stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבי סליטרניק
פרסומיו

במהלך חייו ערך ופרסם סליטרניק למעלה מ-70 מאמרים, ספרים ודוחות בחסות משרד הבריאות, משרד החינוך, החברה להגנת הטבע, צה"ל והאוניברסיטה העברית בירושלים. מבין הספרים והמאמרים שכתב והוציא לאור:
צבי סליטרניק, יוסף שפירא, המלריה בארץ ישראל: ספר שמושי, דפוס הספר, ירושלים, 1930.
צבי סליטרניק (בהנחיית פרופסור ישראל קליגלר), מחקר על התכונות הביולוגיות של ארבעת יתושי האנופלס החשובים בארץ-ישראל, והתאמת הפעולות האנטימלריות לתכונות הספיציפיות שלהם, עבודת גמר לקבלת תואר דוקטור לפילוסופיה, הוצאת האוניברסיטה העברית בירושלים, ירושלים, 1945.
צבי סליטרניק, סדרת המאמרים המלחמה באנופלס מעביר המלריה, השדה, 1932.
צבי סליטרניק, סקירה של המחלקה האנטימלרית לשנים 1950–1952, הוצאת משרד הבריאות, ירושלים, 1953.
צבי סליטרניק, מ. יבור, סקר מקווי המים לטיפול אנטימלרי, הוצאת משרד הבריאות, המחלקה האנטימלרית, ירושלים, 1954.
צבי סליטרניק, ויטנברג ג'ורג', Studies on vectors of schisosoma in Israel, הוצאת ירושלים: רשות המחקר בישראל, ירושלים, 1957.
צבי סליטרניק, סקירה לעשור המדינה 1948–1957, הוצאת משרד הבריאות, המחלקה האנטימלרית, ירושלים, 1958.
צבי סליטרניק, היחידה האנטימלרית בעבודתה, הוצאת משרד הבריאות, המחלקה האנטימלרית, ירושלים, 1961.
צבי סליטרניק, עמירם ברקאי, יתושים בישראל, הוצאת משרד הבריאות, 1963.
צבי סליטרניק, המלריה והדברתה בישראל, הוצאת דפוס רפאל חיים הכהן בע"מ, ירושלים, 1966.
צבי סליטרניק, פרקים בתולדות המלריה והדברתה בארץ-ישראל, פורסם כמאמר בכתב העת בריאות הציבור שנה אחת עשרה, נובמבר 1968, עמ' 3–64.
צבי סליטרניק, ההישגים בשטחי המלחמה במלריה, בילהרציה ויתושים בעשרים שנות קיום המדינה, פורסם כמאמר בכתב העת בריאות הציבור שנה אחת עשרה, נובמבר 1968, עמ' 89–96.
צבי סליטרניק, רמזים על מלריה בתנ"ך, [חמו"ל], 1972.
צבי סליטרניק, קורות המלחמה בקדחת בארץ ישראל והדברתה: קובץ פרקים בתולדות היישוב, הוצאת ירושלים: המכון הישראלי לתולדות הרפואה, ירושלים, 1979.
צבי סליטרניק, A guide to the collection on the history of malaria control and eradication in Palestine and in Israel: a series of 20 illustrated frames, הוצאת ירושלים: המכון הישראלי לתולדות הרפואה, ירושלים, 1980.
צבי סליטרניק, ‏הביצות והקדחת בעמק-יזרעאל, קתדרה 32, יולי 1984, עמ' 182–189
צבי סליטרניק, קורות הבילהרציה והדברתה בישראל, הוצאת המחבר בסיוע מרכז קובין, ירושלים, 1984.
צבי סליטרניק, הקדחת (מלריה) והדברתה בישראל, הוצאת החברה להגנת הטבע ומשרד החינוך והתרבות, ירושלים, 1984.
פרט לכך פרסם סליטרניק מאמרים רבים בכתבי עת מדעיים שונים דוגמת: עיתון הרפואה, Israel Journal of Medical Sciences, ‏Bulletin of the World Health Organization, ‏Tropical and Geographical Medicine, ‏Tropical Diseases Bulletin, ‏Journal of the Entomological Research Society ועוד.
ראו גם

