stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טורף ברשת
דמויות

ניצן חן – ילדה בגיל 11, הלומדת בכיתה ה' במודיעין. הסיפור מסופר מנקודת מבטה וסובב סביבה. ניצן נאלצת להתמודד עם התפתחות גופה בגיל ההתבגרות, הן באספקט הדימוי העצמי והן באספקט החברתי. לניצן שתי חברות אשר נטשוה.
דב/אודי חמודי – פדופיל בשנות ה-40 לחייו. מתחזה לאודי חמודי, ילד בכיתה ו' שגר בירושלים ועובד בשוק מחנה יהודה בירקנייה. מתכתב עם ניצן ברשת החברתית "פייסבוק" ללא ידיעתה של ניצן שהוא מבוגר. בסוף הספר נכנס לכלא. הדמות של דב מבוססת על אדם אמיתי שהכירה דנה אבירם, משוררת הספר תוך עבודתה במשטרה בשם חיים (ככול הנראה).
רוני מור – חברתה של ניצן, אשר מתעניינת במשחק הכדורגל ואף בעלת ביצועים מרשימים בו. רוני מצטיירת בעיני החברה כ"עוף מוזר", ונוטים לחשוב כי בשל אהבתה לכדורגל, אינה "נשית". רוני אמיצה ועזת מצח, ואף לא פעם יוצאת להגנתה של ניצן, כאשר מתנכלים לה.
אורן אביבי – בן כיתתה של ניצן. נחשב ל"מלך" הכיתה, מושא תיעובה של ניצן (בשל התעמרותו בה) ומושא אהבתה של רוני בהיחבא.
שי – בן של החברים של הוריה של ניצן. גדלו ביחד וכעת לומדים באותה כיתה, אלא שכעת שי נמנה בין המתנכלים לניצן (בשל השתייכותו לחבורתו של אורן אביבי). שי היה בעבר מושא אהבתה של ניצן, אלא שנטישתו הותירה בה אכזבה וכעס כלפיו.
ערן חן – ערן הוא אחיה הבכור של ניצן, מתואר כ"בדרן". ברבות הסיפור, משניצן נכספת לפנות לאחיה לעזרה, הוא יוצא ל"טרק" (טיול בהרים), ואינו זמין אליה. כך, היא נאלצת להתמודד עם המאורעות שהיא חווה בכוחות עצמה.
אורלי חן – אמה של ניצן. בעלת שיער בהיר ומרכיבה משקפיים כחולים. נחשבת ל"דברנית", משום שהיא מרבה לספר לאחרים את סודותיה של בתה, ניצן.
חנניה בן חזקיה

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה-1 לפנה"ס מסופוטמיה, האימפריה הפרתית
 פטירה:  המאה ה-1 פרובינקיה יודיאה, האימפריה הרומית
 תקופת הפעילות:  דור חמישי ואחרון של הזוגות תקופת שלטון הורדוס
 השתייכות:  כנראה בית שמאי
 רבותיו:  שמעיה, אבטליון
 בני דורו:  הלל, ושמאי
 אב:  חזקיה בן גרון (או גוריון, גריון)
 צאצאים:  רבי אלעזר בן חנניה
 
חנניה בן חזקיה בן גרון (גוריון, גריון) הוא תנא שחי בסוף תקופת הזוגות, בזמן בית שמאי ובית הלל. בנו היה רבי אלעזר בן חנניה.
ביאור ספר יחזקאל

מסופר עליו כי לאחר שחכמים חשבו לגנוז את ספר יחזקאל ולהוציאו מן התנ"ך מאחר שכמה פסוקים בו נראים כסותרים את התורה, עלה לעלייתו, לקח עמו שלש מאות חביות שמן למזונו ולהדלקת נרות והסתגר במקום, ושם עיין בדברים עד שתירץ את הסתירות.
לדוגמה בתלמוד בבלי:
”וכל נבלה וטרפה מן העוף ומן הבהמה לא יאכלו הכהנים” (יחזקאל מד לא) כהנים הוא דלא יאכלו הא ישראל אכלי?!
כלומר, האם איסור אכילת נבלה וטרפה היא רק לכהנים ולא לישראלים? חנניה בן חזקיה תירץ זאת באומרו שהיות שהכהנים היו אוכלים בשר חטאת העוף, שלא היה שחוט אלא מלוק, דבר שבאופן רגיל נחשב לנבלה, ורק לכהנים הותר במקרה זה, לכן הם צריכים אזהרה מיוחדת.
והגמרא מסכמת את העניין בלשון זה: ”אמר רב יהודה אמר רב זכור אותו האיש לטוב וחנינא בן חזקיה שמו שאלמלא הוא נגנז ספר יחזקאל”.
ביקור התנאים בעליה

