stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סליקורניה

| סליקורניה |
| --- | --- |
 צמח הסליקורניה
מיון מדעי
ממלכה:: צמחים
מערכה:: בעלי פרחים
סדרה:: ציפורנאים
משפחה:: ירבוזיים
סוג:: סליקורניה
מין:: סליקורניה
שם מדעי
 פרקן עשבוני ‏לינאוס, 1753

סליקורניה הוא צמח תבלין בטעם מלח, המהווה תחליף טבעי למלח. הסליקורניה אוקלמה בישראל לאחר מחקר של מספר שנים שנערך על ידי חוקרי מחקר ופיתוח רמת הנגב ומדריכי שירות ההדרכה והמקצוע במשרד החקלאות ופיתוח הכפר בשיתוף אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בישראל בעבר הסליקורניה הייתה גידול בר באזור ים המלח ועתלית. החוקרים ביצעו איסוף הצמחים ואיקלומם כדי לאפשר גידול בהיקף מסחרי עם מדדים ידועים, למשל: מים, קרקע, טמפרטורה ולחות.
הסוג (המיון הטקסונומי) של הסליקורניה הוא צמחים בעלי פרחים בשרניים (סוקולנטים), הלופיטים (סובלניים למלח) ממשפחת הירבוזיים הגדלים בביצות מלוחות, באזורים של חופים חוליים ובסביבה של עצים ושיחים מנגרובים. הצמח בעל עלים בשרניים ופורח ונאסף בחודשי הקיץ (אוגוסט-ספטמבר). הסליקורניה היא צמח חד-שנתי ממשפחת הסילקיים (Chenopodiaceae), המשתייכים לקבוצת צמחי הלופיט (halophyte).
מקורו של המין סליקורניה בצפון אמריקה, אירופה, דרום אפריקה ודרום אסיה. שמות של סוגי סליקורניה נפוצים כוללים יַפרוּק, פיקלווד, פיקלגראס וקריתמון ימי; שמות נפוצים אלה משמשים גם לכמה מינים שאינם משתייכים לסליקורניה.
פירוש השם ביוונית הוא צמח מלח, ובעברית שמה של הסליקורניה הוא "פרקן עשבוני".
עבור דוברי צרפתית בקנדה האטלנטית צמחים מסוג זה ידועים, בלשון הדיבור, בשם "titines de souris" (ציצי עכבר). המין האירופי העיקרי שהוא לרוב אכיל, נקרא "samphire marsh" בבריטניה, ואת המין העיקרי של הסליקורניה בצפון אמריקה ניתן לרכוש בדרך כלל בחנויות מכולת ואפשר לפעמים גם לראותו בתפריטי מסעדות, והוא בדרך כלל נקרא "שעועית ים", "סמפיר ירוק" או "אספרגוס ימי".
תיאור

הזנים השונים של הסליקורניה הם עשבי תיבול קטנים חד-שנתיים. הם גדלים כצמח שרוע עד זקיפות מלאה, והגבעולים הבסיסיים או המסועפים שלהם עסיסיים, סדוקים, וככל הנראה מחולקים לפרקים. גבעולים ישנים יותר של הצמח עשויים להיות מעט יותר עציים בעיקרון. העלים הנגדיים הם בשרניים, ססגוניים ובעלי גבעול סגור (ובכך יוצרים את המבנה המפרקי של הצמח). קצוות העלים בצמח מצטמצמים למאזניים קטנים דמויי צווארון עם שוליים מצולקים וצרים. מינים רבים של סליקורניה הם ירוקים, אך העלווה שלהם הופכת לאדומה במצב של שלכת בסתיו.
כל הגבעולים מסתיימים בתפרחות דמויות מפרקים. כל מפרק מורכב משתי תפרחות דקות מנוגדות עם 1–3 פרחים המשובצים בחללי הציר הראשי ומוחבאים בחלקם על ידי החפות. הפרחים מסודרים במשולש, שני הפרחים לרוחב מתחת לפרח המרכזי. הפרחים הם הרמפרודיטים עם רדיאליות סימטריות פחות או יותר, עם עטיף בשרני של כל הפרחים כמעט עד הקודקוד. יש בדרך כלל אבקן אחד או שניים ושחלה עם שתי סטיגמות.
המשך המחזור של הצמח הוא בפרי. קיר הפרי (קרום עציץ) הוא קרומי. הזרע האנכי הוא אליפסואידי, עם עטיף זרעי חום-צהבהב, קרומי ושעיר. הזרע אינו מכיל פריספרם (רקמת האכלה).
כמו מרבית תת-חברי קבוצה זו בקרב מיני הסליקורניה השונים משתמשים במסלול קיבוע הפחמן C3 כדי להכניס פחמן דו-חמצני מהאטמוספירה שמסביב.
הפצה ובתי גידול

