stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוליב באדן פאוול
חייה הבוגרים > מותו של רוברט באדן-פאוול

באוקטובר 1938 עברה אוליב למלון אאוספאן, ניירי, קניה, בסמוך לבן-דודה השלישי, ג'ק סואמס, עם בעלה, שם נפטר, ב־8 בינואר 1941. הלורד ארול היה במסע הלוויה, רגע לפני הירצחו ב־24 בינואר 1941.
לאחר מות בעלה קיבלה אוליב אלפי מכתבי תנחומים. עזרו לה להשיב לכולם על ידי ברטה היינס, אשתו של דייוויד היינס, שהיה עסוק בלחימה בצבא האיטלקי שפלש לאתיופיה וסומליה. לעיתים קרובות, אוליב צפתה בביתה התינוקת של ברטה, פני, בזמן שברטה הקלידה מכתבי תשובה.
חייה הבוגרים > מלחמת העולם השנייה

בשנת 1942 היא עודדה סירות התקפה לחזור לבריטניה, וכיוון שלא היה לה בית לחזור אליו, הוקצתה לה דירת חסד בארמון המפטון קורט, בה התגוררה בשנים 1943 עד 1976. ביתה שלה, פקס היל, ניתן לידי הצבא הקנדי. במהלך מלחמת העולם השנייה סיירה בבריטניה. היא הייתה בביקור כאשר טיל V2 פגע בדירתה בהמפטון קורט בשנת 1944. ברגע שהספיקה אחרי ה-D-Day, היא נסעה לצרפת, סיירה ברחבי אירופה כשהמלחמה הסתיימה כדי לעזור להחיות את תנועת הצופים והצופות.
חייה הבוגרים > לאחר מלחמת העולם השנייה

אוליב הובילה את תנועת המדריכות ברחבי העולם במשך ארבעים שנה, נסעה בכל רחבי העולם וסייעה בהקמת ועידוד תנועות המדריכות במדינות אחרות, והביאה את מספר החברים בתנועה ליותר משישה וחצי מיליון ברחבי העולם. אוליב נכחה בוושינגטון הבירה בשנת 1962 לרגל חגיגות 50 שנה להקמתן של הצופות הבנות האמריקאיות.
לאחר שסבלה מהתקף לב באוסטרליה בשנת 1961, נאסר עליה סוף סוף לנסוע על ידי הרופא שלה בגיל 80 בשנת 1970, כאשר אובחנה כחולה סוכרת ממנה מתה בסופו של דבר.
בשנת 1968 תנועת הצופים בארצות הברית (BSA) העניקה לאוליב כרטיס אשראי כדי לממן את עלויות הנסיעות שלה. כשהפסיקה לנסוע, צופי ארצות הברית ביקשו ממנה להשתמש בכרטיס ל'שמירה על קשר". זה כלל תשלום עבור למעלה מ-2000 כרטיסי חג המולד ששלחה לאנשים הידועים לה באופן אישי.
אוליב נפטרה ב־25 ביוני 1977 בבית בירטלי, ברמלי ב-Surrey, בריטניה. אפרה נלקח לקניה לקבורה באותו קבר בו נמצאו שרידי בעלה.
מורשת

מרכז אוליב למדריכות הוקם בצפון לונדון לזכרה של אוליב. הוא כולל את משרדי התנועה העולמית ואת Pax Lodge, הוא אחד מחמשת המרכזים העולמיים של WAGGGS .
צופים וצופות מציינים את 22 בפברואר כ-יום המחשבה העולמי או יום באדן פאוול, ימי הולדתם המשותפים של רוברט ואוליב באדן-פאוול, ביום זה יש לזכור ולחגוג את עבודתם של הצופים בעולם. באותו יום בשנת 2011, נחשפה לוחית כחולה בסמוך לאתר הבית בצ'סטרפילד בו התגוררה, על ידי מועצת מחוז דרבישייר בעקבות סקר אינטרנטי בו קיבלה 18,026 קולות מתוך 25,080 (72%).
קרן הגמלאות של אוליב באדן-פאוול הוקמה בשנת 1979 מתרומות מרצון לזכור של אוליב. מטרת המלגות שמוענקות מדי שנה היא לאפשר לבנות בתנועת המדריכות של בריטניה להמשיך את האינטרסים והתחביבים שלה ולהגשים את חלומותיה.
בילדותו, למדה אוליב לנגן בכינור; לכינור הראשון שלה היא קראה דיאנה. זה היה עותק של סטראדיוואריוס. הכינור נתרם לתערוכת פריז ושנים רבות אחר כך עבר לאגודת המדריכות. הכינור עדיין זמין להשאלה למדריכות שלומדות ברצינות לנגן בכינור לפני שהן רוכשות כלי משלהן.
באוסטרליה הוקמה תנועה חברתית על בסיס הרעיון "כשאתה קונה גלידה, קנה גם אחד למדריכה הראשית", ו"קרן הגלידה" הזו מגייסת סכום משמעותי מדי שנה, שנשלח לאוליב למען מטרות שונות; מטרה אחת כזו הייתה לספק דלתות לבנייני התנועה החדשים.
הערות שוליים

