stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שביל הזהב (יהדות)
הגדרת הדרך האמצעית > הדגמה במידות

ביחסו של האדם לסכנות שבחיים, שתי המידות ההופכיות הן- מצד אחד, פחדנות שבה האדם נרתע מלצאת אל העולם ולפעול בו, תכונה שגורמת לו לקפוא על שמריו ולחוות מעט ממה שהעולם יכול להציע לו. מצד שני יש את ההרפתקנות, שהיא מידה הופכית לפחדנות, בה האדם מסכן את חייו ללא כל סיבה אמיתית. בין שתי המידות האלו יש את אומץ הלב שבו האדם לא בורח מעימותים, ומסכן את עצמו בעת צורך למטרה טובה, כמו בעת מלחמה או כאשר הוא צריך לגונן על עצמו או על קרוביו.
ביחסו של האדם לרכוש, הקמצן הוא אדם ששומר על רכושו מכל משמר, אחרים לא נהנים ממנו ולפעמים גם הוא עצמו אינו נהנה מרכושו. הפזרן לעומת זאת, הוא אדם שנותן ללא כל חשבון מרכושו ויכול בקלות להגיע לשוקת שבורה, ואילו הנדיב הוא אדם שמוציא מכספו במידה ובמשקל לפי הצורך של מקבל הנדבה מצד אחד ולפי המתנאים לנותן הנדבה, שלא תפגע ביציבותו הכספית.
במצב רוחו של האדם, מידה קיצונית אחת היא העצבות. אדם עצוב בדרך כלל לא ירצה לעשות כלום מרוב ייאוש ועצב. ובצד השני יש את הליצנות שהיא עליזות יתירה שלפעמים מגיעה גם להוללות וקלות ראש ש"מרגילים את האדם לערוה". המידה האמצעית היא שהאדם שמח, כלומר שהוא מרוצה ממה שיש לו ועושה את הדברים הנכונים ולא מתייאש מלתקן את מה שמקולקל. וכך בכל התכונות האחרות אשר בנפש האדם.
הגדרת הדרך האמצעית > יוצאי דופן

אף שהרמב"ם בשמונה פרקים (פרק ד'), כותב בפירוש "שנטייתו של האדם מהענווה לצד שפלות הרוח מעט", היא דרך החסידים ונעשית "לפנים משורת הדין", בהדרכתו לציבור, הוא טוען שהגאווה והכעס הן מידות יוצאות דופן, שכל אחד צריך להתרחק מהן לגמרי, עד הקיצוניות השנייה. במידה זו ניכרת התרחקות שלו מאריסטו, שסבר שהאדם ראוי שיכיר בערך עצמו, ואיננו צריך להיות שפל רוח.
וכך כתב הרמב"ם:
ה- ויש דעות שאסור לו לאדם לנהוג בהן בבינונית, אלא יתרחק עד הקצה האחר--והוא גובה הלב, שאין הדרך הטובה שיהיה האדם עניו בלבד, אלא שיהיה שפל רוח, ותהיה רוחו נמוכה למאוד. ולפיכך נאמר במשה רבנו "עניו מאוד" (במדבר יב,ג), ולא נאמר עניו בלבד. ולפיכך ציוו חכמים, מאוד מאוד הוי שפל רוח. ועוד אמרו שכל המגביה ליבו--כפר בעיקר, שנאמר "ורם, לבבך; ושכחת את ה' אלוהיך" (דברים ח,יד). ועוד אמרו בשמתא דאית ביה גסות הרוח, ואפילו מקצתה. ו- וכן הכעס, דעה רעה היא עד למאוד, וראוי לאדם שיתרחק ממנה עד הקצה האחר, וילמד עצמו שלא יכעוס, ואפילו על דבר שראוי לכעוס עליו. ואם רצה להטיל אימה על בניו ובני ביתו, או על הציבור אם היה פרנס, ורצה לכעוס עליהם, כדי שיחזרו למוטב--יראה עצמו בפניהם שהוא כועס כדי לייסרם, ותהיה דעתו מיושבת בינו לבין עצמו, כאדם שהוא מידמה איש בשעת כעסו, והוא אינו כועס.
כלומר, ביחס למידות הכעס והגאווה, עדיף להתרחק עד הקצה האחר, של הרוגע והשפלות. אך יש שאמרו שאין כוונת הרמב"ם להגיד שצריך להתרחק עד הקיצוניות, אלא רק להגיד שבמידות האלו, דרך האמצע הרבה יותר קרובה לקצה אחד מאשר לקצה השני, אך ודאי שהשפלות והאדישות הן רעות. גם מדברי האורחות צדיקים רואים שלדעתו, יש צורך גם בגאווה וכעס, כדי להוכיח חוטאים, למשל.
תיקון המידות של האדם

