stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דת מותרת

דת מותרת (בלטינית: Religio licita מילולית "דת מאושרת") הוא ביטוי המשמש באפולוגטיקה של טרטוליאנוס לתיאור מעמדם המיוחד של היהודים באימפריה הרומית. המונח לא היה מונח רשמי במשפט הרומי ואין שום תימוכין היסטוריים שלרומא היה תהליך כלשהו לרישוי דתות זרות.
על אף שהוא מופיע רק בטקסט פטריסטי אחד וללא מקורות או כתובים רומיים קלאסיים, הביטוי הוליד השערות מלומדות רבות לגבי משמעותו האפשרית. כמה חוקרים הרחיקו לכת כדי לדמיין שלכל הדתות תחת האימפריה יש מעמד חוקי או "ליסיטה" או "איליסיטה", למרות היעדר טקסטים עתיקים המתייחסים לקטגוריות אלה. הדעה הקיצונית ביותר קבעה שהביטוי של טרטוליאנוס מבטא את החוק שכל הדתות הזרות נדרשות לרישיון מהממשלה הרומית. עם זאת, היה זה מנהג רומי להתיר או אפילו לעודד את העמים הנתינים של הפרובינציה הרומית וקהילות זרות ברומא לשמור על דת אבותיהם, אלא אם כן נוהגים ספציפיים נחשבו כמפריעים או חתרניים: "דת הייתה מותרת לקבוצה מסוימת על בסיס שבט או לאום ומנהגים מסורתיים, בצירוף התנאי שהטקסים שלה לא פוגעים בעם הרומי או באליו."
טרטוליאנוס משתמש בביטוי בקטע הטוען שיש להעניק לנוצרים את אותו חופש לקיים את דתם כמו כל אחד אחר מתושבי האימפריה; הקטע עצמו, לא הביטוי "דת מאושרת", הוא עדות לסובלנות הכללית הניתנת לפי שיטת הדת הרומית.
יהדות כדת מותרת

דת מותרת (Religio licita) נחשבה לפעמים כהכרה או אמנה רשמית שמקורה ביוליוס קיסר ומגולמת בסעיפים שונים של חקיקה רומית הנוגעת ליהודים, שנתפסה כמדיניות קוהרנטית. למעשה, הפריבילגיות והפטורים השונים שניתנו ליהודים היו תשובות לתלונות או בקשות ספציפיות, שהוגשו במסגרת רשת החסות המסורתית, ולא היו להן שום קשר לסטטוס כביכול דת ליסיטה. הכיבוד של הרומאים את היהדות נובע מהעתיקות של היהדות, והחשיבה על מסורת אבות כמקור ליציבות חברתית ופוליטית.
נצפה כי " שופטים רומיים התייחסו ליהודים באופן שונה ממנהגם לא כי הם היו סובלניים במודע, אלא פשוט כי לא הייתה להם סיבה להפריע למימוש חופשי של שיטות דת יהודיות."
הנצרות כבלתי מותרת

אף על פי שמונח זה אינו מופיע בשום מקום, הוערך כי הכרזת הנצרות כבלתי חוקית (Religio ilicita) הייתה הבסיס החוקי לרדיפות רשמיות. עם זאת, "אף חוק, או סעיף בחוק הפלילי, או חקיקה מיוחדת שהופנתה נגד הנוצרים, שלפיה נוצרים הועמדו לדין בשתי המאות הראשונות". לרומא לא הייתה מדיניות אחידה או קוד משפטי אחיד הנוגע לכתות זרות, ולפני ההגמוניה הנוצרית במאה ה-4 כפירה, לא הייתה שפה משפטית שמציין מושג המקביל ל"כפירה" או פשעים נגד הדת האורתודוקסית. כמה חוקרים טענו שהנצרות הוכרזה כדת לא מותרת או לא לגיטימית על ידי נירון בעקבות השריפה הגדולה של רומא בשנת 64.
תחת קונסטנטינוס הגדול, הנצרות ודתות אחרות נעשו נסבלות עם צו מילאנו משנת 313. הסובלנות לא התרחבה לדתות שעסקו בהקרבת אדם, כמו הדרואיזם. מצב עניינים זה נמשך עד שנת 380, אז אומצה הנצרות הניקנית כדת המדינה של האימפריה הרומית, ולאחר מכן החלה הרדיפה של כתות לא נוצריות ולא ניקניות. פריסיאן (אנ')הוצא להורג בשל כפירה בשנת 385, ותיאודוסיוס הראשון החל להוציא מחוץ לחוק את הטקסים הדתיים המסורתיים של רומא בשנת 391.
ראו גם

