stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב וינה

קרב וינה (בגרמנית: Schlacht am Kahlenberg; בטורקית: II. Viyana Kuşatması) היה ניצחון מכריע של האימפריה הרומית הקדושה (ששלטה באזור אוסטריה של ימינו ושטחים נוספים במרכז אירופה) ובעלות בריתה, האיחוד הפולני-ליטאי ונסיכויות גרמניות שונות, על האימפריה העות'מאנית בהנהגתו של מהמט הרביעי אשר פעל לכיבוש וינה.
הקרב התרחש בהר קאלנברג ליד וינה ב-12 בספטמבר 1683 לאחר שהעיר הקיסרית הייתה נתונה במצור על ידי האימפריה העות'מאנית במשך חודשיים. במהלך הקרב נלחמו האימפריה הרומית הקדושה (בהנהגת מלוכת הבסבורג והאיחוד הפולני-ליטאי, שניהם בפיקודו של המלך יאן סובייסקי) נגד העות'מאנים ומדינות הווסאלים שלהם. הקרב סימן את הפעם הראשונה שבה האיחוד והאימפריה הרומית הקדושה שיתפו פעולה צבאית נגד העות'מאנים, ולעיתים קרובות הוא נתפס כנקודת מפנה בהיסטוריה, שלאחריה "הטורקים העות'מאנים חדלו להיות איום על העולם הנוצרי". במלחמה שלאחר מכן שנמשכה עד 1699, הפסידו העות'מאנים כמעט את כל הונגריה ללאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בקרב ניצחו הכוחות המשולבים של האימפריה הרומית הקדושה והאיחוד הפולני-ליטאי, כאשר האחרון יוצג רק על ידי כוחות הכתר של ממלכת פולין (צעדת הצבא הליטאי התעכבה, והם הגיעו לווינה לאחר סיום הקרב). חיל המצב של וינה הונהג על ידי פלדצוגמייסטר מהצבא הקיסרי (האימפריה הרומית הקדושה) ארנסט רידיגר פון שטארהמברג, נתין אוסטרי של הקיסר לאופולד הראשון. הפיקוד הכללי הוחזק על ידי המנהיג הבכיר, מלך פולין, יאן השלישי סובייסקי, שהוביל את כוחות הסיוע.
הכוחות הצבאיים נגדם היו אלו של האימפריה העות'מאנית והמדינות הווסאליות שלה, בפיקודו של הווזיר הגדול קארה מוסטפא פאשה. הצבא העות'מאני מנה כ-90,000 עד 300,000 חיילים (לפי מסמכים בסדר הקרב שנמצאו באוהלו של קארה מוסטפא, הכוח הראשוני בתחילת המערכה היה 170,000 איש). הם החלו את המצור ב-14 ביולי 1683. הכוחות העות'מאניים כללו, בין היתר, מ-60 אורטאים של יניצ'רים (12,000 איש על הנייר) עם צבא תצפית של כ-70,000 חיילים צופים באזור הכפרי. הקרב המכריע התרחש ב-12 בספטמבר, לאחר הגעתו של צבא הסיוע המאוחד.
היסטוריונים טוענים כי הקרב סימן את נקודת המפנה במלחמות העות'מאניות-הבסבורגיות, מאבק בן 300 שנה בין האימפריה הרומית הקדושה והאימפריה העות'מאנית. במהלך 16 השנים שלאחר הקרב, ההבסבורגים האוסטרים התאוששו בהדרגה ושלטו בדרום הונגריה ובטרנסילבניה, שטוהרה ברובה מכוחות עות'מאניים. הקרב ידוע בכך שהוא כולל את הסתערות הפרשים הידועה הגדולה ביותר בהיסטוריה.
אירועים בזמן המצור

