stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקיבוץ הדתי
חינוך ותרבות

בקיבוצי התנועה קיימים מספר מוסדות לימוד תורניים: ישיבת מעלה גלבוע, מדרשת עין הנציב לבנות, מרכז יעקב הרצוג ללימודי יהדות, מכינה קדם-צבאית מעורבת "יונתן" בעלומים, מכינה קדם-צבאית לבנות "צהלי" במשואות יצחק וכן מכינה קדם צבאית לבנים דתיים "רוח השדה" בבארות יצחק. קיבוץ כפר עציון מפעיל בית ספר שדה בכפר עציון. בקיבוץ בית רימון פועלת מכינה קדם צבאית לבנים - כרמי חיל, בשדה אליהו פועל בית מדרש "קדם" לבוגרי צבא, מוסד ייחודי המשלב תורה ועבודה חקלאית. במגדל עוז ממוקמת מדרשה לבנות.
חלק קטן מצעירי התנועה הולך ללמוד במוסדותיה התורניים; רוב בני התנועה אשר בוחרים שלא להתגייס ישירות הולכים לשנת י"ג התנדבותי, למכינות הקדם צבאיות או לישיבות הסדר, ואילו הבנות הולכות לשנת י"ג התנדבותית או למדרשות שונות. על פי נתונים שפרסם מנהל אגף הביטחון בקיבוץ הדתי 93% מהבנים משרתים ביחידות קרביות וכל הבנות משרתות בצה"ל או בשירות לאומי. ניכרת מגמת התחזקות רוחנית ודתית בקרב הדור השלישי והרביעי, אשר באה לידי ביטוי בגידול מתמשך של אחוזי הפונים למסגרות תורניות בסיום התיכון, ובאחוז הבנות הפונות לשירות לאומי.
התנועה מוציאה ירחון בשם "עמודים".
מינהל וזהות פוליטית

בראש התנועה עומדת לראשונה אישה בתפקיד המזכ"ל — כיום זו היא שרה עברון מקיבוץ סעד שנבחרה לתפקיד בקיץ 2021. היא החליפה בתפקיד את אמיתי פורת (בנו של חנן פורת), חבר כפר עציון, שהחליף ב־2016 את נחמיה רפל מקבוצת יבנה. מזכירות הקיבוץ הדתי יושבת החל מאוקטובר 2013 בנחלים. קודם לכן ישבה במשך כ-50 שנה בתל אביב.
מבחינה פוליטית התנועה הייתה מזוהה בעבר עם המפד"ל וכיום עם הבית היהודי ויש לה נציג במוסדותיה המפלגתיים. רוב חברי הקיבוץ הדתי מזוהים עם הצד הימני של הקשת הפוליטית, אך קיים מיעוט משמעותי בתוכם אשר מזוהה עם השמאל והמרכז הפוליטיים, בעבר בפרט עם תנועת מימד.
רשימת הקיבוצים הדתיים > גרעיני הקיבוץ הדתי לפני קום המדינה

| שם הקבוצה | שנת התארגנות | מקום הכשרה | שנת עלייה על הקרקע | יישוב קבע | אוכלוסייה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| קבוצת שח"ל | 1929 | רחובות | 1937 | טירת צבי | יוצאי פולין וארצות אחרות. באפריל 1940 היו בטירת צבי כ-160 נפש |
| חברי קבוצת רודגס בכפר יעבץ | טבת תרצ"ד (1934) | כפר יעבץ | 1938 | טירת צבי |  |
| קבוצת רודגס | 1929 | כפר אברהם | 1940 | קבוצת יבנה |  |
| קבוצת אריה |  | שנתיים הכשרה ברודגס ולאחר מכן שהות בחדרה | 1939 | שדה אליהו | בוגרי עליית הנוער. באפריל 1940 מנתה 80 נפש |
| קבוצת אברהם | 1934 | בתחילה ברחובות ובסיון תרצ"ה עברו לכפר פינס | 1943 | כפר עציון | בעיקר יוצאי גליציה המזרחית. באפריל 1940 מנתה הקבוצה 85 חברים |
| רמת השומרון | 1935 | פרדס חנה | 1943 | בארות יצחק | באפריל 1940 מנתה 112 נפשות |
| אמונים | 1938 | זמן קצר בכפר יונה ובת שלמה. ביולי 1938 עברו לנחלת יהודה | 1946 | עין הנצי"ב | עליית הנוער הדתי |
| חרות, חירות | 1935. בשנת 1938 עברה מהקיבוץ המאוחד לקיבוץ הדתי | בנימינה |  | כנראה התפרק. לא נמנה בין הקבוצות של הקיבוץ הדתי בנובמבר 1944 | החלוץ הדתי מגרמניה. בשנת תרצ"ח מנתה 30 חברים. באפריל 1940 46 חברים |
|  | 1940 | מחנה שח"ל ברחובות |  |  | מעפילים ששוחררו מבית העולים |
| עלומים | 1940 | נתניה | 1947 | סעד | חברי בני עקיבא |
| שלוחות | 1941 | תחילה באזור חיפה ולאחר שקיבוץ רודגס עבר ליבנה, בכפר אברהם | 1948 | שלוחות | עליית הנוער מגרמניה. גרעין שעבר הכשרה ברודגס וגרעין שעבר הכשרה בשדה יעקב |
| משואות | 1944 | שנה בטירת צבי ולאחר מכן בגת רימון | אוגוסט 1945 | משואות יצחק | עליית הנוער מצ'כיה והונגריה |
|  |  | בביריה ובטירת צבי | אוקטובר 1945 | עין צורים | נוער ארצישראלי |
|  |  |  | אוקטובר 1946 | כפר דרום | בוגרי כפר הנוער הדתי |
| מכורה | 1945 | הכשרה בכפר עציון וגרעין עלומים. באוקטובר 1945 עלו לנקודה זמנית בכפר חסידים | יוני 1948 | כפר יעבץ | עולי רומניה. |
| שחר | 1946 | טירת צבי וכפר עציון, לאחר מכן התיישבות זמנית בכפר אתא | ינואר 1949 | שחר בגליל העליון | עולי טריפולי, טורקיה ומצרים. הגרעין התפרק והם נטשו את הנקודה בתחילת 1950 |
רשימת הקיבוצים הדתיים > יישובי הקיבוץ הדתי היום

