stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכנרת
היסטוריה > התקופה הכלקוליתית ותקופות הברונזה והברזל

שרידים של יישוב כלקוליתי נמצאו בחפירות בתל בית ירח (6,000 שנה לפני זמננו) – מתקופה זו התגלו בורות ששימשו לאחסון מזון ובישול. לפני כ־5,000 שנה נוסדה העיר בית ירח שהייתה אחת הערים הגדולות בארץ בתקופת הברונזה הקדומה. העיר נעזבה בסוף תקופת הברונזה הקדומה, ומתקופת הברונזה התיכונה התגלו רק בתים בודדים ובית קברות.
לא הרחק מתל בית ירח נישא תל קֶדֶשׁ (במורדות ההר שבין פוריה עילית למושבה כנרת), המזוהה בדרך כלל עם העיר המקראית קֶדֶשׁ נפתלי, שם נמצאו שרידים רבים מתקופת השופטים (הברזל הקדומה). צפונה יותר, כ־2 ק"מ צפונית לטבריה נישא תל רַקַּת (הנקרא גם ח'רבת אל־קֻנֵיטְרָה או תל אִקְלַטִיֶה) המזוהה עם רקת המקראית, גם היא עיר בנחלת נפתלי. בתל רקת נמצאו עדויות ליישוב בתקופה הברונזה והברזל, בעיקר בצורת חרסים ושרידי מבנים.
בחוף הצפון־המערבי של הכנרת, ידוע על העיר הכנענית כנרת אשר חרבה בשלהי תקופת הברונזה המאוחרת ולא נושבה בתקופת הברזל 1. בתקופת הברזל 2 (המאה ה־10 לפנה"ס) נוסדה באזור עיר חדשה היא כנרת המקראית, גודלה כ־25 דונם. עיר זו הוקפה בחומה מסיבית. בשלהי המאה ה־9 ותחילת המאה ה־8 לפנה"ס הצטמצמה העיר לשטח של כ־8 דונם.
בתל הדר על חופה המזרחי של הכנרת נחשפה עיר נמל קטנה מבוצרת מתקופת הברונזה המאוחרת א'. כמו תל כנרות, גם כאן חלה נסיגה יישובית בתקופת הברונזה המאוחרת ב'. במאה ה־11 לפנה"ס התחדש היישוב בתל־הדר. בתקופת הברזל הצטרפה תל עין גב לרצועת היישובים הארמיים על חופי הכנרת.
היסטוריה > אזכורים במקרא

על פי סיפורי המקרא, שבט נפתלי קיבל את הכנרת בחלוקת השבטים בתקופת ההתנחלות. החוף המזרחי של כנרת היה חלק מממלכת גשור. בתקופת המלכים בערך 854 לפנ"ס התרחש לחופי הכנרת קרב גדול. אחאב מלך ישראל הנחיל תבוסה לצבא של ארם דמשק בפיקודו של מלכם בן־הדד השני.
וַיְהִי לִתְשׁוּבַת הַשָּׁנָה, וַיִּפְקֹד בֶּן הֲדַד אֶת אֲרָם, וַיַּעַל אֲפֵקָה לַמִּלְחָמָה עִם יִשְׂרָאֵל. וּבְנֵי יִשְׂרָאֵל הָתְפָּקְדוּ וְכָלְכְּלוּ וַיֵּלְכוּ לִקְרָאתָם, וַיַּחֲנוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל נֶגְדָּם כִּשְׁנֵי חֲשִׂפֵי עִזִּים, וַאֲרָם מִלְאוּ אֶת הָאָרֶץ. וַיִּגַּשׁ אִישׁ הָאֱלֹהִים וַיֹּאמֶר אֶל מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל, וַיֹּאמֶר: "כֹּה אָמַר ה': ’יַעַן אֲשֶׁר אָמְרוּ אֲרָם: "אֱלֹהֵי הָרִים ה' וְלֹא אֱלֹהֵי עֲמָקִים הוּא", וְנָתַתִּי אֶת כָּל הֶהָמוֹן הַגָּדוֹל הַזֶּה בְּיָדֶךָ וִידַעְתֶּם כִּי אֲנִי ה'’". וַיַּחֲנוּ אֵלֶּה נֹכַח אֵלֶּה שִׁבְעַת יָמִים, וַיְהִי בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי וַתִּקְרַב הַמִּלְחָמָה וַיַּכּוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל אֶת אֲרָם מֵאָה אֶלֶף רַגְלִי בְּיוֹם אֶחָד. וַיָּנֻסוּ הַנּוֹתָרִים אֲפֵקָה אֶל הָעִיר וַתִּפֹּל הַחוֹמָה עַל עֶשְׂרִים וְשִׁבְעָה אֶלֶף אִישׁ הַנּוֹתָרִים, וּבֶן הֲדַד נָס וַיָּבֹא אֶל הָעִיר חֶדֶר בְּחָדֶר.
העיר המקראית אפק מזוהה עם תל עין גב הנמצא בחפירות ארכאולוגיות בעין גב.
בסביבות שנת 733 לפנה"ס מלך אשור תגלת־פלאסר השלישי כבש את רוב ארץ ישראל והחריב את כל היישובים באזור כנרת כולל העיר המבוצרת כנרת. שרידי העיר נמצאים בתל כנרות (תל אל־ערימה) ליד עין שבע.
בספר יהושע (י"ט, ל"ה) מוזכרות "ערי מבצר הצדים" המצויות בנחלת שבט נפתלי. חפירות ארכאולוגיות שנערכו במהלך המאה ה־20 על ידי הארכאולוגים ויליאם פוקסוול אולברייט ויוחנן אהרוני זיהו שרידי העיר רקת בתל רקת מספר מאות מטרים צפונית לגבולה העירוני של טבריה כיום.
היסטוריה > טבריה ומגדלא

