stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרלו קריוולי
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Crivelli, Carlo, 1911 Encyclopædia Britannica1911 Encyclopædia Britannica
↑  Strehlke, Carl Brandon. "Dead Christ Supported by Two Putti by Carlo Crivelli (cat. 158)". The John G. Johnson Collection: A History and Selected Works. A Philadelphia Museum of Art free digital publication.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272707205171  PLWABN: 9810550245305606  BNE: XX1748801  BnF: cb12269503m (data)  GND: 118872176  ICCU: RAVV014945  ISNI: 0000 0000 7325 8791  LCCN: n87894087  LNB: 000241397  NDL: 00512697  NKC: xx0308175  NSK: 000364487  NTA: 070417296  RERO: 02-A012352415  RKD: 19157  SELIBR: 241975  SNAC: w6k40df8  SUDOC: 031489834  Trove: 804888  ULAN: 500005092  VcBA: 495/73216  VIAF: 2743313   WorldCat (עם VIAF): 2743313 
"פרנציסקוס הקדוש עם דמו של ישו", 1480–1486
קישווארדה

קישווארדה (בהונגרית: Kisvárda, בגרמנית: Kleinwardein, ביידיש: קליינווארדיין) היא עיר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג, בצפון מזרח הונגריה בסמוך לגבול עם אוקראינה וסלובקיה, כ-300 ק"מ מבודפשט הבירה וכ-45 ק"מ צפונית מזרחית לנירג'האזה. קישווארדה היא העיר השלישית בגודלה במחוז ושוכנת על עורקי התחבורה הראשיים בין הונגריה לאוקראינה.
מקור השם

משמעות השם קישווארדה היא "מצודה (vár) קטנה (kis)". השם ניתן לה על ידי הכובשים המדיארים בשלהי המאה ה-9, בעקבות מבצר גבעה שמצאו במקום. במסמכים מתקופת ימי הביניים מוזכר היישוב בשמות Warda ו-Warada. הקידומת kis (קטן) נתווספה לשם כדי להבדילו מהיישוב Nagyvárad (כיום אורדיאה, רומניה) שקיבל את הקידומת nagy (גדול).
היסטוריה

בשנת 895 השתלטו המדיארים הפולשים על השטח, ששימש לאחר מכן כמרכז למערכת ההגנה שהוקמה על מבצר הגבעה שנמצא במקום. ב-1085 הדף לאסלו הראשון, מלך הונגריה, את התקפתו של הנסיך הקומני קוטסק (Kutesk) בקרב גדול והכניעו. לכבוד הניצחון בנה המלך כנסייה שהוקדשה לזכרם של פטרוס ופאולוס.
במאה ה-12, עם ירידת חשיבותו של היישוב כמבצר הגנה, הוא עבר לרשותה של משפחת גוטקלד (Gutkeled). אחד מענפי המשפחה, משפחת וארדאי (Várday), אימצה לה את שמו ופעלה רבות לפיתוח היישוב. הם השיגו הגנה מלכותית לבאים ליריד השבועי שהתקיים בו וב-1421 אף זיכו את היישוב במעמד של עיר. ב-1415 קיבל פלברט וארדאי אישור לבניית טירה במקום, ובאמצע המאה ה-15 הוחל בבניית טירת קישווארדה ששרידיה משמשים עד היום כמרכז לפעילות תרבותית. אישטוואן וארדאי, הארכיבישוף של קלוצ'ה והקנצלר של מתיאש הראשון, מלך הונגריה, הרחיב ב-1468 את האוטונומיה של העיר.
מספר התושבים לקראת סוף המאה ה-15 עבר את האלף, וקישווארדה הפכה ליישוב המרכזי של מחוז סבולץ'. ב-1591 נוסדה הגילדה הראשונה ביישוב. בתקופת הכיבוש העות'מאני, שנמשכה קרוב למאתיים שנה, התפתחות המקום נעצרה.
המהפכה החברתית בהונגריה במאה ה-19 הביאה להתפתחות מואצת של היישוב ואוכלוסייתה גדלה פי חמישה. רוב המסחר והתעשייה התבססו על מוצרי החקלאות מיישובי הסביבה. הוקמו טחנות קמח, מזקקות ומפעלים נוספים לייצור חומץ ועמילן. גורם נוסף שתרם להתפתחות המסחר הוא מסילת הברזל הצפון-מזרחית של הונגריה שנסללה בשנים 73–1870 ועברה דרך היישוב.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, בעידודו של המשטר הקומוניסטי, הוחל בפיתוח מואץ של היישוב. אוכלוסייתה גדלה לכ-18,000 תושבים וב-1970 הוכרזה כעיר.
הקהילה היהודית

