stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אקורדיון
הערות שוליים

↑  מַפּוּחוֹן במילון מוזיקה (תשט"ו), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  שוקי מדנס, באתר www.accordion.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293690605171  BnF: cb11987678s (data)  GND: 4122772-4  LCCN: sh85000385  MusicBrainz: bdf08ac2-b9c2-4391-85e5-9a7716bdd690  NARA: 10646133  NDL: 00560141  NKC: ph118321
יוסף נבון

| --- | --- |

 לידה:  1858 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  1934 (בגיל 76 בערך)
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 
יוסף ביי נבון (תרי"ח, 1858, ירושלים – כ"ג בניסן תרצ"ד, אפריל 1934, פריז) היה בנקאי, איש עסקים ואיש ציבור בירושלים בשלהי התקופה העות'מאנית, יוזם ובונה מסילת הרכבת יפו–ירושלים.
קורות חיים

נולד בשנת 1858 (ה'תרי"ח) בירושלים, בן למשפחת נבון הספרדית שישבה בארץ מאז שעלה לירושלים הרב אפרים נבון בראשית המאה ה-18, ושבמשך דורות רבים הוציאה מתוכה רבנים, מנהיגים ושליחי ציבור.
אביו, הרב אליהו פנחס אפנדי נבון (בנו של ר' יהודה (מורנו) בן רפאל נבון)
, היה בא כוחה של העדה היהודית במועצת המחוז של ירושלים, ואמו אסתר הייתה אחותו של חיים אמזלג (אמזלק), סגן הקונסול הבריטי ביפו.
בילדותו למד בתלמוד תורה של העדה הספרדית, ובגיל 13 שלח אותו אביו ללמוד בבית ספר תיכון במרסיי שבצרפת. בשובו עסק במסחר ובבנקאות, בשותפות עם הבנקאי השווייצרי יוהנס פרוטיגר (1836–1899). הוא נשא לאשה את גישע פרומקין שכינויה היה בוליסה, בתו של אלכסנדר-סנדר פרומקין (אביו של ישראל דב פרומקין, הבעלים והעורך של העיתון "חבצלת") זו הייתה החתונה הראשונה בין ספרדי ואשכנזיה ביישוב הישן. רכש משותפו פרוטיגר את בית מחניים "הראשון" (רחוב הנביאים 59 מאחור, בירושלים) והתגורר שם בין השנים 1885–1934, הבית נודע מאז כבית נבון ביי.
במשך שנים פעל רבות בבניין הארץ: סייע ברכישת הקרקעות ששימשו לייסוד פתח תקווה וראשון לציון; הקים שיכונים לעולים עניים מתימן; סייע בייסוד שכונות בית יוסף, מחנה יהודה וסוכת שלום בירושלים. אחרי שירד מנכסיו עזב את הארץ ועבר להתגורר בצרפת, הוא השאיר את אשתו ובנותיו בירושלים כמעט ללא קורת גג מכיוון שהבנק עיקל את נכסיו שכללו את בית מחניים. יוסף נבון לא חזר לירושלים ואשתו גישע נשארה בירושלים שאליה הגיעה עם הוריה מרוסיה בהיותה ילדה.
קורות חיים > הרכבת הראשונה בישראל

בשנת 1881 החל לפעול להנחת מסילת הרכבת יפו–ירושלים. נבון ידע שהמכשול העיקרי הם השלטונות העות'מאניים. לפיכך נסע לאיסטנבול והתגורר שם ארבע שנים, כשהוא מפעיל קשרים ולחצים בחלונות הגבוהים. מאמציו נשאו פרי והוא קיבל זיכיון לבנייה והפעלת מסילת ברזל מיפו לירושלים ל-71 שנים, וכן רשות לבנות קווים נוספים מיפו לעזה ולשכם.
כשהזיכיון בידו חזר לירושלים והחל לחפש משקיעים, ללא הצלחה מרובה. לבסוף הצליח למצוא בפריז חברה צרפתית שקנתה מידו את הזיכיון תמורת מיליון פרנקים צרפתיים. בניית המסילה החלה ב-30 במרץ 1890 וביום חמישי, ה' בתשרי תרנ"ג, 26 בספטמבר 1892 הגיעה הרכבת הראשונה מיפו לירושלים. משך הנסיעה: שלוש שעות וחמישים דקות.
הרכבת נתקבלה בהתרגשות רבה. בעיתון "האור" של אליעזר בן-יהודה, פורסם שיר תהילה לרכבת המסתיים במילים הבאות:
על מפעלו הוענק לנבון עיטור מסדר המג'ידיה וכן תואר הכבוד "ביי" מטעם ממשלת טורקיה. כן קיבל גם אותות כבוד מממשלות בריטניה ופורטוגל. אולם כסף רב לא ראה נבון ביי ממפעל הרכבת; למעשה, הוא איבד בו הון רב, וכך גם במספר מפעלי פיתוח נוספים שניסה ליזום, שלאחריהם עזב את הארץ והתגורר שנים ארוכות בפריז.
בפריז יצר קשר עם תיאודור הרצל, שבאותה עת התפרסם בראשית חזון הציונות המדינית שלו, וניסה לעניינו בתוכניות מעשיות לפיתוח הארץ.
ב-1908 היה מראשי המייסדים של הליגה העולמית למען השלום, ארגון שמרכזו היה בלונדון וסניפיו פזורים בערים הגדולות בעולם.
נבון נפטר בפריז ביום כ"ג בניסן תרצ"ד (1934). בודד וחסר כול.
ליוסף וגישע נבון היו שלוש בנות, ואחת מהן רחל בת-שבע נישאה לרב אליעזר ירוחם (מורנו) אלישר. בנם של אליעזר ורחל היה הדיפלומט ויקטור אלישר. בת נוספת, רוזה, נישאה ליצחק שמעיה אלישר, וילדיהם היו אליהו אלישר - איש ציבור וחבר הכנסת, ומנשה אלישר - איש עסקים ועסקן ציבור. בן דודו של נבון מצד אביו היה משה אפרים נבון. אחותו ג'ויה נישאה לחיים קלמי, שאף ניהל את עסקיו במשך תקופה.
הערות שוליים

