stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בחריין
דמוגרפיה > יהדות בחריין

קהילה יהודית בבחריין הייתה קיימת באי כבר במאה ה-7. הנוסע היהודי, רבי בנימין מטודלה שביקר באזור במאה ה-12 הזכיר את קיומן של שתי קהילות יהודיות לחופי ערב הסעודית - כאשר אחת מהן ליד בחריין. במאה ה-19 הגיעו לאי יהודים מהארצות השונות ומספרם נאמד ב-1,500. מאז 1932, מועד גילוי הנפט, חל שינוי ביחס ליהודים, והיום רק יהודים בודדים מצויים באי.
על קיומם של יהודים באי ניתן ללמוד מכתובת במוזיאון הלאומי, שבה נאמר: "בשנה השביעית להג'רה (שנת 629), שלח הנביא מוחמד מכתב ...אל שליט בחריין להשליט את האסלאם במדינתו". באי היו מספר נוצרים ויהודים שבחרו לשמור על אמונתם.
במאה ה-19, בטרם גילוי הנפט היה האי למרכז מסחרי. משפחות של סוחרים יהודים הגיעו אליה מאיראן, הודו ועיראק. אחד מהרחובות באי, "דרך אל-מותנבי", כונה בין השנים 1930–1940 "רחוב היהודים" והחנויות בו היו סגורות בשבת. בית הכנסת באי הוקם בשנת 1930. מספר היהודים נאמד אז ב-1,500 נפש. בשנת 1932, לאחר גילוי הנפט, הגיעה הקידמה לאי ויחד עימה גברו הרגשות האנטי-בריטיים (הבריטים שלטו במדינה בתקופה זו), והאנטי-יהודיים. בתי היהודים נהרסו, בית הכנסת חולל וספרי התורה נגנבו. בשנת 1947 ברח חלק ניכר מהקהילה. בשנות ה-60 המוקדמות נותרו בה בין 200 ל-300 יהודים. אחרי מלחמת ששת הימים בחרו רובם לעזוב את המדינה. היהודים הבודדים שנותרו חיים בנוחות יחסית. השלטון מגלה פתיחות ליהודים ושמור להם מושב בפרלמנט. בשנת 2000 מונה יהודי בשם אברהם דוד נונו לחבר פרלמנט וכיהן בתפקיד שתי קדנציות. ב-2006 מונתה עורכת הדין היהודייה הודא עזרא נונו, אחייניתו של אברהם, לחברת פרלמנט, וב-2008, היא מונתה לשגרירת בחריין בוושינגטון (לארצות הברית ולאחר מכן גם לקנדה).
ב-11 בספטמבר 2020 הודיעה ממלכת בחריין על נורמליזציה ביחסיה עם מדינת ישראל וכינון יחסים דיפלומטיים עימה.
תרבות

הליברליזציה הפוליטית בבחריין לוותה בבחינה מחודשת של מושגי הטאבו התרבותיים במדינה. בחריין הפכה לאחת המדינות הערביות המובילות בהוצאת ספרים ובמדינה יצאו 132 ספרים בשנת 2005, כאשר האוכלוסייה אותה עת מנתה 700,000 נפש בלבד.
למרות זאת, נותרה מידה לא קטנה של שמרנות בחלקים הכפריים יותר של המדינה. באזורים אלו עדיין נעשות מלאכות יד רבות ואף הדיג מתבצע לעיתים באמצעים שאינם טכנולוגיים מודרניים. באזורים אלו עדיין נשמרות היטב מסורות האסלאם הקדומות לעומת המצב בעיר הבירה מנאמה, בה הפכו נושאים רבים למקובלים בשיח ציבורי אף על פי שנחשבו "אסורים" בעבר.
ראו גם

מצודת בחריין
האי הגדול של בחריין
אוניברסיטת בחריין
לקריאה נוספת

נתן אלוף, בחריין: קהילה שהייתה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2007.
המרד (קבוצה)

| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  2013–הווה (כ־12 שנים)
 אידאולוגיה:  אנטי-ציונות  מאבק באיסלאמיזציה  מונרכיה  מדינת הלכה
 אזורי פעילות:  ישראל, הרשות הפלסטינית
 חברים:  30–40 אנשים
 מתנגדים:  מדינת ישראל
 
