stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפי נוה
ביוגרפיה

נולד כאפרים נבעה לדני ואדה נבעה, ילידי עיראק. הוא גדל והתחנך באשקלון. בתיכון למד בבית הספר ע"ש "תגר" באשקלון. ב-1987 התגייס לצה"ל ושירת תחילה בחיל השריון, אך לאחר תאונת דרכים רוב שירותו הסדיר היה בממר"ם.
למד משפטים שלוש שנים במכללת רמות משפט והשלים את הסמסטר האחרון של לימודי תואר בוגר במשפטים (תואר ראשון) באוניברסיטת תל אביב, לצד סטודנטים נוספים ממחזורו, עקב הפסקת פעילות המכללה. בשנת 1995 הוסמך כעורך דין לאחר התמחות בבית משפט השלום בתל אביב, אצל השופטת שרה דותן. בשנת 1999 הקים ביחד עם עו"ד אלישע אטיאס את משרד עורכי הדין "אטיאס - נוה", העוסק בתחומי הביטוח והנזיקין.
ב-21 ביוני 2011 נבחר לראש מחוז תל אביב והמרכז בלשכת עורכי הדין, שהוא המחוז הגדול בלשכה שאיגד בתוכו, עד שנת 2019, כ-70 אחוזים מעורכי הדין בישראל. ב-2012 ייסד את "המדרשה למשפט מעשי של מחוז תל אביב והמרכז", שהיא פרי שיתוף פעולה עם מוסדות אקדמיים במחוז תל אביב והמרכז ומטרתה לספק לעורכי הדין העשרה מקצועית.
במהלך כהונתו כיושב ראש ועדת האתיקה של מחוז תל אביב והמרכז, ערך רפורמה בכללי האתיקה של לשכת עורכי הדין בעניין התרת והרחבת הפרסום האינטרנטי, לרבות שינוי גישת הוועדה ביחס לכללי הפרסומת של עורכי דין והתאמתם לעידן האינטרנט.
בינואר 2012 הוביל את המאבק הציבורי בפרשה שכונתה "הפרוטוקול המשופץ" של סגנית נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב, ורדה אלשיך, כאשר ועדת האתיקה וועד המחוז בראשותו הגישו תלונה נגד השופטת לנציב תלונות הציבור על השופטים, וזאת לאור מעשיה, שכללו עריכת 36 שינויים ותוספות לפרוטוקול דיון של בית המשפט בסיומו של הדיון בהיעדר הצדדים. נציב תלונות הציבור על השופטים, השופט אליעזר גולדברג, מצא את התלונה כמוצדקת ופורום ראשי המחוזות בלשכה בהנהגתו של נוה הוביל מאבק להעברתה של השופטת מכהונתה, אך שר המשפטים, יעקב נאמן הוביל לפשרה שבמרכזה הסתפקות בהחלטתו של נשיא בית המשפט העליון, אשר גרוניס, על אזהרה חמורה לאלשיך.
בהיותו ראש מחוז תל אביב בלשכת עורכי הדין, קרא לעורכי הדין להעדיף העסקת עורכי דין צעירים על פני מתמחים, בשל הצפת הענף ועל פי הכלל של עניי עירך קודמים.
ביוגרפיה > ראש לשכת עורכי הדין

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יש לפרט פעולות נוספות שלו כראש הלשכה.
ביוני 2015 נבחר ליו"ר לשכת עורכי הדין.
בינואר 2017 הגיש נוה תביעה בגין עוולת פרסום לשון הרע על סך של כמיליון ש"ח נגד העיתונאית שרון שפורר. לתביעה זו גייס נוה את לשכת עורכי הדין שגם תבעה את שפורר, זאת בעקבות סדרת כתבות שפרסמה ביוני 2017, ובהן העלתה טענות לפיהן ייתכן שמקורבים לנוה ותורמים של מסעות הבחירות שלו זכו לעדיפות בקבלת תיקי בוררות המופנים ללשכת עורכי הדין. נוה הכחיש את האמור בכתבות ואף טען כי פרסומיה של שפורר, במקביל להליך המשפטי המתנהל ביניהם, מנוגדים לכללי האתיקה העיתונאית. בספטמבר 2019 ביקשו נוה ולשכת עורכי הדין להפסיק את ההליכים נגד שפורר. בית המשפט קיבל את הבקשה, דחה את התביעה נגד שפורר ופסק לזכותה הוצאות בסך של 70,000 ש"ח.
בנובמבר 2017 התפרסם תחקיר של עמרי אסנהיים בתוכנית "עובדה", אשר הציג את הרקע להליך מינוי השופטים במדינה. נוה התראיין לתחקיר והציג בו את עמדותיו בנוגע למינוי שופטים ואת שיתוף הפעולה שלו עם שרת המשפטים איילת שקד. במהלך התחקיר הקליט נוה את משתתפי כנס לשכת עורכי הדין באילת.
הוא התפטר מתפקידו בינואר 2019. במקומו נבחר אבי חימי.
ביוגרפיה > לאחר סיום התפקיד

