stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
PDF

.
| --- | --- |

 סיומת קובץ:  .pdf
 סוג מדיה באינטרנט:  application/pdf
 UTI:  com.adobe.pdf
 קבוע קסם:  %PDF
 מפתח:  אדובי מערכות
 תאריך השקה:  15 ביוני 1993
 גרסה אחרונה:  1.7 
 הורחב לתקן:  PDF/A, PDF/E, PDF/UA, PDF/VT, PDF/X
 תקן:  ISO 32000-1
 פורמט פתוח?:  כן
 תוכנה נפוצה:  Adobe Reader
 www.adobe.com/devnet/pdf/pdf_reference_archive.html
 
PDF (קרי: פִּי-דִי-אף; ראשי תיבות של: Portable Document Format; בתרגום חופשי: תַּסְדִּיר מסמכים יביל) הוא פורמט קובץ חופשי אשר הומצא על ידי חברת אדובי מערכות וכיום מפותח על ידי ארגון התקינה הבינלאומי. מטרת הפורמט היא הצגה מדויקת של מסמכים ושאר תוכן ללא תלות בפלטפורמה. כמו כן, התפישה מאחורי פורמט ה־PDF היא של "דף וירטואלי" כך שמה שמוצג על המסך יתקבל בהדפסה בדיוק רב, שלא כפי שבמקרים רבים, בעיקר ב־HTML, בהם ישנן גרסאות נפרדות לתצוגה ולהדפסה.
יתרון נוסף ומשמעותי של פורמט PDF הוא היכולת לנעול מסמכים באמצעות סיסמה כך שאי אפשר יהיה לשנותם או להדפיסם ובכך לאפשר שמירה על זכויות יוצרים ומניעת זיופים. בנוסף, קובץ PDF מאפשר הטמעה של חתימה דיגיטלית.
פורמט זה נפוץ מאוד כיום, והוא מהווה תקן דה פקטו להפצה של מסמכים עשירים. השימוש בו נפוץ במיוחד בכתבי עת מדעיים מקוונים.
קובצי PDF ניתן להציג באמצעות תוכנת אדובי רידר (Adobe Reader), הזמינה חינם באינטרנט עבור מערכות הפעלה רבות, באמצעות הדפדפן, וכן באמצעות תוכנות נוספות כגון אופן אופיס ופוקסיט רידר. ניתן ליצור את הקבצים בעזרת תוכנת אדובי אקרובט המופצת בתשלום, או בעזרת מעבדי תמלילים ותוכנות רבות אחרות.
קובצי PDF מאפשרים הוספת שדות אינטראקטיביים כגון שדות טקסט, כפתורים, תפריטי גלילה וכדומה. לשדות אלה ניתן להצמיד פעולות חישוביות. השימוש ביכולת זו הוא בעיקר לטפסים אלקטרוניים אשר ניתנים למילוי בהקלדה.
Adobe אימצה את שפת ה־JavaScript אשר פותחה במקור על ידי חברת נטסקייפ והוסיפה פונקציות רבות הרלוונטיות יותר עבור ה־PDF. שפה זו מובנית בפורמט ה־PDF ומאפשרת להגדיל את היכולות האינטראקטיביות והחישוביות. הוספת שדות אינטראקטיביים ו־JavaScript למסמך PDF ניתנים רק באדובי אקרובט ולא בתכנת אדובי רידר החינמית. עם זאת, השימוש בשדות האינטראקטיביים וב־JavaScript אפשרי גם באדובי רידר.
מספר רב של פרצות אבטחה התגלו בעבר בפורמט זה, חלקן שימשו להשתלטות עוינת על מחשבים מרוחקים, למשל בפרשת GhostNet. בעקבות כך יצאו מספר רב של עדכוני אבטחה לפורמט ולתוכנת Acrobat Reader.
אדובי מערכות החליטה להעביר את פיתוח הפורמט לידי ארגון התקינה הבינלאומי והנציבות הבינלאומית לאלקטרוטכניקה וב-1 ביולי 2008 פורסם הפורמט כסטנדרט ISO/IEC 32000-1:2008 ובכך הפך פורמט ה-PDF לחופשי באופן רשמי.
הערות שוליים

↑  Duff Johnson, No, PDF is NOT owned by Adobe!, Planet PDF, ‏20 במאי 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291610605171  GND: 4523240-4  LCCN: sh00002670  NKC: ph198745
אביגיל היילברון

אביגיל היילברון (נולדה ב-1988) היא מייסדת ארגון "לא תשתוק", ארגון הפועל למאבק באלימות מינית בקרב הקהילה החרדית, לשבירת מעגל ההשתקה ולתמיכה ציבורית וקהילתית בשורדים ומהווה עבורם מרכז סיוע. מקימה ומנהלת את ארגון "הנני - למען הקהילה" שמטרתו לחזק את התמיכה הקהילתית בנפגעי תקיפה מינית בחברה החרדית. נבחרה לאחת הנשים המשפיעות לשנת 2022 על ידי גלובס, מנהלת את קבוצת הפייסבוק החרדית The Torah Hub ומייסדת את טקס יום הזיכרון החרדי.
רקע

