stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רודאבה
נישואיה לזאל

רודאבה מתוארת בשאהנאמה כיפהפייה.
כשן-הפיל גופה מראש עד רגל, / קומה - אשור, כעדן - לחייה.
שני פלצורי-המושק מעל כתפיה, / טבעותיהם כפתו את קרסוליה.
לחיה -ניצת רימון, זרעיו - שפתיה, / שני גרעיני רימון - פטמות שדיה.
שני נרקיסים בגן השאה - עיניה, / עפעפיהן - נוצות מכנף עורב.
שתי גבותיה כקשתות טרז, / שחורות מבושמות במושק נקי.
אם סהר תבקש - ראה פניה, / אם ריח מושק - אין טוב משערה.
מראש ועד כפות רגליה - עדן: / יפעה ונועם, מנגינה וקסם.
שמעה הגיע לאוזניו של זאל והוא התאהב בה מיד. רודאבה התאהבה בזאל לאחר ששמעה מאביה על מעלותיו:
כשמוע רודבה את הדברים, / אורו פניה כניצת רימון.
אש-אהבה מילאה לבה, לא בא / אל פיה אוכל, לא ידעה מרגוע
היא מבקשת מן המשרתות שלה לעזור לה להיפגש עם זאל, אך הן מסרבות. בסופו של דבר היא מצליחה לשכנע אותן לעזור לה, וביחד הן מטכסות עצה כיצד להביא את זאל אל הארמון.
כשהגיע זאל לארמון בו התגוררה רודאבה וביקש לראותה, רודאבה שלשלה את שערותיה הארוכות כדי לעזור לו לטפס מעבר לחומה:
היא שלשלה את צמתה מעל, / וזו הגיעה מטה לקרקע,
אז רודבה קראה מהחומה: / אי פהלווןמגזע גיבורים!
עתה מהר וקשור בה את מתניך, / גלה חזה-הכפיר וזרועותיך.
אחוז בתלתלי העבותים, / אשר בעבורך הנה שחררתי.
מכיוון שלא רצה להכאיב לרודאבה, זאל השתמש בפלצור שלו כדי להגיע אליה. השניים נשבעו אמונים זה לזה, ולאחר דיונים ארוכים בין המשפחות הם נישאו ברוב הוד והדר.
זמן לא רב אחר כך, רודאבה נכנסה להיריון עם בנם הראשון, רוסתם. כשהגיעה זמנה ללדת, רוסתם היה כל כך גדול שרודאבה התעלפה. זאל פנה לסיוע לסימורג שייעץ לו ליילד את התינוק בניתוח קיסרי. זאל עשה כעצתו וכך נולד רוסתם.
מיניאטורות

פגישת רודאבה וזאל
רודאבה משלשלת את שערותיה כחבל, מתוך כתב יד מאויר, 1525
לידת רוסתם
תרגומים לעברית

אהבת זל ורודבה מאת פירדוסי, מתוך שאה-נאמה, מהמקור הפרסי בצירוף מבוא והערות בנציון בנשלום, תל אביב: הוצאת גזית, תש"א (מהדורה שנייה: תשי"א).
פירדוסי, שאה־נאמה ספר המלכים, כרך ראשון, תרגם: אליעזר כגן, ירושלים 1992.
הערות שוליים

↑  Shahbazi, A. Shapur. "RUDĀBA". Encyclopædia Iranica. נבדק ב-27 בפברואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ferdinand Justi, Iranisches Namenbuch (Marburg, 1895), p. 261.
↑  A. Shapur Shahbazi, “RUDĀBA”, Encyclopædia Iranica, s.v.
↑  Prods Oktor Skjærvø, “Eastern Iranian epic traditions,” AAASH 51 (1998), pp. 159-70, p. 163.
↑  פירדוסי, שאה נאמה: ספר המלכים, כרך ראשון, תרגם לעברית אברהם כגן, ירושלים 1992, עמ' 110.
↑  פירדוסי, שאה נאמה: ספר המלכים, כרך ראשון, עמ' 111.
↑  פירדוסי, שאה נאמה: ספר המלכים, כרך ראשון, עמ' 118.
רפאל כדיר צבאן

| --- | --- |

רפאל כדיר צבאן
 לידה:  13 בדצמבר 1909 א' בטבת ה'תר"ע ג'רבה, תוניסיה
 פטירה:  7 בנובמבר 1994 (בגיל 84) ד' בכסלו ה'תשנ"ה נתיבות
 מקום קבורה:  נתיבות
 מדינה:  תוניסיה, תוניסיה הצרפתית, ישראל 
 מקום פעילות:  ג'רבה, מדנין, נתיבות
 תקופת הפעילות:  ? – 7 בנובמבר 1994 
 השתייכות:  יהדות תוניסיה
 תפקידים נוספים:  רב בג'רבה, רבה של מדנין, רבה של נתיבות, חבר מועצת הרבנות הראשית
 רבותיו:  רבי רחמים חי חויתה הכהן, רבי שאול מקיקץ שלי
 תלמידיו:  הרב פנחס כהן, הרב בוגיד חנינא סעדון
 חיבוריו:  מגיד דבריו ליעקב, זרע יעקב (ג"ח), נפש חיה (ושיירי הנפש)
 בת זוג:  עוישה
 
