stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התבגרות
משבר גיל ההתבגרות

| --- | --- |
 :  ראו גם – נוער בסיכון
תקופת גיל ההתבגרות מלווה בהתגברות של סערות ומתחים פנימיים כולל גם עליה דרמטית בשיעור הדיכאון. ההערכה היא שכ־10% מבני הנוער (12–18) יסבלו מאפיזודות של דיכאון ורבים מהם אף יהרהרו באפשרות לשים קץ לחייהם. בתרבות המערבית נתפס כיום גיל ההתבגרות כמאופיין במתחים ותחושות סותרות של המתבגר כלפי עצמו. לדוגמה: המתבגר עשוי לחוש צעיר ובוגר בו זמנית, או לחוש לעיתים שיש משמעות לחייו ולעיתים לחוש כלפיהם ניכור.
הזהות ההולכת ומתגבשת של בני הנוער מתגבשת תוך בחינה עצמית אל מול אחרים. השפעת התפיסות והעמדות של בני גילם מקדמת את זהותם החברתית, כאשר החיבור הקבוצתי המתרקם הופך להיות רלוונטי יותר ויותר על פני חיבורם למסגרת המשפחתית המוכרת. על כן חוויות של דחייה חברתית או מעשי בריונות עלולות להוביל לתחושות קשות של דיכאון, עד כדי מחשבות אובדניות. סכנה זו התעצמה בשנים האחרונות עם פרוץ עידן האינטרנט והסמארטפונים. חלק נכבד מהיחסים החברתיים של בני נוער בעידן הדיגיטלי מתקיימים ברשתות החברתיות המקוונות דו"ח המדיה השנתי על הרגלי השימוש של בני נוער בסמארטפונים ואינטרנט מצביע על כך שכ־70% מבני הנוער היו קורבן לבריונות רשת (למשל: הטרדות מיניות, ביוש, חרמות) יותר מפעם אחת. במקרים קיצוניים, הבריונות דחפה נערים צעירים לקצה והובילה אותם להתאבדות. האתגר המרכזי המסתמן במרחב המקוון הוא שלילדים יש פחות אסטרטגיות התמודדות עם הפגיעה בהשוואה לפגיעה במרחב הפיזי.
סממנים רגשיים והתנהגותיים שנתפסים כאופייניים לגיל ההתבגרות בתרבות המערבית, ועשויים להיחלש או להיעלם עם תום תקופת ההתבגרות, הם למשל:
חיפוש פעיל אחר זהות מינית
תחושה שהוריו ומשפחתו של המתבגר אינם מבינים אותו ואינם קשובים לצרכיו
נטייה למרד בסמכויות, בפרט סמכות ההורים ובתי הספר
נטייה להפכפכות רגשית
התנהגות לא שקולה ונטילת סיכונים לא מחושבים
תחושת ריקנות
תחושת ניכור
חיפוש פעיל אחר הגדרה עצמית ובידול הפרט מסביבתו
צורך מוגבר בפרטיות, ואף התבודדות
התחברות לקבוצות המסומנות חברתית כמרדניות
מעשי אובדנות נפוצים בגיל ההתבגרות יותר מבכל טווח גילים אחר.
"משבר גיל ההתבגרות", המאופיין בסממנים אלו, מקושר לרוב לתרבות המערבית, בעוד בחברות מסורתיות סממנים אלו מופיעים בעוצמה נמוכה יחסית, או שאינם מופיעים כלל. יש הטוענים כי לטקסי מעבר בחברה השבטית, למשל, יש השפעה חיובית על הפרט המתבגר, ושלילתם מן המתבגרים במערב גוררת הגברה בעוצמת סממני ההתנהגות האופייניים.
עם זאת, ל"משבר גיל ההתבגרות" ישנם גם פנים חיוביים רבים. חלק מהמתבגרים מגלים עניין בפילוסופיה, וקוראים תיגר על מוסכמות, שחלק מהן אכן נתפסות בהמשך כשגויות. אחרים מסתייעים בגיבוש זהותם בספרות רעיונית ופרוזה לנוער ולמבוגרים. רבים מגבשים זהות דתית.
רווחה רגשית ואיכות חיים

ישנם מספר גורמים המשפיעים על הרווחה הנפשית ואיכות החיים של המתבגרים. למשל, הסקרנות היא אחד המנבאים לרווחה נפשית של מתבגרים; במחקרים נמצא כי למתבגרים בעלי רמה גבוהה של סקרנות יש יותר שביעות רצון, רגשות חיוביים, תחושת מטרה ותקווה, בהשוואה למתבגרים בעלי סקרנות ממוצעת או נמוכה.
על אף ההתרחקות מההורים בגיל ההתבגרות, עדיין ממלאים ההורים תפקיד נכבד בתמיכה בילדיהם, גם אם בדרכים אחרות מאלו שהיו נהוגות בימים בהם היו ילדים קטנים יותר.
