stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסח גרופר
הערות שוליים

↑  שמואל סולר, "אי אפשר לחיות מהכרמים" - טוענים כורמי השומרון והדרום, מעריב, 24 בינואר 1963
↑  דברו בכסף, חרות, 9 בספטמבר 1965
↑  ההפיכה בעתלית - עובדה ליברלי - בראש המועצה, מעריב, 21 במאי 1962
↑  שאול בני, פסח גרופר וסגניו הופתעו, חרות, 28 במאי 1962
↑  שמואל סולר, פייסיק גרופר מקווה להקים שלטון "מקיר אל קיר" בעתלית, מעריב, 25 בנובמבר 1962
↑  שמואל סולר, תושבי עתלית הסתערו על משרדי המועצה, מעריב, 17 בינואר 1963
↑  שמואל סולר, טענות על "כלנתריזם" במועצה מקומית עתלית, מעריב, 22 בינואר 1963
↑  שמואל סולר, לפסח (גרופר) מעתלית הגדה משלו, מעריב, 16 באפריל 1963
↑  צבי טל, היום הדחת יו"ר עתלית, חרות, 2 בפברואר 1964
↑  הודח ראש מועצת עתלית, מעריב, 4 בפברואר 1964
↑  צבי טל, הסיפור מאחורי הכלנתריזם, חרות, 6 בפברואר 1964
↑  הודח ראש מועצת עתלית, דבר, 14 בספטמבר 1964
↑  ה"ליברלים" הבטיחו ראשות מועצת עתלית לחנניה עמאר, חרות, 9 בספטמבר 1964
↑  השבוע צפויה ישיבת הדחה במועצת עתלית, דבר, 12 בספטמבר 1971
↑  נהגי הקטרים מאיטים ליד עתלית וח"כ גרופר קופץ, דבר, 17 באוקטובר 1978
↑  כרמל מזרחי: הוצאנו כספים, מעריב, 11 בינואר 1979
↑  זמיר יכריע אם לקבל המלצת המשטרה להעמיד ח"כ גרופר לדין, דבר, 6 ביולי 1979
↑  גרופר ייבחר היום לשר במרכז הליברלים, דבר, 11 באוגוסט 1983
↑  יוסי גרינשטיין, הועלו מחירי המים לחקלאות ולתעשייה, מעריב, 10 ביולי 1990
↑  טל שחף, אהרן פריאל, גרופר: המבקרת מפחידה בלי הצדקה - כל מסקנותיה שגויות, מעריב, 4 בינואר 1991
↑  טל שחף, הלובי החקלאי של הכנסת יתנגד להעברת סמכויות למשרד לאיכות הסביבה, מעריב, 14 בפברואר 1989
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007316619305171  VIAF: 9225149368863585980001   WorldCat (עם VIAF): 9225149368863585980001
פאנטם

הפאנטם
פאנטם  הוא כלי מתכתי ממשפחת כלי ההקשה.
הכלי  המקורי, שנקרא hang, נוצר בשנת 2000 על ידי Felix Rohner and Sabina Schärer בעלי חברת פאנארט (PANart). 
צלילי הפאנטם מזכירים את צלילו של הנבל, אולם הוא נוצר בהשראת האודו, תוף כד כדורי, ותופי מתכת מטרינידד הבנויים מחביות גדולות שבחלקם העליון יש ריקועים ושכל הקשה עליהם יוצרת צליל שונה. ההבדל בין תופי המתכת מטרינידד, שנוצרו לאחר שחביות דלק נשכחו שם על ידי האמריקאים, לבין הפאנטם מתבטא בעיקר בכלי הניגון עליהם ובגודלם. על הפאנטם מנגנים בעזרת הידיים, בעוד שעל תופי המתכת - באמצעות מקל.
דוגמאות לצלילי הכלי

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| הדור הראשון של הפאנטם (2005), נוגן כשהכלי היה במאוזן לגוף |  | הדור השני של הפאנטם (2007), נוגן במאונך לגוף |  |
יחסי איראן–קזחסטן

| יחסי איראן–קזחסטן |
| --- | --- |
איראן: קזחסטן


איראן: קזחסטן
שטח (בקילומטר רבוע)
1,648,195: 2,724,900
אוכלוסייה
91,923,060: 20,697,491
תמ"ג (במיליוני דולרים)
401,505: 261,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,368: 12,631
משטר
רפובליקה אסלאמית: רפובליקה