יהודי קישווארדה נזכרים לראשונה בתעודה רשמית משנת 1730 ולאחר מכן במפקד אוכלוסין משנת 1747. הם התיישבו במקום על פי היתר מיוחד של הרוזן אסטרהאזי בעל האחוזה במקום.
הקהילה התארגנה ב-1796 עם הקמתה של החברה קדישא. בשנת 1801 נבנה בית הכנסת הראשון של הקהילה ובאותה תקופה הוקם גם בית ספר יהודי ברמה גבוהה. הקהילה הקימה שורה של מוסדות צדקה: "אגודת נשים", "עושה חסד", "גמילות חסדים", "מלביש ערומים" ועוד. בשנותיה הראשונות הייתה כפופה לקהילת קאליב, אך החל מ-1844 הפכה לקהילה עצמאית. ומשנת 1885 היו כפופים אליה יהודי כפרי האזור: איאק, אנרץ', דומבראד, דגה, פניישליטקה, גיולהאזה, יקה, קקצ'ה, נירקאראס, פפ, פאטרוהה, רטקזברנץ' וסבולצ'באקה
היהודים מילאו תפקיד מרכזי בהתפתחותו הכלכלית של היישוב ורוב המסחר הקמעונאי היה בידם. היו ביניהם מנהלי וחוכרי אחוזות גדולות, בעלי מחסנים עבור התוצרת החקלאית שהובאה מיישובי הסביבה, וגם היזמים והבעלים של רוב מפעלי תעשיית המזון במקום. הבנקים הראשונים שנפתחו ביישוב היו בבעלות יהודית.
בשנת 1900 מנה בית הספר היהודי כ-370 תלמידים ופעלו במסגרת הקהילה ישיבה גדולה ותלמודי תורה אחדים. ב-1901 נבנה בית כנסת חדש גדול ומפואר. המצב הכלכלי של חלק מהיהודים הידרדר בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב-1930, אך לאחר מכן הייתה התאוששות כלכלית שנבעה מההתחמשות המוגברת של הצבאות באירופה.
חוקי ההפליה, שנחקקו ופורסמו בשנת 1938 בעקבות התקרבות הממשל ההונגרי לגרמניה הנאצית, ערערו את חיי היהודים ביישוב. הבנקים הופקעו מבעליהם היהודים, פקידים יהודים במשרות ציבוריות פוטרו ופעילות הסוחרים היהודים הוגבלה. ב-1942 גויסו הצעירים היהודים לשירות העבודה במסגרת הצבא ההונגרי. רובם נשלחו לאוקראינה, ורבים מהם נספו שם.
ב-8 באפריל 1944 הוחל בריכוז היהודים מישובי הסביבה לגטו שהוכן בקישווארדה. שבוע לאחר מכן, ב-15 באפריל, הוחל גם בריכוז יהודי קישווארדה לתוך הגטו. בסך הכל רוכזו בגטו קרוב כ-7000 יהודים ששהו שם בתנאי צפיפות קשים. ב-29 וב-31 במאי אותה שנה גורשו יהודי הגטו ב-2 משלוחים למחנה ההשמדה אושוויץ.
עם סיום מלחמת העולם השנייה חזרו ליישוב כ-800 ניצולים והקימו מחדש את הקהילה. לאחר המרד ההונגרי בשנת 1956, רוב יהודי הקהילה עלו לישראל או היגרו לארצות הברית. ב-1975 נמכר מבנה בית הכנסת הגדול למועצת העיר ומ-1983 הוא משמש כמוזיאון.
| שנה | מספר היהודים בעיר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 500 |  |
| 1880 | 1,483 | 5,006 |
| 1910 | 3,036 |  |
| 1920 | 3,454 |  |
| 1930 | 3,658 |  |
| 1941 | 3,770 | 14,782 |
ילידי המקום

יוז'ף פרידיישי, במקור פרידנשטיין (1875 – 1967) היה רופא יהודי-הונגרי, מיילד-רופא נשים, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
שַאנְדוֹר רַאדוֹ (במקור רוטמן; 1890–1972) היה פסיכואנליטיקאי הונגרי-יהודי, מחלוצי הפסיכואנליזה, עמיתו לעבודה של זיגמונד פרויד.
ליפוט ודאס , (במקור ויינברגר 1861 –  1924)  היה עורך דין, יהודי-הונגרי פוליטיקאי, חבר באספה הלאומית ההונגרית (1910-1918).
גזה וצ'אי (במקור וייסברגר 1902 – 1960) היה מהנדס חשמל, יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט.
אישטוואן ראדו (במקור יחזקאל זיסה רוזנבליט 1891 – 1972) היה מפיק, עיתונאי קולנוע יהודי-הונגרי, דרמטורג; אחד מחלוצי עיתונות הקולנוע ההונגרית.
בלה האלאשי (1887 – 1965) היה עורך דין, כלכלן, פוליטיקאי כלכלי יהודי-הונגרי-אמריקאי, פרופסור באוניברסיטה.
ויקטור וארקוני, (במקור מיקשה וייס, 1891 – סנטה ברברה, קליפורניה, 1976) היה שחקן יהודי-הונגרי-אמריקאי, אחד מכוכבי הראינוע ההונגריים והאמריקאים.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שנה | מספר היהודים | % מכלל  האוכלוסייה |
| 1770 | 50 | - |
| 1784/5 | 118 | - |
| 1840 | 500 | 22.5% |
| 1869 | 1,238 | 28.2% |
| 1890 | 2,091 | 32.4% |
| 1900 | 2,614 | 31.6% |
| 1910 | 3,036 | 30.3% |
| 1920 | 3,454 | 30.2% |
| 1930 | 3,658 | 25.8% |
| 1941 | 3,770 | 25.5% |
| 1946 | 804 | 5.5% |
| 1948 | 650 | - |
| 1953 | 355 | - |
| 1977 | 160 | - |
| 1996 | 22 | - |
ילידי המקום > קבוצות אתניות

