stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישיבת נוה דקלים

| --- | --- |
  
למעלה: בניין הישיבה החדש ברובע י' באשדוד למטה: בניין הישיבה כששכנה בנווה דקלים, התמונה צולמה לאחר פינוי הישיבה בהתנתקות
 ישיבת הסדר
 השתייכות:  ציונות דתית
 תקופת הפעילות:  ה'תשל"ה–הווה
 מייסדים:  הרב יעקב אריאל   הרב ישראל אריאל
 בעלי תפקידים
 מנכ"ל:  שלמה ונחוצקר
 ראש ישיבת ההסדר:  הרב דוד גבריאלי
 תלמידים
 :  כ-130
 מיקום
 מיקום:  בעבר: ימית, נווה דקלים כיום:  אשדוד הנביאים 44 רובע י'
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°46′44″N 34°39′02″E﻿ / ﻿31.778916666667°N 34.650416666667°E﻿ / 31.778916666667; 34.650416666667
 https://www.yeshivand.org.il/
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת אשדוד מוגדלת) ישיבת נוה דקלים(למפת אשדוד רגילה) ישיבת נוה דקלים(למפת השפלה רגילה) ישיבת נוה דקלים(למפת השפלה מוגדלת) ישיבת נוה דקלים  he ישיבת נוה דקליםhe ישיבת נוה דקליםמפת  __ אשדוד  __ גן יבנה [‌למפה דינמית של השפלה וסביבותיה‌]מצפון וממזרח: __ מועצה אזורית חבל יבנה ממזרח ומדרום: __ מועצה אזורית באר טוביה ממערב: הים התיכון tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מבט פנימי של בניין הישיבה בנווה דקלים, לאחר הפינוי
תיאור אומנותי של מבנה ישיבת ימית בקיר זיכרון לגוש קטיף במדרשת הדרום בנטע
ישיבת נוה דקלים (במקור ישיבת ימית) היא ישיבת הסדר ששכנה בימית שבסיני, בנוה דקלים שבגוש קטיף וכיום ממוקמת באשדוד ברובע י' בצמוד לתחנת המשטרה. בראשות הישיבה עומד הרב דוד גבריאלי.
היסטוריה

בשנת ה'תשל"ה (1975) פנו[דרושה הבהרה] לרב משה צבי נריה בשאלה איפה כדאי להקים ישיבה, האם בעיירה מעלות שנפגעה קשות לאחר הפיגוע במעלות או בחבל ימית שבסיני שלאחר מלחמת יום הכיפורים. הרב נריה הורה להקים ישיבות בשתיהן, וכך באותה שנה הוקמה ישיבת מעלות וישיבת ימית. הרב נריה הטיל את משימת הקמת הישיבה על הרב אברהם סילברט, וביקש ממנו כי ישתתף בניהול הישיבה.
בראשיתה עמדו בראשות הישיבה הרב יעקב אריאל שגם שימש באותה עת כרבו של כפר מימון ואחיו הרב ישראל אריאל, שכיהן גם כרב העיר ימית.
היסטוריה > בנווה דקלים

עם פינוי סיני בכ"ט בניסן ה'תשמ"ב במסגרת ביצוע הסכם השלום בין ישראל למצרים הועברה הישיבה למשכן חדש בנוה דקלים.
בשנים ה'תשמ"ד - ה'תשמ"ה נבנה היכל הישיבה בצורת מגן דוד. בנין הישיבה היה נראה למרחוק ובלט בכל גוש קטיף. באולם הכניסה לישיבה שכן "קיר ימית" - מיצג זיכרון המגולל את סיפורה של העיר ימית. בשנת התש"ן עזב הרב יעקב אריאל את הישיבה עקב היבחרו לרב העיר רמת גן, ואת מקומו החליף הרב יהודה זולדן. תקופה קצרה כיהן כראש ישיבה הרב מנחם פליקס.
בשנת ה'תשנ"ו ביקש מרכז ישיבות בני עקיבא מישיבת ההסדר מעלות יעקב לשלוח חיזוק לישיבה בנוה דקלים. הרב יהושע ויצמן שלח את הרב דוד גבריאלי ושני אברכים (הרב אלעזר אהרונסון והרב קובי בורנשטיין) ביחד עם כ-20 תלמידים מישיבת מעלות.
באלול ה'תשנ"ח הפכה הישיבה להיות גוף עצמאי בראשות הרב גבריאלי.
הישיבה פונתה בפעם השנייה בי"ב באב ה'תשס"ה במסגרת תוכנית ההתנתקות והמבנה בו שכנה נהרס ונבזז בידי הפלסטינים. הישיבה פעלה זמנית בכפר מימון. ב-2010 פורסם כי "קיר ימית" נגרס ונהרס במהלך הפינוי.
היסטוריה > לאחר תוכנית ההתנתקות