הצבא העות'מאני הראשי הטיל לבסוף מצור על וינה ב-14 ביולי. באותו יום שלח קארה מוסטפא את הדרישה המסורתית שהעיר תיכנע לאימפריה העות'מאנית. ארנסט רידיגר פון שטארהמברג, מנהיג 15,000 החיילים הנותרים ו-8,700 המתנדבים עם 370 תותחים, סירב להיכנע. ימים ספורים לפני כן, הוא קיבל ידיעות על הטבח ההמוני בפרכטולדסדורף, עיירה דרומית לווינה, שבה האזרחים מסרו את מפתחות העיר לאחר שניתנה להם בחירה דומה אך נהרגו בכל זאת. פעולות המצור החלו ב-17 ביולי.
הווינאים הרסו רבים מהבתים סביב חומות העיר ופינו את ההריסות, והותירו מישור ריק שיחשוף את העות'מאנים לאש מגן אם ינסו לחדור לתוך העיר.  קארה מוסטפא פאשה ניסה לפתור את הבעיה בכך שהורה לכוחותיו לחפור שורות ארוכות של תעלות ישירות לכיוון העיר, כדי לעזור להגן עליהם מפני המגינים כשהם מתקדמים.
לעות'מאנים היו 130 תותחי שדה ו-19 תותחים בקליבר בינוני, אשר לא הספיקן מול 370 תותחי המגנים. מנהרות כרייה נחפרו מתחת לחומות העיר המסיביות, על מנת שלאחר מכן ימולאו בכמויות מספיקות של אבק שרפה כדי לפוצץ את החומות. לפי אנדרו וייטקרופט, הפליסאדה החיצונית הייתה בת כ-150 שנה ובעיקר רקובה, ובעקבות כך המגינים התחילו להפיל גזעי עצים גדולים מאוד לתוך האדמה כדי להקיף את החומות. זה שיבש קשות את התוכנית העות'מאנית, והוסיף כמעט עוד שלושה שבועות לזמן שלקח להם לעבור את הפליסאדה הישנה. זה, בשילוב עם העיכוב בקידום צבאם לאחר הכרזת המלחמה, אפשרו בסופו של דבר לכוח סיוע להגיע בספטמבר. היסטוריונים שיערו שקארה מוסטפא רצה לכבוש את העיר בשלמותה עם העושר שלה וסירב למתקפה כוללת, כדי לא ליזום את הביזה שתלווה מתקפה, שנראתה כזכות החיילים הכובשים.
המצור העות'מאני ניתק למעשה כל אמצעי לאספקת מזון לווינה. העייפות הפכה כל כך נפוצה, עד שפון סטארהמברג הורה לירות בכל חייל שנמצא ישן על המשמר. נואשים יותר ויותר, הכוחות שהחזיקו את וינה היו בכוחותיהם האחרונים כאשר באוגוסט, הכוחות הקיסריים בפיקודו של קרל החמישי, דוכס לורן, הביסו את תקיי בביסאמברג, 5 ק"מ (3.1 מייל) צפונית-מערבית לווינה.
ב-6 בספטמבר חצו הפולנים בפיקודו של סובייסקי את הדנובה 30 ק"מ (19 מייל) צפונית-מערבית לווינה בטולן, כדי להתאחד עם הכוחות הקיסריים והכוחות הנוספים מסקסוניה, בוואריה, באדן, פרנקוניה ושוואביה. לכוחות הצטרפו גם כמה גדודי שכירי חרב של קוזאקים זפורוז'יאנים שנשכרו על ידי האיחוד הפולני-ליטאי. לואי הארבעה עשר, מלך צרפת סירב לעזור ליריבו ההבסבורגי, לאחר שזה עתה סיפח את אלזס.
ברית בין סובייסקי לקיסר לאופולד הראשון הביאה לצירוף ההוסרים הפולנים לצבא בעלות הברית הקיים. מנהיגות הכוחות של בעלות ברית אירופה הופקדה בידי המלך הפולני, שבפיקודו היו 70,000–80,000 חיילים מול צבא עות'מאני שכלל 150,000 לוחמים. אומץ הלב של סובייסקי וכישרונו המדהים לפיקוד היו ידועים כבר באירופה.
במהלך תחילת ספטמבר, כ-5,000 חבלנים עות'מאנים מנוסים פוצצו שוב ושוב חלקים גדולים מהקירות בין מעוז בורג, מעוז לובל ורבלין בורג, ויצרו רווחים של כ-12 מטר (39 רגל) ברוחב. הווינאים ניסו להתמודד עם זה על ידי חפירת מנהרות משלהם כדי ליירט הנחת כמויות גדולות של אבק שרפה במנהרות. העות'מאנים הצליחו לבסוף לכבוש את רבלין בורג ואת החומה הנמוכה באזור זה ב-8 בספטמבר. בציפייה לפריצת חומות העיר, התכוננו הווינאים הנותרים להילחם בעיר הפנימית.
הרוגים עות'מאניים במהלך המצור

| יחידה | גודל |
| --- | --- |
A.‏ Kapıkulu (משק הבית) Army: 78,500
Janissary ו-cebeci (נשקים) ותותחים: 60,000
Sipâh‏ (Kapıkulu) (פרשי משק הבית): 15,000
Mısır Kulu (ממלוכים): 3,000
Şam Kulu (ממלוכים מדמשק): 500
B.‏ Tımarlı Sipahiler (פרשים מהפרובינציות): 40,000
C.‏ Kapı Halkları (פמליית המושל): 44,200
8 וזירים, שלושה מהם Tug‏-ed (נושאי דגל): 19,300
קארה מוסטפא פאשה: 6,000
יניצ'רי אגה וזיר מוסטפא פאשה: 2,000...
D. מדינות וסאליות: 100,000
טטרים: 50,000
ולאכיה: 10,000
מולדובה: 10,000
טרנסילבניה: 10,000
הונגריה התיכונה (תקיי): 20,000
E. שירותים עורפיים: 170,000
פקידים ושרתים: 20,000
רועי צאן, מטפלים בבעלי החיים, וכו': 150,000
סך הכל: 432,700

