stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל אומן
פרסים והוקרה > פרסים נוספים שבהם זכה

פרס נובל בו זכה אומן מצטרף לשורה ארוכה של פרסים שזכה בהם. בהם:
1974: נבחר כחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
1983: פרס הארווי
1985: נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
1989: נבחר לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
1994: פרס ישראל בחקר הכלכלה
1995: נבחר כחבר זר של האקדמיה הבריטית
1998: פרס נמרס לכלכלה
2002: פרס א.מ.ת בכלכלה
2005: פרס ג'ון פון נוימן, על תרומותיו היסודיות לתורת המשחקים ותחומים משיקים.
2006: יקיר ירושלים
2014: פרס לב
2015: דוקטור לשם כבוד - אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
2024: דוקטור לשם כבוד - אוניברסיטת אריאל
לכבודו נקרא רחוב בשכונת "המדע" בעיר רחובות, ובשכונת השחר בדימונה יחד עם רחובות נוספים בשכונות אלו שנקראו על שם זוכי פרס ישראל.
עמדותיו החברתיות והפוליטיות

אומן הוא מראשוני החברים בעמותת חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי המזוהה עם הימין הפוליטי בישראל. החשיפה הנרחבת שלה זכה בעקבות זכייתו בפרס נובל הביאה לידיעת הציבור את דעותיו הפוליטיות. אומן משמש גם כעמית במכון לאסטרטגיה ציונית וכראש צוות הקרקעות בו, מרצה וחבר דירקטוריון במכללה למדינאות וחבר בוועדה המייעצת ל"מורשת המשפט בישראל". בעבר היה בין ידידי מכון ירושלים לחקר שווקים, ועמד בראש תחום יהדות וכלכלה במכון.
אומן הוא חבר הוועדה המייעצת של הפורום הישראלי למשפט וחירות.
בהתייחסו לסכסוך הישראלי-ערבי, אומן מתבסס על מה שהוא מכנה "פרדוקס הסחטן" (הקשור למשחק האולטימטום). הוא טוען כי ישראל נוהגת על פי מה שהיא מחשיבה כהתנהגות רציונלית, מול דרישות סחטניות של הצד השני. הוא סבור כי ישראל שוגה בכך שאינה עומדת על זכויותיה על ארץ ישראל ובכך שהיא מציגה עמדה בלתי תקיפה ביחס לעמדות הערבים. לדבריו, "צעקות השלום" מזיקות וגורמות להרחקת שלום אמיתי: "זאת תורת המשחקים: צריך מטרה, ואם אתה מוכן לשלם את המחירים - לא תצטרך לשלם. אם אתה מוכן למלחמה - לא תצטרך להילחם. אם אתה צועק 'שלום שלום' - בסוף תילחם". הוא הביע הסכמה לחלוקה עתידית של ארץ ישראל ממערב לירדן, אך קרא "לחשוב מחוץ לקופסה" והביע התנגדות לכל פתרון שכולל "גירוש אדם מביתו", יהודי או ערבי. בריאיון עמו אמר: "אני לא אומר שכל הארץ היא שלנו ושאי אפשר לחלק. אפשר איכשהו להתחלק. אבל להגיד עלינו שאין לנו זכות או שאנחנו מפריעים? העסק הרי לא התחיל ב-1967... אם לא נבין שיש לנו זכות כאן וכל הזמן נתנצל על הכיבוש - לא נשרוד כאן. אם אני לא משכנע את עצמי בצדקת דרכי, שמגיע לי ושיש לי מקום, אני אצא בלא כלום". בריאיון נוסף אמר שהוא אינו רואה את סיומו של הסכסוך.
אומן נמנה עם מבקריה החריפים של תוכנית ההתנתקות, שאותה הוא מכנה "הגירוש" ומגדיר אותה "פשע נגד האנושות ונגד העם היהודי". לדבריו, במקום להביא שלום, "הגירוש הוביל למלחמת לבנון השנייה, הפגזת ערי הדרום, עופרת יצוקה ואירועי המשט". הוא מתח ביקורת חריפה גם על אופן הטיפול ב"פליטים המגורשים" וטען כי מדובר בחרפה לאומית ובפגיעה בחוסן הלאומי. ב-24 באפריל 2007, בגיל 77, היה בין המשתתפים בצעדת חומש, מסע רגלי לאורך השומרון עד ליישוב אשר פונה במסגרת תוכנית ההתנתקות, וחזרה.
אומן הביע תמיכה במפלגת הבית היהודי והופיע בכנסים ואירועים של המפלגה. בבחירות לכנסת העשרים ואחת הביע תמיכה במפלגת הימין החדש וב-22 באוגוסט 2021 הצטרף למפלגת הליכוד.
אומן הביע ביקורת על הגשת כתב האישום נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו והגדיר זאת "הפיכה משפטית". לטענתו הרשות השופטת מתערבת בצורה לא ראויה בתחומי הרשות המחוקקת והרשות המבצעת עד כדי פגיעה בדמוקרטיה. לדבריו, גם האקדמיה לוקחת חלק בהפיכה זו, כאשר היא אינה מתמודדת עם הבעיה האמורה.
בשנת 2023 נמנה עם התומכים ברפורמה המשפטית. אומן גם כתב את ההקדמה לספרו של שמחה רוטמן, "למה שהעם יבחר את השופטים?".
לקריאה נוספת

