stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דקליים
מזיקים

ככל צמח שתפוצתו רחבה, קיימים גורמים רבים היכולים להזיק לדקל:
תנאי סביבה כגון כפור או השקיית יתר.
מחלות שמקורם בחיידקים (צהבון) או פטריות הגורמות לריקבון שורשים, עלים ופירות (לדוגמה: Aspergillus japonicus).
מין האקרית קרדית דקל אדומה (Raoiella indica).
נֶמָטוֹדוֹת (תולעים זעירות בקרקע) הפוגעות בשורשים (לדוגמה: .Meloidogyne spp).
חלזונות (לדוגמה: Helicopsis vestolis).
ציפורים ויונקים כדוגמת תוכים, עטלפי פרי ומכרסמים (עכבר הבית וחולדה שחורה).
המזיקים המסוכנים ביותר לדקליים הם החרקים: סוגים שונים של עש, פרפרים, חיפושיות, צרעות וארבה המדבר תוקפים את הפירות, העלים והזרעים. סוגים שונים של חיפושיות תוקפות את הגזע. טרמיטים וצרצרים תוקפים את השורשים.
בסוף המאה ה-20 הגיעה למזרח התיכון ולספרד ממזרח אסיה (כנראה בעזרת האדם) חיפושית הנחשבת לאיום הגדול ביותר של מגדלי הדקליים: חדקונית הדקל האדומה (Rhynchophorus ferrugineus). חיפושית זו מטילה את ביציה בתוך הגזע והזחלים הבוקעים ממנה ניזונים מן העץ ולעיתים קרובות גורמים בכך למותו. בישראל התגלה המזיק לראשונה בשנת 1999.
שימור הדקל

הפיתוח המואץ של האדם בכל רחבי העולם מוביל לאיבוד מהיר יותר ויותר של זני צמחים ובעלי חיים. אזורים נרחבים הוסבו בידי האדם לשדות מרעה, לאזורי מגורים ולשימושים נוספים. כך נותרו "איים" בודדים של בתי גידול. השפעת תהליך מואץ זה על יחסי הגומלין בין המינים שבעולם הטבע אינה ברורה לנו, ולכן אין אנו יודעים לאן יוביל תהליך זה.
אף על פי שכרבע ממיני הדקליים מצויים בסכנה ברמות שונות, המאמץ המדעי לשמר מיני דקליים נדירים הוא מועט. משפט זה נכון לגבי כלל הצמחים. בדרך כלל שימור צמחים, אם נעשה, הוא במסגרת שמירת אזור המחיה של עופות או יונקים בסכנה.
על פי הדו"ח של הארגון IUCN משנת 1996 מוגדרים 230 מיני דקליים כמינים בסכנת הכחדה, שניים נכחדו מאז הוגדרו כך, 21 ככל הנראה נכחדו ו-207 בסכנה. הראשון מבין השניים שנכחדו בבר, Corypha taliera ממשיך להתקיים בגנים בוטניים ומקווים להשיבו להודו, השני, דקל אי הפסחא, ידוע כיום רק ממאובנים מאי הפסחא. 69 סוגים של דקליים כוללים מינים בסיכון גבוה (כ-36% מכלל סוגי הדקליים), מתוכם 16 הם מין יחיד בסוג, והם מעוררים דאגה מיוחדת. מצב שימורם של כ-1,300 מיני דקליים רשום כ"בלתי ידוע" בתוכנית שימור הדקליים של "האיחוד העולמי לשימור" (World Conservation Union). מתוך רשימה זו 631 מינים אנדמיים השייכים ל-73 סוגים. המדינות בהם גדל המספר הגבוה ביותר של מינים אנדמיים שמצב שימורם אינו ידוע הם (בסוגריים מספר המינים): אינדונזיה (158), פפואה גינאה החדשה (105), ברזיל (40), סין (38), הפיליפינים (38) ומלזיה (23). רבים מצמחים אלו מצויים במקומות נידחים שהגישה אליהם קשה. לעיתים סיווג הדקליים עצמו מהווה בעיה והמחקר בשאלות אלו יעסיק את חוקרי הדקליים שנים רבות. על מנת לשמר את מיני הדקליים הקים ה-IUCN גוף המאגד מומחים לנושא דקליים (Palm Specialist Group), והגוף הכין רשימה של 50 מיני הדקלים הכלולים בתוכנית השימור.
הדקל הנדיר ביותר הוא Hyophorbe amaricaulis, שממנו יש רק פרט אחד בגן הבוטני בקורפיפ (Jardin Botanique de Curepipe) במאוריציוס. זהו צמח בר שגדל באותו מקום לפני שהוקם הגן הבוטני. אף שנבדקת האפשרות ליצור תרבית מרקמת הצמח, מין זה כנראה עתיד לחזור על ההיסטוריה העגומה של הדודו ולהיכחד.
לעומת זאת, לצמח האחרון בתת-המין conjungatum של המין Dictyosperma album המצוי על האי "ראונד" (Round Island), השייך למאוריציוס צפוי עתיד טוב יותר משום שהצמח עדיין מייצר זרעים. כוונת קרן הטבע של מאוריציוס להנביט ולשתול כאלף זרעים באי. נראה שלדקל זה יש סיכוי לשרוד בבר למשך שנים רבות נוספות.
המצב במדגסקר דומה למצב במאוריציוס. רשימת הצמחים בסכנה של הארגון IUCN כוללת 18 מיני Dypsis, המצויים בסכנת הכחדה או שכבר נכחדו. רבים מיותר ממאה ממיני הדקליים האחרים המצויים במדגסקר (בסך הכול כ-192 מינים אנדמיים לאי) נמצאים בסכנה מכיוון שהם הצטמצמו לאוכלוסיות קטנות, שריד ליערות ושטחי הדשא.
הדקל הנדיר ביותר בחצי הכדור המערבי הוא כנראה Attalea crassispatha מהאיטי. בפעם האחרונה שנערכה ספירה של עצים בוגרים ב-1996 נמצאו פחות מ-30 פרטים. גנים בוטניים ברחבי ארצות הברית מגדלים כמאה צמחים ממין זה וחלקם הוחזרו להאיטי. הבעיה הגדולה של דקל זה היא שבית הגידול שלו נעלם. הדקלים האחרונים הגדלים בר מצויים בקצות שדות מרעה.
בהוואי, הגן הבוטני הטרופי הלאומי מסייע במאמצי שימור על 23 המינים של Pritchardia, כולל אחד עשר מינים בסיכון גבוה. לדוגמה, רק דקל בוגר אחד של Pritchardia munroi גדל בר באי מולוקאי.
הערך הכלכלי של הדקל

