stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזיאון העיצוב (לונדון)
תצוגות ומבנה המוזיאון > המוזיאון בקנזינגטון

בסוף 2016 עבר המוזיאון למשכנו החדש בקנזינגטון, אחרי חמש שנות שיפוץ של הבניין.
בקומה הראשונה היו מוצגות תערוכות מתחלפות ורטרוספקטיבות. בין התערוכות שהוצגו הייתה הרטרוספקטיבה של עבודותיו של פיטר סוויל ושל נעליו של מנולו בלאניק.
בין הקומות נמצא שטח המשמש למתן הרצאות ואירועים. שטח זה מעוצב כולו בצבע כחול בהיר ונועד להוות מיצג של "בריכת שחייה".
בקומה השנייה של המוזיאון מוצגת התערוכה הקבועה של המוזיאון הדנה בהיסטוריה של העיצוב התעשייתי. תערוכה זו מציגה את התפתחות העיצוב לפי סדר כרונולוגי. בקומה זו מצוי גם המרכז החינוכי של המוזיאון.
פרסים > פרס מעצב השנה

מאז שנת 2003 מעניק המוזיאון את פרס "מעצב השנה" בשווי 25,000 ליש"ט. מטרתו של פרס זה לעורר את הדיון הציבורי בנושאים עיצוביים ולעורר את הציבור להשפעה של העיצוב על איכות החיים ועל היכולות לשפר את איכות החיים. טקס מתן הפרס שודר בערוץ השני של ה-BBC. בשנת 2003 זכה בפרס ג'ונתן אייב, סמנכ"ל בכיר במחלקת העיצוב של חברת אפל, והאחראי על עיצובי האיפוד ו-iMac. בשנת 2005 הוענק הפרס לראש מועצת העיצוב הבריטית, הילרי קוטאם, ולא למעצב או מעצבת - החלטה שעוררה מחלוקת. בשנת 2006 הוענק הפרס למעצב הגרפי ג'יימי היולט, מעצב סרטוני המוזיקה (וידאו קליפים) של להקת גורילז. היולט זכה על פני מועמד אחר - האדריכל קמרון סינקלייר הפועל לשיקום קהילות של נפגעי אסונות טבע (גם החלטה זו ספגה ביקורת).
פרסים > פרס עיצוב השנה

פרס עיצוב השנה מוענק לעיצובים שהופקו במהלך השנה הקודמת ברחבי העולם. מספר מומחי עיצוב מוזמנים להציע עד חמישה פרויקטים כל אחד, הנכללים בשבע הקטגוריות של אדריכלות, תחבורה, גרפיקה, אינטראקטיב, מוצר, ריהוט ואופנה. מאז 2015 יש שש קטגוריות: אדריכלות, אופנה, גרפיקה, דיגיטל, מוצר ותחבורה. Beazley Insurance הפכה לנותנת חסות לפרס ב-2016.
בשנת 2013 פרס העיצוב ניתן לעיצוב מחדש של אתר ממשלת בריטניה.
בשנת 2014 שני ישראלים, רויטל כהן ונומה בר, היו מועמדים לפרס.
בשנת 2018, זכה אדריכל ישראלי איל ויצמן ומכון "ארכיטקטורה פורנזית" בפרס על "העיצוב המוצלח לשנת 2018".
הערות שוליים

↑  יובל סער, פניו החדשות של מוזיאון העיצוב בלונדון, באתר הארץ, 26 בינואר 2012
↑  מוזיאון העיצוב של לונדון ייפתח בקרוב אחרי חמש שנות שיפוץ, באתר הארץ, 17 בנובמבר 2016
↑  יובל סער, פרס העיצוב של מוזיאון העיצוב בלונדון ניתן לעיצוב מחדש של אתר ממשלת בריטניה, באתר הארץ, 17 באפריל 2013
↑  יובל סער, רויטל כהן ונומה בר מועמדים לפרס מוזיאון העיצוב של לונדון, לצד זאהה חדיד ומוצ׳יה פרדה, באתר הארץ, 10 בפברואר 2014
↑  הילה שמר, הזוכה הגדול של פרס העיצוב הבריטי: אייל ויצמן, שצונזר בישראל, באתר Xnet‏, 18 בנובמבר 2018
| מוזיאונים וגלריות בלונדון |
| --- | --- | --- |
| מוזיאונים | המוזיאון הבריטי • מאדאם טוסו • המוזיאון הימי הלאומי • מוזיאון צ'רצ'יל וחדרי המלחמה של הקבינט • מוזיאון ג'פרי • מוזיאון הורנימן • מוזיאון הילדות V&A • מוזיאון המדע • מוזיאון המלחמה האימפריאלי • מוזיאון העיצוב • מוזיאון לונדון ומוזיאון בדוקלנדס • מוזיאון התחבורה של לונדון • מוזיאון ויקטוריה ואלברט • מוזיאון טייט בריטניה • מוזיאון טייט מודרן • המוזיאון להיסטוריה של הטבע • מוזיאון סואן • מוזיאון פרויד • קאטי סארק • מוזיאון שרלוק הולמס • מוזיאון פיטרי לארכאולוגיה מצרית • אוסף ולקם |  |
| גלריות | הגלריה הלאומית • אוסף וולאס • בית סאמרסט – גלריית קורטולד, אוסף גילברט, חדרי הארמיטאז' • גלריית דאליץ' • גלריית הדיוקנאות הלאומית • גלריית הייווארד • גלריית סרפנטיין • גלריית סאצ'י • גלריית המלכה |  |
לרשימת מוזיאונים מלאה ראו: מוזיאוני לונדון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007428866705171  CiNii: DA08445339  ISNI: 0000 0004 0423 8577  NKC: xx0220693  VIAF: 124754613   WorldCat (עם VIAF): 124754613
לקטו-צמחונות

