stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית המשפט העליון של ארצות הברית
שופטי בית המשפט העליון כיום

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שם | תאריך לידה | מדינה | בית ספר למשפטים | הנשיא הממנה | תחילת כהונה |
| ג'ון רוברטס – נשיא בית המשפט העליון | 27 בינואר 1955, בן 70 שנים | מרילנד | הרווארד | ג'ורג' ווקר בוש | 29 בספטמבר 2005 |
| קלרנס תומאס | 23 ביוני 1948, בן 77 שנים | ג'ורג'יה | ייל | ג'ורג' הרברט ווקר בוש | 23 באוקטובר 1991 |
| סמואל אליטו | 1 באפריל 1950, בן 75 שנים | ניו ג'רזי | ייל | ג'ורג' ווקר בוש | 31 בינואר 2006 |
| סוניה סוטומיור | 25 ביוני 1954, בת 71 שנים | ניו יורק | ייל | ברק אובמה | 8 באוגוסט 2009 |
| אלנה קגן | 28 באפריל 1960, בת 65 שנים | מסצ'וסטס | הרווארד | ברק אובמה | 7 באוגוסט 2010 |
| ניל גורסץ' | 29 באוגוסט 1967, בן 57 שנים | קולורדו | הרווארד | דונלד טראמפ | 10 באפריל 2017 |
| ברט קוואנו | 12 בפברואר 1965, בן 60 שנים | מרילנד | ייל | דונלד טראמפ | 6 באוקטובר 2018 |
| איימי קוני בארט | 28 בינואר 1972, בת 53 שנים | אינדיאנה | נוטרדאם | דונלד טראמפ | 27 באוקטובר 2020 |
| קטנג'י בראון ג'קסון | 14 בספטמבר 1970, בת 54 שנים | וושינגטון די. סי. | הרווארד | ג'ו ביידן | 30 ביוני 2022 |
נשיאי בית המשפט העליון

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| מספר | שם | תקופת כהונה | הנשיא הממנה |
| 1 | ג'ון ג'יי | 19 באוקטובר 1789 – 29 ביוני 1795 | ג'ורג' וושינגטון |
| 2 | ג'ון רטלדג' | 12 באוגוסט 1795 – 15 בדצמבר 1795 | ג'ורג' וושינגטון |
| 3 | אוליבר אלזוורת' | 8 במרץ 1796 – 15 בדצמבר 1800 | ג'ורג' וושינגטון |
| 4 | ג'ון מרשל | 4 בפברואר 1801 – 6 ביולי 1835 | ג'ון אדמס |
| 5 | רוג'ר טוני | 28 במרץ 1836 – 12 באוקטובר 1864 | אנדרו ג'קסון |
| 6 | סלמון צ'ייס | 15 בדצמבר 1864 – 7 במאי 1873 | אברהם לינקולן |
| 7 | מוריסון וייט | 4 במרץ 1874 – 23 במרץ 1888 | יוליסס גרנט |
| 8 | מלוויל פולר | 8 באוקטובר 1888 – 4 ביולי 1910 | גרובר קליבלנד |
| 9 | אדוארד דאגלס וייט | 19 בדצמבר 1910 – 19 במאי 1921 | ויליאם טאפט |
| 10 | ויליאם טאפט | 11 ביולי 1921 – 3 בפברואר 1930 | וורן הרדינג |
| 11 | צ'ארלס אוונס יוז | 24 בפברואר 1930 – 30 ביוני 1941 | הרברט הובר |
| 12 | הרלן סטון | 3 ביולי 1941 – 22 באפריל 1946 | פרנקלין רוזוולט |
| 13 | פרד וינסון | 24 ביוני 1946 – 8 בספטמבר 1953 | הארי טרומן |
| 14 | ארל וורן | 5 באוקטובר 1953 – 23 ביוני 1969 | דווייט אייזנהאואר |
| 15 | וורן ברגר | 23 ביוני 1969 – 26 בספטמבר 1986 | ריצ'רד ניקסון |
| 16 | ויליאם רנקוויסט | 26 בספטמבר 1986 – 3 בספטמבר 2005 | רונלד רייגן |
| 17 | ג'ון רוברטס | 29 בספטמבר 2005 ואילך | ג'ורג' ווקר בוש |
דת ומוצא אתני של השופטים

שנים רבות היוו נוצרים פרוטסטנטים את מרבית אם לא כל שופטי בית המשפט העליון, זאת בהתאם לשיעורם המכריע באוכלוסיית ארצות הברית. רוג'ר טוני היה השופט הקתולי הראשון. בהרכבו הנוכחי של בית המשפט מכהנים חמישה קתולים, פרוטסטנטית אחת ויהודייה אחת. שלושה שופטים שחורים כיהנו בבית המשפט: הראשון היה ת'ורגוד מרשל שמונה ב-1967 על ידי לינדון ג'ונסון, השני קלרנס תומאס שמונה על ידי ג'ורג' בוש והשלישית קטנג'י בראון ג'קסון שמונתה על ידי ג'ו ביידן. סוניה סוטומיור, שמונתה על ידי ברק אובמה, היא השופטת הראשונה ממוצא לטיני (משפחתה מפוארטו ריקו).
דת ומוצא אתני של השופטים > שופטים יהודים בבית המשפט העליון