ערכה הכלכלי של משפחת הדקליים הוא גדול, ומבחינה זו היא שנייה לדגניים. רשימה של מוצרי הדקליים:
פירות: מיליוני אנשים ניזונים מפירות הדקל כגון התמר, אסאי והקוקוס. הפירות נאכלים טריים או שניתן לייבשם לצורך שימור לתקופה ארוכה. מוצרים נוספים המופקים מהפירות הם דבשה, סילאן (מהתמר) וקופרה שהוא בשר קוקוס מיובש שממנו ניתן להפיק שמן קוקוס המשמש בתעשיית הקוסמטיקה.
לב דקל: קודקוד הצמיחה של מיני דקל שונים (למשל פופוניה) נחשב מעדן ותוסף מקובל לסלטים (אם כי קטיף הלב משמעה הריגת העץ).
שמן: מדקל מיוחד הקרוי דקל השמן (שמנון) מפיקים שמן דקלים. השמן מופק מציפת הפרי ומהגלעין. שמן הדקלים משמש למאכל, ולהכנת מרגרינה וסבון.
יין: ממוהל (הנוזל המימי המעביר מזון בצמח) של כמה סוגי דקליים נוהגים תושבים באסיה ובאפריקה להכין יין דקלים, הקרוי "טודי" שהוא משקה בעל תכולת אלכוהול נמוכה. ניתן לזקק ערק מתוך יין הדקליים.
סוכר: ניתן לזקק סוכר ממוהל של כמה סוגי דקליים, למשל "ארנגת הסוכר" (Arenas saccharifera או Arenga pinnata).
דונג: דקלי הדונג השייכים לסוגים Ceroxylon ו-Copernicia. הסוג הראשון הם עצים שגובהם מגיע עד 50 מ' ושגזעם מכוסה שכבת דונג בעובי של 5–6 מ"מ. כל עץ יכול לספק 8–12 ק"ג דונג בכל עונה. הדונג משמש לנרות.
ראטאן: הראטאן מופק מדקליים מהסוגים Calamus ו-Daemonorops ומשמש לקליעת סלים והכנת רהיטים.
רפיה: סיבי הרפיה מופקים מהדקלים מהסוג רפיה ומשמשים להכנת חבלים, סלים ומצעיות.
שנהב צמחי: זרעי הסוג שנהבית (Phytelephas) מכוסים בשכבה קשה ומבהיקה דמוית שנהב. מהזרעים מכינים כפתורים ותכשיטים.
אריקה: תושבים באסיה, בעיקר בהודו, ובייחוד פועלים, נוהגים ללעוס את פרי האַרֵיקה – מין של דקל (Areca catechu) יחד עם עלי "בטל" (Piper betle). התערובת גורמת להרגשת מרץ, אבל המנהג גורם במקרים רבים להופעת סרטן הפה וממשלת טאיוואן החלה לנקוט צעדים להפסקת המנהג.
שימושים לבית: מהגזעים והענפים ניתן להכין קורות. מהעלים הגדולים (הכפות) מכינים סכך, ומהם וגם מהקליפה ניתן להכין חבלים, מחצלות, נייר, אריג, כובעים ומברשות.
ביהדות, את הענף האמצעי של התמר, הלולב הסגור, לוקחים כדי לקיים את מצוות ארבעת המינים בחג הסוכות.
הדקל בתרבות האנושית

הדקל הוא עץ חשוב לאוכלוסיות הגרות באזורים בהם הוא צומח. מעבר לפן הכלכלי שהוזכר בסעיף הקודם נעשה שימוש במוצרי העץ גם בפולחן הדתי ולייצור תרופות.
הדקל בתרבות האנושית > הדקל במצרים העתיקה