↑  נפטר בט"ז באייר תרנ"ו; לפי לוח אחיאסף, ראו כאן
↑  יהודים בבית המשפט המוסלמי: חברה, כלכלה וארגון קהילתי בירושלים העות'מאנית: המאה התשע-עשרה / אמנון כהן בהשתתפות אלישבע בן שמעון-פיקאלי, אייל ג'יניאו, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"ג-2003, עמ' 50.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597847905171  VIAF: 2641158070712808780008   WorldCat (עם VIAF): 2641158070712808780008 
יוסף נבון
יוסף נבון ב-1910
יפהפיות נמות

| --- | --- |

כריכת הספר בעברית
 מידע כללי
 מאת:  סטיבן קינג, אוון קינג
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  אימה, אפקולפיסיה ופוסט אפוקליפיסיה
 הוצאה
 הוצאה:  צ'ארלס סקריבנר ובניו 
 תאריך הוצאה:  26 בספטמבר 2017 
 מספר עמודים:  720 (עברית)
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מודן הוצאה לאור
 תרגום:  אינגה מיכאלי
 
יפהפיות נמות (באנגלית: Sleeping Beauties) הוא רומן מסוגת האימה ואפוקליפסה ופוסט-אפוקליפסה מאת הסופר סטיבן קינג ובנו, אוון קינג, אשר יצא לאור בשנת 2017.
תקציר

ברחבי העולם מתפשטת מגפה מוזרה, אשר פוגעת בנשים בלבד. כשהנשים נרדמות, הן נעטפות בפקעת קורים ולא מתעוררות עוד, ואם מישהו מנסה להעיר אותן, תגובתן תהיה רצחנית.
ביקורות

הספר זכה לביקורות חיוביות (לדוגמה הביקורת הבאה בגארדיאן על כך שזאת עלילה אפית שלא נראתה מזה שנים)

באתר Goodreads הספר זכה כספר האימה המוביל לשנת 2017 בדרוג של כ-50,000 מצביעים
דמויות מרכזיות

איב (איבי) בלק - אישה המחוסנת מפני מגפת השינה
לילה נורקרוס- בת 45, שריף בעיירה דולינג
קלינטון נורקרוס, בן 48, דוקטור לפסיכיאטריה, פסיכיאטר בכיר, מתקן הכליאה דולינג, בעלה של לילה
פרנק גירי, בן 38, פקח השירות הווטרינרי בדולינג
עלילה

שער ראשון
חלק זה של הספר עוסק בפרוץ המגפה, והיום הראשון של המגפה בעיירה דולינג.
בחלק זה של הספר מתוארים המקומות העיקריים (העיירה דולינג, בית הסוהר לנשים ועוד) וכן הדמויות המרכזיות.
שער שני
חלק זה מתחיל ביום השני של המגפה, כאשר מרבית הנשים כבר נרדמו ונעטפו בפקעת.
בחלק זה הגברים בעיירה מחליטים לפרוץ בכח לבית הסוהר ולבדוק מדוע איבי בלק אינה נרדמת.
כאשר דוקטור נוקרוס וצוות סוהרים שומרים עליה.
בנוסף בחלק זה מתואר העולם שמעבר, זהו העולם אליו התודעה והגוף הפיזי של הנשים עוברות.
עולם זה מקביל לעיירה (בדומה ליקום מקביל) אבל בעולם זה, חלה התקדמות מואצת של הזמן, ומרבית התשתיות הרוסות והנשים נאלצות להסתדר בעולם זה.
הסופר מדגיש את הניגודיות בין עולם הגברים, לעולם הנשים, כאשר הנשים פועלות לרב בהרמוניה לטובת הכלל על מנת לקיים חברה ולשרוד.
שער שלישי
בחלק זה יש תיאור של העולם, וכן איך הדמויות ממשיכות בדרכן לאחר סיום המגפה.
הערות שוליים

