stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יימס ברבור
ראשית חייו

ג'יימס ברבור נולד באחוזה שנקראה לימים על שמו, ברבורסוויל, שבמחוז אורנג' שבווירג'יניה. הוא היה בנם של תומאס ברבור (שהיה חבר בבית הנבחרים של המושבה ב-1769) ושל אשתו מרי פנדלטון תומאס. סבו, שגם נקרא ג'יימס ברבור (1707 - 1775), רכש אדמות במחוז ספוטסילבניה ב-1731 וב-1733, ודודו, שגם הוא נקרא ג'יימס ברבור, ייצג גם הוא את המחוז בבית הנבחרים של וירג'יניה. משני הצדדים במשפחתו היה ברבור נצר למתיישבים הראשונים בווירג'ינה ובמיוחד במחוז אורנג' ומערבה ממנו. בעת לידתו של ג'יימס, החזיקה משפחתו בבעלותה שטח של כ-8 קמ"ר ועבדים רבים. עם זאת, המשפחה סבלה מתהפוכות פיננסיות במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית ובתקופה שאחריה. אף על פי כן, ג'יימס סיים את חינוכו הפורמלי אצל מורים פרטיים ובבית הספר התיכון בעיירה גורדונסוויל שבמחוז. אחיו, פיליפ פנדלטון ברבור, היה לימים יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית ושופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-29 באוקטובר 1792 נשא ברבור לאישה את לוסי ג'ונסון, בתו של בנג'מין ג'ונסון שייצג את מחוז אורנג' באספה הכללית של וירג'יניה ב-1790. השניים הביאו לעולם שלוש בנות (אחת מהן, פרנסס, מתה ב-1801 כתינוקת) וארבעה בנים, כולל ג'יימס ברבור ובנג'מין ברבור (1821 - 1894, לימים רקטור אוניברסיטת וירג'יניה).
ראשית הקריירה הפוליטית

ברבור שירת כסגן השריף של מחוז אורנג' החל משנת 1792. ב-1794 הוא החל לעסוק בעריכת דין בווירג'יניה. ממתנות החתונה שקיבל מאביו וכן מעבודתו כעורך דין וניהול החווה שלו, עלה בידו לצבור הון אישי. ידידו ושכנו מאחוזת מונטיצ'לו הסמוכה, הנשיא לשעבר תומאס ג'פרסון, סייע לו לעצב את המעון שבו חי ברבור במשך רוב חייו הבוגרים ונקרא "ברבורסוויל". ב-1798 היו בבעלותו כמה עבדים והוא הרחיב את המטע שלו במשך השנים, כפי שעשה שכנו מהצד השני, הנשיא ג'יימס מדיסון באחוזת מונטפלייר.
חבר בבית הנבחרים של וירג'יניה

ב-1796 נבחר ברבור כנציג מחוז אורנג' לבית הנבחרים של וירג'יניה והוא היה לחבר הצעיר ביותר בבית. הוא נבחר מחדש מספר פעמים וכיהן עד 1804 ושוב מ-1807 ועד 1812. ברבור נודע בשל רהיטות לשונו והיה חבר בכמה ועדות בבית הנבחרים, כולל כהונה כיושב ראש של כמה מהן, כולל ועדת החסינות והבחירות וועדת הכספים. במשך שנים הוא כיהן כיושב ראש הבית.
ברבור החזיק בדעות רפובליקניות, בדומה לשכניו ג'פרסון ומדיסון. הוא התנגד בנחרצות לחוקי הזרים וההסתה של 1798 ועשה שימוש בצחות לשונו כדי לתמוך ב"החלטות וירג'יניה" (אנ') ברבור האמין שהחוקים ותומכיהם מהווים איום על ארצות הברית וציין ש"הפיכת המתקפה הצפויה מחוץ לארץ לעילה לתקיפת עקרונות החירות, גרמה להסטת הווילון באופן ברור למי שהיה מוכן לראות זאת". ברבור סירב לתמוך בחקיקה שהרחיבה את סמכויות המשטר, במיוחד סמכויות ללא כל בקרה.
בבית הנבחרים התגאה ברבור בכתיבת החוק שייסד את הקרן הספרותית של וירג'יניה, שעבר ב-2 בפברואר 1810. החוק דאג למימון לחינוך הציבורי בכל מחוזות המדינה. מאוחר יותר הוא ביקש שהכיתוב היחידי על מצבתו יהיה האזכור של חוק זה, כעדות לאמונתו החזקה שהחברה תתקדם רק באמצעות החינוך. עם זאת, הוא גם האמין שיכולות אינטלקטואליות מקושרות למגדר, גזע ובעלות על הקרקע.
מושל וירג'יניה