מינים שונים של סליקורניה מופצים באופן נרחב על חצי הכדור הצפוני ובדרום אפריקה, באזורים טרופיים וסובטרופיים. הם אינם קיימים בכלל בדרום אמריקה ובאוסטרליה.
הם גדלים בביצות מלח בחוף ובבתי גידול מלוחים פנים יבולים כמו חופים של אגמים מלוחים. מיני סליקורניה הם הלופיטים ובדרך כלל הם יכולים לסבול טבילה במי מלח (hygrohalophytes).
אקולוגיה

צמחים שונים ממין סליקורניה משמשים כצמחי מזון על ידי פגיות של כמה מינים מסדרת הפרפראים, כולל קולאופורה, C. atriplicis ו-C. salicorniae (האחרון ניזון אך ורק על ידי סליקורניה).
פילוגנטיקה

מקורו של הזן מתוארך ככל הנראה לנקודת זמן כלשהי במהלך תקופת המיוקן באזור שבין אגן הים התיכון ומרכז אסיה. התפתחותו מתוך הסוג סרקוקורניה רב-שנתית ורגישת -כפור, הסיליקורניה השנתית, המובנית בעוצמה וסובלנית-כפור, התגבשה בין שתי תקופות: תקופת הפליוקן המאוחרת והפליסטוקן המוקדמת. בעקבות אירועים של פיזור בין-יבשתי הם הגיעו פעמיים לדרום אפריקה, ולצפון אמריקה לפחות שלוש פעמים. שתי שושלות טטראפולידיות התרחבו במהירות, עם היכולת ליישב אזורים נמוכים יותר של צמחים מליחים מאשר קרוביהם הדיפלואידים. ההתרבות והבידוד הגאוגרפי הביאו לכך שמספר רב של מינים מבודדים דומים מאוד אחד לשני וההבדלים ביניהם הם מינוריים ביותר.
שיטתיות

הסליקורניה האירופית הוא סוג הסליקורונה שתואר לראשונה כמין, היה בשנת 1753 על ידי קארול ליניאוס נבחר כמין סוג.
הסיווג הטקסונומי של מין זה קשה ביותר (ונקרא "סיוט טקסונומי") וקביעת המינים היא משימה שנראית כמעט בלתי אפשרית עבור אלו שאינם מומחים. ישנן סיבות שונות לקשיים אלו, בין היתר בידול מורפולוגי חלש, ושונות פנוטיפית גבוהה. מכיוון שהצמחים הסוקולנטים מאבדים את מאפייניהם תוך כדי ייבושם, לעיתים קרובות לא ניתן לקבוע בוודאות דגימות מצמחים אלו, והם גם פחות מתאימים למחקרים טקסונומיים.
בהתבסס על מחקר גנטי מולקולרי (Kadereit et al. 2007, 2012), סליקורניה כולל את המינים הבאים:
ביבשת אירואסיה
קבוצת מינים Salicornia europaea , Common glasswort, עם שני מינים קריפטיים:
Salicornia europaea עם שלושה תת-מינים
Salicornia europaea תת-אירופה, לאורך חופים מדרום ספרד לצפון סקנדינביה
Salicornia europaea תת-סוג disarticulata (מוס) Lambinon & Vanderpoorten, האוקיינוס האטלנטי חופי בריטני, הולנד ודרום אנגליה .
Salicornia europaea תת-סוג × marshallii Lambinon & Vanderpoorten, הכלאה של שני תת-המינים לשעבר, חופי אטלנטיקה של בריטני והולנד
סליקורניה פרננסsmall>וילד עם שני תת-מינים:
תת-המשנה של סליקורניה . רב שנתי, עם תפוצה רחבה ים תיכונית-יבשתית, מצפון אפריקה ואזור אגן הים התיכון לים הבלטי והים הלבן (המתרחש באופן מקומי בחופי האוקיינוס האטלנטי והים הצפוני), באסיה עד יקוטסק (סיביר), יפן וחצי האי הקוריאני .
תת-משנה של סליקורניה-אלטאיקה (לומון. ) G. Kadereit & Piirainen, אנדמי להרי אלטאי (רוסיה, מונגוליה)
קבוצת המינים Salicornia procumbens
בצפון אמריקה:
Salicornia maritima SLWolff & Jefferies, זכוכית זריחה דקה, חופי דרום מזרח קנדה, צפון מזרח ארצות הברית, דרום אלסקה. (הוכח כי זהה גנטית לסליקורניה אירופית)
Salicornia bigelovii טורי, גוואר הזכוכית הגמדי, מפרץ מקסיקו, חופי האטלנטיק, מיין, דרום קליפורניה .
Salicornia depressa Standley, (שם נרדף כנראה Salicornia virginica ). חופי האוקיינוס השקט מאלסקה לקליפורניה.
Salicornia rubra A.Nelson, בתי גידול יבשים מלוחים של מרכז ארצות הברית וקנדה.
שימושים קולינריים