קיבוצי המרכז
בארות יצחק
קבוצת יבנה
בני דרום (מושב שיתופי, במעמד "עמית")
קיבוצי הגליל התחתון
בית רימון
לביא
קיבוצי הכרמל
ניר עציון (מושב שיתופי)
קיבוצי הר הגלבוע
מירב
מעלה גלבוע
קיבוצי הנגב המערבי
סעד
עלומים
קיבוצי שפיר
משואות יצחק (מושב שיתופי)
עין צורים
קיבוצי עמק בית שאן
טירת צבי
עין הנצי"ב
שדה אליהו
שלוחות
שדמות מחולה (מושב שיתופי)
קיבוצי גוש עציון
כפר עציון
מגדל עוז
ראש צורים
מושבי דרום הר חברון
בית יתיר (מושב שיתופי, במעמד "עמית")
מעון (מושב שיתופי, במעמד "עמית")
כרמל (מושב שיתופי, במעמד "עמית")
מושבי הגולן
קשת (מושב)
ראו גם

רשימת הקיבוצים בתנועת הקיבוץ הדתי
לקריאה נוספת

אריה פישמן, בין דת לאידאולוגיה: יהדות ומודרניזציה בקיבוץ הדתי, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תש"ן - 1990, 228 עמ'
יוסי כץ, תורה ועבודה בבניין הארץ: הקיבוץ הדתי בתקופת המנדט, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, ינואר 1996, 304 עמ'
נחום ברוכי, נקום ובנינו: כך שוקם הקיבוץ הדתי מחורבנו במלחמת העצמאות, הוצאת יד יצחק בן-צבי והקיבוץ הדתי, ירושלים, תשע"א, 436 עמ'.
עופר חן, 'הקיבוץ הדתי בין מיסטיקה להלכה', מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, ט"ו (תשפ"א), עמ' 448-425.
עופר חן, 'בין התעלות חסידית לרנסאנס הלכתי: על האידיאות הדתיות ביסוד משנת הקיבוץ הדתי', עמודים: ביטאון הקיבוץ הדתי, 801 (תשפ"ד), עמ' 6-2.
מיכאל בן אדמון, מרד ויצירה בהגות הציונות הדתית: משה אונא ומהפכת הקיבוץ הדתי, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2013.
הערות שוליים

