stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גוסטב ויניקן
תפיסתו החינוכית והביקורת על בית הספר

לויניקן ביקורת קשה על בית הספר ומה הוא גורם לתלמידיו. בית הספר המסורתי מבוסס על שני מחנות מנוגדים – תלמידים ומורים. הם לא מגלים התעניינות זה בזה, ואף שוררת לעיתים איבה, הנובעת הן מניגוד המטרות הן מטבעם השונה של המשתתפים. ויניקן תקף בספריו את הגישה הסמכותנית והנוקשה שהייתה נהוגה בבתי הספר הגרמניים בתקופתו ואף הגדיל לעשות כאשר דחה את המשפחה ואת בית הספר כמעניקים המרכזיים של חינוך הנער. המשפחה בגלל צרות אופקיה והמדינה בגלל שהיא מובלת על ידי אינטרסים פוליטיים. בבית הספר יש מלחמה באופי הילד והפיכתו למבוגר, אזרח ועובד תקין כך שחיי התלמידים מוקרבים למטרות חברתיות, כלכליות ולאומיות. עם זאת, השינוי המבוקש אינו בפירוקו, אלא בהפיכתו של בית הספר למוסד המסוגל לעשות את השינוי המהותי בחייהם של בני נוער.
האידיאל שהנחה את ויניקן היה חינוך חופשי של הנוער מתוך עצמו ובשביל עצמו, וכך הגדיר את החינוך: "...זוהי הכשרת התודעה של היחיד להשתתפות בתודעה הכללית של האנושיות. חינוך במובן יותר מוגדר זהו שילוב רצונו של הפרט לתוך כלל הרצון החברתי" וגם "החדרת האינטלקט הסוציאלי למחשבתו של היחיד – זוהי ההוראה וכוון הרצון הבודד במגמת הרצון החברתי" (אצל אדלר 1926: 101-102). בספרו "בית הספר ותרבות הנוער (Schule und Jugendkultur 1913), טען ויניקן כי לאורך ההיסטוריה קולם של בני הנוער לא נשמע. הם לא השתתפו מבחינה תרבותית, ובחיים הרוחניים. ב"תרבות נוער" הוא התכוון לתרבות המעוצבת על ידי נוער. לא תרבות נעורים פנימית, אלא כזו שיש בכוחה לתרום לאידיאל התרבות הכללי, ברוח הבילדונג הגרמני.
ויניקן הדגיש את חשיבותו של גיל הנעורים, אשר נמשך על פי תורתו בין גילאים 15–25. הוא ראה בתרבות הנעורים "אחדות, רגישות משותפת, סגנון, אינסטינקט משותף, המתבטא ביצירה... הנעורים אינם תקופת הכנה, אלא יש להם ערך עצמי, שאיננו ניתן לתחליף, יופי עצמי, וממילא – גם זכות לחיים עצמאיים ולאפשרות של ביטוי העצמאות" (אצל אדן 1951: 151). לטענת ויניקן הנוער לא מקבל זכות זו, אלא כפוף לרצונות וצרכי המבוגרים וזאת על אף שחייהם הרוחניים גבוהים ונעלים יותר משל המבוגרים; הם עולים על הזקנים לא רק מבחינה פיזית אלא גם ביציבות האינטלקטואלית והמוסרית והכישרון לאמונה חזקה והתלהבות. בדומה לתפיסות שרווחו באותה תקופה, תפס ויניקן את הנוער החופשי כאמצעי הטוב ביותר לתיקונה של החברה. מרטין בובר, פילוסוף גרמני-יהודי נודע בהרבה מויניקן, ביטא תפיסה זו במאמרו ציון והנוער משנת 1918, הפותח במילים: "הנוער הוא הסיכוי הנצחי של האושר לאנושות".
תפיסתו החינוכית והביקורת על בית הספר > בית הספר בויקרסדורף