על פי אפלטון, הדרך לתיקון המידות הרעות היא לימוד פילוסופיה ומהות העולם[דרוש מקור] ועל ידי הלימוד, הוא יבין בשכלו שהדרך שבה הוא הלך אינה נכונה והוא צריך להשתנות. אך הרמב"ם קבע, שכדי שהאדם ישנה את תכונותיו, לא מספיק לחשוב שצריך להיות אחרת ואף לא ללמוד על מעלת התכונה הטובה, אלא פשוט צריך לתרגל ולהתרגל לעשות אחרת. לפיכך יש לעסוק בעשיה מתקנת, בדומה למה שקבע רבנו בחיי אבן פקודה: "שאחרי המעשים ימשכו הלבבות" (ובדומה לזה: ספר החינוך מצווה טז'). מבחינת הרמב"ם, עשיה מתקנת היא לעשות מעשים שהם מעין התכונה שאותה רוצים לרכוש והמעשים יטביעו חותם בנפש האדם וישנו אותה להיות כפי שרצוי בעיניו.
הרמב"ם מחלק את אופן תיקון המידות של האדם לשלושה מצבים:[דרוש מקור]
אדם שסטייתו מהאמצע בתכונה מסוימת קטנה והוא מודע לה - יחזור באותה תכונה לאמצעה באטיות ובהתמדה, עד שיגיע לאמצעה.
אדם שסטייתו מהאמצע בתכונה מסוימת גדולה והוא עדיין מודע לסטייה - ילך לקצה ההפוך של האמצע של התכונה, (ראה דוגמאות בהמשך), ילמד על התנהגות ההפוכה להתנהגותו, וכך יחזור לאמצע.
לעומת שני המקרים הקודמים - בהם האדם מודע לסטייתו, המקרה השלישי מדבר על אדם שסטייתו גדולה והוא אינו מודע לה - במקרה זה קורא הרמב"ם לאדם כזה "חולה בנפשו", וכמו שאדם הולך לרופא במקרה של מחלת גוף, ילך אדם החולה בנפשו "אל החכמים" שירפאו אותו מחולי הנפש, וכך קורא הרמב"ם לפרק הרביעי מפרקי אבות בשם "ברפוי חולי הנפש".
למשל, אדם שהוא קמצן צריך לכפות את עצמו לפזר מכספו שוב ושוב, עד שתכונת הנדיבות תקבע בנפשו ואדם פחדן צריך לעשות מעשים נועזים כמה פעמים, עד שישתחרר מהפחד וכן הלאה. עם זאת, אדם שהוא פזרן גם כן יצטרך להתקמצן יתר על המידה על מנת להיהפך לנדיב, אך הרמב"ם מציין שהעבודה אצלו תהיה הרבה יותר קצרה.
בדומה לזה, ישנה אבחנה נוספת, והיא שלעומת ה"חכם" שנמצא ממש בדרך האמצע, ה"חסיד" הוא אדם שמטה את מידותיו מעט מאמצע התכונה, בדרך כלל לצד הנוטה יותר לכיוון הפחות טוב לאדם עצמו (פזרנות ביחס לקמצנות, נועזות ביחס לפחד או זהירות, שפלות ביחס לגאווה, אדישות ביחס לכעס ועצבנות וכדומה). הסיבה לכך היא שרוב בני האדם נוטים יותר לצד ההפוך למידות הללו ואם אדם יקפיד להיות בדיוק באמצע, נטייתו הטבעית תחזיר אותו לאותו צד בלי שהוא ישים לב. לכן, כדי לפתור בעיה זו, נזהרו ה"חסידים" לעשות מעשים הנוטים יותר לצד השני.
כפי הנראה, תיקון המידות, אינו דבר קל, אך אפשרי אם נוהגים בצעדים קטנים, בהתמדה ובסבלנות לאורך זמן.
הדרך האמצעית בכתבי הקודש היהודיים

אנחנו מוצאים את הדרך האמצעית בכמה מכתבי הקודש שלנו, כמו: בתנ"ך, המשנה, בתלמוד ובתוספתא.
הדרך האמצעית בכתבי הקודש היהודיים > הדרך האמצעית בתנ"ך

בספר "משלי", המיוחס לשלמה המלך (976-931, לפנ"ס), (ספר משלי, פרק ד', פסוק כ"ז) נאמר: ”אל תט ימין ושמאול הסר רגלך מרע.”. בפירוש ר' יצחק עראמה נאמר: ”שישמור מהימין ושמאל בכוונותיו, שהם קצות היתרון והחסרון אשר בגל המדות, רק שיכוון אל חוט השערה אשר באמצע..”
הדרך האמצעית בכתבי הקודש היהודיים > הדרך האמצעית במשנה