במצרים העתיקה היה לדקל התמר ערך דתי, תזונתי ותעשייתי מיוחד. נהגו לגדל העץ בעמק הנילוס אלפי שנים לפני שהופיעו ההירוגליפים הראשונים. גלעינים של תמרים, עצי תמרים וציורים של דקל התמר ודקל הדום מופיעים בקברים רבים.
המצרים הקדמונים השתמשו בעלים של דקל תמר כסמל לאריכות ימים; בחפירות נחשף אדם כורע המחזיק בידיו צרור עלי דקל לאריכות ימים. תמר היה סמל של האל הגדול ביותר "אמון-רע". כפות התמרים היו אחד מסמליה של חתחור, אלת החיים, השמחה, המוזיקה, הריקודים והפוריות. דקל הדום היה סמל הגבריות בטבע, וייצג את תחות, אל החוכמה והמדע שהמציא את הכתיבה, לכן נעשה שימוש בעלי הדקל ככלי כתיבה.
המצרים הקדמונים סגדו לרע, אל שהיה לו ראש של נץ וכתר דמוי דיסק בוער שייצג את השמש. בנקודת ההיפוך החורפית, היום הקצר ביותר בשנה המתרחש בחצי הכדור הצפוני ב-21 או 22 בדצמבר, נאמר כי רע החל להחלים ממחלה. אז המצרים היו חוגגים כשהם ממלאים את בתיהם בכפות תמרים ירוקות שסימלו עבורם את ניצחון החיים על המוות.
הדקל בתרבות האנושית > בסהר הפורה בתקופות הברונזה והברזל

עץ התמר נזכר בתנ"ך מספר רב של פעמים. הנביאה והמנהיגה דבורה ישבה תחת עץ תמר.
מוטיב העץ והיעלים עם עצי תמר
כד מתל ינעם, תקופת הברונזה המאוחרת
שבר כד מבית שאן, תקופת הברזל א'
בכנען, בישראל וביהודה, הייתה נפוצה עבודת האלה אשרה תחת עצים המקודשים לה; הממצא האמנותי הארכאולוגי מקשר במיוחד בין אשרה לעץ הדקל, ולעיתים גם לכפות דקלים טריות. בדומה לאשרה, גם האלה תנת הייתה מקושרת לייצוגי עצים חיים, במיוחד עצי תמר, לעיתים גם היא עם יעלים משני צדדיו (מוטיב העץ והיעלים).
במקרא, התמר נמנה עם שבעת המינים (מקובל ליחס את ה"דבש" לתמר), ועם ארבעת המינים של חג הסוכות: ”ולקחתם לכם ביום הראשון פרי עץ הדר כפת תמרים וענף עץ עבת וערבי נחל” (ויקרא, כ"ג, מ').
בשיר השירים מופיע קטע, בו משולה האהובה לעץ תמר: ”מַה יָּפִית וּמַה נָּעַמְתְּ אַהֲבָה בַּתַּעֲנוּגִים, זֹאת קוֹמָתֵךְ דָּמְתָה לְתָמָר וְשָׁדַיִךְ לְאַשְׁכֹּלוֹת. אָמַרְתִּי אֶעֱלֶה בְתָמָר אֹחֲזָה בְּסַנְסִנָּיו וְיִהְיוּ נָא שָׁדַיִךְ כְּאֶשְׁכְּלוֹת הַגֶּפֶן וְרֵיחַ אַפֵּךְ כַּתַּפּוּחִים. וְחִכֵּךְ כְּיֵין הַטּוֹב הוֹלֵךְ לְדוֹדִי לְמֵישָׁרִים דּוֹבֵב שִׂפְתֵי יְשֵׁנִים.” (שיר השירים, ז', ז'–י'). הדימוי בקטע זה נוגע לאידיאל היופי באותה תקופה (כפי שמתבטא, למשל, בציורי רקדניות מצריים), ומדמה את גוף האהובה לעץ התמר הגבוה, כאשר אשכולות התמרים או הענבים הם כשדיים הגדולים יחסית לגוף. הממצאים אומנותיים רבים מאוד מהמזרח הקדום, החל מהאלף השלישי לפנה"ס, מייצגים את עץ התמר כעץ קדוש, ומקשרים בין אלות נקביות לבין עצי תמר ועבודה הקשורה בהם (למשל, ציור הכתרת זמרי־לים, בו מתבצע בתחומי מקדש האלה גדיד תמרים). קטע משיר שומרי קדום, המתייחס כנראה לאיננה, מתאר: אִמי היא עץ תמר, עם ריח מתוק מאוד; במצרים, אלת העצים – המזינה את המתים – מופיעה בצורת תמר, לעיתים אף כעץ בעל איברים אנושיים כידיים ושדיים; בקרתחדשת נמצאו מצבות בהן דמות אלה ניצבת בין עצי תמר, לעיתים עם אנשים מטפסים עליהם. אין ספק, לאור התפוצה הרחבה של קדושת עץ התמר והטיפוס עליו בזמן ובמרחב, שדימוי זה היה ידוע היטב גם בירושלים, והדבר אף מתקשר לשם הפרטי "תמר" לנשים מושכות במקרא (תמר מספר בראשית ותמר מספר שמואל). לאור הממצאים והספרות, נראה שטיפוס על העץ ואחיזה באשכולות התמר הם בעלי מאפיינים של פעולה קדושה. הבלטת השדיים בדימויים ובאומנות החזותית מזכירה, ככל הנראה, את "צלמיות העמודים" שהיו נפוצות מאוד בישראל בתקופה המקראית, בהם האישה הייתה מעוצבת כעמוד בעל ראש וידיים, כאשר מהעמוד בלטו שדיים שהידיים אחזו בהם.
תבליט מתל חלף, המתאר אדם מטפס (בעזרת סולם) על עץ בגדיד התמרים
תבליט מאזתודי (קרטפה), המתאר אישה מיניקה ילד ולצדה עץ תמר
מטבע צבאי מקרתחדשת ועליו עץ תמר (φοινικιές). ייצוגי עצי תמר נמצאו על מטבעות פיניקיים רבים, והעץ היה אחד מסמלי פיניקיה
מטבע ממטבעות שמעון בן כוסבה (בר כוכבא), ועליו עץ תמר וכיתוב 𐤔𐤌𐤏𐤅𐤍 (שמעון)
אחת המשמעויות של המילה היוונית φοῖνιξ (פֿוֹינִיקְס), שנתנה לפיניקים את שמם, היא "עץ תמר"; עץ התמר הופיע על מטבעות פיניקיים רבים, וכאמור היה מסמלי אשרה, והוא היווה אחד מסמלי ארץ פיניקיה.
הדקל בתרבות האנושית > לאחר תקופת הברזל