היהודי הראשון שהוצע לו לכהן במשרה הרמה הזו היה הסנטור יהודה פיליפ בנימין, מי שבהמשך כיהן כמזכיר המלחמה וכמזכיר המדינה של הקונפדרציה של מדינות הדרום במלחמת האזרחים. שני נשיאים הציעו לו לכהן כשופט בית-המשפט העליון: בשנת 1852 מילרד פילמור ובשנת 1854 פרנקלין פירס. בנימין סירב, משום שסבר שכפוליטיקאי יוכל להשפיע יותר.
לואי ברנדייס היה היהודי הראשון שמונה לבית המשפט העליון. הוא הוצע ב-1916 על ידי וודרו וילסון.
בשנות רוזוולט, בתקופת אישור ה"ניו דיל", היו שני שופטים יהודיים בבית המשפט – בנג'מין קארדוזו וברנדייס, ושניהם תמכו בצעדי הנשיא רוזוולט בנושא ה"ניו דיל".
בשנות החמישים, בתקופת המקארתיזם, כיהן בבית המשפט העליון השופט היהודי פליקס פרנקפורטר. הוא תמך באי-התערבות משפטית בנושאי ביטחון למרות החשש מפגיעה בנושאי זכויות האזרח, ולמעשה תמך במדיניות המשטר. גם השופט ארתור גולדברג שהחליף את פרנקפורטר היה יהודי. גולדברג התפטר כדי להתמנות לשגריר ארצות הברית באו"ם ואייב פורטאס החליף אותו. לינדון ג'ונסון רצה למנותו לנשיא בית המשפט ב-1968 אולם המינוי נענה בהתנגדות שמרנית ובפיליבסטר. בנוסף נחשפו בעיות אתיות בתשלומים שקיבל ואחרי כשנה הוא התפטר.
בבית המשפט הנוכחי, מכהנת שופטת יהודייה אחת – אלנה קגן; היא נחשבת ליברלית, ומונתה על ידי הנשיא ברק אובמה.
על פי הנוהג, בית המשפט העליון של ארצות הברית אינו מקיים דיונים פומביים ביום הכיפורים.
ראו גם

מאבק האפרו-אמריקאים לשוויון זכויות
ארצות הברית נגד שיפ, התיק הפלילי היחידי שבוצע בבית המשפט העליון
בית המשפט העליון של ארצות הברית: פסקי דין
הרפובליקה של אוסטריה נגד אלטמן
ביאורים

↑  השופט ניל גורסץ' גדל בבית קתולי אך לפני שהחל בכהונה כשופט עליון היה בא לכנסייה אפיסקופלית. אין זה ברור אם הוא המיר את דתו או שהוא עדיין קתולי.
הערות שוליים

↑  בג"ץ 1661/05 המועצה האזורית חוף עזה ואח' נ' כנסת ישראל ואח', ניתן ב־9 ביוני 2005
↑  ארצות הברית: העליון פסק לטובת ההרחבה המשמעותית ביותר של זכויות נשק מזה עשור, באתר וואלה, 23 ביוני 2022
↑  Ariane de Vogue, Fredreka Schouten and Veronica Stracqualursi CNN, Supreme Court invalidates California's donor disclosure requirement, CNN
↑  פסיקה דרמטית בארה"ב: העליון אסר העדפה מתקנת גזעית באוניברסיטאות, באתר ynet, 29 ביוני 2023
↑  Thanh Nguyen, Guides: Supreme Court Nominations Research Guide: Nomination & Confirmation Process, guides.ll.georgetown.edu (באנגלית)
↑  גיא כהן, חופשת יום הכיפורים: בגלל כאב גב, באתר ערוץ 7, ‏י"א בתשרי תשע"ח 01/10/17
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269244105171  PLWABN: 9810616492205606  BIBSYS: 90198659  BnF: cb118637117 (data)  CiNii: DA00485839  GND: 35650-5  ISNI: 0000 0001 2176 610X  LCCN: n79006848  LNB: 000007877  NARA: 10483860  NKC: ko2003204724  NLA: 35571568  NLK: KAB202010789  NSK: 000388620  RERO: 02-A017762089  SELIBR: 336222  SNAC: w66b7t15  SUDOC: 028143647  Trove: 999994  VcBA: 494/34279  VIAF: 144945827   WorldCat (עם VIAF): 144945827 
בניין בית המשפט העליון בוושינגטון, ועליו הכתובת "צדק שווה תחת החוק"
שישה משופטי בית המשפט של רנקוויסט – משמאל לימין: אוקונור, קנדי, סוטר, תומאס, גינסבורג וברייר
שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית, 30 בנובמבר 2018:
יושבים מימין לשמאל: סמואל אליטו, רות ביידר גינסבורג, הנשיא ג'ון רוברטס, קלארנס תומאס וסטיבן ברייר.
עומדים מימין לשמאל: ברט קוואנו, אלנה קגן, סוניה סוטומיור וניל גורסץ'.
דגל קרים

