stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גרייס מיראבלה
קריירה

הקריירה שלה החלה אחרי שסיימה את לימודיה בקולג', אז היא עבדה בחנות לבגדי ספורט שהייתה שייכת לחברים של משפחתה, מיראבלה עבדה במספר משרות זוטרות בעסק הקמעונאי. אחרי כן עבדה במייסיס כ-executive trainee וב-Saks Fifth Avenue כעוזרת למנהל השיווק.
בשנת 1953 התקבלה לעבודה כעוזרת לעורכת ב"ווג" והתקדמה במהירות. במהלך רוב שנות השישים הייתה מיראבלה עוזרתה של דיאנה פרילנד, העורכת הראשית של "ווג". ב-1971 היא קודמה למשרת העורכת הראשית.
צלם האופנה הלמוט ניוטון פרסם מספר מאמרי מערכת בכתב העת החל מ-1971 ועד לסיום כהונתה של מיראבלה כעורכת. נוסף על כך, ריצ'רד אבדון, פטריק דמרשליה (Demarchelier), ארתור אלגורט (Elgort), אלברט ווטסון, מייק ריינהרדט, קורקן פקהניאן (Kourken Pakchanian) וכריס וון ונגהיים (Wangenheim) פרסמו מספר דוגמאות של עבודותיהם המוקדמות במהדורות שונות של כתב העת.
במהלך כהונתה כעורכת של "ווג" חלה עלייה במספר הגיליונות שנמכרו מ-400,000 ל-1.2 מיליון. ההכנסות מפרסומות בעת שפוטרה היו 79.5 מיליון דולר, זאת לעומת המגזין המתחרה Elle, שהכנסותיו ממכירות היו 39 מיליון דולר.
בשנת 1988 היא פוטרה, והחליפה אותה אנה וינטור. בבשנת 1989 החלה להוציא לאור מגזין משלה, תבנית:קישורי שפה, בתמיכתו הפיננסית של רופרט מרדוק. בשנת 1996 היא פרשה מניהול המגזין, ובשנת 2000 הוא הפסיק להתפרסם.
מיראבלה נפטרה ב-23 בדצמבר 2021.
גראג'אנסקי זאגרב

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך ייסוד:  1911 
 תאריך פירוק:  6 ביוני 1945 
 אצטדיון:  Stadion Koturaška
 ליגה:  ליגת העל היוגוסלבית 
 
גראג'אנסקי זאגרב (Građanski Zagreb) היה מועדון כדורגל בממלכת יוגוסלביה של תחילת המאה ה-20 בשטחי קרואטיה של ימינו.
קבוצת גראג'אנסקי זאגרב, או בשמה המלא Prvi hrvatski građanski športski klub, "פרבי הרבטסקי גראג'אנסקי שפורטסקי קלוב" (בתרגום מקרואטית: מועדון הספורט הקרואטי הראשון של האזרחים), הוקמה בשנת 1911 בעיר זאגרב, בירת קרואטיה. הקבוצה הצליחה במיוחד בתקופה שבין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה. היא זכתה באליפות הכדורגל של הממלכה היוגוסלבית חמש פעמים (בשנים 1923, 1926, 1928, 1937 ו-1940).
אחרי שנת 1945, כאשר קרואטיה חזרה לריבונותה של יוגוסלביה המועדון ננטש ושחקניו התפלגו בעיקר לקבוצות פרטיזן בלגרד ודינמו זאגרב. המועדון החדש שהוקם בעיר בשנת 1945 ושעם השנים הפך לממשיך דרכו של גראג'אנסקי זאגרב בכך שצבעי המדים והסמל הפכו לזהים כמעט לגמרי לשל גראג'אנסקי.
תארים

אליפות ליגת העל של הממלכה היוגוסלבית(5): 1923, 1926, 1928, 1937, 1940
אליפות ליגת העל הקרואטית(2): 1941, 1943
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ko20231203892
ד'תתל"ט

ד'תתל"ט (4839)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-10 בספטמבר 1078 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 30 באוגוסט 1079. שנה מסוג בשה, איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים. זו שנה שנייה לשמיטה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בשה, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
היסטוריה של עם ישראל
דבורה פסין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1910 
 פטירה:  2001 (בגיל 91 בערך) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השקפה דתית:  יהדות 
 פרסים והוקרה:  פרס הספר היהודי הלאומי 
 
דבורה פסין (1910-2001) (ידועה גם בשם דבורה מרגוליס) הייתה סופרת אמריקאית הידועה בעבודותיה לילדים בנושאי היסטוריה יהודית.
בשנת 1954 קיבלה את הפרס הלאומי לספרים יהודיים (ארצות הברית) לספרות ילדים על יצירתה העם היהודי (The Jewish People).
ספרים (באנגלית)