ניתן להשתמש בסליקורניה כתוסף תיבול טרי לסלט במקום מלח או בשיטות הכנה שונות, כמו: בישול, אידוי, טיגון והחמצה של מזונות שונים במקום שימוש במלח. הסליקורניה משתלבת במתכונים של מאכלי דגים, עוף ובשר ומעניקה לתבשילים טעם מלוח עם מעט חמצמצות.
השימוש בה נפוץ במדינות רבות באירופה, בעיקר בטורקיה.
הסליקורניה האירופית היא אכילה, במצב מבושל או גולמי. באנגליה זהו אחד מכמה צמחים הידועים בשם סמפיר (ראו גם קריתמון ימי); רבים סבורים שהמונח "סמפיר" מבוסס על שיבוש של השם הצרפתי, herbe de Saint-Pierre, שפירושו "העשב של פטרוס הקדוש".
הסמפיר מבושל בדרך כלל, מאודה או בתנור מיקרוגל, ואז מצופה בחמאה או בשמן זית. בשל תכולת המלח הגבוהה שלו, יש לבשל אותו מבלי להוסיף מלח בכלל, בכמות רבה של מים. יש לו גרעין קשה ומחוטר, ואחרי הבישול נשלף הבשר האכיל מהליבה של הצמח. בשר זה, לאחר הבישול, דומה לאצות בצבעו, והטעם והמרקם הם דומים לאלו של גבעולי תרד צעירים או אספרגוס. סמפיר משמש לעיתים קרובות כליווי ימי מתאים לדגים או למאכלי ים.
בהוואי, שם הצמח הזה מכונה אספרגוס ים, הוא לעיתים קרובות מוגש קצוץ או טחון ומשמש כתוספת עליונה לסלטים או כליווי לדגים.
בנוסף ישנם מיני סליקורניה שמניבים שמן למאכל. לא ניתן להתבסס עליהם מאחר שלעיתים הם יכולים להכיל סאפונינים, שרעילים בתנאים מסוימים.
סוג נוסף של סליקורניה מבושל ונאכל כמות שהוא או כירק כבוש. הוא משמש גם כמזון לבקר, כבשים ועיזים. בקלפיטיה שבסרי לנקה משתמשים בה להאכלת חמורים.
בחוף המזרחי של קנדה ידוע הצמח כסמפירים ירוקים, והוא מעדן מקומי. בדרום מזרח אלסקה הסליקורניה מכונה אספרגוס חוף. בנובה סקוטיה, קנדה, הם ידועים כ"רגלי עורב ירוקות". בקולומביה הבריטית, קנדה, הוא מכונה אספרגוס ים בארצות הברית הם ידועים כשעועית ים כאשר משתמשים בהם למטרות קולינריות. שמות אחרים כוללים שעועית ים ירוקה וגם כחמוצי ים וסמפיר ביצות.
בהודו, חוקרים במכון המרכזי לחקר הכימיקלים למלח ולכימיה ימית, פיתחו תהליך להפקת מלח קולינרי מסליקורניה ברכיאטה. המוצר שהתקבל מכונה מלח צמחי ונמכר תחת שם המותג סלוני.
מחקר פרמקולוגי

בדרום קוריאה פיתח תאגיד בשם "פיטו" טכנולוגיה של מיצוי מלח דל נתרן מסליקורניה, בזכות היותו צמח עם יכולת לצבירה של מלחים. החברה טוענת כי מלח צמחי המיוצר באופן טבעי ומבוסס צמחים, יעיל בטיפול בלחץ דם גבוה ומחלות כבד שומניות על ידי הפחתה בצריכת הנתרן. החברה פיתחה גם אבקת סליקורניה מופחתת מלח המכילה פוליפנולים, אנטי אוקסידנטיים ונוגדי קרישיות יתר, ולטענת החברה האבקה הזו נמצאה כיעילה לטיפול בהשמנת יתר וטרשת עורקים וכן מספקת אמצעים לסייע בפתרון המחסור העולמי במזון.
שימושים תעשייתיים > בהיסטוריה

אפר של צמחים סוקולנטיים מסוגים שונים: גלסוורט, סלטוורט ושל אצות קלפ שימשו כבר בעבר לאורך התקופות כמקור לאפר סודה (בעיקר נתרן פחמתי) לייצור של זכוכית וגם סבון. כניסתו של תהליך LeBlanc לייצור התעשייתי של אפר סודה החליפה את השימוש במקורות צמחיים במחצית הראשונה של המאה ה-19.
אומרי קירי שימש בעבר כחומר גלם במפעלי נייר ולוחות.
שימושים תעשייתיים > בעידן הנוכחי