במאי 2021, דווח כי תיווך בין איילת שקד לבנימין נתניהו במגעים להרכבת ממשלה וניסה למנוע הקמת ממשלה בראשות נפתלי בנט ויאיר לפיד. שקד הכחישה.
ביוני 2023 התמודד בבחירות לראשות לשכת עורכי הדין וקיבל 19% מקולות הבוחרים, ובכך הפסיד ליריבו עמית בכר.
ביוגרפיה > הרשעה בפלילים

בשנת 2018 נחקר באזהרה בחשד למרמה ולעבירה על חוק הכניסה לישראל. על פי החשד, ניסה לסייע לזוגתו שנלוותה אליו, בר כץ, להיכנס לישראל מבלי להציג את דרכונה. נוה הודה בחקירתו בביצוע המעשה וכן בסיוע לכץ לצאת מהארץ ללא ביקורת דרכונים. נוה הסביר את מעשהו ברצונו להסתיר מאשתו את נסיעתו עם זוגתו לחו"ל מאחר שלטענתו הוא נתון למעקבים של חוקרים פרטיים בעקבות משפט גירושים. ב-25 בדצמבר הוגשו כתבי אישום נגד נוה ונגד כץ בגין יציאה מישראל שלא כחוק בצוותא, כניסה לישראל שלא כחוק בצוותא וקבלת דבר במרמה בצוותא. עם פרסום החשדות נגדו השעה עצמו נוה מהוועדה לבחירת שופטים, ועם הגשת כתב האישום הודיע על פרישתו מהוועדה. ב-27 בדצמבר 2018 טען נוה בריאיון לתוכנית "עובדה" כי הוא סירב למינויו של שי ניצן, אשר כיהן באותה העת כפרקליט המדינה, לכהונה בבית המשפט העליון, ובשל סירובו זה, הועמד נוה לדין. פרקליטות המדינה הכחישה ודחתה על הסף את טענות נוה.
בספטמבר 2022 הורשעו נוה ובת זוגו בעבירות של כניסה ויציאה מישראל שלא כחוק ובקבלת דבר במרמה בפרשה.
בנובמבר 2022 נגזר עונשו לחודשיים מאסר על תנאי וקנס של 2,000 ש"ח. במאי 2023 דחה בית המשפט המחוזי מרכז את בקשתם למחיקת האישום, בין השאר נטען בפסק הדין ש"הגם שלמעשים אין קשר ישיר לתפקידו ולמעמדו של המערער בתקופה הרלוונטית כיו"ר לשכת עורכי הדין, הרי שלא ניתן להתעלם מתפקידו ומעמדו זה בעת בחינת האינטרס הציבורי". בנוסף לכך דחה בית המשפט גם את בקשת המדינה להחמרת העונש שהוטל על הזוג. בקשת רשות ערעור שהגישו בני הזוג לבית המשפט העליון נדחתה.
בעקבות הרשעה זו הועמד נוה לדין משמעתי בלשכת עורכי הדין, והוטל עליו עונש של השעיה לחודשיים וקנס של 5,000 ש"ח.
ביוגרפיה > חשד לשוחד תמורת מינויים