במשנה במסכת שבת, מסופר על כינוס של חכמים בעליית חנניה בן-חזקיה. בכינוס זה רבו הנמנים עם בית-שמאי מהנמנים עם בית הלל, וכך הוכרעו שמונה עשרה הלכות כדעת בית-שמאי ולא כדעת בית-הלל, כפי שהיה מקובל בדרך כלל. בתוספתא. בירושלמי מפורט הרקע לכינוס זה, המבהיר את חומרתו: "תלמידי בית שמאי עמדו להן מלמטה והיו הורגין בתלמידי בית הלל. תני שישה מהן עלו והשאר עמדו עליהן בחרבות וברמחים". מתיאור זה משתמע, שהיתרון המספרי של בית-שמאי בכינוס בעלייה הושג כתוצאה ממניעת כניסתם של תלמידי בית-הלל בצורה מכוונת ואלימה.
חוקרים מסבירים אירוע קשה זה, על רקע המתח ששרר בין הקנאים (שנמנו כנראה על בית-שמאי), לבין חכמי-ישראל המתונים (שנמנו על בית-הלל) בזמן המרד הגדול, ערב חורבן ירושלים ובית המקדש השני. לדעתם הכינוס בעלייה נועד לצורך גזירה של כמה תקנות לאומיות, שהמשותף להם הוא הרחקת והבדלת היהודים מן הנכרים, כחלק מן המאבק ברומאים. הסבר זה מתבסס על אחת הברייתות המובאות בירושלמי שם, בשם רבי שמעון בן יוחאי המפרטת את י'ח הדברים שנגזרו, כתקנות הקשורות למאכלי-נכרי ועניינים נוספים הקשורים להרחקות מנכרים.
כתיבת מגילת תענית

הגמרא במסכת שבת מייחסת אליו את עריכת מגילת תענית, חיבור המונה את הימים בלוח השנה העברי, בהם אירעו נסים לעם-ישראל, ואין להתענות בהם. אולם לפי נוסחא אחרת החיבור מיוחס לבנו ר' אלעזר בן חנניה. לדעת חוקרים עריכת המגילה נבעה אף היא מטעמים קנאים, ונועדה לחזק את הרוח הלאומית בזמן המרד ברומאים, על ידי זיכרון הניצחונות והנסים שאירעו לעם-ישראל.
חסדאי אלמושנינו

| --- | --- |
 לידה:  1640  תטואן, מרוקו 
 פטירה:  1728 (בגיל 88 בערך) ה'תפ"ח 
 השכלה:  תלמוד, הלכה
 תקופת הפעילות:  ?–1728 
 השתייכות:  אחרונים
 תחומי עיסוק:  דיין
 תפקידים נוספים:  אב בית דין, ראש ישיבה 
 תלמידיו:  רבי מנחם עטיאה
 צאצאים:  רבי יצחק אלמושנינו
 
רבי חסדאי אלמושנינו (נפטר בטבת ה'תפ"ח, 1728), היה אב"ד וראש ישיבה בעיר תטואן שבמרוקו במאה ה-18 ומחבר הספרים "חסד אל" ו"משמרת הקדש".
ביוגרפיה

שנת לידתו אינה ידועה, אך נכתב כי הוא האריך ימים. הוא חי בעיר תטואן שבמרוקו וכנראה נולד שם. החל משנת ה'תמ"ו הוא חתם על פסקי דין של חכמי עירו ומשנת ה'תנ"ו, כנראה לאחר פטירת רבי יעקב אבוהב שהיה אב"ד במקום, הוא שימש כדיין בעיר, יחד עם חבריו: רבי יעקב ביבאס ורבי דוד הכהן. משנת ה'תס"ח, לאחר פטירת חבריו לבית הדין, הוא שימש אב"ד. אל בית דינו חברו הרבנים: מנחם אנהורי, משה בן זמרה, אברהם אבודרהם ויצחק נהון. מכתביו נראה שהורצו אליו שאלות מיהודי גיברלטר.
במקביל לפעילותו הרבנית בעירו הוא שימש גם כראש ישיבה במקום. בין תלמידיו ידוע רבי מנחם עטיאה, מי שלימים שימש אב"ד בעיר.
בהקדמות לחיבוריו הוא מתאונן על עוניו ועל מיתתם בטרם עת של בניו שלמה ויצחק, כן על רבות מתשובותיו הוא כותב לצד חתימתו "המו"ן" - המר ונאנח.
הוא נפטר בחודש טבת שנת ה'תפ"ח (1727/1728).
יצירותיו

חסד אל - ספר העוסק בדרוש ופלפול.
משמרת הקדש - ביאורי על פירושי על פירוש רש"י על התורה.
תשובות ופסקים רבים מרבי חסדאי מצויים בספרות חכמי מרוקו, יצירות נוספות נותרו בכתב יד.
צאצאיו

היו לו שני בנים שנפטרו בטרם עת: יצחק ושלמה. בנו רבי יצחק ששימש כרבה של גיברלטר. צאצא נוסף הוא רבי חסדאי אלמושנינו השני.
ראו גם

יהודי תטואן
לקריאה נוספת

בצלאל דבליצקי, משמרת הקודש א, מבוא, עמ' 15 44, מכון אהבת שלום, ירושלים, תשע"ג.
הערות שוליים

