stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנאו מנדש פינטו
ביוגרפיה > מסעותיו > סיאם

תוך שימוש בכסף שלווה הפליג פינטו לממלכת איוטהאיה (כיום תאילנד) שכונתה גם בשם סיאם. פינטו תיאר כיצד זמן קצר לאחר בואו ביקש המלך התאי את עזרת הפורטוגזים בדיכוי מרידה בצ'יאנג מאי שבגבולו הצפוני. זמן קצר אחר כך הורעל המלך על ידי המלכה שהרעילה גם את יורש העצר בן התשע והעלתה את מאהבה על כס המלוכה במקומו. גם המלך החדש נרצח ומלך בורמה ניצל את הכאוס הפוליטי לפלישה לסיאם והטלת מצור על הבירה איוטהאיה, אך נסוג מששמע על מרד בממלכתו (1547/8).
חוקרים תמימי דעים כי תיאורי ההיסטוריה התאית והבורמזית בספרו של פינטו, אף שלא ברור אם חזה בהם במו עיניו, ופינטו אף לא טוען כך בספרו, מייצגים נאמנה את הפוליטיקה של מדינות האזור באותו הזמן וככאלו הם הדיווח המפורט ביותר שנכתב בנושא על ידי אירופאי.
ביוגרפיה > מסעותיו > המסעות ליפן

ב-1547 חזר פינטו ליפן על סיפון ספינתו של רב החובל ז'ורז' אלוורש (Jorge Alvarez). בעת שעזב את הנמל בימאגאווה (山川町) שליד קגושימה שבקיושו הוא הסכים לקחת לספינה יפני שנמלט מידי רודפיו, והוא לקח אותו עמו למלאקה. שמו של היפני היה אנג'ירו והוא היה סמוראי שנאשם ברצח במולדתו. פינטו הפגיש את אנג'ירו עם פרנסיסקו חאווייר, מיסיונר ישועי שעסק בהפצת הנצרות במזרח הרחוק, וחאווייר הטביל אותו לנצרות. מהסיפורים של אנג'ירו על מולדתו למד חאווייר כי מדובר על ארץ בעלת תרבות עשירה. הוא האמין כי במקום כזה תתקבל הדת הנוצרית ברצון, ולכן החליט להפליג ליפן. במסעו זה של חאווייר ליפן נוסדו לראשונה קהיליות של נוצרים קתולים ביפן. ב-1551 חזר פינטו בפעם השלישית ליפן, ופגש שוב בחאווייר. הוא היה נוכח בוויכוחים הדתיים שניהל עם נזירים בודהיסטים בחצר של הדאימיו של בוּנגוֹ בעיר פונאי (כיום אויטה), וכן תרם מכספו לחאווייר לשם הקמת כנסייה ביפן. חאווייר התלווה לפינטו כשהלה הפליג מיפן למלאקה מאוחר יותר באותה שנה.
פינטו הקדיש 15 פרקים בספרו לעלילותיו של חאווייר, מעשי הנסים המיוחסים לו, הוויכוחים עם הבודהיסטים, ולמותו על האי שאנגצ'ואן ב-2 בדצמבר 1552 שעה שניסה ללא הצלחה לקבל אישור להיכנס לסין. פינטו היה באותה שעה בסיאם.
בספרו מרבה פינטו להתלונן על עוניו, אך מהמקורות המעטים הנוספים שבידינו ידוע שבתקופה כלשהי צבר פינטו עושר רב במסחר. ולראיה, מימון הקמת הכנסייה הראשונה ביפן בביקורו השלישי ביפן. באביב 1553, לאחר שהגשים את שאיפתו להתעשר, שקל פינטו לחזור לפורטוגל. הוא חיסל את עסקיו במלאקה והפליג לגואה, אליה הגיע בנובמבר 1553. בפברואר אותה שנה הגיעה גופתו של חאווייר לגואה. הישועים שידעו על קשריו של פינטו ביקשו שיצטרף אליהם לפגוש את הספינה שהביאה את הגופה. למראה הגופה שלא נרקבה עבר פינטו שינוי דתי והחליט כי יצטרף כעמאי למסדר הישועים. באותה שנה התקבל מכתב מאוטומו יושישיגה, הדאימיו של בונגו, המבקש שחאווייר יחזור ליפן תוך רמז שבתמורה הוא יסכים להתנצר. כשהמכתב התקבל הייתה כבר גופתו של חאווייר מוצגת בכנסייה בגואה. על פי הצעתו של פינטו הוכנה במהירות משלחת שאותה מימן פינטו מכספו הפרטי. בראשה הועמד בלשיור נונש בארטו (Belchior Nunes Barreto), יורשו של חאווייר. פינטו מונה כשגריר מטעם המשנה למלך, מושל הודו הפורטוגזית, במטרה לקשור ברית מסחרית עם בונגו. המשלחת בראשה עמדו פינטו ובארטו יצאה מגואה באפריל 1554, אך בשל משטר הרוחות שהתה במלאקה עד אפריל 1555. בתקופה זו כתב פינטו מכתב לאבות הישועים בפורטוגל שבו תיאר בקצרה את תולדותיו ומסעותיו באסיה (מכתב זה שרד עד ימינו). ממלאקה הפליגה המשלחת ועגנה בלמפקאו (בסמוך למקאו שבסין שיושבה על יד הפורטוגזים שנתיים אחר כך) עד מאי 1556. המשלחת הגיע לבונגו ביוני 1556 (למעלה משנתיים מהיציאה מגואה). השליחות הייתה הצלחה דיפלומטית (פינטו הקים שגרירות בבונגו), אבל כישלון דתי, כיוון שאוטומו לא התנצר בסופו של דבר בשל מלחמת האזרחים המתמשכת ביפן. אוטומו לא היה יכול להרשות לעצמו להרגיז את תומכיו בכך שימיר את דתו לדת זרה בזמן העימות. עשרים ושתיים שנים אחר כך הוא אכן התנצר, בערך בזמן שבו סיים פינטו לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו.