הרב רפאל כדיר צבאן (א' בטבת ה'תר"ע, 13 בדצמבר 1909 - ד' בכסלו ה'תשנ"ה, 7 בנובמבר 1994), היה רב באי ג'רבה שבתוניסיה, ולאחר שעלה לישראל שימש כרב העיר נתיבות, חבר מועצת הרבנות הראשית, ונשיא ישיבת כסא רחמים.
ביוגרפיה

נולד בא' בטבת ה'תר"ע באי ג'רבה שבדרום תוניסיה, לרב יעקב ולאמימה. בצעירותו למד תורה אצל רבני ג'רבה, ביניהם הרב שאול מקיקץ שלי, ורבו המובהק רבי רחמים חי חויתה הכהן. כן התכתב בהלכה עם הרב עובדיה הדאיה שבארץ ישראל.
בשנת ה'תר"ץ, בהיותו בן עשרים, נשא את בת דודתו עוישה. כעבור שנתיים, בשנת ה'תרצ"ב, מונה לראש ישיבה, תפקיד בו החזיק כ-12 שנה עד לשנת ה'תש"ד. בשנת ה'תרצ"ט התמנה כחבר שלישי בבית הדין שבג'רבה. בשנת ה'תש"ג נסמך לרבנות מטעם הרבנות הראשית שבעיר הבירה תוניס.
בתשרי ה'תש"ח החל לערוך ירחון תורני בשם "הירח", בו כתבו גדולי תלמידי החכמים בתוניסיה, ועסק בכך במשך שלוש שנים. בשנת ה'תשי"א התמנה לרב ודיין העיר מדנין (עיר) גם מטעם הממשלה, תפקיד בו שימש עד לסוף שנת ה'תשט"ז. בנוסף לתפקידיו הרבנים, היה גם "קומיתי" - אחד משבעה טובי העיר - הנציגים הרשמיים של הקהילה היהודית בפני המוסדות הממשלתיים בג'רבה, ושימש נציג הקהילה בפדרציה הכללית שבעיר הבירה תוניס. כן היה נשיא "ישיבת אור תורה", ועמד בראש וייסד מוסדות ציבור שונים של תורה וחסד - "ביקור חולים" שהגיש עזרה רפואית לחסרי אמצעים, "חתן וכלה" שסייע במימון הוצאות חתונה לנזקקים. "מתן בסתר" שעזר לעניים, ו"ועד בית הכנסת" שטיפל בכעשרים בתי כנסת בעיר.
בשנת ה'תשי"ז עלה לישראל, ומי"ב באדר ב' באותה שנה (15 במרץ 1957) החל לשמש, למשך כשלושים ושמונה שנים, כרב עיירת הפיתוח "עזתה" שבאותה שנה הוחלף שמה ל"נתיבות" (בהמשך הפכה לעיר).
הרב צבאן דאג לביסוסה הרוחני של העיירה, הקים בה מועצה דתית להספקת שירותי הדת לתושבים (כעירוב, מקווה, בתי כנסת ועוד), יזם ועודד מוסדות תורניים והפיץ תורה בישובי האזור. סמוך לבואו ביקש משר הדתות דאז חיים משה שפירא, שהגיע לביקור, לעזור בהקמת ישיבה במקום, שתשמש ישיבה מרכזית לכל האזור, ואכן בסיוע השר וראש מועצה האזורית עזתה אברהם רוזנמן, הוקמה ישיבת "תורה ומלאכה" במקום. בהמשך נוסדה בעיירה "ישיבת הנגב". בדאגתו לחינוך התורני בעירו הוציא פסק דין, יחד עם הבאבא סאלי וגדולי ישראל נוספים, שלא יתקיימו בנתיבות לימודים מעורבים של בנים ובנות. הרב צבאן תמך גם במוסדות הרבי מלובביץ' בנתיבות.
החל מחודש אייר ה'תשי"ז, יזם הרב צבאן יום עיון שבועי לרבני האזור, במימון מועצה אזורית עזתה, בו הרבנים למדו וליבנו יחד הלכות אקטואליות והחליפו דעות בבעיות ציבוריות. בתחילה השתתפו עמו בחוג חבריו הרבנים שלמה מאזוז (מנתיבות) ונסים הכהן (רב המושב שרשרת), ובהמשך הוא התרחב לכחמשה עשר רבנים, ביניהם הרב ניסים טרבלסי, רב מושב תלמים. יוזמתו זו הועתקה גם לכינוס רבנים באבן שמואל.
אחרי פטירת רבו הרב רחמים חי חויתה הכהן, היה הרב צבאן לזקן רבני תוניסיה ונחשב כבעל הסמכות התורנית העליונה של בני העדה בישראל. הוא פעל רבות לפיתוח מוסדות התורה של העדה, ופעל להוציא לאור את ספריהם של חכמי תוניסיה מהדורות הקודמים. בשנת ה'תשל"ב נתמנה לנשיא ישיבת כיסא רחמים שעלתה מתוניסיה לבני ברק.
בשנת ה'תשל"ג נבחר הרב צבאן לחבר מועצת הרבנות הראשית. הוא תמך במדינה ובמוסדותיה, והצביע במועצת הרבנות בעד ההחלטה לומר ביום העצמאות הלל בברכה (אם כי הנהיג אמירת הלל ללא ברכה) ונזף באלה מבני עדתו שאמרו תחנון באותו היום נגד דברי רבותיהם.
על שמו שכונת הרב צבאן בנתיבות.
ספריו

