stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עבד אל-פתאח א-סיסי
נשיא מצרים > מדיניות חוץ > טורקיה

היחסים בין מצרים לטורקיה הדרדרו באופן משמעותי לאחר הדחתו של מוחמד מורסי. רג'פ טאיפ ארדואן, שהיה אז ראש ממשלת טורקיה, היה המנהיג היחידי אשר קרא להדוף את ניסיון ההפיכה במצרים והצהיר כי מורסי הוא הנשיא הלגיטימי של מצרים. שר החוץ של טורקיה קרא גם למועצת הביטחון של האו"ם לנקוט בפעולה במצרים. ארדואן אמר כי לא יכיר בא-סיסי כנשיא מצרים וכינה אותו "עריץ בלתי לגיטימי". ממשל א-סיסי האשים את טורקיה בפרובוקציה ובהתערבות פנימית במצרים. בנובמבר 2013, מצרים גירשה את השגריר הטורקי בקהיר, יום אחרי שארדואן קרא לשחרורו של מורסי מהכלא. מצרים גם ביטלה תרגיל משותף של הצבא המצרי עם חיל הים הטורקי מאותן הטענות. בספטמבר 2014, שר החוץ המצרי ביטל פגישה עם ארדואן, בעקבות נאום ביקורתי נגד מצרים שנשא ארדואן בעצרת הכללית של האו"ם. יועצו של ארדואן הכחיש כי ארדואן ושר החוץ המצרי תכננו להיפגש, ובעקבות זה חילק משרד החוץ המצרי לתקשורת, מסמך סרוק שבו ההזמנה הטורקית לפגישה. ממשלת א-סיסי החליטה לבטל את הסכם "רון-און-רול" המאפשר להעביר למפרץ מכולות טורקיות דרך נמלים מצריים. קמפיין אינטנסיבי של מצרים וערב הסעודית, גרם לטורקיה להפסיד את חברותה במועצת הביטחון של האו"ם.
נשיא מצרים > מדיניות חוץ > רוסיה

היחסים הצבאיים והפוליטיים בין מצרים לרוסיה עדים לשיפור משמעותי מאז עלייתו של א-סיסי לשלטון במצרים. זאת, במקביל להידרדרות ביחסים בין מצרים לארצות הברית. מצרים נחשבת לבעלת ברית מרכזית של ארצות הברית במזרח התיכון, אך נוכח מצב זכויות האדם והתקרבות המשטר המצרי למוסקבה, היחסים בשנים האחרונות הפכו למתוחים. רוסיה ביקשה להחזיר את עמדת ההשפעה שלה במצרים, ותמכה במועמדותו של א-סיסי לנשיאות.
רוסיה הפכה בשנים האחרונות לספקית נשק מרכזית עבור מצרים. נשיא רוסיה ולדימיר פוטין היה המנהיג הראשון לברך את א-סיסי לאחר השבעתו.
בביקורו של א-סיסי ברוסיה כנשיא, התקבל א-סיסי בברכה על ידי הגנרל סרגיי שויגו שהראה לו כלי רכב צבאיים שונים וכלי נשק בשדה התעופה. עיתון העסקים וודמוסטי מוסקבה דיווח כי רוסיה ומצרים מתקרבות לחתימה על הסכם נשק בהיקף של 3 מיליארד דולר. בהצהרות המשותפות של שני הנשיאים, הודיע פוטין כי הושג הסכם בין שתי המדינות להגדלת היצע הסחורות החקלאיות של מצרים לרוסיה ב-30%, בעוד שארצו תספק למצרים 5.5 מיליון טון חיטה. בנוסף, נידון גם אזור סחר חופשי.
ב-11 בדצמבר 2017, במהלך ביקורו של הנשיא פוטין בקהיר, חתמו שתי המדינות על הסכמים שבהם תבנה רוסיה את הכור הגרעיני הראשון של מצרים ותספק דלק גרעיני. כמו כן, הוסכם כי אזור תעשייה רוסי ייבנה לאורך תעלת סואץ.
נשיא מצרים > מדיניות חוץ > מדינות ערב

אל-ג'זירה דיווח ביוני 2014, כי ערב הסעודית, כווית ואיחוד האמירויות הערביות סיפקו למצרים יותר מ-20 מיליארד דולר סיוע מאז הדחת מורסי. בשנת 2015, מצרים הייתה שותפה להתערבות הסעודית במלחמת האזרחים בתימן.
באפריל 2016, ערך סלמאן, מלך ערב הסעודית ביקור בן חמישה ימים במצרים. במהלך הביקור, שתי המדינות חתמו על הסכמים כלליים בהיקף של 25 מיליארד דולר, וכן חתמו על הסכם לפיו מצרים תחזיר את האיים טיראן וסנפיר לשליטה סעודית. ההודעה על העברת האיים לשליטה הסעודית עוררה מחאה חריפה מצד הציבור המצרי ברשתות החברתיות.
בנובמבר 2016, הודה א-סיסי כי הוא תומך בנשיאותו של בשאר אל-אסד בסוריה "למען היציבות".
ביוני 2017, הודיעה מצרים על הצטרפות לערב הסעודית בחרם על קטר.
בשנת 2019 ביחד עם מדינות ערביות נוספות באזור ניסה לקדם יוזמת הלבנט החדש.
נשיא מצרים > מדיניות חוץ > ארצות הברית