פינטו ובארטו יצאו מיפן ב-14 בנובמבר 1556, והגיעו לגואה ב-17 בפברואר 1557. כבר ביפן החליט כנראה פינטו לפרוש ממסדר הישועים, ולחזור לפורטוגל. הפרישה נעשתה בהסכמה משותפת, ועל פי קורותיו אחר כך לא שמרו לו הישועים טינה. לפי בקשתו הכין פרנסישקו בארטו (Francisco Barreto), המשנה למלך ומושל הודו, מכתב למלך פורטוגל עבור פינטו. במכתב המליץ בארטו שפינטו יקבל מענק שנתי כהוקרה עבור שירותיו למלך באסיה. פינטו הפליג מגואה בסוף 1557.
ביוגרפיה > חייו עד מותו

פינטו חזר לפורטוגל ב-22 בספטמבר 1558 לאחר מסע נטול אירועים. שמעו יצא לפניו באירופה קודם לבואו ככותב המכתב (שאותו שלח ממלאקה) שפורסם על ידי הישועים ב-1555. במשך ארבע וחצי שנים, בין 1558 ל-1562, הוא השקיע מאמצים לשווא בחצר המלוכה בתקווה לקבל פרס או פיצוי על שנותיו בשירות הכתר.
בדצמבר 1562 העבירה המלכה העוצרת של פורטוגל את השלטון לגיסה החשמן אנריקה. תוך תקופה קצרה הבין פינטו שתחת מדיניות הצמצום הכלכלי שנקט החשמן הוא לא יקבל דבר, ולכן עזב את ליסבון. הוא רכש חווה באזור פרגל (Pragal) שליד אלמדה (Almada), נשא לאישה את מריה קוריה דה בריטו (Maria Correia de Brito) ונולדו להם לפחות שתי בנות. אין פרטים מדויקים יותר על משפחתו. נראה ששמעו יצא כמומחה לסין, שכן הן ז'ואאו דה בארוש (João de Barros), ההיסטוריון הפורטוגזי הידוע מתקופה זו, הן ג'ובני פייטרו מאפי (Giovanni Pietro Maffei), ההיסטוריון של הישועים, והן שגרירו של קוזימו דה מדיצ'י בפורטוגל באו לבקר את פינטו על מנת לקבל מידע על סין ועל יפן. בין 1569 ל-1578 כתב פינטו את הספר "מסעות".
ב-1580 אוחדה פורטוגל עם ספרד. בין 1581 ל-1583 שהה פליפה השני, מלך ספרד (וכאמור מ-1580 גם מלך פורטוגל) באלמדה, לא רחוק מביתו של פינטו. המלך שמע על עלילותיו של פינטו והזמינו כמה פעמים להתארח בארמונו על מנת לספר מחוויותיו באסיה. ייתכן שבאותה הזדמנות גם סיפר לו פינטו על ניסיונו לקבל קצבה קבועה, משום שהחל מאפריל 1583 החל פינטו לקבל רנטה שנתית שערכה היה שווה לשלוש כיכרות לחם ליום "עבור שירותיו בהודו". בדיעבד התקבלה מלגה זו מאוחר מדי. ב-8 ביולי 1583, שלושה חודשים אחר כך, מת פרנאו מנדש פינטו בחוותו שבפרגל.
