stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נורבולינגקה
היסטוריה

בניית האתר החלה בשנת 1755 בהוראתו של קלסנג גיאטסו (1757-1708), הדלאי למה ה-7, כ-100 שנים לאחר בניית ארמון פוטאלה. על פי הרשומות של טיבט היה במקום מעיין ששימש את הדלאי למה ה-7, שהיה חולני ונהג לרחוץ במעיין מדי קיץ מתוך אמונה בכוחות המרפא שלו. הנציג הקיסרי של שושלת צ'ינג בטיבט ביקש וקיבל מהממשל הסיני אישור לבניית ארמון מיוחד על מנת שהדלאי למה יוכל לנוח במקום לאחר הרחצה, וכך נבנה המבנה הראשון במקום, "ארמון קלסנג". הגן והארמון הושלמו ב-1783, בתקופת שלטונו של ג'מפל גיאטסו (1804-1758), הדלאי למה ה-8, שהרחיב את הגן והורה לחפור אגם במקום.
מאז תקופת הדלאי למה השביעי שימש הארמון כארמון הקיץ. בכל שנה החל בחודש השלישי וכלה בחודש התשיעי על פי לוח השנה הטיבטי עברו הדלאי למה וכל ממשלו לנורבולינגקה. התהלוכה של הדלאי למה ופמלייתו העוקרים מארמון פוטאלה לנורבולינגקה הייתה אחד האירועים השנתיים המרכזיים בלהסה. כמו כן שימש המקום ללימודי הדת של דלאי למה עתידיים בטרם עלו על כס השלטון.
תובתן גיאטסו (1933-1876) הדלאי למה ה-13, הורה על בניית שלושה ארמונות בחלק הצפון מערבי של הגן, וטנזין גיאטסו (נולד ב-1935), הדלאי למה ה-14, המכהן כיום בתפקיד, בנה את ארמון הקיץ החדש ב-1956. בתקופת השיא של הארמון, לפני הכיבוש הסיני, היה הגן מטופח, טווסים טופפו בגנים עופות מים ממשפחת הברווזיים כדוגמת הקזרקה חלודית (Tadorna ferruginea) שחו באגמים המלאכותיים. בשנות ה-30 של המאה ה-20 הופתעו בריטים ממשלחת שביקרה במקום לגלות כי בגובה הרב של להסה הצליחו הטיבטים לגדל פרחי ורדים, פטוניה, חוטמיות, טגטס (Tagetes) וחרציות, וכן עשבי תיבול שגדלו בעציצים וכן צמחים נדירים. גן הארמון הכיל בנוסף עצי פרי כדוגמת עצי תפוח, אפרסק ומשמש, אם כי פירות אינם מבשילים בגובה של להסה, וכן עצי צפצפה וצמחי חזרן.
בתקופה בה הגיע הדלאי למה ה-14 לארמון היה כל המכלול מוקף בשתי חומות, והחלק מעבר לחומה הפנימית, הצבועה צהוב, נועד לשימושו הבלעדי של הדלאי למה ועוזריו. בין החומה החיצונית לחומה הצהובה התגוררו משפחתו של הדלאי למה ופקידי ממשל. קוד הלבוש נאכף בקפדנות לגבי כל הנכנסים בשער הארמון ורק אלו שלבשו בגדים טיבטיים מסורתיים הורשו להיכנס, שומרים שהופקדו בכניסה לארמון מנעו כניסה מאנשים שחבשו מגבעות או נעליים בסגנון מערבי (שהפכו פופולריים בטיבט בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20). השומרים כיבדו פקידים רמי מעלה בהצדעה עם נשק, ואפילו פקידים מהדרג הנמוך כובדו בהצדעה. השערים בחומה הצהובה נשמרו בקפידה. רק הדלאי למה ושומריו הורשו להיכנס. כלבים מגזע מסטיף טיבטי שוכנו בגומחות שבחומה ההקפית של הארמון ופטרלו לאורך החומה ככל שהרצועות משיער יאק הבית שקשרו אותם לגומחה התירו להם.
ב-17 במרץ 1959 נמלט הדלאי למה ה-14 מנורבולינגקה בדרכו להודו כשהוא מחופש לחייל טיבטי. במסגרת המרד שהחל עם בריחתו של הדלאי למה הוקף המקום על ידי 30,000 טיבטים שהיו נחושים להגן על מנהיגם הרוחני. הסינים הפגיזו את הארמון ומבנים רבים נפגעו באש הארטילרית. לאחר האירוע הפכו הסינים את האתר לגן ציבורי בתשלום. ביוני 2002, לאחר תקופה ארוכה של הזנחה, החליט הממשל הסיני על עריכת שיפוצים בעלות של 68 מיליון יואן, שכללו שחזור של החממות, ערוגות הפרחים המקוריות והאגמים הקטנים.
ב-2001 הוסיף ארגון אונסק"ו את נורבולינגקה לאתר המורשת העולמית של ארמון פוטאלה, כשהוא מציין כי בין השאר מטרת ההכרזה היא שימור השרידים האחרונים של האדריכלות הטיבטית המסורתית בפני המודרניזציה והבינוי המתועש המהיר של להסה על ידי הממשל הסיני.
תיאור האתר

