stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הספר לסיעוד ע"ש הנרייטה סאלד של הדסה והאוניברסיטה העברית
מטרות בית הספר לאחיות הדסה והרעיונות שבבסיסו

הסתדרות "הדסה" התפתחה בתחילת המאה העשרים והתגבשה גם כארגון פמיניסטי חברתי – ציוני שבראשה עמדה הנרייטה סאלד. באותה העת, פעלה בארצות הברית התנועה הפרוגרסיבית במשכנות העוני כדי לעזור לתושבים שם. נשות "הדסה שאפו לעזור ליישוב היהודי בארץ ישראל באותו האופן. הן פעלו למען אוכלוסייה בריאה, אשר תוכל לתפקד כראוי במישור האישי והציבורי. רעיונות פרוגרסיביים הדגישו את האמונה בקדמה של האדם וסביבתו, והמדע והחינוך שימשו מנוף עיקרי להשגתה. בפועל הטיפו הפרוגרסיבים לשיפור היעילות בניהול מוסדות, לטיפוח התפיסה המקצועית ולמעורבות שירותי המדינה או השירותים המוניציפליים בקהילה. רעיונות החינוך לבריאות הושפעו מתפיסות החינוך שהתפתחו באותה עת בניו יורק ומהשפעות ארגונים עולמים למלחמה במחלות, אשר הפיצו את התפיסה של רפואה מונעת. האידאולוגיה של המשלחת הרפואית של הדסה, בראשות ד"ר יצחק מקס רובינוב, הייתה מבוססת על סוציאליזציה מלאה של שרותי הרפואה. המשלחת הרפואית של הדסה החלה להקים שירות רפואי ריכוזי, המבוסס על רשת ארצית של בתי חולים ומרפאות שכולם כפופים להנהלה המרכזית של הארגון. האחיות במשלחת הרפואית ראו עצמן כשליחות להפצת התרבות המערבית בכלל ובשורת הסיעוד בפרט.
באתם ימים שררה במערב תפיסה כוללת של שליחות באשר לקידום מושבות בלתי מפותחות והאחיות במשלחת היו חלק מתפיסה זו. תפקידן של האחיות היה גם לחנך את האוכלוסייה בארץ ישראל. האחיות עבדו בבתי ספר ובתחנות לאם ולילד. הן לימדו את ילדי בית הספר ואת האימהות כיצד לשמור על הגינה וכיצד לטפל בתינוקן. כמו כן האחיות קיימו שיחות ייעוץ לאימהות וערכו הרצאות בנושא. מטרה נוספת בהקמת בית ספר לאחיות הייתה בהקשר הלאומי, והיא להקים בית ספר לאחיות עבריות אשר תטפלנה בחולים בבתי החולים ומחוצה להם, כדי לקדם את הבריאות בארץ ישראל ובכך לקדם את נושא העלייה. ארגון "הדסה" כארגון ציוני שאף לשפר את בריאות העם היהודי בארצו וקידום תרבותו של העולם הנחשל על כלל אוכלוסייתו, יהודים כערבים.
ההשפעות האמריקניות על הקמת בית הספר לאחיות

תפיסת הסיעוד של מייסדות בית הספר בארץ כדוגמת הנריאטה סאלד, אליס סליסברג והמנהלות הראשונות שלו, הייתה מושפעת מהמציאות האמריקנית בה נאבק הסיעוד לזכות במעמד מקצועי. בשנים האחרונות של המאה ה-19 החל הסיעוד בארצות הברית להיאבק על זכותו להכרה כמקצוע. מנהיגות הסיעוד שאפו להפוך את הסיעוד למקצוע, כפי שנהגו קבוצות עובדים אחרות בסוף המאה ה-19. הן יסדו ארגון מקצועי שנועד לדאוג לאינטרסים של הכנסה ומעמד, במקביל הן פעלו בתחום ההכשרה, כיוון שסברו כי מסגרות חינוך הן המאפשרות רכישת מיומנות, פיתוח גופי ידע וכללי התנהגות אתית – ובעיקר שימשו כאמצעי להגביה את דרישת המקצוע ולפקח על הכניסה אליו. כמו כן ראו האחיות המנהיגות בעיצוב הסיעוד כ"מדע", מכשיר פוליטי אשר עשוי לקדם את כניסתו לתחום אקדמי וכשלב במאבק להשגת מעמד מקצועי. אותן נשים לחמו גם להשגת רישוי שהעניק היבט חוקי למקצוע ולפקח על הכניסה אליו. מאבק זה זכה להישגים, אך לא הצליח להתגבר על מכשולים שונים, כמו התנגדות להכרה בסיעוד כמקצוע מצדם של הרופאים למשל, או הפמיניזציה של המקצוע. כל המרכיבים האלה השפיעו גם על בית הספר לאחיות של הדסה שהוקם בארץ ישראל. בהקמת בית הספר לאחיות, הביאו היוזמים שהיו יהודים אמריקאיים, את השיטות המודרניות שהיו נהוגות בארצות הברית, בתחומי המנהל הרפואי והרפואה עצמה. יבוא שיטות אלה, הביאו למודרניזציה של המוסדות בארץ, ובית החולים הפך לגוף מודרני, הפועל גם משיקולים כלכליים, ולא גוף הפועל כמוסד צדקה קהילתי.
תנאי קבלה ומהלך הלימודים בבית הספר לאחיות בשנותיו הראשונות

