stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סדר הירושה לכתר ממלכת ארצות השפלה
היסטוריה

כבר מהקמת הנסיכות הריבונית של ארצות השפלה ב-1813 יכלו נשים להפוך לראש המדינה, זאת בניגוד למונרכיות אחרות בנות התקופה שאימצו את כללי הירושה של החוק הסאלי, לפיו רק צאצאים זכרים זכאים לרשת את הכתר. למרות זאת, נשים ירשו את הכתר רק בהיעדרם של צאצאים זכרים. על פי החוקה מ-1814 יירש את המלך בנו הבכור (או בניו), ובהיעדרם, יירש אותו אחיו (או בניו). רק בהיעדר כל אלה, תירש את המלך בתו הבכירה. החוקה הראשונה של הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה מ-1815 מפרטת כללים זהים. בתיקון לחוקה מ-1887 נקבע הכלל לפיו בהיעדר בנים זכרים, תירש את הכתר הבת הבכירה.
כשהמלך וילם השלישי מת ב-1890 ללא בנים, ירשה אותו בתו הבכירה, וילהלמינה, כפועל יוצא של התיקונים הללו. יחד עם זאת, בלוקסמבורג בה שימש וילם השלישי כדוכס הגדול, היה נהוג עדיין החוק הסאלי שלא איפשר את מינויה של וילהלמינה לדוכסית הגדולה, והדוכסות עברה לאדולף, שהיה בן דוד מדרגה 17 בקו זכרי לוילם השלישי.
ב-1983 בוטלה סופית העדפת הבן הבכור בחוק, ומאז ניתנת העדיפות ליורש לפי סדר ההולדה, ללא קשר למינו. בפועל לחוק לא הייתה השפעה על סדר הירושה, שכן בכל המקרים למלך או המלכה המכהנים היה בן בכור, או בנות בלבד, ללא אחים זכרים חיים.
כללי הירושה

על פי החוקה, המלוכה ניתנת ליורשיו החוקיים של המלך וילם הראשון. באמנת ממלכת ארצות השפלה ההתייחסות היא דווקא לצאצאיה החוקיים של המלכה יוליאנה. ההסבר להבדל הוא שהאמנה נכנסה לתוקף בשנת 1954, בתקופת מלכותה של יוליאנה.
כללי הירושה > קרבת דם

בניגוד לשושלות מלכותיות אחרות, דוגמת השושלת הבריטית, שאינן מגבילות את מספר היורשים, השושלת של ממלכת ארצות השפלה מגבילה את קרבת הדם עד לשלוש דרגות ריחוק מהמלך המכהן בכל הקשור למי שאינם צאצאיו. המשמעות היא שמלבד צאצאיו של המלך המכהן, גם אחיו ואחיותיו וילדיהם (אך לא נכדיהם) ודודיו ודודותיו (אך לא ילדיהם) נמצאים בסדר הירושה לכתר. על פי כללים אלה דודים שניים (צאצאיהם של אחיו ואחיותיו של סבו או סבתו) וילדיהם, אינם נמצאים בסדר הירושה לכתר. הגבלות אלה אינן תקפות לגבי צאצאיו של המלך עצמו. גם בני ניניו (דור רביעי) של מלך מכהן וצאצאיהם נמצאים בסדר הירושה לכתר. מגבלה זו מביאה לכך שהנסיכים מאוריץ מאורנז'-נסאו, ואן וולנהובן וברנהרד מאורנז'-נסאו, ואן וולנהובן, בניה של מרגריט, דודתו של המלך הנוכחי, וילם-אלכסנדר, אינם נמצאים בסדר הירושה הנוכחי לכתר. למרות זאת, במידה שאת המלך הנוכחי יירשו אחיו או אחיותיו, או דודו או דודתו, צאצאיהם יחזרו לסדר הירושה, למעט במקרים שבהם הוסרו ממנו בפועל מסיבה אחרת, כמו במקרה של שני בניה הנוספים של הנסיכה מרגריט, הנסיך פיטר והנסיך פלוריס שנישאו ללא אישור הפרלמנט כשעדיין נכללו בסדר הירושה, ואיבדו בכך את זכותם לרשת את הכתר.
הנוסח לפיו רק בני משפחה בקרבה שלישית למונרך המכהן יהיו זכאים לרשת את הכתר נובע מתיקון לחוקה משנת 1922. עד אז רשימת היורשים לכתר לא הייתה מוגבלת, וכללה גם את צאצאיהם של מלכים קודמים, בניהם, נכדיהם וניניהם. השינוי הביא לכך שהנסיכה יוליאנה, הייתה היחידה בסדר הירושה לכתר.
על פי החוק, ויתור על הכס אינו הפיך. אם המלך ויתר על כסאו ובנו ירש אותו, במקרה שבו הבן נפטר, האב אינו יכול לרשת את בנו מחדש.
בכל הקשור לחוק ירושת הכתר, עובר שטרם נולד נחשב כמי שכבר נולד. יחד עם זאת, במידה שהעובר נולד מת, הרי שהיחס אליו הוא כאל מי שמעולם לא התקיים. הדבר חשוב במקרה שבו המונרך נפטר או מוותר על הכס בעוד יורשו היחיד הוא עובר שטרם נולד. אם העובר נולד חי, הרי שהוא הופך אוטומטית להיות המונרך החדש, אך במידה שהוא נולד מת נוצר מצב שבו חלק מיורשיו של המלך שנפטר עלולים להיות מוסרים מסדר הירושה, מבלי שלתינוק שנולד מת יהיו יורשים משל עצמו, בהיעדר אחאים וצאצאים.
כללי הירושה > הפרלמנט