לקטו-צמחונים צורכים מוצרי חלב, אך נמנעים מביצים ובשר.
לקטו-צמחונות או לקטריאניזם (מהשורש הלטיני lact- שפירושו "חלב") הוא סוג של צמחונות המתאפיין באי־צריכת ביצים ובשר.
הרעיון והפרקטיקה של תזונה לקטו-צמחונית בקרב מספר לא מבוטל של אנשים מגיע מהודו העתיקה.[דרוש מקור] משלהי המאה ה-19 החלה התזונה הצמחונית להיות מובנת בקרב הודים רבים כתזונה לקטו-צמחונית.
דת

תזונה לקטו-צמחונית פופולרית בקרב חסידים מסוימים למסורות הדתיות הדהרמיות כמו ג'ייניזם, הינדואיזם ובודהיזם. העיקרון שמאחורי אמונותיהם הלקטו-צמחוניות הוא עקרון האהימסה (מסנסקריט: אי-אלימות).
דת > הינדואיזם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
דת > בודהיזם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
דת > ג'ייניזם

עבור כל הג'יינים, תזונה לקטו-צמחונית היא חובה המתחייבת מתוך נדר האהימסה שעל כל ג'יין לנדור. תזונה לקטו-צמחונית מאפשרת מזעור הידבקותם של אותם חלקיקי קארמה רעה שעל פי האמונה נמצאים בכל מקום ונדבקים לנשמה, בין היתר, בעקבות אלימות ובכך משפיעים על גורל הנשמה (נקראת "ג'יבה" בג'ייניזם) בחיים הנוכחיים ובגלגולים הבאים שלה. ביחס לתזונה בשרית ולפי האמונה הג'יינית, התזונה הלקטו צמחונית גם מאפשרת את הפחתת חלקיקי הקארמה הדבוקים לג'יבה, ובכך היא מקדמת אל עבר מוקשה.
לפי הג'ייניזם, ג'יבות נמצאות בכל דבר. בג'ייניזם, מסווגים כל הדברים לפי כמות החושים שמייחסים להם מחמישה חושים (שהם חוש המגע, הטעם, הריח, הראייה והשמיעה) המיוחסים לאדם, לחיות מסוימות ועוד, ועד חוש אחד (שהוא חוש המגע) המיוחס לצמחים, אבנים ועוד. ככל שישנם יותר חושים לדבר, כך מאמינים הג'יינים שמידת היכולת שלו לקלוט סבל גוברת. לכן, לפי הג'ייניזם, פגיעה מסוימת מושכת יותר חלקיקי קארמה רעה לג'יבה ככל שיש לדבר הנפגע יותר חושים.
בג'ייניזם, הכללים הלקטו-צמחוניים הם מחמירים. צמצום הפגיעה עבור כלל הג'יינים הוא ככל הניתן לצמחים (ויש נזירים שאף פגיעה זו מנסים לצמצם על ידי צומות, לדוגמה) משום שלפי הג'ייניזם הם בעלי הכי מעט חושים (אחד), ולכן הם מאמינים שפגיעה בהם מובילה לפחות סבל ופחות קארמה רעה מאשר פגיעה בחיות, למשל. לכן, מתבצעת גם הימנעות מפגיעה בחרקים וחיידקים (אשר בעלי שני חושים). משמעות צמצום זה עבור נזירים ונזירות היא, בין היתר, לבישת פיסת בד על הפה כדי לצמצם שאיפת אורגניזמים וטיטוא הרצפה עליה הם דורכים מפני חרקים. משמעות נוספת, עבור כלל הג'יינים, היא הימנעות מצריכת ירקות שורש, משום שתלישתם מהאדמה מלווה בפגיעה באורגניזמים שחיים בקרבת השורש באדמה ומובילה ל"הרג" של הצמח.
אי-מודעות באשר למה שעוברות חיות בתעשיות משחקת תפקיד מרכזי בהמשך שימושם של ג'יינים בחלב, צמר ומשי. הארגון PETA וג'יינים טבעוניים פועלים כדי לקדם ג'יינים לעבר לקטו-צמחונות מלאה (אשר לא רק בגדר תזונה) ולעבר טבעונות באמצעות סיפוק מידע על התעשיות, ובכך הם, למעשה, מקדמים ג'יינים גם לעבר יישום נכון יותר של עקרון האהימסה.
לקטו-צמחונים וטבעונים

