stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סולטנות דלהי
השושלות בסולטנות

שושלת הע'למאן הוקמה על ידי קטב אל-דין איבכ, שהיה עבד של מחמד ע'ורי. קטב אל-דין שלט בדלהי בצד חצר שהורכבה ממועצה של ע'למאן. אחרי מותו של קטב אל-דין, עלה לשלטון ע'לאם אחר בשם אראמשאה שהופל על ידי מועצת הארבעים (צ'יהלע'ני), ואחריו בא שליט חזק בשם אלתותמש. אחרי מות אלתותמש ב-1239, ואחריו שלטו לאורך תקופות קצרות צאצאיו, לרבות בתו רדיה סלטאנה. לאחר מותו של נצר אל-דין מחמוד, אחד מבניו, עבר השלטון לחתנו, בלבן. לאחר מכן משל נכדו של בלבן, מעז אל-דין כאיקבאד, שהיה שליט רופס שלקה לאחר ארבע שנים בשבץ מוחי. השלטון עבר לבנו בן השלוש וממנו לשר הצבא ג'לאל אל-דין ח'לג'י.
השושלת הח'לג'ית קמה עם הכרזתו של עוצר השלטון ג'לאל אל-דין ח'לג'י כסולטאן ב-1290. שלטונו עמד בסימן של חילופי גברי בצמרת השלטון על מנת למנות את נאמניו ובדיכוי מרידות ומאבק במונגולים. גל'אל אל-דין נרצח על ידי אחיינו עלאא אל-דין אלח'לג'י שעלה לשלטון ב-1296 ונחשב לשליט החזק ביותר בתולדות הסולטנות. הוא שלט עד 1316, ונורש על ידי שהאב אל-דין ואחר כך על ידי קטב אל-דין מבארכ, שעלה לשלטון בגיל 18 והיה שליט מושחת מידות בעיני נתיניו. הוא נרצח על ידי עבד צבאי הינדי בשם ח'סראו ח'אן, ב-1230.
ח'סראו ח'אן עלה לשלטון, אך זלזולו באסלאם חרה בעיני אנשי החצר והביאם לקרוא לע'יאת' אל-דין טע'לק, שליט מולטאן. הוא כבש את דלהי והרג את ח'סראו ב-1320. אחריו שלט בנו, מחמד בן טע'לק, אשר כשל במסעותיו הצבאיים וחווה מרד של מקצת משרי הצבא שלו. אחיינו, פירוז שאה, ששלט אחריו, הצליח להאט את תהליכים אלו. אחריו בא הסולטאן עי'את' אל-דין אך הוא נפל בריב ירושה עם אבו בכר ח'אן שירש אותו כעבור שנה בלבד, ב-1389, ונפל כעבור ארבע שנים מידי אחיו שמת באותה שנה. גם יורשו, סיקנדיר שאה, נפטר תוך חודש. בשלב זה נחלשה הסולטנות עד כדי פיצול חלקה המזרחי בפירוזאבאד, שם שלט הסולטאן נאצר אל-דין נצרת שאה טע'לק.
אך שני חלקי הסולטנות גם יחד לא היו לפליטה בפני פלישתו של טימור לנג שהחריב את דלהי. הוא מינהה את שליט מולטן, ח'צ'ר ח'אן, מקים שושלת אל-סיד שהתיימרה להיות מצאצאי הנביא מוחמד. הוא לא נטל את השם סולטאן ונשאר נאמן לטימור, אך בנו מבארכ ח'אן נטל את תואר המלכות מעז אל-דין, ואחריו שלט מוחמד שאה, שנטל את התואר סולטאן בגלוי. ב-1451, ויתר השליט האחרון, עלאא אל-דין, על השלטון לבהלול ח'אן לודי.
בהלול ח'אן ייסד את השושלת הלודית, ב-19 באפריל 1486. הוא הרחיב את תחום הסולטנות, וב-1486 עבר השלטון לבנו השני, סיקנדיר שאה, שעודד את המסחר ואת האמנות ההודית. אחריו בא אבראהים לודי, שהיה מצביא מוכשר שניסה לעמוד בפני כוחם העולה של המוגולים, אך נפל בקרב פאניפת ב-21 באפריל 1526, ועמו נפלה השושלת הלודית ותמה הסולטנות של דלהי ועלתה הסולטנות המוגולית.
השושלות בסולטנות > השושלת הח'לג'ית