הונגרים – 90.5%
גרמנים – 0.2%
צוענים – 3.0%
אוקראינים – 0.5%
רומנים - 0.1%
רוסינים - 0.3%
אחרים, לא השיבו – 10.2%
ילידי המקום > דתות

קתולים – 39.2%
קלויניסטים – 35.9%
לותרנים – 0.2%
אחרים – 1.2%
אתאיסטים – 6.0%
לא השיבו – 17.4%
ערים תאומות

ישראל כרמיאל, ישראל
פולין סטז'יז'וב, פולין
סלובקיה קראלובסקי חלמץ (אנ'), סלובקיה
רומניה טרגו סקוייסק (אנ'), רומניה
גרמניה הילדבורגהאוזן (אנ'), גרמניה
גרמניה פרין על הכימזה (אנ'), גרמניה
אוקראינה מוקצ'בו, אוקראינה
לקריאה נוספת

קישוארדה בפנקס הקהילות הונגריה, עמ' 496–498
קיש-וארדא (קליינווארדיין), בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמ' 377–379. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944)
כריסטינה בז'ן (אנ'), קישווארדה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 347), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
קשואיירו דה איטפמירין

קָשוֹאֶיירוּ דה איטָפֶמִירִין (בפורטוגזית: Cachoeiro de Itapemirim) היא עיר בדרום מדינת אספיריטו סאנטו שבברזיל.
העיר שוכנת באמצע הדרך בין ויטוריה וריו דה ז'ניירו. היא נמצאת 164 קילומטר דרומית לוויטוריה ומתגוררים בה מעל 210,000 תושבים (נכון לשנת 2021). היא העיר השנייה בחשיבותה הכלכלית במדינת אספיריטו סנטו, אחרי הבירה ויטוריה.
העיר נוסדה בסמוך למפל מים (זהו פירוש המילה הפורטוגזית cachoeiro) על נהר איטפמירין (מילה שמקורה בניב של שפת טופי) ומכאן פירוש שמה של העיר - "מפל המים של איטפמירין".
קשואיירו דה איטפמירין היא אחת היצרניות הגדולות בברזיל של שיש וגרניט ומהווה מרכז למסחר בינלאומי באבני נוי. בעיר ממוקם גם המטה לאחת מחברות האוטובוסים הבין-מדינתיות הגדולות בברזיל (Viação Itapemirim), המפעילה קווים לכ-85% מרחבי ברזיל.
העיר היוותה נקודת מוצא למחפשי זהב אשר עלו במעלה הנהר לכיוון מינאס ז'ראיס. בתחילה, העיר הייתה מקושרת בעיקר לריו דה ז'ניירו ומסילת רכבת ביניהן נחנכה בשנת 1900. בהמשך, במטרה לחזק את ויטוריה בירת אספיריטו סאנטו, הוקמה מסילת ברזל מקשואיירו דה איטפמירין לכיוון ויטוריה בשנת 1911, והפעילות הכלכלית הוסטה צפונה לוויטוריה.
גבעה בשכונת טיז'וקה
קריפטומריה

| קריפטומריה |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
על־ממלכה:: איקריוטיים
ממלכה:: צומח
מערכה:: מחטנאים
מחלקה:: מחטניים
סדרה:: מחטיים
משפחה:: ברושיים
תת־משפחה:: טקסודים
סוג:: קריפטומריה
מין:: קריפטומריה יפנית
שם מדעי
 Cryptomeria ‏דייוויד דון
שמות נוספים
 סוגי דהופי
Cryptomeria japonica
Cryptomeria japonica
קְרִיפְּטוֹמֶרְיָה (שם מדעי: Cryptomeria) היא סוג עץ מחטני ממשפחת הברושיים. הסוג כולל מין אחד, קריפטומריה יפנית (Cryptomeria japonica), והוא אנדמי ליפן, שם הוא ידוע בשם סוּגִי (ביפנית: スギ). בעבר נודע העץ בשם "ארז יפני", אולם הוא אינו קשור לסוג זה.
קריפטומריה ניטעת באופן נרחב ביערות ביפן, בסין ובאיים האזוריים, וכן משמשת לנוי באזורים ממוזגים אחרים, לרבות באירופה, באמריקה הצפונית ובמזרח הרי ההימלאיה בנפאל ובהודו. צורת נוי פופולרית היא זן התרבות "אלגנס", הידוע בעלוותו הצעירה, שאינה הופכת לבוגרת בגיל שנה. ישנן גם צורות בונסאי לעץ.
העץ המעובד מקריפטומריה הוא ריחני, בצבע אדמדם־ורוד, בעל משקל נמוך אך חזק, חסין למים ועמיד לריקבון. הוא משמש ביפן לכל סוגי הבנייה, לרבות חיפוי פנים.
תיאור