Ahad Ha'am
Giants on the Earth: Stories of Great Jewish Men and Women from the Time of the Discovery of America to the Present
The Jewish Kindergarten: A Manual for Teachers
The Aleph Bet Story Book
Michael Turns the Globe
Theodore Herzl
The Jewish People
History of the Jews in America
הערות שוליים

↑  Ingall, C. K. (2010) The Women who Reconstructed American Jewish Education, 1910-1965. University Press of New England. Page 210.
↑  Baxter, E. M. (1946). Books for Religious Education. Journal of Bible and Religion, 14(4), 214-218.
↑  Chipkin, I. S. (1953). Deborah Pessin, The Jewish People, Volumes I and II. Jewish Education, 24(1), 62-64.
↑  "Behrman publishes biography of Herzl by Deborah Pessin". The Jewish News. Friday, January 28, 1949. Page 19. Accessed January 1, 2024.
↑  Pessin, D. (1946). The Aleph Bet Story Book, JPS. via Archive.org.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266411105171  VIAF: 4024054   WorldCat (עם VIAF): 4024054
גבריאל דה טארד

| --- | --- |

 לידה:  12 במרץ 1843 סרלה לה קנדה, צרפת 
 פטירה:  13 במאי 1904 (בגיל 61) פריז, צרפת 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה, קרימינולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טולוז 
 מוסדות:  קולז' דה פראנס (1901–1904)  משרד המשפטים (1864) 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 צאצאים:  אלפרד דה טארד, גיום  דה טארד 
 
גבריאל טארד (Gabriel Tarde;‏ 12 במרץ 1843 – 13 במאי 1904) היה סוציולוג וקרימינולוג צרפתי, נחשב לאחד מאבות המחקר העוסק בהשפעת התקשורת על ההמון, וכאבי אסכולת שיקגו לחקר השפעת התקשורת.
קורות חייו

טארד נולד בעיר סארלט, במחוז דורדון, ולמד משפטים בטולוז ובפריז. מ-1869 עד 1894 הוא עבד כשופט שלום ושופט חוקר במחוז.  בשנת 1900 נתמנה לפרופסור בפילוסופיה מודרנית בקולז' דה פראנס. ככזה, הוא היה המבקר הבולט ביותר בזמנו של האסכולה של דורקהיים בסוציולוגיה.
קרימינולוגיה

טארד עסק בקרימינולוגיה בתקופה בה עבד כשופט. בעקבות מחקריו אלו טארד נחשב לנציג הבכיר של "האסכולה הצרפתית" בקרימינולוגיה. מחקריו בקרימינולוגיה היוו בהמשך בסיס למחקריו בסוציולוגיה.
המחשבה הקבוצתית

טארד יצר כמה מהרעיונות הבולטים בתחום התקשורת כמו מחשבה קבוצתית במאמרו THE PUBLIC AND THE CROWD מתאר דה טארד את שלבי יצירתו של "האספסוף" ומשווה אותו עם הציבור החושב האינטליגנטי והמשכיל. במאמר זה, מציב טארד לעצמו בעיה: איך נוצרת הדעה הקיבוצית הקולקטיבית
ואיך בכלל נוצר קולקטיב שיש לו רעיון מאחד ואידאולוגיה משותפת? מאיפה הרעיונות האלו באו? האם ניתן לומר שהם היו "באוויר" עד שאיך שהוא נוצרה קבוצה שלמה הפועלת על פיהם?
טארד מגיע למסקנה שדעה למעשה לא קיימת ברמה הציבורית אלא רק ברמה האישית האינדיבידואלית עד שמגיע מישהו שנותן לה קול בכלי התקשורת ואז היא הופכת להיות דעתם של אנשים רבים. המקור האמיתי לדעה הזאת אינו האיכר העובד בשדות ומחזיק בדעה זאת ורק כמה בני משפחה ושכנים יכולים לשמוע אותה, אלא איש התקשורת הפובליציסט המפיץ אותה בצורה מאורגנת, מתוחכמת, מובנת ומוסברת היטב, ובכך משכנע את הקהל גדול של אלפים. מרגע שדעה זאת כפי שהתגלגלה בידיו מגיעה אליהם היא משכנעת אותה והופכת לדעה של ההמון אשר פועל על פיה. בכך הופכים היחידים לקולקטיב בעל רעיון אחיד כפי שלא היו קודם לכן.
במאמרו טוען טארד שאין לראות באספסוף הגדול למרות מספרו אלא מעין "הד" של מי שיצר אותו איש התקשורת העיתונאי שיצר את הרעיונות שעליהם חוזר האספסוף בקול אדיר יותר ומפיץ אותם. איש התקשורת הוא המוח המארגן והאספסוף הוא הגוף שכעת פועל על פי רעיונות אלו. טארד מתאר למעשה את עולמו שלו בפריז של סוף המאה ה-19 שבו כמה כמה עיתונאים יוצרים דעה ציבורית של ההמונים שקוראים את עיתוניהם עולם שמעצבי דעות ציבור חזקים הם למעשה חזקים כמו פוליטיקאים ו"כס המלוכה" הוא שלהם. במאמרו הוא מתאר את תהליך היווצרות האנטישמיות בצרפת, ותולה התפתחות זו באמצעי התקשורת: "לא ידוע לי על שום אזור בצרפת ששם העובדה שאף אחד שם לא ראה מימיו יהודים מנעה ממישהו להיהפך לאנטישמי וזאת מאחר שהאנשים שם קראו כל הזמן עיתונים אנטישמיים".
חשיבות והשפעת מחקרו

