stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיכאל אוחנה
תארים

אליפות: 2016/2017, 2017/2018
אלוף האלופים: 2017/2018
גביע הטוטו: 2016/2017
גביע הטוטו: 2019/2020
הערות שוליים

↑  רועי אסרף, מיכאל אוחנה - הכוח העולה של מ.ס אשדוד, באתר mynet, ‏12 ביוני 2014
↑  יניב טוכמן‏, הפועל באר שבע רכשה את מיכאל אוחנה תמורת כמיליון יורו, באתר וואלה, 7 בספטמבר 2016
↑  שי מוגילבסקי, ליגת העל: 0:3 להפועל ב"ש על בני סכנין, באתר ynet, 10 בספטמבר 2016
↑  מוטי פשכצקי, ‏מיכאל אוחנה: "זה היה אינסטינקט, לא חשבתי", באתר ערוץ הספורט, 16 באוקטובר 2016
↑  הפועל באר שבע זכתה בגביע הטוטו אחרי 1:4 על עירוני קרית שמונה, באתר וואלה, 28 בדצמבר 2016
↑  ליגה אירופית: הפועל באר שבע נכנעה 3:1 מול בשיקטאש בטרנר, באתר וואלה, 16 בפברואר 2017
↑  גיא בן זיו, ‏רשמי: עלי מוחמד ומיכאל אוחנה חתמו בבית"ר, באתר ONE‏, 25 ביוני 2019
↑  שי ארצי, אחרי יותר משנה: מיכאל אוחנה חזר לדשא, באתר ישראל היום, ‏8 בספטמבר 2020
↑  רענן ברנובסקי‏, יצליח להשתקם? מיכאל אוחנה חתם רשמית לעונה אחת במכבי נתניה, באתר וואלה, 10 באוגוסט 2022
↑  איציק כלפי, ‏חזר הביתה: מיכאל אוחנה חתם במ.ס אשדוד, באתר ONE‏, 12 בינואר 2023
↑  רותם פלדברג, ‏פרסום ראשון: מיכאל אוחנה חתם בטבריה, באתר ערוץ הספורט, 24 בנובמבר 2024
↑  איציק יצחקי‏, נבחרת ישראל: עומרי גלזר ומיכאל אוחנה זומנו, ביברס נאתכו חוזר, באתר וואלה, 6 בנובמבר 2016
שרון הכהן-בר

| --- | --- |

שרון הכהן-בר
 לידה:  16 באוקטובר 1964 (בת 60) קרית טבעון‏‎, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1985
 בן זוג:  אצ'ה בר
 צאצאים:  תומר בר,ניצן בר
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
איפור השחקנית שרון הכהן, כוכבת הסרט אלכס חולה אהבה, 20 באוגוסט 1985
שרון הכהן-בר (נולדה ב-16 באוקטובר 1964 בקריית טבעון) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה בשם שרון הכהן בקריית טבעון, שם גדלה. אמה ויולה, מורה למוזיקה, הייתה הצעירה מבין ארבע בנותיה של תלמה ילין.
למדה משחק ודרמה בבית הספר של ניסן נתיב. כמו כן הכהן-בר היא בוגרת סמינר הקיבוצים במסלול הוראה בתיאטרון ובימוי תיאטרון לתואר B.E.D. החל משנת 2002 הכהן-בר היא כותבת ומורה לתיאטרון בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר בירושלים.
ביוגרפיה > קריירת משחק