רבי יהודה הנשיא, שערך וחתם את המשנה במאה השלישית אומר (משנה, מסכת אבות, פרק ב', משנה א'): ”איזו היא דרך ישרה שיבור לו האדם, כל שהיא תפארת לעושיה ותפארת לו מן האדם." והרמב"ם ב"פרוש המשנה" לפסוק זה אומר: "מבאר הוא שהדרך הישרה הן פעולות הטוב אשר בארנו בפרק הרביעי והן הפעולות הממוצעות ...”
וכן אנו מוצאים ב"אבות דרבי נתן" (מהמסכתות הקטנות שבסוף ספר זרעים, נוסח א', פרק 28 פסוק י') כתוב: ”לאיסטרטיא (דרך המלך) שהיא עוברת בין שני דרכים: אחת של אור (אש) ואחת של שלג. אם מהלך כנגד האור, הרי נכווה באור. ואם מהלך כנגד השלג, הרי הוא לוקה בצינה. כיצד יעשה? ילך בינתיים, יזהר בעצמו שלא יכווה באור ושלא ילקה בצינה.”
הדרך האמצעית בכתבי הקודש היהודיים > הדרך האמצעית בתלמוד

בתלמוד הירושלמי (עריכתו הסתיימה בשנת 370 לסה"נ) אנו קוראים: ”התורה הזו דומה לשני שבילים אחד של אור ואחד של שלג היטה בזה מת באור היטה בזו מת בשלג, מה יעשה יהלך באמצע.”
על בסיס המילה "תורה" שמופיעה בפסוק זה, ניתן לקרוא לשיטה בשם "תורת הדרך האמצעית".
הדרך האמצעית בכתבי הקודש היהודיים > הדרך האמצעית בתוספתא

בתוספתא המצורפת למשנה (שנערכה אחרי המשנה במאה השלישית לסה"נ) נאמר (ספר מועד, חגיגה ב, ב): ”ועד משלו משל למה הדבר דומה, לאיסתרא העוברת בין שני דרכים אחד של אור ואחד של שלג הטה לכאן ונכוה (באור) הטה לכאן נכוה בשלג מה עליו על האדם להלך באמצע ובלבד שלא יהא נוטה לא לכאן ולא לכן.”
ועוד אנו מוצאים בתוספתא (ספר האגדה[דרושה הבהרה], עמ' תרנא, וסג) ”דרך הרואים להלך באמצע, הסומאים - בצדדים.”
הדרך האמצעית - מצווה מן התורה

הרמב"ם מגדיר בספרו 'משנה תורה', ספר המדע, שהדרך האמצעית היא "דרך ה' " (פרק א, הלכה ז), ומהגדרתו זו נובעת הכללת בדרך האמצעית לכלל המצווה השמינית של 'מצוות עשה' האומרת "הציווי שנצטווינו ללכת בדרכיו" (10) (ספר המצוות להרמב"ם), בדרכי ה'. המסקנה מהאמור לעיל היא שללכת בדרך האמצעית היא מצווה מן התורה, לפי הרמב"ם. בתור שכזו כל יהודי, לא רק יכול ללכת בדרך זו, אלא שהוא חייב - חובה מן התורה - ללכת בה, והרמב"ם מוסיף 'בכל כוחו'. וכך נאמר:
כך למדו (חז"ל) בפירוש מצווה זו: מה הוא (אלוהים) נקרא חַנּוּן, אף אתה היה חנון. מה הוא נקרא רחום, אף אתה היה רחום. מה הוא נקרא קדוש, אף אתה היה קדוש. ועל דרך זו קראו הנביאים לאל בכל אותן הכנויין- ארך אפים ורב חסד, צדיק וישר, תמים, גבור וחזק וכיוצא בהן, להודיע שהן דרכים טובים וישרים וחייב אדם להנהיג עצמו בהן ולהדמות אליו כפי כחו.
עוד קבע הרמב"ם שמי שמידותיו לא ממוצעות, הדבר יפגום בתפיסות הרוחניות שלו, ואדם כזה לא יוכל להיות מואר באור התבונה הבהירה ולהגיע אל האמת, מפני שכל תכונת נפש שאיננה ממוצעת ומאוזנת, מהווה חיץ בינו לבין תפיסת האמת. כך למשל, אדם גאוותן יישאר בקיבעון מחשבתי ולא יוכל להתקדם, משום שלא יהיה מוכן להודות בטעויותיו, ופחדן יפחד להגיע למסקנות נועזות ומרחיקות לכת.
הרמב"ם אף הוסיף סיבה "בריאותית" ואמר שנפש בריאה היא זו שהולכת ב"דרך האמצעית". וכשם שמי שחולה בגופו פונה לרופא, כך גם על מי שלוקה בנפשו, והיא איננה מתוקנת, ללכת לרופא הנפש, שהוא לשיטתו הפילוסוף או החכם.
בנוסף לכך, כאשר האדם נוטה לקיצוניות במידה אחת היא עלולה להשתלט על חייו ולהפוך אותו אובססיבי לדבר, באופן שכל התכונות האחרות שלו יכנסו לצללים ולא יהיו מפותחות. כך, אם האדם נעשה חולה עבודה, כל הצדדים האחרים בחייו, כמו משפחה וחברים, יפגעו. וכן אם הוא נוטה לחרדות ופוביות באופן קיצוני, הוא יחשוש מכל דבר, וחלק ניכר ממחשבותיו וממרצו יופנה לעניין זה על חשבון דברים אחרים. כך יוצא שמידה קיצונית אחת גוזלת מהאדם הרבה מאוד אנרגיה, על חשבון דברים אחרים שהיה יכול לעשות.
בכל האמור בחלק מתרי"ג המצוות ש"בין אדם לחברו", שהרמב"ם מגדיר בספרו 'מורה נבוכים' (חלק שלישי, פרק לא), בתוספת המצוות כמו: מצוות קידושין, טהרה, אכילה ושתייה וכדומה, שהרמב"ם הכליל במצוות שבין אדם למקום, כדי להדגיש את חשיבותן, הן למעשה ולהלכה מהוות את הדרך האמצעית. ומתוך רשימת המצוות הזו, מצוות עשה הן המידות הטובות - אותן יש לעשות, ולעומתן מצוות לא תעשה - אשר מהן יש להתרחק ולא לעשות. (ראו הספר תורת הדרך האמצעית פרק-משנה 5.10).
תכלית תורת הדרך האמצעית