קריפטומריה היא עץ ירוק עד גדול, המגיע לגובה של כ־70 מטרים ולקוטר גזע של 4 מטרים, עם קליפה בצבע אדום-חום שמתקלפת ויוצרת פסים אנכיים. העלים הם דמויי־מחטים באורך של 0.5–1 ס"מ ומסודרים בספירלה, והאצטרובלים כדוריים בקוטר של 1–2 ס"מ עם 20–40 קשקשים. היא דומה במראה שלה לסקוויה ענקית, ונבדלת ממנה בעליה הארוכים, באצטרובליה הקטנים ובקליפתה הקשה.
קריפטומריה משמשת מזון לזחליהם של מספר עשים בסוג Endoclita. היא גורם מרכזי ביפן לקדחת השחת.
שימושים

עצי קריפטומריה, לעיתים בני מאות שנים, מקשטים מקדשים ביפן. מסופר על דאימיו שהיה עני מכדי לתרום טורו בעת הלווייתו של השוגון טוקוגאווה איאיאסו במקדש טושוגו בניקו, ולכן ביקש לשתול שדרה של עצי סוגי על מנת שמבקרים במקדש ייהנו בעתיד מצל מפני השמש הקופחת. הצעתו של הדאימיו העני התקבלה, והשדרה, שקיימת עד היום נמתחת על פני 65 ק"מ.
הקריפטומריה הובאה למדינת סיקים ולמחוז דרג'ילינג שבהודו על ידי הבריטים במאה ה־19 כעץ נוי וכחומר גלם לקופסאות תה ושם נפוצה. שמה באזורים אלה הוא "דְהוּפִּי", והיא משמשת לבניין בשל משקלה הנמוך. קריפטומריה גדלה במשך שנים רבות באופן תרבותי גם בסין, עד כי לעיתים היא נחשבת לתת־מין – Cryptomeria japonica sinensis – או אף למין נפרד – Cryptomeria fortunei. עם זאת, אין הבדלים גדולים במאפיינים בין הקריפטומריה הגדלה בסין לזו היפנית, ואין הוכחה חד־משמעית כי קריפטומריה אכן גדלה באופן טבעי בסין. ניסיונות לאקלם קריפטומריה בישראל בתקופת המנדט הבריטי לא צלחו.
ביפן פותחה שיטה לגיזום עצים אלו בשם "דאיסוגי".
הערות שוליים

↑  קריפטומריה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Rajesh Rai, Is Cryptomeria japonica an environmental panic or blessing for the Darjeeling hills?, Darjeeling Times.com, February 13, 2010.
↑  גדעון ביגר ונילי ליפשיץ, הניסיונות לאקלום עצים אקזוטיים בארץ־ישראל בתקופת השלטון הבריטי, קתדרה 85, יד יצחק בן צבי, תשרי תשנ"ח, 123–164.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530056505171  NDL: 00616865
רוסטסלמאש

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 בורסה:  מערך הסחר הרוסי (RTLM) 
 תקופת הפעילות:  1929–הווה (כ־95 שנים) 
 חברות בנות:  Versatile 
 מיקום המטה:  רוסטוב על הדון 
 ענפי תעשייה:  הנדסת מכונות 
 הכנסות:  40,826,374,000 רובל רוסי (נכון ל־2017) 
 רווח תפעולי:  1,454,096,000 רובל רוסי (נכון ל־2017) 
 רווח:  12,981,008,000 רובל רוסי (נכון ל־2017) 
 הון עצמי:  27,529,576,000 רובל רוסי (נכון ל־2017) 
 עובדים:  9,462 (נכון ל־2016) 
  
 www.rostselmash.com
 
קומביין מתוצרת רוסטסלמאש דגם RSM F 1300 בתערוכת Agritechnica‏ 2017.
רוסטסלמאש (ברוסית: Ростсельмаш) היא חברת ציוד חקלאי רוסית, שבסיסה ברוסטוב על הדון. החברה נוסדה בשנת 1929. היא מייצרת בעיקר קומביינים. הכנסות החברה בשנת 2005 היו 400 מיליון דולר. בעבר שימשה כנותנת חסות למועדון הכדורגל שנקרא פעם רוסטסלמאש ושינה שמו לרוסטוב.
שם החברה הוא קיצור מילולי של רוסטובסקי זאבוד סלסקוחוזייסטבניך מאשין (רוסית: Ростовский Завод Сельскохозяйственных машин), מפעל רוסטוב למכונות חקלאיות.
היסטוריה