מגיד דבריו ליעקב - על ההגדה של פסח ודיני חג הפסח. יצא לאור בג'רבה במשותף עם רבו הרב רחמים חי חויתה, ה'תש"ו.
זרע יעקב (ג' חלקים) - חלק א' על הש"ס וחלק ב' מכיל חידושי הלכות על השולחן ערוך. שני החלקים יצאו לאור בשנת ה'תשט"ז והוא קיבל עליהם הסכמות מהרבנים יצחק נסים ועובדיה הדאיה שבארץ ישראל. בשנת ה'תשל"ט יצא לאור חלק ג'.
נפש חיה - מנהגים ודינים בשולחן ערוך. יצא לאור בשנת ה'תשמ"ד.
שיירי הנפש - השלמות לספרו "נפש חיה". יצא לאור בשנת ה'תשנ"ד.
לקריאה נוספת

הרב שושן חורי, רפאל המלאך, שני חלקים, ה'תשנ"ז
הרב נסים כהן, הרה"ג רפאל כדיר צבאן שליט"א, בתוך מנשה הלוי (עורך), קול סיני, כסלו ה'תשכ"ג (עמודים 7-8)
הערות שוליים

↑  הרב צבאן נהג לנסוע פעמיים ולהתפלל ולומר סליחות בכותל המערבי מדי חודש אלול, עם שני חבריו אלה ועוד מתושבי ורבני האזור, ראו תולדות הגאון רבי נסים הכהן זצוק"ל - חלק ב’, באתר ישיבת כסא רחמים
↑  אם כי הרב הראשי והראשון לציון עובדיה יוסף, טען שהרב צבאן ועוד הסכימו עם דעתו שאין לומר הלל בברכה, אלא שחששו מהרב הראשי האשכנזי שלמה גורן שתמך באמירה בברכה (ראה יביע אומר ח"ו אורח חיים סימנים מ"א ומ"ב. אליהו שטרית, "רבנו" עמוד כ"ב ועמוד קפ"ט. וכן הרב מאיר מאזוז, בית נאמן, גיליון 61, אות כ).
↑  בהקדמתו לחלק ב' כותב שכתב את הספר בהיותו מגיל ארבע עשרה שנה עד תשע עשרה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310566005171  ISNI: 0000 0003 7046 4460  LCCN: nr91016879  VIAF: 237506278   WorldCat (עם VIAF): 237506278 
סנדק בברית לנכדו, ה'תשנ"ד
הרב רפאל כדיר צבאן לוחץ יד לרב נתן בוקובזה. משמאל - הרב סאסי כהן רב מושב ברכיה
האוהל שעל קברי הרב צבאן ואשתו, בכניסה לבית הקברות בנתיבות
מצבות קברי הרב צבאן ואשתו
רפאל לוי (סופר)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בינואר 1898 תוניס, תוניסיה הצרפתית 
 פטירה:  16 באוקטובר 1972 (בגיל 74) קאן, צרפת 
 שם לידה:  Raphaël Lévy 
 מדינה:  תוניסיה הצרפתית, תוניסיה, צרפת 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 
רפאל לוי (בצרפתית: Raphael Lévy ידוע בשם העט: ריוול; Ryvel;‏ 5 בינואר 1898 – 1972) היה מחנך, סופר, משורר ומחזאי יהודי-תוניסאי.
קורות חיים