בתקופת בית שני שכנה בחופה המערבי של הכנרת העיר מגדלא שהייתה המרכז העירוני היחיד בחוף המערבי של הכנרת. מהעיר הזאת הגיעה מרים המגדלית. בשנת 20 לספירה הקים הורדוס אנטיפס את העיר טבריה על חופה הדרומי־מערבי של הכנרת. העיר נקראה על־שם הקיסר הרומי טיבריוס והפכה למרכז יהודי משגשג עד כיבוש הארץ בידי הצלבנים ב־1099. בתקופה המוסלמית הקימו ח'ליפים ארמונות לחופיה.
היסטוריה > בעת החדשה

משה ריישר בספרו שערי ירושלים מספר על ים כנרת במאה ה־19:
"אורכו י"ב שעות, רוחבו שש. הרים נאים סביבו. מימיו זכים וטובים, שותים הרבה ולא נודע כי באו אל קרבנה. ודגים גדולים רבים מינים שונים וטובים מאד, מהם מוליכים לצפת והסביבה למכור.
אזור הכנרת היה ערש ההתיישבות הציונית השיתופית. במקום הוקמה חוות כנרת שהייתה החווה החקלאית הראשונה, וכן דגניה שהייתה אם הקיבוצים. אף אנשי נהלל, המושב הראשון, התחילו את הכשרתם החקלאית כאן.
עם קביעתו הסופית של קו הגבול בין המנדט הבריטי בארץ ישראל לבין המנדט הצרפתי בסוריה ב־1923, נקבע כי הגבול בין שטח המנדט הבריטי לשטח המנדט הצרפתי יעבור 10 מטרים מצפון־מזרח לחוף הכנרת במפלס המים המרבי. לפיכך סימנה הכנרת את גבולה המזרחי של ארץ ישראל, אך נכללה בשלמותה בתחומיה. עם זאת, הייתה לצרפתים זכות לשאוב מים מהכנרת לטובת יישובים סוריים על־פי הסכם צרפתי־בריטי.
בהסכמי רודוס בין ישראל לסוריה משנת 1949 אומץ תוואי הגבול המנדטורי, כך שהכנרת נכללה להלכה בשלמותה בתחומי מדינת ישראל. בפועל, השתלטה סוריה על חלקו הצפון־מזרחי של האגם והחזיקה רצועה ברוחב 250 מטרים ממימי האגם, לרגלי רמת הגולן. כוחות סוריים אף ירו לעבר ספינות דייגים ישראליות שניסו לחדור לחלק זה של האגם (חלק זה עשיר יחסית בדגה).
באפריל 1949 הציע חוסני א־זעים, נשיא סוריה באותה תקופה, לחתום על הסכם שלום עם ישראל וליישב בסוריה שלוש מאות אלף פליטים פלסטיניים תמורת ויתור ישראל על מחצית משטח הכנרת. בן-גוריון דחה את ההצעה.
הסורים תבעו להוסיף ולקיים את ההסכם הצרפתי־בריטי שהתיר להם לשאוב מים מן הכנרת. ישראל הייתה מוכנה להתיר שאיבה מוגבלת בלבד לצורכי היישובים הסוריים על גדת האגם, ובלבד שתוכר ריבונותה המלאה על הכנרת. מצב זה השתנה רק בעקבות כיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים.
בזמן המשא ומתן עם סוריה בשנת 2000 תבעה סוריה זכות על הגישה לגדת הכנרת, כפי שהיה בפועל עד מלחמת ששת הימים. ישראל דחתה את התביעה וטענה כי על פי גבולות שביתת הנשק של 1949–1967, הטריטוריה הסורית מסתיימת 10 מטרים מגדת הכנרת במפלס המים המרבי. ויכוח זה היה בין המכשולים שמנעו השגת הסכם שלום בין הצדדים.
הכנרת כשדה תעופה ימי