בשנת 1985, בזמן לימודיה בסטודיו למשחק ניסן נתיב, לוהקה לתפקיד הראשי בסרט "כפפות", אך הפקת הסרט התעכבה כשנה, עקב קשיים בגיוס התקציב הדרוש, לאחר שצילומי הסרט החלו ונפסקו. בינתיים, ביולי 1985, נבחרה לשחק את דמותה של "דודה לולה", קרובת משפחתו של אלכס מהקומדיה הרומנטית "אלכס חולה אהבה". צילומי הסרט נערכו במהלך אוגוסט-ספטמבר 1985, הוא יצא לאקרנים ביולי 1986 וזכה להצלחה מסחרית. הסרט "כפפות " יצא לבסוף לאקרנים בספטמבר 1986 אך  קיבל ביקורות שליליות, כשל בקופות וירד מהאקרנים לאחר שבועיים בלבד.
בשנת 1987 שיחקה  בתיאטרון באר שבע במחזה תזמורת על תנאי, המבוסס על האוטוביוגרפיה של פניה פנלון.
בשנת 1988 שיחקה בסרט האקשן האמריקאי, שצולם בישראל, "נשר הברזל 2" בתפקיד טייסת קרב סובייטית, תחת שם במה בינלאומי שקיבלה (שרון ברנדון).
בשנת 1989 שיחקה בסרט "שדות ירוקים" בבימויו של יצחק צפל ישורון, בפרק השני של סדרת הטלוויזיה "סיפורים לשעת לילה מאוחרת" לצד ששון גבאי. והשתתפה בסרט "אש צולבת" בבימויו של גדעון גנני (המבוסס על סיפור הוצאתה להורג של חיה זיידנברג) לצד דן תורג'מן, אריה אליאס ומכרם ח'ורי.
בשנת 1990 השתתפה בסרט "שורו" לצד משה איבגי וקרן מור  באותה שנה גם שיחקה, בתפקיד עיתונאית אמריקאית שהגיעה לדווח מישראל, בסרט "דרכון", שצולם במשותף על ידי אולפני הקולנוע של ברית המועצות, ישראל, צרפת ואוסטריה.
בשנת 1991 שיחקה במחזה "הבשורה על פי קריסטין" מאת אסטבן גוטפריד, ובמחזה "סוף עונת החלומות" שעלהתיאטרון בית ליסין. בנוסף שיחקה בשני סרטי סטודנטים קצרים של בוגרי בית הספר לאמנות קמרה אובסקורה "תצעקי בשקט" של שירה ריכטר ו״למראית עין" של איתן בן־נון, ובסרט האמריקאי "cover up".
בשנת 1995 השתתפה בפרק בודד (חלום ליל קיץ) של הסדרה "עניין של זמן", ובסרט "זכרון דברים" של עמוס גיתאי לצד אסי דיין.
ב-2002 השתתפה בתפקיד ראשי בטלנובלה המצליחה "לחיי האהבה" לצד יהודה לוי, גיל פרנק, סופי צדקה ונתן רביץ.
ב-2003 שיחקה בתפקיד אורח בדרמה היומית אהבה מעבר לפינה.
ב-2006 השתתפה בסדרה "אגדת דשא" לצד סמי הורי, גלית גיאת ואורי גבריאל.
ב-2007 שוב שיתפה פעולה עם אסי דיין בסרט חופשת קיץ בבימויו של דוד וולך, שיחקה בפרק בסדרה "האי" בתור מישהי שליבי ואנה עובדות עליה ושיחקה בסרט "ג'וליה מיה" לצדו של דורי בן זאב.
ב-2014 שיחקה כתפקיד אורח בסדרה "עממיות", בתור פסיכולוגית.
ב-2019 השתתפה בסרטים "בשורות טובות" ו"היום שאחרי לכתי".
חיים אישיים

נשואה למנהל הצוללת הצהובה בירושלים, אצ'ה בר ואמא של ניצן בר ותומר בר.
הערות שוליים