רפאל לוי נולד בתוניס בשנת 1898, למשפחה שמוצאה מברודי (אוקראינה של היום) והיגרה לתוניס בתחילת המאה ה-19 דרך ג'יברלטר וקזבלנקה. לוי התחנך בבית ספר של כל ישראל חברים (כי"ח) בעיר מולדתו תוניס. בהמשך נשלח ללימודים בפריז בבית המדרש למורים של כי"ח (ENIO). לאחר שהשלים תעודת הוראה בשנת 1917 עבד כמורה בבתי הספר של כי"ח בערים תוניס, סוסה (1934–1938) וקזבלנקה (1938–1944). בשנת 1944 התמנה למנהל בית ספר בתוניס. בתור מנהל בית הספר הוא שם דגש על לימודי עברית מודרנית, וכן יזם יוזמות קהילתיות שונות, כגון פתיחת מרכז העשרה לציבור הרחב ("אוניברסיטה עממית"), בו העבירו קורסים ללימודי שפות זרות ונערכו הרצאות פומביות על נושאי מדע ורוח. הוא עצמו הרבה להרצות על נושאים ספרותיים.
תחת שם העט ריוול (Ryvel), עסק לוי בכתיבה ספרותית של סיפורים קצרים, נובלות, שירה ומחזות בצרפתית שעסקו בעיקר בכל הקשור לחיים היהודים ברובע היהודי המסורתי (חארת אל-יהוד) בתוניס. לוי השתייך לדור הראשון של סופרים יהודים-תוניסאים הכותבים בצרפתית, שערכו מעבר מהספרות בשפה ערבית יהודית של סופרים בני הדור הקודם כגון יעקב הכהן, אליעזר פרחי ואחרים. סופרים יהודים תוניסאים נוספים שהחלו לכתוב בצרפתית באותה תקופה היו ויטליס דנון וז'ק ויקטור לוי (ידוע בשם העט: "והל"; Vehel) איתם שיתף פעולה לכתיבה של אחד מספריו המוכרים ביותר, La Hara conte ‏(1929) – "הרובע היהודי מספר", אנתולוגיה של סיפורים קצרים של שלושת הסופרים.
ספרים ידועים אחרים של לוי הם Le Bestiaire du ghetto ‏(1934), Les Lumières de la Hara ‏(1935) וספר השירה Les Chants du ghetto ‏(1937). אהדתו של לוי לציונות באה לידי ביטוי במחזה ציוני שחיבר, "ארץ ישראל" (Terre d'Israël,‏1927), שהוצג בתיאטרון העירוני של תוניס ובאלג'יר. גם מחזות אחרים פרי עטו הוצגו בתיאטרונים בערים הגדולות של תוניסיה. אחד ממחזותיו הקצרים, Tseddaka ‏(1931), תורגם לעברית בשנות ה-60. הוא קיבל הכרה כסופר גם מחוץ לקהילה היהודית: בשנת 1931 זכה בפרס קרתגו (Prix de Carthage), הפרס היוקרתי ביותר לספרות תוניסאית, על ספרו L’Enfant de l’Oukala שיצא לאור באותה שנה; על פועלו הספרותי והחינוכי הכללי קיבל מהממשל התוניסאי את אות הכבוד "נישאן איפתיכאר" ואת עיטור "זורמיי" ומממשלת צרפת את אות הכבוד "קצין האקדמיה הצרפתית". אשתו חנה, שהייתה גם היא אשת חינוך מוכרת בבתי הספר של כי"ח בתוניסיה, קיבלה גם כן את אותות "נישאן איפתיכאר" ו"קצין האקדמיה הצרפתית".
לאחר מלחמת העולם השנייה ומאורעות השואה פרסם אסופת שירה בשם Le Nebel du galouth ‏(1946) הכואבת את סבלו של העם היהודי מראשית ימי הגלות ועד השואה. בספר מעלה המשורר גם את זכר סבלם של יהודי תוניסיה בשנות מלחמת העולם השנייה. בזמן המלחמה נהרגו אחותו אמה (Emma) ושלושה מאחייניו.
לוי כתב בקביעות גם למספר עיתונים יהודים ולא-יהודים בצרפת ותוניסיה, בהם "Archives Israélites" ו-"Paix et Droit", עבורם הוא שימש הכתב המיוחד בתוניסיה ופרסם בהם דיווחים, סיפורים וכתבי הגות.
לאחר עצמאות תוניסיה בשנת 1956 עבר לחיות בצרפת. באותה שנה פרסם את ספרו האחרון, ספר שירה בשם "שבוע שושנים" (Semaine des Roses). גם בספר זה ניכרת השפעת השואה על לוי. אחת הפואמות בספר, "דיפטיכון של שושנה", זכתה בפרס לשירה מעיריית ניס. לוי נפטר בקאן בשנת 1972. רבים מספריו יצאו לאור במהדורות חדשות לאורך השנים וכמו כן הוצאו לאור כתבים שלא הספיק לפרסם בחייו.
ספריו