תולדות היהודים באימפריה הרומית (אנגלית)
רדיפת הנוצרים הראשונים (אנגלית)
סובלנות דתית (אנגלית)
הערות שוליים

↑  Licita is the past principle of licet, "is permitted, is lawful".
↑  Jörg Rüpke, Religion of the Romans ( originally published in German 2001), Polity Press, 2007, עמ' 35
↑  Tertullian, Apologeticum 21.1.
↑  Ben Witherington III, The Acts of the Apostles: A Socio-rhetorical Commentary, Michigan: Eerdmans, 1997, עמ' 542
↑  Philip Francis Esler, Community and Gospel in Luke–Acts: The Social and Political Motivations of Lucan Theology, Cambridge University Press, 1989 1996, עמ' 211
↑  Rüpke, Religion of the Romans, עמ' 35
↑  Solomon Grayzel,, "The Jews and Roman Law", Jewish Quarterly Review, 59 (1968),, עמ' 93–117
↑  John J. O'Keefe, , entry on "Religio licita", in A Dictionary of Jewish-Christian Relations ,, (Cambridge University Press, 2005), 2005, עמ' 371
↑  Benjamin H. Isaac, The Invention of Racism in Classical Antiquity (Princeton University Press, 2004, 2006), p. 449; Tessa Rajak, "Was There a Roman Charter for the Jews?" Journal of Roman Studies, 74 (1984), pp. 107–123. As Stephen Wilson, Related Strangers: Jews and Christians, 70–170 C.E. (Augsburg Fortress, 1995, 2005), p. 68, has noted, religio licita "is not a Roman but a Christian concept".
↑  Philip A. Harland, Associations, Synagogues, and Congregations: Claiming a Place in Ancient Mediterranean Society, Augsburg Fortress, 2003, עמ' 222
↑  Esler, Community and Gospel in Luke–Acts, p. 206, taking note of Foakes Jackson and Kirsopp Lake, B. S. Easton, and the early work of H. J. Cadbury as examples of this extreme of interpretation.
↑  Isaac, The Invention of Racism in Classical Antiquity, p. 449; Jörg Rüpke, "Roman Religion – Religions of Rome", in A Companion to Roman Religion (Blackwell, 2007), p. 4.
↑  W. H. C. Frend, Martyrdom and Persecution in the Early Church: A Study of Conflict from the Maccabees to Donatus, (Garden City, New York: Doubleday, 1967),, 1967, עמ' p. 106.
↑  Cecilia Ames, "Roman Religion in the Vision of Tertullian", in A Companion to Roman Religion, p. 467.
↑  E. Mary Smallwood, The Jews Under Roman Rule: From Pompey to Diocletian: A Study in Political Relations (2nd ed.; Leiden: E. J. Brill, 1981), p. 539 et passim.
↑  Harland, Associations, Synagogues, and Congregations, pp. 221–222; Leonard Victor Rutgers, "Roman Policy towards the Jews: Expulsions from the City of Rome during the First Century C.E.," Classical Antiquity, 13 (1994) pp. 58-59.
↑  Esler,, Community and Gospel in Luke–Acts, p. 211, עמ' p. 211
↑  Esler, Community and Gospel in Luke–Acts, p. 215.
↑  Leonard Victor Rutgers, "Roman Policy towards the Jews: Expulsions from the City of Rome during the First Century C.E.," Classical Antiquity 13 (1994), p. 73.
↑  J.E.A. Crake, "Early Christians and Roman Law," Phoenix 19 (1965), p. 70.
↑  T.D. Barnes, "Legislation against the Christians," Journal of Roman Studies 58 (1968), 50
↑  Rutgers, "Roman Policy," p. 68.
↑  De Ste. Croix, Geoffrey (1963). Why Were the Early Christians Persecuted. Oxford: Oxford University Press. p. 7.
↑  Geoffrey E.M. de Ste. Croix, "Why Were the Early Christians Persecuted?" Past and Present, 26 (1963), pp. 6-38.
דושנבה