↑  Xan Brooks, Sleeping Beauties by Stephen & Owen King review – King Sr’s return to form, the Guardian
↑
פאנאגוריה

| --- | --- |

חורבות העיר
 מידות
 שטח:  75 דונם
 היסטוריה
 תרבויות:  יוון העתיקה
 תקופות:  יוונית עתיקה עד ימי הביניים
 נבנה:  543 לפנה"ס
 סוג:  התיישבות
 אתר ארכאולוגי
 התגלה:  המאה ה-18
 מצב:  הרוס
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 מיקום:  חצי האי טאמאן, רוסיה
 קואורדינטות:  45°16′37″N 36°57′58″E﻿ / ﻿45.27694°N 36.96611°E﻿ / 45.27694; 36.96611
 he
 
פַאנַאגוֹרִיה או פַנַגוֹריָה (ביוונית עתיקה: Φαναγόρεια, ברוסית: Фанагория) הייתה עיר יוונית עתיקה ששכנה על חצי האי טאמאן (כיום ברוסיה) אשר הוקמה במאה ה-6 לפנה"ס על ידי מתיישבים איונים מהעיר היוונית טאוס (אנ').
העיר הייתה העיר היוונית הגדולה ביותר באזור חצי האי טאמאן והבוספורוס, ולאחר הקמתה נהייתה לעיר הבירה של ממלכת הבוספורוס העתיקה. בעיר היה מרכז מסחרי ותרבות משמעותי ששירת את כל היישובים ששכנו בקרבתה. העיר הייתה ידועה הודות לחשיבותה הגאוגרפית והתרומה שלה למסחר באזור. עמים רבים חיו בעיר, כגון יוונים, סרמטים, יהודים ומאוטיאנים. העיר שרדה במשך כ-1,500 שנים.
חורבות העיר נמצאו במאה ה-18, וחפירות מאסיביות באזור החלו בתחילת המאה ה-20. באזור העיר נמצאו שרידים רבים של טירות, בתים, בארות, חומות ונמלים. כיום, שרידי העיר נמצאים סמוך לעיר סנוי שבחבל קרסנודאר שברוסיה, והם מהווים אתר ארכאולוגי רחב בעל עניין בינלאומי רב.
היסטוריה > בתקופה היוונית

העיר הוקמה על ידי מתיישבים איונים מהעיר היוונית טאוס שנמצאת בשטח טורקיה של היום. על פי כתביו של ההיסטוריון אריאנוס, העיר הוקמה בקירוב בשנת 542 לפנה"ס. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו באזור נמצאו כלי מטבח עתיקים המתוארכים לסוף המאה ה-6 לפנה"ס. העיר הוקמה בשלהי הכיבושים של כורש באזור אנטוליה, ככל הנראה על ידי פליטים יוונים שברחו מהעיר טאוס על מנת להימלט מהקונפליקט עם האימפריה הפרסית. על פי אריאנוס, העיר נקראה בשמה על שם אחד מהפליטים, פאנאגורוס.
במהלך המאה ה-5 לפנה"ס, העיר ניהלה מסחר שוטף עם שבטים סקיתים וסינדים ששכנו על יד העיר. העיר נבנתה על אחד מאיי הארכיפלג העתיק בים השחור, והודות למיקומה הייתה לעיר חשיבות אסטרטגית רבה. העיר התפרסה של שטח של כ-75 דונם. באותה תקופה גובה פני הים היה נמוך בכארבעה מטרים מהיום, מה שאפשר לכשליש משטח עיר להיבנות על אזור שהיום נמצא מתחת לפני הים.
בתחילת המאה ה-4 לפנה"ס השפעתה של ממלכת בוספורוס גדלה באזור, והממלכה כבשה את פאנאגוריה, שעד אז הייתה עיר חופשית. עם זאת, גם תחת השלטון החדש הממלכה שמרה על מעט אוטונומיה. כשנכבשה העיר היא הפכה להיות הבירה המזרחית של הממלכה, ועם חלוף השנים עלתה בחשיבותה האזורית הודות לדעיכת הערים השכנות. על פי כתביו של ההיסטריון סטראבו, באותה תקופה פעל בעיר מקדש יווני מפורסם המוקדש עבור האלה אפרודיטה. לאורך התקופה היוונית העיר עסקה בעיקר בחקלאות, במלאכה ובמסחר. העיר ניהלה מסחר עם ערים אחרות לאורך כל הים התיכון.
במאה ה-1 לפנה"ס, המלך מיתרידטס השישי הכריז מלחמה על העיר במטרה לכבוש אותה ולספח אותה לממלכתו. במלחמות מיתרידטס, פאנאגוריה נכנסה לברית עם הרפובליקה הרומית, בעוד שהבירה המערבית של ממלכת הבוספורוס נשארה נאמנה לשליט פונטוס מיתרידטס. העיר פרצה במרד נגד שלטון מיתרידטס יחד עם שאר הערים המקומיות שהתנגדו לשלטון. על פי המסופר מיתרידטס התעלל וטבח באזרחי הערים באופן קבוע. פאנאגוריה שרדה את המצור שהוטל עליה במהלך המלחמה. לאחר שנכבשה ממלכתו של מיתרידטס על ידי רומא, ברחה משפחתו לעיר והתחבאה באקרופוליס של העיר. תושבי העיר התגודדו סביב האקרופוליס ותפסו את ילידיו של מיתרידטס, אותם שלחו לרומא. בתמורה לנאמנותה של העיר לאימפריה הרומית, האימפריה הגנה על העיר ולא סיפחה אותה לשטחה. שמה של העיר שונה באופן זמני לאגריפיה, וקהילות יהודיות ונוצריות החלו להתיישב ולהתפתח בעיר. העיר התקיימה ברצף עד שנבזזה ונחרבה על ידי שבטים הונים במאה ה-4. העיר הוקמה מחדש זמן קצר לאחר מכן בתמיכת האימפריה הביזנטית ונכנסה תחת חסות הביזנטים.
היסטוריה > בימי הביניים

