stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוקוורסט

| --- | --- |
 בוקוורסט
 
 מאכלים
 סוג:  בריוורסט 
 מוצא:  גרמניה 
 
בוקוורסט (בגרמנית: Bockwurst) היא נקניקייה גרמנית העשויה באופן מסורתי מבשר חזיר או עגל טחון (נוטה יותר לכיוון בשר עגל, שלא כמו הברטוורסט). בוקוורסט מתובל במלח, פלפל לבן ופפריקה. לעיתים קרובות מוסיפים גם עשבי תיבול אחדים, כמו מיורן, עירית ופטרוזיליה, ובגרמניה מעשנים לעיתים קרובות גם את הבוקוורסט.
במקורות נאמר כי בוקוורסט נאכל עם בירה בוק (בירה גרמנית חזקה, בדרך כלל לאגר כהה). בבוואריה ובברלין הוא נמכר בעונת בירות הבוק. כיום, ניתן לקנות אותו בכל ימות השנה כמעט בכל מקום בגרמניה באטליז, במסעדות עממיות, בדוכני רחוב, כמה מאפיות ותחנות דלק.
כנקניקיית מעטפת טבעית (ממעי), היא מבושלת בדרך כלל על ידי בעבוע או אידוי, אם כי ניתן גם לצלות אותה.יש להימנע מרתיחה, כיוון שהמעטפת עלולה להתפצל והבוקוורסט עשויה להיראות לא מעוררת תיאבון וגם מאבדת טעם למי הבישול.
מנה רגילה מורכבת מבוקוורסט אחד עם חרדל לחמנייה או סלט תפוחי אדמה בצלחת. עם זאת, לפעמים הבוקוורסט מוגשת ישירות בלחמנייה ומצופה בחרדל. באזורים מסוימים בגרמניה מרק תפוחי אדמה מוגש עם בוקוורסט.
בוקוורסט המיוצרות גם בארצות הברית, גם מבשר עגל וחזיר, ודומה יותר לנקניקייה לבנה הבווארית בצבע ובטעם, אם כי פטרוזיליה משמשת לעיתים רחוקות בגרסה זו.
היסטוריה

הבוקוורסט הוזכרה לראשונה בבוואריה ב-1827 כשם לנקניקיות שהוכנו ונצרכו בעונת הבירה של בוק. במילון הבווארי שפורסם ב-1827, כינה יוהאן אנדריאס שמלר (אנ') את בירת הבוק עם בוקוורסט כ"ארוחת בוקר פופולרית ממינכן הישנה". אף על פי כן, אגדה אורבנית בברלין טוענת שהוא הומצא ב-1889 על ידי בעל המסעדה ר' שולץ מברלין.
לקריאה נוספת

רשימת מנות חזיר
רשימת נקניקיות
רשימת מזונות מעושנים
רשימת מנות עגל
הערות שוליים

1 2  Johann Andreas Schmeller (1827), Bayrisches Wörterbuch. Sammlung von Wörtern und Ausdrücken (בגרמנית), vol. Band 1, Stuttgart und Tübingen: Cotta, p. 151
↑  "Bockwurst". Digitales Wörterbuch der deutschen Sprache.
↑  "Skalitzer Straße". berlinische-monatsschrift.de. אורכב מ-המקור ב-3 באוגוסט 2012. נבדק ב-29 במרץ 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
אסכולת ארץ ישראל

דיוקן עצמי (1924) מאת ראובן רובין, אוסף מוזיאון ישראל.
אסכולת ארץ ישראל או האסכולה הארצישראלית הוא כינויה של אסכולת אמנות שפעלה בארץ ישראל בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20. סגנון הציור של הקבוצה הושפע מן האמנות המודרנית האירופית, ובעיקר מן הציור הפוסט-אימפרסיוניסטי. סגנון זה היווה אנטיתזה לסגנון ולאסכולה שנלמדו באקדמיית 'בצלאל' באותה עת (אנ').  בין נציגיה הבולטים של אותה אסכולה היו ראובן רובין, נחום גוטמן, ציונה תג'ר, ישראל פלדי ואחרים.
רקע

בין השנים 1919- 1925 הגיעו לארץ ישראל העלייה השלישית והעלייה הרביעית, ובין העולים היו אנשי תרבות יוצאי יהדות פולין מתחומי התרבות השונים (תיאטרון, מוזיקה, אומנות וכו') שהביאו ארצה את בשורת האמנות המודרנית. בתקופה זו חלו שינויים משמעותיים בספרות ובאומנות – אלו הפכו למודרניים יותר, מתוך הרצון להתאים לחייו של האדם העברי המודרני. מוסדות תרבות רבים נפתחו בארץ, והחלה להיווצר תרבות עברית מקומית.
גם בתחום האומנות החל חיפוש אחר דרכים וצורות ביטוי חדשות, ומתוך כך קמה אסכולת ארץ ישראל – אמנים צעירים שלמדו בבצלאל לא הסכימו עם הנהלת בית הספר וצוות המורים על הסגנון והנושאים בהם צריכה האומנות הארצישראלית לעסוק, ולכן הם מרדו בבית הספר בכך שעזבו אותו ופיתחו את הציור הארצישראלי החדש.
אידאולוגיה