באוקטובר 2015, פרסמה היילברון (קרלינסקי) פוסט בפייסבוק שעסק בתחושת הביטחון של נשים. בעקבות הפוסט קיבלה פניות רבות קיבלה מנשים מהחברה החרדית שנפגעו בתקיפות מיניות בהשפעתם פתחה עמוד פייסבוק בשם “לא תשתוק”. עמוד הפייסבוק הפך כתובת עבור נפגעי ונפגעות פגיעה מינית בחברה החרדית והוביל לשיח על הנושא.
עד 2018 היה סירוב להתייחס לנושא כאשר פנתה לתקשורת החרדית האינטרנטית והכתובה לכן התמקדה היילברון ברשתות החברתיות ובתקשורת הכללית. בהדרגה העיתונות החרדית האינטרנטית החלה להתייחס לנושא.
בשנת 2022 הקימו היילברון, קרויזר ופעילים חרדים נוספים את עמותת “הנני – למען הקהילה” שמטרה העצמת תנועת “לא תשתוק” וחיזוק התמיכה הקהילתית בנפגעי ונפגעות תקיפה מינית מהמגזר החרדי. פעילות התנועה כללה קמפיינים, ארגון כנסים, לובי פוליטי, הפגנות, גיוס המונים ועבודה עם גורמי סמכות חרדיים.
היילברון מחברת בין נפגעים בחברה החרדית לגורמים שיכולים לסייע להם. מעורבת במספר פרויקטים של החרדיות המתחדשת, כגון חינוך ממלכתי-חרדי ופועלת להקמת מאגר עדויות לצורך הצלבה וחיבור של נפגעים מאותו פוגע דבר שיסייע ויקל על הנפגעים.
ב-2023 יצא הסרט התיעודי ב-HOT 8 "השמיעי קולך" שהתחקה אחר פועלה.
חיים אישיים

היילברון היא חרדית מבית ליטאי, גרה בירושלים, גרושה ואם לשניים, בעלת תואר ראשון בסוציולוגיה מהאוניברסיטה הפתוחה ולומדת כיום לתואר שני בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב. זכתה בפרס דיקן הסטודנטים למעורבות חברתית 2019 באוניברסיטה הפתוחה.
הערות שוליים

↑  מגן, הדס (2022-04-02). "50 הנשים המשפיעות של גלובס 2022". Globes. נבדק ב-2024-04-29.
↑  אליעזר היון, טקס הזיכרון החרדי הראשון: רוצים להיות חלק, באתר Ynet, ‏1.5.2017
↑   נתי טוקר, "לא תשתוק": החרדיות שהחליטו להילחם בתופעת ההטרדות המיניות במגזר, באתר TheMarker‏, 1 במאי 2017
↑   פרק 3 - מוגנות ופגיעות מיניות - עם אביגיל היילברון, סרטון בערוץ "0202", באתר יוטיוב (אורך: 55:35)
↑  ארגון 'הנני' למען נפגעות תקיפה מינית במגזר החרדי!, באתר 0202
↑  כרמל שטרן, ‏"השמיעי קולך" הוא סרט מטריד, חשוב ובעיקר מדכא, באתר ‏מאקו‏, 6 בדצמבר 2023
↑   אביגיל היילברון זוכת פרס דיקן הסטודנטים למעורבות חברתית 2019, סרטון בערוץ "The Open University of Israel", באתר יוטיוב (אורך: 02:04)
מבצע מהלך מבריק

מבצע מהלך מבריק הוא מבצע צבאי בלבנון, שביצעה יחידת אגוז ב-14 באפריל 1997. במבצע זה ביצע כוח מיחידת אגוז, בפיקודו של סא"ל משה תמיר, פשיטה על פאתי הכפר ע'נדוריה, ששימש בסיס פעילות לפעילי החזבאללה בדרום לבנון.
תכנון המבצע