באחד בספטמבר 1906 פתח את בית הספר החופשי בויקרסדורף שבחבל תורינגיה. בית הספר התחיל כקהילה קטנה המונה 20 בנים ובנות מגיל 12 ומעלה, אך הלך וגדל עם השנים. קהילת בית הספר הורכבה ממורים, הורים ותלמידים אשר לקחו החלטות במשותף. ויניקן ראה את בית הספר כ"קהילה בלימוד-עצמי". חיי בית הספר שאבו ממודל בית הספר הכפרי המתקדם ומפיתוח של קהילת בית ספר שכללה דיון על ידי אספה כללית דמוקרטית של מורים ותלמידים כאחד. תוך הדגשת תפקידה של האמנות בביטוי הרוח, תוכנית הלימודים תמכה גם בחינוך מוזיקלי ובתיאטרון קהילתי. הלימודים העיוניים כללו הדגשת השכלה כללית, ערכי התרבות האנושית. תפיסת בית הספר הסתייגה מהגישה האנציקלופדיסטית, ולא הייתה מעוניינת בפרטים אלא בהבנת השלימות והכרת העולם.
הילדים גרו בחדרי שינה משותפים. הקהילתיות ניכרה בחיבור בין הגדולים והקטנים והבעת סולידאריות, בה העריכו לא לפי הגיל אלא על פי המעשים, והמוכנות לתרומה לקבוצה. לא היו בעיות משמעת, בשל הנאמנות הגבוהה למוסד ולתרבותו. היו מורים שהנהיגו קבוצות, אם היו ברוח המקום והזדהו עמו, אך היו גם מורים מקצועיים שהיו למעשה מחוץ למעגל החיים הפנימיים של העדה (גרטל 2010). דברים שבין המורים לתלמידים, או בין התלמידים לבין עצמם היו מבוררים ב"אספה הכללית" בה משתתפים כולם, ולא נעשה מאחורי גבם של התלמידים. זכויות ההצבעה שוות לתלמידים, אך מדורגות על פי גיל. סדר היום התחיל ב-6:30 והסתיים באורחת הערב ב-19:00, וכלל בין היתר שיעורים, אימון גופני, רחצה, מקהלה, ניקיון חדרים, ועבודה מעשית (מתכת, נגריה, ציור) וטיול בערב. היה ועד של התלמידים, שהתכנס אחת לשבוע בו בעיקר דאגו המבוגרים לצעירים יותר (סדר בארונות, רחצה). לכל חבר ועד היה תחת חסותו כמה ילדים להם דאג. כל תלמיד היה שייך ל'קבוצה', אם כי היה ניתן לעבור בין קבוצות פעמיים בשנה. בית הספר לא ביקש להיות חברת מבוגרים בקטן, אלא חיים מלאים ואמיתיים עבור הקהילה השותפה בהם.
אישיותו הכריזמטית אך הבעייתית גרמה להסתכסכות נמשכת למול מוסדות המדינה, שראתה בחינוך שהוא נותן כ"גורמת להתבגרות מוקדמת של הנוער ומחדירה בו רוח של ביקורת הרסנית" (אדן, 1951: 148). בעקבות כך, לא ניתן לו רישיון לנהל את בית הספר והוא סיים את תפקידו ב-1910. ויניקן הפיץ את דעותיו דרך תנועת "עדת בית הספר החופשי" וכן בהקמת כתב העת "ההתחלה" der Anfang, עיתון הנוער בו התנהלה מלחמה גלויה כנגד מעשיהם הבלתי ישרים ואורח חייהם של המורים והמבוגרים. פוליטיקאים ואחרים התקוממו באופן חריף כנגד בית הספר החופשי והוא הורחק מבית הספר. בשנת 1919 חזר ויניקן להנהיג את בית הספר, אך הוא הודח בשנה שלאחר מכן לאחר שנמצא אשם במגע הומוסקסואלי עם תלמידים. ויניקן המשיכה להתגורר בקרבת מקום ולהשפיע על ויקרסדורף באופן אישי ובכתב. בתקופתו, אסכולת ויקרסדורף נתפסה כמתקדמת בתקופה של מדיניות תרבותית ניסיונית בשל התנגדותה למודלים של חינוך קיימים.
השפעה על תנועת הנוער הגרמנית ועל תנועות הנוער הציוניות

למרות ההתקפות עליו (ואולי בזכותן) הייתה לויניקן השפעה גדולה על הנוער הגרמני ובייחוד על חברי תנועת הנוער הוונדרפוגל. הם ראו בו את המורה הרוחני שלהם, על אף שלא לקח חלק פעיל בפעילותה. התנועה מצאה ברעיונותיו של ויניקן מניפסט לחקירה עצמית ולהפסקה מאחיזתו הסמכותית של הדור המבוגר. התאמה זו עם הפילוסופיה של ויניקן הניעה את התנועה לחזית הרפורמה התרבותית והחינוכית בגרמניה. הוא הוזמן כנואם למפגש השיא של התנועה ב-1913, שם הכריז כי הוא רואה בשילוב בין בית הספר שהקים ותנועת הנוער כמובילים ל"תרבות נוער" חדשה.
הפילוסופיה החינוכית של ויניקן ששמה דגש על חיי קהילה, ממשל עצמי והתפתחות הוליסטית השפיעו, דרך תנועת השומר הצעיר, על עקרונות היסוד של המודל הקיבוצי. המערכת הקיבוצית, הידועה בגידול הילדים הקולקטיבי שלה, חולקת את האידיאלים של ויניקן של חינוך קהילתי ויצירת סביבות המטפחות עצמאות, אחריות חברתית ותחושת קהילה חזקה.
למשנתו של ויניקן השפעה משמעותית על תנועות הנוער היהודיות שקמו באותה עת באותו מרחב תרבותי-חינוכי (שצקר), כגון תכלת-לבן (בלאו-וייס), השומר הצעיר, וכן על רעיון "חברת הילדים" של תנועת הקיבוץ הארצי (אדן).
לקריאה נוספת