בחודש ינואר 2019 נעצר נוה ונחקר באזהרה בחשד שפעל למינוי וקידום שופטים בתמורה לשוחד מיני, בפרשה שזכתה לכינוי פרשת המין והמינויים. בעקבות זאת התפטר מתפקידו כראש לשכת עורכי הדין. בסיום החקירה הודיעה המשטרה שהתגבשה תשתית ראייתית כנגד אפי נוה ונגד השופטת אסתר כרייף לביצוע עבירות מתחום טוהר המידות, ובדצמבר 2019 הודיעה הפרקליטות על החלטתה להעמיד את נוה ואת כרייף לדין באשמת שוחד, וזאת בכפוף לשימוע.
המידע שהחל חקירה זו הועתק מהטלפון הסלולרי של נוה שנמסר לעיתונאית גלי צה"ל הדס שטייף, שמסרה אותו לחוקר פרטי לשם פריצתו. ב-20 בינואר 2019 הגיש נוה תלונה במשטרה נגד שטייף בגין נטילת הטלפון הנייד שלו ללא רשות ובגין הפריצה אליו. בנוסף תבע נוה מגלי צה"ל ושטייף פיצוי של כ-7 מיליון ש"ח והשבת כל ההעתקים של כל החומרים שהיו במכשיר הטלפון. במאי 2019 הגדיל נוה את סכום התביעה ב־141,000 ש"ח נוספים, בעקבות פרסומים של שטייף נגדו שבהם כינתה אותו – בין היתר – "תולעת אשפה".
במרץ 2021, לאחר שימוע שנערך לנוה, החליט המשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים שלמה למברגר לסגור את התיק נגד נוה ונגד כרייף. לדברי למברגר, הפריצה למכשיר הנייד של נוה נעשתה שלא כדין, ובית המשפט עלול לפסול את הראיות שנבעו ממנה. בנוסף, "יהיה זה לא הוגן, ולא נכון, לעשות שימוש בראיות שמקורן בפגיעה קשה בפרטיותו ובזכויותיו של נוה".
במרץ 2024 פורסמו שיחות שערך עם איתן אורנשטיין – בהן סיכמו על עסקאות קח-תן במסגרתן קידם נוה את מועמדותו של אורנשטיין לנשיאות המחוזי, בתמורה לעזרה של אורנשטיין לנוה במגוון נושאים, ביניהם הזזת השופטת דליה גנות מתחום הנזיקין ומינוי שופטים כלבבו, בהתאמה לאינטרסים עסקיים שלו. ב-28 במאי היחידה הארצית לחקירות הונאה בלהב 433 עיכבה לחקירה את נוה ואורנשטיין בחשד לשוחד, מרמה והפרת אמונים.
חיים אישיים

נוה נשוי לבר נוה, להם שתי ילדות משותפות והם מתגוררים בתל אביב. מנישואיו הקודמים הוא אב לשישה. אחיו הוא צביקה נוה, מיסד קבוצת CGI.
לימס

ערך זה עוסק במערכת להגנת גבולות הקיסרות הרומית. אם התכוונתם לפירושים אחרים, ראו .
קטע בלימס הגרמאני
הלימס הגרמאני, מהמאה השנייה לספירה
מיצד חתרורים - מצודה רומית ביזנטית באזור ים המלח
לִימֶס (בלטינית: Limes, "דרך צבאית") היו מערכות להגנת גבולותיה של הקיסרות הרומית. היו אלו חומות, מצודות, דרכים, ביצורים ומכשולים אשר נועדו לתחום את הקיסרות מפני שבטים פולשים. בתקופת הרפובליקה לא היו גבולות שלטונה של רומא ברורים. החל מהמאה הראשונה לספירה הוקמו בהדרגה מערכות ביצורים דרכים ומכשולים על גבולה היבשתי של האימפריה הרומית. הדוגמאות המוכרות ביותר ללימס הן חומת אדריאנוס וחומת אנטונינוס, תלם נובאק, הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה, הלימס של גרמאניה אינפריור, הלימס הערבי והלימס הטריפוליטאי.
בארץ ישראל מוכר לימס פלשתינה, אשר חצה את הנגב מחוף הים התיכון, באזור צפון חצי האי סיני עד לחוף ים המלח והערבה. מאחדות מהמצודות נשארו שרידים עד היום בקרבת היישובים הבאים: עין בוקק, חצבה, "חתרורים", "מוחילה", עבדת ומצד תמר בכביש דימונה-סדום. הלימס של ארץ ישראל נועד להגן על האימפריה מפני פלישות של שבטי הנוודים, וכן להבטיח את נתיבי הסחר הבינלאומי החשובים. הנגב זכה בתקופה זו לשגשוג, במידה רבה הודות ללימס.
לקריאה נוספת

ד"ר שמעון אפלבוים, כיצד התפתח הספר המוגן הרומאי, מערכות קל"ב, תשכ"א, עמ' 49–55; 59
David Kennedy & Derrick Riley, Rome's Desert Frontier from the Air, University of Texas Press, Austin, 1990, 256 pp
הערות שוליים

↑  Benjamin Isaac, The Meaning of the Terms Limes and Limitanei, The Journal Of Roman Studies 78
1 2  Jones Henry Stuart, III. War - Frontier defences, Companion to Roman history, Oxford: Oxford Clarendon Press, 1912
↑  ד"ר שמעון אפלבוים, כיצד התפתח הספר המוגן הרומאי, מערכות קל"ב, תשכ"א
↑  בתוך: זאב וילנאי, אריאל אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל, תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך, 1978 (הדפסה שלישית), עמ' 4037–4038
↑  ביקורת: ריכב רובין, ‏הספר המדברי של האימפריה הרומית-הביזנטית ממעוף ציפור, קתדרה 72, יוני 1994, עמ' 169–172
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529220305171  BnF: cb119714208 (data)  GND: 4615121-7  HDS: 012289  LCCN: sh85077016 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הת'ר קוקס ריצ'רדסון

| --- | --- |

 לידה:  1962 (בת 62 בערך) מיין, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  היסטוריה של ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד (1997)  אקדמיית פיליפ אקסטר 
 מוסדות:  בוסטון קולג' (2011)  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (1997–2002)  אוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט (2004–2010) 
 פרסים והוקרה:  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (2022) 
 