נוער גאה

גיל ההתבגרות הוא שלב מעבר מורכב, שבו מפתחים בני הנוער את זהותם, ונמצאים על קו רצף שבין ניסיון לייחודיות ועצמאות, לבין צורך משמעותי בקבלה ואישור מצד אחרים. בגיל זה קיימת חשיבות מיוחדת לקבלה, אישור ותמיכה מצד קבוצת השווים. אחד המרכיבים בגיל ההתבגרות הוא התפתחות המיניות, הן במישור הגופני והן במישור החברתי. הנער הגאה, ככל נער, נתון ללחצים חברתיים מצד בני גילו. הסטיגמות החברתיות הכלליות בעניין המשולש המגדרי ("מין ביולוגי", "מגדר", ו"נטייה מינית") לעיתים אינן נכונות לגביו, אולם הוא עשוי לחוש כי עליו לשמור את הדבר בסוד מפני שני גורמי החיברות המשמעותיים ביותר בחייו בשלב זה: המשפחה הגרעינית מחד, וקבוצת השווים מאידך.
נוסף על כך, לעיתים קרובות קיימים אצל נוער גאה רגשות אשם על שאינו "כמו אחרים", פחד מפני אכזבה של אנשים החשובים לו, ופחד מפני דחייה וניכור אפשריים כלפיו אם וכאשר יגלה לאחרים את סודו.
לכן, למרות השונות הגדולה שבין בני נוער, ניתן להכליל ולומר כי נוער גאה עשוי להיות נתון לסיכון גבוה, למצוקה וללחצים רבים.
לפי מאמרם של קפלן וקפלן, "...נוער אמריקאי בבית הספר התיכון שמזדהים כלהט"ב נימצאים בסיכון גבוה לניסיונות אובדניים בין פי 2 לפי 7 לניסיונות התאבדות מאשר חבריהם ההטרוסקסואלים. הבעיות הפסיכולוגיות וניסיונות ההתאבדות אינם קשורים להומוסקסואליות כשלעצמה, אלא מיוחסים באופן מובהק לסטיגמטיזציה שקשורה בחוסר קונפורמיות מגדרית, לחץ, אלימות וחוסר תמיכה חברתית, עזיבת בית הספר, בעיות במשפחה ועוד."
ראו גם

מרד והפרעות התנהגות בגיל ההתבגרות
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  אפטר, א., הטב, י., ויצמן, א., וטיאנו, ש. (2010). פסיכיאטריה של הילד והמתבגר. הוצאת דיונון, אוניברסיטת תל אביב.
1 2 3 4  מוניץ, ח' (עורך). (2016). פרקים נבחרים בפסיכיאטריה מהדורה שישית. תל אביב: דיונון.
1 2 3  מנור, א', וטיאנו, ש' (2012). לחיות עם הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות. תל אביב: דיונון.
↑  Berger, Andrea, (2011). Self-regulation: Brain, cognition, and development. Human brain development series., (pp. 3-17). Washington, DC, US: American Psychological Association
1 2 3 4 5  Litner, B. (2003). Teens with ADHD: The Challenge of High School. Child & Youth Care Forum, 32(3), 137-158.
↑  Nitin Gogtay, Jay N. Giedd et al., Dynamic mapping of human cortical development during childhood through early adulthood, PNAS, 2004
↑  הגילאים אינם קבועים, והפוריות עשויה להקדים או לאחר אצל פרטים שונים. מקרה יוצא דופן של פוריות מוקדמת באישה, למשל, הוא המקרה של לינה מדינה.
↑  WHO Growth Reference, 2007
↑  WHO Child Growth standards, 2006
↑  Jeffrey Jensen Arnett, Adolescent storm and stress, reconsidered., American Psychologist 54, 1999, עמ' 317–326 doi: 10.1037//0003-066x.54.5.317
↑  Peeter Värnik, Peeter Värnik, Suicide in the World, International Journal of Environmental Research and Public Health 9, 2012/3, עמ' 760–771 doi: 10.3390/ijerph9030760
↑  שלמה קניאל, (2006). חינוך לחשיבה: חינוך קוגניטיבי לשליטה על התודעה. רעננה: רמות.
↑  Ophir,Y., Asterhan, C. S. C., & Schwarz, B. B. 2017, . Detection, Prevention,
and Treatment of Adolescents' Distress on Social Media: A Literature
Review., In: B. B. Schwarz, H. Rosenberg & C. S. C. Asterhan, (Eds.), Breaking
down barriers? Teachers, students and social network sites. MOFET books.
(Hebrew).
1 2  רוזנברג חננאל, מדיה, ילדים ובני נוער: נתוני צריכה, הרגלי שימוש ופרקטיקות חברתיות., בתוך: ר' מן וא' לב-און (עורכים), התקשורת בישראל 2015: סדרי יום, שימושים ומגמות (פרק 6). אריאל: המכון לחקר מדיה חדשים. זמין ב: http://aunmedia.org/mediareport2015
↑  Jovanovic, V., & Brdaric, D. (2012). Did curiosity kill the cat? Evidence from subjective well-being in adolescents. Personality and Individual Differences,52(3), 380-384.
