stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דינו סיסרלי
קריירת משחק > טמפה ביי לייטנינג

סיסרלי שיחק את משחקו הראשון כחבר בטמפה ביי לייטנינג ב-5 באוקטובר 1996, וצבר שער ושתי נקודות בניצחון 3–4 על פיטסבורג פינגווינס. ב-8 בנובמבר 1996, הוא כבש שלושער מול פיטסבורג פינגווינס בשוויון 5–5. הוא סיים את עונת 97–1996 כששיחק ב-77 משחקים, צבר ניקוד קבוצתי גבוה עם 35 שערים ו-60 נקודות. סיסרלי הבקיע את השער האחרון במשחק האחרון בו שיחקו הרטפורד ויילרס ב-13 באפריל 1997, כשהבקיע את השער היחיד ללייטנינג בהפסד 2-1.
הוא החל את עונת 1998 עם לייטנינג; שיחק 34 משחקים וצבר 11 שערים ו-17 נקודות. ב-15 בינואר 1998, הוא הועבר יחד עם ג'ף נורטון לפלורידה פנתרס בתמורה למרק פיצפטריק וג'ודי האל.
קריירת משחק > פלורידה פנתרס

סיסרלי שיחק את משחקו הראשון עם הקבוצה ב-21 בינואר 1998. הוא כבש את שערו הראשון עם פלורידה ב-24 בינואר 1998, נגד קלי הרודי מסן חוזה שארקס בשוויון 1-1. הוא סיים את העונה עם חמישה שערים ו-16 נקודות ב-28 משחקים עם פנתרס. הוא סבל מפציעה בעונת 1989, ונעדר במשך רוב העונה בשל פציעה בגבו מול שיקגו בלאקהוקס ב-4 בנובמבר 1998. הוא שיחק רק ב-14 משחקים וצבר שישה שערים ושבעה נקודות. ב-31 באוגוסט 1999, סיסרלי הודיע על פרישתו.
קריירת משחק > קריירה בינלאומית

סיסרלי שיחק עם נבחרת קנדה באירועים בינלאומיים שונים במהלך הקריירה שלו. באליפות העולם בהוקי קרח לנוער 1980 שנערכה בהלסינקי, פינלנד, הוא כבש חמישה שערים ושש נקודות בחמישה משחקים, כאשר קנדה סיימה במקום החמישי. באליפות העולם בהוקי קרח 1982 שנערכה בפינלנד, הוא צבר שני שערים ושלוש נקודות בתשעה משחקים, כאשר קנדה זכתה במדליית הארד. סיסרלי שיחק אף באליפות העולם בהוקי קרח 1987, וצבר ארבעה שערים ושש נקודות ב-10 משחקים כשקנדה סיימה במקום הרביעי.
תקיפות

בקריירה של סיסרלי ישנם מספר אירועים השנויים במחלוקת, גם על הקרח וגם מחוצה לו. ב-1987 הוא הודה בחשיפה מגונה וקיבל מאסר על תנאי. לאחר מכן ב-6 בינואר 1988, במשחק ששוחק במייפל ליף גארדנס, תקף סיסרלי את מגן מייפל ליפס אז, לוק ריצ'רדסון, עם מקלו. כתוצאה מתקרית זו הורשע סיסרלי בתקיפה, נקנס ב-1,000 דולר ונידון ליום מאסר אחד.
במאי 1990, בזמן ששיחק עם הקפיטלס, הואשם סיסרלי באונס נערה בת 17 מחוץ לבר, לצד חברי הקבוצה ג'ף קורטנל, סקוט סטיבנס וניל שיהי. תיק בית המשפט נסגר, אם כי דובר משטרת המטרופולין באותה עת הצהיר כי למשטרה "יש מספיק יסודות להאמין שאכן התרחשה עבירה פלילית".
היכל התהילה

סיסרלי התקבל להיכל התהילה של ההוקי ב-2010, שמונה שנים לאחר שהפך לזכאי להתקבל. בעיתונות היו דיווחים ששיערו שפעילותו הקרימינלית היא זו שמנעה ממנו במשך שנים להתקבל.
קבוצת הנוער עימה שיחק, לונדון קינגס, הפרישו לגמלאות את חולצתו מספר 8.
סיסרלי היה הבעלים של מועדון הלילה Club 22 בעיר שלבי צ'רטר, על שם מספר החולצה שלבש עם הקפיטלס, רד וינגס, לייטנינג ופנתרס. הוא נסגר בשנת 2011. זמן קצר לאחר הסגירה, פתח סיסרלי בר ספורט באותו מקום. שם הממסד הוא תיאטרון בר הספורט של סיסרלי, הקרוי על שם האווירה בסגנון ה"תיאטרון". מאז הוא פתח שני ברי ספורט נוספים, אחד מול הפאלאס של אובורן הילס; והשני באתר של ה-Post Bar לשעבר במרכז דטרויט, ליד קובו סנטר. הסניף בדטרויט פתוח רק למשחקי בית של רד וינגס ואירועים מיוחדים אחרים.
פרסים והישגים