במאה ה-7 לספירה שימשה העיר בתור הבירה של בולגריה הישנה תחת שלטונו של קובראט. לאחר נפילת הממלכה, העיר נכבשה על ידי ממלכת הכוזרים. מסופר כי כאשר יוסטיניאנוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית נרדף ונאלץ לברוח מקונסטנטינופול, הוא התחבא בפאנאגוריה בברכת הכגן שהחזיק בעיר. העיר דעכה בהדרגתיות עד המאה ה-12 והיישוב בה הפסיק להתקיים עד שמושבה גנואית הוקמה על פני שרידי העיר.
חפירות ארכאולוגיות

שרידי העיר זוהו לראשונה במאה ה-18 על ידי מבקרים אירופאים. לאחר שחצי האי טאמאן סופח לאימפריה הרוסית, העתיקות המפוארות שנמצאו בקרב השרידים משכו את תשומת הלב של היסטוריונים וארכאולוגים רוסים רבים. חיילים רוסים רבים שעברו במקום בזזו את השרידים מהעתיקות שנמצאו. המהנדס הצבאי וון דר וויד היה הראשון שפתח בחקר מקיף של האתר הארכאולוגי, עד שנת 1836, בה החל מוזיאון העתיקות של קרץ' בחפירות חובבניות של האתר.
במחצית השנייה של המאה ה-18 החלו ארכאולוגים רבים מהעולם להביע עניין באתר וקצב החפירות הוגבר. בשנת 1853 נמצאה כתובת אבן המוקדשת לאלה אפרודיטה, וכתוצאה מכך שטח החפירות התרחב. בשנת 1936 המוזיאון הגדול ביותר במוסקבה, מוזיאון פושקין, מימן משלחת של ארכאולוגים לאתר, ולאחר מכן החלו חפירות ארכאולוגיות מקצועיות באתר.
הקהילה היהודית בעיר > בתקופה היוונית

הקהילה היהודית בעיר היא מבין הקהילות היהודיות העתיקות ביותר בעולם, והיא החלה להתקיים בתחילת המאה ה-1 לספירה, עוד לפני תחילת גלות רומי. הקהילה המשיכה להתפתח במשך במשך מאות שנים, עד שנעלמו עקבותיה ביחד עם קץ היישוב בעיר במאה ה-12. העדות הראשונה בכתב המעידה על נוכחות היהודים בעיר היא מהמאה ה-4, אך בין שרידי העיר נמצאו מספר רב של ראיות המעידות על כך שהיהודים החלו להתיישב בעיר עוד במאה הראשונה.
הראיה הקדומה ביותר המעידה על נוכחות היהודים בפאנאגוריה באה מכתובת שנמצאה בין השרידים ועליה חרוטה המילה "בית כנסת" ביוונית עתיקה. כתובת זו מתוארכת לשנה 16, אך קיימים ארכאולוגים המפקפקים באמינות הכתובת עקב מצבה הרע. בין השרידים נמצאה עוד כתובת ועליה המילה "בית כנסת", זו מתוארכת לשנת 51. בחפירות שנערכו בעיר במאה ה-20 ובמאה ה-21 נמצאו בעיר שפע של כתובות אבן המעידות על קיום הקהילה היהודית, כולן מתוארכות למאה הראשונה לספירה. כתובות האבן מעוטרות בסממנים יהודים, כגון חריטות של המנורה, הלולב, מוט אהרון ושופרות. על חלק מהכתובות מופיעות מילים בעברית.
מוצא היהודים שחי בעיר באותה תקופה אינו ידוע. על פי מקורות מאוחרים, היהודים הראשונים בעיר היו שבויים שנתפסו במהלך המרד הגדול והוגלו לעיר. אך טענה זו לא מתייחסת לעובדה שהנוכחות היהודית בעיר קדמה את המרד הגדול. על פי כתביו של החוקר דרנבורג, היהודים היגרו לעיר מערים יווניות אחרות ומארץ ישראל. מקורות אחרים טוענים שהיהודים היגרו לעיר עוד במאה ה-1 לפנה"ס תחת שלטון מיתרידיטס השישי. על פי ולדימיר קוזנצ'וב, ממפקחי החפירות באתר, ייתכן כי היהודים הראשונים בעיר היו יהודים שהתגיירו, עד שלאחר מרד בר כוכבא הצטרפו אליהם היהודים שהוגלו מארץ ישראל.
בין שרידי העיר נמצאו כ-60 קברות יהודיים המתוארכים למאה ה-3 ולמאה ה-4, ועליהם חרוטים סימנים יהודיים ומילים בעברית. ריכוז הקברות הגבוה מאותה תקופה מעיד על שינויים משמעותיים באורח החיים של היהודים שחיו בעיר. שינוי זה יכול להעיד על כך שגל נוסף של מהגרים יהודים ללא השפעה הלניסטית בעלי תרבות ומנהגים שונים הגיע לעיר והתיישב בה. על הקברות מופיעים שמות עבריים, כמו מנחם, מרים, יהושוע ומאיר.
הקהילה היהודית בעיר > בימי הביניים

