stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרג'אן סטראפי
קורות חיים > לאחר המהפכה האסלאמית באיראן > השינויים בחוקה האיראנית לאחר המהפכה

לאחר המהפכה ועלייתו לשלטון של ח'ומייני, השתנתה באופן קיצוני הגדרתה של איראן כמדינה. ממדינה אוטוקרטית, פרו-מערבית ומונארכית תחת שלטונו של השאה, לרפובליקה אסלאמית-תיאוקרטית בהנהגתו של האייתולה ח'ומייני. עקב כך, השתנתה גם החוקה באיראן וחוקי השריעה הפכו לדין העליון במדינה.
בעקבות השינויים במדינה, השתנו גם חייה של המשפחה. בתחילה, דודה של סטראפי שהיה קומוניסט, הוצא להורג וכונה על ידי השלטונות "מרגל רוסי". סטראפי שהייתה קשורה רבות לדוד חשה כעס רב כלפי השלטון והחלה לגבש עמדה תקיפה נגד הממשל החדש. גם מספר מחברי המשפחה, תומכי מחנה השמאל שהשתתפו במהפכה, נכלאו באשמת "בגידה".
קורות חיים > לאחר המהפכה האסלאמית באיראן > השינויים בחוקה האיראנית לאחר המהפכה > מעמד האישה לאחר המהפכה

לאחר המהפכה, עם עלייתו של ח'ומייני לשלטון, השתנה משמעותית מעמד האישה באיראן. מעמדה של האישה באיראן ירד משמעותית בהשוואה לתקופת השאה; ח'ומייני ביטל את כל תיקוני השאה בחוקה האיראנית שנגעו למעמד האישה, וקבע חוקים חדשים כשהוא מסתמך על פרשנותו שלו עצמו לקוראן ומקורות דתיים נוספים.
לבוש – אחד השינויים הבולטים שביצע ח'ומייני בחוקה האיראנית, היה שינוי קוד הלבוש של הנשים באיראן. הנשים, שבתקופת השאה נהנו מחופש מוחלט בבחירת מלבושיהן, נאלצו לאחר המהפכה להתלבש בצורה צנועה יותר ולפי כללי האסלאם. בתחילה, החל ח'ומייני לחייב את חובת עטיית רעלה על עובדות המגזר הציבורי באיראן, אך מאוחר יותר גם על שאר נשות המדינה. עם זאת, לא הוחלה חובה על כיסוי הפנים, והנשים יכלו לבחור את סוג כיסויי הראש שלהן.
נישואים – הגיל המינימלי לנישואי האישה על-פי הקוראן, הוא תשע. בתקופת השאה, הועלה הגיל המינימלי לגיל שש עשרה. ח'ומייני ביטל את תיקונו של השאה, והשיב את הגיל לתשע, ככתוב בקוראן. כמו כן, הקוראן מתיר את הנישואין, רק כאשר שני בני הזוג מסכימים וכך היה מקובל בתקופת השאה. האייתולה ח'ומייני קבע שהזכות לאשר את הנישואים, נתונה בידי האב ולא בתו, היות שאם האב חושב שהסכמת בתו תינתן כאשר היא תתבגר, מותר לו להשיאה, ונישואים אלו יהיו תקפים וחוקיים.
גירושין – לאחר עלייתו של ח'ומייני לשלטון, עוגנה בחוק אפשרותו של הגבר לגרש את אשתו בכל עת, להינשא בשנית, ואף לחזור בו מהחלטת הגירושים, כל עוד לא החזירה האישה את מלוא סכום המוהר. על האישה המגורשת לחכות בבית בעלה כשלושה חודשים לאחר גירושיה, כדי לוודא שאין היא הרה. לאחר גירושיה אין היא יכולה לשמש כאפוטרופוס לילדיה. כמו כן, ח'ומייני ביטל את האפשרות של האישה לבקש גט בעקבות נישואים פוליגמיים של בעלה, חוק אשר קבע השאה למניעת הפוליגמיה באיראן.
משפט – בתקופת שלטונו, העניק השאה לנשים זכות בחירה. ב-1962 גינה ח'ומייני את השאה על המעשה ואמר, שנתינת זכות זו לנשים: "מפריעה למנוחת הנפש של מנהיגים דתיים ומוסלמים אחרים... ועומדת בניגוד לדת הרשמית הקדושה של המדינה". עם זאת, לאחר עלייתו לשלטון לא ביטל זכות זו. ח'ומייני קבע בחוקה האיראנית שרצח גבר נחשב לפשע ממדרגה ראשונה, ואילו רצח אישה אינו נחשב לפשע חמור. ח'ומייני נתן לגיטימציה לרצח נשים על חילול כבוד המשפחה ואמר ברבים שמותר לרצוח אישה שנאפה בבעלה, גם אם היו עדים למעשה, וגם אם לא.
עבודה – ח'ומייני החליט לפטר את כל הנשים אשר עבדו בתפקידים "גבריים", לדעתו. דוגמה לכך היא הפיטור ההמוני של עובדות בתי המשפט באיראן. כמו כן, ראה ח'ומייני כ"תפקידן העליון" של הנשים גידול ילדים, וקבע שנשים רשאיות לעבוד בחצי משרה בלבד. בעלי מעונות יום הואשמו שהם "מטרפים את המשפחה", וחלק ממוסדות אלו נסגרו. נקבע גם איסור על העסקת אישה הרה או מניקה.
חוקיו החדשים של ח'ומייני, הפכו את האישה, למעשה, לרכושו של הגבר ואף הותר לו לנהוג בה באלימות.
בני משפחת סטראפי הליברלית והפמיניסטית, זעמו על החוקים החדשים והכפייה הדתית במדינה, שהפכו את האזרח האיראני למשועבד לאסלאם. אמה של סטראפי יצאה להפגין עם קבוצה פמיניסטית נגד החוקים החדשים וההגבלות על הנשים, שקבע השלטון החדש. בהפגנה זו צולמה האם לעיתון. בעקבות צילום זה ופחד מהתנכלויות ומתגובות השלטון והמשטרה החשאית, בחרה האם להסוות את זהותה: היא צבעה את שיערה ולא יצאה מהבית ללא משקפי שמש.
קורות חיים > לאחר המהפכה האסלאמית באיראן > השינויים בחוקה האיראנית לאחר המהפכה > שינוי יחס השלטון כלפי המערב