השושלת הח'לג'ית החלה עם עלייתו לשלטון של ג'לאל אל-דין ח'לג'י. הוא ביסס את כוחו ובתוך כך אף ניסה להקים בירה חדשה. מאידך, הוא ניסה להמשיך את המנגנון של השלטון הקודם ומינה מחדש את הוזיר של קודמו בשלטון והחזיר למקורביהם של בלבן וקאיקאבאד את הנחלאות שלהם. אך הוא לא הספיק לכונן את שלטונו בעירו החדשה שכן הוא מת לאחר שש שנים בשלטון במזימה מצד אחיינו, עלי, שנטל את השלטון ונקרא עלאא אל-דין.
עלאא אל-דין היה השליט החזק ביותר בתולדות הסולטנות של דלהי. הוא הרחיב את שטחיה בכיבושים בצפון ובדרום והביס את שארית ממלכות הרג'פוט החזקות, שחלקן התנתקו מהשלטון של סולטנות דלהי לאחר ימי אלתותמש או שלא נכבשו כלל. הוא גם הצליח לעמוד מול פלישות מונגוליות חוזרות ונשנות וביסס את כוחו כלפי פנים בשורה של רפורמות ובכללן הפנית תשומת הלב לצבא והג'האד מצד מצביאיו, והעסקת ההינדים שתחת שלטונו בפרנסה על ידי מיסוי כבד על החקלאות.
ב-1316 ירש את עלאא אל-דין בנו הצעיר, קטב אל-דין מבארכ, שנטל את השלטון על ידי כך שניקר את עיניו של אחיו הגדול. הוא ביטל את המיסים של אביו ושחרר עצורים רבים מבית המחבוש, אך נחשב לשליט אפרורי ונטול סמכות. הוא נרצח ב-1320 על ידי אחד מעבדי החצר של אביו, הינדי בשם ח'וסראו ח'אן, שהשתלט על הסולטנות והביא קץ לשושלת הח'לג'ית.
השושלות בסולטנות > שושלת תע'לק

שלטונו של ח'וסראו ח'אן נמשך תקופה קצרה, והסתמן כשלטון של זלזול מופגן בכבוד האסלאם. הוא הורה לשריו לשבת על ספרי קוראן, ונהג בעריצות עד כדי כך ששרי הצבא הזמינו מבחוץ את השליט של דיפאלפור, טע'לק, מצביא גדול שכבר כבש שטחים רבים בתקופת מבארכ שאה. הוא הרג את ח'וסראו ח'אן והשתלט על הסולטנות והיה שליט חזק, אך נפטר כעבור חמש שנים מקדחת. בנו, מחמד, ירש אותו. הוא היה נבון והנהיג רפורמות במטבע והרבה להטביע דינרים של זהב, והגדיל את משקלם ל-202 גרמים של זהב, האמרה של ערך המטבע בלמעלה מ-15% מהמקובל לפניו. הוא גם נחשב לאדם משכיל במגוון אמנויות וכן לאיש אדוק, כפי שמסתבר גם מהכיתובים על מטבעותיו.
עם זאת, הוא לא הצליח להגיע להישגים הצבאים של אביו ואזורים שלמים ניתקו מהשפעתו והפכו לממלכות הינדיות נפרדות. מקצת משרי המאה שלו (דרגת ביניים בקרב המצביאים בימי הביניים) מרדו בו. הוא מת ממחלה, וירש אותו אחיינו, פירוז שאה. הוא הצליח להאט את תהליך שקיעת הסולטנות, הוא השקיע בארדיכלות ובנה מחדש את שני הנדבכים העליונים של המנהארט של קטב אל-דין, שנהרסו ממכת ברק, והצליח לבסס את כוחו, גם אם נאלץ לותר על שטחים רבים, בהם בנגאל. הוא הקים עיר בירה חדשה, פירוזאבאד, ושלט ממנה. הוא זכה לפופולריות בקרב העלמאא (חכמי הדת) על ידי מדיניותו הנוקשה כלפי ההינדים שבשטחו, ועל ידי כך נמצא גם מחזק את הכלכלה בכך שהטיל עליהם לשלם את מס הג'יזיה.
אחר כך שלט טע'לק ח'אן, שמשל רק חמישה חודשים בטרם דודו, אבו בכר, אילץ אותו לברוח מעירו ולהתבצר בסירמור. לאחר השתלטותו על דלהי, הוא מצא ותלה את ראשו של טע'לק ח'אן על חומות העיר. אבל אבו בכר עצמו הפסיד לאחיו, מחמד שאה, באוגוסט 1390, והלזה עלה לשלטון תחתיו ומשל עד 1394. אז ירש אותו בנו, שנטל את התואר המלכותי עלאא אל-דין סיקנדיר, על שם עלאא אל-דין ח'לג'י (שנטל בעצמו את השם סיקנדיר - על שם אלכסנדר הגדול), אך הוא מת ממחלה כעבור פחות מחודש. אחריו התפצלה הסולטנות לשניים, ושני חלקיה כאחד היו למשיסה בידי תימור הפיסח (תימור י-לנג) שכבש את דלהי ב-1398.
השושלות בסולטנות > שושלת אל-סיד

שושלת אל-סיד עלתה לאחר חיסול השושלת הטע'לקית על ידי תימור. הם שאבו לגיטימציה תוך טענה לייחוס לנביא מחמד, ועל כן נקראו סיד. השושלת הוקמה על ידי ח'זר ח'אן שלא היה אלא מושל מטעם תימור במולטאן, לאחר שנכנע לכוחותיו של תימור והסתפח אליהם כשהגיעו לגבולו. הוא לא העז ליטול תואר של שליט עצמאי, וטבע את שמו של תימור ושל יורשו, שאה רוח', על מטבעותיו. הוא כבש את דלהי בשם תימור לאחר שהביס את דאולת ח'אן לודי (בן לשושלת הלודית שתירש את שושלתו) ב-1414. בנו מבארכ שאה היה נועז יותר ונטל את התואר מעיז אל-דין והכתיר עצמו כשאה (אך לא כסולטאן) של דלהי. על ערש דוי, הוא הוריש את שלטונו לבנו, מושל העיר בדאיון, עלאא אל-דין, והוא נכנע והעביר את השלטון בדלהי לבהלול ח'אן לודי, וחזר לשלוט בבדאיון.
השושלות בסולטנות > שושלת לודי