| --- | --- |
סמל דושנבהסמל דושנבה

פוטומונטז' של דושנבה
 מדינה:  טג'יקיסטן טג'יקיסטן
 מחוז:  דושנבה
 ראש העיר:  רוסטם אמומאלי
 תאריך ייסוד:  המאה ה-17
 על שם:  יום שני 
 שטח:  203 קמ"ר (דירוג: 5)
 גובה:  706 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  1,201,800 (דירוג: 1, 1 בינואר 2022)
  ‑ צפיפות:  5,920 נפש לקמ"ר (דירוג: 1, 1 בינואר 2022)
 קואורדינטות:  38°34′23″N 68°47′11″E﻿ / ﻿38.573055555556°N 68.786388888889°E﻿ / 38.573055555556; 68.786388888889 
 אזור זמן:  UTC +5
 אתר דושנבה
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת טג'יקיסטן מוגדלת) ח'וג'נד בוח'תר חורוג סין קירגיזסטן אוזבקיסטן אפגניסטן פקיסטןדושנבה(למפת טג'יקיסטן רגילה) ח'וג'נד בוח'תר חורוג סין קירגיזסטן אוזבקיסטן אפגניסטן פקיסטןדושנבה     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה    tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
דוּשַׁנְבֶּה (בטג'יקית וברוסית: Душанбе; מפרסית: دوشنبه - "יום שני") היא בירת טג'יקיסטן והעיר הגדולה ביותר בה. העיר שוכנת במערב המדינה ולפי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2022 אוכלוסייתה מונה כ-1.2 מיליון בני אדם.
היסטוריה

מקור שמה של העיר בעובדה שבמקום היה כפר ובו שוק גדול שפעל בכל יום שני.
בתחילת שנות ה-20 דושנבה הפכה למוקד הקרבות בין הצבא האדום שניסה לקבע את השלטון הסובייטי בכל חלקי האימפריה הרוסית הקורסת לבין מקומיים מתנגדי הסוציאליזם הסובייטי. הצבא האדום ניצח והכפר הפך לבסיס העיקרי שלו באזור. בעקבות זאת הכפר צמח לעיר ובשנת 1929 הפך לבירתה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטג'יקית. שם העיר גם שונה לסטלינאבאד על שמו של סטלין, אולם בשנת 1961 הוחזר השם דושנבה.
הסובייטים הפכו את דושנבה למרכז ייצור צמר ומשי וכך גדלה אוכלוסיית העיר על ידי אנשים שבאו מכל רחבי ברית המועצות לעבוד. בשנים 1990–1997 העיר ניזוקה קשה בגלל מלחמת האזרחים של טג'יקיסטן זמן קצר לאחר עצמאות המדינה.
כלכלה

עיקר כלכלת העיר מתבססת על מכרות הפחם, עופרת והארסן הנכרים בקרבת העיר. העיר משמשת מרכז לגידול כותנה וייצוא מוצרי טקסטיל ומשי.
השכלה ותרבות

בעיר ממוקמת האקדמיה הטג'יקית למדעים. בשנת 1947 בעיר הוקמה אוניברסיטה. כיום פועלים בעיר מוסדות נוספים להשכלה גבוהה.
בשנת 1975 הוקם ארמון האחדות שכיום משמש אולם הופעות עם מעל ל-1700 מקומות ישיבה.
תחבורה

נמל התעופה הבינלאומי דושנבה משרת את העיר. פועלת בה גם מערכת קווי טרוליבוס.
ערים תאומות

רוסיה סנקט פטרבורג, רוסיה
רוסיה מוסקבה, רוסיה
איראן טהראן, טהראן, איראן
טורקיה אקהיסאר (אנ'), מניסה, טורקיה
טורקיה אנקרה, טורקיה
ארצות הברית בולדר, קולורדו, ארצות הברית (מ־1987)
אפגניסטן מזאר-י שריף, אפגניסטן
פקיסטן לאהור, פנג'אב, פקיסטן
תימן צנעא, תימן
זמביה לוסקה, זמביה (מ־1966)
אוסטריה קלגנפורט, קרינתיה, אוסטריה
ראו גם

יהדות בוכרה
בוכרית
בית הכנסת דושנבה
הערות שוליים

↑  Tajikistan: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548028805171  BNE: XX453048  BnF: cb15178813z (data)  GND: 4113367-5  LCCN: n81008351  MusicBrainz: 4b2e3fe1-57d0-40fc-b758-e55b3910b46c  NKC: ge796398  SUDOC: 193418444  TDVİA: dusanbe  VIAF: 131354269   WorldCat (עם VIAF): 131354269 
ערך זה הוא קצרמרבנושא טג'יקיסטן ובנושא יישובים באסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דני זיפר

| --- | --- |

 לידה:  1933 (בן 91 בערך) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  הנדסת תעשייה וניהול 
 מקום מגורים:  תל אביב-יפו 
 מקום לימודים:  הגימנסיה העברית "הרצליה"  אוניברסיטת קולומביה  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  יקיר העיר תל אביב-יפו (2021) 
 מספר צאצאים:  2 
 