↑  המשולש המגדרי, לפי התאוריה הקווירית, "המשולש המגדרי" הוא התייחסות לשלושת המושגים "מין ביולוגי", "מגדר", ו"נטייה מינית", כאל שלוש צלעות במשולש חברתי כפוי, וכדרך ה"לגיטימית" היחידה, אף על פי שלמעשה ייתכנו שילובים שונים אחרים. במילים אחרות: החברה מצפה מאדם שבמגדרו הוא זכר, להיות "גברי" בלבד ולא "נשי", ולהימשך מבחינה ארוטית לנשים בלבד, (ולהפך כשמדובר באדם שבמגדרו הוא נקבה)
↑  נטייה מינית ומתבגרים. מאת קרן קפלן ואורן קפלן - מתוך אתר psychologia.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292812505171  BnF: cb11951698b (data)  GND: 4332483-6  LCCN: sh85000952  LNB: 000086370  NDL: 00570357  NKC: ph395771 
בני נוער
נערות מתבגרות
בתקופת ההתבגרות מתחזק הקשר עם קבוצת השווים.
השפעות תקופתיות על ההתבגרות- צילום משנת 1934
בגיל ההתבגרות גוברת חשיבות קבוצת השווים
החזית הסורית במלחמת יום הכיפורים

החזית הסורית במלחמת יום הכיפורים הייתה אחת משתי חזיתות הלחימה העיקריות של מלחמת יום הכיפורים. הכוחות הלוחמים בחזית זו היו צה"ל מצד אחד, וצבא סוריה בסיוע כוחות צבא מעיראק וירדן מהצד השני, והלחימה התנהלה בשטח רמת הגולן ובדרום-מערב סוריה.
המלחמה נפתחה ב-6 באוקטובר 1973, במתקפת פתע של הצבא הסורי על הכוחות הישראליים, שהחזיקו ברמת הגולן. המתקפה הסורית נערכה במקביל למתקפה של הצבא המצרי בחצי האי סיני. הכוח התוקף כלל שלוש דיוויזיות סוריות מוגברות בדרג הראשון. כישלון המודיעין הישראלי וההטעיה הסורית, הביאו לכך שצה"ל לא היה ערוך למלחמה, והכוח הסורי התוקף נהנה מעדיפות כמותית של מעל 7:1 על כוחות צה"ל ברמת הגולן. הסורים ניצלו את עדיפותם המספרית בשלב הפתיחה של המערכה ברמת הגולן, כדי להבקיע את קו ההגנה הישראלי הדליל בדרום ובמרכז רמת הגולן, ולהשתלט על בליטה גדולה בקו החזית באותם אזורים ביממה הראשונה של המלחמה.
בלילה הראשון למלחמה וב-7 באוקטובר החלו כוחות המילואים הראשונים של צה"ל להגיע לרמת הגולן, ויחד עם שרידי היחידות הסדירות הצליחו לבלום את המשך ההתקדמות הסורית. החל מ-8 באוקטובר עברו כוחות צה"ל בדרום הרמה למתקפת נגד, ועד 10 באוקטובר הצליח צה"ל להדוף את הכוחות הסורים מכל השטחים שכבשו ברמת הגולן, לאחר שספגו אבדות כבדות. ב-11 באוקטובר יצא צה"ל למתקפה לעומק שטח סוריה, הצליח לכבוש מובלעת בשטח של כ-400 קמ"ר בחלק הצפוני של קו החזית, ולהגיע עד מרחק כ-40 ק"מ מדמשק. ב-12 באוקטובר הצטרפו ללחימה חיל המשלוח העיראקי וכוח קטן יותר של הצבא הירדני, שהיוו חיזוק משמעותי לצבא הסורי התשוש, ותקפו את כוחות צה"ל במובלעת. בעקבות הצטרפות חילות המשלוח הערביים ללחימה, נאלצו הכוחות הישראלים במובלעת להיערך מחדש ולעצור את המשך התקדמותם לכיוון דמשק. משלב זה ועד כניסת הפסקת האש ב-24 באוקטובר, הם התמקדו בהגנה על השטח, שתפסו בתחומי סוריה, בסדרת קרבות נגד כוחות סוריים, עיראקיים וירדניים. בליל 21–22 באוקטובר נערך מבצע קינוח, שבו כבשו הכוחות הישראליים מחדש את מוצב החרמון מידי הסורים, שהשתלטו עליו בשעות הראשונות של המלחמה.
לאחר הפסקת האש נותר צה"ל בשטחי המובלעת ונמשכה לחימה בעצימות נמוכה בין הצדדים היריבים, שנודעה בשם מלחמת ההתשה במובלעת הסורית. הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה, שנחתם ב-31 במאי 1974, סימן את סיום המלחמה בחזית הסורית, ובמסגרתו פינתה ישראל את כל השטחים שתפסה מעבר לקו הסגול במהלך המלחמה.
רקע

במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את שטח רמת הגולן מידי סוריה. לאחר המלחמה נותרה רמת הגולן בידי ישראל והוקמו בה היישובים הראשונים. צה"ל נערך בשורת מוצבים לאורך קו הפסקת האש, הקו הסגול, שעבר ממזרח לקו התילים. בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים אירעו תקריות ו"ימי קרב" רבים בין ישראל לסוריה, כדוגמת מלחמת שלושת הימים (מבצע קיתון 10).