בטבלה זו, רק מספר החיילים של משקי הבית והפמליה בטוחים, 78,500 ו-44,200 בעוד שמספרי החיילים האחרים הם עגולים, 50,000 טטרים, 10,000 ולאכים, 170,000 שירות עורפי וכו'.
לדברי שגריר אוסטריה קוניץ, צבא המצור העות'מאני כבר ירד ל-90,000 לוחמים ב-12 באוגוסט, והוא אמר שלמד מהשבויים העות'מאניים אבדות של חיילים עות'מאניים שהגיעו ל-20,000 בסוף אוגוסט (מקורות אוסטריים אחרים מציינים 12,000 אבדות עות'מאניות עד 13 באוגוסט, המדגים עלייה מתמדת בחללי הצבא העות'מאני בימי המצור). רשימה עות'מאנית שנתפסה לאחר הקרב רשמה אבדות כ-48,544 עד 10 בספטמבר: 10,000 יניצ'רים, 12,000 סיפאהי (פרשים כבדים מובחרים), 16,000 בלדר (חופר), 6,000 מהנדסים 2,000 סיפאהי פרובינציאליים ו-2,000 טטרים הסתכמו ב-48,544 מקרי מוות. עריקות (מקורות עות'מאניים ומרסילי טוענים כי 1/4 מהצבא העות'מאני ערקו) ומחלות גם הפחיתו את הצבא העות'מאני בקנה מידה גדול. על פי מקורות עות'מאניים, מספר הצבא ירד מ-120,000 (לפי קוניץ, הצבא העות'מאני היה 180,000 לוחמים ו-1/3 מהצבא הוצב מסביב, במיוחד כדי להטיל מצור על טירות גיור וקומארום) ל-28,400 חיילים ו-12,000 חיילים בחפירות, בסך הכל 40,000 חיילים. ק. שאקול משלב את המידע של 90,000 הלוחמים של קוניץ ל-12 באוגוסט עם רשימת הקורבנות העות'מאנית, ומעריך את הצבא העות'מאני כ-90,000 חיילים (65,000 חיילים, כ-60 תותחים ו-25,000 שירות עורפי). אבל המידע של קוניץ שייך לרשימת 90,000 של אוגוסט, בעוד ש-ק. שאקול ל-10 בספטמבר. וסאלים נוצרים עות'מאניים (טרנסילבניה, ולאכיה ומולדובה) הוקצו להחזיק בגשרי נסיגה, ולכן הם לא השתתפו בקרב. וסאלים מוסלמים, טטרים היו צפויים להילחם ביעילות יחד עם העות'מאנים, אך לרוב פרשים טטרים לא סדירים לא הפגינו יעילות בקרב כמו קרבות אחרים בעבר ובעתיד. 50,000 או 28,400 לוחמים עות'מאניים בלבד נלחמו נגד צבא הסיוע אשר כלל 65,000–68,000 חיילים עם 165–200 תותחים.
היערכות לקרב

צבא הסיוע נאלץ לפעול במהירות כדי להציל את העיר ולמנוע מצור ארוך נוסף. למרות ההרכב הרב-לאומי של הצבא והזמן הקצר של שישה ימים בלבד, הוקם מבנה הנהגה יעיל, שבמרכזו מלך פולין ופרשיו הכבדים (הוסרים פולנים) בלבד, שכן הכוחות הליטאים המובטחים הגיעו מאוחר מדי לקרב. הליגה הקדושה סידרה את סוגיות התשלום על ידי שימוש בכל הכספים הזמינים מהממשלה, הלוואות מכמה בנקאים ואצילים עשירים וסכומי כסף גדולים מהאפיפיור. ההבסבורגים והפולנים גם הסכימו שממשלת פולין תשלם עבור חייליה עוד בפולין, אך הקיסר ישלם להם ברגע שיעברו לשטח הקיסרות. עם זאת, הקיסר היה צריך להכיר בתביעתו של סובייסקי לזכויות ראשונות של ביזה של מחנה האויב במקרה של ניצחון.
קארה מוסטפא פאשה היה פחות יעיל בהבטחת המוטיבציה והנאמנות של כוחותיו, ובהתכוננות למתקפה הצפויה של צבא הסיוע. הוא הפקיד את ההגנה על העורף בידי החאן של קרים וכוח הפרשים שלו, שמנה בין 30,000 ל-40,000. יש ספק עד כמה הטטרים השתתפו בקרב האחרון לפני וינה. החאן שלהם סירב לתקוף את כוח הסיוע כשחצה את הדנובה על גשרי פונטונים וגם סירב לתקוף אותם כשהם יצאו מיער וינה. העות'מאנים גם לא יכלו לסמוך על בעלי בריתם הוולאכיים והמולדביים. גאורגה דוקה, נסיך מולדובה, נתפס, בעוד שכוחותיו של שרבאן קנטאקוזינו הצטרפו לנסיגה לאחר התקפת הפרשים של סובייסקי.
כוחות הקונפדרציה סימנו את הגעתם לקהלנברג מעל וינה במדורות. הכוחות בעיר וינה הגיבו בשליחת ייז'י פרנסישק קולצ'יצקי, אציל פולני, דיפלומט וסוחר השולט בטורקית, למשימת ריגול מוצלחת כדי לחדור לכוחות הטורקים ולהודיע לכוחות הסיוע מתי אמורה להתבצע המתקפה המשותפת. לפני הקרב נחגגה מיסה, שנוהלה על ידי מרקו ד'אוויאנו, יועצו הדתי של הקיסר לאופולד הראשון.
מהלך הקרב