"מסעות" > כתב היד

את הספר "מסעות" כתב פינטו כאמור בין 1569 ל-1578. במקור הקדיש את הספר לילדיו, אך בצוואתו הורה להעביר את כתב היד למוסד צדקה לנשים חוטאות (Casa Pia das Penitents) על מנת שייקרא בפני הנשים. לאחר מותו כיבדו בנותיו את רצונו והעבירו את כתב היד למנהל המוסד. בשנים שאחר כך ביקרו במוסד מלומדים רבים, בהם האב מאפי, על מנת לקרוא את כתב היד. הגרסה של פינטו למאורעות בשנותיו האחרונות של פרנסיסקו חאווייר הופיעה בכמה ספרים שהתפרסמו בין השנים 1588 ל-1612 מבלי לציין את המקור, כנהוג באותה תקופה. העניין שעורר כתב היד אצל המלומדים גרם למנהל המוסד לנסות להדפיס את הספר על מנת לקצור ממנו רווחים. אבל תחילה היה צורך לבצע עריכה מסיבית לכתב היד, לחלק אותו לפרקים, ולבדוק תאריכים ותעתיקים של שמות מקומות אקזוטיים. המלאכה הוטלה על פרנסישקו דה אנדרדה (Francisco de Andrada), שנשא בתפקיד ההיסטוריון המלכותי. ב-1603 הוגש כתב היד לאישור הצנזורה של האינקוויזיציה. האישור Nihil obstat (לטינית: "שום דבר אינו מונע") ניתן ב-25 במאי 1603. הצנזור, האח מנואל קואליו (Manoel Coelho), אף הוסיף לאישור דברי שבח חמים על הספר.
חלפו עוד אחת עשרה שנים עד שנמצא מוציא לאור שהסכים להדפיס את הספר. מוריס קוליס משער שהסיבות לכך היו אורך הספר, הנושאים הבלתי רגילים בהם עוסק הספר, הזמן הארוך שחלף מאז שהתרחשו המאורעות המתוארים בו, והעובדה שכבר התפרסמו לא מעט היסטוריות של המזרח, שלא לדבר על הפואמה האפית הלוזיאדים - (Os Lusíadas) של המשורר לואיש דה קמואש. מרביתם של ספרים היסטוריים אלו מומנו על ידי גופים כדוגמת הישועים או הממשל הפורטוגזי, ולעומת זאת עלות הדפסת הספר של פינטו הוטלה על יזם פרטי. רבקה כץ טוענת שפינטו יכול היה ליזום את הדפסת הספר, אבל כיוון שהספר מכיל ביקורת חריפה על המוסדות החילוניים והדתיים הוא העדיף שהספר יצא לאור לאחר מותו ועל ידי מוסד דתי שמעל לחשד (המוסד לנשים חוטאות).
"מסעות" > המאה ה-17: הדפסה, מהדורות ותרגומים

ב-1613 נמצא סוף סוף מו"ל שהסכים להדפיס את הספר. שמו היה פדרו קרשבק (Pedro Crasbeeck), והספר יצא לאור ב-1614, 31 שנים לאחר מותו של פינטו. המימון היה של בלשיור דה פאריה (Belchior de Faria), והרווחים ממכירת הספר ניתנו ל-Casa Pia das Penitents למשך עשר שנים. ההצלחה הייתה מיידית. במאה ה-17 לבדה הודפס הספר ב-19 מהדורות ב-6 שפות. שש שנים לאחר הוצאתו לאור הודפס הספר בספרדית בשתי גרסאות. פרנסיסקו דה הררה מלדונאדו (Francisco de Herrera Maldonado), שתרגם את הספר לספרדית, כתב בהקדמה כי פרנסישקו דה אנדרדה, עורך הספר המקורי (שמת שנה לאחר יציאת הספר לאור), עשה עבודה רשלנית, וכי היה עליו לשפר את סגנונו הפרימיטיבי של המחבר. משום כך, התרגום שלו, שאומנם כולל את כל 226 הפרקים המקוריים, שונה מהמקור הפורטוגזי ומכיל קטעים שאינם במקור. כמו כן, הוא כולל הטפות דתיות, בניגוד לקו בו נקט פינטו לתת מס שפתיים בלבד לדת הקתולית. הספר הצליח מאוד, ובמהלך המאה ה-17 יצאו לאור עוד חמש מהדורות של הספר בספרדית, בשנים 1627, 1628, 1645, 1664 ו-1666, אם כי שום מהדורה לא הודפסה בספרדית במאות שחלפו מאז. ב-1678 הודפסה מהדורה נוספת בפורטוגזית, אך המהדורה הבאה בפורטוגזית הודפסה רק 250 שנים אחר-כך. ב-1930 יצאה מהדורה מוערת שערך ז'ורדאו דה פריטאש (Jordão de Freitas) שאף הוסיף לה הקדמה.
