stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניקפורוס מליסנוס
ביוגרפיה > מקורות ותחילת הקריירה

ניקפורוס מליסנוס נולד כנראה בסביבות 1045 בדורילאום, שם היו למשפחתו אחוזות נרחבות. הן באמצעות אביו והן באמצעות אמו, הוא היה ממוצא אריסטוקרטי: אביו השתייך למשפחת בורצ'ס, ואילו אמו למשפחת מליסנוס המפוארת, שראשיתה במאה ה-8 והוציאה כמה גנרלים נכבדים.
זמן מה לפני 1067, ניקפורוס התחתן עם יודוקיה קומננה, אשר נולדה בסביבות 1052, והייתה בתם השנייה של המפקד הצבאי הבכיר יוחנן קומננוס ואנה דאלאסן ואחותו של הקיסר הביזנטי לעתיד אלכסיוס הראשון קומננוס (שלט 1081–1118). היה להם לפחות בן ידוע אחד, הפרקוימומנוס יוחנן קומננוס.
עד 1067, מליסנוס החזיק בדרגת מגיסטרו ובתפקיד המושל הצבאי (דוקס) בטריאדיצה (סופיה המודרנית). בשנת 1070, הוא הצטרף לצבא השדה בפיקודו של גיסו הבכור, מנואל קומננוס, במערכה נגד הטורקים הסלג'וקים. המערכה הסתיימה בתבוסה ליד סבסטיה (סיוואס המודרנית), ומליסנוס יחד עם מנואל קומננוס נתפסו על ידי מנהיג טורקי שהביזנטים כינו כריסוסקולוס. מנואל, לעומת זאת, שכנע במהירות את הטורקי להיכנס לשירות הביזנטים, והשבי שלהם הסתיים.
מליסנוס נשאר נאמן למיכאל השביעי דוקס (שלט 1071–1078) במהלך המרד של הסטרטגוסים של התימה האנטולית, ניקפורוס בוטניאטס (ניקפורוס השלישי), שהחל באוקטובר 1077. מיכאל השביעי תגמל אותו בכך שמינה אותו לתפקידו של בוטניאטס, אך לאחר ניצחונו של בוטניאטס וכניסתו לקונסטנטינופול באפריל 1078, הוגלה מליסנוס לאי קוס.
ביוגרפיה > המרד

בסתיו 1080, מליסנוס עזב את קוס וחזר לאסיה הקטנה. שם הצליח לזכות בתמיכת האוכלוסייה המקומית, ולגייס לצבאו בני שבטים טורקים רבים כשכירי חרב. בזו אחר זו פתחו בפניו את שעריהן ערי מערב ומרכז אסיה הקטנה, והוצבו בהן חילות מצב טורקים. בוטניאטס ניסה לשלוח נגדו את אלכסיוס קומננוס, שדיכא לאחרונה את המרידות של ניקפורוס ברייניוס וניקפורוס בסילאקס, אך הוא סירב. בפברואר 1081, כבשו חייליו של מליסנוס את ניקאה, שם הוכתר כקיסר. צבא נאמן תחת הסריסים פרוטווסטיאריוס יוחנן, גאורגיוס פלאיולוגוס וקורטיקס נשלח נגדו, אך הובס כמעט ללא קרב, ונסוג לבירה.
במרץ 1081 חנה מליסנוס עם צבאו בדמאליס, על החוף האסייתי מעבר לבוספורוס מקונסטנטינופול. שם, הוא קיבל ידיעות על מרד בני קומננוס נגד הבוטניאטים והכתרתו של אלכסיוס קומננוס כקיסר. הוא שלח מכתבים לקומננוס, והציע חלוקת סמכות על השטח האימפריאלי, כאשר הבלקן נשאר בשליטת קומננוס ואילו הוא ישמור על אסיה הקטנה, אם כי גם הדגיש שהאימפריה הביזנטית צריכה להישאר מאוחדת רשמית. בתגובה, הציעו בני קומננוס להכיר בו כקיסר - תואר הכבוד השני בחשיבותו אחרי התואר הקיסרי עצמו - ולתת לו את השלטון בסלוניקי - העיר השנייה בחשיבותה של האימפריה - אם ייכנע להם. מליסנוס סירב בתחילה לקבל הצעה זו, אך מכיוון שהקומננוס היו על סף כיבוש קונסטנטינופול והיו עלולים לסרב לעשות ויתורים דומים מאוחר יותר, הוא הסכים בסופו של דבר.
במקביל, ניסה ניקפורוס בוטניאטס למנוע את נפילת הבירה לידי הקומננוס על ידי שליחת מליסנוס וביקש ממנו להיכנס לעיר ולקבל את הסמכות האימפריאלית. עם זאת, שליחיו נמנעו על ידי גאורגיוס פלאיולוגוס ומעולם לא הגיעו למליסנוס. כך נפלה קונסטנטינופול לידי הכוחות הקומניאניים, וב-8 באפריל 1081 נכנס גם מליסנוס לבירה הקיסרית. נאמן לדבריו, אלכסיוס הראשון מינה אותו לקיסר ונתן לו סמכות על סלוניקי, כמו גם הקצאת הכנסות העיר להכנסותיו. אולם במקביל, אלכסיוס מינה את אחיו איסאאקיוס קומננוס לתואר החדש שנוצר של סבסטוקרטור, אותו הציב מעל זה של קיסר, תוך שהוא עוקף את מליסנוס.
פעולת כניעה זו, ייחודית בין המורדים השונים של אותה תקופה, עשויה להאיר מעט את המוטיבציה של מליסנוס להתקוממותו, לפי ההיסטוריון ז'אן קלוד שיינה. שיינה מאמין שמליסנוס כנראה דאג יותר להגן על נחלותיו האסיאתיות מפני השפל של הטורקים במקום לתבוע את כס המלכות, וכאשר אלכסיוס העניק לו את סלוניקי ואחוזות שוות סביבה - את חלקן הפיץ מליסנוס מאוחר יותר ללקוחותיו, כמו משפחת בורצס - הוא ויתר בקלות על התחרות על כס המלוכה הביזנטי.
למרות סיום המרד של מליסנוס, הוא הותיר מורשת עמוקה ומזיקה לביזנטיון: למרות שמליסנוס עצמו נכנע לאלכסיוס קומננוס, העיירות שכבש ושחרר עם חיילים טורקים ביוניה, פריגיה, גלטיה וביתניה נותרו בידיהם. לפיכך, בהיותם מעורבים במלחמות האזרחים הביזנטית כשכירי חרב ובני ברית - במיוחד באמצעות השימוש שלהם על ידי בוטניאטים ומליסנוס במהלך המרידות שלהם כדי להחזיק ערים שונות עבורם - השלימו הטורקים את ההשתלטות השלווה יחסית על מרכז ומערב אסיה הקטנה.
ביוגרפיה > שירות תחת אלכסיוס קומננוס