לאסכולת ארץ ישראל ולאסכולת בצלאל היו מספר חילוקי דעות בהשקפת עולמם. קבוצת האסכולה הארצישראלית טענה שהגישה של בצלאל מיושנת, מתמקדת בעבר מבחינת בחירת הנושאים ולא מחוברת למציאות הארצישראלית הקיימת. כן טענו כי אומנות בצלאל מתמקדת בעיקר באומנות שימושית, מקובעת בטכניקה האקדמית המסורתית ואינה פתוחה לסגנונות האירופאיים המודרניים. בעיני אמני אסכולת ארץ ישראל, ייצגה אסכולת בצלאל את היהודי הגלותי ממנו הם שאפו להתנתק.
היישוב היהודי בשנות העשרים היה חדור אמונה שתקומתו וגאולתו של עם ישראל תבוא מהתחברות מחודשת של האדמה, התחברות שתעשה דרך עבודה חקלאית. המודל אותו שאפו החלוצים לחקות היה מודל החיים של הפלאחים הערבים בארץ. ערכים אלו של האידאולוגיה החלוצית באו לידי ביטוי באופן ישיר באמנות אסכולת ארץ ישראל – היצירות באו להציג את העבודה החלוצית בארץ ואת התפתחותה. האומנים שאפו להתנתק מן היהודי הגלותי ולשוב אל היהודי המזרח תיכוני הקדום, עובד האדמה. מטרת אסכולת ארץ ישראל הייתה ליצור אומנות מקומית ייחודית שתשקף את החיים העכשוויים בארץ ישראל, את נופיה ודמויותיה, ותבטא את האידיאלים ואת הערכים של החלוצים שהגיעו ממזרח אירופה: עבודה, הגשמה, גאולת האדמה ובניין הארץ.
מאפיינים

מאפייני אסכולת ארץ ישראל:
נושאי הציור – לרוב אלו היו תיאורי נוף שלווים בהם שולבו סיטואציות חיים יומיומיות של האיכרים הערבים בארץ. הצגת האיכרים הערבים נבעה מהרצון לשחזר את דמותו של היהודי הקדום שחי בארץ בתקופת התנ"ך – בניגוד לדמות היהודי הגלותי. הם ראו בערבים קרובים לאבות עם ישראל משום שהם חיים בארץ דורות רבים, ולכן בעצם דמויות הערבים היוו קישור לארץ ולאבות.
סגנון הציור – מתוך רעיון ההתחדשות הלאומיות והשאיפה לשחזר את העולם המזרחי הראשוני, הסגנון באומנות אסכולת ארץ ישראל הוא פרימיטיבי וראשוני, בהתאם לנושאי הציור: הפלחים הערבים. סגנון זה מתנגד לטכניקה האקדמית המסורתית של "בצלאל". הפרימיטיביזם מבטא את הראשוניות של החיים היהודיים החדשים בארץ ישראל.
שימוש בצבעי שמן נקיים הישר מהשפופרת, על משטחים נרחבים. לרוב דמויות חזיתיות ומלאות הבעה. קווי מתאר מודגשים ועזים. צבעוניות בהירה ועזה.
מקורות השפעה והשראה – שילוב בין סגנונות העבר וסגנונות מודרניים, מה שמקשר בין העבר לבין ההווה. מקורות ההשפעה מגוונים: האמנות הנאיבית ובעיקר אנרי רוסו, הפרימיטיביסטים, הציור המצרי, האקספרסיוניסטים.
ראו גם

תקופת מגדל דוד
אנטוניו דה קבסון

| --- | --- |
 לידה:  30 במרץ 1510 קסטריו מוטה דה חודיוס, ספרד 
 פטירה:  26 במרץ 1566 (בגיל 55) מדריד, ספרד 
 מוקד פעילות:  ספרד 
 סוגה:  מוזיקת רנסאנס 
 שפה מועדפת:  ספרדית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנטוניו דה קבסון (בספרדית: Antonio de Cabezón, בעבר נכתב גם de Cabeçon ‏ 30 במרץ 1510 – 26 במאי 1566) היה מלחין ונגן עוגב ספרדי מתקופת הרנסאנס, הנחשב כחשוב מבין המלחינים הספרדים לכלי מקלדת של זמנו, וגדול נגני העוגב של ספרד. מכונה "הבאך הספרדי".
ביוגרפיה