↑  עידית שמגר, חולה עליה, מעריב, 22 ביולי 1985
↑  חיים נגיד, בועז חולה געגועים, מעריב, 20 בספטמבר 1985
↑  ירון פריד, "אלכם",הגשש, "בר 51" – מי מוביל?, חדשות, 3 באוגוסט 1986
↑  ביקורות:
רחל נאמן, קולנוע תוצרת הארץ - 'כפפות', כותרת ראשית, 17 בספטמבר 1986
מאיר שניצר, אגרוף של וזלין, חדשות, 15 בספטמבר 1986
↑  רן גפן, "כפפות" נופל, חדשות, 23 בספטמבר 1986
↑  יוסי עוזרד, בכורה - מות הזמיר - "תזמורת על תנאי" מאת פניה פנלון, בתיאטרון העירוני באר־שבע. עיבוד ובימוי: שמואל הספרי: תפאורה ותלבושות: יעל פרדס, חדשות, 9 באפריל 1987
אלי שי, חזרת התזמורת - "תזמורת על תנאי", בהפקת תיאטרון באר־שבע, עיבוד ובימוי על־פי הספר מאת פאניה פנלון: שמואל הספרי, כל העיר, 1 במאי 1987
↑  שרון הכהן, ענת עצמון ודן תורג'מן ב"נשר הברזל", חדשות, 4 בדצמבר 1988
↑  ירון פריד, סובריה על מקל, חדשות, 14 במרץ 1990
↑  אילנה באום, סיוטים כחול לבן מיקי בהגן מפחד באמת, מפחד הרבה יחסית לגבר בן . 36 סדרת הטלוויזיה "סיפורים לשעת לילה מאוחרת", שתתחיל לרוץ אצלנו החל ביום ראשון הקרוב, היא סיפורם של פחדים שהתרוצצו כבר, לפחות פעם אחת, אצל מיקי בראש, מעריב, 2 במרץ 1989
רונן טל, קורטוב של מחאה - ביום ראשון בלילה פתחה הטלוויזיה בהקרנת סדרת טלוויזיה חדשה, "סיפורים לשעת לילה מאוחרת״ , חדשות, 7 במרץ 1989
↑  יעל ישראל, קולנוע - דלות החומר - "אש צולבת" (ישראל, 1989), במאי: גדעון גנני, תסריט: בני ברבש, שחקנים: שרון הכהן, דן תורג'מן, סיני פתר, מרים גבריאלי, דן פרידמן, שלמה תרשיש, כל העיר, 19 באפריל 1989
עדנה פיינרו, על אש קנטה - "אש צולבת" (גורדון, תל אביב), "העולם הזה", גיליון 2694 מ-18 באפריל 1989, עמוד 41
↑  מיכל פלג, קולנוע - ״שורו' (ישראל, X 1990) במאי: שבי גביזון, שחקנים: משח איבגי, שרון חכהן, עזרא כפרי, כל העיר, 21 בדצמבר 1990
חגי לוי, קומדיה שזזה לאט אחרי ערימת פרסים עולה לבסוף "שורו" למסכים., חדשות, 13 בדצמבר 1990
↑  אלוהים לא יודע - "הבשורה על פי כריסטין", חדשות, 26 ביולי 1991
תמי לוביץ, הבשורה על פי שרון הכהן, חדשות, 22 ביולי 1991
↑  שרית פוקס, "אמא, את אשה מתועבת־, מעריב, 15 בנובמבר 1991
↑  עמית שהם, "תצעקי בשקט" סרטה של שירה ריכטר, בכיכובם של שרון אלכסנדר, שרון הכהן ומגלי מזרחי, מתאר משולש אהבים שמנסה בכל כוחו להתרבע, חדשות, 7 בנובמבר 1991
↑  חגי לוי, עיתונאי חוקר ומסתכסך. הפקה בינלאומית בישראל ־םזימות אפלות־, חדשות, 9 במאי 1991
↑  אורי משגב, גבבה לא ברורה, באתר הארץ, 1 בפברואר 2007
↑  אורי קליין, יודע לשאול, באתר הארץ, 23 באוגוסט 2007
בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל טרייבקה.
↑  אורי קליין, מה שנשאר בתחתית החבית, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2007
↑  בן שלו, תומר בר: דיסק שני בגיל 14, באתר הארץ, 25 בפברואר 2009
מאי פלטי, תומר בר הוציא אלבום ראשון בגיל 12. מאז הוא לא מפסיק, באתר הארץ, 21 בדצמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309609105171  BNE: XX5334720  ISNI: 0000 0003 9023 2456  LCCN: no99001465  SUDOC: 164620974  VIAF: 283843608   WorldCat (עם VIAF): 283843608
צלילי הכרם

ערך זה עוסק בלהקה. אם התכוונתם לתקיפה של חיל האוויר הישראלי בתימן, ראו .
| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  1972–1988 (כ־16 שנים)
 סוגה:  מוזיקה מזרחית, מוזיקה יוונית 
 חברים
 דקלון בן-מוש חיים משה אהרון ירימי
 
צלילי הכרם הייתה להקה שהוקמה ב־1972 על ידי דקלון (יוסי לוי), והגיטריסט בן מוש (משה בן משה). הלהקה שילבה בין מוזיקה תימנית מפיוטי יהודי תימן, מוזיקה ערבית, ומוזיקה יוונית.
השפעה תרבותית

על שם הלהקה נקרא מבצע תקיפה ישראלי כנגד החות'ים בתימן
דיסקוגרפיה

1975 - "בזכרי ימים ימימה"
1975 - "צלילי הכרם"
1976 - "שושנת תימן"
1977 - "זכרונות בכרם"
1979 - "בלהיטי זהב בתימנית"
1981 - "יום שישי הגיע"
1984 - "לשיר בקול ערב"
הערות שוליים

↑   בן שלו, מי היה משה משומר? חייו ומותו של הגיבור האלמוני של המוזיקה המזרחית, באתר הארץ, 12 בפברואר 2016
↑  טל פרי, דקלון. כותל המזרח, מעריב, 21 בפברואר 1988
1 2 3  דב ניצן, מסעותי עם חיים משה, כותרת ראשית, 15 באוגוסט 1984
↑  פסטיבל הזמר התימני - היום, דבר, 22 בפברואר 1977
↑  חנהל׳ה תופיע בקלטת, חדשות, 16 באוקטובר 1986
↑  ליאורה הכהן, מסיבה - דקלון חוגג את תקליטו השמיני ו־25 שנות שירה, חדשות, 25 בפברואר 1988
טל פרי, דקלון חגג חצי יובל על הבמה, מעריב, 22 בפברואר 1988
↑    רז שכניק, זה הזמן לסולחה, באתר "ידיעות אחרונות", 6 באוגוסט 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299568705171  VIAF: 136579908   WorldCat (עם VIAF): 136579908
מערת נטר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  מקוה ישראל, גוש דן
 קואורדינטות:  32°01′48″N 34°46′56″E﻿ / ﻿32.029913°N 34.782299°E﻿ / 32.029913; 34.782299
  (למפת גוש דן מוגדלת) מערת נטר(למפת גוש דן רגילה) מערת נטר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מערת נטר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מערת נטר
 
מערת נטר
שלט הסבר על המקום.