במסגרת הקו ההתקפי שהוביל אלוף פיקוד הצפון, עמירם לוין, נגד ארגוני המחבלים בדרום לבנון, ביצעו יחידות מובחרות פשיטות על כוחות האבטחה של חזבאללה בכפרים שמהם פעל הארגון בדרום לבנון. הפשיטה הראשונה בוצעה בשנת 1995 ביוזמת מפקד חטיבת גולני, אל"ם משה קפלינסקי, שגם פיקד על הפעולה. הכוח, סיירת גולני בפיקוד רב-סרן ארז נהיר, ארב בהצלחה לכוח האבטחה שהציב חזבאללה בכפר שקרא ופגע במספר פעילים. המבצע היה אבן דרך, והיווה פתח לסדרת מבצעים דומים, ובהם מבצע גוף חימום, פשיטה שביצע כוח מסיירת צנחנים, בפיקוד רב-סרן יוסי בכר, שבמהלכה ארב והרג שישה פעילי חזבאללה שהיוו את כוח האבטחה של הארגון בפאתי הכפר זווטר א־שרקיה (אנ').
באפריל 1997 זיהה כוח תצפית מגדוד 869 שהיה במוצב טייבה, שברצועת הביטחון בדרום לבנון, כוח אבטחה של החזבאללה בפאתי הכפר ע'נדוריה ודיווח על כך לכוחות פיקוד הצפון. הדיווח הגיע ליחידת אגוז, ומפקדה, סא"ל משה תמיר, יזם פשיטה במטרה לפגוע בכוח האבטחה. מפקד אוגדת הגליל, תא"ל יום טוב סמיה, אישר את התוכנית.
מהלך המבצע

בליל המבצע, עם רדת החשכה, יצאה פלגה מיחידת אגוז, בפיקודם של תמיר ומפקד הפלגה, סרן רון וייזל, ממוצב צד"ל בתנועה רגלית לעבר ע'נדוריה. הכוח מיקם עמדת תצפית וכן עמדה ובה כוח רתק, שעליה פיקד סגן פיני יוסף, ולאחר מכן התגנב לפאתי הכפר. הכוח זיהה חוליית אבטחה בת שמונה פעילי חזבאללה, והרג את חבריה. בתגובה נפתחה לעבר הכוח אש מעמדות חזבאללה בכפר. כוח הרתק בפיקוד יוסף השיב באש למקורות הירי, והכוח נסוג כשהוא נעזר גם במסוקי קרב של חיל האוויר שחיפו עליו בנסיגה. הכוח שב לקו המוצבים של צה"ל וממנו התפנה לישראל.
לקריאה נוספת

משה תמיר, מלחמה ללא אות, מערכות, 2005, עמודים 172–182.
הערות שוליים

↑  אהד לסלוי, מביטחון שוטף ללחימה בגרילה, מודן הוצאה לאור, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2021, עמ' 199.
↑  גל פרל פינקל, ‏"דלעת", זה לא רק שם של ירק, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 20 בפברואר 2017
↑  משה (צ'יקו) תמיר, מלחמה ללא אות, הוצאת מערכות - משרד הביטחון, 2005, עמוד 121.
↑  גל פרל פינקל ואבירם רינג, מבצע חוק וסדר 30 שנה אחרי, מערכות 477, אפריל 2018, עמוד 60.
↑  משה (צ'יקו) תמיר, מלחמה ללא אות, הוצאת מערכות - משרד הביטחון, 2005, עמוד 174.
↑  משה (צ'יקו) תמיר, מלחמה ללא אות, הוצאת מערכות - משרד הביטחון, 2005, עמוד 179, "היינו בטווח של פחות מעשרה מטרים מהמארב כאשר החלה לפתע תכונה לא שגרתית. אחד האנשים, שנראה לי כמפקד הכוח, החל לעבור בין המחבלים ולהצביע לעברנו. סימנתי לרון והתחלתי בספירה לאחור. בסיום הספירה פתחו הכוחות באש מתוזמנת מכמה כיוונים. בתוך מהומת הירי והצעקות יכולתי להבחין במחזה הנורא של שני המחבלים שהיו שקועים בשינה מנסים להיחלץ משקי השינה ללא הועיל. בתום מכת האש השלכנו רימונים למרכז כרם הזיתים והתכוננו לניתוק מגע מהיר. בשלב זה התעורר הכפר כולו ואש לא מכוונת נורתה לכל עבר. על אף שהכרתי היטב את היערכות חזבאללה בכפרים הופתעתי ממהירות התגובה ומעוצמתה. פקדתי על רון, שלא מיהר להפסיק את הירי לעבר המחבלים, לנתק מגע מייד ולנוע לנקודת הכינוס שנקבעה".
↑   גל פרל, "תוצאות המפגש עם האויב הן הקובעות", באתר צה"ל, 13 בינואר 2022
אברהם אופק

| --- | --- |

אברהם אופק
 לידה:  14 באוגוסט 1935 בורגס, בולגריה
 פטירה:  13 בינואר 1990 (בגיל 54) ירושלים, ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  ציור ופיסול
 זרם באמנות:  ריאליזם חברתי, אמנות מושגית, אמנות סימבולית, אמנות אדמה
 פרסים והוקרה:  פרס נורמן, קרן תרבות אמריקה-ישראל, 1959 פרס ירושלים, 1969 פרס ירושלים, עיריית ירושלים, 1975 פרס איש שלום למפעל חיים באמנות, 1990
 