לאחר המהפכה, השתנה יחס השלטון האיראני כלפי המערב. באיראן שרר כעס רב על מדינות המערב בכלל, ועל ארצות הברית בפרט. ארצות הברית, שהמשיכה לתמוך בשאה לאחר המהפכה ואיפשרה לו להיכנס לתחומה לצורך טיפולים רפואיים במחלת הסרטן, הואשמה בפעילות אנטי מהפכנית.
בשנת 1980, שנה לאחר המהפכה האסלאמית, הוקצנו החוקים עוד יותר והמשטר החליט לאסור בחוק כל אזכור למערב. כל בתי הספר דו-הלשוניים באיראן נסגרו, היות שהממשל ראה בהם סמל לקפיטליזם העולמי ול"מערב המעוות". כמו כן, נאסר על לימודים מעורבים ובתי הספר קיבלו הוראה לבצע הפרדה מגדרית בכל הכיתות. סטראפי, שעד כה למדה בבית ספר דו-לשוני מעורב, נאלצה לעבור לבית-ספר חדש לבנות שבו הלימודים בשפה הפרסית בלבד. סטראפי התקשתה להשתלב בבית הספר החדש, היא הכתה את מנהלת בית הספר והעליבה את המורה לדת.
בנוסף לכך, נאסר על מכירה והפצה של סרטים ומוזיקה מערביים. בתי עסק אשר המשיכו במכירה נסגרו ובעליהם נאסרו, אם כי רבים החליטו לרדת למחתרת ולהמשיך במכירה בחשאי. בסרט "פרספוליס" הדמות אכן קונה קלטת של איירון מיידן, בידיעה שהיא, כביכול, עוברת על החוק.
בנוסף לכך, הוקצנו חוקי הלבוש עוד יותר. על הנשים חל איסור ללבוש בגדים מערביים, והאיסור להיראות ברבים ללא רעלה, אשר הוחל רק על עובדות המגזר הציבורי, הוחל עתה על כל נשות איראן. כמו כן, נאסר על תלמידות בתי הספר להופיע ללימודים בשיער גלוי. נשים שלא עטו רעלה או את הצ'אדור המסורתי (בגד דמוי עבאיה הנפוץ באיראן) נאסרו על ידי המשטרה החשאית שהייתה אחראית לפיקוח על הצניעות ושמירה על חוקי השריעה. גם סטראפי, אז בת עשר בלבד, נצטוותה לעטות רעלה. בספרה "פרספוליס" מותחת סטראפי ביקורת קשה על החוקים החדשים וקוראת להם בלעג "מהפכת תרבות".
קורות חיים > לאחר המהפכה האסלאמית באיראן > מלחמת איראן–עיראק

