הנס קרוסה
קורות חיים > רפובליקת ויימאר

מינכן העליזה, שקרוסה זכר מלפני המלחמה, קיבלה את פניו של החייל המשוחרר המחלים עם נשים קודרות, עטיות רעלות שחורות, גברים צולעים וחלונות ראווה ריקים. זה לא היה זמן למשוררים בעלי יכולת מוגבלת, כפי שקרוסה החשיב את עצמו. באותו זמן הוא חש ברצינות: "In den Jahren der Prüfung und Erniedrigung, wenn das Volk trauernd zur Erde schaut, wird ihm der Dichter stets am allernächsten sein" ("בשנות מבחן והשפלה, כשהעם מסתכל מטה אל האדמה באבל, המשורר תמיד יהיה הכי קרוב אליהם"). אבל גורלו שלו היה בעיקרו להיות רופא.
אני שוב אשב ליד מיטות חולים, אערוך תיעוד של מחלות של אחרים, אבצע אבחונים ופרוגנוזה, ארשום תרופות, אכתוב דוחות, אקרא לעיתים קרובות בלילה, ואצא מדי פעם לטיולי חג ולכתוב כמה פסוקים או עמוד של פרוזה פה ושם... רציתי להישאר מחובר למקצוע הרפואה ואם כתבתי משהו, רציתי להתמודד עם השפה בצורה לא שונה מאשר עם הרעלים הרפואיים, שלמינון המדויק שלהם הייתי רגיל.
הוא ראה כאות משמיים את העובדה שבזמן רכישת מכשירים רפואיים חדשים במהלך החלמתו במינכן, הוא פגש את רילקה, שהיה המטופל הראשון במרפאתו המחודשת. לאחר החלמתו הוא חזר למשרדו בפסאו. במסירות מחודשת הוא קרא כתבי עת רפואיים והלך להרצאות בקליניקה כדי לשפר את יכולותיו. הפרקטיקה בפסאו גדלה והעסיקה אותו למדי. אף על פי כן, בתוספת מאוחרת יותר לאוטוביוגרפיה שלו, שפורסמה לאחר מותו, הוא מודה שכאשר עבר למינכן, זמן לא רב לאחר שהקים מחדש את הפרקטיקה שלו בפסאו, הוא התכוון לחלוטין לוותר על רפואה עבור חייו של 'freier Schriftsteller' ('סופר עצמאי'): משאלה שלא הייתה יכולה אז להפוך למציאות. עם זאת, דוקטור קרוסה מצא מעט זמן ל-"Heilgifte" ("רעלים מרפאים") של הספרות. ב-1922 פרסם המחברו דוקטור בירגר, שעוצב בצורה כל כך בוטה על ורתר של גתה, את הכרך הראשון של האוטוביוגרפיה שלו, "Eine Kindheit". היחס בין האוטוביוגרפיה של קרוסה בארבעה חלקים ("Eine Kindheit"‏, "Verwandlung einer Jugend"‏, "Das Jahr der schönen Täuschungen" ו-"Der Tag des jungen Arztes") לבין "Dichtung und Wahrheit (אנ')" ("שירה ואמת") האוטוביוגרפי של גתה מעודן הרבה יותר מזה שבין ורתר ודוקטור בירגר.
דוקטור קרוסה כבר פרסם בשלב זה שלוש יצירות נוספות: "Stella Mystica"‏, "Gedichte" וחוברת לירית בת חמישה עשר עמודים בשם "Ostern" ("חג הפסחא"). ההצלחה של "Eine Kindheit" הציתה מחדש את ההתלהבות של דוקטור קרוסה. שוב, כמו ב-1908, הוא ראה לנגד עיניו קריירה מפתה ספרותית לחלוטין. כתביו עדיין הניבו רק הכנסה זעומה, אבל כל מילת שבח חדשה של חברים ומבקרים הפכה את המעבר בהדגשה מקריירה של דוקטור-משורר לקריירה של משורר-דוקטור לקצת יותר אפשרית. ב-1923 הוא פרסם מהדורה שלישית של Gedichte, גדולה פי שניים מהמהדורה המקורית של 1910. התעודד עוד יותר מהתגובה לשיריו החדשים יותר, קרוסה הוציא מאוחר יותר באותה שנה את יצירת הפרוזה השלישית שלו, "Rumänisches Tagebuch". ספר זה התקבל היטב והכניס מספיק כדי שבאמצע שנות העשרים השתחרר קרוסה מהתלות הכלכלית בפרקטיקה הרפואית שלו.