הקרב החל לפני שכל היחידות היו פרוסות במלואן. בשעה 4:00 לפנות בוקר ב-12 בספטמבר, העות'מאנים תקפו, וביקשו להפריע לפריסת חיילי הליגה הקדושה. הגרמנים היו הראשונים להכות בחזרה. קרל מלורן התקדם עם הצבא הקיסרי משמאל וכוחות קיסריים אחרים במרכז ולאחר קרבות קשים והתקפות נגד עות'מאניות תפס כמה עמדות מפתח, במיוחד הכפרים המבוצרים נוסדורף והייליגנשטאדט. בצהריים הצבא הקיסרי כבר פגע קשות בעות'מאנים והתקרב לפריצת דרך. על אף שספג מכה קשה, הצבא העות'מאני לא התפורר באותו רגע.
מוסטפא פאשה פתח בהתקפות הנגד שלו ברוב כוחו, אך עיכב חלק מיחידות העילית של יניצ'רים וסיפאהי להתקפה בו זמנית על העיר. המפקדים העות'מאנים התכוונו לכבוש את וינה לפני שסובייסקי יגיע, אבל הזמן אזל. החבלנים שלהם הכינו פיצוץ גדול ואחרון מתחת ל-Löbelbastei כדי לפרוץ את החומות. בסך הכל, עשרה מוקשים היו אמורים להתפוצץ, אך הם אותרו על ידי המגינים ופורקו.
בשעות אחר הצהריים המוקדמות, החל קרב גדול בצד השני של שדה הקרב כאשר חיל הרגלים הפולני התקדם באגף הימני העות'מאני. במקום להתרכז בקרב עם צבא הסיוע, המשיכו העות'מאנים במאמציהם להיכנס בכוח לתוך העיר. פירוש הדבר היה שהפולנים יכלו להתקדם היטב, ועד השעה 16:00 הם כבשו את הכפר גרסטהוף, שישמש כבסיס להסתערות הפרשים האדירה שלהם. העות'מאנים היו בעמדה נואשת, בין הכוחות הפולניים והקיסריים. קרל מלורן ויאן השלישי סובייסקי החליטו שניהם, בכוחות עצמם, להמשיך במתקפה ולהכריע את האויב.
הכוחות הקיסריים חידשו את המתקפה בחזית השמאלית בשעה 15:30. בתחילה הם נתקלו בהתנגדות עזה ונבלמו. אולם זה לא נמשך זמן רב, ועד השעה 17:00 הם השיגו הישגים נוספים וכבשו את הכפרים אונטרדובלינג ואוברדובלינג. כעת הם היו קרובים מאוד לעמדה העות'מאנית המרכזית ("הטורקנשנזה"). כשהם התכוננו להסתער עליו, הם יכלו לראות את הפרשים הפולנים בפעולה.
נרשם שהפרשים הפולנים הגיחו אט אט מהיער לקול תרועות חיל הרגלים הצופים, שציפו לבואם. בשעה 16:00 נכנסו לראשונה ההוסרים לפעולה, מחקו את הקווים העות'מאניים והתקרבו לטורקנשנזה, שאוים כעת משלושה צדדים (הפולנים ממערב, הסקסונים והבווארים מצפון מערב והאוסטרים מצפון). בשלב זה החליט הווזיר העות'מאני לעזוב את העמדה הזו ולסגת למפקדתו במחנה הראשי דרומה יותר. עם זאת, עד אז עות'מאנים רבים כבר עזבו את שדה הקרב.
בעלות הברית היו מוכנות כעת למכה האחרונה. בסביבות השעה 18:00, הורה המלך הפולני על התקפת הפרשים בארבע קבוצות, שלוש פולניות ואחת מהאימפריה הרומית הקדושה - 18,000 פרשים הסתערו במורד הגבעות, מתקפת הפרשים הגדולה בהיסטוריה. סובייסקי הוביל את ההסתערות בראשם של 3,000 לאנסרים כבדים פולנים, ה"הוסרים בעלי כנף" המפורסמים. הטטרים של ליפקה המוסלמים שלחמו בצד הפולני חבשו גבעול קש בקסדותיהם כדי להבדיל אותם מהטטרים שנלחמו בצד העות'מאני. ההתקפה ניפצה בקלות את הקווים של העות'מאנים, שהיו תשושים וחסרי מורל ועד מהרה החלו לברוח משדה הקרב. הפרשים פנו היישר למחנות העות'מאניים ולמפקדתו של קארה מוסטפא, בעוד חיל המצב הווינאי שנותר יצא מההגנה שלו כדי להצטרף להתקפה.
הכוחות העות'מאניים היו עייפים ומאוכזבים בעקבות כישלון ניסיון הפגיעה, ההתקפה על העיר והתקדמות חיל הרגלים של הליגה הקדושה על הטורקנשנזה. מתקפת הפרשים הייתה המכה הקטלנית האחרונה. פחות משלוש שעות לאחר מתקפת הפרשים, הכוחות הקתולים ניצחו בקרב והצילו את וינה. הקצין הקתולי הראשון שנכנס לווינה היה לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן, בראש הדרגונים שלו. לאחר מכן אמר סובייסקי בפרפרזה את הציטוט המפורסם של יוליוס קיסר (Veni, vidi, vici) באומרו "Venimus, vidimus, Deus vicit" - "באנו, ראינו, אלוהים כבש".
לאחר מכן