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל מדיני ואזרחי
 יחס אורך/גובה:  1:2
 הונף לראשונה:  1992
 קבלת מעמד רשמי:  21 אפריל 1999
 מוטיבים עיצוביים:  דגל תלת-פסי כחול-לבן-אדום
 שם המעצב:  א. מלגין, ו. טרוסו
הדגל של חצי האי קרים (ברוסית: Флаг Крыма, באוקראינית: Прапор Криму, בטטרית של קרים: Qırım bayrağı) הוא הדגל של הרפובליקה האוטונומית של קרים שבמסגרת אוקראינה והן של הרפובליקה של קרים שבמסגרת הפדרציה הרוסית. הדגל בשימוש מאז 1992, אומץ רשמית על ידי הרפובליקה האוטונומית של קרים ב-21 באפריל 1999.
הדגל הוא דגל תלת-פסי, הבנוי מפסים אופקיים בצבע כחול–לבן–אדום (צבעי הלאומיות הכלל-סלאבית). הפס הכחול ממוקם בקצה העליון, ורוחבו 1/6 מרוחב הדגל. הפס הלבן הוא הגדול ביותר מן השלושה, ורוחבו 2/3 מרוחב הדגל, הפס האדום ממוקם בקצה התחתון, ורחובו 1/6 מרוחב הדגל.
כאשר הדגל מונף אנכית, הפס הכחול צריך להיות בצד שמאל, הפס הלבן במרכז והפס האדום בצד ימין. אורך הדגל הוא פעמיים רוחבו.
היסטוריה

לאחר התפרקות ברית המועצות, מספר רב של עיצובים נוצרו, עקב ריבוי הארגונים הבדלנים בקרים. העיצוב המקובל ביותר היה דגל לבן ועליו מפת חצי האי בצבע כחול, מזכיר במבנהו את דגל קפריסין. בקרב רבים מחברי המועצה העליונה של חצי האי קרים הייתה תמיכה נרחבת בגרסה שכללה דגל לבן ובחלקו העליון שבעת צבעי הקשת. ב-5 במאי 1992, בקרים הוכרז על שלטון עצמאי אך לא נבחר דגל רשמי.
ב-5 ביוני 1992, הוצגו בפני המועצה העליונה של חצי האי קרים חמש הצעות לדגל:
דגל תלת-פסי, כחול-לבן-כחול, כאשר רוב הדגל היה לבן, ושני פסים כחולים בחלקו העליון והתחתון.
דגל לבן עם פסים בשבעת צבעי הקשת בחלקו העליון.
לבן על פני שדה כחול.
דגל תלת-פסי, צהוב-ירוק-כחול ופס אדום אנכי העובר באמצע, כאשר הפסים בגודל שווה.
הגרסה הנוכחית: דגל תלת-פסי, כחול–לבן–אדום.
הצעה מספר 5, שעוצבה על ידי ו. טרוסוב, ו-א. מלגין, נבחרה להיות הדגל הרשמי של חצי האי קרים. את סמל קרים, שעוצב על ידי ג'. ג'פטוב וו. ג'גונוב הומלץ להוסיף לדגל. את העיצוב הסופי של הדגל הגישו בישיבה השנייה של המועצה העליונה של חצי האי קרים, בספטמבר 24, 1992. הדגל אומץ רשמית רק ב-21 באפריל 1999.
הצעה מס' 1
הצעה מס' 2
הצעה מס' 3
הצעה מס' 4
דגלים אתנים של הטטרים של קרים

ילידי קרים, הטטרים של קרים, משתמשים בדגלים מסורתיים משלהם. הדגל שצבעו כחול בהיר ועליו דמגה זהובה, המכונה Kök Bayra "דגל כחול" והוא משמש כדגל מדיני ואזרחי, כאשר בעבר השתמשו גם בדגל שצבעו ירוק - דגל ששימש למטרות דתיות, ודגל שצבעו אדום - דגל שימש כדגלם הצבאי של הטטרים של קרים. כיום, הטטרים של קרים משתמשים רק בדגל הכחול, שעתה נחשב לדגל האתני של הטטרים של קרים. הדמגה המוזהבת, מופיעה כיום בפינה השמאלית העליונה של הדגל או לפעמים במרכז הדגל.
הדגל הדתי של הטטרים של קרים צבוע בירוק, כאשר הדמגה ממוקמת בפינה השמאלית העליונה של הדגל. הדגל היה בשימוש בתקופת הרפובליקה של חצי האי קרים 1917–1918, אומץ רשמית בנובמבר 1917, ולאחר מכן בוטל בינואר 1918.
הדגל הצבאי של הטטרי של קרים, 1917-1918
הדגל הדתי של הטטרי של קרים, 1917-1918
דמגה מסורתית של הטטרים של קרים
היסטוריית הדגלים > הרפובליקה העממית של קרים (1917–1918)