דני זִיפֶּר (נולד ב־1933) הוא מדען, פרופסור, ואיש חינוך ישראלי. מחלוצי תחום הנדסת תעשייה בישראל. זכה בפרס מפעל חיים על תרומתו החלוצית לפיתוח תחום הנדסת תעשייה וניהול בישראל ובתואר "יקיר העיר תל אביב-יפו".
ביוגרפיה

דניאל זִיפֶּר, איש אקדמיה, חינוך ותרבות. נולד בתל אביב ולמד בבית הספר היסודי תל נורדוי ובגימנסיה הרצליה. היה חניך בתנועת הנוער - התנועה המאוחדת. בהיותו נער בן 15, במלחמת העצמאות, העביר הודעות ומסרים באמצעות אופניו ללוחמים שבשדה הקרב.
בצבא שירת בנח"ל והדריך טירונים במחנה אלנבי שבירושלים. בתום שירותו בצבא למד הנדסת מכונות בטכניון ובתקופה הזאת של לימודיו השתתף בתור חייל מילואים בקורס קצינים. במילואים שירת בחיל התותחנים ובחיל החימוש, והשתתף בשלוש ממערכות ישראל. הוא השתחרר בגיל 55 בדרגת סרן.
בשנת 1959 נסע לניו-יורק והשלים תואר שני בהנדסת מכונות באוניברסיטת קולומביה. עם שובו ארצה החל לעבוד ברפא"ל, הוא היה חבר בצוות הפיתוח של ה-"שפריר", טיל האוויר הישראלי הראשון ושימש מנהל הניסויים בצרפת. בשנת 1967 נסע עם משפחתו לאטלנטה שבארצות הברית והשלים את לימודי הדוקטורט בהנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטה המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
בשנת 1971 שב לישראל, הקים באוניברסיטת תל אביב את המחלקה להנדסת תעשייה, ייסד את התוכנית ללימודיה, ותחת ניצוחו חוללה המחלקה מהפכה בתחום לימודי התעשייה בישראל. פרופ' זִיפֶּר עמד בראש המחלקה שנים רבות וקיבל מעמד של פרופסור בשנת 1977. הוא התמחה בתחומי ניתוח מערכות ייצור, תפעול, מחשוב ומערכות מידע וחינך דורות רבים של מהנדסים למצוינות.
ביוגרפיה > תפקידים ציבוריים

דני זִיפֶּר שימש בתפקידי ניהול שונים באוניברסיטה ובוועדות לאומיות, כגון יו"ר הוועדה המדעית במרכז לחיזוי טכנולוגי ובנוסף על כך פרסם מאמרים רבים בכתבי עת חשובים בתחום תכנון וניתוח של מערכות ייצור ובקרה, והוציא לאור ספר ששמו "Production: Planning, Control and Integration".
דני זִיפֶּר כיהן בהתנדבות בוועדת המעקב לתוכניות אקדמיות להנדסת תעשייה וניהול מטעם המועצה להשכלה גבוהה. וסייע ליו"ר ועדת הכספים של הכנסת. בשנת 2006 זכה בפרס מפעל חיים על תרומתו החלוצית לפיתוח תחום הנדסת תעשייה וניהול בישראל.
פרופי זִיפֶּר פעל רבות בהתנדבות למען תושבי תל אביב-יפו: בין השאר כיהן בתור סגן יו"ר הוועד המפקח של גימנסיה הרצליה. בשנת 2009 סייע לוועדת גל, שעסקה בעתידה של תחנת הכוח רידינג. הוועדה קבעה, כי יש ליצור איזון נכון בין הצורך לספק חשמל לבין הרחבת השטחים הירוקים בעיר ואת המלצותיה אימץ השר הממונה.
זִיפֶּר מתגורר בתל אביב-יפו. כחובב תרבות ומוזיקה, הוא תומך במוסדות התרבות של העיר וכיהן כחבר בדירקטוריון המשכן לאמנויות הבמה. בשנת 2021 הוענק לו אות "יקיר העיר תל אביב-יפו".
זיפר היה נשוי לשוש זיפר, אשר נפטרה ב-2018. יש לו שני ילדים וכן נכדים. אחד מילדיו הוא פרופסור משה זיפר, פרופסור למדעי המחשב.
דיניליסיה

| דיניליסיה |
| --- | --- |
 תיאור מאובני דיניליסיה
תקופה
קרטיקון עליון, 85 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
תת־מערכה:: בעלי חוליות
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: דיניסליים
סוג:: דיניליסיה
מין:: דיניליסיה פטאגוניסה
שם מדעי
 Dinilysia