במקרים שבהם הפרלמנט נדרש לקבל החלטות לעניין המלוכה, מתנהלים הדיונים במסגרת שני בתי הפרלמנט (הסנאט ובית הנבחרים) במליאה משותפת.
הפרלמנט רשאי להחליט להסיר אדם מסדר הירושה, אך רק במקרים חריגים. רק הממשלה רשאית להגיש לפרלמנט הצעה להסיר אדם מסדר הירושה. לא ניתן להדיח את המלך המכהן, אך ניתן להודיע על נבצרותו של המלך ולהכריז כי הוא אינו מסוגל לבצע את חובותיו המלכותיות. הכרזה כזו תתבצע לרוב במקרה של מחלה. מועצת השרים נדרשת לקבל את ההחלטה, שעוברת לאחר מכן לאישור הפרלמנט.
הפרלמנט נדרש לאשר, ברוב רגיל, את נישואיהם של מי שנמצאים בסדר הירושה לכתר. אם המלך מת או עוזב את כסאו מבלי שהשאיר אחריו יורשים, או במידה שנראה שהמצב המתואר עתיד להתרחש, ניתן למנות יורש בחקיקה. במקרה כזה יתפזרו שני בתי הפרלמנט, ייערכו בחירות חדשות, והפרלמנט החדש יהיה זה שיצביע על הצעת החוק, כשבמקרה כזה נדרש רוב של שני-שלישים מחברי הפרלמנט. במקרה כזה, לאחר מותו או פרישתו של המלך תעבור המלוכה לאדם שאושר בחוק ולצאצאיו אחריו. הפרלמנט אינו חייב לבחור מלך חדש, אלא רק לדון על כך. ייתכן מצב שבו לא ייבחר מלך חדש.
כללי הירושה > עוצרות

במקרה שבו המלך החדש הוא מתחת לגיל 18, או במקרה שבו טרם נולד (כאמור בפרק בנושא קרבת דם), ימלא את חובות המלך עוצר שימונה על ידי הפרלמנט. החוקה אינה מציינת את זהות העוצר, וזו נקבעת בחוק פרסונלי לכל מונרך חדש, או יורש עצר. כך למשל, חוק העוצרות משנת 1981 קבע שאם נסיך הכתר וילם-אלכסנדר יהפוך למלך לפני יום הולדתו ה-18, ישמש כעוצר אביו, הנסיך קלאוס, או בהיבצר ממנו למלא את התפקיד, דודתו של המלך, הנסיכה מרגריט.
עם הכתרתו של וילם אלכסנדר כמלך, חוקק הפרלמנט חוק לפיו במידה שהנסיכה קתרינה אמליה תהפוך למלכה לפני יום הולדתה ה-18, תשמש אמה, המלכה מקסימה, כעוצרת.
במקרה שבו איש אינו ממלא את חובותיו של המונרך, תמלא מועצת המדינה את התפקיד. מקרה כזה יכול להתקיים במקרה שבו המלך הוא קטין, או שעזב את תפקידו באופן זמני מבלי שמונה עוצר (גם אם זמנית). בנוסף, יכול מקרה כזה להתקיים בהיעדרו המוחלט של מלך, למשל כשהמלך מת או פרש מבלי שהשאיר אחריו יורשים. כל עוד לא מונה עוצר או מלך חדש, תמלא את תפקידו של המלך מועצת המדינה.
תאריכים וגילאים