היחסים בין מצרים לארצות הברית היו מתוחים לאחר הפלת שלטונו של מורסי. מצרים גונתה כמה פעמים על ידי ארצות הברית, זאת לפני שארצות הברית החליטה לעכב את מכירת ארבעת מטוסי קרב מסוג F-16, מסוקי אפאצ'י וטנקי אברמס. ארצות הברית גם ביטלה תרגיל צבאי עם הצבא המצרי.
לאחר כניסתו של דונלד טראמפ לבית הלבן נפגש א-סיסי עימו שש פעמים והיחסים בין המדינות השתפרו[דרוש מקור].
חיים אישיים

א-סיסי נשוי מאז 1977 לאנתסאר עאמר בת דודתו, ואב לשלושה בנים, מוסטפא, מחמוד וחסן, ולבת אחת - איה. סיסי נוהג לשמור על עמימות בחייו הפרטיים. כמי שבא ממשפחה דתית, א-סיסי נודע כמי שאוהב לתבל את דבריו לעיתים קרובות בפסוקים מהקוראן בשיחות לא-רשמיות. רעייתו של א-סיסי נוהגת לעטות על עצמה את הכיסוי המסורתי, החיג'אב. הוא ידוע כאיש שקט ולעיתים קרובות מכונה "הגנרל השקט". כבר בצעירותו דבק בו הכינוי "הגנרל סיסי" וזאת בשל מה שנתפס כמראה מדוגם. תחומי העניין שלו כוללים קריאה בתחומי היסטוריה ומשפטים.
השכלה צבאית

השכלה צבאית גבוהה שרכש:
בוגר האקדמיה הצבאית המצרית, 1977
קורס פיקוד ומטה במכללה המצרית לפיקוד ומטה, 1987
קורס פיקוד ומטה במכללה המאוחדת לפיקוד ומטה הממלכה המאוחדת, 1992
קורס מלחמה, האקדמיה למדעי הצבא על שם נאצר, מצרים, 2003
קורס מלחמה, המכללה למלחמה של צבא ארצות הברית, 2006
עיסאם א-דעאליס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1966 מחנה הפליטים ג'באליה, רצועת עזה
 נהרג:  23 ביולי 2024  (בגיל 58 בערך) רצועת עזה, הרשות הפלסטינית 
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 מפלגה:  חמאס 
 
 
 
עיסאם א-דעאליס (בערבית: عصام الدعاليس; 1966 – 23 ביולי 2024) היה מחבל פלסטיני, בכיר בארגון הטרור חמאס. ערב פרוץ מלחמת חרבות ברזל נחשב כראש ממשלת חמאס בעזה.
תפקידו הרשמי הראשון היה בראשית העשור השני של המאה ה-21 כיועצו של ראש ממשלת חמאס אסמאעיל הנייה. ב-13 ביוני 2021 מונה על ידי חברי המועצה המחוקקת הפלסטינית מטעם חמאס לראש הוועדה המנהלתית הממשלתית של רצועת עזה, תפקיד מקביל לראש הממשלה ברצועה.
לפי סוכנות הידיעות בלומברג, בניגוד למנהיגים בכירים אחרים בחמאס, דעאליס לא היה מטרה לסנקציות מערביות, ככל הנראה משום שתפקידו הרשמי היה מנהלי ולא צבאי או ביטחוני.
ב-16 בנובמבר 2023, במלחמת חרבות ברזל, צה"ל פגע במתחם תת-קרקעי שבו הוערך כי הסתתרו בכירים בזרוע המדינית של חמאס, ובהם א-דעאליס, רווחי מושתהא וסאמח א-סראג', אך לא התקבל אימות כי הבכירים עצמם נפגעו.
מדיווח של עיתון סעודי עיסאם נהרג לאחר הפצצת מנהרות ביחד עם כמה בכירים ב-23 ביולי 2024, יחד עם יד ימינו של יחיא סינוואר, רווחי מושתהא וחבר הלשכה המדינית סאמח א-סראג', והמפקדים הצבאיים עבד אל-האדי סיאם, סאמי עודה ומוחמד חדיד.
הערות שוליים