אחד ההבדלים בין תזונה טבעונית ללקטו-צמחונית הוא הימנעות ממוצרי חלב. טבעונים אינם צורכים חלב בגלל סיבות מגוונות, וביניהן: סיבות בריאותיות, סיבות סביבתיות, סיבות דתיות, סיבות מוסריות, העדפת טעם ועוד.
הערות שוליים

↑  Alex, Alex, Definitions, ivu.org (באנגלית)
1 2  Peter B. Clarke, Peter Beyer, The World's Religions: Continuities and Transformations, Routledge, 2009-05-07. (באנגלית)
1 2  Mindy Cohen, The Do's And Don'ts Of The Vegetarian Diet:Weight Loss Tips For Vegetarians: Weight Loss Tips For Vegetarians, Speedy Publishing LLC, 2013-08-22. (באנגלית)
1 2  BBC - Religions - Jainism: The lay Jain code, www.bbc.co.uk (באנגלית)
1 2  BBC - Religions - Jainism: Ahimsa, www.bbc.co.uk (באנגלית)
1 2  Peter B. Clarke, Peter Beyer, The World's Religions: Continuities and Transformations, Routledge, 2009-05-07. (באנגלית)
↑  Reasons to Stop Eating Dairy, Dreena Burton, ‏2012-12-31 (באנגלית)
ההירארכייה החושית הג'יינית. מלמעלה ללמטה: חמישה חושים (שהם חוש המגע, הטעם, הריח, הראייה והשמיעה) מיוחסים לאדם, לחיות מסוימות ועוד; ארבעה חושים (שהם חוש המגע, הטעם, הריח והראייה) מיוחסים לצרצרים, עכבישים ועוד; שלושה חושים (שהם חוש המגע, הטעם והריח) מיוחסים לכינים ועוד; שני חושים (שהם חוש המגע והטעם) מיוחסים לחיידקים, חרקים ועוד; וחוש אחד (שהוא חוש המגע) מיוחס לצמחים, אבנים, מים ועוד.
מחשב לכל ילד (אלבום)

מחשב לכל ילד הוא האלבום השני של צמד ההיפ הופ הישראלי כהן@מושון. האלבום יצא לאור ב-22 בספטמבר 2011 דרך היי פידליטי.
האלבום כולל 12 רצועות ורצועת בונוס שהופקו על ידי כהן, מיכאל מושונוב, יונתן ריקליס, אורי שוחט ועומר קליין.
באלבום מתארחים אקסום ופלד.
רשימת רצועות

| מחשב לכל ילד> מס' | מחשב לכל ילד> שם | מחשב לכל ילד> משך | מחשב לכל ילד>  | מחשב לכל ילד>  | מחשב לכל ילד>  | מחשב לכל ילד>  | מחשב לכל ילד>  | מחשב לכל ילד>  | מחשב לכל ילד>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | אינטרו  | 0:44 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | מלמעלה עד למטה  | 2:33 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | זוז עם זה  | 3:00 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | תל אביב  | 2:54 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | צלם תמונה  | 2:53 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | חלומות רעים  | 2:32 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | קלאסיקלטת  | 2:44 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | מחכה  | 3:07 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | מהפכה  | 3:13 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | מושיקו סקיט  | 0:35 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | חכי דקה  | 2:40 |  |  |  |  |  |  |  |
| 12. | מחשבים וכיף (אינסטרומנטלי)   | 0:49 |  |  |  |  |  |  |  |
| מחשב לכל ילד - בונוס> מס' | מחשב לכל ילד - בונוס> שם | מחשב לכל ילד - בונוס> משך | מחשב לכל ילד - בונוס>  | מחשב לכל ילד - בונוס>  | מחשב לכל ילד - בונוס>  | מחשב לכל ילד - בונוס>  | מחשב לכל ילד - בונוס>  | מחשב לכל ילד - בונוס>  | מחשב לכל ילד - בונוס>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 13. | סבבה (עם אקסום ופלד)   | 4:03 |  |  |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  כהן, מיכאל מושונוב, יונתן ריקליס, אורי שוחט, עומר קליין
מונטריה