ארמון נורבולינגקה שוכן במערב להסה, כ-3 קילומטרים דרומית מערבית לארמון פוטאלה, על גדות הנהר קאיי (སྐྱིད་ཆུ་) בגובה של 3,650 מטרים מעל פני הים. מבני הארמונות, ובהם כ-370 חדרים, והגן משתרעים על שטח נרחב של 360 דונם, הגן הגדול ביותר בטיבט. בשל גודל האתר מאפשרים מפעיליו לטייל בו באופניים. מעון הקיץ של הדלאי למה בפארק נורבולינגקה הוא כיום אתר תיירות. בארמון יש אוסף גדול של נברשות איטלקיות, פרסקו בסגנון מערות אג'נטה שבהודו, שטיחים טיבטיים וחפצי ערך רבים נוספים. ציורי קיר של הבודהה והדלאי למה ה-5 מצויים בכמה חדרים. חדר המדיטציה, חדר השינה, חדר הישיבות וחדר האמבטיה של הדלאי למה ה-14 (שכאמור נמלט ב-1959 להודו) הם חלק מהתצוגה לתיירים, אבל מרבית המבנים והחדרים סגורים בפני מבקרים.
במהלך חודשי הקיץ והאביב משמש הגן מרכז לפעילויות פנאי, הכוללות פיקניקים, מחול, שירה, מוזיקה ואירועים חגיגיים, בייחוד פסטיבל שוטון (פסטיבל היוגורט).
כמו כן יש בגן גן חיות קטן, שהוקם במקור על מנת לשמור על החיות שניתנו לדלאי למה במתנה, ובית קולנוע קטן שנבנה בעזרתו של היינריך הרר (גיבור הסרט "שבע שנים בטיבט") בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20.
תיאור האתר > המבנים

בנורבולינגקה משתלבים גנים, מבנים ועבודות אומנות של כמה קבוצות אתניות טיבטיות. כ-30,000 פריטים, המהווים חתך של ההיסטוריה של האומנות הטיבטית, שמורים במקום. מכלול המבנים והגנים מחולק לחמישה אזורים נבדלים. כאמור, רוב המבנים אינם פתוחים לביקורים.
הכניסה לאתר והיציאה כיום היא דרך השער המזרחי הגדול של האתר. משני צדדיו פסלי אריה שלג, חיה מיתולוגית המשמשת סמלה של טיבט, כשהם עטופים ב"קטג" (צעיף לבן דק המייצג סמל לכיבוד). פסל האריה משמאל כולל גם גור אריות.
קבוצת המבנים משמאל לשער הכניסה, הקלסנג פוטרנג ("ארמון קלסנג"), הם המבנים העתיקים ביותר בנורבולינגקה. הארמון קרוי על שמו של הדלאי למה השביעי קלסנג גיאטסו (1757-1708) שהארמון נבנה בהוראתו. המבנים הם ארמון של שלושה מפלסים, ובו תאים לסגידה לבודהה, חדרי שינה, חדרי קריאה, וחדרי התבודדות. הארמון שימש משכן הקיץ של כל הדלאי למה עד הדלאי למה ה-13. נכון ל-2010 ניתן לבקר רק באולם הכנסים הראשי שבו תלויים 65 טנגקה (בטיבטית ཐང་ཀ་ – אומנות ייחודית לטיבט של ציור ורקמה על משי) וכס מלכות משוחזר הנתמך בפסלי בודהה. מול שער הכניסה ניצב החמסום זילנון, ביתן בן שתי קומות שגגו מוזהב בסגנון האן. שמולו נהוג לערוך עד היום מופעי אופרה טיבטית בפסטיבל היוגורט.
ג'מפל גיאטסו (1804-1758), הדלאי למה ה-8, הרחיב את הארמון במידה ניכרת כשהוסיף שלושה מקדשים וחומות היקפיות בחלק הדרום מזרחי, והורה לשתול עצי פרי ועצים ירוקי עד ממקומות שונים בטיבט. הגן טופח בשקידה בעזרת צוות גדול של גננים. מצפון-מערב לקלסנג פוטרנג נמצא הטסוקייל פוטרנג, ביתן באמצע אגם והצ'נסיל פודרונג. האזור המרשים ביותר בנורבולינגקה הוא ארמון האגם שנבנה בפינה הדרום-מערבית. בין שלושה איים במרכז האגם לבין גדות האגם מחברים גשרים. ארמון נבנה על כל אי. אורווה וארבעה ביתנים מדרום לאגם אחסנו את המתנות שקיבלו הדלאי למה מקיסרי סין וממכובדים זרים אחרים.
במערב נורבולינגקה מצוי הפוטרנג הזהוב, שנבנה על ידי תורם ב-1922, ואסופת מבנים שנבנו בתקופת הדלאי למה ה-13. מלבד חלקו בשינויים הארכיטקטוניים, כולל הדלתות האדומות הגדולות בכניסה לארמון, היה הדלאי למה ה-13 אחראי לשיפור גן צ'נסל לינגקה שבצפון מערב.
מצפון לטסוקייל פוטרנג מצוי הטקטן מיגור פוטרנג ("הארמון החדש") שבנייתו החלה ב-1954 בהוראת הדלאי למה ה-14 (הנוכחי) והושלמה ב-1956. זהו המבנה האלגנטי ביותר במכלול, מיזוג בין מקדש לווילה. ארמון הקיץ החדש נבנה בכספי הממשל המרכזי הסיני. זהו מבנה בן שתי קומות שגגו שטוח בסגנון טיבטי. במבנה מבוך של חדרים ואולמות. קומפלקס מודרני זה כולל אולמי תפילה, גנים, מזרקות ובריכות. המבנה הוא בניין בסגנון טיבטי מודרני, והחדרים בו מרוהטים ומקושטים בסגנון מודרני. באולם בקומה הראשונה, שבו נפגש הדלאי למה עם מבקרים, יש 301 ציורים (פרסקו) המתארים את ההיסטוריה הטיבטית החל באגדה על הקוף שהפך לאדם וכלה במפגשם של הדלאי למה והפנצ'ן למה (השני בהיררכיה הבודהיסטית בטיבט) עם היושב ראש מאו דזה-דונג. חדרים נוספים כוללים את חדרי המגורים של הדלאי למה וחדר הכנסים שבו כס מלכות מוזהב ובו ציורי קיר המתארים את חצרו של הדלאי למה ה-14 ותמונותיהם של כל 14 הדלאי למה.
תיאור האתר > פסטיבל שוטון

