stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדרה ספשי
ביוגרפיה

אנדרה ספשי נולד במשפחה יהודית כבנם של שמעון שיסהולץ (1860–1938) מהנדס מכונות, מנהל מפעל רכבות ממלכתי בהונגריה ושל רבקה גליק (1874–1960). תחילה היה תלמיד בגימנסיה הקתולית בעיר הולדתו ואחר כך בבית הספר המסחרי העליון ברחוב ואש בבודפשט. את לימודיו הגבוהים סיים בגרמניה, שם קיבל בשנת 1930 תואר בהנדסת חשמל באוניברסיטה הטכנית בשרלוטנבורג. עד 1933 עבד כראש מחלקת העריכה של חברת Neumann Hochspannungsgeräte הגרמנית ולאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה חזר להונגריה ומשנת 1933 הפך לעובד של חברת .Power Transmission and Light Co (בהונגרית: Erőátviteli és Világítási Rt. (ERVIL)). הוא עבד בחברה במשך שש עשרה שנה (למעט בחלק מתקופת השואה), והגיע עד לדרגת סגן מנהל. לאחר הלאמת החברה הועבר לחברה לניהול אנרגיה (EGART), ממנה הוקם מאוחר יותר המכון לניהול אנרגיה. הוא ניהל את משרד התכנון של החברה עד לפרישתו. ספשי עסק בעיקר בתחנות כוח תעשייתיות ובציוד חלוקה (מיתוג) תעשייתי. הוא הרצה בשני נושאים אלה באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה. מאז הקמתו בשנת 1933 היה חבר ב"איגוד מהנדסי החשמל ההונגרי", מאוחר יותר הוא היה גם סגן נשיא ונשיא כבוד. ספשי היה גם חבר בוועדת האנרגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים וחבר במערכת כתב העת "אלקטרוטכניקה".
אשתו, אליס ריכטר (1908–1954), הייתה בעלת סלון אופנה. הם נישאו ב-21 בדצמבר 1940 בבודפשט.
קברו ממוקם בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה. (22-3-39)
עבודותיו העיקריות

רשתות תעשייתיות (בודפשט, 1951)
שיטות שימור הציוד וצמצום הפסדי אנרגיה (עם בלה באטור, ינה קלופפר, בודפשט, 1951)
פרסים והוקרה

מדליה חדשנות מצוינת (1951)
פרס דרי (1960)
מדליית הזיכרון של בלאטי (1965)
מסדר הכבוד הכסוף של העבודה (1966)
פרס הנדסת חשמל (1973)
לקריאה נוספת

אנדרה ספשי במאגר הנתונים של המוזיאון הספרותי פטפי.
אבא קאדאר: ד"ר אנדרה ספשי (1 באוגוסט 1977) הנדסת חשמל, כרך 69, מספר 8
לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית: אגנש קניירש. כרך השלמה.
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a sátoraljaújhelyi polgári születési akv. 565/1906. folyószáma alatt".
↑  "Meghalt Szepesi Endre". נפסבה. 1977-07-02. p. 11.
↑  "Szepesi Simon halotti bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári halotti akv. 847/1938. folyószáma alatt".
↑  Iskolai értesítők
↑  ""Házasságkötése" a Magyar Nemzetben". Magyar Nemzet. 1940-12-22. p. 17.
↑  "A Magyar Elektrotechnikai Egyesület négy díszelnököt választott és kiosztotta az 1960. évi elektrotechnikai díjakat". Népszabadság. 1961-12-27. p. 6.
↑  "Kiosztották a Zipernowsky- és a Déri-díjat". Népszabadság. 1965-01-24. p. 10.
↑  "Az elektrotechnikai egyesület díjai". Magyar Hírlap. 1973-12-20. p. 12.
אני עדיין יודע מה עשית בקיץ האחרון

| --- | --- |

 מבוסס על:  I Know What You Did Last Summer 
 בימוי:  דני קאנון 
 הופק בידי:  ויליאם ס. ביזלי ניל מורטיז
 תסריט:  תסריט טרי קאלאוואיי דמויות לואיס דאנקן
 עריכה:  פק פריור
 שחקנים ראשיים:  ג'ניפר לאב יואיט פרדי פרינז ג'וניור ברנדי נורוואד מקאי פייפר
 מוזיקה:  ג'ון פריזל 
 צילום:  ורנון לייטון
 מדינה:  ארצות הברית, מקסיקו, גרמניה 
 חברת הפקה:  Mandalay Entertainment 
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 13 בנובמבר 1998 ישראל 4 בפברואר 1999
 משך הקרנה:  101 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סלאשר
 תקציב:  000,000,$25
 הכנסות:  $40,002,112
 הכנסות באתר מוג'ו:   istillknowwhatyoudidlastsummer
 סרט קודם:  אני יודע מה עשית בקיץ האחרון 
 סרט הבא:  אני תמיד אדע מה עשית בקיץ האחרון 
 סרטים בסדרה:  אני יודע מה עשית בקיץ האחרון, אני תמיד אדע מה עשית בקיץ האחרון
 דף הסרט ב־IMDb
 
