stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיריוס (יישוב)

| --- | --- |
סמל סיריוססמל סיריוס

 מדינה:  רוסיה רוסיה
 רפובליקה:  קרסנודאר
 חבל ארץ:  טריטוריה פדרלית
 עיר אם:  סוצ'י
 תאריך ייסוד:  2020
 שטח:  14 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב:  12,500 (2020)
 קואורדינטות:  43°24′17″N 39°57′34″E﻿ / ﻿43.404857°N 39.959444°E﻿ / 43.404857; 39.959444 
 אזור זמן:  UTC+3
 https://sirius-ft.ru/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניסיריוס(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניסיריוס(למפת מחוז קרסנודאר רגילה) קרסנודאר סוצ'י נובורוסיסק ארמאביר ייסק קרופוטקין סלאביאנסק אנאפה טואפסה לבינסק אדיגיה קאראצ'אי צ'רקסיה  סטברופול ק. רוסטוב גאורגיה אוקראינה ים אזוב הים השחורסיריוס(למפת מחוז קרסנודאר מוגדלת) קרסנודאר סוצ'י נובורוסיסק ארמאביר ייסק קרופוטקין סלאביאנסק אנאפה טואפסה לבינסק אדיגיה קאראצ'אי צ'רקסיה  סטברופול ק. רוסטוב גאורגיה אוקראינה ים אזוב הים השחורסיריוס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
סיריוס (ברוסית: Сириус) הוא יישוב בסגנון עירוני (רו') בחבל קרסנודאר שבדרום רוסיה. היישוב הוקם בשנת 2020 תוך הפרדת שטח משפלת אימרטי ומחוז אדלר בעיר הנופש סוצ'י.
במסגרת המבנה העירוני מהווה מחוז עירוני עצמאי והוא משתייך זמנית לעיר סוצ'י עד לאימוץ אמנת העיר החדשה.
המרכז החינוכי סיריוס ממוקם בשטח היישוב. במקור המרכז החינוכי סיריוס הוקם בשנת 2015 ביוזמת ולדימיר פוטין, בשטח הכפר האולימפי. במסגרת חקיקה השטח יהפוך לטריטוריה פדרלית ועיר מדעית במימון הממשלה.
גאוגרפיה

היישוב החדש ממוקם בתוך שפלת אימרטי, על חוף הים השחור בין נהר מזימטה לנהר פסו, שלאורכו עובר גבול רוסיה. כאן ממוקמים הפארק האולימפי ומתקנים אחרים, שהוקמו לקראת המשחקים האולימפיים בשנת 2014, פארק שעשועים, מספר רב של מלונות, תחנת רכבת, כמו גם נמל סוצ'י אימרטינסקי וכן מרכז חינוכי לילדים מחוננים בשם "סיריוס".
גבולות הרובע העירוני סיריוס נקבעים בצפון מערב נהר מזימטה, בצפון ובצפון-מזרח - לאורך הכביש המהיר A-147 "Dzhubga - Sochi - גבול עם אבחזיה", ואז לאורך רחובות הכספים ואורוז'אינאיה (אפילו בתים (צפוניים) נותרו בעיר. - אתר הנופש סוצ'י, והמוזר (הדרומי) הפך לחלק מההתנחלות העירונית סיריוס), בדרום-מזרח - לאורך הגבול עם אבחזיה, בדרום ובדרום-מערב - לאורך הים השחור.
אקלים

שטחו של סיריוס, כמו כל החלק של חוף הים השחור הרוסי מדרום לעיר טואפסה, ממוקם באזור הסובטרופי הלח (Cfa על פי סיווג האקלים של קופן), שמבדיל מאוד אזור זה מהקטע הצפוני יותר של החוף מאנאפה לטואפסה, שם שורר אקלים ים תיכוני טיפוסי למחצה.
האקלים של סיריוס מושפע מאוד מהים (בקיץ קריר יותר, בחורף מתחמם) ומההרים (התושבים מוגנים מפני רוחות צפוניות קרות). האקלים לח מאוד. אקלים דומה נצפה באבחזיה השכנה, וכן בדרום מזרח ארצות הברית (מיסיסיפי, לואיזיאנה, אלבמה, ג'ורג'יה).
המשקעים המרביים מתרחשים בתקופת החורף של השנה - בעיקר כגשם, לעיתים רחוקות יותר - שלג. החורפים חמים, הקיץ חם ולח. בשל קרבת הים, טמפרטורות הקיץ הגבוהות מותאמות מעט כלפי מטה ונוחות לטבע ובני אדם. סוג זה של אקלים מתאים לגידול כל מיני יבולים סובטרופיים וממוזגים. מכיוון שסיריוס ממוקמת על הגבול הצפוני של האזורים הסובטרופיים, לפעמים כמויות שלג אפשריות בחורף, אך הם נדירים ביותר ונמשכים יום עד חמישה ימים ובשנים מסוימות הם נעדרים לחלוטין.
אקלים לאורך כל השנה:
המחצית הראשונה של מאי עד המחצית השנייה של אוקטובר - קיץ אקלימי ארוך;
סוף אוקטובר עד תחילת מאי - עונה נוחה (סתיו-אביב);
אין חורף אקלימי.
סממנים אקלימיים:
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 15.7+ מעלות צלזיוס.
טמפרטורה ממוצעת: פברואר: +7.7 ° C; אוגוסט: 25.3 מעלות צלזיוס
מהירות הרוח השנתית הממוצעת היא 1.3 מטר לשנייה.
לחות האוויר השנתית הממוצעת היא 80%.
טמפרטורת המים השנתית הממוצעת היא +16.2 מעלות צלזיוס (מקסימלית: +30.1 מעלות צלזיוס).
ממוצע הגשמים השנתי הוא 904 מ"מ.
מספר ימי השמש הוא 211 (מעונן מוחלט).
מספר הימים המעוננים: 154 (בכלל האזור), 68 (באזור התחתון).
היסטוריה