בשנים 1931–1942 שימש ים כנרת כשדה תעופה ימי. בשנת 1931 החליטה חברת אימפיריאל איירווייז הבריטית לחנוך קו תעופה בין – נמל התעופה קרוידון בלונדון להודו דרך ארץ ישראל. הטיסה הייתה משולבת במטוס ימי ובמטוס רגיל. ב־21 באוקטובר 1931 נחת המטוס הימי הראשון מסוג "s-17 scipio short" על פני הכנרת, הנוסעים הועברו מטבריה אל שדה התעופה צמח ומשם המריאו להודו דרך בגדאד במטוס יבשתי. כאשר התרסק אחד המטוסים הימיים בכנרת, בשנת 1942 בגלל סופה עזה פסקו הנחיתות הימיות. אחרי שהנחיתות הימיות בכנרת פסקו, הועברו ה"שדות הימיים" אל ים המלח ומפרץ חיפה.
בשנותיו הראשונות של חיל־האוויר הישראלי, הופעלו לזמן קצר שלושה מטוסים אמפיביים בשורותיו: "סי-בי" (דבורת הים), "וידג'ן" ו"קטלינה". המטוסים שימשו לסיורי ים ופטרולים לאיתור ניצולים וספינות שאבדו בלב ים. ביוני 1948 הגיע זוג מטוסים אמפיביים מדגם "וידג'ן" מתוצרת חברת גראמן, לחיל־האוויר, במסגרת מבצע רכש של נדבן יהודי בשם וילהלם ואן־ליר, אשר מסר את המטוסים במתנה לחיל. אחד מהמטוסים התרסק בכנרת בדצמבר 1948 וצוותו נספה.
חשיבות דתית ותרבותית > חשיבות דתית

לכנרת חשיבות גדולה בנצרות. לפי האמונה הנוצרית ישו עשה שם מספר נסים: הילך עליה, הטביע בה שדים (מתי ח'), הרגיע רוחות הסערה ואחרים.

במקום יציאת נהר הירדן מכנרת נמצא אתר ירדנית המאפשר טבילה טקסית בירדן. כשליש מאתרי עלייה לרגל של תיירות צליינית לארץ ישראל נמצאים בגליל ומסביב לכנרת.
על פי דעה אחת במסורת היהודית בארה של מרים נמצא בים הכנרת מול החלונות של בית הכנסת העתיק.
באסלאם, לפי חדית' יבוש הכנרת הוא אחד הסימנים המרכזיים של סוף העולם.
חשיבות דתית ותרבותית > השפעה תרבותית

הכנרת הייתה בכל הדורות השראה לאמנים ויוצרים בזכות יופיה וקסמה והנופים הנשקפים ממנה. הכנרת שמשה מוטיב מרכזי לרחל המשוררת אשר קבעה בסמוך לה את ביתה. בתרבות הארץ ישראלית נכתבו שירים רבים לכנרת בידי פזמונאים ומשוררים.
חשיבות דתית ותרבותית > שירים על כנרת

"כנרת" מאת מרדכי זעירא, לפי שיר של אלכסנדר פן
"יש לי כנרת", מילים ולחן מאת צבי בן־יוסף מילות השיר, באתר שירונט
"ואולי לא היו הדברים...", מילים מאת רחל המשוררת, לחן יהודה שרת
"כנרת", מילים מאת רחל המשוררת, לחן נעמי שמר
"אגדה" (על שפת ים כנרת...), מילים יעקב פיכמן, לחן חנינא קרצ'בסקי
"שירי לי כנרת", מילים עודד פלדמן, לחן מילי מירן ורמי קידר
"גם אני רוצה לשיר על כנרת", מילים אילן גולדהירש, לחן שייקה פייקוב
"כנרת", מילים אביגדור המאירי, לחן מרק לברי
"כנרת אחרת", מילים יהודה שרת, לחן משה וילנסקי
"נגן לי ירדן", מילים יעקב שרת, לחן מוני אמריליו
"קסם על ים כנרת", מילים מרדכי הוניג, לחן עממי
"הכל פתוח", מילים ולחן נעמי שמר
חשיבות דתית ותרבותית > באמנות

אמנים רבים בכל התקופות ציירו את הכנרת. רוב היצירות קשורות לנושאים מהברית החדשה בגלל חשיבות המקום לנצרות.
ג'ובני לפרנקו, פרסקו "ישו על ים כנרת" בבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא, 1305
ג'וטו, פסיפס "La Navicella" בבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא, 1303
פיטר ברויגל האב, "נוף עם ישו והשליחים על ים כנרת", 1553
רמברנדט, "סערה בים כנרת", 1633. נגנבה ב־1990 ממוזיאון איזבלה סטוארט גרדנר
אברהם וילרטס, "דרשת ישו על ים כנרת", 1643.
אז'ן דלקרואה, "ישו על ים כנרת", מוזיאון האומנות של בלטימור, 1854
וסילי פולנוב, "על ים כנרת", בגלריית טרטיאקוב במוסקבה, 1888
איוון אייווזובסקי, "הליכה על המים", 1897
ניקולאי רוריך, "ים כנרת", 1936
הכנרת כאתר נופש ובילוי