המרד הוא ארגון טרור ימני קיצוני. על פי פרסומים, הארגון מעיד על עצמו כאנטי-ציוני ודוגל בפירוק מדינת ישראל על מנת להקים את ממלכת ישראל מחדש. הממלכה תהיה נאמנה להלכה ותתמוך בהריגת הערבים אשר נמצאים בשטחה.
חברי הקבוצה קשורים או משתייכים לנערי הגבעות, והיא התגבשה במהלך 2013. מטרת ההתארגנות היא ביצוע פעולות טרור נגד פלסטינים במטרה להתחיל מלחמה בין העם היהודי לעם הפלסטיני. כאשר תפרוץ המלחמה, היא תסייע להם להפיל את השלטון המכהן אשר נתפס בעיני מחולליה סלחני ביחסו לערבים ולאחר מכן להקים מדינת הלכה ובית מקדש שלישי. הארגון פועל לערער את קיומה של מדינת ישראל באמצעות פעולות פרובוקטיביות שיביאו לדיון ציבורי בנושאים רגישים, כדוגמת היחס בין התורה לדמוקרטיה, יחסי דתיים-חילוניים בישראל ואף יחסי יהדות-נצרות, אך לטענתה בצורה זהירה אשר תפרק את יסודות המדינה, אך לא תשבור אותה.
מקור השם בא משמו של מניפסט הארגון שכתב פעיל הימין הקיצוני מאיר אטינגר, נכדו של חבר הכנסת מאיר כהנא אשר נחשב גם כמנהיג הארגון. הספר מפרט על האידאולוגיה של הקבוצה והדרך להפלת מדינת ישראל. ספר נוסף שנחשב כמקור אידאולוגי של המרד הוא ספר "תורת המלך" העוסק בהלכות הקשורות להריגת גויים, בזמן שלום ובזמן מלחמה. חלק זה פותח באיסור ההלכתי העקרוני האוסר הריגת גוי, וממשיך לדיון בסיטואציות שבהן מותר, ולעיתים אף רצוי, להרוג גויים, כענישה על אי קיום שבע מצוות בני נח או בזמן מלחמה. הספר נכתב בידי הרבנים יצחק שפירא ויוסף אליצור.
השב"כ טוען כי הארגון פועל בצורות יוצאות דופן שלא מאפיינות את שאר ארגוני הטרור היהודים שקדמו לו וכי חברי הקבוצה הם אנשים הנוטים לאלימות.
הערות שוליים

↑  יואב זיתון, המרד והמלך: האידיאולוגיה של הטרור היהודי, באתר ynet, 3 בינואר 2016
↑  ברק בן צור, אתגרי המודיעין בזירה הפנימית: טרור וחתרנות מדינית במגזר היהודי, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי, ‏2017
↑  שבתי בנדט‏, השיטה של פעילי "המרד" היהודי: פיגועים שיתסיסו את הפלסטינים - וואלה חדשות, באתר וואלה, 3 בינואר 2016
↑  איתי בלומנטל, בשם הסב: כך תכנן נכדו של הרב כהנא את "המרד" שיפיל את השלטון בישראל, באתר ynet, 4 באוגוסט 2015
↑  עשתונות, גיליון 12, ״נוער הגבעות - בערוגות שלנו״, באתר מרכז המחקר המכללה לביטחון לאומי, ‏ספטמבר 2016
↑  אביעד מנדלבאום, העידן החדש של הטרור היהודי, באתר ynet, 27 ביוני 2018
↑  איזבל קרשנר, Israel Faces New Brand of Terrorism, This Time From Young Settlers, ניו יורק טיימס, ‏11 בינואר 2016
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וולטר ברנן

| --- | --- |

וולטר ברנן, 1941
 לידה:  25 ביולי 1894 לין, מסצ'וסטס, ארצות הברית 
 פטירה:  21 בספטמבר 1974 (בגיל 80) אוקסנארד, קליפורניה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות סן פרננדו של המיסיון 
 שם לידה:  Walter Andrew Brennan 
 סוגה מועדפת:  מערבון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1925–1974 (כ־49 שנים) 
 מקום לימודים:  בית הספר הלטיני של קיימברידג' 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (1936)  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (1940)  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (1938)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
וולטר ברנן (אנגלית: Walter Brennan‏; 25 ביולי 1894 - 21 בספטמבר 1974) היה שחקן אמריקני. היחיד שזכה בשלושה פרסי אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. זכה במספר הרב ביותר של פרסי אוסקר כשחקן (יחד עם ג'ק ניקולסון ודניאל דיי-לואיס). זכור כאחד משחקני האופי הטובים ביותר אי פעם בקולנוע.
נולד כ'וולטר אנדרו ברנן' בסוומפסקוט, מסצ'וסטס. אביו היה מהנדס וממציא, לכן למד ברנן כנער הנדסה לפני שהפך לשחקן. בתיכון הוא גילה התעניינות במשחק והחל להופיע בהופעות רחוב (Vaudeville). לאחר ששירת במלחמת העולם הראשונה הוא עבר להתגורר בגואטמלה, שם נכנס לענף גידול האננס, לפני שהגיע ללוס אנג'לס. במהלך שנות העשרים עבד כסוחר ועשה כסף רב, אולם הפסיד את רובו כשהשוק שינה כיוון. הוא מצא עצמו מרושש והחל להופיע בתפקידים קטנים בכמה שיותר סרטי קולנוע כדי להרוויח כסף, ובמקביל עבד גם כפעלולן.
בתחילת שנות השלושים החל להופיע בסרטים איכותיים יותר וקיבל תפקידים גדולים יותר. ב-1936 שיחק בסרט "זעם" בבימויו של פריץ לאנג וב-1937 זכה בפרס האוסקר בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר, (בפעם הראשונה שהאקדמיה האמריקאית לקולנוע חילקה פרס בקטגוריה זו), על סרטו של הווארד הוקס "בוא וקח את זה". ב-1939 הופיע בסרט "תנו להם מוזיקה" לצידו של ישה חפץ, כמנהל בית ספר למוזיקה לילדי עניים שעומד בסכנת סגירה.
שחקן אופי מצליח