La Hara conte… avec Vitalis Danon et Jacques Vehel, Paris: éd. Ivrit, 1929 (lire en ligne)
L'Œillet de Jérusalem, éd. La Kahéna, Tunis, 1930
L'Enfant de l'Oukala, éd. La Kahéna, Tunis, 1931, rééd. coll. « Judaïques », éd. Jean-Claude Lattès, Paris, 1980
En marge de la Bible, éd. La Kahéna, Tunis, 1933
Le Bestiaire du ghetto avec Jacques Vehel, éd. La Kahéna, Tunis, 1934
Les Lumières de la Hara, éd. La Kahéna, Tunis, 1935
Les Chants du ghetto, éd. La Kahéna, Tunis, 1937
Le Nebel du Galouth, éd. La Cité des Livres, Tunis, 1946
Semaine des Roses, éd. Hadida, Tunis, 1954
לאחר מותו:
Destins ou le Ghetto à l'école, éd. Le Manuscrit, Paris, 2007
ממחזותיו:
Terre d'Israël (1927)
Tseddaka (1931)
L'Enquête (1937)
La Roi des Schnorers (עיבוד של "מלך הקבצנים" לישראל זנגוויל. הוצג בתוניס ב-1956)
La Maison de la chair
Simple atterrissage
La Bande noire
La Messagère de Sion
לקריאה נוספת

אברהם אלמליח, "משורר הגטו התוניסי: רפאל לוי", מחברת, שנה י"ד, גיליון 5–7 (ניסן תשכ"ד), עמ' 80–84.
Guy Dugas. La Littérature judéo-maghrébine d’expression française (Paris: l’Harmattan, 1990).
Yaël Even-Levy. “The Poetics of Identity in Judeo-Maghrebi Poetry: The Poetry of Saada Lévy, Ryvel, and Blanche Bendahan,” Journal of Modern Literature 22, nos. 3/4 (1998), pp. 475–481.
Judith Roumani, "The Portable Homeland of North African Jewish Fiction: Ryvel and Koskas", Prooftexts Vol. 4, No. 3 (Sept. 1984), pp. 253–267
Josiane Tubiana-Neuburger. “L’Imaginaire juif dans l’oeuvre de Ryvel,” in: Mémoire dirigé par M. Richard Ayoun (Paris: INALCO, 2007).
הערות שוליים

↑  רפאל לוי, צדקה: מערכון : [מפולקלור יהודי תוניסיה], בתרגום יהושע דואיב, הוצאת עמי, 1963.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267437605171  BnF: cb119231813 (data)  ISNI: 0000 0001 1838 7539  LCCN: n87144514  NTA: 06906749X  SUDOC: 027116123  VIAF: 98171594   WorldCat (עם VIAF): 98171594
רציפות למחצה

פונקציה רציפה מימין
פונקציה רציפה משמאל
באנליזה מתמטית, רציפות למחצה היא מאפיין לפונקציות ממשיות שהוא יותר חלש מרציפות. הפונקציה יכולה להיות רציפה מימין או רציפה משמאל בנקודה x0, על פי ההתנהגות שלה בקטעים שהנקודה היא אחד הקצוות שלה.
הגדרה

בנקודה  x_{0}, הפונקציה  f(x) רציפה מימין אם הגבול  limf(x)=f(x_{0}) כאשר  x\rightarrow x_{0}^{+}. באופן דומה מוגדרת רציפות משמאל.
דוגמאות

לדוגמה הפונקציה f(x) = –1 for x < 0 and f(x) = 1 for x ≥ 0 היא רציפה מימין בנקודה x=0. פונקציית הערך השלם רציפה מימין בכל נקודה שלמה. פונקציה יכולה להיות רציפה מימין או משמאל אבל לא רציפה באותה  נקודה. לדוגמה הפונקציה:
רציפה מימין בנקודה x=1 אבל לא רציפה באותה נקודה בגלל שהגבול הימני שלה שווה ל-1/2 כאשר הגבול השמאלי שלה שווה ל-1. הפונקציה:
אינה רציפה לא מימין ולא משמאל.
רשת טריאנגולציה