אברהם אופק (14 באוגוסט 1935 – 13 בינואר 1990) היה צייר ופסל ישראלי.
עד לשנות השמונים נתפשה יצירתו של אופק כאלטרנטיבה לזרם המרכזי של האמנות החזותית בישראל בעיסוקה בנושאים חברתיים, בשפה פיגורטיבית ובשימוש שעשתה בנושאים ובדימויים הלקוחים מן המסורת היהודית. אופק נשאר נאמן לדרכו האמנותית האופיינית לו במשך כל שנות פעילותו האמנותית. שפתו האמנותית מכילה דימויים פיגורטיביים של אב-טיפוסים אייקונים, שפשטו ולבשו צורה במשך השנים: נופים עירוניים וכפריים, דמויות אנושיות, בית, משפחה, עקידה. אך היסוד הרישומי נשאר מרכזי ביצירתו לאורך שנות יצירתו. על יצירתו זכה אופק בפרס ירושלים לציור בשנת 1969.
ביוגרפיה > לאומיות וזרות 1966–1976

בשנת 1966 נפטרה אמו של אופק. באותה שנה עבר ניתוח כיב קיבה. תחת השפעות אלו שבו והופיעו ביצירתו התייחסויות ישירות למוות וללוויות. בראיון משנת 1972 תיאר אופק את מסע הלוויה כמעין "שיבה הביתה". גדעון עפרת קושר אירועים אלו להופעתה של סדרת רישומים שנושאם הוא עקדת יצחק.
איקונוגרפיה תנ"כית שבה והופיע אצל אופק לאורך יצירתו. בשנת 1969, לדוגמה, יצר אופק סדרה של ציורים שנושאם הוא חלום יעקב, יונה הנביא, ביקור שלושת המלאכים אצל אברהם ועוד.
בשנת 1968 נסע אופק לפריז ושהה שם כחצי שנה במסגרת "מרכז האמנויות הבינלאומי". באותה עת שהה במרכז גם מרדכי ארדון, והשניים בילו זמן רב במשותף. לאחר תקופה זו בילה אופק כחודשיים נוספים בפריז ביחד עם אשתו ובתו. בעקבות שהותו בפריז הפכה יצירתו של אופק לאקספרסיבית יותר. הוא הפך את צבע השמן לכלי הביטוי העיקרי שלו באותה עת, ויצר על גבי פורמטים גדולים יותר. בציור "פרימאוורה" (1969), לדוגמה, יצר אופק חיזיון אקספרסיבי ומרובה דמויות המכיל עירום נשי, חמור ודמויות גברים שונים (חלקם חשופי חזה).
ב-1968 הציג אופק את עבודתו בשלוש תערוכות של "קבוצת משקוף" שנערכו בשנה זו. באחת התערוכות הציג יצירה משותפת לו ולמשורר יהודה עמיחי. בעוד עמיחי רשם שיר על אבן, אופק עיטר אותה בדמויות. בתערוכה נוספת, שהתקיימה בבית האמנים בירושלים, הציג אופק ציור נוף גדול ממדים ובו דמויות לצד עצים.
מאז שובו מאיטליה חיפש אופק מקום לבצע בו ציורי קיר. ב-1970 התאפשר לו לצייר ציורי קיר בבית העם של מושב כפר אוריה. עבודתו שם נמשכה כשמונה חודשים. ציור הקיר כלל עיטור של שלושה קירות שכל אחד מהם באורך של 12.5 מטרים ובגובה של 3 מטרים. אופק בחר ליצור עבור הציור מסגרת סיפורית שנושאה הוא שיבת ציון וגאולה בארץ-ישראל. הקומפוזיציה של הציור מעידה על הניסיון לתיאור אפי, אולם בתוך מסגרת זו התמקד אופק בתיאורים משפחתיים של ילד אל מול עולם המבוגרים. "המחשבה הראשונה שעלתה בדעתי", טען אופק, "הייתה של אנשים הולכים, צועדים... הכול מתרחש בהליכה, במסע... כך צויר הקיר המזרחי. בעצם גם בניית הסירה, בקיר הצפוני היא כזאת. הסירה נבנתה כדי להשיט אותה, וכדי שתתור אחר איזה שהוא חוף, כמו הצועדים"
ב-1972 התאפשר לאופק לצייר על קיר בבית הדואר המרכזי בירושלים. לאחר מכן חיפש אופק אתרים נוספים לציור קיר. מספר הצעות שהגיש, ביניהן ציור קיר עבור חדר האוכל של מחנה פיקוד מרכז, הספרייה העירונית באשדוד (1974) לא בוצעו לבסוף. ב-1972 הציג אופק תערוכה ביחד עם הפסל ישראל הדני ובה 26 ציורי שמן בביתן הישראלי ביאנלה של ונציה וב-1973 הציג תערוכת יחיד הכוללת 80 ציורי שמן במוזיאון היהודי בניו יורק.
בשנים 1973–1974 זכה אופק בשתי הזמנות נוספות לציורי קיר. האחת בבית הספר אגרון והשנייה בבית ספר סטון (שני בתי הספר ממוקמים בקריית יובל בירושלים). שטח הקירות שהוקצה לציורים בשני בתי הספר מצומצם יחסית. בעוד הציורים בבית הספר ע"ש סטון מתמקדים בדמויות נשיות בעיקר, הרי הציור בבית הספר אגרון מאוכלס בדמויות גבריות. גם בציור זה שילב אופק בין דימוים תנ"כיים (יונה הנביא) וציוניים-היסטוריים ("חומה ומגדל") לבין דימויים מהווי הילדים. ציור נוסף הוזמן מאופק בשנת 1976 עבור הקיר המערבי של חלל הכניסה לספריה המרכזית באוניברסיטת תל אביב. אופק השתמש במוטיבים אשר הופיעו קודם בציוריו, כגון הסירה, וסמלים נוספים של גאולה.
ביוגרפיה > לוויתן, 1976–1980