על פי דברי אריסטו (בספר 'אתיקה') המטרה העליונה של חיי האדם היא לחיות באושר. על פי אריסטו, האושר הוא מצב יציב הנמשך באופן קבוע, ומשיגים אותו רק על ידי חיים שמתנהלים על פי המידות הטובות, המתבטאות בדרך האמצעית, המהווה 'סגולה טובה' להבאת האורה.
התכלית השנייה של תורת הדרך האמצעית היא לפתור בעיות בין בני אדם בדרך של שלום משא ומתן, ללא אלימות, שכן עקרון 'השוויון' הוא עקרון יסוד של הדרך האמצעית, בהיות האמצע נמצא במרחק שווה בין שני הקצוות (הקיצוניות). מעקרון השוויון נובע עקרון 'ואהבת לרעך כמוך'. וכשם שאדם אינו מעוניין שיעשו דברים רעים, כך הוא לא יעשה דברים רעים לחברו, ויפתור כל קונפליקט במשא ומתן וללא אלימות כל שהיא. הדבר מתבטא גם בקונפליקטים בין עמים, כאשר גם אותם, לפי תורת הדרך האמצעית, יש לפתור רק בדיבורים טובים, ללא אלימות, טרור ומלחמות,
מקורות הדרך האמצעית בחז"ל

הרמב"ם במשנה תורה מייחס שיטה זו לחכמים הראשונים (חז"ל) ואף לאברהם אבינו. לפי דבריו, שיטה זו היא אפילו מצווה בתורה. ואכן, גם בתוספתא וגם בירושלמי מובא משל לשביל העובר בין שתי דרכים- אחת של אש ואחת של שלג- שהדבר הנכון ביותר לעשות הוא להלך באמצע, כדי לא להישרף באש ולא לקפוא בשלג. רבי יצחק עראמה אפילו מפרש על פיה את הפסוק ”אל תט ימין ושמאל - הסר רגלך מרע” (ספר משלי, פרק ד', פסוק כ"ז).
הוגים נוספים שהלכו בדרך זו

ספר החינוך במצווה תרי"א מונה גם כן את מצוות "והלכת בדרכיו" ואף הוא אומר שהדרך הטובה היא דרך האמצע.
ר' עובדיה מברטנורא, בפירושו על המשנה: "איזוהי דרך ישרה שיבור לו האדם? כל שהיא תפארת לעושיה ותפארת לו מן האדם."- ”...שילך בכל המידות בדרך האמצעי ולא יטה לאחד משני הקצוות...”.
מבנהו הכללי של ספר אורחות צדיקים מורה על כך שאין אף מידה שהיא טוב מוחלט, אלא בכל מידה יש צד טוב וצד רע. וכך הוא כותב בהקדמה לספרו: "...יש מידה שצריך להשתמש בה ברוב המקומות, ויש מידה שצריך להשתמש בה מעט...לכן, בהיות האדם שוקל בפלס המאזנים לקח מכל מידה שעורה, לא יפחת ולא יוסיף, בזה יגיע לתכלית הטובה."- רואים שהוא אומר שמכל מידה צריך לקחת משהו.
גישה דומה אימצה האסכולה הביהביוריסטית, מאות שנים לאחר מכן.
תורת הדרך האמצעית בעולם

תורת הדרך האמצעית נמצאת בעולם מזה 2,500 שנה בתרבויות רבות, בהן הסינית, הבודהיסטית, היוונית, הנוצרית והאסלאמית.
תורת הדרך האמצעית בעולם > בתרבות הסינית

