stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלון פנינסולה
היסטוריה

המלון נפתח בצים שא צואי, קאולון, הונג קונג בדצמבר 1928, והוּעד על ידי יזמיו להיות "המלון הטוב ביותר ממזרח לסואץ." נוסעים שהגיעו להונג קונג באוניות נוסעים ירדו מהאונייה במזח קאולון; זאת הייתה גם התחנה האחרונה ברכבת הטרנס-סיבירית שהביאה נוסעים מאירופה; מיקומו בקואלון העניק למלון פנינסולה יתרון בתור המענה האידיאלי לצרכיהם של המבקרים העשירים באזור, אשר מספרם הלך וגדל.
מהרגע שהמלון פתח את דלתותיו לאורח הראשון, פנינסולה  הפך שם נרדף לאירוח כיד המלך. בעבור אילי ההון, אנשי האצולה והמפורסמים, היה זה מקום של פאר ושירות שאין איכותי ממנו.
ב-25 בדצמבר 1941, בתום קרב הונג קונג, מפקדת הכובשים היפנים מוקמה בקומה השלישית של מלון פנינסולה; ב-25 בדצמבר 1941, פקידי המושבה הבריטית של הונג קונג, בראשותו של המושל סר מארק אייצ'יסון יאנג, נכנעו שם ליפנים. המושל היה אסור למשך חודשיים באחת מסוויטות המלון לפני שהוא הועבר לכלא בשאנגחאי. באותה עת שינה המלון את שמו ל"מלון טואה", והחדרים שימשו את הקצינים היפנים הבכירים, בעוד הונג קונג סבלה ממחסור.

הקולונל רוברט לי סקוט, מפקד הלהק הקרבי ה-23 בכוח המשימה לסין של חילות האוויר של צבא ארצות הברית, מתייחס בספרו "God is my co-pilot" למלון פנינסולה; הוא עושה זאת בעת שהוא מתאר בפירוט את הפשיטה האווירית שהוא הוביל על הספינות היפניות שעגנו בנמל הונג קונג (ב-25 באוקטובר 1942), ובמיוחד את תקיפת היחיד שהוא עצמו ביצע במטוס הקרטיס P-40 וורהוק בסמוך למלון פנינסולה:
"עשיתי שמיניות בנמל ויקטוריה וצללתי למלון פנינסולה, העוקבים אחרי ירו על תקרת הזכוכית המבריקה של הפנטהאוזים במרומיו, וראיתי מפלי חלונות מתנפצים כמו שלג ברחובות, קומות רבות מתחת. צחקתי, היות שידעתי שמאחורי חלונות אלה היו קצינים יפנים רמי-דרג, נהנים מהמלון החדיש. כשהתקרבתי יכולתי לראות דמויות במדים יורדות למטה ונמלטות ביציאות החירום ויריתי עליהם... פניתי להתקפה נוספת על יציאות החירום שהיו מלאות בחיילים יפניים, אבל הניסיון הסתיים לפתע, אזלה לי התחמושת."
שמו הקודם של המלון הושב לו אחרי שיפן הובסה והבריטים חזרו לשלוט במושבה. המלון תפס מקום בולט במיני-סדרת הטלוויזיה "בית האצילים" של רשת NBC בשנת 1988. ב-1994 נוספה למלון שלוחה בדמות מגדל בן 30 קומות, שבראשו מנחת מסוקים.
ב-2007 צולמה במלון פנינסולה סצנה של הסרט "האביר האפל", שבה השתתפו מורגן פרימן וצ'ין האן, שגילמו את דמותם של לוציוס פוקס ולאו, בהתאמה; המלון נבחר בזכות מנחת המסוקים שבראש שלוחתו החדשה, שהוא אחד משני מנחתי המסוקים הפרטיים בהונג קונג; המפיקים העדיפו את הגג של הפנינסולה על פני זה של Shun Tak Centre.
מאפיינים בולטים > הרחבת המלון

ב-1994 המלון הורחב על ידי הוספת מגדל בן 30 קומות בסגנון הבניין המקורי. חזיתו של הבניין הקיים שומרה, והיא כוללת חצר פנימית, אולם מבוא וחזית קדמית. המלון המשיך לפעול במהלך עבודות הבנייה.
המגדל החדש כולל מנחת מסוקים עבור הלקוחות. זהו אחד משני מנחתי המסוקים הפרטיים באזור הממוקמים על גג בניין (האחר נמצא במרומיו של Shun Tak Centre). המנחת משמש לקבלת אח"מים, שמגיעים למלון המארח אותם בטיסה מנמל התעופה הבינלאומי של הונג קונג; הטיסה אורכת שבע דקות.
המספר הכולל של חדרי המלון הוא 300, כשבעבודות הבנייה האחרונות נבנו 132 חדרים וסוויטות. קיימות 10 קומות של חדרי משרדים, חנויות ומתקנים, שנוספו לבנייני המלון הקיימים.
מאפיינים בולטים > מסעדות וברים

