stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק הפרלמנט 1911
רקע

עד לחקיקתו של חוק זה, לא הייתה שום דרך לפתור את חילוקי הדעות בין שני בתי הפרלמנט אלא באמצעות הענקת תוארי אצולה נוספים על ידי המונרך. המלכה אן העניקה 12 תוארי אצולה לאנשי המפלגה הטורית כדי שיאושר הסכם אוטרכט ב-1713. חוק הרפורמה של 1832 עבר רק כאשר בית הלורדים הסיר את התנגדותו לאחר שויליאם הרביעי איים להעניק 80 תוארי אצולה חדשים על פי בקשתו של ראש ממשלת בריטניה, ארל גריי ובכך יצר תקדים שבית הלורדים לא יעמוד בהתנגדותו למהלך של בית הנבחרים שהציבור עומד מאחוריו. לדוגמה, חוק הכנסייה האירית 1869 (Irish Church Act 1869), שהיה סלע מחלוקת עיקרי בין שתי המפלגות הראשיות בבריטניה מאז שנות השלושים של המאה ה-19, הועבר בבית הלורדים לאחר שוויליאם גלאדסטון ניצח בבחירות, שנושא זה היה העיקרי בהן, שנה קודם לכן ובעקבות התערבותה האישית של המלכה ויקטוריה. עם זאת, באופן מעשי תקדים זה נתן לבית הלורדים את הזכות לדרוש את קיומה בפועל של התמיכה הציבורית במקרים כאלו ואת היכולת לקבוע את עיתוי הבחירות הכלליות.
הדעה הרווחת הייתה שבית הלורדים לא יוכל להכניס תיקונים בחוקים בעלי משמעות כספית, מאחר שרק לבית הנבחרים הייתה את הזכות להחליט על המשאבים הכספיים שיוכלו לעמוד לרשותו של המונרך. עם זאת, למרות המחלוקת לכאורה, הדבר לא מנע מבית הלורדים לדחות חוקים כאלו על הסף. ב-1860, עם ביטול המס על הנייר, כל החוקים בעלי המשמעות הכספית גובשו לתוך חוק תקציב אחד. כך נמנעה מבית הלורדים האפשרות לדחות מרכיב מסוים של התקציב והאפשרות להצביע נגד התקציב בשלמותו הייתה בלתי מתקבלת על הדעת. אפשרות זו עמדה על הפרק רק ב-1909. עד קבלתו של חוק הפרלמנט, היו זכויות החקיקה של בית הנבחרים ובית הלורדים שוות, אך זה האחרון לא יישם את זכותו בנוגע לצעדים כספיים.
מאז הפיצול במפלגה הליברלית ב-1886, היה רוב מוחלט בבית הלורדים למפלגה השמרנית. כאשר ניסתה המפלגה הליברלית לדחוף לביצוען של רפורמות חברתיות משמעותיות עם תמיכה ציבורית ראויה לציון, נראה שעקב כך יתגלעו סכסוכים בין שני בתי הפרלמנט. החל מ-1906 ועד 1909, צעדים חשובים רבים כאלה ירדו מעל הפרק או נדחו על הסף. לדוגמה: ב-1906 הגיש שר החינוך, אוגוסטין בירל, את הצעת חוק החינוך שמטרתו הייתה לענות על טענות שהועלו כלפי חוק החינוך של 1902. בית הלורדים הכניס בהצעת חוק זה שינויים כה רבים עד שזו שינתה את פניה בצורה כה משמעותית ובית הנבחרים משך אותה. מהלך זה הוביל להחלטה של בית הנבחרים שהתקבלה ביוני 1907 להכריז שיש לקצץ בסמכויותיו של בית הלורדים, על פי הצעתו של ראש הממשלה מהמפלגה הליברלית, הנרי קמפבל-באנרמן. ב-1909, מתוך תקווה לגרום לעריכתן של בחירות חדשות, דחו חברי בית הלורדים את חוק התקציב שהוגש על ידי שר האוצר דאז, דייוויד לויד ג'ורג' ברוב של 350 תומכים מול 75 מתנגדים. מבחינתו של בית הנבחרים הייתה החלטה זו "מנוגדת לחוקה והפרת זכויותיו של בית הנבחרים". בית הלורדים הציע שבית הנבחרים יצדיק את עמדתו כהצגת רצונו של העם והוא עשה זאת בינואר 1910 במערכת הבחירות שהתקיימה אז. הממשלה הליברלית נחלה תבוסה בבחירות, אך שמרה על הרוב שלה בסיועם של חברי פרלמנט לאומנים אירים וחברי הפרלמנט של מפלגת הלייבור. הלאומנים האירים ראו בכוחם המתמשך של חברי בית הלורדים כדבר שעלול להזיק להבטחת שלטון הבית בארצם. לאחר הבחירות, אישר בית הלורדים את התקציב, לאחר שזה הוגש מחדש על ידי הממשלה וב-28 באפריל, יום לאחר שאושר בבית הנבחרים, הוא עבר בבית הלורדים.
אישור החוק