ישראל קליגלר
גדעון מר
הערות שוליים

1 2  רשימת זוכי פרס ישראל לשנת תשכ"ב באתר משרד החינוך
1 2 3  "גילה ולא ידע מה גילה", הארץ, 24 באוקטובר 1993.
1 2 3 4  המפקח האנטי-מלרי נפל על גבה של פרה..., מעריב, 8 במאי 1962
↑  צבי סליטרניק, רמזים על מלריה בתנ"ך, חמו"ל, 1972, עמ' 2
↑  ‏The Mosquito Has Ruled Palestine, The Palestine Post, 23/10/1930
↑  הדו"ח השנתי של המוסד לחקר המלריה בחיפה, 1923, עמ' 5
↑  אליעזר חסיד, חוברת לכבוד יובל ה-15 של המועצה המקומית נשר, ערה"ש תשכ"ח 1967
↑  ניסים לוי, פרקים בתולדות הרפואה בארץ-ישראל 1799–1948, הוצאת הקיבוץ המאוחד, הפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט, עמ' 490, תל אביב
1 2  דוד תדהר (עורך), "צבי סליטרניק", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יג (1963), עמ' 4257
↑  שיחות מעריב | עשרת הדיברות, מעריב, טור 2, 22 בפברואר 1962
↑  מזכר סודי המתריע על הסכנות שבייבוש החולה מאת מנכ"ל משרד הבריאות ד"ר חיים שיבא, 12 בנובמבר 1951, באתר מוזיאון ישראל
↑  לקט פרסומיו הנבחרים של ד"ר צבי סליטרניק באתר האוניברסיטה העברית בירושלים
↑  ‏Studies on vectors of schisosoma in Israel, מאת ד"ר צבי סליטרניק
↑  רשימת הפרסומים המדעיים של ד"ר צבי סליטרניק במאגר מידע ביבליוגרפי PubMed
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267393605171  ISNI: 0000 0000 7329 9008  LCCN: n88291663  VIAF: 11416533   WorldCat (עם VIAF): 11416533 
ד"ר צבי סליטרניק (שמאל) וד"ר זלמן גרינברג, מנהל מעבדות משרד הבריאות בירושלים בדימוס (דצמבר 1992)
צבי סליטרניק מקבל את פרס ישראל, 1962
פאל שאנדור (פילוסוף)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 באפריל 1901 סולנוק, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  21 בפברואר 1972 (בגיל 70) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 תפקיד:  מזכיר מפלגה (1945) 
 מפלגה:  מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית, המפלגה הקומוניסטית של הונגריה 
 
פאל שאנדור (בהונגרית: Sándor Pál; סולנוק, 1 באפריל 1901 – בודפשט, 21 בפברואר 1972) היה פילוסוף, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור למדעי הפילוסופיה יהודי-הונגרי.
שמותיו הספרותיים הבדויים היו: Pál Alexander, Pál Altenau, André Gaillard, Pál Gésmey, Humble, Lajos Kelemen, Ferenc Kollár, Gusztav Köhler, Paul Ravin, Ferenc Safary, Kurt Sauerland, John Stuart Miller, J. St. Miller,  Roger Steffens,  György Szalai, Pál Sándo Szolnoki, Nicolaus Waubke.
ביוגרפיה

פאל שאנדור נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה שאנדור עובד גזברות העירייה של סולנוק ושל הרמינה קוהן (כהן). הוא הצטרף לתנועת העבודה בשנת 1918. משנת 1919 היה חבר במפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP). בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היה ראש ארגון הנוער הקומוניסטי (KIMSZ) בסולנוק. שאנדור נעצר לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ושוחרר זמנית. הוא היגר לווינה ב-1921, שם למד פילוסופיה באוניברסיטת וינה עד 1925. הוא היה חבר בווינה ב-KMP וכן במפלגה הקומוניסטית של אוסטריה. הוא פעל בקבוצה של הפועלים צעירים. מ-1925 עד 1927 היה עיתונאי.
שאנדור חזר הביתה לממלכת הונגריה ב-1927 בהוראת ועדת החוץ של ה-KMP, ובאותה שנה הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (ה-MSZMP בראשות אישטוואן ואגי). בינתיים עבד כפקיד. מספר מאמרים שלו הופיעו בפרסום המשפטי של ה-KMP, בכתב העת בשם "100%" שנאסר, לכן בשנים 1931–1933 ערך כתב עת בשם "סקירה חברתית" (Társadalmi Szemle). בשנת 1928 נשא לאישה את יוליאנה, בתם של משה סרני ושל לואיזה גטצל בבודפשט. בין השנים 1929 עד 1930 היה חבר גם מערכת העיתון "הקומוניסט" במשך כמה חודשים.
באותה תקופה הוא פרסם כמה ספרי ספרות זולה ורומנים בחוברות, עם עשרות שמות בדויים, בהתאמה. בחלק מהן ציין את שמו הבדוי כמתרגם. במהלך מלחמת העולם השנייה היה עורך הסדרה של ספריית אירופה וחבר בוועדת הזיכרון ההיסטורית ההונגרית. הוא נעצר מספר פעמים. עם כניסת הגרמנים להונגריה (מבצע מרגרטה) בשנת 1944 ירד למחתרת הן בשל היותו יהודי והן בשל היותו קומוניסט.
לאחר 1945 היה מזכיר המפלגה הקומוניסטית ההונגרית (MKP) ברובע 2 של בודפשט, עבד אז במערכת "העם החופשי" (Szabad Nép) והיה העורך של כתב העת "כלכלה" (Gazdaság). הוא נעצר ב-1950 באישומים מפוברקים. הוא זוכה ושמו שוקם ב-1954. מאותה השנה היה מנהל סוכנות התרגום הלאומית. בסוף 1956 לקח חלק בארגון מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (MSZMP). בשנים 1956 ו-1957 היה נשיא נציבות המפלגה ברובע 5 של בודפשט. משנת 1958 עמד בראש המחלקה למרקסיזם-לניניזם באוניברסיטת זמלווייס לרפואה. באותה השנה הפך לדוקטור לפילוסופיה. מ-1959 ועד מותו היה ראש המחלקה לפילוסופיה בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
יצירותיו > היסטוריה של הפילוסופיה