| מונרך מכהן | תאריך לידה | גיל נוכחי | תחילת המלוכה | תחילת המלוכה | סיום המלוכה | סיום המלוכה | משך שלטון | תאריך פטירה | תאריך פטירה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| וילם הראשון | 28 באוגוסט 1772 |  | 16 באפריל 1815 | בגיל 42 | 7 באוקטובר 1840 | בגיל 68 | 25 שנים ו־174 ימים | 12 בדצמבר 1843 | בגיל 71 |
| וילם השני | 6 בדצמבר 1792 |  | 7 באוקטובר 1840 | בגיל 47 | 17 במרץ 1849 | בגיל 56 | 8 שנים ו־161 ימים | 17 במרץ 1849 | בגיל 56 |
| וילם השלישי | 19 בפברואר 1817 |  | 17 במרץ 1849 | בגיל 32 | 23 בנובמבר 1890 | בגיל 73 | 41 שנים ו־251 ימים | 23 בנובמבר 1890 | בגיל 73 |
| אמה (עוצרת) | 2 באוגוסט 1858 |  | 8 בדצמבר 1890 | בגיל 32 | 31 באוגוסט 1898 | בגיל 40 | 7 שנים ו־281 ימים | 20 במרץ 1934 | בגיל 75 |
| וילהלמינה | 31 באוגוסט 1880 |  | 31 באוגוסט 1898 | בגיל 18 | 4 בספטמבר 1948 | בגיל 68 | 50 שנים ו־4 ימים | 28 בנובמבר 1962 | בגיל 82 |
| יוליאנה | 30 באפריל 1909 |  | 4 בספטמבר 1948 | בגיל 39 | 30 באפריל 1980 | בגיל 71 | 31 שנים ו־239 ימים | 20 במרץ 2004 | בגיל 94 |
| ביאטריקס | 31 בינואר 1938 | בת 87 | 30 באפריל 1980 | בגיל 42 | 30 באפריל 2013 | בגיל 75 | 33 שנים |  |  |
| וילם-אלכסנדר | 27 באפריל 1967 | בן 57 | 30 באפריל 2013 | בגיל 46 |  |  | 11 שנים ו־289 ימים |  |  |
הערות שוליים

↑  Staten-Generaal benoemen Máxima tot regentes, NU.nl, 3 בדצמבר 2013
כתר המלוכה של ממלכת ארצות השפלה
שזיף לב אדום

| שזיף לב אדום> מיון מדעי |
| --- | --- |
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
משפחה:: ורדיים
סוג:: פרונוס
תת־סוג:: שזיף
שזיף לב אדום הוא תת-סוג של עץ נשיר ממשפחת הורדיים שפירותיו נאכלים חיים או מבושלים.
זני השזיף

הזנים של שזיפי לב אדום מחולקים לשלוש קבוצות, הכוללות: שזיף אדום ציפה, שזיף פלמגרנט ושזיף אבטיח. הפירות נמכרים בישראל, ארצות הברית, דרום אמריקה, אפריקה, במזרח הרחוק ובאירופה.
זני השזיף > שזיף אדום הציפה

מחקר שנערך במכון וולקני על ידי פרופ' יוסי קנר מצא ששיעור נוגדי החמצון בשזיף אדום הציפה גבוה משמעותית מפירות אחרים[דרוש מקור]: פי 3 מאשר ברימון ופי 5 מאשר ביין אדום, תפוח או בננה.
שזיפים אדומי ציפה מתאפיינים במראה של קליפה שחורה ובשר פרי אדום הבהיר לעומת שאר הזנים. גודל הפרי גדול וקליפתו מנוקדת. עונת ההבשלה של הפרי נמשכת לאורך כל עונת פירות הקיץ.
זן נוסף מהמשפחה הוא שזיף מריל, זן של שזיף יפני עם ציפה בגוון אדום כהה, טעמו מורכב מעסיסי מתוק וחמיצות מועטה.
זני השזיף > שזיף אבטיח

שזיפים בעלי קליפה ירוקה שלעיתים מנוקדת באדום, בשר הפרי בגוון אדום כהה ומכיל עסיס רב. טעמם מושפע מאיזון בין רמות הסוכר והחומצה של הפרי. שזיפי האבטיח מבשילים מחודש מאי ועד ספטמבר.
זן נוסף הוא קרוקודיל דנדי.
זני השזיף > שזיפי הפלמגרנט (שזיף רימוני)

השזיפים כהים מבחוץ ובשרם בצבעי ארגמן ושני המכיל רמות גבוהות של סוכר. הזנים של שזיף פלמגרנט מניבים פירות גדולים שהבשלתם ממאי ועד ספטמבר.
Halo (שיר של ביונסה)