טארד מקדים את מסורות ההשפעה. עוד לפני המסורת הראשונה שהתפתחה כאסכולת מחקר, וההתייחסות שלה לגבי תקשורת המונים ותפקידה בחברה הייתה אופטימית יותר. היא לא בחנה השפעה, כך שכל צורת ההסתכלות והחשיבה שלה הייתה שונה. השאלה שהטרידה את החוקרים באסכולת שיקגו היא "מה היא פני החברה האמריקאית בעת כניסת תקשורת ההמונים", מדובר על סוף המאה ה-19. מה שגישה זו חשבה היא שתקשורת ההמונים תהווה איזשהו אמצעי שיאפשר חיבור עם כל חלקי החברה ויתרום לביסוס חברה טובה יותר, מאוחדת יותר. מכיוון שטארד רואה בעיתונות כלי הכרחי להיווצרותה של דמוקרטיה בחברת ההמונים. נקודת המפתח של דה טארד היא המושג דעה, כצירוף אמונות ודעות של שיקולי דעה כתגובה למצב מסוים. דעת הקהל היא צירוף הדעות של חברה באותה ארץ, באותה נקודת זמן. טארד מנסה לפרק גם את מושג זה, לדעה ציבורית שכוללת מסורת (מורשת, עבר) וגם היגיון (שיקולי דעות רציונליים של אליטה).
הערות שוליים

↑  Gary Alan Fine. A Second Chicago  School? The Development of a Postwar American Sociology, pp-37-39 Chicago: University of Chicago Press, 1995
↑  Tarde Gabriel "The public and the crowd " in ON COMMUNICATION AND SOCIAL INFLUENCE PP 277 -294
↑  Latour Bruno Gabriel Tarde and the End of the Social in Patrick Joyce (edited by) The Social in Question. New Bearings in History and the Social Sciences, Routledge, London, pp.117-132
↑  282 Tarde Gabriel "The public and the crowd " in ON COMMUNICATION AND SOCIAL INFLUENCE PP
↑  David Toews, "The Renaissance of philosophie Tardienne", in Pli: the Warwick Journal of Philosophy, Vol. 8, 1999.
↑  Armand Mattelart, Invention of Communication, University of Minnesota Press, 1996, p. 257.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463455205171  PLWABN: 9810533539405606  BNE: XX926596  BnF: cb119260221 (data)  CANTIC: a11006535  CiNii: DA02509235  GND: 11894357X  ICCU: CFIV114833  ISNI: 0000 0001 0866 5275  LCCN: n50016860  Léonore: 352876  NDL: 00475948  NKC: skuk0001367  NLA: 35539344  NLG: 95352  NLK: KAC201217801  NTA: 069159300  SELIBR: 297279  SNAC: w62v2nmr  SUDOC: 027154920  Trove: 989233  VcBA: 495/271092  VIAF: 7397446   WorldCat (עם VIAF): 7397446
גדליה חיון

| --- | --- |
 לידה:  ה'תמ"ג / ה'תס"ג קושטא האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  1750 ה' באב ה'תק"י ירושלים, האימפריה העות'מאנית
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים
 השתייכות:  ישיבת המקובלים בית אל ורבני ירושלים במאה ה-18
 תחומי עיסוק:  קבלה
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבת המקובלים בית אל בעיר העתיקה
 תלמידיו:  רבי שלום שרעבי, החיד"א
 
דלת הכניסה לישיבת המקובלים בית אל
הרב גדליה חיון (נפטר בה' באב ה'תק"י, 1750) היה מקובל, שד"ר, מייסד ישיבת המקובלים בית אל בירושלים ומחשובי חכמיה במחצית הראשונה של המאה ה-18.
חייו