הת'ר קוקס ריצ'רדסון (באנגלית: Heather Cox Richardson; נולדה ב-1962) היא היסטוריונית אמריקאית ופרופסור להיסטוריה במכללת בוסטון, שם היא מעבירה קורסים על מלחמת האזרחים האמריקאית, תקופת השיקום, המערב האמריקני והאינדיאנים במישור. בעבר לימדה היסטוריה ב-MIT ובאוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט .
ריצ'רדסון חיברה שישה ספרים על היסטוריה ופוליטיקה. היא מייסדת ועורכת ב- werehistory.org, אתר המציג היסטוריה מקצועית לקהל הרחב באמצעות מאמרים קצרים. בשנים 2017 ו-2018 אירחה את פודקאסט ה-NPR‏ "Freak Out and Carry On". לאחרונה, ריצ'רדסון החלה לפרסם את "מכתבים מאמריקאי", עלון לילי המתאר את האירועים הנוכחיים בהקשר הגדול יותר של ההיסטוריה האמריקאית.   העלון צבר עשרות אלפי מנויים והפך אותה, החל מדצמבר 2020, למחבר האישי המצליח ביותר של פרסום בתשלום בסאבסטאק (Substack).
ראשית חייה והשכלתה

ריצ'רדסון נולדה וגדלה במיין, ולמדה בתיכון באקדמיית פיליפס אקסטר באקסטר, ניו המפשייר. היא קיבלה תואר ראשון ודוקטורט מאוניברסיטת הרווארד, שם למדה אצל דייוויד הרברט דונלד (אנ') וויליאם גיאנאפ.
קריירת כתיבה > עלון

בספטמבר 2019 החלה ריצ'רדסון לכתוב תקציר יומי של אירועים פוליטיים הקשורים לחקירת ההדחה של הנשיא דונלד טראמפ. את התקציר פרסמה מאוחר בערב או בשעות המוקדמות של המחרת בדף הפייסבוק שלה. מאוחר יותר הוסיפה ריצ'רדסון פורמט של עלון שכותרתו "מכתבים מאמריקאי", שפורסם באמצעות Substack. היא מנחה שיחות ארוכות של שעה בפייסבוק בימי שלישי וחמישי, בהן היא דנה באירועים אקטואליים לאור ההיסטוריה.
יצירותיה

The Greatest Nation of the Earth: Republican Economic Policies during the Civil War (Harvard University Press, 1997) ISBN 9780674362130
The Death of Reconstruction: Race, Labor, and Politics in the Post-Civil War North, 1865-1901 (Harvard University Press, 2001) ISBN 9780674013667
West from Appomattox: The Reconstruction of America after the Civil War (Yale University Press, 2007) ISBN 9780300136302
Wounded Knee: Party Politics and the Road to an American Massacre (Basic Books, 2010) ISBN 9781458760142
To Make Men Free: A History of the Republican Party (Basic Books, 2014) ISBN 9780465024315
How the South Won the Civil War: Oligarchy, Democracy, and the Continuing Fight for the Soul of America (Oxford University Press, 2020) ISBN 9780190900915
הערות שוליים

↑  "HCR faculty page". Boston College. נבדק ב-2018-11-17.
↑  "MIT History". MIT. נבדק ב-2018-11-17.
↑  "Heather Cox Richardson". the Guardian. 2015-06-24. נבדק ב-2018-11-17.
↑  Richardson, Heather Cox. "Letters from an American". Substack: Heather Cox Richardson. נבדק ב-19 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "We're History". We're History. נבדק ב-11 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Smith, Ben (2020-12-28). "Heather Cox Richardson Offers a Break From the Media Maelstrom. It's Working". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-01-08.
1 2  "Facebook's Historian: Professor Heather Cox Richardson". The Heights. 2018-03-18. נבדק ב-2018-11-17.
↑  "The Death of Reconstruction - Heather Cox Richardson". Harvard University Press. 2018-11-16. נבדק ב-2018-11-17.
↑  Slap, Andrew L. (2009-08-22). "West from Appomattox: The Reconstruction of America after the Civil War (review)". Civil War History. 55 (3): 407–409. doi:10.1353/cwh.0.0084. ISSN 1533-6271. נבדק ב-2018-11-17.
↑  Zasky, Jason (2010-07-27). "Wounded Knee: Party politics and an American massacre - Heather Cox Richardson interview". Failure magazine. נבדק ב-2018-11-17.
↑  "To Make Men Free, by Heather Cox Richardson". The New York Times. 2015-01-04. נבדק ב-2018-11-17.
↑  Richardson, Heather Cox. "How did this monster get created? The decades of GOP lies that brought us Donald Trump, Republican front-runner". Salon. נבדק ב-17 בנובמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Letters from an American, by Heather Cox Richardson". Substack. 2019. נבדק ב-2019-12-22.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266903905171  PLWABN: 9811810566005606  BIBSYS: 98043261  BnF: cb144495134 (data)  CiNii: DA13468559  GND: 141908084  ISNI: 0000 0001 1048 8546  LCCN: n96114810  NSK: 000383922  NTA: 270068732  RERO: 02-A003743687  SUDOC: 069670110  VIAF: 28803786   WorldCat (עם VIAF): 28803786
שבתאי לוז'ינסקי (אוניית מעפילים)