ב-1811 הכריז ברבור על מועמדתו למשרת מושל וירג'יניה, אך בבחירות הפסיד למושל המכהן, ג'ורג' ויליאם סמית'. עם זאת, ב-26 בדצמבר אותה שנה נספה סמית' בשריפה בתיאטרון (אנ') בריצ'מונד. ב-3 בינואר 1812 התכנס בית המחוקקים של וירג'יניה ובחר בברבור כמושל. באותה עת הצי המלכותי הבריטי גייס בכפייה מלחים אמריקאים לשירות על אניותיו (כולל תושבי וירג'יניה, בעיקר ליד המפטון רודס ונורפוק). ברבור תמך במלחמה נגד בריטניה, וראה בכך את הדרך היחידה לשים קץ לפגיעה הבריטית בריבונות ארצות הברית. אביו של ברבור אימן את המיליציה של מחוז אורנג', כך שהוא היה מודע לאי-כשירותם. הוא שאף לדאוג למימון מיליציה מדינתית ובאופן אישי סייר באזור הגאות והשפל שהיו בסיכון הגבוה ביותר.
ב-18 ביוני 1812 הכריז הקונגרס של ארצות הברית על מלחמה, מלחמת 1812 פרצה וברבור זכה לכינוי "מושל המלחמה" (The war governor). ככל הנראה בשל ההכנות שביצע למלחמה לא התמודד מולו איש, ובנובמבר הוא נבחר מחדש למשרת המושל. ב-1813 היו חופי וירג'יניה נתונים לפשיטות של ספינות בריטיות. כמה מנציגי בית הנבחרים התנגדו לתמיכתו של ברבור בנשיא מדיסון ובאחדות הלאומית, אף על פי כן הוא נבחר מחדש. במהלך 1814 עלה לבסוף בידו של ברבור לשכנע את בית הנבחרים לאשר את גיוסם של 10,000 חיילים למיליציה שתהיה תחת שליטת הממשל הפדרלי. הבירה וושינגטון די. סי. נבזזה ולבסוף תמה המלחמה לאחר חתימת הסכם גנט. ברבור גם אישר את חקר נהר ג'יימס וקיבל מימון לשיפור הדרכים במדינה. הוא גם היה המושל הראשון שהתגורר במעון המושל, שבנייתו תוכננה על ידי אלכסנדר פריס. ברבור זכה למחמאות מתושבי מדינתו על מנהיגותו במהלך המלחמה.
חבר הסנאט של ארצות הברית

בינואר 1815 נכנס ברבור, אז בן 40, כחבר הסנאט של ארצות הברית במקומו של ריצ'רד ברנט שמת. אף על פי שבעבר הוא התנגד לקיומו של בנק לאומי, הנשיא מדיסון תמך בהקמתו, כך שברבור היה לתומך הראשי של החוק להקמת הבנק השני של ארצות הברית (אנ') שנוסח על ידי מזכיר האוצר, אלכסנדר ג'יימס דאלאס ושאישר לבנק הון של 50 מיליון דולר. החוק עבר אף על פי שניסיונות קודמים לחקיקתו כשלו.
ברבור שיתף פעולה עם הסנאטורים ג'ון קלהון והנרי קליי ביצירת פשרות בסוגיית העבדות. אף על פי שאחיו, פיליפ ברבור, כיהן במקביל בבית הנבחרים, עמדותיהם ואופן הצבעתם היו שונים לעיתים. ג'יימס ברבור הציע את הקמתה של ועדה לענייני דרכים ותעלות, תמך ב"חוק ההטבות" שאפשר הוצאת כספי הרווחים של הבנק הלאומי לטובת הציבור, והציע חקיקת תיקון בחוק שיעניק לקונגרס את הסמכות לייחד כספים למען הציבור. הוא גם התנגד לצמצום גודלו של הצבא, תמך בחוק לביטול ענשי מאסר בעוון אי תשלום חובות והציע את "חוק הניווט של 1818". החוק סגר את הכניסה לנמלים אמריקאים בפני ספינות שהגיעו מנמלים בריטים שהיו סגורים בפני ספינות אמריקאיות. ברבור קיווה שחוק זה יעודד את הבריטים לפתוח את נמליהם. עם זאת, צעד זה נכשל, וב-1823 חוקק בעקבות פשרה חוק שאפשר סחר הדדי.
ב-1819 נבחר ברבור לתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט. הקונגרס ה-16, שברבור עמד בראשו, אימץ את פשרת מיזורי בנוגע לעבדות בארצות הברית. למעשה הציע ברבור לשלב את החוק שצירף את מיזורי כמדינה בארצות הברית (לאחר שתמך באפשרות להתיר לתושבי מיזורי להצביע בעד העבדות) עם חוק שצירף את מיין כמדינה, זאת כניסיון למנוע מהסנאטורים מהמדינות הצפונית להשיג את תמיכתם של ארבעה סנאטורים מתנגדי העבדות. ייתכן שנאומו של ברבור בישר מראש את עמדת הדרום במלחמת האזרחים שפרצה לאחר מותו:
אדוני, שום חלק באיחוד לא היה נאמן יותר מאשר הדרום. האם זהו הגמול עבור נאמנותנו" אדוני, ישנה נקודת זמן בה התנגדות הופכת לאומץ ולכניעה לפשע. אנשינו אמיצים באותו אופן בו הם נאמנים. הם יכולים לסבול כל דבר מלבד עלבון. אך מרגע בו חצית את הרוביקון הזה, הם יביעו את עלבונם על ההתעללות שעברו ויטיחו בכם את תגובת הנגד לחוצפתכם ולתוקפנות שלכם.
כסנאטור, נתן ברבור את חסותו להחלטה למתן אות כבוד לקולונל ריצ'רד ג'ונסון על מאמציו בקרב על התמז. ג'ונסון וברבור יהיו עד מהרה ידידים קרובים בעקבות מאמציו של זה האחרון. מאוחר יותר קידם ג'ונסון את מינויו של ברבור לתפקיד מזכיר המלחמה בממשלו של הנשיא ג'ון קווינסי אדמס. עם זאת, אותה שותפות עם אדמס, שאותו בחר הסנאט ברוב קטן מאוד על אנדרו ג'קסון, תמיט מאוחר יותר אסון הן על הקריירה של קליי והן על זאת של ברבור.
בדצמבר 1825 נבחר ג'ון רנדולף רונק, חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית מסיעת תומכי אנדרו ג'קסון, להחליף את ג'קסון כסנאטור מטעם וירג'יניה. כמו ברבור, הוא הגן על העבדות, אף על פי שהוא היה חבר תנועת ההתיישבות האמריקאית, בדומה להנרי קליי, ובניגוד לברבור, הוא יצווה לימים בצוואתו לשחרר את עבדיו. רנדולף רונק התנגד הן לרעיון הבנק הלאומי והן לפשרת מיזורי שברבור סייע לקליי להעביר את חקיקתם.
מזכיר המלחמה