בחודש טבת ה'תשס"ח (דצמבר 2007) הישיבה עברה לבניינים ארעיים (קרוואנים) באשדוד ובחודש אלול התשע"ח (2018) עברה הישיבה לקמפוס החדש, עם 8 בנייני מגורים וחדר אוכל חדש.
בישיבה לומדים כ-130 תלמידים, כולל אלה בשלבי השירות הפעיל בצבא.
סדר הלימוד

כמו ברוב ישיבות ההסדר הלימודים בישיבה החל משיעור א' עד שיעור ה' וכן אברכים. בישיבה קיים גם מסלול לימודי הוראה ומסלול פר"ח - חונכות קהילתית. הישיבה שמה דגש על לימוד תורת ארץ ישראל.
בישיבה ישנם שיעורים בנושאים מגוונים, כגון תנ"ך ואמונה. הלימוד בסדרים מוקדש בעיקר לגמרא.
רבני הישיבה

הרב דוד גבריאלי - ראש הישיבה.
הרב נח ויז'ונסקי - רב היישוב קטיף, אשר בגוש קטיף לשעבר. כיום רב היישוב אמציה ומועצה אזורית לכיש.
הרב שלומי דיאמנד - בוגר ישיבת ירושלים לצעירים, מעלות ומרכז הרב, ר"מ לשעבר במכינה בעצמונה.
הרב בניה ליפשיץ - רב שהקים וניהל את קרן "מאמין וזורע" - תרומות לחקלאי גוש קטיף. מוסמך כרב צבאי.
הרב אלעד ביטון - בוגר ישיבת קרני שומרון ור"מ לשעבר בישיבת ההסדר שבעיר חולון.
הרב אבישי וינר - ר"מ בוגר ישיבת מעלות
בניין הישיבה בנוה דקלים

ישיבת נוה דקלים שהוקמה ביישוב נוה דקלים, תוכננה על ידי האדריכל גרשון שבח שאף תכנן מספר שכונות מגורים וכן את בתי הכנסת המרכזיים ביישוב. על פי בקשת ראשי הישיבה ובעקבות הריסת בניין הישיבה הראשון עם פינוי חצי האי סיני, נדרש שבח לתכנן מבנה כך "שאף בולדוזר לא יוכל להחריב". היות שלתקציב הבניין הוענק סכום כסף גדול ביותר, תכנן שבח עמודים וקורות בטון מזוין בגודל החורג מכל פרופורציה למבנה שכזה.
הרעיון לצורת המגן דוד באה לשבח, בעקבות בתי התפילה הנוצריים באירופה, שבתוכניתם מופיע הצלב הנוצרי, שבח הציע שבבניין הישיבה יופיע המגן דוד, אך במקום להסתיר אותו בתוכנית הבניין, להציג אותו בחזית הבניין, כך שייראה לכל עין וגם לעיני השכנים הפלסטינים. לאחר השלמת תהליך ההתנתקות, נשרף הבניין על ידי פורעים פלסטינים, וחלקי הבניין פורקו והועברו לאתרי בנייה בעיר הסמוכה רפיח. בעת הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל כוחות צה"ל הגיעו למקום ומצאו בו מסגד.
על פי תוכניתו המקורית של שבח, תוכנן אגף למגורי תלמידי הישיבה אשר יקיף את צידו הדרומי של המתחם, אך בגלל קשיי תקציב לא בוצע הדבר, ותלמידי הישיבה שוכנו בפנימיה על בסיס בתים יבילים בסמוך לבניין בית המדרש.
הערות שוליים

↑  "אנדרטת ימית" נגרסה בפינוי, באתר ערוץ 7, 2 במרץ 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311521205171
ACT (טיפול)

כרטיסים המשמשים לעזרה בטיפול באמצעות ACT
תרפיית קבלה ומחויבות (באנגלית: ACT, Acceptance and commitment therapy, נהגה כמילה ולא כאותיות: אַקְט) היא שיטת טיפול נפשי שמקורה בגישות קוגניטיביות-התנהגותיות, ומהווה את ההרחבה הבולטת והמשפיעה ביותר מבין טיפולי הגל השלישי. בשונה משיטת הטיפול הקוגניטיבית-ההתנהגותית הדוגלת בשינוי מחשבה לא מסתגלת בכזו המסתגלת, תרפיית קבלה ומחויבות מכווינה את הפרט לקבל ולחוות באופן מודע ולא שיפוטי את המחשבות הקיימות בהווה. סטיבן הייז (אנ') הגה את השיטה בשנת 1982, והיא נבחנה לראשונה ב-1985 על ידי רוברט זטל. רק לקראת סוף שנות ה-80 עוצבה למבנה המוכר כיום.
בבסיס התאוריה של טיפול קבלה ומחויבות עומדת החוויה האנושית הסובייקטיבית של הפרט. חלק בלתי נפרד ממנה הוא הסבל האנושי שהוא בלתי נמנע בשל היותו פועל יוצא הכרחי של יכולות שפתיות (קונקרטיות וסימבוליות) בשילוב עם יכולות קוגניטיביות גבוהות. יכולות אלו מהוות את הפלטפורמה ליצירת הפתולוגיה ובהמשך מהוות גורם משמר ואף מחזק. בניגוד להתנהגויות המטפחות את הפתולוגיה כגון: חוסר תגובתיות, יתר תגובתיות והתנהגות נמנעת הנובעת מתחושת חוסר ישע נתפסת, גישה זו מזמינה את הפרט לקבל ולחוות רגשות שליליים. כמו כן, תרפיית קבלה ומחויבות מעודדת את הפרט להיות נוכח במציאות הנחווית תוך נקיטת פעילויות בעלות ערך עבורו. מטרת הטיפול היא לשפר תהליכים קוגניטיביים מילוליים על מנת לאפשר חוויית שליטה בהקשרים וסיטואציות שונות בחיים. זאת תוך מתן דגש להשלכות החיוביות המידיות של מעשיו בהווה, בשאיפה להכווינו להבנה אדפטיבית יותר של המציאות.
בסיס השיטה