קבוצת אולסטאר שנייה ב-OMJHL, בשנת 1978
משחקי אולסטאר ב-NHL: בשנים 1982, 1983, 1989, 1997
שיאי NHL

הכי הרבה נקודות לרוקי, 21 בפלייאוף 1981
הכי הרבה שערים לרוקי, 14 בפלייאוף 1981
השחקן המהיר ביותר שהבקיע 20 שערים (ב-15 משחקים), עונת 1986/87
הערות שוליים

↑  Weekes, Don; Banks, Kerry (2004). The unofficial guide to even more of hockey's most unusual records. Vancouver [etc.]: Greystone Books. ISBN 1-55365-062-X.
↑  "Tampa Bay Lightning at Hartford Whalers Box Score — April 13, 1997".
↑  "Ciccarelli Announces His Retirement". NHL.com. 31 באוגוסט 1999. אורכב מ-המקור ב-22 במאי 2000. נבדק ב-24 ביולי 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Ciccarelli Cited for Assault". The New York Times. 25 באוגוסט 1988. נבדק ב-14 באפריל 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Horwitz, Sari; Davis, Patricia (1990-05-16). "BOSS SAYS GIRL TRUSTED THE CAPITALS". Washington Post (באנגלית אמריקאית). ISSN 0190-8286. נבדק ב-2021-06-25.
↑  McKenna, Dave (2006-04-21). "Another Lose-Lose Situation". Washington City Paper (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-06-25.
↑  Knight, Stephen (8 בנובמבר 2010). "Dino finally gets his due: Ciccarelli in Hockey Hall of Fame". Vancouver Sun. נבדק ב-14 באפריל 2011. {{cite news}}:  (עזרה)(הקישור אינו פעיל)
↑  Ciccarelli, Granato, James to Hockey Hall NHL.com, June 22, 2010
↑  Mathes, Dale (7 בפברואר 2014). "A Taste of Hockeytown Comes to Auburn Hills". Developing Thoughts. נבדק ב-19 בפברואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Roose, Bill (1 באוקטובר 2013). "Ciccarelli re-opens old Detroit landmark". The Wheel Deal. Detroit Red Wings. נבדק ב-19 בפברואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
רבקה מנוביץ

| --- | --- |

 לידה:  18 ביולי 1942 (בת 82) ד' באב ה'תש"ב מגדיאל
 שם לידה:  רבקה מעייני
 מדינה:  ישראל
 מקום מגורים:  קריית משה, ירושלים
 ידועה בשל:  חלוצת התיאטרון הדתי בישראל
 השכלה:  בית יעקב, תיכון פא"י, האוניברסיטה העברית, טורו קולג', מעלה - בית הספר לקולנוע ולטלוויזיה
 תקופת הפעילות:  מ-1959
 מעסיק:  מינהל החמ"ד, מכללת אמונה
 תפקיד:  ראש החוג לתיאטרון במכללת אמונה
 בן זוג:  צבי מנוביץ
 מספר צאצאים:  3
 פרסים והוקרה:  פרס אגרסט לשנת ה'תשמ"ט על מפעל חיים ייחודי של יצירה וחינוך בתחום המחזאות והבימוי    פרס לזכרו של אריה כהנא, על הצטיינות יתירה בלימודי יהדות ולתרומה ניכרת לחקר תולדות היהדות.
רבקה מנוביץ-מעייני (נולדה בד' באב ה'תש"ב, 18 ביולי 1942) היא במאית תיאטרון, מחזאית וסופרת ישראלית.
הקימה וניהלה את היחידה לתיאטרון במינהל החמ"ד במשרד החינוך במשך עשור.
ב-1996 הקימה את החוג לתיאטרון במכללת אמונה, ועמדה בראשו עד 2016.
ביוגרפיה

אביה, הרב דב מעייני, היה רבה של המושבה מגדיאל (כיום הוד השרון). אמה, פריידל (בת הרב יואל ברנצ'יק, מייסד רשת החינוך "תורה ודרך וארץ" בריגה) הייתה מורה לתנ"ך ועברית.
אחיה הצעיר היה הרב בצלאל מעייני.
בתקופת מלחמת העצמאות שהה אביה בארצות הברית בשליחות ציבורית ובעקבות המצב הביטחוני במגדיאל עזבו בני המשפחה את המושבה למשך תקופה, ושהו בין השאר בביתו של השופט ד"ר יצחק קיסטר בבני ברק. לאחר המלחמה שבה המשפחה למגדיאל.
בשנת 1952, כשהייתה בת 10 נפטר אביה.
ביוגרפיה > לימודים