פסטיבל שוטון (המוכר גם כפסטיבל היוגורט) הוא פסטיבל שנתי המתקיים בנורבולינגקה. התאריך בו מתקיים הפסטיבל נקבע על פי לוח השנה הטיבטי, שהוא לוח המבוסס על מחזור הירח. הפסטיבל נחגג במהלך החודש השביעי בשבעה הימים הראשונים של תקופת הירח המלא, והם חלים בחודש יולי או אוגוסט על פי הלוח הגריגוריאני. במהלך הפסטיבל מתנחלות משפחות במקום למשך מספר ימים כשהן מקימות מאהל מאולתר משטיחים ובדים צבעוניים, וצופים במופעי מחול ואופרה טיבטיים. החגיגות נערכות בסימן אכילה ושתייה כשההופעות של "אצ'ה להמו", האופרה הטיבטית, הנערכות בגן ובמקומות נוספים בעיר, מהוות את מוקד הפסטיבל. קבוצות אופרה מפורסמות מאזורים שונים של טיבט מופיעות בגן נורבולינגקה. הופעות של אופרה החלו בטיבט במאה ה-15 כאשר בונה גשרים בשם טאנגטונג גיילופו הקים את קבוצת האופרה הטיבטית הראשונה, ובהגיע המאה ה-17 הפכה האופרה (דוֹגָרי) לסוג אמנות בפני עצמו. במהלך השנים התפתח מסגנון האופרה המסורתי, המכונה "כת לובשי המסכה הלבנה", סגנון חדשני יותר המכונה "כת לובשי המסכה הכחולה". כל סוגי אופרה אלו מבוצעים בפסטיבל שוטון. מוקד נוסף של הפסטיבל הם מרוצי יאק הנערכים באצטדיון של להסה.
הנצחה

סמוך לדרמסאלה, שבמדינת הימאצ'ל פרדש, בהודו הוקם על ידי גולים טיבטיים מכון נורבולינגקה המנציח בשמו את הארמון ובו משמרים אמנות טיבטית ומכשירים פליטים טיבטיים לעבודה בתחומי אמנות.
הערות שוליים

↑  במקורות שונים קיימים תרגומים שונים לשם. יש הקוראים לו גן היהלומים, גן האוצר, פארק האוצר, גן האבנים היקרות וכו'. בטיבט מקובל לכנות בשם לִינְגקָה גן ציבורי גדול
↑  "World Heritage Committee Inscribes 31 New Sites on the World Heritage List". UNESCO. 2001-12-13.
1 2  安才旦 (2003). Tibet China: travel guide. 五洲传播出版社. pp. 92–94. ISBN 7508503740.
↑  Marcello, Patricia Cronin (2003). The Dalai Lama: a biography. Greenwood Publishing Group. pp. 35–44. ISBN 0313322074.
↑  Buckley, Michael (2006). Tibet. Bradt Travel Guides. p. 142. ISBN 1841621641.
↑  "Norbulingka Palace". Tibet Tours.
↑  Chinese, p. 94
↑  Chinese,p. 93
↑  Dorje, Gyurme (1999). Tibet handbook: with Bhutan. Footprint Travel Guides. p. 702. ISBN 1900949334.
↑  O'Reilly, James; Kim Morris; Larry Habegger (2002). Travelers' Tales Tibet: True Stories. Travelers' Tales. p. 145. ISBN 1885211767.
נזירים לפני כס הדלאי למה, נורבולינגקה. 1938.
נורבולינגקה, 1993
ארמון האגם בנורבולינגקה
האורוות בנורבולינגקה
משפחה חוגגת באוהל מאולתר, פסטיבל שוטון, נורבולינגקה. 1993.
ניו יורק פוסט

