stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלבטרוס נודד
הערות שוליים

↑  אלבטרוס נודד באתר הרשימה האדומה של IUCN
| אלבטרוסיים |
| --- | --- | --- |
| אלבטרוס גדול | אלבטרוס מלכותי (אלבטרוס מלכותי צפוני) • אלבטרוס נודד • אלבטרוס טריסטני • אלבטרוס אמסטרדם • אלבטרוס אנטיפודי |  |
| אלבטרוס צפון פסיפי | אלבטרוס שטלר • אלבטרוס נצחי • אלבטרוס גלאפגוס • אלבטרוס שחור-רגל |  |
| אלבטרוס עשון | אלבטרוס עשון • אלבטרוס אפור |  |
| אלבטרוס שחפי | אלבטרוס בולר • אלבטרוס לבן-כיפה • אלבטרוס לבן-ראש • אלבטרוס צ'טהאם • אלבטרוס צהוב-חרטום • אלבטרוס צהוב-חרטום הודי • אלבטרוס אפור-ראש • אלבטרוס שחור-גבות • אלבטרוס סלבין • אלבטרוס קמפבל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548855205171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אזובית

| אזובית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: שפתניים
סוג:: אזובית
שם מדעי
 Origanum ‏לינאוס, 1753
אֲזוֹבִית או אזוב (שם מדעי: .Origanum Tourn. ex L) הוא סוג של בני-שיח ועשבים רב-שנתיים ריחניים דו-ביתיים המונה כ-57 מינים ו-9 תת-מינים במשפחת השפתניים. תפוצת הסוג משתרעת ממקרונזיה, ואגן הים התיכון (מלבד מצרים) וכל אירופה, בואכה אל המזרח התיכון ועד למרכז סין. מקור השם הלטיני של הצמח, אוריגנום, הוא ביוונית. המילה "אורוס" ביוונית פירושה הוא הר ו"גנוס" פירושה שמחה, כלומר "שמחת ההר".
אזובית היא דו-מינית אך ייתכן שפרחים נקביים מצויים על צמח אחד ופרחים דו-מיניים על צמח אחר. תופעה זו מכונה גינודיואציות (Gynodioecy).
מאפיינים

מיני האזובית הם בני שיח או עשבים רב-שנתיים, שעירים או מקריחים או קירחים, מלבינים או מאפירים וריחניים מאוד. בעלי שערות בלוטיות יושבות שצבען אדום או צהוב.
הגבעולים רבועים.
העלים נגדיים פשוטים, דמוי-ביצה עד מוארכים-סגלגלים, תמימים עד משוננים קלות.
התפרחות גליליות עד מוארכות, לפעמים הן מוארכות כשהן נושאות פרי. התפרחות נושאות דורים מרובי פרחים (בשונה מעב-גביע) שמקובצים במעין שיבולים קטנות (שיבוליות) וזקופות או במכבדים ענפים דמויי סוכך בראשי הגבעולים. החפים המלווים את התפרחות קטנים. החפים והחפיות ירוקים או סגולים-אדומים, מאורכים-סגלגלים עד אזמלים.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, מאוחה עלים, דו-שפתניים וצבעם לבן ארגמן-ורדרד.
הגביע דמוי פעמון, דו-שפתני ומאוחה עלים חלקית, בעל כ-13 עורקים, שפת הגביע עם 5 שיניים משולשות שקוד רון חד או קהה והן כמעט שוות זו לזו(בשונה מריחן). לוע הגביע עם טבעת שעירה או שהוא שסוע מלפנים עד לבסיסו לשני חצאים (אזובית מצויה).
הכותרת לבנה או ורדה עד סגולה. צינור הכותרת דמוי פעמון ובולט מן הגביע; אוגן הכותרת דו-שפתני, מאוחה עלים, שתי השפתיים ברורות למדי, שתיהן נראות יפה מבחוץ. השפה העליונה זקופה, שטוחה ומפורצת. השפה התחתונה פרושה, עם 3 אונות, האונה אמצעית גדולה יותר מאונות צדדיות.
האבקנים 4, מעורים אל צינור הכותרת, מפושקים וערוכים בשני זוגות בלתי שווים באורכם. בפרחים דו-מיניים הם חבויים מתחת לשפה העליונה או מעט בולטים ממנה. בפרחים נקביים הם חבויים בה. הזרים של האבקנים קירחים. המאבקים סגלגלים ובנויים מ-2 לשכות שמופרדים על ידי קונקטיב (רקמה חיבורית) דמוי משולש.
השחלה עילית, בעלת 4 מגורות ובכל מגורה ביצית אחת זקופה ועמוד העלי יוצא מבין המגורות, מבסיס השחלה ומתפצל בראשו לשתי זרועות. שתי הצלקות פחוסות, דמויי ביצה ומחוברות ביניהן.
עמוד עלי אחד בולט שקודקודו שסוע ל-2 זרועות בלתי שוות.
הפרי מסוג מַפְרֶדֶת (schizocarp) שעשויה 4 פרודות (זרעים, אגוזיות יבשות) ועטופה בגביע משתייר.
הזרעים סגלגלים, מעט מצולעים, יבשים, קירחים ובעלי עובר ישר.
מינים הנפוצים בארץ-ישראל

