stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עבודה זרה
יחס היהדות לנצרות

הנצרות צמחה מתוך היהדות ונושאי דגלה הראשונים היו יהודים לכל דבר ועניין. עם זאת, אמונות יסוד של הנצרות, כמו השילוש הקדוש והאמונה שישו הוא התגלמות האל,  וכן היחס הוותרני של הנצרות הקתולית ושל זרמים נוספים בנצרות כלפי צלמים בכנסיות, גרמו לחלק מההוגים והפוסקים היהודים להגדיר את הנצרות כעבודה זרה.
הרמב"ם בעקבותיו של רס"ג, מסכם את התפיסה הבסיסית בעניין:
מצד שני רבנו תם סבר כי בני נוח לא הוזהרו על עבודת האל בשיתוף, ולכן דת כזו איננה בגדר של עבודת אלילים.
בהמשך למגמה זו, גם רבי מנחם המאירי מסווג את הנוצרים, וקל וחומר את המוסלמים, כ"אומות הגדורות בדרכי הדתות" שאינם נחשבים כלל לעובדי עבודה זרה, ולכן הדינים המתייחסים לעכו"ם כמו שאילת שלום, יין נסך, מכירת בתים, מסחר איתם סמוך לימי חגם והשבת אבדה, אינם חלים עליהם ובלשונו:
היו שביקרו את המאירי על עמדותיו, אך הרב חיים דוד הלוי צידד בעת החדשה בעמדתו של המאירי כנגד מבקריו, והוסיף שגם רבינו עובדיה מברטנורא סבר כמאירי. אף שהראי"ה קוק מתפלמס בכתביו עם הנצרות מבחינה תאולוגית, הלכה למעשה אף הוא סבר כמאירי, "העיקר הוא כדעת המאירי, שכל העמים שהם גדורים בנימוסים הגונים בין אדם לחברו, הם כבר נחשבים לגרים תושבים בכל חיובי האדם." (הראי"ה קוק - אגרות הראי"ה א' עמ' צ"ט, איגרת פ"ט) אולם, יש שטענו שהמאירי כלל לא הביע בדברים אלו את דעתו האמיתית, וכי לשונות אלו נכתבו כלפי חוץ בלבד, ומשום אימת הנוצרים שבסביבתו. רבי דוד צבי הילמן כתב מאמר בו הביא מספר ראיות לכך שדבריו של המאירי בנושא זה אכן נכתבו רק כלפי חוץ ואינם משקפים את דעתו (גם מנחם המאירי וגם רבנו תם חיו בצרפת הנוצרית, בניגוד לרמב"ם ולרס"ג שחיו במזרח התיכון המוסלמי).
בעקבות הראי"ה הלך גם הרב יצחק הרצוג: "...הרי לנו שני עמודי התורה הללו: הראב"ד ומרן בעל השולחן ערוך ז"ל, מסכימים לדעה אחת שנוכרי שאינו עובד עבודה זרה, אעפ"י שלא קיבל בפני בי"ד של ישראל, אין למנוע ממנו הישיבה בארץ ישראל. חוץ מזה כבר הכריע קודמי ז"ל (הראי"ה קוק) שאומה שלמה שקיבלה עליה שבע מצוות, גם בזמן הזה, יש להם דין גרים-תושבים...והנה הנוצרים בעצמם מחזיקים את עצמם בתור מאמינים באחדות הבורא, אבל השכל שלנו אינו תופס איך הם ממזגים את האמונה באחדות הבורא עם אמונת השילוש, ואולם אין להכחיש שיש להם מושג של בורא עולם ומשגיח אלא שהמושג הזה אינו צרוף... ולפי זה יצאו מכלל עובדי עבודה זרה, וכל מה שנאמר על המוסלמים סובב גם עליהם...".
מכיוון שהאמונה בישו כאל ולא כנביא והאמונה בשילוש, היא בעיקרה בעיה הקיימת בנצרות, יש הסוברים שהזרמים שכופרים בשילוש, או באמונה בישו כאל, אינם בגדר עובדי עבודה זרה, אף לשיטת הרמב"ם. ישנם המרחיקים לכת וטוענים כי אלו שרק מחזיקים בתפיסה תאולוגית שאין בצידה עבודה פולחנית של ממש, אף הם לא יכללו בגדר של עבודה זרה.
יחס היהדות לאסלאם