אני עדיין יודע מה עשית בקיץ האחרון (באנגלית: I Still Know What You Did Last Summer) הוא סרט אימה משנת 1998, אשר בוים על ידי דני קאנון ונכתב על ידי טריי קאלאוואיי. הסרט הוא סרט המשך לשובר הקופות "אני יודע מה עשית בקיץ האחרון". ב-15 באוגוסט סרטי קולומביה שחררה סרט המשך שני בשם "אני תמיד אדע מה עשית בקיץ האחרון" שיצא ישירות ל-DVD. בסרט מככבים ג'ניפר לאב יואיט, פרדי פרינז ג'וניור וברנדי נורוואד.
עלילה

שנה לאחר האירועים שקרו בסרט הקודם, ג'ולי ג'יימס עזבה את עיר מולדתה כדי ללמוד בקולג' בבוסטון ולהשאיר את הזיכרונות הכואבים מאחור. קרלה וילסון, חברתה הטובה של ג'ולי ושותפתה לדירה, משתתפת במשאל טלפוני וזוכה לטוס לאיי הבהאמה, וזכאית להביא איתה עוד שלושה חברים. ג'ולי רוצה להזמין את החבר שלה ריי לנסיעה, אבל הוא מסרב, פגוע מסירובה לבקר אותו בסאות'פורט, שם הרציחות מהקיץ שעבר קרו.
לפיכך, ג'ולי, קרלה, החבר של קרלה, טיירל, והחבר החדש שלהם, ויל בנסון, טסים לאיי הבהאמה. כשהם מגיעים לשם, הם מגלים כי אורחי המלון עוזבים כי עונת ההוריקנים החלה. בקרוב כמה רציחות מתרחשות בית הנופש וג'ולי נאלצת לספר לאחרים על העבר שלה. החשד נופל על שוער העוסק בוודו בשם אסטס, אשר מנסה להגן עליהם. מתגלה שהחופשה הייתה מסודרת במיוחד עבור ג'ולי, וכי קרלה לא זכתה בשום פרס. אסטס מוביל אותם לאתר בית קברות שבו משפחתו של בן ויליס קבורה ומצבה ששמה של ג'ולי כתוב בדם עם חור פתוח, שבו בן מתכנן לזרוק את גופתה אחרי שיהרוג אותה. מתברר כי אדם נוסף ממשפחת ויליס חי: ויל בנסון הוא למעשה בנו של בן ויליס והוא מפריד את ג'ולי מהאחרים. הוא לוקח אותה לבית הקברות של המשפחה ומציג אותה לאביו.
ריי מגיע בדיוק כשבן מתכונן להרוג את ג'ולי. במאבק, בן בטעות דוקר את הבן שלו עם הקרס שלו ונורה עם האקדח של ריי מספר פעמים על ידי ג'ולי, והוא נופל אל תוך הקבר הריק. משמר החופים מגיע ומציל את ג'ולי, ריי וקרלה.
בסצנה האחרונה, ג'ולי וריי נמצאים בבית שזה עתה נרכש על ידם. ריי נמצא בחדר האמבטיה והדלת נסגרת בפתאומיות. לג'ולי יש תחושה שיש מישהו בבית אבל היא בטוחה שהיא מדמיינת. כאשר ג'ולי נכנסת לחדר השינה שלהם ומתיישבת על המיטה, היא מביטה במראה שנשענת בחלק התחתון של הקיר שלה, ומבחינה שבן מתחת למיטה שלה. הסרט מסתיים כאשר בן גורר את ג'ולי מתחת למיטה, משאיר את המצב מעורפל. (למרות זאת, שג'ולי עלתה לחדר, היא אמרה לריי שהיא נכנסה לחדרה, היא ציינה שהיא נרדמה מאוד חזק מה שאולי אומר שהיא נרדמה וחלמה.)
צוות שחקנים