נולד בטורקיה בעיר קושטא, שם היה תלמידו של הרב חיים אלפנדרי.
בשנת ה'תצ"ג (1733) פנו אליו במיוחד אנשי היישוב היהודי בחברון שהיה במצב קשה ביותר, בבקשה לצאת מטעמם כשד"ר לטורקיה. בקושטא הבירה פעל מוסד כלל יהודי בשם "ועד פקידי קושטא" שהוקם במטרה לרכז את הסיוע ליישוב היהודי שבירושלים, אנשי חברון ביקשו מר' גדליה להשפיע עליהם לפעול גם למען יהודי חברון, ואכן הצליח ר' גדליה במשימתו זו ובזכותו הוקם בקושטא ועד "פקידי חברון" שתפקידו היה לסייע במיוחד בהסדרת תשלום חובותיהם של יהודי חברון לשליטים מטעם האימפריה העות'מאנית שהרבו לרדות ולהתעמר בהם.
ר' גדליה מצוין לשבח על שסירב לקבל עבור שליחותו זו כל שכר שהוא, למרות השכר הרב שהיה מקובל לתת לשליחים שהסכימו לצאת למסעות מסוג שכזה.
בשובו משליחותו בשנת ה'תצ"ז (1737) ייסד בירושלים ועמד בראשה של ישיבת מקובלים שנקראה בשם "מדרש חסידים" ואחר כך בשם ישיבת המקובלים בית אל, כנראה בזכות כספים שהצליח לאסוף למטרה זו בשעה שעבר בקהילות טורקיה. הישיבה נוסדה מראשיתה כמקום ללימוד תורת הסוד, למובחרים שבאנשי ירושלים, ובמהרה נודע שמעה בקהילות יהודיות בכל רחבי העולם. עם השנים הגיעו רבים מהגולה במיוחד כדי ללמוד בה, למשל רבי אברהם גרשון מקיטוב, גיסו ותלמידו של הבעל שם טוב.
אף על פי שחכמי ירושלים אסרו על כל גורם פרטי, מוסד או קהילה, מבין העדות שבעיר באותם ימים לשלוח בעצמם שד"רים, קיבל מוסד זה אישור לשלוח מטעמו שד"רים לקהילות ישראל שבגולה ולהקים בהן קופות למען הישיבה. הישיבה קיימת עד היום בעיר העתיקה בירושלים.
בשנת ה'תק"י (1750), על פי בקשתו, מונה לראשות הישיבה תלמידו המקובל ר' שלום שרעבי שעלה מתימן.
ר' גדליה חיון נפטר בה' באב ה'תק"י (1750) ונקבר בירושלים, דרומית לקבר זכריה, על השביל לסילוואן.
החיד"א, שהיה סמוך לזמנו ולמד בישיבתו, מתאר אותו בהערצה גדולה ומכנה אותו בתואר "קדוש" - תואר השמור ליחידי סגולה שחיו חיי קדושה ופרישות. כמו כן תיאר אותו כ"בעל מופת", שתפילותיו היו נענות.
הערות שוליים

↑  יעקב שלום גפנר, אור השמש, ירושלים תש"ל, עמ' יב–יג, באתר אוצר החכמה.
ג'ינינג

| --- | --- |
תחנת הרכבת ג'ינינג בלילה
תחנת הרכבת ג'ינינג בלילה
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מחוז:  שאנדונג
 בירת הנציבות העירונית:  Rencheng District 
 שטח:  11,114 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנציבות העירונית:  8,357,897 (2020)
  ‑ במטרופולין:  2,120,634 (2020)
  ‑ צפיפות:  752 נפש לקמ"ר (2020)
 קואורדינטות:  35°24′00″N 116°34′00″E﻿ / ﻿35.4°N 116.56666666667°E﻿ / 35.4; 116.56666666667 
 אזור זמן:  UTC +8
 http://www.jining.gov.cn סינית ואנגלית
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרפובליקה העממית של סין מוגדלת) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןג'ינינג(למפת הרפובליקה העממית של סין רגילה) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןג'ינינג(למפת שאנדונג רגילה) ג'ינאן צ'ינגדאו ליניי ווייפאנג הדזה ינטאי טאיג'ינינג(למפת שאנדונג מוגדלת) ג'ינאן צ'ינגדאו ליניי ווייפאנג הדזה ינטאי טאיג'ינינג    מיקומה של ג'ינינג במחוז שאנדונג tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
גִ'ינִינְג (בסינית מפושטת: 济宁; בסינית מסורתית: 濟寧/濟寗; בפין-יין: Jǐníng; מילולית: "חציית נהר רוגע") היא נציבות עירונית במחוז שאנדונג שבמזרח הרפובליקה העממית של סין. ג'ינינג היא כיום העיר הצפונית ביותר אליה אפשר להגיע בהפלגה על התעלה הגדולה של סין. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 8,357,897 תושבים, מתוכם 2,120,634 בשטח האורבני.
היסטוריה