שושלת לודי הייתה שושלת פאשטו (ממוצא אפגני) שלטה בפנג'ב והחל מה-5 באפריל 1451 שלטו בדלהי. בהלול ח'אן(אנ') היה שליט חזק ונבון. הוא ביצר בידיו את הכוח הפוליטי ונפטר מיריבים פוליטיים פוטנציאלים מחד, ומאידך הסתייע במקורביו ששלטו בערים סמוכות. הוא הרחיב את שטח הסולטנות וכבש את ג'ואנפור(אנ') והפיל למעשה את השושלת המקומית של סולטנות ג'ואנפור(אנ'). ירש אותו ב-1486 בנו, סיקנדיר לודי(אנ'). הוא הרחיב את תחום הסולטנות עוד יותר, וכבש מספר מלכויות הינדיות וכרת ברית עם סולטאן בנגאל. הוא החריב מקדשים רבים והקים מסגדים במקומם, והעמיק את ההשפעה הפרסית בסולטנות על ידי שימוש בפרסית כלשון רשמית.
השליט השלישי והאחרון בשושלת ובסולטנות בכלל היה אבראהים לודי(אנ'). הוא לא היה שליט חזק כאבותיו, ובימיו סבלה הסולטנות ממספר מרידות, במוואר(אנ') ובמחוזות אחרים. אך הבעיה העיקרית שלו הייתה עלייתה של השושלת המוגולית, והמאבק הארוך שלו נגדה תם בקרב פאניפט(אנ') ב-1526, אחד הקרבות הראשונים במזרח שנעשה בהם שימוש בנשק חם. בקרב זה נפלה הסולטנות של דלהי והוקמה האימפריה המוגולית על ידי באבור.
חשיבותה ההיסטורית של הסולטנות

חשיבותה ההיסטורית של סולטנות דלהי ושל האמירויות והסולטאנויות של המזרח הוזנחה ארוכות במחקר המערבי של המזרח התיכון, בשל התמקדות בנקודת החיכוך הטבעית של העולם המוסלמי עם אירופה באסיה התיכונה, באיטליה ובעיקר בספרד, גם אם בפועל מרכז הכובד של העולם האסלאמי נטה במשך רוב הזמן מזרחה לעולם הפרסי וממנו לחזית מול העולם התורכו-מונגולי של ערבות אסיה התיכונה והממלכות האסייתיות הוותיקות והחזקות של סין ושל הודו. גם תחילת העיסוק ה"מזרחני" בהודו הגיע עקב החיכוך בין הפורטוגזים לבין ממלכת המוגולים שקמה על חורבותיה של הסולטנות של דלהי, ואחר כך עם הסיפוח של הודו לאימפריה הבריטית, וכיום עיקר חשיבותה הוא כחלק מהנרטיב ההיסטורי של הודו ופקיסטן.
חשיבותה ההיסטורית של הסולטנות > ייצוא התרבות הפרסית

אם להוציא מכלל הדיון את החדירות הראשונות של האסלאם לעמק האינדוס בימי האמיים ותחילת ימי העבאסים, הרי שעיקר מגעה של ה ודו עם האסלאם היה דרך כיבושים שהתבצעו על ידי האמירויות שקמו בפרס במאה השישית והלאה, עם ירידת כוחה של הח'ליפות העבאסית. לשלטונות המקומיים הללו לא הייתה דרך להרחיב את שטחם, לגרוף שלל ולהשיג לגיטימציה שלטונית מלבד התפשטות על ידי ג'יהאד או ע'זוה נגד כופרים. הממלכות הצפוניות, בהן ממלכת ח'וארזם והסאמאנים, פעלו בעיקר נגד הטורקמנים שבאו מן הערבות, ואילו שושלות דרומיות יותר כגון הע'זנוים והע'ורים הטילו את משקלן הצבאי נגד הודו המשגשגת.
כלל הממלכות הללו היו פרסיות בתרבותן, בלי קשר לזהות האתנית של שליטיהן, וזהו הסגנון שזוהה עם השלטון המוסלמי בהודו מראשיתו. בכלל זה נעשה בסולטנות שימוש בשמות פרסיים (לאחר מעבר משמות תורכמניים) ובעיקר בתארים פרסיים. כמו כן תרבות שתית היין, הנוגדת מעיקרה את חוקי האסלאם, וכן האופי הארכיטקטוני של הארמונות, הקברים והערים של שליטי הסולטנות היו אפוא על פי המודל הפרסי.
חשיבותה ההיסטורית של הסולטנות > "תחיה" תרבותית הודית