כשהטטרים של קרים הכריזו עצמאות כרפובליקה העממית של קרים מהאימפריה הרוסית בסוף 1917, הם נופפו בהמוניהם דגל בצבע תכלת עם פס צהוב במרכזו. העצמאות של הטטרים של קרים הייתה קצרה מאוד וכאשר הרוסים החזירו לעצמם את השליטה בקרים בתחילת 1918, מעמדו הרשמי של הדגל בוטל.
היסטוריית הדגלים > הממשלה האזורית של קרים, תחת גנרל סולקביץ' (1918)

הממשלה האזורית של קרים (ברוסית: Крымское краевое правительство), שהובלה על ידי גנרל מטביי סולקביץ' (טטר ליטאי במקורו) התקיימה בזמן הכיבוש הגרמני של קרים (25 ביוני - 15 בנובמבר 1918). הדגל שאומץ היווה פשרה בין הטטרים של קרים לבין הרוסים. הדגל הורכב משני חלקים, רוסי וטטרי: בעוד שצבעי הדגל היו מזוהים עם הלאום הטטרי של קרים, על גביו הופיעה סמל פלך טאורידה - המזוהה עם האימפריה הרוסית והלאום הרוסי.
היסטוריית הדגלים > ברית המועצות

כאשר הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית של קרים הוקמה, כחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה ב-18 באוקטובר 1921, האוטונומיה קיבלה דגל בפני עצמה. הדגל היה אדום ובפינתו השמאלית היה רשום נוטריקון שם האוטונומיה באותיות קיריליות בצבע זהב - КрССР, ובאותיות הערביות - ق س ج ش. בשנת 1929, שונה הכיתוב של האותיות הערביות ל-QrMSŞÇ, עקב השינויים שחלו בשיטת הכתיב של השפות הטורקיות בשנים הללו. בשנת 1938, שוב שונה הדגל והפעם כלל את הכיתוב РСФСР, בחלק העליון (נוטריקון של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה בשפה הרוסית) ותחתיות נוטריקון שם האוטונומיה - КрССР. ב-30 ביוני 1945 הפך קרים לאובלסט של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה ועל כן בוטל השימוש בדגל.
דגל הרפובליקה הסובייטית סוציאליסטית - אוטונומית של קרים, 1921
דגל הרפובליקה הסובייטית סוציאליסטית - אוטונומית של קרים, 1929
דגל הרפובליקה הסובייטית סוציאליסטית - אוטונומית של קרים, 1938
ראו גם

דגל רוסיה
דגל אוקראינה
הערות שוליים

↑  Ukrainian heraldry — Flag of Crimea URL accessed on February 22, 2007
1 2 3  fotw.net — Crimea - 1992 Proposals (Ukraine)
↑  fotw.net — Crimea in the Soviet Union
↑  Wolczuk, Kataryna. "Catching up with 'Europe'? Constitutional Debates on the Territorial-Administrative Model in Independent Ukraine". Taylor & Francis Group. נבדק ב-16 בדצמבר 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  fotw.net — Crimea: The Tatars (Ukraine)
הדגל הנפוץ ביותר בקרב הציבור וארגונים בדלנים בתקופה שלאחר פירוק ברית המועצות
הדגל של העם הטטרי של קרים (Qırımtatar bayrağı או Kök bayraq).
דגל הרפובליקה העממית של קרים
דגל השלטון המקומי של קרים
עד כאן (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  מייקל אפטד
 הופק בידי:  אירווינג וינקלק
 תסריט:  ניקולס קאזאן
 עריכה:  ריק שיין
 שחקנים ראשיים:  ג'ניפר לופז בילי קמפבל
 מוזיקה:  דייוויד ארנולד
 צילום:  רוג'ר סופרס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי קולומביה 
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  24 במאי 2002
 משך הקרנה:  116 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט פעולה 
 מקום התרחשות:  סן פרנסיסקו 
 תקציב:  38 מיליון דולר
 הכנסות:  51.8 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   enough
 סרט הבא:  למות ביום אחר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
עד כאן (באנגלית" Enough) הוא מותחן אמריקאי משנת 2002 בבימויו של מייקל אפטד, עם ג'ניפר לופז ובילי קמפבל בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על אישה מוכה הבורחת עם בתה מפני בעלה האלים עד שהיא מחליטה להתעמת איתו פיזית.
תקציר העלילה