גדי בלום וניר חפץ, ישראל לאן - 18 שיחות עם האישים שמעצבים את פני המדינה, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, תל אביב, 2008, הפרק "ציונות דתית - ישראל אומן", עמ' 200–218
הפעולה השמית

"הפעולה השמית" הייתה תנועה רעיונית שדגלה בהשתלבות מדינית של מדינת ישראל עם שכנותיה הערביות.
היסטוריה

התנועה נוסדה בסוף 1956, בעקבות התנגדותם של פעיליה לברית הישראלית במלחמת סיני עם הממלכה המאוחדת וצרפת, שביקשו להחזיר לעצמן את השליטה על תעלת סואץ, וחברו למדינת ישראל כשנתבקשה לבצע בעבורן מבצע הסחה. הם ראו בברית טעות מדינית ומהלך של האימפריאליזם המערבי נגד העמים הילידיים. ואכן התברר תוך זמן קצר כי מבחינת בריטניה וצרפת המבצע היה כישלון, הן לא השיגו את מטרתן להשתלט מחדש על תעלת סואץ, להפיל את המשטר של נשיא מצרים גמאל עבד אל־נאצר ולהקים בקהיר ממשלה פרו־מערבית. ואילו מדינת ישראל נאלצה לסגת מכל השטחים שכבשה במלחמה בלחץ ארצות הברית וברית המועצות.
הקבוצה הייתה מורכבת בעיקר מיוצאי לח"י ו"הכנענים". ובראשה עמדו נתן ילין-מור שהיה מפקד לח"י וחבר הכנסת הראשונה, כנציג יחיד של רשימת "הלוחמים" (אנשי לח"י שהתנגדו להתמזג עם "תנועת החרות"); עורך "העולם הזה" אורי אבנרי ואחד מראשי "הכנענים", בועז עברון (יחד עם אחיו הצעיר יאיר עברון). בין הפעילים הנוספים היו אנשי הלח"י יעקב ירדור ושלמה בן שלמה; בנימין עמרי (רבינוביץ) שהיה קודם פעיל מפא"י, שלום כהן, אלי תבור ועמוס קינן.
חברי הקבוצה ביקשו לגבש מצע רעיוני שלם וחדש, אך מאחר שבאו מרקע שונה לא הייתה הסכמה ביניהם. עם זאת החליטו להיפגש בקביעות לדון בנושאי המחלוקת עד שגובשה דעה אחידה. בין השאר נהגו להיפגש בקפה הרלינגר בתל אביב או בדירה של אחד מחברי הקבוצה. ב-30 בנובמבר 1957 נחטף חבר הקבוצה אלי תבור בתל אביב. הוא הופיע שוב כעבור 27 שעות סיפר שנחטף על ידי השב"כ שחקר אותו על הקבוצה ודרש שיחתום על וידוי שחברי מתכננים הפיכה, אך הוא סירב. אחר כך נעצר על ידי המשטרה, לטענתו בהוראת השב"כ. "העולם הזה" פרסם את הסיפור ובתגובה עצרה המשטרה את אורי אבנרי ושלום כהן עורכי העיתון והם הואשמו בפרסום ידיעות שווא, אך שופט שחרר אותם מיד. ראש הממשלה דוד בן-גוריון אף הכחיש את הדבר בתשובה לשאילתה בכנסת. עיתון "דבר השבוע" פרסם כי החטיפה הייתה מבוימת על ידי העיתון "העולם הזה". בתגובה הגיש קובלנה פלילית על הוצאת דיבה נגדו. במהלך משפט זה סיפר אבנרי על הקבוצה ומעשיה והיא קיבלה את הכינוי "מחתרת הרלינגר" (באותה שלב חברי הקבוצה עוד לא נתנו לה שם), מאחר שנחשף שהשב"כ חשב שהם מתכננים הפיכה. הכינוי שם ללעג את הטענה, מאחר שחברי הקבוצה נפגשו בפומבי בבית קפה הרלינגר וערכו דיונים רעיוניים בפומבי.
ביולי 1958 החליטה הקבוצה לפרסם גילוי דעת ראשון, נגד פלישת ארצות הברית ללבנון והבעת תמיכה במהפכה בעיראק, שני אירועים שהתרחשו באותה חודש. אז בחרו בשם "הפעולה השמית", כפשרה לאחר שלא הייתה הסכמה על שימוש במונח אחר, דוגמת העבריים או הכנענים, כדי לתאר את עמדתם.
בקיץ 1959 סייעו חברי הקבוצה לפעילים שנעצרו באירועי אירועי ואדי סאליב וגייסו עבורם תרומות.
בשנת 1962 השתתפו פעילי הקבוצה במחאה נגד הפקעת קרקעות הכפרים נחף, בענה ודיר אל-אסד שהיו ב"שטח אש 9" לטובת הקמת העיר כרמיאל.
עיתון התנועה "אתגר" הופיע בשנים 1960–1967, והוא ביקש להציב "אתגר" בפני הציבור ולערער על מוסכמות. העיתון עסק בהרחבה באקטואליה, בפוליטיקה ישראלית ובנושאי חוץ. כמו כן התפרסמו בו באופן קבוע ביקורות ספרות, תיאטרון וקולנוע, ומדי פעם גם שירים. בינואר 1967 פרש אורי אבנרי מ"הפעולה השמית" והן מחברותו במערכת "אתגר" להתרכז בפעילתו כחבר כנסת עבור המפלגה שהקים העולם הזה - כוח חדש, פעילים אחרים עזבו את הקבוצה עוד קודם. עוד קודם, הקמת המפלגה על ידי אבנרי בנפרד מ"הפעולה השמית" עוררה מחלוקת עם הפעילים האחרים התנועה התפרקה כעבור זמן לא רב אחר כך.
עקרונות התנועה