לעיתים קרובות לאורך הקריירה שלו, נקרא ברנן לגלם תפקידים של אנשים המבוגרים בהרבה מגילו האמיתי שלו. הוא הירבה לגלם את השותף של הגיבור הראשי או את "הזקן הרוטן". לעיתים רחוקות הוא גילם את הרשע. יוצא דופן היה תפקידו כזקן אכזר, בקלאסיקה משנת 1946, "קלמנטיין יקירתי", לצד הנרי פונדה.
משנות החמישים הוא כיכב בסדרות הטלוויזיה "The Real McCoys", "האקדח של וויל סונאט" ו"Alias Smith and Jones" והופיע בעוד כמה סרטים ופרויקטים טלוויזיוניים, ובעיקר זכור בשל תפקידיו בסרטי מערבונים, ובהם ב"הנהר האדום" וב"ריו בראבו", שניהם לצד ג'ון ויין. ב-1939 שיחק בסרט תנו להם מוזיקה. ב-1940 זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר עברו משחקו בסרט איש המערב" לצדו של גרי קופר עמו שיחק גם בסרט "סרג'נט יורק" (1941) והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. באותה שנה שיחק שוב לצידו של גרי קופר בסרט פגוש את ג'ון דו. ב-1942 שיחק שוב לצידו של קופר בסרט גאוות היאנקים. כן שיחק בסרטים "להחזיק ולאבד" לצד המפרי בוגרט ו"בהלה בצוק השחור" לצד ספנסר טרייסי. ב-1946 שיחק במערבון "קלמנטיין יקירתי" לצידו של הנרי פונדה. ב-1957 שיחק ביחד עם דבי ריינולדס בסרט תמי והרווק. ב-1964 שיחק בסרט "משפחת האמיצים" לצידו של בריאן קית'. ב-1967 שיחק בתפקיד כפול בסרט ברולס-רויס לקראת האושר.
הקריירה שלו מעולם לא הייתה בירידה, ולמעשה ככל שהזדקן כך נהייה מפורסם יותר. באמתחתו 230 הופעות בסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה לאורך 50 שנים. מבקרי הקולנוע ואנשי התעשייה הגדירו אותו כאחד משחקני האופי הטובים ביותר בהוליווד ולראיה, הוא היחיד שזכה בשלושה פרסי אוסקר בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר. הוא קיבל כוכב על שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד, ונפטר מנפחת בספטמבר 1974, בגיל 80.
שלמה הכהן (צילץ)

| --- | --- |
 לידה:  1769 ה'תקכ"ט 
 פטירה:  1 באפריל 1824 (בגיל 55 בערך) ג' בניסן ה'תקפ"ד 
 מדינה:  חבל שלזיה
 תקופת הפעילות:  ? – 1 באפריל 1824 
 תחומי עיסוק:  רבנות ופסיקה
 רבותיו:  אביו רבי משולם זלמן הכהן אב"ד פיורדא
 תלמידיו:  רבי יוסף שנייטוך, רבי אברהם זאב וולף מהמבורג
 חיבוריו:  'בתי נפש' על תורה ומועדים - נדפס. שו"ת 'בית הבחירה' - בכתב יד.
 אב:  משולם זלמן הכהן 
 צאצאים:  משולם זלמן הכהן 
 
הרב שלמה הכהן (מכונה גם: רבי שלמה צילצער; ה'תקכ"ט, 1769 – ג' בניסן ה'תקפ"ד, 1824), היה רב ופוסק בחבל שלזיה. כיהן ברבנות בערים שנייטוך (אנ'), מרגנטהיים (אנ') וצילץ בפולין.
ביוגרפיה

נולד בעיר ראוויטץ לרבי משולם זלמן הכהן (גר') אב"ד פיורדא, בגיל שמונה התייתם מאמו מרת גולדה. בצעירותו למד בישיבתו של אביו והיה לתלמידו המובהק. נישא לפעסיל בת רבי מרדכי הלוי לוי בן העיר צילץ. בשנת ה'תקנ"ג מונה לרב העיר שנייטוך. בשנת ה'תקס"א עבר לכהן כרבה של העיר מרגנטהיים. בשנת ה'תקע"א מונה לאב"ד העיר צילץ 'עיר הצדיקים'[דרושה הבהרה], לאחר שרבי עקיבא איגר סירב לקבל את התפקיד.
קשריו עם חכמי דורו

רבי שלמה היה דיין ופוסק ושואל ומשיב גדול בהלכה, משנתו ההלכתית מפוזרת בספריהם של רבני דורו, רבי צבי הירש בושקא מזאמושט אב"ד אה"ו, רבי צבי הירש הורוויץ בעל ה'מחנה לוי', ורבי אברהם בנימין זאב המבורג ראש הישיבה הרמה בפיורדא, אביו רבי משולם זלמן אב"ד פיורדא. רבי עקיבא איגר הפנה אליו בשאלות חמורות בהלכה.
ספריו