↑  הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסייה ביישובים
↑  בקיבוץ הדתי, הצופה, 11 באוגוסט 1939
↑  הקיבוץ הדתי במספרים, הצופה, 21 ביולי 1940
1 2  שרידי גוש עציון ולוחמי כפר דרום, הארץ, 23 בדצמבר 1948
↑  ניר שטיינברג, האסון בקבוצת יבנה שהפך אלמן ואלמנה למשפחה יוצא לראשונה מחוץ לגבולות הקיבוץ, באתר mynet‏ קיבוץ, 13 באפריל 2018
↑  בני דרום רוצה להיות מושב, דבר, 16 בדצמבר 1960
1 2  עזרא דלומי, משבר הקיבוץ והמאבק על עתידו השיתופי (ב), 17 ביוני 2010, אתר שווים של המטה השיתופי
↑  יצחק טסלר, 93% מהקיבוצניקים הדתיים מתגייסים לקרבי, באתר nrg‏, 12 באוגוסט 2009
↑  נקודות ההתיישבות של הפועל המזרחי, דבר, 11 בנובמבר 1934
↑  התנועה הדתית קבוצית, דבר, 14 ביולי 1935
1 2 3 4 5 6 7 8  קיבוצים, הצופה, 28 באפריל 1940
↑  בשער השרון הצפוני, הצופה, 4 במרץ 1938
↑  בן פורת, שבע שנות הפועל המזרחי, הצופה, 12 בספטמבר 1941
↑  עין הנצי"ב, דבר, 12 במאי 1946
↑  כינוס הגרעינים הקיבוציים של הברות הנוער הדתי במקווה ישראל, הצופה, 27 באוגוסט 1940
↑  קבוצת הקבוץ המאוחד "חרות — חרות" הצטרפה לקבוצי הפועל המזרחי, הצופה, 14 בדצמבר 1938
↑  קבוצת "חרות־חירות" בהתפתחותה, הצופה, 1 באוגוסט 1940
↑  הקיבוץ הדתי בהתפתחותו, הצופה, 27 בנובמבר 1944
↑  רחובות, בהפועל המזרחי, הצופה, 8 בינואר 1940
↑  בפלוגה של הקיבוץ הדתי, הצופה, 1 בינואר 1940
↑  קיבוץ עלומים להתיישבות, הארץ, 29 באוגוסט 1946
↑  הוקם היישוב ה-18 בנגב, הארץ, 1 ביולי 1947
↑  יונה כהן, בקבוצת עלומים בנתניה, הצופה, 1 במאי 1941
↑  בקיבוץ שלוחות, הצופה, 23 במרץ 1943
↑  יישוב שלישי של הפועל המזרחי, הצופה, 24 באוקטובר 1946
↑  חנוכת חדר האוכל בקבוצת מכורה, הצופה, 26 בינואר 1947
↑  בבני עקיבא בכפר חסידים, הצופה, 1 באוקטובר 1945
קיבוץ מכורה עלה להתיישבות, לחייל, 1 בנובמבר 1945
כתר תורה, הצופה, 16 בדצמבר 1945
↑  ביקורת: מרדכי זלקין, ‏בין דת לאידאולוגיה, קתדרה 62, דצמבר 1991, עמ' 175-172
↑  ביקורת: הנרי ניר, ‏הקיבוץ הדתי: מציאות ומשל, קתדרה 86, ינואר 1998, עמ' 158-155
| קיבוצי הקיבוץ הדתי |
| --- | --- | --- |
| שדות נגב | סעד • עלומים |  |
| דרום/מרכז | עין צורים • קבוצת יבנה • בארות יצחק |  |
| גוש עציון | כפר עציון • ראש צורים • מגדל עוז |  |
| עמק בית שאן | שלוחות • עין הנצי"ב • שדה אליהו • טירת צבי |  |
| הר הגלבוע | מעלה גלבוע • מירב |  |
| הגליל התחתון | לביא • בית רימון |  |
| מושבים שיתופיים | משואות יצחק • ניר עציון • בני דרום |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257339205171  LCCN: n85311041   WorldCat (עם LCCN): n85-311041 
המדשאה המרכזית בקיבוץ עין צורים, נובמבר 2008
צילום של גברים צעירים עטויי טליתות קוראים בספר תורה באיגרת שנה טובה מודפסת של הקיבוץ הדתי (צד ימין); ארץ ישראל עד 1948
פסוק ומכתב קצר באיגרת שנה טובה של הקיבוץ הדתי (צד שמאל)
מיכל וקסמן

| --- | --- |

 לידה:  1967 (בת 57 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 michalwaxman.com
 
מיכל וקסמן (נולדה ב-1967) היא מחברת של ספרי הדרכה בנושא תזונה, אוכל ובישול.
ביוגרפיה

מיכל וקסמן נולדה בבאר שבע וגדלה בהרצליה. את שירותה הצבאי עשתה כמדריכת טיולים בבית ספר שדה אכזיב, במהלכו חיברה את חוברת ההדרכה "מסלולי טיולים בגליל המערבי", שראתה אור בהוצאת החברה להגנת הטבע ב-1988. היא בעלת תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ובהיסטוריה של אפריקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
את הקריירה המקצועית שלה החלה בעבודה עיתונאית במחלקת החדשות של קול ישראל, ברשת המקומונים של ידיעות תקשורת ואחר כך במשך מספר שנים בתפקידי עריכה והפקה בחברת החדשות של ערוץ 2.
ב-1998 עברה לעבוד בתפקידי שיווק וניהול לקוחות עבור חברות סטרט-אפ ישראליות בישראל ומחוצה לה. במסגרת עבודתה חייתה בניו יורק ובלונדון, יחד עם בעלה, שי בן אסולין. הם חיים בתל אביב עם שני ילדיהם.
מגיל צעיר עסקה באוכל ובבישול. כשהפכה לאם צברה ידע רב בתחום האוכל לתינוקות והחליטה לחלוק אותו ואת שלל המתכונים שאספה במטבחה הפרטי עם הורים אחרים.
ספריה

טעמים ראשונים: המדריך המלא לאוכל ולתזונת תינוקות, הוצאת ידיעות ספרים, 2005: זהו מדריך למעבר של תינוקות מהנקה או תמ"ל לאוכל מוצק. הוא כולל פרקים עיוניים העוסקים בתזונה, רקע פסיכולוגי, אלרגיות ומזונות מומלצים בכל גיל וגם דוגמאות לתפריטים ולמבנה ארוחות יומי לצד מתכונים מגוונים.
ארוחת ילדים: המדריך המלא לארוחות ביתיות, הוצאת ידיעות ספרים, 2010: זהו ספר ההמשך ל"טעמים ראשונים" וכמוהו משלב הדרכה תזונתית, פסיכולוגית והתארגנותית שמטרתה לסייע להורים בכל הקשור לאוכל ולארוחות של ילדיהם ושל המשפחה כולה. הספר כולל פרקים עיוניים בתחומים שונים, המלצות לארגון נכון ויעיל של המטבח הביתי ומגוון מתכונים ותפריטים שבועיים פשוטים ומזינים.
בואו לאכול, ארוחות מהירות - 10, 20, 30 דקות, ידיעות ספרים, 2013.
בלדי, ארבע עונות בנצרת בשיתוף עם השף דוחול ספדי, ידיעות ספרים, 2016.
קווינסי הוף