התנועה דגלה בהקמת פדרציה ישראלית־ערבית במזרח התיכון. שם התנועה נבחר כדי להצביע על הקשר ההיסטורי־תרבותי שבין מדינת ישראל לבין מדינות ערב שבסביבתה הקרובה, סביבה שכונתה במונחי התנועה "המרחב השמי" (מונח החופף ל"סהר הפורה"). כן קראה להתנתקות מן הציונות ולהפרדת הדת מן המדינה. עיקרי רעיונות התנועה, שהיה להם הרבה מן המשותף עם רעיונות הכנענים, פורסמו בחוברת שנקראה "המנשר העברי" (1958).
חידוש התנועה

תנועת "הפעולה השמית" החלה לפעול שוב בתחילת שנת 2011, כתנועת שלום עממית על ידי פעילים המחפשים את מה שהם מכנים "אלטרנטיבה מהפכנית לארגונים הנתמכים על ידי זרים שרק מחמירים את החיכוכים המקומיים ומביאים את עמי אזורנו רחוק יותר משלום אמיתי"
הפעולה השמית החדשה מתארת את עצמה כ:
תנועה ישראלית השואפת לאחד את כל העמים ילידי המזרח התיכון כנגד השפעתן של המעצמות הזרות, הזורעות הרס, ניגודי אינטרסים, וליבוי סיכסוכים באזורנו לשם קידום האינטרסים הפרטיים שלהן
.
מאז הקמתה מחדש, התנועה ארגנה מפגשים בין פלסטינים למתנחלים ישראלים בגדה המערבית, יזמה קמפיינים להגברת התמיכה בכורדיסטן העצמאית וקידמה חזית אחידה של "העמים הילידים" נגד השפעות פוליטיות זרות במזרח התיכון. התנועה פועלת גם נגד התמערבות, גלובליזציה, תמיכה פרו-ישראלית מהימין הנוצרי האמריקני, איסלאמופוביה בחברה הישראלית, קפיטליזם ומימון ארגונים פוליטיים מקומיים על ידי ממשלות זרות.
לקריאה נוספת