הספר תורגם לצרפתית על ידי ברנאר פיגאר (Bernard Figuier) ומהדורות של תרגום זה הודפסו בפריז בשנים 1628, 1645 ו-1663, וייתכן שב-1678. המתרגם הסתמך הן על המהדורה הספרדית, והן על המהדורה הפורטוגזית. המהדורה בהולנדית היא תקציר של המקור שנעשה על ידי מתרגם אלמוני והודפסה בשתי מהדורות ב-1652 וב-1653. בשלהי המאה ה-17 כבר דחקו ההולנדים את הפורטוגזים מחלק גדול ממושבותיהם באסיה, והם החלו לכתוב בעצמם את ההיסטוריה של המאורעות באסיה, מה שיכול להסביר את חוסר העניין בנושא. המהדורה בגרמנית הודפסה באמסטרדם בשתי גרסאות. גם מהדורה זו היא תקציר שבו דחס המתרגם האלמוני את 226 הפרקים המקוריים של הספר ל-63 פרקים. לא היו מהדורות נוספות בגרמנית מאז.
בסביבות 1629 הועלתה במדריד הצגה של אנטוניו אנריקס גומס שמוססת על הספר וזכתה להצלחה גדולה.
קטעים מתורגמים לאנגלית מהספר הופיעו באסופה של סיפורי מסעות בעריכת סמיואל פרצ'ס Hakluytus Posthumus, or Purchas his Pilgrimes שראתה אור ב-1925. התרגום הראשון של הספר לאנגלית נעשה על ידי הנרי קוגאן (Henry Cogan), שככל הנראה התבסס על התרגום לצרפתית, והודפס בלונדון בשנים 1653, 1663 ו-1692 בשם: The Voyage and Adventures of Fernand Mendes Pinto. קוגאן תרגם את הספר בזמן שלטונו של אוליבר קרומוול, תקופה שהתאפיינה בשנאה כלפי הדת הקתולית, ולכן הושמטו מהתרגום כליל הפרקים הנוגעים לפרנסיסקו חאווייר והפרק על הניסיון המיסיונרי לנצר את הדאימיו של בונגו. בנוסף קוצצו קטעים שקוגאן מצא כמשעממים או כחזרה על דברים שנאמרו קודם או שלא הצליח להבין את משמעותם, והספר קוצר ל-81 פרקים.
על הצלחת הספר כתב מוריס קוליס:
לא ניתן להבין ממספר המהדורות עד כמה הייתה ההצלחה גדולה. במאה ה-17 היה קהל הקוראים מצומצם ומוגבל לאליטות. בפועל מציינים מספרי המהדורות שמרבית המשכילים באירופה שלפני 1700 קראו אותו. עד שנה זו קראו את פינטו מספר קוראים דומה לאלו של סרוונטס, שדון קישוט שלו הודפס ב-1604 (חלק ראשון), וב-1615 (חלק שני).
"מסעות" > אחרי המאה ה-17

בעוד שבמאה ה-17 קראו כמעט כולם את פינטו, העניין בפינטו דעך כליל במאה ה-18. ספרו נראה מיושן מדי וקתולי מדי. מהמאה ה-18 ועד שלהי המאה ה-20 לא תורגם הספר מחדש וחוקרים נאלצו להשתמש בעותקים של התרגומים המקוצרים מהמאה ה-17.
העניין במנדש פינטו התעורר מחדש החל מסוף המאה ה-19 והתגבר במאה ה-20. ב-1966 יצא הספר בתרגום לצ'כית וב-1970 בתרגום לאיטלקית. שני התרגומים התבססו על התרגומים הגרועים שנעשו במאה ה-17. ב-1969 יצאה לאור מהדורת פקסימיליה של מהדורת הספר המתורגם משנת 1653 בהוצאת Pall Mall בלונדון. היפנים גילו עניין מיוחד בפינטו בשל טענתו כי נמנה עם שלושת הפורטוגזים הראשונים ביפן, וכן בשל תיאוריו ממסעותיו ביפן. ב-1973 הדפיסו היפנים מהדורת פקסימיליה של הספר המקורי מ-1614, וב-1979 יצא לאור תרגום מלא ליפנית מהמקור הפורטוגזי. על התרגום היה אחראי טקיקו אוקומרה, פרופסור מאוניברסיטת סופיה, והיה זה התרגום הראשון המלא של ספרו של פינטו במאה ה-20.
ב-1989 יצא לאור תרגום מלא ומוער לאנגלית מהמקור הפורטוגזי, שנעשה בידי רבקה כץ, ב-1991, שנתיים אחר כך, יצא תרגום מלא ומוער לצרפתית שנעשה בידי רובר ויאל.