במלון פנינסולה יש מספר מסעדות ידועות. הם כוללים את מסעדה הגורמה הצרפתית גאדי'ס, שהייתה אחת ממסעדות שולחנות השף הראשונים בהונג קונג, ומסעדת פליקס בעיצובו של פיליפ סטארק. מסעדות ידועות אחרות כוללות את המסעדה הקנטונזית ספרינג מון והמסעדה השווייצרית צ'סה.
הלובי של הפנינסולה מגיש תה אחר-צהרים בסגנון אנגלי מסורתי, זכר לעידן הקולוניאלי של הונג קונג.
מאפיינים בולטים > בוטיקי אופנה

מלון הפנינסולה הוא אחד מהמשכנים הוותיקים ביותר של חנויות לבגדי יוקרה  בהונג קונג. במהלך השנים הוא היה מעונם של חנויות של מותגי אופנה מובילים כמו שאנל, דיור, הרמה, גוצ'י, פראדה, שיאצי צ'ן, לואי ויטון, וקרטייה. פרט לחנויות אופנה בינלאומיות, המלון גם אכלס חנויות של כמה מהמותגים ההונג קונגיים המובילים כגון: בטי צ'ארנואיס בשנות השישים, דיקסון פון בשנות השבעים וג'ויס בוטיק בשנות השמונים.
מאפיינים בולטים > צי רכבי הרולס-רויס

המלון מפורסם בצי מכוניות הרולס-רויס שלו, שניתן להשכירן לאורחים. מאז דצמבר 2006, למלון צי של 14 מכוניות של רולס-רויס מדגם פנטום, שנצבעו בצבע הירוק של המלון; הזמנת מספר זה של רכבי רולס-רויס הייתה הגדולה ביותר בהיסטוריה של החברה; המכוניות החדשות החליפו את צי רכבי הרולס-רויס הקודם של המלון, שהיו מדגם סילבר ספיריט.
פרסים

מלון פנינסולה בהונג קונג נודע כאחד המלונות המובילים בעולם בשטחים רבים.

הוא קיבל פרסים ממגזין הקונדה נאסט טראבלר, ומארגוני תעשייה נוספים.
לקריאה נוספת

William Warren, Jill Gocher (2007). Asia's legendary hotels: the romance of travel. Singapore: Periplus Editions. ISBN 978-0-7946-0174-4.
הערות שוליים

↑  ההיסטוריה של המלון, אתר פנינסולה
↑  Warren, William. Asia's Legendary Hotels: The Romance of Travel. "The Peninsula: Hong Kong Established 1928". p 20. Periplus Edition (Hong Kong), Ltd.: Singapore 2007.
↑  Scott, Robert L., LtCol., USAAF. God Is My Co-Pilot. pp 230-231. Charles Scribner's Sons: 1944, pp 194-195.
↑  הסצנה הראשונה בבאטמן מחוץ לגותהאם תצולם בהונג קונג, monstersandcritics.com ‏,24 בספטמבר 2007
↑  Hong Kong Institute of Acrhitects Annual Awards(1997).Hong Kong Architecture 3. Hong Kong: Hinge Marketing.
↑  Hong Kong Institute of Acrhitects Annual Awards(1997).Hong Kong Acrhitecture 3. Hong Kong: Hinge Marketing.
↑  הלובי של מלון פנינסולה, frommers.com
↑  פרסים ואותות הוקרה, אתר פנינסולה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: aa8e860d-42de-475b-94bf-56cc01a7399e 
הכניסה הראשית למלון פנינסולה
רולס-רויס פנטום של המלון
יקינתון (מיתולוגיה)