↑  ראו תקנות חכמי מכנאס חלק א עמ' תלג.
| רבני מרוקו |
| --- | --- | --- |
| רבני אסואירה | אברהם רפאל קורייאט • חיים פינטו (מרוקו) • אהרן בן חסין • משה ויזגאן |  |
| רבני דבדו | שלמה הכהן צבאן (ארבי לקביר) • שלמה הכהן צבאן • דוד הכהן סקלי • אברהם בן סוסאן • אברהם הכהן צבאן • שמואל מרציאנו |  |
| רבני מקנס | יעקב טולידאנו (מהרי"ט) • חיים טולידאנו • משה טולידאנו • יקותיאל בירדוגו • יעקב בירדוגו (השופריה דיעקב) • רפאל בירדוגו • משה מאימראן • פתחיה מרדכי בירדוגו • מימון בירדוגו • יוסף בירדוגו (מקנס) • יהודה טולידאנו • שמואל עמאר • חיים משאש • חיים בירדוגו • שלום עמאר • יעקב טולידאנו (בן יוסף) • יעקב טולידאנו (קהלת יעקב) • יהושע בירדוגו • יצחק סבאג • רפאל ברוך טולידאנו • ברוך אברהם טולידאנו • יוסף משאש |  |
| רבני מרקש | יצחק קורייאט (הראשון) • מאיר דלויה (רב) • יצחק דלויה (המאה ה-17) • שלמה עמאר (מרקש) • אברהם אזולאי (מרקש) • יוסף אוסעדון • דוד בן מאמאן • יעקב פינטו • אברהם קורקוס • יצחק חרוש • אברהם פינטו • שלמה אסבאג • מוסא בן דוד וחיון • שלמה אוזנקוט • משה אסבאג • אברהם פינטו (הקטן) • משה רוזיליו (הראשון) • דוד חיים צבאח • רפאל מסעוד אבן מוחא • אלעזר חזן • יעקב בטאן • שלמה אסבאג (השני) • מרדכי הצרפתי • רפאל יוסף חרוש • שלמה אבן חיים • דוד שלוש • יעקב דהאן • אלעזר הלוי • אברהם אביטבול • מכלוף אבוחצירא • יהושע מאמאן |  |
| רבני פאס | יהודה הכהן אבן סוסאן • יוסף בן יהודה אבן עקנין • אברהם אדרוטיל • שלמה אבן מלך • חיים גאגין • רבי שמואל חאגיז • יוסף אלמושנינו • יהודה עוזיאל (השני) • אהרן אבן חיים • ישעיה בקיש • שמואל אבן דנאן (השלישי) • שאול שמואל סירירו • וידאל הצרפתי (הצוף דבש) • יעקב אבן דנאן • יצחק הצרפתי השני (פאס) • וידאל הצרפתי (השלישי) • מנחם סירירו • שמואל הצרפתי • יהודה בן עטר • יעקב אבן צור • שמואל אבן אלבאז • אליהו הצרפתי • רפאל עובד אבן צור • יהודה בן עטר (השני) • רפאל אהרן מונסונייגו • ידידיה מונסוניגו • יצחק אבן דנאן • וידאל הצרפתי (החמישי) • משה אבן דנאן • שלמה אבן דנאן • אהרן בוטבול • יוסף בן נאיים • חיים דוד סירירו • |  |
| רבני צפרו | שאול ישועה אביטבול • שלמה אביטבול • עמור אביטבול • יהודה אלבז • רפאל משה אלבאז • אבא אלבז • אלישע אפריאט • ישועה שמעון חיים עובדיה • דוד עובדיה |  |
| רבני קזבלנקה | משה מאיר חי אליקים • חיים דוד בן סוסאן • שלום משאש • משה מלכה • רחמים בן עמארה • חיים רפאל שושנה • יצחק חזן • שמעון ברוך אוחיון |  |
| רבני רבאט וסלא | חיים בן עטר (הראשון) • שמואל די אבילה • אליעזר די אבילה • רבי חיים בן עטר • חיים טולידאנו (סאלי) • יוסף אלמאליח • יוסף בירדוגו (רבאט) • רפאל אנקווה • חיים רפאל עטייא • חיים יקותיאל בירדוגו • דוד צבאח • מיכאל יששכר אנקווה • שאול אבן דנאן • מימון אוחיון |  |
| רבני מחוז תאפילאלת | מסעוד אבוחצירא • יעקב אבוחצירא • דוד אבוחצירא • משה תורג'מן |  |
| רבני תטואן והאזור הספרדי | יעקב הלוי (בית יעקב) • יעקב מארג'י • חסדאי אלמושנינו • מנחם עטיאה • יעקב אבן מלכא • אפרים מונסונייגו • יצחק קורייאט (השני) • יצחק בן וואליד • שמואל נהון • מרדכי בן ג'ו • יעקב כלפון • רפאל חיים משה בן נאים • יהודה ליאון כלפון |  |
| רבנים נוספים | כליפא בן מלכא • מכלוף אוחיון • יחייה בן הראש (קניטרא) • רפאל הצרפתי • אברהם דוד ריווח |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007494054105171  ISNI: 0000 0000 4913 8503  LCCN: nr95045218  VIAF: 44193402   WorldCat (עם VIAF): 44193402
טולמידס