מערת נטר היא מערת כורכר טבעית הנמצאת בשטח בית הספר החקלאי מקוה ישראל. המערה שימשה במהלך השנה הראשונה להקמתו כמקום מגורים זמני לתלמידי המקום. נקראת על שמו של קרל נטר, מייסד בית הספר.
היסטוריה > רקע

בשנת 1867, ביקר קרל נטר בארץ ישראל כשליח חברת "כל ישראל חברים". הוא בדק את מצבם של יהודי היישוב הישן והגיע למסקנה שלא ניתן להביא לשיפור הכלכלי אלא על ידי הכשרתם לעבודה חקלאית.
נטר החליט לבקש מכי"ח אישור להקמת בית ספר חקלאי. הוא פנה לחברה והיא נתנה לו את אישורה, אך אז התברר שאין מספיק כסף להקמה. נטר פנה לברון רוטשילד בבקשה למימון, ואחרי מאמצים מרובים, הממשלה העות'מאנית נתנה לנטר רישיון לייסוד בית ספר חקלאי, והעניקה לו שטח של 2,600 דונם של אדמות מדינה.
היסטוריה > השימוש במערה

למרות המימון שקיבל מרוטשילד, חל עיכוב בבניית מבני הקבע של בית הספר, בלית ברירה החליט נטר שמערה טבעית שנמצאה בשטח בית הספר טובה מספיק למגורים עבור מספר התלמידים המועט שהיו אז במקוה ישראל.
במהלך השנה הראשונה של בית הספר התגוררו במערה נטר וראשוני המתיישבים במקום, עד מעברם למבני הקבע.
פעילות ארגון "ההגנה" בית הספר

כבר בתחילת קיומו של ארגון ההגנה, במאורעות תרפ"א (1921) ולאחר מכן במאורעות תרצ"ו (1936), שימש המקום בסיס ליחידות ההגנה. בימי המנדט הבריטי שימשה המערה מסתור לאימונים בנשק. נעשו בה ניסויים שונים בנשק ובתחמושת. קולות היריות והפיצוצים נבלעו בדפנות המערה ולא נשמעו בחוץ.
לקריאה נוספת

ספי בן-יוסף, מדריך ישראל החדש – מישור החוף הדרומי, פלשת, עמ' 133–134, הוצאת משרד הביטחון ההוצאה לאור וכתר הוצאה לאור. 2001.
ניקולס מארי באטלר

| --- | --- |

 לידה:  2 באפריל 1862 אליזבת, ארצות הברית 
 פטירה:  7 בדצמבר 1947 (בגיל 85) מנהטן, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות סידר לוון 
 השכלה:  אוניברסיטת קולומביה 
 מעסיק:  אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת קולומביה 
 מפלגה:  המפלגה הרפובליקנית 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת שטרסבורג (1920)  דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת ליון (1937)  פרס נובל לשלום (1931)  דוקטור לשם כבוד מאת אוניברסיטת פריז (1921)  מדליית גתה לאמנות ומדעים  doctor honoris causa from the University of Nancy 
 חתימה:   
 
ניקולס מארי באטלר (באנגלית: Nicholas Murray Butler; ‏2 באפריל 1862 – 7 בדצמבר 1947) היה פילוסוף, דיפלומט, ומחנך אמריקאי. באטלר היה הנשיא אוניברסיטת קולומביה, נשיא ארגון תרומת קרנגי לשלום עולמי, חתן פרס נובל לשלום. הוא הפך דמות כה מוכרת ומכובדת בארצות הברית עד כי הניו יורק טיימס נהג לפרסם את ברכתו לחג המולד מדי שנה.
תחילת דרכו וחינוכו

באטלר נולד באליזבת, ניו ג'רזי למרי באטלר ופועל הייצור הנרי באטלר. הוא למד במכללת קולומביה (שהייתה עם הימים לאוניברסיטת קולומביה) והיה במועדון הדיבייט של המכללה. סיים תואר ראשון במדעי הרוח בשנת 1882, תואר שני בשנת 1883 ודוקטורט שלו בשנת 1884. הישגיו האקדמיים של באטלר הביאו את תיאודור רוזוולט לכנותו "ניקולס הנפלא".
בשנת 1885 למד באטלר בפריז וברלין והפך חבר לכל החיים של מי שעתיד להיות למזכיר המדינה של ארצות הברית אליהוא רוט. בסתיו 1885 באטלר קיבל משרה במחלקה לפילוסופיה של אוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1887 הוא ייסד עם גרייס הולידיי דודג', פילנתרופית אמריקאית, את בית הספר של ניו יורק להכשרת מורים והיה לנשיא בית הספר. בית ספר זה התמזג מאוחר יותר עם אוניברסיטת קולומביה ונקרא מכללת המורים באוניברסיטת קולומביה, חלקו הניסויי הפך לבית הספר ע"ש הוראס מאן. משנת 1890 עד 1891 באטלר היה מרצה ב-אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור. לאורך שנות ה-90 של המאה ה-19 באטלר היה חבר בוועדת החינוך של מדינת ניו ג'רזי ועזר להקים את המועצה המפקחת על בחינות הכניסה למכללות.
נשיא אוניברסיטת קולומביה