למדה בבית יעקב ובתיכון פא"י. הייתה חניכה בתנועת הנוער עזרא. עשתה שירות לאומי בשעלבים.
למדה אמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל ופרשה לאחר שנת לימודים אחת בהשפעת ידיד המשפחה.
ב-1970 עברה השתלמות בתיאטרון קהילתי אצל יוסי אלפי, והשתתפה בסדנה של קול ישראל לכתיבת תוכניות רדיו ותסכיתים בהדרכת אמנון אחי-נעמי.
ב-1986 סיימה לימודי תואר ראשון בתיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2002 למדה תואר שני בהיסטוריה בטורו קולג'. נושא התזה שכתבה בהנחיית פרופסור כרמי הורוביץ היה: "התיאטרון בהיסטוריה של התרבות היהודית - מסע דיאלקטי של עימותים וצמתים". במהלך לימודיה לתואר השני קיבלה פרס לזכרו של אריה כהנא, על הצטיינות יתירה בלימודי יהדות ולתרומה ניכרת לחקר תולדות היהדות.
בשנת 2012 הייתה תלמידת מחקר באוניברסיטה העברית, וכתבה דוקטורט בהנחיית פרופסור יהודה מורלי בשם: "עימותים וצמתים - מערכת היחסים הדיאלקטית שבין עולם התיאטרון, ההלכה, והמסורת היהודית".
ב-2009 למדה תסריטאות במעלה - בית הספר לקולנוע ולטלוויזיה.
ביוגרפיה > תיאטרון: הוראה, כתיבה ובימוי

בין השנים 1959–1983 חינכה ולימדה אמנות בבתי ספר במקומות שונים בירושלים.
היא כתבה וביימה מופעים אור-קוליים בהשתתפות הורים ותלמידים בבית הספר "פרדס" ברמת אשכול. בין המופעים: "הלפיד הבוער" (ליום הזיכרון לחללי מערכות ישראל וליום העצמאות), "לבנותה באש", "אדמת הקודש", "קיבוץ גלויות", "אחי גיבורי התהילה" (הועלה בז'ראר בכר), "אלכסנדר רובוביץ'", "מעוז נשים" (על עמידתן של נשים במלחמת יום הכיפורים), ו"הנזיר" (על הרב דוד כהן).
בשנים 1984–1998 לימדה אמנות בבית הספר ממ"ד ציון עזרי בירושלים, והייתה אחראית הפקות ובמאית של אירועי בית הספר. היא עיבדה וביימה את ההצגות "כנר על הגג", "קשה להיות יהודי" (על פי שלום עליכם ויצחק דב ברקוביץ), "עלי כינור", "היה היו חסידים" (על פי איש חסיד היה), "המעפיל הקטן", "בוסתן ספרדי", "המצחיקה עם העגילים", "אחי גיבורי התהילה", "דוד המלך", "אגדת ירושלים החדשה" (ליום ירושלים), "עד עלות השחר", "ה' שומע" (לחגיגת קבלת סידור). בשנים אלו כתבה עיבדה ביימה והפיקה הצגות בבתי ספר נוספים: "סטמפניו" ו"תהילה" במדרשיית עמליה, "אחי גיבורי התהילה" בתיכון הימלפרב, "אש מן ההרים" (מחזה על תולדות גוש עציון) בבית צעירות מזרחי, "על הניסים" בממ"ד רמות, "שנת השבע" (מחזה על שנת שמיטה) בבית הספר נועם בנות, "מי אתה הנער" בבית הספר נועם בנים, ו"בוסתן ספרדי" בבית הספר רמות ב'. מחזות אלו יצאו לאור בספר בהוצאת משרד החינוך.
ב-1998, במסגרת חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל כתבה וביימה את המחזה "התקוה". המחזה הופק בשיתוף תלמידים מ-12 בתי ספר, והועלה 4 פעמים בתיאטרון ירושלים בפני 4000 צופים, ביניהם שר החינוך יצחק נבון.
בשנת 1990 הקימה את האגף לפיתוח התיאטרון בחמ"ד ועמדה בראש האגף במשך עשור, עד שנת 2000.
בשנים 1990–2000 עבדה בבית הספר "מימון" בירושלים. היא העלתה את ההפקות: "אגדת ירושלים", "בימים ההם בזמן הזה" (לחנוכה), "סאלח שבתי", "הרשל'ה", "אגדת שלושה וארבעה", "בוסתן ספרדי", "קשה להיות יהודי", "כנר על הגג", "מפי העם" (על פי י"ל פרץ), "אש מן ההרים", ו"עלי כינור".
בשנת 1991 כתבה וביימה את המחזמר "צפנת ועברי". המחזמר הועלה בתיאטרון ירושלים בשיתוף בתי ספר רבים מהעיר ירושלים לכבוד שנת הלשון העברית (מאה שנה ליסוד ועד הלשון העברית).
בשנת 1992 כתבה וביימה את ההצגה מגילת ספרד לרגל 500 שנה לגירוש ספרד. ההצגה עלתה בתיאטרון ירושלים.
ב-1998 כתבה וביימה את המחזמר "שירת נבל דוד וירושלים" שהועלה בשיתוף מספר בתי ספר בתיאטרון ירושלים. פסקול המחזמר יצא לאור על גבי תקליטור.
ביוגרפיה > תיאטרון: הוראה, כתיבה ובימוי > מופעים אור-קוליים ביישובים