רקע > רקע מדיני

לאחר סיום מלחמת ההתשה החלו מנהיגי מצרים וסוריה לתכנן מלחמה כוללת נגד ישראל, במהלכה יפתחו במתקפה מתואמת בסיני וברמת הגולן. סוריה, שהונהגה על ידי נשיאה חאפז אל-אסד שתפס את השלטון ב-1970, שאפה להחזיר לידה את כל שטח רמת הגולן שנכבש ממנה במלחמת ששת הימים. צבא סוריה התכונן למלחמה והחל ברכישת אמצעי לחימה מברית המועצות.
במסגרת ההכנות של מצרים וסוריה למלחמה, ביקשו מדינאים ואנשי צבא מצרים וסורים סיוע מעמיתיהם במדינות ערב במקרה של מלחמה בינן לבין ישראל. מדינות רבות נעתרו לבקשה, ביניהן עיראק שהסכימה להעמיד לרשות סוריה חלק ניכר מצבאה, ומרוקו, ששלחה לסוריה חטיבת חי"ר עם התגברות המתיחות בין המדינות ב-1973. לעומתם, חוסיין מלך ירדן סירב להצעות מצרים וסוריה להצטרף למלחמה ורק לאחר לחץ מצד מדינות ערב ניאות לשלוח חיל משלוח ירדני לעזרת סוריה.
בישראל ההערכה הייתה כי לאחר התבוסה במלחמת ששת הימים מדינות ערב לא יפתחו במלחמה. הקונספציה שגיבש אגף המודיעין של צה"ל בראשית שנות ה-70 גרסה כי מצרים לא תצא למלחמה כל עוד אין לה מענה לעליונות האווירית של ישראל, ואילו סוריה לא תפתח במלחמה ללא מצרים. לפיכך ההערכה בישראל הייתה כי צבירת הכוחות הסורים סמוך לגבול היא חלק מתרגיל צבאי או מהמתיחות בין המדינות, אולם אין בכוונת סוריה לצאת למלחמה יזומה. ראשי המדינה (ראש הממשלה גולדה מאיר ושר הביטחון משה דיין, לצד אישים נוספים בממשלה ובצבא) התעלמו מהסימנים המעידים על מלחמה, סירבו לגיוס מילואים נרחב, והסתפקו בהעלאת הכוננות בקרב הצבא הסדיר מתוך אמונה שברמת הגולן צפוי לכל היותר "יום קרב".
רקע > ההכנות למלחמה

לקראת פרוץ המלחמה נערכו שלוש דיוויזיות הרגלים הסוריות לאורך הקו הסגול. בשלושתן יחד היו ערב המלחמה כ-900 טנקים. מאחוריהן נערכו שתי דיוויזיות השריון ולהן 460 טנקים נוספים. במרחב שבין דמשק לקו הסגול הוצבו 930 קני ארטילריה ו-36 סוללות של טילי קרקע-אוויר – מהן 25 סוללות במערך קדמי, שכיסה את מרבית שמי רמת הגולן.
תצפיות וצילומי אוויר שנערכו במהלך חודש ספטמבר 1973 הצביעו על שינוי ההערכות של הצבא הסורי למערך התקפי מלא. לפיכך הוחלט במטה הכללי על תיגבור כוחות צה"ל ברמת הגולן, כדי להיערך לאפשרות של מתקפה סורית כוללת, אף על פי שאמ"ן עדיין העריך שהסבירות לפרוץ מלחמה היא נמוכה. אל חטיבה 188, שהחזיקה את הקו ברמה וכללה שני גדודי טנקים (71 טנקים), הצטרפה עד ל-5 באוקטובר חטיבה 7 ולה כ-105 טנקים נוספים. כמו כן הוגדל הכוח הארטילרי מארבע סוללות (16 קנים) ל-11 סוללות (44 קנים). במוצבים לאורך הקו הסגול הוצבו שני גדודי רגלים סדירים (גדוד 13 של גולני במוצבים הצפוניים כולל מוצב החרמון, ובגזרה הדרומית, ממוצב 111 ודרומה, גדוד 50 של הנח"ל המוצנח). העבודה בחפירת תעלות נ"ט נוספות זורזה כמו גם הנחת שדות מוקשים חדשים בפתחת קוניטרה ובאזור צומת רפיד.
פיקוד הצפון (בפיקודו של האלוף יצחק חופי) נמצא ערב פרוץ המלחמה בכוננות מרבית. בחלקו הצפוני של הקו הסגול עד דרומית לקוניטרה נערך גדוד 74 של חטיבה 188. לאורך חלקו הדרומי של הקו נערך גדוד 53. חטיבה 7 הוצבה סמוך לצומת וואסט, ונועדה לשמש ככוח עתודה לגזרה הצפונית. גדוד 82 של חטיבה 7 הועבר תחת פיקודה של חטיבה 188 ושימש כעתודה לגזרה הדרומית.