Marx vagy Hendrik de Man, Faust Kiadás, Budapest, 1934, 79 oldal
Fasiszta munkakódexek (Korunk Könyvei sorozatban), 1934
A történelmi materializmus története, Budapest, 1938
Filozófiai lexikon 1-6, Faust Kiadás, Budapest, 1941
Aristoteles, Faust Kiadás, Budapest, 1941, Faust kis könyvei sorozat 1., 70 oldal
Aquinoi Szent Tamás és Szent Ágoston, Faust Kiadás, Budapest, 1941, Faust kis könyvei sorozat, 39 oldal
A két Bacon: külön lenyomat a Filozófiai lexikonból, Faust Kiadás, Budapest, 1941, Faust kis könyvei sorozat, 30 oldal
Három orosz filozófus, Faust Kiadás, Budapest, 194?, Faust kis könyvei sorozat, 45 oldal
A dialektika története, szerzői magánkiadás, Budapest, 1943
Két magyar filozófus – Böhm Károly és Brandenstein Béla, Budapest, 1944
Engels mint filozófus, Faust Imre Könyvkiadó, Budapest, 1945
A természettudományok fejlődése a Szovjetunióban, Faust Imre Könyvkiadó, Budapest, 1945
Filozófiai hátramaradottságunk okairól, Európa, Budapest, 1946
Tervgazdaság és kapitalizmus, A „Gazdaság” kiadása, Budapest, 1947?
Aristoteles logikája, Gondolat Kiadó, Budapest, 1958
A XIX. századvégi agrárválság Magyarországon, Gazdaságtörténeti értekezések sorozat, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1958, 440 oldal
A filozófia története Marxtól Leninig I-II. (egyetemi jegyzet), Felsőoktatási Jegyzetellátó Vállalat, Budapest, 1960-1961
A filozófia története I–III., Akadémiai Kiadó, Budapest, 1965
Nicolaus Cusanus, Gondolat Kiadó, Budapest, 1965
A klasszikus német filozófia, Gondolat Könyvkiadó, Budapest, 1966
Az idős Schelling és a fiatal Engels (Különlenyomat a Magyar Filozófiai Szemle 1966. évi 4. számából), Budapest, 1966
Henri Bergson filozófiája, Gondolat Könyvkiadó, Budapest, 1967
A filozófia is közügyǃ (tanulmányok), Magvető Könyvkiadó, Budapest, 1968
Az ár ellen (tanulmányok), Magvető Könyvkiadó, Budapest, 1970
Az ideológiáról, Gondolat Könyvkiadó, Budapest, 1972
A két frankfurti iskola, Kossuth Könyvkiadó, Budapest, 1972
A magyar filozófia története 1900–1945, I–II., Magvető Könyvkiadó, Budapest, 1973
A filozófia fejlődéstörvényei (sajtó alá rendezte: Tihanyi József), Gondolat Könyvkiadó, Budapest, 1975
Sándor Pál-Lukács György-...: A marxista etika történetéből, Művelődési Minisztérium Marxizmus-Leninizmus Oktatási Főosztálya, Budapest, 1984
יצירותיו > היסטוריה של הספרות

אטילה יוז'ף האמיתי, שחר, בודפשט, 1940
שירה ולאום (כתבים תאורטיים נבחרים של אטילה יוז'ף), עורך, 1941
נפסבה והקומוניסטים ערב השחרור (הדפסה מיוחדת מתוך ביקורת הספרים ההונגרית 1970), בודפשט, 1970
פרנץ דיאק כותב האנדוטות, Magvető Könyvkiadó, בודפשט, 1986
יצירותיו > רומנים וספרות זולה