אורי אבנרי: אופטימי, עמ' 513 - 529, הוצאת ידיעות ספרים, 2014
הערות שוליים

1 2 3  ארגונים - קול "מחתרת הרלינגר" - לח"י, כנענים ארלוזרוב, "העולם הזה", גיליון 1087 מ-30 ביולי 1958, עמוד 8
↑  ירון סחיש, נגד הזרם: איש הלח"י שהפך לאיש שלום, באתר הספרנים, ‏27 ביוני 2018
↑  שלמה אבינרי, מבצע קדש ומגבלות הכוח, באתר הארץ, 27 באוקטובר 2016
↑  "הפעולה השמית" עולה לבמה, על המשמר, 25 ביולי 1958
1 2  יוסי ברנע, והבועזים ייצגו את האגף הכנעני הקיצוני, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2018
↑  פרשת תבור -שרשרת הטרור, "העולם הזה", גיליון 1076 מ-14 במאי 1958, עמוד 12
↑  יובל ניב, חטיפה מוזרה, חדשות, 28 בספטמבר 1987
↑  תבור מאשים את המשטרה בקשר עם חוטפיו, קול העם, 4 בדצמבר 1957
↑  בבהלה היסטרית נעצרו השבוע אורי אבנרי ושלום כהן במטרה להציגם כאויבי העם, "העולם הזה", גיליון 1055 מ-18 בדצמבר 1957, עמוד 5
א.אבנרי וש.נעצרו - נאשמים בפרסום ידיעות שוא בענין תבורי, מעריב, 12 בדצמבר 1957
עורכי "העולם הזה" נעצרו והואשמו בפרסום ידיעות שווא, למרחב, 13 בדצמבר 1957
↑  בן-גוריון: האשמת ש.ב. בחטיפת תבור-עלילה פושעת, הארץ, 12 בדצמבר 1957
דויד בן גוריון בראש, "העולם הזה", גיליון 1055 מ-18 בדצמבר 1957, עמוד 6
↑  משפט."העולם הזה" נגד "דבר השבוע" בעניין חטיפת א. תבור, קול העם, 6 במאי 1958
↑  מחתרת קפה הרלינגר במשפט "העולם הזה" נגד " דבר השבוע", דבר, 8 במאי 1958
↑  ישראל ברק, סביב הופעתה של "הפעולה השמית", קול העם, 30 ביולי 1958
↑  "הפעולה השמית" למען העצורים, הארץ, 9 באוגוסט 1959
↑  נישול איכרי בענה ודיר אל-אסד חושפים את המטרה האמיתית, אתגר (כתב עת לשירה), 5 באפריל 1962
↑  אורי אבנרי פרש מ"הפעולה השמית", למרחב, 6 בינואר 1967
↑  מאיר בראלי, מידי טאט" עד "אתגר", דבר, 1 במרץ 1967
↑  אתר תנועת הפעולה השמית
Make America Great Again

כפתור שחולק במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1980 מטעם רונלד רייגן ובו הסיסמה "בואו נחזיר את אמריקה לגדולתה"
Make America Great Again (בתרגום לעברית: "להחזיר את אמריקה לגדולתה") היא סיסמה שנעשה בה שימוש בתעמולת בחירות בפוליטיקה של ארצות הברית, תחילה בשנת 1979 על ידי רונלד רייגן בקמפיין שבסיומו נבחר לנשיא ארצות הברית, ופעם נוספת בקמפיין הבחירות של דונלד טראמפ, שנבחר גם הוא לנשיאות בבחירות 2016.
היסטוריה

סיסמת הבחירות "Make America Great Again" נהגתה בשנת 1979 כאשר ארצות הברית סבלה ממשבר כלכלי חמור. רונלד רייגן השתמש בה במירוץ הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1980. רייגן אמר את המילים לראשונה כשברקע פסל החירות וכחלק מנאום שבו שיבח את תרומת המהגרים לחברה האמריקאית, וקרא למציאת דרכים חוקיות שיאפשרו את הגעת המהגרים למדינה.
בשנת 2006 יצא ספרו של פיטר ביינרט "The Good Fight: Why Liberals—and Only Liberals—Can Win the War on Terror and Make America Great Again" (בתרגום לעברית: "הקרב הטוב: למה הליברלים - ורק הליברלים - יכולים לנצח במלחמה נגד הטרור ולהשיב את אמריקה לגדולתה") בהוצאת "הארפר קולינס".
ביל קלינטון השתמש בסיסמה זו מספר פעמים במהלך מרוץ הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992, אך בגרסה מפורטת יותר ולא כסיסמה בפני עצמה. כך, למשל, קרא לבוחרים "להחזיר את אמריקה לגדולה כלכלית, חינוכית וחברתית".
בשנת 2016 גינה ביל קלינטון את השימוש של דונלד טראמפ בסיסמה זו, בטענה שהיא מעבירה מסר גזעני סמוי לתושבי דרום ארצות הברית: "הסיסמה "להחזיר את אמריקה לגדולתה" - אם אתה דרומי לבן, אתה יודע בדיוק מה זה אומר, נכון? פירוש הסיסמה הוא: אני אתן לך כלכלה כמו שהייתה לפני 50 שנה, ואני אזיז אותך למעלה בסולם החברתי ואזיז אחרים למטה".
שימוש בסיסמה על ידי דונלד טראמפ

בנובמבר 2012 הגיש דונלד טראמפ בקשה לרשום את הסיסמה "Make America Great Again" (הסיסמה מוכרת גם בראשי התיבות שלה: MAGA) כסימן מסחרי רשום. היא נרשמה כך ביולי 2015. טראמפ טען שהוא המציא את הסיסמה: "אני המצאתי את זה בעצמי לפני שנה, והמשכתי להשתמש בה, וכולם עכשיו משתמשים בה, הם כל כך אוהבים את זה," אמר טראמפ בראיון מאותה תקופה.
טראמפ השתמש בסיסמה באופן אינטנסיבי במהלך מרוץ הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, ורבים מתומכיו חבשו כובעים שנשאו את הביטוי.
לאחר שטראמפ הפך את הביטוי לנפוץ, נעשה בו גם שימוש על ידי יריבו במפלגה טד קרוז, וכן נעשה בו שימוש על ידי קומיקאים רבים, בפרק של הסדרה "סאות' פארק" ובמספר פרסומות.
הערות שוליים