בנצרות מקובל לקשט את הכנסיות בכפות תמרים ביום ראשון החל שבוע לפני יום ראשון של הפסחא, המכונה יום ראשון של הדקלים כזכר לאופן בו התקבל ישו על ידי תושבי ירושלים שישה ימים לפני שנצלב.
ביהדות, כפות תמרים יכולים לשמש גם כסכך לסוכה. לפי חז"ל התמר שימש כתרופה למחלות שונות. התמר נחשב כפרי משביע, משלשל, מחזק את הגוף ואינו מפנקו. על פי הרמב"ם לבבות דקל הם סגולה להגברת פוריות הגבר.
ברפואה העממית מקובל שפרי התמר יעיל כנגד הפרעה בזקפה ואנמיה, ואבקה שנוצרה מכתישת זרעים קלויים של התמר יעילה לריפוי פצעים ולהפסקת דימום מהאף.
דקליים בישראל

בישראל גדלים כמה סוגים של דקליים, רובם מתורבתים, אך קיימים מקומות בהם הם גדלים בר.
דקליים בישראל > דקליים הגדלים בר

תמר מצוי (Phoenix dactylifera) בסוג תמר – דקל גבה קומה (עד 20 מ' ויותר) גדל באזורים השחונים של הארץ, הן כעץ-בר והן כעץ-פרי. אזור הגידול העיקרי של העץ: עמק הירדן התחתון, הבקעה, אזור ים המלח והערבה. העץ משמש בעיקר לגידול תמרים, אבל גם לנוי.
דום מצרי (Hyphaene thebaica) בסוג דום – דקל שצורתו מיוחדת אשר גזעיו מסתעפים פעם או יותר במרכזם. גובה העץ 10–15 מ'. מצוי בר בדרום הערבה (ליד קיבוץ אילות ובמלחת עברונה). זהו גבול תפוצת העץ הצפונית ביותר בעולם. פירות העץ ניתנים לאכילה.
דקליים בישראל > דקליים תרבותיים

דקליים שהובאו לארץ לצורכי נוי:
תמר קנרי (Phoenix canariensis) – מגיע עד גובה 18 מ'. פירותיו אכילים אך טעמם מזכיר תמר תפל.
וושינגטוניה חוטית (Washingtonia filifera) – גובהה עד 15 מ'. מוצאה במקור מדרום קליפורניה או ממערב אריזונה.
וושינגטוניה חסונה (Washingtonia robusta) – גובהה 20 מ' ויותר.
הוֹוִיאָת בֶּלְמוֹר (Howea belmoreana) – צמח בית וחממה, גבוה, בעל עלים מנוצים ועלעלים צרים קישוטיים מאוד. מוצא הצמח באי הלורד האו ובחוף המזרחי של אוסטרליה.
קיימים מינים רבים של דקלים נוספים שנפוצים בגינון לצורכי נוי.
ביאורים

↑  השם Palmae מקובל מסיבות היסטוריות. לעומת זאת, השם Palmaceae אינו מקובל משום שהשם Arecaceae הוא השם המקובל למשפחת הדקליים.
כריסטיאן סלייטר

| --- | --- |

כריסטיאן סלייטר, 2016
 לידה:  18 באוגוסט 1969 (בן 55) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Christian Michael Leonard Hawkins 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1980 
 מקום לימודים:  בית הספר התיכון דולטון  בית ספר המקצועי לילדים 
 בן או בת זוג:  רייאן האדון (12 בפברואר 2000–21 בנובמבר 2006) 
 מספר צאצאים:  4
 פרסים והוקרה:  פרס גלובוס הזהב (2016) 
 http://www.christian-slater.com
 פרופיל ב-IMDb
 