חיבר ספרים רבים אשר נותרו בכתב יד.
בשנת תשע"ה/ו נדפסו:
בתי נפש - בית המדרש - על התורה ומועדים.
צאצאיו

בנו רבי משולם זלמן הכהן (גר') היה אב"ד שווערין וחתנו של רבי יעקב אטלינגר, בעל "ערוך לנר".
הערות שוליים

↑  רבי צבי הירש מזאמושט, תפארת צבי, עמ' יורה דעה סימן נ"ז
↑  רבי צבי הירש הורוויץ, חומר בקודש, עמ' סימן י'
↑  מכתב רבי שלמה הכהן אב"ד צילץ לרבי אברהם וולף מהמבורג
↑  רבי משולם זלמן הכהן, בגדי כהונה, עמ' אורח חיים סימן ז', אבן העזר סימן י"א
↑  קונטרס בעניין חמור של 'קידושי שחוק', מגאוני שלזיה – לגאון החריף המפורסם רבי שלמה הכהן אבד צילץ
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "שלמה הכהן (צילץ)".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007579465505171  GND: 1176689150
אברהם דב מאבריטש

| --- | --- |

 לידה:  שנות ה־60 של המאה ה־18 ~ה'תק"ך חמילניק, אוקראינה 
 פטירה:  דצמבר 1840 י"ב בכסלו ה'תר"א צפת, האימפריה העות'מאנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי העתיק בצפת 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 תקופת הפעילות:  ? – דצמבר 1840 
 
רבי אברהם דב מאבריטש (כונה רבי אברהם דוב מאבריץ', הרבי מאבריץ או אד"ם, וחתם את שמו אברהם דוב מאברוטש[דרוש מקור]; ה'תק"ך, 1760 – י"ב בכסלו ה'תר"א, דצמבר 1840) היה רב חסידי שחי בסוף ימיו בצפת, ומחבר הספר בת עין.
קורות חיים

נולד בשנת תק"ך בערך לרבי דוד מגיד מישרים בחמילניק. נישא לבתו של רבי נתן נטע מאבריטש, תלמיד הבעל שם טוב. היה תלמידם של רבי מנחם נחום מצ'רנוביל ובנו רבי מרדכי מצ'רנוביל וגם של רבי לוי יצחק מברדיצ'וב. כיהן כרב בערים ז'יטומיר ואווריטש.
אהבתו לארץ ישראל משתקפת רבות בספרו בת עין. בשנת ה'תקצ"א עלה לארץ ישראל.
עם הגיעו לארץ, השתכן בצפת, שם נתקבל בכבוד רב על ידי עדת החסידים, שמינו אותו לרבה של העדה.
ד"ר אליעזר הלוי, מזכירו של משה מונטיפיורי, מתאר את התרשמותו מהרב מאווריטש:
האיש הזה הוא אחד מן האנשים המלומדים והיקרים אשר ראיתי מעודי, ויהי הנקל לו לעבוד את עבודת העדה בלי כל קבלת פרס מקופת הקהל, והנה הוא עוד מחלק את כל אשר לו עם עניי עמו
קורות חיים > מרד הפלחים

בשנת ה'תקצ"ד (1834) התחולל מרד הפלאחים נגד גזירת הגיוס של מוחמד עלי שליט מצרים. בח' בסיוון (15 ביוני) נכנסו הפורעים לצפת, בזזו את נכסי התושבים, הפשיטו את בגדיהם והשאירו רק בגד דק לעורם. לרבי אברהם דב אף לא השאירו בגד והוצרכו לשלוח לו מטבריה בגד. הוא הסתתר לאחר מכן בחצר הקאדי יחד עם עוד מאות יהודים, אך לאחר מספר ימים פינה הקאדי מחצרו חלק מהשוהים, בהם גם חבורת רבי ישראל משקלוב. רבי אברהם דב ברח לחורבה ליד צפת. ובמעט ממון שנשאר בבגדה של אשתו, קנו מעט לחם ושמן מהם התקיימו במשך תקופת היותם בשביה, כשרבי אברהם דב מחלק מלחמו לשוהים עמו, עד י' בתמוז. לאחר שרבי ישראל משקלוב השתדל אצל השלטונות הצליחו להשתחרר. יום י' בתמוז נקבע לפורים ויום הודיה לדורות. הרב אברהם דב פנה במכתב לשר משה מונטיפיורי בבקשת עזרה לשיקום היישוב היהודי בצפת.
במרד הדרוזים בשנת תקצ"ח התנגד הרב אברהם דב לעזיבת צפת. אליעזר הלוי העיד שהרב עונה על ידי חוטפיו וסיכן את נפשו מול איומי רצח.
קורות חיים > רעידת האדמה