יחסי איראן-קזחסטן הם יחסי החוץ והקשרים הדיפלומטיים בין איראן לקזחסטן.
סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו לאחר התפרקות ברית המועצות, ב-29 בינואר 1992. השגרירות הקזחית באיראן הוקמה בשנת 1993. במקביל, השגרירות האיראנית בקזחסטן הוקמה בשנת 1992 עם שתי קונסוליות שהוקמו בשנת 1992 ו-2012.
שתי המדינות חברות באומות המאוחדות ובארגון לשיתוף פעולה כלכלי. כמו כן, המדינות חתמו על למעלה מ-60 חוזים דיפלומטיים שונים. בנוסף על כל אלו, נשקלת גם האפשרות לבטל את הוויזה בין המדינות, ובכך להקל על התנועה ביניהן. ראש ממשלת קזחסטן הביע את כוונתו להרחיב את קשרי הסחר עם איראן, במהלך פגישתו עם שר החקלאות האיראני בשנת 2019, על פי "חדשות פארס".
סחר

מחזור הסחר בין שתי המדינות גדל פי חמישה בשנים האחרונות מ-400 מיליון דולר ליותר מ-2 מיליארד דולר בשנת 2009. איראן מייבאת דגנים, מוצרי נפט ומתכות מקזחסטן. איראן שותפה בפרויקטים משותפים של נפט וגז, הכוללים בניית צינור המחבר בין קזחסטן, טורקמניסטן ואיראן (דרך המפרץ הפרסי), מה שיעניק לאסטנה גישה לשוקי אסיה. לקזחסטן יש אינטרסים מיוחדים בהשקעות איראניות בהנדסת מכונות, תשתיות, תחבורה ותקשורת.
אחד מן הגורמים המעודדים שיתוף פעולה בין המדינות הוא הים הכספי. כתוצאה מכך, ישנם שיתופי פעולה רבים הנוגעים לנפט הנמצא באזור. בנוסף על כך, בשנת 2010 נשקל חיזוק הקשר באמצעות פרויקטים של חקלאות ותחבורה (תחבורה אווירית ורכבות).
נבל פה

נבל פה שהיה בשימוש במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית
נבל פה מודרני
נגן נבל פה
נבל הפה או נבל הלסת הוא אחד מהכלים המוזיקליים העתיקים בעולם.[דרוש מקור]
הכלי מורכב מלשונית מתכת גמישה המחוברת למסגרת ברזל או פלדה יצוקה כך שהיא נמצאת בין זרועות המסגרת. קצה לשונית זו מוחזק בפיו של האדם המנגן בכלי, והוא פורט על הלשונית עם אצבעותיו כדי להפיק תווים. לתווים המופקים יש גובה צליל קבוע, אף על פי שעל ידי שינוי כמות האוויר בפה המנגן ניתן ליצור צלילים עיליים שונים, וכך ליצור מלודיות פשוטות.
נבל פה מתחלק לשניים:
נבל פה אשר מנגנים בו על ידי החזקה בשפתיים, כגון נבל הפה הווייטנאמי.
נבל פה אשר מנגנים בו על ידי החזקה בשיניים, בדומה לנבל הפה ההונגרי המוצג בתמונה משמאל.
בשני הסוגים פורט המנגן על הלשונית הדקה בעזרת אצבעותיו. ניתן לשנות את גובה הצליל בעזרת שינוי מבנה חלל הפה.
על אף שבאנגלית נבל הפה נקרא Jew's harp (נבל יהודי), אין לכלי שום קשר מיוחד ליהודים, וסביר להניח שמקור השם הוא בשיבוש המילים Jaw harp (נבל לסת).
במוזיקה הפופולרית

להקת הרד הוט צ'ילי פפרז השתמשה בנבל הפה בשירה "Give it Away".
הזמר לאונרד כהן מזכיר את נבל הפה בשירו "Last Year's Man", ומשתמש בו בשיר "Bird On The Wire" (אפשר לשמוע את הכלי בבירור בשנייה 0:06). בשירו של אריק איינשטיין, מכופף הבננות, נעשה שימוש בנבל פה הנשמע בין השאר בתחילת ההקלטה ובסיומה.
כיצד מנגנים בנבל הפה

את נבל הפה מחזיקים בעדינות כך שהיד נוגעת רק במסגרת ולא בלשונית, מצמידים את המסגרת לשיניים הקדמיות כשהן מופרדות במקצת והשפתיים מונחות על החלק העליון והתחתון של המסגרת.
מנגנים על ידי פריטה לשני הכיוונים של הלשונית. ניתן להשיג צלילים שונים על ידי הזזת הלסת התחתונה והלשון לשינוי חלל הפה או נשיפה ושאיפה בזמן הפריטה.
חגית כפיר

| --- | --- |

 לידה:  דצמבר 1965 (בת 59) באר שבע, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  קלרינט 
 
חגית כפיר (נולדה בדצמבר 1965, כסלו התשכ"ו) היא זמרת יוצרת, חזנית ונגנית קלרינט.
ביוגרפיה