התרבות השלטונית הפרסית של סולטאני הודו התמזגה עם התרבות ההודית המקומית. בתוך כך הוגדר מאמיני ההינדואיזם כעם ספר ובני חסות (ד'ימה) ותחת ידם של חלק מן השליטים התקיים דו קיום בינם לבין המוסלמים. גם שליטים ששטמו את ההינדואיזם וקנו את עולמם בניהול ג'האד נגדו ובהתנהגות ביד קשה נגד נתיניהם ההינדים, לא קיימו מעולם דבר שניתן להגדירו כ"רצח עם" של הינדים ולא מיאנו להעסיק בארמונם ובצבאותיהם הינדים או מתאסלמים חדשים שהיו הינדים לשעבר. התרבות ההודית, על מאפייניה בשירה, באמנות ויזואלית ובאדריכלות, התמזגה בסגנון המוסלמי המזרחי והחלה כתיבה ערה, בעיקר בתחום השירה האפית, בכתב הודי שהיה מבוסס בצורתו הכתובה הרהוטה על הכתב הערבי.
חשיבותה ההיסטורית של הסולטנות > העמידה הצבאית בפני האיום המונגולי

בשל תנאים שכללו בעיות עבירות ומזג אוויר קשה, הייתה הודו, לצד צפון אפריקה, מעוז אחרון של התנגדות אסלאמית לכיבוש המונגולי ששטף את פרס וסוריה והרס ערים רבות וגדולות כחלב ובגדאד. כבר ג'לאל אל-דין, פליט משושלת המלכות של ח'וארזם שהייתה למשיסה בידי כוחותיו של צ'נגיס ח'אן, בחר בפנג'ב למקלט מן המונגולים ומשם החל את התנגדותו אליהם ואף התמודד מולם בקרב על נהר האינדוס (1211). ההפסד שלו בשדה הקרב הפך לניצחון תודעתי עצום לאחר שהצבא המונגולי המנצח נסוג מהודו מיראתה של הארץ, לאחר שחזו שם בקרנפים, שאותם הם דימו לרוחות רעות.
ההתנגדות למונגולים התמידה ומספר סולטאנים, בהם ע'יאס אל-דין בלבן ובעיקר עלאא אל-דין אלח'לג'י, הצליחו להביס כוחות פלישה מונגוליים מספר פעמים, ולהקים מערך של מבצרים שהוכיחו את יעילותם נגדם, בעיקר לאחר תחילת השימוש בנשק חם על ידי הסולטנות הח'לג'ית. בכך, היוותה הסולטנות גם כוח צבאי רב עוצמה, שהצליח לא רק לשרוד מול הסערה המונגולית, אלא גם להעמיק בו בזמן את חדירת האסלאם לתת היבשת ההודית, בהגיעו עד קצוותיה הדרומיים של תת-היבשת ועד בנגאל במזרח.
חשיבותה ההיסטורית של הסולטנות > שושלת העבדים

ייחודה של שושלת העבדים כמודל פוליטי שמורה לסולטנות של דלהי, ולסולטנות קהיר בת זמנה. שלטון-בפועל של עבדי הצבא של השליט מאחורי הקלעים היה דבר מקובל בעולם המסלמי כבר בימי אלמעתצם, ונטילת השלטון באופן רשמי על ידי הע'למאן הייתה עניין של יום ביומו בשושלות המזרחיות, אך בהודו ובמצרים כבר הידרדר המצב עד כדי כך שהוקמה שושלת שלמה של שליטים רשמיים, שהיו במקורם עבדים צבאיים, והוקמה גם מועצה של ארבעים ע'למאן ששלטה בפועל מאחורי השליטים החלשים שבשושלת. המודל השלטוני הזה התאפיין, כפי שניתן להיווכח, בחוסר יציבות פוליטי מובנה, כיוון שרוב השליטים בשושלת לא החזיקו בשלטון למעלה משש שנים בממוצע, וכמעט איש מהם לא הצליח להוריש את השלטון לצאצאיו הבאים אחריו על פי רצונו.
המנהארט של קטב אל-דין בלב המתחם הקרוי על שמו בדלהי
המדרסה של עלאא אל-דין ליד מסגד כואת אלאסלאם במתחם הקטבי
דיונגיר, היא דאולתאבאד, נכבשה על ידי עלאא אל-דין אלח'לג'י ואבן טע'לק ניסה להפוך אותה לבירתו
גני לודי, בהם קבורים בני שושלת לודי לדורותיהם
סיפור נבל הכרמלי

וַתֵּרֶא אֲבִיגַיִל, אֶת-דָּוִד, וַתְּמַהֵר, וַתֵּרֶד מֵעַל הַחֲמוֹר; וַתִּפֹּל לְאַפֵּי דָוִד, עַל-פָּנֶיהָ, וַתִּשְׁתַּחוּ, אָרֶץ.

— ספר שמואל א', פרק כ"ה, פסוק כ"ג
 דוד פוגש באביגיל ציור מעשה ידי אנטוניו מולינרי
סיפור נָבָל הכרמלי הוא סיפור מקראי המופיע בספר שמואל א' (פרק כ"ה).
הסיפור דן במערכת היחסים בין שלוש הדמויות: דוד, אביגיל ונבל. עיקר הסיפור נסוב על התקרית בין דוד לנבל על אף שהשניים לא נפגשו פנים אל פנים. עלילת הסיפור מתפתחת לקראת תוצאת הרת אסון אך זו נמנעת בידי אשת נבל, אביגיל. אביגיל היא זו שמביאה למפנה חיובי בעלילה.
עלילת הסיפור