בישראל גדלים שלושה מיני בר: אזובית רמון, אזובית המדבר ואזוב מצוי (אזובית מצויה) ועוד 4 מיני בר מחוץ לישראל: אזובית סיני במערב סיני, אזובית ירדנית, אזובית פטרה ואזובית פונון בממלכת ירדן.
אֲזוֹבִית הַמִּדְבָּר (Origanum dayi Post) - היא בן-שיח רב-שנתי מדברי, בן קיימא לא מצוי, אנדמי לישראל ממשפחת השפתניים. הוא מצוי במדבר יהודה ובהר הנגב; נדיר בהרי יהודה, בצפון הנגב ובמערב הנגב; ונדיר מאוד בקעת ים המלח.
אֲזוֹבִית יַרְדֵּנִית (Origanum jordanicum Danin & Künne) - בן-שיח מדברי נדיר מאוד אנדמי לירדן וייתכן גם לחצי האי-ערב. הגדל מחשופים של סלעים קשים שמדיף ריח תימול (זעתר, מתאים לתיבול פיצה). העלים נגדיים ופשוטים. הפרחים זעירים ולבנים, העלים זעירים ועגולים. מין זה הוא דומה לאזובית סיני בריח השמן האתרי שלו (המזכיר “זעתר”), בעלים ובכותרת הזעירה של פרחיו שכמעט אינה בולטת מהגביע. אבל הוא נבדל מכל מיני הסוג בגביע ששיניו כפופים לאחור. הצמח נאסף על ידי אינגריד קונה בשנת 1991 ואחר כך בשנת 1994. מין זה הוגדר ופורסם על ידי הבוטנאי הישראלי אבינעם דנין והחוקרת הגרמניה אינגרד קונה בשנת 1996 והוכר כמין נפרד בשנת 2003. תואר המין “ירדנית” הוקדש לזכרו של חוסיין מלך ירדן שחתם באותה העת בערבה על חוזה שלום עם יצחק רבין.
אֵזוֹב מָצוּי (Origanum syriacum L) - שמו המדעי בעברית אזובית מצויה ושמו המדעי בעבר Majorana syriaca, ושמו בערבית פשוט "זעתר". בן שיח שגבעוליו מעוצים, פרחיו קטנים, לבנים ומופעים בתפרחת דמוית שיבולת. הוא נפוץ, גדל בבר ובתרבות כמעט בכל חלקי ישראל. ראו הרחבה בערך.
אֲזוֹבִית סיני (Origanum isthmicum Danin) - בן-שיח מדברי נדיר מאוד אנדמי לסיני וייתכן גם לירדן. הוא מדיף ריח תימול (זעתר, מתאים לתיבול פיצה). העלים נגדיים ופשוטים. גביע דמוי פעמון ששיניו זקופות, הכותרת אינה בולטת מהגביע. היא גדלה על מחשופים של סלעים קשים רק בצפון סיני ברכס חלאל, שהוא חלק מרצועת היבשה המחברת את אסיה ואפריקה המכונה Isthmic Desert. מין זה התגלה על יד הבוטנאי אבינעם דנן בשנת 1968 מיד לאחר מלחמת ששת הימים ופורסם בשנת 1969 והתקבל כמין נפרד בשנת 2003. הצמח מדיף ריח תימול (זעתר). שיני הגביע זקופות. הכותרת אינה בולטת מהגביע.
אֲזוֹבִית פּוּנוֹן (Origanum punonense Danin) - בן-שיח מדברי נדיר מאוד הגדל על מחשופים של סלעים קשים. המין התגלה באדום והוגדר על ידי אבינעם דנין בשנת 1990 והתקבל כמין נפרד בשנת 2003. השם המדעי ניתן על שם העיר הקדומה פונון הנזכרת במקרא במסעי בני ישראל:”וַיִּסְעוּ מִצַּלְמֹנָה, וַיַּחֲנוּ בְּפוּנֹן” (במדבר ל”ג, מ”ב). שמה של עיר זאת, שהייתה קשורה במכרות נחושת משחר ההיסטוריה, עבר אלינו דרך שם הכפר הבדווי פינאן.
אֲזוֹבִית פֶּטְרָה (Origanum petraeum Danin) - בן-שיח דו-מיני שמצוי בירדן ואנדמי לירדן. הוא גדל על מחשופים של סלעים קשים ובאבני-חול קשות בערבות-שיחים. הצמח נאסף על ידי אינגריד קונה בסביבת פטרה, והוגדר על ידי אבינעם דנין ב-1990 והתקבל כמין נפרד בשנת 2003. צבע הכותרת לבן-צהבהב. צבע המאבקים לפני פתיחתם סגול בהיר. העלים נגדיים, פשוטים ונגדיים. הגביע שלו שונה מהגביע של אזובית פונון.
אֲזוֹבִית רָמוֹן (Origanum ramonense Danin) - בן-שיח מדברי נדיר מאוד, בסכנת הכחדה ואנדמי לדרום ישראל. אזובית הרמון דומה לאזובית המדבר, אך שונה ממנה בכמה מאפיינים. העלים קטנים יותר והגבעולים שעירים הרבה יותר מאלה של אזובית המדבר, אבל טעמם וריחם דומים לה. הכותרת קטנה וצבעה לילך או ורוד חיוור ולא לבן. בפקע הפרח, ובפרח צעיר צבעה ארגמן ולא צהוב. הפקעים קטנים יותר מהפקעים של אזובית המדבר.
מינים הגדלים בתרבות