לאחר השבעתו של ג'ון קווינסי אדמס לנשיאות ב-4 במרץ 1825, אישר הסנאט את מינויו של ברבור לתפקיד מזכיר המלחמה ושל הנרי קליי לתפקיד מזכיר המדינה. תפקידיה העיקריים של מחלקת המלחמה היו לנהל את צבא ארצות הברית ולדאוג לענייניהם של האינדיאנים בארצות הברית.
עד מהרה נקלע ברבור לעימות עם מושל ג'ורג'יה, ג'ורג' טרופ, שביקש לגרש את שבטי המוסקוגי (אנ') משטח אדמה של כ-20,000 קמ"ר. שבטי המוסקוגי בצפון סייעו לבריטים במלחמת 1812 וחוואי ג'ורג'יה היו מעורבים במלחמה בניסיון להשיג את קרקעותיהם של שבטי המוסקוגי הדרומיים, אף על פי ששבטים אלו נטמעו בקרב האוכלוסייה האמריקאים וסייעו לה במהלך המלחמה. בן דודו של המושל טרופ, שהיה במוצאו בן שבטי המוסקוגי למחצה, ויליאם מקינטוש, חתם ב-1825 על הסכם בין שבטי המוסקוגי לבין ממשלת ארצות הברית, על פיו הם ויתרו לכאורה על קרקעות שבטיות בתמורה ל-200,000 דולר ששולמו לו ולתשלומים בסך 200,000 דולר נוספים ששולמו לחותמים אחרים על ההסכם, והסנאט אישר את ההסכם בהצבעה, אך חברי השבט מחו בתקיפות והרגו את מקינטוש.
ב-1826 ניהל הנשיא אדמס משא ומתן על הסכם וושינגטון שכלל תנאים קצת יותר מועדפים מבחינתם של האינדיאנים. שני החוזים ביססו את העברתם מערבה מעבר לנהר המיסיסיפי (כפי שמאוחר יותר עשה הנשיא ג'קסון לשבטי הצ'רוקי במסלול הדמעות). המושל טרופ רגז על כך שההסכם השני אפשר לכמה משבטי המוסקוגי להישאר בג'ורג'יה והחל לבצע סקר לקראת מכירת האדמות שנותרו, ואיים בהקמתה של מיליציה, ובנקודת זמן זו חדלה הממשלה הפדרלית להגן על האינדיאנים. כל אדמות המוסקוגי נתפסו ועד 1827 הם גורשו מג'ורג'יה.
דיפלומט

ב-1826 ירדה האהדה הציבורית כלפי הנשיא אדמס בהשוואה לזו שזכה לה יריבו ב-1824 (ומי שיהיה יריבו ב-1828), אנדרו ג'קסון, זאת בדומה למזכיר המדינה קליי. אף על פי שהיו כאלו שתמכו בהצבתו של ברבור כמועד לסגן הנשיא בבחירות לנשיאות ב-1828, הוא ביקש במקום זאת לקבל את המינוי לשגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת. המבקרים טענו שברבור חיפש מקום מפלט מהבחירות המתקרבות.
עם זאת, האינטלקטואלים האירופאים קיבלו את השגריר החדש. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19 היה ברבור חבר ב"מכון הקולומביאני לקידום האומנויות והמדעים" (אנ'), כפי שהיו אנדרו ג'קסון וג'ון קווינסי אדמס ואישים בולטים נוספים מתחומי הצבא, הרפואה ותחומים נוספים. ב-1 ביולי 1828 הוענק לברבור תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת אוקספורד.
שנותיו האחרונות