במאה השביעית נוסדה במזרח התיכון במדבריות ערב דת נוספת, האסלאם. תפיסת האלוהות באסלאם מופיעה בקוראן ב"סורת אל-אח'לאץ" האומרת באופן פולמוסי כלפי הנצרות, "האל אחד, האל נצחי, לא נולד ולא הוליד, ואין דומה לו". בדומה ליהדות זוהי תפיסה מונותאיסטית מופשטת שעל פיה הישות האלוהית היא אחת, איננה מוגבלת בזמן, במקום או בגוף ואינה נחלקת.
האיסור החמור שקיים באסלאם על כל צלם ותמונה, מחמיר לעיתים אף יותר מהגישה הרווחת ביהדות. ולכן הגישה הקלאסית ביהדות אינה רואה באסלאם עבודת אלילים, וכדברי הרמב"ם:
אלו הישמעאלים אינם עובדי עבודה זרה כלל, וכבר נכרתה מפיהם ומלבם. והם מייחדים לאל יתעלה ייחוד כראוי...
וכך פסק להלכה בספר משנה תורה:
וכן כל גוי שאינו עובד עבודה זרה, כגון אלו הישמעאליים - יינן אסור בשתייה, ומותר בהניה; וכן הורו כל הגאונים. אבל הנוצריים - עובדי עבודה זרה הן, וסתם יינם אסור בהניה.
הרמב"ם מוסיף, שאף שהמנהגים של כריעה, זריקת אבנים, פריעת הראש ואי לבישת בגד תפור מקורם בהתאמה בעבודות אלילים של בעל פעור, מרקוליס וכמוש, מכיוון שכיום הם נותנים נימוקים אחרים לדבר, אין בהם עבודת אלילים, והדבר מסור לליבו ולכוונותיו של האדם, כאשר הוא מבצע מעשים אלו.
אמנם שיטת הר"ן שהאסלאם נחשב לעבודה זרה היות שהם משתחוים למוחמד, ובלשונו "...ולמדנו מכאן שהקדשים של כותים וגם המשוגע של הישמעאלים אף על פי שאין טועין אחריהם לעשותן אלהות הואיל ומשתחוים לפניהם השתחואה של אלהות דין עבודת אללים יש להם לכל דבר האסור של עבודת אללים שלא בהידור בלבד הם משתחוים פניהם שאין הידור למתים אלא כעניין עבודת של אלהות היא עבודתם"
בעקבות דברי הרמב"ם והמאירי פסקו הרב חיים דוד הלוי והרב עובדיה יוסף שמותר ליהודי להיכנס למסגד, ואף מותר לו להתפלל שם תפילה יהודית.
מאידך, הרב אליעזר ולדנברג פסק על פי דברי הר"ן, שיש למסגד דין של בית עבודה זרה, וישנו איסור להיכנס אליו[דרוש מקור].
שרידים בתרבות היהודית

אף שהתרבות האלילית נשכחה בחלקים גדולים של העולם, עדיין קיימות שאריות פגניות לא מעטות בתרבות העכשווית, במנהגים ובשפה. לדוגמה, שמות חודשים עבריים מסוימים כתמוז, אדר (ולחלק מהדעות גם אלול), כמו גם שמות גיבורים יהודיים כמו מרדכי (מורדוך) ואסתר (אשתר) ועוד, הם למעשה שמות של אלילים פגניים. יש שטענו שהשם "אלוהים" ברבים הוא שריד לתקופה הפגנית. אך ניתן להסביר זאת כתופעה לשונית של "ריבוי של כבוד", שמתרחשת לאו דווקא ביחס לאלהות (לדוגמה: "אני הבעלים של רכב זה"). בשפה העברית, שקרובה לניבים כנעניים אחרים, מוטמעים שמות אלים רבים מהפנתיאון הכנעני וביניהם: אל, שחר, שלם, מות, ים, בעל, רשף, עשרת, כושר, חורון, ענת, וסער, אך לפחות בחלקם ככל הנראה שם האל נבע מהמקור הפרוטו־שמי לדבר שייחד אותו, ולא ששם הדבר נבע מכינוי האל.
הראי"ה קוק סובר שעצם ההתייחסות אל אלוהים כאל ישות מאיימת, אכזרית, רעה וקשה, יש בה מצללי העבר של האלילות (אורות התחיה א'). כמו גם התפיסה שאפשר להגדיר את מהותו של אלוהים, תפיסה המוגדרת על ידו כ'אלילות רוחנית'. רעה חולה נוספת לדעתו היא שהמחשבה האלוהית קבועה בצורה מיוחדת וידועה אצל בני אדם, והיא למעשה ניצוץ מהפגם של עשיית פסל, שמעכבת את ההתפתחות הרוחנית של האדם.
ראו גם

מיתולוגיה: בבלית, מצרית, כנענית, פרסית, יוונית, רומאית
עבודה זרה בשיתוף
מסכת עבודה זרה
זורק אבן למרקוליס
איקונין
טומאת עבודה זרה
חוקות הגויים
דרכי האמורי
מוקצה לעבודה זרה
לקריאה נוספת

דוד אמיר, אלים וגיבורים, הוצאת בית אוסישקין, 1987
חיים אריה גינזברג, כתבי אוגרית, מוסד ביאליק, ירושלים, תרצ"ו
משה דוד קאסוטו, האלה ענת, הוצאת מוסד ביאליק, תשי"א, ירושלים
יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן, לא כך כתוב בתנ"ך, הוצאת משכל - ידיעות אחרונות וספריית חמד, 2005, ישראל
טלה בר, מיכל בת המלך, רומן בדיוני
אסא כשר, יהדות ואלילות, הוצאת אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור
בית הכנסת ברחוב פאלוצי

| --- | --- |

תוכנית החזית 1900
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  מישקולץ 
 מדינה:  הונגריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1901–הווה (כ־124 שנים)
 תאריך פירוק:  1963 
 אדריכל:  מרצל סקיי 
 