בישראל שלושה מינים הגדלים בתרבות: אזובית פשוטה (אורגנו) ואזובית תרבותית, שמוצאם מאירופה משמשים כצמחי תבלין ונוי, ואזוב מצוי (זעתר) הגדל בר ומשמש כצמח תבלין נוי וכגידול חקלאי מסחרי.
בעבר שויכו המינים אזובית תרבותית (בעבר אזוב תרבותי) ואזוב מצוי לסוג Majorana, אולם לפי הסיסטמטיקה החדשה שערך הבוטניקאי Jan H. Ietswaart בשנת 1980, סוג זה נכלל בסוג אזובית.
גלריה

אזובית פשוטה (אורגנו)
אזובית פשוטה (אורגנו)
אזוב מצוי
אזוב כרתי (O. dictamnus)
אזובית המדבר
אזובית רמון
אזובית רמון
הערות שוליים

↑  Origanum L., Plants of the World Online (POWO)
1 2 3 4  Danin, A. & Fragman- Sapir, O. (2019). Flora of Israel Online, ז’ חלקים 9,8, בעקבות צמחים, צמחיית ישראל ברשת
↑  אזובית סיני, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  אזובית פונון, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  אזובית פטרה, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550930705171
אדרית שחורת-כיפה

| אדרית שחורת-כיפה |
| --- | --- |
 אדרית שחורת-כיפה
מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: אווזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ברווזיים
תת־משפחה:: ברווזי ים
סוג:: אדרית
מין:: אדרית שחורת-כיפה
תת-מינים
  Somateria mollissima mllissima  Somateria mollissima faeroeensis  Somateria mollissima borealis  Somateria mollissima dresseri   Somateria mollissima sedentaria  Somateria mollissima v-nigra 
שם מדעי
 Somateria mollissima ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


נקבת האדרית
שוחה בסקוטלנד
זכר אדרית
זכר ונקבה באגם קרחוני
אדרית ממריאה
נקבות אדרית בתעופה
אדרית שחורת-כיפה
אדרית שחורת-כיפה הנקראת גם אדרית מצויה (שם מדעי: Somateria mollissima; לפי האקדמיה ללשון: אִדְרִיָּה) היא מין עוף ממשפחת הברווזיים. האדרית היא עוף נודד בלהקות גדולות בהן עד אלפי פרטים, הנודדים לאורך חצי הכדור הצפוני ולעיתים גם באזור הארקטי.
תפוצה ומקום חיות