ב-1974 כתבה וביימה מופע אור-קולי ליישוב מעלה אדומים, המופע הופק והועלה עם תושבי היישוב. ב-1990 כתבה ביימה והפיקה מופע אור קולי ליישוב רמת מגשימים, המופע הופק והועלה עם תושבי היישוב. בשנת 1992 כתבה ביימה והפיקה את המופעים "ח"י לעפרה" ו"ח"י לשומרון" (בקדומים) לרגל 18 שנות התיישבות. בשנת 1997 כתבה וביימה את המופע האור-קולי "אפרת - עיר שבע הגבעות" לכבוד שנת בר מצווה ליישוב.
ביוגרפיה > מכללת אמונה

ב-1995 הקימה וניהלה את החוג האקדמי לתיאטרון במכללת אמונה, ועמדה בראשו עד שנת 2011. בשנים אלו בנתה את התכנית האקדמית לחוג, ותוכנית זו אושרה על ידי המועצה להשכלה גבוהה כחוג אקדמי. בשנים 2014–2016 ניהלה והייתה נשיאת החוג.
ב-1997 כתבה וביימה את המחזה "רות - מדרש דרמטי למגילת רות". במחזה שיחקו סטודנטיות החוג לתיאטרון במכללת אמונה והוא הועלה בז'ראר בכר. שנה לאחר מכן עלה המחזה בבנייני האומה.
במסגרת ההפקה השנתית של החוג לתיאטרון ב-2005 כתבה וביימה את "נעמי" - מחזמר על נעמי שמר שהועלה בתיאטרון ירושלים.
לאחר מכן יזמה (יחד עם יאיר אברהם וייס, בנו של הלל ויס) את הקמת מגמת תיאטרון לגברים בניהולו של שולי רנד בבית הספר "מעלה". במגמה זו למדו בין השאר חגי לובר (תיאטרון אספקלריא), גלעד אלפסי (תיאטרון תאיר), מנחם לוי (תיאטרון אודיו אבות האומה), דרור אידר, נעם בלויגרונד, אייל ניידורף, ישי מאיר, דביר שרייבר, עופר גורן, אליעז כהן, אסף ליפמן, אהד טהרלב ועוד.
ביוגרפיה > פרסומים > ספרים ומדיה

לא בשמים היא, תסכית בנושא תולדות ההלכה שודר בקול ישראל, 1970
על השמיטה (חוברת איורים לשנת השמיטה), ירושלים: משרד החינוך והתרבות, 1973
אש מן ההרים (מחזה מתולדות גוש עציון, על פי כתב יד של יעקב אבן חן), ירושלים: משרד החינוך והתרבות: האגף לתרבות תורנית, ה'תשמ"ט 1989, 43 עמ'
מופעים בבית-הספר: מסכת, חיזיון אור-קולי, מחזה; ירושלים: משרד החינוך, מנהל החינוך הדתי, ה'תשנ"ה 1995, 342 עמ'
אעברה נא - סיפורו העלום של הרב דב מַעֲיָנִי , (תחקיר היסטורי: שלמה טיקוצינסקי) ירושלים: מוסד הרב קוק ה'תשע"ה 2014, 286 עמ'
הספר מבוסס על מכתבים שכתב אביה, הרב דב מעייני
לספר מצורף נספח דיגיטלי (החסן נייד) ובו שירים וניגונים מעולם הישיבות הליטאי שהיה נוהג לשיר ושירים של אביה, מושרים בפי אחיה הרב בצלאל מעייני, איגרותיו, מאמרים ודברי תורה מפיו
הבמה המשקרת: התיאטרון ביהדות - בין מושב לצים לבית המדרש, ספרי צמרת, 2017, 189 עמ'
לא קשת רוח אנוכי - סיפורה של בת נובהרדוק, ספריית בית אל, 2024
ביוגרפיה > פרסומים > ספרים ומדיה > אל תירא

בשנת 2002, במלואת 50 שנה לפטירת אביה, הוציאה את האלבום "אל תירא - בעקבות השיר אל בית אבא".
ביוגרפיה > פרסומים > ממאמריה

