stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איוואנו-פרנקיבסק
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557563605171  PLWABN: 9810664316905606  BnF: cb119320886 (data)  GND: 4122027-4  LCCN: n82113144  MusicBrainz: 6406e79d-165b-4b4a-9c54-5d781daa1ffd  NKC: ge476209  SUDOC: 027234614  VIAF: 152143359   WorldCat (עם VIAF): 152143359 
בית הכנסת טמפל מהמאה ה-19
אלן דלון

| --- | --- |

אלן דלון, 1961
 לידה:  8 בנובמבר 1935 סו, צרפת 
 פטירה:  18 באוגוסט 2024 (בגיל 88) Douchy-Montcorbon, צרפת 
 מקום קבורה:  château de la Brûlerie 
 שם לידה:  Alain Fabien Maurice Marcel Delon 
 סוגה מועדפת:  דרמה, ספרות בלשית, מותחן 
 מדינה:  צרפת, שווייץ 
 תקופת הפעילות:  1956–2019 (כ־63 שנים)
 מקום לימודים:  École Jeannine Manuel 
 בן או בת זוג:  נטלי דלון (13 באוגוסט 1964–14 בפברואר 1969)  בריז'יט אובר (1956–1956)  נטלי דלון (אוגוסט 1962–13 באוגוסט 1964)  Maddly Bamy (1968–1971)  מיריי דארק (1968–1982)  אן פריו (1981–1986)  דלידה (1962–1962)  רומי שניידר (1958–אוגוסט 1963)  ניקו (1961–1961)  Rosalie van Breemen (1987–2001)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 צאצאים:  Christian Aaron Boulogne, אנתוני דלון, Alain-Fabien Delon, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד (25 במרץ 2005)  פרס סזאר לשחקן הטוב ביותר (1985)  פרס סזאר (1985)  דוב הזהב של כבוד (1995)  פרס הכבוד של דקל הזהב (2019)  מפקד במסדר המלכותי עלווי (2003)  מסדר ההצטיינות האוקראיני, דרגה 3 (4 בספטמבר 2023)  פרס דב הזהב (1995)  Indochina Campaign commemorative medal  מפקד מסדר האמנויות והספרות  מפקד במסדר ההצטיינות הלאומי 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
אלן דלון מעניק חתימות במהלך ביקור בישראל ב-1971
אלן דלון בסרט Lost Command מ-1966
אלן פביאן מוריס מרסל דלון (בצרפתית: Alain Fabien Maurice Marcel Delon; ‏8 בנובמבר 1935 – 18 באוגוסט 2024) היה שחקן ואיש עסקים צרפתי-שווייצרי.
ביוגרפיה > ילדותו ונעוריו

אלן דלון נולד בפרוור של פריז, בירת צרפת, ב-8 בנובמבר 1935 להוריו פרנסואה פביאן דלון (1904–1977) ואדית מארי סוזן ארנולד (1911–1995). הוריו התגרשו כשהיה בן ארבע וכל אחד מהם התחתן בשנית. האב הקדום הרחוק ביותר שניתן להתחקות אחריו הוא ז'אן דלון, אשר חי במאה ה-15.
הוא התחנך בפנימייה קתולית, אולם לימודיו בה הופסקו בגלל התנהגותו והוא עבר כמה מסגרות חינוכיות. בגיל 14 עזב את לימודיו ועבד תקופה קצרה באטליז אצל אביו החורג. כשהיה בן 17 התגייס לצי הצרפתי ושירת במלחמת הודו-סין הראשונה, שם נלחם בכמה קרבות. דלון סיפר כי מתוך ארבע שנות שרותו בצבא, שהה 11 חודשים בכלא בגלל בעיות משמעת. בשנת 1956 שוחרר מן הצבא על רקע התנהגותו ושב לצרפת. מייד לאחר שובו עבד בעבודות מזדמנות כמלצר, סבל ואיש מכירות. הוא התחכך עם אנשי העולם התחתון ובאותה תקופה התיידד עם השחקנית בריז'יט אובר (Brigitte Auber) וליווה אותה לפסטיבל הקולנוע בקאן, שם החל בדרכו כשחקן.
הוא ניתק את הקשר עם הוריו על רקע שירותו הצבאי וחידש את הקשר עם אחיו ז'אן פרנסואה דלון רק בשנת 1961, לאחר שהאח ראה את תמונתו על כרזת פרסומת לסרט.
ביוגרפיה > קריירה מקצועית