בית הספר לאחיות של הדסה היה אחד מבתי הספר המקצועיים הראשונים בארץ ישראל. אנה קפלן הייתה הראשונה שניהלה את בית הספר. תנאי הקבלה לבית הספר היו גבוהים. למחזור הראשון הגישו מועמדות 400 נשים שמתוכם התקבלו רק 35 נשים, ורק 22 מהן סיימו בהצלחה את הלימודים. בחגיגת הסיום של המחזור השלישי ציינה חנה קלפן שמעל 450 נשים פנו ללמוד בבית הספר, 129 התקבלו, 42 סיימו, 43 עדיין לומדות ו-45 עזבו במהלך לימודיהן. נשים רבות ראו בקבלת הכשרה להיות אחות מוסמכת כדרך הקרובה ביותר להתקרב למקצוע הרפואה. עד 1943 רוב הסטודנטיות היו מהגרות ממזרח אירופה. עם הזמן עלה אחוז הסטודנטיות ילידות הארץ, ועד 1948 תשעים אחוז מהסטודנטיות היו ילידות הארץ. בית הספר לאחיות של הדסה שם לעצמו מטרה, לא רק להכשיר נשים למקצוע הסיעוד, אלא גם לחנך אותן לסטנדרטים גבוהים של היגיינה, אותם יעבירו בהמשך לאוכלוסייה בארץ ישראל. לכן הושם במהלך הלימודים דגש רב על כך שהסטודנטיות תשמורנה על רמה גבוהה של היגיינה. המפקחת על האחיות מטעם הדסה באותה העת, הגברת ברטה לנדסמן, תרגמה את יכולת השמירה על ההיגיינה כמדד להצלחה בעתיד כאחות.
כיוון שהאחיות נועדו להפיץ את הידע שלהם לכלל האוכלוסייה בארץ ישראל, שמו דגש רב על בחירת הסטודנטיות. רק נשים רווקות ללא ילדים בין הגילאים 19 ל-30 יכלו להגיש את מועמדותן ללימודים. כל מועמדת נדרשה להציג תעודת גמר לימודי תיכון. אם לא הייתה בידן תעודת גמר, היה על המועמדות לעבור בחינה בעברית, בנושאי ספרות עברית ותנ"ך. סטודנטיות נדרשו גם לדעת לטינית. כל מועמדת עברה בדיקה גופנית כדי לבדוק שהיא בבריאות טובה ושאין לה מומים. אלה היו אחת מהדרישות המחמירות ביותר. במהלך הלימודים הושם דגש רב על משמעת. על הסטודנטיות היה להקפיד למלא אחר הוראות מבלי להטיל בהם ספק, לדבר בקול נמוך ורגוע, לנוע בצורה רגועה ולהשתדל לא להרעיש. בכל בוקר הסטודנטיות התכנסו באולם כדי לעבור בדיקה יסודית של המראה החיצוני שלהן. סדר היום היה נוקשה ביותר ועל הסטודנטיות היה לשמור על זמנים. על הסטודנטיות היה ללכת לישון מוקדם ונאסר עליהן להכניס אורחים לחדריהם. פעם בשבוע הותר לסטודנטיות לצאת ממתחם בית הספר ולחזור עד חצות. במשך השנים הוסרו חלק מהאיסורים, אך עדיין הייתה שמירה קפדנית על משמעת וחוקים.
רבים ראו בבית הספר לאחיות של הדסה לא רק מוסד המכשיר נשים לסיעוד אלא ככלי שבעזרתו הפיצו את התרבות המערבית, המודרנית בארץ ישראל. הקמת בית הספר לאחיות, הוא אחד ממפעליו המשמעותיים של ארגון הדסה בארץ ישראל. חינוך מקצועי לנשים היה נושא שכמעט ולא שמעו עליו בחלק זה של העולם. במשך דורות חיו רוב הנשים חיים סגורים ומוגנים, תנועתן הוגבלה לרוב לבית ולחצר, רובן לא נטלו חלק במסחר או בהתמחויות כלשהן, הן לא השתתפו כלל בחיי החברה, הכלכלה או הפוליטיקה של הקהילה. ההכשרה המקצועית של האחיות הובילה לשינוי בתפיסה הנשית. בית ספר לאחיות של הדסה לקח חלק בהפיכת העשייה הסיעודית בארץ ישראל מפעילות מצומצמת של נשים שעזרו לרופאים למקצוע ממוסד. הקמת בית הספר חוללה מהפכה בתחום החינוך לסיעוד בארץ בכך שהוקם מוסד חינוכי לאחיות שהלימודים בו נמשכים שלוש שנים ומבוססים על תוכנית לימודים וגוף ידע כתוב ובסופם מתקיימות בחינות וניתנת הרשאה ממשלתית.
בית הספר בשנותיו המאוחרות 1934–1948