סלים (ג'ניפר לופז) וחברתה ג'יני (ג'ולייט לואיס) עובדות כמלצריות במסעדה בלוס אנג'לס. שם פוגשת סלים במיטש הילר (בילי קמפבל), גבר נאה ומבוסס. מתחיל רומן בניהם וכעבור זמן לא רב הם נישאים.
ג'ו רוכש בית נאה לבקשתה של סלים ונולדת להם בת בשם גרייסי (טסה אלן). הכל נראה מושלם אבל כעבור שש שנים מגלה סלים שמיטש בוגד בה. הוא לא מתכחש לכך ומודיע לה כי הוא המפרנס בבית הזה וכי כגבר מותר לו לנהל יחסים עם כמה נשים שהוא רוצה. סלים ההמומה מתווכחת אתו והוא מכה אותה. היא ממהרת לאביה החורג פיל (כריסטופר מלר) ובעצה עם ג'יני מתכננים את הבריחה שלה עם גרייסי. מיטש מפתיע אותה באמצע הבריחה ומאיים עליהם באקדח אבל לבסוף נותן לה לברוח ומזהיר שיימצא אותה.
סלים טסה עם גרייסי לסיאטל, לביתו של חברה הקודם ג'ו (דן פוטרמן). מיטש נעזר בידידו השוטר רובי (נואה ויילי) שמגלה היכן היא מסתתרת. הוא שולח את חבריו העבריינים המתחזים לאנשי FBI אך הם לא מוצאים את סלים. סלים מקבלת תמיכה מאביה הביולוגי יופיטר (פרד וורד) שהסכים לעזור לה, לתמוך בה כספית לאחר שמיטש חסם את חשבון הבנק שלה, ולמצוא לה מקום מסתור מבודד אבל גם שם מאתרים אותה מיטש ורובי והיא מצליחה להימלט מרובי לאחר מרדף מכוניות ארוך.
מיטש תובע משמורת על גרייסי וסלים עומדת לפני שימוע בבית משפט. כאשר עורך הדין אומר לה שהסיכוי שלה לקבל משמורת הוא נמוך ביותר וכי מיטש ירדוף אחריה כל הזמן, היא מחליטה להתעמת פיזית עם מיטש. היא שולחת את גרייסי עם ג'יני למקום מסתור ועוברת אימון בקרב מגע. בלילה היא מתגנבת לביתו של מיטש, מסתירה את כלי הנשק שלו וכאשר הוא מגיע היא מתעמתת אתו פיזית בקרב מגע קשה בו היא מצליחה לבסוף לדחוף אותו מהמרפסת אל מותו.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ג'ניפר לופז | סלים |  |
| בילי קמפבל | מיטש הילר |  |
| ג'ולייט לואיס | ג'יני |  |
| דן פוטרמן | ג'ו |  |
| נואה ויילי | רובי |  |
| פרד וורד | יופיטר |  |
| טסה אלן | גרייסי |  |
| כריסטופר מלר | פיל |  |
דרייב (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 מבוסס על:  רומן של ג'יימס סאליס באותו השם
 בימוי:  ניקולס וינדינג רפן 
 הופק בידי:  מישל ליטבק ג'ון פלרמן מארק פלאט גיגי פריצקר  סיגל אדם
 תסריט:  חוסיין אמיני, ג'יימס סליס 
 עריכה:  מתיו ניומן
 שחקנים ראשיים:  ראיין גוסלינג קארי מאליגן אלברט ברוקס בריאן קראנסטון אוסקר אייזק כריסטינה הנדריקס רון פרלמן
 מוזיקה:  קליף מרטינז
 צילום:  ניוטון תומאס סיגל 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Bold Films  Odd Lot Entertainment Marc Platt Productions  Seed Productions
 חברה מפיצה:  פורום הונגריה, Le Pacte, Wild Side Films, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  20 מאי 2011 (קאן) 16 ספטמבר 2011 (ארצות הברית)
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  נאו-נואר, סרט מתח, סרט דרמה, סרט פשע, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  לוס אנג'לס 
 תקציב:  15 מיליון דולר
 הכנסות:  81.4 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   drive2011
 פרסים:  פרס אמנדה לסרט הזר הטוב ביותר  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
דרייב (באנגלית: Drive, מילולית "לנהוג") הוא סרט אמריקאי מסוגת דרמת פשע משנת 2011 בבימויו של ניקולס וינדינג רפן. התסריט, שנכתב על ידי חוסיין אמיני, מבוסס על רומן בעל אותו שם מאת ג'יימס סאליס. בסרט מככבים השחקנים ראיין גוסלינג, קארי מאליגן, רון פרלמן, בריאן קראנסטון, כריסטינה הנדריקס ואלברט ברוקס. עלילת הסרט עוקבת אחר פעלולן עלום שם שמחלטר כנהג שודים ומסתבך עם גנגסטרים מקומיים בלוס אנג'לס.
עלילה