בכ"ד בטבת ה'תקצ"ז אירעה רעידת אדמה בצפת ובסביבותיה והפילה חללים רבים. מסופר שהרב אברהם דב היה אז בבית מדרשו והתפלל תפילת מנחה. כשהתחילו הזעזועים ציווה הרב לכל המתפללים להתאסף סביבו, ואילו הוא עצמו השתטח על הארץ. הזעזועים גברו וחלק גדול מבית המדרש התמוטט, אבל אותו חלק שבו הצטופפו כולם נשאר עומד על תילו, וגם הגג נשאר תלוי באוויר והמתפללים ניצלו. בשלט בבית המדרש נכתב:
מה נורא המקום הזה, בית מדרש של רבי אברהם דוב האדמו"ר מאווריטש זצ"ל, שחזה את הרעש הגדול על צפת תובב"א בתקצ"ז ובזכותו הגדולה ניצל חצי ביהמ"ד מחורבן והאדמו"ר ותלמידיו שרדו בחיים
בספרו "בת עין" מסופר שאמר בדרשה כי רעידות האדמה הן סימן לבוא הגאולה.
קורות חיים > פטירתו

בשנת ה'תר"א פרצה מגפה בצפת אשר הפילה חללים רבים. הרבי מאוורוטש היה בין הלוקים במגפה ולפי האגדה הבטיח כי הוא יהיה הקרבן האחרון בה. ביום י"ב בכסלו נפטר ואכן פסקה המגפה. נקבר בבית הקברות העתיק בצפת, במערה שבה טמונים גם רבי דוד שלמה אייבשיץ בעל ה"ערבי נחל" ורבי אריה לייב מוואלטשיסק. את מקומו בהנהגת הקהילה תפס תלמידו, הרב שמואל הלר.
רבי אברהם דב לא השאיר אחריו ילדים.
בעשור השני של המאה ה-21 נפוצה סגולה הנקראת "סעודת בת עין", שתוכנה הוא סעודה לעילוי נשמתו והבעת משאלות.
הרב מאברוץ' עומד בשולי הטרילוגיה "עיר קסומה" מאת יהושע בר-יוסף ובמרכז של אחד מסיפוריו.
הערות שוליים

↑  אין לבלבל עם ר' אברהם דוב אוירבך (אודותיו), רבה של חמלניק וחתנו של ר' יעקב יוסף מפולנאה (אסף, עמ' 224, הערה 6).
↑  מנחם מנדל מקמיניץ, ספר קורות העיתים. מכתב ששלחו ראשי הקהילות בצפת לשר מונטיפיורי.
↑  הרב זרחיה ניסים אזולאי בהקדמה לספר "שולחן הטהור"
↑  המכתב במלואו בספר צפת חלק ב', נדפס בספר "בת עין" מהדורת תשס"ז בעמ' תקס"ב
↑  אגרות ארץ ישראל לאברהם יערי, איגרת נ"ז
↑  נספחים, בסוף הליקוטים
↑  הקדמת אחיינו לספרו.
↑  אהרן מילר, סגולת הסעודה לכבודו הצדיק שנפטר אחרון במגפה, באתר בחדרי חרדים, 27 בנובמבר 2020
↑   יהושע בר־יוסף, הרבי מאבריצ'ה, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304463905171  LCCN: n89102407  VIAF: 292839488   WorldCat (עם VIAF): 292839488 
המציבה על בית מדרשו של האדמו"ר מאבריץ'
בלו סימיון פיינרו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 בנובמבר 1959 (בן 65) בוקרשט, הרפובליקה העממית הרומנית 
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת חיפה 
 תחום יצירה:  פיסול
 פרסים והוקרה:  פרס האמן הצעיר (1985) 
 
"שיים" (שם), 1996 אבן, זכוכית וברזל פיסול אדריכלי של בלו סימיון פיינרו
בלו סימיון פיינרו (ברומנית: Belu-Simion Fainaru, נולד ב-6 בנובמבר 1959) הוא פסל, אמן מיצב ישראלי ואוצר, יליד רומניה. פיינרו חי ועובד בחיפה שבישראל ובאנטוורפן שבבלגיה. חתן פרס ישראל לעיצוב ואמנות בינתחומית לשנת תשפ"ה (2025).
מרבית עבודותיו של פיינרו עוסקים בהיסטוריה יהודית, בטקסים ובמנהגים יהודיים, ובספרות יהודית.
ביוגרפיה

פיינרו נולד ב-1959 בבוקרשט שברומניה ועלה לישראל ב-1973. הוא למד באוניברסיטת חיפה מ-1980 עד 1983 וסיים תואר שני באוניברסיטה של שיקגו בשנת 1984. הוא למד באקדמיה דומוס, מוסד חינוך לתארים מתקדמים לעיצוב במילאנו שבאיטליה ובאקדמיה המלכותית למדע ואמנויות בבלגיה בבריסל.
במהלך שנות השמונים הופיעו בעבודותיו מוטיבים הלקוחים מן התרבות היהודית, דרכם העלה שאלות של זהות והגדרת זיכרון היסטורי. לדוגמה בעבודה "הכנסת כלה" (1991), מונח הלקוח מן המסורת הקבלית, השתמש פיינרו בשמלת ילדה מפוארת התלויה בתוך מקרר ישן כדי לתאר מערכת יחסים מורכבת בין האדם למקום. בעבודות אחרות מתוך הנגדה של מושגים מטאפיזיים כגון "אור" או "שם", יצר פיינרו אובייקטים אמנותיים העושים שימוש בטקסט.
העיסוק בתלישות, בשאלות חברתיות ובדמויות משולי החברה הישראלית, אופייני לעבודות רבות של פיינרו. לדוגמה, במיצב "בית לחסר בית" (1999) יצר פיינרו סביבת מגורים ארעית לחסרי בית בתוך חלל תצוגה אמנותי. הוא גם אחד מאומני גלריית plan b הנחשבת אחת מ-100 הגלריות החשובות בעולם.
בנוסף ליצירתו פועל פיינרו כאוצר. ב-1993 היה ממקימי ארגון הפירמידה בחיפה ובשנת 2010 היה אחד מיוזמי ואוצרי "הביאנלה הים תיכונית". בשנת 2014 ייסד את "האקדמיה לאמנות חופשית בינלאומית - FIAA", יחד עם האוצר הגרמני הוברטוס וונצ'יק.
בלו סימיון פיינרו חי ויוצר בחיפה ובאנטוורפן.
השכלה