במהלך השנים חלו שינויים בבית הספר המעידים על התבססותו כמוסד חינוכי. תנאי המגורים של התלמידות שופרו, לתלמידות ניתנה אפשרות לניהול עצמי בתוך מסגרת בית הספר, חולקו מלגות הצטיינות לתלמידות, והחל בתשלומי שכר לימוד. כמו כן דרישות הקבלה לבית הספר עלו והובילו לירידה בשיעורי הנשירה של סטודנטיות במהלך הלימודים. למרות כל השינויים, על הסטודנטיות היה להמשיך לעבוד קשה ולשמור על תקנות בית הספר. בית הספר הפך ממוסד אשר סיפק אחיות מוסמכות לארץ לבית ספר גבוה למקצוע האחות תוך קשר עם האוניברסיטה העברית. בשנים אלו החלו לקום בתי ספר לאחיות נוספים בארץ ישראל. בית הספר של הדסה שימש דגם עבור מרבית בתי הספר הנוספים לאחיות בארץ בראשית דרכם.
בית הספר בשנותיו המאוחרות 1934–1948 > שולמית קנטור

שולמית קנטור, הייתה הדמות המשמעותית באותה העת, היא הייתה האחראית לתמורות בבית הספר ושימשה כמנהלת בית הספר בין השנים 1934–1948. קנטור נולדה בשנת 1894 בביירות. היא למדה את מקצוע הסיעוד באוניברסיטה האמריקאית בביירות. בשנת 1919 היא עלתה לארץ ישראל. על אף שלא היה לה ניסיון מקצועי רב, השליטה שלה בשפה העברית יחד עם השכלתה כאחות אפשרו לה להיות מורה ביחידה הציונית הרפואית האמריקאית. בשנת 1921 נישאה ללואיס קנטור והתפטרה מעבודתה. בשנת 1933, נפטר בעלה, וקנטור נותרה מפרנסת יחידה לארבעת ילדיהם ולכן חזרה לעבוד כאחות. היא למדה במשך שנה באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק ומיד אחר כך מונתה לאחות ראשית ומנהלת בית הספר לאחיות של הדסה בירושלים. עם כניסתה לתפקיד היא שינתה והוסיפה תכנים לתוכנית הלימודים, ביניהם קורסים למיילדות, וסיעוד בחדרי ניתוח. כמו כן שימשה קנטור כיועצת מקצועית בהקמת בתי ספר לאחיות נוספים ברחבי הארץ. בשנת 1948, עם קום המדינה, ייסדה קנטור את מחלקת האחיות במשרד הבריאות. היא ניהלה את מחלקת האחיות עד שנת 1955. אחר כך חזרה להדסה שם לימדה קורסים בסיעוד ובמשך שנים רבות, המשיכה לשמש כיועצת בהקמת בתי חולים ובתי ספר לסיעוד. שולמית קנטור היא דמות משמעותית שלקחה חלק חשוב בביסוס הסיעוד כמקצוע בארץ ישראל.
לאחר קום המדינה

בית הספר שינה את שמו במהלך השנים והוא נקרא היום: "בית הספר לסיעוד ע"ש הנרייטה סאלד של הדסה והאוניברסיטה העברית". משנת 1948 ועד היום התפתחו קורסים בתחומי בריאות הציבור, המיילדות, חדרי הניתוח ובהמשך במנהל. בנוסף לקורסים אלה, פותחו קורסים על בסיסים בסיעוד לאחיות מוסמכות בטפול נמרץ לב (1982), בטיפול נמרץ כללי (1983) ובסיעוד אונקולוגי אשר הושק ב-1990.
בשנת 1953, הוקם בקריית יובל המרכז לבריאות הקהילה ע"ש סאלי ופיליפ לאון. הלימודים במרכז זה כללו יחידת לימוד ייחודית שעסקה בבריאות המשפחה וסיעוד קהילתי. תוכנית זאת נמשכה עד סוף שנות ה-90 של המאה ה-20.
יוזמה נוספת של בית הספר התקיימה בשנות ה-60 בשיתוף פעולה עם משרד החוץ, במסגרת יוזמה זאת, עסק בית הספר בהכשרת אחיות ומיילדות מאפריקה.
בין השנים 1967–1983 נוהל בית הספר על ידי יהודית שטיינר-פרויד, שהייתה בוגרת בית הספר, מחזור 1941–1944.
בשנות פעילותו הרבות, פרסם צוות בית הספר ותלמידיו כמות גדולה של מחקרים בינלאומיים בתחום הסיעוד. בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים פעלה שטיינר-פרויד להפוך את בית הספר לאוניברסיטאי, בהמשך המהלך הצליח, ובשנת 1975 הפך לחלק מהפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית, מעמדו של בית הספר, הביא להגעת מרצות אורחות מדי שנה, לרוב מאוניברסיטאות בארצות הברית. המרצות האורחות משתלבות ומשתתפות במחקר של בית הספר, ובצוות הלימוד בו.
בית הספר זכה בפרסים שונים, בשנת 1982 בחגיגית השבעים לבית החולים הדסה, זכה בית הספר בפרס הנרייטה סאלד שהוענק לו על ידי עיריית ירושלים.
בית הספר מציע לימודי בוגר ולימודי מוסמך בלימודי סיעוד מוסמך קליני. תוכנית זאת החלה בשנת 2001. בית הספר מציע תוכניות לימוד שונות, הכוללת מגוון של קורסים. בין היתר בית הספר עוסק גם בהסבת אקדמאים ללימודי סיעוד, הכוללים מגוון מקצועות כמו סיעוד בחדר ניתוח ייעוץ הנקה ומקצועות נוספים. בין הכלים שבית הספר מעניק לבוגריו, הוא פיתוח רגישות לצורכי החולים.
משכן בית הספר ומגורי התלמידות