רוסטסלמאש נוסדה בשנת 1929 כקבלן ממשלתי, המייצר מגוון מוצרים לחוות מדינה. בשנת 1931, יוצרו מכונות הקטיפה הראשונות מדגם סטאלינץ, שהוצג לראשונה בתערוכת התעשייה העולמית בפריז בשנת 1937 ועד 1940 נבנו חמישים אלף יחידות.
במהלך מבצע ברברוסה פירקה רוסטסלמאש את המפעל ברוסטוב, והתמקם בטשקנט, בירת אוזבקיסטן. הייצור עבר ממוצרים חקלאיים לציוד צבאי עד סוף המלחמה. בשנת 1943 הוחזר קו הייצור לרוסטוב.
לאחר המלחמה נבנו דגמי סטאלינץ-6 ובשנת 1955 החל רוסטסלמאש להתמחות בייצור מכשירים להפקת תבואה.
בשנת 1986 קומביינים מסדרת דון הוצגו לראשונה; אלה יחד עם טרקטורים נמכרו בצפון אמריקה, אך היה להם מוניטין של איכות ירודה, חוסר נוחות למשתמש, אמינות ירודה וחוסר זמינות בחלקים.
לאחר נפילת ברית המועצות, רוסטסלמאש הפכה ממפעל ממשלתי לחברת מניות ב-1992, שהופרטה במלואה בשנת 2000. הבעלים החדשים היו אנשי העסקים קונסטנטין באבקין, דמיטרי אודראס ויורי ריאזאנוב שסייעו בשנת 1990 להוציא את רוסטסלמאש ממיתון.
בשנת 2007, השתלטה החברה על חברת בוהלר תעשיות מוויניפג בקנדה.
ספונסר ספורטיבי

רוסטסלמאש היה הספונסר הראשי של מועדון הכדורגל רוסטוב במשך שנים רבות. בנוסף, רוסטסלמאש היא הספונסר העיקרי של מועדון הכדוריד נשים רוסטוב-דון, הנחשב לאחד החזקים בליגת העל הרוסית בכדוריד נשים.
הערות שוליים

↑  Buhler Industries Inc (BUI.
↑  Pakosh, Jarrod. Versatile Tractors: A Farm Boy's Dream. Boston Mills Press. ISBN 978-1550464160.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n00016729  VIAF: 153568610   WorldCat (עם VIAF): 153568610
רייביז קייסט

לוגו הלהקה
רייביז קייסט (Rabies Caste), להקת הבי מטאל ישראלית שפעלה בין השנים 1995–2003 בתל אביב, והוקמה על ידי עולים מחבר העמים.
הלהקה התאפיינה בצליל מחוספס ובסגנון משוחרר שמושפע ממלווינס. היא זכתה להצלחה בפי המבקרים ואף הופיעה לצד הדילינג'ר אסקייפ פלאן וביוהזרד. אלבום האולפן האחרון של הלהקה, Let The Soul Out And Cut The Vein, יצא ב-2001, וב-2006, לאחר פירוק הלהקה, יצא אלבום שנושא את שם הלהקה עם קטעים נדירים וקטעים בהופעה.
חברי ההרכב

דייב K (שירה, גיטרה) (1995–2003)
רוסלאן גרוס (בס) (1995–2003) (ראו גם קרוזנשטרן ופארוחוד)
דייל Rabid (תופים) (1995–2003)
גיא כץ (גיטרה) (1995–1998)
דיסקוגרפיה

1996 Self Portrait Of The Madness (דמו)
1997 Children Can Fall Into Bucket And Drown (מיני אלבום)
1998 For The Vomiting Tractor Drivers
2001 Let The Soul Out And Cut The Vein
2006 Rabies Caste
קשורים

קשורים הוא האלבום הראשון של להקת "ג'נגו", שיצא בלייבל נענע דיסק בשנת 1995. 
באלבום מנגנים חברי הלהקה: רן שמעוני (תופים), נושי פז (גיטרות) ועמיר "ג'נגו" רוסיאנו (בס ושירה). סאונד, הקלטות ומיקסים על ידי אמיר שור, ששנים לאחר מכן הקים יחד עם ג'נגו את הלייבל FastMusic. כל שירי האלבום נכתבו והולחנו על ידי ג'נגו, מלבד "אהבה בכפיות", שנכתב על ידי רמי פורטיס והקטע האינסטרומנטלי הקצר "שובו של ז'קו קומק", שנכתב על ידי כל חברי הלהקה.
רשימת השירים

עוד שנייה (3:16)
תביני אותי (2:31)
3/4 (3:29)
ספר (3:18)
שיר עם אקוסטית (3:32)
יותר מהכל (4:33)
כשאני נרדם (4:01)
שובו של ז'קו קומק (0:52)
אהבה בכפיות (4:54)
מה היא חשבה (4:22)
קשורים (6:40)
קרב כיוס (201 לפנה"ס)

קרב כיוס (ביוונית: Ναυμαχία της Χίου) הוא קרב ימי שנערך בשנת 201 לפנה"ס בין אוניותיו של פיליפוס החמישי מלך מוקדון לבין צי הברית של פרגמון, רודוס וביזנטיון. כִיוֹס הוא אי בחוף איוניה (מערב אסיה הקטנה), והקרב התחולל במצר המפריד בינו ליבשת.
רקע היסטורי