בית הכנסת ברחוב פאלוצי (בהונגרית: Palóczy úti zsinagóga) היה בית כנסת בעיר מישקולץ.
היסטוריה

תוכנית הבנייה המוקדמת של בית הכנסת מופיעה לראשונה על מפת מישקולץ משנת 1817, ברחוב קאדאש (Kádas) באותה תקופה. המבנה היה בית תפילה חד-קומתי שנשרף בשריפה של 1843 ולאחר מכן נבנה מחדש. הוא שוב נהרס בשיטפון הגדול של 1878. לאחר מכן שוב נבנה מחדש ופעל עד שנים אחדות לפני תחילת המאה ה-20, אבל אז פורק, כי כבר פעל באותה התקופה בית הכנסת במישקולץ, בית כנסת שהיה גדול בהרבה ברחוב קזינצי בעיר. אולם לבסוף הוא כן נבנה בפעם הרביעית בשנת 1900 באתר הבניין הישן, ברחוב שבינתיים שונה שמו מ-Kádas utca ל-László Palóczy (במקביל עם מסירת בית הספר היסודי ארז'בט באותו הרחוב). בית הכנסת התאפיין בגודלו רחב הידיים, בסגנון האקלקטי שלו, במגדלים ובכיפות. המבנה ניזוק בהפצצה במלחמת העולם השנייה ולאחר מכן שימש כמחסן. המבנה, שכבר לא שימש בית כנסת אחרי המלחמה, נהרס סופית ב-1963, וכיום יש במקומו חניון.
גלריה

פנים בית הכנסת, 1905
איור של אדן בארטוש בסביבות 1920
לקריאה נוספת

Az egykor volt Palóczy utcai zsinagóga. In Dobrossy István: Miskolc írásban és képekben 1/1. Miskolc: Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Levéltár. 2006. 286–287. o. ISBN 9639311499 (בית הכנסת של פעם ברחוב פאלוצי)
Gerő László (szerk.): Magyarországi zsinagógák, Műszaki Könyvkiadó, Budapest, 1989, מסת"ב 963-10-8231-8, 112. o. (בתי כנסת בהונגריה)
Gazda Anikó: Zsinagógák és zsidó közösségek Magyarországon: térképek, rajzok, adatok, Budapest, 1991. 20. o. (בתי כנסת וקהילות יהודיות)
Amikor lerombolták Miskolc egyik zsinagógáját – szombat.org (כשהרסו את אחד מבתי הכנסת של מישקולץ)
ראו גם

רשימת בתי הכנסת בהונגריה
בית הכנסת הכוראלי (סמולנסק)

| --- | --- |
בניין לפני שנהרס במהלך מלחמת העולם השנייה
בניין לפני שנהרס במהלך מלחמת העולם השנייה
 מאפייני הארגון
 סוג:  יהודי
 גאוגרפיה
 מיקום:  סמולנסק, רוסיה
 קואורדינטות:  54°46′49″N 32°03′25″E﻿ / ﻿54.780201°N 32.057082°E﻿ / 54.780201; 32.057082
 he
 
בית הכנסת הכוראלי של סמולנסק (ברוסית: Смоленская хоральная синагога) הוא בית כנסת לשעבר בסמולנסק שברוסיה. כיום משמש הבניין כבית ספר מקצועי.
היסטוריה של המקום

בית הכנסת הוקם בשנת 1914 על בסיס תרומות הקהילה. מתכנן הבניין היה אדריכל עירוני ניקולאי זפוטרייב. הוא נסע לארץ ישראל במטרה להכיר סגנון מזרחי בו נבנה הבניין בהמשך. יחד עם זאת בבניין שולבו אלמנטים מסורתיים של בנייני בתי כנסת בפולין וגליציה.
לאחר מהפכת אוקטובר החל תהליך של סגירת מוסדות של הקהילה היהודית במדינה החדשה (במקביל לסגירת כלל מוסדות דת). בשנת 1921 שלטונות העיר החליטו לקחת את הבניין מהקהילה היהודית ולנצל אותו כתיאטרון. אמנם השלטון האזורי ביטל החלטה זו בניין הוחזר לקהילה. בשנת 1928 בתמיכת פעיל יבסקציה בניין בית הכנסת הוחרם על ידי השלטונות. בהמשך בשנת 1932 בבניין הוקם קולנוע שפעל עד לתחילת מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הבניין ניזוק קשה ונותרו רק יסודות וחלקים של קירות. לאחר סיום המלחמה, בשנת 1954, בניין נבנה מחדש בסגנון הקלאסי ולמעשה לא נותר שום דבר מהמבנה המקורי. כיום במבנה פועל בית ספר תקשורת כשלוחה של אוניברסיטה לתקשורת שממוקמת בסנקט פטרבורג.
הערות שוליים