כריסטיאן מייקל לאונרד סלייטר (באנגלית: Christian Michael Leonard Slater; נולד ב-18 באוגוסט 1969) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי, זוכה פרס גלובוס הזהב עבור תפקידו בסדרה "מר רובוט".
ביוגרפיה

כריסטיאן סלייטר נולד בניו יורק תחת השם 'כריסטיאן מייקל ליאונרד הוקינס' לאם מלהקת שחקנים ומפיקה ולאב בעל ניסיון כשחקן טלוויזיה. בשל קרבתם של הוריו לתחום הבמה, סלייטר החל ללמוד כבר מגיל קטן דרמה.
קריירה

הוא החל את קריירת המשחק שלו בהופעת בכורה טלוויזיונית באופרת סבון שהפיקה רשת ABC בשם "חיים רק פעם אחת", בשנת 1976. הוא כיכב גם בתיאטרון ובסרטי טלוויזיה, עד אשר עשה את הופעת הבכורה שלו בסרט הקולנוע "האגדה על בילי ג'ין", שהיה סרט מסע-פשע בסגנון "בוני וקלייד". סלייטר היה אז רק בן 16, אבל שיער הבלונד הגולש ומראהו המצודד הפכו אותו לכוכב נעורים תוך זמן קצר. מאז כיכב בסרט עטור השבחים "שם הוורד", בסרטי הנעורים "מלכות הכיתה" ו"רדיו חזק", ובשורה של סרטי פעולה ומתח מצליחים כגון "רובין הוד: נסיך הגנבים", "רומן על אמת", "ראיון עם ערפד" ו"קוד שבור".
משלהי שנות התשעים נטש סלייטר את הסרטים ההוליוודים בשעה שהקריירה שלו איבדה גובה, ועבר לככב בסרטי טלוויזיה ובסרטים דלי תקציב, בהם "עד החתונה זה יעבור", "המועמדת", "הפריצה ללאס-וגאס", "בשם הכסף" ו"צ'רצ'יל: השנים בהוליווד", בו גילם את וינסטון צ'רצ'יל. הוא ניסה לחזור בסרט הוליוודי גדול, בסרט הפעולה "לחישות מלחמה" מ-2002, לצד ניקולאס קייג', סרט בתקציב של 115 מיליון דולר, אולם הביקורות ברובן קטלו את הסרט, והסרט היה לכישלון קופתי מהדהד.
הוא החל לככב בתיאטרון הווסט אנד הלונדוני בראשית העשור בהצגה "קן הקוקייה", בה גילם את התפקיד שעשה ג'ק ניקולסון בסרט הקולנוע וב"ציפור הנעורים המתוקה", מאת טנסי ויליאמס. כמו כן גילם ב-2005 את טום ב"ביבר הזכוכית", מחזה נוסף מאת טנסי ויליאמס, הפעם על במות ברודוויי, וגם כיכב בסרט המבוסס על משחק מחשב "לבד בחשיכה" שכשל בקופות וספג ביקורות קשות. בשנת 2006 הוא היה קריין של סרט תיעודי על ג'יימס דרזנוק (חייל אמריקאי שערק לקוריאה הצפונית). בהמשך כיכב סלייטר במספר סדרות טלוויזיה, אשר ברובן ירדו מהמסך לאחר תקופה קצרה ובהן "האויב הכי גרוע של עצמי" (2008). מאז שנת 2015 מככב סלייטר בסדרה המצליחה "מר רובוט" ברשת USA, בה הוא מגלם את ההאקר המכונה "מר רובוט". בינואר 2016 זכה סלייטר לראשונה בפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסדרה, אשר חודשה לעונה שנייה.
ב-2016 שיחק בסרט הדרמה "קינג קוברה" שם גילם את סטפן, לצד ג'יימס פרנקו, גארט קלייטון, מולי רינגוולד, ואלישה סילברסטון, וקיגן אלן. בשנת 2017 השתתף בדרמה הפוליטית הארגנטינאית "הפסגה" לצד השחקן ריקרדו דרין.
חיים אישיים

בין השנים 2000–2006 היה סלייטר נשוי לעיתונאית רייאן האדון, ויש להם שני ילדים. הזוג התגרש ב-21 בנובמבר 2006.
לכריסטיאן בת נוספת שנולדה ב-2019 ובן נוסף שנולד ב-2024.
סלייטר ניהל אורח חיים פרוע למדי ונעצר בעברו ארבע פעמים. החמורה מבין ההאשמות הייתה באוגוסט 1997: סלייטר (תחת השפעת סמים ואלכוהול) תקף בנשק חם שלושה אנשים, שאחד מהם גם נפגע, ואחר כך תקף את חברתו ושוטר שנקרא למקום. הוא נידון לשלושה חודשי מאסר, ושוחרר כעבור 59 יום, לאחר ניכוי שליש על התנהגות טובה. ב-1989 הוא התרסק לתוך תא טלפון עם מכוניתו, ונעצר לאחר מרדף שבמהלכו תקף שוטר. ב-1994 נעצר בשדה התעופה "קנדי" לאחר שעלה עם אקדח למטוס.
פילמוגרפיה חלקית > סרטים