מונטריה (בספרדית: Montería) היא בירת מחוז קורדובה שבצפון קולומביה.
עם אוכלוסייה של כ-400,000 תושבים, מונטריה נחשבת לאחת מעשר הערים החשובות ביותר בקולומביה. היא מכונה לה פרלה דל סינו ("הפנינה של נהר הסינו").
היסטוריה

אזור מחוז קורדובה יושב לראשונה על ידי ילידים לאור הנהרות הגדולים שבסביבה. מונטריה המודרנית נוסדה ב-1 במאי 1777 על ידי הקצין הספרדי אנטוניו דה לה טורה אי מירנדה. העיר נקראה בתחילה על שם הירונימוס אך כינוי העיר היה ונשאר מונטריה. בשנת 1803 העיר נשרפה על ידי קבוצת ילידים. ב-1923 הייתה מונטריה לחלק ממחוז בוליבאר, וב-1952 היא הוגדרה כבירת המחוז החדשה של קורדובה.
כלכלה

כלכלת העיר מבוססת בעיקר על גידול בקר, ועל רובע מסחרי משגשג מאוד המורכב מקניונים מודרניים, חנויות ומסעדות. היא נחשבת לבירת גידול הבקר של קולומביה וחוגגת את תואר הזה בפסטיבל שנתי. בנוסף על כך, מונטריה נחשבת ליעד תיירותי חשוב. יש בה יעדים תיירותיים רבים הכוללים אצטדיונים ומרכזי כנסים גדולים.
במונטריה נמצא שדה תעופה בינלאומי, "Los Garzones Airport", המפעיל טיסות באמצעות החברות אוויאנקה וקבוצת LATAM איירליינס. יעדי הטיסה הבולטים הם הערים בוגוטה, מדיין, סנטיאגו דה קאלי ופנמה סיטי.
הערות שוליים

↑  Castro, Jaime. Historia extensa de Montería.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555192605171  GND: 7543378-3  VIAF: 153658182   WorldCat (עם VIAF): 153658182
מדינת אורנג' החופשית (פרובינציה)

פרובינציית מדינת אורנג' החופשית (באנגלית: Province of the Orange Free State, באפריקאנס: Provinsie van die Oranje-Vrystaat) הייתה אחת מארבע פרובינציות דרום אפריקה בין השנים 1910 ו-1994, תחת איחוד דרום אפריקה ורפובליקת דרום אפריקה. לקראת שלהי שנות קיומה של הפרובינציה, הוקמו בתחומה שני בנטוסטנים: בופוטאצוואנה וקוואקווא.
כיום בשטחה של פרובינציית מדינת אורנג' החופשית מתקיימת הפרובינציה המודרנית המדינה החופשית.
אוכלוסייה

| קבוצות גזעיות באוכלוסיית מדינת אורנג' החופשית> 1904 |
| --- | --- | --- | --- |
| לבנים | 142,679 | 36.8% |   |
| שחורים | 225,101 | 58.1% |   |
| צבעוניים | 19,282 | 5.0% |   |
| אסייתים | 253 | 0.1% |   |
| סה"כ | 387,315 | 100% |  |
1960
| לבנים | 276,745 | 20.0% |   |
| שחורים | 1,083,886 | 78.2% |   |
| צבעוניים | 25,909 | 1.9% |   |
| אסייתים | 7 | 0.0% |   |
| סה"כ | 1,386,547 | 100% |  |
ארצות המולדת

| דגל | שם | בשפת המקור | שנת ייסוד | שטח (בקמ"ר) | אוכלוסייה (1980) | עם עיקרי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | בופוטאצוואנה | Bophuthatswana | 1972 | 44,109 | 1,323,315 | צוואנה |
|  | קוואקווא | QwaQwa | 1974 | 620 | 157,620 | סותו |
מושלים