הכנרת היא אתר נופש ובילוי פעיל. עשרות חופי רחצה מוסדרים קיימים לחופיה. בחלק מהם מתקיימת פעילות אתגרית כמו שיט סירות ואופנועי ים, סקי מים ורחיפה. כמו כן מתקיימת פעילות של תנועת הנוער צופי ים בחוף המושבה כנרת, שם נמצא שבט "צופי ים כנרת". החניכים עוסקים בפעילות ימית ובשיט, ובפעילות חברתית, חינוכית וערכית.
מעט מהחופים פתוחים לקהל הרחב ללא תשלום, על אף שהחוק מתיר גביית תשלום רק בעבור הסדרת חניה. מבקר המדינה כתב בדו"ח מיוחד, כי מעשית הכניסה להולכי רגל ללא תשלום מנועה בחלק גדול מהחופים. בדצמבר 2006 לאחר מאבק משפטי של החברה להגנת הטבע וגופים ירוקים נוספים, הוסרו מחופי הכנרת עשרות גדרות בצו בית משפט, ונפתחו לציבור הרחב עשרות חופים, שהיו עד אז מגודרים שלא כחוק. חלק מהחופים גם הונגשו לנכים.
בדצמבר 2022 דווח על עבודות לשיקום רצועת חוף דגניה שאורכו כ-75 מטרים ושטחו כשלושה דונמים, במטרה לאפשר בו בילוי משפחתי, צפרות וטיילות אך ללא רחצה.
הכנרת כאתר נופש ובילוי > שביל סובב כנרת

שביל סובב כנרת אותו יזמה החברה להגנת הטבע, הוא פרויקט אשר מטרתו יצירת שביל, תוך כדי הסרת גדרות ומכשולים אחרים, ואשר יאפשר הליכה מסודרת ובאופן חופשי סביב אגם הכנרת. השביל מסומן בסימון שבילים לבן־סגול־לבן. נכון לשנת 2010 הוכשרו שבילים באורך של כ־30 קילומטר סביב האגם, שהיקפו הכולל מגיע לכ־60 ק"מ. באפריל 2011 נפתח שביל הליכה בגליל שנקרא שביל ישו. אורכו של השביל הוא 65 ק"מ, והוא מתחיל בנצרת ומסתיים בכפר נחום. שביל זה מהווה רשת של שבילי הליכה, דרכי עפר ושבילי אופניים שמחברים מקומות מרכזיים הקשורים בתולדות ישו והנצרות.
הכנרת כאתר נופש ובילוי > צליחת הכנרת

מדי שנה, בעונת הסתיו, מתקיים בכנרת אירוע שחייה עממי הנקרא צליחת הכנרת. השם "צליחה" מעט מטעה, שכן מדובר במשחה באורך 1.5, 3 (תחרותי) ו־3.5 ק"מ (עד 4.2 ק"מ, תלוי במפלס) ולא חציית האגם במרכזו. צליחת הכנרת היא אירוע השחייה העממי הגדול בישראל. אחת לשנה בחודש ינואר מתקיים מרתון הכנרת. מסלולו מטבריה עד סמוך לקיבוץ עין גב וחזרה. האירוע הראשון התקיים ב־31 בדצמבר 1977. אחת לשנה מתקיימת גם הקפת הכנרת באופניים.
בינואר 2022 התקיימה לראשונה התחרות הבינלאומית לדיג ספורטיבי של קרפיונים.
יישובים לחוף הכנרת > בעבר

בעבר שכנו מספר יישובים עתיקים לחופי הכנרת: היישובים באזור צפון הכנרת כוללים את מסעדיה, כפר עקב וכפר נחום. האחרון נחשב אחד המקומות החשובים לנצרות, היות שישו קבע בו את מרכז פעילותו במשך תקופה ארוכה, ואחדים מהשליחים התגוררו במקום. במזרח הכנרת נמצאים כורסי, בית צידה וסוסיתא, כאשר הגן הלאומי כורסי הוא אתר ארכאולוגי ובו שרידיו של מנזר נוצרי המתוארך למחצית המאה ה־5 לספירה, ובסוסיתא ניתן לראות שרידים של עיר הקשורה בתרבות יוונית ורומית, ביניהם הפורום של העיר, המקדש לקיסרי רומא, כנסיות ביזנטיות ועוד. בדרום הכנרת נמצא תל בית ירח ובו בית כנסת קדום, כנסייה ביזנטית ומבנים רבים אחרים.
יישובים לחוף הכנרת > בהווה

היישובים השוכנים כיום לחופיה של הכנרת: במזרח – קיבוץ עין גב, האון (קיבוץ לשעבר שהתפרק והפך ליישוב קהילתי), וקיבוץ מעגן. בדרום – קבוצת דגניה א' (הקיבוץ הראשון שהוקם בארץ ישראל), דגניה ב' המושבה כנרת וקבוצת כנרת. במערב – העיר טבריה, המושבה מגדל וקיבוץ גנוסר.
גלריה

נוף משביל ישראל מעל מצוק ארבל, צופה מזרחה לכינרת ולגולן
שקיעה על הכנרת, מבט מעין גב מערבה. ברקע מצוק ארבל
סירות עוגנות בכנרת
החוף המזרחי ומורדות הגולן
צוק לחוף הכנרת
דיג בכנרת
דרום הכנרת ממרום המושבה כנרת
זריחה בחוף גינוסר
מבט ממבוא חמה על הכנרת, לכיוון צפון־מערב. ברקע טבריה
שקיעה בכנרת, צילום ממצפור החרוב שבארבל
הדרך למושבה כנרת, ברקע הכנרת
פתיחת שערי הסכר בחורף 1991
מטוס ימי בדרכו מהודו לאנגליה, מתדלק במימי הכנרת, 1938
שקיעה בכנרת ממצפה השלום ברמת הגולן
ספינת תיירים בכנרת
הכנרת, ברקע הרי הגולן
שקיעה ממצפה אופיר
ראו גם