↑  o-gorsoveta-ot-29-iyunya-1921-g-o-zanyatii-horalnoy-sinagogi-pod-teatr-i-o-poruchenii-smolenskomu-gubispolkomu-sdat-sinagogu-evreyskomu-obschestvu-1-avgusta
בית הכנסת במורסקה סובוטה

| --- | --- |

צילום בית הכנסת מ-1922
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 כתובת:  רחוב לנדאווסקה 10 (בסלובנית: Lendavska ulica 10)
 מיקום:  מורסקה סובוטה
 מדינה:  סלובניה סלובניה
 רב בית הכנסת:  אלברט שוויגר (1908–1911), ד"ר הנריק קיש (1914–1921), ד"ר אליהו גרינוואלד (1921–1926), ד"ר לזר רוט (1926–1944), שליח הציבור מאברו דארוואש (1921–1944).
 נוסח תפילה:  נאולוגים
 מנהל:  אדמון הירשל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  21 במאי 1907 – 31 באוגוסט 1908 (שנה)
 תאריך פירוק:  1954
 אדריכל:  ליפוט באומהורן
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות מודרנית
 מידות
 שטח:  325 מ"ר
 קומות:  2
 
 קואורדינטות:  46°39′50″N 16°10′01″E﻿ / ﻿46.66389°N 16.16694°E﻿ / 46.66389; 16.16694
  (למפת סלובניה מוגדלת) ליובליאנה מריבור צליה קרשקו נובו מסטו  פוסטוינה קראן נובה גוריצה  קופר א י ט ל י ה  אוסטריה הונ. קרואטיה הים האד. בית הכנסת במורסקה סובוטה(למפת סלובניה רגילה) ליובליאנה מריבור צליה קרשקו נובו מסטו  פוסטוינה קראן נובה גוריצה  קופר א י ט ל י ה  אוסטריה הונ. קרואטיה הים האד. בית הכנסת במורסקה סובוטה
 
בית הכנסת במורסקה סובוטה (בסלובנית: Sinagoga Murska Sobota) היה בית כנסת אשר פעל בעיר מורסקה סובוטה בסלובניה בין השנים 1910–1944. ב-1954 נהרס המבנה על ידי שלטונות יוגוסלביה.
היסטוריה

נוכחות יהודים ביישוב מתועדת החל מראשית המאה ה-18. קהילה יהודית אשכנזית נוסדה בעיר בראשית המאה ה-19. ב-1822 התגוררו במקום 13 יהודים. לפי הרישום בפנקסי הקהילות, ככל הנראה הגיעו ראשוני הקהילה מהעיירה שטאדטשליינינג(אנ') אשר בבורגנלנד. בהמשך, הוקם בית עלמין לקהילה.
בני הקהילה השתייכו לזרם הנאולוגי, והיו ברובם סוחרים, סיטונאים, ואומנים. ב-1910 מנתה הקהילה 234 נפשות וב-1921 מנתה הקהילה 175 נפשות. באזור העיר התגוררו 84 יהודים ב-35 כפרים והם נסמכו הלכתית על קהילת מורסקה סובוטה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 169 נפשות. לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, סופח האזור להונגריה. באפריל 1944 רוכזו 169 מבני קהילת מורסקה סובוטה והכפרים הסמוכים בבית הכנסת, משם גורשו לעיירה צָ'אקוֹבֶץ שבאזור קרואטיה המודרנית, ומשם לגטו בעיר נג'קניז'ה. במאי גורשו בני הקהילה מנג'קניז'ה למחנה ההשמדה אושוויץ. 41 מיהודי מורסקה סובוטה ניצלו מהשואה. בהמשך, עלו 29 מהם למדינת ישראל.
בשלהי שנות ה-80 נהרס בית העלמין של הקהילה. מספר מצבות מבית העלמין שימשו להקמת גלעד זיכרון לבני הקהילה היהודית בשטח בית העלמין העירוני. ב-2010 נחנך בתחנת הרכבת שבעיר גלעד הנצחה לזכר הקהילה. ב-1983 התגוררו בעיר 13 יהודים שהשתייכו הלכתית לקהילת ליובליאנה.
המבנה