מליסנוס המשיך לשרת את אלכסיוס הראשון בנאמנות לאורך כל חייו. בסתיו 1081, הוא צעד לצד אלכסיוס במערכה שלו נגד האיטלקים-נורמנים של רובר גיסקאר. בקרב על דיראכיום, שהסתיים בתבוסה ביזנטית מוחצת, הוא פיקד על האגף הימנית של הצבא הביזנטי.
במערכה של 1083 בתסליה נגד הנורמנים, שתחת בנו של גיסקאר, בוהמון, שצרו על לריסה, שימש מליסנוס את אלכסיוס כמרכז לתחבולת הגרירה. הקיסר נתן לו את הסמל הקיסרי ויחידה של הצבא, אותם המשיך בוהמון לתקוף מתוך אמונה שזהו הכוח הביזנטי העיקרי, שכן הקיסר נכח עמו. בזמן שהנורמנים רדפו אחרי אנשיו של מליסנוס, אלכסיוס עם הצבא הראשי כבש ובזז את המחנה הנורמני, מה שאילץ את בוהמון להסיר את המצור ולסגת.
מליסנוס לחם לצד אלכסיוס בקרב דריסטרה בסוף אוגוסט 1087 נגד הפצ'נגים, שפיקד על האגף השמאלי הביזנטי. הקרב הסתיים בתבוסה ביזנטית קשה, ומליסנוס נלקח בשבי יחד עם ביזנטים רבים אחרים, כדי לפדיון על ידי הקיסר לאחר זמן מה. באביב 1091 נשלח מליסנוס לאינוס כדי לגייס חיילים מקרב הבולגרים והולאכים. עסוק במשימה זו, הוא לא הצטרף לצבא הקיסרי בזמן לניצחון הביזנטי המוחץ על הפצ'נגים בקרב לבוניון ב-29 באפריל, שיגיע למחרת.
מאוחר יותר באותה שנה, הוא השתתף במועצת המשפחה של פיליפופוליס שבדקה את ההאשמות של קונספירציה שהועלתה נגד יוחנן קומננוס, הדוקס של דיראכיום על ידי הארכיבישוף של אוכריד תיאופילקט. המועצה הידרדרה למריבה משפחתית סוערת, שבה האשים אביו של יוחנן, הסבסטוקרטור איסאאקיוס, את מליסנוס ואדריאנוס קומננוס בהשמצת בנו, אך בסופו של דבר אלכסיוס דחה את ההאשמות.
במערכה של 1095 נגד הקומנים, מליסנוס, יחד עם גאורגיוס פלאיולוגוס ויוחנן טרוניטים נותרו אחראים על ההגנה על אזור ברהו (סטארה זגורה המודרנית) מפני התקפות הקומנים. זהו האזכור האחרון של מליסנוס באלכסיאדה של אנה קומננה, והוא ככל הנראה פרש לאחוזותיו סביב סלוניקי. הוא מת ב-17 בנובמבר 1104. תאריך פטירתה של אשתו אינו ידוע, אך היה לפני 1136.
נפת בורג'ומי