מכס אדלר. (1926). אנשי המחרת: רעיונות על חינוך סוציאליסטי. הוצאת הקואופרטיב השומרי המרכזי: ורשה
שבח אדן. (תש"ס) חברות הילדים הראשונות בארץ ישראל ומקורות יניקתן. דור לדור, קבצים לחקר ולתיעוד תולדות החינוך היהודי בישראל ובתפוצות, ט"ז, אוניברסיטת ת"א
שבח אדן. (1951). העדה המחנכת: פרקים בחינוך חברתי. הוצאת הספרים נ. טברסקי: תל אביב
גיל גרטל. (2010). דרך הטבע: הפדגוגיה הטבעית והטיול החינוכי. ספרית פועלים
גוסטב ויניקן. פרק מתוך הספר בית הספר ותרבות הנוער. עמ' 38–42
רנה פלד. (2002). האדם החדש של המהפכה הציונית: השומר הצעיר ושורשיו האירופיים עם עובד: תל אביב
חיים שצקר. (תשכ"ט). תנועת הנוער היהודית בגרמניה: בין השנים 1900–1933. ירושלים: מוציא לאור לא ידוע
Reulcke Jurgen, “The Battle for the Young: Mobilizing Young People in Whilhelmine Germany”, in: Generations in Conflict: Youth Revolt and Generation * Formation in Germany 1770-1968, Roseman, Mark (ed.). (Cambridge University Press) 1995.
Laqueur, Walter, Z., Young Germany: A History of the German Youth Movement (Routledge, London) 1962.
Stachura, Peter, D., The German Youth Movement 1900-1945: An Interpretative and Documentary History (Macmillan Press, London) 1981
דודג' ביוטי ווינר

| --- | --- |

דודג' ביוטי ווינר
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  חטיבת דודג'
 שנות ייצור:  1935–1936
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מודל קודם:  Dodge New Value
 מודל אחריו:  דודג' סדרה D5
 חברת אם:  קרייזלר
 סיווג:  מכונית משפחתית
 משקל:  877-1,469 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,946-3,251 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, 3,569 סמ"ק המפיק 87 כ"ס
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות, תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות
דודג' ביוטי ווינר (באנגלית: Dodge Beauty Winner) היא מכונית משפחתית אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב האמריקאי קרייזלר בין השנים 1935–1936.
פירוש "Beauty Winner" בעברית: "זוכת היופי".
תצורות

4 דלתות - סדאן
2 דלתות - קופה
2 דלתות - קבריולה
תמונות

דודג' Beauty Winner, שנת 1936
דודג' Beauty Winner, סדאן, 4 דלתות, שנת 1936
ד'רכ"ו

ד'רכ"ו (4226)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-7 בספטמבר 465 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 25 בספטמבר 466. שנה מסוג גכז, היא מעוברת, ואורכה 384 ימים. זו שנה חמישית לשמיטה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג גכז, ובה 384 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "כסדרה": שבה חשוון בן 29 יום ואילו כסלו בן 30 יום
י"ז בתמוז חל בשבת, ולכן צום שבעה עשר בתמוז נדחה ליום ראשון י"ח בתמוז
ט' באב חל בשבת, ולכן צום תשעה באב נדחה ליום ראשון י' באב
היסטוריה של עם ישראל
ד'רכ"ג

ד'רכ"ג (4223)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-10 בספטמבר 462 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 30 באוגוסט 463. שנה מסוג בשה, איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים. זו שנה שנייה לשמיטה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בשה, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
היסטוריה של עם ישראל
ד'רכ"א

ד'רכ"א (4221)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-3 בספטמבר 460 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 20 בספטמבר 461. שנה מסוג זחג, היא מעוברת, ואורכה 383 ימים. זו שנת שמיטה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זחג, ובה 383 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
י"ג באדר ב' חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר ב'.
היסטוריה של עם ישראל
גיום העשירי, דוכס אקוויטניה

גיום העשירי, דוכס אקוויטניה (1099 - 9 באפריל 1137), היה אביה של אלינור, דוכסית אקוויטניה, שהייתה נשואה ללואי השביעי, מלך צרפת, ולאחר מכן להנרי השני, מלך אנגליה.
ביוגרפיה