לאחר תבוסתו של הנשיא אדמס בבחירות 1828, שב ברבור לווירג'יניה, שם הוא הכריז על מועמדותו לבית הנבחרים המדינתי. אף על פי כן, הקשרים של ברבור עם אדמס ומדיניותו הלאומנית, גרמו לחינו לסור בעיניהם של הרפובליקנים של וירג'יניה. על אף האנאלפביתיות של יריבו, הבחירות היו צמודות מאוד ואף על פי שברבור הוכרז כמנצח, הוגש ערעור על התוצאות. לפי שהתקבלה ההחלטה הרשמית פרש ברבור מהמרוץ ב-16 בפברואר 1831, תוך שהוא מציין את העוינות של בית הנבחרים של וירג'יניה כלפיו.
ברבור המשיך להיות פעיל בפוליטיקה הארצית. בדצמבר 1831 הוא נכח בוועידה הראשונה של "המפלגה הרפובליקנית הלאומית" (אנ') שהתקיימה בבולטימור ונבחר כיושב הראש שלה. הוועידה בחרה בהנרי קליי כמועמדה בבחירות לנשיאות ב-1832 ובג'ון סרג'נט כמועמדה לסגן הנשיא. ברבור גם היה יושב הראש של ועידת המפלגה הוויגית ב-1839 בהאריסברג, פנסילבניה ושבחרה בבן וירג'יניה, ויליאם הנרי הריסון, שניצח בבחירות לנשיאות ב-1840 והיה לנשיאה התשיעי של ארצות הברית.
מותו ומורשתו

לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים נהג ברבור לנאום נאומי תמיכה בפוליטיקאים שהיו ידידיו. אחד הפרשנים אמר: "המושל ברבור הציג הופעה מרשימה, עם פנים מרשימות, גבות ארוכות ועבות ותלתלים כסופים שופעים. עם קולו המלכותי הרם, הוא נראה כמו סנאטור רומי בימיה האחרונים של הרפובליקה". עם זאת, בריאותו החלה להתדרדר ואת חודשי חייו האחרונים הוא בילה באחוזתו, ברבורסוויל. ג'יימס ברבור נפטר ב-7 ביוני 1842 ונטמן בבית הקברות המשפחתי שבאחוזתו.
קברו של ברבור וחורבות אחוזתו נותרו בתחומי יקבי ברבורסוויל המודרניים. החורבות רשומות במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית ונכללות בתחומי "המחוז ההיסטורי הכפרי מדיסון-ברבור" (אנ'). עם זאת, מצבתו של ברבור היא למעשה העתק מאוחר שסותת ב-1940.
בנוסף לעיירה ברבורסוויל עצמה שבווירג'יניה ולכפר בשם זהה בווירג'יניה המערבית, הונצח שמו של ברבור בשמות מחוזות בווירג'יניה המערבית ובאלבמה. עם זאת, העיר ברבורוויל שבקנטקי מנציחה ככל הנראה את דודו. בספריית מדינת וירג'יניה שמורים מסמכיו הרשמיים.
משפחת ברבור המשיכה להיות בעלת השפעה פוליטית בחלק זה של וירג'יניה עד סוף המאה ה-19, אף על פי שעבדיהם שוחררו במלחמת האזרחים האמריקנית. בן דודו של ברבור, ג'ון ס. ברבור (1855-1790) כיהן גם הוא כחבר בבית הנבחרים של המדינה והיה יושב הראש של ועידת המפלגה הדמוקרטית ב-1852. בניו של ג'ון ס. ברבור, ג'יימס ברבור ואחיו הבכור, ג'ון ס. ברבור הבן, כיהנו כנציגים בבית הנבחרים של וירג'יניה לפני מלחמת האזרחים. אותו ג'יימס ברבור השתתף בוועידת החוקה של וירג'יניה ב-1850 ובוועידת הפרישה של מדינות הדרום ושירת בצבא הקונפדרציה, בעוד שאחיו המשיך לנהל את מסילת הברזל של אורנג' ואלכסנדריה. לאחר המלחמה ארגן ג'ון ס. ברבור הבן מחדש את המפלגה השמרנית של וירג'יניה כמפלגה הדמוקרטית וכיהן הן בבית הנבחרים של ארצות הברית והן בסנאט.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1630-1631
הערות שוליים