ב-22 בספטמבר 1980 פרצה מלחמה בין עיראק בהנהגתו של סדאם חוסיין לאיראן בהנהגתו של האייתולה ח'ומייני. חוסיין הכריז כי סיבת ההתקפה על איראן היא סכסוך טריטוריטאלי באזור נהר שט אל-ערב אשר יוצר גבול טבעי בין שתי המדינות. מלחמת זו נמשכה כשמונה שנים ועלתה לשני הצדדים באבדות רבות הן ברכוש ובנפש; כמיליון הרוגים משני הצדדים, ומספר פצועים אף גבוה מכך. סוריה ולוב תמכו באיראן, אך את מרבית נשקה קיבלה מקוריאה הצפונית וסין. עיראק נהנתה מסיוע של מדינות מערביות וערביות, וספקית הנשק הראשית שלה הייתה ברית המועצות.
בתחילה נחלה ההתקפה העיראקית הצלחה, ולקראת סוף שנת 1980 כבשה עיראק מספר שטחים במערב איראן, ביניהם את עיר הנמל ח'וראמשהר. אולם, הצבא האירני התאושש ויצא למתקפת-נגד מאסיבית, ובתחילת 1982 הדפו הכוחות האיראניים את צבא עיראק מכל השטח האיראני הכבוש ואף כבשו שטחים בצדו העיראקי של השט אל-ערב. אחת הסיבות העיקריות להצלחה האיראנית לכך הייתה ההתלהבות הדתית שהאיראנים הצליחו להפיח בחלק מלוחמיהם ובמיוחד בלוחמי משמרות המהפכה והמתנדבים המתאבדים של הבאסיג'.
למלחמה זו, מקדישה סטראפי ב"פרספוליס" את פרק ה"מפתח". בפרק זה היא מספרת מעט על חיי משפחתה בתקופה המלחמה ועל השהות במקלט ומתמקדת במניפולציות שהפעיל השלטון על בני המעמד הנמוך באיראן, ועידודו של האייתוללה ח'ומייני לביצוע פיגועי התאבדות. היא מתארת כיצד גויסו אלפי נערים לצבא ונשלחו לחזית, להתפוצץ בשדות מוקשים. למגויסים שהאמינו שהם הולכים למות מות קדושים ולהפוך לשהידים, הובטחו חיים טובים יותר וחולקו להם מפתחות מצופים בצבע זהב ש"יפתחו" בעבורם את שערי גן העדן.
קורות חיים > גלות

סטראפי התקשתה להסתגל לחיים שאחרי המהפכה האסלאמית. בעקבות המצב הקשה במדינה לאחר המהפכה במהלך מלחמת איראן–עיראק, החליטו הוריה ב-1983 להוציא את סטראפי בת ה-14 מאיראן, על-מנת שתשיג חיים טובים יותר במדינה דמוקרטית. היות שאז ניתן היה להשיג אישור יציאה מאיראן לאוסטריה נשלחה סטראפי על ידי הוריה לווינה, בעוד הם עצמם נשארים באיראן.
סטראפי, שלא ידעה עד אז גרמנית ואנגלית, החלה ללמוד את שתי השפות בבית ספר תיכון בווינה, וכיום היא דוברת את שתיהן, בנוסף לצרפתית ופרסית. לאחר שסיימה את לימודיה בבית-הספר התיכון בווינה, שבה סטראפי לאיראן, בשנת 1989, בהיותה בת עשרים, ללימודי תואר ראשון. היא בחרה ללמוד תקשורת באוניברסיטת טהראן. בעת לימודיה, הכירה גבר מקומי שלמד באותו המוסד אמנות, הם נישאו אך התגרשו זמן מה לאחר מכן.
בשנת 1994 עברה סטראפי להתגורר בשטרסבורג שבצרפת. סטראפי למדה עיצוב גרפי ב"The École supérieure des Arts décoratifs" אשר נחשב לאחד מבית-הספר לאומנויות הטובים ביותר באירופה ונישאה בשנית, לגבר שוודי.
בראיון מספרת סטראפי כי החלה לצייר עוד בילדותה, אך את דרכה המקצועית החלה בצרפת, בתום לימודיה בבית-הספר לאומנויות בשטרסבורג, לאחר פגישתה עם הקומיקסאי הצרפתי דוד בושאר הידוע בקרב חובבי הקומיקס כ-David B. בתחילת דרכה אימצה סטראפי סגנון איור דומה לשלו, וסגנון זה ניכר בעיקר בספריה הראשונים.
נכון לשנת 2008 מתגוררת סטראפי בפריז עם בעלה ועוסקת בכתיבה ובאיור ספרי ילדים.
ב-2014 ביימה את סרט הקומדיה השחורה "The Voices", בכיכובו של ראיין ריינולדס.
רשימת יצירותיה

Persepolis (2000-2003)
Sagesses et malices de la Perse (2001)
Les monstres n'aiment pas la lune (2001)
Ulysse au pays des fous (2001)
Adjar (2002)
Broderies (2003)
Poulet aux prunes (2004)
Le Soupir (2004)
רשימת יצירותיה > פרספוליס > הספר