בשנת 1901 באטלר הפך לנשיא בפועל של אוניברסיטת קולומביה ובשנת 1902 מונה לנשיא. הנשיא רוזוולט היה בין האישים הרבים שהיו נוכחים בטקס מינויו. באטלר היה נשיא קולומביה במשך 43 שנים, תקופת הכהונה הארוכה ביותר בתולדות האוניברסיטה ופרש בשנת 1945. כנשיא באטלר אחראי להתרחבות גדולה של קמפוס האוניברסיטה, הוספת בניינים חדשים רבים, בתי ספר ומחלקות. תוספות אלה כללו את המרכז הרפואי קולומביה-פרסבטריאן, המרכז הרפואי האקדמי הראשון בעולם. בשנת 1941 חבר שופטים של פרס פוליצר לסיפור עלילתי בחר בספרו של ארנסט המינגוויי, למי צלצלו הפעמונים, לפרס. חבר הנאמנים של פרס פוליצר הסכים להמלצה, אולם באטלר, שהיה אז ראש חבר הנאמנים בדימוס, מצא כי הסיפור פוגעני ושכנע את חבר הנאמנים לבטל ההחלטה, כך שהפרס לסיפור עלילתי לא הוענק באותה שנה.
עוד בימי חייו קראה אוניברסיטת קולומביה את הספרייה לפילוסופיה על שמו ולאחר מותו נקראה על שמו הספרייה המרכזית. שמו אף הונצח על בניין מעונות סגל וכן פרס בפילוסופיה.
פעילות פוליטית

באטלר היה נציג לכנס המפלגה הרפובליקנית בין השנים 1888–1936. בשנת 1912, כאשר סגן הנשיא ג'יימס שרמן מת ימים ספורים טרם הבחירות לנשיאות, באטלר היה אמור לקבל את קולות האלקטורים המיועדים לשרמן, אולם המפלגה הרפובליקנית הפסידה בבחירות באותה שנה. בשנת 1916 ניסה באטלר לקדם את מועמדותו לנשיאות של אליהוא רוט. בשנים 1920 ו-1928 ניסה באטלר, ללא הצלחה, להיות עצמו מועמד לנשיאות. באטלר האמין כי חוקי היובש היו שגויים והשפיעו באופן שלילי על המדינה. הוא היה חלק מן המאמץ לבטל חקיקה זו בשנת 1933.
באטלר היה פעיל בקידום בוררויות בינלאומיות וכיהן בין השנים 1907 ו-1912 כיושב ראש ועידת אגם מוהוק לבוררות בינלאומית, פעילות ששאפה לקדם אמנות בוררות ובית דין בינלאומי וכן לעורר דעת ציבור בעניין זה. באטלר אף שכנע את אנדרו קרנגי לתרום 10 מיליון דולר לארגון תרומת קרנגי לשלום עולמי. במסגרת הארגון קידם באטלר יוזמות לחינוך ותקשורת בינלאומיים וייסד את סניף הארגון בפריז. הוא שימש כראש הארגון בין השנים 1925–1945. על עבודתו בתחום זה זכה בשנת 1931 בפרס נובל לשלום (יחד עם ג'יין אדמס).
משפחתו ודמותו

באטלר התחתן עם סוזנה אדוארד שולר, בתו של סוחר נשק עשיר, בשנת 1887 ולזוג נולדה בת אחת. בשנת 1903 נפטרה סוזנה והוא התחתן בשנית בשנת 1907 עם קייט לה מונטנייה, בתו של יזם נדל"ן עשיר מניו יורק. בשנת 1940 באטלר סיים כתיבת אוטוביוגרפיה. בשנת 1945, בגיל 83, כאשר היה עיוור כמעט לחלוטין, התפטר מכל המשרות בהן החזיק ונפטר שנתיים מאוחר יותר.
למרות הישגיו הבולטים, רבים ראו בבאטלר דמות יהירה. הוא נהג לפטר על דעת עצמו חברי סגל באוניברסיטה אשר לא מצאו חן בעיניו, בהם אף חוקרים בולטים בתחומם. הערכתו כלפי סגל הפקולטה לאמנויות באוניברסיטה הייתה נמוכה ובשנת 1903 הוא שלל מהם את זכויות ההצבעה כאנשי סגל באקדמיה, מהלך שדירדר עוד יותר את יחסיו עימם.
באטלר נשא דברים ופרסם מאמרים רבים, על מגוון רחב של נושאים, החל מחינוך וכלה בשלום עולמי. אף שמאמריו משקפים אדם בעל השכלה ורחב אופקים, פרסומיו נטו להיות מוגזמים ושחצניים.
תמנון (רשת אופנה)