↑  "Olave Baden-Powell | Home". Spanglefish.com. 50.89589;-2.277974. 2013-12-17. נבדק ב-2016-03-29.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: location (link)
1 2  Kerr, Rose (1976). Story of the Girl Guides 1908–1938. London: Girl Guides Association.
↑  Burke's Landed Gentry 14th ed., ed. Alfred T. Butler, p. 1632
↑  "The Derbyshire Childhood of Olave, Lady Baden-Powell, G.B.E." by Jill E. Armitage, B.A., F.I.P.D., M.I.D.D.A., Storforth Publications, 1994, ISBN 0-9524820-0-2
↑  "Baden-Powell: Two lives of Hero" by William Hillcourt, Heineman, 1964, p. 335.
↑  "B-P Jamroll Limited". Jamroll.org. נבדק ב-2016-03-29.
↑  "Baden-Powell:Two lives of Hero" by William Hillcourt, Heineman, 1964, pp. 356, 412.
↑  "John Hall King(1913–2004) – Genealogy". Geni.com. נבדק ב-2016-03-29.
↑  "Gervas Clay | Home". Spanglefish.com. 50.912964;-2.237434. נבדק ב-2016-03-29.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: location (link)
↑  "Betty Clay | Home". Spanglefish.com. 50.913187;-2.237327. נבדק ב-2016-03-29.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: location (link)
1 2 3 4  "Window on My Heart. Chapter X. The War Years". 25 באפריל 2004. אורכב מ-המקור ב-18 באפריל 2007. נבדק ב-2 בפברואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Window on My Heart. Chapter IX. A New Life". 25 באפריל 2004. אורכב מ-המקור ב-18 באפריל 2007. נבדק ב-21 בפברואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Window on My Heart. Chapter XI. The Girl Guides". 25 באפריל 2004. אורכב מ-המקור ב-18 באפריל 2007. נבדק ב-21 בפברואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  complete list
↑  "Archived copy" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2 בדצמבר 2016. נבדק ב-2016-12-10. {{cite web}}:  (עזרה);  (עזרה)
↑  "Lord Baden-Powell's funeral 1941"; Flikr
↑  The Umzindusi Letter, by Tim Topps; Troubador Publishing Ltd.; page 51.
↑  David Hines memoirs: see the (London) Daily Telegraph obituary 8 April 2000.
↑  Kathleen Weber was invited as a troop representative at the age of 12 to this event.
↑  "Olave Baden-Powell — Australia 1967". נבדק ב-22 במרץ 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The World Chief Guide : Gone Home" (PDF). Olavebadenpowell.worldguiding.net. אורכב מ-המקור (PDF) ב-3 במרץ 2016. נבדק ב-2016-03-29. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Blue Plaque Scheme". Artsderbyshire.org.uk. 1933-04-22. נבדק ב-2016-03-29.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007332180405171  PLWABN: 9810553964305606  BNE: XX1327651  BnF: cb112833376 (data)  GND: 15572262X  ISNI: 0000 0001 0225 2605  LCCN: n50048804  NKC: mzk2016916363  NTA: 089927435  SNAC: w60z7t02  SUDOC: 177128127  Trove: 789138  VIAF: 4676   WorldCat (עם VIAF): 4676 
באדן-פאוול עם בעלה ושלושת ילדיהם בשנת 1917.
מקום נהדר
ליידי באדן-פאוול מבקרת בהלסינקי בשנת 1960. משמאלה גברת הלווי סיפילה, לימינה ג'רל ווהלסטרום .
קבר רוברט ואוליב באדן-פאוול .
הכתרת ג'ורג' הרביעי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  הכתרת מלכי בריטניה 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה 
 מיקום:  מנזר וסטמינסטר 
 משתתפים:  ג'ורג' הרביעי 
 תאריך:  19 ביולי 1821 
 
הכתרת ג'ורג' הרביעי 1821
הכתרת ג'ורג' הרביעי למלך הממלכה המאוחדת התקיימה במנזר וסטמינסטר, לונדון, ב-19 ביולי 1821. הטקס תוכנן להיערך במקור ב-1 באוגוסט 1820 אך נדחה בשל ההליכים הפרלמנטריים שכללו את ניסיונו של המלך להתגרש מהמלכה קרוליין.
רקע