התיאטרון והחינוך הדתי, בשדה חמ"ד כ"ז ה-ו, סיון ה'תשמ"ד, עמ' 201-218
תיאטרון ויהדות - צירוף בעייתי, בשדה חמ"ד ל', תשרי-חשון ה'תשמ"ח
הקריאה לתיאטרון יהודי מגויס, דימוי 5-6, חורף ה'תשנ"ג, עמ' 18-24
התיאטרון הדתי – תיאטרון בכבלים, סדרת מאמרים בהצופה, 2002
הדרמה שמאחורי ההצגה, בתוך: יצחק הקלמן (עורך), אבי עופרים: קובץ מאמרים לזכרו של צבי כורך מייסד תוכנית "עופרים", ירושלים: משרד החינוך, מינהל החינוך הדתי, ה'תשס"ב 2001
יצר הרע הוא שחקן טוב, ראיון במקור ראשון, ראש השנה תשס"ח
האישה הדתית והתיאטרון - קוים לדמותו של תיאטרון הנשים הדתי של אמונה, בתוך: לילך רוזנברג-פרידמן (עורכת), מאמונה למעשה: שבעים שנה לתנועת אמונה, בני ברק: תנועת האשה הדתית לאומית, עמ' 223 (למאמר מצורף נספח: תפילת השחקן - תפילה לפני העלייה לבמה שחיברה מנוביץ)
ביוגרפיה > פרסים והוקרה

במהלך לימודיה לתואר השני בטורו קולג' קיבלה פרס לזכרו של אריה כהנא, על הצטיינות יתירה בלימודי יהדות ולתרומה ניכרת לחקר תולדות היהדות
פרס אגרסט לשנת תשמ"ט על מפעל חיים ייחודי של יצירה וחינוך בתחום המחזאות והבימוי
פרס הסתדרות המורים על תרומה ייחודית לחינוך ולתרבות
פרופסור יהודה מורלי כתב על עשייתה: ”היא פרצה דרך והתמודדה עם הנידוי המסורתי של היהדות על מוסד התיאטרון בכל גילוייו, וסללה נתיב לכניסתו אל עולם היהדות הדתית. יחד עם זה היא יצרה משנה רעיונית ייחודית שיכולה לשמש תשתית לחינוך וליצירה התיאטרונית היהודית החדשה”.
הרב יהושע וידר כתב על עשייתה: ”(מנוביץ היא) לא רק שותפה אלא סוללת ומעצבת דרך...כל העוסקים בתחום (התיאטרון) במערכת החינוך הדתי כיום הינם - גם בלא יודעין - תלמידיה ותלמידותיה”.
ביוגרפיה > חיים אישיים

הייתה נשואה לצבי מנוביץ' (עד לפטירתו ב-2022), להם 3 ילדים: דב מנוביץ - בעל סוכנות ביטוח, הרב יואל מנוביץ, ראש ישיבת הגולן וציפורה (ציפי) כהן-מנוביץ - מנהלת אולפנת צביה יצירתית בגבעה הצרפתית.
היא מתגוררת בקריית משה בירושלים.
הערות שוליים

1 2  עפרה לקס, הנשים המוזרות עושות תיאטרון, באתר ערוץ 7, 2 בספטמבר 2010
1 2 3  מופיע בעמ' 5 של חוזר מנכ"ל משרד החינוך, אוקטובר 1991
↑  ראש חוג לתיאטרון חדשה במכללת אמונה,  באתר כיפה, 26 באוגוסט 2015
↑  אריאל הורוביץ, אבי, בתו, מקור ראשון, מוסף "שבת", 26 ביוני 2015
↑  עימותים וצמתים - היסטורית התרבות של עמ"י באתר הספרייה הלאומית
↑  רבקה מנוביץ באתר מעלה
↑  רבקי גולדפינגר, עניין אישי - הפעם עם ד"ר רבקה מנוביץ, באתר ערוץ 7, 4 ביוני 2015
↑  שירת נבל דוד וירושלים באתר הספרייה הלאומית
↑  על ההצגה "רות" – "ספינת הדגל של היצירה התאטרונית הדתית החדשה", ניתוחה של הפקה נשית חלוצית, היחידה לתיאטרון בחמ"ד, ירושלים ,אלול תשס"א, עמ' 43
↑  אש מן ההרים באתר הספרייה הלאומית
↑  מופעים בבית הספר באתר הספרייה הלאומית
↑  הרב יואל קטן, מעיין נובע, באתר ערוץ 7, 9 ביולי 2015
↑  מורן כהן, האזינו: השיר שנולד בסלובדקא, באתר בחדרי חרדים, 11 ביוני 2015
↑  אל תירא: בעקבות השיר, אל בית אבא באתר הספרייה הלאומית
1 2  מופיע על כריכת הספר "הבמה המשקרת"
↑  המכללה האקדמית הדסה מארחת את תלמידות אולפנת צביה באתר מכללת הדסה, 24 באוקטובר 2023
זאגר