לאחר תקופת מלחמת יום הכיפורים החל אופק בתהליך של חיפוש זהות עצמית מחודשת. הוא אימץ מחדש את שם המשפחה שלו – "אלג'ם". באותה עת נחשף אופק לאירועים שונים שהעמיקו את חיפושי הזהות העצמית שלו. ב-1975 נהרג בנו של הצייר נפתלי בזם בפיגוע בירושלים ודניאל כפרי, פסל וידיד קרוב של אופק, חזר בתשובה. בנוסף, פוטר אופק ממשרת ההוראה שלו בבצלאל.
ב-1976 הקימו אופק, שמואל אקרמן ומיכאל גרובמן את "לוויתן". תנועה זו ביקשה לשלב בין סימבוליזם, מטאפיזיקה ויהדות לידי "סגנון לאומי כולל". במניפסט שפרסמו חברי הקבוצה קראו שלושת האמנים ליצירת אמנות שתשקף שילוב בין ציונות ומיסטיקה יהודית: "שלושת יסודות קובעים את עמדתנו האמנותית: 1. פרימיטיביות. 2. סמל. 3. אות." ב-1977 החל אופק ללמוד יהדות ב"ישיבת מרכז הרב".
יצירותיהם של חברי הקבוצה שיקפו את השפעת האמנות המושגית ואמנות האדמה הבינלאומית על האמנות הישראלית, והקבילו בהיבטים שונים לפעולות מושגיות של יצחק דנציגר ושל אמני "פרויקט מצר-מסר" (1972). בקיץ 1978 יצרו חברי הקבוצה פעולות מושגיות במדבר יהודה ובים המלח. בין הפעולות שיצר אופק היו הקרנה של אותיות עבריות וצורות נוספות על גבי הנוף המדברי בעזרת השתקפות אור ממראות.
ב-10 באוקטובר, בפעולה של הקבוצה שנערכה קרוב לעין-פשחה, רשם אופק בסיד צורה של אייל או פרה על אדמת המדבר ונעץ בה מוטות עץ. בפעולה בשם "קישוט לנוף", שהתרחשה ב-12 בפברואר 1979, פרש אופק משולשי בד על האדמה באופן המרמז על מעין חיות. עבודה מושגית נוספת הייתה יצירת הבגד "גלימה לסקילה", שהיה מעין פסל גוף מודולרי העשוי בד לבן, שנתפר על ידי תלמה אופק ובו שובצו כיסים לחפצים סמליים שונים.
אברהם אופק שיתף פעולה עם הרקדנית והכוריאוגרפים רות אשל לה מסר את "גלימת הסקילה" לאינטרפרטציה תנועתית וקולית, וכן ביצירה "זמנים" שבה צייר עבור הרקדנית/כוריאוגרפיות ארבע ציורים להנחיות פעולה לאינטרפרטציה כוריאוגרפית שלה. האחרונה הועלתה בפסטיבל ישראל ב-1986.
ביוגרפיה > שנים מאוחרות