כעת ניצבו חברי בית הלורדים מול הסיכוי שחוק הפרלמנט, שזכה לתמיכה משמעותית מהלאומנים האירים, יעבור. סדרה של פגישות התקיימה בין נציגי הממשלה הליברלית לבין נציגי האופוזיציה השמרנית. בין ה-16 ביוני לבין ה-10 בנובמבר התקיימו 21 פגישות כאלה. הדיונים כללו מגוון רחב של הצעות, כולל הסכם ראשוני על חוקים כספיים וקיום ישיבות משותפות של שני בתי הפרלמנט כאמצעי לכפות את עליונות בית הנבחרים בנושאים שנויים במחלוקת. מספר הלורדים הנוכחים היה אמור להיות מוגבל כך שרוב של הליברלים של 50 או יותר בבית הנבחרים יעלה על זה של הלורדים. בכל אופן, נושא שלטון הבית לאירלנד היה סוגיית המחלוקת העיקרית, כשהשמרנים ציפו להוריד חוק כזה מסדר היום של הפרלמנט על רקע היותו חוק בנושא חוקה או בנושאי נוהל. הליברלים גרסו שיש להוציא מכלל זה את החוקים הנוגעים למלוכה ולסדר הירושה הפרוטסטנטי, אך לא את חוק שלטון הבית. ב-10 בנובמבר הוכרז שהדיונים נחלו כישלון.
הממשלה איימה שאם חוק הפרלמנט לא יעבור, היא תפזר שוב את הפרלמנט ועמדה על דעתה כאשר ההתנגדות בבית הלורדים לא שככה. תוצאות הבחירות שנערכו בדצמבר היו שונות רק במקצת מאלה של ינואר. הקריאה לפיזור מחדש של הפרלמנט נראתה מנוגדת לרצונו של המלך אדוארד השביעי. במאי 1910 מת המלך כשהמשבר היה עדיין בעיצומו. יורשו של אדוארד השביעי, ג'ורג' החמישי, נשאל האם הוא יהיה מוכן להעניק מספר מספיק של תוארי אצולה, במקרה שיעלה הצורך לפתור את הבעיה באופן זה. משמעות הדבר שהיה צריך להעניק יותר מ-400 תוארי אצולה חדשים לאישים ליברלים. בכל אופן, המלך דרש שיתרחש לפחות מקרה אחד של סירוב מצד בית הלורדים לפני שהוא יאלץ להתערב. שני תיקונים שנעשו על ידי בית הלורדים נדחו על ידי בית הנבחרים והאופוזיציה הראתה סימנים של אדישות. מצב זה הוביל את הרברט הנרי אסקווית' להכריז על כוונתו של המלך להכריע את הרוב בבית הלורדים על ידי יצירת מספר מספיק של תוארי אצולה חדשים. ההחלטה התקבלה בבית הלורדים ברוב של 131 תומכים, 114 מתנגדים ומספר רב של נמנעים.
סעיפי החוק

המבוא לחוק כלל את המילים: "הכוונה היא להחליף את בית הלורדים בבית שני שחבריו יבחרו בבחירות כלליות ולא על בסיס ירושה, אך שינוי כזה לא ייושם מידית". נוסח זה הוכנס על פי בקשתו של חבר הממשלה סר אדוארד גריי. שמו המלא של החוק היה: "חוק להתניית תנאים בנוגע לסמכויותיו של בית הלורדים ביחס לאלו של בית הנבחרים ולהגבלת אורך כהונתו של הפרלמנט". סעיף 8 לחוק הגדיר את שמו הקצר של החוק: "חוק הפרלמנט 1911".
החוק היה גם ניסיון לבסס מחדש את מערכת היחסים בין שני בתי הפרלמנט. בנוסף לסוגיית החוקים בעלי המשמעות הכספית, החוק הגדיר גם כיצד יעשה בית הלורדים שימוש בסמכויותיו. יחד עם זאת החוק לא שינה את הרכב בית הלורדים.
על פי החוק יכול היה בית הלורדים לעכב חוקים בעלי משמעות כספית לפרק זמן של חודש אחד בלבד, ולמעשה שם קץ ליכולתם לעשות זאת. תחת הגדרה זו נכנסו חוקים שכללו רק סעיפים שעסקו בהטלת מיסים ובביטולם, השהייתם, שינויים וויסותם. בנוסף דיבר החוק על הטלת מיסים לצורך תשלום חובות או לכל מטרה כספית אחרת ועל אופן ההחלטה על תקצוב פעולות הממשלה. כמה סוגי חוקים בעלי משמעות כספית לא כוסו על ידי החוק, כולל הטלת מיסים מקומיים. המשימה להגדיר איזה חוק יחשב כחוק בעל משמעות כספית הוטלה על יושב ראש בית הנבחרים.
על חוקים שלא היו בעלי משמעות כספית לא היה בית הלורדים יכול יותר להטיל וטו, אלא רק לעכב את אישורם לתקופה מרבית של שנתיים. משמעות הדבר הייתה גם שהצעת חוק שהוגשה בשנה הרביעית או החמישית לכהונתו של הפרלמנט, יכלה להידחות עד לאחר הבחירות הבאות, אמצעי יעיל למנוע את העברתו של החוק. במילים אחרות, תקופה של שנתיים יכלה לחלוף בין הקריאה השנייה של החוק בבית הנבחרים לבין אישורו בקריאה שלישית. תפקידו של יושב ראש בית הנבחרים היה לוודא שזהו אותו חוק. חוק הפרלמנט של 1911 הבהיר שמשך תקופת הכהונה של הפרלמנט לא תוארך ללא אישור בית הלורדים.
על פי חוק משנת 1715, הוגבל משך כהונת הפרלמנט לשבע שנים. תקופה זו קוצרה על פי חוק הפרלמנט של 1911. התקופה הוגבלה לחמש שנים, החל מישיבת הפרלמנט הראשונה. בפועל לא יושם סעיף זה לחוק, שכן כל הפרלמנטים שכיהנו מאז פוזרו קודם סיום תקופת כהונתם על ידי המונרך על פי בקשת ראש הממשלה. תקופת המקסימום של חמש שנים מתייחסת למשך תקופת הפרלמנט ולא למשך הזמן בין מערכות הבחירות. לדוגמה, הבחירות של שנת 2010 התקיימו חמש שנים ויום אחד לאחר הבחירות של 2005 והבחירות של 1992 התקיימו ב-9 באפריל והבחירות הבאות התקיימו ב-1 במאי 1997. קיצור משך כהונת הפרלמנט היה צעד שנועד לאזן את הסמכויות החדשות שהוענקו לבית הנבחרים.
תוצאות