במהלך שנותיו משכן בית הספר ומגורי התלמידות עברו מקומות רבים. משכן בית הספר בתחילה היה בבית חולים רוטשילד בירושלים. תלמידות המחזור הראשון של בית הספר שוכנו במלון "יוז" בצומת הרחובות המלך שלמה ויפו, מול חומת העיר העתיקה. בסתיו 1919 עברו האחיות לבניין שכור אשר שופץ עבורן בצדו השני של רחוב יפו, ב-Hotel de France, אשר שימש קודם לכן למגורי הגברים חברי המשלחת. לתלמידות הוקצו עתה 30 חדרים במלון יוז. הבחירה לשכן את התלמידות בבתי מלון הייתה בעלת משמעות רבה עבור אנשי המשלחת הרפואית. מערכת הספקת המים למלון והחדרים מרווחים, אפשרו שמירה על הניקיון והסניטציה, שהיו בעלי חשיבות רבה עבור אנשי המשלחת הרפואית.
בחורף 1921 עברו התלמידות ממלון יוז לבית ערבי בסביבת שער שכם, בשכונת מוסררה. המעבר ממלון לבית היה כנראה תוצאה של שינוי במעמד המשלחת, אשר התכוננה להפיכתה ממפעל זמני למוסד של קבע. מכיוון שהתלמידות חיו בצפיפות ועדין לא הצליחו למצוא משכן בסמוך לבית החולים רוטשילד, בית נוסף נשכר בשנת 1925 בשכונת מוסררה מול בית החולים האיטלקי. בית זה שימש למגורי התלמידות עד השנים 1929–1930. גם לאחר שכירת בית נוסף, התלמידות חיו בצפיפות בחדר קטן וללא חשמל, היה חשש לעליה בשכיחות התחלואה של התלמידות ולכן שכרו בית נוסף בסביבות בית החולים האיטלקי, התלמידות גרו בבית זה בתקופה שבין ספטמבר 1929 עד יוני 1931.
בראשית שנות השלושים גרו התלמידות ברחוב החבשים ליד הכנסייה הקופטית, מול ביתו של אליעזר בן-יהודה. גם שם תוארו תנאי מגורים צפופים, אך בכל המקומות בהם שוכנו התלמידות הקפידו על סדר וניקיון. בתקופת הניהול של קנטור, משנת 1934 ועד 1939, שנת המעבר להר הצופים, היה מעון התלמידות ב"בית אמינוף" ברחוב יפו פינת רחוב הסולל (היום רחוב חבצלת). בבית זה היו חדרי לימוד מרווחים אשר התאימו לדרישות ההיגיינה. החיים בחדרי התלמידות הפכו להיות נעימים. בשנים 1938–1948 שכן בית הספר בהר הצופים, בבניין בן שלוש קומות. שתי הקומות העליונות שימשו למגורי התלמידות, שתיים בכל חדר, ובקומה התחתונה היו חדרי לימוד, מעבדות, ספרייה וחדר אירוח למבקרי התלמידות. בית הספר היה מחובר לבית החולים במנהרה ובשביל מקורה שעבר בגן בית החולים. בשנת 1945 בעקבות תוכנית ההרחבה בית החולים הורחב הוחלט גם כן להרחיב את בית הספר לאחיות כדי לאפשר קבלה של יותר תלמידות ולהתגבר על המחסור הצפוי באחיות. בשנת 1946 אף נערך טקס הנחת אבן פינה להרחבת בית הספר, אולם באותה העת גברה האלימות הערבית באזור. בעקבות האלימות היה צורך לפנות את הר הצופים ובית הספר על 100 תלמידותיו עברו לבניין ממנזר סן ז'וזף ברחוב הנביאים, אשר כונה מעתה 'הדסה ב'. המעבר לבית החולים של המיסיון היה לא קל עבור התלמידות מכיוון שהתנאים שם היו הרבה יותר ירודים. בית הספר שכן במנזר סנט ג'וזף במשך 14 שנה עד שעבר למרכז הרפואי הדסה בעין כרם. בשנת 2006 עבר בית הספר לשכון בבניין המרכזי של בית החולים במרכז הרפואי הדסה. סטודנטים לסיעוד מתגוררים כיום במעונות האוניברסיטה העברית בגבעת רם ובקמפוס הדסה.
בילי מלמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1952 (בת 73 בערך) תל אביב, ישראל 
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  יוניברסיטי קולג' לונדון 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב  האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים 
 פרסים והוקרה:  פרס לנדאו 
 תרומות עיקריות
 חקר ההיסטוריה של אירופה המודרנית
 