נקודת טריאנגולציה בראש גבעת חוליקאת.
נקודת טריאנגולציה בהר מצפה הימים שעל יד אמירים, בגובה 734 מטר. מסומנת על ידי משולש ובו יתד ברזל.
נקודת טריאנגולציה ב Torre del Miguelete, ולנסיה.
בקרטוגרפיה, רשת טריאנגולציה היא רשת של נקודות, מדודות במדויק, הפרושות בשטח קרקעי ומסייעות לאתר בו נקודות בשיטת הטריאנגולציה. הנקודות, אותן ממקמים בדיוק של סנטימטרים, מסומנות בשטח באופן בולט ועמיד, כך שלא יהרסו באקראי. בארצות גדולות נהוג ליצור סרטים של משולשי טריאנגולציה, המקיפים את השטח, ומאפשרים ליצור בתוכו נקודות טריאנגולציה משניות. בשטחה של מדינת ישראל מצויות מאות אלפי נקודות בקרה כאלה. בעת האחרונה הוחל במעבר למדידה באמצעות תחנות GPS קרקעיות, שיחליפו את רשת הטריאנגולציה.
כל נקודה ברשת הטריאנגולציה נקראת נקודת טריאנגולציה. ביצירת הרשת, ממקמים את הנקודות כך שמכל אחת מהן ניתן יהיה לראות לפחות שתי נקודות נוספות, כך שמודדים יוכלו לקבל את מיקומם המדויק במדידת מרחקם לשלוש הנקודות.
במפה טופוגרפית נקודת טריאנגולציה מסומנת כמשולש שבתוכו נקודה, ולידו מספר ואות המציינים את מספרו הסידורי, ומספר המציין את הגובה המוחלט שלו. משמש למדידות וגם לאימות התמצאות בשטח בניווטים.
חישוב מרחק על פי טריאנגולציה. בשרטוט, סירה יכולה לחשב את מרחקה מהחוף באמצעות מדידת זוויות לשני עצמים בולטים.
רשת הטריאנגולציה בישראל

רשת הטריאנגולציה בישראל משמשת לצורכי מיפוי והיא מחלקת את מדינת ישראל למשולשים בגדלים שונים שמהווים את בסיס המיפוי במדינת ישראל. משפט הסינוסים מאפשר לחשב את היחס בין האורכים של כל שני קטעים ברשת. בנוסף לכך ישנם שלושה בסיסים מדודים היטב, באורך של 3 קילומטרים, שמיקומם הוא בצמח, באורים ובבאר אורה. שני הבסיסים הראשונים נקבעו על ידי המנדט הבריטי בשנות העשרים של המאה העשרים והבסיס בבאר אורה נקבע על ידי המרכז למיפוי ישראל בשנות החמישים של המאה העשרים.
מדינת ישראל מחולקת למשולשים בגדלים שונים:
בדרגה הראשונה, אורך הבסיסים של המשולשים הם 20 עד 40 קילומטרים. דרגה זאת היא המדויקת ביותר. בישראל קיימים 344 משולשים מדרגה זאת.
בדרגה השנייה, אורך הבסיסים הוא בין 10 עד 20 קילומטרים. בישראל יש 2,800 משולשים מדרגה זאת.
בדרגה השלישית, אורך הבסיסים הוא 2 עד 10 קילומטרים. בישראל יש 30,000 משולשים מדרגה זאת.
לכל בסיס מהדרגה הראשונה לנקודות הבסיס שלו חושבו נ.צ. מדויקים, אזימוט מדויק ונקודות גובה מדויקות, ומכל נקודת בסיס ניתן לחשב כל נקודה אחרת.
ישנם משולשים שאורך הבסיס שלהם קטן מ-2 קילומטרים, סך הכול יש בישראל מאות אלפי נקודות בקרה.
רשת הטריאנגולציה היא רשת בקרה אופקית המספקת נתונים של קואורדינטות (נ.צ.) ונקודות טריאנגולציה, להבדיל מרשת בקרה אנכית שהנקודות הבקרה ברשת מספקות נתוני גובה ביחס לגובה פני הים, נקודות אלה נקראות נקודות קבע (BM).
נקודות טריאנגולציה נמדדות במכשיר מדידה הנקרא תאודוליט בשיטה הטריגונומטרית.
נקודות קבע נמדדות במכשיר מדידה הנקרא מאזנת בשיטה הגאומטרית.
כיום עובר המרכז למיפוי ישראל לתחנות GPS קרקעיות. ברשות המרכז נמצאות כבר כמה וכמה תחנות (מידע ניתן למצוא באתר המרכז למיפוי ישראל) בפריסה ארצית אשר אותן מנטר ובודק המרכז באופן קבוע.
הערות שוליים

↑  http://www.jeepolog.com/forums/archive/index.php/t-21712.html
רפואת האם והעובר

רפואת האם והעובר היא תחום עיסוק ומחקר ברפואה, שעוסק בבריאותם של האם והעובר לפני, במהלך ובסיום ההיריון. רפואת האם והעובר היא תת-התמחות במיילדות.
היסטוריה