בעת ביקורו בקאן קיבל פנייה מצייד כישרונות של המפיק הידוע דייוויד או. סלזניק. הוא ניגש למבחן במה ולאחריו הציע לו סלזניק חוזה עבודה, בתנאי שילמד אנגלית. דלון חזר לפריז כדי ללמוד אנגלית, אולם לאחר פגישה עם הבמאי הצרפתי איב אלגרה (Yves Allégret), שכנע אותו האחרון להישאר ולעבוד בצרפת. לאחר שסלזניק הסכים לביטול חוזהו הציע לו אלגרה תפקיד בכורה בסרטו "Quand la femme s'en mêle". סרטו הבא, "Faibles femmes" (בישראל – "היום זו מחר אחרת"), הוקרן אף בארצות הברית, שם הפך להצלחה גדולה.
פריצת הדרך של דלון החלה בשנת 1960 עם הסרט "לעין השמש" שם גילם את טום ריפלי, אדם חלקלק, השואף למצוא חן בעיני אנשים מחד, וחסר כל מצפון או רגשות כלפי הסובבים אותו מאידך. בסרט זה שיחק לצד מוריס רונה, ומארי לאפורה.
לאחר מכן שיחק בסרטים כמו "רוקו ואחיו", "הברדלס", "הטוליפ השחור", "הסמוראי", מר קליין ו"בורסלינו". בשנת 1961 הופיע לראשונה על במת התיאטרון במחזה "חבל שהיא זונה" ('Tis Pity She's a Whore) לצידה של רומי שניידר שהייתה מאורסת לו משנת 1959, לאחר שכיכבו יחד, שנה קודם לכן בסרט "קריסטין".
ב־1965 הופיע בסרט הרולס רויס הצהובה לצידה של שירלי מקלין.
ב-1970 הופיע בסרט הפשע המעגל האדום בבימויו של זאן פייר מלוויל. דלון נחשב באותה עת לאחד הכוכבים הצרפתיים הבולטים, אך מסוף שנות ה-70 ובמהלך שנות ה-80 החלה הקריירה הקולנועית שלו לשקוע. בשנת 1997 הכריז דלון על החלטתו לפרוש ממשחק קולנועי, אך מאז שיחק בחמישה סרטים נוספים והרחיב את הופעותיו על הבימה בהצגה המצליחה "Les montagnes russes".
בשיא הצלחתו נודע גם הודות לדואט "פארולה, פארולה" (Paroles, Paroles), אותו הקליט עם הזמרת דלידה בשנת 1973, שהייתה בת זוגו באותה תקופה.
בשנת 1968 נקשר שמו של דלון לשערוריית כספים וסמים ושחיתות-בצמרת, לאחר שגופת שומר-ראשו נתגלתה במזבלה. לא הוגש נגדו כתב-אישום אך מעת לעת נתפרסמו שמועות על קשריו עם חוגי פשע בפריז.
ב-18 באוגוסט 2024 הלך לעולמו.
ביוגרפיה > דלון כמותג

דלון היה אחד מכוכבי הקולנוע הראשונים שניצל את שמו כמותג בבשמים, משקפיים, שעונים, בגדים, שמפניה ועוד. מותג המשקפיים של דלון הפך פופולרי מאוד בהונג קונג לאחר שכוכב הקולנוע צ'או יון-פאט הרכיב משקפיים אלה בסרט "אויב המחר" בו שיחק בשנת 1986.
ביוגרפיה > חיים אישיים

לדלון 4 ילדים.
כריסטיאן ארון פאפגן-בולוג'ין (1962 – 2023) מהשחקנית הגרמנייה ניקו, בו מעולם לא הכיר רשמי. כריסטיאן גדל על ידי אימו של דלון ונפטר ממנת יתר בגיל 60, הותיר אחריו 2 ילדים.
אנתוני דלון (1964) מאשתו הראשונה נטלי ברת'למי.
אנוצ'קה דלון (1990) מאשתו השנייה רוזלי ואן ברמן ההולנדית.
אלן פאביאן דלון (1994) אף הוא מאשתו השנייה רוזלי ואן ברמן.
לדלון לפחות 6 נכדים ונכדות מילדיו, כל ילדיו עוסקים במשחק.
פרסים והוקרה

דלון מופיע על עטיפת הדיסק The Queen Is Dead של להקת הסמית'ס.
ב-1991 קיבל עיטור אביר של לגיון הכבוד של צרפת, וב-2005 קיבל מהם את העיטור קצין.
בשנת 1995 זכה בפרס דב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
ב-1995 קיבל עיטור קצין של המסדר הלאומי של מרית'.
בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2007 הציג את המתמודדים על פרס השחקנית הטובה ביותר והעניק את הפרס לשחקנית הדרום קוריאנית ג'און דו-יאון על משחקה בסרט "Secret Sunshine".
בשנת 2008 העניק את פרס סזאר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר לשחקנית מריון קוטיאר על משחקה בסרט "La Vie en rose", כאשר יומיים לאחר מכן זכתה גם בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר מהאקדמיה האמריקאית לקולנוע.
בשנת 2018 הוענק לדלון פרס מפעל חיים בפסטיבל קאן.
הערות שוליים