↑  דניאלה רגב, להחזיר את אמריקה לגדולתה. החזון של טראמפ, באתר ynet, 9 בנובמבר 2016
↑   אנשיל פפר, האם עידן רייגן פתח את האפשרות לעלייתו של טראמפ, באתר הארץ, 22 בינואר 2025
1 2  'Make America Great Again'—Who Said It First?, באתר NBC, ‏9 בספטמבר 2016 (באנגלית).
↑  Bill Clinton vowed to ‘make America great again’ in 1992, now says slogan is racist, באתר וושינגטון פוסט, ‏9 בספטמבר 2016 (באנגלית).
| דונלד טראמפ |
| --- | --- | --- |
| הורים | פרד טראמפ • מרי טראמפ |  |
| אחים | מריאן טראמפ • פרד טראמפ (הבן) • אליזבת טראמפ • רוברט טראמפ |  |
| נשים | איוונה טראמפ • מרלה מייפלס • מלאניה טראמפ |  |
| ילדים | איוונקה טראמפ (הנשואה לג'ארד קושנר) • דונלד טראמפ ג'וניור • אריק טראמפ • טיפאני טראמפ • בארון ויליאם טראמפ |  |
| אירועים במהלך כהונתו הראשונה כנשיא ארצות הברית | השבעתו לנשיאות (2017) • עסקת הנשק האמריקאית–סעודית (2017) • התקיפה האמריקאית בסוריה (2017) • נאום ירושלים (2017) • פסגת ארצות הברית – קוריאה הצפונית בסינגפור (2018) • העברת שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים (2018) • פסגת האנוי (2019) • הכרת ארצות הברית בריבונות ישראל על רמת הגולן (2019) • הפסגה באזור המפורז הקוריאני (2019) • הליך הדחתו (2019) • התקיפה בנמל התעופה הבין-לאומי בבגדאד (2020) • עסקת המאה (2020) • מגפת הקורונה בארצות הברית (2020) • רצח ומחאות ג'ורג' פלויד (2020) • הסכמי אברהם (2020) • הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 • ההסתערות על הקפיטול (2021) • הליך הדחתו ומשפט ההדחה השני (2021) |  |
| אירועים במהלך כהונתו השנייה כנשיא ארצות הברית | השבעתו לנשיאות (2025) |  |
| דברים בבעלותו או על שמו | ארגון טראמפ • מגדל טראמפ העולמי • בניין טראמפ • מגדל טראמפ • הספרייה הנשיאותית על שמו • רמת טראמפ • מיס תבל • מיס ארצות הברית • נאופלפה דונלדטראמפי • לרשימת עסקיו המלאה |  |
| ספריו | טראמפ: האמנות שלי – איך לעשות עסקים (1987) •  טראמפ: להישרד בצמרת (1990) • טראמפ: אמנות הקאמבק (1997) • אמריקה שמגיעה לנו (2000) • איך להתעשר (2004) • הדרך לפסגה (2004) • טראמפ 101 (2006) • רוצים שתהיו עשירים: שני אנשים - מסר אחד (2006) • לחשוב בגדול - להצליח בגדול: בעסקים ובחיים (2007) • תחשוב כמו מנצח (2009) • מגדל טראמפ (2011) • אמריקה הנכה (2015) |  |
| אחר | אש וזעם • פרשת טראמפ–אוקראינה • דו"ח מולר • מחאות נגד דונלד טראמפ • טראמפיזם |  |
דונלד טראמפ חובש כובע עליו מוטבעת הסיסמה
יהודה בוטרשוילי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בדצמבר 1905 קולאשי, גאורגיה 
 פטירה:  16 ביוני 1985 (בגיל 79) 
 תקופת הפעילות:  ? – 16 ביוני 1985 
 
הרב יהודה בוטרשוילי (מכונה חכם יהודה קולאשר על שם עיר הולדתו, קולאשי; ז' בכסלו ה'תרס"ו, 1905 - כ"ז בסיוון ה'תשמ"ה, 16 ביוני 1985) היה מן המנהיגים הרוחניים של יהודי גרוזיה בישראל, חבר ואב"ד בבית דין רבני חב"ד. לפנים כיהן כרב הקהילה היהודית במלחובקה שברוסיה.
ביוגרפיה