Halo (בעברית: הילה) הוא שיר של הזמרת האמריקאית ביונסה מהאלבום השלישי שלה I Am... Sasha Fierce. השיר יצא כסינגל השלישי מהאלבום בתאריך 20 בינואר 2009. השיר מתאר אישה הרואה את נשמתו של בעלה כאשר מת והוא נכתב והופק על ידי ראיין טדר, סולן להקת הרוק ואן ריפאבליק.
קלי קלרקסון, שעבדה יחד עם טדר על אלבומה All I Ever Wanted ב-2008, טענה שטדר השתמש בעיבוד המוזיקלי של השיר "Already Gone" של קלרקסון על "Halo" (את שני השירים חיבר והלחין טדר). שנתיים לאחר מכן, צורף השיר לאלבום ההופעה Hope for Haiti Now, שיצא עבור רעידת האדמה בהאיטי.
השיר מבוצע בסולם לה מז'ור והמהלך ההרמוני שלו מבוסס על האקורדים לה מז'ור, סי מינור, פה דיאז מינור, רה-מז'ור (A–Bm–F♯m–D).
השיר זכה להצלחה במיוחד בברזיל שם זכה במקום הראשון במצעד העשור; כמו כן זה השיר זכה בטקס 2009 של ה-EMA בקטגוריית "שיר השנה".
נכון למרץ 2024, השיר צבר כ-מיליארד ו-500 מיליון צפיות ביוטיוב והוא השיר הנצפה ביותר של ביונסה.
וידאו קליפ

הקליפ הופיע בבכורה בלעדית ב-iTunes Store, יחד עם הקליפ אשר צולם עבור השיר "Diva" ב-23 בדצמבר 2008.
פיליפ אנדלמן בים את הקליפ שצולם בסוף נובמבר של אותה השנה. הקליפ כלל את השחקן מייקל אילי אשר גילם את אינטרס האהבה של נואלס. על פי אילי, הוא עבד עם נואלס כי "פעם הוא שמע את השיר, והוא פשוט היה צריך לעשות את זה." והוסיף: ”זו הייתה הפעם השנייה בה בקשו ממני להצטלם לקליפ של ביונסה. הפעם הראשונה הייתה לשיר "Irreplaceable", שבו הזמרת מסבירה שאהובה אכן ניתן להחלפה, אבל לא רציתי לעשות את זה. אז אמרתי לה (לביונסה): "תתקשרי אלי כאשר את צריכה את תפקיד הגיבור.”
הסרטון מתחיל כאשר נואלס עומדת מול קיר מואר באור, אשר עובר דרך החלון. כפי שהווידאו מתקדם, הסצנות משתנות בחלקים שונים של הבית. באחת הסצנות, נואלס רוקדת לכוריאוגרפיה בבגד גוף, בעוד שאהובה מביט בה דרך המרפסת. בתקופת השיא, נואלס מצולמת תת-ימית, ונעה באיטיות כלפי מעלה כאשר היא לבושה בבגדים לבנים. כאשר הפזמון מתחיל, נואלס פוקחת את עיניה. הסצנה האחרונה היא כאשר נואלס שוכבת מעל אילי, ורק פניהם נראים לעין. נואלס תיארה את הקליפ "מאוד אינטימי, רומנטי והבית בו הם צילמו הוא יפה."
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטריה | Ö3 אוסטריה טופ 40‏ | 6 |  |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 3 |  |
|  איטליה | מצעד הסינגלים האיטלקי | 5 |  |
|  אירלנד | מצעד הסינגלים האירי | 4 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 5 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי הדאנס קלאב | 1 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי הפופ | 2 |  |
|  ברזיל | טופ 100 ברזיל | 1 |  |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 5 |  |
|  דנמרק | היטליסטן | 15 |  |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 14 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 4 |  |
|  ולוניה | אולטראטופ 40 | 15 |  |
|  נורווגיה | VG-lista | 1 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 2 |  |
|  סלובקיה | ČNS IFPI | 1 |  |
|  ספרד | PROMUSICAE | 5 |  |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 18 |  |
|  צ'כיה | Radio - Top 100 | 2 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | 3 |  |
|  שוודיה | סוורייטופליסטן | 8 |  |
|  שווייץ | המצעד השווייצרי | 4 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי עשור (2000–2009)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי עשור (2000–2009)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי עשור (2000–2009)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי עשור (2000–2009)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | גלגלצ (2009) | 32 |  |
|  ישראל | גלגלצ (2019) | 3 |  |
שאול רוזוליו

| --- | --- |
שאול רוזוליו ב-1972
שאול רוזוליו ב-1972
 לידה:  12 באוגוסט 1923 תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  15 במרץ 1992 (בגיל 68) ישראל ישראל
 מקום קבורה:  הר הרצל 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  הנוטרות  משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1942 – 30 בדצמבר 1977 (כ־35 שנים)
 דרגה:    רב ניצב
 תפקידים בשירות
 מפקד מחוז הדרום  ראש אגף הארגון  סגן המפכ"ל  מפכ"ל
 תפקידים אזרחיים
 שגריר ישראל במקסיקו
 