↑   צפו בעדכון דובר צה"ל, באתר צה"ל, 16 בנובמבר 2023
הכרזת העצמאות

ערך זה עוסק בההכרזה על הקמת מדינה יהודית עם פקיעת המנדט הבריטי על ארץ ישראל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, כשברקע דיוקנו של בנימין זאב הרצל, חוזה המדינה ומייסד הציונות המודרנית
 תאריך:  ה' באייר ה'תש"ח, 14 במאי 1948
 שפה:  עברית
 נואם:  דוד בן-גוריון, יושב-ראש מנהלת העם
 מקום:  בית דיזנגוף, תל אביב, ישראל ישראל
קהל חגיגי מתאסף ליד מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף), שבשדרות רוטשילד 16, בעת הכרזת העצמאות
הזמנה להכרזת העצמאות:

המזמינים: פעם 'מועצת העם' ופעם 'מנהלת העם'

”הננו מתכבדים לשלוח לך בזה הזמנה למושב הכרזת העצמאות שיתקיים ביום ו', ה' באייר תש"ח (14.5.1948) בשעה 4 אחה"צ באולם המוזיאון (שדרות רוטשילד 16). אנו מבקשים לשמור בסוד את תוכן ההזמנה ואת מועד כינוס המועצה. המוזמנים מתבקשים לבוא לאולם בשעה 3.30.
בכבוד רב, המזכירות.
ההזמנה היא אישית. תלבשת: בגדי חג כהים”
הכרזת העצמאות של מדינת ישראל התקיימה ביום שישי, ה' באייר ה'תש"ח, 14 במאי 1948 בעיר תל אביב, בבית דיזנגוף שבשדרות רוטשילד 16. בטקס, שהתקיים בהתאם להחלטת מנהלת העם כשמונה שעות לפני סיום המנדט הבריטי בהתאם להחלטת החלוקה של עצרת האו"ם מכ"ט בנובמבר 1947, הכריז יושב ראש מנהלת העם דוד בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל ונחתמה מגילת העצמאות. מאז חוגגת מדינת ישראל מדי שנה בתאריך עברי זה (או בסמוך לו, על מנת למנוע חילול שבת) את יום העצמאות.
האירועים שקדמו להכרזה > עמדת ארצות הברית ביחס להקמת מדינת ישראל

בממשל נשיא ארצות הברית הארי טרומן, התקיים פולמוס נוקב, בשאלת התמיכה בהקמת מדינה יהודית. מצד אחד היה מחנה פרו-ציוני בראשות קלארק קליפורד (היועץ הפוליטי הבכיר של הנשיא) ודייוויד נילס (אנ'), שתמכו בהקמת המדינה מסיבות תאולוגיות וצדק היסטורי ומתוך ראיה שמדינה יהודית, יציבה, דמוקרטית וליברלית, תשרת את האינטרסים של ארצות הברית והמערב במזרח התיכון.
קליפורד כתב "הייתה לי אמונה בישראל עוד לפני שהוקמה, ידעתי שהיא מבוססת על אהבת החירות, שהיא הכוכב המנחה של העם היהודי עוד מימי משה רבנו. אני מאמין שיש לה עתיד מפואר לפניה, לא רק כאומה ריבונית אלא כהתגלמות האידיאלים הגדולים של הציוויליזציה שלנו".
מצד שני היה מחנה גדול שהתנגד להקמת המדינה, בהובלת מנהל מחלקת האו"ם דין ראסק, צמרת משרד ההגנה בראשות ג'יימס פורסטל ומחלקת המדינה האמריקאית בראשות ג'ורג' מרשל. התנגדות זו נבעה מסיבות כלכליות ומדיניות הקשורות לאינטרסים של תעשיית הנפט האמריקאית, לקשרים עם העולם הערבי והמוסלמי וגם ממניעים אנטישמיים. בין המתנגדים להקמת המדינה היהודית לא היו רק בכירי משרד החוץ, אלא לא מעט אישי ציבור יהודים, כמו המוציאים לאור של העיתונים "ניו יורק טיימס" ו"וושינגטון פוסט".
קליפורד מעיד שפורסטל אמר לו "למה החברים שלך בבית הלבן לא חושבים בהיגיון? יש 30 מיליון ערבים ו-600 אלף יהודים, הם יזרקו את היהודים לים התיכון".
ריצ'רד הולברוק טען במחקרו ש"מתחת לפני השטח הייתה אנטישמיות של כמה מעצבי מדיניות – אם לא של כולם. העמדה של המתנגדים להכרה בישראל הייתה פשוטה – נפט, כסף והיסטוריה".
אליהו אילת מעיד על דברים שאמר לו אחד מבכירי תעשיית הנפט האמריקאית: "...הציונים בתעמולתם למדינה יהודית בארץ ישראל, חותרים תחת מעמד חברות הנפט...הפועלות במזרח התיכון וביוקרתן בעיניי הערבים...החברות הבריטיות והאמריקניות מאוחדות בדעה שהציונות היא הסכנה הגדולה והרצינית ביותר לאינטרס שלהן בארצות ערב".
ערב ההכרזה העמדה הרשמית של ארצות הברית הייתה נגד הקמת המדינה היהודית ובעד אימוץ של תוכנית נאמנות בין-לאומית זמנית על ארץ ישראל, שתדחה ואף תבטל את הסיכוי להקמת מדינה יהודית בעתיד. ג'ורג' מרשל – מזכיר המדינה האמריקאי, אף איים כי הוא יתפטר מתפקידו, אם טרומן יכיר בהקמת המדינה. מרשל כתב ביומנו: "אמרתי בצורה חדה וברורה, שאם הנשיא יפעל לפי העצה של מר קליפורד ואם היו נערכות בחירות, הייתי מצביע נגדו".
אדי ג'ייקובסון, חברו לנשק ושותפו לעסקים של טרומן, סייע באחד משיאי המאבק המדיני, כאשר שיכנע את הנשיא להיפגש עם חיים ויצמן, דבר שסייע בהכרת ארצות הברית במדינה היהודית.
הנשיא הארי טרומן התעלם מעמדת הממסד השלטוני כולו, שיצא כאמור חוצץ נגד הרעיון של הקמת מדינת ישראל. טרומן העניק לישראל הכרה דה-פקטו מיד עם היוולדה ב-14 במאי 1948.
האירועים שקדמו להכרזה > כינוס מנהלת העם