חגית כפיר נולדה בבאר שבע לד"ר לידיה קוזניצקי וד"ר ישראל קוזניצקי, זוג רופאים שעלו לישראל, והיו ממקימי בית חולים סורוקה בבאר שבע. בהמשך עברה המשפחה להתגורר בפתח תקווה.
את לימודי המוזיקה החלה בגיל שלוש בנגינת כינור, בהמשך למדה נגינה על פסנתר וקלרינט בקונסרבטוריון העירוני בפתח תקווה. השתתפה בנערותה במקהלת הנערות העירונית המקצועית "נווה שיר" בניצוחו של נתן מרגלית. השתתפה בפסטיבל שירי הילדים מספר 7 בשיר "אבגדה" עם הזמרת ציפי שביט. בנוסף ללימודי מוזיקה למדה 15 שנים בלט קלאסי בסטודיו של המורה מרים קופמן ועברה את מבחני האקדמיה המלכותית לבלט בלונדון.
למדה בבית ספר "עין גנים" ובאולפנית ישורון שבפתח תקווה.
לאחר השירות הלאומי למדה באקדמיה למוזיקה בתל אביב במסלול התמחות בקלרינט. בוגרת מדרשה למורים למוזיקה במכללת "תלפיות"; בוגרת תואר BA ו-MA במוזיקולוגיה באוניברסיטת בר-אילן; לימודי התמחות בניצוח מקהלות במכללת לוינסקי בת"א; בוגרת התוכנית האקדמית להכשרת מנהלים לבתי"ס, אוניברסיטת בר-אילן.
למדה חזנות אצל החזן יצחק אשל.
ביוגרפיה > קריירה

כזמרת יוצרת, מופיעה בהרכבים שונים ובשיתוף פעולה עם יוצרים ואמנים ובתוך כך:
סדרת מופעים אותם הפיקה והופיעה במשותף עם ד"ר פנינה נויבירט, מרצה למחשבת ישראל ולאגדות חז"ל. במופע, עיון מעמיק במדרשי חז"ל משולב במופע שירה עוצמתי, בשילוב שיח הגותי עם הקהל.
שתופי פעולה עם ד"ר שלי גולדברג מומחית בתחום החסידות והקבלה.
מופיעה עם ד"ר עליזה לביא במופע שנקרא "כשהנפש מתגעגעת" העוסק בתפילה והעצמה נשית בעקבות ספריה של עליזה לביא "תפילת נשים", "מנהג נשים" ו-"שעות התייחדות". כפיר מלחינה ומבצעת תפילות נשים מהעבר ומההווה.
מופיעה עם ביתה הילה (זמרת-יוצרת ונגנית גיטרה) במופע "לא ארחף בחלל" מופע ייחודי בעקבות הוצאת האלבום המשותף שבו מלחינה כפיר שירי משוררות ומתוך המקורות.
הופיעה בתוכנית "היי יוצרת את עצמך", עם הפסנתרנית שירלי שלו.
הופעות בפסטיבלים ובערבי תרבות כגון "לא בשמיים" - בכפר בלום, ותל חי. בפסטיבל "הקהל" ובפסטיבל "הכליזמרים" בצפת.
"קרבה ובאה" - מופע בליווי הרכב נשי (בס, תופים, גיטרות, קלידים)
דיסקוגרפיה

2003 - הפקת האלבום "שרה לאלוהי" בו היא שרה ממיטב היצירות החזניות בעיבוד מחודש. אלבום פורץ דרך - הראשון שהופק בארץ בו זמרת שרה יצירות מהחזנות הקלאסית ובעיבודים של מוזיקת עולם. עיבודים תזמורתיים והפקה מוזיקלית: דני מגד
2011 - הפקת אלבום שירי ילדים "יש לי שתי ידיים", מאת היוצרת עליזה ראם-פישמן. עיבודים ניהול והפקה מוזיקלית: מושיק צברי, אולפני קורל
2013 - הפקת האלבום "לא ארחף בחלל" משירי משוררות ומהמקורות לחנים: חגית והילה כפיר. ייחוד הפרויקט הוא בהרמוניה הקולית יוצאת הדופן הנובעת מהקשר המיוחד שבין אם לבת. עיבודים והפקה מוזיקלית: עודד גדיר, לייבל גלגל
2022 - "בטרם לידה", מילים: פאני נוידא, חגית כפיר. לחן: חגית כפיר. ניהול והפקה מוזיקלית ינקלה סגל, אולפן: אודי שמחון
2022 - "אמרתי לעצמי", מילים: רחל חלפי ברוך, לחן: חגית כפיר, ניהול והפקה מוזיקלית ינקלה סגל, אולפן: אודי שמחון
2024 - "מי שברך לחיילות ולחיילים" - הגרסה השוויונית
הערות שוליים