בילי מלמן (נולדה ב-1952) היא פרופסור אמריטה להיסטוריה, מופקדת הקתדרה ללימודי אירופה על שם אנרי גלסברג, חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וכלת פרס לנדאו למדעים ולמחקר לשנת 2006. כיהנה כראשת בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב בשנים 2008–2013.
ביוגרפיה

בילי (בלהה) מלמן נולדה בתל אביב, בתם של גלילה ושמואל רוזנצוויג, למדה לתואר הראשון בחוג להיסטוריה שבאוניברסיטת תל אביב. עשתה מסלול ישיר לדוקטורט ביוניברסיטי קולג' שבאוניברסיטת לונדון, אותו קיבלה ב-1984. נושא עבודת הדוקטורט שלה היה דימויים פופולריים של נשים בין שתי מלחמות העולם.
החל משנת 1984 לימדה באוניברסיטת תל אביב עד פרישתה לגמלאות בדצמבר 2021. בשנת 2005 מונתה לפרופסור מן המניין ובשנים 2008–2013 כיהנה כראשת בית הספר להיסטוריה. בשנים 1990–1991 הייתה עמיתה וחברה במכון ללימודים אירופים באוניברסיטת הרווארד ובשנים 1993–1994 עמיתה ופרופסור אורח במכון ללימודים הומניים באוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור ועמיתת רמארק באוניברסיטת ניו יורק בשנת 2018.
בסוף שנת 2016 צורפה לאקדמיה הלאומית למדעים.
הרצתה באוניברסיטאות רבות בארצות הברית, בריטניה, צ'כיה, גרמניה וקפריסין.
הייתה ממיסדי החטיבה להיסטוריה של נשים ומגדר בחברה ההיסטורית הישראלית ושמשה כיו"ר הראשון שלה.
בעלה, יוסי מלמן, הוא עיתונאי והפרשן הצבאי של עיתון "הארץ".
מחקריה > תחומי מחקרה

מחקריה של בילי מלמן חובקים חמישה תחומים בהיסטוריה של אירופה המודרנית: האחד הוא ההיסטוריה התרבותית של בריטניה - ובמיוחד ההיסטוריה של תרבות פופולרית; השני הוא ההיסטוריה של הקולוניאליזם המערב-אירופי המודרני - ובמיוחד זו של מגעים בין-תרבותיים בין אירופה לבין חברות קולוניאליות שעליהן השתלטה בעידן האימפריאליזם; התחום השלישי הוא ההיסטוריה של מגדר ונשים במערב אירופה; התחום הרביעי שחוקרת מלמן החל מסוף שנות התשעים הוא האופנים שבהם נתפש, דומיין והתקבל העבר באירופה המערבית בעידן המודרניות, במאה התשע-עשרה ובראשית המאה העשרים; התחום החמישי אותו חוקרת הוא היסטוריה ויזואלית וחומרית המבטאת את "המפנה החזותי" והמפנה החומרי בחקר ההיסטוריה.
מחקריה > קולוניאליזם וחקר אימפריות > נשים במזרח: נשים אנגליות והמזרח התיכון 1718–1918, מיניות, דת ותעסוקה