1982-1978 אמנות ופילוסופיה, אוניברסיטת חיפה, חיפה
1984-1982 תואר שני באמנות, אוניברסיטת שיקגו, שיקגו, ארצות הברית
אקדמיה דומוס, מילנו
האקדמיה המלכותית לאמנויות, בריסל
פרסים

1985 פרס האמן הצעיר, קרן תרבות חיפה, חיפה
1986 פרס קרן אמריקה-ישראל
1987 מלגת השתלמות מטעם ממשלת איטליה, איטליה
1989 מלגת השתלמות מטעם ממשלת בלגיה, בלגיה
1991 פרס משרד החינוך לאמן צעיר, משרד החינוך והתרבות
1992 תחרות לפיסול, גן הפסלים ע"ש לוי ופורטונה אשכנזי, אוניברסיטת תל אביב, פרס ראשון
1994 פרס העיר חיפה לאמן צעיר, קרן תרבות חיפה
1994פרס לפיסול ע"ש קלין הילדן, גרמניה
1994פרס ההסתדרות ע"ש נחום גוטמן לציור ופיסול
1997 פרס קרן התרבות אמריקה-ישראל ע"ש ג'ורג' וג'נט ג'פן על הצטיינות באמנות הפלסטית
2000 פרס לאמנות ע"ש קרן אפטוביצר, על הישג מכובד באמנויות יצירה עכשווית, מוזיאון חיפה לאמנות
2002 ציון לשבח קרן עדי
2003 פרס אמן מורה, משרד החינוך והתרבות
2006 פרס ינקלוביץ' לאמנות
2010 פרס אמן בקהילה, משרד התרבות
2013 פרס שרת התרבות בתחום האמנות הפלאסטית
2025 פרס ישראל לעיצוב ואמנות בינתחומית
לקריאה נוספת

Brockhaus, Christoph, Kulturräume, Skulptur seit 1970, Joseph Beuys, Belu-Simion Fainaru, Lutz Fritsch, Palle Seiersen Frost, Dani Karavan, Köln, DuMont, 1999, ISBN 3-7701-5048-1
שעבוד מצרים

עמוד מהגדת ברצלונה, מדפוס ספרד מהמאה ה-14
שעבוד בני ישראל במצרים הוא סיפור מקראי, המתואר בפרקים הראשונים של ספר שמות, ומהווה פרק מכונן בתולדות עם ישראל, בו היו בני ישראל משועבדים למצרים. השעבוד כלל מס עובד של עבודות כפיה, עבודת פרך וגזירות שונות, כגון רצח התינוקות הזכרים, והוא הסתיים עם מכות מצרים ויציאת בני ישראל ממצרים.
רקע

ה' התגלה אל אברהם במעמד ברית בין הבתרים, וכרת עמו ברית שבה בישר לו שזרעו יירש את ארץ כנען. באותו מעמד הוא הוסיף לבשר לו שזרעו ישועבד בארץ זרה שם הם יהיו עבדים ויעונו במשך 400 שנה, ולאחר מכן ייצאו ברכוש גדול ויזכו לירושת הארץ.
קרוב ל-200 שנה אחרי ברית בין הבתרים, בני ישראל, צאצאי יעקב שירדו עמו למצרים בגלל הרעב ששרר בארץ כנען, שוּכּנוּ על ידי יוסף, המשנה למלך מצרים, בארץ גושן בברכתו של פרעה. משבעים נפשות הם התרבו לכדי מאות רבות של אלפים ומילאו את הארץ.
גזירות פרעה

לאחר מות יוסף "וכל הדור ההוא", קם במצרים "מלך חדש" ש"לא ידע את יוסף". הוא חשש מהתרבותם המהירה בני ישראל, ומחשש שמא ילחמו נגד העם המצרי ויגרשו אותו ממצרים. בין היתר הוא חשש שישראל עלולים לשמש כגיס חמישי במלחמה עתידית, ולהצטרף לאויבי מצרים. עקב כך גזר עליהם גזירות על מנת לבלום את הריבוי שלהם.
גזירות פרעה > פיתום ורעמסס