האזכור הראשון ליצירת היישוב העירוני "סיריוס" התחיל ב-30 במאי 2019. דווח כי יוזמה כזו נעשתה על ידי תושבי שפלת אימרטי, ויוזמתם נתמכה על ידי צירי אספת העיר סוצ'י.
ב-27 בספטמבר 2019 חתם מושל מחוז קרסנודאר על צו לעריכת סקר בקרב תושבי שפלת אימרטי על הקמת היישוב סיריוס כחלק מעיר הנופש סוצ'י.
בנובמבר 2019 המסמכים הרשמיים להקמת סיריוס נשלחו לרשם הממשלתי הפדרלי במדינה.
ב-1 בפברואר 2020 ממשלת רוסיה הנפיקה הנחיה להצמדת השם סיריוס לשטח הגאוגרפי. ב-14 בפברואר, צירי מועצת העיר סוצ'י אימצו החלטה רשמית לקיים דיונים פומביים על שינוי ההרכב העירוני של עיר הנופש סוצ'י. הדבר הוסבר בקבלת בקשות מ-892 אזרחים המציעים לחלק את העיר לשני חלקים, אך לא הובאה כל ראיה לכך.
ב-26 בפברואר התקיימה הצבעה בנושא הפרדת עיר הנופש סוצ'י באמצעות חלוקתה לשתי עיריות, בהן 102 אנשים דיברו בעד חלוקת העיר, 35 איש הצביעו נגד, אחת נוספת נמנעה מלהצביע. ב-5 במרץ תמכו צירי אספת העיר סוצ'י בדעתם של 102 אנשים שהובעה בדיונים פומביים על חלוקת העיר סוצ'י לשני חבלים והעלו יוזמת חקיקה מקבילה לאספה המחוקקת של מחוז קרסנודאר.
ב-25 במרץ, במושב של האספה המחוקקת של מחוז קרסנודאר, אומצה הצעת חוק, לפיה נוצרה ישות עירונית נפרדת "סיריוס" עם מעמד של מחוז עירוני עם תקופת מעבר עד 2021, כאשר "סיריוס, על בסיס שווה עם כל האזורים, תוכל להשתתף בתוכניות אזוריות ופדרליות, פרויקטים לאומיים וכן לקבל תמיכה במענקים מטעם הממשלה", כפי שצוין מטעם דובר ממשלת מחוז קרסנודאר. במהלך תקופת המעבר עד להקמת גופים מייצגים חדשים והנהלות חדשות של שתי העיריות (סוצ'י וסיריוס), מועצת העיר סוצ'י והנהלת עיר הנופש סוצ'י ישמרו על סמכויותיהן.
ב-3 באפריל 2020, חוק זה נחתם על ידי המושל ופורסם ברשומות המחוז וב-14 באפריל נכנס לתוקף.
ממשל

בהחלטה מיום 19 במאי 2020 אישרה מועצת העיר סוצ'י, בהמלצת מועצת מחוז אדלר, תוכנית מחוזית לקיום בחירות לגוף הייצוגי - מועצת ההרכב העירוני של מחוז העיר סיריוס.
התוכנית מגדירה חמישה חברים עם שלושה מנדטים כל אחד. המספר הכולל של צירי המועצה הוא 15 חברים.
הבחירות נקבעו במקור ליום הצבעה יחיד, 13 בספטמבר 2020.
ב-11 ביוני הופיע מידע על מינויו האפשרי של אולג מיכאילוביץ' בודארגין לתפקיד ראש העיר.
בחודש יולי 2020 נודע כי עקב שינויים בחקיקה הפדרלית מבחינת הגדלת התקופה משישה חודשים לשנה, הקמתם של גופי ממשל עצמי מקומיים של סיריוס לא תתקיים עד ל-1 בינואר 2021, כפי שתוכנן תחילה, אלא עד ל-1 ביולי 2021, אשר פירושו דחיית הבחירות מספטמבר 2020 למחצית הראשונה של 2021.
טריטוריה פדרלית