שאול רוֹזוֹליוֹ (12 באוגוסט 1923 – 15 במרץ 1992) היה המפכ"ל החמישי של משטרת ישראל, שגריר ישראל במקסיקו, ומנכ"ל התאחדות התעשיינים.
ביוגרפיה > שנים ראשונות

שאול רוזוליו נולד בתל אביב ב-12 באוגוסט 1923, בנם הבכור של דוד רוזוליו, לימים ממקימי משרד מבקר המדינה ומי שהיה נציב שירות המדינה השלישי, ושל דורה, לבית ארלוזורוב, שהייתה מורה לנגינה ולמוזיקה, מלחינה, מעבדת ומחנכת מוערכת. בני הזוג עלו ארצה בראשית שנות העשרים מברלין. ביתם, בתל אביב ואחר כך בירושלים, היווה מרכז תרבות ומוזיקה משמעותי וקידם מוזיקאים צעירים שעלו לארץ ולא היו מעורים עדיין בחיי התרבות המקומיים.
שאול למד בבית הספר "שלווה" ובגימנסיה הרצליה בתל אביב. כרבים מבני דורו התגייס בגיל 15 לההגנה ונשלח לקורס מפקדי כיתות בחולדה, קורס שבמהלכו נפצע קשה. לאחר שהחלים מפציעתו נשלח לקורס מפקדי מחלקות. בגיל 19, בהוראת מוסדות ההגנה, התגייס למשטרת היישובים העבריים (הנוטרות) שבה שירת כנוטר עד לשנת 1946. במהלך שנים אלו נשלח בידי הבריטים לקורס תתי-מפקחים במשטרת בית לחם.
בעקבות ה"שבת השחורה" והתדרדרות הקשר בין הארגונים היהודיים לבריטים, עזב רוזוליו את הנוטרות וגויס בחזרה לשורות ההגנה. עם הקמת צה"ל התגייס כקצין בדרגת סגן לחיל הים, אך כבר באוגוסט 1948 הועבר לשרות במשטרת ישראל בה נקבעה לו דרגת מפקח והוא נקרא לסייע בגיבוש מערך ההדרכה המשטרתי. בראשית דרכו השתלב במשטרה בתחום ההדרכה תוך שהוא מנסח ומגבש חומרי הדרכה משטרתיים לכדי תורה ותיאוריה.
ביוגרפיה > מרצה בהרוורד ושגריר ישראל במקסיקו

עם פרישתו מן השירות במשטרה, הוזמן רוזוליו על ידי אוניברסיטת הרווארד בארצות הברית לשמש מרצה וחוקר אורח.
בתום תקופת שהותו בהרווארד, מונה לשגריר ישראל במקסיקו וכיהן בתפקיד זה בין השנים 1977 ל-1981. פעילותו הדיפלומטית נשאה פירות מסחריים, תרבותיים ופוליטיים ובין השאר הניבה ביקור היסטורי של הנשיא דאז, אפרים קציר, במדינה זו.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית נוספת

לאחר שובו ארצה מונה למנכ"ל התאחדות התעשיינים ושימש חוקר אורח במכון ון-ליר בירושלים.
לאור התפשטות התופעות של אלימות מילולית קשה בארץ באמצע שנות השמונים, היה ממקימי הארגון "סובלנות" אשר קרא לתרבות שיח משופרת מזו הקיימת בציבוריות הישראלית וקבלה של השונה בחברה. במקביל, המשיך להיות פעיל בתחום המוזיקה הקלאסית. הוא שימש כיועץ לוועד המנהל של פסטיבל ישראל בנושא זה, וכן כיו“ר המרכז למוזיקה ע“ש טראג בעין כרם.
ב-15 במרץ 1992 נפטר רוזוליו בביתו מהתקף לב, והוא בן שישים ושמונה שנים. הוא נקבר בחלקת המשטרה של בית הקברות בהר הרצל בירושלים.
ביוגרפיה > חיים אישיים

רוזוליו נישא בשנת 1946 לשושנה רוזוליו לבית מסיס אותה הכיר במהלך הלימודים בגמנסיה הרצליה.
בעקבות תפקידיו השונים במשטרת ישראל, עבר הזוג מקומות מגורים באופן תכוף עד שהמשפחה השתקעה בירושלים בשנת 1958 בה התגורר עד ליום מותו.
במהלך חייו נולדו לזוג ארבעה ילדים ונכדים רבים.
אילן יוחסין

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  אליעזר ארלוזורוב  אליעזר ארלוזורוב     |  אליעזר ארלוזורוב  אליעזר ארלוזורוב     |  אליעזר ארלוזורוב  אליעזר ארלוזורוב     |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
 
