חדוה בן-ישראל
מחקריה > הלאומיות

בן-ישראל הייתה בין הראשונים שעסקו בארץ בנושא הלאומיות כתופעה היסטורית כללית. לפניה, פרסם פרופסור בנימין אקצין את ספרו לאומיות ומדינות,
וגם פרופסור שמואל נח אייזנשטדט פרסם מחקרים סוציולוגיים רבים הכוללים את תופעת הלאומיות. חקר תולדות הציונות הוא נושא מרכזי בהיסטוריוגרפיה הישראלית אבל רק מעטים (למשל דוד ויטל, גדעון שמעוני, בן ישראל), יישמו לנושא זה גישה השוואתית בין הציונות ותנועות לאומיות אחרות.
כמו כן היא הציגה לראשונה בעברית את תולדות חקר הלאומיות שהפך במשך שמונים השנים האחרונות לדיסציפלינה עצמאית. במשך המאה ה-19 בה פרצה הלאומיות הפוליטית למרכז הזירה האירופית, נכתבו כתבים פילוסופיים רבים בעד ונגד הלאומיות, אבל המחקר השיטתי התחיל במאה העשרים בעקבות הסדרי השלום של 1919 שהכירו בלגיטימיות של התביעה להגדרה עצמית לאומית. חקר הלאומיות התפשט לדיסציפלינות שונות ביניהן, היסטוריה, פילוסופיה, מדע המדינה, סוציולוגיה, פסיכולוגיה, כלכלה, תקשורת ועוד. בן-ישראל הראתה שאפשר להבחין בשלבים בהתפתחות המחקר, ואפשר לציין גם המשכיות של ויכוחים בחלקם פוליטיים, בחלקם מוסריים, ובחלקם קשורים בהשקפות עולם. בתחילה ראו את הלאומיות כאידאולוגיה ואלה שכתבו עליה כמו הנס קון, עסקו בעיקר בתולדות הרעיון, ובטיפוסים שונים של לאומיות. בשלב השני מאמצע המאה העשרים ובהשפעת המלחמה, סלדו מן העיסוק באידאולוגיה של הלאומיות שקיבלה שם רע בגלל הנאציזם. החוקרים, רובם ממדעי החברה, ניסו בעיקר לבדוק באילו תנאים חברתיים, תקשורתיים, כלכליים ופסיכולוגיים, נוצרת לאומיות. בשלב זה עלו גם התאוריות ששללו קיום ממשי, היסטורי, מן האומות ומן הלאומיות, וראו בהן תוצר של המצאות אנושיות, חלקן לספוק צרכים שיצרה הכלכלה, בעיקר התיעוש, וחלקן תוצר של אינטרסים, קפיטליסטים, צבאיים ואחרים. אבל לקראת סוף המאה העשרים כשנראה היה בעליל שהלאומיות קיימת ככוח ממשי המעורר פעילות פוליטית, התחזקה שוב ההכרה שהלאומיות היא תופעה היסטורית אמיתית, הנשענת על נטיות של בני אדם כיחידים וכקולקטיבים. כמו כן התחזקה הדעה שאי אפשר למצוא נוסחה אחת המסבירה את הופעתן ותפקודן של כל התנועות הלאומיות, אלא כל אחת תלויה בקונטקסט ההיסטורי שלה גם אם יש דפוסים חוזרים פה ושם.
גם שאלת הלאומיות והדת עברה שינויים לאחרונה. בעבר שררה דעה שהלאומיות היא תוצר של תהליכי חילון ואילו היום מתחזקת גישה הקושרת את הלאומיות בשורשים דתיים מסוגים שונים. תאוריה אחת גורסת שהלאומיות באירופה קשורה בהשפעת תרגומי התנ"ך, שלראשונה הפיצו בין עמי אירופה את המושג של אומה, שהיא ייחודית בלשונה, תרבותה, ארצה, ובייעוד המיוחד שלה. תאוריה זו קושרת את הופעת הלאומיות המודרנית עם מורשתו של עם ישראל המקראי בעולם הנוצרי. בימינו יש גם ביטוי שלילי לקשר הזה בטענה הנשמעת לפעמים כאילו בעולם המתנתק מלאומיות ובוחר בשתוף פעולה גלובלי, היהודים ובעיקר הישראלים, הם השומרים הקנאים של הפרטיקולריזם הלאומי. טענה זו מבליטה את ההיבט הפוליטי החזק בדיונים על הלאומיות בזמננו.