"מסעות" > אותנטיות היסטורית

מאז שנתגלה כי המקומות והאירועים המתוארים בספר אכן אמיתיים, נבדקו העובדות בספר בקפידה. הטענה העיקרית העולה מבדיקות אלו שאף שהמאורעות המתוארים התרחשו, הרי שבחלק מהמקרים לא סביר שפינטו היה נוכח בהתרחשותם, וכי ככל הנראה השתמש בספרים אחרים או במידע שקיבל כששוחח עם אנשים אחרים על מנת לתארם כשהוא מציב את עצמו כחלק מהאירוע.
הדיפלומט וההיסטוריון הצרפתי אלבר קמרה (Albert Kammerer‏ 1951-1875), שהתמחה בהיסטוריה של המזרח התיכון, מפקפק בכך שכף רגלו של פינטו דרכה אי פעם באתיופיה. רבקה כץ משערת כי פינטו מבסס את תיאוריו אודות אתיופיה על המהדורה הספרדית של ספרו של האב פרנסישקו אלוורש (Francisco Alvares) על ההיסטוריה של אתיופיה (Historia de las cosas de Etiopia) שהודפסה בסרגוסה ב-1561. מקור נוסף הוא סיפורו של האח פולחנסיו פריירה (Fulgencio Freire). במכתב שהתפרסם בברצלונה ב-1562 (השנה שבה החל פינטו לכתוב את ספרו) מתאר פריירה כיצד, כאשר הפליג מאתיופיה, נלקח בשבי הטורקים לנמל בים האדום. לא סביר שהדמיון בין תיאור המאורעות במכתבו של פריירה והמתואר בספרו של פינטו הוא מקרי.
אף שפינטו ביקר ללא ספק באיים שמול נמל גואנגג'ואו (קנטון בפי האירופאים), מייחסים כץ וקוליס את המקור לתיאורים של סין המופיעים בספרו של פינטו, בייחוד לפנימה של הארץ, לספרו של גספר דה קרוס (Gaspar da Cruz‏; 1570-1520) "מסה על סין" ("Tratado em que contam muito por extenso as cousas da China") שיצא לאור ב-1569, וכנראה גם לסיפוריהם של השבויים הפורטוגזיים בסין שנמלטו או שנפדו בכסף.
מקור קדום נוסף שכנראה שימש את פינטו הם כתביו של הנוסע האיטלקי אודוריקו מפורדנונה (Odorico da Pordenone‏; 1331-1265), שסייר באסיה בין 1316 ל-1330. מאודוריקו שאל פינטו את תיאור הסאטי (שריפת האלמנה במדורת בעלה), את תיאור הדמות המכונה על ידי פינטו הטלאפיקור מלצ'ונה (המזכיר מאוד את הדלאי למה) ואת תיאור טקס הג'וגרנאוט, שבו קפצו המאמינים אל מותם מתחת לגלגליה של עגלה גדולת ממדים.
על מקור נוסף אנו למדים מפינטו עצמו. במכתב ששיגר פינטו ממלאקה ב-5 בדצמבר 1554 הוא מספר כיצד המלך המקומי של איי ריוקיו דאג למחסורם של פורטוגזים שהיו ניצולים מספינה טרופה, אך לא רצה לראותם משום ש"הדבר לא ימצא חן בעיני אלוהים אם יראה במו עיניו אנשים הנוהגים לגנוב מאנשים אחרים". מכאן שפינטו שוחח עם אותם פורטוגזים. בספר, לעומת זאת, הוא מופיע כחלק מאותה קבוצה.
היסטוריון הולנדי בשם טילה (P.A. Tiele) כתב ב-1880 (בתקופה שבה הולנד שלטה בג'אווה) כי לדעתו פינטו לא השתתף בעצמו במסע שארגן הסולטאן של דֶמָאק (בפועל שליט האי ג'אווה) כנגד השליט ההינדי של ממלכת פסאורואן, אלא ליקט את המידע ממקורות אחרים.
מבין טענותיו של פינטו, השנויה ביותר במחלוקת היא הטענה כי היה בין הפורטוגזים הראשונים שהגיעו ליפן. הסיפור על הגעת הפורטוגזים הראשונים לאי טנגשימה, על כך שהמקומיים למדו מהם כיצד לבנות ארקבוז (סוג של רובה), וכיצד תוך תקופה קצרה הם ייצרו כמויות גדולות מכלי הנשק הוא ללא ספק נכון, ומאומת גם מהמקורות היפניים. אלא שספק רב אם פינטו השתתף באירוע. בספרו "טנגשימה: הגעתה של אירופה ליפן" טוען הפרופסור השוודי אולוף לידין (Olof G. Lidin) כי לאחר שהצליב בין מקורות פורטוגזים למקורות היפניים הגיע למסקנה שהאירופאים הראשונים שהגיעו ליפן היו צמד סוחרים שנחתו בכף קדוקורה, בקצה הדרומי של טנגשימה, על סיפונה של ג'ונקה סינית ב-23 בספטמבר 1543. באותו תקופה נכבשה העיר פרום (כיום פאיאי) בבורמה ופינטו מתאר בספרו כי היה נוכח בנפילתה. מעובדה זו ומהכרוניקות האחרות של האירוע מסיק לידין באורח חד משמעי כי פינטו לא היה בין הפורטוגזים הראשונים בטנגשימה.