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  שאול ארלוזורוב  שאול ארלוזורוב     |  שאול ארלוזורוב  שאול ארלוזורוב     |  שאול ארלוזורוב  שאול ארלוזורוב     |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |     |   |     |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|  סימה ארלוזורוב  סימה ארלוזורוב     |  סימה ארלוזורוב  סימה ארלוזורוב     |  סימה ארלוזורוב  סימה ארלוזורוב     |     |  חיים ארלוזורוב  חיים ארלוזורוב     |  חיים ארלוזורוב  חיים ארלוזורוב     |  חיים ארלוזורוב  חיים ארלוזורוב     |  |  יעקב שטיינברג  יעקב שטיינברג     |  יעקב שטיינברג  יעקב שטיינברג     |  יעקב שטיינברג  יעקב שטיינברג     |   |  ליזה  ליזה     |  ליזה  ליזה     |  ליזה  ליזה     |  |  דורה רוזוליו  דורה רוזוליו     |  דורה רוזוליו  דורה רוזוליו     |  דורה רוזוליו  דורה רוזוליו     |     |  דוד רוזוליו  דוד רוזוליו     |  דוד רוזוליו  דוד רוזוליו     |  דוד רוזוליו  דוד רוזוליו     |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |     |   |   |   |
|   |   |  שאול ארלוזורוב  שאול ארלוזורוב     |  שאול ארלוזורוב  שאול ארלוזורוב     |  שאול ארלוזורוב  שאול ארלוזורוב     |  |   |   | עץ משפחת קליין | עץ משפחת קליין | עץ משפחת קליין |   |  שושנה רוזוליו  שושנה רוזוליו     |  שושנה רוזוליו  שושנה רוזוליו     |  שושנה רוזוליו  שושנה רוזוליו     |   |  שאול רוזוליו  שאול רוזוליו     |  שאול רוזוליו  שאול רוזוליו     |  שאול רוזוליו  שאול רוזוליו     |   |  דניאל רוזוליו  דניאל רוזוליו     |  דניאל רוזוליו  דניאל רוזוליו     |  דניאל רוזוליו  דניאל רוזוליו     |
|  |   |   |     |   |   |   |   |  |   |  |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|  מירב ארלוזורוב  מירב ארלוזורוב     |  מירב ארלוזורוב  מירב ארלוזורוב     |  מירב ארלוזורוב  מירב ארלוזורוב     |   |  מיכל  מיכל     |  מיכל  מיכל     |  מיכל  מיכל     |   |  ירום  ירום     |  ירום  ירום     |  ירום  ירום     |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  עידו רוזוליו  עידו רוזוליו     |  עידו רוזוליו  עידו רוזוליו     |  עידו רוזוליו  עידו רוזוליו     |
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  https://www.xn--7dbl2a.com/1999/10/23/גבריאל-נובל-הגיוס-הרב-שכבתי-והשפעתו-על/#sthash.sfxkG9WL.dpbs "גבריאל נובל: הגיוס הרב שכבתי והשפעתו על משטרת ישראל"]
שאול רוזוליו מפקד בית הספר הארצי, עם ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שר המשטרה בכור שלום שטרית, והמפכ״ל יחזקאל סהר, בטקס סיום קורס הקצינים הראשון בבית הספר הארצי של המשטרה בשפרעם ב-7 באוגוסט 1952
טקס מינויו של שאול רוזוליו למפכ"ל ב-1 בנובמבר 1972
שאול רוזוליו מגיש את כתב האמנתו כשגריר ישראל במקסיקו לנשיא חוסה לופס פורטייו
שבויים במלחמת יום הכיפורים

במלחמת יום הכיפורים נפלו בשבי מצרים, סוריה ולבנון למעלה מ-300 חיילים ואזרחים ישראלים. למעלה מ-8,000 חיילים מצבאות ערב נפלו בשבי צה"ל. השבויים שבו לארצותיהם בנובמבר 1973 וביוני 1974.
מספרי השבויים

שבויים ישראלים.:
במצרים - 232 שבויים, מהם 51 קצינים, 179 חוגרים (מתוכם 22 אנשי חיל האוויר) ושני אזרחים. בין הקצינים שנשבו היו שניים בדרגת סגן אלוף.
בסוריה – 68 שבויים, מהם 26 קצינים ו-39 חוגרים. 28 היו אנשי חיל האוויר ו-14 אנשי מודיעין.
בלבנון – 4 טייסים שמטוסיהם הופלו.
שבויי צבאות ערב:
8,400 שבויים מצרים שוחררו בתמורה להחזרת 242 שבויים ישראלים (כולל עשרה ממלחמת ההתשה).
392 שבויים סורים, 13 עיראקים ו-6 מרוקנים שוחררו בתמורה להחזרת 68 השבויים הישראלים.
לפי העדויות השבויים עברו התעללויות קשות, וחלקם אף נרצחו בשבי.
שבויי צה"ל