קאבסון נולד בקסטריו מוטה דה חודיוס, יישוב הסמוך לבורגוס, בצפון ספרד. היה עיוור מילדותו, ככל הנראה מגיל שמונה. גילה מוקדם כישורים מוזיקליים מיוחדים ולכן, בזמן ששרת בחצרו של הבישוף חואן דה סרמיינטו, נשלח לפאלנסיה ללימודים אצל נגן העוגב גרסיה דה באאֶסה (García de Baeza) של הקתדרלה המקומית. השתלם בעיקר בנגינה בעוגב ובכלי מקלדת.
בתקופה זו, תחילת תור הזהב של ספרד, הוכתר קרלוס הראשון כמלך קסטיליה ואראגון, ובהמשך ירש גם את כס המלכות של בית הבסבורג תחת השם קרל החמישי, ושלטונו התפשט על מרחבים עצומים באירופה ובאמריקה. ב-1526, שנה לאחר נישואיה למלך קרלוס, קיבלה המלכה איסבלה את אנטוניו דה קבסון לעבודה בחצרה. בתפקידו נדרש לנגן בקלאוויקורד ובעוגב ולהיות נגן העוגב של קפלת המלכה.
המלחין נשאר אצל המשפחה המלכותית עד מותו. בחצר פגש מלחינים חשובים כמו נגן הויהואלה לואיס דה נרוואאס (Luis de Narváez), הידוע כיום בפנטאזיות הפוליפוניות שלו, ותומאס דה סנטה מריה, מוזיקאי ותאורטיקאן שספר הלימוד שכתב על מוזיקה כלית Arte de tañer fantasía זכה לבדיקתו ולאישורו של קבסון.
קבסון הועסק מאוחר יותר כנגן עוגב בשרותו של קרל החמישי. בימי מלוכתו של המלך היורש, פליפה השני, מלך ספרד, קבסון ליווה את האחרון במסעותיו באירופה בשנים 1548-1551 וב-1554-1556, והכיר בהזדמנות זו מוזיקאים חשובים בני זמנו. ב-1554, יחד עם פיליפ דה מונט, ליווה את המלך פליפה לאנגליה לטקס חתונתו עם מרי טיודור, מלכת אנגליה.
החל משנת 1538, אחרי נישואיו, התגורר קבסון באבילה, מקום הולדתה של אשתו, לואיסה נונייס דה מוקוס . לזוג נולדו חמישה ילדים, שתפסו מאוחר יותר משרות חשובות בחצר המלך פיליפה השני. אחד מבניו, הרננדו דה קבסון (1602-1541) היה גם כן מלחין. בן אחר, אגוסטין דה קבסון (מת לפני 1564) היה מנצח מקהלת הקפלה המלכותית.
כשמדריד הפכה לבירת ספרד ולמושב המלך, גם קבסון עבר לגור לשם. הוא מת במדריד בשנת 1566.
פעילותו המוזיקלית

קבסון הלחין מספר רב של טבלטורות לכלי מקלדת, כמו גם עיבודים - הקרויים "גלוסאס" (glosas) של מוזיקה רב-קולית (פוליפונית) עממית עבור כלי מקלדת (במיוחד יצירות של ז'וסקן דה פרה). כן הלחין לעוגב מספר טיינטוס (tientos) - מוטטים כליים מבוססים על חיקוי, וווריאציות (הקרויות "דיפרנסיאס" - diferencias) על נושאים של שירי עם וריקודים ספרדיים וצרפתיים פופולרים בזמנו.
יצירותיו מתאפיינות בפוליפוניה מפותחת ובכתיבה מיוחדת המאפשרת עיבודן לנבל או לויהואלה. כן כתב קבסון גם מספר יצירות של מוזיקה כנסייתית.
פרסום יצירותיו

את כלל יצירותיו פרסם בנו, הרננדו דה קבסון, בשנת 1578, יותר מעשור אחרי מות אביו, תחת הכותרת "יצירות מוזיקליות לכלי מקלדת, נבל וויהואלה" (Obras de musica para tecla, arpa y vihuela). ‏ 40 מיצירותיו פורסמו עוד לפני כן, בשנת 1557, באלקלה דה אנארס, ב"ספר טבלטורה לכלי מקלדת, נבל וויהואלה".
בשנת 1966 פורמה בברצלונה מהדורה חדשה של יצירותיו של קבסון, בעריכתו של היחיניו אנגלס. כעבור שנים אחדות המוזיקולוגית מריה אסונסיון אסתר סאלאס הוסיפה לה עוד כרך עם יצירות שחסרו.
הנצחה

בככר המרכזית (Plaza Mayor) של כפר הולדתו, קסטריליו מאטאחודיוס, הוצב לוח זיכרון המוקדש לקבסון. ניתן לבקר בביתו שנשמר עד היום.
מבחר יצירות

דיפרנסיאס לפי השיר "La dama le demanda" (הגברת מבקשת)
דיפרנסיאס לפי השיר "Canto del Caballero" (שיר האביר)
דיפרנסיאס לפי ה Gallarda Milanesa (גליארדה מילנזית)
Tientos
la Virgen que alumbró (הבתולה שילדה)
לקריאה נוספת

R.I.Gruber, Istoria muzicii universale, Editura muzicală, Bucureşti, 1963 (ברומנית) (תרגום מרוסית - טטיאנה ניקיטין)
הערות שוליים