ג'ורג' עלה לכס המלכות ב-29 בינואר 1820, לאחר מות אביו, המלך ג'ורג' השלישי, בטירת וינדזור. המלך המנוח היה תשוש ממחלה במשך רוב העשור הקודם וג'ורג' מונה לנסיך עוצר ב-1811. מתחילת תקופת העוצרות, הנסיך ג'ורג', שהיה ידוע זה מכבר לשמצה בשל מאהבותיו הרבות ובשל היותו חסיד מוחצן של אופנה, הכריז שהוא "מאפיל על נפוליאון". לאחר ניצחונה של בריטניה במלחמות נפוליאון, התיימר ג'ורג' כי מילא תפקיד מוביל בנפילתו של הקיסר הצרפתי. בשל כך ייחל ג'ורג' שטקס הכתרתו יאפיל על טקס הכתרתו המפוארת של נפוליאון. לפיכך נשלח חייט לפריז כדי לעקוב מקרוב אחר גלימת ההכתרה של הקיסר.
הטקס תוכנן במקור ל-1 באוגוסט 1820; עם זאת, ב-5 ביוני, אשתו הפרודה של ג'ורג', קרוליין מבראונשווייג, חזרה במפתיע לאנגליה מהיבשת כדי לתבוע את זכותה להיות מוכתרת כמלכה.
ג'ורג' תעב את קרוליין ונשבע כי לעולם היא לא תהיה המלכה הרעיה. הוא דרש לסיים את הנישואין ביניהם והיה יכול לממש זאת מבחינה חוקית ללא הסכמתה, אילו היו בידיו ראיות מספקות המוכיחות בבית המשפט את השמועות שנסובו אודותיה על ניאוף. קרוליין שסירבה להתגרש, חזרה לבריטניה לאשש את מעמדה כמלכה רעיה. הפופולריות שלה בקרב העם הייתה רבה, למרות הבוז שרחש כלפיה בעלה. המלך ג'ורג' הרביעי פנה לפרלמנט וביקש לאפשר לו לחוקק את Pains and" Penalties Bill 1820", חוק שיאפשר לו להתגרש מאשתו, המלכה הרעייה, לאור החשש הסביר של ניאוף מצידה, אף ללא הוכחה משפטית. אך בעוד הצעת החוק של המלך ג'ורג' נתמכה על ידי האצולה, הייתה קרוליין כה פופולרית בקרב ההמונים עד שהממשלה מנעה אף את הבאת החוק לדיון בפרלמנט. בחודש יולי 1821, בעת הכתרת המלך, נאסר עליה להגיע לטקס ואף להתקרב לארמון, על פי הוראות בעלה. היא נפלה למשכב בלונדון ומתה כעבור שלושה שבועות.
הכנות

כדי לממן את ההכתרה, הצליח המלך להבטיח 100,000 ליש"ט מכספים ממשלתיים, כאשר שאר התקציב הגיע מפיצויי המלחמה העצומים של 100 מיליון פרנק צרפתי שנכפו על צרפת בהסכם פריז ב-1815. העלות הכוללת של ההכתרה הייתה 238,000 ליש"ט, היקרה ביותר אי פעם ויותר מפי עשרים מהעלות של האירוע הקודם ב-1761.
במנזר הוקמו ספסלים כדי להושיב 4,656 אורחים, יותר מפי שלושה מאשר בהכתרה הקודמת. בגלל השטח המצומצם בארמון וסטמינסטר הישן, חלקו הפנימי של אולם וסטמינסטר חולק במחיצות עץ כדי לשמש אולמות משפט. עבור ההכתרה היה צורך להרוס את כולם כדי ליצור את החלל הגדול הנדרש למשתה ההכתרה. בקצה הצפוני של האולם הוקם שער ניצחון זמני בסגנון טירה מימי הביניים.
בהתאם לאופנה של התנועה הרומנטית ועם טעם משלו לבגדים ראוותניים, ג'ורג' התעקש שהמשתתפים יתלבשו בתלבושות מתקופת טיודור וסטיוארט. תלבושת ההכתרה האישית של ג'ורג' עלתה יותר מ-24,000 פאונד וכללה 8 מטרים של גלימת קטיפה אדומה. היא נמכרה לאחר מכן למאדאם טוסו לתצוגה במוזיאון השעווה שלה, אך בסופו של דבר נרכשה מחדש ונמצאת בשימוש בכל הכתרה מאז זו של ג'ורג' החמישי ב-1911.
למרות שרבים מתכשיטי הכתר עברו בירושה מאבותיו של ג'ורג', הוא לא חסך בהוצאות על שיפורם. כתר אדוארד הקדוש, משנת 1661, היה למעשה רק מסגרת, והיה צורך לרכוש את רוב היהלומים והאבנים כדי לשבצם בו; זה עלה 375,000 פאונד בשנת 1821. כתר ההכתרה החדש של ג'ורג' הרביעי הוזמן בעלות משוערת של למעלה מ-50,000 פאונד. שיפוץ הכובע הידוע כיום ככתר הממלכתי של ג'ורג' הרביעי, עלה 8,000 ליש"ט, בכתר שובצו 1,333 יהלומים במשקל של 325.75 קרט (65.15 גרם), ו-169 פנינים. עיטורי הכתר כוללים שושנים, קוץ ותלתן - סמלי אנגליה, סקוטלנד ואירלנד.
הדרתה של קרוליין

