ויטוריו פוצו
ביוגרפיה > ההצלחה כמאמן נבחרת איטליה

בדצמבר 1929 קיבל פוצו באופן קבוע את משרת המאמן של נבחרת איטליה, ובשנת 1930 הצעיד אותה לזכייה ב"גביע מרכז אירופה הבינלאומי" לאחר ניצחון על נבחרתה של הונגריה. הוא החל להותיר השפעה עמוקה כבר מראשית תפקודו.
במהלך שנות השלושים הנחיל פוצו לנבחרת שיטת משחק חדשה אותה הגה, אשר כונתה "מתודו" (Metodo), ושמה דגש רב יותר על יכולת הגנתית מהמקובל בעבר. במסגרת טקטיקה זו נעשה שימוש במערך חדשני בצורת 2:3:2:3 – שני שחקני הגנה, שלושה קשרים אחוריים, שני קשרים התקפיים (אשר נקראו באותה תקופה inside forwards) ושלושה חלוצים. השיטה כללה מאפיין שפותח קודם לכן על ידי הרברט צ'פמן, בדמות שבירה מהירה של התקפות היריבות באמצעות תיקולים שביצעו שחקני הקישור האחורי, והתיאום המיידי ביניהם לבין השחקנים המוצבים לפניהם, אך התאפיינה במעורבות גדולה יותר של שחקני הקישור במאמצים ההגנתיים השוטפים. שיטת המשחק של פוצו תרמה לעיצוב הסגנון בו התאפיין הכדורגל האיטלקי לדורותיו, אשר דגל תמיד ביכולת טקטית והגנה חזקה.
פוצו נודע גם כדמות כריזמטית במיוחד, אשר הטיל משמעת חזקה בנבחרת, היה נחוש מאוד בהחלטותיו והדיח מספר שחקנים מובילים מהסגל במשך שנות תפקודו הראשונות. חוזקו התבטא גם בכך שעמד על דרישותיו מול ראשי התאחדות הכדורגל האיטלקית, בתקופה בה המאמנים היו בעלי מעמד נמוך יותר. לפוצו היה בנוסף חלק חשוב בתהליך ה"אוריונדי" (oriundi), אזרוחם של שחקנים שהגיעו ממדינות זרות וצירופם לשורות הנבחרת האיטלקית. שניים מהבולטים שבהם היו הארגנטינאים ריימונדו אורסי שהחל לשחק בנבחרת כבר מתחילת כהונתו של פוצו, ולואיס מונטי שהופיע במדי ארגנטינה בגמר גביע העולם 1930.‏
הטורניר המשמעותי הראשון של פוצו כמאמן הנבחרת היה גביע העולם ב-1934 שהתקיים במולדתו. לקראת הטורניר הוא חסה בצילו של בניטו מוסוליני, מנהיג איטליה הפשיסטית אשר השתמש בטורניר הביתי ככלי לקידום תעמולתו. על מנת לשחרר את נבחרתו מלחצם של השלטונות, טיפח פוצו בקרב שחקניו את המשמעת החזקה ואת המנהיגות העצמית שלו. במקביל, ניסה לרצות את ראשי השלטון בכך שהצדיע בסגנון פאשיסטי יחד עם שחקניו לפני כל משחק.
בטורניר התבסס פוצו באופן מיוחד על קשר אינטר מילאנו, ג'וזפה מאצה, כשחקן המוביל של הנבחרת וכאחד מהכלים המרכזיים ביישום שיטת המשחק שפיתח. שחקנים מרכזיים נוספים היו ג'ובאני פרארי ואנג'לו סקיאביו, וכן החלוץ אורסי והקשר האחורי מונטי, אשר הובאו במיוחד מארגנטינה לצורך חיזוק הנבחרת. במהלך הטורניר, אשר הורכב כולו מארבעה שלבי נוק-אאוט, גברה איטליה על נבחרות ארצות הברית, ספרד ואוסטריה והמשיכה לזכייה הראשונה בתולדותיה בגביע לאחר ניצחון בגמר על נבחרת צ'כוסלובקיה. במהלך המשחקים נפוצו טענות קשות על שיפוט לא הוגן לטובת האיטלקים, שנבעו מהלחץ שהופעל על שופטי המשחקים ומאיומיו של מוסוליני על חיי אנשי הנבחרת. הדבר הפחית בתודעה ההיסטורית את מידת תרומתו של פוצו ואת כשרותה של זכייה זו.‏
כהוקרה על תפקודו המוצלח בניהול הנבחרת קיבל פוצו תואר אבירות, "Commendatore", מטעם ממשלת איטליה. הזכייה בגביע העולמי פתחה עבור הנבחרת תקופה ארוכה של הצלחות, במהלכה הפגינה שליטה בכדורגל העולמי. היא זכתה בפעם השנייה בגביע מרכז אירופה ב-1935, ולפני אולימפיאדת ברלין ב-1936 נזקף לזכותה רצף משחקים ארוך במיוחד ללא אף הפסד. לאולימפיאדה הגיע פוצו עם סגל שהורכב כולו משחקנים חובבים, בהתאם לחוקי הטורניר האולימפי באותה תקופה, ולא עם השחקנים הבכירים שבהם השתמש בדרך כלל. הוא הצעיד את הנבחרת לזכייה במדליית הזהב, תוך ניצחון במשחק המכריע על אוסטריה בהדרכת הוגו מייזל, אשר נחשבה לאחת מהנבחרות המיומנות בעולם באותן שנים.
למשחקי גביע העולם ב-1938 נסע פוצו עם סגל שחקנים שונה לחלוטין מזה שהציג בטורניר ארבע שנים קודם לכן, ממנו נותרו שלושה שחקנים בלבד. טכניקת המשחק של הנבחרת הגיעה לשיאה עד אותו טורניר, ופוצו קידם חלוץ חדש, סילביו פיולה, עליו בנה כחלק מרכזי במשחק ההתקפה לצדם של מיאצה (אותו מינה לקפטן הנבחרת) ומספר שחקנים חדשים נוספים. ההרכב החדש שבנה פוצו זכה להצלחה רבה, שהתבטאה בין היתר בחמשת השערים שהבקיע פיולה בטורניר. הוא הנהיג את איטליה לניצחון בחצי הגמר על נבחרת ברזיל שהתאפיינה בסגנון הכדורגל ההתקפי והמלהיב שלה, בין היתר בשל שאננותם של הברזילאים שהשאירו למנוחה את כוכבם הגדול, לאונידס. במשחק הגמר גברה איטליה על הונגריה במשחק מרובה-שערים, וזכתה בגביע העולמי בפעם השנייה ברציפות. אולם, גם זכייה זו יוחסה על ידי רבים לאיומיו של מוסוליני במהלך הטורניר, ולוויתוריהם של שחקני הונגריה שחסו על חיי יריביהם במהלך הגמר.