הסימן המובהק ביותר להצלחתו הכלכלית ולפנייתו המוחלטת של קרוסה לספרות היה יכולתו להגשים את רצונו לעלות לרגל בסגנון גתה לאיטליה הקלאסית. עלייה לרגל כזו הייתה בעלת משמעות רבה להתפתחותו הקלאסית של גתה ואולי הייתה יכולה לעשות את אותו הדבר עבור קרוסה, אבל קרוסה נאלץ לחכות זמן רב מדי ל"מסע לאיטליה (אנ')" שלו. העולם של 1925 היה כמרקחה עקב התרחשויות פוליטיות מבשרות רעות שעד מהרה עצרו כל אפשרות לקרוסה להשיג את מידת הניתוק הקלאסי שגתה היה מסוגל ליהנות ממנו. ב-1922, שלוש שנים לפני נסיעתו של קרוסה באיטליה, הפכה איטליה למדינה הטוטליטרית השנייה באירופה. היא כינתה את עצמה פשיסטית, בעוד שהראשונה כינתה את עצמה קומוניסטית; אבל מבחינת חופש הביטוי לאזרח הבודד, קומוניזם ופשיזם היו מילים נרדפות.
גרמניה, אז, הייתה עדיין רפובליקה דמוקרטית, אבל כבר ב-1924 זכתה מפלגה לא מוכרת עם השם הכוללני של מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית ב-6.5% מהקולות בבחירות לרייכסטאג. נראה שקרוסה בעל האוריינטציה הקלאסית לא התרשם כלל מהאירועים הללו. בכך שעזב את הפרקטיקה שלו במינכן שלו בדרכו לאיטליה, הוא הפסיק למשך זמן רב להיות רופא; כאשר חזר רק חברים ותיקים, אלה שרצה לטפל בהם, היו מבקרים במשרדו, והוא יכול היה לבלות את רוב ימיו בכתיבה ספרותית. זמן קצר לאחר שחזר מהארץ הקלאסית, הוא פרסם את השני בסדרה האוטוביוגרפית שלו, "Verwandlung einer Jugend" ("טרספורמציה של הנוער", 1926). אותה שנה גם הביאה עצב לחייו של קרוסה כאשר ב-29 בדצמבר מת חברו היקר רילקה. חומר אוטוביוגרפי מקרוסה העוסק בתקופה מאמצע שנות העשרים ועד תחילת שנות השלושים דל; ומכיוון שכתביו של קרוסה עצמו הם במידה מוגזמת המקור היחיד למידע על האיש, מעט מאוד ידוע על השנים ההן. ממכתבים למשפחת אשתו עולה כי הוא היה מודאג מאוד ממחלתה של אשתו, שגרמה לתלותה במורפיום. במהלך שנות ה-20 הוא החל מערכת יחסים עם אשתו השנייה לעתיד לבוא, הדוויג קרבר (Hedwig Kerber), יחסים שמהם נולד בנו ב-1930. היעדר תפוקה ספרותית עשוי להצביע על כך שבעיות הכלכלה הגרמנית, בעיקר האינפלציה הרת האסון, גרמו לקרוסה לחזור לרפואה. הוא עשה עיבוד מחדש של "דוקטור בירגר" ופרסם אותו מחדש ב-1929 בשם "Schicksal Doktor Bürgers" ("גורלו של דוקטור בירגר"), ושנה אחת קודם לכן כיבדה אותו עיר הולדתו מינכן ב-"Dichterpreis" ("פרס המשורר") שלה. אולי שנות השקט היחסי הללו היו מלאות בהכנה לשתי היצירות המשובחות שבפתח, שהראשונה שבהן הייתה אמורה להופיע ב-1931.
ב-25 במאי 1931 שקל קלאוס מאן, בנו של תומאס מאן, לראשונה להגר מארץ הולדתו בגלל המצב הפוליטי. שנתיים לאחר מכן, הוא, שאר משפחת מאן ורבים אחרים ממיטב המוחות של גרמניה אכן יצאו לגלות. בשנת 1931 פרסם קרוסה, כלפי חוץ לפחות, לא מוטרד מ"חשרת הסופה" את "Der Arzt Gion" ("הרופא גיון"). אף על פי שהיא עדיין אוטוביוגרפית מאוד, יצירה זו הייתה יצירתו הראשונה והיחידה שנכתבה בגוף שלישי (היצירה האחרת היחידה היה סיפורו הקצר "Ein Tag im Spätsommer" ("יום בסוף הקיץ") 1947). "הרופא גיון" משקפת בגרות ואופטימיות שהתגלו יותר ויותר ביצירותיו של קרוסה, אך נראה שלא היו במקום באופן מוזר באירופה של 1931, המצולקת, השרויה בדיכאון, והמאוימת על ידי דיקטטור. מעתה ואילך, למעט תקופה קצרה לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, ויתר המשורר-דוקטור קרוסה לחלוטין על הפרקטיקה הרפואית. ספרו האחרון של קרוסה לפני תחילת המשטר הנאצי היה "Führung und Geleit" ("מנהיגות וליווי", 1932), סקירה פנימית ולא אוטוביוגרפיה אמיתית של חייו מגיל צעיר ועד 1920.