נהג עלום שם הממעט בדיבורו עובד כמכונאי, פעלולן רכב ונהג מילוט לשודדים בלוס אנג'לס, קליפורניה. את העבודות השונות שלו הוא מקבל ממעסיקו וידידו שאנון, שמנהל מוסך. שאנון יוזם פגישה עם המאפיונר ברני רוז ושותפו נינו פאולוזי, ומבקש שיממן את תוכניתו לשלב את ה"נהג" במרוצי מכוניות. אחרי שרוז נוכח בכישורי הנהיגה החדים של הנהג הוא מסכים להוציא 300,000 דולר מכספו למימון התוכנית.
הנהג פוגש את שכנתו איירין ואת בנה הצעיר בניסיו בחנות מכולת, ומסיע אותם הביתה לאחר שמכוניתם מתקלקלת. הנהג ואיירין מפתחים קשר רומנטי שנקטע כשבעלה העבריין, סטנדרד גבריאל, משוחרר מהכלא. סטנדרד חייב דמי חסות מהזמן שבילה בכלא לכריס קוק, אחד מאנשיו של רוז. קוק תוקף את סטנדרד ומאיים לפגוע באיירין ובבנה אם סטנדרד לא ישדוד בית עבוט כדי להחזיר לו את החוב.
הנהג, שדואג לשלום איירין, מסכים לעזור לסטנדרד לשדוד את בית העבוט יחד עם בלאנש, שותפתו של קוק. השוד משתבש וסטנדרד נורה למוות על ידי בעל בית העבוט. בעוד הנהג ובלאנש נמלטים, הם נרדפים על ידי מכונית מסתורית. הם מתחמקים מרודפיהם ומסתתרים עם השלל בחדר במוטל, שם הנהג מגלה שסכום הכסף שנגנב גבוה בהרבה מהסכום שידע שיש בבית העבוט. הוא מאיים לפגוע בבלאנש אם לא תגלה לו מה באמת קורה, והיא מגלה שהמכונית שרדפה אחריהם שייכת לקוק, וכי הם תכננו לרמות את הנהג ואת סטנדרד. לפתע שניים מאנשיו של קוק מסתערים על חדרם במוטל; אחד מהם הורג את בלאנש ופוצע את הנהג, אבל הנהג גובר עליו והורג את שניהם.
במוסך, שאנון מציע לנהג להסתיר את הכסף, אך זה מסרב. הנהג יוצא בעקבותיו של קוק ומוצא אותו במועדון חשפנות, שם הוא מאיים להרוג אותו לפני שקוק מגלה שמתכנן השוד האמיתי היה נינו. הנהג מתקשר לנינו ומציע להחזיר לו את הכסף כדי לצאת מהפרשה, אבל נינו הזועם מסרב ושולח רוצח שכיר לבניין הדירות של הנהג ואיירין. בדירתו, הנהג מספר לאיירין הזועמת על השוד שהשתבש ויורד איתה במעלית במטרה לברוח, אבל לפתע שם לב לרוצח השכיר שנוכח איתם במעלית. הנהג מנשק את איירין לפני שהוא רומס למוות את הרוצח השכיר ברגלו ומשאיר אותה מבועתת.
נינו מגלה לברני שהכסף שהוחבא בבית העבוט שייך למשפחת הפשע האיטלקית מפילדלפיה, ושכשיתגלה שהכסף נלקח הם יעקבו אחרי הנהג וקוק ויגיעו לבסוף גם אליהם, לכן הם חייבים להרוג את כל המעורבים בפרשה. ברני רוצח את קוק, ואחרי ששאנון מסרב למסור לו את מקום הימצאותו של הנהג רוצח גם אותו.
כשהנהג מוצא את גופתו של שאנון הוא יוצא לנקום בברני ונינו. הוא מסווה את עצמו עם מסכת גומי שהשיג מעבודתו כפעלולן, עוקב אחרי נינו על דרך 1 ומתנגש בכוונה במכוניתו. נינו מנסה להימלט, אבל הנהג תופס אותו ומטביע אותו בחוף הים. הנהג מתקשר לאיירין ונפרד ממנה, ולאחר מכן יוצא לפגוש את ברני, שמבטיח לו שלא יפגע באיירין ובבניסיו אם הנהג יחזיר את הכסף. ברגע שהנהג מחזיר לו את הכסף ברני דוקר אותו בבטן, אבל הנהג מוציא את הסכין מבטנו והורג את ברני. למרות הפציעה המדממת בבטנו, הוא משאיר מאחור את הכסף ואת גופתו של ברני ונוהג אל תוך הלילה.
צוות השחקנים