ג'ניפר לאב יואיט - ג'ולי ג'יימס
פרדי פרינז ג'וניור - ריי ברונסון
ברנדי נורוואד - קרלה וילסון
מקאי פייפר - טיירל מרטין
מיוז ווטסון - בן ויליס
ביל קובס - אסטס
מת'יו סיטל - ויל בנסון
בנג'מין בראון - דאריק
אלרין הארדינג - אולגה
ג'פרי קומבס - מר ברוקס
ג'ניפר אספוזיטו - ננסי
ג'ק בלאק - טיטוס טלסקו
ג'ון הוקס - דייב
שרה מישל גלר - הלן שיברס (תמונה בלבד)
אנופלותריום

| אנופלותריום |
| --- | --- |
 Anoplotherium commune
תקופה
סוף אאוקן-תחילת אוליגוקן 37–33 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
תת־סדרה:: בעלי כרית
משפחה:: Anoplotheriidae
סוג:: אנופלותריום
מינים
 Anoplotherium commune  Anoplotherium latipes  Anoplotherium laurillardi  Anoplotherium platypus  Anoplotherium pompeckji
שם מדעי
 Anoplotherium ‏קיווייה, 1804

דגמי 3 אנופלותריומים בפארק קריסטל פלאס (אנ') בלונדון.
אנופלותריום (שם מדעי: Anoplotherium; מילולית: "בהמה לא-חמושה", זאת מאחר שהוא היה חסר ניבים או חטים גדולים) הוא סוג נכחד של מכפיל פרסה מתת-סדרת בעלי כרית שהיה קרובם של הגמליים. הוא חי בסוף האאוקן ואולי עד תחילת האוליגוקן לפני 33–37 מיליון שנה באירופה. המאובנים שלו התגלו בקרבת פריז ותוארו בידי החוקר ז'ורז' קיוויה ב-1804. בהמשך התגלו עוד מאובנים במערב אירופה כמו בפורטוגל ובריטניה. בעבר השתייכו לסוג זה מינים רבים אך חלקם בוטלו עקב ממצאים דומים למינים אחרים.
האנופלותריום היה מאבות הגמלים והלאמות החיות והוא הגיע למשקל 80 ק"ג. עם זאת מראהו לא הזכיר כלל גמל והוא היה בעל זנב ארוך מאוד, גפיים חזקות בעלות 2 אצבעות דומות לפרסות סוס וחוטם רחב בעל שיניים מחודדות אך חלשות יחסית. ככל הנראה יצור זה יכל להגיע לעלים בגובה 2–3 מטרים ולאכול מהם בדומה לג'ירף או צבי ג'ירפי מודרני. הוא הזדקף בעזרת ירכיו העבות וזנבו השרירי כדי להגיע לעלים אלה, תוך קיפול של ברכיו. ייתכן שהתאמה זו נדרשה כדי למנוע תחרות רבה על צמחייה.
יצור זה השתייך לראשונים שבבני הסדרה מכפילי פרסה אשר הפכו לאיטם לבעלי חיים גבוהים ומהירים ששלטו בערבות ויכלו לעכל עשבים באמצעות קיבותיהם מרובות המדורים.
אליהו גילון

| --- | --- |

ד"ר אליהו גילון
 לידה:  29 ביולי 1922 פולין
 פטירה:  12 בפברואר 2014 (בגיל 91)
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 תאריך עלייה:  1925
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   פלמ"ח הבריגדה היהודית הבריגדה היהודית  צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1941–1945   1950 – 1968
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 קצין רפואה ראשי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה     מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים
 תפקידים אזרחיים
 ממקימי בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב מנהל מחלקה פנימית במרכז הרפואי שיבא
 
אליהו "עולש" גילון (ז'לינסקי) (29 ביולי 1922 – 12 בפברואר 2014) היה איש פלמ"ח, רופא וקצין רפואה ראשי בצה"ל במלחמת ששת הימים, מיוזמי ומקימי בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב ומנהל מחלקה פנימית במרכז הרפואי שיבא (1968–1987).
חייו

גילון נולד בשם אלכסנדר ז'לינסקי בפולין בשנת 1922, בן ליצחק גילון (ז'לינסקי), מהנדס כימיה, איש חינוך ופעיל ציוני. בילדותו, ב-1925, עלה לארץ ישראל עם משפחתו. הוא למד בתיכון חדש.
בשנת 1940, כשהיה בגיל 18, החל לימודי רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, אך סיים אותם רק כעבור עשר שנים בשל פעילות בפלמ"ח ומשנת 1943 כמתנדב בשורות הבריגדה היהודית באיטליה בתקופת מלחמת העולם השנייה. ב-1946, לאחר סיום המלחמה, המשיך בלימודי רפואה בז'נבה שבשווייץ, אך עם פרוץ מלחמת העצמאות הפסיקם בעת שנשלח מטעם מפקדת הפלמ"ח ו"ההגנה" לאמן נוער יהודי שהיה בדרכו לעלות לישראל ולהכשירו ללחימה.
גילון סיים את לימודי הרפואה בישראל בשנת 1950. לאחר שירות בחיל הרפואה בבתי חולים צבאיים, מונה בשנת 1961 לקצין רפואה פיקודי בפיקוד הצפון. מפברואר 1962 כיהן כסגן קצין רפואה ראשי, ובינואר 1963 מונה לקצין רפואה ראשי ובהמשך אותה שנה הועלה לדרגת אלוף-משנה. בתפקיד זה שירת עד סיום מלחמת ששת הימים ותִפקד כרופאו האישי של הרמטכ"ל יצחק רבין (מתוקף אחריותו, גילון נתן לרבין את זריקת ההרגעה שנִטרלה אותו למשך יממה בתקופת ההמתנה).
גילון היה מהוגי ומקימי בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב והיה חבר הסגל. כמו כן היה מנהל מחלקה פנימית במרכז הרפואי שיבא בין השנים 1968–1987.
גילון היה פעיל במספר אגודות ועמותות ובין השאר היה חבר בוועדה הרפואית של כפר נהר הירדן, שמטרתו להעניק לילדים יהודים וערבים שסובלים ממחלות המסכנות את חייהם חוויות מחנאות.
התגורר בצהלה שבתל אביב.
היה נשוי ואב לשני בנים ובת.
אחיו, ד"ר בנימין זאב ז'לינסקי היה רופא אף-אוזן-גרון בכיר בבית החולים הדסה (תל אביב) ובבית החולים איכילוב.
לקריאה נוספת