הנהגת היישוב היהודי בארץ ישראל ידעה שעם סיום המנדט הבריטי יפלשו צבאות ערב הסדירים לארץ כדי למנוע את יישום תוכנית החלוקה של עצרת האו"ם. על אף הסיכון הרב שבהכרזה על הקמתה של מדינת ישראל העצמאית והריבונית, ולמול אזהרתו של מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'ורג' מרשל, ועצות של מדינות שונות לדחות את ההכרזה, החליטה מנהלת העם, בישיבה שהחלה ב-12 במאי 1948 והסתיימה בשעה 1:45 לאחר חצות, להכריז על הקמת המדינה.
לדעתם של היסטוריונים רבים, המסתמכים על ספרו של מזכיר הממשלה הזמנית, זאב שרף, ההחלטה להכריז על הקמת המדינה התקבלה בהצבעה צמודה ובעקבות לחצו של דוד בן-גוריון:
בעד (6): דוד בן-גוריון (מפא"י), משה שרת (מפא"י), אהרן ציזלינג (מפ"ם), מרדכי בנטוב (מפ"ם), משה שפירא (הפועל המזרחי), פרץ ברנשטיין (הציונים הכלליים).
נגד (4): אליעזר קפלן (מפא"י), דוד רמז (מפא"י), פנחס רוזן (עלייה חדשה), בכור-שלום שטרית (ספרדים ועדות המזרח).
נעדרים (3): הרב יהודה ליב הכהן פישמן (המזרחי) ויצחק גרינבוים (הציונים הכלליים), שהיו מרותקים לירושלים במצור, והרב יצחק מאיר לוין (אגודת ישראל) ששהה בארצות הברית.
חוקרים כדוגמת מרדכי נאור ויגאל עילם טוענים כי ההצבעה במנהלת העם לא הייתה על הכרזת המדינה אלא בנושא אחר – האם לקבוע מראש את גבולותיה. בן-גוריון התנגד לכלול בהכרזת העצמאות את גבולות המדינה ודעתו נתקבלה בהצבעה על חודו של קול, ברוב של חמישה נגד ארבעה.
האירועים שקדמו להכרזה > בחירת השם למדינה