ככל ברווזי הים, האדרית קשורה הדוקות לבית הגידול המימי. היא שוכנת בחופי ים באזור הארקטי והתת-ארקטי ב-3 אוקיינוסים שונים: אוקיינוס הקרח הצפוני, האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט. המין מבקר לעיתים קרובות בכפים, איים רחוקים מהחוף ובקרבתו ובשרטונים למטרות שיחור מזון. בחורפים, יעדיף להימצא בחלקו הצפוני ביותר של הים הפתוח.
המין נפוץ במדינות ובטריטוריות הבאות: אוסטריה, אוקראינה, איטליה, איי פארו, איסלנד, אירלנד, אסטוניה, ארצות הברית, בולגריה, בלגיה, בלארוס, גרינלנד, גרמניה, דנמרק, הולנד, הונגריה, הממלכה המאוחדת, יוון, יפן, לטביה, ליכטנשטיין, ליטא, מקדוניה, נורווגיה, סלובניה, סלובקיה, סן-פייר ומיקלון, ספרד, פולין, פינלנד, צ'כיה, צרפת, קנדה, רומניה, רוסיה, שוודיה, שווייץ.
המין מגיע לעיתים נדירות ובאקראי למדינות ולטריטוריות הבאות: בוסניה והרצגובינה, גאורגיה, ישראל, לוקסמבורג, מונטנגרו, פורטוגל, קרואטיה.
תפוצת תת-המינים ואתרי הרבייה:
S. m. mllissima - צפון מערב אירופה עד נוביה זמליה.
S. m. faeroeensis - באיי פארו
S. m. v-nigra - מאיי סיביר החדשה (Novosibirskiye Ostrova) עד הטריטוריות הצפון מערביות בקנדה.
S. m. borealis - האטלנטי הארקטי: מהאי באפין עד גרינלנד ואיסלנד. מתרבה מצפון לברדור עד האי אלסמיר.
S. m. sedentaria - נפוץ ומתרבה באזור מפרץ הדסון.
S. m. dresseri - צפון מזרח צפון אמריקה. מתרבה ממיין עד מפרץ המילטון שבחוף לברדור.
תפוצת הרבייה של תת-המינים ביבשת אמריקה מראה כי המין מתרבה כמעט לכל אורכו של החוף הצפוני של צפון אמריקה הצפונית, דרום למיין במזרח ועד חצי-האי אלסקה במערב. בחורף, מספר תת-מינים נודדים דרומה כמעט עד פלורידה בתחום המזרחי וחוף וושינגטון באוקיינוס השקט. אולם מרבית הפריטים המתרבים בחוף האוקיינוס האטלנטי חורפים בניופאונדלנד ולברדור ומרבית הפריטים המתרבים בחוף האוקיינוס השקט חורפים באיים האלאוטיאנים (Aleutian) שבקרבת אלסקה.
תת המינים המתרבים בקנדה, הם בעלי דפוסי נדידה המכסים טווח רחב ביותר. מרבית הפריטים נודדים באביב ובסתיו, חלק גומאים מרחק גדול, אחרים קצר, וחלק נשארים באותו אזור לאורך כל השנה.
הקינון בעיקר בסלעי החוף ובטונדרה, באיים מרוחקים בהם טורפים (יונקים) מעטים. הקנים מוסתרים בעשב גבוה למנוע היטרפות הגוזלים והביצים.
ידועים מקרים של יצירת בני כלאיים עם המין אדרית מלכותית במקומות המחיה החופפים.
תיאור המין

בהתחשב בגודלה הממוצע של האדרית שחורת-הכיפה, שהוא בין 53–60 ס"מ, מדובר בברווז (להבדיל מאווז) הגדול ביותר בחצי הכדור הצפוני. משקלו הממוצע הוא 1800 גרם, בעוד שהטווח נע בין 850 ל-3025 גרמים, בהתאם לזוויג (gender) ולעונת השנה המאופיינים בנגישות משתנה למזון.
זכרים בוגרים ניתנים לזיהוי על פי ניצוי הגוף המחולק לשחור בפלג הגוף התחתון ולבן בגב, בכנפיים ובדגל הזיהוי. הראש לבן ברובו, הכיפה שחורה (כפי שמעיד שמו), העורף וצידי הראש בגוון ברקת ירקרק (Emerald). זכרים צעירים אפורים בתחילה. מופע מוכר במהלך ההתבגרות הוא ניצוי כהה מפוספס בחלק התחתון יחד עם קולר לבן, לעיתים הלבן הוא שמפוספס ולא ניתן לזהות את גבולותיו, אך בהדרגה מקבל הניצוי את מאפייני הבוגר. הנקבות הבוגרות לעומת זה, מאופיינות בגוון מפוספס חום בהיר או חום חלודי, שמסייע להן להסתוות היטב בסביבת המחיה. ניצוי הבוגר בשני המינים מושלם רק לאחר 3 שנים ובמהלך זמן זה משתנה תדיר. על כן ניתן לזהות מופעים רבים של אותו גיל בלהקה יחידה.
רבייה

אדרית שחורת כיפה היא עוף מונוגמי, אך יצירת הזוגות היא עונתית ולא לכל החיים. החיזור המתרחש באביב הוא בעל אופי נמרץ ונמשך אף לאחר היווצרות המבנה הזוגי, התנהגות זו מבטיחה את חוזק הקשר בין הזוויגים. בשעת החיזור משמיע הזכר סדרת קולות מוזרים המזכירים אנחות (בתבנית: "ow-ee-urr"), במטרה למשוך את תשומת לב הנקבה. מרבית הפריטים יוצרים זוגות בטרם יגיעו יחדיו לשטחי הקינון, אחרים יוצרים זוגות רק שם.
נקבות המין מגיעות לבגרות מינית מוקדם מהזכרים, הן מוכנות לרבייה בערך בגיל שנתיים, בעוד שהזכרים בוגרים מינית בגיל 3 שנים.
הקינון מתחיל בתחילת הקיץ. האדריות חוזרות לאיי הרבייה בשעה שמעטה הקרח מתחיל להינמס. במשך מספר ימים בוחר הזוג את המיקום לקן ומכין אותו להטלה. הנקבה מורטת מגופה נוצות שת (Eider-down) כדי לרפד את הקן ומטילה 4–5 ביצים בממוצע (גודל התטולה נע בין 8 ל-2 ביצים). צבע הביצים בגוונים חום צהבהב עד ירוק זית. הדגירה הנמשכת כ-25 ימים מהטלת הביצה השנייה, ונעשית על ידי הנקבה בלבד. קיימים חמישים אחוזי הצלחה לבקיעת הביצים. הצעירים פורחים מהקן כעבור 30–50 ימים.
תזונה