ב-16 ביולי, מזכיר המלכה, לורד הוד, כתב כדי להודיע לדוכס מנורפוק שהמלכה תשתתף בהכתרה הקרובה וביקש שיובילו אותה לכסאה. הוא קיבל תשובה מהירה מהלורד הווארד, סגן הרוזן המרשל שקבע "שלא היה זה העונג של הוד מלכותו להיענות לבקשה". למרות זאת ולמרות הדחיפה של יועציה המשפטיים, המלכה קרוליין הייתה נחושה להשתתף בהכתרה. בשעה 6 בבוקר הגיעה המרכבה שלה לאולם וסטמינסטר והתקבלה במחיאות כפיים מחלק אוהד מהקהל ו"תסיסה מודאגת" על ידי החיילים והפקידים המפקחים על הדלת, שאחרי בלבול מסוים נסגרה. המלכה התקרבה על זרועו של לורד הוד, אך התבקשה לקבל את הכרטיס שלה על ידי מפקד המשמר. כשהשיבה שהיא המלכה ולא צריכה כרטיס, היא נדחתה בתקיפות. כשקרוליין ולורד הוד ניסו להיכנס דרך דלת צדדית, היא נטרקה בפניהם. ניסיונם למצוא כניסה אחרת נחסם על ידי שורה של חיילים חמושים, אז הם פנו לבית הלורדים, שהיה מחובר לאולם, אך כאשר סורבה להיכנס גם לשם, חזרה המלכה לכרכרה. לאחר כ-20 דקות הגיעה הכרכרה למנזר, והתקרבה לדלת המובילה לפינת המשוררים. לורד הוד פנה לשומר הדלת, שהיה כנראה אחד המתאגרפים המקצועיים שנשכרו לאירוע, והודיע; "אני מציג לך את המלכה שלך, האם אתה מסרב לקבלה?" השוער ענה שהוא לא יכול להכניס אף אדם בלי כרטיס. ללורד הוד היה כרטיס משלו, אבל השוער התעקש שזה יאפשר רק אדם אחד להיכנס והמלכה סירבה להיכנס לבד. לאחר ויכוח עקר נוסף, כרכרת המלכה נסוגה, ההמונים צעקו "בושה! בושה!" כשהיא יצאה בכרכרה שלה. המלכה קרוליין מתה שבועיים לאחר מכן.
תהלוכה

המלך הגיע לוסטמינסטר בכרכרה בשעה 20:30 בערב הקודם ובילה את הלילה בביתו של יושב ראש בית הנבחרים. הכרכרות של המשתתפים השונים החלו להגיע בשעה 01:00 ועד 06:00 הרחובות הסמוכים נחסמו, כך שבני מלוכה רבים נאלצו לנטוש את המרכבות שלהם וללכת אל המנזר בינות ההמונים. בשעה 10:00, לפי המסורת, הטקס החל באולם וסטמינסטר. למלך, היושב על כס המלכות, הוצגו פריטי המלכות על ידי הכמורה, שאותם העניק לאחר מכן לאריסטוקרטים שונים שלעיתים קרובות הייתה להם הזכות התורשתית לשאת אותם למנזר. התהלוכה ברגל אל המנזר הייתה החלק היחיד בטקס שהציבור הרחב יכול היה לצפות בו, ולאורך המסלול הוקמו עמדות גדולות לצופים על התהלוכה, אשר עברה מהדלת הצפונית של האולם, על פני חצר הארמון החדשה, לתוך רחוב הפרלמנט, רחוב ברידג' ורחוב קינג עד לדלת המערבית של המנזר. בתהלוכה היו כ-700 איש, ובראשם המשרת המלכותי ושש משרתות אשר פיזרו עלי כותרת על השטיח.
הטקס

תוכן טקס ההכתרה היה באחריות הארכיבישוף מקנטרברי, צ'ארלס מנרס-סאטון, אשר ביצע רק שינויים קלים בטקסט ששימש בהכתרה הקודמת, הטקסט הותאם כך שלא תוזכר המלכה. כמו באירוע הקודם, הונפקו למשתתפים כרטיסים מודפסים המעידים על סדר הטקס; זה היה מועיל במיוחד כאשר הטקסט של שבועת ההכתרה היה מוטעה וג'ורג' פשוט חתם על הכרטיס במקום. נוסח השבועה עצמו שונה מ"אנשי הממלכה הזו של בריטניה הגדולה" ל"ממלכה המאוחדת הזו של בריטניה הגדולה ואירלנד" כדי לשקף את חוק האיחוד של 1800. הדרשה הונחתה על ידי הארכיבישוף מיורק, אדוארד ונבלס-ורנון-הרקורט, על בסיס טקסט שנלקח מתוך ספר שמואל; "מושל באדם צדיק מושל יראת אלהים".
זה היה יום חם והמלך, שכרע תחת משקל התלבושת המפוארת שלו, נראה מזיע בכבדות לאורך כל הטקס ומאוחר יותר העיר; "לא הייתי סובל שוב את הסבל של אותו יום למען ממלכה אחרת!".
סעודת ההכתרה