הסיפור פותח בהצגתם של נבל ושל אשתו אביגיל, תושבי העיר מעון שביהודה. נבל מוצג כאיש בעל נכסים אך "קשה ורע-מעללים" (פס' ג'), ואילו אביגיל מוצגת כאישה חכמה ויפת תואר. נבל היה רועה את צאנו באזור העיר המקראית כרמל הסמוכה למעון, וכאשר הגיע מועד הגז קיים שם חגיגה גדולה, כמקובל באותה תקופה. דוד, ששהה באותה עת עם אנשיו באזור, שמע על חגיגת הגז של נבל ושלח אליו שליחים ובפיהם בקשה. שליחי דוד מסרו לנבל שכאשר שהו דוד ואנשיו באזור כרמל, בזמן שאנשי נבל רעו שם, אנשיו של דוד שמרו על רועיו של נבל ועל צאנו. כעת ביקשו השליחים מנבל שיגמול להם כפי שימצא לנכון. נבל סירב לבקשת השליחים ופטר אותם בתגובה מזלזלת ושחצנית. השליחים הביאו את דברי נבל לידיעת דוד, אשר הורה לאנשיו לחגור את חרבותיהם ויצא למסע נקמה.
בינתיים, חילופי הדברים בין שליחי דוד לנבל הגיעו לאוזניה של אביגיל, והיא הגיבה בזריזות ובתושייה. ללא ידיעתו של נבל בעלה, העמיסה אביגיל על חמורים מזון ומשקה מכל טוב, ויצאה לכיוונו של דוד. הם נפגשו בדרך, ואביגיל הגישה לדוד בהכנעה את המנחה, ושכנעה אותו בדברי חלקות להימנע משפיכות דמים. דוד קיבל בברכה את דברי אביגיל ואת מנחתה, וחזר בו מכוונתו לנקום בנבל ובאנשיו. אביגיל שבה לביתה, ורק למחרת בבוקר, כשהתפכח נבל מיינו, סיפרה לו את אשר עשתה. נבל הגיב בתדהמה מוחלטת שלוותה כנראה בשיתוק גופני, כמתואר באופן ציורי: ”וַיָּמָת לִבּוֹ בְּקִרְבּוֹ וְהוּא הָיָה לְאָבֶן”. כעבור עשרה ימים מת נבל מידי שמיים. דוד שמע על כך והודה לאל על שנקם את נקמתו, מבלי שדוד עצמו יחטא בשפיכות דמים. לאחר מות נבל נשא דוד את אביגיל האלמנה לאישה.
מבנה ומאפיינים > הסיפור בהקשרו

בחקר המקרא מקובל לשייך את הסיפור למכלול ספרותי רחב יותר בתוך ספר שמואל, המכונה "תולדות עלייתו של דוד למלוכה" (History of David's Rise), ומקיף את הפרקים משמואל א' ט"ז ועד שמואל ב' ה'. עד לשנים האחרונות נחשב מכלול זה לחיבור עצמאי מעיקרו שנכתב בסמוך לזמנו של דוד, ומגמתו העיקרית היא אפולוגטית - הצדקת האופן, שבו תפס דוד את השלטון. בהתאם להנחות אלה פירשו החוקרים גם את סיפור נבל הכרמלי. כיום מטילים חלק מהחוקרים ספק בהנחות אלה.
בהקשר המידי, הסיפור חוצץ בין שני סיפורים על מפגש בין דוד לשאול (פרקים כ"ד, כ"ו), שבהם נקרית לדוד הזדמנות לפגוע בשאול אך הוא נמנע מלעשות זאת. שני סיפורים אלה מקבילים זה לזה בנקודות רבות. לעומתם, סיפור נבל הכרמלי נראה כיחידה ספרותית עצמאית שאיננה תלויה בפרקים הסובבים אותה. עם זאת, החוקרים זיהו נקודות דמיון רבות הרומזות לקשר ספרותי בין הסיפור לשני הסיפורים הסמוכים אליו, כמו גם לסיפורים אחרים במקרא. בין שני הסיפורים המופיעים בשמואל א' פרקים כ"ד, כ"ו נקודות דמיון רבות. בשני הסיפורים מסופר על רדיפת שאול אחר דוד. בשני הסיפורים הזדמן לדוד לפגוע בשאול אך הוא נמנע מלעשות כן. בדומה לשני הסיפורים לדוד נקרית ההזדמנות להרוג את שונאו, בסיפור נבל הכרמלי המופיע בפרק כ"ה התערבות אביגיל מונעת זאת אך בפרקים החופפים זאת החלטת דוד לא להרוג את משיח ה'.
מבנה ומאפיינים > אחדות ספרותית

הסיפור נחשב לאחדותי בעיקרו. עם זאת, יש המזהים בסיפור עקבות של עיבוד דויטרונומיסטי. פ' קייל מקקרטר סבור שהחלק השני של נאום אביגיל, מפסוק כ"ח ועד פסוק ל"א, שמתייחס לאירועים עתידיים שמחוץ למסגרת העלילה ולמסגרת הכללית של "תולדות עלייתו של דוד למלוכה", הוא תוספת משנית שמקורה בעריכה הדויטרונומיסטית של ימי יאשיהו. לדעת טימו ויולה, הסיפור עבר עריכה נרחבת יותר. על פי בחנים לשוניים וסגנוניים מזהה ויולה את הפסוקים הבאים כהרחבה דויטרונומיסטית: כא-כב, כג (מ"ותפל"), כד (מ"ותדבר") - כו, כח-לד ולט ("וישמע... בראשו").
מבנה ומאפיינים > מגמה ומסרים