גיום נולד בשנת 1099 בטולוז, לגיום התשיעי, דוכס אקוויטניה ולפיליפה מטולוז, בתם של גיום הרביעי, רוזן טולוז ואמה ממורטן. זמן קצר לאחר לידתו יצא אביו למסע הצלב הראשון, ובחזרתו הוא נטש את גיום ואמו, ועבר להתגורר עם פילגשו דאנגרוז דה ל'איזלה בושאר. בעקבות כך היו היחסים מתוחים בין גיום לאביו, עד לאחר שבשנת 1121 התחתן גיום עם אאנור דה שאטלרו, בתה של דאנגרוז מאיימרי הראשון, רוזן שאטלרו.
גיום כרת ברית עם ז'ופרואה החמישי, רוזן אנז'ו, וביחד הם הביסו את אויביהם בנורמנדי. בפוליטיקה הבינלאומית, גיום תמך בתחילה באנטי-אפיפיור, אנקלטוס השני, שהתנגד, לאפיפיור אינוקנטיוס השני, אולם בשנת 1134 שכנע ברנאר מקלרבו את גיום להסיר את תמיכתו באנקלטוס ולהצטרף לאינוצנטיוס.
בשנת 1137 הצטרף גיום לעלייה לרגל לסנטיאגו דה קומפוסטלה, אך מת ב-9 באפריל במהלך הביקור. בהיותו על ערש דווי, הביע גיום את רצונו בפני לואי השישי, מלך צרפת שישמש כמגן על בתו אלינור, וימצא לה בעל מתאים. ואכן, לואי נטל עליה את חסותו, והשיא אותה לבנו לואי, דופן צרפת, אשר לימים מלך כלואי השביעי.
משפחתו

בשנת 1121 התחתן גיום עם אאנור דה שאטלרו, בתם של איימרי הראשון, רוזן שאטלרו ודאנגרוז דה ל'איזלה בושאר, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אלינור, דוכסית אקוויטניה (1122–1204), התחתנה עם לואי השביעי, מלך צרפת, ולאחריו התחתנה עם הנרי השני, מלך אנגליה
פטרונילה מאקוויטניה (1125–1193), התחתנה עם ראול הראשון, רוזן ורמנדואה
גיום אייגרט (1126–1130)
דונכאד בק

דונכאד בק (Dúnchad Bec) היה מלך קינטייר שבדאל ריאטה בראשית המאה השמינית.
דונכאד אינו מוזכר בסנכוס פר נ-אלבאן המזכיר את שמות המלכים עד אמצעו המאה השביעית אולם הוא מוזכר בכתבים היסטוריים מאוחרים יותר (ובהם "דברי ימי אלסטר" ו"דברי ימי טיגרנאך").
בשנת 719 לחם דונכאד בראש קנל נגבריין (שבט גבריין) נגד סלבאך מק פרכייר מקנל לואריין (שבט לואריין). קרב נוסף נערך בשנת 721 ובקרב זה מצא דונכאד את מותו.
לא ידוע מי ירש את דונכאד ועמד בראש שבט גבריין לאחר מותו - וייתכן שמדובר באאוכייד מק אכדאך, אשר הדיח את דונגל מק סלבאך בשנת 726.
דונכוירכה

דונכוירכה או דון כורכי (בגאלית סקוטית: Donncoirce או Donn Corci ; נפטר בשנת 791) היה מלך דאל ריאטה החל משנת 781 או 782 לערך ועד פטירתו.
דונכוירכה מוזכר ב"דברי ימי אלסטר" בתיאור שנת 791 המקבילה לשנת 792 ובה מצוינת כהונתו כמלך דאל ריאטה ופטירתו באותה שנה.
דונכוירכה אינו מוזכר ב"פלאן מייניסטרך" או ב"דואן אלבאנאך".
אלאן אור אנדרסון הציע כי משמעות שמו "דגנים חומים" ומדובר בכינוי.
דאויט בראון סבור כי מלכותו החלה לאחר מותו של פרגוס מק אכדאך היינו בשנת 781 או 782.
דונכאד מק קונייג

דונכאד מק קונייג או דונכאד מק דוביין (בגאלית סקוטית: Dúnchad mac Conaing - "דונכאד בנו של קונייג" או Dúnchad mac Dubáin - "דונכאד בנו של דוביין"; נפטר בשנת 654) היה מלך דאל ריאטה, ביחד עם קונאל קראנדומנה החל משנת 650 ועד פטירתו.
על פי "דברי ימי טיגרנאך", דונכאד נהרג בשנת 654 לאחר שהובס בקרב על ידי טלורקן מלך הפיקטים בקרב סטרת' את'יירט (Strath Ethairt).
בשל צורות כתיבה שונות של שם אביו, לא ברורה זהות האב. על פי "דברי ימי טיגרנאך" שם אביו הוא קונייג, ואילו על פי ה"סנכוס פר נ-אלבן" שם אביו הוא אידאן מק גאבראן.
ככל הנראה היה לדונכאד בן אחד - קונאל קאאל, אשר נפטר בשנת 681, וישנה סברה לפיה דונכאד בק הוא אחד מצאצאיו.
גוון סטייסי