סעודת ההכתרה או המשתה תועדה לראשונה בהכתרתו של ריצ'רד הראשון ב-1194, אך זו של 1821 הייתה אמורה להיות האחרונה. המלך חזר לאולם בתהלוכה בסביבות השעה 15:30. המחזה נפגם במקצת על ידי הברונים של נמלי סינקה, אשר מימשו את זכותם המסורתית לשאת חופה מעל המלך, הנתמכת על ארבעה עמודים. המלך, שאולי רצה להיראות על ידי ההמונים המביטים מחלונות וגגות, החליט ללכת לפני החופה מה שגרם לברונים הקשישים לנסות ללכת מהר יותר, אך נדנוד החופה הדאיג את המלך שהאיץ את קצבו בתורו, והביא בסופו של דבר ל"ריצה קצת לא ראויה" לפי דיווח בעיתונות. המלך פרש לחדר כדי לנוח עד 18:00 כשהחגיגה החלה. האולם היה מואר על ידי 2,000 נרות ב-26 נברשות ענקיות, אך בשל חום היום, העמיתים ובני המלוכה למטה נפגעו ללא הרף מכדוריות גדולות של שעווה מותכת.
המלך קם לבסוף משולחנו בשעה 20:20 ועזב בכרכרה לבית קרלטון. הצופים מהגלריות הורשו לרדת לרצפת האולם והמשיכו לפנות את השולחנות, לא רק משאריות אוכל, אלא גם לקחו לעצמם סכו"ם, כוסות, מגשי כסף וקישוטי השולחן. לורד גווידיר הצליח למנוע מלוחות הכתרת הזהב שלא יסולא בפז להיבזז וחיילים חמושים הגיעו בזמן כדי למנוע את המשך האירוע. האולם פונה רק בשעה 3 בצהריים למחרת, כאשר נאלצו לשאת חלק מהאנשים שנרדמו על הרצפה למרכבותיהם.
חגיגות פומביות

כמו בהכתרות קודמות, היו מספר ניסיונות לערב את הציבור הרחב באירוע. בלונדון, המון שתומך במלכה קרוליין השתולל ושבר חלונות בווסט אנד ופוזר על ידי פרשים. במקום אחר, קהל רגוע יותר צפה בעליית כדור פורח מגרין פארק אשר הוטס על ידי צ'ארלס גרין, ולאחר מכן המשיך להייד פארק בו התקיים מרוץ סירות ובערב, העצים ואגם הסרפנטיין היו מוארים בפנסים ותצוגת זיקוקים אורגנה על ידי סר ויליאם קונגריב. סופרים בני זמננו מתארים "מקבץ עצום של אנשים" ו"המונים ללא תקדים". כל התיאטראות של לונדון היו פתוחים ללא תשלום על חשבון המלך.
אורחים מלכותיים

לפי הלונדון גאזט אילו היו האורחים:
הדוכס מיורק ואלבני, אחיו של המלך
הדוכס מקלרנס וסנט אנדרוז, אחיו של המלך
הדוכס מסאסקס, אחיו של המלך
הדוכס מקיימברידג', אחיו של המלך
הדוכס מגלוסטר ואדינבורו, גיסו ובן דודו הראשון של המלך
הנסיך לאופולד מסקסוניה-קובורג-זאלפלד, חתנו של המלך (אחיו של הדוכס מסקסוניה-קובורג-זאלפלד)
הערות שוליים

↑  "George III (r. 1760-1820)". www.royal.uk. The Royal Household. נבדק ב-9 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Parissien, Steven (17 בפברואר 2011). "George IV: The Royal Joke?". www.bbc.co.uk. BBC. נבדק ב-9 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  George IV’s Coronation – Discover, web.archive.org, ‏2022-08-06
↑  Huish "Caroline" 1821, pp. 683-684
↑  Huish "Coronation" 1821, p. 280
ג'ורג' הרביעי עם שובל גלימתו נישאת על ידי שמונה בני אצילים ואמן הגלימות
התרשמות של אמן מהמלכה קרוליין ולורד הוד שסורבו להיכנס למנזר על ידי שוער
רגע הכתרתו של ג'ורג' במנזר וסטמינסטר
אלוף המלך עושה את האתגר השלישי והאחרון לפני השולחן המלכותי במשתה
פתיחת רציף הנסיך, ליברפול, ביום ההכתרה
כרטיס כניסה לתיבת המשפחה המלכותית במנזר ווסטמינסטר, בעיצובו של סר וויליאם קונגריב
אטום אגויאן