המטרה העומדת בבסיס גישה זו היא הקניית גמישות פסיכולוגית מתוך התפיסה כי הנוקשות המחשבתית היא העומדת בבסיס הפסיכופתולוגיה.
נוקשות מחשבתית מתבטאת במספר מוקדים:
הדבקה קוגניטיבית (קיבעון וסגירות מחשבתית מפני מידע חדש)
התנהגות הימנעותית
נוקשות קשבית
עיוות ערכים קיימים
יתר\חוסר תגובתיות
הצמדות ל"אני" המומשג (המחשבות של הפרט הן שמגדירות אותו)
כמענה למוקדים אלה המייצרים תפיסה שיפוטית ולא מקבלת של המציאות, הטיפול חותר לפיתוח גמישות וכישורים פסיכולוגים חיוביים אשר עשויים להועיל לפרט בתהליכי התמודדויות.
עקרונות השיטה

תרפיית קבלה ומחויבות מתבססת על 'מודל הגמישות הפסיכולוגי' במטרה ליצור גמישות פסיכולוגית, המורכב משישה עקרונות הנחלקים לשלושה מוקדים (מכונה בעברית לעיתים 'המשושה הגמיש' או 'הגמישושה'):
עקרונות השיטה > פתיחות

1. הפרדה קוגניטיבית – לשם יצירת ריחוק בין האדם לבין מחשבותיו במטרה למגר את ההתייחסות למחשבות כמציאות.
2. קבלה של האירועים מבלי להתעמק בתוכנן או במהותן הספציפית.
עקרונות השיטה > מיקוד

3. קשיבות להווה ("מיינדפולנס") – תשומת לב מלאה ולא שיפוטית לחוויה הפנימית והחיצונית.
4. "אני" כצופה – זיהוי הפרט ומחשבותיו כנפרדים. זהו הקוטב הפילוסופי של השיטה, שמתבסס ברובו על העולם הבודהיסטי. הוא אינו פרקטי לתרגול טיפולי אלא מהווה רכיב תודעתי. התפיסה הבודהיסטית גורסת כי אין עצמי קבוע ולא משתנה, אין עצמי נפרד. העצמי נמצא כל הזמן בממשקים ומשתנה כל העת.
עקרונות השיטה > חיבור ומחויבות