| --- | --- |

 תפקיד:  נסיך מקדוניה
 אב:  פיראוס 
 אם:  קליאו 
 אחים:  פוליבויה, קינורטס 
 
"מותו של יקינתון", מאת ז'אן ברוק, 1801; יקינתון, גוסס מפצעיו, נתמך על ידי אפולו. ניתן לראות את הדיסקוס מונח בצד השמאלי התחתון של התמונה.
יקינתון (ביוונית: Ὑάκινθος, תעתיק: היאקינתוס) היה נסיך יפה תואר במיתולוגיה היוונית, בנם של פיראוס, מלך מקדוניה, והמוזה קליאו. יקינתון נודע בעיקר כמאהבו של האל אפולו וכן בשל סופו הטרגי.
גרסה אחת על אודות מותו של יקינתון, המתועדת במטמורפוזות של אובידיוס, מספרת כי הוא נהרג בשגגה על ידי אפולו. לפי סיפור זה, אפולו ויקינתון שיחקו יחדיו בזריקת דיסקוס, עד שאפולו, מתוך רצון להרשים את מאהבו, זרק את הדיסקוס בכל כוחו. יקינתון רץ לתפוס אותו, אך הדיסקוס פגע בו, ופצע אותו אנושות. אפולו לא יכול היה להציל את הצעיר הגוסס, ויקינתון, בסופו של דבר, מת מפצעיו. האדס דרש את גופתו של יקינתון, אך אפולו סירב ויצר מדמו של יקינתון את פרח היקינתון, הקרוי על שמו. הדמעות שהזיל האל על הפרח בשעת היווצרו הפכו לעלי הכותרת הלבנים כעין הפנינה.
יקנתון וזפירוס מקיימים יחסי מין בציור על כד מהמאה החמישית לפני הספירה.
גרסה אחרת של הסיפור, שמתועדת למשל אצל לוקיאנוס מסאמוסאטה, פילוסטרטוס מלמנוס וסרוויוס, מספרת כי האשם במותו של יקינתון הוא זפירוס, אל הרוח המערבית. זפירוס היה גם הוא מאוהב ביקינתון, אך יקינתון לא השיב לו אהבה. כיוון שכך, בשעה שאפולו ויקינתון שיחקו יחדיו בדיסקוס, זפירוס, שקינא באפולו, נשב רוח, הטה את הדיסקוס ממסלולו, וגרם לו לפגוע ביקינתון ולהרגו.
ציורים שנשמרו על כדים מיוון העתיקה מראים את יקינתון וזפירוס כמאהבים. גם תמיריס היה מאוהב ביקינתון וסיפור אהבתם מתואר בביבליותקה של פסאודו-אפולודורוס כסיפור האהבה הראשון בין מאהבים גברים.
לפי גרסאות אחרות הפרח שיצר אפולו הוא לא זה המכונה בימינו יקינתון אלא פרח אחר, אולי האירוס.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  Ovidius Naso, Metamorphosis Brookes More, Ed, 10.184, Perseus
↑  Apollodorus, Library, Sir James George Frazer, Ed., 1.3.3, Perseus
↑  אהרן שבתאי, המיתולוגיה היוונית, הוצאת מפה, עמ' 33
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 132573881  SUDOC: 174295162  VIAF: 77478964   WorldCat (עם VIAF): 77478964
ועידת החוקה (ארצות הברית)

מעמד החתימה על חוקת ארצות הברית (ציור של האוורד צ'נדלר כריסטי)
ג'יימס מדיסון, מהאישים המשפיעים ביותר על החוקה והנשיא הרביעי של ארצות הברית
ג'ורג' וושינגטון - הנשיא הראשון של ארצות הברית ונשיא ועידת החוקה
בנג'מין פרנקלין - חתם על החוקה אף על פי שלא הסכים עם כל פרטיה
ועידת החוקה של ארצות הברית (באנגלית: Constitutional Convention), הידועה גם בשם ועידת פילדלפיה (Philadelphia Convention), היא ועידה שנתכנסה בשנת 1787 בין התאריכים 25 במאי ו-17 בספטמבר בעיר פילדלפיה במדינת פנסילבניה על מנת למצוא פתרון למדיניות האיחוד של הקונפדרציה שנתפוגגה בשנים שלאחר מלחמת העצמאות האמריקנית. עם זאת רבים ממשתתפי הוועידה פעלו על מנת להקים ממשלה לאומית. בראש הוועידה ישב ג'ורג' וושינגטון, לימים נשיאה הראשון של ארצות הברית, בסיומה של הוועידה נכתבה חוקת ארצות הברית, אחד המסמכים המכוננים בהיסטוריה של ארצות הברית.
רקע היסטורי