בתחילת המאה ה-7 העיר נכבשה על ידי ממלכת הכוזרים היהודית, ויהודי העיר זכו ליחס חיובי מהכוזרים. האופי היהודי של העיר התעצם והקהילה היהודית בעיר שגשגה. כמות גדולה של יהודים ממדינות שכנות, בעיקר משטח האימפריה הביזנטית, היגרו אל פאנגוריה הודות לשלטון הכוזרי שקיבל את היהודים בידיים פתוחות. במאה ה-8, תחת שלטונו של לאו השלישי, ברחו יהודי האימפריה אל פאנאגוריה כדי להימלט משלטונו האכזרי של הקיסר. תאופנס, היסטוריון ביזנטי בן המאה ה-7, כותב על הקהילה היהודית של פאנאגוריה וקורא לעיר "עיר יהודית". גם אבן ח'ורדאדבה, גאוגרף פרסי בן המאה ה-9, מתייחס אל העיר בתור עיר יהודית.
הקהילה היהודית בעיר > בית הכנסת שבעיר

בעיר פעל אחד מבתי הכנסת העתיקים ביותר בעולם. שרידי בית הכנסת נמצאו במהלך חודש אוגוסט בשנת 2023. בית הכנסת נבנה במהלך תקופת בית המקדש השני ופעל במשך כ-500 שנה, עד המאה ה-6, בה נחרב בעת מתקפה הונית על העיר. תחילת תקופת פעילותו של בית הכנסת מתוארכת לשנת 16 או לשנת 51. צורת בית הכנסת הייתה מרובעת. אורכו 21 מטרים ורוחבו 6 מטרים, עם 2 חדרים מרכזיים. שטח כל אחד מהחדרים היה 60 מטר רבוע. בפנים בית הכנסת עמדו עמודי שיש גבוהים, קירות מקושטים בעיטורים יהודיים למיניהם, ומספר מנורות אבן גדולות. ייתכן כי בניית בית הכנסת החלה עוד במאה ה-1 לפנה"ס, ועל כן תחילת היישוב היהודי בעיר מוקדמת יותר משהוערך לפני גילוי ממצאי בית הכנסת.
ראו גם