| --- | --- |

 תדירות:  עיתון יומי
 פורמט:  טבלואיד
 מו"ל:  ניוז קורפ 
 מייסד:  אלכסנדר המילטון 
 בעלים:  ניוז קורפ 
 תאריכי הופעה:  16 בנובמבר 1801 – הווה (222 שנים)
 שפה:  אנגלית
 מערכת:  מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית
 תפוצה:  146,649 ממוצע 
 מדינה:  ארצות הברית 
 ISSN:  1090-3321, 2641-4139
 עמוד ראשון:  עמוד ראשון מהיום
 nypost.com
 
ניו יורק פוסט (באנגלית: New York Post) הוא העיתון ה-13 שפורסם בארצות הברית והראשון שפורסם באופן קבוע כעיתון יומי. מאז 1976, העיתון נמצא בבעלות חברת ניוז קורפ שבשליטתו של איל התקשורת האוסטרלי רופרט מרדוק, ונכון לתחילת 2021 תפוצתו היא 149,614 עותקים ליום, במקום השישי מבין העיתונים היומיים בארצות הברית.
היסטוריה > במאה ה-19

העיתון נוסד ב-1801 על ידי אלכסנדר המילטון עם כ-10,000 דולר (שווה ערך ל-155,540 דולר ב-2020) שגייס מקבוצת, בשם "ניו יורק איבנינג פוסט" בפורמט ברודשיט. המשקיעים השותפים של המילטון כללו במפלגה הפדרליסטית, כמו רוברט טרופ ואוליבר וולקוט, שנרתעו מהבחירה של תומאס ג'פרסון לנשיא ארצות הברית ומהעלייה בפופולריות של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. המילטון בחר בוויליאם קולמן כעורך הראשון שלו.
וויליאם קאלן בראיינט הוא העורך המפורסם ביותר של העיתון במאה ה-19, שהיה גם משורר ידוע. העיתון תחת עריכתו של בראיינט נחשב למכובד ורציני, והוא זכה לשבחים מהפילוסוף האנגלי ג'ון סטיוארט מיל, ב-1864.
בקיץ 1829, בראיינט הזמין את הסופר והמשורר ויליאם לגט (אנ') לכתוב בעיתון. שם, בנוסף לביקורות ספרותיות ודרמה, החל לגט לכתוב מאמרי מערכת פוליטיים. לגט דגל בהתנגדות חריפה לבנקאות מרכזית ותמך בארגון איגודי עובדים. הוא היה חבר במפלגת שוויון הזכויות. לגט הפך לבעלים ועורך משותף של העיתון בשנת 1831, בסופו של דבר עבד כעורך יחיד של העיתון בזמן שבראיינט נסע באירופה בשנים 1834 עד 1835.
בעלים משותף נוסף של העיתון היה ג'ון ביגלו, שנולד במלדן-און-הדסון, ניו יורק. מ-1849 עד 1861, הוא היה אחד מהעורכים והבעלים המשותפים של ה"איבנינג פוסט".
ב-1881 השתלט הנרי וילארד על ה"איבנינג פוסט", כמו גם על עיתון "The Nation", שהפכה למהדורת סוף השבוע של ה"איבנינג פוסט". עם רכישה זו, העיתון נוהל על ידי הטריומווירט של קרל שורץ, הוראס ווייט ואדווין ל. גודקין. כששורץ עזב את העיתון ב-1883, גודקין הפך לעורך הראשי. ווייט הפך לעורך הראשי ב-1899, ונשאר בתפקיד זה עד פרישתו ב-1903.
היסטוריה > במאה ה-20

וילארד מכר את העיתון ב-1918, לאחר שהאשמות נרחבות על אהדה פרו-גרמנית של העיתון, במהלך מלחמת העולם הראשונה, פגעו בתפוצתו. הבעלים החדש היה תומאס למונט, שותף בכיר בבנק ג'יי.פי מורגן ושות'. אך הוא לא הצליח לעצור את ההפסדים הכספיים של העיתון, ומכר אותו לקונסורציום של 34 אנשי פיננסים ורפורמים פוליטיים[דרושה הבהרה], ובראשם אדווין פרנסיס גיי, דיקן מבית הספר לעסקים באוניברסיטת הרווארד. סיירוס ה.ק. קרטיס רכשה את העיתון ב-1924 והפכה אותו לזמן קצר לצהובון לא סנסציוני.
ב-1934, ג'יי דייוויד סטרן רכש את העיתון, שינה את שמו ל"ניו יורק פוסט", וחזר לפורמט הברודשיט ולנקודת המבט הליברלית שלו.
ב-1939 רכשה דורותי שיף את העיתון. בעלה ג'ורג' בקר מונה לעורך ומוציא לאור. העורך השני ובעלה השלישי טד ת'אקרי הפכו למוציא לאור ועורך משותף עם שיף ב-1942. יחד, הם עיצוב מחדש את העיתון לפורמט הצהובון המודרני שלו. בשנת 1949, ג'יימס וכסלר הפך לעורך העיתון, וניהל הן את החדשות והן את עמודי המערכת. ב-1961, הוא העביר את מדור החדשות לפול סאן ונשאר כעורך עמוד המערכת עד 1980.
תחת כהונתו של שיף הפוסט הוקדש לליברליזם, תמיכה באיגודים מקצועיים וברווחה חברתית, והעסיק כמה מכותבי הטורים הפופולריים ביותר באותה תקופה, כמו ג'וזף קוקמן, דרו פירסון, אלינור רוזוולט, מקס לרנר, מורי קמפטון, פיט המיל ואריק סוואריד, בנוסף למבקר התיאטרון ריצ'רד ווטס ג'וניור ולבעל טור הרכילות ארל ווילסון. בתקופתו של שיף הגיעה העיתון לשיא התפוצה שלו עם מכירות של מעל ל-700,000 עותקים יומיים.
היסטוריה > בבעלות מרדוק

