רשת ההצלה בפירנצה
עדויות על רשת ההצלה

בתיק חסיד אומות העולם ביד ושם של האב צ'יפריאנו ריקוטי נמצאות מספר עדויות הנוגעות לפעולותיה של רשת ההצלה בפירנצה:
בעדותה מספרת הניצולה Lya Quitt על בריחתה בראשית ספטמבר 1943 מצרפת, בסיוע של אנשי צבא איטלקיים. המשפחה הגיעה עד פירנצה. היא מספרת שהם הובאו לביתו של הארכיבישוף של פירנצה ולנו שם בלילה. היא זוכרת שהיו שם עוד יהודים מוסתרים. למחרת כל היהודים המוסתרים הועברו למקומות מסתור קבועים במוסדות דת שונים, היא הועברה עם עוד כמה ילדים למנזר.
בדו"ח שנכתב ב-1945 מאת פעיל המחתרת היהודית Eugenio Artom הוא מספר על פעילות ועד ההצלה שפעל בפירנצה. בתקופה הראשונה הוא היה קשור רק באופן עקיף לפעילות ההצלה. אחד המעצרים של נובמבר 1943 בהם נתפסו רבים מפעילי הוועד, הוא הפך לפעיל יותר, על מנת לנסות לשקם את פעילות ההצלה. "פניתי אז לקרדינל הארכיבישוף ותחת הנחייתו ובסיועו הפעיל מונסיניור מנג'לו (Giacomo Mengehello), יד ימינו האצילי, הצלחתי לארגן ועד סיוע ליהודי פירנצה...לגבי המימון הוחלט שהכספים יגיעו מהקהילה היהודית ומהכמורה באופן שווה בשווה... למרות הקשיים... הצלחנו לגייס את הכספים ואף להעלות את סכום הסיוע בהדרגה. כבר במרס הגענו ל-200 ל' ובאפריל, לקראת פסח, הכפלנו את הסכום הודות לתרומת הסכום הנדרש באופן אישי על ידי הארכיבישוף סכומי הכסף שהכנסייה העבירה גברו בהדרגה".
בעדותה משנת 1972 מספרת מטילדה קסין ורדי: "הכרתי את האב צ'יפריאנו ריקוטי ב-23 בספטמבר 1943 הוא הוצג בפני על ידי בפרופסור ג'ורג'יו לה פירה אליו פניתי מטעם הקהילה היהודית של פירנצה כדי לבקש מקלט לפליטים היהודים שבאותם הימים הגיעו בהמונים לפירנצה מן הארצות השכנות. האב הצעיר הסכים להצעה ללא שמץ של היסוס ומיד החל ללוותני ממקום למקום וממנזר למנזר כדי להשתדל, בעזרת מכתב המלצה של הארכיבישוף של פירנצה, אליה דלה קוסטה, למצוא מחבוא במנזרים שבעיר ובסביבה… כך התחיל למעשה מבצע דרמטי ושיטתי של ליווי יומיומי של עשרות פליטים למקומות סתר ומחבוא במנזרים שונים נוסף לפעילות המפרכת לשם קיום מגע מתמיד בין הקהילה והפליטים לבין המנזרים השונים, היה האב צ'יפריאנו חבר בוועד המחתרתי לסיוע לפליטים. חברי בוועד היו: דון מנג'לו (מזכיר הארכיבישוף), הרב נתן קאסוטו ז"ל ומר רפאל קאנטוני, הנפש החיה לריכוז ואיסוף הכספים, והחתומה מטה. ועד זה, אשר ניהל פעילות מרבית ואינטנסיבית, היה מתכנס במקומות סתר שונים, בכנסיות, מזכירות הארכיבישוף, במנזר סן מארקו וכדומה".
בעדותה משנת 1995 מספרת  מטילדה קסין "בעזרתם החשובה של פרופ' לה פירה ושל הארכיבישוף של פירנצה, הקרדינל אליה דלה קוסטה הקמנו את הוועד להצלה היהודי נוצרי… הישיבות של הוועד התקיימו כמעט תמיד במשרדי הארכיבישוף…".
בעדותו מספר האב צ'יפריאנו ריקוטי: "איני יודע לגבי ערים אחרות, אך בפירנצה הוקם ארגון הצלה של ממש, לפי רצון הארכיבישוף, קרדינל אליה דלה קוסטה. אני זוכר שנקראתי למשרדי הארכיבישוף, לכל המאוחר ב-20 בספטמבר 1943, והלכתי לשם בליווי אב המסדר שלי, האב ראפלה קאי (Raffaele Cai). הארכיבישוף שאל אותי בנוכחות מונסיניור מנגל'ו, אם אני חושב שאוכל להקדיש את עצמי לעזרה ליהודים, הוא נתן לי מכתב שנכתב על ידו, והציג אותי, כך שאוכל לפנות בסמכותיות רבה יותר למנזרים, שרבים מהם לולא המכתב אולי לא היו פותחים את שעריהם כדי למצוא סידור לכל המסכנים הרבים."