"מסעות" > ההשקפות לגבי הספר

פרנאו מנדש פינטו לא זכה לקבל השכלה בדומה לסופרים אחרים בני זמנו ולא הכיר את עבודותיהם של היוצרים הקלאסיים או את האסתטיקה של הרנסאנס. אבל חוסר ההשכלה הפורמלית, המרחק מהתרבות השלטת, ושורשיו הצנועים פעלו לטובתו. אין בספרו סממנים של דעות קדומות כלפי התרבויות "החדשות" שנתגלו על ידי הפורטוגזים ולפיכך הוא מהווה עדות בלתי משוחדת למנהגיהם, גישותיהם ואורח חייהם. עם זאת, הדעה הנפוצה כיום היא שאין לראות בספרו ספר היסטורי או ספר מסעות קלאסי.
רבקה כץ כתבה כי קריאה מעמיקה של הטקסט מגלה סאטירה חריפה, שבה המחבר תוקף את כל המוסדות הפוליטיים והדתיים של פורטוגל במאה ה-16. יתר על כן, הספר מייצג גינוי חריף לאידאולוגיה של מסעי הצלב, שהייתה התירוץ לאימפריה שהקימו הפורטוגזים מעבר לים. לדבריה, פינטו הטיל ספק במוסריות של הכיבושים הפורטוגזים, אותם ראה כפעולות פיראטיות ברבריות. בתקופה של מלחמות דת מתחנן פינטו לסובלנות דתית, אותה הוא ראה כציווי אלוהי. על מנת להסוות את הביקורת שיש לו על הפורטוגזים שם אותה פינטו תמיד בפיהם של אסייתים. כץ זיהתה ארבעה סוגים של גיבורים בדמותו של המספר:
"האיש הטוב" - הזוכה באמון הקורא.
"האדם הנאיבי" - הזוכה באהדת הקורא כאדם תמים וטיפש במקצת (טכניקה ספרותית שנועדה להסוות את האירוניה).
הגיבור, הפטריוט, מגן האמונה.
פיקרו (Picaro), הגיבור ברומן הפיקרסקי, נווד הרפתקן בן השכבות הנמוכות, המגלה לקורא את הטיפשות והאווילות במעשיהם של אחרים תוך כדי הסכמתו והשתתפותו באותו רוע שאותו הוא מבקש לגנות.
לקביעה של כץ כי היצירה המורכבת שיצר פינטו היא סאטירה, קמו מתנגדים.
בהקדמה לתרגומו המקוצר של מייקל לורי לספרו של פינטו (ראו לקריאה נוספת) כתב ד"ר לואיש דה סוזה רבלו (Luís de Sousa Reblo) כי יש בספר סממנים של הרומן האוטופי, מונח שנטבע על ידי תומאס מור בספר הקלאסי אוטופיה ב-1516. האוטופיה בספרו של פינטו היא סין המוצגת כארץ עשירה, בעלת חברה אידיאלית, שבה יש איגודים שנועדו להגן על החלשים, שהשלטון בה אידיאלי ומערכת המשפט נטולת משוא פנים.
גם מוריס קוליס בספרו מ-1949 כתב כי לפינטו סגנון אמנותי ייחודי שלא ניתן להגדירו. הוא לא חיקה שום כותב לפניו ולא היו לסגנונו מחקים אחריו. וכך מסיים קוליס את ספרו
אף ספר שחובר בדומה ל"מסעות" לא נכתב לפניו, ואף לא אחריו. בין הקבוצה הגדולה שבזכותם הפכה אסיה למוכרת אחריו, ההיסטוריונים, הנוסעים, הפילוסופים והסופרים, המלומדים, העיתונאים, התושבים והחיילים, אף לא אחד השתמש ב"מסעות" כבמודל, שמעולם לא הוכר כפי ערכו, יצירת מופת המרחיבה את האמת בכך שהיא מתעלה מעליה.
לקריאה נוספת

Rebecca D. Catz, The travels of Mendes Pinto, University of Chicago Press, 1989, ISBN 0226669513 (הספר בקטלוג ULI)
Maurice Collis, The Grand Peregrination, Faber and Faber, 1949 ISBN 0856358509. New edition 1990 Carcanet Press Limited.