ב-1976 תאגיד "ניוז קורפ", שבשליטת המיליארדר רופרט מרדוק רכש את העיתון בכ-30 מיליון דולר.
בגלל התקנות הפדרליות המגבילות בעלות צולבת בכלי תקשורת, לאחר שמרדוק רכש את ערוץ WNEW-TV וארבע תחנות אחרות מחברת "מטרומדיה" כדי להשיק את רשת טלוויזיה "פוקס", מרדוק נאלץ למכור את העיתון תמורת 37.6 מיליון דולר ב-1988, לפיטר. ס' קאליקוב, אייל נדל"ן ללא ניסיון חדשותי. הוא שכר את ג'יין אמסטרדם, העורכת המייסדת של המגזין "Manhattan, inc", כאישה העורכת הראשונה שלו, ותוך שישה חודשים העיתון הפחית את הכותרות הסנסציוניות. בתוך שנה, אמסטרדם פוטרה על ידי קאליקוב, שלפי הדיווחים אמר לה: "אמין לא מוכר... הסקופים הגדולים שלך נהדרים, אבל הם לא מוכרים יותר עיתונים".
כשקליקוב הכריז על פשיטת רגל ב-1993, העיתון נוהל באופן זמני על ידי סטיבן הופנברג, איש כספים שלימים הודה באשמה בהונאת ניירות ערך, ובמשך שבועיים על ידי אייב הירשפלד, שעשה את הונו בבניית חניונים. זמן קצר אחר כך "ניוז קורפ" ומרדוק רכשו שוב את העיתון, לאחר שגורמים פוליטיים שונים, כולל המושל הדמוקרטי של ניו יורק מריו קואומו, שכנעו את רשות התקשורת הפדרלית להעניק למרדוק ויתור קבוע מכללי הבעלות הצולבת, שאילצו אותו למכור את העיתון חמש שנים קודם לכן. ללא פסיקה זו של רשות התקשורת הפדרלית, העיתון עמד בפני סגירה.
מרדוק שינה את קו המערכת מליברלי לשמרני, בדומה לתחנת החדשות Fox News השייכת גם לו. וסגנון העיתון הפך לצהובון, בסגנון עיתון "הסאן" הבריטי שגם בבעלות מרדוק. בתחילת שנות ה-2000 מינה מרדוק את בנו לאכלן מרדוק כמו"ל, עד שהוחלף ב-2005 בידי פול קרלוצ'י. בספטמבר 2000, הוריד מרדוק את מחיר גיליון יום חול ל-25 סנט מ-50 סנט, במטרה להגדיל את התפוצה על חשבון הצהובון המתחרה "ניו יורק דיילי ניוז". בעקבות שינוי המחיר תפוצת "הניו יורק פוסט" זינקה ב-45% ל-620,000 עותקים יומיים ב-2003, עם זאת באותה עת "ניו יורק דיילי ניוז" עדיין הוביל עם 737,000 עותקים. ה"דיילי ניוז" הוביל גם בצורה משמעותית בימי ראשון, עם מכירות של 811,000 עותקים לעומת 420,000 של ה"ניו יורק פוסט".
תחת בעלותו של מרדוק העיתון מעולם לא היה רווחי וסובסד על ידי העסקים האחרים שלו. בספטמבר 2007, השיק העיתון, בניסיון למשוך מפרסמים בעלות גבוהה יותר, מגזין סוף שבוע יוקרתי בשם "פייג' 6" (עמוד 6), על שם עמוד הרכילויות של העיתון. בשנת 2009 חתם העיתון על הסכם עם העיתון "ג'רוזלם פוסט", להפקת מוסף שבועי שמתמקד בעיקר בישראל, עם כתבות על פוליטיקה, בריאות, מדע ואמנות. בעקבות המעבר לקריאת חדשות באינטרנט, סבל העיתון מירידה חדה בתפוצתו מ-כ-500,000 עותקים ב-2009, לכ-150,000 עותקים יומיים ב-2021.
ביקורות, חשיפות ושערוריות