↑  הבנות הסתערו על אלן דילון - והוא הביע פליאה מההתרגשות, מעריב, 24 בנובמבר 1971
1 2  כוכב הקולנוע הצרפתי אלן דלון הלך לעולמו בגיל 88, באתר ynet, 18 באוגוסט 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007452960005171  PLWABN: 9810700742505606  BIBSYS: 90912408  BNE: XX1265628  BnF: cb13893132f (data)  CANTIC: a10315238  CiNii: DA1221573X  GND: 118679406  ICCU: RAVV089390  ISNI: 0000 0001 1447 3173  LCCN: n83011368  LNB: 000243208  MusicBrainz: 632c69c8-404e-4062-8871-6acfe05c70db  NDL: 00620571  NKC: jn20000700381  NLA: 35657943  NLG: 176242  NLK: KAC2020K1000  NTA: 071067280  RERO: 02-A003167363  RKD: 449131  SNAC: w6cn80g3  SUDOC: 027592545  Trove: 1029962  ULAN: 500702718  VcBA: 495/372929  VIAF: 69115231   WorldCat (עם VIAF): 69115231
אנטישמיות באירופה

האנטישמיות באירופה הייתה קיימת עוד מימי קדם. בעוד שהאנטישמיות הייתה קיימת ביוון העתיקה ובאימפריה הרומית, היא הפכה ממוסדת בנצרות האירופית בעקבות הכנעת המרד הגדול נגד השלטון הרומאי בארץ ישראל בשנים 66–70 לספירה אשר הוביל לקרוב לאלפיים שנים של סגרגציה, גירושים, רדיפות, פוגרומים, ורצח עם של יהודים, אשר הגיעו לשיאם במהלך המאה ה-20 בשואה אותה ביצעה גרמניה הנאצית במדינות אירופה אותן הגרמנים כבשו, ואשר בהן כ-67% מיהודי אירופה נרצחו.
בתקופת ימי הביניים

האנטישמיות באירופה בימי הביניים הושפעה במידה רבה מהאמונה הנוצרית לפיה העם היהודי היה אחראי באופן קולקטיבי למותו של ישו. רדיפות יהודים הפכו נפוצות במהלך מסעי הצלב, אשר החלו ב-1095 כאשר מספר קהילות יהודים נטבחו, בצרפת ובחבל הריין.
בהזדמנויות רבות, יהודים הואשמו ברצח פולחני של ילדים נוצרים במסגרת עלילות דם. עלילת הדם הידועה הראשונה הייתה עלילת הדם של ויליאם מנוריץ' (אשר נפטר בשנת 1144), שרציחתו הובילה להאשמות על כך שיהודים רצחו ועינו אותו. מגפת המוות השחור, אשר לפי הערכות מסוימות גרמו למותם של כ-60% מאוכלוסיית אירופה במהלך המאה ה-14, גם הובילה לרדיפות נרחבות של יהודים באירופה. לנוכח ההתפשטות של המגפה היהודים שימשו כשעיר לעזאזל והואשמו באותה ההזדמנות בהרעלת בארות. קהילות יהודיות רבות במערב ובמרכז אירופה הושמדו כתוצאה מכך בתקופה שבין השנים 1348 ו-1350. בין היתר, באותה התקופה כאלפיים יהודים נטבחו בשריפה במסגת טבח שטרסבורג שבוצעה בפברואר 1349. באזור גרמניה כ-300 קהילות יהודיות בסך הכל הושמדו במהלך אותה התקופה משום שחברי אותן הקהילות נהרגו או גורשו.
היבט נוסף של האנטישמיות בתקופת ימי הביניים היה ההגבלות הרבות שהוטלו על האוכלוסייה היהודית. הם הודרו מעיסוקים רבים בשל החשש מכך שהם יהוו תחרות עבור האוכלוסייה המקומית. לרוב, הם לא הורשו להחזיק בבעלותם קרקעות. בנוסף לכך, האוכלוסייה היהודים הורשתה לגור בערים רק באזורים ספציפיים אשר כונו גטאות. בעקבות ועידת לטראנו הרביעית, בשנת 1215, נצטוו היהודים ללבוש בגדים מיוחדים שיבדילו אותם מהאוכלוסייה המקומית, ובחלק מהמקרים נדרשו לענוד טלאי עגול. חלק מהיהודים הצליחו להתחמק מהדרישה המשפילה של ענידת הטלאי על ידי מתן שוחד לרשויות המקומיות.
בימי הביניים המאוחרים יהודים רבים גורשו מאזורים שונים ברחבי מערב אירופה, כולל מאנגליה ב-1290, ומצרפת ב-1306 וב-1394. הגירושים הגדולים ביותר של יהודים היו בספרד (1492) ובפורטוגל (1496), שם נצטוו היהודים להתנצר או לעזוב את אותן המדינות תוך שישה חודשים בצרפת, ותוך 11 חודשים בפורטוגל.
הרפורמציה הפרוטסטנטית הובילה לעלייה באנטישמיות, בין היתר בעקבות פרסום ספרו של מרטין לותר "על היהודים ושקריהם".
המאות ה-16, ה-17 וה-18