ב-9 בנובמבר 2020, הופיע מידע על תוכניות להקנות לסיריוס מעמד של טריטוריה פדרלית הראשונה מסוגה ברוסיה עם מבנה כוח מיוחד ותקציב עצמאי. הצעת חוק מתאימה הוגשה לדומה שאומצה ב-9 בדצמבר 2020 בקריאה שלישית ואושרה על ידי מועצת הפדרציה ב-16 בדצמבר.
פנחס לצרוס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 באוקטובר 1888 דיסבורג, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  1 בינואר 1951 (בגיל 62) חיפה, ישראל 
 מדינה:  גרמניה, ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 1 בינואר 1951 
 צאצאים:  חוה לצרוס-יפה 
 
פאול (פנחס) לצרוס (בגרמנית: Paul Pinchas Lazarus;‏ 30 באוקטובר 1888, האמבורן, הקיסרות הגרמנית – 1 בינואר 1951, חיפה) היה רב ישראלי ילידי גרמניה שפעל בין השנים 1918 עד 1938 בוויסבאדן.
קורות חייו ופועלו

פאול (פנחס) לצרוס היה בנו הצעיר של איש הדת והמורה רפאל לצרוס ואשתו בטי לזריץ. אחרי לימודיו בבית הספר בקלן וגטינגן ומבחן הסיום בגימנסית פרידריכסגימנאזיום בקאסל, החל לצרוס בשנת 1907 ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו. בנוסף ללימודי היהדות למד גם היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטאות בברסלאו, מרבורג וארלנגן, שם קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה ב-1912 על עבודתו על ועידת בזל. ב-1915 סיים בהצלחה את מבחן הרבנות בברסלאו. החל מ-1 בספטמבר 1914 היה משנה לד"ר סלומון סמואל (Salomon Samuel) באסן.
כבר באוגוסט 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב לשירות בחיל התותחנים של צבא גרמניה. באותו הזמן הביע נכונות לשרת כרב צבאי. משום שכבר היה חייל אך עוד לא מונה לרב קהילה, רק בדצמבר 1916 הועבר לתפקיד רב צבאי במקדוניה, שם שירת עד אוגוסט 1918. ב-1917 פגש לצרוס בסקופיה את פרנץ רוזנצווייג, ובין השניים התפתחה ידידות שכללה דיונים בענייני ספרות וחינוך יהודי. בינואר 1918 הוענק לו עיטור צלב הברזל מדרגה שנייה וצלב האביר של מסדר פרנץ יוזף. עם סיום שירותו הצבאי במקדוניה הגיש בקשה להעברה או חופשת מחלה על רקע מצב בריאותו. בחודשי יוני ויולי 1918 חזר לקהילה באסן וביולי 1918 עבר לוויסבאדן.
ב-1918 החליף לצרוס את אדולף קובר (Adolf Kober) מקלן כרב הקהילה היהודית הרפורמית בויסבאדן. שם כיהן כרב העיר והמחוז עד לפרישתו באוקטובר 1938.
בשנת 1921 הקים בוויסבאדן בית מדרש בסיועו של פרנץ רוזנצוויג. רוזנצוויג הקים עוד ב-1920 את בית המדרש היהודי החופשי בפרנקפורט. ב-1925 נישא לידוויגה (יהודית) ולפיש. לזוג נולדו שתי בנות, חנה (1927–1998) וחוה (1930–1998). חוה לצרוס-יפה הייתה פרופסור ללימודי אסלאם באוניברסיטה העברית בירושלים ופרסמה ספרים ומאמרים רבים אודות היחסים בין מוסלמים, יהודים ונוצרים.
פועלו של לצרוס כרב הקהילה בוויסבאדן הייתה מגוונת. הוא הקים בית אבות ובית ספר, היה חבר באיחוד הרבנים הליבראלים של גרמניה ויושב ראש לשכת נסאו של מסדר בני ברית, קידם עבודת נוער וכתב ערכים באנציקלופדיה יודאיקה בגרמנית.
היות שסבל מסוכרת מאז 1922, באוקטובר 1938, בגיל 49, יצא לצרוס לגמלאות, שבועות אחדים לפני ליל הבדולח בנובמבר 1938. בפברואר 1939 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, שם עסק בחינוך בני נוער וכיהן כרב קהילת העולים בית ישראל. לצרוס נפטר ב-1951 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל.
כתביו