5. ערכים – לגלות מה חשוב עבור הפרט. רכיב פרקטי והתנהגותי בטיפול.
6. התחייבות להתנהגות מתוך הערכים המוזכרים לעיל.
גישה טיפולית זו מתאימה הן להפרעות המוגדרות על פי ה-DSM-5 והן למקרים בהם דפוס הסימפטומים של המטופל אינו תואם לחלוטין הפרעה מוגדרת ומוכרת. כמו כן, אין מדובר בפרוטוקול טיפולי ספציפי או אוסף אקראי של התערבויות ה"מוכנות לשימוש" למקרים מסוימים, אלא גישה קלינית מקיפה המושתתת על בסיס תאורטי רחב.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Steven C. Hayes, Acceptance and commitment therapy the process and practice of mindful change, 2nd ed.., New York: Guilford Press, 2012-01-01
↑  רן אלמוג, טיפול בגישת ACT, ‏26/08/2021
↑  (2008) Hofmann, Stefan G.; Asmundson, Gordon J.G., "Acceptance and mindfulness-based therapy: New wave or old hat?", Clinical Psychology Review. 28 (1): 1–16.
↑  Arch, Joanna J.; Craske, Michelle G. (2008), "Acceptance and commitment therapy and cognitive-behavioral therapy for anxiety disorders: Different treatments, similar mechanisms?", Clinical Psychology: Science and Practice. 15 (4): 263–279.
↑  Öst, Lars-Göran (2008), "Efficacy of the third wave of behavioral therapies: A systematic review and meta-analysis", Behaviour Research and Therapy. 46 (3): 296–321
↑  Gaudiano, Brandon A. (2009), "Öst's (2008) methodological comparison of clinical trials of acceptance and commitment therapy versus cognitive behavior therapy: Matching apples with oranges?", Behaviour Research and Therapy. 47 (12): 1066–70
↑  Routier, Cédric P. (2007)., "Relational frame theory (RFT) and acceptance and commitment therapy (ACT): Emperor's tailors or knights of the holy grail?", Acta Comportamentalia. 15 (3): 45–69
↑  7. Coyne, James C., "Troubles in the branding of psychotherapies as 'evidence supported', plos.org. PLOS. Archived from the original on 4 March 2016. Retrieved 4 May 2016., ‏(22 October 2012) (ארכיון)
↑  Kanter, Jonathan W. (June 2013), "The vision of a progressive clinical science to guide clinical practice" (PDF), Behavior Therapy. 44 (2): 228–233.
1 2  Ruiz Jiménez, Francisco José (2012), "Acceptance and commitment therapy versus traditional cognitive behavioral therapy: A systematic review and meta-analysis of current empirical evidence", International Journal of Psychology and Psychological Therapy. 12 (3): 333–358
1 2  Herbert, James D.; Forman, Evan M. (June 2013), "Caution: the differences between CT and ACT may be larger (and smaller) than they appear", Behavior Therapy. 44 (2): 218–223
↑  Graham, C. D., Gouick, J., Krahé, C., & Gillanders, D, A systematic review of the use of Acceptance and Commitment Therapy (ACT) in chronic disease and long-term conditions, Clinical psychology review, 2016, עמ' 46-58
↑  Hacker, T., Stone, P., & MacBeth, A., Acceptance and commitment therapy–do we know enough? Cumulative and sequential meta-analyses of randomized controlled trials, Journal of affective disorders 190, 2016, עמ' 551-565
↑  Davis, M. L., Morina, N., Powers, M. B., Smits, J. A. J., & Emmelkamp, P. M. G, A meta-analysis of the efficacy of acceptance and commitment therapy for clinically relevant mental and physical health problems, Psychotherapy and Psychosomatics 84, 2014, עמ' 30-36
↑  Öst, L. G., he efficacy of acceptance and commitment therapy, an updated systematic review and meta-analysis, Behaviour research and therapy 61, 2014, עמ' 105-121
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007542327105171  GND: 7643363-8  NKC: ph1111619 
תרשים המדגים את חשיבות הגמישות הפסיכולוגית
דופלמאייר-גאראוונטה

דופלמאייר-גאראוונטה (באנגלית: Doppelmayr/Garaventa Group) היא יצרנית בין-לאומית של רכבלים עבור אזורי סקי, תחבורה עירונית, פארקי שעשועים ומערכות שינוע חומרים.
רכבל מסילה אווירית גאראוונטה, יוטה
קבוצת דופלמאייר-גאראוונטה הוקמה בשנת 2002 כאשר דופלמאייר מוולפורט, אוסטריה התמזגה עם גאראוונטה משווייץ במטרה להיות יצרנית מסלולי הכבלים הגדולה בעולם. נכון לשנת 2023, הקבוצה ייצרה למעלה מ-15,400 מתקנים ב-96 מדינות והכנסותיה השנתיות ב-2022/2023 עמדו על 946 מיליון יורו.
מוצרי הליבה של הקבוצה כוללים רכבלים מסוגי שונים; מסילה אווירית, מעליות גונדולה, רכבלי כיסאות, ומעליות סקי. פוניקולרים, ומסיעונים.
היסטוריה

דופלמאייר נוסדה בוולפורט, אוסטריה בשנת 1893 (במקור בשם Konrad Doppelmayr & Sohn), והחלה בייצור מסלולי כבלים בשנת 1937. בשנת 1976 תחת ניהולו של נכד המייסד, ארתור דופלמאייר הפכה החברה למובילה עולמית.
גאראוונטה נוסדה בשנת 1928 כחברה לשינוע עצים וחומרים על גבי כבלים. ב-1964 החלה לייצר גם רכבלים להסעת המונים. ב-1992 ייצרה גאראוונטה לראשונה רכבל שבו התאים מסתובבים על צירם. ב-1995 פיתחה גאראוונטה את הרכבל הדו-קומתי.
בשנת 1996, דופלמאייר רכשה את חברת פון רול (Von Roll Seilbahnen AG), יצרנית שווייצרית של מעליות גונדולה, רכבלי כיסאות ועוד.
בשנת 2002 רכשה דופלמאייר את CWA, יצרנית שווייצרית של תאי גונדולה ורכבלים. CWA נוסדה ב-1939 כחברה להרכבת אמבולנסים וכבאיות ובהמשך עברה לייצר רכבלים וב - 1965 ייצרה לראשונה מונורייל.
ב-2001 הוכרז המיזוג של דופלמאייר וגאראוונטה והמהלך הושלם ב-2002.
כיום קבוצת דופלמאייר-גאראוונטה מפעילה חברות בת ב-50 מדינות המייצרות מסלולי כבלים. חלקן כחברות מקומיות המשווקות ומעניקות שירות למוצרי החברה וחלקן מייצרות רכיבים עבור שאר החברה.
פעילות בישראל