הקולוניזציה היוונית
יוון העתיקה
הערות שוליים

↑  Phanagoria, www.encyclopediaofukraine.com
↑  Thomas Heine Nielsen, Yet More Studies in the Ancient Greek Polis, Franz Steiner Verlag, 1997, עמ' 51, ISBN 978-3-515-07222-9. (באנגלית)
↑  Gocha R. Tsetskhladze, The Greek Colonisation of the Black Sea Area: Historical Interpretation of Archaeology, Franz Steiner Verlag, 1998, עמ' 259, ISBN 978-3-515-07302-8. (באנגלית)
↑  G. R. Tsetskhladze, Ancient West & East: Volume 1, No. 1, BRILL, 2021-11-08, עמ' 180, ISBN 978-90-04-49644-6. (באנגלית)
↑  Kadir I. Natho, Circassian History, Xlibris Corporation, 2009-12-03, עמ' 50, ISBN 978-1-4653-1699-8. (באנגלית)
↑  David Braund, Greek Religion and Cults in the Black Sea Region: Goddesses in the Bosporan Kingdom from the Archaic Period to the Byzantine Era, Cambridge University Press, 2018-05-31, עמ' 222, ISBN 978-1-107-18254-7. (באנגלית)
↑  Mikhail Abramzon, Abramzon M.G. Numismatic studies. In: Kuznetsov V.D. (ed.), Phanagoria. Moscow, 2016, 108-119, עמ' 14
↑  Phanagoria, The Chaff, ‏2013-08-05 (באנגלית)
↑  Ryzhov V.A., The last battles of Mithridates VI Eupator and the fate of the Pontic kingdom, Top War, ‏April 4 2023 (באנגלית)
1 2  Mikhail Abramzon, Abramzon M.G. Numismatic studies. In: Kuznetsov V.D. (ed.), Phanagoria. Moscow, 2016, 108-119, עמ' 16
1 2 3  The Historical and Archaeological Context of the Taman Peninsula — Articles and Catalogues — Golubitskoe Art Foundation, golubitskoefoundation.com (באנגלית)
↑  Mikhail Abramzon, Abramzon M.G. Numismatic studies. In: Kuznetsov V.D. (ed.), Phanagoria. Moscow, 2016, 108-119, עמ' 20-27
↑  נחשף בית הכנסת העתיק בעולם, באתר ערוץ 7, ‏ט"ז בחשוון תשפ"ה  17.11.24
1 2  Elizabeth Leigh Gibson, The Jewish Manumission Inscriptions of the Bosporus Kingdom, Mohr Siebeck, 1999, עמ' 22, ISBN 978-3-16-147041-7. (באנגלית)
↑  Mikhail Treister, Mikhail Treister (ed.), Gold of Phanagoria (Moscow: Institute of Archaeology Russian Academy of Sciences 2015). 604 pp, ills. (Phanagoria. Results of archaeological studies. Series ed. Vladimir Kuznetsov, Vol. 2) (in Russian)., עמ' 19
1 2 3 4 5 6  Blocked Page - Haaretz, www.haaretz.com (באנגלית)
↑  Elizabeth Leigh Gibson, The Jewish Manumission Inscriptions of the Bosporus Kingdom, Mohr Siebeck, 1999, עמ' 23, ISBN 978-3-16-147041-7. (באנגלית)
↑  Elizabeth Leigh Gibson, The Jewish Manumission Inscriptions of the Bosporus Kingdom, Mohr Siebeck, 1999, עמ' 15, ISBN 978-3-16-147041-7. (באנגלית)
↑  TAMAN - JewishEncyclopedia.com, www.jewishencyclopedia.com
↑  CRIMEA - JewishEncyclopedia.com, jewishencyclopedia.com
↑  CRIMEA - JewishEncyclopedia.com, jewishencyclopedia.com
↑  Archaeologists discover ancient synagogue in the Black Sea region, HeritageDaily - Archaeology News, ‏2023-08-14 (באנגלית אמריקאית)
↑  Second Temple era synagogue discovered in Russia, The Jerusalem Post | JPost.com (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4243121-9 
פאנאגוריה ושאר היישובים היוונים לאורך חופי הים השחור, בין המאה ה-8 לפנה"ס למאה ה-3 לפנה"ס
כלי חרס בצורת אפרודיטה בתוך צדפה, נמצא בבית הקברות שבפאנאגוריה, מתוארך למאה ה-4 לפנה"ס, מאוחסן בארמיטאז' שבסנקט פטרבורג
נרגס מוחמדי

| --- | --- |

 לידה:  21 באפריל 1972 (בת 52) זנג'אן, המדינה האימפריאלית של איראן 
 מדינה:  המדינה האימפריאלית של איראן, איראן 
 השכלה:  האוניברסיטה הבינלאומית האימאם חומייני 
 מעסיק:  Defenders of Human Rights Center 
 השקפה דתית:  התריסריים 
 בן או בת זוג:  Taghi Rahmani (1999–?) 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לשלום (2023)  International Alexander Langer Award (2009)  פרס אולוף פלמה (2023)  פרס חופש העיתונות ע"ש גילרמו קאנו של אונסק"ו (2023)  100 נשים (BBC) (2022)  פרס פר אנייר (2011)  פרס אנדריי סחרוב (2018)  Weimar Human Rights Prize (2016) 
 
נרגס מוחמדי (בפרסית: نرگس صفیه محمدی; נולדה ב-21 באפריל 1972) היא פעילת זכויות אדם איראנית וסגנית הנשיא של מרכז מגיני זכויות האדם (אנ'), בראשות כלת פרס נובל לשלום שירין עבאדי. במאי 2016 נידונה בטהראן ל-16 שנות מאסר על הקמה וניהול של "תנועת זכויות אדם שפועלת לביטול עונש המוות". בשנת 2022 נבחרה ברשימת 100 הנשים של ה-BBC (אנ'). בשנת 2023 זכתה בפרס נובל לשלום "על מאבקה נגד דיכוי נשים באיראן ומאבקה לקידום זכויות אדם וחירות לכולם".
ביוגרפיה