| --- | --- |

 לידה:  19 ביולי 1960 (בן 64) קהיר, הרפובליקה הערבית המאוחדת 
 שם לידה:  Ադոմ Էկոյան 
 מדינה:  קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-1984 
 מקום לימודים:  טריניטי קולג'  תיכון מאונט דאגלס 
 בן או בת זוג:  ארסיני ח'נג'יאן 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  קצין במסדר קנדה (15 באפריל 1999)  מדליית יובל היהלום של המלכה אליזבת השנייה (2012)  פרס המושל הכללי לאמנויות המופע (2015)  1st Yerevan Golden Apricot International Film Festival (2004)  מדליית יובל הזהב של המלכה אליזבת השנייה (2002)  שותף במסדר קנדה (19 בנובמבר 2015)  פרס דן דוד (2008)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת טורונטו  Canadian Screen Award for Best Screenplay  אזרח כבוד של ירבאן  גרנד פרי של פסטיבל קאן  אביר מסדר האמנויות והספרות  מדליית חורנאצי  עיטור אות הכבוד הארמני  מסדר קנדה  פרס האקדמיה הקנדית לקולנוע ולטלוויזיה לסרט העלילתי הטוב ביותר  Academy of Canadian Cinema and Television Award for Best Achievement in Direction 
 http://egofilmarts.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אטום אגויאן (בארמנית: Ատոմ Եղոյան; באנגלית: Atom Egoyan; נולד ב-19 ביולי 1960), הוא במאי ותסריטאי קולנוע קנדי ממוצא ארמני, זוכה פרס דן דוד (2008).
ביוגרפיה > השנים הראשונות

אגויאן נולד בשנת 1960 לזוג הארמני-מצרי ג'וזף ושושן יגויאן בקהיר. הוריו קראו לו אטום כדי לציין את השלמת בנייתו של הכור הגרעיני הראשון של מצרים. ב-1962 הוריו עזבו את מצרים, עברו לגור בוויקטוריה, קנדה, ושינו את שם משפחתם לאגויאן. אגויאן ואחותו, איב, שהיא פסנתרנית, גדלו בקולומביה הבריטית.
כילד, ניסיונו של אגויאן להיטמע בחברה הקנדית ועימותיו עם אביו גרמו לו לדחות את התרבות הארמנית של משפחתו. עם זאת, שנים לאחר מכן, בזמן לימודיו באוניברסיטת טורונטו, הוא החל ללמוד על ההיסטוריה הארמנית. כנער, הוא החל להתעניין בקריאת וכתיבת מחזות. בין המחזאים שהשפיעו עליו היו סמואל בקט והרולד פינטר. הוא סיים את לימודיו האקדמיים בטריניטי קולג', אחת השלוחות של אוניברסיטת טורונטו. בטריניטי קולג' פגש את הרולד נהבידיאן, שהיה הכומר האנגליקני של הקולג'. נהבידיאן היה אף הוא קנדי ממוצא ארמני, ובמספר ראיונות שנתן אגויאן הוא ציין אותו כמי שהכיר לו את השפה וההיסטוריה של מורשתו האתנית.
קריירה