ים המלח
הסירה מגינוסר
לקריאה נוספת

אייל מירון (עורך), הכנרת וכל נתיבותיה, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן־צבי, תש"ע 2010. (הספר בקטלוג ULI)
מנדל נון, הכנרת, מונוגרפיה של ימה, הוצאת הקיבוץ המאוחד תשל"ז (הספר בקטלוג ULI)
אליהו אורן, ים כנרת הכימיה והפיזיקה שלו, "מערכות ים" י"ג, ינואר 1953 עמ' 15
רותי רודנר, רענן צ'רבינסקי ודניאל בבצ'יק, תראה את האדים עולים מהכנרת, 'בין גלים' 174, יוני 1988, עמ' 39
קרב

ערך זה עוסק במצב לחימה. אם התכוונתם למונח מעולם "מבוכים ודרקונים", ראו .
קרב ג'יברלטר (1607); ציור של קורנליוס קלז ואן ורינגן
הקרב על בית המשפט בגילפורד (1781); ציור של ה. צ'ארלס מקברון ג'וניור
קרב הוא מצב של לחימה במסגרת עימות מזוין בין שני צדדים או יותר, כאשר המטרה של כל צד היא להשמיד או להכניע את האויב. להבדיל ממלחמה שהיא ממושכת וכוללת לעיתים זירות וחזיתות רבות, הקרב הוא ממוקד יותר, קצר יותר ומתפרס על שטח מוגבל. הקרב הוא שיאה של המלחמה, בו מגיעים הכוחות לכדי עימות פיזי והכרעה, עם זאת מלחמה אינה כוללת קרבות בלבד.
צורות הקרב

התקפה
התקדמות ורדיפה
פשיטה
מארב
הגנה
נסיגה והשהיה
התנועה הקרבית

התנועה הקרבית מורכבת משני יסודות: תנועה אל היעד ותנועה על היעד.
התנועה אל היעד
תנועה מבצעית למגע
תנועה מאובטחת גלויה
לפיתה (תנועת מלקחיים)
איגוף לעורף האויב (כולל איגוף אנכי כלומר הטסה, הסקה או הצנחה של כוחות)
הנחתת כוחות דרך הים
תנועה בחסות אש חיפוי או רתק (כולל דילוג כוחות)
סיור אלים (לגילוי מארבי אויב)
הונאה (תנועת הטעייה)
התנועה על היעד
הסתערות
לוחמה בשטח בנוי
כיבוש יעד מבוצר
סריקה באש
התחפרות והערכות להמשך הלחימה
את התנועה מלווים דרגי לוגיסטיקה, הנדסה קרבית ובשדה הקרב המודרני היא נעשית בשילוב עם סיוע אש לריכוך, חיפוי והשלמת המשימות.
היסטוריה

קרבות יבשתיים קיימים משחר ההיסטוריה, בתחילה באופן ספונטני ולא מסודר בין שבטים פרימיטיביים שונים, שם הקרב היווה את המלחמה כולה. הקרב היה פורץ בדרך כלל בשל תחרות על מקורות מחייה וטריטוריה ומטרתו לא הייתה השמדה או כיבוש היריב אלא השגת המטרות בלבד. בשל כך הקרב בקבוצות הפרימיטיביות היה יותר טקסי מאשר קרב דמים. מקום שדה הקרב היה נקבע מראש, הלוחמים היו מבצעים טקסים שונים לפני הקרב והקרב היה נגמר לרוב לא בחיסול מוחלט של הצד היריב אלא בהרג או פציעה של בודדים.
עם התגבשות הציוויליזציות הגדולות חלה עליה משמעותית בגודלי הצבאות, התגבשו צבאות בני אלפים ואף עשרות ומאות אלפים שיצאו לעיתים למסעות כיבוש גדולים על רקע דתי, טריטוריאלי, תרבותי או כדי לפאר את כבוד האימפריה ושליטה.
יש תיעוד של קרבות ימיים החל מהאלף השני לפנה"ס, קרבות אוויריים החלו להיערך רק במאה ה-20.
עד למאה ה-20 נדיר היה שקרב ספציפי יימשך מעבר ליום אחד, אך עם התפתחות המלחמה המודרנית, התארכו הקרבות המודרניים לשבועות ואף עד לחודשים.
נתינת שמות לקרבות

שמותיהם של קרבות ניתן להם בדרך כלל על שם מאפיין גאוגרפי של שדה הקרב, כגון שם של עיר סמוכה, אזור או נהר - כך למשל קרב קרני חיטין וקרב גטיסברג. לעיתים הצדדים הלוחמים נותנים לאותו קרב שני שמות שונים, למשל קרב גליפולי נקרא על ידי הטורקים קרב צ'אנאקאלה.
במקרים מסוימים, שמות מקומות נהיים מזוהים עם שמות קרבות שהתחוללו במקום, כך למשל במקרים של פרל הארבור והאלמו. כאשר במקום מסוים נערך יותר מקרב אחד באותה מלחמה נהוג למספר את הקרבות, כך במקרה של הקרב בבול ראן (הראשון והשני).
לעיתים למלחמה ניתן שם על פי התאריך שבו נפתחה כמו מלחמת יום הכיפורים אצל ישראל או מלחמת תשרי/אוקטובר/רמדאן אצל הערבים או מלחמת ישראל-ערב 1973 בעולם הרחב.
"קרב ווטרלו"; ציור של ויליאם סדלר
אולם פלייל