עיקרי התזונה של האדרית הם רכיכות, קווצי עור, סרטנאים ודגי גרם אחדים. את טרפה היא בולעת בשלמות, כאשר העיכול המכני נעשה בזפק. במהלך חודשי החורף זמני האור קצרים, והאדרית משחרת אחר מזונה מחצית הזמן המואר.
שיחור המזון נעשה על ידי צלילה לתוך המים שעומקה 3–20 מטרים. כאשר בלהקות, צוללים בתחילה מנהיגי הלהקה שבקדמת הלהק והאחרים מחקים אותם, פעולה זו מסייעת לשימור האנרגיה. שיחור בים נעשה בפרקים של 15–30 דקות, שבסופו של כל פרק נעה הלהקה ליבשה כדי לעכל את המזון ולאגור כוחות מחודשים עד הצלילה הבאה. כך חוזר חלילה במשך היממה.
במהלך החורף כאשר הטמפרטורות צונחות בארצות המוצא, יעדיפו הפרטים להפחית בשיחור אחר מזון כדי לשמר את האנרגיה. או לחלופין לשכלל את יכולות הציד, ולאסוף טרף גדול יותר.
אקולוגיה של המין

אדריות שחורות כיפה הן עופות חברותיים, אשר כמעט כל היבט בחייהם מבוצע בלהקות מרובות פריטים שמספרן נע בין עשרות לאלפים. לעיתים נראה המבנה בחריפה ביבשה כה צפוף, שקשה לאמוד את מספר הפריטים. תופעה ייחודית היא שבעונת הרבייה, קולות החיזור של הזכר שהוזכרו קודם לכן, נשמעים מפיותיהם של אלפי פריטים כמעט בו זמנית. 
 לקראת עונת הרבייה, אוגרות הנקבות שומן רב בגופן מאחר שבעת החיזור הן לא יוצאות לשחר אחר מזון ואמונות על הדגירה לבדם ללא עזרת הזכרים, שאף לא מביאים להן מזון בתקופה זו. לאחר הבקיעה מטפלות נקבות כשירות בצאצאים, בזמן שהאם המותשת והרעבה נחה ומכינה עצמה לנדידה. 
 בניגוד לברווזים אחרים המראים אחוזי הישרדות צאצאים גבוהים יחסית, מתוך הביצים שהטילה האדרית בוקעים 50% בלבד (low reproductive success), ובמרבית המקרים שורד צאצא יחיד (לזוג) את הנדידה לאזורי החריפה. אולם לאחר העונה הראשונה, אחוזי ההישרדות גבוהים מאוד. פרט עשוי להגיע לתוחלת חיים של 20 שנה, דבר המסייע להתרבות המין על אף הקשיים שצוינו.
בעת שהנקבות עסוקות בדגירה, נודדים הזכרים צפונה ממקום מושבם לצורך חידוש נוצות (moulting areas, moulting migration). בזמן שהנוצות מתחדשות הזכרים חסרי יכולת תעופה ופגיעים ביותר מטורפים, על כן האתר שנבחר בקפידה למטרה זו הוא בעל נגישות גבוהה למזון וממועט בטורפים. זמינות גבוהה למזון היא תנאי הכרחי לחידוש נוצות חזקות ובריאות. 
 גם הנקבות מחדשות את נוצותיהן, אך לאחר עונת הרבייה. כתוצאה מ"הנדידה הכפולה" מגיעים הזכרים לאתרי החריפה לאחר הנקבות והצעירים.
האדריות ידועים ברחבי העולם בנוצות השת (eider down) המשמשות חומר בידוד יקר מציאות. הציד, גם לניצול בשרו של המין, הוביל לירידה דרסטית במספר הפריטים לפני יצירת החוק להגנת עופות נודדים (Migratory Bird Treaty Act of 1918), שהגן על הפריטים שבצפון אמריקה. הביקוש הגובר לנוצות השת באוכלוסיות שבצפון האטלנטי, המשמשות בעיקר בתעשיות הביגוד וההנעלה, העלה את המודעות לחשיבות שימור המין באזורים אלו. תקנות שהוספו לחוק מאז תרמו להיווצרות אוכלוסיות יציבות ללא כל סכנת הכחדה.
מגמות אוכלוסין