נפת בורג'ומי (בגאורגית: ბორჯომის მუნიციპალიტეტი, מילולית: בּוֹרג'וֹמיס מוניציפליטי) היא נפה במחוז סאמצחה-ג'אוואחתי שבדרום גאורגיה. הנפה ממוקמת באזור מחוז ההיסטורי תורי ומערב תריאלתי. הנפה גובלת מצפון בנפת חאשורי, צפון מזרח נפת כארלי ונפת גורי, מדרום מזרח בנפת צאלקה, מדרום הוא גובל בנפות אחלכלכי, אספינדזה ואחלציחה ומצפון מערב בנפת חרגאולי. במפקד האוכלוסין האוכלוסין שנערך ב-1 בינואר 2014, מנתה אוכלוסיית הנפה 25,214 נפש.
בתקופת שלטון האימפריה הרוסית, עד לשנת 1917, נכלל שטח הנפה במזרה של גורי שבפלך טביליסי של מלכות המשנה של הקווקז. בין השנים 1917–1930 נכללה באולכה של גורי, ומשנת 1930 נפה נפרדת. בשנת 1962 בוטל סיווגה כנפה נפרדת והיא נגללה בנפת חאשורי. ב-23 בדצמבר 1964 הוחזר סיווגה כנפה נפרדת.
העיר בורג'ומי מהווה המרכז המנהלתי של הנפה. בנוסף ישנן ארבע עיירות (דאבא): אחַלדַאבָּא, בָּקוּרִיאָנִי, בָּקוּרִיאָנִיס אנדֶזִיטִי, צָאר'ווֶרִי. כמו כן ישנם 37 כפרים ב-9 תמי: בַּלַנתָה, גווֵרדִיסאוּבַּנִי, גוּגַ'ארֵתִי, דווִירִי, טַבַּקצקוּרִי, טַאדזרִיסִי, טבַּא, קווִיבִּיסִי וצִיחִיסג'ווַארִי.
דמוגרפיה

| אוכלוסיית נפת בורג'ומי לפי שנים (באלפים) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 |
| 32.0 | 31.3 | 32.4 | 32.2 | 31.6 | 31.7 | 32.1 | 31.9 | 31.7 | 31.5 |
| ההתפלגות האתנית של אוכלוסיית נפת בורג'ומי במפקד 2002 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| גאורגים | ארמנים | אוסטים | רוסים | יוונים | אוקראינים | אזרים | אבחזים | יזידים | סה"כ |
| 27,301 | 3,124 | 719 | 585 | 540 | 75 | 24 | 10 | 1 | 32,422 |
| 84.21% | 9.36% | 2.22% | 1.80% | 1.67% | 0.23% | 0.07% | 0.03% | 0.00% | 100.00% |
הערות שוליים

1 2  תמי (თემი)- היא הדרגה הנמוכה ביותר בחלוקה האדמיניסטרטיבית של גאורגיה. המונח מקביל פחות או יותר ל"מועצה מקומית" בישראל או לקומונה בצרפת.
1 2 3   אתר הסטטיסטיקות של גאורגיה: אוכלוסיית גאורגיה לפי נפות מאתר www.geostat.ge
↑  דאבא (დაბა) - יישוב עירוני קטן, עיירה.
↑  ‏אתר הסטטיסטיקות של גאורגיה
נובוסליצה

| --- | --- |
סמל נובוסליצהסמל נובוסליצה

רחוב בנובוסליצה, 2002
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 אובלסט:  מחוז צ'רנוביץ צ'רנוביץ
 חבל ארץ:  בסרביה
 ראש העיר:  מריה ניקוליץ'
 תאריך ייסוד:  מתועדת לראשונה ב-1456
 שטח:  6.47 קמ"ר
 גובה:  139 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  7,588 (2019)
 קואורדינטות:  48°13′N 26°16′E﻿ / ﻿48.217°N 26.267°E﻿ / 48.217; 26.267
 אזור זמן:  UTC +2
 https://www.novoselica.cv.ua/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםנובוסליצה(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםנובוסליצה(למפת מחוז צ'רנוביץ רגילה) צ'רנוביץ סטורוז'ינץ נובודניסטרובסק קרסנוילסק חוטין סקורני טרנופול חמלניצקי וינ. מולדובה רומניה איוואנו פרנקיבסק נובוסליצה(למפת מחוז צ'רנוביץ מוגדלת) צ'רנוביץ סטורוז'ינץ נובודניסטרובסק קרסנוילסק חוטין סקורני טרנופול חמלניצקי וינ. מולדובה רומניה איוואנו פרנקיבסק נובוסליצה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
נובוסליצה (באוקראינית: Новоселиця, נובוסליציה; ברומנית: Noua Suliță, נואה סוליצה; ברוסית: Новоселица; ביידיש: נאוואסעליץ) היא עיר במערב אוקראינה במחוז צ'רנוביץ, על הגדה המערבית של נהר הפרוט. נובוסליצה שכנה בעבר על הגבול בין שני חבלי הארץ ההיסטוריים בסרביה ובוקובינה. בין השנים 1774–1877 שכנה העיירה במשולש הגבולות בין האימפריה האוסטרית (דוכסות בוקובינה), נסיכות מולדובה שנמצאה בקשרי חסות עם האימפריה העות'מאנית, והאימפריה הרוסית (פלך בסרביה).
משמעות השם "נובו-סליצה" בשפות הסלאביות הוא "כפר חדש".
היסטוריה