| --- | --- |
צילום מ-2008
 מידע כללי
 סוג:  אולם קונצרטים 
 כתובת:  ‏  Rue du Faubourg Saint Honoré
 מיקום:  פריז
 מדינה:  צרפת צרפת
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  5 בדצמבר 1924 – 1927 (כשנתיים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1927
 אדריכל:  גוסטב ליון, אנדרה גראנה, ז'אק מרסל אובורטן, ז'אן-בטיסט מאטון 
 מידע טכני
 קיבולת:  בעבר - 2,500, כיום - 2,000
 
 קואורדינטות:  48°51′28″N 2°20′47″E﻿ / ﻿48.85778°N 2.34639°E﻿ / 48.85778; 2.34639
 האתר הרשמי
  (למפת פריז מוגדלת) אולם פלייל(למפת פריז רגילה) אולם פלייל he
 
אולם פלייל - האודיטוריום
אולם פלייל (בצרפתית:Salle Pleyel) הוא אולם קונצרטים ומופעים השוכן ברובע השמיני של פריז ברחוב פובור סן אונורה מס.252 בין שדרת אוש לככר דה טרן
האולם נקרא לפי שם המלחין, המו"ל ומייצר הפסנתרים איגנץ פלייל וחברת פלייל לייצור פסנתרים. הוא תרם לפריחת בחיים המוזיקליים של פריז ואירח מאז חניכתו כ-עשרים וחמישה מיליון צופים בעשרים אלף קונצרטים.
אחרי עבודות השיפוץ ב-2015 הקבולת שלו היא 2500 מושבים.
אולם פלייל נחנך ב-1927 ועוצב על ידי המהנדס והמומחה באקוסטיקה גוסטב ליון יחד עם האדריכל ז'אק מרסל אובורטן (שנפטר ב-1926) והושלם ב-1927 על ידי שותפיו של האחרון, אנדרה גאנה וז'אן-בטיסט מאטון. בשנים 2015-2006 היה אולם הבית של תזמורת פריז ושל התזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת
בימינו מתקיימים בו אירועים מגוונים של מוזיקה עכשווית ופופולרית.
אולפ פלייל בנוי בסגנון אר דקו ונחשב לאחד מאולמי הקונצרטים הגדולים והיוקרתיים של המאה ה-20 מקום שנחשב לתחנת חובה עבור גדולי מבצעי המוזיקה הסימפונית והקלאסית בעולם.
האולם שופץ מספר פעמים ונפתח מחדש בספטמבר 2006 אחרי ארבע שנות סגירה.
לפני פתיחת ה"פילהרמוני של פריז" בפארק דה לה וייאט ב-2015, היה האולם פלייל האודיטוריום היחיד בפריז שנבנה באופן ספציפי עבור המוזיקה הסימפונית. קונצרטים סימפוניים אחרים התקיימו באותה תקופה באולם אוליבייה מסיאן בבית רדיו צרפת ובאולם גאבו, ועבור הרכבים קטנים יותר בתיאטרון שאנז אליזה ובתיאטרון שאטלה, אולמות "בסגנון איטלקי".
אחרי ינואר 2015 סיטה דה לה מוזיק העבירה את הזיכיון על האולם למשך חמש עשרה שנים לקבוצת Fimalac. רפרטואר המופעים באולם פנה ממוזיקה קלאסית למוזיקה מודרנית מכל הסוגות.
אולם פלייל נמצא באמצע הדרך בין כיכר שארל דה גול והשער דרום-מערב של פארק מונסו ותחנת המטרו הכי קרובה היא מטרו טרן. (Ternes)
היסטוריה > אולמות פלייל הראשונים

לפני אולם פלייל הידוע פעלו בפריז שני אולמות קונצרטים קודמים על שם פלייל שנבנו על ידי קאמי פלייל, בנו של המלחין והמו"ל איגנץ פלייל שהקים ב-1807 בית חרושת לפסנתרים שהיה מאוחר יותר ספק רשמי של המלך בימי הרסטורציה ובימי המונרכיה של יולי
.
מלכתחילה התארחו בשני אולמות אלה מלחינים ופסנתרנים מפורסמים לשם חיזוק המותג "פלייל" כפסנתרים בעלי איכות גבוהה ו"צליל צרפתי".
בהתחלה נפתח ב-1 בינואר 1830 האולם הראשון ברחוב קאדה 9 ברובע התשעה עשר, שבו ניגנו מגולדי הסולנים של התקופה כמו פרדריק שופן ב-1832 ופרנץ ליסט ב-1833.
האולם פלייל הראשון האמיתי נבנה ב-1839-1839 ברחוב רוששואר 22, ליד מפעל הפסנתרים, ונחנך בדצמבר 1839. היו לו 550 מושבים התקיימו בו מופעי פסנתר ומוזיקה קאמרית. בו הופיעו שופן, ברסיטל האחרון שלו ב-1848, ניגנו בהופעות בכורה קאמי סן-סנס כילד בן 11, סזאר פרנק (במאי 1846), אנטו רובינשטיין ואחרים.
בינואר 1897 הרשים מאוד הרסיטל של המלחין והפסנתרן אדואר פוטייס.
באולם זה בוצעו לראשונה הקונצ'רטי השני (1868) והחמישי (2 ביוני 1896) לפסנתר מאת סן-סנס, וכמה מיצירותיו של מוריס ראוול, ביניהן
Sites auriculaires בביצועם של מארת דרון וריקרדו וינייס (5 במרץ 1898) ופאוואנה לנסיכה שמתה ו"משחק מים", בביצועו של ריקרדו וינייס (5 באפריל 1902) וכן ב-6 באפריל 1922 הסונאטה לכינור ולצ'לו של ראוול בנגינתם של הלן ז'ורדאן-מוראנז' ומוריס מרשל.
היסטוריה > הבנייה