ערך זה עוסק בחברת אופנה ישראלית. אם התכוונתם למשפחת רכיכות ימיות, ראו .
| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  ברוך ריינר
 תקופת הפעילות:  1993–הווה (כ־32 שנים)
 משרד ראשי:  ירושלים
 מוצרים עיקריים:  אופנה
 עובדים:  1000
  
 http://www.tamnoon.com/
 
סמליל הרשת הישן
תָמְנוּן היא רשת אופנה ישראלית.
היסטוריה

הרשת החלה את דרכה כחנות קטנה שהוקמה בשנת 1993 ברחוב שלומציון המלכה בירושלים. מייסד החנות, ברוך ריינר, משמש כמנכ"ל הרשת.
החנות התרחבה בהמשך לסניפים נוספים: בשנת 2004 היא מנתה 32 סניפים ובשנת 2012 מנתה 64 סניפים. מחזור המכירות של הרשת בשנת 2011 היה 190 מיליון שקלים. נכון לשנת 2017 מונה הרשת 80 סניפים והיא מעסיקה כ-1000 עובדים. ברשת נמכרים פריטי אופנת קז'ואל לנשים, גברים, נוער וילדים הנמכרים כולם בתוך כל סניף של הרשת, ללא קיומן של רשתות בת.
משרדי הנהלת הרשת ממוקמים בפארק התעשייה הר חוצבים בירושלים.
הערות שוליים

↑  סיון קלינגבייל, תמנון שולחת זרועות ללקוחות של פוקס, באתר הארץ, 12 באוגוסט 2004
↑  אילנית חיות, ‏מתחת לרדאר: איפה מוכרים אופנה טרנדית ב-30 שקל?, באתר גלובס, 10 באוגוסט 2012
סניף תמנון
תרגום אונקלוס

| --- | --- |

קטע מספר במדבר עם תרגום אונקלוס
 תרגום אונקלוס על בראשית  תרגום אונקלוס על במדבר  תרגום אונקלוס על ויקרא  תרגום אונקלוס על שמות  תרגום אונקלוס על דברים 
 מידע כללי
 מאת:  אונקלוס 
 שפת המקור:  ארמית 
 סוגה:  תרגומי המקרא לארמית 
 
תרגום אונקלוס הוא תרגום יהודי לשפה הארמית לחמשת חומשי התורה. מחברו, זמן ומקום הוצאתו לאור אינם ידועים. אולם הוא מיוחס לאונקלוס הגר ומשערים שנתחבר בארץ ישראל בסביבות המאה השנייה לספירה ונתקדש במאה הרביעית או חמישית. תרגום זה היה תרגומה 'הרשמי' של יהדות בבל, יחד עם תרגום יונתן לנביאים. הוא עבר עריכה שם ויש לו אפילו מסורה. כמו כן, הוא לכל הפחות משקף נאמנה את ההלכה המשנאית, אם לא הלכות מאוחרות יותר. הוא עמד למול עיניהם של גדולי פרשני המקרא, כולל רש"י. גם כיום נעשה בתרגום שימוש בכל קהילות ישראל בהתאם למנהג קריאת פרשת השבוע מקרא ותרגום, ובקהילות יוצאי תימן עד היום נקרא התרגום גם במהלך קריאת התורה בציבור, בשבתות ובמועדים.
הרקע בו צמחו התרגומים הארמיים לתנ"ך