Das Basler Konzil. Seine Berufung und Leitung, seine Gliederung und seine Behördenorganisation, Historische Studien, Heft 100, Berlin 1912 (Verlag: Matthiesen, Husum)
Einiges über die Spaniolen in Serbien, Mazedonien, Bulgarien, in Im Deutschen Reich. Zeitschrift des Centralvereins der Bürger jüdischen Glaubens, Nr. 1, 1919, S. 22 - 30
Geschichte der Nassau-Loge 1890–1930. Selbstverlag der Nassau-Loge, Wiesbaden 1930
Die Jüdische Gemeinde in Wiesbaden 1918 – 1942. Ein Erinnerungsbuch. New York 1949
לקריאה נוספת

Schlomo Friedrich Rülf (Hrsg.): Paul Lazarus Gedenkbuch. Beiträge zur Würdigung der letzten Rabbinergeneration in Deutschland. Jerusalem Post Press, Jerusalem 1961
Förderkreis Aktives Museum Deutsch-Jüdischer Geschichte in Wiesbaden: Begegnungen I … den Verlust bewusst machen - Über das Leben der Jüdischen Gemeinde in Wiesbaden und vom Bau der Synagoge auf dem Michelsberg, Hrsg.: Paulgerd Jesberg, Redaktion: Dorothee Lottmann-Kaeseler, Wiesbaden 1988; Texte u.a. von Paul Lazarus, Lothar Bembenek
Biographisches Handbuch der Rabbiner, hrsg. von Michael Brocke und Julius Carlebach, Teil 2: Die Rabbiner im Deutschen Reich 1871–1945, 2 Bände, hier: Band 2, Seite 369-370, Walter de Gruyter, Berlin 2009
Franz Menges: Lazarus, Paul. In: Neue Deutsche Biographie (NDB). Band 14, Duncker & Humblot, Berlin 1985, ISBN 3-428-00195-8, S. 13 (Digitalisat).
הערות שוליים

↑  פנחס לצרוס באתר GRAVEZ
פיגועים ברחוב בן יהודה בירושלים

פיצוץ מכונית תופת ברחוב בן יהודה בירושלים, 22 בפברואר 1948
שורה של פיגועים בוצעו על ידי ערבים פלסטינים, חלקם כפיגועי התאבדות, על מטרות יהודיות ברחוב בן יהודה בירושלים מפברואר 1948. חלק מהפיגועים התרחשו לפני ההכרזה על הקמת מדינת ישראל במאי 1948. רחוב בן יהודה הוא ציר תנועה מרכזי, ולפני שהפך למדרחוב עבור הולכי רגל, שימש גם כציר תחבורה.
1948

ב-22 בפברואר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, התפוצצו ברחוב בן יהודה שלוש משאיות תופת של הצבא הבריטי בפיגוע שבוצע על ידי חיילים ערבים שערקו מהצבא הבריטי ועשו שימוש בכלי רכב ובנשק של הצבא הבריטי. בפיגוע נרצחו 58 בני אדם, מהם 49 שנמצאו מתים בהריסות הבניינים ו-9 שנפטרו מפצעיהם מאוחר יותר, לצד 38 אחרים שנפצעו. רוב הרוגי הפיגוע נקברו בבית הקברות סנהדריה.
1971

ב-8 בספטמבר 1971 רימון הושלך לפתח "קפה אלנו" ברחוב בן יהודה. הוא לא התפוצץ ולא היו נפגעים.
1974

ב-12 בדצמבר 1974 מטען חבלה התפוצץ ברחוב בן יהודה. 13 בני אדם נפצעו באורח קל עד בינוני.
1975

ביום שישי, 4 ביולי 1975, התפוצץ בכיכר ציון, כיכר עירונית מרכזית המחברת בין רחוב בן יהודה ורחוב יפו, מקרר שבדפנותיו היו מוסתרים חמישה קילוגרם של חומר נפץ. בפיגוע נהרגו 15 בני אדם ו-77 נפצעו. אחמד ג'בארה, שהיה אחראי על הנחת המטען, נעצר ונידון למאסר עולם ושלושים שנות מאסר, אך שוחרר על ידי ישראל ב-2003 לאחר שריצה 27 שנות מאסר כמחווה ליאסר ערפאת, שמינה אותו ליועצו לענייני אסירים. הוא מת ברמאללה בשנת 2013.
ב-13 בנובמבר 1975 התפוצץ מטען חבלה ליד קפה נוה בדרך יפו, ליד המדרחוב. שבעה בני אדם נהרגו ו-45 נפצעו.
1976