לנציבות גִ'ינִינְג יש היסטוריה ארוכה. על פי אחת המסורות נולדו בה שניים משלושת השליטים המיתולוגיים של סין, פו שי, ונוּ'וָה, ושניים מחמשת הקיסרים הראשונים: חואנג די ויורשו שָׁאו הָאו (少昊).
היא הייתה חלק ממדינת זֶ'ן בתקופת שושלת שיה (1600-2100 לפנה"ס), וממדינת לוּ בתקופת שושלת ג'ואו (112-256 לפנה"ס). את שמה הנוכחי קיבלה משום שבשל גובהה יחסית לסביבה הייתה חסינה יחסית מהצפות.
בתקופת האביב והסתיו הייתה ג'ינינג לערש הקונפוציוניזם. בתקופת קצרה נולדו בשטח הנציבות חמשת הפילוסופים המכונים "חמשת הקדושים": קונפוציוס (551 – 479 לפנה"ס) - אבי תורת הקונפוציוניזם נולד בצ'ופו, חלק מנציבות ג'ינינג, מנזיוס (289-372 לפנה"ס) פילוסוף סיני, הפרשן העיקרי של הקונפוציוניזם. נולד לא רחוק מצ'ופו. כמו גם ממשיכי דרכם: יֵנְדְזְה, דְזֶנְגדְזְה וקוֹנְגגִ'י.
ג'ינינג נחשבת כמקום בו נולד סגנון הוו-שו המכונה חְווָאצְ'וֵ'אן (HuaQuan 華拳 מילולית "אגרוף סין"). על פי הסיפור נולד הסגנון כאשר בתקופת הקיסר שׂוֵ'אנְדְזונְג (Xuanzong) משושלת טאנג (שלט 712–756) נמלט אביר בשם צָאי מָאו משיאן לג'ינינג לאחר שהרג אדם ממשפחת אצילים וחשש מנקמת משפחת ההרוג. בזמן ששהה בג'ינינג היא עסק בשכלול יכולות הלחימה שלו שנודעו מאז בשם חְווָאצְ'וֵ'אן.
גאוגרפיה

ג'ינינג משתרעת על פני 11,114 קמ"ר בדרום-מערב מחוז שאנדונג וגובלת בנציבויות הֶדְזֶה (אנ') ממערב, לִינְיִי (אנ') ודְזָאוגְ'וָאנְג (אנ') ממזרח וטָאי'אָן (אנ') מצפון, במחוזות חנאן וג'יאנגסו מצפון-מערב ומדרום בהתאמה ומרוחקת כ-145 ק"מ דרום-מערבית לבירת המחוז ג'ינאן. הנציבות מצויה בין קווי האורך 117.06º-115.54º מזרח וקווי הרוחב 35.55º-34.25º צפון. חלקה המזרחי של הנציבות הררי וחלק המערבי, הנמוך יותר, הוא מישור המוצף מדי פעם. מרכז האזור מכיל סדרה של אגמים רצופים: אגם נָאנְיָאנְג, אגם דוּשָׁאן, אגם גָ'אויָאנְג ואגם וֵיישָׁאן היוצרים את אגם המים המתוקים הגדול, אגם וֵיישָׁאן. האגם המשתרע על שטח של 1,260 קמ"ר הוא אחד מעשרת אגמי המים המתוקים הגדולים ביותר בסין, גם כמות מי התהום בג'ינינג גדולה בצורה משמעותית. סך כל כמות המים המתוקים בנציבות מהווה כשישית מכלל כמות המים המתוקים במחוז שאנדונג.
אקלים הנציבות הוא אקלים ממוזג יבשתי שבו יש ארבע עונות שנה מובחנות. כמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה בין 597 ל-820 מ"מ והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 14.1ºC-13.3ºC.
חלוקה מנהלית

הנציבות העירונית של ג'ינינג שולטת על 11 אזורים ברמת נפות, הכוללים 2 מועצות, 2 נפות עירוניות ו-7 נפות. נתונים נכונים למפקד 2020.
מועצת זֶ'נְצֶ'נְג (任城/Rènchéng)‏, 1,087 קמ"ר, 1,365,000 תושבים. מרכז הממשל של הנציבות.
מועצת יֵנְג'וֹאוּ (兖州/Yănzhōu)‏, 653.7 קמ"ר, 755,000 תושבים.
העיר צ'וּפֿוּ (曲阜/Qŭfù)‏, 828.8 קמ"ר, 621,971 תושבים.
העיר דְזוֹאוּצֶ'נְג (邹城/Zōuchéng)‏, 1,611 קמ"ר, 1,166,559 תושבים.
נפת וֵיישָׁאן (微山/Wēishān)‏, 1,455 קמ"ר, 613,421 תושבים.
נפת יוּ'טָאי (鱼台/Yútái)‏, 654.7 קמ"ר, 420,010 תושבים.
נפת גִ'ינְשְׂיָאנְג (金乡/Jīnxiāng)‏, 885.1 קמ"ר, 634,144 תושבים.
נפת גְ'יָאשְׂיָאנְג (嘉祥/Jiāxiáng)‏, 985 קמ"ר, 820,036 תושבים.
נפת וֶנְשָׁאנְג (汶上/Wènshàng)‏, 877.6 קמ"ר, 687,544 תושבים.
נפת סְה-שְׁווֵי (泗水/Sìshuĭ)‏, 1,120 קמ"ר, 542,895 תושבים.
נפת לְיָאנְגשָׁאן (梁山/Liángshān)‏, 956.5 קמ"ר, 730,683 תושבים.
כלכלה > חקלאות