דיניליסיה (שם מדעי: Dinilysia; מילולית: "אניליוס נוראי") הוא סוג נכחד של נחש מתקופת הקרטיקון העליון, שחי ביבשת העל הקדומה פנגיאה, באזור אמריקה הדרומית של היום.
מאפיינים

נחש זה התגלה בתצורות אנקלטו (אנ') שבנאוקן, ארגנטינה ותואר ב-1901 בידי ארתור סמית' וודוורד (אנ'). הסוג כלל מין יחיד - Dinilysia patagonica, על שם פטגוניה בה התגלה.
נחש זה הגיע לאורך של 1.8 עד 3 מטרים, והוא ניזון מטריפת חיות קטנות. הוא היה חסר את תעלת האוזן הפנימית של הנחשים המודרניים והוא השתייך לקבוצה אופידיה. במקום האוזן הפנימית הוא השתמש באיבר כדורי המשמש להרגשת רעידות באדמה, וכך התקרב לטרף. ככל הנראה הוא לא היה ארסי והרג באמצעות מחיצה חזקה של טרף קטן, כמו החנקיים. כמותם המבנה של הלסת שלו עזר לבלוע טרף גדול יחסית לגודל הלסת.
נחש זה נחשב לממצא הראשון של נחש אמיתי מהקרטיקון ובכלל מהמזוזואיקון, בעוד הנחה רווחת סברה שהנחשים החלו להתקיים רק מהפלאוקן.
בתרבות

נחש זה הופיע בסדרה ללכת עם דינוזאורים ובמשחק פארק היורה 3: בניית פארק.
ראו גם

טטרפודופיס - זוחל דמוי-נחש בעל ארבע רגליים
שחזור של הנחש
דינוזאורים מנוצים

מאובן מיקרורפטור מראה רישומי נוצות על הזנב, הרגליים הקדמיות והרגליים האחוריות (חיצים לבנים)
מאובני דינוזאורים תרופודים עם רישומים ברורים של כסות נוצות החלו להתגלות מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, רובם בתצורת יִישְׂייֵן במחוז ליאונינג שבסין, אך גם באזורים אחרים ברחבי העולם כמו מונגוליה הפנימית, מדגסקר, גרמניה וקנדה. מרבית הנוצות האלו הן נוצות חוטיות הדומות לנוצות פלומה בעופות בני-ימינו, ושימשו ככל הנראה בעיקר לבידוד תרמי. אך במספר מאובנים התגלו גם אברות תעופה מפותחות, וכן נוצות קישוט ארוכות.
כיום מוכרים בוודאות למעלה מ-30 סוגים שונים של דינוזאורים שהיו מכוסים בנוצות, רובם קטני גוף, אבל כוללים לפחות סוג אחד ממשפחת הטירנוזאוריים שמשקלו היה למעלה מטון. הסברה הרווחת בין הפלאונטולוגים היא שמרבית הדינוזאורים התרופודים, גם כאלו שעדיין לא התגלו אצלם עדויות מובהקות למעטה נוצות, היו מנוצים.
לפי השיטה הקלדיסטית בטקסונומיה כל העופות, בני-ימינו או נכחדים, הם למעשה דינוזאורים מנוצים. מאובן הארכאופטריקס, הנחשב לעיתים לעוף הראשון, הוא למעשה מאובן הדינוזאור המנוצה הראשון שהתגלה, כבר בשנת 1861, אף כי רק בעשרות השנים האחרונות מוצאו הדינוזאורי הפך לקונצנזוס מדעי. אך המונח דינוזאור מנוצה בדרך-כלל מתייחס לאותם סוגים נכחדים שלא היו עופות.
תולדות המחקר > ארכאופטריקס כדינוזאור מנוצה