Szolnoki Sándor Pál: Szabadságos halottak, Új Kultúra, Budapest, 1924, 83 oldal
Raszkolnyikov Szibériában, Gyarmati Ferenc Könyvnyomtató Műhely, 1933
Fajok, Faust Imre Könyvkiadó, Budapest, 1936
Safáry Ferenc: A cowboyok kapitánya, 1939
Safáry Ferenc: 7-es erőd foglya, 1939
J. St. Miller: Mindenki ártatlan!, (Timber Square), fordító: Safáry Ferenc álnéven, Aurora, Budapest, 193?, 192 oldal
André Gaillard: Asszonyok a légióban, fordító: Safáry Ferenc álnéven, Aurora, Budapest, 1941, 160 oldal
Roger Steffens: A toronyszoba lakója, fordító: Kollár Ferenc álnéven, Aurora, Budapest, 1941
Paul Ravin: A veszedelmes hasonmás, fordító: Kollár Ferenc álnéven, 1943
יצירותיו > המחזה שלו

אישטוק שוטה - מחזה הומוריסטי בשלוש מערכות - חופשי אחרי פטפי, דראק מ', פאפה, 1933, 81 עמודים
יצירותיו > תרגומיו

עמנואל קאנט : מחשבותיו של אזרח עולם על ההיסטוריה האוניברסלית של האנושות וינה, 1926 (ספריית אירופה)
מכתבי דוסטויבסקי מהכלא ;תרגום ומבוא שאנדור פאל; ספריית אירופה, וינה, 1926 ( ספריית אירופה )
ג'ון דוס פסוס : נוער מבוזבז. אירופה,?193
הגל : האדם וההיסטוריה; פאל שאנדור; Codex, 1942
אפטון סינקלייר : Calvary of Love. רומנים; אירופה, 1942
לב טולסטוי : 1812; אירופה, 1942
אלכסיי נ. טולסטוי : בין תושבי המאדים ; 1943
מקסים גורקי : בית הספר של החיים; אירופה, 1943
ברט הארטה: שלושה שותפים ; 1943
מקסים גורקי: האם. אירופה, 1944
Marietta Saginian: על גבול שני עולמות; אירופה, 1945
אפטן סינקלייר: עבדים. נובה, 1946
מקסים גורקי: אהבה אומללה אירופה, 1946 (ספריית רומנים אירופיים)
ז'יליאן בורשר: מושגי יסוד בכלכלה המרקסיסטית ; 1947 (ספריית אירופה)
ריצ'רד קמברלנד: ספינת המתאבדים; אורורה, בודפשט,
לקריאה נוספת

נתוניו במאגר המוזיאון הספרותי פטפי
Györgyi Markovits: Dictionary of Aliases, חוברות ביבליוגרפיות של המוזיאון הספרותי Petőfi, E. Series 1., בודפשט, 1975
אלדאר טמאש: ה-100%. כתב העת המשפטי של ה-KMP, בודפשט, 1964
אימרה סרני: שאנדור פאל, סולנוק, 1974
יוז'ף טיהני: לזכרו של פאל שאנדור, בעיתון Népszabadság, בודפשט, 1 באפריל 1976
לאסלו שרש: פאל שאנדור, נולד לפני שבעים וחמש שנים, ב"סקירה פילוסופית הונגרית (Magyar Filozófiai Szemle), בודפשט, 1976
לקסיקון ביוגרפי הונגרי 1000–1990 - מאמר מאת פאל שאנדור
ג'רג' מרקוביץ' : סופר פילוסוף וספרות תנועת העבודה ; בתוך: Magyar Könyvszemle, 1973/2, 193-201.
אנדראש לנדייל: אטילה יוז'ף, קלמן ראץ ו"נציונל-סוציאליזם"
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a szolnoki polgári születési akv. 258/1901. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-10-05.
↑  Markovits Györgyi Álnév szótárában a 226. oldalon: Miller John Stuart. Illetve John Miller Stuart. A logikusabbnak tűnő John Stuart Miller megtalálható a MOKKA adatbázisában pl. a Mindenki ártatlan! című regényénél (J. St. Miller) ahol fordítóként egy másik álneve, Safáry Ferenc van feltüntetve. Az álnév választást valószínűleg John Stuart Mill személye inspirálta.
↑  MOKKÁban A toronyszoba lakója című regényénél.
↑  "Sándor Pál és Szerényi Julianna házasságkötési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári házassági akv. 1869/1926. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-10-05.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810656345805606  BIBSYS: 98024976  BnF: cb12172040s (data)  CiNii: DA11920259  GND: 1089425627  ISNI: 0000 0000 8185 696X  SUDOC: 030268214  VcBA: 495/252688  VIAF: 116731732   WorldCat (עם VIAF): 116731732
דגנית סנקר-לנגה

דגנית סנקר־לנגה (נולדה ב-21 בינואר 1968) היא מנהלת ישראלית בנושאי קליטה, עלייה ושילוב חברתי. הייתה מנכ"לית משרד העלייה והקליטה מיוני 2022 ועד פברואר 2023. מפרוץ מלחמת חרבות ברזל, היא ראש מערך אדם וקהילה במנהלת תקומה.
ביוגרפיה

