stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של אירלנד - מהרפורמציה עד קרומוול
יישוב אלסטר (The Ulster Plantation) > ג'יימס הראשון ויישוב אלסטר

משהתרוקנה אלסטר מאציליה האירים, ראה ג'יימס הראשון את ההזדמנות להפוך את אלסטר, ואת צפון אירלנד כולה, למושבה פרוטסטנטית, ובכך לקדם את האינטרס הדתי, ולהגביר את הכנסות הכתר האנגלי ואת כוחו. יש לזכור כי ג'יימס היה מלך סקוטלנד, וראה בחזונו את "בריטניה הגדולה" איחוד של כל ממלכות האי - אנגליה, סקוטלנד, ווילס ואירלנד, תחת כתרו.
אמנם "הימלטות האצילים" לוותה מיד במרידתו של האציל קייהיר או'דוהרטי. אך לאחר שהמרידה דוכאה (וקייהיר עצמו בותר לארבעה חלקים שנשלחו לערים ראשיות בצפון) ניתן היה להמשיך במפעל היישוב (Plantation of Ulster מן הבחינה שבמקום הקתולים שנעקרו "ניטעו" פרוטסטנטים). נכתב ספר מסודר הקרוי "הספר המודפס", ובו התוכנית - אדמות האצילים הבורחים ואלו שהשתתפו במרידת או'דוהרטי הוחרמו, (בסך הכול כשישה מחוזות במרכז אלסטר ומערבה), וניתנו לשלוש קבוצות אנשים: מאה משפחות של "יזמים" אנגלים וסקוטים אשר אמורים היו להביא עמם משפחות נוספות שיעבדו עבורם ויישבו את הנחלות שניתנו להן, משפחות אנגליות פרוטסטנטיות אשר קיבלו תמורה עבור שירות מיוחד לכתר, ואירים "ראויים". חלקים ניכרים נמסרו לידי הכנסייה של אירלנד וטריניטי קולג', על מנת להגביר את הנטייה הפרוטסטנטית בקרב המתיישבים.
וכך, ב-1610 החל המפעל הגדול של הפיכת צפון אירלנד לאנגלית ופרוטסטנטית. בעשר השנים הראשונות יישבו את המחוזות הצפוניים כשלושה עשר אלף אנגלים וסקוטים. האירים שישבו באדמות אלו לא הורשו להמשיך ולהתגורר בהן. מכיוון שהאדמות היו נרחבות, ומכיוון שהאירים היו מוכנים לשלם דמי חכירה גבוהים על מנת להישאר על אדמתם, מעולם לא בוצע "טיהור אתני" מקיף, ואירים רבים נותרו במחוזות. (ב-1628 שונתה המדיניות כך שהותר לאירים להישאר עבור דמי חכירה). כך נוצרה התערובת הנפיצה של אירים קתולים ואנגלים פרוטסטנטים המהווה את אוכלוסיית צפון אירלנד עד היום.
יישוב אלסטר (The Ulster Plantation) > צ'ארלס הראשון וונטוורת

צ'ארלס הראשון יורשו חסר המזל של ג'יימס הראשון היה בעל סדר יום שונה לחלוטין מזה של קודמו. עיקר עניינו היה בהשגת שקט ומזומנים, על מנת לכפות את שלטונו האישי. הוא פיזר את הפרלמנט ב-1629, ובאנגליה שלט, בפעם הראשונה מזה מאות בשנים, מלך ללא פרלמנט. מצב שהביא בסופו של דבר למלחמת האזרחים האנגלית ולעלייתו של אוליבר קרומוול.
צ'ארלס שלח לאירלנד את תומאס ונטוורת הרוזן מסטפורד, אשר שימש שם, במשך שבע שנים החל מ-1633 כמשנה למלך. ונטוורת זה היה מראשי התומכים במלך, מינהלן חרוץ ואחראי, והוא שלט באירלנד ביד רמה. עיקר עניינו היה המיסוי, והוא לחץ את כל המעמדות - הגאלים הקתולים, ה"אנגלים הוותיקים" צאצאי המתיישבים מימי הביניים, קתולים אף הם, והמתיישבים החדשים - אשר חלקם היו פרסביטריאנים, וחלקם פוריטנים שתי כתות שנרדפו עד חורמה בידי הפורמליזם של הכנסייה האנגליקנית ששלט באותם הימים.
משטרו של ונטוורת היה כה יעיל, וללא שפיכות דמים, עד שכאשר פרץ מרד בסקוטלנד כנגד הרדיפות הדתיות, הצליח ונטוורת לגייס כשמונת אלפים חיילים אירים (חלקם הגדול קתולים) שיילחמו לטובת המלך צ'ארלס.
במאי 1641 זומן ונטוורת ללונדון, על מנת לסייע בצעדים כנגד המרד הסקוטי. הפרלמנט האנגלי (אשר כונס מחדש לאור הסכנה הסקוטית) שכבר היה על סף מרידה גלויה, ראה מקום לבוא חשבון כנגד גדול תומכי המלך, והעמיד אותו לדין, כאשר אחת ההאשמות הייתה כי הצבא האירי גויס, לא על מנת להכניע את הסקוטים, אלא על מנת לכפות את עריצותו של צ'ארלס על העם האנגלי. הפרלמנט מצא את ונטוורת אשם בעבירה זו, והוא נערף. היה זה צעד מרחיק לכת כנגד המלך מצד הפרלמנט, אך מבחינת אירלנד, נראה כי חילוקי הדעות שבין האנגלים ובין עצמם הביאו למותו של המושל היעיל ונטוורת, וכי מעתה תהיה אנגליה עסוקה בענייני עצמה. באירלנד זהו סימן כי הגיעה העת למרידה נוספת.
מרידת 1641, ודיכויה > מרידת 1641