למן סוף שנות השמונים של המאה העשרים החל מחקרה של מלמן להתמקד בקולוניאליזם האירופי המודרני והמפגש התרבותי הקולוניאלי בין אירופה למושבותיה, או לשטחי שליטתה, במיוחד באופנים שבהם ראו האירופים, דמיינו ותיארו תרבויות שונות ופיתחו תובנות שונות ביחס ל"מערב" ו"מערביות". היא חקרה בעיקר את האימפריה הבריטית, הגדולה באימפריות במאות התשע עשרה והעשרים, ההטרוגנית שבהן והממזגת אימפריאליזם 'ישן' ו'חדש' . העניין במגדר, אף הוא מוזג בעניין בשינוי והמשכיות באימפריות האירופיות. זאת במיוחד בספרה משנת 1992 (Women’s Orients: English Women and the Middle East 1718-1918, Sexuality, Religion and Work), שראה אור בהוצאת אוניברסיטת מישיגן ומהדורה מורחבת שלו ראתה אור ב-1995.
הספר היה ככל הנראה התגובה הראשונה, המבוססת על מחקר היסטורי, לספרו הידוע של אדוארד סעיד, אוריינטליזם שמאז פרסומו ב-1976 קבע את האג'נדה המחקרית והרטוריקה בשדה ההולך ומתרחב של חקר תרבות וקולוניאליזם באירופה. מלמן לא ניהלה עם סעיד ויכוח אידאולוגי או פוליטי, אלא דנה באופן טיעונו, בכשליו המתודולוגיים ובראייתו את הקולוניאליזם. ספרה הצביע על כך שאימפריות מערביות לא היו הומוגניות, שאירופאים לא ראו הבדלים ביו תרבויות אך ורק במושגים של ה'אחר', שלמעשה ראייה דיכוטומית של 'אירופה', ו'העולם', אינה תורמת להבנת מרקם היחסים בינה לבין הקולוניות שלה. בספר היא חשפה את כתביהן של מאות נשים אוריינטליסטיות, מסיונריות, נוסעות, אתנוגרפיות, ארכאולוגיות ובלשניות, שפעלו במזרח התיכון, מראשית המאה השמונה עשרה ועד לתום מלחמת העולם הראשונה ובדקה כיצד מעמד חברתי ומגדר עצבו את האופן שבו אירופה 'התבוננה' בעולם ולעיתים בה עצמה.
מחקריה > קולוניאליזם וחקר אימפריות > בעיני ההיסטוריון המערבי

בילי מלמן הרחיבה את מחקרה אף לבחינת מקומה של הודו, המייצגת סוג שונה של אימפריאליזם, במיוחד במחקרים על פעילות אורינטליסטים ואורינטליסטיות בהודו במאמר "בעיני ההיסטוריון המערבי". מאמר זה (Under the Western Historian’s Eye) והעניין בחברות ותרבויות הקשורות לאירופה ולמורשתה וכן מחקרה על מלחמת העולם הראשונה, עוררו בה עניין בישוב היהודי בפלשתינה-א"י בתקופת המעבר מן השלטון העות'מאני לזה הבריטי. היא כתבה מאמרים שדנו ביישוב היהודי בארץ ישראל ומנקודת המבט של אירופה. המאמרים ובמיוחד "אגדת שרה", על זיכרון, תרבות ומגדר ביישוב, הודפסו, תורגמו וראו אור בכמה אנתולוגיות כולל בזו בעריכת חנה נווה שזכתה בפרס "החיבור הטוב ביותר בהיסטוריה יהודית בקטגוריית מגדר".
מחקריה > "תרבות ההיסטוריה": חקר השימוש בעבר בעידן המודרניות > תרבות ההיסטוריה: שימושיה של אנגליה בעבר, 1953-1800