אגויאן החל את דרכו המקצועית ביצירת סרטים קצרים. בין השנים 1979–1985 כתב וביים חמישה סרטים כאלה, כשאת שני הראשונים אף צילם בעצמו. את סרט הקולנוע הראשון שלו, "Next of Kin" כתב וביים ב-1984. במהלך שנות השמונים ביים מספר פרקים בסדרות הטלוויזיה "אלפרד היצ'קוק מגיש", "אזור הדמדומים" ו-"יום שישי ה-13".
סרטיו הראשונים התבססו על חומר מקורי שכתב בעצמו. ב-1993 יצא הסרט "Calendar", סרטו היחיד שבו גם השתתף כשחקן וגילם את התפקיד הראשי. ב-1994 כתב וביים את "אקזוטיקה", סרטו הראשון שזכה להכרה עולמית. כוכבת הסרט, מיה קירשנר, זכתה על הופעתה בו ב"פרס המבקרים" בפסטיבל קאן.
ב-1997 כתב אגויאן לראשונה תסריט לסרט שלא התבסס על חומר מקורי שלו, אלא על רומן משנת 1991 של הסופר האמריקאי ראסל בנקס. הסרט, "המתיקות שאחרי", נחשב לסרטו הידוע והמצליח ביותר, וזיכה אותו בשתי מועמדויות לפרס האוסקר - על הבימוי ועל התסריט.
ב-2002 יצא סרטו "אררט". הסרט לא זכה להצלחה מסחרית, אך עורר תהודה רבה ופתח את פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו. היה זה סרט הקולנוע השני בסך הכל, והראשון בשפה האנגלית, שעסק ישירות ברצח העם הארמני. הסרט זכה בחמישה פרסי ג'יני (הפרס הקנדי המקביל לפרס האוסקר), בראשם הפרס לסרט הטוב ביותר. בדצמבר 2003 אושר הסרט להקרנה בטורקיה, לאחר שתחילה נאסרה הקרנתו.
ב-2005 ביים את הסרט "כשהאמת משקרת", שאת תסריטו כתב בהתבסס על רומן של רופרט הולמס, בכיכובם של קווין בייקון וקולין פירת'. הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע ירושלים שאגויאן היה אורח הכבוד שלו.
ב-2006 ביים את האופרה "הוולקירה" שעלתה בטורונטו.
ב-2004 אגויאן פתח את ה"קאמרה בר", בית קולנוע-לאונג' ובו 50 מושבים בטורונטו.
החל מספטמבר 2006 הוא משמש כמרצה אורח בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת טורונטו.
ב-2007 הוציא לאור את "סנדרה היקרה", ספר אומנותי פרי עטו, שאת ההשראה לו קיבל מסרטו של לוקינו ויסקונטי מ-1965, "סנדרה של אלף התענוגות".
ב-2013 ביים את הסרט "קשר שטני", סיפורם של שלושה גברים, המכונים "שלישיית מערב ממפיס", ששוחררו מהכלא בארצות הברית אחרי שריצו מאסר של 18 שנה על רצח שלא ביצעו.
ב-2015 יצא לאקרנים סרטו "אני זוכר", עלילת הסרט עוקבת אחר ניצול שואה קשיש עם דמנציה שיוצא להרוג פושע מלחמה נאצי.
ב-2019 עלתה בהאופרה הישראלית האופרה "כך עושות כולן" בבימויו.
אגויאן נוהג לכתוב את התסריטים של כל סרטיו, ובחלק מהם הוא גם שותף בהפקה. הוא נחשב לאחד מהיוצרים המובילים והמוערכים של הקולנוע העצמאי. סרטיו עוסקים לעיתים קרובות בנושאים של ניכור ובדידות. מבחינה סגנונית, סרטיו מורכבים לרוב ממבנה עלילתי בלתי רציף, שבו חלק מהאירועים מוצגים מחוץ להקשרם.
חיים אישיים

אגויאן נשוי לארסיני קאנג'יאן, שחקנית קנדית ממוצא ארמני, המופיעה ברבים מסרטיו. יש להם ילד בשם ארשיל, הקרוי על שמו של הצייר האמריקאי ממוצא ארמני ארשיל גורקי. המשפחה מתגוררת בטורונטו.
ב-1999 קיבל אגויאן את אות מסדר קנדה, אות הכבוד הגבוה ביותר הניתן בקנדה.
פילמוגרפיה > סרטים שביים

Next of Kin ‏(1984)
In This Corner ‏(1986) - סרט טלוויזיה
צפייה משפחתית (1987)
תפקידים ראשיים (1989)
השמאי (1991)
Calendar ‏(1993)
Gross Misconduct ‏(1993) - סרט טלוויזיה
אקזוטיקה (1994)
המתיקות שאחרי (1997)
המסע של פליסיה (1999)
אררט (2002)
כשהאמת משקרת (2005)
Adoration ‏(2008)
קלואי (2009)
קשר שטני (2013)
שבויה (2014)
אני זוכר (2015)
אורח של כבוד (2019)
Seven Veils‏ (2023)
פרסים - מועמדויות וזכיות (רשימה חלקית)

קצין במסדר קנדה (15 באפריל 1999)
מדליית יובל היהלום של המלכה אליזבת השנייה (2012)
פרס המושל הכללי לאמנויות המופע (2015)
1st Yerevan Golden Apricot International Film Festival (2004)
מדליית יובל הזהב של המלכה אליזבת השנייה (2002)
שותף במסדר קנדה (19 בנובמבר 2015)
פרס דן דוד (2008)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת טורונטו
Canadian Screen Award for Best Screenplay
אזרח כבוד של ירבאן
גרנד פרי של פסטיבל קאן
אביר מסדר האמנויות והספרות
מדליית חורנאצי
עיטור אות הכבוד הארמני
מסדר קנדה
פרס האקדמיה הקנדית לקולנוע ולטלוויזיה לסרט העלילתי הטוב ביותר
Academy of Canadian Cinema and Television Award for Best Achievement in Direction
פרסים - מועמדויות וזכיות (רשימה חלקית) > פרס אוסקר

1998 - מועמד - הבמאי הטוב ביותר ("המתיקות שאחרי")
1998 - מועמד - התסריט המעובד הטוב ביותר ("המתיקות שאחרי")
פרסים - מועמדויות וזכיות (רשימה חלקית) > פסטיבל קאן