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־5 לפנה״ס אתונה, אתונה העתיקה 
 פטירה:  447 לפנה״ס קורונאה, יוון 
 מדינה:  אתונה העתיקה 
 דרגה:  אדמירל, סטרטגוס 
 פעולות ומבצעים
 קרב קורונאה 
 
טולמידס (ביוונית עתיקה: Τολμίδης; המאה ה-5 לפנה"ס) היה מצביא אתונאי שפיקד על כוחות במלחמה הפלופונסית הראשונה. נהרג במהלך קרב קורונאה.
ביוגרפיה

הוא היה בנו של אדם בשם טולמאיוס. הן השם טולמאיוס, והן השם טולמידס, משמעותם "הנועז". על ראשית חייו של טולמידס לא ידוע דבר. בשנת 455 לפנה"ס הוא נשלח בראש שייטת גדולה שכללה גם 4,000 חיילים, במטרה לעקוף את חצי האי הפלופונסי ולהסב נזק לספרטנים ובעלי בריתם. בדרך נחת טולמידס בגיתיון (Gytheion), הנמל הראשי של ספרטה. הוא בזז את הנמל ושרף את מתקניו, ואז הפליג למיתונה (Methone) במסיניאה. הוא נאלץ לפנות את מיתונה בעקבות התקרבות של כוח ספרטני גדול לאזור. לאחר מכן עלה על החוף בצפון-מערב הפלופונסוס, וכרת ברית עם בני האיים זקינתוס וקפלוניה. הוא חדר למפרץ הקורינתי, ולכד את המושבה הקורינתית כלקיס, ששכנה ממערב לנאופקטוס. ידוע שכרת ברית גם עם האכאים שמדרום למפרץ, ועם האקארנאנים שמצפון מערבו, אם כי ייתכן שרק עשה עליהם רושם כבד.
לאחר מכן הוא הוביל את חייליו אל העיר סיקיון (3 ק"מ מהמפרץ), והביס כוח של הופליטים שנשלח נגדו. לאחר מכן הוריד את אנשיו על החוף באזור פאגאי, והחזיר אותם לאתונה בשלום דרך היבשה. בשנת 454 לפנה"ס הוא הוביל משלחות של קלירוכים אתונאים לאיים נקסוס ואובויה. בזכות מאמציו לייסוד קילורכיות ולהגדלת האימפריה האתונאית, הוא הפך עד מהרה לאויב פוליטי של פריקלס, ולמנהיגם הטבעי של המתנגדים לשלטונו הזהיר.
הקריירה המזהירה של טולמידס באה לקיצה בשנת 447 לפנה"ס. קבוצה של גולים אנטי-אתונאים תפסה שתי ערים בבויאוטיה, אשר היו בשליטת אתונה, אורכומנוס וכירונאה. טולמידס טען שבאמצעות 1,000 הופליטים ניתן יהיה לדכא את המרד בקלות, בעוד פריקלס ביקש להמתין מעט ולהכין תוכנית פעולה צבאית ודיפלומטית גם יחד. דעתו של טולמידס התקבלה, והוא יצא אל בויאוטיה עם אלף לוחמים מתנדבים, ברובם צעירים הרפתקנים, וכן כוחות של בעלות הברית. הוא לכד את כירונאה ומכר את תושביה לעבדות, למען ישמעו וייראו. עם זאת, הוא נכשל בכיבוש אורכומנוס, שישבה על הר תלול והגישה אליה הייתה קשה. מכיוון שהחורף התקרב, הוא פנה לשוב חזרה, אולם הבויאוטים ארבו לו במישור קורונאה, ובקרב קורונאה הנחילו לאתונאים תבוסה ניצחת. טולמידס עצמו נהרג. בעקבות הקרב, ויתר פריקלס על השליטה בבויאוטיה לטובת תבאי, ובכך הגיעה לקיצה האימפריה היבשתית של אתונה.
לקריאה נוספת

תוקידידס, תולדות מלחמת פילופוניס, תרגם מיוונית והוסיף הערות: א"א הלוי, ירושלים, מוסד ביאליק, תשי"ט 1959.
פלוטארכוס, חיי אישים - אנשי יוון, תרגם מיוונית והוסיף הערות: א"א הלוי, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"א.
משה עמית, תולדות יוון הקלאסית, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1984. (הספר בקטלוג ULI)
א. ר. ברן, פריקלס ואתונה, הוצאת הדר, 1982.
ג. ב. ברי, דברי ימי יוון, שני כרכים, הוצאת פרידמן, 1976.
Diodorus. Translated by C.H. Oldfather. The Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press and London, William Heinemann Ltd, 1954.
Pausanias. Description of Greece. Translated by Jones, W. H. S. and Omerod, H. A. Loeb Classical Library. Cambridge, MA, Harvard University Press; London, William Heinemann, 1918. Digitized copy in: Theoi.
Fine, John V.A. The Ancient Greeks: A critical history. Harvard University Press, 1983.
Hornblower, Simon and Anthony Spawforth (eds.). The Oxford Classical Dictionary. Oxford University Press, 2003.
Rhodes, P.J. A history of the classical Greek world: 478–323 B.C.. London, Blackwell, 2010.
הערות שוליים