זאגר (בליטאית: Žagarė; בפולנית: Żagory; ביידיש זשאַגער או זאַגער) היא עיירה במחוז שאולאי בצפון ליטא סמוך לגבול עם לטביה. הנהר סוֶוטֶה (אנ') חוצה את העיירה לשניים, ושני החלקים נקראו "זאגר ישן" ו"זאגר חדש", ובהם התקיימו קהילות יהודיות נפרדות.
הקהילה היהודית

הקהילה היא מהוותיקות בליטא, וראשיתה במאה השש עשרה. היהודים עסקו בחכירת מכס וביבוא סחורות וכן היו בה בעלי מלאכה שונים. אחרי מלחמת נפוליאון היה שגשוג כלכלי בעיירה, שחיי המסחר בה נוהלו בעיקר על ידי היהודים. היו מספר ימי שוק וירידים, והוקמו בתי חרושת על ידי יהודים. בשנת 1897 נמנו בעיר 5,443 יהודים, שהיוו 60% מאוכלוסיית העיר. במאי 1902 פרצה בעיירה שרפה, שכילתה שני שלישים מזאגר ישן. עד מלחמת העולם הראשונה גדלה והתפתחה העיר, בעיקר הודות למסחר הנרחב שנוהל בה על ידי יהודים.
בתנועת המהפכה ב-1905 היו יהודים פעילים, ורבים נפגעו על ידי הקוזאקים. בימי מלחמת העולם הראשונה עזבו היהודים את המקום, וחלק חזר לעיירה לאחר תום המלחמה. רבים מיהודיה היגרו לארץ ישראל, לאמריקה ולדרום אפריקה. ב-1923 מנה היישוב היהודי 1928 נפשות, וערב השואה 1,000 נפשות בלבד.
עם כיבוש ליטא בידי הגרמנים ב-1941, נצטוו כל יהודי העיירה להיכנס לגטו בעיירה. אליהם צורפו כ-1,000 יהודים נוספים מעיירות סמוכות, בהם יהודים משאולאי ובזיליונאי. ב-2 באוקטובר 1941, נלקחו כל יהודי הגטו ליער סמוך ונרצחו בידי הנאצים ומשתפי פעולה ממשטרת העזר הליטאית. עם הכיבוש הסובייטי ב-1944 נפתחו הקברים ונספרו בהם 2,402 גופות.
פרסומה של העיירה בעולם היהודי היה הודות לרשימה ארוכה של חכמים ולמדנים שיצאו ממנה.
מרבניה נודעו – הרב שלום בן ציון פלמן, הרב יעקב כ"ץ, הרב יצחק זונדל ריף, שמילא את מקום חותנו הרב טודרוס הלוי לוקשצאן, והרב אורי דוד אפריון, מחבר שו"ת אפריון דוד, ב"זאגר ישן", והרב ישראל ריף, חתנו של ר' רפאל שפירא ואביו של ר' יצחק זונדל ריף, ב"זאגר חדש". כהונתם המקבילה של ר' ישראל ובנו בשתי הקהילות סיימה את המחלוקת ביניהן וחיו בשלום בשנותיהן האחרונות לפני חורבן הקהילות בשואה.
מילידיה – ר' שלמה אלישיב, ר' ישראל מסלנט, ר' אהרן שלמה מהריל, ר' רפאל נתן נטע רבינוביץ, העסקן קלונימוס זאב ויסוצקי, אליעזר יעקבזון, ומקס עמנואל מנדלשטם.
לקריאה נוספת