| --- | --- |
"שבתאי לוז'ינסקי" בחוף ניצנים
"שבתאי לוז'ינסקי" בחוף ניצנים
 שם צופן:  שושנה
 ארגון:  המוסד לעלייה ב'
 קורות ההפלגה
 מספר מעפילים:  825
 רב החובל:  הגיעה גם לאשדוד ההגעה=חוף ניצנים
 נתוני האונייה
 שם קודם:  Susana
 תאריך רכישה:  (נחכרה)
 הדחק:  670 (או 500) טון
 מהירות:  9-6 קשר
"שבתאי לוז'ינסקי" הייתה אוניית מעפילים, שקנתה לה מקום ייחודי בתולדות ההעפלה, משום שהייתה בין האוניות המעטות שהצליחו להוריד את נוסעיהן אל הארץ לאחר מלחמת העולם השנייה, והודות למעורבותם של אנשי היישוב ניצנים בניסיון למנוע את גירוש נוסעיה.
תולדותיה > "סוזנה" - אוניית משא

"סוזנה" נבנתה בשנת 1946, אוניית עץ בעלת שני תרנים. בעלת הדחק של 670 טון (גרסה אחרת: 500 טון), מנוע דיזל איטלקי אנסלדו Ansaldo בעל הספק 350 כ"ס. הייתה רשומה בנמל ויארג'ו במרכז איטליה.
תולדותיה > "שבתאי לוזינסקי" - אוניית מעפילים > רכש והכנה

האונייה נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' באמצעות יהודה ארזי, באיטליה בתחילת 1947. לאחר הרכישה היא שטה מנמל הבית מצפון איטליה לדרומה. כשהייתה מול רג'יו דה קלאבריה, נתפסה על ידי המשטרה האיטלקית ונדרשה לחזור, אך לא עשתה כן.
צוות ההכנה להפלגת העפלה כלל את אברהם זכאי, אברהם שביט, בצלאל דרורי, ארץ ישראלים נוספים, וכן איטלקיים מקומיים.
נבנתה קונסטרוקציה מצינורות ברזל ובה 600 מיטות. הוקמו שמונה מבני שירותים, מזון הובא ממחסן של המוסד לעלייה ב' ליד מילנו, וכן מים ודלק – הכל במימון של הג'וינט. הספינה צוידה בחמש סירות גומי ל-200 איש, וסירת עץ ל-15 איש.
שמה הלועזי "סוזנה" הוחלף בשמו של שבתאי לוזינסקי, המנהיג הציוני שפעל כחבר "המרכז לגולה" ובמחנות ניצולי השואה באיטליה, ונהרג בתאונת דרכים באותה שנה.
צוות המלווים כלל את אנשי הפלי"ם: דוד מימון (סנפיר) שהיה מפקד האונייה, בצלאל דרורי – פרימן (ישקה) שתיפקד כאחראי על הארגון והטיפול בעולים, וכן את אוסי רביד, אברהם קרני-ריקמן (גשר), ושלושת אנשי "ההגנה" באירופה: יונה, שלמה וסשה. הגדעוני היה אריה חייקינד. מכשיר הקשר המקורי התקלקל והוחלף בלב ים עם מכשיר מספינה אחרת.
רב החובל היה איטלקי, אך בפועל שימש בתפקיד דוד מימון.
תולדותיה > "שבתאי לוזינסקי" - אוניית מעפילים > המעפילים