סיפורו של נבל הכרמלי מופיע בין שני סיפורים שעניינם רדיפת שאול אחר דוד. בשלושת הסיפורים הללו נמנע דוד מלשפוך דם ולכן יש הסוברים כי כוונתם היא להדגיש שדוד לא שפך דם חינם. לדעת אחרים מגמת הסיפור היא אחת והיא להאדיר את שמו של דוד, להעצים את תכונותיו החיוביות, להצדיק את מלוכתו בעתיד ולקיחת אביגיל לאישה. לשיטתם הדבר ברור מדברי אביגיל שבעצמה נותנת לבעלה הסבר לשמו. ואילו גלנדר סובר כי מטרת מכלול סיפורי דוד היא להציג את דוד ופועלו, על הטוב כמו גם על הרע. לשיטתו, המחבר המקראי לא מסתיר מן הקורא פרטים גם כאשר אינם מציגים את דוד באור חיובי, משמע אין הוא פוחד לחשוף את חולשותיו של דוד ומאפשר לקורא לדון את דוד בסופו של דבר לכף זכות.
מבנה ומאפיינים > אפיון הדמויות > דוד

דמותו של דוד מתוארת הן בצורה ישירה והן בצורה עקיפה. אחד הנערים של נבל מעיד על דוד: ”וְהָאֲנָשִׁים, טֹבִים לָנוּ מְאֹד; וְלֹא הָכְלַמְנוּ, וְלֹא-פָקַדְנוּ מְאוּמָה, כָּל-יְמֵי הִתְהַלַּכְנוּ אִתָּם, בִּהְיוֹתֵנוּ בַּשָּׂדֶה” לדעת חוקר המקרא שמעון בר-אפרת, דברים אלו נאמרו במטרה למנוע מדוד מלבצע את זממו ודבריו מהימנים כדברי אפיון, גם לדעת המחבר המקראי. דוד מוצג בסיפור כמנהיגו של צבא חמוש המגן על רכוש, צאן ומקנה, ובתמורה מבקש גמול הולם. כאשר בקשתו נענית בשלילה, הוא מחליט להילחם בבעל הרכוש המסרב לתת לו את מבוקשו. כאשר הוא שומע את דברי אביגיל הוא מברך את אותה על דבריה.
דוד מתגלה בסיפור כאיש נמהר וחם מזג. המחבר המקראי מודע לחולשותיו של דוד, אך אינו מסתיר מהקורא מאומה גם אם דוד נכשל בהתנהגותו. מעשיו הרעים ידועים למחבר המקראי והוא אינו חושש לחושפם וכך ידון הקורא גם את דוד לכף זכות.
מבנה ומאפיינים > אפיון הדמויות > נבל הכרמלי

נבל הכרמלי מתואר כקמצן וגס רוח. המספר מאפיין את נבל באופן ישיר: ”וְהָאִישׁ גָּדוֹל מְאֹד, וְלוֹ צֹאן שְׁלֹשֶׁת-אֲלָפִים, וְאֶלֶף עִזִּים;...  וְהָאִישׁ קָשֶׁה וְרַע מַעֲלָלִים וְהוּא כלבו (כָלִבִּי).”. צירוף המילים: ”וְהָאִישׁ גָּדוֹל” מתאר במקרא בעלי נכסים כדוגמת האישה השונמית, שבהמשך הסיפור תתגלה כאישה עשירה. אביגיל, אשת נבל, אומרת עליו:” אַל-נָא יָשִׂים אֲדֹנִי אֶת-לִבּוֹ אֶל-אִישׁ הַבְּלִיַּעַל הַזֶּה עַל-נָבָל, כִּי כִשְׁמוֹ כֶּן-הוּא--נָבָל שְׁמוֹ, וּנְבָלָה עִמּוֹ.” אביגיל מסבירה את שמו של בעלה לדויד במשחק מילים. השם "נבל" מקביל לשם הערבי "נביל" שמשמעותו חכם ואציל.
מבנה ומאפיינים > אפיון הדמויות > אביגיל

אביגיל מגלמת את הסטראוטיפ של "אשת חיל", האישה כלילת המעלות. היא מאופיינת על ידי המספר כאישה ”טוֹבַת שֶׂכֶל וִיפַת תֹּאַר”, בניגוד חריף לתיאור המובא באותו פסוק של בעלה נבל: ”וְהָאִישׁ קָשֶׁה וְרַע מַעֲלָלִים וְהוּא כלבו (כָלִבִּי)”. תיאורה של אביגיל כ”טוֹבַת שֶׂכֶל” דומה לתיאורן של כמה נשים במקרא כמו האישה החכמה מתקוע, האישה החכמה מאבל בית מעכה, אסתר ואשת החיל מספר משלי, אשר עליה נאמר: ”פִּיהָ פָּתְחָה בְחָכְמָה”. בניגוד לשתיים הראשונות, אצל אביגיל מוצאים תיאור חיצוני ואת מה שמרטין בובר מכנה ”קול נפשה”.
זיקות פנים מקראיות > סיפור דוד ובת שבע