בתחילת שנות העשרים המהנדס והאדריכל גוסטב ליון, מנהל מפעל הפסנתרים פלייל, החליט להקים מרכז מוזיקלי גדול שיכלול אולם קונצרטים עם שלושת אלפים מושבים. האולם היה אמור להיבנות לפי המחקרים אחרונים בתחום האקוסטיקה המוזיקלית ונועד לשלב אולפנים ומרחבי קבלה ותערוכה לקידום כלי הנגינה שיוצרו במפעל פלייל.
ב-1922 ליון הטיל את ביצוע הפרויקט על האדריכל ז'אק מרסל אובורטן, שנפטר ב-1926 והוחלף בהמשך על ידי שני שותפיו לעשייה, אנדרה גראנה וז'אן-בטיסט מאטון. העבודות התחילו ב-5 בדצמבר 1924 במגרש ב רחוב פובור-סן-אונורה, קרוב לככיר אטואל (כיום ככר שארל דה גול) והושלם ב-1927.
הבניין מכיל:
אולם קונצרטים גדול, אז בעל 3000 מושבים בערך.
האולם דביסי, בעל 150 מושבים בערך.
האולם שופן, בעל 509 מושבים - שנועד למופעי מוזיקה קאמרית
מרחבי אירוח, כולל הול גדול ואולם תערוכה להדגמת נגינה בפסנתרים של חברת פלייל.
אולפנים אטומים לצלילים
משרדים, מגורים
החזית היא לבנה ושחורה עם קווים מוקפדים.
בפנים ניכרים יסודות אדריכליים בסגנון "אר דקו" כמו פרוזדור עם שנים עשר עמודים, רוטונדה עם פסיפסים, במדרגות ובמעלות מוטיבים גאומטריים מרהיבים מפורזלים בברזל מתוצרת רמון סוב, תאורה מבית הייצור של בית באגס, (Baguès), מדליות של לה בורז'ואה, טפטים תוצרת רולמן על תקרת האולם דביסי. בניין האולם הגדול עבר שיפוצים חוזרים ב-1958, 1981, 1994 ובמיוחד ב-2006.
בשיפוץ האחרון ב-2016 הותאם האולם לרפרטואר החדש המבוסס על מוזיקה מודרנית עם הגברת קול.
היסטוריה > חנוכת האולם

אולם פלייל החדש נחנך ב־18 באוקטובר 1927 עם קונצרט של תזמורת אגודת הקונצרטים של הקונסרבטואר בניצוחו של פיליפ גובר וובנגינתו של הפסנתרן רובר קאזאדסוי. ניצחו גם המלחינים איגור סטרבינסקי ומוריס ראוול. האירוע נכחו נשיא צרפת, גסטון דומרג, ראש הממשלה רמון פואנקרה, שר החינוך אדואר אריו,
מלחינים כמו פול דיקא, מנואל דה פאיה, אנדרה מסאז'ה וריינלדו האן
מבקרי המוזיקה והאדריכל לה קורבוזייה בירכו על האקוסטיקה המוצלחת של האולם שנחשב למהפגני בתקופתו.
אנרי פרונייר ציין ב"רבי מוזיקל" שזהו "אולם שאינו דומה לשום אולם אחר והמציין, לפחות ניתן לקוות כך, את בכורת האקוסטיקה על פני האדריכלות. לראשונה לא אדריכל אחראי לתכנונו אלא אקוסטיקאי."
נקודת המוצא הייתה התיאטרון העתיק שהתאפיין בבמה וברקע קיר המשקף את הצלילים". "מר ליון ביקש לסלק את התקרה, ולא השאיר לה אלא רק תפקיד מגן על האולם, בלי כל שיקוף של גלי קול".
היסטוריה > השנים הראשונות