מוחמדי נולדה בזנג'אן שבאיראן למשפחה איראנית אזרית וגדלה בקורווה (אנ') שבכורדיסתאן, כרג' ואושנווייה (אנ'). היא למדה באוניברסיטה הבינלאומית האימאם חומייני (אנ'), קיבלה תואר בפיזיקה, והפכה למהנדסת מקצועית. במהלך הקריירה שלה באוניברסיטה היא כתבה מאמרים התומכים בזכויות נשים בעיתון הסטודנטים. היא הייתה פעילה גם בקבוצת טיפוס הרים, אך בשל פעילותה הפוליטית נאסר עליה מאוחר יותר להצטרף לטיפוסים.
היא המשיכה לעבוד כעיתונאית בכמה עיתונים רפורמיסטיים. בשנת 2003 הצטרפה למרכז מגיני זכויות האדם, בראשות כלת פרס נובל לשלום שירין עבאדי. מאוחר יותר הפכה לסגנית נשיא הארגון.
ב-1999 נישאה לעיתונאי תגי רחמני (אנ'), שזמן קצר לאחר מכן נעצר בפעם הראשונה. רחמני עבר לצרפת ב-2012 לאחר שריצה בסך הכול 14 שנות מאסר, אבל מוחמדי נשארה באיראן כדי להמשיך בפעילותה למען זכויות האדם. למוחמדי ורחמני יש ילדים תאומים, עלי וקיאנה.
פרסים

פרס נובל לשלום לשנת 2023
פרס חופש העיתונות העולמי של אונסק"ו/גיירמו קאנו (אנ') לשנת 2023
2023: פרס Olof Palme (אנ') מטעם קרן Olof Palme השוודית
2022 הכרה כאחת מ--100 הנשים מעוררות ההשראה והמשפיעות של BBC (אנ')
פרס אנדריי סחרוב (אנ') לשנת 2018 מהאגודה האמריקנית לפיזיקה (אנ')
פרס זכויות האדם לשנת 2016 של העיר הגרמנית ויימאר
פרס פר אנייר לשנת 2011, הפרס הבינלאומי של ממשלת שוודיה לזכויות אדם
2010 כאשר זוכת פרס נובל שירין עבאדי זכתה בפרס פליקס ארמקורה לזכויות האדם (אנ'), היא הקדישה אותו למוחמדי. "האישה האמיצה הזו ראויה לפרס הזה יותר ממני", אמרה עבאדי.
פרס אלכסנדר לנגר לשנת 2009, על שם פעיל השלום אלכסנדר לנגר (אנ'). הפרס בסך 10,000 אירו.
בשנת 2024 הופיעה ברשימת "טיים 100".
אלי לפיד

| --- | --- |

אלי לפיד בפסטיבל ניו יורק לרדיו
 לידה:  6 ביולי 1957 (בן 67) נהריה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת חיפה 
 עיסוק:  עורך מוזיקלי, שדרן רדיו
 מעסיק:  רשת ב', רשת ג' ו-88FM
 
אלי לפיד  (נולד ב-6 ביולי 1957) הוא שדרן רדיו, עורך מוזיקלי ישראלי, עורך ראשי ומנהל את שתי תחנות (העברית והלועזית) של רדיו מציאוֹת - הרדיו הנוסטלגי. לפיד ערך והגיש תוכניות בקול ישראל עד לסגירת רשות השידור ב-2017. במקביל ערך אוספים עבריים ולועזיים, עבור חברות התקליטים בישראל.
פרסים והוקרה

לפיד זכה בתקליטי זהב עבור עריכת האוספים: "אין כמוה", "תמיד אהבה" ו"על בטוח" בחברת התקליטים הליקון, "נשיקה צרפתית" ו-"Best Disco in Town" בחברת התקליטים NMC.
שלושה מפרקי התוכנית "כל ההתחלות", זכו להיכלל בין חמשת הספיישלים הטובים בעולם בפסטיבל ניו יורק לתוכניות רדיו: ב-2008 זכה הריאיון עם סולן להקת דיפ פרפל, איאן גילן; ב-2011 זכתה התוכנית "בוב דילן שר גרסאות כיסוי"; וב-2012, התוכנית "אלטון ג'ון שר את להיטי מצעד הפזמונים של שנת 1970".
הערות שוליים