וַיָּשִׂימוּ עָלָיו שָׂרֵי מִסִּים לְמַעַן עַנֹּתוֹ בְּסִבְלֹתָם וַיִּבֶן עָרֵי מִסְכְּנוֹת לְפַרְעֹה אֶת פִּתֹם וְאֶת רַעַמְסֵס - בגזירה הראשונה חויבו בני ישראל לבנות לפרעה ערים לאוצרות המלוכה, שנקראו 'פיתום ורעמסס'. שעבוד זה כלל גם ביצוע עבודות השדה השוטפות בממלכה תוך כפייה ועינויים, במטרה להתיש אותם ולמעט את הילודה בקרב בני ישראל.
בעקבות גזירה זו ציפה העם המצרי להפחית את הילודה בבני ישראל מחמת העינויים והעמל, אך באורח ניסי המשיכו בני ישראל להתרבות וכפי שנאמר בתורה: ”וְכַאֲשֶׁר יְעַנּוּ אֹתוֹ כֵּן יִרְבֶּה וְכֵן יִפְרֹץ וַיָּקֻצוּ מִפְּנֵי בְּנֵי יִשְׂרָאֵל.” (ספר שמות, פרק א', פסוק י"ב).
גזירות פרעה > עבודת פרך

וַיַּעֲבִדוּ מִצְרַיִם אֶת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל בְּפָרֶךְ - לאחר שראו שלא פחתה הילודה, נתנה רשות למצרים להעביד את בני ישראל בעבודת פרך כפי רצונם, ואכן המצרים מיררו את חיי בני ישראל בעבודה קשה בחומר ובלבנים, ובעבודות השדה.
גזירות פרעה > רצח התינוקות הזכרים

וַיֹּאמֶר מֶלֶךְ מִצְרַיִם לַמְיַלְּדֹת הָעִבְרִיֹּת אֲשֶׁר שֵׁם הָאַחַת שִׁפְרָה וְשֵׁם הַשֵּׁנִית פּוּעָה: וַיֹּאמֶר בְּיַלֶּדְכֶן אֶת הָעִבְרִיּוֹת וּרְאִיתֶן עַל הָאָבְנָיִם אִם בֵּן הוּא וַהֲמִתֶּן אֹתוֹ - משנוכח פרעה לדעת שעבודות הפרך לבדן אינו משיגות את מטרתן, שכן ”וְכַאֲשֶׁר יְעַנּוּ אֹתוֹ כֵּן יִרְבֶּה וְכֵן יִפְרֹץ”, זימן פרעה את המיילדות העבריות ודרש מהן להרוג את כל התינוקות הזכרים בשעת לידתם. המיילדות, שהיו יראות את ה' וסירבו לשתף פעולה עם הגזרה, סיפרו לפרעה שהעבריות בקיאות בחכמת הלידה, ויודעות ללדת לבדן כמו בעלי החיים, ולכן ”בְּטֶרֶם תָּבוֹא אֲלֵהֶן הַמְיַלֶּדֶת וְיָלָדוּ”.
משנוכח פרעה שגם גזרה זו לא מועילה לצמצום הילודה, צווה על כל עמו להשליך ליאור ולרצוח כל תינוק עברי זכר שנולד, ולהחיות רק את הבנות.
התורה לא הסבירה מדוע גזר פרעה לרצוח דווקא את הבנים ולא את הבנות. תשובה לכך ניתן למצוא במקורות בתר-מקראיים שונים. על פי התרגום המיוחס ליונתן (לשמות א, כב), פרעה ידע על לידתו הצפויה של משה כגואלם של בני ישראל, מתוך חלום שפירשו לו חרטומיו. על פי מדרש שמות רבה, אלה אמרו לו: "גואל ישראל נתעברה בו אמו". יוסף בן מתתיהו הסביר בספרו "קדמוניות היהודים" כי דבר אלוהים נגלה אל עמרם בחלום, בו נאמר לו כי בנו העתיד להיוולד, הוא הבן "שבגלל פחדם מפני היוולדו דנו המצרים למיתה את ילדיהם של כל ישראל".
טעם גזרת שעבוד מצרים

שאלה עתיקה שהועלתה לאור הכתוב היא שאלת הסיבה: מהי הסיבה לכך שנגזרה גזירה כה חמורה - שעבוד וגרות בארץ לא להם - על זרעו של אברהם?
שאלה זו הועלתה אצל חז"ל בתחילת תקופת התלמוד:
אמר רבי אבהו אמר רבי אלעזר: מפני מה נענש אברהם אבינו ונשתעבדו בניו למצרים מאתים ועשר שנים? מפני שעשה אנגרייא (=השתמש לצרכים צבאיים) בתלמידי חכמים, שנאמר: (בראשית יד) 'וירק את חניכיו ילידי ביתו'. ושמואל אמר: מפני שהפריז על מדותיו של הקב"ה, שנאמר: (בראשית טו) 'במה אדע כי אירשנה'. ורבי יוחנן אמר: שהפריש בני אדם מלהכנס תחת כנפי השכינה, שנאמר: (בראשית יד) 'תן לי הנפש והרכוש קח לך'.
לפי חז"ל, כתפיסת הגמול הקלאסית המקובלת אצלם והרווחת במקרא, אין מנוס מלראות שעבוד זה כעונש. הדעות נחלקו רק באשר לשאלה על מה בא העונש. לפי רבי אלעזר, העונש היה על שגייס את "חניכיו ילידי ביתו" (לתפיסתו: תלמידי בית מדרשו) למלחמתו להצלת לוט במלחמת ארבעת המלכים את החמישה. לפי שמואל, העונש היה על שגילה חוסר אמון בהבטחתו של הקב"ה וביקש הוכחות לקיומה. לפי רבי יוחנן, העונש בא על כך שלאחר שניצח במלחמה הנזכרת, לא ניצל אברהם את ניצחונו כדי לצרף את אנשי סדום ועמורה אל סיעת עובדי ה' (או "לגיירם" כלשון חז"ל).
קיימות דעות נוספות בקשר לטעם שעבוד מצרים. המהר"ל מפראג טוען (בספר "גבורות ה'") כי השיעבוד היה נצרך כדי לצרף את בני יעקב ממקבץ אנשים בעלי קרבת משפחה לעם המוכן לקבל ולהשפיע את דבר ה'.
הגאולה משעבוד מצרים > משה וקבלת השליחות לגאולה