בבוקר יום הכיפורים, 6 באוקטובר, הודיע המטה הכללי לפיקוד הצפון כי מלחמה תפרוץ בו ביום, סמוך לשעה 18:00. המידע על כך שהמלחמה אמורה לפרוץ ביום כיפור לא הועבר מהפיקוד ליחידות שהוצבו בשטח רמת הגולן, ולא חלחל לדרגי הפיקוד התחתונים. כתוצאה מכך, תפסה המתקפה הסורית את כוחות צה"ל בהפתעה, וגם בשעות הראשונות לאחר התחלתה, עדיין האמינו חלק מהמפקדים הישראלים בשטח שמדובר באירוע מקומי, "יום קרב" נוסף, ולא במלחמה כוללת.
סדר הכוחות > צבא סוריה

לאחר מלחמת ששת הימים החל הצבא הסורי, שספג במלחמה מכה קשה, בשיקום ובארגון מחדש. הצבא, שהיה מאורגן במסגרת איגודים על-חטיבתיים (מג'מועות) זמניים, אורגן במסגרות דיוויזיוניות קבועות. החל משנת 1968 הוקמו בצבא הסורי מפקדות דיוויזיוניות, וכוחות הצבא הצטיידו באמצעי לחימה חדשים מתוצרת ברית המועצות, שכללו טנקי T-55 ו-T-62, נגמ"שים מסוגים שונים (BMP-1, BTR-152, BTR-50 ו-BTR-60), סוללות טילים נגד מטוסים (SA-6) ועוד.
בסתיו 1973 היה הצבא הסורי מאורגן במסגרת של חמש דיוויזיות, אשר נטלו חלק בהתקפה על רמת הגולן: שתי דיוויזיות שריון (הדיוויזיה הראשונה והשלישית) ושלוש דיוויזיות חיל רגלים (הדיוויזיה החמישית, השביעית והתשיעית). דיוויזיות השריון כללו 2 חטיבות שריון (טנקי T-62) וחטיבה ממוכנת, ואילו דיוויזיות החי"ר כללו בדרך כלל 2 חטיבות רגלים, חטיבה ממוכנת וחטיבה משורינת (שכללה טנקי T-55). חטיבות החי"ר והחטיבות הממוכנות כללו גדוד טנקים. על הצבא הסורי פיקדו יוסוף שאקור (ראש המטה הכללי) ושר הביטחון מוסטפא טלאס.
לקראת המלחמה תוגברו הדיוויזיות בחטיבת שריון עצמאית שסופחה אליהן. חמש הדיוויזיות יחד כללו כ-1,400 טנקים, 60,000 חיילים וכ-800 תותחים. אליהן נוסף כוח משמר הרפובליקה (כוח רפעת אל-אסד), ולו חטיבה של טנקים T-62 ושני גדודי קומנדו.
פירוט היחידות:
הדיוויזיה החמישית: הוצבה בחלק הדרומי של קו ההבקעה, לאורך גזרה של כ-20 ק"מ, בין ואדי רקאד (הבלתי עביר לתנועת שריון) באזור תל סאקי ורמת מגשימים בדרום, לבין אזור תל פארס בחלקה הצפוני של הגזרה. גזרה זו נוחה יחסית למעבר כוחות בשטח המישורי שבין תל פארס לתל סאקי. תחת פיקוד הדיוויזיה היו בדרג הראשון חטיבת החי"ר 112 (עם 41 טנקים) בחלק הצפוני של גזרתה וחטיבת החי"ר 61 (עם 41 טנקים) בחלקה הדרומי. מאחורי חטיבות הדרג הראשון נערכו שלוש חטיבות דרג שני; חטיבת השריון 46 (נקראת גם חטיבה 12, 95 טנקים), החטיבה הממוכנת 132 (עם 41 טנקים) וחטיבת השריון 47 (עם 95 טנקים), שסופחה לדיוויזיה.
הדיוויזיה התשיעית: הוצבה במרכז קו ההבקעה, בגזרה של כ-25 ק"מ, בין תל פארס לעיר קוניטרה. במרכז הגזרה נמצא רכס בשנית, שמשני עבריו היו שטחים נוחים להבקעת כוחות שריון - "פתחת כודנה" (בין תל פארס לחלקו הדרומי של רכס בשנית) בדרום הגזרה, ו-"פתחת קוניטרה דרום" (בין תל ע'סניה והר אביטל) בחלקה הצפוני. תחת פיקוד הדיוויזיה היו בדרג הראשון חטיבת החי"ר 52 (עם 41 טנקים) בחלק הצפוני של הגזרה וחטיבת החי"ר 33 (עם 41 טנקים) בחלקה הדרומי של הגזרה. מאחורי חטיבות הדרג הראשון היו שתי חטיבות דרג שני; חטיבת השריון 43 (עם 95 טנקים) וחטיבת השריון 51 (עם 95 טנקים), שסופחה לדיוויזיה.
הדיוויזיה השביעית: הוצבה בחלק הצפוני של קו ההבקעה, מאזור קוניטרה ועד שיפולי החרמון. הדיוויזיה כללה את חטיבת החי"ר 68 אשר כללה כוח מחיל המשלוח המרוקאי (סה"כ 71 טנקים) בחלק הצפוני של הגזרה, ואת חטיבת החי"ר 85 (41 טנקים) בחלק הדרומי. כמו כן, הוצבו שתי חטיבות בדרג השני: חטיבת השריון 78 (95 טנקים) והחטיבה הממוכנת 121 (41 טנקים).