The Peregrination of Fernao Mendes Pinto", Abridged and translated by Michael Lowery, Introduced by Dr. Luís Sousa Rebelo, Carcanet Press, 1992
Fernão Mendes Pinto and the Peregrinação - studies, restored Portuguese text, notes and indexes, directed by Jorge Santos Alves, Fundação Oriente, Lisbon, 2010, ISBN 9789727850969
Breve História da Literatura Portuguesa, Texto Editora, Lisboa, 1999
A. J. Barreiros, História da Literatura Portuguesa, Editora Pax, 11th ed.
A. J. Saraiva, O. Lopes, História da Literatura Portuguesa, Porto Editora, 12tg ed.(הספר בקטלוג ULI)
Verbo – Enciclopédia Luso-Brasileira de Cultura, 15th ed., Editorial Verbo, Lisboa
Lexicoteca – Moderna Enciclopédia Universal, vol. 15, Círculo de Leitores, 1987
טייס שב הביתה

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  רומן של פט קונרוי
 בימוי:  לואיס ג'ון קרלינו 
 הופק בידי:  צ'ארלס פראט
 תסריט:  לואיס ג'ון קרלינו
 עריכה:  האוסלי סטיבנסון
 שחקנים ראשיים:  רוברט דובאל מייקל או'קיף בליית' דאנר
 מוזיקה:  אלמר ברנשטיין
 צילום:  ראלף וולסי
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Bing Crosby Productions 
 חברה מפיצה:  Orion Pictures
 הקרנת בכורה:  26 באוקטובר 1979
 משך הקרנה:  115 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט המבוסס על יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  קרוליינה הדרומית 
 הכנסות:  4,700,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   greatsantini
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
טייס שב הביתה (באנגלית: The Great Santini) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1979 בבימויו של לואיס ג'ון קרלינו, עם רוברט דובאל, מייקל או'קיף ובליית' דאנר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן האוטוביוגרפי "סנטיני הגדול" של פט קונרוי (אנ') משנת 1972 ובמרכזה טייס בכיר בחיל הנחתים של ארצות הברית, שחצן ושתיין, שרוצה לטפל במשפחתו כמו בפקודים שלו בטייסת פנטומים.
רוברט דובאל היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
מייק או'קיף היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן החדש הטוב ביותר.
תקציר העלילה

שנת 1962, לוטננט קולונל וילבור "בול" מיצ'ם (רוברט דובאל) מנהל עם טייסיו תחרות מעל שמי ספרד במסגרת אימון בין מטוסי המארינס לאלה של הצי ומנצח. מיצ'ם מכנה את עצמו "סנטיני הגדול" על שם אקרובט אמיץ שראה בקרקס בילדותו. הוא נפרד מאנשיו במסיבה פרועה כשכולם שיכורים וגורמים לכל האורחים במסעדה להסתלק.
מיצ'ם הוא "לוחם ללא מלחמה", מלחמת ווייטנאם עדיין לא החלה. הוא מוחזר לארצות הברית ומתקבל על ידי משפחתו ב"טקס צבאי" בשדה התעופה הצבאי באטלנטה. בגלל תפקידיו הם נאלצים לעבור מקומות רבים. כעת הוא קיבל תפקיד של מפקד טייסת פנטומים שאינה מתפקדת כראוי והוא נדרש להעמיד אותה על הרגליים.
אשתו ליליאן (בליית' דאנר) היא אישה כנועה המקבלת את התנהגותו ושיגיונותיו בשקט. בנו הבכור הוא בן (מייקל או'קיף) וגם הוא סובל ממנו וכן אחיותיו מרי אן (ליסה ג'יין פרסקי), קארן (ג'ולי אן הדוק) ומת'יו (בריאן אנדוז).
הם משתכנים בבית גדול ומרווח בעיר ביופורט (דרום קרולינה) ליד שדה התעופה הצבאי. בן מתחבר עם טומר סמולס (סטן שו), נער שחור ומגמגם, בנה של העוזרת שלהם ארבל (תרזה מריט). טומר מגדל פרחים ומשווק אותם וכן דבש שהוא מייצר מכוורות.
מיצ'ם ממונה למפקד טייסת פנטומים וברצונו להפוך אותה לטובה ביותר. בשיחה ראשונה עם הטייסים הוא פוקד עליהם להתייחס אליו כמו אלוהים.
מיצ'ם ובן מתאמנים ביחד בקליעה בכדורסל ומיצ'ם לא יכול לסבול שבן קולע יותר טוב ממנו. במשחק של בית הספר מבצע מישהו עבירה על בן ומיצ'ם צועק לבן לפגוע בו. בן עושה כך, שובר לנער את זרועו ומורחק לצמיתות מהנבחרת.