נובוסליצה מוזכרת לראשונה בכתובים משנת 1456 כחלק מנסיכות מולדובה, שהייתה משנת 1387 מדינה בחסות חלקית של ממלכת פולין, והחל משנת 1513 של האימפריה העות'מאנית.
מתחילת המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-19 היה אזור בסרביה זירת קרבות בין האימפריה העות'מאנית לממלכת פולין-ליטא ובין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הרוסית, ונכבש כל פעם על ידי צד אחר שהחזיק בו לתקופה קצרה. לאחר חלוקת פולין וניצחון הרוסים במלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) נכבש האזור הצפוני של נסיכות מולדובה על ידי האוסטרים מממלכת הבסבורג. הגבול החדש בין האימפריה האוסטרית לאימפריה הרוסית באזור זה עבר בתוואי של נחל רוקיטנה, יובל של נהר הפרוט. כתוצאה מכך, נובוסליצה, ששכנה על שתי גדותיו של הנחל, נחצתה לשניים: חלקה המערבי סופח לממלכת הבסבורג האוסטרית (ולאחר מכן לאימפריה האוסטרית ולאימפריה האוסטרו-הונגרית), והפך לחלק מדוכסות בוקובינה שבירתה צ'רנוביץ ("נובוסליצה האוסטרית"); ואילו חלקה המזרחי נותר בנסיכות מולדובה, מדינה שנמצאה תחת חסותה של האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1812, במסגרת הסכם בוקרשט אשר סיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812), הועבר כל חלקה המזרחי של נסיכות מולדובה, מנהר הפרוט ועד לנהר הדנייסטר לידי האימפריה הרוסית. החל משנת 1813 נקרא אזור זה על ידי הרוסים "בסרביה", ובירתו הייתה קישינב. חלקה המזרחי של נובוסליצה ("נובוסליצה הרוסית") נכלל במחוז חוטין של בסרביה. משנת 1812 ועד למלחמת העולם הראשונה ישבה העיירה על משולש הגבולות: עד 1878 בין האימפריה הרוסית, האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה העות'מאנית, ומ-1878 בין האימפריה הרוסית, האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת רומניה.
בשנת 1884 הונחה מסילת ברזל בין נובוסליצה האוסטרית לצ'רנוביץ, וב 1892 חוברה נובוסליצה הרוסית למסילת הברזל לז'מרינקה. מסילות הברזל הפכו את נובוסליצה לנקודת מעבר חשובה בגבול רוסיה-אוסטריה, ודרכה עברו סחורות רבות ואנשים. לתושבי נובוסליצה הקבועים היו זכויות מיוחדות אשר איפשרו להם מעבר בין החלק הרוסי לחלק האוסטרי. בתקופה זו התפתחה נובוסליצה לתחנת מעבר חשובה לסחורות, ואוכלוסייתה גדלה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה נובוסליצה בקו הראשון של החזית הדרום-מערבית בקרבות בין צבא רוסיה לצבא אוסטרו-הונגריה. לעיירה נגרמו נזקים כבדים, ונובוסליצה האוסטרית הוחרבה ביחד עם אוסטריטה הסמוכה. בשנת 1918, לאחר התפרקותן של האימפריה העות'מאנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית, סופחו בסרביה ובוקובינה על ידי ממלכת רומניה, ובכלל זה שני חלקיה של נובוסליצה.
ב-28 ביוני 1940, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, השתלטה ברית המועצות על בסרביה וצפון בוקובינה, ונובוסליצה סופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית שבברית המועצות. ב-5 ביולי 1941, במסגרת ההסכם בין גרמניה הנאצית לממשלה הרומנית הפאשיסטית בראשות יון אנטונסקו, נכבשו בסרביה וצפון בוקובינה על ידי הצבא הרומני, ובכללן העיירה נובוסליצה.
ב-30 במרץ 1944 נכבשה העיירה על ידי הצבא האדום, ובשנת 1945 סופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית. בשנת 1965 הפכה נובוסליצה לנפה, שכפופות לה 25 מועצות כפריות. החל משנת 1991, עם התפרקותה של ברית המועצות, נמצאת נובוסליצה בשטחה של אוקראינה.
הקהילה היהודית > היסטוריה