↑  שעות התייחדות, באתר של ד"ר עליזה לביא
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420956905171  VIAF: 29156219085204741746   WorldCat (עם VIAF): 29156219085204741746
עודד שחם

| --- | --- |

 לידה:  1964 (בן 60 בערך) ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  בית הספר הריאלי, האוניברסיטה העברית בירושלים
 תקופת כהונה:  2004–הווה (כ־20 שנה)
 תפקידים בולטים:  שופט בית משפט השלום, שופט בית המשפט המחוזי בירושלים
עודד שחם (נולד ב-1964) הוא משפטן ישראלי, המכהן כשופט בית המשפט המחוזי בירושלים מאז אוגוסט 2012. שחם נמנה בין חברי המותב במשפט נתניהו, לצד רבקה פרידמן-פלדמן ומשה בר-עם.
ביוגרפיה

שחם נולד ב-1964. ב-1982 השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר הריאלי שבחיפה. בשנים 1983–1986 שירת בצה"ל בחיל התותחנים. לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, שם השלים בהצטיינות לימודי משפטים. התמחה אצל נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר, ובמשרד עורכי דין. ב-1993, שחם הוסמך כעורך דין.
בשנים 1993–1996 עבד כעורך דין שכיר, ואחר כך היה עוזרו המשפטי של השופט תיאודור אור בבית המשפט העליון. לאחר מכן החל לעבוד כפרקליט במחלקה הפלילית של פרקליטות המדינה. מ-2001 עד 2003 היה אוסף חומר בוועדת החקירה הממלכתית לאירועי אוקטובר 2000. לאחר מכן עבד כרשם בבית המשפט העליון.
בספטמבר 2004 מונה לכהונת שופט בבית משפט השלום בירושלים. במסגרת כהונתו זו ישב במותב שדן בתיקו של השר לשעבר צחי הנגבי, בו התעוררה מחלוקת בין השופטים בשאלה אם יש להטיל קלון על הנגבי משום שהורשע בעדות שקר, כאשר שחם היה בדעת הרוב המחמירה.
באוגוסט 2012 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים. בפברואר 2020 נבחר לאחד משלושת השופטים שידונו במשפטו של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו והנאשמים האחרים, נוני מוזס ושאול אלוביץ'.
הערות שוליים

↑  תמר אלמוג וצח שפיצן, נקבע הרכב השופטים שידון בתיקי נתניהו, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 12 בפברואר 2020
1 2  עודד שחם, באתר הרשות השופטת
↑  ענת רואה ו-ynet, נקבע ההרכב שידון בתיקי נתניהו: השופטת מתיק אולמרט והשופט מתיק הנגבי, באתר כלכליסט, 12 בפברואר 2020
↑  אסף גולן, בעלי ניסיון, מחמירים ואנשי פרקליטות: מיהם שלושת שופטיו של רה"מ נתניהו?, באתר ישראל היום, 12 בפברואר 2020
↑  הדס מגן, ‏נדחתה בחירת שופט בת"א במקום אזר; פרקש, סוקול והלמן-נוסבאום נבחרו למחוזיים, באתר גלובס, 29 ביולי 2004
↑   ביני אשכנזי, נטעאל בנדל, מחמירים בתיקי שחיתות: נקבע הרכב השופטים במשפט נתניהו, באתר TheMarker‏, 12 בפברואר 2020
↑  תומר זרחין, ח"כ צחי הנגבי זוכה בפרשת המינויים הפוליטיים; הורשע במתן עדות שקר, באתר הארץ, 13 ביולי 2010
↑  יובל יועז, ‏השופט עודד שחם מבימ"ש השלום בירושלים קודם למחוזי, באתר גלובס, 16 ביוני 2012
↑  טובה צימוקי ויעל פרידסון, משפט נתניהו: 3 השופטים שידונו בתיקי ראש הממשלה, באתר ynet, 12 בפברואר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306963105171  ISNI: 0000 0004 0307 9869  LCCN: n2014003973  VIAF: 299471040   WorldCat (עם VIAF): 299471040
המגפה הגדולה של לונדון

| --- | --- |

 תקופת המגפה:  1665–1666
 במדינות או באזורים:  ממלכת אנגליה 
 מקרי מוות:  75,000 
 
"לוח פטירות" משנת 1665.
המגפה הגדולה (באנגלית: Great Plague) הייתה מגפת דבר שפקדה את העיר לונדון בירת אנגליה בין השנים 1665–1666, ובמהלכה מתו כ-100,000 מתושבי העיר (20%) על פני תקופה של כ-18 חודשים. למעשה, אחוז תושבי העיר שמתו במהלך המגפה היה קטן מאלה שמתו במהלך מגפת המוות השחור שפגע באירופה בין השנים 1347–1353. המגפה זכתה בהמשך לכינוי "המגפה הגדולה" בעיקר בשל היותה ההתפרצות הנרחבת האחרונה של מחלת הדבר באנגליה במהלך תקופה של 400 שנה שנודעה כתקופת הפנדמיה השנייה, אשר החלה בשנת 1331 ונמשכה עד 1750.
פרוץ המגפה