825 המעפילים נאספו במחנה 'אלסקה' על החוף בסמוך לעיירה מטפונטו (Metaponto) ליד בארי, והתגוררו במחסני פח. מפקד המחנה היה יהושע (אוסי) רביד מהפלי"ם. כן היו כשלושה ארצישראלים נוספים שדאגו ללימודים וספורט.
השלטונות האיטלקים התייחסו יפה אל המבצע. הם חשבו שמחנה המעפילים הוא מחנה של פגועי נפש. למעשה הגיעו המעפילים מרומניה, הונגריה ופולין, בהם כ-160 דתיים מהפועל המזרחי, בגילאים 18–35.
המעפילים הגיעו אל מקום ההעמסה במטפונטו, חוף חולי רדוד במפרץ טרנטו, ברגל. נמתח כבל פלדה מהספינה לחוף, ובאמצעות חמש סירות גומי הועברו המעפילים. ההעלאה התבצעה בלילה במשך ארבע שעות.
רביד ארגן את הקבוצות בתוך הסירות. עם תום ההעלאה החליט יהודה ארזי כי רביד יצטרף כמלווה בהפלגה. המעפילים התארגנו בספינה על פי השיוך התנועתי-קבוצתי שלהם.
תולדותיה > "שבתאי לוזינסקי" - אוניית מעפילים > ההפלגה

הספינה הפליגה מנמל מטפונטו שבדרום איטליה ב-4 במרץ, ובמקביל, על מנת להקל על צפיפות הנוסעים בימים הראשונים הפליגו באונייה "אלברטינה" 173 מעפילים נוספים. כעבור חמישה ימים הועלו נוסעי "אלברטינה" על סיפון "שבתאי לוז'ינסקי", ואז שהו עליה 823 נפש. בין המעפילים היו גם 130 בחורים שאומנו באירופה על ידי ארגון "ההגנה" במסגרת תוכנית "עלייה ג'" שדיברה על פריצה חמושה לחופי הארץ ובוטלה בסופו של דבר. מארגני השיט הקפידו על הסוואת הספינה ומעפיליה שהו תדיר בבטן האונייה.
נתיב ההפלגה של האונייה היה לאורך חופי איטליה דרך סנטה מריה, כף מטפן, האי סטמפליה, כף גלידוניה (Gelidonya) בחוף הדרומי של טורקיה, חופי לוב, לאורך החוף המצרי, פורט סעיד וחוף ניצנים.
תולדותיה > "שבתאי לוזינסקי" - אוניית מעפילים > עימות עם הבריטים

בבוקר היציאה מנמל ההעמסה, בשעה 09:00, חג מטוס לא מזוהה מעל הספינה והסתלק. במהלך ימי ההפלגה, לא היה ליווי בריטי או מגע כלשהו עם מטוסים או משחתות. ניתנו למעפילים ההוראות הרגילות להתנגדות פסיבית במקרה תפיסה. לא התרחש עימות בים, האונייה התגלתה רק כשהגיעה לחוף. המלווים נצטוו להתערב בין המעפילים ולהתחמק.
מקום ההורדה נקבע לחוף ניצנים, שם השמירה הבריטית הייתה דלילה יותר עקב מיעוט היישובים היהודיים. הספינה הגיעה לקרבת החוף ב-12 במרץ מבלי להתגלות, אך עקב הים הסוער לא ניתן היה להוריד את המעפילים באמצעות סירות הגומי, מחשש שהן יתהפכו. הוחלט להנחית את האנייה על החוף, האונייה הופנתה אל החוף ועלתה על שרטון חול במרחק 120 מטר ממנו.
בינתיים האיר היום ובצל החשש הכבד להתגלות, הוחלט למתוח חבל אל החוף ולהניע לאורכו את הסירות עם המעפילים. מעפילים שידעו לשחות קפצו מן הספינה והחלו שוחים אל החוף, בעוד אנשי "ההגנה" שחיכו בחוף ואנשי הפלי"ם שליוו את הספינה כיוונו אותם בתוך המים. לאחר מכן הצליחו חלק מהמעפילים שהגיעו לחוף להתפזר ביישובי הסביבה.
לאחר שלוש שעות מתחילת ההורדה, הקיפו חיילים בריטים מהמחנה הסמוך את האזור, כשמלאכת ההורדה וההתארגנות על החוף הייתה בעיצומה.
מאות יהודים מיישובי האזור הוזעקו למקום תפיסת האונייה, על מנת למנוע את גירושם של המעפילים. הם התערבבו עם המעפילים, שרפו את תעודות הזהות שלהם וכל מי שנשאל לגבי זהותו ענה "אני יהודי מארץ ישראל".
הבריטים התקשו בזיהוי המעפילים ועצרו מעל 900 איש שהיו על החוף. בעיתון "דבר" דווח על חיילים ושוטרים בריטים וערבים שבזזו את חפצי העולים שנעצרו. העצורים הוסעו לחיפה בנסיעה שארכה כ-11 שעות ובצהרי 13 במרץ 1947 הועלו 700 מהם על אניית הגירוש 'אמפייר רייול' שלקחה אותם למחנות המעצר בקפריסין, בעוד כ-240 שזוהו כארצישראלים הושארו בארץ ישראל. קבוצה נוספת של 138 עצורים גורשה אחר חצות ב-15 במרץ 1947 ב'אמפייר שלטר'.
במהלך האירוע נורו יריות לכיוון העולים על ידי שוטרים ערבים וחיילים בריטים פרקו את הערבים מנשקם. כן מנעו החיילים הבריטיים ניסיון של ערבים לפרוץ ליישוב.
בין המגורשים היו מאות ארצישראליים, בעוד חלק קטן מהמעפילים שוחררו (חלק נוסף הצליח עוד קודם לברוח ליישובים הקרובים). ב-25 במרץ 1947 החזירו הבריטים מקפריסין 301 מהמגורשים, וב-28 במרץ 1947 החזירו עוד 75 מהם שזוהו כתושבי ארץ ישראל, בהם כ-85 מהמעפילים שהצליחו להערים על הבריטים ולהטעותם לחשוב שמדובר בארצישראלים בזכות, בין השאר, התחזות לנשותיהם של אנשי היישוב.
בתחילה נאמר על ידי השלטונות הבריטים שלא יקוזזו מעפילי שבתאי לוזנסקי ממכסת הסרטיפיקטים, מפני שהבריטים לא ידעו את מספרם אולם בהמשך הם קיצצו 375 סרטיפיקטים על פי הערכה.
הבריטים גם השביתו את תנועת המכוניות של קואפרטיב דרום יהודה למשך שבוע, כעונש על סיוע נטען להובלת המעפילים של האונייה.
ייצוגיה בתרבות