תקופת הרנסאנס, עידן הנאורות והתקופות האימפריאליסטיות הובילו לעלייה בשנאת הזרים ובאנטישמיות באירופה.
במערב אירופה היהודים במקרים רבים המלכים הטילו הגבלות על האוכלוסייה היהודית, במיוחד בשל החשש הגובר מתחרות עם הסוחרים המקומיים בשל העובדה שעיקר עיסוקם של היהודים היה מסחר ובנקאות. דוגמאות בולטות כוללת את ההחלטה להגביל את מספר היהודים המורשים להתיישב בברסלאו שהתקבלה על ידי פרידריך השני מפרוסיה ב-1744 וגירוש היהודים מבוהמיה על ידי הארכידוכסית האוסטרית מריה תרזה, שבהמשך הצהירה גם שהיהודים יאלצו לשלם כל עוד הם נמצאים בתחומי אוסטריה.
עם התפתחות מערכת הבנקאות והצורך של השליטים למימון הממשל, המונח "יהודי החצר" הפך נפוץ בחלק ממדינות מערב אירופה. יהודי החצר היו אנשי עסקים ובנקאים שקיבלו זכויות יתר מהריבון ופעלו כגזברים שלהם וכגוביי המיסים.
במקרים רבים השיגו יהודי החצר כוח משמעותי כ"יד ימינו" של הריבון, ובמקרים אחרים המקומיים האשימו את יהודי החצר בבעיות הכספיות של המדינות או בכך שכוחו הפוליטי של הריבון דעך. אחת מהדוגמאות הבולטות ביותר ליהודי חצר היה יוזף זיסקינד אופנהיימר (1698–1738) אשר היה המתכנן הפיננסי של הדוכס קרל אלכסנדר מווירטמברג בשטוטגרט. לאחר מותו של הדוכס, פטרונו, הועמד אופנהיימר למשפט והוצא להורג מסיבות מפוקפקות. סיפורו שימש בין היתר את התעמולה הנאצית.
רוב האוכלוסייה היהודית של אירופה התרכזה באותה התקופה במרכז ובמזרח אירופה בפאתי מדינת האיחוד הפולני-ליטאי. ליהודי פולין הוענקה מידה חסרת תקדים של אוטונומיה דתית ותרבותית בעקבות כתב הזכויות של קאליש מ-1264 אשר אושרר על ידי מלכי פולין והאיחוד הפולני-ליטאי. אף על פי כן, מרד הקוזאקים הגדול נגד האיחוד הפולני-ליטאי תחת הנהגתו של בוגדן חמלניצקי באזור האוקראיני של האיחוד הפולני-ליטאי גרם לחורבן של קהילות יהודיות רבות ולכך שעשרות אלפי יהודים נטבחו, גורשו או נמכרו כעבדים על ידי בעלי הברית הטטריים של חמלניצקי. בין השנים 1648 עד 1656 עשרות אלפי יהודים נהרגו על ידי המורדים.
בעקבות חלוקת פולין על ידי רוסיה, פרוסיה ואוסטריה בסוף המאה ה-18, רוב יהודי פולין מצאו את עצמם תחת שלטון רוסי. על מנת להגביל את ההתפשטות של האוכלוסייה היהודית ברחבי האימפריה הרוסית ועל מנת להגן על הסוחרים הרוסים מתחרות, בשנת 1772 קיסרית רוסיה קתרין השנייה הובילה להקמת תחום המושב אשר היה האזור בו מרבית היהודים הורשו להתיישב בשטחי האימפריה הרוסית, למעט קומץ יהודים שקיבלו אישור לגור בערים מרכזיות כמו קייב ומוסקבה.
המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20