1994 - מועמד - פרס דקל הזהב ("אקזוטיקה")
1994 - זכה - פרס מבקרי הקולנוע ("אקזוטיקה")
1997 - מועמד - פרס דקל הזהב ("המתיקות שאחרי")
1997 - זכה - פרס מבקרי הקולנוע ("המתיקות שאחרי")
1999 - מועמד - פרס דקל הזהב ("המסע של פליסיה")
2005 - מועמד - פרס דקל הזהב ("כשהאמת משקרת")
2008 - מועמד - פרס דקל הזהב ("Adoration")
פרסים - מועמדויות וזכיות (רשימה חלקית) > פרס ג'יני

1994 - זכה - הסרט הטוב ביותר ("אקזוטיקה")
1994 - זכה - הבמאי הטוב ביותר ("אקזוטיקה")
1994 - זכה - התסריט המקורי הטוב ביותר ("אקזוטיקה")
1997 - זכה - הסרט הטוב ביותר ("המתיקות שאחרי")
1997 - זכה - הבמאי הטוב ביותר ("המתיקות שאחרי")
1997 - מועמד - התסריט המעובד הטוב ביותר ("המתיקות שאחרי")
2000 - מועמד - הבמאי הטוב ביותר ("המסע של פליסיה")
2000 - זכה - התסריט המעובד הטוב ביותר ("המסע של פליסיה")
2003 - זכה - הסרט הטוב ביותר ("אררט")
2003 - מועמד - התסריט המקורי הטוב ביותר ("אררט")
2006 - זכה - התסריט המעובד הטוב ביותר ("כשהאמת משקרת")
פרסים - מועמדויות וזכיות (רשימה חלקית) > פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו

1987 - זכה - הסרט הקנדי הטוב ביותר ("צפייה משפחתית")
1991 - זכה - הסרט הקנדי הטוב ביותר ("השמאי")
1994 - זכה - הסרט הקנדי הטוב ביותר ("אקזוטיקה")
1997 - זכה - הסרט הקנדי הטוב ביותר ("המתיקות שאחרי")
2008 - זכה - הסרט הקנדי הטוב ביותר ("Adoration")
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', הבמאי אטום אגויאן יבקר בישראל, באתר ynet, 14 במאי 2008
1 2  Cath Clarke, The double life of Atom Egoyan, The Guardian, ‏21 Jan 2010
↑  סרטו השנוי במחלוקת של אטום אגויאן יפתח את פסטיבל טורונטו, באתר הארץ, 7 ביולי 2002
↑  דנה קסלר‏, כל אחד והשואה שלו, באתר וואלה, 30 באפריל 2003
בתיה גור, 88 השנים של ארשיל גורקי, באתר הארץ, 26 ביוני 2003
↑  הסרט "אררט" על שואת העם הארמני אושר להקרנה בטורקיה, באתר הארץ, 30 בדצמבר 2003
↑  אורי קליין, מה הם מסתירים?, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2005
פבלו אוטין, ‏ילד כותב בתוך דלי, באתר גלובס, 25 באפריל 2006
↑  גואל פינטו, אטום אגויאן וקים קטרל יתארחו בפסטיבל ירושלים, באתר הארץ, 17 במאי 2006
↑  ג'ולי מולינס, אהבת הכוח, כוחה של אהבה, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2006
↑  רותה קופפר, אטום אגויאן יביים סרט על 3 נערים שריצו עונש על פשע שלא ביצעו, באתר הארץ, 23 באוגוסט 2011
↑  ביקורות:
אורון שמיר, עכבר העיר, "אני זוכר": סחרור מגוחך של דמנציה, באתר הארץ, 4 במאי 2016
תומר קמרלינג, ‏אני זוכר כמה רגעים מ"אני זוכר", באתר ‏מאקו‏, 5 במאי 2016
ארז דבורה, "אני זוכר": גימיק חסר ייחוד, באתר ynet, 8 במאי 2016
↑   אמיר מנדל, ב"כך עושות כולן" המתח בין התשוקות המיניות למוסכמות נשאר כבוי, באתר הארץ, 4 ביוני 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007447298205171  PLWABN: 9810644364505606  BnF: cb14007786w (data)  CiNii: DA10894492  GND: 119381974  ISNI: 0000 0003 7403 6578  LCCN: no93037272  NKC: js20050815007  NLK: KAC201204358  NTA: 120896117  SNAC: w6cg05x7  SUDOC: 032844522  ULAN: 500116310  VIAF: 14969748   WorldCat (עם VIAF): 14969748
שלמה ליבוביץ-ליש

| --- | --- |

 לידה:  11 בדצמבר 1927 
 פטירה:  9 ביולי 2014 (בגיל 86) 
 מדינה:  ישראל, רומניה 
 
שלמה ליבוביץ-ליש (1927 - י"א בתמוז ה'תשע"ד, 9 ביולי 2014) היה דיפלומט והיסטוריון ישראלי, המייסד של ACMEOR (האיגוד העולמי לתרבות יהדות רומניה), המפרסם של מגילת החורבן של יהודי רומניה, מנהל המחלקה המזרח-אירופית של משרד החוץ הישראלי במשך שנים רבות.