↑  R.I, Gruber p. 319
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280042805171  PLWABN: 9810596014205606  BNE: XX1085822  BnF: cb138920489 (data)  CANTIC: a11199398  CiNii: DA07778074  GND: 118518224  ICCU: LO1V151160  ISNI: 0000 0001 0875 4032  LCCN: n85000681  MusicBrainz: d49caaa2-79bd-4591-97f3-4946694f9f45  NDL: 01052991  NKC: js20030929008  NTA: 074936069  SNAC: w69p4rr0  SUDOC: 08627483X  Trove: 996108  VcBA: 495/142187  VIAF: 17406964   WorldCat (עם VIAF): 17406964 
הקתדרלה בפאלנסיה, שבה למד קבסון, ככל הנראה, אצל נגן העוגב גרסיה דה באאסה
הקיסרית איסבלה דה פורטוגל, המעסיקה הראשונה של קבסון
אסתר גהלין

| --- | --- |

 לידה:  24 במרץ 1892 קופנהגן, דנמרק 
 פטירה:  23 באוקטובר 1949 (בגיל 57) הלסינגבורג, שוודיה 
 מקום לימודים:  האקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות יפות 
 הושפעה על ידי:  Holger Grønvold, Peter Rostrup Bøyesen 
 בן או בת זוג:  Hugo Gehlin 
 צאצאים:  Jan Gehlin, Nils Gehlin 
 
אסתר גהלין לבית הנריקס (1892 – 1949) הייתה ציירת דנית-שוודית ממוצא יהודי שציירה בצבעי מים ושמן, טבע דומם, חללי פנים, דיוקנאות ונופים. משנת 1922, היא ובעלה האמן הוגו גהלין התיישבו בעיירה השוודית הלסינגבורג שם התכנסו לעיתים קרובות אמנים וסופרים מקומיים בביתם. בשנות ה-40 היא יצרה הדפסים על בדים בהשראת אמנות נוצרית קדומה.
ציור טבע דומם של גהלין "דג בקלה עם פרוסת לחם" (1931)
ביוגרפיה

אסתר הנריקס נולדה ברובע פרדריקסברג בקופנהגן ב-24 במרץ 1892, הייתה בתם של מנהל מפעל מיכאל אמיל מרטין הנריקס וג'ולי כריסטיאן פולסן. בזכות ההצלחה של אביה בייצור מוצרים סרוגים, היא גודלה בבית יהודי אמיד ומעמד בינוני. הציירת מארי הנריקס הייתה קרובת משפחה שלה.
לאחר שלמדה בבית הספר הטכני בקופנהגן (KTS) משנת 1908, היא התקבלה לאקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות בשנת 1911, וסיימה את לימודיה בשנת 1915.
גהלין התחתנה עם הצייר השוודי הוגו גהלין (1889–1953) ביוני 1917. בשנת 1920 הם בילו שנה באיטליה בביקור בערים כמו אסיזי ורוונה בטיול לימודי. בשובם ערכו תערוכה משותפת בגלריית גומסון בסטוקהולם. בשנת 1922 הם התיישבו בהלסינגבורג, תחילה בראוס ומשנת 1925 בבית ברחוב סנט קלמנס, שהפך למקום מפגש חברתי של אמנים, סופרים ושחקנים מקומיים.
במשך שנים רבות ציירה גהלין בצבעי מים ושמנים, ויצרה דיוקנאות, טבע דומם ונופים, האחרונים בהשראת נופים מביתה המשקיפים על נמל העיר, בתיה וגינותיה. עבודותיה זכו לביקורות טובות בדרך כלל, במיוחד ציורי הטבע  דומם שלה. הדבר נכון גם לגבי ההדפסים על בדים שיצרה מסוף שנות ה-30. יצירותיה של אסתר גהלין מוצגות במוזיאון הלאומי, במוזיאון האמנות של מאלמה, מוזיאון מודרנה, מוזיאון האמנות של מאלמה ובמוזיאונים של הלסינגבורג. לכבודה התקיימה רטרוספקטיבה במוזיאון לאמנות ויקינגסברג בהלסינגבורג בשנת 1952, לכבוד שישים להולדתה.
אסתר גהלין נפטרה ב-23 באוקטובר 1949 בהלסינגבורג שם היא קבורה בבית העלמין ראוס.
הערות שוליים

1 2  "Esther Gehlin" (בשוודית). Helsingborgs stadslexikon. נבדק ב-20 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  Gustavsson, Karin. "Esther Gehlin". Svenskt kvinnobiografiskt lexikon. נבדק ב-20 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Abildgaard, Hanne. "Esther Gehlin" (בדנית). Kunstineks Danmark & Weilbachs Kunstnerleksikon. נבדק ב-20 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  KulturNav: a86b9a8c-3b49-42e4-804f-0ed7d3a5eb18  RKD: 336378
ארנה ליגטי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בפברואר 1891 קלוז'-נאפוקה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  11 בינואר 1945 (בגיל 53) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מדינה:  הונגריה, רומניה 
 שפות היצירה:  הונגרית 
 