דגנית סנקר נולדה בנהורה שבחבל לכיש לרותי לבית מחלב, עולה מעיראק (מנהלת בית ספר) וליוסף, עולה מהודו שהיו ממקימי החבל. למדה בתיכון כפר סילבר.
בצה"ל שירתה כקצינה בתפקידי בניהול משאבי אנוש ותקציב, בין היתר כראש ענף תכנון ובקרה בזרוע היבשה, שבמסגרתו הובילה עבודות מטה, כמו הורדת גיל המשרתים במילואים, פעילות תכנון ובקרה של תוכנית העבודה במערך משרתי קבע לוחמים, פיקוח על תקציב השכר בזרוע. השתחררה מצה"ל בדרגת סגן אלוף.
סנקר־לנגה בעלת תואר ראשון בסוציולוגיה, כלכלה ומדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן (1993) ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1999). היא בוגרת המדרשה הלאומית למנהיגות, ממשל וניהול, מחזור ז'.
ביוגרפיה > חיים אישיים

נשואה לאלחנן ומתגוררת בגבעת שמואל עם ארבעת ילדיהם.
הקימה בעיר בית מדרש קהילתי לנשים חילוניות ודתיות.
קריירה ציבורית > במשרד העלייה והקליטה

החל משנת 2012 שימשה בתפקידי ניהול במשרד העלייה והקליטה, בהם מנהלת תחום קליטה וקהילה במחוז תל אביב והמרכז, סמנכ"לית עידוד עלייה ותושבים חוזרים (2017–2022) וממלאת מקום בחטיבת רשויות, ארגונים וקהילה (2019–2022). הייתה אחראית על סיוע בקליטה הראשונית של עולים בישראל וביצירת רצף הטיפול בעולה. הייתה שותפה להקמת חברת "אופק ישראלי" - פרויקט לאומי לעידוד עלייה (חל"צ בבעלות הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית).
קריירה ציבורית > מנכ"לית משרד העלייה והקליטה

ביוני 2022 מונתה על ידי השרה פנינה תמנו שטה למנכ"לית משרד העלייה והקליטה.
כמנכ"לית הובילה את מבצע עולים הביתה, נוכח גל העלייה הגדול שהגיע בעקבות מלחמת אוקראינה–רוסיה וקליטת הפליטים מאוקראינה בישראל. כמו כן, עסקה בהמשך העלאתם של צאצאי יהודי אתיופיה במבצע צור ישראל. בעקבות הקמת ממשלת ישראל ה-37, בפברואר 2023 הסתיימה כהונתה במשרד העלייה והקליטה.
קריירה ציבורית > במנהלת תקומה

עם הקמתה של מנהלת תקומה לשיקום יישובי עוטף עזה מונתה בה סנקר-לנגה למנהלת צוות אדם וקהילה.
במסגרת תפקידה השתתפה בהכנת הדוח המיוחד שהוגש לוועדת הכלכלה של הכנסת בינואר 2025, על הפגיעות בחבל תקומה ועל ההצעות לשיקומו.
הערות שוליים

1 2  צבי זרחיה, הממשלה החלה להכיר במינויים הכושלים שלה, באתר כלכליסט, 4 בנובמבר 2023
1 2  דויד פרץ, "50 אלף התושבים שחזרו לעוטף מעידים על כוח החיים", באתר ישראל היום, 10 באוקטובר 2024
1 2 3  נמצאה המחליפה למנכ"ל הסרוג של משרד הקליטה,  באתר כיפה, 16 ביוני 2022
↑  דורשות בית - עם בית מדרש אלול, באתר כלנה
↑  דורית קרונהאוז, יש בהן אהבה - והיא תנצח!, השקמה חולון, 2 במרץ 2016
↑  אטילה שומפלבי, טיטי איינאו, "על כל שקל שאתה משקיע בעולה, המדינה מקבלת בין 14 ל-16 שקל", באתר ynet, 11 באוקטובר 2021
↑  חברת אופק ישראלי: יום דיונים בנושא תוכניות עבודה לשנים 2023-2026, 15 באוגוסט 2022
↑   הדר חורש, דגנית סנקר־לנגה מונתה למנכ"לית משרד העלייה והקליטה, באתר TheMarker‏, 20 ביוני 2022
↑  דגנית סנקר לנגה, מנכ"לית משרד העלייה והקליטה, משוחחת על החלטת ממשלה להקצות 90 מיליון ש"ח לקליטת יהודים מרוסיה,  גלי צה"ל, 29/09/2022
↑  טקס חילופי מנכ"לים במשרד העלייה והקליטה, באתר משרד העלייה והקליטה, 9 בפברואר 2023
↑  דיווח פעילות משרד העלייה והקליטה לשנת 2022, באתר כנסת פתוחה, 9 בינואר 2023
↑  דגנית סנקר לנגה - מנכלית המשרד לעלייה וקליטה: מבצע צור ישראל, מטוס עם עולים חדשים מאתיופיה נחת בצהריים. עולים מרוסיה אוקראינה ובלרוס, כאן ב, 06/07/2022
↑   טלי חרותי-סובר, כשצריך אנשי ביצוע - חוזרים למי שהממשלה הנוכחית פיטרה, באתר TheMarker‏, 26 באוקטובר 2023
↑  אמיתי גזית, 3.7 מיליארד שקל לפיתוח היישובים בעוטף עזה מחכים לאישור הכנסת, באתר כלכליסט, 15 בינואר 2025
היסטוריה של חוף השנהב