יהדות ליטא, חלק ג', תל אביב תשכ"ז, עמ' 311-312.
הערות שוליים

↑  בארצינו, המליץ, 5 ביוני 1902
↑  'אלה אזכרה : אוסף תולדות קדושי ת"ש-תש"ה' (בעריכת הרב יצחק לוין), בהוצאת "המכון לחקר בעיות היהדות החרדית", ניו יורק, מנחם אב תשט"ז, כרך ראשון, עמ' 322-321.
| ערי ליטא |
| --- | --- | --- |
| בירות מחוזות ליטא | אוטנה • אליטא • וילנה • טאורגה • טלז • מריאמפולה • פוניבז' • קובנה • קלייפדה • שיאוליאי |  |
| בירות מחוזות משנה של ליטא | אוקמרגה • איגנלינה • אלקטריינאי • אניקשט • בירז' • בירשטונאס • גרגז'דאי • דרוסקינינקאי • וילקובישק • ויסגינס • וריאנה • זרסאי • טרקאי • יאנובה • יורבורג • ינישוק • לזדיי • מולייטאי • מז'ייקיאי • נאויואי אקמנה • נידה • פגייגיאי • פאקרואוייס • פלאנגה • פלונגה • פסווליס • פרינאי • קדאיניאי • קופישוק • קזלו רודה • קאישיאדוריס • קלווריה • קרטינגה • ראסייניאי • רדווילישקיס • רוקישקיס • ריטובה • שאקי • שווינציאן • שלצ'ינינקאי • שילוטה • שיללה • שירווינטוס • שקוד |  |
| שאר ערי ליטא | אובליאי • אוז'וונטיס • אז'רליס • איישישוק • אקמנה • אריוגלה • בלטויי ווקה • גלגאודישקיס • גריגישקס • גרליאבה • דאוגאי • דוסיאט • דוקשטי • ובלנינקס • וייביס • וייסיאי • וילקי • וירבאליס • ונטה • וקשנה • ורניאי • זאגר • ז'ייז'מריאי • טרשקון • יונישקליס • יז'נאס • לינקובה • לנטבאריס • נמנצ'ין • סדה • סובצ'יס • סימנה • סלנט • סמלינינקאי • פבראדה • פנדליס • פנמוני • פרייקולה • ציטוביאן • קודירקוס נאומייסטיס • קוורסקס • קורשן • קיבארט • רודישקס • רמיגלה • שדובה • שוונצ'יונייליאי • שקודוויל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 238123705   WorldCat (עם VIAF): 238123705
הומר הולט

הומר אדמס הולט (באנגלית: Homer Adams Holt;‏ 1 במרץ 1898 –  16 בינואר 1975) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מוירג'יניה המערבית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כתובע הכללי ה-19 של מדינתו בשנים 1933–1937, ולאחר מכן ועד 1941 כמושל וירג'יניה המערבית ה-20.
ראשית חייו

הומר הולט נולד בעיר לואיסבורג שבווירג'יניה המערבית, כבנם של רוברט ביירן הולט ושל אמה ל. (לבית מקוורטר) הולט. הוא היה נכדו של הומר אלונסיוס הולט, שופט בית המשפט העליון של וירג'יניה המערבית, שנפטר זמן קצר לפני לידתו, וככל הנראה הוא נקרא על שמו. הוא למד בבית הספר הצבאי גרינברייר שבעירו, ולאחר מכן למד באוניברסיטת וושינגטון ולי, שם הוא היה חבר באחוות פי-קאפא-פסי, וסיים את לימודיו ב-1918. לאחר ששירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, הוא שב ב-1920 לאוניברסיטת וושינגטון ולי, למד משפטים, וקיבל תואר ב-1923. ב-1924 נשא הולט לאישה את איזבל ווד, ונולדו להם שלושה ילדים. במשך שנתיים הוא לימד משפטים באוניברסיטה בה למד, ולאחר מכן עסק בעריכת דין בפאייטוויל בשנים 1925–1933.
התובע הכללי של וירג'יניה המערבית

ב-1932, בגיל 34, נבחר הולט לתפקיד התובע הכללי של וירג'יניה המערבית, תפקיד בו הוא שימש עד לבחירתו כמושל ב-1937. הוא נבחר במערכת הבחירות שבה איבדו הרפובליקנים את שליטתם ארוכת הימים במדינה. הוא עבד בשיתוף פעולה עם המושל הרמן קמפ כדי לחזק את מערכת הכספים של המדינה שקרסה בעקבות קריסת וול סטריט ב-1929. היה זה הולט שטען בפני בית המשפט העליון של וירג'יניה המערבית בתיקים שצצו בעקבות התיקון לחוקת המדינה שהגביל גביית מיסים. התיקון לחוקה, שהתקבל בבחירות של 1932, האיץ את המחסור בהכנסות של המדינה ושל גופי הממשל המקומי כאשר הגביל גביית מיסי רכוש. הולט שימש בתפקיד התובע הכללי בתקופה בה התרחש אסון המנהרה הוק נסט (Hawks Nest Tunnel disaster), אירוע רחב היקף של מחלת ריאות תעסוקתית בשנות ה-30 שאירע כתוצאה מכריית מנהרה ליד גשר גאולי שבווירג'יניה המערבית כחלק ממיזם הידרואלקטרי. לאחר מכן, הגן הולט ללא הצלחה על חברת יוניון קרביד (Union Carbide) בפסק הדין של בית המשפט העליון של ארצות הברית "ארצות הברית נגד מדינת וירג'יניה המערבית".
מושל וירג'יניה המערבית