| --- | --- |
 :  ראו גם – דוד ובת שבע
סיפור נבל הכרמלי משמש כסיפור בבואה לסיפור דוד ובת שבע. בין שני הסיפורים קיימים קווים מקבילים ובשני הסיפורים יש שימוש בלשון דומה. בשני הסיפורים דוד לוקח את אשת המת לאישה. הלשון בשני הסיפורים דומה אף היא. בשמואל ב' י"א נכתב: ”וַיִּשְׁלַח דָּוִד וַיַּאַסְפָהּ אֶל-בֵּיתוֹ וַתְּהִי-לוֹ לְאִשָּׁה” ואילו בסיפורינו נכתב: ” וַיִּשְׁלַח דָּוִד וַיְדַבֵּר בַּאֲבִיגַיִל, לְקַחְתָּהּ לוֹ לְאִשָּׁה”. בשני הסיפורים מעורבים שליחים אשר מתפקדים כעושי דברו של דוד וזאת כבר בתחילת הסיפור. בשני הסיפורים קיים אף דמיון רב בין שתי הנשים אביגיל ובת שבע. המספר המקראי מדבר בשבח יופיין הרב. שתי הנשים חוזרות לביתן לאחר המפגש עם דוד. בשני הסיפורים דמויות הסיפור אביגיל ואוריה החתי נשבעות ובכך מלמדות את דוד לקח חשוב.
בין שני הסיפורים אף קיים שוני. אביגיל לא רק יפה אלא חכמה. בעזרת חכמתה תמנע מדוד מלשפוך דם. השליחים בסיפור דוד ובת שבע נשלחים למלחמה ואילו בסיפור נבל הכרמלי השליחים באים לשלום. בסיפור נבל דוד הוא זה הזקוק לעזרה ואילו בסיפור בשמואל ב', אוריה הוא עבדו הנגזל של דוד. במשל כבשת הרש, מציג נתן הנביא את דוד כרועה צאן עשיר ובסיפור בשמואל א' מופיע נבל כעשיר. דבריו של נתן הנביא: ” וַיָּבֹא הֵלֶךְ, לְאִישׁ הֶעָשִׁיר, וַיַּחְמֹל לָקַחַת מִצֹּאנוֹ וּמִבְּקָרוֹ, לַעֲשׂוֹת לָאֹרֵחַ הַבָּא-לוֹ; וַיִּקַּח, אֶת-כִּבְשַׂת הָאִישׁ הָרָאשׁ, וַיַּעֲשֶׂהָ, לָאִישׁ הַבָּא אֵלָיו” מהדהדים לדעת חוקר המקרא, יאיר זקוביץ בדברי נבל כזכר להתנהגותו של נבל בדוד ועבדיו: ”וְלָקַחְתִּי אֶת-לַחְמִי, וְאֶת-מֵימַי, וְאֵת טִבְחָתִי, אֲשֶׁר טָבַחְתִּי לְגֹזְזָי; וְנָתַתִּי, לַאֲנָשִׁים, אֲשֶׁר לֹא יָדַעְתִּי, אֵי מִזֶּה הֵמָּה.”
סיבת השכרות של נבל ואוריה אף היא שונה. נבל משתכר לפני שנודע לו כי עורר את זעמו של דוד. את אוריה משכר דוד כדי שזה לא יהיה מודע למעשיו, ירד לביתו וישכב עם אשתו.
עוד נקודת שוני מתבטאת בכך שדוד שוכב עם בת שבע לפני שבעלה נהרג. דוד מבקש להרוג את נבל בגלל סירובו לתת אוכל לדוד וחייליו ואילו את אוריה הוא מבקש להרוג לאחר שבת שבע הרתה. גם סיבת המוות של אוריה שונה מזו של נבל. אוריה נשלח אל מותו כאשר דוד מבקש זאת מיואב בן צרויה ואילו את נבל הורג ה'.
זיקות פנים מקראיות > סיפור יעקב ולבן

ישנן זיקות פנים מקראיות המצביעות על קווי דמיון בין סיפור דוד ונבל הכרמלי לסיפור יעקב ולבן. בשני הסיפורים, אדם שומר במסירות רבה על צאנו של האחר. יעקב אומר ללבן: ”הייתי ביום אכלני חרב וקרח בלילה”, ואנשי דוד אומרים: ”חומה היו עלינו גם לילה גם יומם”. בשני המקרים מתלוננים השומרים על כך שלמרות שהצאן נשאר שלם, קופחה משכורתם. הסכסוכים מגיעים לשיאם בזמן גזיזת הצאן. בשני הסיפורים הקב"ה מתערב לאחר עשרה ימים.
חז"ל גם הם עמדו על ההקבלה בין הסיפורים דרך דרשת שמותיהם הדומים. ”אמר ר' יודן בשם ר' סימון: הוא נבל הוא לבן, אתוהי דדין כאתוהי דדין, מה לבן היה רמאי, אף נבל היה רמאי”.
הרב בזק מציין את דמותו של דוד כמקבילה בהיבטים רבים לדמותו של יעקב, והוא רואה בהקבלה הספציפית לסיפור יעקב ולבן שיפוט מקראי לדמותו של נבל, בהשוואת רמאותו לזו של לבן.
בהמשך סיפור נבל הכרמלי נמצאות הקבלות גם בין דוד לעשיו, בסיפור העוקב המפגש יעקב ועשיו. שניהם הולכים עם גדוד של ארבע מאות איש, ונמצאות לשונות מקבילות נוספות. גם כאן, טוען הרב בזק שיש בשיפוט המקראי הרואה את רצונו של דוד להרוג את נבל דבר שלילי. הוא מוצא שינוי בהתנהגותו של דוד בעקבות הריכוך של אביגיל, שמעוררת את הצדדים הרגועים יותר שבו.
זיקות פנים מקראיות > רות המואביה