1 2  A Guide to the Governor James Barbour Executive Papers, 1812-1814, A Collection in the Library of Virginia,
↑  SPEECH OF MR. J.S. BARBOUR OF VIRGINIA, www.horsesoldier.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987013154789905171  BnF: cb119924698 (data)  GND: 131820125  ISNI: 0000 0000 2347 6694  LCCN: n83044753  NARA: 10568799  SNAC: w6862ndc  US Congress: B000127  VIAF: 62691551   WorldCat (עם VIAF): 62691551
הרשעת שווא

הרשעת שווא היא עיוות דין בצורה של פסק דין שגוי שניתן על ידי בית משפט בהליך פלילי, שבמסגרתו נקבע שנאשם חף מפשע ביצע עבירה פלילית.
הרשעת חף מפשע נחשבת לעוול חמור במיוחד – לא רק לנאשם עצמו הסובל מהקלון הנלווה, משלילת חירותו או מהפיצוי הכספי לטובת הקורבנות המוטל עליו ולא רק עבור משפחתו ומכריו הסובלים מנזקים ישירים ועקיפים, אלא מדובר בעוול חברתי. עוול זה, פוגע באינטרס ציבורי מהותי ומרכזי, וזאת מכמה סיבות: הראשונה, ואולי המרכזית, היא שהרשעת חף מפשע עלולה להעיד על בעיה מבנית בשיטת המשפט ועל הסכנה שחפים מפשע נוספים יורשעו; השנייה, היא כי האשם האמיתי נותר חופשי וממשיך להוות סכנה לחברה; ואילו האחרונה, היא הפגיעה הממשית המתמשכת באמון הציבור ובחברה כאשר מתקיימת הרשעת שווא על כל המשתמע מכך.
הרשעת חפים מפשע ידועה כתופעה עולמית אשר נמצאת על סדר היום הציבורי בין אם במסדרונות האקדמיה ובתי המשפט, ובין אם בתקשורת ובתרבות. צמיחתה של רשת החפות העולמית (אנ') המונה כיום למעלה מ-68 קליניקות משפטיות הפועלות לזיכוי חפים מפשע, מהווה ביטוי מובהק לכך. קליניקות אלה, הובילו עד כה לזיכוי מורשעים חפים מפשע (לרבות בתיקי רצח או פשע חמור) בלמעלה מ-340 תיקים, פעמים רבות בעזרת בדיקת סימני DNA. גם הקמתו של "מרשם הרשעות השווא" בארצות הברית המונה כיום למעלה מ-3,000 מקרים בהם חפים מפשע הורשעו שלא עוול בכפם, הובילה גם היא להעלאת המודעות לקיומה של תופעה, כאשר מסד נתונים שנאסף עד כה משמש למחקר אקדמי המנתח את הגורמים השונים לתופעה.
כך למשל, מנתוני רשת החפות האמריקאית, עולה כי ב-63% מהמקרים הגורם להרשעת שווא היה טעות בזיהוי; ב-17% עדות שקר, בכ-26% הודאת שווא ובכ-26% בידוי ראיות על ידי המשטרה והתביעה.
הרשעת חפים מפשע בישראל – נתונים ומגמות

גם בישראל, ניתן לראות מגמות דומות למתרחש בעולם, הן בעולם המשפט והן מבחינת המודעות הציבורית לתופעה אשר בשנים האחרונות צוברת תאוצה.
דרישת ההוכחה במשפט הפלילי בישראל, או "נטל ההוכחה" המוטל על כתפי המאשימה (שבמשפט פלילי היא המדינה) להוכיח את אשמתו של נאשם, נקבע כ"מעבר לכל ספק סביר". קביעה זאת מבטאת את עמדתה של החברה ולפיה נדרשת מידת וודאות גבוהה לצורך הרשעה בפלילים. מדובר בנטל כבד אשר נועד, בין היתר, למנוע הרשעות שווא. אולם, המציאות והנתונים הקיימים כיום בנושא, מלמדים שהמשפט הפלילי אינו חסין מטעויות וכי חפים מפשע לעיתים מורשעים על לא עוול בכפם.
כפועל יוצא מכך, בשנת 1994 חל שינוי במצב המשפטי שהיה קיים בעקבות המלצות ועדת גולדברג, שהוקמה במטרה לבחון את אפשרות ההרשעה על סמך הודאה בלבד וכן בחינה מחודשת של העילות בחוק למשפט החוזר. המלצות הוועדה הובילו לתיקון החוק העוסק בתנאים לקיום משפט חוזר (חוק בתי המשפט סעיף 31(א)). במסגרת התיקון הורחבה תחולת החוק על מקרים נוספים שלא נכללו בו בעבר ונוספה "עילת סל" המאפשרת לבית המשפט לקבל בקשות למשפט חוזר תחת העילה הכללית של "עיוות דין".
כעשרים שנה לאחר מכן, ביוני 2018 הוקמה ועדה ציבורית נוספת, "הוועדה הציבורית למניעת הרשעות שווא ותיקונן" המוכרת בשם "ועדת דנציגר". הוועדה הוסמכה לדון, בין היתר, בתופעה של הרשעות שווא, באפשרויות הקיימות למניעתן וכן בנושא המשפט החוזר בישראל. הוועדה פרסמה שני דוחות עד כה, אשר תומכים בעריכת שינויים מהותיים בתחום זה. בין היתר, הומלץ על הקטנת המשקל הראייתי של זיהוי נאשם במסדר זיהוי ועיגון שלבי המסדר בצורה מפורטת וברורה. בנוסף, הומלץ על הקמת רגולטור (יחידת אסדרה) לתחום הפורנזי, שיהיה אמון הן על בחינת השיטות הפורנזיות הנהוגות בישראל והן על אופן יישומן.
נכון להיום, בישראל, מקום המדינה ועד שנת 2022, התקבלו רק שלושים וארבע בקשות למשפט חוזר. שלושים ואחת מהן התקבלו לאחר תיקון החוק, החל משנת 1996 ואילך. עוד עולה מהנתונים הקיימים כי בתשעה עשר מהמקרים בלבד, בהם התקבלה הבקשה למשפט החוזר, זוכו הנאשמים כך שהרשעתם הוגדרה כהרשעת שווא. יש הטוענים שכמות הרשעות השווא בפועל גדולה יותר מהנתונים הרשמיים כך שאין הם משקפים את המציאות. כך למשל, להערכת פרופסור בועז סנג'רו – אחד המומחים המרכזיים בתחום, כחמישה אחוזים מכלל ההרשעות בעברות חמורות בישראל הן הרשעות שווא. הטוענים כך גורסים שמספר הזיכויים במדינה נמוך באופן לא סביר ביחס למספר הכולל של המורשעים בפלילים בישראל ובהתחשב בנתונים הקיימים במדינות אחרות, כגון ארצות הברית.
הרשעת חפים מפשע בישראל – נתונים ומגמות > מקרי הרשעות שווא בישראל