עד סוף המאה ה-19 החל להתפתח באירופה סוג חדש של אנטישמיות, המכונה אנטישמיות מבוססת גזע. מגמה זו החלה בעקבות העלייה בתפיסת העליונות של "הגזע הלבן" על פני "גזעים אחרים".
הרעיון המרכזי של האנטישמיות מבוססת הגזע, כפי שהוצג על ידי תאורטיקנים כמו ארתור דה גובינו, הוא שהיהודים הם גזע מובהק ונחות בהשוואה לאומות אירופה. הדגש של האנטישמיות מבוססת הגזע היה על המוצא והתרבות הלא-אירופיים של היהודים - כלומר, הם יישארו נחותים אפילו אם הם יתנצרו. האנטישמיות המודרנית הזו שמה דגש על שנאה של יהודים כגזע ולא רק בשל דתם היהודית. העלייה בפופולריות של האנטישמיות מבוססת הגזע יחד עם עליית הלאומיות וקונספט מדינת הלאום הובילו לגל של אנטישמיות ברחבי אירופה בתקופה בה היהודים באירופה חתרו להפוך לאזרחים שווים במדינות בהם הם גרו. בגרמניה הדבר הוביל בין היתר לפרעות "הפ-הפ" בשנת 1819, כאשר יהודי בוואריה הותקפו משום שהחלו לדרוש את מימוש זכויותיהם האזרחיות.
אחת הדוגמאות המפורסמות ביותר במאה ה-19 הייתה פרשת דרייפוס במסגרתה הקצין הצרפתי-יהודי אלפרד דרייפוס הואשם בשנת 1894 בריגול עבור הקיסרות הגרמנית ובבגידה במולדתו צרפת. דרייפוס הורשע והוגלה לאי השדים, אך מאבק ציבורי בהובלת אינטלקטואלים הוביל לבסוף לזיכויו בשנת 1906. המשפט הוביל לגל של גילויי אנטישמיות בצרפת. רבים סבורים כי הפרשה חוללה מפנה אצל בנימין זאב הרצל, לשנות את דעותו ביחס לאנטישמיות ולעודד אותו לתמוך בציונות.
במזרח אירופה האנטישמיות הדתית נותרה עדיין בעלת השפעה ניכרת באותה התקופה משום שהמהפכה התעשייתית השפיעה פחות על האזורים הללו. במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התרחשו מספר פוגרומים נגד האוכלוסייה היהודית ברוסיה אשר נבעו מגורמים שונים, כמו בין היתר תנועות פוליטיות אנטישמיות, רצח הצאר אלכסנדר השני ב-1881 ועלילות דם על כך שיהודים רצחו ילדים נוצרים. עלילת הדם המפורסמת ביותר באותה התקופה הייתה משפט בייליס שהתקיים בקייב בשנת 1903 כאשר יהודי רוסי הואשם ברצח ילד נוצרי בקייב. למרות שבסופו של דבר בייליס זוכה לאחר תהליך ממושך, ההליך המשפטי עורר ביקורת בינלאומית על האנטישמיות באימפריה הרוסית.
דוגמה בולטת נוספת לאנטישמיות מודרנית באותה התקופה באירופה הייתה תאוריית הקונספירציה שהתמקדה בכך שהיהודים שולטים בכלכלה העולמית כפי שהוצגה במסמך האנטישמי המזויף "הפרוטוקולים של זקני ציון" שהתפרסם לראשונה ברוסיה ב-1903 והתפרסם בהמשך מחוץ לרוסיה בעקבות המהפכה הרוסית של 1917. תיאוריה זו הפכה פופולרית בין היתר בשל השפעתה הניכרת של משפחת רוטשילד באותה התקופה. הפוגרומים ב-1881 ואחרי מהפכת 1905 גרמו למותם של אלפי יהודים ולכך שמעל למיליון יהודים היגרו לאמריקה. המהפכה הרוסית השנייה שהתרחשה ב-1907 ומלחמת האזרחים שבאה בעקבותיה הובילו לגל נוסף של פוגרומים באוכלוסייה היהודית בתקופה בה מיליציות לאומניות וצבאות סדירים נלחמו על השליטה ברוסיה. באותם הפוגרומים נהרגו לפי ההערכות עשרות אלפי יהודים.
השואה

השואה היא ההגדרה הכוללת לשורת מעשי רצח עם ורדיפות אנטישמיות מתוכננות ומאורגנות, שבוצעו כנגד העם היהודי החל מעליית הנאצים לשלטון בגרמניה בתחילת 1933, ובמהלך מלחמת העולם השנייה ועד כניעת גרמניה הנאצית במאי 1945. פשעים אלו נחשבים לרצח העם הגדול בהיסטוריה האנושית. מספר הנרצחים היהודים בשואה וכתוצאה ישירה ממנה נאמד בכשישה מיליון, המהווים כ-2/3 מכלל יהודי אירופה.
בתחילת המאה ה-20 האוכלוסייה היהודית של גרמניה היו היהודים שהצליחו הכי הרבה להשתלב בחברה האירופאית. מצבם החל להשתנות בתחילת שנות ה-30 בעקבות התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה ובעקבות המשבר הכלכלי של 1929 אשר הוביל לעליית הנאצים ולעלייה באנטישמיות בגרמניה. באותה התקופה הסתה נגד האזרחים היהודים בגרמניה, אשר כונו "יהודים מלוכלכים", הפכה נפוצה בחוברות ובעיתונים אנטישמיים כמו פלקישר באובכטר ודר שטירמר. בנוסף, היהודים בגרמניה הואשמו בכך שגרמו לתבוסה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה (ראו אגדת תקיעת הסכין בגב).
משנת 1933 ואיך חוקקו חוקים אשר קידמו דיכוי נגד האוכלוסייה היהודית, אשר הגיעו לשיאם עם חקיקת חוקי נירנברג בשנת 1935 אשר הגדירו מיהו אזרח גרמני ושללו את רוב זכויות האזרח מהיהודים. מקרי אלימות נגד יהודים הפכו נפוצים במהלך פרעות ליל הבדולח ב-1938, אשר כוונו לבתים ועסקים של יהודים וכמו גם בוצעו בבתי כנסת, ואשר במסגרתם נרצחו 91 יהודים ברחבי גרמניה ואוסטריה.
בעקבות פלישת הנאצים לפולין ב-1939 ותחילת מלחמת העולם השנייה, החלו הנאצים בהשמדת יהודי אירופה. היהודים שנתפסו רוכזו בתחילה בגטאות ובהמשך נשלחו למחנות ריכוז ומחנות השמדה שם הם נרצחו באופן מיידי או בשלב מאוחר יותר. בשטחים אותם גרמניה הנאצית כבשה מברית המועצות נרצחה האוכלוסייה היהודית על ידי חוליות האיינזצגרופן, לעיתים רבות בסיוע יחידות של מגויסים מקומיים. בהמשך נוהג זה הוחלף בהמתה של יהודים במחנות השמדה באמצעות גז. מחנה ההשמדה הגדול ביותר של גרמניה הנאצית היה מחנה ההשמדה אושוויץ בדרום פולין אשר בו נרצחו כמיליון ומאה אלף יהודים.
אחרי 1945