מספר הפריטים המשוער של המין הוא כ-1,000,000 (נכון ל-2007). במחצית שנות ה-70 של המאה העשרים, עמדה האוכלוסייה בצפון אמריקה על 1.5-2 מיליון פריטים, האוכלוסייה החורפת במערב אירופה ובמערב סיביר עמדה על 2 מיליון פריטים. לא היה מידע על האוכלוסייה מרובת הפריטים במזרח אסיה. במחצית שנות ה-80 נספרו כ-350,000 פריטים במהלך הנדידה הסתווית בצפון-מזרח אמריקה הצפונית. במחצית שנות ה-90 נספרו 71,000 זוגות מקננים בצפון אמריקה, 60% במזרח קנדה ו-40% במיין. במיין הייתה גדילה בזוגות המקננים מ-25,000 ב-1980 ל-28,000 ב-1989.
האוכלוסייה העולמית אם כך היא במגמה יציבה - כאשר השינויים מעטים ובטווח של 10%+\-. ככל הנראה, ירידה משמעותית (53%) באוכלוסייה אשר בצפון אלסקה ובמערב קנדה הארקטית בין 1976 ל-1996, כך לפי דפוסי הנדידה הקבועים. ירידה משוערת במזרח סיביר. עליה באזור הנהר סנט לורנס. עליה במזרח ארצות הברית בקרב הפריטים החורפים מ-59,000 ב-1960 ל-126,000 ב-1980, כעת האוכלוסייה יציבה. עלייה בפרטי תת-מין S. m. dresseri בין 1961 ל-1994 כך לפי נתיב הנדידה האטלנטי (Atlantic Flyway). האוכלוסיות האירופאיות במגמת עלייה.
במהלך המאה ה-19 כמעט ונכחדה האוכלוסייה מדרום לנהר סנט לורנס, בשל איסוף יתר של ביצים ופריטים מהקנים. בצפון-מזרח אמריקה הצפונית, פיחות באוכלוסייה עקב צייד, פיתוח חופים ואיסוף פריטים למטרות מסחריות. בקייפ קוד טבעו פריטים רבים כאשר הסתבכו ברשתות איסוף צדפות. נפט המוזרם לים עשוי להוות בעיה לאוכלוסיות החורפות בצורה מרוכזת. ניטור עקבי של האוכלוסיות החורפות הוא הכרחי לשימור המין בעתיד.
הערות שוליים

↑  אדרית שחורת-כיפה באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533689805171  GND: 4151152-9  LCCN: sh85041378
אורן הצנובר

| אורן הצנובר |
| --- | --- |
 אורן הצנובר
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: מחטנאים
מחלקה:: מחטניים
סדרה:: מחטיים
משפחה:: אורניים
סוג:: אורן
מין:: אורן הצנובר
שם מדעי
 Pinus pinea ‏לינאוס, 1753
תחום תפוצה


אורן הצנובר בפסיפס מהמאה ה-4 לספירת הנוצרים מבית הכנסת השומרוני בח'ירבת סמארה ליד היישוב עינב (הפסיפס הועבר למוזיאון השומרוני הטוב)
אורן הצנובר (שם מדעי: Pinus pinea) הוא מין ממשפחת האורניים, אשר גדל באופן טבעי בדרום אירופה, בצפון אפריקה ובמזרח התיכון. בעבר נקרא המין אורן הגלעין ואורן הסלע (תרגום של השם הלועזי של העץ), עד שהאקדמיה ללשון העברית קבעה את השם אורן הצנובר.
תיאור הצמח

האורן יכול להתנשא לגובה של יותר 25 מטרים, אך הגובה הממוצע נמוך יותר וגובהו בדרך כלל בין 12 ל-20 מטר. צורתו האופיינית היא צורת מטרייה, עם גזע יחסית קצר וחופה רחבה, כמעט שטוחה. העלים דמויי מחטים, באורך של 10–20 סנטימטרים, צבעם ירוק והם באים בזוגות, כאשר העץ צעיר (5–10 שנים) העלים שונים והם קצרים (2–4 ס"מ) וצבעם ירוק-כחול. ההחלפה בין סוגי העלים מתרחשת באופן הדרגתי בין השנה החמישית לעשירית. האצטרובלים גדולים ומכילים זרעים, שהם הצנוברים. זמן ההבשלה של האצטרובל הוא כ-36 חודשים – יותר מכל אורן אחר – ויש להמתין כ-15 שנה לקבלת יבול של אצטרובלים. הפצת הזרעים נעשתה בעבר בעיקר על ידי ציפורים, וכיום נעשית בעיקר על ידי פעילות אנושית.
מוצא הצמח ותפוצתו