ב-19 ביולי 1928 נפגע האולם הגדול על ידי דליקה שפגעה גם באולמות דביסי ושופן.
השיפוצים נערכו מהר והאולם נפתח מחדש בסוף השנה. נעשה שימוש בחומרים בלתי דליקים כמו מתכת עבור המושבים. עם זאת היה צורך להפחית את מספר המושבים ל-2546.
מן השנים הראשונות אירח אולם פלייל קונצרטים של התזמורת הסימפונית של פריז, של החברה הפילהרמונית של פריז ושל התזמורות קולון, לאמורה ופאדלו, את הפסנתרנית מרגריט לונג,
, את קורטו, רובר קאזאדסי
סמסון פרנסואה, ולדו פרלמוטר, ארתור רובינשטיין, ולדימיר הורוביץ, קלאודיו אראו, איב נא,ונדה לנדובסקה, ג'ורג'ה אנסקו, ז'אק טיבו ואנדרס סגוביה. ניצחו בו ברונו ולטר, וילהלם פורטוונגלר, גבריאל פיירנה, מלחינים כמו מוריס ראוול, ארתור הונגר, ארנולד שנברג, מנואל דה פליה, איגור סטרבינסקי ופרנסיס פולנק.
ב-1929 הותקן בו עוגב מתוצרת קוואייה-קול בעל שבעים jeux וארבע מקלדות ניידות. הוא נחנך ב- 5 במרץ 1930 על ידי מרסל דופרה 
במרץ 1933 השפל הגדול גרם לפשיטת הרגל של האולם. לא היה מסוגל להחזיר הלוואות  ונרכש על ידי הבנק קרדי ליונה. חברת הנדל"ן סנט אונורה-מונסו שתיווכה את ניהול האולם, קיבלה החל מ01938 את השם "המרכז האמנותי של פריז". בית החורשת לפסנתרים והאולם נותר נפרדים עד שנת 2000.
ב-28 בפברואר 1943, תחת הכיבוש הנאצי, אולם פלייל אירח את הכנס המייסד את החזית המהפכנית הלאומית, מסגרת אם של ארגונים ששיתפו פעולה עם הכובש. 
ב-1958 הוטל על האדריכל אנדרה אמאיון לשפץ את האקוסטיקה של האולם הגדול שהתחיל לסבול מתהודה מטרידה.
הערות שוליים

↑  « Pleyel, Wolff & Cie : facteurs de pianos : 1807-1891 », page 3, ברשת
1 2  Béatrice de Rochebouët,  Paris, reine indétronable de l'Art déco Figaroscope 16-22 באוקטובר 1926
↑  programme du concert
↑  "Henry Prunières, La Revue musicale, שנה 9 גיליון 1, עמ'  59-62  1 בנובמבר 1927
↑  מרגריט לונג מנגנת את הקונצ'רטו בסול מאת ראוול באולם פלייל, תחת שרביטו של ראוול בעצמו, ברשת ]
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 7df77807-4ce9-4e69-a355-67f071240328
צאינה וראינה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יעקב בן יצחק אשכנזי 
 שפת המקור:  יידיש 
 סוגה:  אגדה ביהדות, פרשנות יהודית למקרא 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1616 
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  978-5-93273-376-9
 
צְאֶנָה וּרְאֶינָה (בהגייה אשכנזית: "צֶנוֹ וּרֶאנוֹ") או טייטש-חומש (יידיש: "חומש יידיש") הוא ספר תורני ביידיש שנכתב עבור מי שלא קראו עברית, בעיקר נשים, על ידי הדרשן יעקב בן יצחק אשכנזי ב-1616.
שמו המלא של החיבור ברוב המהדורות הוא "חמשה חומשי תורה הפטרות ומגילות בלשון אשכנז צאנה וראינה בנות ציון בעטרה" כאשר מתחת לכותרת מופיעה פסקת תיאור שממשיכה את הכותרת באופן ישיר: "שעיטר לכם איש חי רב פעלים..." כינויו הרווח היה "צאינה וראינה" ומילים אלה הודפסו באותיות הגדולות ביותר.
למרות הנאמר בכותרת, הספר איננו תרגום של התורה וההפטרות, והפירושים והמדרשים שמובאים בו מתייחסים רק לחלק קטן מפסוקי הפרשה. הספר נדפס ביותר ממאתיים מהדורות שונות מאז שיצא לאור לראשונה.
רקע

בתקופת חיבור הספר הלכה ונפוצה ספרות עממית ביידיש, שרבים מבין קוראיה לא היה ביכולתם לקרוא ספרים הכתובים עברית. לצורך זה הודפסו כבר במאה ה-16 תרגומים ליידיש של התורה, ההפטרות וחמש מגילות.
רבי יעקב היה דרשן שעבר ביישובי היהודים ודיבר על פרשיות השבוע. ככזה התמחה בשילוב אגדה, מדרש ומקרא. הוא ראה את הצורך בחיבור תורני ביידיש, במיוחד בקרב הנשים, שרובן לא ידוע לקרוא עברית, ולמענן הוציא את ספרו.
אף על פי שכותרת הספר פונה לנשים, הספר פונה במוצהר גם לגברים, כאמור בדף השער: "ביתר שאת ויתר עוז לאנשים ונשים שימצאו מרגוע לנפשם להבין דברי אלהים חיים". גם תלמידי חכמים מן המאה ה-17 ועד ראשית המאה ה-20, המליצו על הספר עבור גברים שאינם יכולים ללמוד רש"י.
על הספר אמר שמעון דובנוב: ”האישה העבריה שהייתה כמעט מנותקת לגמרי ממקור הדת ונידונה למשמעת סמויה, הלכה והתעוררה בהשפעת הספר לדת.”