קיים קושי לקביעת התאריך המוקדם ביותר לנוכחות אנושית בחוף השנהב (הקרויה רשמית Côte d'Ivoire;  קוט דיוואר), מכיוון ששרידים אנושיים לא נשתמרו היטב באקלים הטרופי השורר באזור. אף על פי כן, גילוי כלי נשק עתיקים ושרידי כלי עבודה (בעיקר גרזנים שנחתכו מפצלים, בישול ודייג) במדינה פורשו כעדות לנוכחותה של אוכלוסייה אנושית גדולה המשויכת לתקופה הפלאוליתית העליונה (בין 15,000 ל-10,000 לפנה"ס) או לתקופה הנאוליתית, לכל הפחות. תושביה הקדומים של חוף השנהב, ככל הנראה פיגמים, השאירו שרידים לנוכחותם ברחבי הארץ והיסטוריונים מאמינים כי התמזגו או הוחלפו בידי אבותיהם של האוכלוסייה הנוכחית.
בסביבות המאה ה-8 לפנה"ס החלו הגיעו לאזור סוחרים ברברים מצפון אפריקה, אשר חצו את מדבר סהרה וסחרו במלח, זהב ועבדים.
במאה ה-15 היו הפורטוגזים לאירופאים הראשונים שהגיעו לאזור, וסחרו בעבדים וסחורות נוספות, כגון זהב. הסחר שהתפתח בשנהב במהלך המאה ה-17, נתן את שמו לאזור שהפך לאחר מכן למדינה.
בשנים 1844-1843 הפכו מספר אזורים בחוף השנהב לפרוטקטורט צרפתי. במסגרת המירוץ לאפריקה, הפך ב-1886 כל אזור החוף למושבה צרפתית אשר הוכרזה רשמית ב-1893, לאחר ההשתלטות על המדינה כולה, והתקיימה עד 1946. בין השנים 1946 ל-1958 הייתה חוף השנהב חלק מהאיחוד הצרפתי שכלל את מושבותיה לשעבר של צרפת במסגרת הרפובליקה הרביעית. ב-1958 ניתנה לחוף השנהב אוטונומיה במסגרת הקהיליה הצרפתית, עד לקבלת עצמאותה ב-1960.
לאחר קבלת העצמאות נבחר פליקס הופואה-בואני כנשיאה הראשון של חוף השנהב והקים רפובליקה בשלטון מפלגה אחת, המפלגה הדמוקרטית של חוף השנהב. תחת הנהגתו שגשגה כלכלתה המדינה בשני העשורים הראשונים לקיומה, בהשוואה לשכנותיה, תוך סיוע מסיבי מצרפת וממדינות מערביות נוספות. לאחר מותו של הופואה-בואני ב-1993 החלו בחוף השנהב סכסוכים בין הקבוצות האתניות השונות בשל המצב הכלכלי שהחל להתדרדר מתחילת שנות ה-80 ואילך. סכסוכים אלה החריפו לעימות על רקע מוצא, תרבות ודת והביאו להפיכה צבאית ב-1999 ואחריה לשתי מלחמות אזרחים אשר חילקו את המדינה בין מוסלמים שבצפון המדינה לנוצרים שבדרומה. עלייתו לשלטון של מנהיג האופוזיציה אלאסן ואטארה לאחר מלחמת האזרחים השנייה ב-2011 איחדה מחדש את המדינה והביאה לסיומה תקופה ארוכה של חוסר יציבות ושפיכות דמים.
כינון השלטון הצרפתי