מגילת העצמאות קובעת כי שמה של המדינה הוא "ישראל". שם זה מופיע בתנ"ך למעלה מאלפיים פעמים, תחילה כאחד משמותיו של יעקב אבינו.
שמה של המדינה נקבע סמוך להקמתה על-פי הצעתו של דוד בן-גוריון. בין השמות שנדחו ניתן למנות את "ציון", "ארץ ישראל", "יהודה" ו"עֵבֶר". השם מייצג את אופייה היהודי של המדינה, בלי ליצור בעיות קשות לזהותם של אזרחים לא-יהודים, ובלי להתחייב לאידאולוגיה או למציאות פוליטית מסוימת.
השם "יהודה" נפסל כדי לשמר הבחנה בין "יהודי" שהוא בן לעם היהודי, לבין מי שמחזיק באזרחות ישראלית. כמו כן, השם "יהודה" הוא שמו של חבל ארץ בארץ ישראל שרובו לא היה בשלטון ישראלי עם הקמת המדינה. השם "ציון" נפסל כיוון שהוא מטשטש את ההבחנה בין "ציוני" – מי שדוגל בעקרונות התנועה הציונית – לבין מי שמחזיק באזרחות ישראלית, וגם על פי התנ"ך, "ציון" הוא שמה השני של העיר ירושלים. השם "ארץ ישראל" נפסל כדי לשמור על הבחנה בין שטח המדינה לבין האזור הגאוגרפי המכונה ארץ ישראל. אף על פי כן, גם בשם "ישראל" ישנה אפשרות של ערבוב מושגים; באשר "עם ישראל" הוא כינוי מקובל לעם היהודי בעברית וגם בכמה שפות אחרות. ישראל, על פי התנ"ך (בראשית, ל"ב, כ"ט), הוא שמו האחר של יעקב, ששנים עשר בניו הם אבות כל שבטי ישראל. השם ישראל מופיע על אסטלה מצרית מימי פרעה מרנפתח (1230 לפנה"ס בקירוב), ושם הוא מתייחס לעם כלשהו שישב בארץ כנען. השם "עֵבֶר" הוצע על פי ספר בראשית (בראשית, י', כ"ד–כ"ה), שם הוא מוזכר כשמו של אחד מצאצאיו של שם בן נח, וכיוון שממנו אפשר לגזור את התואר "עברי". כמו כן, השפה העברית מכונה לפעמים "שפת עֵבֶר". השם "עבר" נדחה מחשש שהוא אינו די ברור, וכיוון שהוא היה מזוהה במידה מסוימת עם תנועת הכנעניות, שהתנכרה לגולה ולזהות היהודיים לטובת יצירת זהות עברית מקומית.
המונח "מדינה" הועדף על פני מונחים אחרים כגון "רפובליקה", כדי לדבוק במונח עברי וכדי להימנע ככל האפשר מהתחייבות לשיטה פוליטית מסוימת. כמו כן, השימוש במונח "מדינת ישראל" רומז לספרו של הרצל "מדינת היהודים", הנחשב במידה רבה לחיבור המבשר את הקמת מדינת ישראל.
ראו גם

הקלטת טקס הכרזת העצמאות
מלחמת העצמאות
מגילת העצמאות
יום העצמאות
לקריאה נוספת

זאב שרף, שלושה ימים, תל אביב: עם עובד, 1959
פנחס יורמן, 32 דקות ראשונות, רמת גן: מסדה, 1978. (תיאור מעמד הכרזת המדינה) (ראה אור באותה שנה בתרגום לאנגלית) (נדפס שוב בקובץ "ההכרזה על הקמת מדינת ישראל" בעריכת יעל חבר, לצד המאמר "ההכרזה ויישומה" מאת עמנואל גוטמן, ירושלים: משרד החינוך, התרבות והספורט – מרכז ההסברה – שירות הפרסומים, תשנ"ט 1999)
מרדכי נאור, יום שישי הגדול – הדרמה המופלאה של הקמת המדינה, הוצאת ספריית יהודה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ובית העצמאות, 2014
אורי זילברשייד, שוויון חברתי? לא בחוקתנו, הוצאת שוקן, 2015, פרק ג – הכרזת העצמאות: ניצחון תפיסת הדמוקרטיה הבורגנית, עמ' 79–132
יורם שחר, כבוד, חירות ועמל ישרים: סיפור חיבורה של הכרזת העצמאות, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2022.
סדקית

מוצרי סדקית
סִדְקִית, כלי סדקית או גָּלַנְטֶרְיָה (מצרפתית: Galanterie) הם חפצים קטנים המשמשים לתפירה, רקימה, סריגה, לתקן ולתחזק את הבגדים ופריטי הבד, חפצים כגון חוטים, מחטים שונות גם למכונת התפירה, מסרגות, כפתורים, טלאים לתפירה ולהדבקה, אצבעונים, בודקין, לחצניות וכדומה וגם לסרטי אלכסון, פסי קישוט, גומי להשחלה בתחתונים, בגדי ילדים וכדומה.
מוצרים אלה נמכרו פעם בעיקר בחנויות קטנות המתמחות בכך ("חנויות סדקית") ולעיתים על ידי רוכלים. לעיתים נמכרים בחנויות הסדקית (בעיקר בגדולות שבהן) גם חוטי סריגה מצמר ובדים. אפשר לקנות את כלי הסדקית, בחנויות גדולות, או במרשתת.
בחנויות סדקית נמכרים לעיתים גם אביזרי אופנה כגון גרביים, צעיפים וכפפות.
בעבר היו מצויים רוכלי סדקית שהציעו את סחורתם ללקוחותיהם בבתי הלקוחות. בקרב יהודי השטעטל היו סוחרי סדקית שסבבו עם מרכולתם בין העיירות.
בתרבות