דזה-סה, נכדו של החכם קונפוציוס (551-479), חיבר את הספר 'דרך האמצע וקיומה', שתורגם לעברית בהוצאת מוסד ביאליק (ראו גם הספר תורת הדרך האמצעית, פרק ראשון). האמצע הקונפוציאני מושג דומה אולם שונה מהאמצע האריסטוטלי.
תורת הדרך האמצעית בעולם > בתרבות הבודהיסטית

גאוטמה בודהא (563-483) שהביא את הבודהיזם לעולם, בדרשתו הראשונה המקודשת ביותר לבודהיסטים, הנקראת "הנעת גלגל הדהרמה", מיד אחרי שקיבל את 'הארתו', ובמשפטו הראשון אמר: "... מצאתי את דרך הביניים...". (ראו 'תורת הדרך האמצעית' פרק-משנה 2.8).
תורת הדרך האמצעית בעולם > בתרבות היוונית

הפילוסוף היווני אריסטו (384-323) כתב על הנושא את ספרו "אתיקה", שדן באופן יסודי וסיסטמטי בשיטה. תורתו זו של אריסטו שימשה בסיס לדרך האמצעית בנצרות מצד אחד וביהדות של הרמב"ם מהצד האחר (הספר של אריסטו תורגם לעברית והוצא לאור על ידי שוקן הוצאה לאור. ראו גם הספר תורת הדרך האמצעית, פרק שלישי).
תורת הדרך האמצעית בעולם > בנצרות

הקדוש הנוצרי תומאס אקווינאס (1125–1274) אימץ את תורת הדרך האמצעית של אריסטו בספרו "סומה תאולוגיקה" (חלק 2, פרק 1, שאלה 64), הרחיבה והטה אותה לכיוון הדתי-נוצרי.
תורת הדרך האמצעית בעולם > באסלאם

בקוראן (632 לספה"נ) - הספר הקדוש ביותר של האסלאם, אנו מוצאים (בסורת אל-בקרה (פרשת הפרה), פסוק 143), שנאמר: "וג'עלנקום אומה וסאטא...", ובעברית 'עשינו אתכם אומה אמצעית...'. מכאן התפתחה 'הואסטיה', שהיא האמצעיות באסלאם אשר מחייבת את המאמין האסלאמי ללכת בדרך האמצעית בכל ימי חייו.
תורת הדרך האמצעית בעולם > תפוצת תורת הדרך האמצעית בעולם

אוכלוסיית ארבע התרבויות האמורות לעיל מונה כ-85% מאוכלוסיית העולם כולו, לכן חינוך ילדים ומבוגרים לפי תורת הדרך האמצעית, כל תרבות על בסיס המסורת שלה, לרבות ביהדות, עשויה להצליח ולהביא אושר אישי לבני אנוש ולשלום בין האנשים לבין עצמם וגם בין העמים כולם, עד לכדי שלטון אחד בעולם, לפי קונפוציוס הסיני (ראו הספר תורת הדרך האמצעית, פרקים שמיני ושנים עשר).
ראו גם

תיקון המידות
מנציוס
האתיקה של אריסטו
אל תהי צדיק הרבה
הטוב מאוד הוא האויב של הטוב
לקריאה נוספת

'תורת הדרך האמצעית', 'הדרך לאושר אישי ולשלום עולמי, בחמש תרבויות', מאת סמי שמואלי, בהוצאת אופיר ביכורים, 2015, תקציר של הספר ראו באתר www.middle-way.org.il
מורה נבוכים, חלק ב' פרק לו', אוניברסיטת תל אביב
שמונה פרקים לרמב"ם, פרק רביעי, אתר הגות
דרך האמצע בהלכות דעות לרמב"ם באתר סנונית
הערות שוליים

↑  המידות, ד' ה', ב' ח'.
↑  משנה תורה, ספר המדע, הלכות דעות, פרקים א-ג, להרמב"ם. וכן תורת הדרך האמצעית מאת סמי שמואלי, פרק שביעי.
↑  מופיע בהרחבה בפרק הרביעי של שמונה פרקים.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר המדע, הלכות דעות, פרק א', הלכה ד' בסופה.
↑  מסכת אבות, פרק ג', משנה י"ג.
↑  לחם משנה, הלכות דעות, פרק א' הלכות ד'-ה'. עיין שם שדן בהגדרת דרך האמצע באריכות.
↑  בשער הגאווה ובשער הכעס.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר המדע, הלכות דעות, פרק ב', הלכה ב'.
↑  שמונה פרקים לרמב"ם, פרק רביעי
↑  פרק רביעי בשמונה פרקים. משנה תורה לרמב"ם, ספר המדע, הלכות דעות, פרק א', הלכה ה'.
↑  ראו פרקים שלישי ושביעי בשמונה פרקים.
↑  שמונה פרקים, תחילת פרק שלישי. משנה תורה לרמב"ם, ספר המדע, הלכות דעות, פרק ב', הלכה א'
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר המדע, הלכות דעות, פרק א', הלכה ד' והלכה ז'.
↑  מצוות "והלכת בדרכיו". ספר המצוות עשה ח'. ראו פסקה קודמת.
↑  תוספתא/חגיגה פרק ב' הלכה ה'
↑  מסכת חגיגה,  פרק ב', הלכה א'
↑  עקדת יצחק עב.
↑  משנה, מסכת אבות, פרק ב', משנה א'.
פסלו של הרמב"ם בקורדובה
לוטם (יישוב)