בעיצומו של השעבוד, נולד משה לעמרם ויוכבד משבט לוי. בשל הגזרה להמית כל בן עברי, הוא מוחבא בבית הוריו במשך שלושה חודשים. בסופם, הוא מוסתר בידי אמו בתוך תיבת גומא קטנה בין קני הסוף על שפת היאור, כדי שלא ייתפס ויומת על ידי שוטרי מצרים כשאר התינוקות. אחותו מרים מסתתרת על מנת לראות מה יעלה בגורלו. בת פרעה, היורדת לרחוץ ביאור, מגלה את התיבה ונוטלת את התינוק, אף על פי שהיא מבחינה כי הוא מילדי העברים. מרים ניגשת אליה ומציעה לה למצוא עבורו מינקת עברית, והיא לוקחת אותו אל אמהּ על מנת שתניק אותו. בת פרעה לוקחת את הילד תחת חסותה, ומגדלת אותו בארמון פרעה.
בעת שבגר, יצא משה, על מנת לבחון מקרוב את סבלות אחיו. הוא הציל עברי שהוכה בידי נוגש מצרי, על ידי הריגתו של האחרון. למחרת הוא ראה את עברי רב עם עברי אחר, ולאחר שהוא הוכיח אותם הוא מבין שהריגתו את המצרי נודעה. מחשש להלשנה ברח למדין שם נשא לאישה את צפורה בת יתרו, שילדה לו שני בנים, גרשום ואליעזר. במהלך שהותו במדיין הלך למדבר, שם התגלה אליו האלוהים בסנה בוער, וציווה עליו לגאול את ישראל. בתחילה מסרב משה, אך האלוהים נותן בידו מספר אותות ומופתים, ומיידע אותו כי בעת הגעתו מצרימה, יקבל את פניו אהרן אחיו בשמחה, ויבצע עמו את השליחות.
הגאולה משעבוד מצרים > עשר המכות, יציאת מצרים וקריעת ים סוף

משה הגיע עם אהרן אחיו אל פרעה, ודרש ממנו: "שלח את עמי"! - אך פרעה סרב. משה הדגים את כוחו של אלוהים באמצעות הפיכת מטה הרועים שלו לנחש מול פרעה. מטה אהרון הפך לתנין, בתגובה לכך כישפו גם חרטומי מצרים את מטותיהם והמירו אותם לתנינים, אך מטה משה בלע את התנינים ששלחו החרטומים. פרעה סירב לשלח את בני ישראל, ובמקום זאת הכביד עוד יותר את עבודת הפרך על בני ישראל, וציווה שלא לספק להם קש ותבן להכנת הלבנים. תשע מכות שנחתו על מצרים ופגעו בה, לא הצליחו לשכנע את פרעה לשלח את ישראל ורק המכה האחרונה, המתת הבכורות, הובילה לכך שפרעה הסכים לשלח את בני ישראל וציווה עליהם לצאת מארצו. לפני היציאה, הם שאלו משכניהם המצרים תכשיטי כסף וזהב ושמלות, וכך הם יצאו ברכוש גדול כדברי הבטחת ה' לאברהם בברית בין הבתרים.
בני ישראל, ובהם כ-600 אלף גברים מגיל עשרים ומעלה וכן נשים וטף, יצאו ממצרים אל המדבר, כשעמוד האש ועמוד הענן הנסיים ליוו אותם. לאחר מספר ימים הם פנו בחזרה לכיוון מצרים, מה שגרם לפרעה לחשוב שהם תעו בדרך במדבר. בעקבות זאת, החליט פרעה לצאת בראש הצבא המצרי החזק ולדלוק אחריהם על מרכבות וסוסים. כאשר בני ישראל הגיעו לים סוף, נקרע הים לשניים (ע"פ חז"ל נקרע הים לשנים עשר גזרים שביל לכל שבט) והם עברו בתוכו. ה' חיזק את לב צבא מצרים להמשיך לרדוף אחרי בני ישראל, והמים חזרו והטביעו אותם בעודם עומדים בלב ים.