מוצרי החקלאות העיקריים בג'ינינג כוללים חיטה, אורז (בייחוד הזן המכונה אורז צ'ופו), תירס וכותנה, בוטנים, פירות, גידול בעלי חיים ומוצרי דיג.
כלכלה > אוצרות טבע

נציבות ג'ינינג עשירה במחצבים, בייחוד ברזל, נחושת, שיש, גרניט ובייחוד פחם. שטח האזור המכיל פחם הוא כ-3,400 קמ"ר בנפות יֵנְג'וֹאוּ, צ'וּפֿוּ, דְזוֹאוּצֶ'נְג, וּוֵיישָׁאן (כ-35% משטחה היבשתי של הנציבות). רזרבות הפחם באזורים אלו נאמדות ב-25 מיליארד טון, ואזור זה בג'ינינג הוא בין שמונה אגני הפחם הגדולים בסין. הפחם משמש להפעלת תחנת כוח גדולה בג'ינינג.
כלכלה > תעשייה

בעיר ג'ינינג יש תעשייה מפותחת של מטלורגיה, מכונות, מוצרי אלקטרוניקה, כימיקלים, תרופות ומוצרי טקסטיל. העיר ידועה בסין באיכות המוחמצים המיוצרים בעיר, מוצרי עור ועבודות יד.
כלכלה > תיירות

הנציבות מנצלת את היותה מקום הולדתם של אבות הקונפוציוניזם, קונפוציוס ומנזיוס, והאתרים הקשורים בהם, על מנת לפתח את תעשיית התיירות. הוקמו מספר מלונות, פותחו אזורי תיירות והנציבות מארחת פסטיבלים ואירועי תרבות. ב-2004 זכתה העיר בתואר "עיר תיירות מצטיינת בסין". בנציבות יש ארבעה אזורי תיירות עיקריים: "אזור התיירות התרבותי של קונפוציוס ומנזיוס", "אזור התיירות של גיבור השְׁווֵיהוּ", "אזור התיירות של התעלה הגדולה בייג'ינג-האנגג'ואו", ו"אזור התיירות של נופי אגם ויישאן". בולט בהם מקדש קונפוציוס, אחוזת קונפוציוס וקבר קונפוציוס בעיר צ'וּפֿוּ שהוגדרו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. בשנת 2004 ביקרו בנציבות מעל ל-10 מיליון תיירים סיניים ומעל ל-100,000 תיירים זרים.
תחבורה

העיר ג'ינינג היא כיום העיר הצפונית ביותר אליה אפשר להגיע בהפלגה על התעלה הגדולה של סין. דרך העיר עוברים מסילות הברזל המחברת בין בייג'ינג להונג קונג ובין בייג'ינג לשאנגחאי שכיוונם מצפון לדרום, ומסילות הברזל יֵנְג'וֹאו-שְׁאגְ'יוֹ, וג'ינינג-שִׂינְשְׂיָאנְג. הכביש המהיר הלאומי מס' 140 חוצה את הכביש המהיר הלאומי מס' 327 בנציבות. משדה התעופה של ג'ינינג יש טיסות פנים לבייג'ינג, ג'ינאן, צ'ינגדאו, שאנגחאי וגואנגג'ואו.
ערים תאומות

יפן אשיקגה (אנ'), טוצ'יגי, יפן (מ־1984)
ארצות הברית לוטון, אוקלהומה, ארצות הברית (מ־1995)
צרפת מילוז, גראנד אסט, צרפת (מ־1996)
יפן קומצו (אנ'), אישיקווה, יפן (מ־2008)
רוסיה טאגאנרוג, רוסטוב, רוסיה (מ־2009)
ברזיל אוזאסקו, סאו פאולו, ברזיל (מ־2010)
ארצות הברית פורט סמית', ארקנסו, ארצות הברית (מ־2012)
פורטוגל אנגרה דו אירואיז'מו, האיים האזוריים, פורטוגל (מ־2015)
ארצות הברית ספרינגפילד, אילינוי, ארצות הברית (מ־2019)
הערות שוליים