הדיוויזיה הראשונה: דיוויזיה איכותית שהתבססה בעיקר על טנקי T-62 ושימשה עתודה מטכ"לית כדי לנצל כל הצלחה בהבקעה לאורך הגזרה. הדיוויזיה, בפיקודו של תופיק ג'האני, הוצבה באזור אל-כיסווה וכללה את חטיבת השריון 76 (עם 95 טנקים), חטיבת השריון 91 (עם 95 טנקים), החטיבה הממוכנת 58 (עם 41 טנקים) ואגד ארטילרי (ה-64).
הדיוויזיה השלישית: דיוויזיה איכותית שהתבססה בעיקר על טנקי T-62 והוצבה בעתודה. הוצבה במחנות קטנא, מדרום מערב לדמשק.
סדר הכוחות > צה"ל

גזרת רמת הגולן הייתה נתונה תחת אחריותו של פיקוד הצפון, בפיקודו של אלוף יצחק (חקה) חופי. בפרוץ המלחמה עמדו לרשות פיקוד הצפון שתי אוגדות: אוגדה 36 הסדירה ואוגדת המילואים 210 שהייתה בשלבי הקמה.
עוצבות צה"ל שהשתתפו בקרבות הבלימה והתקפת הנגד היו (על פי הרכבן המקורי):
אוגדה 36 – אוגדה סדירה בפיקודו של תת-אלוף רפאל איתן:
חטיבה 188 (מפקד: אלוף-משנה יצחק בן-שהם) – שני גדודי טנקי שוט קל סדירים (הגדוד השלישי היה גדוד מילואים אשר סופח לבסוף לחטיבה 4).
חטיבה 7 (מפקד: אלוף-משנה אביגדור בן-גל) – שלושה גדודי טנקי שוט קל סדירים וגדוד חרמ"ש מוקטן.
חטיבת גולני (מפקד: אלוף-משנה אמיר דרורי) – גדודי חיל רגלים סדירים ופלוגת סיור.
אגד ארטילרי 212 (מפקד: אלוף-משנה בני ארד)
חטיבות מילואים:
חטיבה 679 (מפקד: אלוף-משנה אורי אור) – שלושה גדודי טנקי שוט.
גדס"ר 134 (מפקד: רב-סרן חנני תבור) - גדוד סיור אוגדתי שהיה מורכב מטנקים (שוט קל) ונגמ"שים.
חטיבה 317 (מפקד: אלוף-משנה חיים נדל) - שני גדודי צנחנים (הצטרפה ללחימה לקראת 10 באוקטובר).
אוגדה 210 – אוגדת מילואים בפיקודו של האלוף דן לנר:
חטיבה 179 (מפקד: אלוף-משנה רן שריג) – שלושה גדודי טנקי שוט קל.
חטיבה 9 (מפקד: אלוף-משנה מרדכי בן-פורת) - גדוד טנקי שרמן, שני גדודי חרמ"ש.
חטיבה 4 (מפקד: אלוף-משנה יעקב הדר) – גדוד טנקי שרמן, שני גדודי חרמ"ש.
אגד ארטילרי 282 (מפקד: אלוף-משנה משה לוי)
אוגדה 146 – אוגדת מילואים בפיקודו של האלוף משה פלד (השתייכה במקור לפיקוד המרכז והועברה צפונה ב-7 באוקטובר):
חטיבה 205 (מפקד: אלוף-משנה יוסי פלד) – שלושה גדודי טנקי שוט.
חטיבה 670 (מפקד: אלוף-משנה גדעון גורדון) – שני גדודי חרמ"ש (גדוד טנקי שרמן נותר בבקעת הירדן).
אגד ארטילרי 213 (מפקד: אלוף-משנה דני אבידר)
גדס"ר 288 (מפקד: סגן אלוף צביקה דהב) - גדוד סיור שכלל כ-21 טנקי שוט קל וכ-25 נגמ"שי M-113.
כאמור, עם פרוץ המלחמה היו פרושים ברמת הגולן שני גדודי חטיבה 188 במוצבים לאורך הגבול וחטיבה 7 בעתודה, כמו גם חיילי חי"ר מחטיבת גולני ומגדוד 50 של הנח"ל במוצבים לאורך הגבול. במהלך ימי הקרבות נערכו איגודי כוחות חדשים על פי ההתפתחויות בשטח, והרכב החטיבות שלחמו במסגרת כל אוגדה השתנה באופן משמעותי.
טקטיקה > שדה הקרב

רמת הגולן היא רמה בזלתית הנמצאת בין נהר הירמוך מדרום והר חרמון מצפון, ממזרח לכנרת ולעמק החולה. סלעי הבזלת מקשים על התנועה בשטח ובמקרים רבים מוגבלת התנועה למספר מצומצם של צירים עיקריים. בשטח רמת הגולן נישאים מספר הרי געש רדומים הגבוהים מסביבתם בכ-100–200 מטרים, המהווים נקודות טובות לתצפית ולהגנה. פני השטח המבותרים יכולים לשמש להסתרת הלוחמים ולמחסה מסוים מפני האש. בנוסף, מאפשר השטח המבותר מארבים ואמצעים טקטיים אחרים שאינם אפשריים בשטח מישורי.