ארנה ליגטי (במקור עד 1899 ליכטנשטיין, בהונגרית: Ligeti Ernő; קלוז', 19 בפברואר 1891 – בודפשט, 11 בינואר 1945) היה סופר, פובליציסט, עורך, חבר בקהילת הליקון הטרנסילבנית.
ביוגרפיה

ארנה ליגטי למד עיתונאות לאחר לימודי משפטים. תחילה עבד ביומן אוראדיה, אחר כך בקלוז' ב"קלטי אוישאג" (Keleti Újság). בשנת 1924 לקח חלק בהקמת חברת ההוצאה לאור "גילדת האמנויות" בטרנסילבניה. בשנת 1934 הקים שבועון בקלוז' בשם "עיתון עצמאי" (Független Újság). בשנת 1940 עבר לבודפשט והפך חבר צוות בכיר של היומון "האומה ההונגרית" (Magyar Nemzet).
הוא נרצח יחד עם משפחתו על ידי אנשי מפלגת צלב החץ. ליגטי, אשתו ובנו הקטן נגררו מדירה בדרך פוז'וני, (אף על פי שהבית היה תחת החסות של השגרירות השווייצרית) על ידי כיתת חמושים של מפלגת צלב החץ ונלקחו לבית מפלגת צלב החץ בשדרת אנדראשי 60. הוא ומשפחתו עונו ואחר כך הוצאו להורג על ידי כיתת יורים בפיקודו הישיר של הכומר הקתולי אנדראש קון (שנשפט אחרי המלחמה כפושע מלחמנה ונתלה) בכיכר ליסט פרנץ בלילה. ילדו היחיד ששרד את הטבח הוא אנדראש ליגטי, שהתגורר בניו יורק.
יצירתו הספרותית

שירתו היא ליריקה אינטלקטואלית שעוצבה בקפידה, הרומנים שלו הם תיאורים צבעוניים של חיי החברה הטרנסילבניים. הוא היה דמות בעלת מחשבה דמוקרטית ומעניינת של הספרות ההונגרית בטרנסילבניה בין שתי מלחמות העולם.
עבודותיו

בודד בין אלף אביבים (שירים), אוראדיה, 1913
אישה (סיפורים קצרים), טרגו מורש, 1920
בלוודרה (רומן), קלוז', 1921
חקירת טרנסילבניה (פורטרטים פוליטיים), קלוז', 1922
רציתי טוב (שירים), סאטו מארה, 1924
הבתולה המתחדשת (רומן), קלוז', 1925
קפוץ על האייל (רומן), קלוז', 1925
התנועה הפאן-אירופית (מחקר), קלוז', 1926
המערה הכחולה (רומן), קלוז', 1927
רביעיית מיתרים (סיפורים קצרים), קלוז', 1928
רופא האליל (רומן), קלוז', 1929
החייל הקטן שלו (רומן), טרגו מורש, 1931
שני הבסרמיני (רומן), קלוז', 1931
הכוכב הזר (רומן), קלוז', 1932
הכושי מאוהב. איירה אולדרידג',  1933
יעקב עם המלאך (סיפור קצר), אוראדיה, 1940
קציר ורדים (רומן של הבלקן), קלוז', 1941
הדקל תחת המשקל. חיי הרוח של דור. 22 שנה בגורל המיעוט ; קלוז', 1941
יונת נח (רומן היסטורי), בודפשט, 1943
לקריאה נוספת

לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש. 1969
לקסיקון הספרות ההונגרית ברומניה: סיפורת, כתיבה ציבורית, ספרות מדעית. 1994.
https://web.archive.org/web/20140714150217/http://www.klubhalo.hu/modules.php?name=News&file=print&sid=3846 ההוצאה להורג של המשפחה (בהונגרית
אילדיקו מארושי : ספר קטן של ליגטי. עולמו השקוע של הנוסע הבינלאומי ; 2002
הערות שוליים

↑  A Belügyminisztérium 1899. évi 11627. sz. rendelete. MNL-OL 30799. mikrofilm 1162. kép 1. karton. Névváltoztatási kimutatások 1899. év 38. oldal 53. sor.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012653967605171  BnF: cb15116628q (data)  GND: 128941375  ISNI: 0000 0000 7871 096X  LCCN: n2004034376  VIAF: 50292909   WorldCat (עם VIAF): 50292909
בוקט

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  חביתית, מזון 
 מטבח:  המטבח הבלגי 
 מוצא:  בלגיה 
 מרכיבים עיקריים:  buckwheat seed 
 
בוקט (בוולונית: Boûkète; בצרפתית: Bouquette) היא סוג של פנקייק בלגי עשוי מקמח כוסמת, מטוגן במחבת בשומן ומעוטר לעיתים קרובות בצימוקים.
מאפיינים