| --- | --- |

מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: משגב
גובה ממוצע: ‎315 מטר
תאריך ייסוד: 1978
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: יישוב קהילתי
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 723 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 722 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הגליל העליון מוגדלת) לוטם (יישוב)(למפת הגליל העליון רגילה) לוטם (יישוב)(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום לוטם (יישוב)(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום לוטם (יישוב)32°52′56″N 35°21′30″E﻿ / ﻿32.8822559450954°N 35.3582176804159°E﻿ / 32.8822559450954; 35.3582176804159  heמפת היישובים של מועצה אזורית משגב באדום - לוטם בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10

לוטם הוא יישוב קהילתי וקיבוץ בגליל התחתון בתחומי מועצה אזורית משגב. היישוב ממוקם על הר חילזון, בקרבת הערים כרמיאל וסח'נין. למרגלותיו נמצא נחל צלמון ונחל חילזון. היישוב נקרא על שם פרח הלוטם הגדל בסביבתו.
ביישוב מתגוררות כיום כ-180 משפחות חברות הקהילה.
תולדות הקיבוץ

הקיבוץ נוסד בקיץ 1978 כקיבוץ של הקיבוץ המאוחד, שמקימיו קיבלו הכשרתם בגבת. טקס עלייה על הקרקע התקיים ב-9 באוקטובר 1978. הגרעין המייסד כלל 12 משפחות עם 27 ילדים, ו-18 רווקים. באוגוסט 1980 דרשו ביישוב תקציב לבניית מבנים לצורך קליטה נוספת. בסוף שנת 1980 הפקיעה המדינה 117 דונם של ערבים בסביבה לצורך פיתוח הקיבוץ, לאור העדר קרקעות בסביבת הקיבוץ הנדרשים לפיתוחו.
בסוף שנות ה-90 חדל היישוב לתפקד כקיבוץ ועבר שינוי מדורג ליישוב שיתופי או קהילתי והיה הקיבוץ הראשון בישראל שעבר שינוי כזה. בתחילת שנת 2004 נחתם הסכם עם קבוצת "הלה" של רפאל אלאלוף להקמת ההרחבה ובעקבותיה נוסף ליישוב שלב נוסף המשמש כיישוב קהילתי המונה כיום 180 משפחות.
בסוף שנת 2021 עתיד להתחיל פיתוח שלב חדש בהרחבה הקהילתית בצידו המזרחי של הקיבוץ.
חינוך

בשנותיו הראשונות של היישוב למדו הילדים בכיתות רב גילאיות בקיבוץ עצמו. בספטמבר 1984 הוקם בית ספר אזורי בקיבוץ פרוד, בו למדו גם ילדי לוטם.
כיום קיימות בלוטם מספר מסגרות חינוכיות מגיל 0–6: פעוטון, גנים ושירותי צהרון. לוטם משתייך לתנועת הנוער העובד והלומד.
תרבות

ביישוב בריכת שחייה שפתוחה בחופשת הקיץ.
"בוסתן"- מפעל ומעדנייה לממכר קונפיטורות בוטיק, ממרחים, שמן זית ודבש איכותיים.
יקב אורגני, מחלבה וחנות המחלבה, צימרים, בוטיק שוקולד, חדר בריחה, מגרש כדורסל וגן שעשועים.
המועדון הקהילתי (מועדון "רימון" על שם רימון בן דור) מיועד לאירועים וטקסים קהילתיים לתושבי היישוב, אך ניתן לשכור אותו גם לאירועים פרטיים. במועדון מתקיימים חוגים ומפגשים וגיל הזהב במהלך השבוע.
בנוסף למועדון הקהילתי ישנו מועדון נוסף, "החילזון", אשר משמש את התושבים כפאב קהילתי בסופי שבוע (פאב חילזון) ולאירועים חברתיים נוספים, בצמוד למועדון נמצאת ספרייה שבה אפשר לשאול ספרים וגם לשבת ולקרוא בה. כשהיא פתוחה, מתקיימת שעת סיפור לגיל הרך.
סביבת היישוב