בשנים שלאחר אישור החוק המשיכו חברי בית הלורדים להציע תיקונים לחוקים בעלי משמעות כספית שלא הייתה להם זכות וטו עליהם ובמקרים מסוימים הצעות אלו התקבלו על ידי בית הנבחרים. על הצעות אלו נכללו החוק לחלוקת הפיצויים מסין של 1925 וחוק תעשיית דיג החופים של 1947. עד היום נעשה שימוש בזכות הווטו הזמני על ידי בית הלורדים כאמצעי חשוב לביקורת על החקיקה. בזכות זו נעשה שימוש בדיונים על חוק ממשלת אירלנד 1914. הפרוטסטנטים של אלסטר התנגדו לחוק זה, אך הוא מעולם לא אושר בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
לחוק הפרלמנט בוצעו שני תיקונים, האחד לצורך הארכת תקופת כהונתו של הפרלמנט שנבחר ב-1910 עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והשני לצורך הארכת תקופת כהונתו של הפרלמנט שנבחר ב-1935 עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה. היו אלו שני המקרים היחידים בהם בוצעו חריגות מהדרישה לערוך בחירות אחת לחמש שנים.
הערות שוליים

↑  The Parliament Act 1949, section 2(2). Digitised copy from the UK Statute Law Database. Accessed on 2 December 2011.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  UKPARL: bjTxdrpp
אודי אדם

אהוד (אודי) אדם (נולד ב־22 בינואר 1958 בתל אביב) הוא אלוף במילואים בצה"ל ששימש כמפקד פיקוד הצפון במהלך מלחמת לבנון השנייה. כיהן כמנכ"ל משרד הביטחון, יו"ר התעשייה הצבאית וכמנהל הקריה למחקר גרעיני. אביו היה יקותיאל אדם, גם הוא אלוף בצה"ל, שנהרג במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
ביוגרפיה