|  | שם | כהונה |
| --- | --- | --- |
| 1 | אלפרד ארנסט ויליאם ראמסבוטום Alfred Ernest William Ramsbottom | 1910–1915 |
| 2 | קורנליוס הרמנוס וסלס Cornelius Hermanus Wessels | 1915–1924 |
| 3 | אסאיאס רייניר חרובלר Esaias Reinier Grobler | 1924–1929 |
| 4 | קארל תאודורוס מולר וויליכוקס Carl Theodorus Muller Wilcocks | 1929–1936 |
| 5 | יוהאנס בייס Johannes Buys | 1936 |
| 6 | יוהאנס פרדיריק ינס ואן רנסבורג Johannes Frederik Janse van Rensburg | 1936–1940 |
| 7 | סטפאנוס פיליפוס בארנרד Stephanus Philippus Barnard | 1940–1950 |
| 8 | יאקובוס יוהנס פושה Jacobus Johannes Fouché | 1951–1959 |
| 9 | יוהאנס וילם יאקובוס קוטזי דו פלרסיס Johannes Willem Jacobus Coetzee du Plessis | 1959–1969 |
| 10 | גבריאל פרנסואה ואן לינגן פרונמאן Gabriel François van Lingen Froneman | 1969–1974 |
| 11 | אברהם קורנליס ואן ווייק Abraham Cornelis van Wyk | 1974–1979 |
| 12 | קורנליוס ואן דר מרווה Cornelius van der Merwe | 1979–1980 |
| 13 | לואיס יוהאנס בותה Louis Johannes Botha | 1980–1991 |
| 14 | לואיס ואן דר ואט Louis van der Watt | 1991–1994 |
ראו גם

דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד
איחוד דרום אפריקה
מושבת נהר האורנג'
הערות שוליים

↑  Smuts I: The Sanguine Years 1870–1919, W.K. Hancock, Cambridge University Press, 1962, pg 219
1 2  Sally Frankental; Owen Sichone (2005-01-01). South Africa's Diverse Peoples: A Reference Sourcebook. ABC-CLIO. p. 187. ISBN 978-1-57607-674-3. Retrieved 2013-09-18.
‏
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548185005171  LCCN: n80061123  VIAF: 269008755   WorldCat (עם VIAF): 269008755
לסטר דל ריי

| --- | --- |

ג'ודי-לין ולסטר דל ריי במיניקון במיניאפוליס, 1974
 לידה:  2 ביוני 1915 סרטוגה, מינסוטה
 פטירה:  10 במאי 1993 (בגיל 77) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Leonard Knapp 
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  אמריקאי
 עיסוק:  סופר מדע בדיוני ועורך
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון 
 שפות היצירה:  אנגלית
 סוגה:  מדע בדיוני
 תקופת הפעילות:  1938–1991 (כ־53 שנים)
 בן או בת זוג:  Evelyn Harrison (?–1970)  Judy-Lynn del Rey 
 פרסים והוקרה:  פרס גרנד מאסטר של דיימון נייט (1991) 
 
לסטר דל ריי (אנגלית: Lester del Rey; ‏2 ביוני 1915 – 10 במאי 1993) היה סופר מדע בדיוני אמריקאי ועורך. חיבר ספרים רבים בסדרת המדע בדיוני לנוער וינסטון מדע בדיוני, והיה העורך, יחד עם אשתו הרביעית ג'ודי-לין דל ריי, בדל ריי בוקס, חטיבת הפנטסיה ומדע בדיוני של הוצאת הספרים בלנטיין בוקס. זכה בפרסים רבים. ב-1991 היה הסופר ה-11 שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
קריירה

דל ריי החל לפרסם סיפורים בעיתונים ספרות זולה בסוף שנות ה-30, בשחר עידן הזהב של המדע הבדיוני. הוא נקשר למגזין היוקרתי ביותר של התקופה, אסטאונדינג, והעורך שלו, ג'ון וו. קמפבל.
בשנת 1950, היה דל ריי אחד המחברים העיקריים בכתיבת מדע בדיוני לנוער (יחד עם רוברט היינליין ואנדרה נורטון). בתקופה זו חלק מסיפוריו היו תחת שם העט "אריק ואן לין" (Erik van Lhin).
במהלך התקופה בה לא הצליח במכירת סיפוריו, עבד כטבח במסעדת המגדל הלבן בניו יורק. לאחר נישואיו השניים להלן שלץ (Helen Schlaz), בשנת 1945, התפטר מעבודתו כדי לכתוב במשרה מלאה. לאחר שפגש את סקוט מרדית בפסטיבל הבינלאומי למדע בדיוני ב-1947, הוא החל לעבוד כקורא ראשון בסוכנות הספרותית החדשה של סקוט מרדית, בה הוא גם שימש כמנהל משרד.
מאוחר יותר הוא התמנה לעורך ראשי במספר מגזינים ולאחר מכן בהוצאות ספרים. במהלך השנים 1952 ו-1953, דל ריי ערך מספר מגזינים:
Space SF,‏ Fantasy Fiction,‏ Science Fiction Adventures (בשם העט Philip St. John),‏ Rocket Stories (בשם העט Wade Kaempfert)‏, and Fantasy Fiction (בשם העט Cameron Hall)
הוא הצליח במיוחד בהוצאת הספרים בלנטיין, כך שהקים ב-1977 עם אשתו הרביעית, ג'ודי-לין דל ריי, את חטיבת ספרי הפנטזיה והמדע הבדיוני בשם דל ריי בוקס.
בשנת 1957, דל ריי ודיימון נייט ערכו במשותף מגזין חובבים קטן בשם פורום מדע בדיוני.
קריירה > פרסים