ב-9 באפריל 1976 פורקה מכונית תופת ברחוב בן יהודה זמן קצר לפני שהייתה אמורה להתפוצץ.
ב-3 במאי 1976 נפצעו שלושים ושלושה עוברי אורח בהתפוצצות קטנוע ממולכד בפינת הרחובות בן יהודה ובן הלל. בין הפצועים היו הקונסול היווני בירושלים ורעייתו. למחרת, בערב יום העצמאות, ערכה העירייה אירוע במקום הפיגוע תחת הסיסמה "בכל זאת".
1979

ב-1 בינואר 1979 נמצאה מכונית תופת מול קפה עטרה במדרחוב ונוטרלה כחצי שעה לפני שהייתה אמורה להתפוצץ.
ב-24 במרץ 1979 נהרג אדם אחד ו-13 בני אדם נפצעו, כאשר מטען חבלה התפוצץ בפח אשפה בכיכר ציון.
ב-19 בספטמבר 1979 התפוצץ מטען חבלה שהוסתר בתוך אופניים שהונחו ליד בית הקפה "אלנו". אדם אחד נהרג מן הפיצוץ ועשרות נפצעו. שניים מן הפצועים מתו מפצעיהם כעבור כמה ימים.
1981

ב-2 במאי 1981 נפצע חבלן משטרה באורח בינוני ממטען חבלה שהונח בפח אשפה ליד קפה אלנו.
1984

ב-15 באוגוסט 1984 התגלתה מכונית תופת ברחוב בן יהודה, ונוטרלה כ-10 דקות לפני שהייתה אמורה להתפוצץ. במכונית היו כ-12 ק"ג של חומר נפץ ושלושה ק"ג מסמרי ברזל.
1997

ב-4 בספטמבר 1997 שלושה מחבלים מתאבדים של חמאס פוצצו עצמם במקביל במדרחוב, והרגו חמישה ישראלים. הפיגוע בוצע על ידי פלסטינים מהכפר עסירה א-שמאלייה.
בפיגוע נהרגו שלוש ילדות בנות 14: סיוון זרקה, יעל בוטווין וסמדר אלחנן. אלחנן הייתה בתו של פעילת השלום נורית פלד-אלחנן ונכדתו של האלוף והפוליטיקאי הישראלי מתתיהו פלד.
משפחתה של יעל בוטווין, אזרחית ארצות הברית, הגישה תביעה בארצות הברית נגד הרפובליקה האסלאמית של איראן.
2001

ב-1 בדצמבר 2001 פוצצו את עצמם שני מחבלים מתאבדים ברחוב בן יהודה, ואחריהם התפוצצה מכונית תופת שאמורה להתפוצץ עם הגעת החובשים. המחבלים המתאבדים הרגו אחד עשר קורבנות בגילי 15 עד 21, כולל מספר חיילים ללא מדים, ו-188 נפצעו. חמאס נטל אחריות לפיגוע, וקבע כי מדובר בתגמול על הריגתו של בכיר החמאס מחמוד אבו הנוד. דובר חמאס בעזה הצהיר כי היא תבצע הפצצות נוספות. תביעות הוגשו נגד הבנק הערבי, נט (אנ') ובנק קרדי ליונה בטענה שהעבירו כסף לחמאס.
הערות שוליים

1 2  Elior Levy (17 ביולי 2013). "1975 Jerusalem bombing terrorist passes away in Ramallah". Ynetnews. נבדק ב-31 במאי 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "A Short History of Terror". Haaretz.
↑  "Democracy Now! | "The Dominion of Death": An Israeli Mother Who Lost Her 13-Year Old Daughter in a Suicide bombing Speaks Out Against Israel". Democracy Now!. אורכב מ-המקור ב-22 בנובמבר 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Icarus Films". icarusfilms.com. אורכב מ-המקור ב-20 באוקטובר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "nefa foundation – Just another WordPress site". אורכב מ-המקור ב-7 בנובמבר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Baum, Noa (2016). A Land Twice Promised: An Israeli Woman's Quest for Peace. Workman Publishing. ISBN 9781944822095. נבדק ב-31 במאי 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  Suicide bombing at the Ben-Yehuda pedestrian mall, משרד החוץ
↑  Israeli blunder kills two children, the Guardian, ‏2001-12-11 (באנגלית)
↑  Bombers leave Arafat facing toughest battle, the Guardian, ‏3 בדצמבר 2001 (באנגלית)
↑  Preston, Julia (15 באפריל 2006). "Hurt by Hamas, Americans Sue Banks in U.S." New York Times. נבדק ב-16 באוגוסט 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
פטר וגהאי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 באוגוסט 1908 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  22 בדצמבר 1986 (בגיל 78) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Veigelsberg Péter Viktor Leó 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תפקידים:  רופא, רופא ילדים, אספן אמנות 
 