מכיוון שניתן לגדל סליקורניה באמצעות מים מלוחים והזרעים מכילים רמות גבוהות של שמן סליקורניה בלתי רווי (30% WT, בעיקר חומצה לינולאית) וחלבון (35% WT) ניתן להשתמש בצמח זה לייצור מזון לבעלי חיים וכמוצרי מזון אורגני לצורך דלקים על אדמת החוף בה לא ניתן לגדל גידולים קונבנציונליים. הוספת דשן על בסיס חנקן למי הים נראית כמגדילה את קצב הגידול ואת גובה הצמח בסופו של דבר והשפכים המגיעים ממים שמקורם בחקלאות ימית (למשל חקלאות שרימפס) יכולים להיות שימושיים למטרה זו .
שדות ניסויוניים המכילים גידולי סליקורניה ניטעו בראס אל-זאואר (ערב הסעודית), אריתריאה (צפון-מזרח אפריקה) וסונורה (צפון מקסיקו). המטרה של שדות אלו היא ייצור של דלק ביולוגי, ביו דיזל. סונורה, שם החברה האחראית על ניסויים אלו (מי ים גלובליים) טוענת שניתן לייצר כ־225-250 גלונים של ביודיזל BQ-9000 מכל הקטאר (כ 2.5 אקר) של גידול סליקורניה, וכן מקדמת תוכנית בעלות של 35 מיליון דולר כדי לייצר חוות ענק של גידולי סליקורניה בעיר ביה דה קינו.
לגבעולים ולשורשים של צמחי סליקורניה ברכיטה יש אחוזים גבוהים של תאית בעוד שלחלקים העדינים יותר בצמחים אלו, למשל הגבעולים הדקים יותר, יש תכולת תאית שהיא משמעותית נמוכה יותר בסליקורניה ברכיטה באה לידי ביטוי הדומיננטיות של גלקטוז, מנוז, אראבינוז, ראמנוז ו-גלוקוז, עם נוכחות דלה של ריבוז וקסילוז ברב-סוכר המבני שלהם.
ב-100 גרם סיליקורניה יבשה יש רק 7 גרם נתרן (להשוואה, ב-100 גרם מלח שולחן יש 36 גרם נתרן), 1.5 מ"ג סידן, כמעט גרם ברזל, 3 מ"ג אשלגן ו-16.7 גרם חלבון.
שימושים סביבתיים

סוג של צמחים אלו נמצאו כיעילים מאוד בהסרת סלניום מאדמה, אשר נספג על ידי הצמח ולאחר מכן משוחרר לאטמוספירה כדי להיות מפוזר באמצעות הרוח נמצא כי בסוג Pickleweed (סליקורניה bigelovii) יש ממוצע גבוה יותר של תהליך אידוי, בשיעורים הגבוהים משמעותית יותרמאשר מינים אחרים.
ראו גם

בעלי פרחים
סוקולונטים
סלקיים
פיל (סוג)

| פיל |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פילאים
משפחה:: פיליים
סוג:: פיל
שם מדעי
 Elephas ‏לינאוס, 1758

פיל (שם מדעי: Elephas) הוא סוג במשפחת הפיליים הכולל בימינו מין אחד בלבד, פיל אסייתי. שמונה מינים נוספים שנכללו בסוג זה נכחדו, ואף הפיל האסייתי מצוי בסכנת הכחדה. בעבר סווגו בסוג פיל מינים נוספים בגדלים גמדיים עד גדלים ענקיים שהיו קרובים לממותה, אולם הם הועברו לסוג נפרד - פלאולוקסודון. הסוג פיל תואר מדעית לראשונה בשנת 1758 על ידי קארל לינאוס.
הסוג פיל שונה במספר מאפיינים בולטים מהסוג פיל אפריקני: יש לו אוזניים קצרות יחסית ועגלגלות, חטים קטנים יותר, מבנה גוף עגלגל, גולגולת קצרה, מצח גבוה, ובקצה החדק קפל עור יחיד דמוי אצבע ולא שני קפלים כמו לפיל האפריקני. בעוד שתפוצתו של המין האסייתי השתרעה החל מאיי אינדונזיה דרך דרום אסיה ועד אנטוליה, מיני הפיל האחרים היו כנראה נפוצים פחות בהתחשב באזורים שבהם נמצאו המאובנים שלהם.
על פי המאובנים המינים הנכחדים חיו באי סולאווסי, לוזון, ג'אווה, הימלאיה ומאובנים של מין אחד התגלו באגם טורקאנה שבקניה. ככל הנראה מרבית המינים הנכחדים היו קטנים כתוצאה מגמדות איים.
מיון