הפוסט ספג ביקורת מאז תחילת הבעלות של מרדוק בשל סנסציוניות, קידום אג'נדות פוליטיות של מקורביו, והטיה שמרנית. ב-1980, ה-Columbia Journalism Review קבע כי "ניו יורק פוסט הוא כבר לא רק בעיה עיתונאית. זו בעיה חברתית – כוח של רוע".
הפוסט הואשם בעיוות הסיקור החדשותי שלו כדי להתאים לצרכיו העסקיים של מרדוק, במיוחד הימנעות נושאים שעלולים להיות לא מחמיאים לממשלת הרפובליקה העממית של סין, שם מרדוק השקיע רבות בשירותי טלוויזיה בלוויין. במאמר ב-2019 ב"ניו יורקר", קן אולטה כתב כי מרדוק "לא מהסס להשתמש בפוסט כדי לזלזל ביריביו העסקיים", והמשיך ואמר כי תמיכתו של מרדוק באד קוץ', בזמן שהתמודד על ראשות עיריית ניו יורק "זלגה לדפי החדשות של הפוסט, כשהעיתון מפרסם באופן קבוע סיפורים זוהרים על קוץ, ולפעמים דיווחים פראיים על ארבעת מיריביו העיקריים". לפי ה"ניו יורק טיימס", צוות הקמפיין של רונלד רייגן יחס למרדוק והפוסט את ניצחונו בניו יורק, בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1980. מאוחר יותר רייגן "ויתר על איסור להחזיק תחנת טלוויזיה ועיתון באותו שוק", ואיפשר למרדוק להמשיך לשלוט ב"ניו יורק פוסט" וב"בוסטון הראלד" תוך התרחבות לשוק הטלוויזיה במקביל.
באפריל 2003, עורכת לשעבר ב"ניו יורק פוסט" תבעה את העיתון, בטענה שהוא מפלה אמריקאים ונשים. בתביעתה טענה שהעיתון מחליף את ההנהלה הבכירה בגברים אוסטרלים ובריטים. התובעת מרלין מאטליק, הייתה האשה הבכירה ביותר בתפקיד עריכה בעיתון, ופוטרה מעבודתה כעורכת מוסף בתחילת 2002.
בסקר משנת 2004, שנערך על ידי אוניברסיטת פייס, העיתון דורג כאמצעי החדשות הכי פחות אמין בניו יורק, וכלי החדשות היחיד שקיבל יותר תגובות שכינו אותו "לא אמין" מאשר אמין (44% לא אמין עד 39% אמין).
במאי 2008, חשף העיתון את זהותו של איש עסקים אמריקאי, שהיה מעורב בפרשת השחיתות של אהוד אולמרט, למרות צו איסור הפרסום בישראל בנוגע לחקירה. המידע היה זמין אחר כך מיד, בתרגום לעברית, ברשת האינטרנט.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020 תמך העיתון בדונלד טראמפ. באוקטובר 2020 פרסם העיתון על מציאת אימיילים שלכאורה מאשרים שהמועמד לנשיאות, ג'ו ביידן, סייע לבנו האנטר לגרוף מיליוני דולרים בעסקים באוקראינה. הידיעה נחשפה תוך זמן קצר כחסרת בסיס. כמה שעות לאחר מכן, פייסבוק וטוויטר הודיעו כי מאחר שאין ראיות של ממש מאחורי הסיפור, הן ימנעו את הפצתו. טוויטר מנעה מהמשתמשים שלה לתת לינקים לסיפור, ופייסבוק הודיעה שהסיפור צריך לעבור בדיקה של בודקי העובדות שלה. לאחר זכייתו של ג׳ו ביידן בבחירות, הפסיק העיתון את תמיכתו בטראמפ. ב-27 בדצמבר 2020, פרסם מאמר מערכת ובו האשים את טראמפ כי ניסיונותיו לבטל את תוצאות הבחירות שבהן הפסיד, הם בבחינת "עידוד הפיכה בלתי דמוקרטית".
הערות שוליים