ראיין גוסלינג – הנהג
בריאן קראנסטון – שאנון
אלברט ברוקס – ברני רוז
רון פרלמן – נינו פאולוזי
קארי מאליגן – איירין גבריאל
אוסקר אייזק – סטנדרד גבריאל
קאדן לאוס – בניסיו גבריאל
כריסטינה הנדריקס – בלאנש
ג'יימס ביברי – כריס קוק
הפקה וביקורות

הסרט צולם כולו בלוס אנג'לס, קליפורניה, עם תקציב של כ-15,000,000 דולר. קיימים הבדלים רבים בין הרומן לסרט, אם כי האווירה מהרומן נשמרת. האירועים שמחולקים בספר לשני מישורי זמן שונים (בעבר ובהווה של הגיבור), מרוכזים בסרט בסדר כרונלוגי ללא שילוב של פלאשבקים בנרטיב. הבמאי ציין שהסרט הושפע מהסרטים בוליט (1968) ויום הארבה (1975), וכי הוא מהווה מחווה ליוצר הקולנוע אלחנדרו חודורובסקי.
הסרט קיבל שבחים עת הוקרן לראשונה בתחרות ה-64 בפסטיבל קאן ואף זכה לקימת כבוד בסיום ההקרנה. כמו כן זכה הסרט בפרס הבמאי בתחרות. הוא הופץ לבתי הקולנוע בארצות הברית ובאירופה בספטמבר 2011, וזכה לשבחי הביקורות; אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורת קולנוע העניק לסרט ציון 8.2, אם כי מבקרים אחדים, בהם דייוויד אדלסטיין מהניו יורק טיימס, הגדירו את הסרט כ"זבל איכותי" עקב האלימות הקיצונית והירודה בסרט. הופעותיהם של גוסלינג וברוקס זכו גם כן לשבחים.
לקריאה נוספת

צחי כהן, לְמה דומה קולנוע? קריאות תרבותיות בקולנוע בן־זמננו, הוצאת כרמל, 2021, הפרק "ארץ המרדפים", עמ' 156–158.
הערות שוליים

↑  FilmDistrict Drives To First Big AFM Deal
↑  Scott, A. O. (15 בספטמבר 2011). "Fasten Your Seat Belts, the Chevy Is Taking Off". The New York Times. The New York Times Company. נבדק ב-16 בספטמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
הצד העמוק של האוקיינוס (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  The Deep End of the Ocean 
 בימוי:  Ulu Grosbard 
 הופק בידי:  Frank Capra III 
 תסריט:  סטיבן שיף 
 עריכה:  ג'ון בלום 
 שחקנים ראשיים:  מישל פייפר אלקסה וגה ברנדה סטרונג Tony Musante Rose Gregorio ג'ון קפלוס ג'ונתן ג'קסון ראיין מרימן טריט ויליאמס וופי גולדברג K. K. Dodds 
 מוזיקה:  אלמר ברנסטין 
 צילום:  סטפן גולדבלט 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי קולומביה 
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  12 באוגוסט 1999 
 משך הקרנה:  105 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  שיקגו 
 הכנסות באתר מוג'ו:   deependoftheocean
 דף הסרט ב־IMDb
 
הצד העמוק של האוקיינוס הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1999 בבימויו של אולו גרוסברד, ובכיכובם של מישל פייפר, טריט ויליאמס, ג'ונתן ג'קסון, ג'ון קפלוס ו- וופי גולדברג. הוא מבוסס על הרומן באותו שם משנת 1996 מאת ג'קלין מיטצ'רד, רב מכר שהיה הרומן הראשון שנבחר על ידי אופרה וינפרי לדיון בפינה בתוכניתה "מועדון הספרים של אופרה" בשנת 1996. הסרט מתאר את סיפורה של משפחה, כאשר בן, הבן הצעיר נחטף ואז נמצא תשע שנים מאוחר יותר, מתגורר באותה עיירה, אליה עברה משפחתו זה עתה. הסרט יצא לאקרנים בבתי הקולנוע ב-12 במרץ 1999 על ידי סרטי קולומביה ונכשל בקופות עם הכנסות של כ-28 מיליון דולר ברחבי העולם, נמוך מעלות הפקתו.
עלילה