ניתן לאכול בוקט חם או קר, מעוטר בסוכר חום מקומי המכונה קסונאד (cassonade) או בסירופ דה לייז' (ריבה או ג'לי מתפוחי עץ ואגסים). בוקטים נאכלים באופן מסורתי בליווי יין חם בעונת חג המולד, והם גם זוכים לכבוד בפסטיבל "הרפובליקה החופשית של Outre-Meuse" הנערך בלייז' ב-15 באוגוסט בכל שנה.
היסטוריה

השם נובע מהמילה בשפה ההולנדית boekweit ("כוסמת") והוא מעיד על משמעות זו כבר בתחילת המאה ה-17, לפני ששימש להתייחסות לפנקייק עצמו. השימוש בשם הפנקייק תועד לראשונה ב-1743. השם המקורי לפנקייק בוולוניה הוא "vôte", אך כעת משתמשים ב-boûkète לתיאור סוג הפנקייק הספציפי הזה.
Bo(u)quettes הוצגו לראשונה לעיר לייז' במאה ה-18, שיובאו על ידי חצר הנסיכים-הבישופים ממחוז לון ומהמחוז סביב טונגרן בפלנדריה. בסוף המאה ה-19 הפכו הפנקייקים למומחיות של ליאז'.
לקריאה נוספת

מוריס פירון, « À propose de l'introduction de la boukète à Liège », ב-Revue La Vie Wallonne, מס' 21, 1947
רוג'ה פינון, « La boûkète liégeoise et les crêpes à la farine de sarrasin en Wallonie », ב- La Vie Wallonne, מס' 52, 1978
בוקומנסימבי

| --- | --- |
 מדינה:  אוגנדה אוגנדה
 אזור:  האזור המרכזי
 בירת המחוז:  בוקומנסימבי
 על שם:  בוקומנסימבי 
 שטח:  600.2 קמ"ר
 גובה:  1,200 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  154,000 (2012)
  ‑ צפיפות:  256.6 נפש לקמ"ר (2012)
 קואורדינטות:  0°10′01″N 31°39′00″E﻿ / ﻿0.167°N 31.65°E﻿ / 0.167; 31.65 
 אזור זמן:  UTC +3
 www.bukomansimbi.go.ug
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחוז בוקומנסימבי (באנגלית, בסוואהילי: Bukomansimbi) הוא אחד ממחוזותיו האדמיניסטרטיביים של האזור המרכזי במדינת אוגנדה. בדומה למחוזות נוספים במדינה, המחוז נקרא על שם העיר הראשית שלו, בוקומנסימבי.
רקע > היסטוריה

במקור נחשב המחוז לחלק ממחוז מאסאקה. ב-1 ביולי 2010, התפצל המחוז והפך למחוז עצמאי, כחלק מתוכנית ממשלתית להקטין את המחוזות במדינה, ובכך יועברו הכספים גם לעיירות הקטנות, ולא יישארו בידי הערים הגדולות במחוז, כפי שקרה עד אז.
רקע > גאוגרפיה

המחוז גובל במחוז גומבה מצפון, במחוז קלונגו ממזרח, במחוז מאסאקה מדרום מזרח, במחוז לוואנגו מדרום מערב ובמחוז סאמבאבולה מצפון מערב. מטה המחוז יושב בעיר הבירה של המחוז. עיר הבירה והעיר הגדולה של המחוז היא בוקומנסימבי.
רקע > דמוגרפיה

קצב גידול האוכלוסייה הוא 2.6% בשנה. כ-80% מתושבי המחוז גרים באזורים כפריים.
| שנה | אומדן אוכלוסייה |
| --- | --- |
1991: 126,500
2002: 139,600
2014: 151,400
הערות שוליים

↑  Government names 14 new districts, web.archive.org, ‏2013-10-29 (באנגלית)
↑  Bukomansimbi (District, Uganda) - Population Statistics, Charts, Map and Location, www.citypopulation.de (באנגלית)
אנטול ויארו

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  8 ביוני 1926 יאשי, ממלכת רומניה 
 פטירה:  8 באוקטובר 1998 (בגיל 72) בוקרשט, רומניה 
 שם לידה:  Adolf Grünberg 
 מוקד פעילות:  רומניה 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של מוסקבה 
 סוגה:  אופרה, קטע כלי, מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  רומנית 
 פרסים והוקרה:  פרס הרדר (1986) 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנטול ויאֶרוּ (ברומנית: Anatol Vieru; ‏8 ביוני 1926 – 8 באוקטובר 1998) היה מלחין, מנצח ומוזיקולוג יהודי-רומני, אחד מחשובי המלחינים של רומניה במאה ה-20. ויארו היה תלמיד של ארם חאצ'טוריאן. הוא הלחין שבע סימפוניות, שמונה רביעיות מיתרים, ויצירות רבות אחרות למוזיקה קאמרית. ביניהן, קונצ'רטי רבים. כמו כן, הלחין שלוש אופרות - Iona (יונה; 1976) לפי הדרמה של מארין סורסקו, Praznicul calicilor (משתה האביונים), לפי קומדיה של מיכאיל סורבול (1981), ו-"Telegrame" (מברקים), לפי סיפור סאטירי מאת יון לוקה קאראג'אלה. הוא היה חתן פרס הרדר בשנת 1986. ויארו כיהן כפרופסור לתזמור ולהלחנה באוניברסיטה למוזיקה (הקונסרבטור) בבוקרשט.
קורות חיים > שנותיו המוקדמות