לחברות הקבוצה היסטוריה ארוכה של פעילות בישראל כבר מהמאה הקודמת.
פעילות בישראל > לונה פארק תל אביב

בשנות ה-70 סיפקה חברת פון רול (שבהמשך נרכשה על ידי דופלמאייר) רכבל בעל 24 קרונות קטנים ללונה פארק תל אביב, בשנות ה-90 הרכבל פורק והועבר לסופרלנד. בשנת 2021 הושבת והוצא משימוש.
פעילות בישראל > רכבל חיפה

בשנת 1986 נפתח הרכבל בחיפה המקשר בין שכונת בת גלים לסטלה מאריס. המערכת כוללת 6 קרונות מסוג מעלית גונדולה מתוצרת דופלמאייר ו-CWA. אורכו של הרכבל הוא 355 מטרים והפרש הגבהים בין שתי תחנותיו, 130 מטרים.
פעילות בישראל > רכבל ראש הנקרה

רכבל תיירותי הפועל בשמורת ראש הנקרה. הוא נבנה בשנת 1987 על ידי דופלמאייר בשיתוף הטכניון. המערכת מסוג מסילה אווירית מורכבת משתי קרונות בעלי קיבולת של כ-15 איש. הרכבל בעל שיפוע לא סטנדרטי של 60 מעלות.
פעילות בישראל > הכרמלית בחיפה

בשנת 1988 זכתה חברת פון רול במכרז של עיריית חיפה להחליף את קרונות הכרמלית הישנים והמסוכנים. בשנת 1992 לאחר שיקום התשתיות ושיפוץ התחנות נחנכו הקרונות החדשים. הכרמלית היא פוניקולר בעלת 2 מערכי קרונות.
בשנת 2017 פרצה שריפה בכרמלית ואחת הקרונות נשרפה כליל. קרונות חדשים הוזמנו מדופלמאייר וכן הוזמן כבל חדש. המערכת החדשה נחנכה בסוף 2018. המערך החדש של הכרמלית כולל שתי רכבות, כשבכל אחת קרון בעל 48 מקומות ישיבה, נוסף על מקומות עמידה.
פעילות בישראל > רכבל מצדה

בשנת 1998 כחלק משיפוץ אתר המצדה הוחלפו הקרונות והמערכת המכנית של הרכבל באתר. המערכת החדשה מסוג מסילה אווירית סופקה על ידי פון רול (בשלב זה כבר נרכשה על ידי דופלמאייר). המערכת כוללת 2 קרונות כל אחת בעלת קיבולת של כ-80 איש. התחנה התחתונה ממוקמת בגובה של 257 מטרים מתחת לגובה פני הים והעליונה שוכנת בגובה של 33 מטרים מעל לפני הים, כך שרכבל זה הוא הנמוך ביותר בעולם.
פעילות בישראל > רכבלית חיפה

הרכבלית היא מערך רכבלים מסוג מעלית גונדולה המקשרים את מרכזית המפרץ ואת הצ'ק פוסט עם הטכניון ועם אוניברסיטת חיפה. הרכבלית היא הרכבל הארוך בישראל ורכבל תחבורה ציבורית הראשון בישראל להסעת המונים. המערך שיוצר על ידי דופלמאייר-גאראוונטה כולל 148 קרונות היכולות להסיע כ-10 אנשים כל אחת. הפתיחה הייתה אמורה להיות באוקטובר 2021 אך נדחתה במעט בגלל סכסוך משפטי בין החברה לעירייה ומשרד התחבורה.
הערות שוליים

↑  "Apps - Access My Library - Gale". www.accessmylibrary.com. אורכב מ-המקור ב-26 באוקטובר 2020. נבדק ב-12 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  The Group, web.archive.org, ‏2019-04-05
1 2  "Group Milestones". Doppelmayr Seilbahnen. ארכיון מ-29 ביוני 2020. נבדק ב-27 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  First Rotair aerial tramway in the world
↑  First double-deck aerial tramway in the world
↑  Doppelmayr Group takes over CWA Constructions SA/Corp
↑  חדשות 13 בדצמבר 1988, הכרמלית תשופץ ותופעל מחדש ערירי חברה אירופית, באתר הספרייה הלאומית
↑  סוניה גורודיסקי, ‏שובו של הפוניקולר: הכרמלית החיפאית חוזרת לפעילות, באתר גלובס, 26 ביוני 2018
↑  דורון סלומון, תם הסכסוך: הרכבלית מהצ'ק פוסט לאוניברסיטה יוצאת לדרך, באתר mynet חיפה, ‏9 בדצמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  HDS: 041938 
מסיעון דופלמאייר בלאס וגאס
הרכבל בסופרלנד
רכבל חיפה
רכבל ראש הנקרה
הכרמלית בחיפה, 2013
הכרמלית בחיפה, 2018
רכבל מצדה
הרכבלית
החלטה 243 של מועצת הביטחון של האו"ם