↑  China: Shāndōng (Prefectures, Cities, Districts and Counties) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de
↑  בנובמבר 2013 מועצת שְׁה-ג'וֹנְג אוחדה למועצת ז'נצ'נג.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007494247505171  GND: 5524760-X  LCCN: n2001052390  MusicBrainz: b0adc3fc-ddcf-4a3d-85bc-02685b21cfb6  NKC: ge1026240  VIAF: 138563964   WorldCat (עם VIAF): 138563964
דבורה קארה אונגר

| --- | --- |

 לידה:  12 במאי 1966 (בת 58) ונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה 
 מדינה:  קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-1989 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה הבריטית  בית הספר התיכון אוק ביי 
 פרופיל ב-IMDb
 
דבורה קארה אונגר (באנגלית: Deborah Kara Unger; נולדה ב-12 במאי 1966) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה קנדית. הופיעה בסרטים "איש הנצח 3" (1994), "קראש" (1996), "המשחק" (1997), "ההוריקן" (1999), "רעש לבן" (2005) ו"88 דקות" (2008) והסרט "The way (2010)".
ביוגרפיה

נולדה בוונקובר, לאם מדענית אטום ולאב גינקולוג. כילדה, היא השתתפה בהופעות מוזיקליות בבית הספר שחלקן שודרו בטלוויזיה הקנדית.
היא השחקנית הקנדית הראשונה שהתקבלה למוסד האוסטרלי ללימודי דרמה.
למדה לתארים בפילוסופיה וכלכלה באוניברסיטת קולומביה הבריטית.
דבורה קארה אונגר הייתה השחקנית הראשונה שזכתה בפרס ליברטס.
בשנת 2022 השתתפה בסרט האימה "הלילה הארוך", לצד נולן ג'רארד פאנק.
הערות שוליים

↑  דברה קארה אונגר - וואלה! סרטים, באתר וואלה!
1 2 3  דבורה קארה אונגר ביוגרפיה, משפחה, עובדות מהירות שאתה צריך לדעת, באתר offradranch.com
↑  דבורת קארה: שחקנית מיסטית ומסתורית מקנדה, באתר iw.atomiyme.com
↑  Ojumu, Akin (13 בפברואר 2000). "Everyone's talking about... Deborah Kara Unger's big cover-up". The Guardian. London. נבדק ב-2 ביוני 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007446970005171  PLWABN: 9810617707005606  BNE: XX1342603  BnF: cb13937228c (data)  GND: 137760744  ISNI: 0000 0001 2018 4693  LCCN: no98090776  NKC: xx0054339  NTA: 396801714  SNAC: w65t3s26  SUDOC: 110418867  VIAF: 85650582   WorldCat (עם VIAF): 85650582 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גבריאל דובאל

גבריאל דובאל (באנגלית: Gabriel Duvall;‏ 6 בדצמבר 1752 –  6 במרץ 1844) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי. דובאל כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1811–1835, בתקופה בה כיהן כנשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל. קודם לכן הוא היה חשב מחלקת האוצר, שופט בבית המשפט המדינתי של מרילנד, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מרילנד וחבר בית המחוקקים של מרילנד.
השאלה אם דובאל ראוי לתואר "השופט הבלתי משמעותי ביותר" בהיסטוריה של בית המשפט העליון של ארצות הברית הייתה נושא לדיונים אקדמיים רבים, שבולט ביניהם היה הוויכוח בין הפרופסורים למשפטים של אוניברסיטת שיקגו, דייוויד קארי ופרנק איסטרברוק ב-1983. קארי טען ש"בחינה ללא משוא פנים של ביצועיו של דובאל חושפת גם לעיני הצופה ההדיוט שהוא השיג מידה מעוררת קנאה של חוסר משמעות מול אמות המידה שעל פיהן נבחנו כל שאר השופטים". איסטרברוק השיב שהניתוח של קארי חסר "שיקול רציני של מועמדים שהיו כה אפופים בערפל, כך שהם חמקו מתשומת לב ראויה אפילו בהקשר של חוסר משמעות" והוא סיכם שעמיתו של דובאל, השופט תומאס טוד, היה אף חסר משמעות עוד יותר.
ראשית חייו

גבריאל דובאל נולד במחוז הנסיך ג'ורג' שבפרובינציית מרילנד כילדם השישי של בנג'מין דובאל ושל סוזאנה טיילר. שניים מאחיו הגדולים נהרגו במלחמת העצמאות של ארצות הברית. דובאל למד משפטים בקריאה עצמית וב-1778 התקבל ללשכת עורכי הדין של מחוז מגוריו, שם הוא עסק בעריכת דין במשרה חלקית. עד מהרה הוא עבר לאנאפוליס, שם הוא שימש כתובע מחוזי החל מ-1781 ובבית המשפט של מחוז אן ארונדל החל מ-1783.
ראשית הקריירה