הריגתו של ונטוורת הייתה האות להמון האירי כי הרסן הותר, וכי מעתה יוכלו לעשות כטוב בעיניהם. עשרות שנים של דיכוי, שנאה אתנית ושנאה דתית התפרצו באחת. קורבנות הזעם היו בעלי הקרקעות, המתיישבים החדשים, והפרוטסטנטים, הן ב"תחום" והן מחוצה לו. הייתה זו התפרצות של חמת זעם מעמדית, באופן המוכר מן המהפכה הצרפתית או אף המהפכה הרוסית מאות שנים לאחר מכן.
על מספר הקורבנות הפרוטסטנטים יש חילוקי דעות, ונעשה שימוש תעמולתי בקורבנות על מנת לשלהב את היצרים ולהצדיק את הדיכוי שדיכא קרומוול את המרידה ביד ברזל מספר שנים לאחר מכן. אין עוררין על כך כי המדובר באלפי קורבנות שנרצחו, ואלפים רבים נוספים הושארו למות מחשיפה לקור ולאימתני הטבע, כשבתיהם וחוותיהם נשרפו, והם גורשו אל השממה. ברור כי המדובר באחוז ניכר מן האוכלוסייה הפרוטסטנטית באלסטר (ובאירלנד כולה) באותה התקופה.
בינתיים פרצה מלחמת האזרחים האנגלית, והמורדים ייסדו בעיר קילקני פדרציה קתולית, אשר תמכה במלך צ'ארלס במלחמתו כנגד הפרלמנט. הייתה זו קואליציה רופפת ביותר של בריתות בין מתיישבים אנגלים שנותרו קתולים גם אחרי הרפורמציה, ובין אירים גאלים, אשר רק האמונה המאוחדת בדת הקתולית צירפה אותם לאותו הצד. ואכן קואליציה זו התפרקה עד מהרה כאשר ראשי השבטים הגאלים סירבו להישבע אמונים לצ'ארלס, ואת הרוחות הלהיט שליח אפיפיורי בשם ריונצ'יני אשר קיבע את הקו הנוקשה כאשר נידה את כל הקתולים שהסכימו לפשרה כלשהי. ההזדמנות לחבור לצבאותיו הפרוטסטנטים של המלך, שנים עשר אלף לוחמים בפיקודו של הרוזן מאורמונד, חלפה.
הפרלמנט שלח צבא בפיקודו של סיר רוברט מונרו לדכא את המרידה. צבא זה הוכה קשות על ידי צבאו הצפוני של אוון רו או'ניל, מראשי שבט או'ניל הקתולי, אך זה לא הצליח לנצל את הניצחון הצבאי ליתרון אסטרטגי, עקב חילוקי דעות במחנהו.
כך השתוללה המלחמה, רוויה במעשי טבח אכזריים, מן הגרועים שידעה אירלנד מעודה, במשך שבע שנים. בשנת 1649 הוצא המלך צ'ארלס להורג, והסתיימה מלחמת האזרחים האנגלית. עתה היה זה בכוחו של הפרלמנט לרכז מאמץ בדיכוי המרידה האירית, אשר ביטאה לאנשים אלו, קיצונים דתיים פוריטנים, את כל שלחמו כנגדו במהלך מלחמת האזרחים, וראו בפולחן הקתולי עבודת אלילים עקובה מדם. הרציחות ההמוניות של 1641–1649 היו רק הקדמה לטבח העתיד לבוא.
מרידת 1641, ודיכויה > בואו של אוליבר קרומוול