אפרים קישון כתב באחד הפיליטונים שלו על רוכל כזה שמעולם לא קנו ממנו דבר וכשלבסוף ביקשו לקנות הסתבר כי אין הסחורה בידו משום שלא ראה טעם לשאתה לשווא.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4479154-9  LNB: 000319897  NKC: ph422361
הערות שוליים

↑  אברהם אבן-שושן, סמך, המלון החדש, כרך רביעי, ממ-ס, 1980, ירושלים: קרית ספר, התשכ"ז  1967, עמ' 1764, מסת"ב 965-17-0110-2. (בעברית)
אסמאעיל אבו שנב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1950 נוסייראת, רצועת עזה המצרית 
 נהרג:  21 באוגוסט 2003 (בגיל 53 בערך) עזה, הרשות הפלסטינית 
 השכלה:  אוניברסיטת המדינה של קולורדו  אוניברסיטת אל-מנצורה 
 
שייח' אִסמאעיל אבו שנב (בערבית: إسماعيل أبو شنب; 1950 – 21 באוגוסט 2003) היה מראשי תנועת החמאס ברצועת עזה וממייסדיה. אבו שנב שימש כאחד מדוברי התנועה לפני שנהרג בירי טילים ממסוק ישראלי לעבר מכוניתו ב-21 באוגוסט 2003. יחד עמו נהרגו גם שניים משומרי ראשו, האני אבו אלעמארין, ומא'מן רבוד.
אבו שנב היה פעיל פוליטי בכיר של החמאס. הוא נמנה עם השייכים אל המעגל המצומצם והקרוב ביותר למנהיג החמאס, שיח' אחמד יאסין, וככזה, לקח חלק בהליכי קבלת ההחלטות בתנועה.
אסמאעיל אבו שנב למד הנדסה באוניברסיטת קהיר והוסמך לתפקיד מהנדס. הוא כיהן בעברו כיושב-ראש אגודת המהנדסים ברצועת עזה, ולעיתים גם הרצה בפקולטה להנדסה באוניברסיטה האיסלאמית בעזה. הוא ריצה עונש של 10 שנות מאסר בישראל על מעורבותו בפעילות חבלנית. במסגרת פעילותו בחמאס, הוא הרבה להתראיין בכלי התקשורת השונים, ולייצג את התנועה. בעמדותיו הוא נחשב לסמן מתון יחסית, וכמשתייך לזרם הפרגמטי בחמאס (אשר מוכן לפשרות זמניות מול ישראל ומול הרשות הפלסטינית)- זאת לעומת מנהיגי חמאס בולטים אחרים, כגון עבד אל-עזיז א-רנתיסי ומחמוד א-זהאר, אשר ייצגו את הזרם הדוגמטי והבלתי מתפשר.
בתקופה שלפני הריגתו, שררו מאמצים פנים פלסטיניים במטרה לשמור על הפסקת אש (הודנה) חד צדדית מול ישראל. פיגוע התאבדות אשר בוצע ימים ספורים לפני כן על ידי פעיל חמאס באוטובוס קו 2 בירושלים, ובו נרצחו 22 אזרחים ישראלים, תרם להחלטה הישראלית להרוג את אבו שנב. היה זה מסר ישראלי תקיף לחמאס, ולפיו כמו הבכירים הצבאיים בחמאס, גם מנהיגיה הפוליטיים של התנועה ברצועת עזה אינם מחוסנים מפגיעה. הריגת אבו שנב גרם לחמאס להודיע באופן רשמי על סיום ההודנה וחזרה לפעילות צבאית בהיקף מלא.
הריגת אבו שנב היוותה תקדים, וסללה את הדרך להתנקשויות וניסיונות להרוג בכירים נוספים בהנהגה המדינית של החמאס, ובכללם שיח' אחמד יאסין, ד"ר עבד אל-עזיז א-רנתיסי, מחמוד א-זהאר, ואחרים. בנוגע לשאלה מדוע בחרה ישראל להתנקש תחילה דווקא באבו שנב, אשר נחשב כמתון יחסית בעמדותיו ותמך בהפסקת האש, מסתמן כי מדובר היה בבחירה משיקולים מבצעיים - שכן בניגוד לבכירים אחרים בחמאס, אבו שנב לא הקפיד להסתתר ולשנות את שגרת יומו.
במסגרת ההתקפות הראשוניות של מבצע עופרת יצוקה ב-27 בדצמבר 2008, נהרג בסיכול ממוקד חסן אבו שנב, בנו של אסמאעיל.
לקריאה נוספת