1 2  ברן, עמ' 90.
↑  עמית, עמ' 299.
↑  ברן, עמ' 77.
↑  ברן, עמ' 78.
↑  קלירוכים (κληρουχία) הם מתיישבים אתונאים שייסדו מושבות מרוחקות מאתונה, מבלי לאבד את אזרחותם האתונאית.
↑  ברן, עמ' 86.
↑  ברן, עמ' 102.
↑  ברן, עמ' 103.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1028379625  VIAF: 291584521   WorldCat (עם VIAF): 291584521
טלמיה

| --- | --- |

טלמיית כבשים
 
 מאכלים
 סוג:  גבינה
 מוצא:  רומניה רומניה
 מרכיבים עיקריים:  חלב כבש 
 גבינות
 סוג חלב:  פרות או כבשים
 תו תקן:  כינוי מקור מוגן 
 
טלמיה (ברומנית: Telemea - מטורקית: teleme) הוא שם כללי לכמה סוגי גבינות לבנות המיוצרים ברומניה, בדרך כלל חצי-קשות או קשות ומלוחות.
הטלמיה מיוצרת מחלב פרות, נקבות תאו או כבשים ובאחת מגרסאותיה מתאפיינת במליחותה ובמרקם משחתי (קרמי).טלמיה כזאת מכילה כ-50% מים ו-25% שומן. לחלופין הגבינה יכולה לעבור תהליך הבשלה ההופך אותה ליבשה ופריכה, בשומה יותר ומלוחה יותר.
גבינת טלמיה מוכרת בארצות אחרות בצורת גבינת פטה היוונית ובצורת גבינת קוטג'. החל משנת 2007, באיחוד האירופי, רק גבינות כבשים יוכלו לשאת את השם "פטה".
החל משנת 2005 המותג "טלמיה" הוא מוגן ברומניה. הוכרו רשמית הסוגים הבאים:
 אנדריי דמירג'אן, אדנריי פופוב - בעיתון "ליברטאטיה" 28.08.2011
טלמיה מארג'ש
טלמיה מבראשוב
טלמיה מקאריי
טלמיה מהרגיטה
טלמיה מהואדין
טלמיה מאיבנשט - בעמק המורש והגורגיו, החל מ-2016 מוכרת על ידי האיחוד האירופי ככינוי מקור מבוקר מרומניה. בתהליך ייצורה משתמשים בתמלחת מאורשובה.
טלמיה מאואש
טלמיה מסיביו
טלמיה מוולצ'ה
הערות שוליים

↑  Libertatea de la 28. August 2011; Autori: Andreea Demirgian, Andrei Popov
↑  Ibănești
טלמכוס הקדוש

טלמכוס הקדוש היה נזיר שחי בסוף המאה החמישית במזרח האימפריה הרומית (ככל הנראה באסיה הקטנה) ושמיוחסת לו פעולה שהביאה להפסקת מלחמות הלודרים ברומא.
המקור היחידי לסיפור אודות טלמכוס נמצא אצל תיאודורט בישוף קירוס (Cyrrhus), שכתב את הדברים כמה עשרות שנים אחרי התרחשותם.
על פי תיאורו של תיאודורט, אדם בשם טלמכוס שאימץ חיי סגפנות נכנס לאחד האצטדיונים (stadio) ברומא כאשר התקיימה שם מלחמת לודרים, פסע אל תוך הזירה וניסה לעצור את האנשים הנלחמים שם. הצופים הנזעמים התרגזו על ההתערבות הלא רצויה ורגמו את טלמכוס למוות. כאשר נודע על כך לקיסר הונוריוס הוא הורה לצרף את טלמכוס לרשימות המרטירים ושם קץ למלחמות הלודרים.
בחינה של הנסיבות ההיסטוריות מצביעה על כך שהפסקת תחרויות הלודרים, שבאה אכן בתחילת המאה החמישית לא נבעה מפעולתו של טלמכוס, והסיפור כולו נברא ככל הנראה על ידי תיאודורט כדי להעניק סיבה נוצרית טובה להפסקת מלחמות הלודרים.
סביר להניח כי בשנת 404, במהלך שורה של פלישות לאיטליה שנערכו החל משנת 400 על ידי אלאריק הוויזיגותי, נוצר מצב בו המשך קיום מלחמות הלודרים לא היה אפשרי מבחינות שונות. אחת מהן הייתה התחזקות הנטיות הנוצריות-אריאניות באימפריה בהשראת השליט בפועל באימפריה הרומית המערבית, הגנרל הוונדלי סטיליקו.
סטיליקו הורה שנה מאוחר יותר (405) על סילוקם של ספרי הסיבילות, וייתכן והפסקת מלחמות הלודרים הייתה שלב מוקדם יותר במסע להגברת נצרותה של האימפריה. עם זאת, קשה להניח כי סטיליקו היה נוטה לנקוט בצעד המנוגד באופן כה מובהק לרצונו של הציבור, וסביר להניח כי ביטולן של המלחמות הוסבר במניעים כלכליים ולא דתיים.
שילובו של הקיסר הונוריוס, מכל מקום, נעשה קרוב לוודאי במאמץ מצד תיאודורט לשאת חן בעיני שליטי הקיסרות. הונוריוס ישב באותה עת ברוונה, מבוהל מאפשרות של פלישה נוספת של אלאריק, וסביר להניח כי גם אילו ידע על מעשה כזה ברומא, לא היה מעז לנקוט בצעד החלטי כזה, שהיה מנוגד גם לאופיו וגם להגיון הפשוט.
הערות שוליים