ההיסטוריון העות'מאני בן אותה התקופה סילהדר פינדיקלילי מהמט אגה (1658–1723) תיאר את הקרב כתבוסה וכישלון עצום של האימפריה העות'מאנית, ההרסני ביותר מאז הקמת האימפריה העות'מאנית בשנת 1299. העות'מאנים איבדו לפחות 20,000 איש במהלך המצור, ואילו אבדותיהם במהלך הקרב עם כוחותיו של סובייסקי הסתכמו בסביבות 15,000 הרוגים (לפי פודהורודקקי) או 8,000–15,000 הרוגים ו-5,000–10,000 שבויים (לפי טאקר). האבדות של כוח הסיוע של בעלות הברית בפיקודו של סובייסקי היו קטנים בהרבה, והסתכמו בכ-3,500 הרוגים ופצועים, כולל 1,300 פולנים. ההערכה של טאקר מעט גבוהה יותר: 4,500 נפגעים. חיל המצב הווינאי בן 10,000 התושבים והאוכלוסייה האזרחית איבדו, מכל הסיבות, כמחצית ממספרם הראשוני במהלך המצור.
חיילי הליגה הקדושה והווינאים לקחו כמות גדולה של שלל מהצבא העות'מאני, שאותו תיאר סובייסקי בצורה חיה במכתב לאשתו כמה ימים לאחר הקרב:
”שלנו הם אוצרות שלא נשמעו. . . אוהלים, צאן, בקר ומספר לא קטן של גמלים. . . זה ניצחון כמו שאיש לא ידע קודם לכן, האויב עכשיו הרוס לחלוטין, הכל אבוד עבורם. הם חייבים לנוס על חייהם הטהורים. . . גנרל שטארהמברג חיבק ונישק אותי וקרא לי המושיע שלו.”
שטארהמברג הורה מיד לתקן את הביצורים שנפגעו קשות של וינה כדי להגן מפני מכת נגד אפשרית עות'מאנית. וינה לא הושמה שוב במצור על ידי האימפריה העות'מאנית.
עד מהרה נפטרו העות'מאנים ממפקדם המובס. ב-25 בדצמבר קארה מוסטפא פאשה הוצא להורג בבלגרד בדרך המכובדת - בחניקה בחבל משי שנמשך על ידי כמה גברים בכל קצה - בפקודת מפקד היניצ'רים.
למרות ניצחון בעלות הברית הקתוליות, עדיין שררה מתיחות בין המפקדים השונים וצבאותיהם. לדוגמה, סובייסקי דרש לאפשר לחיילים הפולנים לקבל את הבחירה הראשונה בשלל של המחנה העות'מאני. חיילים גרמנים ואוסטריים נותרו עם חלקים קטנים יותר מהשלל. כמו כן, הסקסונים הפרוטסטנטים, שהגיעו להקל על העיר, היו נתונים ככל הנראה להתעללות מילולית מצד האוכלוסייה הקתולית באזור הכפרי של וינה. הסקסונים עזבו את הקרב מיד, מבלי להשתתף בחלוקת השלל, וסירבו להמשיך במרדף.
סובייסקי המשיך לשחרר את גראו ואת צפון מערב הונגריה לאחר קרב פרקאני, אך הדיזנטריה עצרה את המרדף אחרי העות'מאנים. קרל החמישי כבש את בלגרד ואת רוב סרביה ב-1686 וכונן את השליטה ההבסבורגית על דרום הונגריה ורוב טרנסילבניה ב-1687.
התבוסה העות'מאנית בווינה עוררה חגיגות גדולות בפרס הספווית; הדיווח הובא ככל הנראה בצורה כה מרהיבה, עד שהקיסר המכהן שאה סולימאן (1666–1694) שקל פלישה לבגדאד, שאבדה ב-1639 לעות'מאנים מכוח חוזה זוהב. בסופו של דבר, הספווידים לא ניהלו מערכה חדשה, שכן פקידי מדינה מודאגים (בעיקר פלג הסריסים הדומיננטי בחצר המלוכה) היו מודעים לירידה בכוח הצבאי של האימפריה הספווידית, ולכן לא ראו בכך מעשה נבון. הסריסים, לפי פרופסור רודי מתתי, "לא היו נגד הרעיון שהעות'מאנים יסבלו מהשפלה מסוימת, אבל הם לא רצו שכוחם יושמד מחשש שזה יסיר חיץ נגד אירופה הנוצרית".
חשיבות