דניאל נדב, לבן וחאקי: תולדות חיל הרפואה בשנים 1949–1967, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, חיל הרפואה, תש"ס 2000.
'Gilon, Eliahu,' in: Who's who in Israel, 1965, p. 249.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  דוד תדהר (עורך), "יצחק גילון (זילינסקי)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך י (1959), עמ' 3502.
↑  ישעיהו אביעם, התעשייה מתפתחת וגם המחלות, מעריב, 1 בפברואר 1980
1 2  ד"ר א. גילון - קצין רפואה ראשי, הצופה, 3 בינואר 1963
↑  היום יוענקו ארבע דרגות אלוף-משנה, מעריב, 28 באוקטובר 1963.
↑  תזכיר וייצמן, מעריב, 22 באפריל 1974
↑  Jordan River Village.
↑  ד"ר אליהו (עולש) גילון באתר "אבלים".
אלונה איב

| --- | --- |

איב, 2011
 לידה:  30 בנובמבר 1979 (בת 44) סנקט פטרבורג, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות (כיום ברוסיה) 
 שם לידה:  אליונה אובסייניק
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 בן זוג:  נמרוד גולן
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לשנת 2020
 פרופיל ב-IMDb
 
"ברקיע החמישי"
אלונה איב ויחזקאל לזרוב, "ברקיע החמישי"
אלונה איב וישראל דמידוב בהצגה "״דון ז'ואן״, תיאטרון גשר
אלונה איב ואורי יניב בהצגה ״דון ז'ואן״
אלונה איב (נודעת גם בשם אלנה איב, ברוסית: Алёна Ив; נולדה ב-30 בנובמבר 1979) היא שחקנית ובמאית ישראלית. זוכת פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר לשנת 2020 על תפקידה בסרט אסיה.
ביוגרפיה

נולדה בשם אליונה אובסייניק (Алёна Овсянник) בסנקט פטרבורג שבברית המועצות דאז, להוריה לודמילה ואלכסנדר, סטודנטים באוניברסיטה הטכנולוגית. עם סיום לימודים הוריה עברו לעיר טיחווין, שם נולדו לה עוד שתי אחיות. בילדותה למדה אלונה בבית ספר למוזיקה, ניגנה על פסנתר, הייתה בנבחרת הילדים העירונית של החלקה על הקרח.
בראשית שנות התשעים, עם נפילת ברית המועצות, עברה המשפחה לבלארוס, משם הגיעו הוריה במקור ושם הם מתגוררים עד היום.
בשנת 1994, בגיל 14, עלתה לישראל במסגרת פרויקט נעל"ה.
את העלייה התחילה בקיבוץ משמר העמק, שם למדה עברית בשנה הראשונה,
ואז עברה לתיכון למדעים ומוזיקה על"ה בהרצליה. למדה במגמות פיזיקה ומחשבים, המשיכה לנגן על פסנתר. בין חבריה לכיתה הייתה השחקנית אנה סטפן. הן עלו לישראל ביחד באותו מטוס והיו שותפות לחיים וללימודים בקיבוץ ובתיכון בהרצליה.
ב-1998 התקבלה איב ללימודים גבוהים בפקולטה למתמטיקה שבטכניון. במהלך הלימודים למדה גם גרמנית, והייתה חברה בנבחרת האתלטיקה הקלה. במהלך לימודיה לתואר הראשון החלה להתעניין בתחומי הקולנוע והתיאטרון והרבתה לקרוא בנושא. בסופו של דבר נשרה מהלימודים לפני שסיימה את התואר, ועברה להתגורר בירושלים.
קריירה