במכתב של לה פירה גיאורגיו נאמר: "להיכנס לפרטים הוא כמעט מעשה בלתי אפשרי, כה רחבה הייתה "אריגת אהבה" שעטפה בימים ההם את היהודים הפיורנטינים ולא רק הפיורנטינים - קורבנות הרדיפה ואחד מהאורגים היעילים והמנוסים היה האב צ'יפריאנו ריקוטי. הארכיבישוף דלה קוסטה היה ללא ספק הרוח החיה של "מפעל אהבה" זה לשם הצלת אחים כה רבים".
בדו"ח על פעילות ההצלה בפירנצה שככל הנראה נכתב על ידי מונסיניור מנגל'ו (giacomo mengehello) נכתב: "עם הסימנים הראשונים של הרדיפה האיומה נגד היהודים באיטליה, גם בפירנצה הוקם ועד הצלה שיסייע ככל הניתן להצלתם ולתמיכתם של הנרדפים. הקרדינל אליה דלה קוסטה החליט שמונסיניור מנגל'ו המזכיר שלו, יהיה חבר בוועד, לעתידו של הכומר לטו קזיני. הוועד לא נפגש במקום קבוע בגלל שפעילותו הייתה תמיד תחת ביקורת הוא התכנס באופן חשאי לגמרי במקומות שנבחרו ברגע האחרון, לעיתים קרובות במשרדי הארכיבישופות עצמה". עוד נכתב בדוח כי לפי ההנחיות של הארכיבישוף אסור היה להטביל יהודים שהביעו נכונות ורצון להתנצר בתקופת הרדיפות.
בספר זיכרונות כותב הכומר לטו קזיני "וכך ארגוני סעד ודת רבים הציעו את עזרתם. למיטב ידיעתי בכך הצטיינה הכנסייה בפירנצה, בהנהגתו של המנהיג הבלתי נשכח והאמיץ הקרדינל אליה דלה קוסטה. אכן, זה היה הוא בעצמו אשר ערב אחד באוקטובר 1943 הזמין אותי בשיחת טלפון למעונו. אחרי שהסביר לי את מצבם הטרגי של היהודים הזרים, ובגלל שמסיבות ברורות הוא בעצמו לא יכול היה לעשות את העבודה, הוא שאל אותי האם אסכים להעמיד את עצמי לרשות ועד שהוקם במטרה למצוא מקומות מסתור, מזון, תעודות זהות - כמובן מזויפות וכל מה שיהיה נחוץ להצלת הנרדפים. הוא לא הסתיר מפני את הסכנה לה אהיה חשוף הסכמתי מיד בהתלהבות רבה, למרות הסכנה, בגלל שהמטרה הייתה כל כך חשובה. למחרת בבוקר, במעון הארכיבישוף, במזכיר המיוחד שלו, מונסיניור מנגל'ו הציג בפני את חברי הוועד המעטים: הרב קאסוטו, האדון ציגלר, אדון קלברג, האחיות לבית לסקר, הגברת מטילדה קאסין, האדון קאנטוני והאדון באואר".
בעדות של מונסיניור אנריקו ברטולטי (Enrico Bartoletti) מסופר שוב על כך שהמועמד הקים רשת הצלה למען היהודים הנרדפים ובהוראת המעמד הפך סמינרו מינור די (seminaro minore di) למקום קליטה ומיון של הפליטים היהודים.
בעדות של הנזירה אסתר בוסנלי (Ester Busneli) היא מספרת: "בחודש ספטמבר הוד קדושתו הקרדינל אליה דלה קוסטה ביקש מהבית שלנו לארח בהסתר את היהודים, קרבנות הרדיפה הגרמנית. קיווינו שבמנזרים יהיו יותר בטוחים. אם המסדר הסכימה בשמחה ובאולם המרכזי הוכנסו מאותו הרגע חמישים נשים.:
אחד המנזרים שהפכו למקום מסתור לכחמישים נשים וילדיהן היה מנזר האחיות המיסיונריות של מריה, המנוהלת על ידי האם סנדרה בוסנלי ועוזרתה, האם בנדטה וספיניאני. ב-26 בנובמבר 1943 פרצו חיילים גרמנים למנזר ועצרו את כל הנשים, למעט אשה אחת שהצליחה להסתתר. הקרבנות נלקחו לוורונה, וב- 6 בדצמבר גורשו לאושוויץ. כך אמרה האם: "בספטמבר ביקשה אלינה דלה קוסטה, כבודו, את ביתנו לארח בחשאי יהודים, שנפלו קורבן לרדיפות הגרמנים, וקיווינו שיהיו בטוחים יותר בבתי הדת, והמנזר הכללי של הסדר שלנו נתן לה בשמחה, ומיד הובאו חמישים נשים לאולם הראשי ".