תקנון הקונפדרציה שנחתם בנובמבר 1781 בין שלוש עשרה המושבות באמריקה, נועד מלכתחילה לאיחוד לצורך ייעול המאבק בכתר הבריטי. אולם, עם סיום המלחמה, תקנון זה נתגלה כ"חסר שיניים" והחל להיווצר פיצול בין המדינות. בסיום המלחמה ובעיקר לאחר חוזה פריז ב-1783, גופי השלטון של הקונפדרציה נתרוקנו כמעט לגמרי.
השנים שלאחר מלחמת העצמאות היו שנים קשות ורצופות בבעיות. ראשית, התגלו מחלוקות בין מדינות, כגון קונטיקט ופנסילבניה, לגבי טריטוריות מערביות שהשתרעו עד נהר המיסיסיפי, דבר שהביא לעימותים אלימים והפריע לפיתוח הטריטוריות המערביות. בנוסף, מדינות מסוימות החילו מיסים על מוצרים שיובאו על ידי סוחרים ממדינות אחרות. מדינות כגון ניו ג'רזי וקרוליינה הצפונית שלא היו להן נמלים מפותחים משלהן מצאו את עצמן תלויות במדינות שכנות. בנוסף לכל זה, החוב הלאומי הלך וגדל, ההכנסות של הממשל המרכזי היו קטנות, והמדינות לא שעו לצורך לתרום לאוצר הלאומי. בגבולות, התגלע סכסוך עם הכוחות הספרדים שמנעו מעבר של ספינות אמריקאיות במיסיסיפי וטענו לזכותם על טריטוריות שהוכרזו כאמריקאיות בהסכם פריז. הן ספרד והן בריטניה עודדו שבטים אינדיאנים בצפון מזרח היבשת לפשוט על יישובי ספר. בצפון, הכוחות הבריטיים סירבו לפנות שתי מצודות שחלשו על אזורים הסמוכים לימות הגדולות. לבסוף, המדינות עצמן החלו להיקלע למשבר כלכלי שהוביל לירידה בערך המטבע ולמחסור בזהב וכסף, ששימשו למסחר עם מדינות אחרות.
בעיות אלה הובילו לכינונה של ועידת אנאפוליס בספטמבר 1786, באנאפוליס שבמרילנד. הוועידה, שהייתה אמורה לפתור את הבעיות של הממשל הפדרלי, נכשלה. ארבע מהמדינות החרימו את הוועידה מחשש שהסכמות שיושגו בה יחלישו את עצמאותן, ארבע שלחו נציגים שלא הצליחו להגיע בזמן לוועידה, ורק שלוש מדינות (ניו ג'רזי, וירג'יניה ודלאוור) שלחו נציגות מלאה. גיבור מלחמת העצמאות, ג'ורג' וושינגטון, בלט בהיעדרו. ההישג המרכזי של הנציגים שנכחו בוועידה – הבולטים ביניהם היו ג'יימס מדיסון ואלכסנדר המילטון – הייתה הקריאה לקונגרס לכנס ועידה במאי 1787 בפילדלפיה.
הקריאה שיצאה מוועידת אנאפוליס התקבלה תחילה באדישות, אולם אדישות זו התחלפה בתחושת בהילות כאשר החלו התפרעויות באזורים שונים. הבולט מבין מקרים אלו היה מרד שייז במדינת מסצ'וסטס. מהומות אלו עודדו את מנהיגי המדינות לפעול למען חיזוק מנגנוני השלטון הפדרלי.
ב-21 בפברואר 1787, הקונגרס קיבל החלטה לפעול על פי ההמלצה של ועידת אנאפוליס ולקיים ועידה ביום שני השני של חודש מאי. ההחלטה קבעה שהנציגים בוועידה ימונו על ידי המדינות. עוד היא קבעה שמטרתה היחידה היא שינוי תקנון הקונפדרציה, ושעל הנציגים יהיה לדווח לקונגרס ולבתי המחוקקים של המדינות על המלצותיהם לשינויים, אשר - אם יאושרו על ידי המדינות - יהיו לחוקה פדרלית המתאימה לצורכי הממשל ולשימור האיחוד.
חברי המשלחות

נציגי המדינות מנו 55 איש, רבים מהם נחשבים ל"אבות המייסדים" של האומה האמריקנית. כמו כן ניתן לומר כי כולם היו מהאליטה של החברה באמריקה, גברים, לבנים, בעלי עמדה, יוקרה והשפעה במדינותיהם. הגיל הממוצע של הנציגים היה 41, ורבים מהם היו צעירים למדי - הנציג המבוגר ביותר היה בנג'מין פרנקלין (בן 81), והצעיר ביותר היה ג'ונתן דייטון (בן 26). כמעט כל הנציגים הגיעו מאזורי החוף המיושבים של מדינותיהם. כמחצית מהנציגים היו עורכי דין בהכשרתם (ומתוך אלה, חצי הסתמכו על עריכת דין לפרנסתם). עוד רבע מהם היו בעלים של מטעים או חוות גדולות. 42 מתוך ה-55 היו חברי קונגרס בהווה או בעבר. בלט בחסרונו מחבר הכרזת העצמאות של ארצות הברית, תומאס ג'פרסון, ששימש בתקופה זו כשגריר בצרפת המלוכנית.
ההצלחה של הוועידה נזקפת לפעמים להצלחה של הנציגים להתעלות מעבר השיקולים הצרים שלהם ושל המדינות מהן הם באו לטובת האומה כולה. עם זאת, נראה שחלק מההצלחה קשורה בבחירה של הנציגים. מרבית המנהיגים והפוליטיקאים שהיו מרוצים מהמצב כפי שהוא (ג'ורג' קלינטון לדוגמה) בחרו לא להשתתף בוועדה מתוך חוסר רצון לתרום לה; מנגד, אלה שהאמינו יותר ברעיון של ממשל מרכזי ניצלו את ההזדמנות להופיע כנציגים בוועדה.
רוד איילנד היא המדינה היחידה שכלל לא שלחה נציגים לוועידה. ההנהגה ברוד איילנד, שהייתה המדינה הקטנה ביותר, חששה שהמהלך ייפגע באופן מכריע בעצמאותן של המדינות, ובמיוחד באלה של המדינות הקטנות.
נשיא הוועידה - ג'ורג' וושינגטון
קונטיקט - אוליבר אלסוורת', ויליאם סמואל ג'ונסון, רוג'ר שרמן
דלאוור - ריצ'רד באסט, גאנינג בדפורד, ג'ייקוב ברום, ג'ון דיקינסון, ג'ורג' ריד
ג'ורג'יה - אברהם בלדווין, ויליאם פיו, ויליאם יוסטון, ויליאם פירס
מרילנד - דניאל קרול, לות'ר מרטין, ג'יימס מקהנרי, ג'ון פרנסיס מרסר, דניאל ג'ניפר
מסצ'וסטס - אלברידג' גרי, נתניאל גורהאם, רופוס קינג, כיילב סטרונג
ניו המפשייר - ניקולס גילמן, ג'ון לנגדון
ניו ג'רזי - דייוויד ברירלי, ג'ונתן דייטון, ויליאם יוסטון, ויליאם ליווינגסטון, ויליאם פטרסון
ניו יורק - אלכסנדר המילטון, ג'ון לנסינג, רוברט ייטס
קרוליינה הצפונית - ויליאם בלאונט, ויליאם ריצרדסון דיווי, אלכסנדר מרטין, ריצ'רד דובס ספייט, היוג' ויליאמסון
פנסילבניה - ג'ורג' קליימר, תומאס פיצסיימונס, בנג'מין פרנקלין, ג'רד אינגסול, תומאס מיפלין, גוברנר מוריס, רוברט מוריס, ג'יימס וילסון
קרוליינה הדרומית - פירס באטלר, צ'ארלס פינקני, צ'ארלס קוטוורת' פינקני, ג'ון ראטלדג'
וירג'יניה - ג'ון בלאיר, ג'יימס מדיסון, ג'ורג' מייסון, ג'יימס מקלורג, אדמונד רנדולף, ג'ורג' וייט
רוד איילנד - ללא נציגים בוועידה
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16  נציג שלא חתם על חוקת ארצות הברית.
הדיונים