סוג: פיל (Elephas )
מין: פיל אסייתי (Elephas maximus )
תת-מין: פיל הודי (Elephas maximus indicus)
תת-מין: פיל סרי לנקי (Elephas maximus maximus)
תת-מין: פיל סומטרי (Elephas maximus sumatranus)
תת-מין: פיל בורנאי (Elephas maximus borneensis)
תת-מין: פיל ג'אווני (Elephas maximus sondaicus) - נכחד
תת-מין: פיל סיני (Elephas maximus rubridens) - נכחד
תת-מין: פיל סורי (Elephas maximus asurus) - נכחד
מין: פיל סולאווסי (Elephas celebensis) - נכחד
מין: Elephas beyeri - נכחד
מין: Elephas ekorensis - נכחד
מין: Elephas hysudricus - נכחד
מין: Elephas hysudrindicus - נכחד
מין: פיל איונסיס (Elephas iolensis) - נכחד
מין: Elephas platycephalus - נכחד
פוגוניאס קרומיס

| פוגוניאס קרומיס |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-דקר
משפחה:: מסריים
סוג:: Pogonias
מין:: פוגוניאס קרומיס
שם מדעי
 Pogonias cromis ‏לינאוס, 1766

פוגוניאס קרומיס (שם מדעי: Pogonias cromis) הוא מין של דג גרם ממשפחת המסריים, החי במימי מערב האוקיינוס האטלנטי לחופי דרום ארצות הברית ומקסיקו בימים הטרופיים. הוא דומה למין היחידי בסוגו מוסר בריכות (Sciaenops ocellatus).
מאפיינים

מין זה מגיע לאורך של 50 ס"מ בממוצע ומשקל 2 עד 14 ק"ג אך נצפו גם פרטים באורך 170 ס"מ ומשקל של 51.3 ק"ג. הוא בעל מבנה מגושם עם גב מוגבה, זוג סנפירים גביים נמוכים ופרוקים וזנב קצר ומשלוש. סנפירי החזה רחבים ובשרניים והראש גדול ומוגבה. הלסתות והשפתיים חזקות ומותאמות לפיצוח של טרף קשה כמו צדפות וסרטנים. הקשקשים שחורים או אפורים כהים ומעט כסופים בתחתית. הפרטים הצעירים בעלי פסים שחורים-לבנים אופקיים והזנב אפור כהה.
דג זה מצוי במערב האוקיינוס האטלנטי לחופי נובה סקוטיה לפלורידה, מפרץ מקסיקו, האנטילים והים הקריבי ומצוי גם בדלתת האורינוקו ובחופי ארגנטינה. לרוב הוא משריץ צאצאים במים פחות מלוחים ואף בשפכי נהרות, לרוב בין חופי מפרץ דלאוור עד פלורידה והרבה פרטים מצויים בטקסס.
הפרטים הצעירים ניזונים בעיקר מזואופלנקטון ובהמשך גם מתולעים ודגיגים בעוד הבוגרים הם ניזוני קרקעית המחפשים בעיקר סרטנים ורכיכות כמו צדפות וחלזונות אותם הם מפצחים בלסתותיהם החזקות. הם ניזונים גם מצמחי מים מסוימים.
דג זה נידוג דרך קבע לאורך חופי ארצות הברית בדיג של חכה ופיתיון. הדג הבוגר בעל עור קשה למאכל אך לא רעיל או מסוכן.
גלריה

איור
הערות שוליים

↑  פוגוניאס קרומיס באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערבת בבל

ערבת בבל או ערבה בוכייה או ערבת פקינג (שם מדעי: Salix babylonica) היא מין של ערבה שמקורה בערבות היבשות של צפון סין. ערבת בבל סווגה לראשונה על ידי קארולוס ליניאוס בשנת 1736.
המין ערבת בבל המוכרת הידוע גם בשמות "ערבה בוכייה" ו"ערבת בכות" נפוץ בגינות נוי כצמח תרבות, בולט בשפע ענפיו הדקים והמוארכים והעלים הנטויים כלפי מטה הנראים כמו מפלי מים. מקור הערבה הבוכייה בסין והיא הגיעה במשך הזמן לאירופה בנתיב דרך המשי.
ערבת בבל משמשת לייעור, לנוי, לעץ ולייצור סלים.
מאפיינים