החל מסוף שנות התשעים התחילה בילי מלמן לעסוק בתחום שבו עסקה בעקיפין קודם לכן: העיסוק של חברות מערביות, בעידן המודרניזציה, בעבר ובהיסטוריה, שהגישה אליהם נהייתה יותר ויותר דמוקרטית, במיוחד בחברה הבריטית שהייתה הראשונה בעולם שהתנסתה בתהליכים מואצים של שינוי, המכונים 'מודרניות': תיעוש, עיור מסיבי, דמוקרטיזציה וממשל ופיקוח מודרניים, שינוי בהתנסות החיים ובסביבה, והתנסות חדשה במרחב ובזמן. עניינה היה בשימוש בעבר, או בחלקים ממנו, לא כתגובת נגד, או ריאקציה גרידא ל,'מודרני', אלא כחלק מן המודרנה עצמה, ובניסיון לבחון מחדש מודרניזציה. ספרה זה (The Culture of History: English Uses of the Past, 1800-1953) ראה אור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד. הספר היה נושאו של סימפוזיון באוניברסיטת קיימברידג', בקינגס קולג', בהשתתפות היסטוריונים בתחומי ההיסטוריה האינטלקטואלית והתרבותית של בריטניה וצרפת.
הספר דן באופן שבו יוצרו, יוצגו, הופצו ומוחזרו שתי תקופות בעבר הבריטי והאירופי, בבריטניה: המלוכה הטיודורית והמהפכה הצרפתית- בתקופה שמהמלחמות בעקבות המהפכה הצרפתית ועד להתפרקות האימפריות והחלשות המערב לאחר מלחמת העולם השנייה. בניגוד לקונצנזוס, אין מלמן דנה בשימוש בהיסטוריה כדרך של מניפולציה או כמכשיר כוח או שליטה גרידא, של המדינה המודרנית, של אידאולוגיות, של מפלגות, של אליטות, או של תעשיות התרבות. אין היא מבטלת דעה רווחת זו. היא מציעה במקומה קורקטיב להיסטוריוגרפיה. עניינה הוא ב'תרבות ההיסטוריה': בדרכים שבהן קבוצות ופרטים, יצרנים וצרכנים, עשו שימוש בעבר בחייהם החברתיים והחומריים ובדמיונם, בשימושים שעשו – או שלא עשו- בעבר ובמשמעויות שהעניקו לו. ההיבט החומרי של השימושים בעבר נחקר מעט טרם מלמן. הספר מבקר גם את הקונצנזוס שעל פיו בבריטניה שלטה ראיית העבר כמקום בטוח, כתהליך של קדמה וכערש של חירות, יציבות ושגשוג וכי החברה הקפיטליסטית, התעשייתית והעירונית המובהקת ביותר, מצאה מפלט בדמיון עבר כפרי, אגרארי אידיאלי. הספר בוחן מקורות מילוליים, ויזואליים וקוליים (מוזיקה) בתרבות פופולרית ענפה שבה ההיסטוריה יוצגה, הופצה ונוכסה כאלימה, כמקום של "אימים" ושל היעדר ביטחון. הספר אינו מדיר טקסטים קנוניים של הוגים וסופרים כתומאס קרלייל וצ'ארלס דיקנס, ציורים מז'אנר הציור ההיסטורי, אופרה היסטורית לרגל טקס הכתרתה של אליזבט השנייה ב-1953, וביוגרפיות. הוא בוחן אותם בצד ספרות עממית בהמשכים, איורים, גלויות, מלודרמה עממית, פנטומימה, ספקטקלים עירוניים כמו פנוראמות היסטוריות, שהוצגו עד לשנות השישים של המאה התשע עשרה וסרטים היסטוריים. בצד כל המקורות המילוליים והוויזואליים, עושה הספר שימוש באובייקטים היסטוריים: דמויות שעווה - במוזיאון מאדאם טוסו - מונומנטים - כטאואר של לונדון, בודק כיצד נוצר הטאואר ואיך הפך למונומנט לאומי, בוחן חפצים לשימוש יומיומי ששחזרו או ייצגו נושאים ופרקים מן ההיסטוריה. הספר מבקש אפוא לגעת גם בהיסטוריה ש, מעבר למילים'. הספר מנסה להגיע לשילוב שביו מבנים חברתיים ושינוי תהליכי המודרניזציה באירופה: בתחום הטכנולוגי, פוליטי, חברתי, או האורבני, מחד גיסא, לבין הדינאמיקות של התרבות ופעילותם של בני אדם בתרבות מאידך גיסא.
מחקריה > "תרבות ההיסטוריה": חקר השימוש בעבר בעידן המודרניות > לונדון – מקום, אנשים ואימפריה

ספרה האחרון של בילי מלמן הוא פרי הרצאות ששודרו בגלי צה"ל ויצא לאור בהוצאת האוניברסיטה המשודרת בשנת 2009. הספר הוא מעין ביוגרפיה של העיר לונדון בשנים 1800–1960, תקופה המקבילה לזמן שבו הייתה בריטניה האימפריה המובילה בעולם. זהו ניסיון לקשר בין היסטוריה מקומית של עיר ומקום בהיבט הלוקלי לבין היסטוריה עולמית ואפילו גלובלית. לונדון הייתה העיר הגדולה בעולם מ-1800 והיא נשארת כך עד שנות ה-20 של המאה והייתה גם מטרופולין, בירת האימפריה הגדולה בעולם והבירה התרבותית שלה. מלמן כורכת את המקומי בעולמי. זהו טיפול בהיסטוריה מודרנית, שאינו בוחן היסטוריה מודרנית מזווית של לאומיות או מדינות, אלא מהזווית הכפולה של עיר ואימפריה.
מחקריה > ההיסטוריה של מגדר ונשים > נשים והדמיון הפופולרי בשנות העשרים

זהו ספרה הראשון של בילי מלמן (Women and the Popular Imagination in the Twenties), שראה אור ב-1988, והוא עיבוד עבודת הדוקטורט שלה. הספר היה העבודה הראשונה שבחנה את האופן שבו, לאחר מלחמת העולם הראשונה, המלחמה הטוטאלית הראשונה, עיצב המגדר ודיון ב'אישה המודרנית' והגבר המודרני', שהתנסו במוראות המלחמה, עיסוק בסוגיות פוליטיות, חברתיות ותרבותיות כלליות כמו בעיות דמוגרפיות, משבר כלכלי, ושידוד מערכות פוליטי.
מחקריה > ההיסטוריה של מגדר ונשים > קווי גבול: מגדרים וזהויות במלחמה ובשלום