ב-1972 דל ריי זכה ב"פרס על שם אדוארד סמית לעלילה דמיונית" (Edward E. Smith Memorial Award for Imaginative Fiction) על ידי איגוד המדע הבדיוני של ניו אינגלנד. הוא גם זכה בפרס מיוחד בלרוג (Balrog Award)‏ ב-1985 על תרומתו לפנטזיה, בהצבעה על ידי קוראי מגזין לוקוס. אגודת סופרי המדע הבדיוני של אמריקה העניקו לו את הפרס על שם דיימון נייט (Damon Knight Memorial Grand Master Award) בשנת 1990.
מיצירותיו > רומנים

Marooned on Mars" (1952)"
Rocket Jockey (Book)|Rocket Jockey as Philip St. John (1952)
Attack from Atlantis (1953)
Battle on Mercury as Erik Van Lhin (1953)
The Mysterious Planet as Kenneth Wright (1953)
Rockets to Nowhere as Philip St. John (1954)
Step to the Stars (1954)
For I Am A Jealous People (1954)
Preferred Risk (1955) with Frederik Pohl [as by Edson McCann]
Mission to the Moon (1956)
Nerves (1956)
תורגם כעצבים על ידי טובה קשט (אקשטיין), בהוצאת לדורי, 1980, תל אביב
Police Your Planet as Erik Van Lhin (1956)
Day of the Giants (1959)
Moon of Mutiny (1961)
The Eleventh Commandment (1962)
Outpost of Jupiter (1963)
The Sky Is Falling (Del Rey novel)|The Sky Is Falling (1963)
Badge of Infamy (1963)
The Infinite Worlds of Maybe (1966)
Rocket from Infinity (1966)
The Scheme of Things (1966)
Siege Perilous (1966)
Tunnel Through Time (1966)
Prisoners of Space (1968)
Pstalemate (1971)
Weeping May Tarry (1978) with Raymond F. Jones
מיצירותיו > אסופות סיפורים קצרים

... And Some Were Human (1948)
Robots and Changelings (1957)
The Sky is Falling and Badge of Infamy (1966)
Mortals and Monsters (1965)
Gods and Golems (1973)
The Early del Rey (1975)
The Early del Rey: Vol 1 (1976)
The Early del Rey: Vol 2 (1976)
The Best of Lester del Rey (1978)
War and Space (2009)
Robots and Magic (2010)
מיצירותיו > לא בדיונית

Rockets Through Space (1957)
Space Flight, General Mills, Inc. 1958, 1957; Golden Press, 1959
The Mysterious Earth (1960)
The Mysterious Sea (1961)
The Mysterious Sky (1964)
The World of Science Fiction, 1926-1976: the History of a Subculture (1980)
מיצירותיו > כעורך

The Year After Tomorrow with Carl Carmer & Cecile Matschat (1954)
Best Science Fiction of the Year #1-#5 (1972–1976)
מיצירותיו > סיפורים מתורגמים

הלנה היצוקה בתוך מבחר הסיפורת הבדיונית בעריכת רוברט סילברברג, בתרגום עמנואל לוטם, הוצאת עם עובד, 1981
כנפי לילה בגיליון 44 של פנטסיה 2000
אנסטינקט בגיליון 35 של פנטסיה 2000
הערות שוליים

↑  רשימת זוכי הפרס החל מ-1975
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007589812905171  PLWABN: 9810690760905606  BIBSYS: 12047034  BNE: XX1108013  BnF: cb11899151w (data)  CiNii: DA14694644  GND: 109980476  ICCU: CFIV098375  ISNI: 0000 0001 1002 0361  LCCN: n79023308  NDL: 00437584  NKC: jn19981000627  NLA: 35034632  NLK: KAC201948225  NSK: 000169509  NTA: 071099123  RERO: 02-A003164918  SNAC: w6ms7fdr  SUDOC: 026818213  Trove: 807089  VIAF: 104718798   WorldCat (עם VIAF): 104718798
מבצע עוגן

מבצע עוגן (באנגלית: Operation Anchor) נערך ביוני 1936 והיה פעולת עונשין של שלטונות המנדט הבריטי בתגובה לטרור ערבי ביפו ונועד לאפשר תנועה של כוחות ביטחון בתוך יפו העתיקה.
בתקופת המרד הערבי, בשנת 1936, נטלו ערביי יפו חלק פעיל במרד. בעיר הוכרזה ב-19 באפריל 1936 שביתה בנמל יפו ובכך ניתן האות לתחילת הפרעות שנמשכו עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939. מבצע עוגן נועד להתחיל בפעולות לדיכוי המרד, והצבא הבריטי בחר כיעד הראשון את המרכז הלאומי הערבי ביפו.
המבצע