אנטול ויארו נולד כאדולף גרינברג  במשפחה יהודית ביאשי. הוא ומשפחתו היו ניצולים של פרעות יאשי משנת 1941.
ויארו למד בשנים 1949-1946 מוזיקולוגיה והלחנה באקדמיה למוזיקה ("קונסרבטור" ע"ש צ'יפריאן פורומבסקו) בבוקרשט. מוריו היו לאון קלפר (הלחנה), פאול קונסטנטינסקו (הרמוניה), תאודור רוגלסקי (תזמור) וקונסטנטין סילבסטרי (אמנות הניצוח). המשיך את לימודיו בקונסרבטוריון של מוסקבה (ע"ש צ'ייקובסקי (בשנים 1951–1954 אצל ארם חצ'טוריאן (הלחנה) ודמיטרי רוגאל-לויצקי (תזמור). עם הקולגות שלו ללימודים במוסקבה נמנו אדיסון דניסוב, סופיה גוביידולינה, גנאדי רוז'דסטוונסקי, אלפרד שניטקה וטיבריו אולאך. בשנים 1955–1958 חזר להשתלם במוסקבה. בשנת 1978 סיים באוניברסיטת קלוז' את עבודת הדוקטורט בנושא "מהמודוסים על מודל של חשיבה מוזיקלית אינטרוואלית.
קורות חיים > הקריירה כמלחין

בשנים 1950-1947 עבד ויארו כדי להתפרנס כמנצח בתיאטרון הלאומי של בוקרשט. אחר כך בשנים 1950–1951 היה עורך כתב העת "מוזיקה". ציון הדרך בהתחלת הקריירה שלו כמלחין הייתה יצירתו "Suita in stil vechi" (סויטה בסגנון ישן) (1945). באו אחריה קונצ'רטו לחליל (1955-1954), שתי הרביעיות הראשונות שלו למיתרים (1955, 1956) והאורטוריה "מיוריצה" (1957).
אחרי שנת 1962 נודע ויארו לראשונה במערב כשזכה בז'נבה בפרס הבינלאומי להלחנה ע"ש המלכה מארי ז'וזה, על קונצ'רטו לצ'לו שכתב באותה שנה.
יצירתו לרביעיית מיתרים ולכלי הקשה "Trepte ale tăcerii" (מדרגות של השקט) (1966) הוזמנה על ידי קרן קוסביצקי. ויארו השתתף בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטאדט ויצירתו התזמורתית "Clepsidra" (שעון השמש) בוצע במסגרת ימי המוזיקה בדונאואשינגן.
באותה שנה הלחין ויארו אחת מיצירותיו החשובות ביותר, Sita lui Eratostene ("הנפה של אראטוסטנס" לקלרינט, כינור, ויולה, צ'לו ופסנתר. ביצירה זו התגבשו העקרונות שאפיינו את המוזיקה העתידית שלו. בשיטה ה"נאו-מודלית" שלו התכתב ויארו עם יסודות ממלחינים שונים כמו בלה בארטוק,ג'ורג'ה אנסקו, אנטון וברן, אוליבייה מסיאן ודמיטרי שוסטקוביץ'.
החל מסוף שנות ה-1950 התעניין ויארו בתורת הקבוצות והגיע בהמשך למסקנה שהשמיעה המוזיקלית הרגילה קולטת את הסולמות המוזיקליים כ"קבוצות" במשמעות המתמטית של המילה.
בעקבות תפיסה זו לא עבר ויארו למוזיקה סריאלית אולם התחיל להשתמש בקביעות במודוסים שבנה בעזרת פעולות מתמטיות. דרך תהליכים כאלה יצר ויארו צורות מוזיקליות שכינה אותן "קלפסידרות" (שעון שמש), "נפה", "מסך","מזמור" וכו'. ויארו נחשב למהפכן במוזיקה אבל לא רצה להיחשב "אוונגרדיסט" מחשש לקפוא במקום. על אף זיקתו לחשיבה מתמטית, יצר ויארו "יצירה קוהרנטית, עתירת משמעויות וביטויים אמנותיים" (עדה ברומארו) . שאף ל"הומוגניזציה של השפות המוזיקליות משלהי המאה ה-20, בעזרת חוקים טרנס-סגנוניים"
בשנת 1970 התחיל ויארו בבוקרשט בסדרת הקונצרטים "מוזיקות מקבילות" ולמשך שנים אחדות ניצח במסגרתה על מגוון רחב של יצירות מאת מלחינים כמו אורלנדו לאסוס, אייבס, סקריאבין, שנברג, אדגר וארז, שניטקה.
ב-1973 בעזרת מלגה מטעם השירות הגרמני לחילופי גומלין אוניברסיטאיים התאפשרה לוויארו שנת שבתון בברלין המערבית. אז הוא הלחין את הסימפוניה השנייה שלו "טכיקרדיות". בשובו לבוקרשט הלחין שתי אופרות "יונה" לפי דרמה מאת מרין סורסקו, ולפי הציורים של מ.ק. אשר (1975-1972, ביצוע בכורה בבוקרשט, 1976), ואת Praznicul calicilor (משתה האביונים) לפי קומדיה מאת מיכאיל סורבול (1980-1978, ביצוע בכורה בברלין 1990). הסימפוניה השלישית שלו "La un cutremur" (ברעידת אדמה) בוצעה בשנים 1977 ו-1978 והייתה תגובת היוצר לאסון רעידת האדמה שהכתה את רומניה במרץ 1977.
יצירות שלו בוצעו על ידי אמנים כמו הכנר אולג כגן, צ'לנים כמו נטליה גוטמן, ולדימיר אורלוב, קטלין איליה, מנצחים כמו קונסטנטין סילבסטרי, זובין מהטה, הוריה אנדרייסקו, תזמורות כמו ברלינר קאמראופר, תזמורת "סוויס רומאנד", מקהלת "מדריגל" וכו'.
קורות חיים > פעילותו האקדמית