נולד בקולאשי למרדכי בוטרשוילי, למד בישיבת תומכי תמימים בנוול, ובהמשך בישיבת תומכי תמימים בקולאשי.
נישא לבת-שבע בת ר' מאיר שמחה חן, נינת רבי פרץ חן.
שימש כרב הקהילה במלחובקה וכן סופר סת"ם, מוהל, דיין ושו"ב.
בשנת ה'תש"ל (1970) עלה לישראל. התגורר בשכונת נחלת הר חב"ד בקריית מלאכי. שהה תקופות מסוימות בניו יורק בחצר הרבי מלובביץ'. בשנת 2015 פורסם מסמך שבו הסמיכה אותו קבוצת רבנים יוצאים גאורגיה ל"ראש הרבנים והרב הראשי לרבני וחכמי גאורגיה". בשנת ה'תשל"ח (1978) מונה בהוראת הרבי מלובביץ' לחבר בית דין רבני חב"ד. לאחר פטירת הרב שלמה יוסף זוין התמנה לאב"ד, עם הרב דוד חנזין והרב נחום טרבניק.
הרב בוטרשוילי נטמן בחלקת חב"ד בהר הזיתים בירושלים.
הערות שוליים

↑  חיים של נתינה ברוסיה, הקשר הרב דורי
↑  אלי ג'אן, צילום מכתב ההכתרה עיתון האור מספר 36
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301855205171  ISNI: 0000 0004 0217 4469  VIAF: 297469794   WorldCat (עם VIAF): 297469794
איליין שוולטר

| --- | --- |

 לידה:  21 בינואר 1941 (בת 84) בוסטון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  מכללת ברין מאר  אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס  אוניברסיטת ברנדייס 
 מעסיק:  אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת ראטגרס 
 בן או בת זוג:  English Showalter 
 פרסים והוקרה:  עמיתת האגודה המלכותית לספרות, מלגת גוגנהיים, נשיאת האגודה לשפות מודרניות
 
אִילֵיין שֹׁווֹלְטֶר (קרי "שׁוֹ-ווֹלְטֶר"; באנגלית: Elaine Showalter; ‏ נולדה ב-21 בינואר 1941) היא מבקרת ספרות יהודייה-אמריקאית, חוקרת פמיניסטית בנושאים תרבותיים וחברתיים. היא שפיתחה את רעיון הגינוקריטיציזם (Gynocriticism) בחקר הספרות והייתה אחת ממייסדות ביקורת ספרות פמיניסטית באקדמיה בארצות הברית. שוולטר עסקה בתחומי מחקר אקדמיים, ערכה וכתבה ספרי עיון רבים ומאמרים במגוון נושאים, מביקורת ספרות פמיניסטית ועד לנושאי תרבות פופולרית, כגון אופנה וידוענות.
תולדות חייה

שוולטר נולדה ב-1941, בקיימברידג' מסצ'וסטס. בתו של פיל קוטלר, סוחר צמר, וויולט רוטנברג-קוטלר עקרת בית. אביה נולד בקייב ולא סיים את לימודיו בבית ספר היסודי, אמה הייתה עקרת בית שסיימה את לימודי התיכון. שוולטר נחשפה ונמשכה לפמיניזם בעקבות חוסר שביעות הרצון של אמה מחייה. היא נישאה לאינגליש שוולטר, פרופסור לספרות צרפתית ב-8 ביוני 1963 (הוריה התכחשו לה מכיוון שבעלה לא היה יהודי והם לא אהבו את שאיפותיה האקדמיות). יש להם שני ילדים – ווינקה שוולטר לה-פלר כותבת נאומים מקצועית, שצורפה לסגל הבית הלבן בתקופת הנשיא ביל קלינטון, ומייקל שוולטר (אנ'), שחקן וקומיקאי.
השכלה והתפתחות מקצועית