בשנת 2004 החלה ללמוד בימוי קולנוע וטלוויזיה במכללת הדסה בירושלים. בתקופת הלימודים הפיקה וביימה סרטים קצרים, בהם Color Correction‏ (2005), עליו זכתה בפרס על בימוי קולנוע מטעם קרן שרת אמריקה ישראל; הסרט השתתף בפסטיבל לסרטי וידאו Platforma '06 באתונה. במסגרת לימודי קולנוע השתתפה בשיעורי משחק בהנחייתה של יוספה אבן-שושן, אשר מאוד עודדה אותה להתמקד במשחק מקצועי, וליהקה אותה לתפקיד ראשי בסרט הקצר "ג'וניור" של יוסי אסנפי (2006). הסרט היה מועמד לפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל חיפה ובפסטיבל הקולנוע ירושלים.
עם תום לימודי קולנוע עברה איב לתל אביב, והצטרפה לצוות אימפרו – הסטודיו למשחק מול מצלמה של אבי מלכה. בסטודיו עבדה כעוזרת במאי ומפיקה בפועל בסרטים העלילתיים שצולמו בבית ספר, לצד אנשי מקצוע מתחום הבימוי לתיאטרון ולקולנוע: אילן מוסקוביץ', מיטקו בוזקוב ועוד. בנוסף למדה משחק מול מצלמה בסדנאות ערב.
בשנת 2008 איב הצטרפה לצוות פעלולני הקולנוע "Stunt Academy" בניהולו של דמיטרי אוסמולובסקי. במסגרת הפרויקט השתתפה בפרסומות וסרטי קולנוע וטלוויזיה רבים, בין היתר: סרטו של דני לרנר "קירות" (2009), הסדרה התקופתית The Promise של ערוץ 4 הבריטי שצולמה בארץ, שם שיחקה פלמ"חניקית (2010); בסדרות הפעולה "הבורר" (2013) ו"אחת אפס אפס"; הייתה כפילתה של קלייר דאנס בדרמת הטלוויזיה "הומלנד" של רשת פוקס בפרקים שצולמו בארץ (2011) ועוד. בשנת 2014 עזבה את התחום.
ב-2010–2011 עבדה בתיאטרון גשר כעוזרת במאי, בין היתר לצד יבגני אריה בהצגה "סונאטת קרויצר".
משנת 2013 עבדה עם איגור ברזין בתיאטרון מלנקי בתחום הפקות וידאו בתיאטרון.
בנוסף ביימה והפיקה סרטים קצרים, קליפים מוזיקליים ועוד.
קריירה > משחק בקולנוע ובטלוויזיה

בשנת 2010 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "בלו נטלי" ששודרה בערוץ Yes Drama HD. על תפקיד זה הייתה מועמדת פעמיים לפרס שחקנית השנה בטלוויזיה הישראלית - 2011 ו-2013.
בשנים 2011–2012 שיחקה בהצגה המבוססת על המחזה "דון ז'ואן", בבימוי של אלכסנדר מורפוב בתיאטרון גשר, שם גילמה את דמותה של דונה אנה.
לאחר מכן לקחה חלק בתפקידים שונים במשחק לקולנוע ולטלוויזיה. בין התפקידים הבולטים:
בשנת 2012 שיחקה בתפקיד ראשי בסרטה של דינה צבי-ריקליס "ברקיע החמישי", על פי ספרה של רחל איתן.
בשנת 2016 לקחה חלק ב"גיבורה" - פרויקט שיזמו אצרו וניהלו אומנותית מיכל ויניק ומיה דרייפוס, במאיות, תסריטאיות, יוצרות ומרצות בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. הסרט הוקרן בפסטיבל סרטי הסטודנטים הבינלאומי של אוניברסיטת תל אביב.
הצטלמה בפרסומות וקליפים ובפרויקטים שונים של אמני צילום סטילס.
ב-2020 היא כיכבה בסרט הדרמה דובר העברית ורוסית של הבמאית רותי פריבר "אסיה", לצדה של שירה האס. השתיים זכו בפרסי אופיר לשחקנית הראשית ושחקנית המשנה הטובות ביותר.
חיים אישיים

מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה, הצלם נמרוד גולן. להם שני ילדים.
בימוי