פרשת "שבתאי לוז'ינסקי" הוכיחה לרבים ביישוב ובתפוצות ישראל את רגש ההזדהות העמוק של אנשי היישוב בארץ עם המעפילים, ואת הרצון להיאבק למענם, כשאנשי היישוב היו מוכנים להיות מוגלים לקפריסין ולשהות שם חצי שנה על מנת לשחרר חלק מהמעפילים.
השיר "שושנה שושנה" של המשורר חיים חפר נכתב ככל הנראה על הספינה "שבתאי לוז'ינסקי", ששמה המנהלתי במוסד לעלייה ב' היה "שושנה" (עברות של שמה הלועזי, "סוזנה"). בבית הרביעי בשיר מתואר כיצד איש פלי"ם הובא בטעות לקפריסין, דבר התואם גם כן את קורות הספינה. באתר הפלי"ם נכתב כי חפר לא הכחיש את הסיפור שהשיר נכתב על הספינה. כך גם מצוין בשלט בחוף ניצנים.
ראו גם

מבצע מבוכה
לקריאה נוספת

נחום בוגנר, ספינות המרי: ההעפלה 1948-1945, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור; המרכז לתולדות כוח המגן ה"הגנה", תשנ"ג-1993, עמ' 301-296.(הספר בקטלוג ULI)
גלילה רון פדר עמית, מנהרת הזמן 4 - מעפילים מגיעים לחופי הארץ, תל אביב: הוצאת מודן, תשנ"ח-1998. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

1 2  מ. בן שחר, "שבתי לוזינסקי" ושבתי לוזינסקי ז"ל, דבר, 27 במרץ 1947
↑  מעפילי "שבתי לוזינסקי" גורשו, דבר, 14 במרץ 1947.
↑  גורשו אחרוני המעפילים, דבר, 16 במרץ 1947.
↑  חזרו 301 ארצישראלים מקפריסין, דבר, 26 במרץ 1947
↑  באה השיירה השנייה של הארצישראלים מקפריסין, דבר, 30 במרץ 1947
↑  על מעפילי שבתי לוזינסקי, דבר, 16 באפריל 1947.
↑  מ.ד., פעמיים טעה מר סטאבס, דבר, 25 באפריל 1947.
↑  ז.ל., מעשה במעפילים ארצישראליים, דבר, 27 במרץ 1947.
↑  ראו: בדף הספינה.
↑  מילות השיר "שושנה שושנה".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007502609005171  VIAF: 308279509   WorldCat (עם VIAF): 308279509 
האונייה שבתאי לוז'ינסקי (סוזנה) בחוף ניצנים
האנייה באשדוד, 1947
"שושנה שושנה" של חיים חפר בביצוע חבורת זמר רן
ג'קי פלמינג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1955  (בת 69 בערך) לונדון, בריטניה
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 לאום:  אנגליה אנגליה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לידס, המכללה לאמנות ועיצוב צ'לסי, האוניברסיטה לאמנויות של לונדון 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  כתיבה ציור
 נושאי כתיבה:  פמיניזם קריקטורה
 יצירות בולטות:  הצרה עם נשים (2016)
 פרסים והוקרה:  פרס ארטמיזיה (2017) 
 