בהחלטת הקונגרס על קיום הוועידה נקבע כי היא תחל ב-14 במאי 1787. אולם, על מנת לפתוח בדיונים היה צורך במינימום של נציגויות משבע מדינות לפחות. קוורום זה הושג ב-25 במאי, התאריך בו נפתחו רשמית דיוני הוועדה. ביום הראשון לוועידה ג'ורג' וושינגטון נבחר פה אחד לנשיאהּ. ויליאם ג'קסון נבחר למזכיר הוועידה, והוא ניהל את רישומיה. עוד הוחלט ביום הראשון שלכל מדינה יהיה קול אחד בהצבעה על החלטות הוועידה. ב-28 במאי הוועידה קיבלה החלטות פרוצדורליות נוספות, שחלקן היו קריטיות להצלחת הוועידה. נקבע כי כל הדיונים יהיו סודיים ונאסר על מתן מידע על הדיונים לאנשים שאינם נוכחים בוועידה. כלל זה איפשר לצירים בוועידה לדבר בחופשיות ומנע ממתנגדים את האפשרות ליצור דיון ציבורי ולגייס ביקורת ציבורית. עוד הוחלט שדרושה בקשתו של נציג אחד בלבד על מנת לפתוח מחדש נושאים שכבר הוחלטו.
הדיונים > תוכנית וירג'יניה (The Virginia Plan)

תוכנית שנתוותה על ידי ג'יימס מדיסון, שהיה הנציג הבכיר ביותר של מדינת ווירג'יניה לאחר שג'ורג' וושינגטון מונה לנשיא הוועידה. התוכנית הוצגה ב-29 במאי 1787 על ידי מושל וירג'יניה, אדמונד רנדולף. עיקרי התוכנית:
הקמת רשות מחוקקת לאומית (National Legislature) שהמדינות יהיו מיוצגות בה באופן פרופורציונלי על פי גודל האוכלוסייה;
הרשות המחוקקת תהיה מורכבת משני בתי חקיקה - הבית התחתון ייבחר בבחירה ישירה של האזרחים, ואילו העליון ייבחר על ידי הנציגים בבית הנמוך מתוך רשימה של מועמדים שיוצעו על ידי בתי המחוקקים במדינות;
רשות זו תחוקק חוקים אשר אינם בסמכות החקיקה של המדינות, יהיה לה הסמכות לבטל חוקים המנוגדים לתקנון הפדרלי, וכן הסמכות להורות על שימוש בכוח כנגד מדינות פורקות עול;
סמכות הביצוע תהיה בידי ראש הרשות המבצעת (National Executive) שיבחר על ידי הרשות המחוקקת;
סמכות השיפוט תהיה בידי רשות שיפוטית לאומית (National Judiciary) שתיבחר אף היא בידי הרשות המחוקקת;
מועצת ביקורת (Council of Revision) תורכב מראש הרשות המבצעת ומנציגים של הרשות השיפוטית, ותפקידה יהיה לבדוק, ובהתאם לצורך לפסול, חוקים לאומיים ומדינתיים לפני היכנסם לתוקף;
התגובות לתוכנית וירג'יניה היו מתונות ממה שניתן היה לצפות. ההחלטה המעשית של הצירים לאחר הצגת התוכנית הייתה הקמה של "הוועדה של הכלל" (Committee of the Whole). למעשה הוועדה של הכלל, שהתכנסה בין ה-30 במאי ל-19 ביוני, הייתה אותה ועידה בשינוי שם. אולם, תחת הוועידה של הכלל הצירים יכלו לנהוג בפחות רשמיות. בנוסף, נשיא הוועדה של הכלל היה נתניאל גורהם ולא ג'ורג' וושינגטון.
בין ה-30 במאי ל-13 ביוני הצירים בוועדה של הכלל עברו, סעיף אחר סעיף, על הפרטים של תוכנית וירג'יניה. התוכנית התקבלה ברובה למעט מספר שינויים. בדיונים החל להתבהר אופיו של מוסד הנשיאות האמריקאי. בין השאר, הוגדר כי כוחה של הרשות המבצעת יהיה נתון בידיו של אדם אחד, אשר ייבחר על ידי המחוקקים לתקופה של שבע שנים, ואשר יהיה בכוחו להטיל וטו על חקיקה של בית הנבחרים. נקבע שיהיו דרושים שני שלישים מקולות הנבחרים כדי לבטל וטו נשיאותי. עוד נקבע שיהיה בית משפט עליון יחיד (Supreme Tribunal בלשון הוועידה) ובתי משפט נמוכים יותר על פי החלטת המחוקקים. שינוי מהותי נוסף בדיונים היה באופן הבחירה של הבית הגבוה. בתוכנית המקורית חברי הבית הגבוה היו אמורים להיבחר על ידי חברי הבית הנמוך. בדיונים נקבע כי הם ייבחרו על ידי בתי המחוקקים של המדינות עצמן לתקופה של שבע שנים.
הדיונים > תוכנית ניו ג'רזי (The New Jersey Plan)