במהלך המאה ה-17 פגעו מספר מגפות בעיר לונדון. בשנת 1603 פגעה מגפה בעיר והרגה כ-38,000 מתושביה, בשנת 1625 הרגה מגפה כ-63,000 מתושבי העיר, ובשנת 1636 הרגה מגפה כ-23,000 מתושבי העיר.
ככל הנראה המגפה הגיעה לאנגליה מהולנד, בספינות שהביאו כותנה מאמסטרדם. העיר אמסטרדם עצמה נפגעה במגפה בין השנים 1663–1664 ומתו כ-50,000 מתושביה.
המגפה פגעה לראשונה באזור המספנות של נמל לונדון במזרח העיר, באזור כנסיית סנט גיילס שבשדות. באזור זה חיו עניים רבים בתנאים סוציו אקונומיים נמוכים, וייתכן שפטירות קודמות כתוצאה מהמגפה לא נרשמו או לא נרשמו ככאלה. התיעוד הראשון למגפה הוא מותה של רבקה אנדרוז ב-12 באפריל 1665.
ביולי 1665 הגיעה המגפה אל העיר לונדון עצמה. המלך צ'ארלס השני ומשפחתו עזבו את הבירה ועברו לאוקספורדשייר. נציגי הרבעים השונים של הסיטי של לונדון (האלדרמן) נשארו למלא את תפקידם כמו גם הלורד ראש העיר של לונדון, סר ג'ון לורנס, אולם מרבית החנויות והעסקים נסגרו עקב בריחת התושבים מהעיר.
בעיר נשארו אנשי הדת, הרופאים והרוקחים, אשר ראו מחובתם להישאר ולטפל בחולים. בין הנשארים המועטים בעיר היו סמיואל פיפס והנרי פו.
פיפס תיעד ביומנו את מראות המגפה, ואחיינו של פו, דניאל דפו, פרסם בשנת 1722 את "תיעוד שנת המגפה"(אנ') - ספר דמיוני המבוסס על יומניו של פו.
פגיעת המגפה בעיר

סמיואל פיפס מתאר את התקופה ביומנו:
נשארתי בסיטי עד שמספר המתים מידי שבוע הגיע ל-7,400, מהם 6,000 מתו מהמגפה, אין נשמע בעיר רעש מלבד צלצול פעמוני הכנסיות יום ולילה; עד אשר יכולתי להלך לאורך רחוב לאמבר ולא לראות יותר מעשרים איש בעוברי מקצה אחד של הרחוב עד לקצה השני, ולא יותר מחמישים אנשים בהולכי עד הבורסה המלכותי; עד שמשפחות שלמות, בנות עשר או שתים עשרה נפשות יחד נפטרו כולם; עד שרופאי שלי, ד"ר ברנט, אשר לקח על עצמו להגן עלי מן המגפה, ואשר שרד אף שביתו שלו נאטם, אולם לבסוף נפטר בעצמו מן המגפה; עד אשר הלילות, אף שהתארכו, לא היו ארוכים דיים לקבור את כל גופות הנפטרים ביום הקודם.
הרופאים שנותרו בעיר ניסו לרפא את החולים בלא הצלחה. מספר רופאים נשכרו על ידי שלטונות הסיטי, אשר במקביל הסדירו את קבורת הנפטרים. בשל מספר הנפטרים הרב, ועל אף הניסיון לבצע קבורה מסודרת, נקברו רבים בקברי אחים. במקביל הורו שלטונות הסיטי על הרג הכלבים והחתולים בעיר - החלטה אשר הביאה להגברת המגפה מאחר שאוכלוסיית העכברושים ועליה הפרעושים נושאי החיידק, גדלה. דניאל דפו העריך כי כ-40,000 כלבים וכ-200,000 חתולים הומתו.
השלטונות הורו על הדלקת מדורות ברחובות, אשר בערו יום ולילה, מתוך אמונה שהמחלה עוברת בריחות רעים, וכי המדורות יפיגו ריחות אלה. במדורות נשרפו תבלינים כגון פלפל שחור ולבונה בניסיון להפיג את הריחות, ותושבי העיר נקראו לעשן טבק.
המגפה פגעה בעיקר בעיר לונדון, אך גם הכפרים שסביבה נפגעו, ומתו כ-75% מתושביהם.
באביב 1665 החל לעלות מספר הנפטרים בהדרגה. מספר המתים עלה מ-1,000 נפטרים בשבוע ביולי 1665 ל-6,000 בשבוע באוגוסט, ו-7,000 בשבוע בספטמבר. במהלך חודשי חורף 1665 הייתה ירידה במספר המתים ובפברואר 1666 פחת מספר המתים והמלך וחצר המלוכה שבו אל העיר.
המגפה המשיכה לפקוד את העיר בצורה מתונה עד ספטמבר 1666, כאשר ב-2 בספטמבר 1666 החלה השרפה הגדולה של לונדון אשר הרסה את הסיטי, ובמקביל הביסה את המגפה.
השפעת המגפה