בית הכנסת הראשון התקיים בחדר שנשכר בבית מגורים אשר נהרס בשלהי המאה ה-19. באתר בו שכן הוקם בניין בו שוכנת במאה ה-21 הספרייה העירונית. ב-1853 הוקם בית הכנסת השני לקהילה ברחוב לנדאווסקה 10 שבעיר. המבנה היה קטן יחסית, שטחו עמד על 96 מטר רבוע והוא מנה 80 מושבים. עם השנים גדלה הקהילה ובית הכנסת היה צר מלהכיל את קהל המתפללים. בנוסף, המבנה היה רעוע ותחזוקתו לקויה. ב-1905 נסגר בית הכנסת והמבנה נהרס. במקומו תוכנן בית הכנסת החדש. בית הכנסת החדש תוכנן על ידי האדריכל ליפוט באומהורן בסגנון אדריכלי מודרני. לצד בית הכנסת נבנה המרכז הקהילתי במבנה דו-קומתי ובו משרדי הקהילה, דירות הרב, החזן והשוחט, ומבנה נוסף בו שכן מקווה טהרה.
עלות הקמת בית הכנסת עמדה על 60 אלף כתרים אוסטריים, בנייתו החלה במאי 1907 והסתיימה באוגוסט 1908. המבנה בן שתי הקומות נבנה מלבנים, היה מלבני, שכן במנח מזרח-מערב, ושטחו היה 325 מטרים רבועים. מסגרת החלונות גולפו מעץ והחלונות מזכוכית. המבנה היה מוגבה מהקרקע בכחצי מטר, היו לו שלוש דלתות כניסה אליהן הוביל גרם מדרגות. כל אחת מחזיתות הבניין עוטרה ברוזטה, כאשר החזית המזרחית עוטרה גם במגן דוד. בקומה השנייה שכנה עזרת הנשים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה חולל בית הכנסת. תכולתו נשדדה ופנים המבנה נהרס. לקראת סיום המלחמה הפך הצבא האדום את המבנה לאורוות סוסים ושכן בו 60 סוסים. קהילת מורסקה סובטה חרבה בשואה ולא שוקמה. ב-1949 נמכר המבנה לרשות המקומית, וב-1954 נהרס המבנה ותחתיו נבנו מבני מגורים, ללא אזכור להיסטוריה של האתר. ב-2014 הוקם במקום גלעד לזכר הקהילה היהודית ולצידו לוחית זיכרון ועליה מגן דוד וכיתוב: "כאן שכן בית הכנסת 1908–1954".
הערות שוליים

↑  שמואל ספקטור, ג'פרי ויגודר, Encyclopedia of Jewish Life Before and During the Holocaust: K-Sered, הוצאת אוניברסיטת ניו יורק, 2001, עמוד 862, אוחזר ב-18 בינואר 2025 (באנגלית).
↑  היסטוריה של יהודי מורסקה סובוטה, באתר של JewishGen, אוחזר ב-18 בינואר 2025 (באנגלית).
1 2 3  קהילת מורסקה סובוטה, באתר Jewish cemetery project (באנגלית).
↑  נכון ל-1943
1 2 3 4  הקהילה היהודית במורסקה סובוטה, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמ' 174–175.
רשימת יהודים גיבורי ברית המועצות, רוסיה, העמל הסוציאליסטי ובעלי כל שלוש דרגות עיטור התהילה

הרשימה כוללת יהודים גיבורי ברית המועצות, רוסיה, העמל הסוציאליסטי ובעלי כל שלוש דרגות עיטור התהילה.
בהוראת נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות מ-6 בספטמבר 1967 גיבורי ברית המועצות, גיבורי העמל הסוציאליסטי ובעלי כל שלוש הדרגות של עיטור התהילה קיבלו זכויות מיוחדות הזהות לכלל מקבלי העיטורים הללו.
גיבורי רוסיה

ישנם שבעה יהודים שקיבלו את האות: שישה מרגלים על פעולתם בתקופת ברית המועצות (ארבעה השתתפו בפרויקט מנהטן, אחד יצר רשת סוכנים בגרמניה הנאצית ועוד אחד היה פעיל בארץ ישראל בתקופת קום המדינה) וטייס ניסוי שסיים את פועלו כבר לאחר התפרקות ברית המועצות.
יורי אברמוביץ'
ארתור אדמס
לאונטינה תרזה כהן
מוריס גנריכוביץ' כהן
יאן פטרוביץ' צ'רניאק
ג'ורג' קובאל
יורי אנטונוביץ' קולסניקוב
גיבורי העמל הסוציאליסטי