מאז קום המדינה אושרו 34 משפטים חוזרים, בחלק מהמקרים הפרקליטות החליטה לחזור בה מכתב האישום ולא לנהל משפט חוזר ואפשרה בכך "זיכוי אילם", חלק הסתיימו בהסדר טיעון – וכמה בהרשעה מחודשת. ב-19 תיקים זיכו את המורשעים לאחר הוראה לקיום משפט חוזר:
הגורמים המרכזיים להרשעות שווא בישראל

את הגורמים השונים להרשעות שווא הנלמדים מהספרות המקצועית, ניתן להציג במספר דרכים, לרבות השלב בו מצוי ההליך המשפטי (חקירה או דיון בבית המשפט) או כתלות בטיבו וסוגו של הגורם, כגורם מהותי או פרוצדורלי.
הגורמים המרכזיים להרשעות שווא בישראל > גורמים הנובעים מבעיות פרוצדורליות

השיטה האדברסרית ופסיביות השופט – בישראל נהוגה שיטת המשפט האדברסרית המבוססת על כך ששני הצדדים לסכסוך (וכאשר מדובר במשפט פלילי, המדינה והנאשם) מתנצחים ביניהם כשתפקידו של השופט פאסיבי באופן יחסי. לפיכך, המידע עליו מותר לשופט לבסס את פסיקתו הוא המידע המובא אליו באמצעות הצדדים בלבד. אחת הבעיות הקיימות בשיטה נובעת מההנחה שקיים שוויון בין הצדדים, בעוד בפועל אין ביכולת הנאשם במשפט הפלילי להביא את גרסתו בפני השופט כראוי. זאת, עקב פערי כוחות משמעותיים בין הנאשם למאשימה במשאבים של כסף, זמן וכוח אדם, לצד סמכויות לביצוע פעולות חקירה לפי חוק הנתונים בידי הפרקליטות.
טעויות שופטים – ניתן למנות מספר גורמים לטעויות המתבצעות על ידי שופטים, לרבות תפיסה מוטעית של "אשמת החשוד", נטייה של שופטים לסמוך יתר על המידה על אנשי אכיפת החוק, מומחים או עדי התביעה וכן נטייתה של ערכאת הערעור, לסמוך באופן כמעט מוחלט על הממצאים שנקבעו על ידי הערכאה הדיונית שהכריעה בתיק. כמו כן, חוסר האפשרות הפרקטית להבחין בין עדות אמת לשקר ואי-יישום נכון או מדויק של הכלל בדבר הרשעה "מעבר ספק סביר" מובילים לעיתים לטעויות בקרב השופטים. יתרה מכך, ישנן טעויות המבוססות על דעה קדומה, חוסר סבלנות או תפיסה תרבותית שונה לצד רוח הזמן או הרצון לאהדה פוליטית.
מורכבות התפקיד של חוקרי משטרה – קיים מתח בין תפקידה של המשטרה לפענח כמה שיותר תיקים לבין תפקידה להגיע לחקר האמת. לעיתים החתירה להרשעה עלולה להביא למה שמכונה באנגלית "Tunnel vision" ולהישבות בקונספציות בדבר אשמת הנאשם.
הזהות הדואלית של תובעים – בתפקיד התובע בהליך הפלילי בשיטה האדברסרית קיים מתח מובנה – מחד גסא, התובע הוא עובד ציבור וככזה הוא מופקד על שמירת האינטרס הציבורי בכל הנוגע לנאשמים, למאשימים ולקורבנות העבירה. מאידך גסא, הוא שחקן בהליך האדברסרי, הליך ביסודו עימות בין שני צדדים יריבים, זאת מתוך התפיסה שזאת הדרך המיטבית להגיע לאמת.
ייצוג לקוי של הסנגור – ייצוג לקוי או רשלני של סנגור יכול להוביל להרשעה של חפים מפשע. בית המשפט מקבל לעיתים נדירות (במקרה אחד מתוך עשרים) טענה של כשל בייצוג במשפט הפלילי, כך שטעויות סנגור עלולות להיות בלתי הפיכות.
עסקאות טיעון – לפי נתוני דו"ח פרקליטות המדינה, בשנת 2020 כ-83% מכלל ההרשעות נקבעו במסגרת הסדרי טיעון. בפני נאשמים עומדת האפשרות להסתכן בניהול הליך ארוך ויקר ובהרשעה בעבירה חמורה הכרוכה במאסר ממושך. לחלופין באפשרותם להודות בעסקת טיעון בעבירה קלה בתחילת ההליך כך שלרוב העונש שייגזר עליהם גם יהיה קל יותר. הבעיה המרכזית בגישה זאת היא שלעיתים נאשם יעדיף להודות במסגרת עסקה משיקולים אלה (ענישה גבוהה, זמן, כסף) אף שבפועל לא ביצע את המעשה או ביצע מעשה אחר או דומה.