סטראפי התפרסמה בזכות סדרת הרומנים הגרפיים - אוטוביוגרפיים שלה, "פרספוליס". הספר הראשון בסדרה יצא בשנת 2000 בצרפת, בהוצאת "L'Association" הצרפתית. בספר, גוללה הסופרת את חייה באיראן שלאחר המהפכה, על רקע מלחמת איראן–עיראק. הספר, זכה להצלחה רבה, הן באירופה והן בארצות הברית, ותורגם לשלוש-עשרה שפות, בהן אנגלית, ספרדית, פורטוגזית, גרמנית, יוונית ועברית.
בישראל, נכון לשנת 2009, יצאו שני ספרים. בראשון שבהם, אוחדו שני כרכים והוא תורגם על ידי ראובן מירן ונערך על ידי שרי גוטמן, יצא לאור בהוצאת אחוזת בית זכה להצלחה רבה בקרב קהל הקוראים ולשבחים רבים ממבקרי ספרות מקומיים. בעקבות בקשתה של גוטמן, כתבה סטראפי הקדשה אישית לקוראי המהדורה העברית. היא הביעה רצון לבקר בארץ, אך הסבירה כי מטעמי ביטחון הוריה, אשר עדיין מתגוררים באיראן, היא אינה יכולה לממש זאת.
הספר השני "פרספוליס 2, סיפורו של המסע הביתה", תורגם ממצרפתית בידי אביטל ענבר והוא ראה אור אף הוא בהוצאת אחוזת בית.
הספר זיכה את סטראפי בפרסים רבים, שהבולטים שבהם הם שני פרסים בפסטיבל הקומיקסים היוקרתי "הפסטיבל הבינלאומי לקומיקסים אנגולם", המתקיים מדי שנה בעיר אנגולם שבצרפת. כמו כן, נבחר הספר בשנת 2003 כ"ספר הקומיקס הטוב של השנה" על ידי טיים מגזין וכ-"הספר הראוי לציון של השנה" על ידי הניו יורק טיימס.
רשימת יצירותיה > פרספוליס > הסרט

בשנת 2007 יצא הסרט "פרספוליס", המבוסס על סדרת הרומנים הגרפיים של סטראפי. הסרט, אשר הוקרן לראשונה בצרפת ב-23 במאי 2007, בוים על ידי וינסנט פארונו וסטראפי עצמה, ובתפקידי דיבוב ראשיים השתתפו שחקנים ידועי שם כקתרין דנב (בתפקיד האם) ובתה קיארה מסטרויאני (בתפקיד מרג'י), דניאל דארייה (בתפקיד הסבתא) וסימון אבקאריאן (בתפקיד האב).
הסרט זכה להצלחה והתעניינות רבה בכל רחבי העולם. הוא השתתף במספר רב של פסטיבלים וזכה בפרסים, בהם:
פרס חביב השופטים בפסטיבל קאן (2007)
פרס הגרנד פרי בפסטיבל הסרטים בלונדון (2007)
"ברוח החופש" - פרס הסרט העלילתי בפסטיבל הקולנוע ירושלים (2007)
בישראל הוקרן הסרט במסגרת פסטיבל הקולנוע בירושלים וזכה בפרס "ברוח החופש" לזכרו של וים ון ליר המוענק לסרטים העוסקים בחופש הביטוי, חופש הדת וזכויות האזרח. בעת הקרנת הסרט, היה האולם מלא וצופים אף ישבו על הרצפה בעת ההקרנה.
ממשלת איראן אסרה על פרסום הסרט והפצתו באיראן, אם כי הוא נחשב לאחד הסרטים הפופולריים בשוק הפיראטי באיראן. כמו כן, הצליחה שגרירות איראן בתאילנד למנוע את הקרנת הסרט בפסטיבל הסרטים בבנגקוק. לאחר הקרנת הסרט בפסטיבל קאן, אמר יועץ התקשורת של נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, כי "פרספוליס" והפניית אור הזרקורים אליו בקאן עולים בקנה אחד עם האיסלאמופוביה ומציגים באופן לא מציאותי את "הישגיה המפוארים של המהפכה האסלאמית".
רשימת יצירותיה > קולנוע

בשנת 2019 ביימה את הסרט "מאדאם קירי" אודות חייה של הכימאית מארי קירי, האישה הראשונה שזכתה בפרס נובל.
פרסים > "פרספוליס" (ספר)

פרס לספר הביכורים הטוב ביותר - פסטיבל אנגולם הבינלאומי לקומיקסים (2001)
פרס ליוצר הקומיקס הטוב ביותר - פסטיבל אנגולם הבינלאומי לקומיקסים (2002)
ספר הקומיקס הטוב של השנה - טיים מגזין (2003)
הספר הראוי לציון של השנה - ניו יורק טיימס (2003)
"פרס השלום" - פרס על-שם פרננדו בואסה בלאנקו (2003)
"פרס אלכס" של התאחדות הספריות האמריקנית
פרסים > "עוף בשזיפים" (Poulet aux prunes)

פרס לספר הקומיקס הטוב ביותר - פסטיבל אנגולם הבינלאומי לקומיקסים (2005)
פרסים > "פרספוליס" (סרט)

פרס חביב השופטים בפסטיבל קאן (2007)
פרס הגרנד פרי בפסטיבל הסרטים בלונדון (2007)
"ברוח החופש" - פרס הסרט העלילתי בפסטיבל הקולנוע ירושלים (2007)
הערות שוליים