הניצחון בווינה היווה את הקרקע לכיבוש מחדש של הונגריה ו (באופן זמני) של חלק מאדמות הבלקן בשנים הבאות על ידי לודוויג מבאדן, מקסימיליאן עמנואל מבוואריה והנסיך אויגן מסבויה. העות'מאנים נלחמו עוד 16 שנים, תוך כדי כך איבדו את השליטה בהונגריה ובטרנסילבניה לפני שהפסיקו סופית. האימפריה הרומית הקדושה חתמה על הסכם קרלוביץ עם האימפריה העות'מאנית בשנת 1699. הקרב סימן את הסוף ההיסטורי של ההתפשטות האימפריאלית העות'מאנית לאירופה. פעולותיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת קידמו את האיבה הצרפתית-גרמנית; בחודש שלאחר מכן, פרצה מלחמת האיחודים בחלק המערבי של האימפריה הרומית הקדושה המוחלשת.
מכיוון שסובייסקי הפקיד את ממלכתו להגנתה של הבתולה הקדושה (גבירתנו מצ'נסטוחובה) לפני הקרב, הנציח האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר את ניצחונו על ידי הארכת החג של השם הקדוש ביותר של מריה הקדושה, שעד אז נחגג אך ורק בספרד ובממלכת נאפולי, לכנסייה כולה; הוא היה נחגג ביום ראשון בשבוע של הולדת מריה (בין 9 ל-15 בספטמבר) וכאשר האפיפיור פיוס העשירי התכוון לפנות מקום לחגיגת ימי ראשון בפועל, הועבר ל-12 בספטמבר, היום של הניצחון. האפיפיור גם שדרג את סמל האפיפיור על ידי הוספת הנשר הלבן עם הכתר הפולני. לאחר הניצחון בקרב וינה, המלך הפולני קיבל על ידי האפיפיור גם את התואר "מגן האמונה". לכבוד סובייסקי הקימו האוסטרים כנסייה על גבי גבעת קאלנברג מצפון לווינה.
לאחר הקרב החלו בנות בריתה של הליגה הקדושה לשתף איתה פעולה לכיבוש מחדש של שטחי אירופה העות'מאנית. רוסיה הצארית יצאה פעמיים למלחמה נגד העות'מאנים ובסופו של דבר המלחמה הסתיימה בכיבוש אוסטרי של שטחי ממלכת הונגריה כמו גם צפון חבל הבלקן. המלחמה החלה את תקופת היחלשותה של האימפריה העות'מאנית, מאותה עת והלאה האימפריה נחלשה ואיבדה שטחים רבים עד אשר לבסוף, עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה פורקה לאחר שנכנעה למדינות ההסכמה.
אנקדוטות היסטוריות

אלסנדרו פוליאטי, מלחין ונגן עוגב ידוע שם בחצרו של הקיסר לאופולד, מת במהלך המצור העות'מאני על וינה.
הקרב, שסימל גם נקודת מפנה מדינית, סימל גם נקודת מפנה קולינרית. לאחר הקרב, ערכו האוסטרים חיפוש במחנה העות'מאני העזוב, ובמהלך החיפוש, מצאו האוסטרים את הקפה השחור, ותרמו להבאתו של הקפה השחור לאירופה. לאחר הקרב, הומצא, לפי האגדה, גם לחם הסהרונים (קרואסון), בצורת חצי סהר, כדגלה של האימפריה העות'מאנית.
כמו כן הקרב מאוזכר גם בשירה של להקת המטאל השוודית "סבטון" (Sabaton) - "ההוסארים המכונפים" (Winged hussars) על שם יחידת הפרשים של הצבא הפולני שהצטרפותה לקרב היא זו שהיטתה את הכף ובסופו של דבר הביאה לניצחון על העות'מאנים.
הערות שוליים

