ליגת איגודי העובדות
תמיכה בהתארגנות ובמאבקי עובדות

הליגה תמכה במספר שביתות בשנים הראשונות לקיומה, לרבות שביתת הטלגרפים ב-1907 שאורגנה על ידי איגוד עובדי הטלגרפים המסחריים של אמריקה. ה-WTUL מילא תפקיד קריטי בתמיכה ב'שביתת ה-20,000', של עובדות מתפרות החולצות בניו יורק ובפילדלפיה ב-1909. פעילות הליגה סיפקו לעובדות השובטות עבודת מטה וגיוס כספים לקרנות סיוע, וכן העמידו לטובתן בתי תמחוי שספקו מזון וערבות עבור אוכפות השביתה שנעצרו לצד מתן הגנה ועדויות תומכות במשפטים. פעילות הליגה הצטרפו לאוכפות השביתה שמנעו כניסת שוברות שביתה למפעלים, וארגנו הפגנות המוניות וצעדות לפרסום דרישות העובדות ותנאי העבודה בסדנאות היזע בהן נאבקו.
בלטה במיוחד רוז שניידרמן שהובילה את המאמצים במהלך שביתת התופרות הגדולה של 1909. בשיתוף עם סניף הליגה בניו-יורק הצליחה שניידרמן לארגן בהצלחה את העובדות של למעלה ממאה יצרני חולצות ולתאם אירועי גיוס כספים שסייעו במימון השביתה ושיכנעו נשים נוספות להצטרף לסניף המקומי של האיגוד הבינלאומי של עובדי תעשיית בגדי הנשים (ILGWU). היו גם שמתחו ביקורת על נשות המעמד הגבוה חברות הליגה שהפגינו ולקחו חלק במשמרות אכיפת השביתה לצד עובדות המתפרות, וכינו אותן "בריגדת המינק". יתר על כן, השקפותיה ופעולותיה הסוציאליסטיות של שניידרמן במהלך השביתה הדגישו גם את המתחים בין חברות הליגה העובדות ואלו ממעמד הביניים.
השביתה בסופו של דבר לא נחלה הצלחה מלאה, ונתקלה בנכונות של חלק מהעובדות לשבור שביתה ובקשיים של השובתות להחזיק מעמד. אף על פי שפעילות רבות בליגה היו גם ממייסדות ה-NAACP, האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים, ונאבקו בניסיונות המעסיקים להשתמש בנשים אפרו-אמריקניות לשבירת השביתה, פעילים אחרים ב-NAACP דווקא עודדו עובדות שחורות לחצות את קווי הכלונסאות ולהחליף את העובדות השובתות. השביתה הניבה כמה הישגים מוגבלים לעובדות, והעניקה לליגה ניסיון מעשי בארגון ופעולה.
מאבק עובדות תעשיית הביגוד לא נסתיים בניו-יורק ובשנים 1910–1911 סייע סניף הליגה בשיקגו בארגון שביתת תופרות נגד חברת הארט, שפנר ומרקס (HSM) שהקיפה כ-20 אלף נשים ובסופו של דבר הולידה שיפור בסטנדרטים במקומות העבודה.
בבוסטון ארגן הסניף המקומי של הליגה בשנת 1914 את מנקות המשרדים תחת ה-AFL. ב-1915 ארגנו עם ה-AFL את עובדות תעשיית הממתקים בעיר, כשבין שני הארגונים היה גם מתח באשר להיקף דרישות השכר. ב-1920 הובילה הליגה התאגדות של מוכרות דוכני העיתונים.
גם בניו-יורק המשיכו מאמצי הארגון של הליגה בשנות ה-30. בין היתר סייעה בארגון שביתות נגד מכבסת Sunshine בוויליאמסבורג, ברוקלין ומכבסת קולוניאל בבפדפורד-סטויבסנט. הראשונה העסיקה בעיקר נשים לבנות, בעוד שהאחרונה העסיקה בעיקר נשים אפרו-אמריקאיות. שביתת ה-WTUL באה לעזרת שתי הקבוצות, וסייעה בארגון קבוצת עובדות שהיסטורית הייתה מחוץ לעבודה המאורגנת. השביתות נערכו בדרישה להעלאת שכר המינימום מ-14–15 אגורות לשעה ל-31 אגורות בהתאם למדיניות מטה השיקום הלאומי (NRA) שהקים רוזוולט במסגרת הניו-דיל. פעילות הליגה היו מעורבות בהפגנות, וספגו התעמרות מצד המשטרה ושוברי שביתה, בנוסף לחורף הניו יורקי הקשה. ואכן, התנאים היו כה גרועים עד שהגברת הראשונה אלינור רוזוולט (שהייתה בעצמה חברה בסניף הליגה הניו-יורקי מאז 1922) סיפקה באופן אישי את אנשי השירות החשאי כדי לסייע בהגנה על שובתות ובמניעת התנהלות בלתי חוקית של שוטרים ושוברי שביתה.
הליגה אף שיחקה תפקיד דומה בשביתה של יצרני גלימות בניו-יורק ועובדי תעשיית הביגוד הגברים בשיקגו ב-1910, בשביתת עובדי ועובדות תעשיית הביגוד בקליבלנד ופעולות רבות נוספות באיווה, מסצ'וסטס, מיזורי וויסקונסין. עם זאת, ב-1912, החלה הליגה מותחת ביקורת על ההנהגה הגברית של האיגוד הבינלאומי של עובדי תעשיית בגדי הנשים (ILGWU) אותה ראתה כמי שאיננו מייצג היטב דיו את הנשים העובדות. מערכת היחסים החצי-רשמית של הליגה עם ה-AFL הייתה אף היא מתוחה. כשה-United Textile Workers, שלוחה של הפדרציה, החליטה להפסיק לספק סיוע לעובדות הטקסטיל השובתות בלורנס, מסצ'וסטס, שסירבו לחזור לעבודה במהלך השביתה שהוביל הארגון המתחרה IWW - חלק ממנהיגות הליגה נענו להחלטה בעוד חלקן הוקיעו הן את ה-AFL והן את הליגה על הסכמתן לפעילות של שבירת שביתה.
לליגה הייתה מערכת יחסים קרובה יותר עם איחוד פועלי תעשיית הביגוד של באמריקה שהוקם על ידי גורמים מיליטנטיים יותר מקרב העובדים המהגרים בתעשיית בגדי הגברים בשיקגו, ניו-יורק ומרכזים עירוניים אחרים במזרח ארצות הברית שהיו מחוץ ל-AFL. הליגה הכשירה נשים כמנהיגות ומארגנות עובדים בבית הספר שלה שנוסד בשיקגו ב-1914 ומילאה תפקיד מפתח בהכנסת עובדות טקסטיל איטלקיות לאיגוד בניו יורק.