פטר וגהאי (במקור עד 1917 פייגלסברג-Veigelsberg, בהונגרית: Véghelyi Péter;‏ בודפשט, 18 באוגוסט 1908 – בודפשט, 22 בדצמבר 1986) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא ילדים, אספן אמנות, דוקטור למדעי הרפואה (PHD) (1958). הוא נכדו של העיתונאי והעורך הראשי לאו פייגלסברג ואחיינו של הסופר והיסטוריון הספרות הוגו איגנוטוש.
ביוגרפיה

פטר פייגלסברג נולד במשפחה יהודית כבנם של דייזה וגהאי-פייגלסברג, (1958–1875) עורך דין, יועץ משפטי של כתב העת ניוגט, ושל מרגיט שטיין (1882–1940). את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר התיכון הפיאריסטי בבודפשט. הוא קיבל את התואר שלו באוניברסיטת פאזמאן פטר (בימינו אוניברסיטת אטווש לוראנד) ב-1933, ולאחר מכן התמחה בבודפשט בקליניקת הילדים מספר 1 ועבד שם עד מותו. בשנת 1946 קיבל אישור להוראה באוניברסיטה כפרופסור פרטי (לא חלק מהסגל). עבודתו שזיכתה אותו בזכות זו הייתה "פתולוגיה ורפואה של מחלות ילדים הנגרמות על ידי טפילים". נושא עבודתו המדעית ומחקריו היה בתחילה תורת הטפילים. בשנים 1936–1941 פרסם שנים עשר מאמרים בנושא זה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא התמודד עם ניוונים שנגרמו עקב רעב. הוא פיתח שיטה שבאמצעותה ניתן היה להציל ילדים במצבים מסכני חיים. וגהאי עסק גם בסוגיות של המצב הטרום לידתי.
בשנים 1947–1949 הוא ערך את Paediatrica Danubiana ובשנים 1951–1986 את Acta Paediatrica Hungarica.
ב-1958 הוא קיבל את הדוקטורט שלו על עבודתו המדעית בנושא תרדמת חורף. בשנים 1966–1982 היה נשיא האגודה ההונגרית לרפואת ילדים. הוא השתתף בעריכת מילונים רפואיים רב לשוניים. יותר מ-200 מפרסומיו יצאו לאור בהונגריה ובמדינות נוספות.
אשתו הראשונה הייתה אנה מאריה פנייה, בתם של מיקשה פנייה ושל ארנקה שפר, עמה התחתן ב-1935, אך הם התגרשו ארבע שנים לאחר מכן. אשתו השנייה הייתה אדריאן ברֶטפֶלד (1922–1986).
היה לו אוסף אמנות עשיר, שכלל רישומים מאת אריסטיד מאיול וג'ואן מירו, כמו גם גרפיקה מאת מארק שאגאל והנרי מור. בשנת 1985 הקים עם אשתו את "קרן המאה ה-20" במטרה להעשיר את האוספים המודרניים של המוזיאון לאמנות יפה.
עבודותיו העיקריות

התרדמת המלאכותית (בודפשט, 1959)
Vademecum של רפואת ילדים (עורך, בודפשט, 1975)
רפואה סביב הלידה 1–2 (Perinatal medicina). (עורך עם עורכים משותפים, בודפשט, 1978)
פרסים והוקרה

עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג זהב (1978)
מדליית הזיכרון של אגושט שפף-מראי (1982)
לקריאה נוספת

Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניו בקטלוג המוזיאון הספרותי פטפי)
Barta Lajos: Véghelyi Péter 1908-1986 (1987. április 5.) Orvosi Hetilap, 128. évfolyam, 14. szám (לזכרו ב"שבועון רפואי")
Cserháti Endre: Véghelyi Péter dr. (1908-1986) (1987) Gyermekgyógyászat, 38. évfolyam, 2. szám (לזכרו ב"רפואת ילדים")
Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
Új magyar életrajzi lexikon VI. (Sz–Zs). Főszerk. Markó László. Budapest: Helikon. 2007. ISBN 963-547-414-8 (לקסיקון ביוגרפי חדש)
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 198214/1931. Forrás: MNL-OL 30809. mikrofilm 396. kép 3. karton
↑  "Meghalt Véghelyi Péter". Magyar Nemzet. 1986-12-23. p. 7. נבדק ב-2020-12-24.
↑  Véghelyi Viktor néven is.
↑  "Véghelyi Viktor halotti bejegyzése a Budapest IX. kerületi állami halotti akv. 327/1958. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-12-24.
↑  "Véghelyi Győzőné halotti bejegyzése a Budapest I. kerületi polgári halotti akv. 378/1940. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-12-24.
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári házassági akv. 1441/1905. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-12-24.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest I. kerületi polgári házassági akv. 345/1935. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-12-24.
↑  "Szépművészeti Múzeum - Grafikai gyűjtemény".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810616348005606  BnF: cb11538372d (data)  ISNI: 0000 0001 0998 9167  LCCN: n82043665  NKC: mzk2014822990  NLA: 35894228  NTA: 132145987  SUDOC: 221790705  VIAF: 93713401   WorldCat (עם VIAF): 93713401
התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה

כרזת גיוס לצבא הבריטי ביישוב היהודי בארץ ישראל
במהלך מלחמת העולם השנייה התנדבו רבים מבני היישוב העברי בארץ ישראל לצבא הבריטי כדי להשתתף במלחמה נגד גרמניה הנאצית. היישוב ראה עצמו בנסיבות אלה כבן ברית אקטיבי של הממלכה המאוחדת (בריטניה), ובמהלך המלחמה התנדבו 38,000 יהודים לשרת בצבא הבריטי, מספר רב ביותר ביחס לאוכלוסיית היישוב הכוללת באותה עת, שמנתה כ־431,000 איש.
יחסה של הנהגת היישוב לשירות בצבא הבריטי בא לידי ביטוי בדברים שנאמרו, עם פרוץ מלחמת העולם, על ידי הנהלת הסוכנות היהודית, שהייתה הנציגות הרשמית של יהודי ארץ ישראל:
הספר הלבן ממאי 1939 פגע בנו קשות. וכמקודם נעמוד במלוא יכולתנו על זכות העם היהודי במולדתו
אולם... המלחמה שהוטלה עכשיו על בריטניה הגדולה היא מלחמתנו, וכל עזרה שיהי ביכולתנו וברשותנו להושיט לצבא הבריטי ולאומה הבריטית - ניתן בנפש חפצה..
ההתנדבות וההסתייגות

בהתקרב המלחמה הודיע נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, חיים ויצמן, ב־29 באוגוסט 1939, לראש־ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין: "...היהודים עומדים לימין בריטניה הגדולה ... הסוכנות היהודית מוכנה ומזומנה לפתוח מיד בעשיית סידורים לניצולם של כוח-אדם יהודי, כושר טכני, אמצעים וכיוצא בזה ..." ומכאן ועד סוף המלחמה עשה כל שביכולתו כדי לקדם גיוס יהודים בכלל ובני ארץ ישראל בפרט, בתור שכאלה, לשירות בצבאות בעלות-הברית.
הבריטים התלהבו פחות. ב־2 בספטמבר 1939 ענה צ'מברלין לוויצמן בנימוס צונן כי הוא שמח לקבל את ההבטחה שבמכתבו, אך "הן לא תחכה לשמוע ממני בשלב הנוכחי יותר מזה שהבטחותיך החדורות רוח של מסירות ציבורית נתקבלו ברצון". מספר ימים לפני פרוץ המלחמה התריע ארצ'יבלד וייוול (Wavell), מפקד הכוחות הבריטיים במזרח התיכון, בפני הלורד גורט (Gort), ראש המטה הכללי הקיסרי, כי יש להיזהר מן האופורטוניזם היהודי, המבקש לנצל את מצוקת בריטניה "כדי לקדם ... הקמת צבא יהודי בארץ ישראל ... במסווה המפוקפק של עזרה למאמץ המלחמתי הבריטי".
הממשל הבריטי הסתייג מהגיוס מהסיבות הבאות:
התעמולה הנאצית טענה כי היהודים הם מחרחרי המלחמה. קיומן של יחידות עבריות בצבא הבריטי יכול היה לחזק זאת.
מפקד הכוחות של הצבא הבריטי טען כי 40,000 חיילים יהודים מארץ ישראל יפגעו באיזון העדתי העדין שקיים בארץ, שאך עתה הסתיים בה דיכוי המרד הערבי הגדול, ובייחוד לאור מדיניות בריטניה בספר הלבן, שתמכה בהקמת מדינה בעלת רוב ערבי.
היה חשש כי היהודים שיוכשרו להיות חיילים יוכלו בעתיד להיות הגרעין לצבא יהודי עצמאי שעלול להילחם נגד הצבא הבריטי.
אך למרות חוסר התלהבותה, קשיי בריטניה במלחמה, וצורכה בכוח אדם, בשירותים טכניים ובשירותי עזר - ובייחוד באזור מרוחק מבריטניה שמרבית אוכלוסייתו ברמה טכנולוגית והשכלתית נמוכה, אזור שלעיתים הקשר בינו לבריטניה היה קשה - הביאו לגיוס במספרים גדלים והולכים של יהודים מארץ ישראל, ליותר ויותר חילות בצבא הבריטי.
מיד עם פרוץ המלחמה, בסוף שנת 1939, הכריזו המוסדות הלאומיים של היישוב היהודי על מפקד שיביע את נכונות היישוב להתגייס למלחמה באויב הגרמני. 40,000 צעירים התייצבו במפקד והביעו נכונות להצטרף מיד לצבא הבריטי ולהילחם בשורותיו – תחת דגל עברי. משה שרת (אז – משה שרתוק), ראש המחלקה המדינית בסוכנות היהודית, הוא שיזם את התוכנית לגיוס המוני לצבא הבריטי.
בקיץ 1941 נדחו הספקות. הצבא הגרמני תקף את ברית המועצות, והיה בדרכו לכיבוש תעלת סואץ – עורק החיים של האימפריה הבריטית. איטליה, שהייתה בעלת עניין מיוחד במרחב הים התיכון, נכנסה גם היא למלחמה. בארץ ישראל התעוררה מחדש התביעה להתגייס, בצורה המונית, לצבא הבריטי. בפנייתה של ההנהגה הציונית אל הבריטים נאמר כי "לפני בוא הניצחון, עלולה ארץ-ישראל היהודית להימצא בסכנה חמוּרה. אם נגזר עלינו כליון, זכותנו לפגשו תוך מלחמה". המוסדות הלאומיים הכריזו על צו גיוס של רווקים מגיל 20 עד 30 ונקטו אמצעים נגד המשתמטים ממילוי הצו. היו היסוסים בקרב חייבי הגיוס, בין השאר, בקרב הציבור הדתי, שבדרך כלל נרתע מצבאיות והכיר את הבעיות הכרוכות בשירות בצבא זר.
מרות ההנהגה הלאומית על המתגייסים נשמרה באמצעות עסקני היישוב שהתגייסו לצבא. אלה גויסו אמנם על מנת לתת דוגמה לציבור, אך נעשה בהם שימוש גם לשמירת המרות היישובית על החיילים במסגרת הצבא. שיטה זו פעלה במיוחד במסגרת הבריגדה היהודית, בה התקיימו שתי היררכיות: ה"צבאית", מהמטה ליחידות, וה"אזרחית", שהעבירה הנחיות מהמוסדות הלאומיים דרך "ועד הבריגדה". ההנחיות היו בעיקר בתחום ההכשרה, החינוך ועידוד העלייה של שארית הפליטה באירופה.
תחילת הגיוס