בן-ישראל הדגישה במחקריה את רב גוניותה של תופעת הלאומיות. היא טענה שאף אחת מן הנוסחאות התאורטיות אינה מתאימה לכלל תופעות הלאומיות. כהיסטוריונית היא הדגישה דווקא את הייחודיות של כל מקרה. למשל תאוריה הרואה את הלאומיות כתוצר של התיעוש, אינה מתאימה להתעוררות לאומית של איכרים למשל בספרד נגד נפוליון. או בקרב העם היהודי, שלא התקיים בו המצב של חברה אגררית ההופכת למתועשת וזקוקה ללשון משותפת של כוח העבודה, ולכן מתעוררת בה לאומיות. כמו כן תאוריה הרואה את הלאומיות כתוצר של תרגומי התנ"ך לשפות המדוברות באירופה, אינה מתאימה לתנועות הלאומיות בעולם שאינו נוצרי כמו למשל בקרב היפנים, הסינים, ההודים. תאוריה הקושרת התעוררות לאומית בהזנחה או ניצול כלכלי של פריפריות, כמו למשל בבריטניה לגבי הוולשים או האירים, אינה מתאימה למשל ללאומיות ההולנדית, אחת המוקדמות באירופה, שמרדה בספרד, לא בגלל סבל כלכלי, אלא להפך בגלל עושר שלא רצתה להתחלק בו עם ספרד. או למשל תאוריה של לאומיות הבונה אך ורק על לשון ותרבות אינה מתאימה למקרה האמריקני בו התפתחה לאומיות חזקה, תוך שמירת הלשון של השליט האימפריאליסטי שהודח. או תאוריה המבססת את הלאומיות על מוצא משותף כמרכיב העיקרי גם היא לא מתאימה לארצות הברית ולארצות אחרות המעורבות מבחינת המוצא. כמובן שאפשר למצוא דמיון רב ברטוריקות הלאומיות בהן נוקטות הנהגות לאומיות או רוחניות, בנאומים, בספרות, בשירה. ישנם מוטיבים חוזרים של זיכרונות גבורה, הקרבה, שדות קרב, נוף מולדת, נצחיות האומה, אך יש להבחין בין הרטוריקה ובין הדינמיקה ההיסטורית. המקרה הציוני בולט בדמיון שבין הרטוריקה הלאומית לזו שנקטו אומות אחרות, ולעומת זה, בהבדל העמוק בתנאים המוחשיים בהם צמחה הציונות. בעוד רוב התנועות האירופיות צמחו בקרב ריכוזים אתניים היושבים על אדמתם ומבקשים להשתחרר משלטון זר, הרי היהודים היו מפוזרים, ללא טריטוריה ממשית מתחת לרגליהם, מלבד הזיכרון של המולדת ההיסטורית אליה שאפו לחזור, ללא שפה יום יומית משותפת, ללא אחידות כל שהיא במצב הכלכלי, האזרחי, התרבותי, ואפילו האתני של התפוצות הרבות.
ישנם חוקרים בימינו שמדברים על שני סוגים של לאומיות. האחת היא לאומיות אזרחית טובה, שמדגישה במדינה את השוויון, משטר חוקתי, זכויות אזרח והשנייה היא לאומיות אתניות רעה, המדגישה את כוח המדינה ואת המוצא האתני של האזרחים. חוקרים רבים ובן-ישראל ביניהם טענו שאין במציאות הגשמה מלאה של לאומיות אזרחית מצד אחד ולאומיות אתנית מצד שני; אלא שבמדינות הלאום הקיימות המרכיבים האזרחיים והאתניים מופיעים ביחד, במידות שונות. דוגמה קלאסית לכך היא צרפת, שמתברכת בהיותה מדינה אזרחית בה כולם צרפתים שווי זכויות ואין בה הכרה במיעוטים. אבל דווקא צרפת, יותר ממדינות רבות אחרות כופה על כל אזרחיה את התרבות הצרפתית, ויוצרת תחושת אפליה אצל לא צרפתים כגון המוסלמים המבקשים לשמור על מסורתם למשל בעניין כיסוי הראש.
וכוח מרכזי נוסף בין חוקרי לאומיות הוא על התחלותיה של תופעת הלאומיות. האם זו המצאה מודרנית הקשורה בתנאים מודרניים בלבד, או שהלאומיות הפוליטית המודרנית, התפתחה במהלך ההיסטוריה מתוך קבוצות אתניות מוגדרות ומובחנות בתרבותן ובסמליהן, שהתקיימו גם בתקופה הטרום מודרנית, והוו בסיס לעליתן של אומות מודרניות עם שאיפות פוליטיות לשלטון עצמי, כפי שטוען למשל אנתוני סמית. בראש האסכולה המודרניסטית, הדמות הבולטת היא של אריק הובסבאום ששלל כל קשר בין הלאומיות המודרנית לבין הקבוצות שהיו קודם, קבוצות אתניות או לשוניות, או דתיות או תרבותיות. בהקשר זה יש לציין כי בן ישראל עמדה על כך שבין החוקרים שממעיטים בערכה או בממשותה של תופעת הלאומיות בולטים חוקרים יהודים שנדדו מארץ לארץ, החליפו זהויות, ועברו אקולטורציה נלהבת בעיקר לתרבויות אנגלו-סכסיות. יש קשר, גם אם הוא בלתי מודע בין גורלם האישי ובין התאוריות שפתחו נגד חשיבותה או אף קיומה של הלאומיות כתופעה היסטורית לגיטימית. לקבוצה זו שייכים גם הנס קון, אלי כדורי, קרל דויטש, ארנסט גלנר ועוד.