ב-1978 החל אופק ללמד בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה, ושימש כיושב ראש אגודת אמני ישראל. במהלך העשור עסק אופק בצורות חדשות של ביטוי יצירתי, כשהוא זונח בהדרגה את האמנות האוונגרדית שאפיינה את יצירתו במסגרת קבוצת "לוויתן". בסוף שנת 1980 יצר אופק תפאורה ותלבושות עבור הבלט "יוסף ואשת פוטיפר" שבוצע על ידי להקת בת שבע. הוא עסק במגוון אמנויות דקורטיביות כגון ציור על זכוכית או עיצוב מגזרות נייר. עבודות אלו שילבו סמלים האופייניים לעבודתו הציורית של אופק. בנוסף עסק אופק גם בעיצוב ריקמה, טקסטיל ושטיחי קיר שבוצעו על ידי אשתו ועל ידי בתו אפרת.
בין השנים 1981–1983 שימש אופק כיועץ לענייני תרבות ומדע בשגרירות ישראל ברומא. באיטליה נחשף אופק לאמנות הפוסט-מודרנית, שהייתה קרובה ברוחה אל הסמליות האקספרסיבית של אופק. עם שובו ארצה ב-1983, חזר לאוניברסיטת חיפה ומונה לפרופסור חבר בה. ציורי הקיר היו הנדבך המרכזי בתוכנית ההוראה שלו. ב-1984 הוזמן אופק לצייר את קירות חלל הכניסה בבנין המרכזי של אוניברסיטת חיפה. הוא עבד על הציורים במשך 4 שנים.
הציור, המכונה "ישראל, החלום ושברו" מכיל דימויים סמליים מתולדות הציונות. באחד מחלקי הציור מופיע תיאור של יוסף חיים ברנר העומד על רקע שיחי צבר, אוחז טלית אדומה ולצידו מראות מלחמה. בחלק אחר של הציור מופיע תיאור של שיעור באמנות. במרכזור מופיע פסלו של יצחק דנציגר "נמרוד" (1939) וברקע מופיע תיאור של ציור מאת מארק שאגאל. בשנת 1986 נערכה במשכן לאמנות על שם חיים אתר תערוכה רטרוספקטיבית מיצירותיו של אופק בשם "בית, אברהם אופק, עבודות 1956–1986". התערוכה לוותה בספר בהוצאת ספריית פועלים ובו הציג גדעון עפרת פרשנות ביוגרפית ופסיכולוגית לעבודותיו של אופק. עפרת תיאר את רבים מציוריו של אופק כעוסקים ביחסים שבין זכריות ונקביות ומבטאים תשוקה, לצד ביטויים של ערגה וכמיהה למשפחתיות.
בשנת 1983 עבר אופק ניתוחים להסרת כיס המרה ולטיפול בקרום הלב. בשנת 1986 התאבדה אפרת, בתו הראשונה. יצירותיו מתקופה זו מציגות ניתוק גובר מן האמנות האוונגרדית שאפיינה את קבוצת "לוויתן", וחזרה לציור מסורתי יותר, בעל מאפיינים מטאפיזיים.
בציור "האם אתה רואה מה שאני רואה?" תיאר אופק דמות אנונימית, העומדת ומשקיפה על הר הבית ואל אזור גת שמנים. היא אוחזת במעין מקל מדידה או מוט החוצה את הציור ומחבר בין שמים לארץ. לצידה של הדמות מוצג תיש. הציור הוצג בתערוכה שהציג אופק בשנת 1989 בבית האמנים בירושלים.
ב 13 בינואר 1990 נפטר, לאחר מחלה קשה, בירושלים.
ביוגרפיה > לאחר מותו

ב 15 נובמבר 2016 נחנך שיקום ציור הקיר של אופק בבית העם בכפר אוריה, עם השקת ספרו של גדעון עפרת " אברהם אופק"
ב31 מאי 2018 הוצגה התערוכה" אברהם אופק: גוף עבודה" במוזאון תל אביב לאמנות, באצירת גליה בר אור. בתערוכה הוצגו גם רישומים של אופק משנים 1985–1987, המתייחסים למיצג הידוע של יוזף בויס "I Like America and America Likes Me" (1974). במיצב זה הסתגר בויס במשך שלושה ימים בגלריה, כשלגופו שמיכת לבד בלבד, עם מקל הליכה וזאב ערבות. על התערוכה נכתב באתר המוזאון: "אופק מוצג כאמן פעולה המתחקה אחר חידת היצירה ומקומו של היוצר, הנוגע ברפלקסיביות של מעשה האמנות ובאמצעותה גם בחיים." על התערוכה כתב מבקר האמנות גדעון עפרת שעמד מופתע ומאותגר מול סדרת הרישומים שהציגו את גרסתו היהודית והאוטוביוגרפית למיצג של בויס. עוד ציין עפרת את הפתעתו מכך שרישומים אלה חמקו מעיניו במשך כל השנים הללו, במהלך "חיטוטיו" בשפע יצירותיו של אופק שרובן עדיין נמצאות בבית האמן.
גלריה