ממערב לקו הגבול בין ישראל לסוריה עבר קו התילים הישראלי, המורכב מרצף של הרי געש שכיוונם צפון-דרום, במקביל לקו הגבול. התילים מצמצמים את אזורי התנועה האפשריים מכיוון סוריה לכדי מספר "פתחות" דרכן אפשר להזרים כוחות שריון: "פתחת קוניטרה" (ידועה גם כפתחת קוניטרה צפון) בין הר חרמונית להר בנטל, "פתחת קוניטרה דרום" באזור שבין הר אביטל להר בני רסן, "פתחת כודנה" בשטח שבין רכס בשנית להר פרס, ו"פתחת רפיד" – פתחה רחבה בשטח שמדרום להר פרס ועד ערוץ הרוקאד, באזור תל סאקי.
טקטיקה > תוכנית ההתקפה הסורית

עיקרה של תוכנית המתקפה הסורית כלל כוח של שלוש דיוויזיות חי"ר ושתי דיוויזיות שריון בעתודה שישטפו את רמת הגולן בתנועה רציפה, ויגיעו אל נהר הירדן בתוך יום אחד, עוד בטרם יספיק צה"ל לגייס את כוחות המילואים. התוכנית הסורית כללה מתקפה בשלושה מאמצים שווים לכל רוחב הגזרה, כשלכל גזרה הוקצתה דיוויזיית חי"ר.
התוכנית הגדירה שלושה שלבים:
שלב א' תוכנן להימשך 3 שעות. תחילתו בהרעשה ארטילרית על יעדים טקטיים לאורך כל החזית, התקפה אווירית על יעדים צבאיים איכותיים, הכשרת מעברים וגישור מעל תעלות הנ"ט ושדות המוקשים הישראלים, מעבר של כוחות קרקעיים אל תוך רמת הגולן עד לעומק של 6–8 ק"מ, והשמדת כוחות צה"ל המחזיקים ברצועה שנכבשה. המתקפה תוכננה להתבצע על ידי שתי חטיבות הקו הראשון של שלוש דיוויזיות חי"ר: דיוויזיה 7 בצפון רמת הגולן, דיוויזיה 9 במרכז רמת הגולן ודיוויזיה 5 בדרום רמת הגולן.
שלב ב' תוכנן להימשך 3 שעות ולהתבצע על ידי חטיבות שריון של הקו השני של שלוש הדיוויזיות. בשלב זה תוכננה השמדה של כוחות העתודה הטקטיות של צה"ל ברמת הגולן והרחבת רצועת הכיבוש ל-12–15 ק"מ עד קו זעורה–וסט–נפח–אל-על. כוחות גדודיים קדמיים ישתלטו על הצמתים העיקריים היורדים לירדן כדי לאבטח את המשך תנועת הכוחות הסוריים מערבה.
שלב ג' תוכנן להימשך בשעות הלילה ועד לאחר עלות השחר. בשלב זה יושלם כיבוש רמת הגולן מישראל. הכוחות הסוריים יתארגנו לאורך הירדן ויערכו להתקפת נגד של צה"ל לאחר גיוס אוגדות המילואים.
טקטיקה > תוכנית ההגנה של צה"ל

בדומה לסיני, גם ברמת הגולן שלטה התפיסה הצה"לית לפיה במקרה של מלחמה יהיה על הכוחות הסדירים לבלום את האויב עד להגעת יחידות המילואים ("הסדיר יבלום"). טרם המלחמה הוכנה בפיקוד הצפון תוכנית "סלע" להגנה על רמת הגולן במקרה של מלחמה כוללת עם סוריה. לפי תוכנית "סלע", יהיה על אוגדה 36, בכוח של שתי חטיבות שריון, לבלום את הצבא הסורי למשך 36 שעות, הזמן הדרוש להגעת כוחות המילואים לרמה.
תוכנית ההגנה הצה"לית התבססה על העובדה שברמת הגולן אין לישראל עומק אסטרטגי ולכן כל נסיגה תסכן את חלקה הצפוני של ישראל. משום כך, וכדי להגן על היישובים הישראלים ברמת הגולן, תוכנן קו ההגנה היחיד סמוך לקו הגבול, ובו נבנו עמדות מוכנות לטנקים ומוצבי תצפית, נחפרו תעלות נ"ט והונחו שדות מוקשים.
תוכנית ההגנה של פיקוד הצפון חילקה את רמת הגולן לשתי גזרות - צפונית ודרומית - שקו הגבול ביניהן עבר מדרום לקוניטרה, בקו הר יוסיפון-תל חזקה. הגזרה הצפונית מתאפיינת בהרים רבים המהווים מכשולים טבעיים, ומצמצמים את התנועה של הכוחות התוקפים לכדי מספר פתחות אפשריות (פתחות קוניטרה הצפונית והדרומית), עליהן ניתן להגן מעמדות שולטות. הגזרה הדרומית מישורית יותר, ופרט לכמה תילים שולטים מתאפיינת בפתחות גדולות ורחבות (פתחת כודנה ופתחת רפיד), שקשה יותר להגן עליהן.