תרגום אונקלוס לתורה וכן תרגום יונתן בן עוזיאל לנביאים נחשבים לפאר התרגום הארמי למקרא, וקיים דמיון בסגנונם ובלשונם. מלבד תרגום אונקלוס, תרגומי התורה כוללים את התרגומים 'הארץ-ישראלים' הבאים:
תרגום ירושלמי I (ת"י), במהדורות הקלאסיות של מקראות גדולות מכונה 'תרגום יונתן', אך הגמרא אומרת במפורש שיונתן בן עוזיאל לא תרגם את התורה.
תרגום ירושלמי II (ת"ק). מתרגום זה נותרו אלא קטעים בלבד, ועל כן הוא מכונה 'תרגום פרגמנטים'. לדעת חוקרים רבים תרגום זה הוא למעשה רשימה של שינויי תרגום לתרגום ארוך יותר, שמקביל במידה רבה לתרגום ניאופיטי.
תרגומים מגניזת קהיר
תרגום נאופיטי, הוא תרגום שנתגלה בוותיקן וחובר במאה הרביעית לספירה.
תרגומים לנביאים: תרגום יונתן בן עוזיאל דומה לתרגום אונקלוס. ולכתובים ותוספתות).
מוסד התרגום החל להתפתח על רקע חורבן בית המקדש הראשון (586 לפנה"ס). הוא צבר תאוצה לאחר חורבן הבית השני (בשנת 70); שאז בעקבות שידוד המערכות שנוצר, מהותו של עם ישראל הלכה והתמקדה בתנ"ך, ובאנשים שהתעמקו בו. ראשית אלו היו הסופרים, אשר שיננו את התורה, ופירשוה; והעמידו תלמידים. עם השתכחות השפה העברית בעקבות הגלות, הארמית שהייתה שפת העם, מילאה את מקומה – למורת רוחה של ההנהגה היהודית. משום שמלכתחילה התרגום שימש להבנת פרשת השבוע והפטרה, ראשוני התרגומים היו בעיקר מילוליים. אלו עלו על הכתב לאחר שבמשך דורות, הם נאמרו בעל פה. בצד קריאת המקרא בעברית ובארמית במקביל, התפתחה גם נורמה של מסירת דרשות בציבור, המבוססות על הכתוב (מעשי שליחים טו 21, נגד אפיון 2:17). מדרשות אלו התפתח התרגום המדרשי לתנ"ך, שהוא מעין תרגום מפרש.
כבר בתנ"ך קיימות עדויות לתרגומו של המקרא עצמו לשפה הארמית (עזרא ז כה, נחמיה ח א-ח). התרגומים הארמיים לתנ"ך הם אפוא אסופה של תרגומים לכל התנ"ך, מהם מילוליים (כמו למשל קומראן איוב) ומהם חופשיים (כמו למשל מגילת בראשית) – ואין מתאם בין מידת האורך וחופש התרגום למידת עתיקותו.
על פי ממצאים ממגילות קומראן, תרגומי המקרא לארמית החלו להיות מחוברים בארץ ישראל, בשלהי ימי בית שני (תרגומים לאיוב ולויקרא וכן מגילת בראשית). אף כי קיימות עדויות מוקדמות ביותר לתרגומים לכתובים (איוב ואסתר); סביר מאוד להניח כי ראשית, תורגמו ספרי התורה. התרגומים הארמיים המשיכו להיות מחוברים עד לתקופת הגאונים; שאז עם עליית האסלאם, ותפיסת הערבית את מקומה של השפה הארמית, חלה ירידה בתפוצתם.
מלכתחילה, התרגומים שימשו הן ללימוד והן לפולחן – ולא נועדו לדלת העם. כמו כן, אף כי למשל תרגום אונקלוס נכתב בארמית סטנדרטית במשלב ספרותי גבוה, בשום פנים הוא לא נועד להוות תחליף לטקסט המקורי – וזאת בניגוד למקומו של תרגום השבעים בנצרות. אשר לתרגומי ארץ ישראל, הרי הם ממקורות מגוונים; ולהוציא את תרגום אונקלוס, לא התקיימה סטנדרטיזציה בהם, ולא נועד להם תפקיד רשמי. אפילו שחלקם אף מתעלמים מההלכה, יש להניח כי לפחות מקצתם עברו פיקוח מסוים מצד חז"ל וממשיכיהם – לפחות בנוגע להקראתם בפומבי.
כינויו של תרגום אונקלוס

המונח "תרגום אונקלוס" מופיע לראשונה בתשובת הגאונים. ייחוס התרגום לאונקלוס נעשה על סמך האמור בתלמוד הבבלי (תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף ג', עמוד א'): "תרגום של תורה - אונקלוס הגר אמרוֹ מפי ר' אליעזר ור' יהושע". עם זאת, קיים ספק באמיתות הזיהוי המסורתי, בין היתר מן הטעמים הבאים:
אין אמירה פוזיטיבית בתלמוד המקשרת את התרגום הארמי עם תרגום אונקלוס. ציטוטים מהתרגום הארמי אמנם מובאים בתלמוד - אולם תמיד בלשון "מתרגמינן" (אנו מתרגמים), לעולם לא בשמו של אונקלוס עצמו.
אונקלוס מכונה "עקילס" בנוסח מקביל בתלמוד הירושלמי (מגילה ג, יא), וממקורות יהודיים ונוצריים ידוע על גר בשם זה אשר תרגם את המקרא ליוונית דווקא. קשה להניח שאותו גר בשם אונקלוס/עקילס תרגם את המקרא גם לארמית וגם ליוונית
לשונו, מוצאו וזמנו של תרגום אונקלוס