↑  אבנר ברנהיימר, הטלפון האדום, מעריב, 23 ביולי 1990
↑  אומרים שפעם היה פה שמח, באתר osafim.blogspot.com
↑  אלי לפיד מראיין את שייקה לוי וגברי בנאי, הגשש החיוור, ב-"כל ההתחלות" כולל הקלטות של פולי
↑  אלי לפיד ב-"כל ההתחלות" מראיין את שלום חנוך, על פגישתו עם אריק איינשטיין, תמוז וקריירת הסולו.
↑  אלי לפיד בתכניתו "כל ההתחלות" מראיין את יהורם גאון
↑  אלי לפיד בתכניתו "כל ההתחלות", מראיין את חיים טופול
↑  אלי לפיד מראיין בתכניתו "כל ההתחלות" את חוה אלברשטיין
↑  אלי לפיד בתכניתו "כל ההתחלות" מראיין את המשורר נתן זך
↑  אלי לפיד בתכניתו "כל ההתחלות" מראיין את קליף ריצ'ארד
↑  אלי לפיד בריאיון עם טום ג'ונס, בתכניתו "כל ההתחלות" על הדואטים שלו
↑  אלי לפיד בתוכניתו "כל ההתחלות", בריאיון עם חוליו איגלסיאס, על תחילת הקריירה שלו
↑  אלי לפיד מראיין את ניל סדקה בתכניתו "כל ההתחלות"
↑  אלי לפיד בריאיון עם איאן גילן סולן דיפ פרפל
1 2   סרטונים בערוץ של אלי לפיד, באתר יוטיוב
↑  מציאוֹת, באתר www.facebook.com
↑  נהר צהוב, באתר יוסמיוסיק, ‏2017-05-07
↑  רז ישראלי, בעצמאות היא תשוב בחזרה: להקת הנח"ל מתאחדת, באתר ישראל היום, 3 באפריל 2018
↑  רז שכניק, יואב בירנברג, שרים לאריק, באתר ynet, 2 בינואר 2019
↑  החברים של אריק איינשטיין מחדשים את אחד השירים האהובים שלו, באתר חדשות 13 (לשעבר ערוץ עשר), 3 בינואר 2019
↑  רדיו מציאוֹת - הרדיו הנוסטלגי של אלי לפיד. משדר באינטרנט: metsiot.com) 7) ימים בשבוע, 20 שעות ביממה. - YouTube, באתר www.youtube.com
↑  רדיו מציאוֹת – נוסטלגיה עם אלי לפיד
↑  להקת הלפידים: (1974) Black Night של Deep Purple. שירה: אלי לפיד. תופים: ראובן פסקל. גיטרה: מרק שליק., נבדק ב-2019-10-11
↑  כלי צה"ל – „משלנו״, דבר, 1 ביולי 1977
↑  אלי לפיד – פזמונט, באתר pizmonet.co.il
↑   הקלטה נדירה מאד: אלי לפיד - כרטיס נסיעה - 1978, סרטון בערוץ "דודי פטימר", באתר יוטיוב (אורך: 04:01)
↑  נרקיס טפלר‏, רשת ב' ודיפ פרפל על המפה, באתר וואלה, 19 ביוני 2008
↑  אסף נבו, ‏אלי לפיד עושה היסטוריה עם הקאברים של בוב דילן, באתר ‏מאקו‏, 16 במאי 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 13687677-420a-4d3c-8424-f17f92d03fde  VIAF: 298636708   WorldCat (עם VIAF): 298636708
איי סמואה

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס השקט 
 קואורדינטות:  14°S 171°W﻿ / ﻿14°S 171°W﻿ / -14; -171
 שטח:  3,030 קילומטר רבוע
 גובה מרבי:  Silisili
 נתונים מדיניים
 מדינה:  סמואה סמואה  ארצות הברית ארצות הברית סמואה האמריקנית סמואה האמריקנית
 אזור זמן:  UTC-11
 he
 
איי סמואה (בסמואית: Motu o Sāmoa) הם ארכיפלג המשתרע על 3,030 קילומטרים רבועים (1,170 מילים רבועים) במרכז דרום האוקיינוס השקט, המהווה חלק מפולינזיה ומהאזור הרחב יותר של אוקיאניה. מבחינה מנהלית, הארכיפלג כולל את כל מדינת סמואה העצמאית ואת רוב סמואה האמריקנית (חוץ מהאי סוויינז, שהוא גאוגרפית חלק מאיי טוקלאו).
אוכלוסיית איי סמואה מונה כ-250,000 תושבים. המשותף לתושבים הוא השפה הסמואית (אנ'), התרבות המכונה פאה סמואה, וצורת הממשל הילידית נקראת פאאמאטאי. הסמואים (אנ') הם אחת האוכלוסיות הפולינזיות הגדולות בעולם, ורובם ממוצא סמואי בלבד.
העדות העתיקה ביותר הידועה לפעילות אנושית באיי סמואה מתוארכת לסביבות 1050 לפני הספירה. היא מגיעה מאתר לאפיטה ברציף מוליפאנוה באי אופולו. בשנת 1768, ביקר באיים המזרחיים החוקר הצרפתי לואי אנטואן דה בוגנוויל, אשר כינה אותם "איי הניווט". שם זה היה בשימוש על ידי מיסיונרים עד 1845 לערך, ובמשלחות אירופאיות רשמיות עד 1870 לערך.
סמואה וסמואה האמריקנית

מבחינה פוליטית, איי סמואה מחולקים לשתי תחומי שיפוט:
סמואה, מדינה עצמאית שקיבלה עצמאות מדינית מניו זילנד ב-1962. היא כוללת את המחצית המערבית של איי סמואה, (2,831 קילומטרים רבועים (1,093 מילים רבועים) ו-196,000 תושבים (2016)). היא הייתה ידועה כסמואה הגרמנית מ-1900 עד 1914, וכסמואה המערבית עד 1997.
בירה: אפיה; מטבע: Tala Samoan.
סמואה האמריקנית, טריטוריה לא מאוגדת של ארצות הברית הכוללת את המחצית המזרחית של איי סמואה. (199 קילומטרים רבועים (77 מילים רבועים) ו-49,710 תושבים (2020)).
בירה: פאגו פאגו; מטבע: דולר אמריקאי.