כשל החלפת ההתניות – כשל זה, אשר על פי חלק מהמומחים מוביל להרשעות שווא, מתקיים כאשר עובדי רשויות האכיפה מחליפים את ההסתברות שיקרה מאורע X בהינתן מאורע ,Y בהסתברות שיקרה מאורע Y בהינתן מאורע X. לדוגמה: 99% ממקרי הרצח נעשים מתוך מניע. בהינתן שאדם נרצח ולאדם אחר יש מניע כלפיו כמו שנאה או רצון לכסף, האם זה אומר ש99% שהוא מי שרצח אותו? נראה טריוויאלי שייתכן מאד שלא, אך לפעמים גורמי אכיפת החוק כל כך משוכנעים במניע ובאחריות החשוד עד כדי "הלבשת" ביצוע הרצח על החשוד.
דרכי ההתמודדות בישראל עם הרשעת שווא

על פסק דין מרשיע בו נקבעה אשמתו של נאשם על ידי בית המשפט, ניתן לערער פעם אחת בזכות בפני ערכאה גבוהה יותר (ערכאת ערעור). לאחר קבלת פסק דין בערעור, הופך ההליך ולאחר מכן ניצבות בפני הנידון הטוען לחפותו שלוש דרכי התמודדות נוספות:
1. הגשת בקשה ל-"דיון נוסף" – מוגשת לבית המשפט העליון לאחר שניתן פסק דין סופי שלא ניתן לערער עליו עוד (פסק דין חלוט). קבלת הבקשה תאפשר דיון נוסף בתיק, שידון בהרכב מורחב של שופטים (במקום שלושה שופטים כמקובל) וזאת על אף קיומו של פסק דין חלוט. הליך זה מוסדר בחוק בתי המשפט, שקובע כי דיון נוסף יתקיים רק מקום בו הוכח כי מדובר בהלכה שנפסקה ובעלת חשיבות, חידוש, או קושי מהותיים ומשמעותיים באופן המצדיק דיון נוסף בסוגיה המשפטית. לפיכך, רוב הבקשות לדיון נוסף נדחות בסופו של דבר. כמו כן, אפשרות הדיון הנוסף אינה נועדה לצורך בירור העובדות אלא נועדה לבירור סוגיה משפטית ובשל כך לרוב אינה מועילה לנידון חף מפשע המעוניין בהוכחת חפותו.
2. בקשה למשפט החוזר – הדרך העיקרית להתמודדות עם הרשעות שווא. הבקשה נידונה בפני בית המשפט העליון על ידי שופט אחד (דן יחיד) וזאת רק לאחר תום כלל שלבי ההליך הפלילי. מוסד המשפט החוזר מעוגן בחוק בתי המשפט ומונה את העילות אשר בהתקיימותן יורה בית המשפט על קבלת הבקשה וקיום הליך פלילי חדש לחלוטין (בין העילות המנויות בחוק ניתן לציין את עילת הראיות החדשות; התגלה כי ראיה מרכזית מזויפת; התעורר חשש שנגרם עיוות דין ועוד). אף על פי שמדובר במסלול העיקרי לבירור טענות חפות והרשעת שווא, בפועל רובן המוחלט של הבקשות נדחות. זאת, בין אם בשל העדר חקיקה וסמכויות בחוק ובין אם בשל קביעת רף הוכחה בלתי ניתן להשגה (הוכחה ישירה לחפותו של הנאשם). יתרה מכך, ייתכן ומציאות זאת נובעת מכך שאין בנמצא הסדרה חוקית לשמירת מוצגים, ומכך שקיים ניגוד עניינים מובנה בהליך. כיום, אותו הגוף שהוביל להרשעה- כלומר הפרקליטות, הוא גם הגוף שנדרש לבקר את עצמו, לבחון בקשות אלה ולתת עליהן מענה. בנוסף לכך, קיימת אי בהירות משפטית בהליך. למשל בכל הנוגע ליצירת קשר עם עדים לאחר קיומו של פסק דין חלוט, החוק אינו נהיר ועלול לחשוף את המבקש או בא כוחו, לאישום פלילי מקום בו יוכרע כי דובר ב"הטרדת עד".
3. בקשת חנינה בידי הנשיא – מוסד החנינה מעוגן בחוק יסוד: נשיא המדינה ולפיו לנשיא מדינת ישראל מוקנית הסמכות להקל בעונשם של מורשעים מטעמי חסד. בפעולה זאת הממסד אינו מבקש "לעשות צדק" אלא פועלו מתמקד דווקא בעשיית חסד. בניגוד לקבלת בקשה למשפט חוזר אשר מבטלת את הרשעתו של הנידון על כל נדבכיה, החנינה מותירה אות קלון על החנון ואיננה מבטאת חפות. לפיכך, היא אינה מותאמת ואינה מיועדת לתת מענה הולם לאדם הטוען שהורשע לשווא. יחד עם זאת, לעיתים החנינה נדרשת כסעד ביניים עקב נסיבות המקרה עד לבירור העובדות בבקשה עתידית למשפט חוזר.
ספיידרמן: השיבה הביתה