באישיותו של אוליבר קרומוול, אשר הגיע לאירלנד בראש צבא אנגלי באוגוסט 1649 התמזגו תכונות של איש צבא אכזר, לוחם קשוח אשר ניצח במלחמת האזרחים באמצעות הטלת מורא ונוקשות במקום בו אחרים היססו לנקוט צעדים קיצוניים, ואדם בעל אמונה דתית פוריטנית עמוקה, המתייחס אל סיפורי התנ"ך כאילו אירעו בזמנו, ובטוח כי הוא שליחו של האל עלי אדמות אשר נבחר להפיץ את הדת הנכונה ולהכרית מן העולם את עבודת האלילים, ובמיוחד את זו הקתולית, אשר אין ספק כי האל רואה בה את השיקוץ המתועב מכל. חמוש בגישה זו, ומשולהב על ידי הסיפורים על הטבח שביצעו הקתולים ב-1641, ניגש קרומוול למסע הכנעת האי ללא כל סנטימנטים מיותרים.
הרוזן מאורמונד, ראשם של המלוכנים הפרוטסטנטים באי, החזיק בערים וקספורד ודרואדה, וסבר כי הן ניתן להחזיק בהן במצור ממושך אשר יוציא את הרוח ממפרשיו של קרומוול. הוא כנראה לא הבין מול מי הוא עומד. בספטמבר 1649 עמד קרומוול אל מול חומות דרוידה בראש צבאו, וקרא לחיל המצב להיכנע. חיל המצב סירב, ואז ניתץ קרומוול את חומות עיר, ושחט את כל חיל המצב, את הכמרים אשר בעיר, וכן אזרחים רבים. הייתה זו הפרה רבתי של כל חוקי המלחמה המקובלים במאה ה-17. קרומוול לא חס על איש, והטבח נמשך שלושה ימים לאחר שהפסיקו מגיני העיר את הלחימה. גורל דומה פקד את וקספורד כחודשיים לאחר מכן.
מסע המלחמה של קרומוול היה מהיר, החלטי ואכזרי. כאשר עזב את האי במאי 1650 היו עשרות אלפי אירים הרוגים, ועשרות אלפים נשלחו לגלות באיים מרוחקים כברבדוס. הלחימה נמשכה עוד כשנתיים. בינתיים פקד רעב את האי, ועם סיומה של הלחימה, ב-1652 הייתה אירלנד מוכת רעב, שדודה והרוסה, וכנועה לחלוטין למשטרו האכזר של "הלורד הפטרון", כפי שקרא לעצמו קרומוול, השליט היחיד על האיים הבריטיים.
מרידת 1641, ודיכויה > גיהנום או קונכט - ההסדר של קרומוול

תוצאות מסע המלחמה של קרומוול היו חמורות דיין לאוכלוסייה הקתולית של אירלנד, אך עתה בא "הסדר קרומוול", וקיבע את דיכויה ושעבודה של הדת הקתולית.
ל"הסדר" זה היו שני ראשים - איסור על הפולחן הקתולי, וגירושם של בעלי אדמות קתולים מכל חלקיה של אירלנד למחוז המערבי קונכט. לקתולים באירלנד הותיר קרומוול את הברירה - "Hell or Connacht" - גיהנום או קונכט.
האיסור על הפולחן הדתי הקתולי הצטרף לגירושם של אלפי כמרים, ולהעלאת פרס של חמש ליש"ט על כל כומר קתולי שייתפס. קרומוול זנח את הניסיונות לכפות על האירים את ספר התפילות הפוריטני, אך בראותו בפולחן הקתולי עבודת אלילים פסק כי אין לבצע את המיסה הקתולית.
הסדר הקרקעות היה חמור ומרחיק לכת. הפרלמנט גייס אלפי "מתיישבים" והבטיח להם את שכרם בקרקעות איריות. כן הבטיח לחיילים המשוחררים את שכרם בקרקעות באירלנד אם ירצו בכך. כאשר נאלץ קרומוול לפרוע הבטחות אלו, החרים את כל הקרקע השייכת לקתולים בשלושה רבעים מן האי (מחוזות לנסטר מנסטר ואלסטר), והותיר לקתולים רק כרבע מן האי (מחוז קונכט) בו יוכלו לחיות. בין 1644 ו-1645 גורשו כך עשרות אלפי קתולים למחוז קונכט. בני המעמד הנמוך נשארו ברובם על מנת לעבוד את הקרקע, אך האצולה ובעלי הקרקעות גורשו אל מעבר לנהר השאנון. כך החלה גם שיטה מעמדית בה עמדו הפרוטסטנטים בראש הסולם, ואילו המעמדות הנמוכים הם אירים גאלים קתולים.
הייתה זו אחת מנקודות השפל הירודות ביותר שאליה הגיע עמה של אירלנד, תקופה של שעבוד, של איסור על הפולחן הדתי, גירוש ודיכוי.
טריניטי קולג' בדבלין, נוסד בידי אליזבת הראשונה
פאג האג

פאג האג (מאנגלית: Fag hag) בסלנג הומוסקסואלי, הוא כינוי לאישה שחוג חבריה כולל בעיקר, או רק, גברים הומוסקסואלים. משמעות המונח באנגלית הוא "זקנה של הומואים", ולכן יש נשים הרואות בו עלבון.
רקע