בשנים 1775–1777 היה דובאל פקיד במועצת הביטחון של מרילנד, שניהלה את המיליציה של המדינה, ולאחר מכן ועד 1781 הוא היה פקיד של בית המחוקקים של המדינה.
דובאל השתתף במלחמת העצמאות של ארצות הברית, בתחילה בתפקידי מנהלה ב-1776, ולאחר מכן כטוראי במיליציה של מרילנד, שם הוא לחם בקרב ברנדיוויין (אנ'). בשנים 1781–1782 הוא היה חבר הוועדה לעיקול רכוש בריטי ולאחר מכן ועד 1785 הוא היה חבר מועצת מושל מרילנד.
בשנים 1787–1794 נבחר דובאל כחבר בית המחוקקים של מרילנד. לאחר מכן ועד 1796 הוא היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השני של מרילנד. לאחר מכן ועד 1802 הוא היה נשיא בית המשפט הכללי של מרילנד. בשנים 1802–1811 הוא היה החשב של מחלקת האוצר (Comptroller of the Treasury).
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית

ב-15 בנובמבר 1811 מונה דובאל על ידי הנשיא ג'יימס מדיסון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של סמואל צ'ייס, גם הוא בן מרילנד, שנפטר. ב-18 בנובמבר אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי וב-23 בנובמבר הושבע דובאל לכהונתו.
ב-23 שנות כהונתו של דובאל על כס השיפוט הוא כתב פסקי דין ב-18 תיקים בלבד, מתוכם 15 היו דעות הרוב, שתי חוות דעת משלימות וחוות דעת מיעוט אחת. באותה תקופה היה בית המשפט העליון בעיקר אמצעי להבעת אמונתו של נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל בממשלה פדרלית חזקה ולעיתים רחוקות הביעו השופטים בהרכב את התנגדותם. מרשל עצמו כתב את רוב רובם של פסקי הדין של הרוב. הפעם האחת בה דובאל כתב חוות דעת מיעוט הייתה בפסק הדין "מימה קווין וצ'יילד נגד הפבורן" (Mima Queen and Child vs. Hepburn) מ-1813, בו הוא היה השופט היחידי שכתב חוות דעת מיעוט בתיק שבו נקבע אם בתו של עבד לשעבר תוכל לספק עדות שמיעה אם אמה הייתה חופשייה בעת לידתה. דובאל כתב שהעדות צריכה להישמע, וש"שחורים מעמדתם חסרת האונים תחת הסמכות הבלתי נשלטת של אדוניהם, זכאים לכל הגנה הגיונית".
דובאל כיהן על כס השיפוט עד ינואר 1835, כאשר הוא פרש לאחר הגיעו לגיל 82. לדבריו של אחד הביוגרפים של מרשל, דובאל "זכה לכבוד על כהונתו רבת השנים לאחר שהאריך ימים ובריאותו התרופפה, שכן הוא חשש בנוגע למחליפו, כך הוא יצר מסורת שרווחה בקרב שופטי בית המשפט העליון". לדברי הביוגרף שלו, אירווינג דילארד, בשנותיו האחרונות בבית המשפט, דובאל היה "כה כבד שמיעה, כך שהוא לא היה מסוגל להשתתף בדיונים". דייוויד קארי טען ש"אין שום הוכחה... שדובאל היה חרש או שאיבד את היכולת לדבר כאשר כיהן בבית המשפט".
מותו

גבריאל דובאל נפטר ב-6 במרץ 1844 בגלן דייל שבמרילנד, בגיל 91. הוא נטמן באחוזת הקבר המשפחתית בויגוואם, אחת מאחוזות המטעים שהייתה בבעלותו. ביתו של דובאל, "מריאטה", שאותו הוא בנה ב-1812 וחי בו לאחר שמעונו בוושינגטון די. סי. עלה באש במהלך מלחמת 1812, הוא כיום מוזיאון פתוח לציבור. במותו החזיק דובאל בבעלותו סכום של 14,000 דולר בבנק, 528 כרכים של ספרות משפטית, 38 עבדים ו-800 אקר (כ-3,200 דונם) של קרקעות. יורשיו העיקריים היו אחותו, שרה סימפסון, וארבעת נכדיו. קברו הועבר ב-1987 בערך, יחד עם שאר קברי המשפחה למריאטה בשל עבודות פיתוח אזוריות. ב-1959 נקרא על שמו בית ספר תיכון הסמוך לביתו.