בנובמבר 1936 נבחר הולט כמושל וירג'יניה המערבית לאחר שהביס את מועמד הרפובליקנים השופט סאמרס ה. שרפ ביחס של 492,333 קולות מול 383,503 קולות. הוא היה המושל הראשון שהושבע לתפקידו בינואר במקום במרץ.
כמושל, הוא נקט בגישה שמרנית, וכמעט ולא הביע אמון במדיניות הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. החל מראשית תקופת כהונתו כמושל, הפך הולט את היציבות הפיננסית למשען העיקרי של ממשלו, ותמך בהמשך גביית מס המכירות כדי לאזן את ההגבלות על הכנסות המדינה שנכפו על ידי התיקון לחוקה.
הולט היה חסר אמון כלפי מנהיגי איגודי העובדים. כאשר ב-1939 צעדו 2,500 כורים ממקומות עבודתם במחוזות פאייט, ראלי, מרסר ומקדואל, הוא שלח להם מכתב בו הוא הבטיח את תמיכתו בהם אם הם ישובו לעבודה ללא חוזים עם האיגודים המקצועיים. בכירי האיגודים המקצועיים במדינה זעמו על צעדו זה, והם בחרו בסנאטור מתיו נילי כמועמדם לתפקיד המושל בבחירות הבאות, זאת כמשקל נגד למועמדו של הולט, ר. קארל אנדרוז. בדומה לעמדתו בנושא השביתות בענף הפחם, הייתה עמדתו בנוגע למדיניות הניו דיל. הוא זיהה את עצמו עם "סיעת בית הנבחרים" של המפלגה הדמוקרטית בווירג'יניה המערבית, והתנגד לסיעת הליברלים תומכי הניו דיל בראשות נילי וכמה ממנהיגי האיגודים המקצועיים.
בעת שכיהן כמושל, פעל הולט כדי לשמור על השלמות הפיננסית של המדינה. הוא חלק על דעתם של מנהיגי מערכת החינוך שנדרשה חקיקה מיוחדת כדי להוסיף מימון לבתי הספר הציבוריים. ועדיין, הוא תמך במהלך לאספקת ספרי לימוד בחינם עבור התלמידים. ב-1938 הוא תמך בהתלהבות בקבלת תיקון לחוקת המדינה שעל פיו היו אמורים להיבחר בבחירות רק המושל, התובע הכללי ומבקר המדינה, תיקון שלא אושר על ידי ציבור הבוחרים במשאל העם שנערך באותה שנה.
הולט היה מושל וירג'יניה המערבית במהלך התקופה בה מיזם הסופרים הפדרלי של מינהל קידום העבודות החל לעבוד על "וירג'יניה המערבית: מדריך למדינת ההרים" ב-1939. הולט לא היה מעוניין שהמדריך יפורסם. הוא האמין שהמדריך יוציא שם רע למדינה ושהוא היה "תעמולה מתחילתו ועד סופו".
כאשר זכה נילי במועמדות הדמוקרטים למשרת המושל ב-1940 כאשר עדיין כיהן כסנאטור, הפלגנות במפלגה הדמוקרטית באה שוב לידי ביטוי במאבק למינוי מחליפו של נילי בסנאט. כמושל היוצא, מינה הולט לאייש את המושב בסנאט את קלרנס א. מרטין, בעוד שנילי, כמושל הנכנס, מינה את ג'וזף רוזייר, נשיא הקולג' המדינה של פיירמונט. מינוי מסוג זה נעשה על ידי המושל, כך שהסוגיה הייתה תלויה ברגע המדויק בה חדל נילי לכהן כסנאטור והיה למושל. הפילוג בין השמרנים ובין הליברלים במפלגה הדמוקרטית בווירג'יניה המערבית התרחב עוד יותר כאשר הסנאט אישר לבסוף את כהונתו של רוזייר לאחר התלבטות ממושכת.
15 שנים לאחר מכן ערק הולט משורות הדמוקרטים, ובבחירות של 1956 הוא תמך ברפובליקני צעיר בשם ססיל אנדרווד למשרת המושל.
לאחר כהונתו

לאחר תום כהונתו כמושל, חידש הולט את עיסוקו בעריכת דין, והיה היועץ המשפטי הראשי של חברת יוניון קבריד בניו יורק, החברה שעמדה מאחורי אסון המנהרה הוק נסט. הולט היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת וושינגטון ולי בין השנים 1940–1969.
הומר הולט נפטר בצ'ארלסטון ב-16 בינואר 1975. הוא נטמן בבית הקברות רוזווד שבלואיסבורג.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1706-1707
הערות שוליים

↑  UNITED STATES v. STATE OF WEST VIRGINIA, 295 U.S. 463 (1935) - FindLaw.
↑  Thomas, Jerry B. The Nearly Perfect State": Governor Homer Adams Holt, the WPA Writers' Project and the Making of West Virginia: A Guide to the Mountain State. West Virginia History 52 (1993): 91-108.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3088 5939  LCCN: n88295887  SNAC: w6zp4jt9  VIAF: 31107552   WorldCat (עם VIAF): 31107552
משה שחל

משה שחל (נולד ב-20 במאי 1934) הוא איש ציבור ועורך דין ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.