בעבר הסתמכו הרופאים המיילדים רק על ניטור הדופק העוברי, ועל דיווחי הנשים על מצב תנועות העובר.
ההתקדמות במחקר ובטכנולוגיה אפשרה לרופאים לאבחן ולטפל בסיבוכים עובריים ברחם. רפואת האם והעובר החלה להתפתח בשנות השישים, עם אמצעיים אבחנתיים כמו בדיקת מי שפיר (בשנת 1952), אפשרות לדגימת דם עוברי במהלך הלידה (תחילת שנות השישים), ניטור מדויק יותר של לב העובר (בשנת 1968) ואולטרה סאונד (בשנת 1971) האמצעים החדשים הביאו להתערבות מוקדמת בטיפול בבעיות והורידו את ושיעורי התמותה של העוברים. בשנת 1964 בוצע לראשונה עירוי תוך רחמי, שנחשב לטיפול העובר הראשון. בהמשך נמצא כי מתן סטרואידים לאם, מביא להבשלה מהירה של הריאות אצל העובר, והוחל במתן סטרואידים בכל מקרה של חשש ללידה מוקדמת, דבר שמנע תסמונת מצוקה נשימתית ביילודים(אנ') והביא להצלת חייהם של פגים רבים.
בישראל קיימים מרפאות ייעודיות לרפואת האם והעובר (במסגרת בתי החולים הציבוריים), העוקבים אחר הריונות שזקוקים לטיפול ולהשגחה מעבר למעקב ההיריון השגרתי.
מחקר

תחום רפואת האם והעובר הוא אחד התחומים המתפתחים ביותר ברפואה. במסגרת המחקר מתנהלים מחקרים בתחום הגנטיקה ותאי גזע בתקווה שיתאפשר לספק טיפול מוקדם להפרעות גנטיות. תחום מחקר נוסף הוא האפשרות לנתח עובר בתוך הרחם, לתיקון מומים מולדים כמו מחלות לב.
ראו גם

היריון בסיכון
כירורגיית אם ועובר
תרפיה מוכוונת לידה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551258105171  BnF: cb11932338g (data)  GND: 4045170-7  LCCN: sh86003112  NKC: ph138276 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
רינה לוינסון

| --- | --- |
רינה לוינסון, 1955
רינה לוינסון, 1955
 לידה:  27 באפריל 1927 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  11 באפריל 2021 (בגיל 93) 
 מדינה:  ישראל 
 
לוינסון (מימין) בכנס של חיל האוויר לרגל יום האישה הבינלאומי 2020, מימין לה יושבת אליס מילר
רינה לוינסון-אדלר (27 באפריל 1927 – 11 באפריל 2021) הייתה טייסת בחיל האוויר הישראלי.
ביוגרפיה

רינה לוינסון נולדה בתל אביב. בסיום לימודיה התיכוניים עשתה שנת התנדבות במועדון התעופה בתל אביב, במהלכה הייתה אחראית על סניפים, טיולים והדריכה בניית טיסנים. בעקבות פעילותה זו זכתה ב"פרס דב הוז לספורט" מטעם עיריית תל אביב, שכלל מלגה ללימודי טיסה. היא קיבלה רישיון טייס מנדטורי בשנת 1946, בתום לימודים בחברת "אווירון" ברמלה.
לאחר מכן יצאה לארצות הברית על מנת להשלים את הכשרתה כטייסת. היא סיימה לימודי הנדסת טיסה, במהלכם הוכשרה גם כטייסת מטוס דו-מנועי ועברה קורס צניחה.
בשנת 1951 שבה לישראל ונקראה על ידי צה"ל להתגייס ולעבור קורס טיס צבאי. התקבלה לקורס טיס מספר 6 של חיל האוויר הישראלי (יחד עם יעל רום ורות בוקבינדר). אף על פי שהודחה מהקורס היא הצליחה להגיע לקורס סיו"ק (סיור וקישור) ולאחר סיומו טסה כנגדת בטייסת 100.
במהלך מבצע קדש הייתה טייסת בטייסת 147 וטסה במטוס בואינג-סטירמן. הטייסת הייתה חלק מכוח צה"ל שהועמד לרשות צרפת. כהכרת טובה על היותה טייסת של מפקד כוחות חיל-האוויר הצרפתי, הגנרל פרדיג'ה, הוא שלח לה הזמנה לקורס טייסי ניסוי בצרפת.
בקורס טסה על מטוסי ביון, תובלה ומסוקים ועל פוגה. עם שובה לישראל הייתה הראשונה מחיל האוויר, שטסה על כלי טיס זה. לאחר ארבע שנות שירות השתחררה מצה"ל, והמשיכה בשירות מילואים במשך 25 שנים. ברוב שנותיה במילואים שירתה בטייסת 100, שם טסה על מטוס ה"פייפר".
בשנת 1955 השתתפה בהשתלמות דאייה בצרפת, והשיגה שיא של יותר מחמש שעות שהייה באוויר, שבהן עברה 284 ק"מ. בשנת 1956 נמנתה עם משלחת ישראל לתחרות דאייה בינלאומית שנערכה בצרפת.
קיבלה תואר ראשון במשפטים מבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה. עבדה כעיתונאית בעיתונים "ג'רוזלם פוסט" ו"למרחב" ובסוכנות "עתי"ם.
עבדה בחברת "ארקיע", ובשנת 1961 פתחה את חברת "מונאויר" של מוניות אוויר - שירות טיסות פרטיות במטוס קל.
לאחר שהצליחה לשכנע את מפקד חיל האוויר, מוטי הוד, היא ייבאה עם אביה לישראל את מטוסי "ססנה 206" בשנים 1968–1971. מטוסי הססנה הפכו למטוסי הקישור והסיור העיקריים של חיל-האוויר בתובלה הקלה.
בשנת 1989 נמנתה עם מקימות עמותה של נשים טייסות והייתה יו"ר העמותה.
בשנת 1998 עוד פעלה לוינסון-אדלר כמדריכת טיסה אזרחית.
היא נפטרה ב-11 באפריל 2021. הותירה אחריה בת, שתי נכדות ונכד.
הערות שוליים