↑  תיאודורט, "היסטוריה אקלסטית", ספר 5, פרק 26
טמאוליפס

טמאוליפס (בספרדית: Tamaulipas; רשמית: המדינה החופשית והריבונית של טמאוליפס, בספרדית: Estado Libre y Soberano de Tamaulipas) היא אחת מ־31 המדינות המרכיבות את מקסיקו. היא שוכנת בצפון־מזרח מקסיקו, וגובלת בווראקרוס בדרום־מזרח, סן לואיס פוטוסי בדרום-מערב, נואבו לאון במערב, מדינת טקסס בארצות הברית בצפון ומפרץ מקסיקו במזרח. בירתה היא סיודד ויקטוריה והעיר הגדולה ביותר בה היא ריינוסה.
היסטוריה

כמה עשרות שנים לפני שהספרדים הגיעו למקסיקו, צבאות האצטקים כבשו את האזור בו נמצאת היום טמאוליפס. הספרדים, שהגיעו לאזור בשנת 1520, הביסו את האצטקים, אך לקח להם זמן רב לשעבד את התושבים הילידים באזור. הילידים מרדו פעמים רבות במהלך הזמן הזה, מה שהפך את האזור ללא יציב והפחית את ההתעניינות הקולוניאלית בו.
לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו, ב-1824 הוקמה מדינת טמאוליפס, כשאגואיו (כיום סיודד ויקטוריה) משמשת כבירתה.
לאחר המהפכה הטקסנית שהתחילה ב-1835, הוקמה רפובליקת טקסס (ששרדה עד 1845) שטענה לבעלות על חלק מצפון טמאוליפס. ב-1840 טמאוליפס, ביחד עם נואבו לאון וקואווילה, הקימו את רפובליקת ריו גרנדה העצמאית, ששרדה פחות משנה. ב-1848, לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, טמאוליפס איבדה כרבע משטחה בהסכם גואדלופה אידלגו.
כלכלה

ניתן לחלק את הכלכלה המקומית בין הצפון והדרום. הצפון הקרוב לטקסס דומה לה גם מבחינה כלכלית ומאופיין על ידי חקלאות ותעשייה מגוונת. לעומתו, הדרום מסתמך בעיקר על תעשיות פטרוכימיות, וכמו כן על דיג ותיירות.
חידת הכובעים

חידת הכובעים היא חידה (סוג של חידת היגיון) המספרת על אנשים הנמצאים בצוותא, ומסיקים מסקנות לגבי מחשבותיהם של אנשים אחרים בקבוצה, על בסיס מידע חלקי בלבד הנובע ממעשיהם. חידות משמשות להדגים הוכחות בצורה אינדוקטיבית, היסקים לוגיים, אלגוריתמים ואף להדגים מושגים מתורת הקבוצות.
חידות אינדוקטיביות

ישנה קבוצה גדולה של חידות המבוססת על כך שחוסר ידיעה של אנשים מוסיף מידע לאנשים אחרים. חידות אלו החלו בחידה של החידונאי יוברט פיליפס בשם 'מדוע פסק הצחוק', ואחת הגרסאות המפורסמות ביותר לחידה מבוססת על מתמטיקאים היושבים בשורה וכובעים מולבשים לראשיהם.
חידות אינדוקטיביות > מדוע פסק הצחוק?