| --- | --- |

אזור דרום תימן
 תאריך:  12 בדצמבר 1967
 ישיבה מספר:  1384
 קוד:  S/RES/243 (מסמך)
 סיכום הצבעה:  15 הצביעו בעד 0 הצביעו נגד 0 נמנעו 
 תוצאה:  התקבלה בפה אחד
החלטה 243 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-12 בדצמבר 1967, לאחר שבחנה את בקשת הרפובליקה העממית של דרום תימן לחברות באו"ם. ההצעה זכתה לתמיכה של 15 החברות במועצת הביטחון ונתקבלה פה אחד. דרום תימן הצטרפה כחברה ה-123 באו"ם.
רקע

שתי קבוצות לאומניות בדרום תימן פתחו במאבק נגד השלטון הבריטי, כאשר תעלת סואץ נסגרה ב-1967 על ידי נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, החלו הבריטים לסגת מהאזור. דרום תימן זכתה לעצמאות כרפובליקה העממית של דרום תימן ב-30 בנובמבר 1967.
ג'ו בייר

| --- | --- |

 לידה:  7 באוגוסט 1929 סיאטל, ארצות הברית 
 פטירה:  21 בינואר 2025 (בגיל 95) אמסטרדם, הולנד 
 שם לידה:  Josephine Gail Kleinberg 
 מקום לימודים:  ניו סקול 
 תקופת הפעילות:  1957–2016 (כ־59 שנים) 
 תחום יצירה:  ציירת
 זרם באמנות:  מינימליזם 
 פרסים והוקרה:  פרס שדולת הנשים למפעל חיים בתחום האמנות (2004)   פרס לאמנות על שם ג'יין אוסטינג (2016)
 מספר צאצאים:  1 
 www.jobaer.net
 
ג'וספין גייל בייר (ג'ו בייר) (באנגלית: Josephine Gail Baer;‏ 7 באוגוסט 1929 – 21 בינואר 2025) הייתה ציירת אמריקאית, הייתה ידועה בזכות עבודותיה בתנועה המינימליסטית וסגנון הציור שטבעה "איור רדיקלי". בייר הציגה תערוכת יחיד בגלריית פישבך, רטרוספקטיבה במוזיאון האמנות "וויטני" בניו יורק ומגוון גלריות בהולנד וברחבי העולם.
קורות חיים

ג'ו בייר נולדה בשם ג'וספין גייל קליינברג ב-7 באוגוסט 1929 בסיאטל, וושינגטון. אמה, הורטנס זרנה קאלישר הייתה אמנית מצליחה, ואביה לסטר קליינברג היה מתווך סחורות. לבייר היו שני אחים. מגיל צעיר דחפה קאלישר את בתה לעסוק באיור רפואי, לשם כך שלחה אותה לשיעורי אמנות. בייר למדה ביולוגיה באוניברסיטת וושינגטון (1946-1949). ב-1950 בילתה מספר חודשים בקיבוצים בישראל בהם עבדה כפרדסנית וכנגרית, לפני שעברה לניו יורק, שם למדה פסיכולוגיה תפיסתית ופילוסופיה באוניברסיטת "ניו סקול" למחקר חברתי (1950–1953). ב-1953 עברה בייר ללוס אנג'לס שם ציירה בסגנון אקספרסיוניזם מופשט, עד ששבה לניו יורק ב-1960, בה מלאכתה התמקדה בציורים בסגנון "הארד אדג". בשנים הבאות הפכה לדמות נודעת בתנועה המינימליסטית, והפיקה את עבודותיה המצליחות ביותר. עבודות אלה הוצגו לצד אלו של דונלד ג'אד, דן פלווין, רוברט מוריס וסול לוויט בכמה מתערוכות האמנות המינימליסטיות הראשונות בניו יורק, וב-1966 הוצגו בתערוכת יחיד בגלריית פישבך. ב-1975 עברה בייר לאירלנד וחלה פנייה חדה בסגנונה האומנותי, ממינימליזם לסגנון שאותו כינתה "איור רדיקלי". ב-1984 עברה מאירלנד לאמסטרדם שם התגוררה עד למותה.
פעילות מקצועית > איור והדפס