המגפה של לונדון השפיעה בעיקר על העניים, כיוון שהעשירים יכלו להרשות לעצמם לעזוב את העיר לטובת האחוזות הכפריות שלהם, או לעבור לגור עם בני משפחה באזורים אחרים של אנגליה. השרפה הגדולה של לונדון, שהביאה לחיסול המגפה הגדולה, פגעה קשות בסוחרים ובבעלי הנכסים של העיר. בעקבות השרפה, רוב רובה של לונדון נבנתה מחדש והפרלמנט חוקק את חוק הבניה מחדש של לונדון של 1666. תוכנית הרחובות של הבירה נותרה יחסית ללא שינוי, אולם נעשו שיפורים מסוימים: הרחובות הורחבו, משטחים רוצפו, פתחי ביוב פתוחים נאטמו ונאסר על בניית בנינים מעץ. השימוש בלבנים או אבנים הפך לחובה ובנינים רבים נבנו. הבירה זכתה לא רק למתיחת פנים, אלא גם הפכה לסביבה בריאה יותר לחיות בה. תחושת הקהילה בעיר גדלה, לאחר שהתושבים שרדו את נוראות 1665-1666.
הבניה מחדש ארכה מעל 10 שנים ורוברט הוק פיקח עליה בתפקידו כמודד של לונדון. האדריכל סר כריסטופר רן היה מעורב בבניה מחדש של קתדרלת סנט פול ומעל ל-50 כנסיות נוספות. המלך צ'ארלס השני פעל רבות לקדם את עבודת הבניה מחדש. הוא היה פטרון של האומנויות והמדע וייסד את מצפה הכוכבים המלכותי והחברה המלכותית, קבוצה מדעית אשר חבריה הראשונים כללו את רוברט הוק, רוברט בויל וסר אייזיק ניוטון. למעשה, מתוך האש והקטל החלה תקופת הרנסאנס האנגלי בתחום המדעים והאומנות.
ראו גם

המוות השחור
הערות שוליים

↑  Contagion: Historical Views of Diseases and Epidemics, Harvard Library (באנגלית)
↑  Roff Smith, DNA in London Grave May Help Solve Mysteries of the Great Plague, National Geographic, ‏8 בספטמבר 2016
↑  Stephanie Haensch, Raffaella Bianucci, Michel Signoli, Minoarisoa Rajerison, Distinct Clones of Yersinia pestis Caused the Black Death, PLOS Pathogens 6, 2010-07-10, עמ' e1001134 doi: 10.1371/journal.ppat.1001134
↑  BBC - Radio 4 Voices of the Powerless - 29/08/2002 Plague in Tudor and Stuart Britain, www.bbc.co.uk
↑  מגפות שפגעו בעיר לונדון במהלך המאה ה-17
↑  קורבנות המגפה בערים שונות בעולם במהלך המאה ה-17
↑  הכוונה לרחוב לומברד
↑  מכתב של סמיואל פיפס אל לידי קרטרט - באתר עיתון האינדפנדט
1 2 3  James Leasor, The Plague and the Fire, James Leasor Publishing, 1962, עמ' 193-196
↑  Statutes of the Realm | British History Online, www.british-history.ac.uk
| ההיסטוריה של לונדון |
| --- | --- | --- |
| תחומי העיר בתקופות היסטוריות | לונדיניום •  הסיטי של לונדון והסיטי של וסטמינסטר • מחוז מידלסקס • מחוז לונדון • לונדון רבתי |  |
| היסטוריה של השלטון המקומי | מועצת מחוז לונדון • מועצת לונדון רבתי • רשות לונדון רבתי • אספת לונדון • ראש העיר של לונדון |  |
| אירועים היסטוריים | מרד האיכרים • המגפה הגדולה של לונדון • השרפה הגדולה של לונדון • מגפת הכולרה של 1854 • הסירחון הגדול • התערוכה הגדולה • אולימפיאדת לונדון (1908) • הבליץ • אולימפיאדת לונדון (1948) • פסטיבל בריטניה • הערפיח הגדול • פיגועי 7 ביולי 2005 • אולימפיאדת לונדון (2012) |  |
| מבנים היסטוריים | מצודת לונדון • קתדרלת סנט פול • ארמון וייטהול • ארמון וסטמינסטר • גשר לונדון • מנזר וסטמינסטר • האנדרטה לשריפה הגדולה של לונדון |  |
| תשתיות | נמל לונדון • הרכבת התחתית של לונדון • מערכת הביוב של לונדון |  |
ערכים נוספים על ההיסטוריה של לונדון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554214605171  LCCN: sh2006003366
מרזובאן