בסמוך ליישוב נמצאים שני מסלולי טיול: נחל צלמון, שנמצא כ-8.7 קילומטר מן היישוב ונחל כמון שנמצא במרחק 5.2 קילומטר מהיישוב. בצמוד ליישוב נמצא יער לוטם.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  נשלמת הקמת לוטם במרכז הגליל, דבר, 31 במאי 1978
↑  גרעין לוטם עולה להתיישב באזור צלמון, דבר, 27 ביולי 1978
נשלמה העליה על הקרקע של קיבוץ לוטם על הר־חילזון, דבר, 20 באוגוסט 1978
↑  הצטרפו לקיבוץ לוטם בגליל, דבר, 27 בינואר 1978
מאיר הראובני, כרמיאל תאמץ קיבוץ לוטם, מעריב, 10 באוקטובר 1978
↑  דוד שליו, טקס עלייה על הקרקע של קיבוץ לוטם בגליל, דבר, 10 באוקטובר 1978
↑  א. סדומי, בלוטם תינוק בדרך, דבר, 22 בנובמבר 1978
↑  מחסור בשיכון בולם פיתוח הקיבוצים לוטם ומורן בגליל, דבר, 14 באוגוסט 1980
↑  117 דונאם הופקעו מתושבי סכנין להרהבת הישוב לוטם, דבר, 16 בדצמבר 1980
↑  תא"ק 6729-10-08, קיבוץ לוטם אגודה חקלאית שיתופית בע"מ נגד הלה הנדסה בניה ויזום (1998) בע"מ, 12 בדצמבר 2010
↑  אודות היישוב לוטם - לוטם- קהילנט, באתר www.lotem.org.il
↑  קיבוצים, מעריב, 5 בספטמבר 1984
↑  קיבוץ לוטם-מועצה אזורית משגב
↑  לוטם - ישובים | גליל מערבי | הרשות לפיתוח הגליל, באתר www.romgalil.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467980705171
גילברט פירס

גילברט אשוויל פירס (באנגלית: Gilbert Ashville Pierce‏; 11 בינואר 1839 – 15 בפברואר 1901) היה סופר, עיתונאי, מחזאי אמריקאי חבר בית הנבחרים של אינדיאנה, המושל השמיני של טריטוריית דקוטה (כיהן מ-1884 עד 1887), וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דקוטה הצפונית. מחוז פירס שבדקוטה הצפונית נקרא על שמו.
ביוגרפיה > ראשית חייו

גילברט פירס נולד ב-11 בינואר 1839 באיסט אוטו שבמחוז קטראוגוס בניו יורק. בילדותו הוא והוריו עברו לאינדיאנה. פירס למד באוניברסיטת שיקגו, שם למד כתיבה, ספרות ומשפטים. הוא התגייס לרגימנט המתנדבים התשיעי של אינדיאנה כלוטננט משנה ב-1861. עד 1864 התקדם פירס לדרגת קולונל ומונה למפקח כללי של מחלקת המלחמה של ארצות הברית.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בשנת 1868 נבחר פירס לכהן כחבר בבית הנבחרים של אינדיאנה. בין השנים 1868 ל-1871 היה רשם הפרוטוקולים בסנאט של ארצות הברית. לאחר שהתפטר מתפקידו, הוא ערך עיתון רפובליקני בשיקגו בשם "Inter Ocean", וכתב מספר מחזות, רומנים וסיפורים קצרים. בשנת 1877 התמנה לעורך הראשי של העיתון, ולאחר מכן שימש בתפקיד דומה עבור העיתון "Chicago News".
ב-25 ביוני 1884 מונה גילברט פירס למושל טריטוריית דקוטה בידי הנשיא צ'סטר ארתור. בשל השחיתות של קודמו בתפקיד, מינויו של פירס התקבל בחשדנות מצד תושבי הטריטוריה. בעקבות המתחים שנגרמו מהעברת בירת הטריטוריה, בחר פירס להישבע אמונים בעיר הבירה הקודמת, יאנקטון, ב-25 ביולי 1884, לפני שהחל את כהונתו בבירה החדשה ביסמרק. עם הזמן זכה המושל החדש לכבוד והערכה בטריטוריה.
המושל פירס הטיל וטו על הצעת חוק להעברת הבירה מביסמרק לעיר פייר. עם זאת, הוא והמחוקקים הסכימו על הקמת בית הספר למכרות (School of Mines) בעיר רפיד סיטי. פירס גם הטיל וטו על הצעת חוק להענקת זכות בחירה לנשים. הוא תמך בקבלת הטריטוריה כמדינה, ומיהר לחתום על חוק שמאשר כינוס ועידה חוקתית עבור החלק הדרומי של טריטוריית דקוטה.
באוגוסט 1886 התפטר מתפקיד המושל אך נותר בתפקיד עד ה-5 בפברואר 1887. לאחר שסיים את כהונתו, הוא שירת בביסמרק ככתב עבור עיתונים בעיר סיינט פול שבמינסוטה. לאחר שדקוטה הצפונית התקבלה כמדינה באיחוד בשנת 1889, פירס נבחר לכהונה אחת כחבר הסנאט של ארצות הברית.
בשנת 1891 רכש פירס מחצית מהבעלות על העיתון "Minneapolis Tribune", אך מאוחר יותר מכר את חלקו והפך למנהל העסקים של העיתון "Chicago Post" ושל "Times-Herald". בשנת 1893 מונה פירס על ידי הנשיא בנג'מין הריסון לתפקיד שגריר ארצות הברית בפורטוגל, אך בריאותו המתדרדרת אילצה אותו להתפטר כעבור חודשים אחדים בלבד.
בערוב ימיו התגורר בקולומביה הבריטית שבקנדה, בוושינגטון ובקליפורניה. הוא נפטר ב-15 בפברואר 1901, בגיל 62, בבית המלון לקסינגטון בשיקגו.
הערות שוליים