פאג האגיות נתפסות לרוב כנשים מוחצנות המחפשות תחליף למערכות יחסים הטרוסקסואליות, או אשר נמשכות מינית לגברים הומוסקסואלים. למעשה, נשים רבות המגדירות עצמן "פאג האגיות" נמצאות במערכות יחסים רומנטיות עם גברים "סטרייטים" או עם נשים, אך רואות את החשיבות בחברות גם עם גברים הומוסקסואלים או מעדיפות את תת-התרבות ההומוסקסואלית.
בראיונות עם גברים הומוסקסואלים ועם נשים המגדירות עצמן "פאג האגיות", ניתן לראות את האלמנט של צורך ב"ביטחון". בין גברים הומוסקסואלים ופאג האגיות יכולה להתפתח מערכת יחסים עשירה אשר אינה כוללת מתח מיני, ובכך מפרידה אינטימיות ממיניות.
מקומו של המונח בתרבות

בסרט "תהילה" (1980) השתמש כותב הסרט, כריסטופר גור, במונח "פאג האג" על מנת לתאר את דוריס ואת מערכת היחסים שלה עם חברהּ ההומו מונטגומרי. בסרט מתבדח ראלף עם דוריס, ואומר שעליה להיבחן לתפקיד הראשי בסרט "I am a Teenage Fag Hag" ("אני פאג האג בת-עשרה"), סרט המתואר במהלך העלילה.
הסטנד-אפיסטית האמריקאית מרגרט צ'ו, מזכירה באופן קבוע את היותה פאג האג.
סדרת הטלוויזיה "ויל וגרייס" מתארת שתי מערכות יחסים "פאג האגיות". הראשונה בין הדמויות הראשיות, ויל טרומן וגרייס אדלר, החולקים דירה, והשנייה בין קארן ווקר, עובדת של גרייס, לבין ג'ק מקפרלנד.
בסדרה "הכי גאים שיש", מתאר בראיין את דבי כ"פאג האג הגדולה בכל הזמנים", מכיוון שאחיה, בנהּ ואבי בנהּ הם הומוסקסואלים, והיא אף עובדת בדיינר ברובע ההומואי של פיטסבורג.
הזמרת לילי אלן כתבה ומבצעת שיר בשם "Fag Hag", המתאר את יחסיה עם ידיד הומו.
המונח בשפות אחרות

אנגלית אמריקאית: קיימים מספר ביטויים נרדפים לביטוי "פאג האג": fruit fly (זבוב פירות, משחק מילים על המילה fruit, המשמשת גם כביטוי סלנג להומו), homo honey, fruit loop, Goldilocks, flame dame, fairy godmother.
פורטוגזית: "Ana Flavia"
ספרדית: "Mari Pili" (מארי הוא שם פרטי. הביטוי משמש ככינוי לבחורה מושכת המרגישה בטוחה עם חבריה ההומואים) או "Mari Liendres" (מארי כינים, משמש כביטוי פוגעני).
צרפתית: "Fille à pédés" (בחורה של הומואים)
גרמנית: "Schwulenmutti" (אמא של הומואים), Gaby (באזור ברלין).
יוונית: "Αδερφομάνα" (מבוטא אד'רפאומאנה, אמא של הומואים, לרוב מדובר על אישה בגיל העמידה התומכת בהומואים צעירים).
יפנית: お焦げ או 御焦げ (רומאג'י: Okoge, אורז שרוף הנדבק לתחתית הקערה. נגזר ממילה יפנית להומו: 御釜, お釜, או 御竈, רומאג'י: Okoma - קערה)
סלובנית: "taška" (ארנק נשי)
סרבית: "grejsica" (מילולית: כמו גרייס, על שם הדמות גרייס אדלר מסדרת הטלוויזיה ויל וגרייס)
פינית: "homoemo" (אמא של הומואים)
ראו גם

גיי פרנדלי
גיידאר
הערות שוליים

↑  Dawne, 492-494.
1 2  Thompson, Deborah (2004). "Calling All Fag Hags: From Identity Politics to Identification Politics". Social Semiotics. 14 (1): 37–48. doi:10.1080/1035033042000202915.
↑  John Williams. Straight Women, Gay Men: A Special Relationship. New York: Dial Press, 1980.
↑  McLelland, Mark (2000). "Male Homosexuality and Popular Culture in Modern Japan". Intersections: Gender, History & Culture in the Asian Context (3). נבדק ב-2007-02-24.
עמית ארז

ערך זה עוסק בזמר ומלחין. אם התכוונתם למחזאי עמית ארז, ראו .
| --- | --- |

עמית ארז
 לידה:  9 ביוני 1980 (בן 44) ישראל ישראל
 שם במה:  The Secret Sea 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2003
 סוגה:  פולק, אינדי
 כלי נגינה:  גיטרה
 חברת תקליטים:  אנובה מיוזיק 
 http://www.amiterez.com
 
עמית ארז (נולד ב-9 ביוני 1980) הוא זמר, גיטריסט, כותב ומלחין ישראלי.
המוזיקה של ארז שואבת ברובה מפולק ואינדי, וסגנון נגינתו על גיטרה אקוסטית מצביע על השפעות של אמנים כמו ניק דרייק ואליוט סמית'. כמו כן, הוא הושפע מאלבומו של שלום חנוך, "אדם בתוך עצמו".
הוא זוכה להערכה רבה בקרב סצנת האינדי הישראלית, ומופיע תדיר הן במופע אקוסטי כשהוא מלווה בגיטרה בלבד, והן בליווי הלהקה שלו.
דיסקוגרפיה > אלבומי סולו > עמית ארז