1 2  William Turvill. "Top 25 US newspapers by circulation: America's largest titles have lost 20% of print sales since Covid-19 hit", Press Gazette, AUGUST 25, 2021.
1 2  בני אבני, ניו יורק, העיתון שירד מהפסים, חדשות, 26 במרץ 1993
↑  רן דגוני, "ניו־יורק פוסט" ־ העיתון הוותיק ביותר בארה"ב ־ ניצל שוב מסכנת סגירה, מעריב, 17 בספטמבר 1990
↑  מיכל מירון-שקד, לאן את הולכת, מיס אמסטרדם,, חדשות, 10 בספטמבר 1989
↑  מאת רן דגוני, וושינגטון, ‏20 שנות מאסר לסטיוון הופנברג, לשעבר מו"ל "ניו-יורק פוסט", באתר גלובס, 10 במרץ 1997
↑  רויטרס, מונה מו"ל קבוע לעיתון "ניו יורק פוסט" לאחר עזיבתו של בן בעל הבית לאכלן מרדוק, באתר הארץ, 20 בספטמבר 2005
↑  יעקב שרגל, ניו יורק, ‏ה"ניו יורק פוסט" בתאוצה על חשבון ה"דיילי ניוז", באתר גלובס, 15 במאי 2003
↑  דפנה מאור, רופרט מרדוק: גאון או מתאבד, באתר TheMarker‏, 12 באפריל 2010
↑  ניו יורק טיימס, ה"ניו יורק פוסט" יוציא לאור מגזין סוף שבוע מלוטש כדי למשוך מפרסמים יוקרתיים, באתר TheMarker‏, 17 בספטמבר 2007
↑  ניו יורק טיימס, אופיר בר-זהר, "ג'רוזלם פוסט" יפיק מוסף שבועי ל"ניו יורק פוסט", באתר הארץ, 19 באפריל 2009
↑  רן דגוני, וושינגטון, ‏עוברים לאינטרנט: ירידה חדה בתפוצת העיתונים בארה"ב, באתר גלובס, 27 באוקטובר 2009
↑  Columbia Journalism Review, volume 18, number 5 (Jan/Feb 1980), pp. 22–23.
↑  James Barron and Campbell Robertson (19 במאי 2007). "Page Six, Staple of Gossip, Reports on Its Own Tale". הניו יורק טיימס. ארכיון מ-2 בפברואר 2017. נבדק ב-19 במאי 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Auletta, Ken (25 ביוני 2007). "Promises, Promises". The New Yorker (באנגלית). ארכיון מ-11 בינואר 2019. נבדק ב-26 באפריל 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Mahler, Jonathan; Rutenberg, Jim (3 באפריל 2019). "How Rupert Murdoch's Empire of Influence Remade the World". הניו יורק טיימס. ארכיון מ-26 באפריל 2019. נבדק ב-26 באפריל 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  תביעה נגד "ניו יורק פוסט" על אפליית נשים ואמריקאים, באתר הארץ, 3 באפריל 2003
↑  Jonathan Trichter (16 ביוני 2004). "Tabloids, Broadsheets, and Broadcast News" (PDF). Pace Poll Survey Research Study. ארכיון (PDF) מ-23 ביוני 2004. נבדק ב-7 ביוני 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  TheMarker, ה"ניו יורק פוסט" חשף את זהותו של איש העסקים האמריקאי המעורב בפרשת אולמרט החדשה, באתר הארץ, 6 במאי 2008
שירות גלובס, ‏צו איסור הפרסום טבע באוקיאנוס האטלנטי? "ניו-יורק פוסט" מפרסם את פרטי החקירה נגד רה"מ אולמרט, באתר גלובס, 6 במאי 2008
↑  גיא גרימלנד, למרות צו איסור הפרסום: האינטרנט מספק פרטים נרחבים אודות פרשת אולמרט החדשה, באתר TheMarker‏, 8 במאי 2008
↑   גיא רולניק, כשצהובון של מרדוק מתנפל על ג׳ו ביידן - צוקרברג מודאג פתאום מפייק ניוז, באתר TheMarker‏, 15 באוקטובר 2020
↑   סוכנויות הידיעות, סוף הרומן: העיתונים של מרדוק תוקפים את טראמפ; "תפסיק את הטירוף", באתר TheMarker‏, 29 בדצמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4437563-3  LCCN: n50011276   WorldCat (עם LCCN): n50-011276
מתיחת שריר

טיגריס סיבירי מתמתח
מתיחה היא צורה של אימון גופני שבו שריר, גיד, או קבוצת שרירים ספציפיים מתרחבים ומתגמשים באופן מכוון, על מנת לשפר את הגמישות של השריר ולהגיע לטונוס שרירי נוח. התוצאה היא תחושה של שליטה מוגברת בשרירים, ושיפור בגמישות ובטווחי התנועה של השרירים. מתיחות משמשות גם במטרות טיפוליות כדי להקל על התכווצויות שרירים ולשפר את תפקודם על ידי הגדלת טווחי התנועה שלהם.
בצורתה הבסיסית ביותר, מתיחה היא פעילות טבעית ואינסטינקטיבית, ומבוצעת על ידי בני אדם וחיות רבות אחרות באופנים שונים, כגון פיהוק. מתיחות מתבצעות לעיתים קרובות באופן אינסטינקטיבי לאחר התעוררות משינה, לאחר תקופות ארוכות של חוסר פעילות, או לאחר יציאה מחללים ואזורים סגורים. בנוסף לחולייתנים (יונקים וציפורים), נמצאו גם מתיחות אצל עכבישים. הגברת הגמישות באמצעות מתיחות היא אחד העקרונות הבסיסיים של כושר גופני. מקובל שספורטאים מבצעים מתיחות לפני ואחרי פעילות גופנית, במטרה להפחית את הסיכון לפציעה ולשפר את הביצועים.
על המתיחות להתבצע בצורה נכונה, אחרת הן עלולות להיות מסוכנות ולגרום נזק זמני או קבוע. באופן כללי, ישנן טכניקות רבות למתיחה, אך היעילות שלהן משתנה בהתאם לקבוצת השרירים המסוימת שנמתחת. טכניקות מסוימות עשויות להיות לא יעילות או מזיקות, עד כדי גרימה של גמישות יתר, חוסר יציבות או נזק קבוע לגידים, לרצועות ולסיבי השריר. האופי הפיזיולוגי של המתיחות, ותיאוריות לגבי השפעתן של טכניקות מתיחה שונות מהווים נושא למחקר רחב.
למרות שמתיחות סטטיות הן חלק משגרות חימום מסוימות, הן בדרך כלל מפחיתות את רמת הכושר, לכן מומלץ לבצע לפני אימון חימום דינמי אקטיבי.
פיזיולוגיה