| --- | --- |
 מדינה:  השושלת הבוונדית 
 פטירה:  1006 
 
מרזובאן או מרזובאן בן רוסתם פרימי (בפרסית: مرزبان بن رستم پریمی) היה השליט השלושה-עשר של השושלת הבוונדית בין השנים 979–986 ולאחר מכן כווסאל של הזיארים עד 1006. הוא היה בנו ויורשו של רוסתם השני . בכמה מקורות, שמו שונה לרוסתם בן אל-מרזובאן, מה שגרם לבלבול בקרב ההיסטוריונים, וגרם להם לחשוב שאלו שני אנשים שונים. הוא נודע בזכות יצירתו, מרזובאן-נאמה המספרת את ההיסטוריה של מלכי איראן הקדם-אסלאמיים ואשר שימש בסיס ליצירה בשם זה מהמאה ה-13, המספרת סיפורי פולקלור וחכמה קדם-אסלאמיים.
ביוגרפיה

לפי ההיסטוריון הערבי בן המאה ה-10, הילאל אל-סאבי, אל-מרזובאן היה אחיה של סיידה שירין(אנ'), אשת השליט הבוויהי פח'ר א-דוולה ואמו של מג'ד א-דוולה. עם זאת, על פי הקאבוס נאמה שמיוחס לשליט הזיארי כאי-קאבוס (שהיה ממוצא בוונדי), הוא היה דודה של אשתו של פח'ר א-דוולה.  היה חוסר בהירות לגבי שלטונם של המלכים של השושלת הבוונדית לאחר מותו של רוסתם השני. בשנת 986, מרזובאן כבר לא מוזכר כשליט השושלת, ובמקום זאת מוזכר שרווין השלישי שכל הידוע עליו הוא שהיה אחיו של מרזובאן ובכך יורש פוטנציאלי של השלטון לאחר רוסתם השני.
שליט השושלת הבוונדית נוסף בשם שהריאר השלישי מוזכר מאוחר יותר כשליט בשנה שלאחר מכן. לאחר מכן, מרזובאן מוזכר שוב במקורות, כמי שהדיח את שהריאר השלישי, והחזיר לעצמו את השלטון על השושלת. בשנת 998, חזר שהריאר השלישי לטברסטן בסיוע השליט הזיארי, ותפס את עיר הבירה פרים. בהמשך, מרזובאן, בסיוע הבויהים, הצליח להדוף אותו במהירות מהעיר. שהריאר השלישי ביצע תוך זמן קצר התקפת נגד נוספת, והביס את מרזובאן. לאחר מכן עלה שהריאר השלישי על כס המלכות הבוונדי, והכריז על עצמאות משלטון הזיארים. מרזובאן ניצל את ההזדמנות הזו כדי להפוך לווסאל של הזיארים, ולהחזיר לעצמו את כסאו. לאחר מכן נמלט שהריאר השלישי לריי, שם מת בשנת 1000. בשנת 999, המלומד הפרסי המפורסם אל-בירוני, ביקר בחצרו של מרזובאן.
מרזובאן שלט ככל הנראה עד 1006, כאשר שלטון השושלת הבוונדית הופסק על ידי השליט הזיארי קאבוס .
עבודותיו

ידוע כי מרזובאן כתב בשפת מזנדרני (טברי) (Mazanderani language). מייחסים לו את היצירה מרזובאן-נאמה, המספרת על ההיסטוריה של מלכי איראן הפרה-אסלאמיים וששימשה בסיס ליצירה מאוחרת יותר, במאה ה-13, בשם זה.
הערות שוליים

↑  Saʿd-al-Din Varāvini, translator Reuben Levy, Marzbān-nāma [The Tales of Marzuban]
↑  K. Crewe Williams, MARZBĀN-NĀMA, iranicaonline.org, ‏2014 (באנגלית אמריקאית)
↑  Madelung, W. (1975).  In Frye, Richard N. (ed.) Press
William Bayne Fisher, R. N. Frye, The Cambridge History of Iran:: From the Arab Invasion to the Saljuqs. "The Minor Dynasties of Northern Iran"., כרך 4, Cambridge: Cambridge University Press, 1975-06-26, עמ' 217, ISBN 978-0-521-20093-6. (באנגלית)
1 2  W. Madelung, ĀL-E BĀVAND (עמ' 747-753), iranicaonline.org, ‏2011 (באנגלית אמריקאית)
↑  Bāvand Dynasty | Persian Kings, Iranian Rulers, Medieval Dynasty | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
מפת צפון איראן
רשות מעברים יבשתיים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ישראל 
 תחום שיפוט:  החלטת הקבינט המדיני-ביטחוני מס' 43-ב
 משרד אחראי:   משרד הביטחון
 סוכנות אם:  משרד הביטחון 
 תאריך הקמה:  2009
 ראש:  איתן יצחק
 שמות קודמים:  מנהלת המעברים במשרד הביטחון
 maavarim.mod.gov.il
 