"האגדה על בילי ג'ין" (1985)
"שם הוורד" (1986)
"מלכות הכיתה" (1989)
"מעבר לכוכבים" (1989)
"The Wizard"‏ (1989)
"אקדוחנים צעירים" (1990)
"רדיו חזק" (1990)
"רובין הוד: נסיך הגנבים" (1991)
"מאפיונרים" (1991)
"עצמאי בשטח" (1992)
"לב אוהב" (1993)
"רומן על אמת" (1993)
"ראיון עם הערפד" (1994)
"רצח מדרגה ראשונה" (1995)
"ורדים בלי חוחים" (1997) (נקרא גם "מיטה של שושנים")
"קוד שבור" (1996)
"ג'וליאן פו" (1997)
"גשם חזק" (1997)
"בזיל" (1998)
"עד החתונה זה יעבור" (1998) - מנהל ההפקה
"המועמדת" (2000)
"הפריצה ללאס-וגאס" (2001)
"מיהו קלטיס טוט" (2002)
"בשם הכסף" (2002)
"לחישות מלחמה" (2002)
"מחופשים ואנונימיים" (2003)
"ציידי המחשבות" (2004)
"צ'רצ'יל: שנות הוליווד" (2004)
"נרדף במלכודת" (2004)
"לבד בחשיכה" (2005)
"העסקה" (2005) - מנהל ההפקה
"בובי" (2006)
"בלתי נראה 2" (2006)
"הוא היה איש שקט" (2007)
"האהבה מדממת" (2008)
"איגור" (2008) - דיבוב לסרט אנימציה.
"קורבן (2011)
"אל גרינגו" (2012)
"טקסי מעבר" (2012)
"The Power of Few"‏ (2013)
"נימפומנית" (2014)
"תשאלו כל דבר" (2014)
"Way of the Wicked"‏ (2014)
"בדרך לג'קוזי עוצרים בזמן (2015)
"יומני הארדל" (2016)
"קינג קוברה" (2016)
"האישה" (2017)
"הפסגה" (2017)
"לילה בספרייה" (2019)
"עצמאי בשטח" (2023)
צאי מזה (2024)
הקרב על הפופ-טארט (2024)
If I Had Legs I'd Kick You‏ (2024) - דיבוב
פילמוגרפיה חלקית > טלוויזיה

האויב הכי גרוע של עצמי (2008)
הנשכחים (2010-2009)
הפריצה (2012-2011)
אי שם (2013) - דיבוב
מר רובוט (2019-2015)
משחקי מחשבה (2014)
ריק ומורטי (2017) - דיבוב
ג'ון הנבל (2020)
צבא המתים: וגאס האבודה (2021) - דיבוב
המושכים בחוטים (2021-הווה) - דיבוב
ד"ר מוות ‏(2021)
הבנים מציגים: שטני ‏(2022) - דיבוב
ווילו (2022 - הווה)
פליישמן בצרות (2022)
עלילות ספיידרוויק (2024)
דקסטר: ההתחלה (2024–2025)
ראו גם