שלומי אלדר, להכיר את חמאס, כתר הוצאה לאור, 2012, לפי מפתח בעמ' 403
הערות שוליים

↑  Hamas terrorist Ismail Abu Shanab, Israel Ministry of Foreign Affairs
מנחם עיני

ערך זה עוסק בשחקן ופנטומימאי ישראלי. אם התכוונתם לנווט וקצין בכיר בחיל האוויר הישראלי, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  27 באוקטובר 1949 פתח תקווה, ישראל 
 פטירה:  3 בדצמבר 2002 (בגיל 53) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות סגולה 
 סוגה מועדפת:  קומדיה ודרמה
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1967–2002 (כ־35 שנים)
 פרופיל ב-IMDb
 
מנחם עיני (27 באוקטובר 1949 – 3 בדצמבר 2002) היה שחקן ופנטומימאי ישראלי.
פילמוגרפיה

| סרט | שנה | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| קזבלן | 1973 | חבר כנופיה |
| סיפר יעקב ויוסף (סרט תנכ"י) | 1974 | בנימין |
| הלהקה | 1978 | בני רצון |
| נישואין נוסח תל אביב | 1979 | גיורא |
| נציב המלח | 1979 | אלכסנדר מרדכי בן אילוש (הבוגר) |
| נערת הפרברים | 1979 | צ'וצ'ו |
| חמש חמש | 1980 | עמי |
| מחץ הדלתא | 1986 | עיסאם - איש מגדל הפיקוח |
| Killing Streets | 1991 | אמיל |
| זהר | 1993 | אביהו מדינה |
| Deadly Heroes | 1993 | נהג |
| המשאית | 2002 | מנהל בית הספר |
הערות שוליים

1 2  יעקב בר-און, מנחם עיני "פורע שטרות", מעריב, 12 בספטמבר 1979
↑  מרב יודילוביץ', נפטר השחקן מנחם עיני, באתר ynet, 3 בדצמבר 2002
↑  אבי מורגנשטרן, חתול רחוב, מעריב, 18 במרץ 1988
↑  שרגא הר-גיל, מנחם - שאיש לא מכיר, מעריב, 12 בדצמבר 1972
מי לא מכיר?, על המשמר, 12 ביולי 1972
↑  יעקב העליון, אחרי הגנרלית בא הדוקטור, מעריב, 19 ביולי 1973
↑  "הבימה' לפגרת קיץ - הזמניים לחופשה בלתי מוגבלת, דבר, 10 ביולי 1975
↑  התיאטרון לילדים ולנוער מתחיל עונה חדשה, דבר, 21 בספטמבר 1975
↑  חוה נובק, "אנדורה" בתיאטרון באר־שבע, דבר, 18 בדצמבר 1975
↑  חוה נובק, קרקס ממונע, דבר, 10 באפריל 1977
↑  מנחם עיני - עד כאן, "העולם הזה", גיליון 2249 מ-8 באוקטובר 1980, עמוד 47
↑  גידי אורשר, "איפה הכסף" של יואל זילברג, מעריב, 1 באוגוסט 1979
↑  יעקב בר-און, איך מבריאים כל השמנים, מעריב, 14 בינואר 1979
ע בן דוד, בית הבראה לשמנים, מעריב, 11 בינואר 1979
↑  הצגות חדשות בתיאטרון לנוער, דבר, 8 בפברואר 1979
↑  יעקב הכהן, על חתול שחור ומוהל שתוי, מעריב, 31 במאי 1979
↑  סמדר שיר, צוחק בחוץ בוכה בפנים, מעריב, 26 בפברואר 1981
↑  אורי קליין, דיסקו במושב, דבר, 14 במרץ 1980
↑  טלקול - אלוף בצלות כמחזמר, דבר, 5 בדצמבר 1980
↑  שרית פוקס, הבוהמיינים מהדרום הביאו לפסטיבל עכו זיקוקי די נור, מעריב, 6 באוקטובר 1982
↑  חתונה בניו יורק, "העולם הזה", גיליון 2414 מ-5 בדצמבר 1983, עמוד 59
↑  נעמי רון, בחצר האחורית, בין שקיות הזבל, חדשות, 21 באוקטובר 1985
↑  ריקי ריבלין, יהודה הלוי - לא רק לבגרות, מעריב, 12 בנובמבר 1987
↑  ציפי רום, מי הכניס אותה להריון, חדשות, 6 בנובמבר 1988
↑  שוש אביגל, משעשע, מבריק, עם קריצה לצעירים, חדשות, 12 במרץ 1991
↑  דורית חכים, כובע הקש האיטלקי, חדשות, 14 באפריל 1993
↑  אז מה היה לנו-עובר ושב, חדשות, 10 בספטמבר 1989
↑  תמי לוביץ, לעיני יש שטן קטן, חדשות, 27 בדצמבר 1990
↑  טעם מר, חדשות, 29 במרץ 1991
↑  תיאטרון מרא"ה מעלה הצגה לזכר מייסדו, מנחם עיני, באתר הארץ, 18 בינואר 2003
↑  אביבה קרול, ‏טלעד מעלה את "המשאית", באתר גלובס, 26 בפברואר 2002
↑  ציפי שוחט, מת השחקן מנחם עיני, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008756844505171  MusicBrainz: 193bb4f0-7f92-44c1-9ee6-6bc112af0f5a  VIAF: 7500159820922814000006   WorldCat (עם VIAF): 7500159820922814000006
גמילות חסדים