יוברט פיליפס הציג את החידה הבאה: שלושה לוגיקנים נמנמו בשדה. בעת שישנו הגיע אדם שחמד לצון, צבע את פניהם בירוק והעיר אותם. כל אחד מהלוגיקנים, שלא יכול לראות את פני עצמו, פרץ בצחוק למראה הפנים הירוקים של חבריו, אך כעבור רגעים אחדים פסק הצחוק, לאחר שכל אחד מהלוגיקנים הבין שגם פניו נצבעו בירוק. כיצד הבין כל לוגיקן שפניו נצבעו בירוק?
חידות אינדוקטיביות > מדוע פסק הצחוק? > פתרון החידה

לוגיקן א' מסתכל על חבריו ורואה אותם צוחקים. הוא חושב: נניח שפני נקיות. לוגיקן ב' חושב כמוני, קרי שפניו נקיות. אם גם פניו נקיות, הרי שללוגיקן ג' אין כל סיבה לצחוק. לכן לוגיקן ב' היה מסיק שאם לוגיקן ג' צוחק הרי זה רק משום שגם פניו של לוגיקן ב' צבועות, ומפסיק לצחוק. מהצחוק המתמשך הבין לוגיקן א' שגם פניו צבועות, ולכן לוגיקן ב' סבור שצחוקו של לוגיקן ג' נובע מכך שהוא רואה את פניו הצבועות של לוגיקן א'. לפיכך הבין לוגיקן א' שאין לו סיבה לצחוק. משיקולי סימטריה תושג תוצאה זו לכל אחד מהלוגיקנים, וכולם יפסיקו לצחוק.
הנחת היסוד בפתרונה של חידה זו היא שכל הלוגיקנים חושבים על פי אותם כללי היסק, ולכן כל לוגיקן יכול לנתח את מחשבות חברו. בחידה זו כל הלוגיקנים חושבים במקביל, משום שכל אחד מהם רואה את כל רעיו. בחידת הכובעים המתוארת להלן, החשיבה נעשית בטור, כלומר בכל שלב אדם מפענח את מחשבות כל קודמיו, ודבריו משמשים בסיס לצעד של הבא אחריו.
מה שמעניין בפתרון זה הוא שהעובדה שהלוגיקנים האחרים לא מפסיקים לצחוק, שמרמזת על כך שהם אינם יודעים שהם צבועים בירוק, מוסיפה ידיעה ללוגיקנים האחרים.
חידות אינדוקטיביות > מדוע פסק הצחוק? > הכללה באינדוקציה

קל להמשיך את ההוכחה ולהראות שגם אם בקבוצה יש n לוגיקאים הצבועים כולם בירוק, באיזשהוא שלב הם כולם יפסיקו לצחוק. ההוכחה היא באינדוקציה ומבוססת על כך שכל לוגיקאי מניח לשם התחלה שהוא איננו צבוע בירוק, רק n-1, הלוגיקאים האחרים צבועים בירוק. לכן לפי הנחת האינדוקציה הם אמורים להפסיק לצחוק באיזה שהוא שלב. מכיוון שהם אינם מפסיקים לצחוק הרי שגם הוא צבוע בירוק.
חידות אינדוקטיביות > וריאציות של החידה

לחידה זאת יש מספר רב של וריאציות. המפורסמת שבהן מספרת על תוכנית טלוויזיה שבה עשרה מתמטיקאים יושבים בשורה כך שכל אחד מהם רואה רק את אלו היושבים לפניו. על הראש של כל אחד מהם מולבש כובע מתוך קופסה שבה עשרה כובעים שחורים ורק תשעה כובעים לבנים. החידה מספרת שמנחה התוכנית ניגש אל המתמטיקאי הראשון בשורה, זה שרואה את הכובעים של כל האחרים, ושואל אותו האם הוא יודע את הצבע של הכובע שלו. הוא נותן תשובה שלילית. לאחר מכן ניגשים בזה אחר זה אל כל המתמטיקאים האחרים וכולם עונים שהם אינם יודעים את צבע הכובע שלהם, עד אשר מגיעים למתמטיקאי האחרון בשורה, זה שאיננו רואה את הכובע של אף אחד, ודווקא הוא עונה שהוא יודע את צבע הכובע שעל ראשו.
כמו בחידת 'מדוע פסק הצחוק', התשובות השליליות של המתמטיקאים שלפניו נותנות למתמטיקאי את המידע להסיק את צבע הכובע שלו. כמו כן גם בחידה זאת ניתן להוכיח באינדוקציה, שתסריט דומה ייתכן גם אילו בשורה יושבים n מתמטיקאים.
וריאציה מפורסמת נוספת היא שני מתמטיקאים שעל הראש של כל אחד מהם מלבישים כובע שעליו רשום מספר, ונאמר להם שהמספרים הרשומים על הכובעים הם מספרים טבעיים עוקבים (לדוגמה 9 ו- 10). עתה ניגשים למתמטיקאי הראשון ושואלים אותו אם הוא יודע את המספר שרשום לו על הכובע, והוא עונה בשלילה. ניגשים לשני, וגם הוא עונה בשלילה, חוזרים לראשון וכך חוזר חלילה עד שבאיזשהו שלב, לאחר רצף ארוך של תשובות שליליות אחד המתמטיקאים עונה בחיוב ומנחש בצורה נכונה את המספר הרשום על הכובע שלו.
חידת הכובעים והתיאום מראש