בימוי קליפים
| שנה | שיר | זמר |
| --- | --- | --- |
| 2011 | שקט | מיכאל גוטליב |
| 2009 | שבת | מיכל רוט |
בימוי סרטים קצרים
| שנה | שם הסרט | פסטיבלים ופרסים |
| --- | --- | --- |
| 2014 | Aeon City |  |
| 2013 | ליתה |  |
| 2006 | Autumn Story. The Tailor |  |
| 2005 | Color Correction | פסטיבל לסרטי וידאו Platforma '06, אתונה. פרס על בימוי ממפעל מלגות קרן שרת אמריקה ישראל |
צוות בימוי/הפקה

| שנה | הצגה/סרט | סוגה | תיאטרון/חברת הפקות | במאי | תפקיד |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014 | ברשת | הצגה | תיאטרון מלנקי | איגור ברזין | מפיקה/יועצת וידאו |
| 2014 | רדיקל | סרט עלילתי באורך מלא | אימפרו הפקות | עומר רייס | עוזרת במאי |
| 2010 | סונאטת קרויצר | הצגה | תיאטרון גשר | יבגני אריה | עוזרת במאי |
| 2009 | השגרירים | סרט תיעודי באורך מלא | ערוץ 8, אימפרו הפקות | טל אגסי | מתאמת הפקה |
| 2009 | תאילנד | סרט קצר |  | צביקה בוקסנשפנר | מתאמת פוסט |
| 2009 | חומר נפץ | סרט עלילתי באורך מלא | אימפרו הפקות | מיטקו בוזקוב | מפיקה בפועל ועוזרת במאי |
| 2008 | לאן נעלם משה איבגי | סרט עלילתי באורך מלא | אימפרו הפקות | אבי מלכה | עוזרת במאי |
| 2007 | קרב מגע | פרק בסדרה על אמנויות לחימה | ערוץ ההיסטוריה, Jupiter Productions Ltd., USA |  | צוות הפקה |
| 2007 | חיים | סרט קצר |  | חן גלעד | עוזרת במאי |
| 2007 | אין עוד מלבדו | סרט קצר |  | נמרוד גולן, יפתח שפירא | עוזרת במאים |
| 2006 | אילוף הגוררת | פיילוט | ריקי שלח הפקות בע"מ |  | מתאמת הפקה |
הערות שוליים

↑  ליטל אבזון, ‏"אני הטייפקאסט של הבלונדינית עם הליפסטיק האדום", באתר ‏מאקו‏, 10 באוקטובר 2013
↑  גיבורה - שתי אוצרות, שתי מפיקות, חמש במאיות וסרט אחד, באתר פוליטיקלי קוראת, ‏2016-10-16
| פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–2010 | ריטה זוהר (1990) • דפנה רכטר (1991) • ענת וקסמן (1992) • חגית דסברג (1993) • רונית אלקבץ (1994) • חנה אזולאי-הספרי (1995) • לוסי דובינצ'יק (1996) • אסתי זקהיים (1997) • דפנה רכטר (1998) • אוולין קפלון (1999) • טינקרבל (2000) • רונית אלקבץ (2001) • אורלי זילברשץ (2002) • איילת זורר (2003) • דאנה איבגי (2004) • סיגלית פוקס (2005) • אסי לוי (2006) • רונית אלקבץ (2007) • היאם עבאס (2008) • עירית קפלן (2009) • מיה דגן (2010) |  |
| 2011 ואילך | אוולין הגואל (2011) • הדס ירון (2012) • סיון לוי (2013) • דאנה איבגי (2014) • מורן רוזנבלט (2015) • נועה קולר (2016) • שאדן קנבורה (2017) • שרה אדלר (2018) • לירון בן-שלוש (2019) • אלונה איב (2020) • ג'ונא סולימאן (2021) • ריטה שוקרון (2022) • ריימונד אמסלם (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007429780105171  VIAF: 445148269836505230006   WorldCat (עם VIAF): 445148269836505230006
אליהו דב וכטפוגל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1942 (בן 82 בערך) תש"ב מונטריאול קנדה 
 השכלה:  ישיבת לייקווד 
 מקום פעילות:  סאות' פולסברג, ניו יורק
 השתייכות:  חרדי ליטאי
 תחומי עיסוק:  ראש ישיבת זיכרון משה
 רבותיו:  הרב אהרן קוטלר   הרב יוסף דב סולובייצ'יק   רבי משה שמואל שפירא
 
הרב אליהו דב וכטפוגל (בדרך כלל בכתיב יידי: וואַכטפויגעֶל; ידוע בכינוי רֶבּ אֶלֶ'ה בּעֶר; נולד ה'תש"ב, 1942) הוא ראש ישיבת "זיכרון משה" בסאות' פולסברג בארצות הברית. על אף שהוא אינו חבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית מטעמים עקרוניים, הוא מעורב בפעילותה ונמנה עם השורה הראשונה של הרבנים החרדים-ליטאיים בארצות הברית.
ביוגרפיה