ידוע שיהודים התגוררו בנובוסליצה החל מהמאה ה-15, וזאת על פי כתובות על מצבות של יהודים מנובוסליצה שנקברו באותה התקופה בבית העלמין בעיירה קלישקוביץ (כ-20 ק"מ מנובוסליצה). במהלך המאה ה-16 הגיעו לאזור יהודים ממגורשי ספרד. בשנים 1649-1648 הגיעו לאזור יהודים רבים שנמלטו מפולין ומאוקראינה בעקבות הפוגרומים שבוצעו על ידי הקוזאקים של חמלניצקי. בתחילת המאה ה-19, כאשר עברה בסרביה לשלטון רוסיה, הגיעו לנובוסליצה יהודים רבים מליטא, בלארוס ואוקראינה, וגם מבוקובינה ומגליציה שבאוסטריה. בסוף המאה ה-19 חיו בעיירה כ-4,000 יהודים, אשר היוו כ-2/3 מכלל תושביה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הייתה נובוסליצה בקו החזית בין צבאות רוסיה ואוסטרו-הונגריה, ויהודים רבים נמלטו מנובוסליצה הרוסית ומנובוסליצה האוסטרית על מנת להתרחק מהחזית. מיד לאחר סיום המלחמה, בנוסף לתושבים שחזרו לעיירה, השתקעו בעיירה יהודים רבים מהכפרים שבסביבה, ומספר היהודים הגיע לפי הערכות לכ-10,000. עם השתלטות רומניה על בסרביה ובוקובינה ב-1918, איבדה העיירה את יתרונה הכלכלי כתחנת מעבר בגבול רוסיה-אוסטריה. עם הדלדלות מקורות הפרנסה החלה הגירה, במיוחד של צעירים, שרצו לחמוק משירות החובה בצבא רומניה. קבוצות ויחידים עלו לארץ ישראל, בייחוד לאחר הצהרת בלפור, והיו בין מקימי קיבוצים, יישובים ומוסדות היישוב. אך עם סגירת השערים החלה הגירה משמעותית לדרום אמריקה, לארצות הברית ולקנדה. במקביל המשיכו נובוסליצאים לעלות לארץ במסגרת ההעפלה.
הקהילה היהודית > מוסדות הקהילה

עד מלחמת העולם השנייה, הייתה נובוסליצה עיירה יהודית טיפוסית ("שטעטל"), על מגוון מוסדותיה ועיסוקי תושביה. בעיירה היו מספר בתי כנסת גדולים ("קלויזען") ומספר רב של בתי תפילה קטנים ("שטיבלעך"), בייחוד של בעלי המלאכה. הקהילה החסידית התפלגה בין מספר חצרות אדמו"רים, שהעיקרים בהם חצרות סדיגורה, בויאן ושטפנשט. מוסדות הציבור כללו תלמוד-תורה, בית-ספר "תרבות", הקדש, חברה קדישא, מפעלי צדקה, ספריה וכו'. היהודים בעיירה עסקו במגוון מקצועות: חייטים, סנדלרים, עגלונים, פרוונים, רופאים, רוקחים ובעלי עסק קטנים, וסיפקו שירותים לכל הכפרים באזור.
הקהילה היהודית > ציונות

הציונות הייתה פופולרית בקרב הדור הצעיר בעיירה. כמעט לכל התנועות והמוסדות הציוניים היו סניפים בנובוסליצה: "חובבי ציון", "החלוץ", בית"ר, "השומר הצעיר" ו"מכבי". במקביל, נמשך חלק מהנוער לתנועה הקומוניסטית וגם התקיימה פעילות של "הבונד". הנוער הציוני שאף להגיע ארצה, וצעירים מנובוסליצה היו בין בוגרי המחזורים הראשונים של גימנסיה "הרצליה". עם כניסת הסובייטים לעיירה בשנת 1940, גורשו חלק מהמשפחות הציוניות לסיביר.
הקהילה היהודית > השואה

ב-5 ביולי 1941 נכנס הצבא הרומני לעיירה והחל פוגרום ביהודי נובוסליצה וכפרי הסביבה. כ-900 יהודים - גברים נשים וילדים - נרצחו בבתיהם או נורו ברחובות העיירה, רכוש היהודים נבזז וכמחצית מבתיהם נשרפו. פוגרומים כאלו, והגירושים שבאו בעקבותיהם בוצעו בכל אזור בסרביה וצפון בוקובינה, כחלק משואת יהודי רומניה, בהתאם להוראותיו המפורשות של מנהיג רומניה הפאשיסטית יון אנטונסקו.
לאחר הפוגרום רוכזו היהודים ששרדו בבית החרושת לספירט "קראוזה", שם הוחזקו בתנאים קשים. לאחר מספר ימים הורשו היהודים לחזור לבתים שלא נשרפו, למעט שלושים ושבעה גברים צעירים ושתי נשים צעירות, שנעצרו בחשד ל"קומוניזם". שלושים ושבעה הגברים הוצאו להורג לאחר כשבועיים, ב-28 ביולי 1941.
ב-31 ביולי רוכזו היהודים הנותרים (5,570 על פי עדויות) במרכז העיירה, והוצאו בשיירה לכיוון טרנסניסטריה (שטח הכיבוש הרומני באוקראינה הסובייטית, מעבר לנהר הדניסטר). כ-4,000 צעדו ברגל, והשאר - חולים, זקנים ונשים עם ילדים - הוסעו בכ-200 עגלות.
מסע הגירוש עבר דרך העיירות ליפקאן ובריצ'ן אל גטאות ומחנות בסקורן ובאדינץ, שם הצטופפו יהודי נובוסליצה עם שאר יהודי אזור בסרביה, צ'רנוביץ וצפון בוקובינה שגורשו מזרחה. באוקטובר 1941 המשיך הגירוש אל מעבר נהר הדנייסטר. בדרך, שנמשכה מספר חודשים, נספו יהודים רבים בצעדות מוות. באזור חציית הנהר באטאקי ובקוסאוץ מתו רבים מהיהודים בטביעה, במכות או בירי.
בטרנסניסטריה פוזרו היהודים בגטאות ובמחנות בעיירות יאמפול, מוגילב, ז'מרינקה, ברשד, אובודיבקה, קושרניצה, שרגורוד, קופיגורוד, צ'צלניק, באלטה, טולצ'ין, פצ'ורה ועוד. רוב בני הקהילה נספו במחנות אלו בחורף של השנים 1941 ו-1942 מקור, רעב, מחלת טיפוס הבהרות ומחלת הדיזנטריה.
בחודש מרץ 1944 שוחרר האזור על ידי חיילי ברית המועצות. מתוך כ-7,000 יהודים ערב פרוץ המלחמה, שבו לעיירה כ-400 בלבד.
יוצאי נובוסליצה בישראל