בימי המלחמה ואף זמן מה לאחר תום השלב העיקרי שלה לא היה מספר השבויים הישראלים ידוע. לגבי מקצתם היה קיים מידע מוצק - על סמך עדויות של מפקדים וחיילים - על כך שנפלו בשבי, אך ביחס ליתר לא ניתן היה להפריד בינם לבין הנעדרים הרבים בשתי החזיתות, שהיה חשש שנפלו בקרב. מידע אודות זהות השבויים נאסף ממקורות שונים - דיווחי חיילי צה"ל, מקורות מודיעין, מידע שהגיע מן האויב, לרבות פרסומים גלויים ושידורי טלוויזיה. בדרכים אלו הובררה זהותם של 110 חיילים שנפלו בשבי. מספר השבויים וזהותם המלאים התבררו רק לאחר שמצרים וסוריה העבירו לישראל את רשימות שמות השבויים שבידיהן.
במהלך המלחמה שודרו במסגרת השידורים בעברית של קול דמשק וקול קהיר, ראיונות עם שבויים ישראלים ודרישות שלום מפיהם. השבויים הסכימו לכך מרצון, מאחר שידעו שבכך הם מביאים לידיעת בני משפחותיהם כי הם בחיים והדבר היווה מעין תעודת ביטוח עבורם.
ב-23 באוקטובר 1973, יום לפני הפסקת האש, הוקם ברחוב אבן גבירול 68 בתל אביב מרכז לזיהוי שבויי המלחמה הישראלים. במרכז רוכזו תמונות, קטעי עיתונים, צילומים משידורי הטלוויזיה של ארצות ערב וסרטים שצולמו בשטח, בהם נראים חיילי צה"ל שנפלו בשבי. בני משפחה וחברים הגיעו למרכז וסרקו את התמונות, לאחר שקיבלו הודעה כי בן משפחתם נעדר. באופן זה זוהו תמונות רבות של לוחמים, רובם בשבי מצרים וחלקם לוחמי מוצב החרמון שבשבי הסורי.
מפי השבויים שחזרו נודע כי בעת שהותם בשבי הם לא הושמו במחנות שבויים אלא בתאי צינוק בבתי הכלא במצרים ובסוריה, ובהם עברו מסכת של עינויים והשפלות. היו שבויים שעונו עד מוות בחקירות. בין היתר כללו ההתעללויות הרעבה, מכות כשראשו של השבוי נתון בברדס שחור והשפלה כשהסוהרים הטילו את מימיהם על ראשיהם.
שלושה חיילי צה"ל עוטרו בעיטורים על התנהגותם בשבי – אברהם לניר, מפקד טייסת שעונה עד מוות על ידי הסורים ועוטר בעיטור העוז, גבריאל גרזון, טייס שעבר עינויים קשים בכלא הסורי שבעקבותיהם נכרתה רגלו אך לא הסגיר מידע, ובעקבות זאת עוטר בעיטור המופת, ואבי וייס, קצין מודיעין שנפל בשבי המצרי ועוטר בציון לשבח מטעם קצין מודיעין ראשי.
שבויי צה"ל > שחרור השבויים

שבויי ישראל במצרים הוחזרו על פי הסכם שהושג בשיחות הדו-צדדיות שהתקיימו בקילומטר ה-101 בכביש סואץ-קהיר. מבצע החזרתם החל ב-15 בנובמבר 1973, כאשר נחתה בנמל התעופה לוד (אחר כך נמל התעופה בן-גוריון) טיסת הצלב האדום ובה הקבוצה הראשונה של 26 חיילים פצועים ששחררו המצרים. הפצועים הועברו ישירות לבית החולים שיבא.
החזרת כל השבויים לישראל הסתיימה ב-30 בנובמבר. בנוסף לשבויי המלחמה הוחזרו לישראל תשעה שבויים, רובם טייסים, שנפלו בשבי המצרי במהלך מלחמת ההתשה.
שחרור השבויים בסוריה התעכב. ישראל ביקשה לקבל את רשימת שמות השבויים ולאפשר ביקור אצלם של נציגי ארגון הצלב האדום. הסורים סירבו, דרשו בתמורה נסיגה של ישראל משטחים שכבשה והחריפו את מלחמת ההתשה שניהלו בצפון. בתיווכו של מזכיר המדינה האמריקאי הנרי קיסינג'ר הסכימו לבסוף הסורים ב-27 בפברואר להעביר את רשימת השבויים, לאחר שנרמז להם כי יימסר להם שטח העיר קונייטרה.
שבויי צה"ל בסוריה שוחררו רק לאחר שנחתם הסכם הפרדת הכוחות עם סוריה. היה זה בין 1 ביוני ל-6 ביוני 1974. בין השבויים ששוחררו היו שלושה חיילים שנפלו בשבי במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, לאחר תחילת הפסקת האש בזירה זו. באותם מועדים הוחזרו ארבעה השבויים הישראלים שנשבו בלבנון. כנגד השבויים שחררה ישראל 12 אזרחים לבנונים שנתפסו על ידיה בפשיטה ללבנון באפריל 1974.
שבויי צה"ל > לאחר השחרור מן השבי

