הגנה מפני כטב"מים

הגנה מפני כלי טיס בלתי מאוישים (כטב"מים) היא מרכיב חשוב במערכי ההגנה האווירית של מדינות במאה ה-21. ככל שגדל השימוש בכטב"מים כך גבר החשש במדינות שונות מפני שימוש עוין בהם, והחל פיתוח של אמצעי נ"מ ייעודיים כנגדם.
נהוג לחלק את התחום לפי תכלית ההגנה (כלומר, על מה רוצים להגן), לפי שלבים שונים של העסקת הכטב"ם התוקף ולפי הטכנולוגיות השונות שהן נעשה שימוש.
ראשית, ככל האפשר, יש לאסוף מודיעין על האיום, הן ברמה הטכנית והן ברמה הארגונית - כולל מאיפה צפוי שהוא יגיע, באיזה גובה ובאיזה מהירות, מהם נתיבי התקיפה הצפויים ומהן המטרות שאליהן הכטב"ם התוקף ינסה להגיע.
שנית, ככל שאפשר, יש לשלב מרכיב של סיכול התקיפות עוד טרם שהכטב"ם משוגר למשימתו - ע"י תקיפת אמצעי השיגור ו/או מפתחי הכטב"ם, מפעילי הכטב"ם ובמידת האפשר, קודם לכך, את מפעלי הייצור, ההרכבה ו/או נתיבי ההברחה אל הארגון או המדינה שמשגרים את הכטב"ם לעבר המדינה הנתקפת.
שלב הגילוי. בשלב זה המשימה היא לגלות את הכטב"ם, מיקומו, המהירות שלו, הגובה וכדומה. בשלב זה יש בדרך כלל, חמש משפחות טכנולוגיות עיקריות:
מכ"ם.
מערכות גילוי אלקטרו-אופטיות.
מערכות גילוי אקוסטיות.
מערכות גילוי המבוססות על גילוי קרינת רדיו (RF).
מערכות גילוי המבוססות על פרימת פרוטוקולי התקשורת בין הרחפן לשלט שלו, ככל שיש תקשורת כזו.
שלב הזיהוי, בדרך כלל, שיגורי כטב"ם ורחפנים יתבצעו במהלך לחימה ובהתאם, סביבת הפעולה תכלול מספר גדול של כלי טייס מאויישים, כטב"ם של הצד המגן, מסוקים, כלי טייס אזרחיים וכדומה ובהתאם, אחת הסוגיות היותר קשות היא זיהוי המטרות - גם לאחר שהתגלו, כדי לוודא שלא מפילים כלים עמיתים - צבאיים או אזרחיים. אמצעי הזיהוי יכולים לכלול:
מערכות זיהוי עמית טורף צבאיות - זע"ט - IFF.
מערכות זיהוי אלקטרוניות בתקן אזרחי - RID.
מערכות זיהוי אלקטרואופטיות.
מערכות זיהוי אקוסטיות.
שלב הפלת הכטב"ם העוין. שלב זה יכול להתבצע על ידי מספר "משפחות של פתרונות" ובכללן:
מערכות לוחמה אלקטרונית (ל"א), מערכות אלו נקראות גם לעיתים "מערכות הגנה רכה". נוהג לחלק את סוג הפתרונות הזה לכמה משפחות כלליות:
מערכות לוחמה אלקטרונית הפועלות נגד היכולת של הכטב"ם לקלוט לוויני נווט (GNSS).
מערכות לוחמה אלקטרונית הפועלות לשיבוש האותות המשודרים ונקלטים בין הכטב"ם למפעיל שלו.
מערכות מתחום לוחמת הסייבר שכוללות יכולת "להזריק קוד" ו/או לתת "פקודות" לכטב"ם ע"י התחזות לפקודות חוקיות והסטתו או הפלתו.
מערכות הגנה קשה - כלומר, כאלו שכוללות:
מערכות היורות קליעים לעבר המטרות - כמו מקלעים או נשק קל ממגוון סוגים.
מערכות היורות "מיירט קינטי" לעבר המטרה - מטילים כמו "כיפת ברזל" ועד ל"רחפנים מיירטים" ואפילו "רחפני-רקטה" מהירים שמפילים את המטרה ע"י זה שהם מתנגשים בה ו/או מטילים לעברה רשת.
מערכות המפעילות "פולס אלקטרו-מגנטי חזק" לעבר הכטב"ם התוקף - פולס שמשרה זרם/ מתח גבוהים על המעגלים הפנימיים של הכטב"ם ושורף אותם. למערכות אלה יש יתרון בכך שהם פועלות בו-זמנית על "מרחב" מסוים ולכן הן יעילות גם מול נחילי כטב"ם. מצד שני, ככל הידוע, למערכות כאלה יש טווח השפעה מצומצם יחסית.
מערכות המפעילות לייזר רב עוצמה לעבר המטרה ו"שורפות" אותה/ מייצרות בה חורים, עד לנפילתה.
אמצעים מסורתיים כמו מטוסי קרב המצוידים בטילים, רקטות ותותחים, מסוקי קרב, מסוקי סער שמותקנו במיוחד לצורך זה ובעתיד, אולי גם, מל"טים שיותאמו לצרכים אלה.
מיגון, אמצעים ומערכות להגנה פסיבית - כמו למשל, כיסוי המטרות שעלולות להיתקף ברשתות פלסטיק/ חומרים מרוכבים או מתכת ו/או מיגון המטרות באמצעות "פלטות בטון".
התרעה. ההסתברות להיפגעות של אנשים תלויה מאוד השאלה אם הם עומדים חשופים או שהם מאחורי מחסה, או לכל הפחות, שוכבים על הקרקע. יש גם משמעות ניכרת לכמות הנפגעים, במידה ויש התקהלות גדולה של אנשים חשופים ומכיוון שכך יש חשיבות גדולה להתרעה שתאפשר לאנשים להתפזר ולתפוס מחסה, או לכל הפחות להישכב על הקרקע. מכיוון שכך, יש חשיבות גדולה למתן התרעה למקומות פגיעים, גם אם אין ידיעה ברורה היכן הכטב"ם הולך לפגוע.
בדרך כלל, שיטת ההגנה תלויה בשאלה על מה מנסים להגן והגנה יעילה תחייב מספר שכבות הגנה שונות ולעיתים יתירות. נהוג לחלק את התחום להגנה על גבולות, הגנה על כוחות צבא מתמרנים, הגנה על בסיסי צבא, הגנה על תשתיות אזרחיות, הגנה על תשתיות קריטיות (כמו תחנות כוח), הגנה על סמלי שלטון, הגנה על יישובים והגנה על ערים גדולות. לכל אחת מהתכליות האלה יש מאפיינים אחרים ופתרונות אחרים שנדרש להתאים אותם לאילוצים השונים ולדרישות השונות.