נולד בקנדה לרב נתן מאיר ווכטפוגל, ולחוה, בתו של הרב ישראל זלמן שלומוביץ, רבה של גנינץ, שהייתה מייסדת ומנהלת בית יעקב בבורו-פארק. בילדותו מינה רבי אהרן קוטלר את אביו כמשגיח בישיבת לייקווד, והמשפחה היגרה לעיירה לייקווד שבניו ג'רזי. למד בישיבת "בית התלמוד" בארצות הברית, בישיבת לייקווד אצל רבי אהרן קוטלר ובישיבת בריסק אצל רבי יוסף דב סולובייצ'יק. בשנת תשכ"ו נישא למינה, בתו של הרב משה שמואל שפירא, ראש ישיבת באר יעקב, ועבר ללמוד בכולל שבישיבת חמיו. לאחר שנים מעטות עברו בני הזוג לארצות הברית. בני הזוג התגרשו והרב ווכטפוגל נישא בשנית לזיווה בתו של הרב עמרם בלום, רב בקליבלנד.
הוא מונה כר"מ בישיבת "זיכרון משה" בסאות' פולסברג (אנ'), מחוז סאליבן (אנ') בניו יורק שעמדה בראשות הרב צבי אבא גורליק, בנו של מייסד הישיבה הרב ירוחם גורליק. במשך השנים מונה לראש הישיבה, ותרם לפרסומה. בישיבה לומדים כ-170 בחורים, בעיקר מארצות הברית.
כאשר ביקר הרב אהרן יהודה לייב שטינמן בארצות הברית הוא הזמין את הרב ווכטפוגל להצטרף למועצת גדולת התורה של אגודת ישראל באמריקה. הזמנה דומה שלח אליו בכתב הרב יוסף שלום אלישיב, אולם הוא סירב.
הנהגתו

הרב וכטפוגל נחשב לאחד מגדולי הדור בארצות הברית, והוא אחד ממנהיגיו הבולטים של הציבור החרדי ליטאי בארצות הברית. כאמור לעיל, על אף שהרב וכטפוגל אינו חבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית מטעמים עקרוניים,[דרושה הבהרה] הוא מעורב בפעילותה ונמנה עם השורה הראשונה של הרבנים החרדים-ליטאיים בארצות הברית. חלק גדול מהציבור הישיבתי ובני התורה בארצות הברית סרים למשמעתו, ולדידם הוא בעל המילה האחרונה ברוב הנושאים[דרוש מקור]. בעניינים שונים הוא  נוקט בשיטתה של חסידות סאטמר.
משפחתו

ילדיו:
פרידא - נישאה לר' מאיר חיים זילבער, ר"מ בישיבה כלל חסידית במונסי
ר' אריה - ר"מ בישיבה לצעירים בלייקווד
ר' עמרם
חתניו:
הרב מאיר חיים זילבער, ר"מ בישיבה כלל חסידית במונסי
הרב מאיר וויינשטיין - שואל ומשיב בישיבה בסאות' פולסברג
הרב שמואל שוסטל, בנו של ראש ישיבת לייקווד הרב דוד שוסטל
אנדרה סלמון

| --- | --- |

 לידה:  4 באוקטובר 1881 הרובע האחד עשר של פריז, איל-דה-פראנס, צרפת 
 פטירה:  12 במרץ 1969 (בגיל 87) סנרי-סיר-מר, צרפת 
 שם לידה:  André Salmon 
 מדינה:  צרפת 
 שם עט:  Pol de Comène 
 שפות היצירה:  צרפתית, רוסית 
 סוגה:  שירה, מסה 
 זרם ספרותי:  קוביזם 
 פרסים והוקרה:  פרס הפיוט הגדול של האקדמיה הצרפתית (1964)  אביר בלגיון הכבוד 
 
אנדרה סלמון (בצרפתית: André Salmon;‏ 4 באוקטובר 1881 – 12 במרץ 1969) היה משורר, עיתונאי, מבקר אמנות וסופר צרפתי ממוצא יהודי.
מימין לשמאל: אמדאו מודיליאני, פבלו פיקאסו ואנדרה סלמון, 1916
פורטרט של סלמון, 1947 (ציור מאת ז'וזט בורנט)
ביוגרפיה