המחלוקת העיקרית לגבי תוכנית וירג'יניה נגעה לאופן בו ייקבע מספר הנציגים של כל אחת מהמדינות בבתי המחוקקים. המדינות הקטנות חששו שקולן ייבלע בין נציגי המדינות הגדולות יותר (וירג'יניה, מסצ'וסטס, פנסילבניה, ג'ורג'יה, צפון קרוליינה ודרום קרוליינה). רוג'ר שרמן שייצג את קונטיקט ניסה להציע פשרה לפיה בבית התחתון מספר הנציגים יהיה פרופורציונלי לגודל האוכלוסייה, ובבית העליון לכל מדינה יהיה קול אחד. הפשרה הזו לא התקבלה בתחילה, אף שבסופו של דבר הייתה לה השפעה על החלטות מאוחרות יותר. במקום פשרה, נציגה של ניו ג'רזי, ויליאם פטרסון, הציע ב-15 ביוני 1787 תוכנית חלופית שתתן כוח רב יותר למדינות הקטנות. עיקרי התוכנית הם:
הקמת רשות מחוקקת פדרלית (Federal Congress) בעלת בית מחוקקים יחיד כאשר לכל מדינה יהיה קול אחד בלבד;
סמכות הקונגרס תהיה פיקוח על סחר חוץ ומסחר בין המדינות (Interstate Commerce); סמכות לגביית מיסים על ידי היטלי יבוא, מיסוי על מסמכים רשמיים ודואר; כמו כן בידיה הסמכות לגבות מיסים באופן ישיר מאזרחי מדינה שלא שילמה את מכסת המיסים שלה לאוצר הלאומי;
סמכות הביצוע תהיה בידי רשות המבצעת (Federal Executive) בת מספר חברים שיבחרו על ידי הרשות המחוקקת;
סמכות השיפוט תהיה בידי רשות שיפוטית פדרלית (Federal Judiciary) שתמונה בידי הרשות המבצעת;
חוקי הרשות המחוקקת הפדרלית וההסכמים הבינלאומיים יוכרו כ"חוק עליון" בכל מדינות הברית. בידי הרשות המבצעת הסמכות לגייס מדינות אחרות לצורך ציות לחוקים אלה.
הדיונים > תוכניתו של המילטון (Hamilton's Plan)

תוכנית זו של נציג מדינת ניו יורק, אלכסנדר המילטון, הוצעה ב-18 ביוני 1787 והייתה תוכנית בעלת אופי בריטי, בעלת שלטון ריכוזי חזק. בתוכנית זו שאף המילטון לאיחודן של כל המדינות. הרשות המחוקקת תהיה מורכבת משני בתים. הבית התחתון נבחר ישירות על ידי העם לתקופת כהונה של 3 שנים, הבית העליון ימונה על ידי נציגי העם וישרתו לכל ימי חייהם. הרשות המבצעת תהיה בידי אדם אחד שימונה לכל ימי חייו. כמו כן ראש הרשות המבצעת יהיה בעל סמכות להטלת וטו על חקיקה בקונגרס ועל חקיקה במדינות עצמן.
המילטון הציג את תוכניתו בנאום שארך בין 4 ל-6 שעות. ההצעה שלו נדחתה על הסף על ידי נציגי המדינות, אולם מספר אלמנטים הכלולים בה, כגון הזכות של הנשיא לנהל משא ומתן על אמנות בינלאומיות וזכותו להעניק חנינה התקבלו בסופו של דבר.
ב-19 ביוני נדחתה הצעת ניו ג'רזי ברוב של שבע נגד שלוש מדינות. הצעת וירג'יניה התקבלה על ידי הוועדה של הכלל עם השינויים שהוצעו בה, והדיונים הוחזרו לוועידת החוקה.
הדיונים > המשך הדיונים ופשרת קונטיקט (Connecticut Compromise)