Wish I Could Make It A Story - 2003 ‏ (הוצאה עצמית)
The Trickstar Waterfall - Come Get Your Love - 2003 (הוצאה עצמית)
Black Light - 2006,‏ Earsay Records‏
Amit Erez - 2007,‏ אנובה מיוזיק
Last Night When I Tried To Sleep I Felt The Ocean With My Fingertips - 2009,‏ אנובה מיוזיק
2010 - Paper Cuts, אנובה מיוזיק
דיסקוגרפיה > אלבומי סולו > The Secret Sea

2012 - Not About Us, אנובה מיוזיק
2013 - The Secret Sea, אנובה מיוזיק
2016 - Everest (הוצאה עצמית)
דיסקוגרפיה > עם אטליז

2007 - Violently Delicate, Anova Records
2009 - Delicately Violent, Anova Records
2011 - Teasing Nature, Anova Records
הערות שוליים

↑  נועה רובין, שתי גיטרות ופסנתר: עמית ארז מתכונן לפסטיבל, באתר nrg‏, 12 בנובמבר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307029805171  ISNI: 0000 0000 6815 9465  LCCN: n2012054679  MusicBrainz: 9493f0e7-d9af-401d-a1db-9c03b7e73fee  VIAF: 97469903   WorldCat (עם VIAF): 97469903
דרבן (דרום אפריקה)

דרבן (באנגלית: Durban, בשפת הזולו: eThekwini) היא עיר בדרום אפריקה, והעיר המרכזית במטרופולין eThekwini. העיר שוכנת במחוז קוואזולו-נטאל ובה נמצא נמל המכולות הגדול ביותר באפריקה.
דרבן היא גם יעד תיירות מועדף בשל חופי הרחצה בה ומזג האוויר הסובטרופי הנוח.
אוכלוסיית דרבן מונה כ-600 אלף תושבים. העיר מתפרשת על שטח של כ-225 קמ"ר, וצפיפות האוכלוסייה בה קטנה יחסית.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
על פי עדויות ארכאולוגיות ממערות באזור דרבן מניחים שהמתיישבים הראשונים באזור הגיעו מכיוון צפון בסביבות שנת 100,000 לפני הספירה. האוכלוסייה באזור הייתה דלילה, ומעט מאוד ידוע עליה עד המאה ה-15 לספירה.
מקובל להניח שהחוף בו עגן מגלה הארצות ואסקו דה גמה בשנת 1497 הוא באזור דרבן. בהתאם לכך, נקרא המפרץ בחוף של דרבן, מפרץ נטאל, שכן משלחתו של ואסקו דה גמה עברה באזור בערב חג המולד של שנת 1497 בחפשה נתיב נוח בין אירופה להודו, והמילה "נטאל" (Natal) משמעה חג המולד בפורטוגזית. אוניות עגנו במקום לפחות מאז שנת 1685, בדרכם בין הודו לאירופה, סביב אפריקה. בשנת 1690 רכשו ההולנדים שטח גדול באזור מידי צ'יף מקומי, אולם בטרם הצליחו להשתמש בו הצ'יף מת ובנו התכחש למכירה. בגלל זמינות של נמלים במקומות אחרים, האירופאים איבדו עניין באזור דרבן עד תחילת המאה ה-19.
בשנת 1824 התיישבו בחוף הצפוני של מפרץ נטאל (כיום כיכר פרוול) 25 חיילים, תחת פיקודו של הגנרל הבריטי פרוול (F.G. Farewell). לפרוול התלווה אדם בשם הנרי פין, אשר עזר למלך הזולו שאקה להחלים מפציעה בקרב, וקיבל ממנו לאות תודה רצועת חוף באורך 25 מייל ובעומק 100 מייל. המתיישבים עסקו במסחר בשנהב עם אנשי שבט זולו. ב-23 ביוני 1835 היישוב כבר היה לעיירה קטנה ושמה הוסב ל"ד'אורבן" (d'urban), על שם סר בנג'מין ד'אורבן אשר היה אז מושל מושבת הכף.
בשנת 1838 פונה המקום בגלל מתקפה של שבט זולו ואפריקאנרים השתלטו על המקום. כוח צבא בריטי חזר לדרבן והשתלט עליו אך הובס בשנת 1842 על ידי האפריקאנרים בקרב קונגלה. נער בשם דיק קינג נמלט ועבר ברכיבה את המרחק של 1,000 ק"מ למושבת הכף ב-10 ימים, כדי להזעיק עזרה. כוח בריטי שהגיע למקום כחודש לאחר קרב קונגלה גירש את האפריקאנרים מהמקום והוא סופח אותו לכתר הבריטי בשנת 1843. המקום התפתח במהירות והגיעו אליו מתיישבים רבים מאירופה וממושבת הכף. מושל בריטי מונה למחוז, והתפתחה תעשיית קנה סוכר רחבת היקף. בשנת 1860 החלו להגיע למקום מהגרים מהודו לעבודה בגידול קנה הסוכר. אחד המהגרים שהגיע לדרבן בשנת 1893 היה מוהנדס גאנדי.
בשנת 2001 נערכה בעיר ועידה של האו"ם נגד גזענות.
דמוגרפיה