עם מותו של תלמי הרביעי מלך מצרים (204 לפנה"ס) ובעוד רומא עסוקה במלחמתה נגד חניבעל, החל פיליפוס בהגשמת תוכניות השתלטותו על הים האגאי ועל נחלות מצרים באסיה הקטנה. הוא בנה צי מלחמתי גדול, פשט על הערים היווניות לאורך הנתיב לים השחור, ואף נפל עליו החשד כי הוא האחראי לניסיון להעלות באש את הצי הרודי. במעשיו עורר עליו אויבים רבים מקרב היוונים, ובמיוחד את רודוס, שסחרה נפגע מפעולותיו וחששה כי גם גורלה לא יאחר לבוא. היא הכריזה עליו מלחמה בסוף שנת 202 לפנה"ס וכרתה ברית נגדו עם אטאלוס מלך פרגמון. ב-201 לפנה"ס סיפח פיליפוס את האיים הקיקלאדיים, העביר את צבאו אל אסיה הקטנה והחל במסע כיבושים באיוניה. לאחר שכבש את האי סאמוס וצירף לציו את אוניות תלמי שעגנו במקום, המשיך אל כיוס והטיל עליה מצור מן היבשה. צי הברית של פרגמון, רודוס וביזנטיון נזעק לסלק את הפולש, והטיל הסגר ימי על אוניות המקדונים העוגנות בנמל כיוס ובמבואותיו.
כשנוכח פיליפוס כי המצור על כיוס אינו יעיל ואויביו מטילים הסגר על הנמל, החליט לצאת את המקום במפתיע ולשוב אל בסיסו שבסאמוס. הוא סבר כי הם לא מצפים לצעד מעין זה ועל כן אינם ערוכים למלחמת ים, אלא ששיקוליו הוכחו כמוטעים.
מניין הכוחות והרכבם

הצי של פיליפוס מנה 53 אוניות ספונות, מספר לא ידוע של אוניות בלתי-ספונות (המיוליות וטריאמיוליות), ו-150 למבוי ופריסטיס. החלק האחר של ציו, אותן אוניות שלא הספיק להכשירן ללחימה, נותר בנמל סאמוס. צי הברית מנה 65 אוניות ספונות, תשע טריאמיוליות ושלוש תלת-חתריות.
מהלך הקרב

אטאלוס והרודים, שעמדו על המשמר זה מדרום ואלה מצפון לנמל כיוס, הבחינו בפיליפוס היוצא בראש טור אוניותיו אל עבר הים הפתוח, ומיד עלו לאוניות והסתערו לעברו.
אוניות השייטת של אטאלוס חתרו במלוא כוחן לעבר האגף הימני (המוביל) המקדוני, שהספיק בינתיים להתקרב אל פתח המצר. פיליפוס, שראה את צי האויב שועט לעברו, אותת לאוניותיו לפנות ולעבור מטור עורפי לשורה חזיתית, והוא עצמו ירד מאוניית הדגל ופרש בלווית כמה ספינות קלות אל האיים במרכז המצר, ממתין לתוצאות הקרב.
אותה שעה נמצאו עדיין הרודים מרחק רב מהצי של פיליפוס, אך בחתירה מהירה הצליחו להשיג את זנב הטור המקדוני. תֶאופִילִיסְקוֹס, הנָאוּאַרְכוֹס הרודי, והאוניות הרודיות הקדומניות תקפו תחילה את ספינות האויב בירכתיהן ושברו את משוטיהן האחוריים. שאר האוניות המקדוניות באגף השמאלי (האחורי) חגו לאחור ונחלצו לעזרת אחיותיהן הנתונות במצוקה. כשהגיעו למקום יתר אוניות הרודים, נערכו שני הצדדים חרטום-אל-חרטום ונלחמו אלה באלה.
מכאן ואילך נחלקה המערכה לשני קרבות נפרדים ומרוחקים זה מזה: אגף ימין (הקדמי) של פיליפוס, בפיקוד הנאוארכוס דֶמוֹקרָאטֵס, נלחם בשייטת של אטאלוס, בעוד אגף שמאל (האחורי, שנחלץ לעזרת האוניות המאספות) נלחם בשייטת הרודית.
מהלך הקרב > הלחימה באגף הימני