במבט מהאוויר הייתה לשטח הפתוח צורה של עוגן ומכאן שם המבצע. בשמות הרחובות של היום: "המוט המרכזי" של העוגן התחיל מרחוב יפת מערבה, דרך רחוב הפנינים והמשיך דרך גן הפסגה עד לכיכר קדומים. מהמוט המרכזי נפרשו שתי שוקיים: דרומה, דרך רחוב שגב והמשך ברחוב לואי פסטר; צפונה, רחוב מפרץ שלמה.
אזור זה היה מאוכלס ולשלטונות הביטחון הבריטי לא הייתה דריסת רגל בו. על פי המידע שהיה בידי הבריטים, היה אזור זה מרכז המבצעים של מארגני המאורעות והתנהלו בו גיוס כוח האדם, צבירת הנשק והיציאה לפעולות. מטרת המבצע הייתה לפרוץ דרכים במרכז השטח ולאפשר לכוחות השיטור לנוע בו בבטחה.
שלבי המבצע

התוכנית בוצעה בשלושה שלבים:
ב-16 ביוני - הושלכו כרוזים בערבית שהודיעו לציבור כי יהיו באזור פיצוצים שיסכנו את חיי התושבים, ועל כן התבקשו התושבים לפנות את האזור.
ב-17 ביוני - הדרכים ליפו נחסמו. החלה הריסת הבתים מכיוון בית החולים הצרפתי (כיום רחוב הפנינים). תושבי הבתים פונו ולאחר בדיקת הבתים הם פוצצו.
ב-29 ביוני - פוצץ התוואי של הזרועות הצפונית והדרומית, בין היתר בעזרת מטוסים.
בתחילת חודש יוני מסרו הבריטים צווי פינוי לכ-200 בתים ונתנו לתושבים כשבוע לפנותם. הובטח לתושבים פיצוי, אולם הם לא קיבלו דיור חלופי, והצטופפו בהתחלה בבתי ספר, מרתפי חנויות ובחוף הים. בבוקר ה-18 ביוני החלו בפיצוץ הבתים הראשונים. קולות הפיצוצים נשמעו גם בכל רחבי תל אביב. הריסת הבתים נמשכה כשבועיים, כאשר במקביל עסקו פועלים בפינוי חלק מההריסות ליצירת תוואי הדרכים בלב השטח.
למרות צו בית המשפט נמשך פיצוץ של מספר בתים. ב-17 ביולי דווח כי הבריטים חזרו ופוצצו את החמאם, שלא קרס בשני ניסיונות פיצוץ קודמים, אחר כך התירו לתושבים שביתם לא פוצץ לחזור לאזור. בנובמבר הודיעה עיריית יפו כי היא שוקלת להרוס עוד כ-70–80 בתים, שהיו הרוסים חלקית והיוו סכנה לבתים סמוכים.
הדיון המשפטי

פרשת המבצע הגיעה לדיון בבית המשפט העליון המנדטורי בעתירה שהגיש ערבי תושב יפו שביתו נהרס. זקן השופטים מייקל מקדונל מתח בפסק דינו בקורת חריפה על ממשלת המנדט שלדבריו שיקרה למפונים ונימקה את ההריסה בטענה כי זהו פרויקט שיקום, בעוד שהייתה זו פעולה ביטחונית.
כתב השופט מקדונל בפסק דינו:
" The petitioner... has done a public service in exposing what I am bound to call the singulary disingenuos lack of moral courage displayed by the Administration in the whole matter... It would have been more creditable if the Govrnment, instead of endeavoring to throw dust in people`s eyes by professing to be inspired by aesthetic or other quasi-philantropic motives, such as those concerned with town planing or public health... has said frankly and truthfully that it was primarily for defence ourposes "
("העותר...עשה שרות לציבור בחושפו את מה שאני נאלץ לכנות חוסר אומץ לב מוסרי וחוסר כנות שהופגנו על ידי הממשל בכל הפרשה. ...היה זה אמין יותר מצד הממשלה, במקום להתאמץ ולזרות חול בעיני הבריות, בהצהירה כי המניעים שלה היו אסתטיים וכאילו פילנתרופיים, כמו תכנון ערים ובריאות הציבור... הייתה אומרת בגלוי ובכנות כי היו אלה בעיקר מטרות ביטחון").
הערבים ששמחו על דברים אלו, שלדעתם חשפו את פרצופה האמיתי של ממשלת המנדט, מהרו להדפיס את הפיסקה האמורה מתוך פסק הדין בכרוז בשפה האנגלית שהיה מיועד לחלוקה לחיילים ולשוטרים הבריטים ונשא את הכותרת:
”A SAMPLE OF THE METHODS ADOPTED BY THE GOVERNMENT OF PALESTINE IN THE ADMINISTRATION OF THE COUNTRY”
”דוגמה לשיטות שאומצו על ידי ממשלת פלשתינה בהנהלת הארץ”
פסק הדין עורר את חמתו של הנציב העליון ארתור ווקופ. לדבריו תקע מקדונל סכין בגבה של הממשלה. אחרי פסק דין כזה והרושם שעשה על הערבים - אמר הנציב העליון - לבאי כוח המוסדות הלאומיים של היישוב - אין הוא יכול לדעת כמה זמן יעבור עד שאפשר יהיה להשקיט את המהומות. הנציב העליון החליט לסלק את מקדונל מארץ ישראל עוד לפני תום שנת 1936.
תוצאות המבצע