| --- | --- |

גוון סטייסי, כפי שהופיעה על עטיפת החוברת The Spectacular Spider-Man Vol.2 #23 ממרץ 2005, אמנות מאת גרג לאנד.
 סוג:  דמות משנה
 הוצאה לאור:  מארוול קומיקס
 הופעה ראשונה:  The Amazing Spider-Man #31 (דצמבר 1965)
 הופעה אחרונה:  מוות ראשון: Amazing Spider-Man #121 (יוני 1973) מוות שני: Clone Conspiracy #5 (אפריל 2017)
 יוצרים:  סטן לי סטיב דיטקו
 גילום הדמות:  ברייס דאלאס הווארד, "ספיידרמן 3" אמה סטון, "ספיידרמן המופלא", "ספיידרמן המופלא 2"
 מידע
 שם אמיתי:  גוונדולין מקסין "גוון" סטייסי
 סטטוס:  פעילה
 מקצוע:  תלמידה
 אזרחות:  ארצות הברית 
 דמויות קשורות
 משפחה:  ג'ורג' סטייסי (אב, מת) הלן סטייסי (אם) ארתור וננסי סטייסי (דודים) פול וג'יל סטייסי (בני דודים)
 
גוון סטייסי (באנגלית: Gwen Stacy) היא דמות משנה בדיונית שהופיעה בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת The Amazing Spider-Man #31 מדצמבר 1965, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר סטיב דיטקו.
גוון סטייסי הייתה אהובתו הראשונה של פיטר פארקר, גיבור-העל הידוע בזהות ספיידרמן, כאשר שניהם היו סטודנטים באוניברסיטת אמפייר סטייט. בסיפור "הלילה בו גוון סטייסי מתה", היא מצאה את מותה כאשר הגובלין הירוק חטף אותה כדי שתשמש פיתיון לספיידרמן, והפיל אותה מגשר ג'ורג' וושינגטון. כשספיידרמן ניסה להצילה, מפרקתה של גוון נשברה כתוצאה מאפקט הצלפת השוט של קוריו. גם ההחלטה להרוג דמות ראשית בחוברות קומיקס באותה תקופה וגם ההחלטה ליישם את הדבר כשינוי מכריע בחייו של הגיבור הפכו למעוררי מחלוקת עבור מעריצי הדמות, ויש שמצביעים על נקודה זו כסופו של תור הכסף של הקומיקס ותחילתו של תור הארד. גוון הוחייתה מחדש בקצרה בידי התן בקשת הסיפור "קונספירציית המשובטים" של שנת 2016.
גרסה אלטרנטיבית של גוון סטייסי מיקום מקביל שנקרא "ארץ-65" הוצגה בחוברות הקומיקס בקשת הסיפור "יקום העכביש" מ-2015, והיא נקראת ספיידר-גוון.
דמותה של גוון סטייסי מוזכרת במאמר העוסק באלימות נגד נשים והטיפול השגוי בדמויותיהן של נשים בקומיקס.
דמותה של גוון סטייסי הופיעה בעיבודים שונים לקומיקס. בטלוויזיה, דמותה דובבה בידי לייסי שרבט ובעברית בידי אביטל אברג'יל. את דמותה בסרט הלייב אקשן "ספיידרמן 3" גילמה השחקנית ברייס דאלאס הווארד, ובסרטים "ספיידרמן המופלא" והמשכו "ספיידרמן המופלא 2" גילמה אותה השחקנית אמה סטון.
הערות שוליים

↑  The Amazing Spider-Man #121, June 1973
↑  The Night Gwen Stacy Died: The End of Innocence and the Birth of the Bronze Age
↑  The Clone Conspiracy #1
↑  Daredevil's Karen Page & Mistreatment of Women in Comics, Charles Prefore, May 10th 2020
ערך זה הוא קצרמרבנושא קומיקס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ד'רכ"ח

ד'רכ"ח (4228)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-16 בספטמבר 467 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 2 בספטמבר 468. שנה מסוג זחא, איננה מעוברת, ואורכה 353 ימים. זו שנת שמיטה.
נפטרו

י"א בתשרי – מר בר רב אשי, ראש ישיבת סורא, מאחרוני האמוראים בבבל
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זחא, ובה 353 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
ט"ו באדר חל בשבת, ולכן שושן פורים נחוג שלושה ימים - בערים שהיו מוקפות חומה - מיום שישי י"ד באדר ועד יום ראשון ט"ז באדר - זהו פורים משולש.
י"ד בניסן, ערב פסח, חל בשבת, ולכן חלים דיני ערב פסח שחל בשבת.
היסטוריה של עם ישראל
גליה ארקין

| --- | --- |

גליה ארקין ב-1955
 לידה:  1938 (בת 86 בערך) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 ידועה בשל:  מיס ישראל (1955)
 