מניח רעפים נוצרי
הערות שוליים

↑  לילי שרצקי, "גרוש טרי: גירושיו של כריסטיאן סלייטר נכנסים לתוקפם היום ", באתר eonline.co.il, ‏29 בנובמבר 2006 (עותק מארכיון האינטרנט)
↑  סמדר שילוני, קיווינו שהפריקוול החדש יחזיר את "דקסטר" לימי הזוהר - אוי כמה טעינו, באתר ynet, 5 בינואר 2025
| פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה |
| --- | --- | --- |
| סדרת טלוויזיה 1970‏-1979 | ג'יימס ברולין (1970) • אדוארד אסנר (1971) • ג'יימס ברולין (1972) • מקלין סטיבנסון (1973) • הארווי קורמן (1974) • אדוארד אסנר/טים קונוויי (1975) • אדוארד אסנר (1976) • אדוארד אסנר (1977) • נורמן פל (1978) • דני דה ויטו/ויק טייבאק (1979) |  |
| סדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה 1980‏-2021 | פאט הרינגטון ג'וניור/ויק טייבאק (1980) • ג'ון הילרמן (1981) • ליונל סטנדר (1982) • ריצ'רד קיילי (1983) • פול לה מאט (1984) • אדוארד ג'יימס אולמוס (1985) • יאן ניקלאס (1986) • רוטגר האוור (1987) • בארי בוסטוויק/ג'ון גילגוד (1988) • דין סטוקוול (1989) • צ'ארלס דרנינג (1990) • לואיס גוסט ג'וניור (1991) • מקסימיליאן של (1992) • בו ברידג'ס (1993) • אדוארד ג'יימס אולמוס (1994) • דונלד סאת'רלנד (1995) • איאן מקלן (1996) • ג'ורג' סי. סקוט (1997) • דון צ'ידל/גרגורי פק (1998) • פיטר פונדה (1999) • רוברט דאוני ג'וניור (2000) • סטנלי טוצ'י (2001) • דונלד סאת'רלנד (2002) • ג'פרי רייט (2003) • ויליאם שאטנר (2004) • פול ניומן (2005) • ג'רמי איירונס (2006) • ג'רמי פיבן (2007) • טום וילקינסון (2008) • ג'ון לית'גו (2009) • כריס קולפר (2010) • פיטר דינקלג' (2011) • אד האריס (2012) • ג'ון ווייט (2013) • מאט בומר (2014) • כריסטיאן סלייטר (2015) • יו לורי (2016) • אלכסנדר סקארסגארד (2017) • בן וישו (2018) • סטלאן סקארסגארד (2019) • ג'ון בויגה (2020) • הו יונג-סו (2021) |  |
| סדרת מוזיקלית, קומדיה או דרמה 2022-היום | טיילר ג'יימס ויליאמס (2022) |  |
| מיני סדרה או סדרת אנתולוגיה או סרט טלוויזיה 2022-היום | פול וולטר האוזר (2022) • מת'יו מקפדיין (2023) • טדאנובו אסאנו (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007574197605171  PLWABN: 9810627443805606  BIBSYS: 98012507  BNE: XX1306903  BnF: cb139428955 (data)  GND: 11923047X  ISNI: 0000 0001 2096 4913  LCCN: n82155967  NDL: 00649709  NKC: jx20050512007  NLK: KAC201419891  NTA: 094922756  SNAC: w62v3bqr  SUDOC: 059079398  VIAF: 79169572   WorldCat (עם VIAF): 79169572
ג'ון דיל (שחקן)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 במאי 1950 (בן 74) סינסינטי, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1980 
 מקום לימודים:  תיכון סנט קסויאר (1968) 
 בן או בת זוג:  ג'ולי כריסטנסן 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ון הנרי דיל (באנגלית: John Henry Diehl; נולד ב-1 במאי 1950) הוא קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי. הוא שיחק במעל 140 סרטים וסדרות, לרוב בתפקידי אופי.
ביוגרפיה

דיל נולד במאי 1950 בסינסינטי, אוהיו לג'ון א. דיל, מהנדס אזרחי ולמרי, עובדת סוציאלית, שניהם ילידי רומניה. הוא גדל בבית קתולי ולמד בבתי ספר פרטיים. את לימודים בתיכון סנט קסויאר סיים ב-1968. בעברו היה מתאגרף בינוני שהשתתף בשני משחקים, בהם ניצח באחד.
ב-1970 עבר לניו יורק לצד אחותו שסיימה לימודי משחק בעיר. לאחר שנה באמסטרדם חזר ב-1972 לעיר. ב-1976 עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה והחל בלימודי אמנות דקורטיבית. תוך כדי לימודיו הוא החליט ללמוד 3 שעות בשבוע לימודי משחק בהוליווד.
הוא גר כיום בנאשוויל, טנסי עם אשתו, הזמרת ג'ולי קריסטנסן ולהם בן אחד, מנגוס ג'קסון דיל.
משחק

משחקו הראשון היה ב-1979 במחזה Action שנכתב בידי סם שפרד. בשנה שלאחר מכן התקבל לפסטיבל של מחזאים צעירים Padua Playwrights. לאחר השתתפותו בפסטיבל החל להופיע בסרטי קולנוע. הראשון שבהם היה סרט הקומדיה "Stripes" בכיכובו של ביל מארי בתפקיד קרויזר.
לאחר מכן השתתף בסרטי קולנוע, בעיקר סרטי קומדיה כמו Joysticks מ-1983, Angel מ-1984, הסדרה מיאמי מחלק מוסר מאותה שנה ו-Madhouse מ-1990.
ב-1994 שיחק בסרט סטארגייט בתור סגן קוולסקי. שנה לאחר מכן שיחק בסרט הפוליטי "Nixon", המבוסס על נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון.
ב-1996 שיחק בסרט עת להרוג המבוסס על ספרו של ג'ון גרישם, בתור טים נאנלי, חבר בקו קלוקס קלאן. ב-1998 שיחק בסרט הפשע "מצבתה של אייב" בכיכובו של דניס לירי.
ב-2001 התפרסם בסרט המדע הבדיוני פארק היורה 3 של ג'ו ג'ונסטון בתור שכיר החרב קופר. באותה שנה שיחק בסרט פרל הארבור. ב-2003 שיחק בסרט "המהמרים" לצד ג'וני גאלקי. ב-2004 שיחק בסרטו של וים ונדרס "ארץ האפשרויות". ב-2005 שיחק במערבון "בלב העמק" לצד אדוארד נורטון. ב-2006 שיחק בסרט הפשע הטלוויזיוני של CBS "ג'סי סטון: מוות בגן עדן" על פי ספרו של רוברט ב. פארקר.
בשנת 2011 השתתף בסרט המתח העצמאי "הדרך לשום מקום" של מונטי הלמן. באות השנה שיחק בסרט "סוכן מחוק: נפילתו של סאם אקס", אשר מהווה כחלק מהסדרה "סוכן מחוק", והמשך לעונה הרביעית וקדימון לעונה החמישית.
בשנת 2022 שיחק במיני-סדרה "חמישה ימים בממוריאל" של אפל TV פלוס; המבוססת על ספר באותו שם משנת 2013 מאת שרי פינק. באותה שנה שיחק דיל לצד אנתוני הופקינס בדרמת ההתבגרות "ימים של תום", שם גילם את פרד טראמפ.
רוז ביירן