ישנה הקבלה נוספת השזורה בסיפור נבל הכרמלי, לפיה אביגיל בסיפור היא בבואה לרות המואבייה. רות ואביגיל הן שתי הנשים היחידות עליהן נאמר שהן נופלות על פניהן ארצה, באופן זה הן מביעות כבוד כלפי האיש. הן יחידאיות גם ברומזן לאיש על רצונן להינשא לו. בועז ודוד שניהם מברכים את הנשים באותה לשון ”ברוכה את”. שני הסיפורים מסתיימים בלקיחת האישה ובלשון דומה.
הרב בזק רואה בקישורים אלו רמיזה לכך שדוד זכה לעזרתה של אביגיל בזכות סבתו רות.
ניתוח ופרשנות > בקשת דוד מנבל וסירובו של נבל

החוקרים חלוקים בהערכתם את מהות השירות שהעניקו דוד ואנשיו לנבל ואת הלגיטימיות של בקשת דוד ממנו. סוגיה זו קשורה לסוגיית הערכת דמותו של דוד בסיפור. חוקרים רבים סבורים שדוד מצטייר בסיפור זה כמנהיג כנופיית שודדים, ואת בקשתו לתגמול מנבל הם רואים כמקרה פשוט של סחיטת דמי חסות ("פרוטקשן") בלשון דיפלומטית. דוד ציפה לתשלום על כך שהוא ואנשיו "שמרו" על רועי נבל ועל צאנו - קרי, נמנעו מלפגוע בהם. נבל מעולם לא ביקש מדוד שירותים אלה. במזרח הקדום התקיים רובד חברתי שכונה "עפירו" (או "חבירו"), אנשי שוליים פורעי חוק שנעקרו ממעמדם בחברה העירונית. יש הסבורים שדוד מתואר בכתובים, ובסיפור זה בפרט, כמנהיג עפירו טיפוסי.
אין מחלוקת על כך שנבל נהג בטיפשות מבחינה ריאל-פוליטית כשדחה את בקשתו של דוד, ולא הסתפק בכך אלא אף עלב בו קשות. עם זאת, לפי פרשנות זו, מבחינה מוסרית הצדק היה עמו. יש הסבורים שהשקפה זו על דמותו של דוד עולה מן הסיפור עצמו. אחרים, המניחים שביסוד הסיפור ניצב גרעין היסטורי, סבורים שהמספר אמנם ביקש להציג את דוד כדמות חיובית מתוך מגמה אפולוגטית; חוקרים אלה מנסים לקרוא בין השורות ולחשוף את דמותו ההיסטורית של דוד כמנהיג כנופיה מושחת.
כנגד דעה זו, סבורים חוקרים אחרים שבקשתו של דוד הייתה מוצדקת. דוד ראה את עצמו כמנהיג מקומי באזור, שאחראי לשלומם של התושבים ועוברי האורח. ציפייתו לקבל תגמול על שירותיו תאמה את המנהג המקובל. נטען שהצגת דוד כמנהיג שודדים כופה על הסיפור שיפוט חיצוני שאיננו עולה מתוך הטקסט עצמו.
ניתוח ופרשנות > מות נבל ונישואי דוד לאביגיל

לשאלה מדוע ממשיך הכותב המקראי לכנות את אביגיל: ”וַאֲבִיגַיִל אֵשֶׁת נָבָל הַכַּרְמְלִי”. עונה המדרש כך: ”וישלח דוד וידבר באביגיל לקחתה לו לאשה, ולאחר שהביאה פירש דוד ממנה שלשה חדשים כדי לידע אם היתה מעוברת מן נבל ואם לאו, לאחר ג' חדשים בא עליה ונתעברה הימנו, והיו ליצני הדור מליצים ואומרים מן נבל היא מעוברת, מה עשה הקב"ה צוה המלאך הממונה על יצירת הולד ועל צורתו ואמר לו לך וצר אותו בדמות דוד אביו כדי שיעידו הכל שדוד הוא אביו, מנין שכן כתיב (שמואל ב' ג') ויהי בכורו אמנון לאחינועם היזרעאלית ומשנהו כלאב לאביגיל אשת נבל הכרמלי מה תלמוד לומר כלאב שהיה כולו אב שכל הרואהו אומר דוד אביו של זה, וכן אברהם היה דומה ליצחק, ולא היו מכירין הבריות בין אב לבן עד שבקש אברהם ואמר רבש"ע הפרש בין אב לבן, והפריש ביניהם הזקנה לכך נאמר ואברהם זקן ולכך כתיב אברהם הוליד את יצחק.”