קווינסי הוף (בהולנדית: Quincy Hoeve; נולד ב-3 באפריל 2003 בקרלנדייק שבבונייר) הוא כדורגלן בוניירי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת פולנדם מליגת העל ההולנדית ובנבחרת בונייר.
קריירת מועדונים

הוף גדל במחלקות הנוער של אתלטיקו טרה קורה, ספרטה רוטרדם, ז'יל ויסנטה ופולנדם. בשנת 2022 החל לשחק בקבוצת המילואים של פולנדם. ב-19 באוגוסט 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 4-1 לגו אהד איגלס במסגרת המחזור השני בליגת העל ההולנדית לעונת 2023/2024.
קריירה בינלאומית

ב-3 ביוני 2022 ערך הוף את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בונייר, בניצחון 4-1 על נבחרת איי טרקס וקייקוס במסגרת ליגת האומות של CONCACAF לעונת 2022/2023. ב-6 ביוני 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 2-2 נגד נבחרת סנט מארטן במסגרת אותו טורניר.
חיים הזז

| --- | --- |

חיים הזז, 1942
 לידה:  16 בספטמבר 1898 סידורוביצ'י, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  24 במרץ 1973 (בגיל 74) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 שפות היצירה:  עברית 
 בן או בת זוג:  יוכבד בת-מרים (1923–1926)  אביבה הזז (1951–1973) 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1953)  פרס ביאליק (1970)  פרס ניומן (1966)  אזרח כבוד של ירושלים 
 www.hazaz.org.il
 
חדר העבודה של חיים הזז בדירתו בירושלים
חיים הַזַז (כ"ט באלול תרנ"ח, 16 בספטמבר 1898, סידורובִיצ'י, פלך קייב, האימפריה הרוסית (אוקראינה) – כ' באדר ב' תשל"ג, 24 במרץ 1973, ירושלים) היה סופר ומחזאי עברי, איש רוח והגות, מהבולטים בדורו ומנהיג תרבותי. חתן פרס ישראל לספרות הראשון, בשנת תשי"ג (1953).
ביוגרפיה > עד עלייתו לארץ ישראל

חיים הזז נולד לצביה ולאריה הזז בכפר סידורובִיצ'י, באזור קייב (כיום אוקראינה). אביו עבד כמפקח עבודה של כריית עצים, ולפיכך, המשפחה התגוררה בבקתה מבודדת ביער. חוויות ילדותו ונוף היער שימשו את הזז לכתיבת אחת מיצירות המופת של הספרות העברית במאה ה-20, "ביישוב של יער". אמו מתה כשהיה בן שש, והוא גדל בבית סבתו מצד אביו, שם התחנך על פי המסורת היהודית. ב-1919, בפרעות בזמן מלחמת האזרחים באוקראינה, נרצחו בני משפחתו, מה שהשפיע על הרגשת בדידותו.
כשהיה בן 16 פרצה מלחמת העולם הראשונה, והוא עבר ללמוד לימודים כלליים בקייב, בחרקוב ובמוסקבה. בסוף 1920 ברח הזז, דרך נמל סבסטופול, אל איסטנבול. הזז שהה בטורקיה כשנתיים בקרב חלוצים שעברו הכשרה לקראת עלייה לארץ ישראל במושבה "מסילה חדשה", ולימד אותם עברית. באביב 1923 עבר הזז לפריז, שם פרסם את יצירותיו הראשונות בפרוזה: שלושה סיפורים על אודות המהפכה הרוסית, שהתפרסמו בכתב העת "התקופה", וכן את הפואמה "חתן דמים", שתורגמה לאנגלית בידי ישראל מאיר לסק וזכתה לתשבחות מפי ת"ס אליוט. בעת ההיא נתמך על ידי הסוחר והנדבן אברהם יוסף שטיבל.
בקיץ 1928 ביקר בברלין, שם היה עד לצמיחת התנועה הנאצית, חש באסון הממשמש ובא, ושם הגה את הרעיון לכתיבת מחזהו בקץ הימים. מחזה זה נכתב רק מאוחר יותר, אחרי עלייתו ארצה, וראה אור לראשונה ב-1933.
ביוגרפיה > לאחר עלייתו לארץ ישראל