בתום מלחמת העולם השנייה נדדו חלק ניכר משרידי הקהילה כפליטים ברומניה. חלקם עלו ארצה במסגרת העלייה הבלתי-לגאלית, וחלקם עלו בשנים הראשונות שלאחר קום המדינה. רוב רובם של העולים בני נובוסליצה נשלחו עם הגעתם ארצה להתגורר במעברות. יוצאי נובוסליצה שהיגרו לארצות הברית, קנדה ודרום אמריקה לפני המלחמה החליטו, מתוך דאגה לבני עיירתם ניצולי השואה, להקים עבורם שכונת מגורים. הפעילה המרכזית במיזם זה הייתה ח"כ חנה למדן, יוצאת העיירה. בעזרת תרומתו של מרדכי (מקס) פקר, יוצא העיירה תושב פרו, וארגון יוצאי נובוסליצה בארץ, הוקמה ב-1953 שכונה לניצולי השואה מנובוסליצה ברמת השרון. במשך שנים נקראה שכונה זו "שיכון פקר".
בית הכנסת "יד ושם לזכר קדושי נובוסליצה" שבשכונה נחנך בשנת 1964, ועל קירותיו מונצחים שמות בני משפחותיהם של יוצאי העיירה שנספו בשואה.
בחזית חצר בית הכנסת ניצב קיר מורשת יהודי נובוסליצה וראשוני שיכון פקר, המציג את תולדות הקהילה היהודית, חורבנה בשואה ותקומתה במדינת ישראל.
מאחורי בית הכנסת ניצבת אנדרטה לזכר קורבנות השואה מנובוסליצה, ועליה חקוקים שמותיהם של 37 הצעירים שהוצאו להורג בעיירה ב-28 ביולי 1941.
ראו גם

שואת יהודי רומניה
טרנסניסטריה (אזור הכיבוש הרומני)
בסרביה
לקריאה נוספת

שלום דורנר (עורך), ספר נובוסליצה בסרביה, הוצאת ארגון יוצאי נובוסליצה, 1983.
יוסף כפרי (יוסף פיקר), ילקוט עיירת התאומים, נובוסליצה - פרקי זכרונות והווי, הוצאת שמיר, 1963.
דב ריינס, זיכרון עירתי נובוסליצה (בסרביה) - גורלות בשואה, הוצאת המחבר, 1993.
ז'אן אנצ'ל ותיאודור לביא, פנקס הקהילות - רומניה, כרך ב', הוצאת יד ושם, ירושלים, 1980.
אילן שיינפלד, כשהמתים חזרו. הוצאת כנרת זמורה, 2012.
אלקה אברמוביץ', עכשיו המים שקטים כל כך : סיפורה של אלקה (ריינס) אברמוביץ', וידאו DVD (56 דקות), בית הספר הבין-לאומי להוראת השואה ביד ושם, 2014.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557489105171  LCCN: n81110771  VIAF: 146593327   WorldCat (עם VIAF): 146593327 
וילה בנובוסליצה, 1900
מצבות ישנות בבית העלמין היהודי של נובוסליצה.
מצבה על קבר האחים של יהודי נובוסליצה והסביבה שנרצחו ביולי 1941.
מצבה על קבר האחים של 37 הצעירים היהודים שהוצאו להורג ערב גירוש יהודי נובוסליצה לטרנסיסטריה.
קיר מורשת יהודי נובוסליצה וראשוני שיכון פקר ברמת השרון.
אנדרטה ברמת השרון לזכר יהודי נובוסליצה שנספו בשואה
נלחם בשביל עצמי