שוולטר סיימה בשנת 1962 לימודי תואר ראשון במכללת ברין מאר. ב-1864 קיבלה תואר שני ב-1964 מאוניברסיטת ברנדייס ובשנת 1970 תואר דוקטור מאוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
ביולי 1965 נולדה בתה ווינקה ולאחר הלידה בני הזוג שוולטר עקרו לפרינסטון לאחר שאינגליש שוולטר קיבל שם מישרה. איליין שוולטר לא התקבלה לעבודה באוניברסיטת פרינסטון מכיוון שאז נשים לא התקבלו לעבודה שם. היא השיגה משרה חלקית במכללת דאגלס בניו ג'רזי (אנ') (שיועדה אז לנשים ונסמכה על אוניברסיטת ראטגרס), שם פיתחה קורסים ללימודי נשים ושם החלה בעריכה ובכתיבה של מאמרים לספרים וכתבי עת על ספרות נשים.
בשנות השישים המאוחרות הפכה לפעילה בתנועת נשים וכיהנה כנשיאת סניף פרינסטון של "ארגון נשים לאומי (NOW)" בשנת 1969. מעורבותה בארגון זה הביאה אותה לניו-יורק ושם פגשה נשים מנהיגות של התנועה הפמיניסטית, בעיקר יצרה קשר עם הפעילה הרדיקלית קייט מילט ועם ההיסטוריונית לינדה נוכלין.
נושא תזת הדוקטורט שלה היה "מוסר כפול גורלי: ביקורתיות ביחס לנשים סופרות באנגליה בשנים 1845–1880" (The Double Critical Standard: Crititicism of Women Writers in England 1845–1880). התזה היוותה בסיס לספרהּ הראשון שעסק בסופרות אנגליות. זהו מחקר חלוצי שבו הקימה מסגרת משמעותית ראשונה לניתוח ספרות שנוצרה בידי נשים.
לאחר קבלת תואר הדוקטור מונתה למרצה במחלקה לאנגלית. ב-1974 הועלתה לדרגת פרופסור חבר. היא זכתה במספר רב של פרסים על מחקריה, בהם מלגת גוגנהיים (1977-78) ומלגת רוקפלר למדעי הרוח (1981-82). שוולטר כיהנה בעבר כנשיאת האגודה לשפות מודרניות. ב-2011 התקבלה כעמיתה באגודה המלכותית הבריטית לספרות.
ב-1984 הצטרפה לסגל אוניברסיטת פרינסטון במעמד של פרופסור לספרות אנגלית. ב-2003 יצאה לפרישה מוקדמת ומאז שוולאטר מופיעה רבות בתקשורת כפרשנית לתופעות תרבותיות וחברתיות.
גינוקריטיציזם – Gynocriticism

שוולטר טבעה את המושג "גינוקריטיציזם" כדי לתאר ביקורת ספרותית המבוססת על נקודת מבט נשית, כמשקל נגד לביקורת השלטת, שהיא אנדרוצנטרית בעיניה. בספרהּ לקראת פואטיקה פמיניסטית: (1979) היא הציגה את המושג ג]ינוקרטיציזם. מושג זה עוסק בביקורת פמיניסטית ושואף לפתח כלים למחקר של הספרות הנשית.
הגינוקריטיזים הוא כלי לניתוח טקסטים ביקורתי המאפשר לראות מבעד לעיניים הגבריות הקאנוניות של הספרות את הקול הנשי שקיים בתוך הכתיבה ומנכיח אותו. הגינוקריטיציזם מחייב אותנו להפסיק לכרוך את הספרות הנשית יחד עם כבלי הספרות הקאנונית הגברית וכך נוכל ולהתמקד בעולם התרבות הנשי ולהבין שהתרבות הנשית היא אחרת, שונה מהתרבות הגברית ההגמונית השלטת.
שוולאטר אומרת שקיים קושי בלמצוא את הקול הייחודי בכתיבה הנשית וזוהי משימה חלקלקה ותובענית התלויה בהבנה ופרשנות אקטיבית של הטקסט.
הגינוקריטיציזם מבקש להתבונן באישה הכותבת ולהקשיב לתרבות הנשית כפי שהיא נשקפת מאותה כתיבה ובמקביל להתבונן בקורא ולבקש ממנו קריאה אקטיבית.
תהליך קריאה זה של שוולטר מנסה לפענח את היחידות הקטנות שמרכיבות בסופו של דבר את בניית משמעות הטקסט מתבסס "ומתמקד בסקירה ובפענוח של ההקשרים הסמויים בין הטקסטואליות ובין הסקסואליות, בין הכללי לבין המגדר של הקוראת והכותבת" (פלגי-הקר, 2005).
הגינוקריטיציזם מגדיר מסגרת נשית לניתוח ספרות נשים. מפתח מודלים חדשים שמבוססים על המחקר של חוויה נשית ולא מתאים מודלים ותאוריות קיימות.
הגינוקריטיציזם מבקש להתבונן בהבדלים בכתיבה בין זכר לנקבה ולהבין את הייחודיות של כתיבת הנשים כהיבט מהותי ומרכזי במציאות הנשית. המחקר עוסק בטקסט כיצירה נשית על המשמעויות שנובעות ממנו בשפה הכתובה ובנשים הכותבות היוצרות בעצמן.
הגינוקרטיציזם מתמקד בקורא ולא רק בכותב. ההתמקדות היא בשני סוגי קריאה: בקריאה פמיניסטית אקטיבית או בדרך קריאה נשית פאסיבית. ההבדל בין שני סוגי הקריאה מתמקד בכך שהקריאה הפמיניסטית מתאפיינת במודעות ובמכוונות שמטרתה המוצהרת היא חשיפתה של המניפולציה הגברית. הקריאה הפמיניסטית מניחה מראש את המוגבלות של הקריאה הנשית .
בניגוד לביקורות המסורתיות הספרותיות הגינוקריטיציזם מנסה ליצור ניתוח ספרות שנכתבה על ידי נשים ולפתח מודלים של פרשנות המבוססים על ניסיון של נשים. שוולטר מנסה להפוך את התאוריה לפרקטית ומיישמת את המושג בבחינת הכתיבה של כותבות אנגליות מהמאה ה-19.
המושג גינוקריטיציזם שולט עד היום בשיח של הביקורת הפמיניסטית באקדמיה האמריקנית.
תרבות פופולרית