באביב 1931 הזז עלה ארצה, ולאחר חודשים אחדים השתקע בירושלים. במשך שנות השלושים והארבעים, נדד בין שכונות ירושלים השונות. כך התוודע מקרוב אל עדות ישראל השונות, ובייחוד אל בני תימן, שחי בתוכם. בהשראתה של אותה תקופה מסעירה, הוא כתב את שני הרומנים הגדולים מחיי התימנים, 'היושבת בגנים' ו'יעיש'.
לאורך שנות השלושים והארבעים, הזז פרסם את סיפוריו בעיקר במוספים הספרותיים של העיתונים "דבר" ו"הארץ" וכן בכתב העת של אגודת הסופרים, "מאזנים".
בשנת 1942 ראה אור בהוצאת עם עובד קובץ סיפוריו של הזז 'ריחיים שבורים', ספר הפרוזה הראשון שנדפס בהוצאה זו, בהזמנתו של ברל כצנלסון.
בשנת 1948, נפל בנו היחיד, נחום (זוזיק) הזז (1928–1948), בקרב על הר הצופים (לזכרו יצא הספר "מכתבי תש"ח ושניים מציוריו של זוזיק (נחום הזז)", תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ה-1975).
בשנת 1950, ראתה אור מהדורה מחודשת של המחזה 'בקץ הימים' ובאותה שנה הוא הועלה בפעם הראשונה על ידי תיאטרון הבימה, בבימויו של שמעון פינקל ובכיכובם של יהושע ברטונוב, אהרן מסקין ורפאל קלצ'קין. הפקה שנייה של המחזה הועלתה על ידי תיאטרון הבימה בשנת 1972, בבימויו של דוד לוין.
בשנת 1958, פרסם הזז את קובץ סיפוריו 'חגורת מזלות'. הסיפור "אופק נטוי", הפותח קובץ זה, נכתב בעקבות רשמיו משהייתו בחבל לכיש ומגוריו הזמניים במושבי העולים.
בוועידה של אגודת הסופרים העברים שנערכה בשנת 1962, נשא את הזז את נאומו "הסופר והמציאות", שבו הטיח ביקורת קשה על דמותה הרוחנית של מדינת ישראל. הנאום עורר פולמוס גדול והביא, בין היתר, לדו-שיח פומבי בין חיים הזז לבין ראש הממשלה דאז, דוד בן-גוריון. תמצית של הדיון ביניהם נדפסה מאוחר יותר בחוברת: 'דו-שיח על המדינה והספרות'.
ב-1967, חיבר את המנשר על איחוד ירושלים ושחרורה. נאומיו של הזז והופעותיו הפומביות ערב המלחמה ולאחריה, היו בעלי השפעה רבה על הלך הרוח בציבור הישראלי. באותה שנה אף חתם על מנשר הייסוד של "התנועה למען ארץ ישראל השלמה" והיה חבר בה.
ב-1968 ראתה אור בהוצאת עם עובד המהדורה המתוקנת של כל כתבי חיים הזז, ב-12 כרכים. במשך למעלה משנתיים ערך הזז את כתביו, קיצץ ושינה, הרחיב ותיקן, וביקש להביא לפני הקורא העברי את יצירתו, כשהיא נקייה מפגמים ומותאמת לרוח הזמן. במהדורה זו, ראה הזז את אחת מפסגות יצירתו. עם זאת, חוקרי ספרות אחדים ביקרו את עריכת הכתבים, וסברו שהזז שגה במקרים מסוימים כשהחליט לשנותם.
משנת 1970 ועד לפטירתו הוא כיהן כנשיא אגודת הסופרים העבריים, והיה חבר הנהלה במוסדות תרבות רבים בישראל.
עזבונו

בביתו שברחוב חובבי ציון 18 בירושלים, שוכנת מאז 1983 יד למורשת חיים הזז, המפעילה ארכיון ומוזיאון ספרותי. בחורף 2020, הועתק חדר העבודה שלו מדירתו אל משכנות שאננים, שם הוא מוצג לציבור הרחב, יחד עם ספרייתו העשירה וחפצי אמנות שונים מאוספיו.
חמש שנים לפני מותו, הפקיד הזז בכספת בנק לאומי בירושלים את יצירותיו שלא פורסמו ואת צוואתו, בה דרש להשמיד את רוב כתבי היד, ולתת לאשתו אביבה להחליט בנושא.
הזז הותיר אחריו עיזבון ספרותי גדול, הכולל כתבי יד שטרם ראו אור בדפוס. חמישה כרכים מן העיזבון ראו אור בעריכתה של אלמנתו, אביבה הזז. מאז פטירתה בשנת 2019, עריכת הכתבים והוצאתם לאור נעשית על ידי חברי עמותת יד למורשת חיים הזז, שבידיה מופקד כיום העיזבון.
רבות מיצירותיו של חיים הזז תורגמו לשפות אחדות, ובהן סיפורו הנודע, "הדרשה" שתורגם לאנגלית, יידיש, ערבית, סינית, איטלקית, שוודית וגרמנית. תרגומו לצרפתית של הרומן 'בקולר אחד' זכה לשבחיו של נשיא צרפת, שארל דה גול.
בשנת 2024 הופיע רומן הביכורים של הזז, "ביישוב של יער", בפעם הראשונה במלואו, בהוצאת "יד למורשת חיים הזז". הוצאתו לאור של ספר זה, יותר מ-90 שנה לאחר שנכתב, התאפשרה הודות לגילוי כתב היד המקורי בכספת בנק בירושלים, ומציאת עותק נדיר של הספר עם תיקונים בכתב ידו של הסופר בפריז.
פרסים והוקרה