נלחם בשביל עצמי הוא אלבום הבכורה של הראפר והמפיק המוזיקלי הישראלי עומרי 69 סגל. האלבום יצא דרך משפחת תאקט ו-NMC.
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | אינטרו  | 0:53 |
| 2. | נלחם  | 2:59 |
| 3. | זה יגמר בבום (מארח את גל)   | 3:39 |
| 4. | אופרה (מארח את איזי)   | 3:35 |
| 5. | טאפש (מארח את סטטיק וסקיי)   | 4:17 |
| 6. | רוצה ממני צומי (מארח את איציק קרייף)   | 3:32 |
| 7. | כוכב (מארח את KYD)   | 4:09 |
| 8. | מיי סלקטה (מארח את הוריקיין)   | 2:55 |
| 9. | בחור אופטימי (האידיוטים מארחים את שאקה)   | 3:28 |
| 10. | בינלאומית (מארח את סטטיק)   | 3:18 |
| 11. | זה שורף (רמיקס של פז יני)   | 3:55 |
| 12. | אנדנדינו (מארח את יוזי)   | 3:48 |
| 13. | זה הדיבור החדש (מארח את בוקה)   | 3:09 |
| 14. | הטמפרטורה עולה (מארח את בן אלעל)   | 3:09 |
| 15. | דופק לך ת'ראש (מארח את DJ Blackout)   | 3:24 |
| 16. | Take 4  | 3:22 |
| 17. | דם (מארח את איציק קרייף)   | 3:27 |
| 18. | אלוהיי (מארח את יוזי)   | 3:37 |
| 19. | המוזיקה נושמת בי  | 3:11 |
| 20. | אף פעם לא אמרת לי  | 3:30 |
| 21. | Hello (מארח את אדיר קולונה)   | 3:18 |
| 22. | להתעורר  | 3:08 |
| 23. | אין תשובה (אינסטרומנטלי)   | 3:38 |
| לייבל משפחת תאקט |
| --- | --- | --- |
| אמנים | סאבלימינל • האולטראס • שרק וצוקוש • יאנג דיג'יי |  |
| חברים לשעבר | אילן בבילון • גבריאל בטלר • הצל • שי 360 • סיוון • בוסקילז • עומרי "69" סגל • דן "מטרו" פרבר • רון "סקיי" נשר • איציק שמלי • מור אפרת ביטון • אופיר מלול |  |
| אלבומים | ישראלים עצבניים אחד אחד • האור מציון • האור והצל • אולסטארז • חי • בדיוק כשחשבתם שהכל נגמר • איציק שמלי • לא שם זין • דף חדש • כולם רוצים את האמת • סיפור אהבה • Jew-Niversal • נלחם בשביל עצמי • הכל טוב • צבע לחיים • איזה לילה הולך להיות • בראש שלי |  |
| אלבומי אוסף | אני תל אביבי • פזצטא • היצירה שלי |  |
נפת אספינדזה

נפת אספינדזה (בגאורגית: ასპინძის მუნიციპალიტეტი, אספִינדזִיס מוניציפליטי) היא נפה במרכז מחוז סאמצחה-ג'אוואחתי שבגאורגיה. בצפון-מערבה היא גובלת בנפת אחלציחה, מצפון מזרח נפת בורג'ומי ובדרום ודרום-מזרח נפת אחלכלכי, בדרום מערב היא גובלת בטורקיה. אוכלוסייתה 10,372 תושבים. בנפה זו זורם גם נהר הקורה.
עד לשנת 1917 היא נקראה ראיון אספינדה (אספִינדזִיס ראיוני) ונכללה באוייזד אחלציחה, פלך טביליסי. משנת 1921 (גאורגיה הסובייטית) נכללה באוייזד של אחלציחה בשם נפת טוֹלוֹשי במעמד של ראיוני. משנת 1930 היא נפה נפרדת. משנת 1933 חזרה לגבולותיה המקוריים. משנת 2006 - אספִינדזִיס מוניציפליטי.
הנפה כוללת עיר אחת גדולה - אספידזה  ו-20 כפרים.
אתרים בנפה של אספינדזה

ורדזיה - קומפלקס מערות
מערות ואני - קומפלקס מערות ומנזר
חרתוויסי
הערות שוליים

1 2   אתר הסטטיסטיקות של גאורגיה: אוכלוסיית גאורגיה לפי נפות מאתר www.geostat.ge
| מחוזות גאורגיה |
| --- | --- | --- |
| רפובליקות אוטונומיות | אבחזיה • אג'ריה |  |
| מחוזות | גוריה • אימרתי • קאחתי • כארתלי תחתית • מצחתה מתיאנתי • רצ'ה-לצ'חומי וסוואנתי תחתית • סמגרלו וסוואנתי עילית • סאמצחה-ג'אוואחתי • כארתלי הפנימית |  |
| עיר בעלת מעמד מיוחד | טביליסי רבתי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540109405171
משה בריליאנט

| --- | --- |

 לידה:  26 באפריל 1915 ניו ג'רזי, ארצות הברית 
 פטירה:  17 במרץ 1995 (בגיל 79) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 
משה בריליאנט (Moshe Brilliant;‏ 26 באפריל 1915 – 17 במרץ 1995) היה עיתונאי ישראלי, ששימש גם ככתב חוץ של העיתונות העולמית בישראל.
ביוגרפיה > ראשית דרכו