עם מעברה ללוס אנג'לס ב-1953 עסקה בייר בציור בסגנון אקספרסיוניזם מופשט, סגנון פוסט מלחמתי (מלחמת העולם השנייה) בקרב אמנים אמריקאים, שהפך את ארצות הברית למרכז האמנות האוונגרדית. בהמשך, השמידה את רוב עבודותיה בסגנון זה. ב-1960 עברה לניו יורק, שם נטשה את האקספרסיוניזם המופשט והחלה לצייר בסגנון "הארד אדג" שהתאפיין בצורות גאומטריות ובצבעים מנוגדים.
בהמשך שנות ה-60 הפכה בייר לדמות מפתח בתנועה המינימליסטית. מעבודותיה המפורסמות ביותר מאותה תקופה הייתה סדרה של עבודות בשם "קוריאניות" ("Koreans") – קנבסים עליהם מרובעים לבנים או בהירים ושוליים כהים, שתוחמים ביניהם רצועה דקה של צבע. בעבודות אלו הלבן לא היה המרכז והשחור לא המסגרת, אלא ששניהם היו המסגרת לצבע.
ב-1975 כאשר הייתה בשיא הקריירה, עזבה בייר את ניו יורק ועברה לאירלנד, שם החלה לשלב תמונות ברורות. ב-1983 פרסמה במגזין "ארט" את מאמרה "אני לא עוד אמנית מופשטת" בו הסבירה את גישתה החדשה לציור, "איור רדיקלי". היא תיארה את סגנונה החדש כדרך לעזוב את ההתעסקות העצמית שאופיינית לאמנות מינימליסטית, ולהעניק לנושא העבודה מקום באשליה הציורית: "קרה הרבה מאוד בעולם, ולא רציתי סתם לשבת שם ולשרטט קווים ישרים". איוריה הראשונים של בייר בסגנון זה כללו תמונות מאמנות פלאוליתית וסמלים ראשוניים של המין הנשי. בהמשך הנושאים האיוריים בעבודותיה הביעו התייחסות למקור היסטורי, מיתולוגי או אישי.
פעילות מקצועית > כתיבה

מלבד איוריה עסקה בייר בכתיבת מאמרים ומכתבים לעורכי מגזינים. ב-1976 כתבה מכתב למגזין "ארטפורום" בו טענה נגד תאוריית מוות האיורים שהוצעה על ידי האמנים המינימליסטים רוברט מוריס ודונלד ג'אד. בייר תקפה את ג'אד ומוריס על טענתם שפיסול הוא המדיה האומנותית היחידה שחסינה ל"אשליה של אמנות", אמנות חסרת השקעה או כוונה.
תערוכות בולטות

עבודותיה של בייר הוצגו בתערוכות יחיד רבות בגלריות כגון: גלריית פישבך (1966), מוזיאון האמנות המודרנית, אוקספורד (1977), רטרוספקטיבה במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, ניו יורק (1975), "ואן אבמוזיאום", איינדהובן, הולנד (1986), קולג' לאומנויות מור, פילדלפיה (1993), Rijksmuseum Kröller-Müller, אוטרלו, הולנד (1993), רטרוספקטיבה במוזיאון "Stedelijk", אמסטרדם (1999), סקירה של ציוריה המינימליסטים ב"מרכז דיאה לאומנויות", ניו יורק (2002) ומוזיאון "Ludwig", קולון, גרמניה (2013).
חיים אישיים

ב-1949 נישאה בייר לג'רלד ל. הנובר, שהיה כמוה סטודנט באוניברסיטת וושינגטון. לאחר מספר חודשים, התגרשה, עברה לישראל ובילתה תקופה קצרה בקיבוץ כברי ובקיבוצים נוספים.
בשנת 1953 עברה ללוס אנג'לס וזמן קצר לאחר מכן נישאה לתסריטאי ריצ'רד בייר (אנ'), אב בנה היחיד, ג'ושואה בייר. השניים התגרשו בשנות ה-50 המאוחרות. בין השנים 1960–1970 הייתה נשואה לצייר ג'ון ווסלי (אנ'), והשניים גרו בניו יורק יחד עם בנה. לאחר גירושיהם הייתה בייר במערכת יחסים עם הפסל רוברט לורנס לוב (אנ').
ראו גם

מינימליזם
אקספרסיוניזם מופשט
הערות שוליים

1 2 3  Avis Berman, Oral history interview with Jo Baer, Smithsonian, ‏אוקטובר 2010
1 2 3 4 5 6 7 8  Jo Baer, Guggenheim
1 2  Joe Baer, Brooklyn Museum
1 2 3 4 5  אנג'ליקה ריכטר, ביוגרפיה ג'ו בייר, באתר האתר הרשמי של ג'ו בייר, ‏2010
↑  ג'ו בייר, באתר ISSU
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526399205171  BIBSYS: 14048889  BnF: cb13607401r (data)  GND: 11945498X  ISNI: 0000 0000 7859 2852  LCCN: nr93050819  NKC: mzk2005294990  NTA: 068416458  RKD: 3494  SNAC: w6378mz6  SUDOC: 139008497  ULAN: 500009657  VIAF: 7269460   WorldCat (עם VIAF): 7269460
החזית העממית (אוקראינה)