הספר 'ריחיים שבורים' זכה בשנת 1942, בפרס ביאליק לספרות יפה (יחד עם שאול טשרניחובסקי).
בשנת 1953 זכה בפרס ישראל לספרות עברית.
בשנת 1954, כתב הזז את מגילת היסוד של יד ושם, לבקשתו של נשיא המדינה, יצחק בן צבי. המגילה הוקראה בטקס החגיגי שנערך בירושלים, עם הנחת אבן הפינה לאתר הזיכרון הלאומי לשואה.
הזז היה ממייסדי האקדמיה ללשון העברית, וחבר כבוד בה משנת 1961.
ביום השלישי למלחמת ששת הימים, הזז התבקש על ידי ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, ל. המנשר הוקרא בטקס קצר שנערך באולם העירייה, שעות אחדות לאחר שהמערכה על ירושלים הוכרעה.
ביום העצמאות 1968 נמנה עם משיאי המשואות.
ב-1969, הוענקה להזז אזרחות כבוד של ירושלים לכל ימי חייו.
ב-1970, זכה בפרס ביאליק, בפעם השנייה בחייו.
הזז קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מהסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק (המוסד העליון של התנועה הקונסרבטיבית), מדרופסי קולג' בפילדלפיה ומהאוניברסיטה העברית בירושלים.
על שמו נקראו בית הסופר בירושלים ורחובות בישראל.
הנצחה

ב- 17 באפריל 1996, הנפיק השירות הבולאי סדרה של 14 בולי דאר שנקראה "סופרים עבריים בדורות האחרונים", שעליהם דיוקנאות של 12 סופרים, ביניהם חיים הזז, ו-2 סופרות. כל בול בסדרה שויך לאישיות אחת. האמנית רות (בקמן) מלכא עיצבה את הבול שהוקדש לו ושמה גם-כן הופיע על הבול עצמו.
רחובות בערים הבאות בישראל נושאים את שמו: תל אביב, ירושלים, חיפה, ראשון לציון, פתח תקווה, הרצליה, באר שבע, נתניה, רעננה, אור עקיבא
השפעתו

עקבות יצירתו של חיים הזז ניכרים בכתיבתם של סופרים ישראליים רבים, ובהם ס. יזהר ואהרן מגד. יש חוקרים הטוענים שרבים מהיוצרים של התנועה הכנענית, הושפעו מספריו הראשונים של חיים הזז. ובמיוחד ספרו "חתן דמים", ספר הנסמך על התנ"ך אך הנכתב כולו בקולה של אישה (בידי סופר זכר) ואינו נאמן למונותאיזם כאידאולוגיה, שני חידושים בספרות העברית של אותה תקופה.
השפעתו > חוג ידידים

חוג ידידיו של חיים הזז כלל אמנים רבים, ובהם סופרים דוגמת יצחק דב ברקוביץ' וזלמן שניאור, ציירים ובהם פנחס ליטבינובסקי, אביגדור סטימצקי ויוסל ברגנר וכן שחקני תיאטרון ובהם אהרן מסקין וחנה רובינא. אחד מידידיו הקרובים היה המסאי והעורך ישראל כהן. הוא היה מקורב גם למשוררים וסופרים צעירים ממנו, ובהם זרבבל גלעד ואהרן אפלפלד ועודד אותם בצעדיהם הראשונים בעולם הספרות.
יצירתו

מוטיבים חוזרים ונשנים ביצירותיו הם מהפכות התרבות שעברו יהודים במקומותיהם השונים, פער הדורות, הכיסופים לגאולה ומשבר האכזבה מהם.
יצירותיו של הזז יצאו באסופות שונות, במהדורות רבות, מבחרים למיניהם וכינוסים שונים, בעיקר בשביל מערכת החינוך.
יצירותו של הזז כתובה בשפה גבוהה, כפרוזה וכשירה.
יצירתו > ספריו