1 2  
Finkel, Caroline (13 בפברואר 2006). Osman's Dream: The Story of the Ottoman Empire, 1300–1923. Basic Books. pp. 286–87. ISBN 978-0-465-02396-7. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  "Participarea lui Șerban Cantacuzino la cel de-al Doilea Asediul Vienei". Historia (ברומנית).
↑  Forst de Battaglia, Otto (1982), Jan Sobieski, Mit Habsburg gegen die Türken, Styria Vlg. Graz, p. 215 of 1983 Polish translated edition
↑  Wimmer, Jan (1983), Wiedeń 1683, MON, p. 306
1 2 3 4  Bruce Alan Masters, Gábor Ágoston: Encyclopedia of the Ottoman Empire, Infobase Publishing, 2009, ISBN 1438110251, 584.
↑  Harbottle, Thomas (1905), Dictionary of Battles, E.P. Sutton & Co, p. 262
↑  Clare, Israel (1876), The Centennial Universal History: A Clear and Concise History of All Nations, with a Full History of the United States to the Close of the First 100 Years of Our National Independence., J. C. McCurdy & Co., p. 252
↑  Drane, Augusta (1858), The Knights of st. John: with The battle of Lepanto and Siege of Vienna., Burns and Lambert, p. 136
↑  American Architect and Building News. 29.767 (1890): 145. Print.
1 2 3 4  Şakul, Kahraman (2021). II. Vİyana Kuşatması Yedi Ejderin Fendi (בטורקית). İstanbul: Timaş Publishing. p. 392. ISBN 9786050835663.
1 2 3  Podhorodecki, Leszek (2001), Wiedeń 1683, Bellona, p. 83
1 2 3 4  Şakul, Kahraman (2021). II. Vİyana Kuşatması Yedi Ejderin Fendi (בטורקית). İstanbul: Timaş Publishing. pp. 394–395. ISBN 9786050835663.
↑  Podhorodecki, Leszek (2001), Wiedeń 1683, Bellona, p. 106
↑  Podhorodecki, Leszek (2001), Wiedeń 1683, Bellona, p. 105
↑  Podhorodecki, Leszek (2001), Wiedeń 1683, Bellona, pp. 83, 106
↑  Tucker, Spencer (2010). Battles That Changed History: An Encyclopedia of World Conflict. ABC-CLIO. p. 215. ISBN 9781598844290.
1 2  Austria's Wars of Emergence, Michael Hochedlinger
↑  The Enemy at the Gate, Andrew Wheatcroft. 2008.
1 2 3 4 5  Tucker, Spencer (2010). A Global Chronology of Conflict, Vol. Two. Santa Barbara: ABC-CLIO, LLC. ISBN 9781851096671.
↑  Podhorodecki, Leszek (2001), Wiedeń 1683, Bellona, pp. 140–41
↑  האורטה היא החטיבה הצבאית הראשית של היניצ'רים
↑  Kahraman Şakul. II. Viyana Kuşatması: Yedi Ejderin Fendi, Timaş Yayınları. İstanbul 2021. pp. 229–231.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4200638-7  NKC: ph515678 
האימפריה העות'מאנית בשנת 1683
מורדי קורוץ אנטי-הבסבורגיים בהונגריה
ביזת פרכטולדסדורף
הצבא העות'מאני מכתר את וינה על ידי פרנס גפלס
העות'מאנים לפני חומות וינה, מאת אוגוסט קוורפורט
תבליט של קרב וינה ב-12 בספטמבר 1683
סובייסקי בווינה מאת יוליוש קוסאק
עמדת צבאות הליגה הקדושה (צפונה), וינה הנצורה (האמצעית), והצבא העות'מאני (בין צבאות וינה לצבאות הליגה הקדושה) במהלך הקרב
המלך יאן השלישי סובייסקי מברך את ההתקפה הפולנית על העות'מאנים בקרב וינה; ציור מאת יוליוש קוסאק
קרב וינה, ציור מאת גונזלס פרנסיסקוס קסטילס
חזרה מווינה מאת Józef Brandt, צבא פולני חוזר עם שלל עות'מאני
שאסובל תפור עם יריעות עות'מאניות שנתפסו על ידי הצבא הפולני בווינה, 1683
דגל צבאי עות'מאני שנתפס במצור על וינה
סובייסקי שולח הודעה על ניצחון לאפיפיור, מאת יאן מטייקו
קרב גונדר

קרב גונדר או כיבוש גונדר היה אירוע הסיום של המאמץ הלחימתי של הכוחות האיטלקיים במזרח אפריקה האיטלקית במהלך מלחמת העולם השנייה. הקרב החל ב-13 בנובמבר 1941, כחלק מהמערכה במזרח אפריקה. גונדר, העיר העיקרית של אזור אמהרה, שוכנת בהרים מצפון לאגם טאנה באתיופיה, בגובה של כ-2,100 מטרים, בעיר התמקם חיל מצב איטלקי של 40,000 חיילים, בפיקודו של הגנרל גוליילמו נאסי.
רקע