קבוצה של גזענים ובראשה רד פאטוס (דייוויד קית') מתנכלת לטומר. רד מעליב אותו ומחקה את דיבורו. טומר תופס אותו תפיסת חנק אך לבסוף משחרר אותו. בלילה מגיע רד וחבורתו לבית טומר. טומר מחכה להם ושולח לעברם נחיל דבורים. הם נסוגים אך רד חוזר עם רובה, הורג את אחד הכלבים של טומר ופוצע את טומר אנושות. טומר משחרר את כלביו שמחסלים את רד.
ארבל מבקשת מבן שיגיע למקום ויעזור לטומר. הוא מתקשר למיצ'ם בבסיס ומיצ'ם הגזען אוסר עליו להתערב בסכסוכים של השחורים. בן ממרה את פיו ומוצא את טומר גוסס. מיצ'ם מגיע למקום ומכה את בן שהמרה את פיו. לאחר מכן הוא משתכר ומכה גם את ליליאן כשהילדים מנסים להפריד ביניהם.
כשבן מגיע לגיל שמונה עשרה, מזמין אותו אביו לשתייה כמו גבר ובבית מכינים לו מסיבה עם עוגה ונרות אבל לבסוף חוזר מיצ'ם עם בן על כתפו, הלום מיין.
בן הולך עם מרי אן לנשף ה"פרומס" לסיום לימודיו. באותו זמן נמצא מיצ'ם בטיסה ומטוסו מתחיל להידלק. הוא מעדיף להתרסק בים מאשר להשתמש במושב מפלט כדי שהמטוס לא יתרסק בשטח מיושב.
המשפחה אבלה ובן מתרפק על ברכי אמו בתחושת אשם ומגלה לה כי היו פעמים שביקש שאביו יתרסק עם מטוסו.
לאחר ההלוויה הצבאית המכובדת, מתיישבת המשפחה במכונית ופניה למקום אחר. בן נוהג במכונית, כעת הוא הגבר המוליך והקובע במשפחה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| רוברט דובאל | "בול" מיצ'ם | טייס פנטום |
| מייקל או'קיף | בן מיצ'ם |  |
| בליית' דאנר | ליליאן מיצ'ם |  |
| סטן שו | טומר סמולס |  |
| דייוויד קית' | רד פטוס | גזען |
| ליסה ג'יין פרסקי | מרי אן מיצ'ם |  |
| ג'ולי אן האדוק | קארן מיצ'ום |  |
| בריאן אנדרוס | מת'יו מיצ'ם |  |
| תרזה מריט | ארבל סמולס | עוזרת בית |
יריד המדינה (סרט, 1945)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  הרומן State Fair של פיל סטונג
 בימוי:  וולטר לאנג
 הופק בידי:  ויליאם פרלברג
 תסריט:  אוסקר המרשטיין
 עריכה:  ווטסטון ווב
 שחקנים ראשיים:  ג'ין קריין דיינה אנדרוז פיי ביינטר דיק היימס ויויאן בליין
 מוזיקה:  ריצ'רד רוג'רס
 צילום:  לאון שמרוי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  29 באוגוסט 1945
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מוזיקלי 
 מקום התרחשות:  איווה 
 הכנסות:  4,000,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   statefair45
 דף הסרט ב־IMDb
 
יריד המדינה (באנגלית: State Fair) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1945 עם שירים מאת רוג'רס והמרשטיין. זאת הפעם היחידה שצמד כותבי השירים כתבו ישירות לקולנוע.
התסריט מבוסס על הרומן State Fair של פיל סטונג (אנ') משנת 1932. עיבוד ראשון לקולנוע היה ב-1933 עם ג'נט גיינור בתפקיד הראשי. לאחר הסרט המוזיקלי מ-1945, הופק רימייק ב-1962 עם פט בון, בובי דארין ואן-מרגרט. ב-1977 הופק סרט טלוויזיה וב-1996 הופק מחזמר בימתי.
העלילה מתרכזת ביריד המדינה בדה מוין, איווה(אנ') שמתקיים אחת לשנה בחודש אוגוסט מאז 1854. בסרט מ-1962 הועבר היריד לטקסס.
קולות הזמרה של קריין ואנדרוז מדובבים. השיר It Might as Well Be Spring זכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר והוקלט בביצועים רבים של טובי הזמרים כמו פרנק סינטרה, פגי לי, ג'וני מאטיס, אנדי ויליאמס, שרה וון, אלה פיצג'רלד, שירלי ג'ונס ועוד. שיר נוסף שהתפרסם מהסרט הוא A grand night for singing בקצב ואלס.