במהלך פגישת מחזור של התיכון בו למדה בלובי במלון, בנה בן ה-3 של בת' קפדורה נעלם. המשטרה מוזעקת למקום כאשר מתחיל חיפוש אחריו אך הוא לא צלח, ובת' חווה התמוטטות עצבים. היא לא מסוגלת להתמודד עם המצב, ומזניחה בלי כוונה את ילדיה, וינסנט וקרי.
לאחר תשע שנים, משפחת קפדורה השלימה עם זה שבן נעלם אך, כשילד בעל מראה מוכר מגיע לביתם החדש ומציע לכסח את הדשא שלהם ומציג את עצמו כסם, בת' משתכנעת שהוא בעצם בן, ומתחילה בחקירה.
בת' מגלה שבן נחטף במפגש המחודש על ידי ססיל לוקהארט, אישה לא יציבה נפשית שהייתה חברה ותיקה לכיתה של בת' בתיכון. היא גידלה את בן כילד שלה, עד שהתאבדה.
ניסיון ההשתלבות מחדש של סם/בן בחזרה למשפחת קפדורה מייצר מצבים בעייתיים לכולם, אז בת' ובעלה פאט מחליטים בסופו של דבר להחזיר אותו לאביו המאמץ.
לילה אחד, וינסנט הבן הבכור עוזב את הבית ובת' מתעוררת מאוחר יותר לשיחת טלפון בשעה 4:22 בבוקר כדי שאומרים לו שהוא בכלא. בת' ופאט משוחחים על התנהגותו הבלתי יציבה עם קנדי בליס, בלשית שעסקה במקרה של בן שהפכה לחברת משפחה, וקנדי מרגיעה את בת' שוינסנט אוהב אותה. בסופו של דבר הם מיישבים את מערכת היחסים שלהם, אבל בעוד וינסנט בכלא, בת' ופט מפתחים בעיות ביחסים לאחר ויכוחים מתמשכים, והם מתחילים לישון במיטות נפרדות.
כמה ימים לאחר מכן, מופיע סם בבית קפדורה ומגלה שהוא זכר משהו מלפני חטיפתו. הוא שיחק מחבואים עם וינסנט ונתקע בארגז המצעים, אבל וינסנט מצא אותו, מה שגרם לו להרגיש בטוח.
מאוחר יותר פאט משחרר את וינסנט מהכלא ולילה אחד רואה אותו משחק כדורסל בחוץ עם סם. וינסנט, שנשא אשמה על כך שלא צפה בבן בפגישת המחזור של אימו, הרפה את ידו ואמר לו ללכת לאיבוד. סם/בן סולח לו, ואומר לו שהחליט לחזור לחיות עם משפחתו הביולוגית.
בת' ופאט, המפויסים, מתבוננים מחלון ביתם.
שחקנים ודמויות

מישל פייפר בתור בת' קפדורה
טריט ויליאמס כפאט קפדורה
וופי גולדברג בתור הבלשית קנדיס "קנדי" בליס
ג'ונתן ג'קסון בתור וינסנט קפדורה - בן 16
קורי באק בתור וינסנט קפדורה - גיל 7
ראיין מרימן בתפקיד בנג'מין קפדורה/סם קאראס - גיל 12
מייקל מקלרוי בתפקיד בנג'מין קפדורה - גיל 3
אלכסה וגה בתור קרי קפדורה - גיל 9
מייקל מקגריידי בתפקיד ג'ימי דאגרטי
ברנדה סטרונג בתור אלן, חברתה לכיתה של בת' בתיכון
טוני מוסנטה בתור סבא אנג'לו קפדורה
רוז גרגוריו בתור סבתא רוזי קפדורה
ג'ון קפלוס בתפקיד ג'ורג' קראס, בעלה של ססיליה
לוסינדה ג'ני בתור לורי
ג'ון רוסליוס בתפקיד המפקד בסטוקוביץ'
רוברט צ'יצ'יני בתור הדוד ג'ואי
הפקה

על פי חוברת פרסומית שהוציאה ההפקה לאור על הנעשה מאחורי הקלעים שהופיעה ביציאת הסרט ב-DVD, הפקת הסרט החלה ב-27 באוקטובר 1997 והצילומים התרחשו בעיקר בלוס אנג'לס. בתחילה תפקיד הבלשית הוצע לאופרה ווינפרי לפני ליהוקה של וופי גולדברג. באופן מקרי, הרומן שעליו מבוסס הסרט היה הספר הראשון שנבחר על ידי ווינפרי בתוכניתה כספר המומלץ בפינת התכנית מועדון הספרים של אופרה ב-1996.
סיום חלופי וצילומים מחדש

סופו של הסרט צולם שוב לאחר שצפה בו קהל, שחש שהוא קודר מדי. למרות היותו הסוף המקורי של הספר, שלא לדבר על הסוף המועדף על מישל פייפר, האולפן בחר בסוף שמח המקובל יותר. שכתובים נוספים נרחבים וצילומים חוזרים גרמו לדחיית הסרט מיציאתו המתוכננת בסתיו 1998 ועד לאביב 1999.
הסרט יצא לאקרנים ב-12 במרץ 1999.
פרסים ומועמדויות

ריאן מרימן זכה בפרס האמן הצעיר להופעה הטובה לשחקן משנה צעיר בסרט עלילתי.
הערות שוליים

1 2  "Oprah Book Club books - 1996 to 1997". oprah.com. נבדק ב-2009-12-24.
1 2 3  "The Deep End of the Ocean". IMDb.
↑  "The Deep End of the Ocean - Awards". imdb.com. נבדק ב-2009-12-24.