כתוצאה מוועידת ברלין, שבה צרפת לשלוט בתחנות המסחר שלה ב-1886 והחלה בתוכנית מואצת לחקר פנים היבשת. ב-1887 החל לוטננט לואי גוסטב באנז'ר במסע בן שנתיים, במהלכן סקר חלקים בפנים הארץ. עד סוף מסעו, הצליח לחתום על ארבעה הסכמים שביססו את הפרוטקטורט של צרפת בחוף השנהב. בנוסף, ניהל באותה שנה מרסל טרש-לאפלן משא ומתן על הסכמים נוספים, אשר הרחיבו את ההשפעה הצרפתית מאגן נהר ניז'ר ועד לחוף.
עד סוף העשור של 1880 גיבשה צרפת את שליטתה האפקטיבית (מבחינת הסכמי ועידת ברלין) על אזורי החוף ובריטניה הכירה בריבונותה ב-1889. באותה שנה מונה טרש-לאפלן כמושל בתואר בלבד, ולאחר שהפכה חוף השנהב רשמית למושבה צרפתית קיבל קפטן באנז'ר את תפקיד המושל. הסכמים עם ליבריה ב-1892 ועם בריטניה ב-1893 גיבשו את גבולותיה המערביים והמזרחיים של המושבה, אך הגבול הצפוני נותר ללא סימון, היות שצרפת הייתה מעוניינת לחבר חלקים מוולטה עילית ומסודאן הצרפתית לחוף השנהב מטעמים כלכליים ואדמיניסטרטיביים.
לאורך תקופת החדירה הצרפתית לאזור לא היו המקומיים מוטרדים ביותר מנוכחותם של צרפתים בודדים בשטחם. מנהיגי קהילות קטנות ומבודדות לא השכילו להבין, או הוטעו במתכוון על ידי הצרפתים בקשר למשמעות ההסכמים עליהם חתמו והשפעתם על ריבונותם של הראשונים. מנהיגים מקומיים אחרים האמינו כי כריתת ברית עם השלטון צרפתי יאפשר פיתוח של הכלכלה ויפתור סכסוכים מקומיים בין קבוצות שכנות. בסופו של דבר, איבדו אותם מנהיגים את ריבונותם על קהילותיהם בשל חוסר היכולת להתמודד מול כוחם הצבאי ויכולת הולכת השולל של הצרפתים, ולא בכתוצאה מתמיכת יריביהם בפלישה הצרפתית.
תחילת שלטונו של גבאגבו

לכהונתו של גבאגבו הייתה התחלה מבשרת רעות. על אף שברכו על תבוסתו של גאי, לא היו תומכי ואטארה מוכנים להכיר בגבאגבו כנשיא בשל הנסיבות בהן נבחר, ודרשו כי ייערכו בחירות חדשות בהשתתפות כל המפלגות. גבאגבו ומפלגתו סירבו ויצרו את התנאים להתפרצויות אלימות, מעשי רצח וחוסר ביטחון כללי במדינה. בבחירות לפרלמנט שנערכו ב-10 בדצמבר נמנעה פעם נוספת השתתפותו של ואטארה, אשר הציתה מחאות אלימות של תומכיו. גבאגבו האשים מדינות זרות בהשפעה על הנעשה בחוף השנהב, ורמז על מעורבות כביכול של בורקינה פאסו בחוסר היציבות במדינה. כתוצאה מכך, החלו תומכיו וכוחות הביטחון של חוף השנהב לתקוף אזרחים זרים, בעיקר מבורקינה פאסו, וגרמו לכ-5,000 עד 6,000 איש להימלט בחזרה למדינה השכנה.
במרץ 2001 התקיימו בחירות מקומיות למחוזות חוף השנהב, אשר נחשבו כמבחן משמעותי לבדיקת כוחם של גבאגבו וה-PFI. בבחירות, שהתנהלו בשקט, השתתפו כל המפלגות ותוצאותיהן הראו כי מפלגת השלטון הייתה רק השלישית בכוחה בזירה המקומית: ה-RDR (מפלגת תומכי ואטארה) זכתה ב-63 מחוזות וה-PDCI (לשעבר מפלגת השלטון) ב-59, בעוד ה-PFI רק ב-33. גבאגבו ניסה לנטרל את המתח הגואה במדינה וקרא לקיום פורום פיוס לאומי בו השתתפו כ-700 נציגי כל המפלגות, המסגדים, הכנסיות והארגונים החברתיים. בפורום, שנערך בין ה-9 באוקטובר ל-18 בדצמבר השתתפו נשיא גאנה ג'ון קופואור ונשיא מאלי אלפה עומאר קונארה, וגם גבאגבו, גאי, קונאן-בדייה ששב מגלותו בנובמבר וואטארה, ששב למדינה בדצמבר.
בין ה-22 ל-24 בינואר 2002 כינס גבאגבו ועידת פסגה בימסוקרו בהשתתפות גאי, קונאן-בדייה וואטארה, על מנת לדון בהשגי הפורום עם סיומו. הארבעה הגיעו להסכמה על 14 ההמלצות שסוכמו בפורום ובנוסף התייחסו לעשרה נושאים נוספים שעסקו במימון המפלגות בהתאם לכוחן האלקטורלי על ידי המדינה, בהנפקת תעודות זהות אחידות והכרה בלגיטימציה של גבאגבו כנשיא. בנוסף קראו להפסקת ההתנכלויות לתושבי הצפון.
מלחמת האזרחים הראשונה > תחילת מלחמת האזרחים