אדם התגייס לצה"ל בשנת 1976 ועשה את רוב שירותו כקצין בחיל השריון. בשנת 1988 מונה למפקד גדוד "סערה", בחטיבה 500, לאחר מכן שימש מפקד גדוד "שלח" בעוצבת עקבות הברזל ומפקד גדוד שלח בעוצבת בני אור.
במהלך האינתיפאדה הראשונה שירת כקצין אג"ם בעוצבת הפלדה ולאחר מכן יצא ללימודים בבית הספר למלחמה בפריז.
עם סיום לימודיו ב־1991 מונה למפקד חטיבת מרכבות האש, חטיבת מילואים, ולאחר מכן למפקד בית הספר לשריון (ביסל"ש). בשנת 1993 מונה למפקד "חטיבה 500" – חטיבת שריון סדירה ובשנת 1995 מונה למפקד עוצבת בני אור, חטיבת קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
ב־1997 התמנה לראש חטיבת כח אדם במפקדת חילות השדה (שמה הקודם של מפקדת זרוע היבשה). בשנת 1999 מונה למפקד "עוצבת הפלדה", תפקיד בו שירת עד לשנת 2001. בשנת 2001 הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, ובתפקיד זה בין היתר פיקד על מערך הלוגיסטיקה של תוכנית ההתנתקות.
בשנת 2005 מונה למפקד פיקוד הצפון, ובתפקיד זה עמד בראש פעילות הפיקוד במלחמת לבנון השנייה. ב־8 באוגוסט 2006 שלח הרמטכ"ל, רב־אלוף דן חלוץ, את סגנו, אלוף משה קפלינסקי, לפיקוד הצפון, כמתאם מטעם המטה הכללי, לצדו של האלוף אדם. לדעת פרשנים צבאיים, הזכיר צעד זה את מינויו של חיים בר-לב למפקד החזית הדרומית במהלך מלחמת יום כיפור, מהלך שהביע חוסר אמון בתפקודו של מפקד פיקוד הדרום דאז, שמואל גונן (גורודיש). בעקבות צעד זה, כמו בשל בעיות תקשורת אחרות בין אדם לרמטכ"ל, לאחר סיום המלחמה ב-14 באוגוסט, פרש אדם מתפקידו ומצה"ל ב-13 בספטמבר 2006.
במהלך מבצע עמוד ענן ומבצע צוק איתן התנדב לשירות מילואים כנהג מוביל טנקים.
לאחר סיום שירותו הצבאי כיהן אדם בתפקידי ניהול בכירים במערכת הביטחון:
ב־18 במאי 2008 אישרה ממשלת ישראל את מינויו של אדם לתפקיד מנהל הקריה למחקר גרעיני - נגב. בתפקיד זה כיהן עד יולי 2013.
ב-10 ביולי 2013, אישרה מועצת המנהלים של התעשייה הצבאית את מינויו של אדם ליו"ר התעשייה הצבאית. המינוי אושר פה אחד.
במאי 2016 מונה למנכ"ל משרד הביטחון במקומו של דן הראל. בתפקיד זה כיהן אדם עד מאי 2020.
בין השנים 2011 עד 2014 עמד בראש הוועדה הציבורית לקידום הבטיחות והבריאות התעסוקתית במדינת ישראל, המכונה לעיתים גם 'ועדת אדם', שהמלצותיה הוגשו לשר הכלכלה נפתלי בנט.
חיים אישיים

אדם הוא בוגר הגימנסיה העברית הרצליה, בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, ובעל תואר שני בלימודים אסטרטגיים בבית הספר למלחמה בפריז.
נשוי ואב לשלושה. מתגורר ביבנה.
לקריאה נוספת

גל הירש, סיפור מלחמה סיפור אהבה, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2009, מסת"ב 9789654828109
עמוס הראל ואבי יששכרוף, קורי עכביש, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2008, מסת"ב 9654824310
עפר שלח ויואב לימור, שבויים בלבנון: האמת על מלחמת לבנון השנייה, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2007, מסת"ב 9654824086
הערות שוליים

↑  עמוס הראל, אודי אדם מונה לתפקיד אלוף פיקוד הצפון, באתר הארץ, 7 באוקטובר 2005
↑  חנן גרינברג, האם לפיקוד הצפון יהיו שני מפקדים?, באתר ynet, 8 באוגוסט 2006
↑  חנן גרינברג, מסקנות אישיות: אלוף פיקוד צפון פורש מצה"ל, באתר ynet, 13 בספטמבר 2006
↑  לילך שובל, כתבתנו לענייני צבא, הנהג שלנו הוא אלוף, באתר ישראל היום, 19 בנובמבר 2012
↑  אור הלר, האלוף במיל' אודי אדם ימונה למנכ"ל משרד הביטחון, באתר nana10‏, 12 באפריל 2016
↑  מוריה בן-יוסף, הרמטכ"ל שהתפטר, האלוף שהמשיך הלאה והקמ"ן שהתאבד, "ישראל דיפנס", ‏ 11.07.2011.
↑   אורה קורן, שרי הביטחון והאוצר חתמו על מינוי אודי אדם ליו"ר תעש, באתר TheMarker‏, 16 ביולי 2013
↑  חדשות 0404, אלוף במיל׳ אודי אדם מונה למנכ״ל משרד הביטחון, באתר חדשות 0404‏, 12 באפריל 2016
↑  קובי פינקלר, מנכ"ל משרד הביטחון אודי אדם ביקש לפרוש מתפקידו, באתר ערוץ 7, 18 במאי 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007416517005171  VIAF: 50156675006733581818   WorldCat (עם VIAF): 50156675006733581818
מכתבי יב

| --- | --- |

 מידע כללי
 שפת המקור:  ארמית, מצרית (היראטית ודמוטית), פרסית, לטינית, יוונית, קופטית
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  המאה ה-5 לפנה"ס
 
פפירוס מתעודות יב
מכתבי יֵב, הידועים גם כתעודות יב, או הפפירוסים של יב, הם אוסף של מסמכים ותעודות שנכתבו על ידי בני הקהילה היהודית ששכנה באי יב (אלפנטין) שבמצרים במאה ה־5 לפנה"ס, בעיקר בארמית.
גילוי המכתבים

המסמכים ששרדו הסתובבו בשוק העתיקות במצרים במאה ה־19 ומשם נאספו והועברו, יחד עם מסמכים שנתגלו באי יב עצמו, לאוספים באירופה ובאמריקה, בין השאר במוזיאון ברוקלין ובמוזיאונים בברלין.
תוכן