↑  ראיון עם סטראפי בPantheon Graphic Novels
↑  יעל פרייס-שמשי, המהפכה האסלאמית באיראן, אתר מט"ח
1 2 3 4 5 6  ד"ר אמירה גלבלום, "מאחורי הרעלה", נגה: כתב עת פמיניסטי, סתיו 1984, גיליון 9.
↑  גלעד סרי-לוי, "קראתי ספר" - בלוג באתר "רשימות"
1 2  פרספוליס, סיפורה של ילדות
1 2  "את המנגינה הזאת אי אפשר להפסיק"- דבי סער
↑  "Ahmadinejad: A Child of the Revolution Takes"- Matthias Küntzel
↑  ראיון עם סטראפי באתר NewsRama
↑  נירית אנדרמן, הסוף של בן גוריון קטוע, באתר הארץ, 8 ביולי 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281952005171  PLWABN: 9810687280205606  BIBSYS: 4008256  BNE: XX1607661  BnF: cb135762942 (data)  CANTIC: a10903343  CiNii: DA14992493  GND: 129860468  ICCU: CFIV196808  ISNI: 0000 0001 1438 3127  LCCN: n2002053238  LNB: 000342007  MusicBrainz: 49a39bc6-28d7-4cfc-aae9-a1bb49c102f9  NDL: 01022644  NKC: mzk2005300664  NLA: 40244008  NLG: 203610  NLK: KAC200305035  NSK: 000527238  NTA: 241960983  RERO: 02-A006384498  RKD: 237535  SELIBR: 264036  SNAC: w6cn8ssn  SUDOC: 053470192  Trove: 1445183  ULAN: 500579420  VIAF: 14941302   WorldCat (עם VIAF): 14941302 
דיוקן עצמי של סטראפי
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
מנחם גילוץ

| --- | --- |

 לידה:  1884 ליטא 
 פטירה:  18 בדצמבר 1974 (בגיל 90 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 השקפה דתית:  יהדות 
 בן או בת זוג:  דבורה גילוץ 
 מספר צאצאים:  5 
 
מנחם גילוץ (13 ביוני 1884, פונדיל, ליטא - 18 בדצמבר 1974, תל אביב) היה פעיל ציבור ממייסדי תל אביב. מקור השם גילוץ לא ידוע, ומנחם פירש אותו כראשי תיבות של "גיא ל"ו צדיקים".
פובליציסטיקה

כאמור, הגיש גילוץ תזכיר לוועדת פיל. בין השאר כתב:
יש אגדה עברית המספרת שבני ישמעאל באו לטעון לפני אלכסנדר מוקדון, כובש העולם ששלטונו הגיע עד הודו, שארץ ישראל החצי היא שלהם כי גם הם בני אברהם, ואז הופיע לפני אלכסנדר יהודי אחד בשם גביהא בן פסיסא שבא לדבר בתור בן לעמו מבלי להיות שליח צבור והוא הסביר לאלכסנדר, שהישמעאלים בתור בני אברהם אין להם מה לטעון ולתבוע חלק בארץ ישראל כי להם השאיר אברהם הרבה ארצות. הטענה הזאת נמצאה כצודקת והישמעאלים עזבו את אלכסנדר בבושה. יהי חלקי עם גביהא בן פסיסא וחלקכם עם אלכסנדר מוקדון.
בשנת תרצ"ט (1939) יזם יחד עם מר דוד סמילנסקי, נשף חגיגי לציון שלושים שנה לתל אביב. צוות החגיגות הפיק גם חוברת בשם "ראשוני הבונים" ובו כתב מנחם מאמר בשם "תל אביב וכיוונה לעתיד". בין השאר כתב שם:
... לא תמיד נעשים הכיוונים של התפשטות העיר לפי צורכי העיר האמיתיים. ויש לפעמים שגם עניינים פרטיים משפיעים להתוות את הקו לעתיד של העיר...
במאמרו "אוטונומיה" מ-1940 תקף גילוץ את המוסדות העליונים:
אם מזכירים "מוסדות העליונים" הכוונה לאלה היושבים בירושלים, ברחביה. משרדים נרחבים, אולמי תפארה, אוטומובילי-לוכס עומדים מוכנים להובילם ממקום למקום בתוך הארץ. גם אווירונים לא חסרים לטיסת חוץ לארץ בכל יום שני וחמישי, כסף לא חסר.
לקריאה נוספת

מנחם גילוץ, ספר זיכרון לחברת מרכז מסחרי: אגודה הדדית, שפעלה במשך שלושים ושש שנה, י’ שבט תרפ"א - י"ט סיון תשי"ז, תל אביב, 1957.
מעשי אנוש, זיכרונות מנחם גילוץ (מבוסס על זיכרונותיו של מנחם גילוץ שכתב בשנת 1972) יצא לאור בפורמט משפחתי ב-2009
מנחם גילוץ, זכרונות חיי ופעולותי
הערות שוליים

↑  דוד הכהן, נהרס אחד מהבתים האחרונים של "אחוזת בית", באתר ynet, 20 בפברואר 2005
↑  להקים יישוב עברי בחולות עזה(הקישור אינו פעיל, 27.9.13), עיתון "הצופה"
↑  דף לזכר רותי גילוץ, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303930505171  ISNI: 0000 0000 7330 5068  LCCN: nr96009322  VIAF: 51586639   WorldCat (עם VIAF): 51586639
שכונת הפועלים

|  מידע |
| --- | --- |
 עיר:  ירושלים 
 תאריך ייסוד:  שנות ה־20 של המאה ה־20 
 קואורדינטות:  31°46′33″N 35°11′27″E﻿ / ﻿31.77576944°N 35.19085278°E﻿ / 31.77576944; 35.19085278
  (למפת ירושלים מוגדלת) שכונת הפועלים(למפת ירושלים רגילה) שכונת הפועלים(למפת הרי ירושלים רגילה) שכונת הפועלים(למפת הרי ירושלים מוגדלת) שכונת הפועלים
 