| --- | --- |

ביירן, 2013
 לידה:  24 ביולי 1979 (בת 45) בלמיין, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה 
 שם לידה:  Mary Rose Byrne 
 מדינה:  אוסטרליה אוסטרליה
 תקופת הפעילות:  מ-1994 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סידני  תיאטרון האוסטרלי לנוער  בית הספר התיכון האנטרס היל  Bradfield College 
 בן או בת זוג:  ברנדן קאוול (2003–2010)  בובי קנאבלי (2012–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס הקולנוע של MTV לרגע המפתיע ביותר (2012)  פרס הקולנוע של MTV לרגע המפתיע ביותר (2015)  פרס AACTA לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד מוביל (2013)  הפרס הבין-לאומי לשחקנית הטובה ביותר של מכון הסרטים האוסטרלי (2007)  גביע וולפי לשחקנית הטובה ביותר (2000) 
 פרופיל ב-IMDb
 
מארי רוז ביירן (באנגלית: Mary Rose Byrne; נולדה ב-24 ביולי 1979) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אוסטרלית.
היא עשתה את הופעת הבכורה שלה על המסך בסרט "Dallas Doll"‏ (1994) והמשיכה לשחק בקולנוע ובטלוויזיה האוסטרלית לאורך שנות ה-90. היא קיבלה תפקיד ראשי בסרט "The Goddess of 1967" ‏(2000), שהקנה לה את גביע וולפי לשחקנית הטובה ביותר (אנ') בפסטיבל הסרטים של ונציה, ועשתה את המעבר לקולנוע האמריקאי בתפקיד קטן של דורמה בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 2: מתקפת המשובטים" (2002) ולאחר מכן שיחקה בהפקות ההוליוודיות "טרויה" (2004), "28 שבועות אחרי" {{28 Weeks Later}} (2007) ו"הנבואה" (2009).
ביירן הופיעה בתור אלן פרסונס (אנ') בסדרת הדרמה המשפטית "נזקים" (2007–2012), שהעניקה לה מועמדויות לשני פרסי גלובוס הזהב ולשני פרסי אמי. בהמשך, ביירן ביססה את מעמדה כשחקנית קומית עם תפקידים בסרטים "תביא אותו כמו גבר" (אנ') "מסיבת רווקות" (2011), "שכנים" (2014), "שכנים 2" (2016), "מרגלת" (2015) ו"פתאום משפחה" (2018).
מאז היא כיכבה בסרט האימה "הרוע שבפנים" (2010), ובהמשכיו "הרוע שבפנים 2" (2013) ו"הרוע שבפנים: הדלת האדומה" (2023), והיא גילמה את ד"ר מוירה מק'טאגרט (אנ') בסרט גיבורי העל "אקס-מן: ההתחלה" (2011) ובהמשכו "אקס-מן: אפוקליפסה" (2016), ושיחקה בסרט המשפחתי "פיטר ראביט" (2018) ובהמשכו "פיטר ראביט 2" (2021).
ביירן גילמה גם את גלוריה סטיינם במיני-סדרה "גברת אמריקה" (2020) וגילמה את הדמויות הראשיות בסדרות הקומיות "פיזיקל" (אנ') (2021–2023) ו"אפלטוני" (אנ') (2023).
ביוגרפיה

ביירן נולדה בשכונה הפרוורית בלמיין (אנ'), שבסידני, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה, למשפחה מרקע סקוטי ואירי. אמה, ג'יין היא מנהלת אדמיניסטרטיבית בבית ספר יסודי, ואביה הוא רובין ביירן, סטטיסטיקן וחוקר שווקים. היא הצעירה מבין ארבעה אחים; לה אח גדול, גורג', ושתי אחיות גדולות, אליס ולוסי. בריאיון היא סיפרה כי אמה הייתה אתאיסטית, בעוד שהיא ואביה היו אגנוסטים.
ביירן למדה בבית הספר הציבורי בלמיין ובבית הספר התיכון האנטרס היל (אנ'). בגיל שמונה, בעידוד אחת מאחיותייה, היא הצטרפה לתיאטרון האוסטרלי לנוער (אנ').
מאוחר יותר היא התגוררה בניו טאון, ניו סאות' ויילס ותקופה קצרה בעיירה בונדיי, ניו סאות' ויילס. כשגדלה, ביירן חוותה הרבה דחיות מבתי ספר למשחק. "עשיתי אודישנים לכמה מבתי הספר הגדולים לדרמה ולא התקבלתי לאף אחד מהם. ממש התאכזבתי מעצמי." במקום זאת, היא למדה לתואר ראשון באמנויות באוניברסיטת סידני. ב-1999 למדה ביירן משחק בתיאטרון אטלנטיק (אנ'), שהוקם על ידי דייוויד מאמט וויליאם ה. מייסי.