לאחר ההצבעה בוועדה של הכלל, ועידת החוקה התכנסה שוב ב-20 ביוני תחת נשיא הוועידה, וושינגטון. עיקר העבודה של הנציגים היה מעבר על כל אחד מהסעיפים של ההצעה שהם ניסחו כחברי הוועדה של הכלל. חלק ניכר מהסעיפים שונו בדיונים. בין השאר נקבע שחברי הבית העליון ייבחרו לתקופה של שש שנים וששליש מהצירים בבית זה יעמדו לבחירה כל שנתיים. נקבע גם שחברי הבית התחתון ייבחרו לתקופה של שנתיים. עוד נקבע, בניגוד להצעת וירג'יניה המקורית, כי לבתי המחוקקים הפדרליים לא תהיה סמכות להטיל וטו על החלטות של בתי המחוקקים של המדינות.
המחלוקת העיקרית המשיכה להיות סביב האופן בו ייקבעו מספר הנציגים בבתי המחוקקים. ב-5 ביולי תת-ועדה מיוחדת שעסקה בעניין הציעה שבבית העליון הייצוג יהיה שוויוני ובבית התחתון הייצוג יהיה לפי גודל האוכלוסייה. המדינות הגדולות חששו שחברי המדינות הקטנות ינצלו את יכולתן להעביר כספים (שיגיעו ברובם ממדינות גדולות) לצורכיהן. הוועדה המיוחדת הציעה שרק לבית התחתון, שבו הייצוג הוא יחסי, תהיה סמכות לעסוק בחקיקה הקשורה בחלוקה של כספים. ב-16 ביולי הוועידה אישרה את העקרונות שהציעה תת-הוועדה. הפשרה הזו מכונה פשרת קונטיקט או הפשרה הגדולה כיוון שההוגה שלה היה רוג'ר שרמן מקונטיקט. לפי הפשרה הזו חברי הבית העליון היו אמורים לייצג את ההחלטות שהתקבלו במדינות עצמן. ההחלטה הזו שונתה כאשר נקבע, שבוע מאוחר יותר, שבבית העליון יהיו שני נציגים מכל מדינה ושכל אחד מהנציגים האלה יהיה חופשי להצביע על פי מצפונו.
המחלוקת לגבי חלוקת הנציגים נגעה גם לאופן בו ייקבע גודל האוכלוסייה של כל מדינה. מדינות הדרום, שהיו בהן הרבה עבדים רצו שהעבדים ייחשבו לצורך קביעת גודל האוכלוסייה, זאת על מנת שהייצוג שלהם יהיה גדול יותר. מדינות הצפון רצו שאזרחים לבנים בלבד ייחשבו בקביעת גודל האוכלוסייה, זאת כדי שהנציגות של מדינות הדרום תהיה קטנה יותר, ולא תסתמך על כמות העבדים, שממילא אינם אזרחים ואינם מיוצגים. הפשרה שהושגה היא פשרת שלוש החמישיות לפיה כל עבד ייחשב לשלוש חמישיות תושב בספירת האוכלוסייה. את ההצעה חיברו רוג'ר שרמן וג'יימס וילסון. הוועידה קבעה גם שייבוא של עבדים יוכל להימשך עשרים שנים נוספות ושקיימת חובה להחזיר עבד נמלט לבעליו.
אף על פי שהפשרות שהושגו הצליחו למתן במידת מה את המחלוקות, המחלוקות בין המדינות הגדולות למדינות הקטנות, ובין מדינות הצפון למדינות הדרום לא נעלמו כליל והמשיכו להשפיע על עבודת הוועידה. בנוסף, היו גם נציגים מעטים שהגיעו לוועידה מתוך רצון למנוע ככל האפשר את ריכוז הממשל. שני נציגים מניו יורק, רוברט ייטס וג'ון לנסינג ג'וניור, עזבו ב-5 ביולי את הוועידה. במכתב משותף שכתבו למושל ניו יורק, ג'ורג' קלינטון (שהתנגד גם הוא לוועידה), שני הנציגים כתבו שהם נוכחו כי הם מתנגדים למרכוז השלטון ועל בסיס התנגדות זו הם מתנגדים לחוקה המתגבשת. המילטון נותר הנציג היחיד של ניו יורק (ולעיתים גם הוא נעדר לענייניו העסקיים, כך שבחלק מההצבעות השתתפו רק 11 מדינות).
הדיונים > ועדת הפרטים (Committee of Detail)