| --- | --- |
כרזת הסרט בעברית
כרזת הסרט בעברית
 מבוסס על:  ספיידרמן (קומיקס)
 בימוי:  ג'ון וואטס 
 הופק בידי:  קווין פייגי, איימי פסקל 
 תסריט:  ג'ונתן גולדשטיין ג'ון פרנסיס דיילי ג'ון וואטס כריסטופר פורד כריס מק'קנה אריק סומרס
 עריכה:  דן לבנטל ודבי ברמן
 שחקנים ראשיים:  טום הולנד מייקל קיטון מריסה טומיי ג'ייקוב בטלון לורה הרייר בוקים וודביין זנדאיה קולמן טוני רוולורי דונלד גלובר טיין דאלי רוברט דאוני ג'וניור ג'ון פאברו
 מדבבים:  ג'ניפר קונלי (Karen) קרי קונדון (Features of the Marvel Cinematic Universe) 
 מוזיקה:  מייקל ג'אקינו 
 צילום:  סלווטורה טוטינו 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  אולפני מארוול
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה סרטי סוני
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, הפצה לאולמות הקולנוע 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 7 ביולי 2017 ישראל 6 ביולי 2017
 משך הקרנה:  133 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט גיבורי-על, סרט פעולה 
 מקום התרחשות:  ניו יורק, וושינגטון די. סי. 
 תקציב:  $175,000,000
 הכנסות:  880 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   spiderman2017
 פרסים:  3 פרסי בחירת הנוער (2017)
 סרט קודם:  כרונולוגית (MCU): "שומרי הגלקסיה: חלק 2" כרונולוגית מבחינה עלילתית: "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים"
 סרט הבא:  כרונולוגית (MCU): "תור: ראגנארוק" כרונולוגית מבחינה עלילתית: "ספיידרמן: רחוק מהבית"
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
ספיידרמן: השיבה הביתה (באנגלית: Spider-Man: Homecoming) הוא סרט גיבורי-על אמריקאי בלייב אקשן בהפקה משותפת של סוני ואולפני מארוול מ-2017. הסרט בוים על ידי ג'ון וואטס, ונכתב על ידי ג'ונתן גולדשטיין, ג'ון פרנסיס דיילי, כריסטופר פורד, כריס מק'קנה ואריק סומרס, כשלבסוף שוכתב על ידי וואטס עצמו. הסרט מבוסס על הקומיקס "ספיידרמן" בהוצאת חברת ההוצאה לאור מארוול קומיקס, והוא מהווה חלק מהיקום הקולנועי של מארוול, זאת כשהוא מאתחל את סדרת סרטי "ספיידרמן" העצמאית של סוני.
עלילת הסרט מציגה את פיטר פארקר זמן לא רב לאחר מאורעות "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים". בעזרת המנטור שלו, טוני סטארק, פיטר מנסה למצוא איזון בחייו בין היותו תלמיד תיכון טיפוסי בגיל ההתבגרות בקווינס להיותו גיבור-העל הידוע "ספיידרמן", ונאלץ להתמודד עם איום אימתני בדמותו של נבל-העל "הנשר".