ערבת בבל היא עץ נשיר גדול, בעל נוף רחב, שיכולה להגיע עד גובה של 18 מטר. צמיחתה מהירה אך אורך חייה יחסית קצר. עצים בלתי קוצניים, חסרי שרף חלבי הנוטף מחתך טרי בעלה או בגבעול.
הגזע בעל גוון אפור שחור מחורץ.
הענפים דקים, גמישים ארוכים מאוד ומשולשלים כלפי מטה (בשונה ממיני ערבה אחרים בישראל), צבעם ירקרק עד חום.
הפטוטרות קצרות. הלוואים צרים, קצרים, שפתם משוננת והם נושרים זמן קצר לאחר הלבלוב.
העלים ארוכים וצרים, דמויי סרגל או דמויי אזמל. אורך הטרף 7.5 עד 15 ס"מ, שפתו משוננת או משוננת בעדינות, צבעו ירוק בהיר, צידו התחתון בהיר, כחלחל במקצת וצהוב עם נשירתם בסתיו.
התפרחות מסוג עגיל דק שמופיעים יחד עם לבלוב העלים. אורכם של העגילים הנקביים מגיע עד 2.5 ס"מ ושל הזכריים עד 4 ס"מ.
הפרחים חד-מיניים וערוכים בעגילים (תפרחת שיבולת רפה של פרחים חד-מיניים). העגילים הזכריים משולשלים ויורדים בפרט אחד ואורכם עד 4 ס"מ. העגילים הנקביים זקופים בפרט אחר ואורכם עד 2.5 ס"מ. האבקה נעשית על ידי חרקים או באמצעות רוח.
הפרחים חד-מיניים, חסרי עטיף (חסרי עלי כותרת ועלי גביע), במקום העטיף ישנו צופן אחד או שניים דמויי קשקשים (ולא צופן דמוי קערה, או דמוי ספל קטן המצוי בצפצפה). כל פרח יושב בחיקו של חפה קרומי ריסני או קירח, אך שפתו תמימה (בשונה מצפצפה ששפת החפה משוננת או מאונה) וצופן זעיר בבסיסו. כל פרח עטוף בקשקש חיצוני אחד בלבד (בשונה מצפצפה שפרחיה עטופים קשקשים אחדים).
הפרחים הזכריים נושאים על פי רוב 2 עד 3 אבקנים, לעיתים רחוקות 4 עד 7 ובעלי אחד או שני צופנים בבסיסם. הזירים מפורדים או מאוחים, קירחים או שעירים בבסיסם.
הפרחים הנקביים מלווה חפה תמים ושעיר פחות או יותר. וצופן זעיר בבסיסו. השחלה עילית בת מגורה אחת, עמוד שחלה אחד או יותר ועל פי רוב 2 צלקות קצרות.
עוקצי הפרי חסרים או קצרים.
הפרי הוא הלקט קטן וקירח שמכיל זרעים רבים ונפתח לאורכו בשתי קשוות או לעיתים רחוקות ב-3 או 4 קשוות.
הזרעים קטנים בעלי ציצית של שערות בבסיסם שמתפתחת מעוקץ הביצית.
ערבת בבל בתרבות

בתנ"ך הערבה נזכרת באחד ממזמורי הבכי הידועים והמצוטטים ביותר – ספר תהילים, פרק קל"ז, ובו קינתם של הגולים מיהודה לבבל לאחר חורבן בית ראשון:
א על נהרות בבל שם ישבנו גם בכינו בזכרנו את ציון:

ב על ערבים בתוכה תלינו כנרותינו:

ג כי שם שאלונו שובינו דברי שיר ותוללינו שמחה שירו לנו משיר ציון:

ד איך נשיר את־שיר ה' על אדמת נכר: 

ה אם אשכחך ירושלם תשכח ימיני:

ו תדבק לשוני לחכי אם לא אזכרכי אם לא אעלה את ירושלם על ראש שמחתי
תרגום התנ"ך ללטינית זיהה את העץ עם העצים שאנו מכירים כ"ערבות הבוכיות". השם הלטיני של העץ נגזר מאותו פרק תהילים: Salix Babylonica, כלומר ערבה בבלית. הזיהוי הזה פיוטי ומתאים לצורתו של העץ כי ענפי עץ הערבה נוטים מטה כאילו היו שחוחים מבכי, אבל הוא בעייתי עובדתית. לא היו "ערבות בוכיות" בבבל באותה עת: מקור הצמח בסין והוא הגיע מערבה רק מאות שנים מאוחר יותר.
בעקבות הלטינית, קיבל העץ באנגלית את השמות crying willow, ו-weeping willow, שפירושם ערבה בוכה או ערבה מתייפחת. במאה ה-18 נעשתה הערבה פופולרית בגני אנגליה ועד מהרה הופיעו ציורי ערבה על מצבות ועיטרו מכתבי תנחומים. העברית המודרנית תרגמה את השם מילולית.
נתן יונתן קיבע את הערבה הבוכייה בתרבות הישראלית כשכתב את השיר "האיש ההוא" ובו השורות המפורסמות: "איפה ישנם עוד אנשים כמו האיש ההוא, אשר היה כערבות הבוכיות".
בארץ מוצאו של העץ, סין, נקשרה לערבה סמליות הפוכה דווקא: הגדילה המהירה והקלות שבה ניתן להצמיח עץ חדש בתקיעת ענף בריא בקרקע (אפילו כשהענף מוכנס הפוך), עשו את הערבה לסמל של התחדשות, חיים ואלמוות.
בחצר בית הכנסת הגדול בבודפשט מצויה אנדרטה מרשימה בצורת עץ ערבה בוכייה העשוי ממתכת, ועל אלפי עליו חרוטים שמות יהודי בודפשט שנספו בשואה.
תמונות

ערבה בוכייה בגן הבוטני זואלוגי נהריה
אנדרטת הערבה הבוכייה לזכר קורבנות שואת יהודי הונגריה, בית הכנסת הגדול בבודפשט
ערבה בוכייה בגן אורי גורדון ברעננה
הערות שוליים