בשנת 1860, שנה בלבד לאחר פרסום מוצא המינים של צ'ארלס דרווין, התגלה דפוס מאובן של נוצה בודדת במחצבת אבן גיר בגרמניה, בשכבה המתוארכת כיום לתור היורה, לפני כ-145 מיליון שנה. שנה לאחר מכן נחשף, באותו המקום ובאותה השכבה, המאובן הראשון של ארכאופטריקס. שלד הארכאופטריקס הוא שלד זוחל טיפוסי - יש לו שיניים, רגליים קדמיות בעלות אצבעות נפרדות מצוידות בטפרים, וזנב ארוך המורכב מחוליות רבות ובלתי-מאוחות. ואולם במספר מאובני ארכאופטריקס נראים בבירור דפוסים של אברות תעופה מפותחות על הזרועות והזנב. ארכאופטריקס התקבל כמאובן מעבר המאשר את התפתחות העופות מזוחלים, אך לא הייתה הסכמה כללית מאיזה קבוצה של זוחלים הוא התפתח.
כבר בשנת 1868 הציע תומאס הנרי האקסלי שהארכאופטריקס התפתח מן הדינוזאורים, על בסיס דמיונו לשלד הדינוזאור התרופוד הקטן קומפסוגנתוס. אך הצעה זו נדחתה על ידי בכיר המומחים לדינוזאורים באותן שנים, ריצ'רד אוון, ופלאונטולוגים נוספים. זאת בעיקר משום שלא היו מוכרים אז דינוזאורים בעלי עצם בריח, אשר כן קיימת בארכאופטריקס ובעופות ("עצם המזלג" או "עצם המשאלות", בלטינית furcula, היא איחוי של עצמות הבריח משני צדי הגוף). בנוסף, ההשערה לא התאימה לתדמית המקובלת של הדינוזאורים באותם ימים כשוכני קרקע ענקיים ומסורבלים. לכן עד שנות ה-70 של המאה ה-20 הייתה מקובלת ההשערה שהעופות התפתחו מזוחלים ארכוזאורים, אבותיהם של הדינוזאורים.
בשנת 1964 הגדיר הפלאונטולוג האמריקאי ג'ון אוסטרום (John Ostrom) את הדינוזאור התרופוד דיינוניכוס על-פי מאובנים שגילה במונטנה, ותיאר אותו כטורף קטן, מהיר ופעלתן. השלד של דיינוניכוס, כמו גם שלדי שאר הדינוזאורים מקבוצת הדיינוניכוזאוריה הקרויה על שמו, דומה להפליא לשלד הארכאופטריקס ולשלדי עופות בני ימינו. כך למשל יש לו עצמות בריח מאוחות לעצם מזלג, ואצבעות ארוכות בגפיים הקדמיות. בעקבות מחקרו בשלד דיינוניכוס החיה אוסטרום את השערת המוצא הדינוזאורי של העופות, ועד שנות ה-90 של המאה ה-20 היא הפכה לקונצנזוס מדעי בתחום הפלאונטולוגיה.
התצורה המשוכללת של נוצות ארכאופטריקס רמזה שהן הספיקו להתפתח במשך מיליוני שנים, והופיעו לראשונה כבר אצל אבותיו הדינוזאורים. מכיוון שנוצות משתמרות במאובנים רק לעיתים רחוקות מאוד ובתנאים מיוחדים, ניתן היה לשער שדינוזאורים רבים שכבר היו מוכרים למדע מקודם, ותוארו כמכוסים בקשקשים בדומה לזוחלים בני-ימינו, היו למעשה מכוסים בנוצות. ציור ראשון של דינוזאור תרופוד עטוי נוצות הופיע בשנת 1975 בספר של רוברט בקר, מבכירי חוקרי הדינוזאורים. אך ציור זה היה אז בגדר ניחוש מושכל, לא ממצא עובדתי, וכמה פלאונטולוגים אחרים חלקו עליו.
תולדות המחקר > מאובנים ראשונים מליאונינג

מאובני דינוזאורים המראים בבירור רישומי נוצות החלו להתגלות בשנות ה-90 של המאה ה-20, בתצורת יִישְׂייֵן ובתצורות גאולוגיות נוספת מחבורת ג'הול במחוז ליאונינג בסין. תצורת יִישְׂייֵן היא כיום אחד מאתרי המאובנים החשובים בעולם, והתגלה בה מספר גדול של מאובנים מפורטים ושמורים להפליא מתחילת תור הקרטיקון, לפני כ-125 מיליון שנה. מאובנים אלו חושפים עולם חי עשיר, שכלל בין השאר צמחים בעלי פרחים מן הקדומים שהתגלו, חרקים, דגים, צפרדעים, סלמנדרות, צבים, לטאות, יונקים קדומים, וכן עופות קדומים ודינוזאורים קטנים.
בשנת 1996 התגלה בתצורת יִישְׂייֵן מאובן של דינוזאור זעיר מסוג חדש למדע, שקיבל את השם סינוזאורופטריקס, והראה רישום של מעין חוטים דמויי-פלומה על גבו וזנבו. סינוזאורופטריקס מסווג לרוב למשפחת הקומפסוגנתוסיים, שאינם התרופודים הקרובים ביותר לעופות. לכן מגליו נקטו בתחילה לשון זהירה במאמרים המדווחים עליו, ודיברו על "מבנים של העור העשויים ללמד על מוצא הנוצות". מספר חוקרים חלקו מאז על זיהוי מבנים אלו כנוצות, והציעו שמדובר בסיבי קולגן פנימיים, כלומר שנמצאו במקור בתוך הגוף. ואולם התנגדות זו מקובלת כיום פחות ופחות, בעקבות עדויות על קיום נוצות לפחות בסוג אחד נוסף של קומפסוגנתוסיים, וכן בעקבות הגילוי שמבנים אלו מכילים מלנין, המעיד על דגמי צבע בדומה לנוצות של עופות בני-ימינו. יתר-על-כן, במאובנים של עופות קדומים מתצורת יִישְׂייֵן, אשר אין ספק במציאות נוצות אצלם, נראים רישומי פלומה דומים לאלו הנראים במאובני הדינוזאורים, ואין סיבה לקבל את הראשונים אך לפסול את האחרונים.
תולדות המחקר > פרשת זיוף ה"ארכאורפטור"