בעקבות סיום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 היהודים שניצלו החלו לחזור לבתיהם ברחבי אירופה, למרות שרבים מהם בחרו במקום זאת להגר לארצות הברית, בריטניה וארץ ישראל אשר הייתה תחת שליטה בריטית. במידה מסוימת, גם לאחר המלחמה עלילות דם ורדיפות יהודים נמשכו ברחבי אירופה, בין היתר בשל החשש שיהודים ינסו להשיב לבעלותם רכוש שנגנב מהם במהלך השואה או לחשוף מקרים בהם אישים שונים באוכלוסייה המקומית, במדינות שנכבשו על ידי גרמני הנאצית, סיעו במהלך המלחמה לנאצים. דוגמה למקרה מהסוג הזה היה פוגרום קיילצה שאירע בפולין ב-1946 כאשר אזרחים פולנים תקפו באלימות יהודים על סמך האשמות שווא בדבר חטיפת ילד נוצרי.
בעקבות מלחמת העולם השנייה הייתה גם עלייה ברדיפות יהודים בתחומי ברית המועצות. ב-1948 סטלין תקף אינטלקטואלים יהודים בחוסר נאמנותם לברית המועצות. מגמה זו הגיעה לשיא עם בעלילת הרופאים אשר במסגרתה הועלו טענות על כך שרופואים בולטים, אשר היו בעיקר ממוצא יהודי, תכננו לרצוח מנהיגים סובייטים בכירים. בעקבות כך רופאים רבים פוטרו מעבודתם, נעצרו ועונו על מנת שיודו בהאשמות שיוחסו להם.
ההיסטוריון המודרני אדוורד רדז'ינסקי העריך גם שסטלין כנראה תכנן לגרש את האוכלוסייה היהודית של ברית המועצות לקזחסטן, סיביר או המחוז היהודי האוטונומי.
המאה ה-21

האנטישמיות באירופה נמצאת במגמת עלייה במאה ה-21. לאורך השנים הדבר בא לידי ביטוי בעיקר בהתקפות מילוליות של יהודים, וכמו גם בונדליזם בבתי ספר יהודיים, וחילול של בתי כנסת ובתי קברות יהודים ברחבי אירופה, ובמיוחד בצרפת, גרמניה, בלגיה, אוסטריה ובריטניה. לאורך השנים באותן מדינות גברו באופן ניכר גם מקרים של תקיפות פיזיות נגד יהודים, כאשר במקרים שונים האנשים שהותקפו נפצעו באופן אנוש או נרצחו. בנוסף לכך, גם בהולנד ובשוודיה יש שיעורים גבוהים של תקיפות פיזיות נגד יהודים במהלך המאה ה-21. דו"ח משנת 2015 של משרד החוץ האמריקני בנושא חופש דת הצהיר כי "הסנטימנטים האנטי-ישראלים הקיימים באירופה הפכו בהדרגה לאנטישמים".
עלייה זו במתקפות אנטישמיות קשורה מצד אחד לאנטישמיות המוסלמית (מתוארת להלן) ומצד שני לעלייה בפופולריות של מפלגות הימין הקיצוני, בין היתר בעקבות המשבר הכלכלי של 2008. קיימות מספר מפלגות פוליטיות אנטישמיות באיחוד האירופי, וכמו גם בסקרים שנערכו בעשר מדינות אירופיות - ובמיוחד אוסטריה, צרפת, גרמניה, הונגריה, איטליה, הולנד, נורווגיה, פולין, ספרד ובריטניה - נחשף שישנם שיעורים גבוהים של עמדות אנטישמיות בקרב האוכלוסיות המקומיות. המפלגה הנאו-נאצית של יוון, השחר הזהוב, זכתה בעבר ב-21 מושבים בפרלמנט, אם כי את כולם הם איבדו לבסוף עד סוף העשור השני של המאה ה-21.
באזור במזרח אירופה האנטישמיות ממשיכה להתקיים במאה ה-21 בקנה מידה דומה לזה של שנות ה-90. ההתפרקות של ברית המועצות וחוסר היציבות של המדינות החדשות שהוקמו בעקבות נפילת ברית המועצות הובילו לעלייה של תנועות לאומניות ולכך שהיהודים במדינות רבות במזרח אירופה הואשמו באחריות למשבר הכלכלי, על כך שהם שולטים על העסקים המקומיים, הואשמו במתן שוחד לגורמים בממשל, בנוסף לעלילות הדת בהם היהודים הואשמו גם בעבר. רוב התקריות האנטישמיות במזרח אירופה כוללת בעיקר מעשי ונדליזם בבתי קברות ומרכזי קהילה יהודים ובתי כנסת.
המאה ה-21 > אנטישמיות בקרב האוכלוסייה המוסלמית באירופה