משנות ה-80 שבהן וולטר הרחיבה את השקפתה הביקורתית מביקורת ספרות לביקורת והתבוננות בחברה ובתרבות. היא התמקדה בנושאים של בריאות הנפש וביטויים של נושאים מיניים. שוולטר טוענת שהפמיניזציה של הטירוף התחוללה במאה ה-19 כשהנשים הפכו לנמענים המרכזיים של הטיפול הפסיכיאטרי. בספרה שפורסם בשנת 1990 Sexual Anarchy: Gender and Culture at the fin de Siècle מציגה ניתוח ספרותי ותרבותי של המשבר שחל בין השנים 1890–1990 שנגרם עקב השחרור המיני ובא לידי ביטוי לדעתה בתסמיני חרדה יחד עם המחלות שנלוו לכך כמו עגבת ואיידס.
שוולאטר מדגימה כיצד רעיונות תרבותיים על התנהגות נשית ראויה עיצבו את ההגדרה והטיפול של טירוף נשי מהתקופה הוויקטוריאנית ועד ימינו.
שוולאטר ממשיכה לעסוק בספרה Hystories: Hysterical Epidemics and Modern Media בבריאות הנפש, בספר זה היא בוחנת מגוון של תופעות חברתיות שצצו במהלך השנים 1980–1990 שכללו :סינדרום מלחמת המפרץ, התעללות מינית, הופעת חייזרים. היא מפנה עין ספקנית למגפות חברתיות אלו וטענה שכל התנאים הפסיכוסומטיים משקפים את ההיסטרייה ההמונית שהושפעו מהמדיה התקשורתית.
ספר זה שנוי במחלוקת וקמו לו מתנגדים רבים מעולם בריאות הנפש שטענו כי הספר לא נכתב על ידי אדם שיש לו הידע הרפואי הרלוונטי.
בשנת 2001 פרסמה ספר נוסף – Inventing Herself :Claming a Feminist Intellectual Heritage, שבו בחנה את המורשת הרוחנית של נשים בולטות מארצות הברית, בריטניה וצרפת ובו מוצגת שורה של אייקונים פמיניסטיים החל ממרי וולסטונקראפט, קמיל פאליה, סימון דה בובואר וכלה בידוענים כמו אופרה וינפרי והנסיכה דיאנה.
ביקורת

שוולטר היא אחת ממניחות היסוד של הביקורת הפמיניסטית הספרותית, בייחוד דרך נקודת המבט ההיסטורית והחברתית של נשים כותבות. שוררת הערכה גדולה לידע העצום שלה, לניתוח המעמיק ולפרוזה הנגישה שסייעו ללגיטימציה בפיתוח הביקורת הפמיניסטית.
יש מבקרים ההמבקרים טוענים ששוולטר מעלה סוגיות הקשורות לחברה ולתרבות ומציגה שאלות פרובוקטיביות, אך משתמשת בשפע של חומר מבלי לנתח אותו, ואף מתאמצת להתאים את הנושא (לעיתים ללא הצלחה) לתוך מסגרת ביקורתית נוקשה.
טוריל מוי (אנ'), למשל, מבקרת את שוולטר ואת המושגים שלה לגבי חלוקה של התפתחות הספרות הנשית. מוי מדברת בעיקר על שלב הנקבה והמושגים של האוטונומיה הייחודית של האישה והחיפוש הפנימי לזהות נשית. מוי עצמה טוענת שאין עצמי נשי בסיסי. לדברי מוי הבעיה בתאוריה הספרותית בכלל טמונה בעובדה שהקאנון הגברי מהווה קושי חברתי מעצם קיומו ולא רק בגלל העובדה שהוא גברי. גם קאנון נשי יהווה קושי חברתי מכיוון שהוא לא יוכל לייצג את מגוון הקולות והנשים. מוי מתנגדת לכל קביעה שקשורה למגדר.
הכתיבה במגזינים פופולריים על נושאים של תרבות פופולרית יצרו קושי מול מבקרים, בעיקר מקרב האקדמיה, שבאו בטענה על השימוש בסמלים פטריאכליים של קפיטליזם צרכני ושל נשיות מסורתית, כגון בנושאי אופנה. שוולטר הצהירה כתגובה כי "אל לנו להיתפס לייאוש אפוקליפטי פוסט-מודרני על חוסר התוחלת של פעולה פוליטית או על חוסר האפשרות של תקינות תאורטית כתנאי מוקדם לפעולה".
ראו גם

מגדר
פמיניזם
ספרות
פמיניזם לסבי