למרות זאת, העריך פיקוד הצפון כי המאמץ הסורי העיקרי יהיה בגזרה הצפונית, בשל רצונם של הסורים לכבוש מחדש את העיר קוניטרה ובשל היותה קרובה יותר למחנה נפח ולנהר הירדן. לפיכך ערך פיקוד הצפון את כוחותיו כך ששלושה גדודי שריון הגנו בגזרה הצפונית, בעוד שני גדודים נערכו להגנה בגזרה הדרומית. בפועל, כאמור, תקפו הסורים בשלושה מאמצים שווים, ללא שום עדיפות לגזרה הצפונית.
קרבות הבלימה ברמת הגולן > 6 באוקטובר

ההתקפה הסורית נפתחה בשעה 13:55 בהפגזה ארטילרית לרוחב כל החזית ובתקיפות מטוסים על מחנות ומרכזי פיקוד ושליטה של צה"ל. כ-800 קני ארטילריה פתחו באש מדויקת לעבר מטרות שונות ברחבי הגולן, בהם מוצבים, בסיסי צה"ל, שטחי כינוס ורמפות הגנתיות ששימשו את הטנקים הישראלים. במקביל החלו חטיבות הדרג הראשון של דיוויזיות הרגלים הסוריות לנוע אל עבר קו הגבול. משימתן הייתה להכשיר מעברים על גבי תעלת הנ"ט הישראלית, לכבוש את מוצבי צה"ל לאורך הקו הסגול ולהתקדם עד לכביש האורך העובר במקביל לקו הסגול, מהכפר מסעדה לצומת רפיד.
החטיבות הסוריות ספגו פגיעות רבות מטנקי חטיבה 188 שהוצבו בכוחות מחלקתיים ופלוגתיים לאורך הקו הסגול. אלה השמידו טנקים, כלי רכב משוריינים ואמצעי גישור, והצליחו לעכב את התקדמות הכוחות הסורים. למרות זאת, עד השעה 17:30 הבקיעו מספר חטיבות סוריות את קו ההגנה הישראלי תוך עקיפת מוצבים שלא נכבשו.
בהתאם להערכה של פיקוד הצפון (לעיל), הוצב עיקר כוחה של חטיבה 7 בפתחת קוניטרה. בשעה 18:00 קיבלה חטיבה 7 את האחריות לגזרה הצפונית של רמת הגולן ולקחה תחת פיקודה את גדוד 74 מחטיבה 188 שהיה פרוס בגזרה הצפונית. הגזרה הדרומית של הרמה הועמדה תחת פיקודה של חטיבה 188, ולרשותה עמדו גדוד 53 של החטיבה וגדוד 82 מחטיבה 7. לאחר מספר שעות, לאור החמרת המצב בגזרה הדרומית של הגולן, הורה הפיקוד לחטיבה 7 להעביר דרומה גדוד טנקים נוסף, אך מח"ט 7, יאנוש בן-גל, התנגד לכך והפקודה בוטלה בהמשך.
בשעות הערב נכנסו לקרב חטיבות הדרג השני של דיוויזיות הרגלים הסוריות. בגזרה הצפונית הצליחו כוחות חטיבה 7 לבלום את המתקפה. החטיבה עמדה בשעות הלילה בפני התקפה של שתי חטיבות סוריות, שהתרכזה מצפון לקוניטרה, בעמק שבין הר חרמונית ורכס הבוסטר (אשר זכה מאוחר יותר לכינוי "עמק הבכא"). הטנקים הסורים הצליחו להגיע בחסות החשיכה ובחיפוי הפגזה כבדה עד לטווח של עשרות מטרים מן העמדות הישראליות. מפקד החטיבה ריכז כוחות לגזרת ההתקפה ולמרות יתרונם של הסורים באמצעי ראיית לילה הצליח לבלום אותה.
בדרום הרמה היה המצב שונה. הטנקים הסורים המשיכו לחדור בפרצות שנוצרו קודם, וניצלו את יתרונם המספרי. בשעות הלחימה הרצופות אזלה התחמושת בחלק מהטנקים. בקרבות קשים ובמסגרות קטנות והולכות – פלוגות, מחלקות ולבסוף טנקים בודדים - הצליחו טנקי חטיבה 188 להשהות את התקדמות הסורים עד לאחר שעת חצות, כשכוחם הולך ומתמעט. למרות זאת הצליחו הכוחות הסורים להבקיע את קו ההגנה בשני מקומות: חטיבה 51 מהדיוויזיה התשיעית עברה באזור פתחת כודנה ונעה לכיוון חושניה, וטנקי הדיוויזיה החמישית חדרו במרחב השטוח שבין תל פארס לתל סאקי. עד השעה 23:00 דיווח מפקד חטיבה 51 על כיבוש אזור חושניה, בעוד חטיבה 46 הגיעה עד אזור קצביה וחטיבה 132 הגיעה עד אזור רמת מגשימים.
במהלך הלילה הוחלט על פינוי היישובים הישראליים משטח הרמה ועד השעה 4:00 לפנות בוקר הושלם פינוי כל היישובים.