בשנת 1997, מאובן מתצורת יִישְׂייֵן הוברח מסין באופן בלתי-חוקי, נרכש בסכום של 80 אלף דולר על ידי חובבים שניהלו מוזיאון קטן ביוטה, והושאל למגזין נשיונל ג'יאוגרפיק לצורך פרסומו. המאובן הראה כביכול שלד של עוף בעל זנב ארוך של דינוזאור. אף על פי שהמאובן לא נבדק על ידי גוף מדעי רשמי כלשהו, ולא תואר כמקובל במאמר מדעי שעבר ביקורת עמיתים, פרסם המגזין בשנת 1999 כתבה עיתונאית גדולה על המאובן ועל חשיבותו כ"חוליה חסרה" באבולוציה של העופות. הכתבים הציעו לכנות את המאובן "ארכאורפטור ליאונינגנסיס" (Archaeoraptor liaoningensis), אף על פי שגם השם לא נרשם כשם מדעי רשמי.
פלאונטולוגים רבים מתחו ביקורת נוקבת על אי-תקינותו המדעית והאתית של הפרסום במגזין, והביעו חשד כי הממצא מזויף. מאמר מדעי על ארכאורפטור נדחה על ידי שופטי כתבי העת המדעיים היוקרתיים Nature ו-Science, שכמה מהם קבעו כי המאובן "טופל". החשדות אושרו בשנת 2000 כאשר שו שינג (Xu Xing), אז סטודנט לתואר שני וכיום מחשובי הפלאונטולוגים הסינים החוקרים את מאובני יישיין, הצליח לאתר את גוש הסלע הכולל את חלקו המשלים של זנב ה"ארכאורפטור". הסתבר כי זהו זנב של סוג אחר של דינוזאור מנוצה, המיקרורפטור, מוצמד באופן מלאכותי לגוף מאובן של עוף קדום בעל שיניים מתצורת יישיין, המוגדר כיום כסוג יאנאורניס. זהותו של הזייפן המקורי לא נודעה מעולם, אך ככל הנראה הוא היה פועל סיני שחצב בתצורת יישין באופן בלתי-חוקי, וחיבר שני מאובנים חלקיים שמצא למאובן "שלם" על-מנת למכור אותו במחיר גבוה יותר. בעקבות תגליתו של שוּ הודו עורכי המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק כי נפלו קורבן לתרמית. לשני הסוגים ששימשו למעשה הזיוף, מיקרורפטור ויאנאורניס, יש היום חשיבות מדעית.
תולדות המחקר > תגליות מן המאה ה-21