בישוב של יער, רומן, תל אביב: הוצאת שטיבל, תר"ץ 1930.
ריחיים שבורים, סיפורים, תל אביב: הוצאת עם עובד, תש"ב 1942.
היושבת בגנים, רומן, תל אביב: עם עובד, תש"ד 1944.
אבנים רותחות, סיפורים, תל אביב: עם עובד, תש"ו 1946 - בקובץ זה נכלל סיפורו הידוע "הדרשה".
יעיש, רומן, תל אביב: עם עובד, תש"ז-תשי"ב 1947–1952 - ארבעה כרכים.
בקץ הימים, מחזה בשלוש מערכות, תל אביב: עם עובד, תש"י 1950.
צל הפוך, תל אביב: עם עובד, תשט"ו 1955.
דלתות נחושת, סיפור, תל אביב: דבר, תשט"ז 1956.
חגורת מזלות, סיפורים, תל אביב: עם עובד, תשי"ח 1958.
חתן דמים, ציורים: רות צרפתי, תל אביב: מחברות לספרות, תש"ך 1960.
בקולר אחד, תל אביב: עם עובד, תשכ"ג 1963 - סיפור המבוסס על דמויותיהם של מאיר פיינשטיין ומשה ברזני
אבן שעות, סיפורים, תל אביב: עם עובד, תשל"ג 1973.
פעמון ורימון, סיפורים, תל אביב: עם עובד, תשל"ה 1974.
משפט הגאולה, (הביאה לדפוס: אביבה הזז), תל אביב: עם עובד, תשל"ז 1977.
פרקי מהפכה, סיפורים, (הביאה לדפוס: אביבה הזז) תל אביב: עם עובד, תשמ"א 1980
עשרה סיפורים: מבחר חדש, (ליקטו והביאו לדפוס: חיה הופמן ואביבה הזז), תל אביב: עם עובד, תשמ"ח 1988.
הדרשה וסיפורים נבחרים, תל אביב: דביר, תשנ"א 1991.
ימלא, רעננה: אבן חושן, תשס"ה 2005.
בצלן של מלכויות, תש"ע 2010.
בן המקום, הוצאת בלימה, 2020.
יצירתו > מבין כתביו

פנקסי עדויות חבריו לפלוגה של בנו, שנפל בקרב, על מהלך הקרבות מפי אנשי חטיבת הראל ב-1948.
יצירות גנוזות שנמצאו בעזבונו, וטרם ראו אור
חיים אישיים

בשנות העשרים היה הזז בן זוגה של המשוררת יוכבד בת-מרים. בנם היחיד, נחום (זוזיק) הזז (1928–1948), נפל בקרבות להגנת ירושלים בשנת תש"ח.
בשנת 1951 נישא לאביבה קושניר (1927–2019), אלמנתו של לוחם הל"ה, שהייתה צעירה ממנו ב-30 שנים. בשנת 1961, הם עברו להתגורר בשכונת קוממיות (טלביה) בירושלים, ובביתם הוקמה ב-1983, יד למורשת חיים הזז.
הזז נפטר ב-24 במרץ 1973, שבועות אחדים בלבד לאחר שראה אור קובץ סיפוריו האחרון, "אבן שעות", ונטמן בטקס ממלכתי בבית הקברות בהר הזיתים.
לקריאה נוספת

על חיים הזז ויצירתו נדפסו מאות מאמרי בקורת, מסות, סקירות ועבודות אקדמיות. כאן מובאת רק רשימה חלקית. רשימות מלאות מובאות ברמב"י, באתר בית הספרים הלאומי.
אילת נגב, חיים הזז: אדם שידע אהבה, חי אחרת, בתוך שיחות אינטימיות, תל אביב: משכל, 1995. גרסה דיגיטלית בפרויקט בן־יהודה
שלמה דב גויטיין, "מפעלו התימני של הזז", בתוך: מנחם בן-ששון (עורך), התימנים: היסטוריה • סדרי חברה • חיי רוח - מבחר מחקרים, ירושלים: מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשמ"ג, עמ' 321–329 (נדפס לראשונה במולד ט, חוברת 54, תשי"ב, עמ' 311–317)
ישראל כהן, "סיפורי הזז"; "עם כתבי הזז"; "חגורת המזלות של חיים הזז"; בתוך: 'כתבים', כרך א: 'סופרים' הוצאת עקד, תשל"ו 1976, עמ' 294 - 317. וכן במהדורות השונות של כתבי ישראל כהן.
בנימין יצחק מיכלי, חיים הזז עיונים ביצירתו, הוצאת עקד, תל אביב, 1958.
דן מירון, חיים הזז, מרחביה: ספרית פועלים, הוצאת הקבוץ הארצי השומר הצעיר, 1959.
יעקב בהט, ש"י עגנון וח' הזז: עיוני מקרא, הוצאת יובל, תשכ"ב.
באלה הימים: דברים בכינוס סופרי ישראל, חיים הזז, חיים גורי, אבא קובנר, אברהם קריב, משה שמיר, אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל, תל אביב, תשכ"ז, 1966.
דב סדן, דן לאור, (עורכים), מאסף מוקדש ליצירת חיים הזז, אגודת הסופרים העבריים בישראל, ירושלים, תשל"ח, 1977.
נורית גוברין, "מהפכת אוקטובר בראי הספרות העברית" ; סיפורי-המהפכה כסוג ספרותי", בתוך: 'מפתחות', הוצאת הקיבוץ המאוחד ואוניברסיטת תל אביב, תשל"ח 1978. על סיפורי-המהפכה של הזז.
מלכה שקד, "’אדם מישראל’ כ’אדם מיוחד’ ו’מופלא’': לשאלת האפיון בסיפורי הזז", מחקרי ירושלים בספרות עברית ט"ז, תשנ"ז 1997. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
אבינעם ברשאי, "חיים הזז: הסופר, הדרשן והנואם", מחקרי ירושלים בספרות עברית ז, תשמ"ה 1985. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
אליעזר שביד, "בין סיפורת לנאום: על המסר הרעיוני של יצירת הזז", דבר, אוקטובר 1983.
גרשון שקד, "כל אדם מישראל שאין בו גוזמא - שכור ומנוול טוב הימנו": על סגנונו של הזז, עיתון 77, 42, תשמ"ג 1983.
אהוד בן עזר, "חיים הזז: יודפא, יודקה, דרבקין, מורושקה", הארץ, אדר תשל"ג, 1973.
אהרן מגד, "כמה דברים על הזז", משא, מוסף דבר, 12, תשל"ג 1973.
הלל ברזל, "חיים הזז: מילים בגדולתן": עיון מחודש בסיפורי תימן של המספר, גזית, כ"א, תשל"א 1971.
דן לאור, "הערות ל'בקולר אחד'" לחיים הזז, מאזנים, מ"ג, תשל"ז 1977. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
איטה קאליש, "שיחות עם חיים הזז", מנורה, 1976.
הלל ברזל (עורך), חיים הזז, מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו, עם עובד, 1978
נורית גרץ, "הסיפורת של המרכז (הזז): הקשר בין ספרות לאידאולוגיה ביצירתו של הזז", בתוך: ספרות ואידאולוגיה בארץ ישראל בשנות השלושים, האוניברסיטה הפתוחה, 1988, עמ' 123–169
אילת נגב, שיחות אינטימיות, הוצאת ידיעות אחרונות, 1995, הפרק "חיים הזז - אדם שידע אהבה, חי אחרת", עמ' 64-55
דן מירון, "אף-על-פי-כן, נוע ינוע", דימוי, 23, תשס"ד 2004.
איתמר דרורי, גאולה תימנית ועבריוּת חדשה: על הרומן 'יעיש' לחיים הזז, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשע"ד 2014.
איתמר דרורי, הזז: סיפור חיים, ההוצאה לאור של מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2017.
חיים הזז – העיירה נתערערה (הרצאה ששודרה ברדיו פריז), 'דחק - כתב עת לספרות טובה', כרך י', 2018.
חיים הזז – כרם נצור: פרקים מתוך רומן ירושלמי גנוז (ההדיר: גיל וייסבלאי), בתוך 'דחק', כרך י"ג, 2021.
חיים הזז – בַּמַחֲנִים (ההדיר מכתב־היד: גיל וייסבלאי), דחק, כרך טו', 2022.
הערות שוליים