שכונת הפועלים היא שכונה בירושלים, שהוקמה בשנות העשרים של המאה ה-20 על ידי אנשי גדוד העבודה וכיום נמצאת בין שכונת בית הכרם לשכונת רמת בית הכרם.
השכונה נמצאת בין רחוב החלוץ לרחוב הבנאי, מלבד רחובות אלו כל הרחובות והסמטאות בשכונה נקראות על שם בעלי מקצועות בענף הבנייה כמו: החוצב, הסוללים, הסתת.
היסטוריה

ב-1925 בעת פעולות של אנשי גדוד העבודה מפלוגת ירושלים החליטה קבוצת חברים מהגדוד לרכוש מספר חלקות בחלקה הדרומי של בית הכרם על מנת שיקימו שכונה נפרדת בצמוד אליה.
לצורך ההקמה רכשו בתחילה שנים עשר דונם משטח שכונת בית הכרם ולאחר מכן חולקו כל אחת מהחלקות לדונם חלקה רגילה ו-6 דונם לצורכי חקלאות, מטרת הגישה הזו הייתה שכל חקלה שתוקם בשכונה תוקף בגידולים חקלאיים שיכולו לשמש למזון לתושבי השכונה.
במהלך מאורעות תרפ"ט התכנסו מספר מתושבי השכונה וכן מספר תושבים מקריית משה, בית וגן ובית הכרם במבנה המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין על מנת לתפוס מחסה בזמן המהומות ושיטוט הפורעים הערבים בשכונה. התושבים על זקניהם וטפם השתכנו בכל חדרי הבניין, ובאולם, שלימים שימש אולם ההתעמלות, שוכנו הפרות והוא שימש רפת. על גג הבניין הוצבה עמדת שמירה וממנה נורתה אש רובים אל עבר דיר יאסין, הכפר שמעבר לוואדי ממערב, שתושביו ניסו להגיע אל השכונה ואל בניין הסמינר. התושבים התבצרו בבניין כשבוע ימים, עד חלוף הסכנה.
בדצמבר 2007 אתר ארכאולוגי נמצא ברחוב הסתת שבשכונה, הכולל שתי מערות קבורה ותעלת מים, הממצאים בחפירה מתוארכים ברובם לסוף תקופת הברזל ולתקופה הפרסית. האתר נקבר תחת מבנה.
הערות שוליים

↑  יעקב ביליג, ‏ירושלים, בית הכרם - דוח ראשוני, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גיליון 123, 7 באוקטובר 2011
ערך זה הוא קצרמרבנושא ירושלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרד המחתרות היהודיות בקרקוב

כיכר המשלוחים (ה"אומשלאגפלאץ") של הגטו. כיום (2011) מצויה במקום כיכר מרכזית המשמשת כאנדרטה ליהודים שהיו ואינם, ובה כיסאות ריקים המביעים את האובדן
צבי "השיק" באומינגר - ממנהיגי המרד (תנועת השומר הצעיר)
אהרון "דולק" ליבסקינד - ממנהיגי המרד (תנועת עקיבא)
אברהם "לאבאן" לייבוביץ - ממנהיגי המרד (תנועת דרור)
גוסטה דוידזון-דרנגר - ממנהיגי המרד (תנועת עקיבא)
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
שמשון דרנגר - ממנהיגי המרד (תנועת עקיבא)
גולה מירה - ממנהיגי המרד (תנועת השומר הצעיר)
בנימין-בנק ("יעקב") הלברייך - ממנהיגי המרד (תנועת השומר הצעיר)
מלאכי אייזנשטיין - ממנהיגי המחתרת (תנועת הסתדרות הנוער החלוצי)
אתר "קפה ציגנריה" (2019) ברחוב שפיטלנה 38 בקרקוב
לוחית הזיכרון באתר "קפה ציגנריה" (2019) ברחוב שפיטלנה 38 בקרקוב
מרד המחתרות היהודיות בקרקוב התחולל בתקופת מלחמת העולם השנייה בין מאי 1942 לפברואר 1943, שבה פעלו בקרקוב מחתרות של אנשי תנועות נוער ציוניות נגד הכוחות הגרמניים אשר שלטו בפולין ונגד מלשינים שפעלו בקרב הקהילה היהודית. המחתרות החלו את דרכן בפעולות התנגדות שוליות עד שהתארגנו, התאחדו ועברו לפעולות משמעותיות שעוררו את הגרמנים לפעול נגדן. בפעילות זו נתפסו והוצאו להורג רוב אנשי המחתרות והמרד דוכא, אבל רוח המרד לא דוכאה והיא עודדה התקוממות היהודים בערים אחרות.
תנועות הנוער היהודיות בקרקוב לפני המלחמה