בתעודות שנתגלו יש כארבעים פפירוסים, כעשר מגילות קלף וכשלוש מאות אוסטרקונים (מכתבים הכתובים על־גבי שברי חרס). המסמכים כתובים במצרית היראטית ודמוטית, בפרסית, בלטינית, ביוונית ובקופטית ואולם רובם המכריע כתוב בארמית, בניב מיוחד המקביל לארמית המקראית, שהייתה השפה הרווחת (לינגואה פרנקה) בממלכה הפרסית ששלטה על האזור באותה תקופה.
רוב הכתבים עוסקים בעניינים כלכליים וחברתיים ומיעוטם דן במצבה הרוחני של הקהילה במקום, שבה גרו חיילים יהודים שנשלחו מטעם הממלכה הפרסית להגן על גבולה הדרומי. רוב המסמכים הם תעודות רשמיות ומיעוטם מכתבים פרטיים. בין המסמכים גם שטרי גירושין ושחרור עבדים וחוזים משפטיים אחרים, וגם תיעוד של מנהגי הקהילה ולשונה. במכתבים מתועדת גם פרשת המקדש שבנו בני הקהילה לאלוהי ישראל והנזק שנגרם לו בידי מצרים מקומיים.
באמצע המאה ה־4 לפנה"ס חדל המקדש באי יב (אלפנטין) לתפקד. יש ראיות מחפירות כי בנייה מחדש והרחבה של מקדש ח'נום בזמן מלכותו של נכתנבו השני (360–342 לפני הספירה) תפסו את מקומו של המקדש היהודי.
בין התעודות מופיעים גם קטעים מספר אחיקר החכם.
המסמכים העשירו רבות את המחקר על תולדות היהודים בתקופת בית ראשון ותקופת בית שני, מחקר מצרים העתיקה והאימפריה הפרסית וגם מחקר השפה הארמית, הדיאלקטים שלה וההתפתחות ההיסטורית שלה.
מכתבים נבחרים > איגרת הפסח (419 לפנה"ס)

"איגרת הפסח", המתוארכת ל־419 לפנה"ס, נשלחה על ידי אדם בשם חנניה לאדם בשם ידניה, בחיל המצב היהודי ביב ועוסקת במנהגי הפסח.
מדובר במכתב בארמית, שרק כשליש ממנו נותר כיום ובו מורה חנניה, לידניה וליהודי יב בכלל, בסמכות שהוענקה לו כנראה מהמלך הפרסי, לקיים את פסח וחג המצות, ובו מפורט אף כיצד יש לעשות זאת: "כעת אתם מנו 14 ימים לניסן, וב־14 בין השמשות עשו פסח. ומיום 15 עד יום 21 לניסן חג המצות עשו, שבעת ימים אכלו מצות... מלאכה לא תעשו ביום 15 וביום 21 לניסן. שיכר אל תשתו וכל דבר חמץ אל תאכלו ולא ייראה בבתיכם, מיום 14 לניסן עם הערב השמש עד יום 21 לניסן בהערב השמש. וכל חמץ שיש לכם בבתיכם הכניסו לחדריכם וחתמו בין הימים האלה".
מחוץ לכתוב בתנ"ך, איגרת הפסח הזאת, בת כ־2,500 שנים, היא התיעוד הקדום ביותר ששרד עד ימינו, על קיום חג הפסח.
פרופ' יונתן אדלר מאוניברסיטת אריאל מסתייג ממסקנה זאת. אדלר טוען שכל הקטעים המדברים על פסח משוחזרים ואינם מופיעים בטקסט המקורי, כך שלא ניתן לדעת בוודאות האם האגרת הזאת אכן מתייחסת לפסח. הוא גם מציין כי בפתיח האיגרת מופיעה ברכה לאלים ברבים ("אלהיא" בארמית, ולא "אלהא").
מכתבים נבחרים > מכתב אל בגוהי הפחה (407 לפנה"ס)

ב"מכתב אל בגוהי הפחה", שמתוארך ל־25 בנובמבר 407 לפנה"ס ונשלח אל בגוהי פחת יהודה (השליט הפרסי הממונה על פחוות יהודה), מבקשים בני הקהילה סיוע בשיקום המקדש שנהרס. מתוך איגרת זאת מתברר כי איגרת מקבילה נשלחה גם לדליה ושלמיה, בניו של סנבלט מושל שומרון, מכיוון שאיגרת קודמת (משנת 410 לפנה"ס) שנשלחה לבגוהי וליוחנן הכהן הגדול בירושלים – לא נענתה. בין השאר הם מציינים את עתיקותו של המקדש ואת הסכמת השלטון הפרסי לקיומו:
| מקור | תרגום מילולי |
| --- | --- |
ומן יומי מלך מצרין אבהין בנו אגורא זך ביב בירתא: ומימי מלך מצרים אבותינו בנו המקדש הזה ביב המצודה
וכזי כנבוזי על למצרין אגורא זך בנה השכחה: וכאשר כנבוזי בא למצרים – המקדש הזה בנוי מצאו
ואגורי אלהי מצרין כל מגרו: ומקדשי אלוהי מצרים כולם הרוסים
ואיש מנדעם באגורא זך לא חבל: ואיש דבר במקדש הזה לא הרס