ספר זה בעריכתה של מלמן ראה אור ב-1998 (Borderlines: Genders and Identities in War and Peace). זהו דיון בהיסטוריה של המגדר כדרך להבין באמצעותה שינוי בכלל בחברות היסטוריות. זהו קובץ בן שמונה עשר מאמרים הכולל מאמרים בנושא הקשרים בין מלחמה טוטלית ומגדר ודן במיוחד בקשרים שבין סוגיות אלו לבין הלאומיות האירופית, הן הלאומיות ה'וותיקה' במערב אירופה, הן הלאומיות החדשה שנוצרה בעקבות המלחמה, במרכז אירופה ובמזרחה. הקובץ הוא הניסיון הראשון להיסטוריה השוואתית בנושא, שהיא אירופאית במלוא המובן. בעוד ההיסטוריוגרפיה בעת ההיא התרכזה בחקר אירופה המערבית, Borderlines היה הניסיון הראשון להיסטוריה השוואתית בהקשר הקולוניאלי של מגדר במלחמה טוטלית, בהשוותו בין חברות אירופיות ללא אירופיות, במיוחד באימפריה העות'מאנית. ההשוואה מבליטה את האופן שבו הוגדרה הלאומיות באמצעות המגדר, אך בו בזמן ניטשטשו הגדרות מגדר מסורתיות כתוצאה מההתנסות במלחמה.
מחקריה > ההיסטוריוגרפיה של מגדר ונשים

העיסוק בהיסטוריה של נשים ומגדר הביא את מלמן לבחון את שורשי תחום זה במסורות כתיבה היסטוריות במערב אירופה במאה התשע-עשרה, המכונה 'המאה ההיסטורית', בהיסטוריוגרפיה של הכתיבה ההיסטורית על נשים, ובקשר שבינה לבין התפתחות ההיסטוריה באירופה כדיסציפלינה. מאמריה בנושא חשפו לראשונה את כתיבתן של עשרות היסטוריוניות וכמה וכמה היסטוריונים, שפעלו במאה התשע-עשרה ובמאה העשרים. המאמרים עניינם ההיסטוריה של המגדר והתפתחות ההיסטוריוגרפיה. המאמר "שינוי הסובייקט: היסטוריה והיסטוריוגרפיה על נשים 2000-1900" (‘Changing the Subject: Women’s History and Historiography 1900-2000’(2001) נבחר לשמש מאמר פותח באסופה המובילה בנושא ההיסטוריה של נשים בבריטניה במאה העשרים ומהווה אף טקסט לתלמידים הנבחנים בבריטניה בבחינות הבגרות ברמה העליונה-O Level.
מחקריה > ההיסטוריוגרפיה של מגדר ונשים > ספרה האחרון

אימפריות של עתיקות: מודרניות והגילוי מחדש של המזרח הקדום, 1950-1914 עוסק בגילוי מחדש של ציוויליזציות האימפריות העתיקות במזרח הקדום, שחלקן נעלמו, בעידן האימפריאלי החדש, בתקופה שמפרוץ מלחמת העולם הראשונה ועד לתהליכי הדה-קולוניזציה. מלמן בוחנת את הדרכים שבהן הזמן העתיק (antiquity) ועתיקות, בלשון רבים (antiquities – אובייקטים עתיקים), הוגדרו מחדש, נתפשו, נחוו, יוצגו ועוררו הזדהויות ורגשות בעידן המודרניות המאוחרת. היא בוחנת מגוון של חוויות של העתיק-החל בחפירות ארכאולוגיות, דרך תיירות, אספנות וסחר בלתי ליגאלי, ועד לצרכנות. סדרה של תגליות ארכאולוגיות יוצאות דופן בעיראק, מצריים ובפלשתינה-א"י שהספר דן בהן, הפכו את העולם העתיק לנראה לעין ומוחשי מאי פעם. גילוי העתיק, והקשר בינו לבין מודרניות, התגבשו בתוך סדר עולמי ואימפריאלי חדש רווי מתחים והתנגשויות בינלאומיות ולאומיות מחד, ושיתופי פעולה מאידך. אימפריות של עתיקות משלב, לראשונה, היסטוריה של האינטרנציונליזציה של מערך עתיקות חדש ואחיד בחסות חבר הלאומים וארגוניו, היסטוריה של התשוקה האימפריאלית לעולם העתיק, בחינה של קולוניאליזם-במיוחד הבריטי, בפעולה ושל ההתנגדות לו בתנועות לאומיות. הספר מצביע על מרכזיותה של שיטת המנדטים, ובמיוחד מנדטים מסוג A במזרח התיכון, ביצירתה של תרבות עתיקות חדשה שעיצבה את הארכאולוגיה המודרנית באזורנו ובכלל. הספר, המבוסס על מחקר בארכיונים רבים בשש מדינות ועל מגוון של מקורות כתובים, ויזואליים וחומריים, חושף חומרים לא ידועים ושוזר ביחד היסטוריה בינלאומיות ועולמית, היסטוריות של מרכזים אימפריאליים באירופה, והיסטוריות מקומיות במזרח התיכון. הוא עוקב אחר סיפוריהם של מוסדות, מומחים, חוקרים-ארכאולוגים, אנתרופולוגים, פילולוגים, אדריכלים ומתכנני ערים, ובצידם נוסעים וצופים, צרכנים, רעיונות וחפצים ואחר הקשרים בינם לבין העולם המודרני.