בשנים 1998–1999 התגלו בליאונינג לא פחות מחמישה סוגים חדשים למדע של דינוזאורים עם רישומי נוצות, שניים מהם - בייפיאוזאורוס וסינאורניתוזאורוס - על ידי שו שינג. במאה ה-21 הפכו תגליות דינוזאורים מנוצים מליאונינג לעניין שבשגרה. מאובנים רבים כאלו מתגלים בכל שנה, ונכון לשנת 2019 הוגדרו מדעית למעלה מ-40 סוגי דינוזאורים מנוצים, רובם על ידי פלאונטולוגים מן המכון לפלאונטולוגיה של בייג'ינג, וכן על ידי פלאונטולוגים מערביים החופרים בסין ברישיון.
אף שהסוגים המתגלים בליאונינג חדשים למדע, רובם דומים לסוגי דינוזאורים שכבר ידועים מרחבי העולם, ומסווגים למשפחות דינוזאורים מוכרות, המשתייכות למרבית הקבוצות של תרופודים. בעקבות תגליות אלו הסברה המקובלת כיום היא שרוב הדינוזאורים התרופודים של היורה והקרטיקון, גם כאלו שעדיין לא התגלו אצלם רישומי נוצות, היו מנוצים.
במרבית הסוגים החדשים מתגלים רישומי נוצות חוטיות דמויות נוצות פלומה, אך בכמה מן המאובנים, בעיקר כאלו המסווגים למשפחות הקרובות יותר לעופות, מתגלים גם רישומי נוצות ארוכות בעלות קולמוס מרכזי, הדומות מאוד לאברות תעופה של עופות בני-ימינו. דוגמה מפורסמת היא המיקרורפטור, דינוזאור קטן ממשפחת הדרומאוזאוריים, שבמספר מאובנים שלו התגלו נוצות ארוכות ואסימטריות, בדומה לאברות יד של עופות, גם על הזרועות וגם על הרגליים האחוריות, כך שהתקבלה תצורה של "ארבע כנפיים". התכונות האווירודינמיות של דגם מיקרורפטור נבדקו במנהרת רוח, ומוערך שהוא דאה בין ענפים בדומה לסנאים מעופפים בני-ימינו. נוצות מפותחות נמצאו גם בסוגי דינוזאורים הדומים מאוד לארכאופטריקס, כמו ג'הולאורניס וג'ינפנגופטריקס. סיווגים מסוימים מגדירים סוגים אלו כ"עופות", אך בדומה לארכאופטריקס הם עדיין בעלי תכונות "דינוזאוריות" רבות, כמו שלד זנב ארוך עם חוליות בלתי-מאוחות.
גודל הגוף בדינוזאורים מנוצים

עד שנת 2012 כל סוגי הדינוזאורים שהתגלו בתצורת יישיאן עם רישומי נוצות ברורים היו דינוזאורים קטני גוף יחסית. הגדול שבהם, בייפיאוזאורוס, היה באורך 2.2 מטרים כולל הזנב, ומשקלו מוערך ב-80 קילוגרם. הקטנים שבהם, כמו אפידקסיפטריקס שאורכו 40 סנטימטרים כולל נוצות הזנב הארוכות מאוד שלו, הם בין הדינוזאורים הקטנים ביותר שהתגלו אי-פעם. חוקרים בתחום, כמו גם חובבי דינוזאורים ואמנים שאיירו ספרים ועיצבו דינוזאורים בסרטים, התלבטו בשאלה האם גם דינוזאורים תרופודים ענקיים, כמו טירנוזאורוס רקס המפורסם, היו אף הם מכוסים בנוצות.
רמז בשאלה היה גילוייו בשנת 2004 של הסוג דילונג (Dilong) בתצורת יישיאן. דילונג הוא דינוזאור מנוצה קטן-גוף יחסית, באורך של 1.5 מטרים כולל הזנב, אך על פי תכונות השלד שלו הוא סווג למשפחת הטירנוזאוריים. תגלית זו הראתה שנוצות התקיימו גם בבסיסה של השושלת הטירנוזאורית, עשרות מיליוני שנים לפני טירנוזאורוס רקס בסוף תור הקרטיקון. עם זאת, ניתן לשער שסוגי טירנוזאורים ענקיים איבדו באופן משני את כסות הנוצות שלהם, או אולי שמרו עליה אצל הצעירים בלבד. בעלי חיים גדולים יותר הם בעלי שטח פנים קטן יותר יחסית למסת גופם, לכן הם מאבדים חום גוף לסביבתם בקצב איטי יותר וזקוקים פחות לבידוד תרמי. זוהי הסיבה שפילים וקרנפים כיום הם כמעט עירומים משער. ועם זאת, מינים שלהם שחיו בתקופת הקרח באקלים קר, כמו הממותה והקרנף הצמרי, היו בעלי כסות פרווה עבה.
אישור לאפשרות זו נמצא בשנת 2012, כאשר התגלה בתצורת יישיאן הסוג יוטירנוס, דינוזאור מנוצה ממשפחת טירנוזאוריים שאורכו היה כתשעה מטרים כולל הזנב. אורך הגולגולת שלו בלבד היה 90 סנטימטר, ומשקלו הכולל נאמד ב-1,400 קילוגרם. המאובנים של יוטירנוס מראים שהוא היה מכוסה בפלומת נוצות חוטיות באורך של עד 20 סנטימטרים, ששימשו ככל הנראה לבידוד תרמי. השערה זו נראית סבירה לאור הערכות שהאקלים של האזור בתקופתו היה קריר למדי, עם טמפרטורה שנתית ממוצעת של כ-10 מעלות צלזיוס.