האיגרת מתארת את חורבן המקדש היהודי ואף מצוין בה תאריך האירוע (410 לפנה"ס). לאחר שעזב המושל הפרסי ארשם, כהני ח'נום המצרים, בשיתוף פעולה עם המושל הפרסי המקומי וידרנג, החליטו להרוס את המקדש. וידרנג הורה על כך לבנו נפין, מפקד חיל המצב בסון, שהנהיג את חייליו הפרסים יחד עם המצרים ואלה החריבו את המקדש ובזזו את כלי הזהב שבו.
הייתה תגובה של שני המושלים (בגוהי ודליה) אשר נתנו אישור לבנות מחדש את בית המקדש. היא נשמרה בצורת תזכיר: "1 מזכר מבגוהי ודליה. אמר לי לאמר: מזכר: אפשר לומר במצרים ... 8 לבנות אותו באתר שלו כפי שהיה בעבר ... ".
מכתבים נבחרים > אוסטרקון המדווח על חזיון

אוסטרקון כתוב משני צדדיו, הידוע כ־KAI 270 וכ־CIS II 137:
| צד א' | צד ב' |
| --- | --- |
  כען הלו חלם  1 חזית ומן  עדנא הו אנה  חמם שגא  תחזי יח  מליה  שלמי  :   כען הן צבתי  אל תזבני המו  יאכלו ינקיא  הלו לא  שאר  קטין  
CIS תרגמו: "(צד א':) כעת ראו, ראיתי חלום בפעם הראשונה, ומאז הייתי נסער; רוח הופיעה, ואמרה לי: שלום! (צד ב':) כעת אם תמכור את קישוטי כולם, תן לילדים לאכלם. לא יישאר דבר."
מכתבים נבחרים > אוסטרקון המכיל שמות מצריים

אוסטרקון כתוב משני צדדיו, הידוע כ־KAI 271 וכ־CIS II 138. לפי CIS רבים מהשמות בו מצריים.
| צד א' | צד ב' |
| --- | --- |
  [..]יעל אסמן בר[...]  באלף מנחמן זי הס[...]  וידניה גשוריא מ[...]  ושאל על פטוסרי[...]  שחפמו באלף ב־־[...]  ושאל על חנ־[...]  פטחרפחרט[...]  בר פומן כ[...]  בר סנ[...]  [.....]ל[...]  :   [...]מחא בר חכרטיס 1  [ינ]תנון והן אמרו  [באל]ף חרתבא ובאלף חכרטיס  [...]־ן לך על פוחרב אמר  [י]הבתם לה סדנו או: סרנו  [...]לא יהב לן  [...]מלכיה סון  [פ]טנתר בר  [...]באלף
מכתבים נבחרים > אוסטרקון פגום

שבר אוסטרקון קטן, כתוב משני צדדיו, מסומן כ־CIS II 139:
| צד א' | צד ב' |
| --- | --- |
  [...]פשתא זי[...]  [...]חנתי זי חנ[...]  [...]זה אף ק[...]  [...]מנה[...]  :   [...]ביתי[...]  [...]ח נדנבו שמה[...]  [...]טח ולא דכו[...]  [...]אלה לא[...]
מכתבים נבחרים > רשימת שמות

אוסטרקון שעל צדו האחד רשימת שמות, מסומן כ־CIS II 154:
שלם בר אבא

בית אלנתן בר שורי

ויהו בר רפי

נבונתן בר אחוני

נבואלה בר סומן

פטיו בר נפטרנפש

בית אלש[...] בר רחם או: רחע

ענניו בר פומש
מכתבים נבחרים > רשימת שמות פגומה

אוטרקון כתוב משני צדיו, ועליו שמות רבים. מסומן כ־CIS II 155, שם מפורשים רבים מהשמות בו כמצריים, אך השם "אסרמלך", על אף הרכיב התיאופורי המצרי, מפורש כשמי.
| צד א' | צד ב' |
| --- | --- |
  אסמת שכס[...]  אסחנום ש[...]  אסטום[...]  פטחנום[...]  :   אסמת  פטמו בר א[....]רת  [......]צ[.......]  אסרמלך בר פטואסי  אסרונפר בר אפט[...]  אספטח.ני בר[....]  [...]א ברת[...]מ[..]
פרסומים

בקורפוסים המוכרים של הכתובות הארמיות (והשמיות הצפון־מערביות) פורסמו חלק מהמכתבים כ־CIS II 137–139, 154–155 וכ־KAI 270–271.
רבים מהמכתבים פורסמו ב־1911 על־ידי אדוארד זכאו (אנ').
ב־1999 הוציאו לאור בצלאל פורטן ועדה ירדני את "אוסף תעודות ארמיות ממצרים העתיקה" שבהם כלולים גם תעודות יב.
ב־2020 יצא לאור על ידי בצלאל פורטן בהוצאת מוסד ביאליק הספר "ממגדול סונה" בסדרת האנציקלופדיה המקראית, שכולל בתוכו רק את אוסף תעודות יב עם תרגומם לעברית.
ראו גם