גליה ארקין (נולדה ב-1938) הייתה מועמדת לתואר מלכת היופי של ישראל לשנת 1955. באותה העת הייתה נשואה, דבר שהתגלה לפני סיום התחרות. היא הודחה ולא זכתה.
חייה

גליה ארקין נולדה בנווה צדק למרגלית לבית מויאל ולמשה ארקין, במשפחה בת ארבעה ילדים וגדלה בתל אביב. אמה היא נכדתו של אהרון מויאל, ממייסדי נווה־צדק ואביה שימש כשוטר במשטרת המנדט. אביה נרצח ב-1938 על ידי ערבי כשיצא מישיבה במטה משטרת יפו. אחיה היה הפנטומימאי והשחקן ג'וקי ארקין.
בשנת 1956 נישאה למוריס כרמל, מהנדס נפט יליד צרפת, אך התגרשה ממנו לאחר מספר חודשים.
בשנת 1958 נסעה לאלג'יר לאחותה שהייתה שם בשליחות מטעם המדינה והמשיכה עימה לצרפת, שם הכירה את איש העסקים אלברט כהן, נישאה לו והתגוררה עמו בצרפת. בתקופה זו נולדו לה שני ילדים: בתה דניאל-אסתר (דני), שנפטרה בשנת 1988, בגיל 27 מאיידס; ובנה סמי-דוד, המכונה סמי די, פסל קרמיקה, שנולד מרומן שניהלה עם ג'ורג'-אדוארד דה קזאלה, נהג מרוצים ממשפחת בנקאים צרפתית.
בשנות השבעים התגרשה ארקין מבעלה וחזרה לישראל עם בנה, בתה נותרה אצל אביה. עם חזרתה ארצה השתלבה בחיי הבוהמה התל אביבית (בילתה בכסית, פינתי, המועדון, רפי שאולי, פרדריקה, מנדי ועוד), ועבדה כמלבישה ומעצבת תלבושות אצל אברהם דשא (פשנל) (אירמה לה דוס מיפו, ג'מבו ועוד). לאחר שעברה תאונת דרכים קשה בדרכה מהופעה בירושלים, ממנה ניצלו כל נוסעי המכונית ובהם בנה בן השש, פרשה מחיי הזוהר, עברה לגור בהרצליה, ועבדה כמזכירה בבנק לאומי.
חייה > פרשת תחרות היופי

ביולי 2017 בכתבה במגזין "לאשה" נכתב כי בשנת 1955 זכתה בתחרות מלכת היופי, אך מפני שחודשיים לפני התחרות נישאה, היא הודחה מהזכייה לפי התקנון שאסר על אישה נשואה להשתתף בתחרות. לימים גליה סיפרה כי לא ידעה שהשתתפות כנשואה אסורה וכן חשה עצמה כלא נשואה שכן הייתה פרודה אז. בתחרות נבחרה אילנה כרמל כמלכת היופי. אך לפי הרישום ברבנות היא התחתנה רק ב-1956 וגם בדיווח על זכייתה של אילנה כרמל הסיפור לא מוזכר.
הערות שוליים

1 2  פרסום נשואין, הצופה, 1 במאי 1956
↑  ישראלית בפאריס, "העולם הזה", גיליון 1147 מ-23 בספטמבר 1959, עמוד 12
↑  ולא יהיה עוד כאב, "העולם הזה", גיליון 2673 מ-23 בנובמבר 1988, עמוד 40
↑  צפורה רומן, החיים הלא זוהרים של נערת הזוהר גליה ארקין לא שברו אותה, באתר Xnet‏, 23 ביולי 2017
↑  אבא והבנות, "העולם הזה", גיליון 924 מ-30 ביוני 1955, עמוד 14
| מלכות היופי של ישראל |
| --- | --- | --- |
| שנות החמישים | מרים ירון (1950) • מיכל הראל (1951) • אורה ורד ג'מילי (1952) • חבצלת דרור (1953) • אביבה פאר (1954) • אילנה כרמל (1955) • שרה טל (1956) • עטרה ברזילי (1957) • מרים הדר (1958) • רינה יצחקוב (1959) |  |
| שנות השישים | עליזה גור (1960) • דליה ליאון (1961) • יהודית מזור (1962) • אסתר כפיר (1963) • רונית רינת (1964) • עליזה שדה (1965) • אביבה ישראלי (1966) • בתיה כבירי (1967) • מירי זמיר (1968) • חווה לוי (1969) |  |
| שנות השבעים | מושית ציפורין (1970) • אתי אורגד (1971) • אילנה גורן (1972) • לימור שריר (1973) • עדנה לוי (1974) • אורית קופר (1975) • רינה מור (1976) • זהבה ורדי (1977) • דורית ילינק (1978) • ורד פולגר (1979) |  |
| שנות השמונים | אילנה שושן (1980) • דנה וקסלר (1981) • דבי הס (1982) • שמעונה הולנדר (1983) • ספיר קופמן (1984) • הילה קלמן (1985) • נילי דרוקר (1986) • ימית נוי (1987) • שירלי בן מרדכי (1988) • ניקול הלפרין (1989) |  |
| שנות התשעים | איבונה קרוגליאק (1990) • מירי גולדפרב (1991) • רוית אסף (1992) • יאנה חודריקר (1993) • רווית ירקוני (1994) • יאנה קלמן (1995) • טלי לוונטל (1996) • מירית גרינברג (1997) • לינור אברג'יל (1998) • רנא רסלאן (1999) |  |
| העשור הראשון של המאה ה-21 | נירית בקשי (2000) • אילנית לוי (2001) • ימית הר נוי (2002) • סיון קליין (2003) • גל גדות (2004) • ילנה ראלף (2005) • יעל נזרי (2006) • לירן כוהנר (2007) • תמר זיסקינד (2008) • עדי רודניצקי (2009) |  |
| העשור השני של המאה ה-21 | שביט ויזל (2010) • אלה רן (2011) • שני חזן (2012) • טיטי איינאו (2013) • מור ממן (2014) • מעיין קרן (2015) • קארין עליה (2016) • רותם רבי (2017) • ניקול רזניקוב (2018) • סלע שרלין (2019) |  |
| העשור השלישי של המאה ה-21 | תהילה לוי (2020) • נועה כוכבא (2021) • אופיר קורסיה (2024) |  |
גקטורק (לוויין)