חידת דומה לחידת המתמטיקאים היושבים בשורה שהוצגה בסעיף הקודם, היא חידה הדורשת אלגוריתם ומשמשת להדגמת מושגים במדעי המחשב ובתורת הקבוצות.
החידה מספרת על n (מספר טבעי כלשהו) פרופסורים למתמטיקה נחטפו על ידי סטודנטים נזעמים. הסטודנטים חובשים לראשיהם של הפרופסורים כובעים שחורים ולבנים, והפרופסורים מוצבים בטור, כאשר כל אחד יכול לראות רק את הכובעים של אלה שנמצאים לפניו בטור, אך לא את הכובע שעל ראשו או שעל ראשי הקודמים לו. הפרופסורים צריכים לנחש, כל אחד בתורו - מהראשון בטור (שרואה את כל הכובעים מלבד זה שעל ראשו) לאחרון (שאינו רואה אף כובע) - את צבע הכובע של ראשו. מי שטועה נורה במקום. בהנחה שניתן לפרופסורים זמן לפני כן כדי לגבש אסטרטגיה, מצאו אסטרטגיה שתאפשר לכל הפרופסורים פרט, אולי, לאחד, להינצל.
חידת הכובעים והתיאום מראש > פתרון

הפרופסור הראשון רואה את כל הכובעים שלפניו בטור. הוא יספור את הכובעים הלבנים שלפניו. אם יצא מספר זוגי הוא יגיד "שחור", ואם יצא מספר אי-זוגי הוא יגיד "לבן". מאחר שלצבע שהוא יגיד אין קשר לצבע הכובע האמיתי שעל ראשו, יש לו סיכוי של 50% בלבד להינצל.
הפרופסור השני אף הוא רואה את כל הכובעים שלפניו בטור. הוא יספור את הכובעים הלבנים שלפניו. אם המספר זוגי - הרי שהכובע על ראשו הוא שחור (שהרי הוא לא שינה את הזוגיות). אם המספר אי-זוגי - הכובע הוא לבן.
הפרופסור במקום ה-k (כאשר k>1) שמע את מה שאמר הפרופסור הראשון ואת מה שאמרו הפרופסורים במקומות 2 עד k-1. הוא יספור את כל הכובעים הלבנים שלפניו ויוסיף עליהם את מספר הכובעים הלבנים של הפרופסורים שקדמו לו, פרט לראשון. אם הזוגיות זהה למה שאמר הפרופסור הראשון בטור, הרי שהספירה של הפרופסור הראשון לא כללה את הפרופסור במקום ה-k, ולכן צבע הכובע שעל ראשו הוא שחור. אחרת, צבע הכובע שעל ראשו הוא לבן.
בכל מקרה, כל פרופסור יוכל לנחש נכונה את צבע הכובע שעל ראשו, וכך ינצלו כל הפרופסורים פרט, אולי, לראשון.
מספר בן מניה של פרופסורים

וריאציה זו היא מסובכת יותר, ופתרונה דורש שימוש בכלים בסיסיים של תורת הקבוצות.
הפעם, מעמידים  \aleph _{0} (אָלֶף אֶפֶס) פרופסורים למתמטיקה, מהראשון ואילך, בטור, ונניח שכל אחד יכול לראות את כל אינסוף הכובעים שלפניו. מצאו:
אסטרטגיה בה יינצלו כמעט כל הפרופסורים (כלומר כולם פרט למספר סופי), כאשר אף אחד לא שומע מה אמרו האחרים.
אסטרטגיה בה יינצלו כל הפרופסורים פרט לאחד, כאשר כל אחד שומע מה אמרו האחרים.
מספר בן מניה של פרופסורים > פתרון סעיף 1

מספר הפרופסורים הוא בן מניה, לכן שקול למספרים הטבעיים. אם נייצג כובע שחור באמצעות המספר 0 וכובע לבן באמצעות המספר 1, נוכל לייצג סידור כלשהו של כובעים באמצעות פונקציה
 f:\mathbb {N} \to \{0,1\}.
נגדיר יחס שקילות כדלהלן:  f\sim g אם ורק אם הסידורים זהים פרט למספר סופי של מקומות. אם כך, כל סידור f מגדיר מחלקת שקילות [f]. תהי A קבוצת מחלקות השקילות. לפי אקסיומת הבחירה קיימת העתקה (פונקציית בחירה)
 \phi :A\to \{0,1\}^{\mathbb {N} }
אשר מתאימה לכל מחלקת שקילות איבר מייצג מאותה מחלקה.
בהינתן סידור כובעים f, כל פרופסור יכול לראות את כל הכובעים שלפניו, כלומר את כל הכובעים פרט למספר סופי של כובעים (של אלה שנמצאים מאחוריו). הסידור f שקול, אם כן, למייצג
 \ \phi ([f]) שנבחר מראש.
כעת, לכל  n\in \mathbb {N} , הפרופסור במקום ה-n יציין את צבע הכובע שבמקום ה-n בסידור המייצג, כלומר את  \ \phi ([f])(n). ראינו כי סידור זה זהה לסידור האמיתי f פרט למספר סופי של כובעים, לכן כל הפרופסורים פרט למספר סופי ינחשו נכון.