קיימת מחלוקת במחקר מהו מוצאו המקורי של העץ לאור העובדה שהעץ הוא אחד הראשונים שתורבת ונסחר, מחקרים הראו שמוצאו של הצנובר באירופה ולא באסיה, שכן הפעילות הקמביאלית (ע"ש שכבת קמביום, היוצרת תאים בגזע) התגלתה כתואמת אקלים אירופי לח ולא אסיאתי. העץ גדל בר בסביבות אגן הים התיכון באזורי החוף באדמות חוליות ולדעת החוקרים אורן הצנובר גדל בארץ ישראל רק באופן תרבותי. מוסכם בין החוקרים שהאזכורים של האורן בדברי חז"ל, באמצעות הביטויים 'אצטרובלין' ו'בנות שוח' מתייחסים אל אורן הצנובר ולכן סבורים שכבר בתקופה הרומית, מהמאה הראשונה לסה"נ, גידלו את עצי אורן הצנובר בארץ ישראל. לדעת חוקר המקרא יהודה פליקס זוהי ה"תרזה" הנזכרת בתנ"ך (ישעיהו מ"ד י"ד). בלבנון ניתן למצוא חורשות רבות של מין זה. כיום לא ניתן למצוא בארץ פרטים עתיקים יותר מעבר למאה ה-19, הפרט הגדול ביותר מצוי בגנים הבהאיים בעכו, ונראה שהטמפלרים הם שחידשו את גידולו בארץ.
העץ גדל בצורה מתורבתת מזה כ-6,000 שנה, בשל זרעיו האכילים. העץ שימש בעת העתיקה כגידול חקלאי וגם השתמשו בפרותיו בקטיף מן הבר. זרעיו, הצנוברים, שימשו למאכל כבר במצרים העתיקה כתבלין לבישול ושימשו למאכל גם ביוון וברומי בשל תכולת השמן הגבוהה שלהם. ישנן עדויות למסחר בו מזה זמן רב; שמו בתקופה הרומאית – "פינוס דומסטיקוס" – מעיד על כך. כיום נפוץ העץ במדינות רבות שיש בהן אקלים ים-תיכוני, והוא מגודל באמריקה הצפונית, בדרום אפריקה ובאזורים באירופה.
אורן הצנובר באמנות

רק מעט עיטורים של אורן הצנובר עוצבו בתקופת בית שני בירושלים ובעיקר על מונומטים גדולים ומושקעים שהיו שייכים לאצולת ירושלים ועשיריה, לכן נראה שהעיטור באצטרובלי האורן וענפיו סימל סטטוס גבוה ועושר. מקורו האמנותי של המוטיב בתיאורים מהאמנות של הנבטים והאמנות הרומית.
גם במהלך התקופה הביזנטית הופעותיו של האורן אינן מרובות. אך בכל ההופעות מתואר דווקא אורן הצנובר התרבותי ולא אורן ירושלים הגדל בר בארץ ישראל. תיאורים אלו של אורן הצנובר על הפסיפסים ביחד עם הידיעות מהספרות היוונית והרומית הקדומות מאששים את הכתובים בעניין גידול מלאכותי של אורן הצנובר בחקלאות של העת העתיקה בארץ ישראל, לפחות החל מהמאה הראשונה.
אורן הצנובר עוצב רק בפסיפסים אחדים מהתקופה הרומית והביזנטית מארץ ישראל: הווילה בעין יעל, הווילה בשכם, בקרן השפע של טיכה בפסיפס מבית שאן, בבית הכנסת השומרוני בסמארה ובכנסיית המולד בבית לחם. ההופעה הייחודית של האצטרובלים בפסיפסים יוקרתיים מרמזת על נדירותם ויוקרם של זרעי אורן הצנובר בדיאטה של אנשי התקופה.
שימושים רפואיים לפי מקורות קדומים ובימינו

במצרים ובמסופוטמיה (אשור ובבל) שימש שרף האורנים מרכיב בתרופות למחלות עיניים, אוזניים, כליות, שרירים ומין וכן למחלות בדרכי הנשימה. דיוסקורידס, רופא, פרמקולוג ובוטניקאי יווני מהמאה הראשונה לסה"נ, תיאר שימוש באצטרובלי אורן לטיפול בכליות ובשלפוחית השתן. זרעי האורן שימשו לטיפול בשיעול ולריפוי מחלות ריאה. חלקי הצמח האחרים שימשו לטיפול בכאבי שיניים, עפעפיים, פצעים וכבד. בימי הביניים שימשו הזרעים, בין היתר, לריפוי קצרת, שיתוק, עיוותים ורעידות, צהבת, עור בקוע, מחלות כליות וריאה, דלקות בדרכי השתן וטחורים, וכן שימשו מעוררי תאווה. הזרע מכיל שמן רב וחומרי מזון ומשמש בימינו כחומר מרפא עממי, בעיקר לחיזוק הגוף.
עלה צעיר (שמאל) ועלה בוגר של אורן הצנובר
אורן הצנובר, אצטרובל וזרעים
הערות שוליים