לשבויים ששבו לישראל נערך תהליך קליטה והם יצאו לחופשה בת שתי יממות בבתיהם. לאחר מכן התייצבו במתקן חקירות שמוקם במבנה בית ההבראה של "מבטחים" בזכרון יעקב. הם נקראו לשם לבדיקה רפואית ופסיכולוגית, לתחקור אודות הנפילה בשבי והשבי עצמו, וכן לדיון אודות עתידו בצה"ל של כל חייל ששב מהשבי.
בית ההבראה היה נתון בשמירה של אנשי המשטרה הצבאית. במשך שבועיים נחקרו פדויי השבי על ידי קציני מודיעין על נסיבות נפילתם בשבי, על תנאי השבי ועל החקירות שעברו בשבי האויב.
במתקן החקירות שוכנו רק השבויים מבין חיילי כוחות היבשה, והם בודדו מבני משפחותיהם. הטייסים שנשבו, שסירבו להתייצב במתקן, שוכנו בבית מלון, בחדר נפרד לכל איש, ואף הורשו להביא לחדריהם את בנות זוגם. החיילים שבבית ההבראה התמרמרו על היחס המפלה וראו בכך השפלה.
חלק מהשבויים שעברו את התחקור במתקן בזכרון יעקב התלוננו על יחס נוקשה ומאשים כלפיהם מצד צוות התחקור ועל ביקורת על כך שנפלו בשבי. אחד מפדויי השבי, גדעון ארנהלט, סיפר לימים:
האלוף הרצל שפיר - שהיה ראש אגף כח אדם בצה"ל במהלך המלחמה ואחריה - טען בספר שכתב כי כוונת התחקור של השבויים לא הייתה להאשים ולהשפיל, וכי נשאלו שאלות נוקבות אודות נסיבות הנפילה בשבי על מנת לאסוף מידע מפי החוזרים מן השבי אודות חללי צה"ל ונעדריו.
בשנת 2018 יצא לאור בהוצאת ידיעות אחרונות ספרו של מיכאל זייפה "נקישות של תקווה" בו תיעד את קורותיו בשבי,
שבויי צה"ל > רצח חיילי צה"ל שנשבו

עשרות מחיילי צה"ל שנפלו בשבי נרצחו על ידי שוביהם.
איסוף העובדות על ידי ישראל העלה כי היו מקרים בהם חיילים שהניפו דגל לבן נורו למוות. בחזית המצרית נרצחו שבויים בעיקר במעוזים, כשהמצרים הוסיפו לירות בחיילים שיצאו מן העמדות כדי להיכנע. כמו כן נרצחו שבויים בדרך משדה הקרב אל בתי הכלא - על ידי חיילים או אזרחים מצרים, והיו מקרי מוות בכלא המצרי בעקבות עינויים. מידע על רצח השבויים בידי צבא מצרים הגיע לידי ישראל מפי חיילים שנסוגו ממעוזי קו בר לב ומפי אלו שחזרו מן השבי.
לאחר המלחמה הודו קצינים מצרים במקרים של רצח שבויים ישראלים, אך טענו שמקרים אלה היוו נקמה על רצח שבויים מצרים במלחמות קודמות.
כבר בנובמבר 1973 מסר ראש אגף כוח אדם בצה"ל לוועדת החוץ והביטחון של הכנסת כי יש חשד ל-44 מקרי רצח של שבויי צה"ל בחזית המצרית, מהם 29 מקרים ברמת ודאות. כן ציין כי לפי המידע שבידי צה"ל נרצחו בחזית הסורית 42 שבויים של צה"ל.
מסמך הפרקליטות הצבאית מעמיד את המספר הכולל של השבויים שנרצחו על 86 לפחות. הבלוג נעמוש מונה 45 מקרים של חיילים שנשבו על ידי הצבא הסורי ונרצחו. ביניהם היו לפחות 15 חיילים שנשבו במוצב החרמון ועוד 23 שנשבו בחלקים אחרים של רמת הגולן. שבויים אחרים נרצחו לאחר שצנחו ממטוסיהם בסוריה או עונו עד מוות, ביניהם כאמור לעיל הטייס אברהם לניר. לפיכך, 37% עד 39% מהחיילים הישראלים שנשבו על ידי הסורים נרצחו.