פוליביוס, ההיסטוריון היווני בן המאה ה-2 לפנה"ס, שהוא המקור העיקרי לידיעותינו על הקרב, אינו מתאר בפרטים את הלחימה באגף הימני, אלא מונה ארבעה מקרים הראויים לציון מיוחד בשל נדירותם. מקורותיו היו רודיים, ועל כן נעדר יחס הולם בין דבריו המפורטים על לחימת הרודים לבין תיאורו הכללי את לחימת אוניות אטאלוס ופיליפוס.
אטאלוס תקף ראשון, וכל האוניות ששטו סמוך לו החרו אחריו. אונייתו, שגודלה אינו מוזכר אך נקראת "מלכותית", תקפה שמונה-חתרית מקדונית, ניגחה אותה בכוח רב מתחת למים והצליחה להטביעה חרף הלחימה העזה של חיילי-הצי שעל סיפונה.
אוניית הדגל של פיליפוס, עשר-חתרית בפיקודו של הנאוארכוס דמוקראטס, נפלה לידי האויב באופן חריג ומפתיע. היא ניגחה המיוליה שחצתה את דרכה, אך עוצמת המהלומה הייתה כה רבה, שאיל הניגוח נתקע בה מבלי יכולת להיחלץ. אוניית הדגל, שההמיוליה תלויה על איל הניגוח שלה, נותרה משותקת תנועה וחסרת-אונים. שתי חמש-חתריות מציו של אטאלוס ניצלו את שעת הכושר, ניגחו בה משני צדדיה והטביעו אותה. בין הנספים היה גם דמוקראטס עצמו.
דֶאִינוֹקרָאטֵס, הנאוארכוס של אטאלוס, תקף שמונה-חתרית מציו של פיליפוס. הוא ניגח את האונייה המקדונית מתחת למים, אך תוך כדי כך נוגחה אונייתו מעל קו המים, משום שאיל הניגוח של השמונה-חתרית היה גבוה יותר. שתי האוניות נאחזו האחת ביריבתה, ובתחילה לא הועילו הניסיונות להיפרד על ידי חתירה לאחור. רק לאחר שאטאלוס נחלץ לעזרתו, ועל ידי מהלומות ניגוח חוזרות ונשנות שחרר את האוניות האחוזות זו בזו, ניצלה אוניית דאינוקראטס, ואילו השמונה-חתרית הוכרעה בלוחמת סיפונים ונלכדה.
דיוֹניסוֹדוֹרוֹס, אחיו של דאינוקראטס, שהיה גם הוא נאוארכוס בציו של אטאלוס, תקף בארבע-חתרית אוניית אויב שגודלה לא מוזכר; הוא החטיא את מהלומת הניגוח, חלף קרוב מדי לדופן האויב, איבד את משוטיו הימניים ומגדלי הלחימה שעל סיפון אונייתו נפלו המיימה. אונייתו הוקפה על ידי ספינות האויב והושמדה על צוותה, אולם הוא עצמו ושניים נוספים הצליחו להינצל בשחייה אל טריאמיוליה שנפנתה להושיט להם עזרה.
פוליביוס מספר, כי המאבק בין הצדדים היה בתחילה שקול, משום שיתרון פיליפוס במספר הלמבוי שלו היווה משקל נגד לעדיפות אטאלוס באוניות ספונות. השימוש בספינות קלות בקרב ימי, אותו הנהיג פיליפוס, היה בגדר חידוש בלוחמה הימית של אותה תקופה. אוניות המלחמה הסטנדרטיות באותה עת היו ארבע וחמש-חתריות, ספינות מלחמה כבדות ומגושמות-תנועה, שעיקר כוחן בלוחמת סיפונים. האוניות היו חמושות באיל ניגוח, אך מטרת ההתנגחות הייתה להיאחז באוניית היריב ולהעביר את ההכרעה לחיילים הרבים שעל הסיפונים, אשר נלחמו בקרב פנים-אל-פנים כביבשה. התפקיד שהועיד פיליפוס למאה וחמישים הלמבוי והפריסטיס שלו, היה לסכל את פעולתן של אוניות האויב. הספינות קלות התמרון והתנועה נעו בזריזות הנה והנה, פירקו את מערך האויב, חיבלו במשוטי אוניותיו כדי לשתק את תנועתן, או הפריעו להן לתמרן כדי לתקוף.
אוניותיו של פיליפוס באגף הימני הוסיפו להתקדם תוך כדי לחימה לעבר פתח המצר, בהתאם לתוכניתו המקורית, אך לאחר זמן-מה גברה ידו של אטאלוס.
מהלך הקרב > הלחימה באגף השמאלי

תיאורו של פוליביוס את הלחימה באגף השמאלי מזמן לנו תיאור מפורט ויחיד במינו של תמרון הדייקפלוס. תנועת תקיפה זו נחשבה ליעילה ביותר בלוחמה הימית באותה תקופה, ובוצעה על ידי אוניות מהירות תנועה ותמרון, הערוכות בשורה חזיתית. מטרת האוניות התוקפות הייתה לפרוץ (diekplein) בעד שורת אוניות האויב, לשבור את משוטיהן תוך כדי ההבקעה ועל ידי כך לשתק את תנועתן. לאחר מכן לחוג לאחור, ולהנחית מהלומות ניגוח קטלניות על האוניות הפגועות וחסרות היכולת לנוע. הצי הרודי, שנמנה עם הטובים שבציי המלחמה בעת העתיקה, הצטיין בתמרוני ניגוח ולא בלוחמת סיפונים, ובקרב אל מול השייטת המקדונית השתמש כדרכו בטקטיקת הדייקפלוס. וכך מספר פוליביוס:
פוליביוס מוסיף ומספר, כי את החלק המזהיר ביותר בקרב עם האגף השמאלי נטלו שלוש חמש-חתריות רודיות. אחת מהן ניגחה אוניית אויב, אלא שמעוצמת הניגוח או שמא כתוצאה מתמרון לקוי נעקר איל הניגוח ונשאר תקוע באונייה המקדונית. האונייה שנוגחה טבעה מיד על אנשיה. מים החלו להציף את האונייה התוקפת דרך הפרצה הפעורה בחרטומה והיא כותרה על ידי אוניות האויב. תאופיליסקוס, הנאוארכוס הרודי, חש לעזרתה עם שלוש חמש-חתריות, אך לא יכול היה להציל את האונייה, כי התמלאה מים. הוא ניגח שתיים מאוניות האויב וגבר על החיילים שעל סיפוניהן, אך הוקף גם הוא על ידי למבוי ואוניות נוספות. תאופיליסקוס נלחם בגבורה, נפצע שלוש פעמים, ולמרות שאיבד את מרבית אנשיו הצליח להציל את האונייה.
מהלך הקרב > אחרית הקרב