↑  ערבת בבל באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מהי הערבה הבוכייה?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה
↑  מיכאלי זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1988, עמ' 89
↑  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 94-95
↑  Salix babylonica Linnaeus, Flora of China
1 2  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 81
↑  נילי ליפשיץ, עזריה אלון (ע), החי והצומח של ארץ ישראל, רמת גן: משרד הבטחון - ההוצאה לאור, החברה להגנת הטבע, 1983, עמ' 23
ערבת בבל באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ירושלים
פטל אדום

| פטל אדום |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: ורדנאים
משפחה:: ורדיים
תת־משפחה:: ורדאים
סוג:: פטל
מין:: פטל אדום
שם מדעי
 Rubus idaeus ‏לינאוס, 1753
פטל אדום תרבותי ללא קוצים בעציץ עם פרי
קינוח פטל עם גבינה טרייה ודבש
פטל אדום (שם מדעי: Rubus idaeus) הוא מין של פטל הנפוץ באירופה ובצפון אסיה. היה ידוע ביוון העתיקה כשיח נותן פרי, ושמו הלטיני נלקח מהר אידה בטורקיה, הסמוך למקום גידולו המקורי. קיימים שיחים בעלי פרי בצבע צהוב בהיר.
מאפיינים

הפטל האדום הוא שיח בגודל בינוני (בגובה מטר עד שלושה) רב שנתי, הצומח מחדש מדי שנתיים. הצמח מעל פני הקרקע נראה כדו-שנתי, אך מערכת שורשיו רב שנתית. בשנה הראשונה מצמיח השיח מערכת ענפים מהירה וגבוהה, ומגיע כמעט לגובהו המרבי. בשנה זו לרוב לא יצמיח השיח פרחים. בשנה השנייה השיח פורח בשלהי האביב, עם פרחים קטנים (קוטרם כסנטימטר), שכמו כלל הוורדיים בעלי חמישה עלי כותרת. הפירות מקובצים, בעלי גוון אדום או צהוב וטעם מתוק חמצמץ. כמו מרבית מיני הפטל, צורת הקיבוץ היא במעגל סביב העוקץ, כשמרכז המעגל חלול. בניגוד לאוסנה, נוטה פרי הפטל האדום להתפרק לכדוריות הבודדות עם הקטיף. כמו כן, קני הענפים של הפטל האדום אינם קוצניים, בניגוד לשאר מיני הפטל [דרוש מקור][מפני ש...].
אזור גידול

הפטל האדום גדל באזורים מיוערים, תחת כיסוי עלווה של עצים גבוהים ממנו אך גם בקרחות יער. השיח מגודל גם למטרות חקלאיות, והוא אב קדמון למרבית הזנים המתורבתים בחקלאות הפטל כיום.
עצלן חיוור-גרון

| עצלן חיוור-גרון |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פילוסאים
תת־סדרה:: עצלנאים
משפחה:: עצלני תלת אצבע
סוג:: עצלן תלת אצבע
מין:: עצלן חיוור-גרון
שם מדעי
 Bradypus tridactylus ‏ליניאוס, 1758
תחום תפוצה


עצלן חיוור-גרון (שם מדעי: Bradypus tridactylus) הוא אחד המינים בסוג עצלן תלת אצבע השוכן ביער גשם טרופי בצפון אמריקה הדרומית.
הוא דומה במראו, ולעיתים קרובות מזוהה בטעות כעצלן חום-גרון, אשר לו תפוצה רחבה יותר.
מראה וממדים

לעצלן חיוור-גרון ראש עגול ואוזניים חיצוניות קטנות.
גפיו ארוכות וקצרות, אורך ידיו כמעט כפול מאורך רגליו, כאשר לכל יד ורגל יש שלושה טפרים.
אורך גופם של הזכרים הוא בין 45 ל-55 ס"מ ואורך זנבם הקצר הוא בין 4 ל-6 ס"מ.
הם שוקלים מ-3.2 ל-6 ק"ג.
לעומתם, הנקבות גדולות יותר, אורכן בין 50 ל-75 ס"מ ומשקלן בין 3.8 ל-6.5 ק"ג.
פרוותו מגיעה לעד 10 ס"מ באורכה ומצויים בה בדרך כלל אצות ירוקות אשר נותנות לעצלן מראה ירקרק ועוזרות בהסוואתו בנוסף מצויים חרקים שונים כמו עצלני עש וסוגים מסוימים של חיפושיות.
צבע הפרווה אצל עצלן בוגר הוא אפור על רוב גופו, וכתמים כהים יותר נמצאים על גבו, כתפו ומפרק הירך שלו.
לזכרים יש כתם צהוב בהיר או כתום על הגב שמחולק בפס שחור מרכזי.
קשה להבדיל בין עצלן חיוור הגרון לבין עצלן חום הגרון שקרוב אליו בסוגו, אך לו, כששמו מרמז, יש כתם צהוב חיוור על הגרון.
עיניו גדולות וככל הנראה חסרות תאי מדוכים ברשתית, דבר המציע שסוג עצלן זה אינו יכול לראות בצבעים.
למרות שאוזניו קטנות למראה לעצלן חיוור גרון יש שמיעה מצוינת.
כמו כן, דווח שיש לו חוש ריח טוב.
אנטומיה