העיטור הוענק לאזרחים עבור הישג יוצא דופן בתחום התעשייה, חקלאות, תחבורה, מסחר ומדע, עבור תרומה מיוחדת למדינה הסובייטית ולאזרחים שפעלו למען קידום המשק, המדע והתרבות למען הגדלת עוצמת ברית המועצות. בהתאם לצו זה למקבל התואר היה מוענק עיטור לנין ודיפלומה. בהתאם לצו מ-22 במאי 1940 התווספה מדליית "הפטיש והמגל" שהיא הייתה דומה מאוד למדליית מקבלי תואר גיבור ברית המועצות. עד לשנת 1949 הענקות בוצעו לעובדי תעשיות ביטחוניות, מנהיגי המדינה או עבור הישג יוצא דופן בתעשייה במהלך מלחמת העולם השנייה.
16 אזרחי ברית המועצות קיבלו את העיטור שלוש פעמים. היהודים שקיבלו את העיטור לראשונה זכו בו על שיפור תחמושת והספקתה לחזית ושניים מתוכם על פיתוח פצצת האטום.
בוריס לבוביץ' ואניקוב (שלוש פעמים), מנהיג סובייטי יהודי שהיה בין הראשונים לקבל שלוש פעמים אות גיבור העמל הסוציאליסטי. בשיא הקריירה שלו שר למשרד התחמושת של ברית המועצות במהלך רוב רובה של מלחמת העולם השנייה ולאחריה ראש המחלקה ליצור נשק אטומי. כד עם אפרו נמצא בבית הקברות של חומת הקרמלין, במוסקבה.
יעקב בוריסוביץ' זלדוביץ' (שלוש פעמים)
יולי בוריסוביץ' חריטון (שלוש פעמים)
סמיון אלכסייביץ לאבוצ'קין (פעמיים)
לב וניאמינוביץ' ליוליב (פעמיים)
אלכסנדר עמאנואילוביץ' נודלמן (פעמיים)
איסאק קונסטנטינוביץ' קיקואין (פעמיים)
אברם ישייביץ' ביחובסקי
מאטוס רובימוביץ' ביסנובאט
לב רוברטוביץ' גונור
מיכאיל יוסיפוביץ' גורביץ'
סמואיל גדלייביץ' ויצמן
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' וישנבסקי (המבוגר)
דוד ניקולאיביץ' וישנבסקי
מיכאיל סרגייביץ' ז'זלוב
יסאק מויסייביץ' זלצמן
דוד מויסייביץ' חורול
מיכאיל איליץ' ליבשיץ
לב דווידוביץ' לנדאו
בוריס מיכאילוביץ' סלופימר
בוריס ייבסייביץ' צ'רטוק
ז'וזף יעקובלביץ' קוטין
סמיון אריאביץ' קוסברג
יסאק מויסייביץ' רבינוביץ'
בעלי כל שלוש דרגות עיטור התהילה

זהו העיטור היחידי בין כל העיטורים הצבאיים של ברית המועצות המיועד לחוגרים בלבד. מקבלי כל שלוש הדרגות נחשבו לזהים במעמדם לגיבורי ברית המועצות.
גריגורי אברמוביץ' בוגוראד
סמיון מארוביץ' בורמאן
ליאוניד דוידוביץ' בלאט
ניקולאי לעזרביץ' גיזיס (נחמן לעזרביץ' גיזיס)
לב דוידוביץ' גלובוס
בוריס נאומוביץ' זאמאנסקי
יפים לבוביץ' מינקין
בוריס פאבלוביץ' מרגוליאן
דוד מורדכוביץ' סידלר
איליה דוידוביץ' ספיאשוילי
ולדימיר יזראילביץ' פלר
אדוארד ניקיטוביץ' רוט
סמיון אלישביץ' שילינגר
מיכאיל אלכסנדרוביץ' שפירו (שמואל זיסקוביץ' שפירו)
הערות שוליים

↑  בהתאם לרשימות בתוספת מס' 3 של הספר: מארק שטיינברג, "יהודים במלחמות במהלך אלפי השנים", גשרים, ירושלים-מוסקבה, 2004, עמ' 540-543 ופרסומו "יהודים-גיבורים לאומיים של ברית המועצות והפדרציה הרוסית" במגזין אינטרנט "המודיע", מס' 10(295), 15.5.2002 וכמו כן כתבתו של פליקס קנדל "יהודים - גיבורי ברית המועצות, גנרלים, מוענקי עיטור התהילה" (רוסית).
גנרל יעקב סמושקביץ' מפקד חיל האוויר הסובייטי בין השנים 1939–1940.
בוריס לבוביץ' ואניקוב מנהיג סובייטי יהודי שהיה בין הראשונים לקבל שלוש פעמים אות גיבור העמל הסוציאליסטי.
בית הכנסת המרכזי בפרם

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  פרם 
 מדינה:  רוסיה 
 
 קואורדינטות:  58°00′29″N 56°14′05″E﻿ / ﻿58.008068°N 56.234801°E﻿ / 58.008068; 56.234801
 permjew.ru
 he
 
בית הכנסת המרכזי של פרם (ברוסית: Центральная пермская синагога) ממוקם בפרם ברחוב יקטרינה ברובע לנינסקי בעיר.
הקהילה היהודית חיה בפרם שנים 1850 - 1877. כבר היה לה בית התפילה - בניין העץ שלו היה ממוקם באתר של בית כנסת מודרני. בשנת 1912 אישרה מחלקת הבנייה במועצת העיר פרם את הפרויקט להקמת בית כנסת מאבן במקום בית תפילה מעץ. בניין האבן של בית הכנסת הוקם בשנת 1913. בנובמבר 1929 נסגר בית הכנסת על ידי הרשויות. כאן, במשך תקופה מסוימת, עבד תיאטרון פרם לנוער העובד, שאורגן בשנת 1927 (כיום התיאטרון האקדמי של פרם), שאורגן על ידי אנרגוסביט, ארגונים אחרים ולבסוף המרכז המדעי של פרם וסניף אוראל של האקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 1994 בניין בית הכנסת הוחזר לקהילה היהודית.
מאפיין

בניין בית הכנסת הוא מבנה דו קומתי ומוארך. החזית מורכבת מחלקים עיקריים ונמוכים. בחלקו המזרחי התחתון של הבניין נמצא גרם מדרגות המוביל לקומה השנייה. מעל אולם התפילה גרם מדרגות אבן רחב מעוטר במעקות ברזל יצוק.
לקריאה נוספת

Спешилова Е. А. Старая Пермь: Дома. Улицы. Люди. 1723-1917. — Пермь: Курсив, 1999. — 580 с. — 5000 экз.
בית הכנסת מרינה רושצ'ה

ערך זה עוסק בבית הכנסת העתיק ששוחזר. אם התכוונתם למרכז הקהילתי, ראו .