במקום שורת הבתים הראשונה שפוצצה, נוספה לרחוב יפת, אז רחוב עג'מי, רצועת שטח בצדו המערבי. בצורה זו, הורחב השטח הפתוח שחצץ בין מרכז העיר במזרח (בו הייתה גם אוכלוסייה נוצרית) לבין השטח המוסלמי במערב העיר. כמו כן, בנוסף לחצייתה לאורכה, נחצתה עתה יפו העתיקה גם לרוחבה.
השכונות הערביות פוצלו על ידי נתיב מרכזי - היום רחוב הפנינים וככר קדומים, ונהרס מרכז האוכלוסין של ערביי העיר. בסך הכל פוצצו במבצע 237 בתים. הנתיבים שנפתחו במבצע מהווים כיום את צירי התנועה העיקריים של העיר העתיקה ביפו.
לימים, לאחר מלחמת העצמאות, נודע חלק מהשטח ההרוס בשם השטח הגדול.
שיכון חלופי לפליטי מבצע עוגן

להרגעת הרוחות בקרב האוכלוסיות היהודית והערבית נפגעות המרד הערבי ופעולת העונשין הבריטית ביפו, העניקה ממשלת המנדט תמיכה כספית לטיפול בנפגעים וזו חולקה שווה בשווה בין עיריות יפו ותל אביב אף שמספר המפונים היהודים, 12,000 מרביתם תושבי שכונת מנשייה (יפו), היה גדול בהרבה ממספר המפונים הערבים מרביתם תושבי יפו העתיקה ומיעוטם תושבי שכונות קו החזית העירוני.
בניגוד למוסדות היהודים המוסדות הערבים לא היו ערוכים לטפל בבעיית הפליטים וציפו לעזרת שלטונות המנדט. אלו ניצלו את ההזדמנות להרוג שתי ציפורים במכה אחת, להרגיע את האוכלוסייה הערבית ולתקוע טריז ערבי במפעל ההתיישבות העברי של שכונות הדרום מדרום ליפו.
לקראת סוף 1936 השלימו השלטונות תוכנית שיכון (Rehousing Scheme Jaffa) עבור כ-600 מפליטי העיר העתיקה, שנותרו ללא חלופת דיור. תוכנית זו הייתה חלק מתוכנית N, שמטרתה להרחיב את השטח הבנוי של יפו לעבר המרחב הפנוי בדרום העיר, ולהקים פרוור גנים בשטח 1970 דונם. לשיכון הפליטים הקצתה הממשלה 70 דונם מדרום לשכונת אלדרויש, בגבול שטח השיפוט של יפו ובבעלות הממשלה בין בית וגן, מועצה מקומית בת-ים, לשכונת עם, קריית עבודה ואגרובנק (חולון מ-1941) היהודיות, למגינת לב ומחאת מוסדות היישוב בשל הסיכון הביטחוני והחשש לטריז.
בשנת 1937 הסתיימה בניית הבתים בשכונה. תמיר גורן, במאמרו, המבצע שהוליד שכונה: שיכון לפליטי יפו הערבים,1938-1936, גורס שעד סוף 1938 אוכלסו 73 מתוך 104 הדירות ב-'EL-Qaria EL-Arabiya', כפי שהשכונה מופיעה במפות הבריטיות. לעומת זאת, יוסף אוליצקי גורס שהפליטים הערבים סירבו להיכנס לבתים בשל חצרות הבתים הצופות זו אל זו וסוגיית הצניעות והשכונה עמדה ריקה עד שהייתה לבית חולים לחולי רוח, 'EL-Qaria EL-Arabiya Mental Home' לימים המרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל.
לקריאה נוספת

דב גביש, "דיכוי המרד ביפו במאורעות 1936", "קרדום", 1981
דב גביש, "מבצע יפו 1936 - שיפור קולוניאלי של פני עיר", "ארץ ישראל", י"ז, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, תשמ"ד