ללא כותרת, 1958
גואש ועיפרון על נייר
אוסף מוזיאון ישראל
אשה עם דגים, 1961
תצריב
סדנת ההדפס ירושלים
ירושלים, מגרש הרוסים, 1963
שמן על בד
אוסף מוזיאון ישראל
איש ופר, 1964
תצריב ואקוטינטה
סדנת ההדפס ירושלים
אשה בחוץ, 1964
תצריב
סדנת ההדפס ירושלים
פרט מציור קיר, 1970
 כפר אוריה
פרט מציור קיר, 1970
 כפר אוריה
ציור קיר, 1972
 בית הדואר, ירושלים
ללא כותרת, שנות השבעים
אבן
המשכן לאמנות על שם חיים אתר, עין חרוד
אותות אור, 1979
הדפס רשת
סדנת ההדפס ירושלים
הלל בן שחר, 1982
אבן (לא במצב המקורי)
גן הרכבת, תל אביב-יפו
עקידת יצחק, 1986
 אבן
גן דניאל, ירושלים
מחווה לאשר 1986
 אבן גיר
המוזיאון הפתוח תפן
אבן 1987
 התזת חול על אבן ירושלמית
לשעבר בגן הפסלים ע"ש לולה בר אבנר, מוזיאון תל אביב לאמנות
ישראל, החלום ושברו, 1988
ציור קיר
אוניברסיטת חיפה
ישראל, החלום ושברו, 1988
ציור קיר
אוניברסיטת חיפה
ציור קיר בכפר אוריה, 1970
1976, ספריית אוניברסיטת תל אביב
השכלה

ציור אצל אריה רוטמן
1959- 1960 - האקדמיה לאמנויות יפות, פירנצה
1961 - סיור לימודים בספרד ואנגליה
1968 - סיטה, פריז.
הוראה

1962-1975 - בצלאל, ירושלים
1975 - מנהל מחלקת האמנות, הטלוויזיה, ירושלים
1978-1981 - החוג לאמנות, אוניברסיטת חיפה, חיפה
1984-1990 - פרופסור בחוג לאמנות, אוניברסיטת חיפה, חיפה.
פרסים

1959 – פרס נורמן, קרן תרבות אמריקה – ישראל
1969 – פרס ירושלים, לציור
1990 – פרס מפעל חיים ע”ש מרדכי איש-שלום
תערוכות יחיד

| --- | --- |

 1955 – בית זרע  1957 – מוזיאון עכו, עכו  1957 – בית הנכות בצלאל, ירושלים  1959 – ארמון סטרוצי, פירנצה  1964 – גלריה "דוגית", תל אביב  1966 – גלריה "אורית", תל אביב  1968 – גלריה בינט, ירושלים  1970 – בית האמנים, ירושלים  1972 – הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה  1972 – הביאנלה לאמנות של ונציה (ביחד עם ישראל הדני)  1972 – גלריה "גרפיקה 3", חיפה  1973 – המוזיאון היהודי של ניו יורק, ארצות הברית  1973 – המוזיאון לאמנות חדישה, חיפה  1974 – גלריה בן אורי, לונדון  1977 – בית האמנים, ירושלים  1979 – בית האמנים, ירושלים  1980 – גלריה ג'ולי מ', תל אביב  1984 – גלריה "אלה", ירושלים  1986 – "בית, אברהם אופק, עבודות 1956-1986", המשכן לאמנות, עין חרוד  1988 – תערוכת רישומי ההכנה לציור הקיר "ישראל – חלום ושברו", הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת חיפה; מוזיאון הרצליה לאמנות  1989 – גלריה ג'ולי מ', תל אביב  1989 – בית האמנים, ירושלים:  תערוכות יחיד לאחר מותו של אברהם אופק 1991 – "אשמורת אחרונה: ציורים אחרונים של אברהם אופק", הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת חיפה; המוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן; משכן הכנסת  1993 – גלריה רוזנפלד, תל אביב  1995 – "סירות", הגלריה לאמנות, מרכז ההנצחה, קריית טבעון  1995 – "אופק נתן לחברים", קפה טעמון, ירושלים  2000 – "שולחן לשניים" – אברהם אופק ומיכה אולמן", בית טיכו, ירושלים  2001 – "אברהם אופק, מקיר לקיר", המוזיאון הפתוח, גני התעשייה תפן ועומר  2004 – "אברהם אופק, הדפסים", מכללת דוד ילין, ירושלים  2006 – "אברהם אופק ומשה שק – עבודות", קיבוץ נירים  2007 – "נופי געגוע", מוזיאון ישראל, ירושלים  2008 – "ההולכים אל ההר, אברהם אופק: רישומי עקדה", בית אבי חי, ירושלים  2010 – "אברהם אופק – 'מִתְווים' 2010", בסיס, בית הספר לפיסול וציור  2010 – "חלום שנפתר בתוך חלום, אברהם אופק/אבישי אייל", גלריה לאמנות במכללה האקדמית לחינוך אורנים  2016 – "הלקסיקון האופְקי: ההדפסים של אברהם אופֶק", המשכן לאמנויות, אוניברסיטת חיפה, חיפה  2017 – "כלים שלובים: הצלחות והזכוכיות של אברהם אופק", בית האמנים, ירושלים  2018 – "אברהם אופק: גוף עבודה", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו.
עבודות במרחב הציבורי