מחקר שנערך בצרפת בשנת 2005 העלה שדעות קדומות אנטישמיות נפוצות יותר בקרב מוסלמים דתיים מאשר בקרב מוסלמים לא-דתיים - לפי המחקר לכ-46% מהמוסלמים הדתיים בצרפת היה סנטימנטים אנטישמיים לעומת 30% מהמוסלמים הלא דתיים. רק ל-28% מהמוסלמים הדתיים לא היו בכלל סנטימנטים אנטישמיים. במחקרים המעטים שזמינים אשר נערכו בקרב צעירים מוסלמים במדינות שונות במערב אירופה עלו תוצאות דומות. מחקר משנת 2011 שנערך בקרב ילדי בית ספר יסודי בבריסל על ידי סוציולוג בלגי הראה שניתן להחשיב כ-50 אחוז מהתלמידים המוסלמים בכיתות ב' ו-ג' כאנטישמים, לעומת 10% מיתר התלמידים. כמו כן, בשנת 2011, פרסם גונתר ג'יקלי ממצאים מ-117 ראיונות עם צעירים מוסלמים בני 19 בברלין, פריז ולונדון, לפיהם רובם הביעו סנטימנטים אנטישמיים.
טרוריסטים מוסלמים תושבי אירופה היו מעורבים לאורך השנים בביצוע מספר התקפות אלימות נגד יהודים במיקומים שונים ברחבי אירופה. בשנת 2012 בוצע פיגוע טרור בטולוז במסגרתו המחבל החמוש מוחמד מראח, בן להורים מוסלמים מאלג'יריה, רצח ארבעה יהודים. אחיו של הרוצח שהוא ואחיו חונכו על תפיסת העולם האנטישמיות בה דגלו הוריהם. בספטמבר 2024 קתרינה פון שנורביין, מתאמת הנציבות האירופית למאבק באנטישמיות וטיפוח חיים יהודיים באירופה, הצהירה בסדנה של האו"ם כי העלייה הנוכחית בכמות האירועים האנטישמים באירופה "מזכירה לנו את התקופה האפלה ביותר של אירופה".
ראו גם

יהדות אירופה
אנטישמיות
היסטוריה של האנטישמיות
אנטישמיות בגרמניה
גרמניה הנאצית
היהודים במלחמת העולם השנייה
השואה
פשיזם באירופה
אלימות נגד יהודים בפולין, 1944–1946
אלימות נגד יהודים במרכז אירופה ובמזרחה (1944–1946)
אשר לויצקי

| --- | --- |

 לידה:  4 במאי 1903 חרסון
 פטירה:  24 באוגוסט 1959 (בגיל 56) תל אביב
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  בית הספר לכלכלה ומדע המדינה של לונדון
 השתייכות:  משרד עו"ד לויצקי ושות'
 תקופת כהונה:  ? – 24 באוגוסט 1959 
 תקופת הפעילות:  ? – 24 באוגוסט 1959 
 תפקידים בולטים:  חבר המועצה המשפטית של ועדת המצב
 פעילויות נוספות:  המזכיר המדיני של הוועד הלאומי  נשיא לשכת מצפה, הבונים החופשיים בארץ ישראל
אשר לויצקי (4 במאי 1903, חרסון - 24 באוגוסט 1959, ירושלים) היה עורך דין וסניגור שהיה דמות מרכזית באחדות מהפרשיות המרכזיות בתקופת המנדט ובעשור הראשון למדינת ישראל.
קורות חיים