רשימת כתובות כנעניות וארמיות
לקריאה נוספת

Eduard Sachau, Aramäische Papyrus und Ostraka aus einer jüdischen Militär-Kolonie zu Elephantine: altorientalische Sprachdenkmäler des 5. Jahrhunderts vor Chr, J. C. Hinrichs'sche Buchhandlung, 1911
בצלאל פורטן, מִמִּגְדֹּל סְוֵנֵה – תעודות לתולדות היהודים במצרים בתקופת פרס, מוסד ביאליק, 2020.
בצלאל פורטן ועדה ירדני אוסף תעודות ארמיות ממצרים העתיקה, מאגנס, 1999.
פ' קורנגרין, מגילת אסתר לאור הפפירוסים מיב וסיפורי הירודוט, ספר זיידל, ירושלים תשכ"ב, עמ' 214–228.
פטר שפר, פרק 7: יֶב, יודופוביה – גישות כלפי היהודים בעולם העתיק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספריית "הילל בן־חיים", עמ' 181–200
אלעזר דוב שפירא, כתבי יב, ספרי עזרא ונחמיה ותקופת שיבת ציון, ירושלים: קריית ספר, תשט"ו, עמ' 97- 104
הערות שוליים

↑  אריאל בולשטיין, בסוף המאה ה־19 התגלה סמוך לנהר הנילוס, פפירוס שבו מסופר על קיום חג הפסח לפני אלפי שנים, באתר ישראל היום, 25 במרץ 2021
↑  יונתן אדלר, שיתוף ברשת X, ‏20.11.2024
↑  Bezalel Porten; Ada Yardeni, Textbook of Aramaic Documents from Ancient Egypt 1., (Jerusalem , Letters, 76 (=TADAE A4.9, 1986
↑  CIS II 137, p. 138: "Nunc ecce somnium primum vidi et a tempore isto ego fervescens et aberrans; apparuit spectrum; dixit (mihi): Salve! Nunc si ornamenta omnium vendideris, comedant infantes. Ecce non reliquum exiguum."
↑  Eduard Sachau, Aramäische Papyrus und Ostraka aus einer jüdischen Militär-Kolonie zu Elephantine: altorientalische Sprachdenkmäler des 5. Jahrhunderts vor Chr, J. C. Hinrichs'sche Buchhandlung, 1911
↑  ראו עליו כאן: דוד תדהר (עורך), "פרופ' אליעזר דב (ברנרד) שפירא", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2914, ובויקינתונים, כאן: אלעזר דוב שפירא
↑  הספר "ספרי עזרא ונחמיה ותקופת שיבת ציון", באתר "סימניה"
↑  דוד שפירא‏, באתר VIAF
↑  דוד שפירא‏, באתר VIAF
כתב כתובה, 449 לפני הספירה
אוסטרקונים CIS II 137–139 כפי שפורסמו בספר (בכרך התוכן קיימות גם פקסימיליות נוחות לקריאה)
שבט יהודה

ערך זה עוסק באחד משנים עשר שבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך. אם התכוונתם לספר מאת שלמה אבן וירגה, ראו .
בול המוקדש לשבט יהודה
שבט יהודה הוא אחד משבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך.
על פי התיאור המקראי, השבט נקרא על שם יהודה, בנו הרביעי של יעקב, אשר כל בני השבט הם צאצאיו.
שבט יהודה הוא שבט מרכזי בסיפור המקראי.
ברכות לשבט > ברכת יעקב

יעקב אבינו ראה ביהודה דמות מנהיגה, ובברכתו נאמר כי השבט מיועד למלכות.
”יְהוּדָה, אַתָּה יוֹדוּךָ אַחֶיךָ--יָדְךָ, בְּעֹרֶף אֹיְבֶיךָ; יִשְׁתַּחֲווּ לְךָ, בְּנֵי אָבִיךָ.
גּוּר אַרְיֵה יְהוּדָה, מִטֶּרֶף בְּנִי עָלִיתָ; כָּרַע רָבַץ כְּאַרְיֵה וּכְלָבִיא, מִי יְקִימֶנּוּ.
לֹא-יָסוּר שֵׁבֶט מִיהוּדָה, וּמְחֹקֵק מִבֵּין רַגְלָיו, עַד כִּי-יָבֹא שִׁילֹה, וְלוֹ יִקְּהַת עַמִּים.
אֹסְרִי לַגֶּפֶן עִירֹה, וְלַשֹּׂרֵקָה בְּנִי אֲתֹנוֹ; כִּבֵּס בַּיַּיִן לְבֻשׁוֹ, וּבְדַם-עֲנָבִים סוּתֹה.
חַכְלִילִי עֵינַיִם, מִיָּיִן; וּלְבֶן-שִׁנַּיִם, מֵחָלָב. ” (ספר בראשית, פרק מ"ט, פסוקים ח'–י"ב).
ברכות לשבט > ברכת משה