לעצלן יש תשע חוליות צוואר ראשוניות אשר נותנות לו יכולת גמישות גבוהה. כתוצאה מכך, עצלן חיוור גרון יכול לכופף את ראשו קדימה ואחורה עד 270° ולסובב אותו עד 330°.
ברשותו שני נקבים בקדמת לוע האף, מאפיין המבדיל אותו משלושת המינים האחרים.
לנקבות יש שתי בלוטות חלב באזור החזה.
לזכרים אין בלוטת הערמונית נבדלת, אין להם שק אשכים ורק שלפוחית זרע ראשונית.
הפה מצופה ברירית שחורה, למרות שלשונם הגדולה והכבדה בצבע ורוד.
מרקם החך מקומט, והלשון מכוסה בחריצים רבים, ככל הנראה כדי להתאים לתזונת העצלן.
כמו לעצלני תלת אצבע אחרים, יש לו רק חמש שיניים בכל צד של הלסת העליונה וארבע בכל צד של הלסת התחתונה וצורתן פשוטה ועגולה.
השיניים הקדמיות בלסת העליונה קטנות בהרבה משאר השיניים.
לעצלן ושט קצר אבל הקיבה גדולה ומסובכת, בנוסף יש להם נרתיק גרוני בתחילת המעי הגס.
בית גידול ותפוצה

עצלן חיוור גרון נמצא רק ביערות טרופיים של צפון אמריקה הדרומית, לרבות גיאנה, סורינאם, גיאנה הצרפתית, מערב ונצואלה וקולומביה, וברזיל בצפון האמזונאס.
אין תת-מינים ידועים.
אורח חיים וביולוגיה

עצלנים חיוורי-גרון הם סוליטרים, אוכלי עלים, שחיים כמעט את כל חייהם על העצים. הם אוכלים רק עלים כולל אלו של המשי ושל ההוואה. בין טורפי העצלן ידועים היגואר, ההרפיה והאנקונדה.
עצלן חיוור-גרון ישן על עצים בדרך כלל במהופך כאשר הוא נתלה עם ידיו ולפעמים הוא נשאר בתנוחה זאת גם כמה זמן לאחר שהוא מת. העצלנים ישנים מעל לשמונה עשרה שעות כל יום, והם עוברים בין ענפי העץ רק באטיות רבה. הם יורדים מהעצים מעת לעת כדי לעשות את צורכיהם בערימה של כדורים קטנים בבור שנחפר באדמה. הם משמיעים קול שריקה חלש הנשמע כ"אאי".
למרות אורח חייהם כשוכני עצים מובהקים, הם גם שחיינים יעילים בעת הצפות.
רבייה

ההזדווגות מתרחשת על העצים, תקופת ההריון נמשכת כשישה חודשים שאחריו מולידה האם צאצא אחד.
הצעירים נולדים כבר עם פרווה מלאה ועיניים פקוחות.
העצלן חיוור-גרון הצעיר נאחז בחלקה התחתון של אמו בחודש הראשון לחיו, אז הוא מגיע למשקל של כ-300 גרם.
הם מתחילים לאכול אוכל מוצק בגיל שלושה שבועות, ונגמל באופן מלא מחלב אם זמן מה לאחר החודש הראשון.
בהתחלה לצעיר יש פרווה רכה אפרפרה-חומה, שנעשית קשה וכהה יותר ככל שהוא גדל.
הם מגיעים לבגרות מינית בסביבות גיל שלוש.
הערות שוליים

↑  עצלן חיוור-גרון באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2 3 4 5  Hayssen, V. (2009). "Bradypus tridactylus (Pilosa: Bradypodidae)". Mammalian Species 839
↑  Hayssen, V. (2009). "Bradypus tridactylus (Pilosa: Bradypodidae)". Mammalian Species 839
↑  Chiarello, A. & Moraes-Barros, N. (2011). "Bradypus tridactylus". IUCN Red List of Threatened Species. Version 2011.2. International Union for Conservation of Nature. Retrieved 18 January 2012.
↑  Taube, E. et al. (1999). "Distribution of two sympatric species of sloths (Choloepus didactylus and Bradypus tridactylus) along the Sinnamary River, French Guiana". Biotropica 31 (4): 686–691
1 2  Taube, E., et al. (2001). "Reproductive biology and postnatal development in sloths, Bradypus and Choloepus: review with original data from the field (French Guiana) and from captivity". Mammalian Species 31 (3-4): 173–188.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283976305171  LCCN: sh85016291