| --- | --- |

איור של הלוויין גקטורק
 מידע כללי
 מפעיל:  סוכנות החלל הטורקית
 יצרן:  טלספאציו (איטליה)
 תאריך שיגור:  2016
 משגר:  וגה 
 אתר שיגור:  Ensemble de Lancement Vega 
 משימה
 סוג משימה:  לוויין חישה מרחוק
 לוויין של:  כדור הארץ
 מסלול:  מסלול מסונכרן-שמש 
 משך המשימה הכולל:  5 בדצמבר 2016 – הווה (7 שנים) 
 מידע טכני
 משקל:  1,060 ק"ג 
 קישורים חיצוניים
 מספר קטלוג לוויינים:  41875
 מאגר המידע הלאומי:  2016-073A
 
גקטורק (בטורקית: Göktürk) הוא לוויין לחישה מרחוק של כדור הארץ, המפותח עבור טורקיה על ידי חברת טלספאציו האיטלקית. הלוויין מיועד לצלם את כדור הארץ באיכות גבוהה ברזולוציה הקטנה ממטר, ולשמש את צבא טורקיה. עסקה למכירת לוויין ישראלי מסוג אופק כמעט שהושלמה, אך הטורקים ביטלוה בשל רצונה של ישראל למנוע מהם לצלמה.
ראו גם

ראסאט
דיברטימנטו

דיברטימנטו (באיטלקית: divertimento) הוא סוגה מוזיקלית שהופיעה בעיקר במאה ה-18. מקור המילה באיטלקית פירושו "לשעשע". האווירה בה מתנגן הדיברטימנטו היא עליזה והיצירה התאימה במיוחד לאירועים חברתיים (כגון סעודות בבתי אצילים ופטרונים). לרוב, הולחן הדיברטימנטו להרכבים קטנים או ליחידים.
למרות שמו, שרומז כי מדובר בסוג של שעשוע מוזיקלי, יכול הדיברטימנטו לשמש גם בנושאים רציניים יותר. עם זאת, לאחר 1780 התייחס המושג לרוב ליצירות קלילות ופחות רשמיות. המונח שומש לרוב כדי לתאר מוזיקה קלה של "אחרי ארוחת הערב" וכמוזיקה של בילויים.
כז'אנר נפרד נראה כי לא הייתה לדיברטימנטו צורה ספציפית בתחילת דרכו, אך החל מאמצע המאה ה-18 הוא לבש צורה של סוויטה לריקודים או של "מוזיקה קאמרית", כמקובל באותה התקופה. ישנם סוגים שונים של יצירות בהן ניתן לראות דמיון לדיברטימנטו כגון סרנדה, נוקטורנו ("מוזיקת לילה", בגרמנית Nachtmusik) ו–Cassation .
הפרסום הראשון של הדיברטימנטו נעשה בשנת 1681 בוונציה מאת המלחין קרלו גרוסי (Il divertimento de' grandi: musiche da camera, ò per servizio di tavola). מלחינים מפורסמים ששירתו בחצרות אדונים כגון היידן ומוצרט כתבו דיברטימנטי רבים.
גליה וולוך

| --- | --- |

גליה וולוך, 2017
 לידה:  17 בפברואר 1967 (בת 57) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  המכללה האקדמית בית ברל 
 מעסיק:  נעמת 
 