משה בריליאנט נולד בשנת 1915 בניו ג'רזי שבארצות הברית, וגדל ברובע ברוקלין שבעיר ניו יורק. בשנת 1933, בהיותו בן 18, עלה לארץ ישראל עם משפחתו. בראשית דרכו בעיתונות שימש כשליח במשרד תל אביב של העיתון בשפה האנגלית ה"פלסטיין פוסט" (Palestine Post). הוא הרשים את ראש המשרד טד לוריא, שהפכו לכתב בעיתון, ובהמשך התקדם עד שהיה לראש המשרד של העיתון בתל אביב.
ביוגרפיה > בתקופת המנדט הבריטי

בתקופת המנדט הבריטי לא היה בריליאנט חבר בארגון "ההגנה", אך סייע לו במידע ונחשב בעיני רבים כחבר הארגון. יחד עם זאת גילה אהדה לאצ"ל ואף הפגיש כתבים זרים עם חבריו, בהם שמואל (מוקי) כץ (לימים חבר הכנסת). האצ"ל מצדו ראה בבריליאנט מקור אמין למידע, בעוד שהארגון נקט גישה חשדנית כלפי עיתונאים אחרים מחשש שהם פועלים עבור הש"י, שירות המודיעין של ההגנה. איש האצ"ל יעקב עמרמי תיאר אותו כך: משה בריליאנט היה איש ישר והגון ממוצא אמריקאי, שעבד אז בשביל ה-Palestine Post והיה הכתב המקומי של הניו יורק טיימס, חבר "הגנה" וגם אוהד האצ"ל שהיה מקבל אותנו בחום ובלבביות".
באחת מפעולות תנועת המרי העברי, נפצעו ונתפסו בידי הבריטים שני אנשי אצ"ל מיכאל אשבל ויוסף שמחון, שהועמדו למשפט צבאי ונידונו למוות ב-13 ביוני 1946. לצד התגייסות מוסדות ואישי ציבור עבריים להצלתם של הנידונים בבקשות חנינה ועתירות שונות, איים האצ"ל בהוצאה להורג של אנשי צבא בריטים, כאשר מיד לאחר פרסום גזר-הדין שודרה ב"קול ציון הלוחמת", תחנת השידור של האצ"ל, ההצהרה: "אל תתלו את חיילינו השבויים. חי האלוהים, כי שבור נשבור את עמודי התלייה שלכם. על גרדום בגרדום נשיב".
ב- 18 ביוני חטף האצ"ל חמישה קצינים בריטיים בתל אביב. ב-22 ביוני שחרר האצ"ל שניים מן הקצינים. ב-3 ביולי המיר המפקד הראשי של הצבא הבריטי בארץ את גזר דינם של אשבל ושמחון למאסר עולם. ולמחרת ב-4 ביולי שחרר האצ"ל את יתר שלושת הקצינים. לפני שחרורם הוצאו הקצינים ממקום המחבוא בו הוחזקו ברח' סלמה בתל אביב והובילם, כשהם מורדמים בכלורופורם, בתוך ארגז שהועמס על משאית, אל מקום השחרור המיועד. בדרכם החל לפתע רכב משטרתי לדלוק אחריהם, אך הם התחמקו ממנו, הורידו את הקצינים ברח' שד"ל פינת שדרות רוטשילד והמשאית המשיכה בנסיעתה. אחד הקצינים שהתנער מתרדמתו החל לרדוף אחר המשאית ללא הצלחה. לפני השחרור הזמינו אנשי האצ"ל את משה בריליאנט בלווית צלם לחזות בו ולהנציחו. הודות לכך נותר בידי האצ"ל צילום של הקצין הדולק אחר המשאית.
בסוף שנת 1946 פגש בריליאנט באקראי, בניו יורק, את יעקב חילביץ' - איש אצ"ל שבגד בחבריו והסגירם לידי הבריטים, ואשר הוברח מארץ ישראל לארצות הברית. האיש נראה מוכר לבריליאנט והוא שאל לשמו. האיש, המהודר בלבושו, השיב לו כי שמו "ג'ק היל" ונתן לו את כרטיס הביקור שלו ובו כתובתו בעיר ניו יורק, אך כשניסה בריליאנט מאוחר יותר להתקשר אליו, חילביץ' התחמק ממנו. כל מה שעלה בידי בריליאנט לגלות היה כי חילביץ', בזהותו החדשה, נשא אשה ונולד לו בן וכי הוא עוסק בענייני דפוס. כדי לעקוף את השלטונות הבריטים שלח הודעה לעיתון לפיה "אזאף חילביץ" (רמז לשמו של יונה אזף שנחשב לסמל הבגידה) נמצא בארצות הברית, אך העורך לא קלט את הרמז.
ספרו

Portrait of Israel; photos. by Micha Bar-am; special interest guide by Sylvia R. Brilliant, New York: American Heritage Press, 1970. ("A New York Times book")