↑  "County History". Official Portal for North Dakota State Government. אורכב מ-המקור ב-2 בפברואר 2015. נבדק ב-4 במאי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266553005171  PLWABN: 9810530332005606  GND: 1055096086  ISNI: 0000 0000 8152 0876  LCCN: no89000347  NTA: 093826192  SNAC: w68925xb  US Congress: P000334  VIAF: 71754242   WorldCat (עם VIAF): 71754242
קתדרלת ולס

| --- | --- |
החזית המערבית של קתדרלת ולס
החזית המערבית של קתדרלת ולס
 מידע כללי
 סוג:  קתדרלה
 מיקום:  ולס בסאמרסט
 מדינה:  הממלכה המאוחדת
 בעלים:  הכנסייה האנגליקנית
 זרם:  הכנסייה האנגליקנית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1176–1490 (כ־314 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־12 
 סגנון אדריכלי:  גותי אנגלי
 מידות
 גובה:  55 מטר
 
 קואורדינטות:  51°12′37″N 2°38′37″W﻿ / ﻿51.2104°N 2.6437°W﻿ / 51.2104; -2.6437
 אתר הקתדרלה
  (למפת הממלכה המאוחדת מוגדלת) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים קתדרלת ולס(למפת הממלכה המאוחדת רגילה) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים קתדרלת ולס
 
כנסיית הקתדרלה של סנט אנדרו (באנגלית: Cathedral Church of Saint Andrew), הידועה בכינוי קתדרלת ולס (Wells Cathedral), היא קתדרלה אנגליקנית בעיר ולס שבמחוז סאמרסט בדרום-מערב אנגליה. הקתדרלה, המוקדשת לאנדראס הקדוש (אחד משנים-עשר השליחים), מקום מושבו של הבישוף של באת' וולס. זו היא כנסיית האם של הדיוקסיה של באת' וולס וכוללת את כס הבישוף (קתדרה). היא נבנתה בין השנים 1175 ו-1490, והחליפה את הכנסייה הקודמת שנבנתה באותו אתר בשנת 705. היא בגודל בינוני בין הקתדרלות של ימי הביניים של אנגליה, בין קתדרלת לינקולן וקתדרלת יורק הגדולות, לבין הקתדרלות הקטנות יותר: קתדרלת כרייסט צ'רץ' באוקספורד וקתדרלת קרלייל (Carlisle Cathedral). החזית המערבית הרחבה והמגדל הגדול המרכזי שלה הפכו לתוואי הדומיננטי של העיר ונקודת ציון באזור הכפרי של סאמרסט. הקתדרלה כונתה "ללא ספק אחת היפות ביותר" ו"הפואטית ביותר" מבין הקתדרלות באנגליה.
האדריכלות היא לחלוטין גותית ורובה אדריכלות גותית אנגלית של שלהי המאה ה-12 ותחילת המאה ה-13. היא שונה ממרבית הקתדרלות האנגליות האחרות של ימי הביניים, שבהן משולבים חלקים מסגנון האדריכלות הרומנסקית המוקדמת יותר. הבנייה החלה בשנת 1175 לערך בקצה המזרחי עם בניית בית המקהלה. ההיסטוריון ג'ון הארווי (John Harvey‏; 1911–1997) טען שהקתדרלה היא המבנה הגותי האמיתי הראשון באירופה, ששבר את המגבלות האחרונות של האדריכלות הרומנסקית. עבודת הסיתות באבן של הארקדות המחודדות והעמודים המחורצים מועשרים בכרכובים מודגשים וכותרות מגולפות בסגנון קישוט של עלים הידוע כ"עלה נוקשה" (Stiff leaf). בחזית מהתקופה האנגלית המוקדמת מוצגים יותר מ-300 דמויות מפוסלות שתוארו על ידי הארווי כ"ניצחון המוחלט של האמנות הפלסטית המשולבת באנגליה". בקצה המזרחי נשמרה כמות נדירה של ויטראז'ים עתיקים.
שלא כבמרבית הקתדרלות האנגליות שנוסדו על ידי מסדרי נזירים יש בקתדרלת ולס כמות רבה של מבנים חילוניים ששרדו, שהיו קשורים למסדר של כוהנים חילוניים (secular canons), כולל ארמון הבישוף (Bishop's Palace) וּויקארס קלוז (Vicars' Close), רחוב מגורים שמור מאז המאה ה-15. הקתדרלה היא בניין רשום מדרגה I.