אנדרה סלמון נולד בפריז, ילדם הרביעי של אמיל-פרדריק סלמון, פסל וחרט, וסופי-ג'ולי קטיו. מוצאם ממשפחה יהודית, אולם אנדרה סלמון עצמו הטיל ספק בכך.
בעשור הראשון של המאה ה-20 הוא התערבב עם חוגים ספרותיים ברובע הלטיני של פריז. באותה תקופה הקים יחד עם קבוצת אמנים צעירים קבוצה אמנותית שכונתה "סאז'ס" ("חוכמה"), בה נמנו גם ז'אן פולן, פייר רוורדי, פייר מק אורלן, מקס ז'אקוב וארמן לובן.
בשנת 1904 עבר לבאטו-לבואר והתגורר שם עם פאבלו פיקאסו, מקס ג'ייקוב ואפולינר. במשך כמה שנים חי חיי בוהמה. הוא מצא עבודה כעיתונאי. ביולי 1909 נשא את ז'אן בלאזי-אסקארפט והם עברו לגור ברובע השביעי של פריז.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס סלמון לצבא כמתנדב. לאחר מכן עבד כעיתונאי בעיתונים שונים. פרסם שירים, סיפורים קצרים, ביקורות ומאמרים. משנת 1928 סלמון עבד ב"לה פטיט פריזיאן" ככתב משפטי. בשנות השלושים נקלע לקשיים כלכליים, סלמון נשלח לספרד על ידי ה"פטיט פריזיאן" כדי לדווח על מלחמת האזרחים בספרד מהצד הפרנקואיסטי. הדיווחים שלו, שהיו ביקורתיים כלפי הפשיסטים, צונזרו על ידי העיתון.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שימש כתב צבאי. לאחר נפילת צרפת הוא עשה את דרכו חזרה דרך מארסיי לפריז. הוא הצטרף שוב ל"לה פטיט פריזיאן", אך נמנע מכל נושא שנוי במחלוקת, ונאלץ להגן על עצמו מפני התקפות מהימין הקיצוני שהאשימו אותו בהיותו יהודי ותומך ב"אמנות מנוונת". לאחר שחרור צרפת הוא כתב במשך כמה שנים בשם בדוי.
אשתו נפטרה ב-1949. ב-29 באוקטובר 1953 הוא נשא את ליאו, דוגמנית לשעבר. בנובמבר 1961 עבר מפריס לסאנארי. בשנת 1964 הוענק לסלמון ה"גרנד פרי" לשירה מטעם האקדמיה הצרפתית.
סלמון נפטר ב-12 במרץ 1969 בביתו בפרובנס.
עבודותיו > שירה

Poèmes, Vers et prose, 1905
Féeries, Vers et prose, 1907
Le Calumet, Falque, 1910
Prikaz, Paris, Éditions de La Sirène, 1919
C'est une belle fille! Chronique du vingtième siècle, Albin Michel, 1920
Le Livre et la Bouteille, Camille Bloch éditeur, 1920
L'Âge de l'Humanité, Paris, Gallimard, 1921
Ventes d'Amour, Paris, À la Belle Édition, chez François Bernouard, 1922
Peindre, Paris, Éditions de la Sirène, 1921
Créances 1905–1910 (Les Clés ardentes. Féeries. Le Calumet). Paris, Gallimard, 1926
Métamorphoses de la harpe et de la harpiste, Éditions des Cahiers Libres, 1926
Vénus dans la balance, Éditions des Quatre Chemins, 1926
Tout l'or du monde, Paris, Aux éditions du Sagittaire, chez Simon Kra, coll. Les Cahiers nouveaux, n. 36, 1927
Carreaux 1918–1921 (Prikaz. Peindre. L'Âge de l'Humanité. Le Livre et la Bouteille), Paris, Gallimard, 1928
Saints de glace, Paris, Gallimard, 1930
Troubles en Chine, René Debresse éditeur, 1935
Saint André, Paris, Gallimard, 1936
Odeur de poésie, Marseille, Robert Laffont, 1944
Les Étoiles dans l'encrier, Paris, Gallimard, 1952
Vocalises, Paris, Pierre Seghers, 1957
Créances, 1905–1910, followed by Carreaux 1918–1921, Paris, Gallimard, 1968
Carreaux et autres poèmes, preface by Serge Fauchereau, Paris, Poésie/Gallimard, 1986
עבודותיו > ספרים וסיפורים קצרים

Tendres canailles, Paris, Librairie Ollendorff, 1913, and Paris, Gallimard, 1921
Monstres choisis, Paris, Gallimard, 1918
Mœurs de la Famille Poivre, Geneva, Éditions Kundig, 1919
Le Manuscrit trouvé dans un chapeau, Société littéraire de France, 1919, and Paris, Stock, 1924
La Négresse du Sacré-Cœur, Paris, Gallimard, 1920, 2009
Bob et Bobette en ménage, Paris, Albin Michel, 1920
C'est une belle fille, Paris, Albin Michel, 1920
L'Entrepreneur d'illuminations, Paris, Gallimard, 1921
L'Amant des Amazones, Éditions de la Banderole, 1921
Archives du Club des Onze, Nouvelle Revue Critique, 1924
Une orgie à Saint-Pétersbourg, Paris, Aux éditions du Sagittaire, chez Simon Kra, La Revue européenne, n. 13, 1925
Comme un homme, Eugène Figuière Éditeurs
Noces exemplaires de Mie Saucée, Henri Paul Jonquières
Le Monocle à deux coups, Paris, Jean-Jacques Pauvert, 1968