בברכת משה לשבטים בפרשת וזאת הברכה נאמר
”וְזֹאת לִיהוּדָה: וַיֹּאמַר שְׁמַע ה' קוֹל יְהוּדָה וְאֶל עַמּוֹ תְּבִיאֶנּוּ, יָדָיו רָב לוֹ וְעֵזֶר מִצָּרָיו תִּהְיֶה.” (ספר דברים, פרק ל"ג, פסוק ז').
השבט במדבר > משפחות השבט

ליהודה נולדו שני בנים שמתו ללא העמדת צאצאים, ער ואונן. משלושת בניו הבאים אחריהם, שלה, פרץ וזרח, יצאו חמש משפחות השבט: משפחת שלה, זרח ומשפחת פרץ שממנה יצאו משפחות חצרון וחמול.
השבט במדבר > סמלי השבט

אבן החושן של שבט יהודה היא נופך ודגלו היה ציור של אריה על רקע תכול שמיים. החודש המקושר לשבט יהודה הוא תמוז או ניסן.
השבט במדבר > נשיאי השבט

בספר במדבר, פרשת נשא נזכר נשיא שבט יהודה במדבר: נַחְשׁוֹן בֶּן עַמִּינָדָב, ובמפקד השני בסוף ספר במדבר כלב בן יפונה.
נציג השבט בשנים עשר המרגלים היה: כלב בן יפונה.
השבט במדבר > קריעת ים סוף

בזמן יציאת מצרים שבט יהודה היה הגדול ביותר והלך בראש מחנה ישראל.
לפי רבי יהודה בתלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף ל"ז, עמוד א', נשיא שבט יהודה נחשון בן עמינדב קפץ לים סוף עוד בטרם נקרע להם הים. בעקבות אגדה זו הפך השם נחשון לסמל לחלוציות.
השבט במדבר > המסע במדבר

בזמן מסעם של בני ישראל במדבר, חנה השבט ממזרח למשכן.
במפקד הראשון שערך משה מנה השבט 74,600 איש ובמפקד השני 76,500 איש.
נחלת השבט

נחלת שבט יהודה נקבעה על ידי יהושע בן נון, לאחר סיום הכיבוש של ארץ כנען יחד עם קביעת שאר נחלות השבטים. הגבול הדרומי של הנחלה, שהוא גבול הדרומי של שבטי ישראל כולל תיאור עצמים גאוגרפיים - כמו "הימה" או "נחל מצרים", אזורים - כמו "מדבר צין" ותחומים כמו: "גבול אדום". נחלת השבט כוללת בתוכה גם את נחלת שבט שמעון. בנחלת שבט יהודה נמנו 48 ערים, המספר הגדול ביותר של ערים, אשר ניתנו לשבט אחד.
בהתאם לברכת יעקב נחלת השבט מזוהה כמקום המתאים לגידולי גפנים רבים וליצירת יין.
השבט בארץ ישראל

לאחר תקופת ההתנחלות שבט יהודה התיישב בדרום הארץ, על שמו הרי יהודה, שפלת יהודה ומדבר יהודה, שנמצאים כולם בחבל ארץ יהודה.
בתחילת ספר שופטים מסופר ששבט יהודה יוצא יחד עם שבט שמעון לסיום כיבוש אזורי הארץ שבהם שלטו הכנענים.
בהמשך הספר שבט יהודה מוכן למסור לידי הפלשתים את שמשון.
כמו כן בסיום ספר שופטים מסופר את סיפור פילגש בגבעה ואת המלחמה שנערכה בעקבות מאורע זה, בתחילה שבט יהודה יוצא לקרב ונוחל תבוסה קשה משבט בנימין אך לאחר מכן שבט יהודה מביס את שבט בנימין ומשאיר ממנו מספר מועט של גברים.
התמזגות עם שבט שמעון

בספר שופטים מתואר שאחרי מות יהושע בני ישראל שאלו את ה' איזה שבט יעלה להילחם בכנעני וה' ענה להם ששבט יהודה יעלה להילחם. שבט יהודה הזמין את שבט שמעון לעלות להילחם עמו "וַיֹּאמֶר יְהוּדָה לְשִׁמְעוֹן אָחִיו עֲלֵה אִתִּי בְגֹרָלִי, וְנִלָּחֲמָה בַּכְּנַעֲנִי, וְהָלַכְתִּי גַם-אֲנִי אִתְּךָ, בְּגוֹרָלֶךָ" ושמעון הולך איתו ומאז לשמעון יש חלק בנחלת יהודה. מהכתוב עולה כי לשבטים יהודה ושמעון הייתה שותפות צבאית. שיתוף פעולה זה בא לידי ביטוי בכיבוש כמה ערים. לפי רשימות הערים בספר יהושע, פרק ט"ו, נטמעו ערי שמעון בערי שבט יהודה. לדעת יאירה אמית אין ללמוד מכך על כיבוש משותף.