↑  חלוצת התעופה העברית רנה לוינסון הלכה לעולמה, באתר חיל האוויר הישראלי, 12 באפריל 2021
↑    יואב קרן ואלישע בן־קימון, פרידה ממלכת השחקים, באתר "ידיעות אחרונות", 12 באפריל 2021
↑  צעירה השיגה שיא חדש בדאיה בארץ, על המשמר, 23 בספטמבר 1955
↑  ישראל במקום ה־13 בתחרות בינלאומית לדאייה, קול העם, 18 ביולי 1956
↑  הטיסה - "שגעונה" של רינה, למרחב, 4 באוקטובר 1964
↑  נפתלי לביא, רינה-טייסת מונית־אויר, הארץ, 12 ביוני 1961
סיסת 100 ל"מונאויר", הארץ, 23 בנובמבר 1961
↑  נטע שדמי, הטובות לטיס, מעריב, 13 בפברואר 1989
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009302887205171  VIAF: 410160978141317940005   WorldCat (עם VIAF): 410160978141317940005
רפואת אסונות

תחנת טריאז' בפנטגון לאחר הפיצוץ של טיסה 77 של אמריקן איירליינס במהלך פיגועי 11 בספטמבר
מלחים של הצי האמריקני שהוקצו לנושאת המטוסים USS קרל וינסון מטפלים בתינוק שנפצע ברעידת האדמה בהאיטי ב-2010
רפואת אסונות היא תחום התמחות רפואית המתמקדת בשני תחומים עיקריים: מתן שירותי בריאות לנפגעי אסון, ומתן הנחיות וייעוץ רפואיים הקשורים להיערכות לאסונות, תכנון אסונות, תגובה לאסונות ושיקום לאחר אסונות לאורך כל מחזור החיים של האסון. מומחי רפואת אסונות מספקים תובנות, הנחיות ומומחיות עקרונית ומעשית בתחום הרפואה הן באזורי השפעת האסון והן במתקני קליטת מפונים, לאנשי ניהול חירום, בתי חולים, מתקני בריאות, קהילות וממשלות. מומחה רפואת אסונות משמש כמתווך ושותף למתכנן מצבי חירום רפואיים, לאיש ניהול החירום, למערכת פיקוד האירועים, לממשלה ולמקבלי ההחלטות.
רפואת אסונות היא ייחודית בין תחומי ההתמחות הרפואיים בכך שבניגוד לתחומים אחרים, מומחה רפואת האסונות אינו מתרגל את כל היקף ההתמחות מדי יום, אלא רק במצבי חירום. למעשה, מומחה רפואת האסונות מקווה שלא יצטרך לעולם לתרגל את כל הכישורים הנדרשים להסמכה המקצועית. עם זאת, כמו מומחים בתחום בריאות הציבור, רפואה סביבתית ורפואה תעסוקתית, מומחי רפואת האסונות עוסקים בפיתוח ושינוי מדיניות ציבורית ופרטית, חקיקה, תכנון אסונות ושיקום מאסונות. בארצות הברית, תחום רפואת האסונות ממלא את הדרישות שנקבעו על ידי הנחיות נשיאותיות לביטחון המולדת (HSPD), תוכנית המענה הלאומית (NRP), מערכת ניהול האירועים הלאומית (NIMS), מערכת סיווג המשאבים הלאומית (NRTS) ותוכנית היישום של NIMS לבתי חולים ומתקני בריאות.