אפריקאים שחורים מהווים 51.1% מאוכלוסיית דרבן, 24.0% נוספים הם אסיאתים (לרוב מהודו), חלקם צאצאי עובדים בחוות הסוכר שיובאו לאזור דרבן במאה ה-19. 15.3% מהאוכלוסייה הם לבנים.
האוכלוסייה בדרבן צעירה, 49% מהאוכלוסייה מתחת לגיל 24, ורק 4.2% מעל גיל 65. חציון הגיל עומד על 25. ו-52% מהאוכלוסייה הן נשים.
האפריקנים הילידים מדברים בשפת הזולו, בעוד אוכלוסיית האסיאתים והלבנים דוברת אנגלית. מיעוטים מהאוכלוסייה דוברים שפות אפריקניות נוספות כגון אפריקאנס או סות'ו.
68% מתושבי העיר הם נוצרים, 15.5% ללא דת, 11.5% הינדים, 3.2% מוסלמים ו-0.1% יהודים.
10% מתושבי דרבן מעל גיל 20 לא למדו כלל בבתי הספר, 13.3% נוספים למדו בבית ספר יסודי בלבד, 34.6% המשיכו לתיכון אך לא סיימו אותו, 26.8% סיימו בית ספר תיכון ו-9.6% המשיכו ללימודים אקדמיים.
ההכנסה החודשית הממוצעת עומדת על 20,695 ראנד דרום-אפריקאי.
כלכלה

בדרבן ענפי כלכלה רבים, אך שני הענפים העיקריים הם הנמל הגדול, המגלגל פעילות עסקית ענפה הקשורה לייצוא, ותיירות, בינלאומית ומקומית.
העיר סובלת מאבטלה גבוהה, של 28%, כמעט 90% מהמובטלים הם שחורים. זאת לאחר שמפעלים עתירי כוח אדם רבים שהיו בדרבן עברו תהליך התייעלות ופיטורי עובדים. האבטלה הגבוהה מגבירה את הפשע בעיר, ומובילה לפגיעה בתיירות.
דרבן תורמת רבות לכלכלת מחוז קוואזולו-נטאל ואחראית למחצית מהתוצר בו. דרבן היא גם המרכז הכלכלי השני בחשיבותו בדרום אפריקה, בהיותה אחראית ל-15% מהתל"ג, ל-14% מההכנסה לנפש ול-11% מהתעסוקה בדרום אפריקה.
תחבורה

אוויר - לדרבן נמל תעופה לטיסות מקומיות ובינלאומיות, המשרת כארבעה מיליוני נוסעים בשנה. נמל  התעופה נקרא על שם המלך שאקה במרחק של כ-35 ק"מ מהעיר.
ים - נמל דרבן הוא אחד המפרצים הטבעיים היחידים באזור. עובדה זו והים הגועש שבקרבתו הביאו להתפתחות מהירה של הנמל ושל תעשיית תיקון הסירות כבר מימיה הראשונים של העיר. כיום זהו הנמל העמוס בדרום אפריקה, ונמל המכולות העמוס ביותר בחצי הכדור הדרומי (תשיעי בעולם).
הנמל המודרני מושתת על ייצוא חומרי גלם וסחורות, המגיעים אליו ברכבות ובמשאיות מיוהנסבורג. ישנה תחרות בין נמל דרבן לנמל מפוטו אשר התעצמה מאז סיום מלחמת האזרחים באזור מפוטו ב-1990.
רכבות - לדרבן רשת רכבות מסועפת, הן לסחורות והן לנוסעים, המגיעה לנקודות רבות בפנים הארץ. ישנם קווי נוסעים ארוכים ליוהנסבורג ולפיטרמריצבורג ולקייפטאון דרך קימברלי.
כמו כן ישנה רשת של רכבת פרברים לאוכלוסייה היוממת מערי הסביבה, המופעלת על ידי חברת מטרורייל.
ריקשות - מושכי ריקשה משבט הזולו פועלים בדרבן מתחילת המאה ה-20, ומפורסמים בכובעים הענקיים שהם חובשים. כיום הם מהווים בעיקר אטרקציה תיירותית.
ערים תאומות

מצרים אלכסנדריה, מצרים
ארצות הברית שיקגו, אילינוי, ארצות הברית
ישראל אילת, ישראל (עד סוף שנת 2024 רחוב הכניסה למתחם המלונות באילת נקרא על שם דרבן, עם זאת בעקבות התבטאות אנטישמית של נשיא דרא"פ שונה שם הרחוב ל"דרך האחדות" והושהה הסכם ערים תואמות )
הממלכה המאוחדת לידס, אנגליה, הממלכה המאוחדת
ברזיל ריו דה ז'ניירו, ריו דה ז'ניירו, ברזיל
הרפובליקה העממית של סין גואנגג'ואו, גואנגדונג, הרפובליקה העממית של סין
הערות שוליים