לפני מלחמת העולם השנייה פעלו בקרקוב מספר תנועות נוער ציוניות: עקיבא, השומר הדתי, הסתדרות הנוער החלוצי (כונתה גם "עקיבא ב"), דרור, השומר הצעיר ועוד. התנועות האלו פעלו להכשיר בני נוער לקראת עלייה לארץ ישראל הן מבחינה רעיונית והן מבחינת ידע מקצועי חקלאי ותעשייתי (בעזרת חוות הכשרה כמו החווה בגיבלטוב שבשולי העיר). עד פרוץ המלחמה נשלחו אלפי בוגרי התנועות ארצה והיוו נדבך חשוב בביסוס ההתיישבות היהודית בישראל. כמו כן, פעלה בעיר תנועת הבונד היהודית סוציאליסטית, שלא הייתה ציונית והפעילה גם תנועת נוער וצעירים, ובני נוער יהודים אחרים היו פעילים במפלגה הקומוניסטית הפולנית.
התנועה המרכזית בקרקוב באותה תקופה הייתה תנועת הנוער עקיבא. עם פרוץ המלחמה חזר דולק (אהרון) ליבסקינד מוורשה וקיבל את הנהגת התנועה בעיר, כשלצידו פועלת אשתו רבקה והזוג גוסטה דוידזון-דרנגר ושמשון (שימק) דרנגר.
פעילות הגרמנים בקרקוב

עם פתיחת מלחמת העולם השנייה פלשו הגרמנים לפולין וכבשו את קרקוב ב-6 בספטמבר 1939. לאחר הכיבוש נכללה העיר תחת הגנרלגוברנמן והנס פרנק מונה למושל העיר ופתח בסדרה של צעדים שנועדו לסלק את היהודים מהעיר:
מאי 1940: גירוש כ-43,000 מיהודי העיר לכפרי האזור.
מארס 1941: הקמת גטו קרקוב בו רוכזו כ-20,000 יהודים ושאר יהודי העיר גורשו.
מאי עד יוני 1942: "אקציית יוני" שבמהלכה נשלחו כ-6,000 יהודים לבלז'ץ.
אוקטובר 1942: "אקציית אוקטובר" שבמהלכה נשלחו עוד כ-7,000 יהודים לבלז'ץ ולאושוויץ וכ-600 נרצחו בעיר עצמה.
דצמבר 1942: צמצום הגטו.
מרץ 1943: חיסול הגטו. משלוח שארית היהודים למחנות ההשמדה פלאשוב ולאושוויץ.
קורות המחתרת והמאבק > גיבוש ההחלטה ליציאה למאבק

עם כניסת הגרמנים לקרקוב נאסרו פעילים רבים בקהילה היהודית ובכללם חלק ממנהיגי תנועות הנוער הציוניות כשהשאר ירד למחתרת "עד יעבור זעם". בין הנאסרים היו בני הזוג דרנגר (שוחררו לאחר תקופה בכלא בעזרת שוחד) ואילו דולק ליבסקינד, מנהיג תנועת עקיבא, הסתתר.
בתקופה זו (1939–1942) שאפו ראשי הארגונים להמשיך ביישום מטרות התנועה, דהיינו הכשרת צעירים יהודיים לקראת עלייה לישראל. ליבסקינד, שהיה פעיל בארגון הסעד היהודי "העזרה העצמית היהודית" ג'.ס.ס.(Zydowska Samopomoc Spoleczna), מונה לאחראי על הפועלים היהודים ועל החוות החקלאיות הצליח ובדצמבר 1940 השיג אישור מהגרמנים להקמת והפעלת חווה חקלאית בקופאליני שבשולי העיר ולהעסיק שם צעירים יהודיים.
אף על פי שבתחילת תקופת הכיבוש שאפו התנועות להמשיך ביישום מטרותיהן, הן לא יכלו להתעלם מהקורה סביבם בעיר ומהשמועות שהגיעו מערים אחרות, ולכן החלו דיונים על שינוי מטרות התנועות לכיוון של מאבק מזוין נגד הכובש. מנהיגי התנועות שהיו פעילים בשינוי היו גולה מירה, שהייתה בקשר עם ארגונים אחרים ונחשפה לחדשות ומאניק אייזנשטיין, שברח מהמשלוח לבלז'ץ ודיווח כי אין זה מחנה עבודה כפי שסברו, אלא מחנה השמדה. הלבטים נמשכו עד יוני 1942, אז חוו בני הנוער את "אקציית יוני" שבמהלכה גורשו לבלז'ץ כ-6,000 יהודים. אקציה זו שכנעה את המתלבטים שדרך המאבק המזוין היא הדרך היחידה שנותרה להם.
הצעירים החזקים שבכוחם לשנות עולמות, אשר זה שנים היו מקימים יום-יום היכל אמונה ביושר האדם – חייבים עתה להכתיר את חייהם בשפיכות דמים
.
אך עדיין היו כאלו שהיססו:
אינני יודע אם יש לנו הזכות לסחוב אחרינו את הנערים האלה. הם הרי ילדים. אולי ישחק מזלם ויישארו בחיים
.
קורות המחתרת והמאבק > תחילת תקופת המחתרות