1970 – ציור קיר, בית העם, כפר אוריה
1972 – ציור קיר, בית הדואר המרכזי, ירושלים
1973 – ציור קיר, בית ספר אגרון, ירושלים
1975 – "ירושלים הרים סביב לה", ציור קיר, בית ספר תל"י, בית וגן (לשעבר "סטון"), ירושלים (עבר רסטורציה ב-2016)
1976 – "שיבת ציון", ציור קיר, ספריית אוניברסיטת תל אביב
1982 – "הלל בן שחר", פסל אבן, גן הרכבת (גן וולבולסקי קרני), תל אביב (לא במצב המקורי שלו)
1986 – "עקדת יצחק", פסל אבן, גן דניאל, ירושלים (הוצב בעבר בהרצליה)
1986 – "מחווה לאשר", פסל אבן, המוזיאון הפתוח, תפן
1986-1987 – "ישראל, חלום ושברו", ציור קיר אוניברסיטת חיפה
1987 – פסל אבן, גן הפסלים במוזיאון תל אביב לאמנות.
קטלוגים

אברהם אופק: אשמורת אחרונה: ציורי הגואש האחרונים, אוניברסיטת חיפה, 1991
א. אופק- תחריטים, 1976
א. קמפף, א. אופק, הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה, 1972
א. קמפף (עורך), אברהם אופק ציור קיר באוניברסיטת חיפה, חיפה 1987
א. רונן, אברהם אופק, בית נכות בצלאל, ירושלים, 1958.
א. רונן, אברהם אופק, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1989
א. רונן, אברהם אופק, ציורי קיר בכפר אוריה, מועצה אזורית מטה יהודה, ירושלים, 1971
א. רונן, אברהם אופק – שיבת ציון, ציור קיר בספרייה המרכזית ע"ש שוורסקי, אוניברסיטת תל אביב, 1984
א. ברזל. אברהם אופק, בית האמנים, ירושלים, 1971
ב. תמוז, אופק. גלריה אורית, ירושלים, אפריל 1966
גלריה רוזנפלד, אברהם אופק (1935-1990), 1993
הצהרת לוויתן, ירושלים, 1976
לוויתן, מוזיאון נחושתן, אשדות יעקב, 1978
מחברת רישומים ("אין איש אדמה" וכו'), ירושלים, 1977
קבוצת לוויתן, בית האמנים, ירושלים, 1979
אופק, אברהם, ' נופי געגוע : מוקדם ומאוחר ביצירתו של אברהם אופק', ירושלים, מוזאון ישראל, 2007
L.Baldacci, ofek, palazzo strozzi, Florence,1959
A.Kampf. A. Ofek. The Jewish Museum' new York, 1973
A. Ronen/ Israel, 36 biennale' venice' 1972, pp,88-89.
לקריאה נוספת

אולמן, מיכה, 'קרוב רחוק', סטודיו 18, ע' 38, 1991
אופק, רותי, אברהם אופק – מקיר לקיר, המוזיאון הפתוח, גני התעשייה, תפן ועומר, 2001.
בר אור, גליה, 'אופק רחב', סטודיו, 7: ע' 6, 1990
דורית קדר, "לזכר אברהם אופק", מוזות 8: עמ' 15.
רחל אליאור, "אברהם אופק וראשית הדברים", דימוי 23 (תשסד) 75-78, 80
https://benyehuda.org/read/24756
כץ, אורי (עורך), אברהם אופק: הדפסים, סדנות הדפס, ירושלים, 1990
מנדלסון, אמיתי, שולחן לשניים. אברהם אופק ומיכה אולמן, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1999
מנדלסון, אמיתי, נופי געגוע, מוקדם ומאוחר ביצירתו של אברהם אופק, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2007
עומר, מרדכי וגורדון, מיכאל, תיקון. היבטים באמנות הישראלית של שנות השבעים, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר. 1998
עפרת, גדעון, אברהם אופק: הבית והמשכן, ירושלים, 2016
עפרת, גדעון, בית, אברהם אופק, עבודות 1956-1986, ספרית פועלים, תל אביב, 1987
עפרת, גדעון, אברהם אופק, תל אביב, גלריה רוזנפלד, תל אביב, 1993
עפרת, גדעון, ההולכים אל ההר, אברהם אופק: רישומי עקדה, בית אבי חי, ירושלים, 2008
צלמונה, יגאל, 100 שנות אמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2010, עמ' 158, 201-202
צלמונה, יגאל, מיכה אולמן: 1988-1980, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1988, טקסט מאת אופק, אברהם וצלמונה, יגאל.
רונן, אברהם, אברהם אופק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1989.