| --- | --- |

 מדינה:  אוקראינה
 מנהיגים:  ארסני יאצניוק
 תקופת הפעילות:  31 במרץ 2014 – הווה (10 שנים)
 אידאולוגיות:  ליברליזם
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-ימין
 צבעים רשמיים:  צהוב, כחול
 נציגויות בפרלמנטים
 המועצה העליונה:  81 / 450
 
 nfront.org.ua
תוצאות ההצבעה לחזית העממית במהלך הבחירות לפרלמנט באוקטובר 2014
"החזית העממית" (באוקראינית: Народний фронт) היא מפלגה פוליטית באוקראינה שנוסדה על ידי ארסני יאצניוק.
המפלגה הוקמה בסוף מרץ 2014 על ידי ארסני יאצניוק. זאת לאחר שהמועצה הפוליטית של מפלגת האיחוד הכל-אוקראיני "מולדת" החליטה כי יוליה טימושנקו תעמוד בראש הרשימה המפלגתית בבחירות לפרלמנט ולא הוא ולכן הוא פרש מהמפלגה והקים עם תומכיו את החזית העממית.
בבחירות שנערכו באוקטובר 2014 המפלגה קיבלה כ-22% מהקולות, דבר שנתן לה ייצוג של כ-81 נציגים במועצה העליונה (הפרלמנט האוקראיני). בבחירות ב-2019 לא התמודדה.
חברי מפלגה בשרות המדינה

אולכסנדר טורצ'ינוב — יושב ראש הראדה העליונה מה¯22 בפברואר עד 27 בנובמבר 2014, יו"ר המועצה לביטחון לאומי והגנה של אוקראינה מה-16 בדצמבר 2014.
ארסני יאצניוק — ראש ממשלת אוקראינה מ-27 בפברואר 2014 ועד 14 באפריל 2016.
ויאצ'סלב קירילנקו — סגן ראש ממשלת אוקראינה לעניינים הומניטריים ושר התרבות מה-14 באפריל 2016
ארסן אבאקוב — שר הפנים של אוקראינה מה-27 בפברואר 2014
פאבל פטרנקו — שר המשפטים מאז 27 בפברואר 2014
אנדריי פרוביי — סגן יו"ר הראדה העליונה מה-4 בדצמבר 2014 ועד ה-14 באפריל 2016, יושב ראש הראדה העליונה מה¯14 באפריל 2016.
תוצאות בבחירות

| שנה | מספר קולות | אחוז קולות | מספר מושבים | שינוי | ראש הסיעה | חברה בקואליציה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014 | 3,485,191 | 22,16% | 83 מתוך 450 |  75 | אולכסנדר טורצ'ינוב | כן |
| 2014 | — | 1,78% | 8 מתוך 458 |  8 | — | כן |
הומניזם נוצרי

הומניזם נוצרי הוא זרם הגות המדגיש את האנושיות של ישו, משנתו החברתית ואת הנטייה שלו לשלב רוחניות אנושית וחומריות. זרם זה רואה עקרונות הומניסטיים כמו כבוד האדם האוניברסלי וחופש הפרט ואת עליונותו של האושר האנושי כרכיבים חיוניים ועקרוניים אשר תואמים את תורתו של ישו. הומניזם נוצרי ניתן לראות כאיגוד פילוסופיות של אתיקה נוצרית ועקרונות הומניסטיים.
רנסאנס

ההומניזם הנוצרי התפתח מאוד בתקופת הרנסאנס, שמקורו באמונה בגדולת יכולות האדם, אשר ערכיו ודבקותו מוקדשים לנצרות. בהקשר זה, פרנצ'סקו פטרארקה (1304-1374) נחשב לאבי ההומניזם, ואחד הדמויות הבולטות ברנסאנס המוקדם.
הגישה ההומניסטית הרגילה מעריכה אמנם קיום אנושי כמשהו ראוי כשלעצמו, אילו הומניזם נוצרי מעריך קיום זה, כל עוד הוא בשילוב עם האמונה הנוצרית. אחד הטקסטים הראשונים לגבי ההומניזם הנוצרי היה הנאום של ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה על כבוד האדם, שבו הוא הדגיש כי לאנשים יש את הרצון החופשי לבחור בדרגה מוסרית, בין מלאכים לשטן. עקרונות נוצריים נכנסו לתוקף גם במקומות שאינם איטליה, במהלך מה שנקרא כיום הרנסאנס הצפוני. באוניברסיטאות איטלקיות ובאקדמיה הדגישו כתבים קלאסיים כמקור ידע, ואילו אוניברסיטאות באימפריה הרומית הקדושה ובצרפת ביססו תורתם על אבות הכנסייה.