↑  אורן הצנובר באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Stone pine, במשמעות גלעין, תורגם בטעות ל'סלע'.
↑  אורן הצנובר במילון בוטניקה: צמחי ארץ ישראל (תשס"ג), 2003, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  יעל גרטי, איך מפשיטים צנוברים?, באתר ynet, 12 בפברואר 2006
↑  אורן הצנובר, באתר "צמח השדה"
↑  אפרים לב וזהר עמר, סממני המרפא המסורתיים בארץ ישראל, ירושלים, תשס"ב, עמ' 62.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546353105171  BnF: cb12365412h (data)  LCCN: sh88000274
אלון שסוע

| אלון שסוע |
| --- | --- |
נוף רחב של אלון שסוע אלון שסוע ביער אילנות ישראל עלי אלון שסוע
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: אלונאים
משפחה:: אלוניים
סוג:: אלון
מין:: אלון שסוע
שם מדעי
 Quercus cerris ‏לינאוס, 1753

Quercus cerris
אלון שסוע (שם מדעי: Quercus cerris; מכונה גם אלון טורקי) הוא מין של עץ ממשפחת האלוניים.
מאפיינים

נפוץ בעיקר באזור אירופה ואסיה הקטנה. כינויו ניתן לו בשם תפוצתו הרבה בטורקיה. בישראל המין גדל בר באתר יחיד בהר החרמון. אלון שסוע הוא ערך טבע מוגן על פי חוק בישראל.
האלון השסוע הוא עץ נשיר, שגובהו נע בין 25 ל-40 מטרים וקוטר גזעו עד 2 מטרים. עליו מפורצים מאוד, אורכם 4–71 סנטימטרים ורוחבם 3–5 סנטימטרים; עליהם 6–12 אונות.
הפרחים של אלון שסוע בעלי עגילים, והם מואבקים בעזרת הרוח. הפירות מתפתחים במשך 18 חודשים לאחר ההאבקה. הפרי הוא בלוט גדול שאורכו 2.5–4 ס"מ והיקפו כ-2 ס"מ. קוציו של הבלוט אורכים ומעוקלים.
טעם הבלוט מר, ולכן הוא נאכל בעיקר על ידי עורבנים ויונים; סנאים יאכלוהו כברירת מחדל במקרה ששאר המזון אזל.
האלון השסוע משמש כעץ נוי וכשובר רוח.
מצב שימור העץ הוא ללא חשש.
הערות שוליים

↑  אלון שסוע באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלון השעם

| אלון השעם |
| --- | --- |
 אלון השעם
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: אלונאים
משפחה:: אלוניים
סוג:: אלון
מין:: אלון השעם
שם מדעי
 Quercus suber ‏לינאוס, 1753
תחום תפוצה


Quercus suber
אלון השעם (שם מדעי: Quercus suber) הוא עץ אלון ירוק-עד שגודלו בינוני. מקליפתו של עץ האלון מופק חומר השעם אשר ממנו מיצרים לרוב פקקי בקבוקים ואטמים בשל אי חדירותו לנוזלים.
מידע

אלון השעם גדל בדרום-מערב אירופה, בעיקר באזור פורטוגל, גיברלטר, צרפת, איטליה וספרד וכן בצפון-מערב אפריקה בעיקר באזור מרוקו תוניסיה ואלג'יריה. כשליש מיערות השעם בעולם גדלים בפורטוגל, והמדינה מייצרת כ-50 אחוזים מכלל תפוקת השעם העולמית. קליפתו של אלון השעם עבה ומבודדת והיא מתחדשת פעם אחת בעשר שנים. מכיוון שהשעם אטום לנוזלים, מייצרים ממנו פקקים לבקבוקים ובעיקר לבקבוקי יין.
פירותיו של אלון השעם הם בלוטים אשר קוטרם הוא 2–3 סנטימטרים, גזעו צפוף ורחב.
אלון השעם אינו דורש השקיה מרובה, והוא חסכוני במים
גובהו של האלון מגיע עד 20 מטרים, ואורך חייו הוא כ-150 שנה.
בישראל גדלים מספר עצים: בגינון על תל כפר-סבא במזרח העיר, בחורשה הלימודית של קריית אונו, במרום גולן וביער גבעת כ"ח (יער קולה) על שביל אלכסנדרוני (סימון שחור) קיים פרט בודד בטבע.
הערות שוליים

↑  אלון השעם באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  אלון השעם - עצים ושיחים ביערות קק"ל
↑  Quercus-suber rainforest-alliance
↑  שעם - שאלות ותשובות, באתר ארודור
↑  רשימת עצים חסכני מים - ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565385005171  BNE: XX530727  BnF: cb12089052h (data)  GND: 4165312-9  LCCN: sh85032612 
אלון השעם ביער אילנות - עלים
אלון השעם ביער אילנות - קליפה