מחקרים מראים כי בניגוד ממה שמקובל לחשוב, שהמתח השרירי המתרחש במהלך מתיחה הוא חוץ תאי, למעשה המתח מתרחש בתוך תאי השריר, והוא משפיע על רכיב חלבון בשם טיטין הנמצא בתוך המיופיברילים (רכיבים שמרכיבים את הסיבים של השריר) שבתוך שרירי השלד. עקב אמצעי הגנה נוירולוגיים מפני פציעה, בדרך כלל בלתי אפשרי לאנשים מבוגרים למתוח את רוב קבוצות השרירים למלוא אורכן ללא אימון, עקב הפעלת התנגדות של השרירים כאשר השריר מגיע לגבול טווח התנועה הרגיל שלו.
סוגי מתיחות

ישנם שני סוגים של מתיחות: סטטיות או דינמיות. במתיחות סטטיות מבצעים מתיחה של השריר ונשארים במצב המתיחה למשך פרק זמן מסוים. במתיחות דינמיות מבצעים הארכה ומתיחה של השריר תוך כדי תנועה. מתיחות יכולות להיות אקטיביות או פסיביות, כאשר במתיחות אקטיביות לא משתמשים בעזרים חיצוניים, ואילו במתיחות פסיביות לפעמים מערבים עזרים חיצוניים לביצוע המתיחה. מתיחות יכולות גם לכלול רכיבים פסיביים ואקטיביים כאחד.
מתיחה דינמית היא מתיחה המבוססת על תנועה, שמטרתה להגביר את זרימת הדם בכל הגוף ובמקביל לשחרר את סיבי השריר. במתיחות דינמיות מותחים שריר מסוים בתנועה ללא שמירת המתח. דוגמה למתיחה דינמית היא לונג׳ (אנ'). צורה נוספת של מתיחה דינמית היא מתיחה בליסטית, שהיא מתיחה אקטיבית שבה מותחים את השריר לאורך כל טווח התנועה האפשרי. ניתן לבצע מתיחה בליסטית גם עם כלי עזר כמו רצועות התנגדות. מתיחה בליסטית עלולה לגרום לנזק למפרקים.
המתעמלת הרוסייה סמירה מוסטפאיבה בתרגיל
שחקן הכדורגל לואיס סוארז במתיחת אימון לפני משחק
שחקן הוקי מתמתח
מתיחה בעזרת אדם אחר במהלך תחרות ספורט
יעילות

מתיחות נמצאו יעילות ולא יעילות, תלוי במטרה היישומית שלהן. למרות שאנשים רבים עושים מתיחות לפני או אחרי פעילות גופנית, ממצאים רפואיים הראו שאין לכך תועלת משמעותית במניעה של כאבי שרירים ספציפיים. עם זאת, זה עשוי להפחית את הצטברות החומצה הלקטית בשרירים, ולהגדיל את כושר הסבילות לאימון הבא. נראה כי מתיחות אינן מפחיתות את הסיכון לפציעה במהלך תרגילים, למעט חימום דינמי לפני ריצה, משום שהיא משפרת את גמישות המפרקים כנגד הלחץ שמופעל עליהם במהלך הריצה. עם זאת, לא הוכח שזה מפחית את הסיכון לפציעה. חימום של מתיחות דינמיות הוכח כמסייע באופן כללי לביצועים בריצה.
למרות שמתיחות סטטיות יוצרות מתיחה אינטנסיבית יותר מכיוון שהן מסוגלות לבודד קבוצת שרירים טוב יותר, הן יכולות לגרום למעשה להיחלשות השרירים, משום שלאחר שחרור המתח השריר נוטה להתכווץ. הדבר הוכח אצל ספורטאים, שלאחר מתיחות סטטיות לא יכלו לקפוץ אנכית לגובה שבו קפצו לפני כן, וכן לא היה שיפור בקפיצה או בגמישות שלהם. כמו כן, ככל שמשך המתיחה הסטטית ארוך יותר, השריר נעשה מוחלש יותר. כאשר המטרה היא להגביר את הגמישות, הטכניקה הנפוצה ביותר היא תרגול קבוע של מתיחות סטטיות שמגדילות את טווח התנועה של השריר. בניגוד לתוצאות השליליות אצל ספורטאים, מתיחות סטטיות מגדילות את חוזק וכוח השרירים בקרב אוכלוסייה מבוגרת שפעילה פחות מבחינה פיזית.