לאחר הפסדם בקרב קרן (1 באפריל 1941) נסוגו רבים מהאיטלקים שנותרו למבצרים באמבה אלגי, ג'ימה וגונדר. אמבה אלגי נפלה במאי וג'ימה נפלה ביולי.
במעבר וולצ'פיט ישב חיל מצב איטלקי, כ־110 קילומטרים מאמהרה, הדרך לשם הייתה על מדרון בגובה 1,200 מטר, חלקים ממנו חצובים בצוק תיל. ממעבר וולצ'פיט לגונדר, הדרך הייתה סלולה לאורך המצוק.
החזקת מעבר וולצ'פיט וקולקאבר הייתה מכרעת לתקיפת גונדר. מעבר וולצ'פיט הוגן על ידי חיל מצב של כ-4,000 איש בפיקודו של קולונל מריו גונלה. כוחות אתיופיים לא סדירים הטילו מצור על הכוח בראשות המייג'ור הבריטי רינגרוז. כוחות המצור תוגברו מאוחר יותר על ידי הגעת יחידות מהצבא ההודי הבריטי וחלק מהדיוויזיה האפריקאית ה-12. מספר התקפות והתקפות נגד שוגרו בין מאי לאוגוסט 1941. ב-28 בספטמבר 1941, לאחר שהפסיד כ-950 איש בלחימה וללא מזון, נכנע קולונל גונלה ביחד עם 1,629 איטלקים ו-1,450 חיילים קולוניאליים.
מתחילת ספטמבר הייתה קולקבר מותקפת ומופצצת במספר הזדמנויות. ב-13 בנובמבר ניסה כוח מעורב מהדיוויזיה הבריטית ה-12 (אפריקאית), בפיקודו של מייג'ור-גנרל צ'ארלס פוקס ובתמיכת חיילים אתיופיים לא סדירים, לתקוף את מערך ההגנה המרכזי בקולקבר אך נאלץ לסגת. ניסיון נוסף לתקיפה התרחש ב-21 בנובמבר ממספר כיוונים. ההתנגדות נמשכה עד הצהריים, כאשר עמדות איטלקיות החלו להיכנע. בתקיפה הסופית נרשמו 206 נפגעים בריטים ואתיופים, ונלקחו 2,423 אסירים איטלקים ואתיופים. מקורות איטלקיים מדווחים על 1,003 הרוגים איטלקיים, 804 פצועים ו-1,900 אסירים.
בשלב זה נהנו בעלות הברית מעליונות אווירית מוחלטת. לאיטלקים נותר מטוס פיאט CR 42 אחד בלבד, אותו הטיס סרג'נטה ג'וזפה מוטט. ב-22 בנובמבר בוצעה הגיחה האחרונה של חיל האוויר המלכותי האיטלקי במזרח אפריקה, כאשר מוטט תקף כוחות ארטילריה בריטית בקולקבר, ובמהלכה נהרג המפקד של הארטילריה המלכותית, לוטננט-קולונל אורמסבי. לאחר התקיפה, הנחית מוטט את מטוסו בגונדר, השמיד אותו והצטרף לכוחות הקרקעיים ללחימה.
קרב > מעברי הרים

שני מעברי הרים השולטים על העיירה היו תחת שליטת חיילים איטלקיים. הם נקלעו למצור על ידי שתי חטיבות מתוך אוגדה 12 (אפריקאית). הכוחות האיטלקיים במעברים נותקו ובסופו של דבר נאלצו להיכנע לאחר שאספקת המזון והתחמושת שלהם נגמרה.
לאחר שהשתלטו כוחות בעלות הברית על מעברי ההרים, הם קיבלו את השליטה על נקודות התצפית המשקיפות על גונדר והגיעו לעיירה ב-23 בנובמבר. הכוח האיטלקי בגונדר היה חלש ביותר, כאשר רבים משכירי החרב המקומיים, שלא קיבלו שכר מהאיטלקים, ברחו. ההתקפה הסופית על גונדר, שם הוקמה המפקדה של נאסי, החלה בשעה 5:30 בבוקר 27 בנובמבר. שדה התעופה באזוזו שימש כמטרה הראשונה, והוא נכבש בצהריים של אותו יום. לאחר מכן הכוחות הגיעו לפאסיל גמב. בשעה 4:30 אחר הצהריים, בעוד גדוד המשוריינים של קניה פרץ לפאתי העיירה, נאסי שלח את הודעתו האחרונה לאיטליה בה הסביר כי חטיבת המילואים נפרסה בחזית הדרומית אך לא הצליחה לעצור את המתקפה, כי חיילי האויב עברו את גדרות תיל וכלי רכב משוריינים של האויב נכנסו לעיר. נאסי נכנע זמן קצר לאחר מכן. כמה מוצבים איטלקיים נלחמו עד 30 בנובמבר, וסימנו את סוף הקרב.
ראו גם

המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה
לקריאה נוספת

Shores, Christopher (1996). Dust Clouds in the Middle East: Air War for East Africa, Iraq, Syria, Iran and Madagascar, 1940–42. London: Grub Street. ISBN 978-1-898697-37-4.
אנשי רובאי המלך האפריקנים אוספים כלי נשק מכוחות איטלקיים שנכנעו, 28 בספטמבר 1941
ציור אתיופי של הקרב
רשת הופפילד

רשת הופילד עם ארבע צמתים
רשת הופפילד (באנגלית: Hopfield Network) היא סוג של רשת עצבית מלאכותית שהוצעה לראשונה על ידי הפיזיקאי ג'ון הופפילד בשנת 1982. רשת זו משמשת כמודל מתמטי של זיכרון אסוציאטיבי ומאופיינת במבנה של שכבה אחת של נוירונים המחוברים זה לזה בצורה סימטרית. כל אחד מהנוירונים ברשת מתפקד כיחידת עיבוד בינארית, הפועלת במצב מופעל או כבוי, כאשר כל חיבור בין שני נוירונים מקבל משקל המייצג את הקשר ביניהם. רשת הופפילד משמשת לאחסון ושחזור דפוסים, ומהווה דוגמה לרשת זיכרון תומכת התכנסות למצבים יציבים, המכונים "מצבים מושכים". יתרונה של רשת הופפילד הוא בכך שהיא יכולה לאחסן זיכרונות ולהגיע למצב יציב הקרוב ביותר לדפוס הקלט, תכונה שמקבילה למנגנון הזיכרון האנושי.
ב-2024 זכה ג'פרי הינטון על מחקרו בנושא זה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2024.
הערות שוליים

↑  The Nobel Prize in Physics 2024, Nobel Prize