ב-19 בספטמבר 2002 אירע ניסיון הפיכה בזמן שגבאגבו שהה מחוץ למדינה. המורדים תקפו בו זמנית את בואקה, קורוגו ואביג'אן ובקרבות הרחוב שהתפתחו באחרונה נהרג גאי יחד עם אשתו ונאמנים נוספים, ולטענת תומכיו נרצח בביתו בידי אנשיו של גבאגבו. תאריך זה סימן את תחילתה של מלחמת האזרחים הראשונה בחוף השנהב. המורדים כבשו תוך זמן קצר את כל אזור צפון חוף השנהב והפכו את העיר בואקה לבסיסם הראשי. אנשי הצבא שנותרו נאמנים לממשלה הצליחו להחזיק בדרום ולמנוע את השתלטות המורדים על אביג'אן. כוחות צבא צרפת שהיו מוצבים במדינה סייעו לכוחות הממשלה לעצור את התקדמות המורדים דרומה ב-22 בספטמבר, ושלחו כוחות לצפון למשימות חילוץ אזרחים זרים. צבא חוף השנהב ערך ניסיונות כושלים להשתלט מחדש על בואקה ועל הצפון, אך המורדים תוגברו בנשק כבד שהגיע דרך בורקינה פאסו, גייסו לוחמים חדשים, ביססו את שליטתם על הצפון ולחמו בכוחות הממשלה על ערים אסטרטגיות במערב המדינה. ב-17 באוקטובר הושגה הפסקת אש בתיווך ארגון הקהילייה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (Economic Community of West African States, או ECOWAS), והצדדים היריבים, המורדים, שהקימו את התנועה הפטריוטית של חוף השנהב (Mouvement patriotique de Côte d'Ivoire, או MPCI) בראשות גיום סורו והממשלה בראשותו של גבאגבו, החלו במשא ומתן.
ב-28 בנובמבר כבשו שתי קבוצות מורדים חדשות, התנועה האיווארית הפופולרית של המערב הגדול (Mouvement populaire ivoirien du Grand Ouest או MPIGO) והתנועה לשלום ולצדק (Mouvement pour la justice et la paix, או MJP‏), את העיירות מאן ודאנאנה שבמערב המדינה וצרפת ניהלה מולן משא ומתן ויצאה במקביל למבצע חילוץ של אזרחים זרים מהאזור, במהלכו נפצעו מספר חיילים צרפתים ונהרגו כעשרה מורדים. מאוחר יותר הפכו קבוצות אלה לחלק מקואליציה בראשות ה-MPCI שנקראה כוחות החדשים של חוף השנהב (Forces Nouvelles de Côte d'Ivoire, או FNCI).
מלחמת האזרחים הראשונה > משא ומתן והפסקת אש

בין ה-15 ל-26 בינואר 2003 נפגשו הצדדים בצרפת כדי לדון על החזרת השלום למדינה וחתמו על הסכם פשרה, לפיו נותר גבאגבו נשיא חוף השנהב ויריביו הוכנסו לממשלת אחדות וקיבלו לידיהם את משרדי ההגנה והפנים. 4,000 חיילים צרפתיים וכוחות נוספים ממדינות מערב אפריקה השכנות החברות ב-ECOWAS הוצבו בתווך, תוך יצירת אזור חיץ בין הצדדים. המפלגות היריבות הסכימו לעבוד בשיתוף פעולה ולעצב את מחדש את הזהות הלאומית, הזכאות לאזרחות, וחוקי החזקה על הקרקע, אשר משקיפים רבים סברו כי האחרונה הייתה בין הגורמים לפרוץ הסכסוך.
ב-27 בפברואר 2004 אישר האו"ם את הקמתו של ONUCI (‏United Nations Operation in Côte d'Ivoire) כחלק מכוח שמירת השלום בחוף השנהב, וזאת בנוסף לכוחות צבא צרפת ו-ECOWAS. חוסר השקט הפוליטי נמשך לאורך שנת 2004, על אף חתימה של הצדדים על "הצהרת סיום הלחימה", שהכירה בגבאגבו כנשיא וכללה התחייבות לביצוע ההסכם שנחתם בינואר 2003 בצרפת, לפירוק ארגוני המורדים מנשקם ושילובם מחדש בצבא חוף השנהב. התחייבות זו לא בוצעה והצדדים נכנסו למבוי סתום פוליטי שנמשך עד נובמבר 2004. במהלך כל תקופה זו נותרה המדינה מחולקת בין המורדים שהשתייכו לקבוצות אתניות מוסלמיות ששלטו בצפון והפכו את בואקה לבירתם לבין כוחות הממשלה ששלטו בדרום בו היה רוב נוצרי.