רשות מעברים יבשתיים (רמי"ם) היא גוף האחראי לריכוז ותיאום מדיניות משרד הביטחון במעברים היבשתיים בין ישראל לרשות הפלסטינית.
הרשות פועלת לצד רשות שדות התעופה האחראית על מעברי הגבול הבינלאומיים, חברות הנמלים האחראיות על נמלי הים, משטרת ישראל האחראית על המעברים בעוטף ירושלים וצה"ל האחראי על המעברים הפנימיים ביהודה ושומרון.
היסטוריה

ביולי 2003 קבע מבקר המדינה שיש לקבוע ראייה אסטרטגית כוללת לעניין המעברים. בעקבות הדו"ח החליטה הממשלה ב-2005 להקים את מנהלת המעברים במטרה להעביר את האחריות על פעילות מעברי הגבול היבשתיים מצה"ל ולהציב בהם מאבטחים אזרחיים שיקבלו הוראות ממשרד הביטחון. המעברים הראשונים שעברו לניהול גופים אזרחיים שזכו במכרז משרד הביטחון היו מעבר שער אפרים ומעבר ארז. בראש המנהלת הוצב בצלאל טרייבר. ב-2007 התקבלה החלטת הקבינט המדיני-ביטחוני מס' 43/ב שהסדירה את אזרוח המעברים היבשתיים ובעקבותיה נוסדה הרשות ב-2009 כיחידת סמך במשרד הביטחון.
מעברים

הרשות אחראית על 16 מעברים, 14 מעברים בין ישראל ליהודה ושומרון ושני מעברים בין ישראל לרצועת עזה:
לרצועת עזה:
מעבר כרם שלום – מיועד למעבר סחורות, גז ודלק. ממוקם בסמוך לכרם שלום בדרום רצועת עזה.
מעבר ארז – מוגדר כמעבר גבול וכולל ביקורת דרכונים באמצעות רשות ההגירה, כולל מתחם להולכי רגל ומתחם כלי רכב. ממוקם צפונית לרצועת עזה.
ליהודה ושומרון (מצפון לדרום):
מעבר גלבוע (ג'למה) – מעבר סחורות, מעבר הולכי רגל ומעבר כלי רכב. ממוקם על כביש 60, צפונית לג'נין.
מעבר הבקעה – מעבר כלי רכב ומעבר סחורות. ממוקם על כביש 90 באזור מחולה בצפון בקעת הירדן.
מעבר ריחן – מעבר סחורות, כלי רכב והולכי רגל. ממוקם מערבית לג'נין ובסמוך לריחן ולברטעה.
מעבר שער אפרים – מעבר הולכי רגל ומעבר סחורות. ממקום בסמוך לשער אפרים.
מעבר תאנים – מעבר כלי רכב והולכי רגל. ממוקם על כביש 557, מזרחית לאבני חפץ.
מעבר אייל – מעבר הולכי רגל המיועד לפלסטינים בלבד. ממוקם מערבית לקלקיליה בסמוך לקיבוץ אייל.
מעבר אליהו – מעבר מסחרי. ממוקם על כביש 55 בין אלפי מנשה לקרני שומרון, בסמוך לצד הדרומי של קלקיליה.
מעבר חוצה שומרון – מעבר כלי רכב בלבד, מיועד לאזרחי ישראל, אזרחים זרים, דיפלומטים וארגונים בינלאומיים. ממוקם על כביש 5, אחרי מחלף שער שומרון.
מעבר חשמונאים – מעבר כלי רכב והולכי רגל. ממוקם על כביש 446 בין מודיעין עילית לניל"י.
מעבר מכבים – מעבר הולכי רגל המיועד לפלסטינים בלבד. במתחם קיים מעבר כלי רכב באחריות צה"ל. ממקום על כביש 443 בסמוך למודיעין-מכבים-רעות.
מעבר הל"ה – המעבר ממוקם על ציר 367 בין עמק האלה לגוש עציון - דרומית מזרחית לבית שמש ודרומית מערבית לצומת גוש עציון ובית לחם.
מעבר תרקומיא – מעבר סחורות, כלי רכב והולכי רגל. ממוקם על כביש 35, מזרחית לתרקומיא.
מעבר מצודת יהודה – מעבר לכלי רכב המיועד לאזרחי ישראל, אזרחים זרים, דיפלומטים וארגונים בינלאומיים, וכן מעבר הולכי רגל המיועד לבני השבט הבדואי אבו קביטה בלבד. ממוקם בדרום הר חברון, בסמוך לבית יתיר.
מעבר מיתר – מעבר הולכי רגל, כלי רכב ואגרגטים. ממוקם בדרום הר חברון, סמוך ליישוב מיתר.