המבנה המשוחזר של בית הכנסת מרינה רושצ'ה
המבנה הישן של בית הכנסת מרינה רושצ'ה בשנת 1960
בית הכנסת מרינה רושצ'ה הוא בית כנסת ישן משוחזר השוכן במוסקבה, רוסיה. בית הכנסת שימש את קהילת חב"ד בעיר והיה אחד משני בתי הכנסת שפעלו בה בתקופת השלטון הסובייטי. המבנה נשרף ב-1994 ולימים חודש. לצידו מתנשא המרכז היהודי-קהילתי במוסקבה, בו שוכן אולם התפילה המרכזי, האולם שבבית הכנסת הקטן המשוחזר משמש כיום את הקהילה הבוכרית במוסקבה.
היסטוריה

בה'תרפ"ו (1926) הוקם בשכונת מרינה רושצ'ה שבמחוז האדמיניסטרטיבי הדרום-מזרחי במוסקבה מבנה עץ בן שתי קומות, ששימש כבית הכנסת של קהילת חב"ד בעיר, בשטח שהוקצה לקהילה היהודית על ידי עיריית מוסקבה. גבאי בית הכנסת היה זושא פז.
בית הכנסת היה אחד המרכזיים ברוסיה, והוא מהווה סמל היסטורי ליהדות מוסקבה, בו התבצעו רבים מהמאסרים של יהודי העיר ורובם היו מעורבים בקהילה זו. בתוכו שכן גם סניף של ישיבת תומכי תמימים. בחנוכה ה'תשנ"ד (1994) נשרף בית הכנסת כליל.
בה'תשנ"ו (1996) הונחה אבן פינה על חורבות בית הכנסת השרוף על ידי הרב ישראל מאיר לאו למרכז היהודי קהילתי במוסקבה, לצידו נבנה העתק של בית הכנסת הישן המשמש את העדה הבוכרית.
בית הכנסת בטומאר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת לשעבר, מורשת תרבותית, מוזיאון 
 כתובת:  São João Baptista 
 מיקום:  טומאר 
 מדינה:  פורטוגל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־15
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־15 
 
 קואורדינטות:  39°36′12″N 8°24′49″W﻿ / ﻿39.6032°N 8.413673°W﻿ / 39.6032; -8.413673
 he
 
בית הכנסת בטומאר הוא בית הכנסת העתיק ביותר בפורטוגל, ומבתי הכנסת העתיקים באירופה, שהשתמרו בצורתם המקורית מתקופת ימי הביניים. הוא ממוקם ברחוב ז'ואכים ז'אקינטו 73 (73 Rua Dr. Joaquim Jaquinto, T), במרכז ההיסטורי של העיירה טומאר. המקום מהווה גם מוזיאון יהודי קטן.
תולדות המבנה