תרגום אונקלוס כתוב בניב ארמי המכונה ארמית בינונית, אולם אין ודאות באשר לשאלה האם הניב נוטה לארמית מזרחית (שדוברה בבבל) או לארמית מערבית (שדוברה בארץ ישראל). לשאלה זו חשיבות רבה, משום שזיהוי הניב מצביע על מוצאו הגאוגרפי של התרגום. הדעה המקובלת כיום במחקר היא שהתרגום נכתב במקורו בארץ ישראל, אולם בשלב כלשהו עבר לבבל, ושם עבר עריכה וניקוד – כשהעריכה השאירה את ניבו הארץ-ישראלי על כנו.
על פי התלמוד הבבלי, תרגום אונקלוס ניתן למשה בסיני, אלא שנשתכח ואונקלוס שחזרו במדויק. לחוקרים אין ודאות לגבי מועד חיבורו. המקדימים מייחסים אותו למאה הראשונה לספירה, והמאחרים מייחסים אותו למאה החמישית לספירה. על סמך בחינת החומר ההלכתי והאגדי המשוקע בתרגום מצדדים רוב החוקרים כיום בשיוכו לכל המאוחר ב-135 לסה"נ, אם כי מקובל שלתרגום אונקלוס קדמה שכבת תרגום קדומה יותר, "פרוטו-אונקלוס".
תרגום אונקלוס ויהונתן חוברו והובאו מארץ ישראל לבבל – מבלי ששם הם יעברו עריכה לשונית. בתקופה מאוחרת יותר, תרגומים אלו שבו לארץ ישראל, ובעקבות זאת, הופיעו תוספות ותיקונים לתרגומי ארץ ישראל הקיימים (לדוגמה בפסוידו-יונתן).
שיטת התרגום של תרגום אונקלוס

תרגום אונקלוס ידוע כתרגום על דרך הפשט, כלומר תרגום כמעט מילולי של המקור העברי ללא סטיות ותוספות למיניהן. את הטעמים לחריגות מהתרגום המילולי מקובל לחלק לכמה סוגים:
הרחקת ההגשמה - כאשר מופיעים בפסוקים ביטויים שיש בהם כדי להגשים את האלוהים או לתת לו צביון אנושי מתורגם הפסוק ללא כל הגשמה או האנשה. כך למשל בפרשת בלק נכתב "ויקר אלהים אל בלעם" ואילו בתרגום נכתב "וערע מימר מן קדם יי לות בלעם" כלומר בלעם לא פוגש את האלהים בעצמו, אלא את דברו של האלהים. מטעם זה גם לעיתים מוחלף שם אלהים במילים "מימרא דה'" (דבר ה') או "שכינתא".
פירוש הלכתי - לפעמים משולבים בתרגום רמזים לענייני הלכה. למשל: "לא תבשל גדי בחלב אמו" (שמות כג, יט) מתורגם: "לא תיכלון בסר בחלב" (לא תאכלו בשר בחלב). הביטוי "באדם דמו ישפך" (בראשית ט, ו), הקובע דין מוות להורג נפש, מתורגם: "בסהדין מיממר דינייא דמיה יתשד" (בעדים, על פי פסיקת שופטים, דמו ישפך).
פירוש אגדי - לעיתים, בעיקר בפרקי השירה (ברכת יעקב, שירת הים, ברכת בלעם, שירת האזינו וברכת משה), סוטה התרגום מהנוסח המילולי ומשלב חומר המוכר ממדרשי האגדה. לדוגמה, הביטוי "והיו ימיו מאה ועשרים שנה" (בראשית ו, ג) מתורגם "ארכא יהיב להון מאה ועשרין שנין אם יתובון" (ארכה נתן להם, מאה ועשרים שנים אם ישובו) - משולבת כאן האגדה שה' הקציב מאה ועשרים שנה לדור המבול כדי לעשות תשובה.
שמירה על כבודם של האבות ושל עם ישראל
החזרת המשל לנמשל מצויה אף היא, בעיקר בפרקי השירה, וסוטה מהתרגום המילולי.
מקומו של תרגום אונקלוס בהלכה > קריאת התורה

עוד בימי חז"ל נהוג היה לקרוא את תרגום אונקלוס בזמן קריאת התורה בשבת בבוקר. העולה לתורה קורא פסוק אחד והמתרגם מתרגם אותו, וחוזר חלילה. מנהג זה נועד, בין השאר, כדי שגם אלה שאינם בקיאים דַּיָּם בשפה העברית יוכלו להבין את הקריאה.
המנהג המשיך בתקופת הגאונים בבבל ובספרד.
בימינו פסק המנהג הזה, למעט בקהילות תימן שם הוא נשמר עד היום. בקהילות אירופה, נהגו בימי הביניים לקרוא את התרגום רק בקצת מימי הפסח ובשבועות.