.
רכב ונגרר לאיסוף מוצרים לגמילות חסדים
גְּמִילוּת חֲסָדִים היא מעשה שנעשה בעבור הזולת, מתוך אהבה, רחמים או נדיבוּת לב – שלא למען תמורה ושלא מתוך כפייה. ביהדות זאת מצווה, הכוללת כל סוג של הושטת עזרה וסיוע לזולת – בגופו בממונו ובנפשו. המצווה באה לידי ביטוי באופנים שונים – כגון, מתן צדקה, ביקור חולים, הכנסת כלה, לוויה וקבורת המת, ניחום אבלים, עשיית שלום בין אנשים מסוכסכים, לשמח אנשים עצובים, ועוד.
מוסדות גמ"ח

מפעלים רבים של ייעוץ משפטי, קבוצות תמיכה, מתן סעד רפואי או נפשי ודומיהם ניתנים לסיווג תחת הכותרת של גמילות חסדים. בנוסף ישנן עמותות רבות העוסקות בעזרה לחלשים ולנזקקים, כגון בחלוקת בגדים ומזון, בהפעלת בתי תמחוי ובמתן סיוע למשפחות מרובות ילדים. ארגונים אלה נקראים לרוב גמ"חים.
הקיצור גמ"ח הוא ראשי תיבות של גמילות חסדים, שקנה לעצמו משמעות ספציפית של מתן הלוואות ללא ריבית ללא מטרות רווח. קיימים בעולם היהודי אלפי מוסדות גמ"ח (הקרויים גמ"חים), קטנים וגדולים, רובם פועלים במגזר החרדי. גמ"חים מתלווים לרבים מבתי הכנסת ולמוסדות אחרים ובראש ובראשונה מלווים כסף לחברי הקהילה של המוסד או בית הכנסת. חלק מהגמ"חים מלווים כסף השייך לגמ"ח והמתקבל מתרומות. גמ"חים אחרים מקבלים הפקדות ופועלים כמעין בנק ללא מטרות רווח.
המושג גמ"ח התרחב גם למוסדות המשאילים ציוד ללא כוונות רווח. קיימים גמ"חים רבים, לדוגמה השאלת שמלות כלה, כלי אוכל לשמחות, ציוד רפואי (גמ"ח תרופות), ריהוט לתינוק, סידורים וחומשים.
כמו כן קיימים גמ"חים בדמות מוקדים להשבת ילדים אובדים, שפועלים בשכונות חרדיות, שמסייעים להורים במקרים שילדם הקטן אבד באזור מגוריהם, לרוב מתקיימת הפעילות בשבתות וחגים בהם נמנעים ההורים להשתמש מיד בשירותי ההצלה הרגילים כדי להימנע מחילול שבת.
יש גמ"חים שמחלקים ציוד מתכלה כמו מוצצים ותרופות, במיוחד כשהחנויות סגורות.
בנצרות

בנצרות קיימת התמקדות בסיוע לזולת, אפילו על חשבון הנותן, לעיתים אף תוך התנזרות[דרוש מקור]: גידול יתומים וסיוע בגידול ילדים של אנשים אחרים. ללא כל חשבון ולפנים משורת הדין בכל אמצעי אפשרי: בממונו (צדקה, השאלת חפצים), בגופו - עזרה פיזית, ביקור חולים, השתתפות בשמחות וקבורה, ובדיבורו (עצה טובה, עידוד וניחום).
ראו גם

ארגוני חסד בישראל
ואהבת לרעך כמוך
תיקון עולם
צדקה (יהדות)
תיקון המידות
לקריאה נוספת

רבי ישראל מאיר הכהן (ה"חפץ חיים"), אהבת חסד, ספר המפרט את דיני המצווה וחשיבותה.
זאב הארווי, 'חסד' לקסיקון התרבות היהודית בזמננו: מושגים, תנועות אמונות, עורכים: א' כהן, פ' מנדס-פלור, תל אביב 1993 [1986].
יוחנן מופס, בין דין לרחמים: תפילתם של נביאים, בתוך: תורה נדרשת, ערך א' שפירא, תל אביב תשמד, עמ' 37-89.