בּירֶג'יק (אנ'). לעתיקותיה של זאוגמה יוחד אגף במוזיאון לארכאולוגיה של גזיאנטפ.
תולדות העיר

זאוגמה נוסדה בסביבות שנת 300 לפני הספירה, בימיו של סלאוקוס הראשון ניקאטור, מראשי המפקדים בצבאו של אלכסנדר מוקדון ומלכהּ הראשון של הממלכה הסלאוקית. העיר נקראה לכבודו בשם "סלאוקיה שעל הפרת". זאוגמה הייתה אחת מארבע הערים הראשיות של ממלכת קומגנה ההלניסטית עד שזו בוטלה בעקבות הכיבוש הרומי. בתקופה הרומית נקראה העיר בשם Zeugma (ביוונית: צֶמֶד) ושם זה התייחס לשתי הערים התאומות שמשני עברי הנהר כאחת – סלאוקיה (Σελεύκεια) במערב ואפּאמיאה (Απάμεια) (אנ') במזרח. שתי הערים חוברו בגשר צף.
זאוגמה התקיימה בקו החיִץ שבין האימפריות, הרומית והפרתית, הפרת שימש כגבול ביניהן והגשר שחצה את הנהר העניק לה יתרון אסטרטגי. העיר הייתה במשך כ-200 שנים בסיסו של הלגיון הרביעי סקיתיקה, והוא היה אחד מהגורמים לשגשוגה. זאוגמה התעשרה מהיותה תחנה על דרך המסחר הבינלאומית שחיברה את נמל אנטיוכיה (אנטקיה) שלחוף הים התיכון עם סין. מספר תושביה של זאוגמה בשיא גודלה מוערך ב-80,000.
בשנת 256 פלש לתחומה של זאוגמה המלך הסאסאני שאפור הראשון. הפלישה המיטה על העיר חורבן שממנו לא הצליחה להתאושש. מצבה הורע גם בשל רעידת אדמה עזה שפקדה את האזור.
אחרי פיצול הקיסרות הרומית ב-395 הייתה זאוגמה חלק מהקיסרות הרומית המזרחית. בתקופת הקיסר יוסטיניאנוס הראשון נעשו מאמצים לשקם את העיר והיא הוקפה בחומות רחבות, אך אלה לא מנעו את הכיבוש המוסלמי ב-637. זאוגמה הידלדלה ונעזבה. בתקופה העות'מאנית הוקם בקצה חורבותיה הכפר בֶּלקיס, ורוב שטחה כוסה במטעים של אלת הבוטנה.