אוניות אטאלוס גברו על האגף הימני המקדוני, והוא עצמו הגיע אל האיים שלידם עמדה אוניית פיליפוס. כשראה כי אחת מהחמש-חתריות שלו נוגחה על ידי אוניית אויב מחוץ לזירת הקרב והיא עומדת להתמלא מים, נחלץ לעזרתה עם שתי ארבע-חתריות נוספות. אוניית האויב נמלטה אל עבר החוף, ואטאלוס שט בעקבותיה במלוא המרץ כדי ללכוד אותה. פיליפוס, שהבחין כי מלך פרגמון מופרד מרחק רב מציו, מיהר לחסום את דרכו חזרה עם ארבע חמש-חתריות, שלוש טריאמיוליות והלמבוי ששטו עמו. אטאלוס נטש את אונייתו ומילט את נפשו לחוף. אך כדי לעכב בעד רודפיו, חיבל תחבולה מחוכמת: הוא פקד על אנשיו להציג לעין כל על סיפון אונייתו את חפצי המלכות שהיו עמו - גביעים, גלימות ארגמן וכלים אחרים. רודפיו, שלא עמדו בפיתוי, הניחו לו והוא הצליח לברוח עם אנשיו אל אריתראי.
פיליפוס, שידו בקרב באגף הימני הייתה על התחתונה, גרר את האונייה המלכותית אל זירת הלחימה כדי לעודד את אנשיו. כשראה דיוניסודורוס, הנאוארכוס של אטאלוס, את האונייה המלכותית נגררת על ידי האויבים, לא היה ספק בלבו כי אטאלוס נהרג. הוא אותת לספינותיו לנתק מגע ושט אל הנמל שביבשת.
תוך כדי כך הובסו המקדונים גם באגף השמאלי. הם נטשו את זירת המערכה, בהעמידם פנים כאילו הם חשים לעזרת אוניותיהם שלהם. לפני שעזבו השמידו הרודים במהלומות ניגוח כמה מאוניות האויב ואת האחרות גררו כמלקוח שלל ושבו אל כיוס.
מהלך הקרב > מניין האבדות

מאוניות האגף הימני של פיליפוס, שנלחם נגד אטאלוס, הוצאו מכלל שימוש עשר-חתרית אחת, תשע-חתרית אחת, שבע-חתרית אחת ושש-חתרית אחת, ומשאר האוניות עשר ספונות, שלוש טריאמיוליות וכן עשרים וחמש למבוי על צוותן. חסרה ברשימת האבדות של פוליביוס אותה שמונה-חתרית, שהוטבעה על ידי דאינוקראטס.
אטאלוס איבד טריאמיוליה אחת ושתי חמש-חתריות; שתי ארבע-חתריות ואונייתו המלכותית נפלו לידי האויב.
הרודים איבדו שתי חמש-חתריות ותלת-טורית אחת, אך אף לא אחת מאוניותיהם נפלה שלל לידי האויבים.
אין להוציא מכלל חשבון, כי מיעוט האבדות היחסי בציי אטאלוס והרודים - כפי שמוסר אותן פוליביוס - הוא תוצאה של הסתמכותו על מקורות רודיים.
תוצאות הקרב

אבדותיו של פיליפוס היו עצומות, באוניות ובאנשים כאחד, אך הוא טען לניצחון משני טעמים: ראשית כי הבריח את אטאלוס לחוף ולכד את אונייתו, ושנית כי עגן לכאורה לאחר הקרב בין שברי האוניות, ליד כף אָרגֶנוֹן. כדי לתת תוקף מחודש לטענתו לניצחון, שב פיליפוס למחרת היום ואסף את שברי האוניות ואת גופות המתים שניתן היה לזהותם. מעניין, כי גם הרודים ודיוניסודורוס לא היו בטוחים בניצחונם, או שמא ביקשו להוכיח לפיליפוס ידו של מי הייתה על העליונה בקרב, שכן לאחר שחלף עוד יום התייצבו מחדש נגד שרידי ציו. אלא שפיליפוס לא נענה לאתגר, והם שבו לכיוס.