↑  לפני עלייתו לארץ, ובידי חבריו שנותרו בברית המועצות, נכתב השם גם בצורה חזס או חזת, ר' למשל: אגרות משה חיוג, בעריכת יהושע א. גלבוע, אוניברסיטת תל אביב תשמ"ג. באותיות קיריליות נכתב השם Хазас.
1 2 3 4 5 6 7  אלעד זרט, "יש דילמה מוסרית - אבל להחביא את היצירה הזאת, זה פשע": הכתבים הגנוזים של חיים הזז, באתר ynet, 2 ביולי 2021
↑  אליעזר שבייד, הזז, חיים, האנציקלופדיה העברית י"ג, עמ' 980-976
↑  משואות בהר הרצל במלאת 20 למדינה, למרחב, 3 במאי 1968
↑  אתר התאחדות בולאי ישראל, קטלוג בולי ישראל
↑  יזהר סמילנסקי, תזמורו של הטקסט בסיפורי הזז, חיים הזז: האיש ויצירתו, עמ' 50-35
↑  בעקבות חתן דמים של חיים הזז - מאמרו של אלי אשד, באתר יקום תרבות
↑  "שולחן לאחד", טקסט: אהרן אפלפלד, ציורים ורישומים: מאיר אפלפלד,
↑  יהודית צוויק, האמנם חיים כפשוטם וכסתמם, דבר, 7 במרץ 1975
↑   חיים הזז, פרק כ' מהספר בן המקום, באתר הארץ, 19 בינואר 2021
↑   דן מירון, ישו לא היה יהודי ולא נוצרי אלא נווד רוחני, באתר הארץ, 19 בינואר 2021
↑   דן מירון, הזז מחכה לקורא זז, באתר הארץ, 26 בינואר 2021
↑  עופר אדרת, "אם הייתי חושבת על עצמי, לא הייתי מחזיקה יום אחד", באתר הארץ, 4 ביולי 2019
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ש. שלום | פרס ביאליק במשותף עם שאול טשרניחובסקי  1942 | הבא: אהרון קבק |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אהרון ראובני | פרס ביאליק לספרות יפה  1970 | הבא: אמיר גלבע |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262562505171  PLWABN: 9811250687305606  BIBSYS: 90383804  BnF: cb126746921 (data)  CANTIC: a19641126  GND: 11863951X  ISNI: 0000 0000 7363 6158  LCCN: n81094074  NKC: kup19960000036910  NLA: 35751246  NTA: 07271901X  RERO: 02-A011020142  SNAC: w6zd0xd6  SUDOC: 085541966  Trove: 1070928  VIAF: 102389039   WorldCat (עם VIAF): 102389039 
כתב ידו של חיים הזז
שלט מחוץ לבית שבו חי ויצר חיים הזז ברחוב חובבי ציון 18 בירושלים