הראשונים שהתגייסו לצבא הבריטי היו 12 חיילים, אשר כבר ב־7 בספטמבר 1939 – שבוע ימים לאחר פרוץ המלחמה – התגייסו להפעלת סוללת תותחים אנטי-אווירית במפרץ חיפה, להגנת בתי הזיקוק ונמל חיפה – הנמל עמוק המים היחיד בארץ ישראל. הבריטים ניסו לגייס יהודים וערבים לפלוגות מיוחדות ולנטרל בכך את החסרונות שראו בגיוס יחידות עבריות הומוגניות, אך ללא הצלחה רבה.
הבריטים היו מעוניינים בבעלי מקצוע. וכך גויסו רבים ליחידות הנדסה, הובלה, תחזוקה ורפואה וכן אלפים לחיל החפרים. באשר למניעי הגיוס, היו שטענו כי ברוב המקרים המניעים היו כלכליים גרידא. בארץ ישראל שררה אבטלה נרחבת, והגיוס לצבא נראה לרבים פתרון הולם, בייחוד כאשר התנהל בעורף החזית, במזרח התיכון ככלל ובארץ ישראל בפרט. עם זאת היה גם רצון לקחת חלק בלחימה נגד האויב הנאצי, בייחוד אצל העולים שהגיעו בעשור האחרון ממרכז אירופה ועמדו מקרוב על אופיו של המשטר הנאצי. רשמית הוצגו שתי סיבות: ניצחון על גרמניה והכנת גרעין לצבא העברי, לקראת האתגרים העומדים בפני היישוב היהודי. במסגרת התנדבותם של בני היישוב לצבא הבריטי גויסו חלקם לחיל האוויר המלכותי ואחדים, כריצ'רד לוי-הארשר, עזר ויצמן ואהרן רמז, היו לטייסים בחיל האוויר המלכותי.
ביוני 1942 יצאה הסוכנות היהודית לארץ ישראל בקריאה להתנדב ליחידות הצבא הבריטי, לאחר שהוחל כבר בינואר 1942 בגיוס מתנדבים, כולל נשים למקצועות פקידות, חיל רפואה, ונהגות, כולל רכב כבד ואפילו לחיל האוויר. כ־4,000 מבנות היישוב שירתו במסגרת זו, למעלה מ־3,000 ב־ATS, חיל העזר לנשים, ועוד כ־700 ב־WAAF, חיל העזר האווירי לנשים.