אשר לויצקי נולד בשנת 1903 בחרסון (כיום באוקראינה) לאנה ולאלכסנדר הלוי לויצקי. המשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1911 והתיישבה ביפו. במקביל לשנתו האחרונה ללימודים בגמנסיה הרצליה, שימש במשך כשנה כמורה לעברית, ובשנת 1924 יצא ללונדון ללימודי כלכלה ומשפטים בבית הספר לכלכלה ולמדע המדינה של לונדון (LSE), והוסמך כבריסטר.
בעת שהותו בלונדון שימש כנשיא הסתדרות הציונים הצעירים באנגליה (1928–1929) וכיו"ר אגודת הסטודנטים הארצישראליים בלונדון (1930) ולימד עברית לפרנסתו. עם שובו לארץ ישראל בשנת 1930, שימש במשך כשנה כמזכיר המדיני של הוועד הלאומי, בעת כהונתו של פנחס רוטנברג כיו"ר הוועד, ולאחר שעבר את הבחינות בארץ ישראל, פנה לעסוק בעריכת דין.
בתקופת המנדט שימש כמרצה בבית הספר הממשלתי למשפטים בירושלים וכן בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב. בנוסף, שימש כחבר המועצה המשפטית, יו"ר אגודת עורכי הדין בירושלים וחבר הוועד המרכזי של אגודת עורכי הדין.
לקראת הקמת המדינה מונה כחבר בשלוש מוועדות המשנה של המועצה המשפטית של המוסדות הלאומיים, שביקשה להכין את התשתית המשפטית למדינה שבדרך – ועדת הפרוצדורה האזרחית, ועדת החוק הפלילי והפרוצדורה הפלילית וועדת חוקי ההגנה, ושימש כקצין קשר עם האו"ם במפקדתו של דוד שאלתיאל בירושלים. בנוסף לתפקידים אלו, היה לויצקי חבר ופעיל בארגון "הבונים החופשיים" ושימש כנשיא לשכה. היה מקורב למפלגת מפא"י והחל מ-1949, גם חבר רשמי.
כעורך דין

בתחילת דרכו היה לויצקי שותפו של עורך-הדין מקס זליגמן, כשכל אחד מהם החזיק משרד משלו – לויצקי בירושלים וזליגמן בתל אביב. בשנת 1939 הואשם זליגמן על ידי השלטון הבריטי בסיוע להבאת אוניות מעפילים והשותפות ביניהם פורקה. במשרדו, שנשא את השם "אשר לויצקי ושות' עורכי דין", היו שותפים ושכירים לאורך השנים יואל זוסמן, אלפרד ויתקון, נח (נל) ברנד ושלמה תוסייה-כהן.
כעורך דין > הגנה על לוחמי המחתרות

בשנות המנדט נודע לויצקי בפעילותו להגנה על לוחמי המחתרות, חברי ההגנה, האצ"ל והלח"י, וכן בהגנתו על חברי ברית הבריונים. בין המשפטים הידועים שבהם לקח בתקופה זו חלק נמנים משפט סירקין-רייכלין ומשפט השלושים ושמונה. לבקשת משפחתו של אליהו חכים, שהועמד לדין במצרים בגין רצח הלורד מוין, נסע לויצקי לייצגו אך שב לאחר שחכים סירב לקבל את קו ההגנה שהציע.
בקרב עורכי הדין של התקופה נודע לויצקי כמי שסירב לעשות שימוש פוליטי בבית המשפט הבריטי, והיה מוכן לייצג נאשמים, מכל המחנות, ובלבד שיהיו מוכנים לקבל הגנה משפטית. בין הנאשמים שייצג ונידונו בתחילה למוות, הצליח לויצקי להביא להמתקת דינם של 18 נידונים למוות. מלבדם, לקח חלק, כבא כוח המשפחה, בניסיונות להמתקת דינו של מאיר פיינשטיין.
בנוסף, היה עורך דינם של מאיר שמגר (שטרנברג) ואליהו מרידור, שנעצרו ולאחר מכן הוגלו לאפריקה, וכעורך דינן של לוחמות הלח"י שנכלאו בבית הסוהר לנשים בבית לחם, ובהן גאולה כהן.
כעורך דין > הגנה על לוחמי המחתרות > פרשת דב גרונר

לאחר שדב גרונר נדון למוות בשנת 1947, פנתה אחותו של דב גרונר מארצות הברית, לפי יוזמתו של הראשון לציון, הרב עוזיאל, אל עו"ד לויצקי, כדי שיפעל בשמה למען אחיה. בידיעת מפקדת האצ"ל פנה לויצקי לבריטים, והובטח לו שאם גרונר יגיש בקשה לערעור, ימתיקו את גזר דינו. בפגישה לילית עם גרונר, בתאו בבית הסוהר בירושלים, שכנע אותו לחתום על ייפוי כוח להגשת ערעור בשמו. הידיעה בדבר חתימתו על ייפוי כוח עוררה סערה בקרב הנהגת האצ"ל ולאחר יומיים הודיעו כי גרונר חזר בו וחתם על ביטול ייפוי הכוח, ולויצקי התפטר מהטיפול בתיק.