↑  Mary Fitzpatrick, Kate Armstrong, Becca Blond, Michael Kohn, Simon Richmond, South Africa, Lesotho & Swaziland, Lonely Planet, 2006, pages 302-304
↑  Mary Fitzpatrick, Kate Armstrong, Becca Blond, Michael Kohn, Simon Richmond, South Africa, Lesotho & Swaziland, Lonely Planet, 2006, page 304
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552631505171  BNE: XX5473683  GND: 4085512-0  LCCN: n79108899  MusicBrainz: 6e468d04-2c88-4177-8cd5-09ee93239843  NARA: 10044554  NKC: ge593206  NLA: 35955111  VIAF: 156810052   WorldCat (עם VIAF): 156810052 
נמל דרבן
אירן נמירובסקי

| --- | --- |

אירן נמירובסקי בגיל 25
 לידה:  24 בפברואר 1903 קייב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  17 באוגוסט 1942 (בגיל 39) גרמניה הנאצית אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 שם לידה:  Ирина Леоновна Немировская 
 מדינה:  צרפת, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  אושוויץ 
 מקום מגורים:  avenue Constant-Coquelin 
 השכלה:  סורבון 
 תקופת הפעילות:  1926–1942 (כ־16 שנים) 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית, יהדות 
 פרסים והוקרה:  פרס רנודו (2004)  מוות למען צרפת 
 חתימה:   
 
אירן נמירובסקי (Irène Némirovsky;‏ 11 בפברואר 1903, קייב, האימפריה הרוסית – 17 באוגוסט 1942, אושוויץ) הייתה סופרת וכותבת ביוגרפיות בשפה הצרפתית, יהודייה מומרת, שנספתה בשואה. בשנת 2004 ראה אור ספרה "סוויטה צרפתית" המתאר את כיבוש פריז ונשמר בסתר במשך כשישים שנה בידי בתה, וזכה להצלחה רבה.
ביוגרפיה

נמירובסקי נולדה למשפחתו של בנקאי יהודי עשיר מאוקראינה, ליאון נמירובסקי. אמה לא גילתה בה עניין רב והתייחסה אליה בקרירות. בני הזוג נמירובסקי התגוררו בסנקט פטרבורג, רוסיה, ואירן טופלה על ידי אומנת צרפתייה, כמקובל באותם ימים. בזכות כך דיברה צרפתית ברמה של כמעט שפת אם. מאוחר יותר בחייה שלטה בשפות רבות, ביניהן יידיש, פולנית ופינית.
בעקבות המהפכה הרוסית, התגוררו הוריה במשך שנת 1918 בפינלנד, ובשנת 1919 עקרו לפריז, שם למדה בסורבון והתחילה לכתוב כשהיא בת 18 בלבד. בשנת 1926 נישאה בפריז למישל אפשטיין, בנקאי. הם נישאו בעירייה ולאחר מכן בבית הכנסת "מונטווידאו". לזוג נולדו שתי בנות: דניז (1929) ואליזבת (1937).
ספרה הראשון של אירן נמירובסקי "ילד הפלאים מרחוב-היהודים" פורסם בשנת 1928. הוא יצא לאור בתרגום לעברית של אליהו מייטוס בשנת 1946. הספר נגוע באוטואנטישמיות ונמירובסקי עצמה הסתייגה ממנו בחריפות ערב מלחמת העולם השנייה, באומרה למראיין צרפתי שהיא מתחרטת עליו ואינה רוצה בכלל לשמוע עליו.
בשנת 1929 פרסמה את הספר "דוד גולדר", סיפורם של בנקאי יהודי ובתו המיוסרת. הספר זכה להצלחה מיידית, ואף עובד לקולנוע בשנת 1930 על ידי ז'וליין דוביווייה. כתב היד לספר נשלח לבית ההוצאה לאור Grasset כשהוא חתום בשם "אפשטיין", והכתובת למשלוח תשובה הייתה כתובת של דואר שמור. הלקטור של ההוצאה לאור עשה מאמצים אדירים לאתר את המחבר, שאת כישרונו זיהה, ואף פרסם מודעה בעיתון. אלא שנמירובסקי הייתה טרודה באותה עת בלידת בתה הראשונה. אנשי ההוצאה הופתעו לגלות שאת הספר המרשים כתבה אישה צעירה. בהתייחס לספרה זה, העיר זאב ז'בוטינסקי בראשית שנות ה-30 כי הכותבת נפלאה, אך דבריה (הכוונה ככל הנראה לתיעוב העצמי) אינם שווים כלום.
הרומן "Le Bal" משנת 1930, סיפור על בת שהתעללו בה ועל נקמתה, עובד לבמה ולמסך הגדול. נמירובסקי הפכה במהרה לסופרת מוכרת ונערצת. אף שזכתה להכרה רחבה כסופרת בולטת ומוכשרת, לרבות מצד סופרים אנטישמיים כמו רובר בראזיאק, לא זכו נמירובסקי ובעלה באזרחות צרפתית בשנת 1938, ככל הנראה בשל יהדותה. בשנת 1930 המירה נמירובסקי את דתה ונטבלה לנצרות קתולית. היא אף כתבה בכתבי העת "Candide" ו"Gringoire", שהיו ידועים בעמדות אנטישמיות, ייתכן משום שחפצה להסתיר את מוצאה היהודי.
כתוצאה מחוק מעמד היהודים, בשנת 1940 לא יכול עוד בעלה של נמירובסקי להמשיך בעבודתו בבנק, וספריה שלה לא יכלו עוד להתפרסם. עם התקרבם של הנאצים לשערי פריז, נמלטו בני הזוג לכפר Issy-l'Evêque במחוז בורגון. שתי הבנות נשלחו עוד קודם לבית משפחת האומנת שלהם בבורגונדי, בעוד ההורים נשארו תחילה בפריז - כי חששו לאבד את ביתם בפריז. כשנמלטו מן העיר בעצמם, הצטרפו אליהם הבנות. בכפר נאלצה נמירובסקי לענוד את הטלאי הצהוב.
ב־13 ביולי 1942 נעצרה נמירובסקי על ידי המשטרה הצרפתית בתור "חסרת נתינות ממוצא יהודי", בהתאם לתקנות משטר הכיבוש הגרמני. היא נעצרה בפיטיבייה (Pithiviers) ואחר כך גורשה למחנה ההשמדה אושוויץ. לפי התיעוד הרשמי של המחנה, נמירובסקי נפטרה ממחלת הטיפוס במחנה כעבור חודש.
בעלה, מישל אפשטיין, נשלח לאושוויץ זמן קצר לאחר מכן ונרצח בתאי הגזים.
גילוי ספרה "סוויטה צרפתית"