בית הכנסת של טומאר נבנה בין שנת 1430 ל-1460 על ידי הקהילה היהודית המשגשגת שהתגוררה בעיר באותה תקופה. באופן התואם את התקופה שבה נבנה, מבחוץ הוא לא נראה שונה משאר הבתים ברחוב ואין לו כל ייחוד חיצוני. הכניסה הנוכחית של בית הכנסת, מהרחוב הראשי (כיום רחוב ז'ואכים ז'קינטו), לא הייתה קיימת בימי הביניים. הכניסה הייתה דרך קשת פנימית גדולת ממדים בסגנון אדריכלות גותית שהייתה מכוונת לכיוון ירושלים (לכיוון מזרח). החלק הפנימי של בית הכנסת הוא אולם רבוע, שבו שלושה מעברים, והוא מחולק לארבעה חלקים, על ידי ארבעה עמודי תמיכה גותיים, התומכים בארבע קשתות. בראש העמודים יש כותרות המעוטרות באיורי צמחים חצובים באבן. חפירות בבניין ליד בית הכנסת חשפו שרידים של מקווה טהרה.
מנואל הראשון, מלך פורטוגל קיבל לארצו מעל 150,000 מיהודי ספרד, לאחר גירוש ספרד. בחמש השנים הראשונות לקליטתם בפורטוגל קיבלו היהודים יחס טוב יחסית למה שזכו בספרד, והקהילה היהודית הגדולה פרחה. בשנת 1497, נשא לאשה את איזבלה מאראגון, בת מלך ספרד. הנישואים הותנו בגירוש כל יהודי הממלכה. מנואל בחר שלא לגרש את היהודים, אלא להטבילם בכפייה לנצרות. כנוצרים חדשים, נדרשו היהודים לקבל עליהם את הדת הנוצרית במלואה. אלה שנתפסו שומרים על מנהגי היהדות נדונו למוות.
בית הכנסת בטומאר, שנבנה בתקופת פריחתה של יהדות פורטוגל עוד לפני גירוש ספרד, שימש כבית כנסת במשך כמה עשרות שנים, עד סוף המאה ה-15, עד לאובדנה של יהדות פורטוגל. עם ההטבלה בכפייה של היהודים לנצרות, לא נותרו עוד יהודים שיכלו להשתמש בגלוי במבנה.
במשך מעל חמש מאות שנה, החליף ידיים ושינה ייעוד לפחות ארבע פעמים.
בשנת 1496-97, נקנה בית הכנסת על ידי אדם פרטי. שמכר את המבנה ב-1516 על מנת שישמש כבית הכלא של העיר, שהיה עד אז בטירה.
לפי הרשומות, שימש המבנה כבית סוהר משנת 1516 עד 1550 לפחות. באופן אירוני, נערכו בו גם משפטים מטעם בית המשפט של האינקוויזיציה, שדנו למוות נוצרים חדשים שהואשמו בקיום אמונות יהודיות.
בתחילת המאה ה-17, עבר המבנה לשמש ככנסייה נוצרית. רשומות המחוז, של כנסיית סנט ג'ון המטביל, מעידות על קיום חתונה בשנת 1613 בבניין התפילה החדש של הכניסה, באותו מקום.
במאה ה-19 הפך המקום לבית אחסון. בתחילה שימש כאסם עבור חציר, ובהמשך כמחסן לתבואות ומוצרי מזון.
זהותו המקורית של המבנה כבית כנסת יהודי עתיק, ששירת את הקהילה היהודית לפני מאות שנים, לא נשכחה והייתה ידועה. עם זאת, עובדה זאת לא הייתה רלוונטית במשך תקופה ממושכת, מאחר שבאופן פורמלי לא היו יהודים בפורטוגל.
ב-29 ביולי 1921 הוכר המבנה כאתר מורשת לאומי. המועצה המקומית של העיר טומאר ביקשה לרכוש את המבנה, אולם לא היה ברשותה הסכום הדרוש לשם כך.
לפי הרשומות, ב-5 במאי 1923, מכר הבעלים של הבניין, חואקין קרדוסו טאוורס, את המבנה לשמואל שוורץ, מהנדס ואיש עסקים יהודי פולני. שוורץ שהבין את חשיבות המקום שיקם את הבניין וניהל את החפירה הראשונה. שוורץ תרם את הבניין ב-27 ביולי 1939 לממשלת פורטוגל, בתנאי שהמקום ייהפך למוזיאון להנצחת יהדות פורטוגל שאבדה. על תרומתו זאת קיבלו שמואל שוורץ ואשתו אזרחות פורטוגלית, דבר שהגן עליהם במהלך מלחמת העולם השנייה ושמר על חייהם.
מאז 1939, משמש המבנה כבית כנסת יהודי, הקרוי על שם אברהם זכות. עם זאת, בהיעדר יהודים בעיירה טומאר ובאזור, לא מתקיימות בו תפילות או טקסים יהודיים (פרט לתפילות במהלך טיולי יהודים מישראל). המקום משמש כמוזיאון יהודי קטן, ובו מספר מוצגים ששרדו, כגון מספר לוחות מהעיירה בלמונטה ששרדו, כתובת החקוקה באבן מהקהילה העתיקה בליסבון, המתוארכת לשנת 1307, ועוד.
ראו גם

בית הכנסת של סנטה מריה לה בלנקה (טולדו)
בית הכנסת הפורטוגזי (אמסטרדם)
גלריה

פנים בית הכנסת בטומאר
משגיחת בית הכנסת
העמודים והקשתות בבית הכנסת, בניה גותית האופיינית לבתי כנסת במאה ה-15 באזור
הערות שוליים

↑  אריק בפורטוגל, טומאר, פורטוגל 💫 | 7 אטרקציות והמלצות מעולות למטייל, באתר כוכב ליסבון, ‏2019-05-20
↑  פורטוגו - סיורים בעברית בפורטוגל, בית הכנסת בטומאר, באתר פורטוגו, ‏12.2023
↑  אתר trivago, בית הכנסת העתיק בטומאר
↑  mharpaz, היהודי האחרון בטומאר, פורטוגל, באתר משה הרפז, ‏2010-11-11
The Grudge

| --- | --- |
 שיר בביצוע אוליביה רודריגו
 מתוך האלבום Guts
 יצא לאור:  8 בספטמבר 2023
 סוגה:  אינדי פולק, פאוור פופ, פולק-פופ
 שפה:  אנגלית
 אורך:  3:09
 חברת תקליטים:  גפן
 כתיבה:  אוליביה רודריגו ודניאל ניגרו
 הפקה:  דן ניגרו וריאן לינוויל
 
"The Grudge" (בעברית: "הטינה") הוא הרצועה העשירית מתוך אלבום האולפן השני של אוליביה רודריגו, Guts, שיצא לאור ב-8 בספטמבר 2023 תחת הוצאת חברת גפן רקורדס.