גליה וולוך (נולדה ב-17 בפברואר 1967) היא מנכ"לית "קרן ילדי ישראל", החל מינואר 2020. משנת 2012 ועד אמצע שנת 2019 כיהנה כיו"ר נעמת.
ביוגרפיה

גליה וולוך נולדה בתל אביב. היא למדה בגימנסיה הרצליה, וב-1985 התגייסה לתפקיד מורה חיילת בקריית מלאכי. למדה לימודי מגדר במכללת בית ברל.
את דרכה המקצועית החלה וולוך בארגון ללא כוונות רווח לחילופי נוער. בתוך הארגון היא צמחה ותוך שנתיים הפכה למנכ"לית העמותה. במקביל, כיהנה במספר דירקטוריונים.
בשנים 1998–2001, כיהנה כיו"ר המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה בתל אביב - יפו, ומאז משמשת כחברת ועידה, מרכז ולשכה במפלגת העבודה.
לאחר מכן, נבחרה לתפקיד יו"ר מרחב נעמת תל אביב-יפו. במהלך כהונתה, הקימה חמישה מעונות יום חדשים לגיל הרך, עשרה צהרונים נוספים ושדרגה את כל מבני המעונות.
לתפקיד יושבת ראש נעמת הגיעה במאי 2012 לאחר שניצחה בבחירות את תמר זנדברג.
ביוגרפיה > כיו"ר נעמת

בוועידה האידאולוגית של נעמת לאחר שנבחרה, הציגה וולוך חמישה דגלים שילוו את פעילותה: שוויון לנשים בנישואים וגירושים, ייצוג 51% לנשים, עולם עבודה תומך משפחה, שכר שווה וחינוך לשוויון מגדרי.
תנועת נעמת בתקופתה הובילה מספר מאבקים ציבוריים, בהם קמפיין מחאה נגד ההטרדות המיניות במשטרת ישראל, מחאה נגד שחרורו המוקדם מהכלא של הנשיא לשעבר משה קצב, מאבק נגד הנחיה של אל על המחייבת דיילות אוויר לנעול נעלי עקב, מאבקים נגד פרסומות שוביניסטיות בטלוויזיה ומאבק למען עובדות הקבלן.
בנוסף, יזמה מספר קמפיינים ציבוריים לעידוד הצבעת נשים בבחירות לכנסת ה-20, ולהחזרת הפיקוח על מחירי המזון לתינוקות. ביום האישה הבינלאומי 2016, גייסה וולוך את השחקנית איילת זורר למובילת מהלך יום האישה של התנועה, על רקע פיטוריה מתפקידה בחברת האופנה גולברי בשל מה שהוגדר "השינוי לרעה במראה שלה".
נעמת בראשותה, הרחיבה את אוכלוסיית הנשים אליה פונה, תוך עריכת פעולות הסברה בקרב נערות ונערים, כשבבסיס הגישה הזו, ההבנה שיש להתחיל את החינוך לשוויון בגילאים הצעירים. כמו כן, נעמת פנתה גם לגברים ולאבות מתוך ההכרה שהמאבק לשוויון חייב להיעשות בשותפות עם הגברים ולא כנגדם.
בשנת 2013 יזמה חקיקה המבטלת את החיוב המאוחד במס לבני זוג נשואים העובדים יחד, תיקון חוק המכונה "חישוב נפרד לבני זוג".
כמו כן, יזמה את החוק לחלוקת חיסכון פנסיוני בין בני זוג שנפרדו, לפיו בני זוג מתגרשים יוכלו לחלק את הכספים שנצברו בחסכונות פנסיוניים בקרנות הפנסיה החדשות לשני חשבונות נפרדים, כבר במועד הפרידה.
בשנת 2016, הובילה מאבק מול הממשלה לשיפור תנאי עבודתן ושכרן של עובדות מעונות היום לגיל הרך, מאבק אשר הסתיים בהעלאת שכר משמעותית לכל עובדות המעונות בנעמת.
עתירות לבג"ץ שיזמה וולוך, יחד עם ארגוני נשים נוספים, הובילו לניסוח תקנות שיאפשרו לנשים להתמודד לתפקיד מנכ"ל בתי הדין הרבניים וכן להפיכה של החלטת בית המשפט ועיכוב יציאתו מהארץ של סרבן גט, על רקע סירובו של בית הדין הרבני לעשות זאת.
בפברואר 2019 הודיעה על בקשתה לפרוש מתפקידה כיו"ר נעמת. היא סיימה בפועל את תפקידה באמצע אותה שנה.
בינואר 2020 מונתה למנכ"לית "קרן ילדי ישראל".
וולוך נשואה לעידו ואמא לבן.