נמירובסקי מוכרת כיום בעיקר בזכות ספרה שלא הושלם, "סוויטה צרפתית" אשר ראה אור לראשונה בצרפת בשנת 2004 בהוצאת Denoël. הספר מכיל שתי נובלות המתארות את החיים בצרפת בין ה-4 ביוני 1940 ו-1 ביולי 1941, תקופת הכיבוש הנאצי של פריז. הנובלות נחשבות יוצאות דופן משום שנכתבו במהלך התקופה שהן מתארות, ועם זאת ניכרת בהן בשלות רבה ותובנה עמוקה והן אינן רק בגדר יומן ביוגרפי פשוט. מבחינה זאת, הן מהיצירות הספרותיות הראשונות המתארות את מלחמת העולם השנייה.
בתה הבכורה של נמירובסקי, דניז, שמרה את המחברת שהכילה את כתב היד של הספר במשך כחמשים שנה מבלי לקרוא בה, בחושבה שזהו יומן של אימה שקריאתו תהיה קשה מנשוא. רק בשנות התשעים המאוחרות של המאה העשרים התכוננה למסור את ניירותיה של אימה לארכיון צרפתי, ומשום כך ניגשה לקרוא במחברת. עם גילוי תוכנה של המחברת, היא נמסרה לבית הוצאה לאור והייתה לרב-מכר בצרפת בשנת 2004. הספר זכה בפרס רנודו (Renaudot), שהוענק לראשונה למחבר לאחר מותו.
כתב היד שהשאירה נמירובסקי יוצר את המתאר של סיפור שהיה אמור להתפרש על פני חמש נובלות. שלוש הנובלות החסרות היו אמורות להתרחש בנקודת זמן מאוחרת יותר במהלך המלחמה.
בריאיון שנתנה ל-BBC בשנת 2006, אמרה בתה דניז, "האושר הגדול ביותר שלי הוא לדעת שקוראים בספר. זוהי תחושה נפלאה, כאילו השבתי את אמי לחיים. הדבר מראה שהנאצים לא הצליחו להרוג אותה באמת. זו אינה נקמה, כי אם ניצחון".
ספריה שתורגמו לעברית

ילד הפלאים מרחוב היהודים, מצרפתית: אליהו מייטוס, הוצאת "עדית", תש"ו 1946
סוויטה צרפתית, מצרפתית: ניר רצ'קובסקי; ירושלים : כתר, 2006
הנשף - דויד גולדר, תרגם מצרפתית: ניר רצ'קובסקי. הוצאת כתר, 2008
ג'זבל, תרגם מצרפתית: עמנואל פינטו. הוצאת רסלינג, 2008
כחום הדם, מצרפתית: חגית בת-עדה, כתר, 2009
חיי צ'כוב: רומן ביוגרפי, מצרפתית: עמנואל פינטו, הוצאת כתר, 2011
אדון הנשמות, מצרפתית: חגית בת-עדה, הוצאת כתר, 2011
זבובי סתיו, מצרפתית: חגית בת-עדה, הוצאת כתר, 2012