במקביל להלחנה, עסק ויארו עד סוף חייו גם בהוראה באופן אינטנסיבי.
החל משנת 1950 לימד ויארו בקתדרה לתזמור ואחר כך בקתדרה להלחנה של הקונסרבטוריון בבוקרשט, שבה עלה בהדרגה בהייררכיה האוניברסיטאית. החל משנת 1955 כיהן כפרופסור. ב-1975 עשה את עבודת הדוקטור שלו
על בסיס עבודה זו פרסם כעבור שנתיים את Cartea modurilor ("ספר המודוסים") שפורסמה בשנת 1993 באנגלית תוך הרחבת החלק השני שלה - The Book of Modes. בהדרכת המלחין סיג'יסמונד טודוצה בקונברסטוריון בקלוז' (האקדמיה למוזיקה על שם גאורגה דימה).
היה מרצה אורח באוניברסיטאות רבות בארצות הברית (בניו יורק - במכללת שרה לורנס ובית הספר ג'וליארד -,שיקגו, סיאטל),קנדה (באוניברסיטת לוואל), ישראל (בירושלים בשנים 1982–1983), בז'נבה וכו'.
אנטול ויארו נפטר בשנת 1998 בבוקרשט.
הוא היה נשוי משנת 1954 למוזיקולוגית נינה שוטיקובה ויארו, ולזוג נולדו בן ובת. הבן הוא הפסנתרן אנדריי ויארו.
לוויארו יש אח פילוסוף, סורין ויארו.
פרסים ואותות הוקרה

1946 - פרס ג'ורג'ה אנסקו להלחנה - על ה"סויטה בסגנון ישן"
1949 - פרס המדינה של רומניה
1962 פרס מארי ז'וזה על הקונצ'רטו לצ'לו (בז'נבה)
1966 - פרס הקרן סרגיי קוסביצקי
1967 - פרס האקדמיה הרומנית
1975,1977, 1979 - פרסים של איגוד המלחינים ברומניה
1986 - פרס הרדר - מטעם אוניברסיטת וינה על מפעל חייו בהלחנה, מוזיקולוגיה ותורת המוזיקה, "על כישוריו המיוחדים, החדשנות והדמיון המוזיקלי"
1996 - הפרס הגדול של איגוד המלחינים הרומנים
ספרים

1975 - Cartea modurilor (ספר המודוסים) 2 כרכים
1990 - De la moduri la timpul muzical (מהמודוסים אל הזמן המוזיקלי)
1994 - Cuvinte despre sunete (מלים על צלילים)
2001 - Ordinea în Turnul Babel (הסדר במגדל בבל) פורסם אחרי מותו בעריכתה של נינה ויארו
יצירות מוזיקליות

ויארו הלחין מעל 120 יצירות מסוגות רבות.
יצירות מוזיקליות > יצירות לתזמורת > 7 סימפוניות

1967 מס.1 Oda tăcerii (אודה לשתיקה) -מוקדשת לנושא השואה
1973 מס 2, Tahicardii (טכיקרדיות)
1978 מס.3 La un cutremur (סימפוניית רעידת האדמיה)
1982 מס.4, ;
1985-1984 מס.5 M. Eminescu (מיכאי אמינסקו) - למקהלה ותזמורת - על שירים מאת אמינסקו
1989 מס.6 Exodus (אקסודוס),
1993-1992 מס.7 no.7 Anul soarelui calm (שנת השמש השקט)
יצירות מוזיקליות > יצירות לתזמורת > אחרות

Suită in stil vechi- 1945 (סויטה בסגנון ישן)
1952 - Dansuri simfonice
Concert pentru orchestră, 1954–5