ג'קי פלמינג (באנגלית: Jacky Fleming) היא ציירת קומיקס, קריקטוריסטית וסופרת אנגליה, פעילת התנועה הפמיניסטית בבריטניה. כחלק מהפעילות שלה בתנועה, כתבה את הספר "הצרה עם נשים", ספר סאטירה על הדרך בה גברים חשבו על נשים במאות שעברו.
ביוגרפיה

פלמינג נולדה בלונדון, שבבריטניה, בסוף 1955.
בצעירותה למדה פלמינג בבית ספר מקובל לאמנות ברובע צ'לסי שבלונדון, ולאחר שסיימה את לימודיה בהצטיינות בגיל 18 עברה ללמוד רישום באוניברסיטת לידס.
כישרונה לא בא לידיי ביטוי פיננסי עד לסיום לימודיה באוניברסיטה, כשקריקטורה ראשונה שלה פורסמה במגזין "Spare Rib" הבריטי. הקריקטורה פורסמה בעזרת תמיכה גבית בג'קי מצד האוניברסיטה, והיא הציגה ילדה שקורסת תחת העומס שהחברה מעמיסה עליה, תוך תהיה למה מצפים ממנה לכל כך הרבה. הקריקטורה הייתה הצעד הראשון בדרך לפעילות מלאה של ג'קי בתנועה הפמיניסטית.
עם הצלחת פרסום הקריקטורה שלה הפכה ג'קי לכותבת קבועה במגזין, וקומיקס בועט וסאטירי שלה החל להופיע בעיתונים נוספים, כמו The Guardian, The Independent, New Statesman, New Internationalist, Red Pepper, Observer ועוד. היא הוציאה את ספר הקריקטורות הראשון שלה בשנת 1991, שנקרא "Be A Bloody Train Driver".
בשנות התשעים הוציאה עוד כארבעה ספרים: "Never Give Up", "Falling In Love" ,"Dear Katie" ,"Hello Boys", כל ספר יצא בהפרש של שנה אחד מהשני. הספרים כולם עסקו בפמיניזם, בכוח הנשי, ובמחאה נגד הממסד הגברי המדכא את הנשים. הספרים הם ספרי קריקטורות, והגדרתם כקומיקס שנויה במחלוקת.
בשנת 2004 יצא ספרה השישי של פלמינג, "Demented".
בשנת 2016, יותר מעשור אחרי צאת ספרה הקודם, יצא ספרה המצליח ביותר עד כה של פלמינג, "הצרה עם נשים". הספר הוא ספר מחאתי-קריקטוריסטי המציג באופן ציני והומוריסטי אך בו בזמן בועט את מחשבתם המזלזלת והמכפישה של גברים לאורך ההיסטוריה לגבי נשים. הספר מציין מספר דעות קדומות ולא מבוססות מדעית על גוף האישה, אשר היו הדעה הרווחת במאות שעברו, לצד דעות הקיימות עד היום כמו ש"אישה לא יכולה לעבוד וצריכה רק לטפל בילדים ולכין אוכל". הספר למעשה משווה בין דעות מופרכות לחלוטין (כמו שלנשים יש אוזניים גדולות וראש קטן) לדעות קדומות שישנם גברים ברחבי העולם שעדיין מאמינים בהם (כמו שאישה לא יכולה לעבוד עבודת כפיים). הספר זכה בפרס "Artemisia Humour".
ביבליוגפיה

"Be A Bloody Train Driver" - ספרי פינגווין, 1991
"Never Give Up" - ספרי פינגווין, 1992
"Falling In Love" - ספרי פינגווין, 1993
"Dear Katie" - ספרי פינגווין, 1994
"Hello Boys" - ספרי פינגווין, 1996
"Demented" - הוצאת בלומסברי, 2004
"הצרה עם נשים" - ספרי פינגווין, 2016; ראה אור בעברית בתרגומה של גילי בר-הלל סמו, בהוצאת ידיעות ספרים.
הערות שוליים

1 2  Jacky Fleming - British Cartoon Archive - University of Kent, www.cartoons.ac.uk
↑  Hadley, Tessa (2016-03-16). "The Trouble with Women by Jacky Fleming review – delicious, funny, feminist cartoons". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2020-05-12.
↑  Prix Artémisia Humour 2017 décerné à Jacky Fleming, Association Artémisia, ‏2017-01-09 (בצרפתית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007375706705171  PLWABN: 9810532693505606  BnF: cb17078148s (data)  GND: 132815761  ISNI: 0000 0004 5974 459X  LCCN: no99018766  NKC: osa2017950545  VIAF: 62719516   WorldCat (עם VIAF): 62719516 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ג'קי פלמינג".