עם קבלת ההחלטה על המאבק המזוין החלה ההתארגנות של המחתרת. בשלב הראשון פעלו בקרקוב 2 מחתרות:
החלוץ הלוחם – הוקמה ב-20 באוגוסט 1942 בחוות קופאליני, והיו שותפים בה רוב תנועות הנוער הציוניות שפעלו בקרקוב (שמה המלא היה "הארגון הלוחם של הנוער היהודי החלוצי" Organizacja Bojowa Zydowskiej Mlodziezy Chalucowej). ראשי תנועת "עקיבא" הנהיגו את המחתרת.
איסקרא (הניצוץ) – הוקמה במאי 1942 והתבססה בעיקר על חברי "השומר הצעיר" וכללה גם את חברי הפ.פ.ר. בגטו וסוציאליסטים אחרים (בשמה המלא "הקבוצה היהודית הלוחמת מהגטו"). הסיבה להקמת ארגון נפרד נבעה מהאידאולוגיה השמאלית של שתי התנועות. השומר הצעיר הייתה בעלת אוריינטציה סוציאליסטית-קומוניסטית בעירוב אידאולוגיה ציונית, ואילו חברי הפ.פ.ר ואחרים לא היו ציונים כלל. ארגון זה אף הוציא עיתון בשם "קול הדמוקרטיה" Glos Demokracji. מחתרת זו נתמכה על ידי הארמייה לודובה (הזרוע הצבאית של ה-PPR).
הצעדים הראשונים לארגון המחתרת ולמעבר לפעילות מזוינת נעשו בחווה בקופאליני. עם סגירת החווה עזבו אנשי "החלוץ הלוחם" את המקום, חזרו לגטו וחלקם התיישב בדירה ברחוב יוזפינסקה 13 שם ייסדו קומונה שכונתה "הקיבוץ העירוני". מפקדת "החלוץ הלוחם" מוקמה בדירתם של רבקה ודולק ליבסקינד ברחוב לימנובסקי 9 ובהמשך עבר לדירה ברחוב ז'ולאבסקי 5.
ביסוד הקמת המחתרות עמדו מספר עקרונות:
שמירת עצמאותו של הארגון
הסתרת הזהות היהודית – מתוך רצון לצמצם פעולות ענישה נגד הקהילה היהודית
הקפדה על חשאיות מוחלטת – מחשש גילוי על ידי הגרמנים והפולנים אך גם למניעת הלשנה מבית
אי פרסום שם הארגון ברבים
הוצאת ביטאון של תנועת המחתרת.
היה זה לנו מבחן חמור, העלמת יהדותנו, שלמענה היינו מוכנים להקריב הכל, הייתה לנו חוויה קשה. הלוא ביקשנו להציל את כבודו של העם האובד
.
קורות המחתרת והמאבק > המבנה הארגוני של המחתרות

מחתרת "החלוץ הלוחם" מנתה כ-100 חברים והארגון המחתרתי נבנה באופן ממודר. בראשו עמדו 4 אנשים:
אהרון (דולק) ליבסקינד (תנועת "עקיבא") – המפקד.
אברהם (לאבאן) לייבוביץ (תנועת "דרור") – גזבר ובהמשך קצין מבצעים.
שמשון (שימק) דרנגר (תנועת "עקיבא") - מנהל "המשרד הטכני" (הכנת תעודות מזויפות) ועורך הביטאון המחתרתי. בעלה של גוסטה דוידזון-דרנגר
מלאכי (מאניק) אייזנשטיין (תנועת "הסתדרות הנוער החלוצי")
על מנת להקטין את הסיכון לחשיפה, חולקו שאר החברים בארגון לחוליות עצמאיות, כשבכל חוליה מספר בעלי תפקידים וכל חוליה פועלת בצורה עצמאית, כשרק ראש החוליה מקשר אותה לשאר הארגון.
מחתרת "איסקרא" מנתה בתחילה כ-25 חברים כשבראשה עמדו 5 חברים:
צבי (השק) באומינגר (תנועת השומר הצעיר) – מפקד הארגון.
שלמה (סלק) שיין – אחראי על השגת כספים, אפסנאות וזיוף ניירות.
גולה מירה (תנועת השומר הצעיר) – אחראית על הקשר עם המחתרת הקומוניסטית הפולנית (הפ.פ.ר) וכן פרסומים.
ליבק הפנר (הצופה) - קשר המפקדה.
אדק ליפשיץ (תנועת השומר הצעיר).
עם תחילת הפעילות גדלה המחתרת ל-40 איש עם הצטרפות חברים נוספים, וגם היא הייתה מאורגנת בצורה ממודרת.
שתי המחתרות הוכפפו לארגון היהודי הלוחם, שהוקם בוורשה ב-28 ביולי 1942 כארגון גג לכל קבוצות המחתרת היהודיות בפולין, אולם שמרו על עצמאות גבוהה בהחלטות האופרטיביות.