ב-24 ביולי הוועידה החליטה על הקמת ועדת הפרטים שתפקידה היה לעבור על כל ההחלטות של הוועידה ולנסח על פיהן טיוטה של מסמך מסכם. ועדה זו נועדה עד ל-6 באוגוסט ובעת עבודתה שאר חברי הוועידה יצאו לפגרה. יושב ראש הוועדה היה ג'ון ראטלדג' מדרום קרוליינה. בנוסף אליו היו עוד ארבעה חברים בוועדה: נתניאל גורהם ממסצ'וסטס, אוליבר אלסוורת' מקונטיקט, ג'יימס וילסון מפנסילבניה, ואדמונד רנדולף מווירג'יניה. הבחירה בחמשת חברי הוועדה האלו נועדה שהאזורים הגאוגרפים השונים בארצות הברית יהיו מיוצגים. לכאורה, עבודתה של הוועדה הייתה טכנית, וכללה ניסוח של החלטות שכבר התקבלו, אבל באופן מעשי חבריה השתמשו בשיקול דעתם כדי לפרט בנושאים שלא היו מפורטים עד כה, והם אף ערכו שינויים בהחלטות שהתקבלו. עם זאת הם ניסו להימנע מחידושים שיעוררו מחלוקת.
בפתח הוועדה, רנדולף הזהיר כי מתפקידם להכניס אך ורק עקרונות הכרחיים, זאת שמא תפקוד הממשל ייתקע עקב כך שהוראות שצריך לאפשר את התאמתן לזמנים ולאירועים נוסחו באופן שהופך אותן לקבועות ובלתי ניתנות לשינוי. רנדולף קבע גם שעל הוועדה להשתמש בשפה מדויקת ופשוטה, ולנסח סעיפים כלליים. אימרות אלה של רנדולף מוזכרות לעיתים קרובות כתמיכה בטיעונים של המצדדים ברעיון של "חוקה חיה" כקו מנחה לפרשנות של החוקה (ונגד המצדדים באוריגינליזם, הגישה לפיה יש לפרש לאור הכוונות של מנסחי החוקה).
אחת התרומות של הוועדה היא במתן השמות למוסדות המרכזיים בשיטת הממשל האמריקאית. הוועדה כינתה את בית המחוקקים "קונגרס", את הבית העליון "סנאט", ואת הבית התחתון "בית הנבחרים" (House of Representatives). הוועדה כינתה את המחזיק בכוח הביצועי "נשיא", והחליפה את השם "טריבונל עליון" ב"בית המשפט העליון" (Supreme Court).
התרומה היותר מהותית של הוועדה נגעה לפירוט סמכותן של כל אחת מהרשויות והתחומים בהן מותר להן לפעול. כך למשל, טיב כוחו של הקונגרס לא הוחלט בשלבים מוקדמים יותר והוועדה החליפה את הניסוח הכללי שקבע כי תפקיד הקונגרס הוא לחוקק "למען האינטרסים הכלליים של האיחוד" בשמונה עשרה נקודות שפירטו את סמכויות הקונגרס. באופן דומה הוועדה פירטה גם את סמכויות הנשיא ובית המשפט העליון.
בנוגע ליחסים בין הממשל הפדרלי לבין המדינות, הוועדה הוסיפה מגבלות על הסמכויות הנתונות למדינות. למשל, היא קבעה שלמדינות אסור להטיל מיסים על ייבוא, לכרות בריתות עם מדינות אחרות, ולהדפיס כסף.
בנוסף, הוועדה אסרה על הקונגרס לאסור או להטיל מיסים על ייבוא של עבדים.
הדיונים > ועדת הסגנון ושינויים אחרונים

ב-8 בספטמבר אישרה הוועידה את ההצעות של הוועדה לעניינים שנדחו והחליטה על הקמת ועדת הסגנון (Committee of Style). לוועדה נבחרו חמישה נציגים: גוברנור מוריס, מדיסון, המילטון, ויליאם ג'ונסון ורופוס קינג. מתוך החמישה, גוברנור מוריס היה זה שעשה את מירב עבודת הניסוח, והנוסח הסופי של חוקת ארצות הברית מיוחס לו בדרך כלל.
על אף שהוועדה הייתה אמורה לעסוק בסגנון בלבד, חלק מהשינויים שנעשו במסגרתה היו מהותיים יותר. בנוסף, תוך כדי עבודת הוועדה הנציגים האחרים המשיכו לדון בשאלות חוקתיות מהותיות והחלטות שהם קיבלו אומצו לתוך הנוסח שהכינה ועדת הסגנון. כך למשל, הנציגים שינו (בעצת מדיסון) את האופן שבו ניתן לשנות החוקה (הפרק החמישי של החוקה), והאופן בו ניתן לעקוף וטו של נשיא (הרוב הדרוש לשם כך שונה משלושה רבעים בשני הבתים לשני שלישים).
ב-12 בספטמבר ועדת הסגנון הציגה בוועידה את הטיוטה של החוקה. מבחינה סגנונית החוקה שונתה מהותית ונוסף לה המבוא המפורסם שמתחיל במילים "We the People of the United States".
הטיוטה של החוקה זכתה לאהדה של רוב הנציגים, אולם נותרו ויכוחים מסוימים, בעיקר סביב הדרך בה ניתן יהיה לשנות את החוקה בעתיד. עד הצגת העותק הסופי של החוקה ב-17 בספטמבר ההליך הזה, שמתואר בפרק החמישי, שונה שוב באופן שממשלב את ההצעות של ועדת הפרטים ושל ועדת הסגנון.