stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לידה בארובה

| --- | --- |

 לידה:  7 בספטמבר 1914 פראג 
 פטירה:  27 באוקטובר 2000 (בגיל 86) זלצבורג, אוסטריה 
 מקום קבורה:  Strašnice Crematorium 
 שם לידה:  Ludmila Babková 
 מדינה:  צ'כיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1931 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של פראג 
 בן או בת זוג:  Jan Kopecký  יוזף גבלס (1936–אוגוסט 1938)  גוסטב פרוליך (1935–1936) 
 פרופיל ב-IMDb
 
בארובה על שער מגזין צ'כי 1940
לידה בארובה (Lída Baarová, נולדה -Ludmila Babková;‏ 7 בספטמבר 1914 - 27 באוקטובר 2000) הייתה שחקנית קולנוע צ'כית, אשר התפרסמה בעיקר בשל קרבתה לפושע מלחמה הנאצי יוזף גבלס בתקופת השלטון הנאצי בגרמניה.
ביוגרפיה

בארובה נולדה בפראג, צ'כיה. אמה הייתה זמרת בתיאטרון. היא למדה משחק בקונסרבטוריון העירוני, הקליטה מספר תקליטים וקיבלה את תפקידה הראשון בסרט בגיל 17. גם אחותה הצעירה ממנה הייתה שחקנית קולנוע. בשנת 1934 למדה גרמנית, ולאחר שזכתה בתחרות שאורגנה על ידי אולפני הקולנוע הגדולים בגרמניה UFA, עברה להתגורר בברלין.
בשנת 1935 השתתפה לצידו של השחקן הגרמני המפורסם גוסטב פרוליך (Gustav Fröhlich) בסרט "ברקרולה" (Barcarole) אשר זכה להצלחה רבה, והשניים הפכו לזוג גם בחייהם הפרטיים (עד לשנת 1933 פרוליך היה נשוי לגיטה אלפאר). הם השתתפו יחד במספר סרטים נוספים, בעיקר בתפקידים בהם גילמה בארובה דמות נשית אקזוטית ומפתה. בתקופה זו הופיעה בארובה גם על בימות התיאטרון וקיבלה הצעה לחוזה בן שבע שנים להופיע גם בהוליווד. בלחץ השלטון הנאצי סירבה להצעות אלה.
ביוגרפיה > קשריה עם יוזף גבלס

בארובה התגוררה עם בן זוגה באי שוואננוורדר (Schwanenwerder) שבפאתי ברלין בקרבת ביתו של שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס שהיה כבר אז בעל השפעה משמעותית על תעשיית הקולנוע בגרמניה. השניים נפגשו בשנת 1936 לאחר ביקור שערך גבלס בביתם, ובארובה הפכה למאהבת שלו למשך תקופה של כשנתיים. מערכת יחסים זו הפכה בהדרגה לגלויה ועוררה את זעמה של מגדה גבלס, אשתו, אשר פנתה להיטלר עצמו בבקשה לאישור הגירושין ביניהם. להיטלר הייתה ידיעה מוקדמת על מערכת היחסים מתוך תיק מעקב שנאסף על ידי הגסטפו לדרישתו של הרמן גרינג, יריבו המושבע של גבלס, אך בשלב הראשון העדיף להתעלם. לטענתה של בארובה בראיונות מאוחרים שנערכו עמה, היא עצמה כלל לא הייתה מעוניינת במערכת היחסים עם גבלס שהייתה אפלטונית בלבד, ונעתרה לו רק מתוך החשש שלה מעוצמתו הפוליטית בתחום עיסוקה וכי אם לא תיענה לו היא עלולה להפגע מבחינה מקצועית.
היטלר, אשר ראה במשפחת גבלס דוגמה ומופת למודל המשפחה הרצוי בהתאם לאידאולוגיה הנאצית, ועל רקע הסיפוח המתקרב של חבל הסודטים בצ'כוסלובקיה, מצא לנכון להתערב, וב-16 באוגוסט 1938 נזף בשר התעמולה שלו ודרש ממנו באופן חד משמעי להפסיק את יחסיו עם בארובה ולחזור ולנהל חיי משפחה נאותים עם מגדה. בארובה עצמה נדרשה על ידי מפקד משטרת ברלין עצמו להפסיק את קשריה עם גבלס ואף נאסר עליה להופיע כשחקנית בהוראתו הישירה של היטלר. סרטה האחרון אשר תיאר סיפור אהבה בין וילהלם הראשון והנסיכה הפולנית אליסה רדזיוויל ואשר רמז ליחסיה שלה עם גבלס, הוחרם ונאסר להקרנה. בהקרנה של סרט אחר שלה זכתה לגידופים מצד מפגינים בשכר, אשר כינו אותה "זונת השר" ודרשו את סילוקה מגרמניה. בעקבות אירועים אלה לקתה בארובה בהתמוטטות עצבים. היא ניסתה לחדש את קשריה עם חברים בהוליווד בכוונה לנסות ולעבור לשם אך בהוראתו של היטלר נאסרה יציאתה מגרמניה. בארובה הייתה נתונה למעקב מתמיד של הגסטאפו ובלחץ חבריה חזרה בסוף שנת 1938 להתגורר בפראג ולהופיע שם. בשנת 1942 עברה לאיטליה שם כיכבה בשלושה סרטים נוספים.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר שחרור איטליה על ידי כוחות בעלות הברית בשנת 1945, חזרה שוב לפראג ובה נתפסה על ידי כוחות אמריקנים. היא הושמה במעצר במינכן שלאחריו גורשה לצ'כוסלובקיה. לאחר סיום המלחמה נעצרו בארובה ומשפחתה בידי השלטונות הצ'כים והואשמו בשיתוף פעולה עם הנאצים. אמה נפטרה במהלך החקירות ואחותה התאבדה בשנת 1946. היא עצמה שוחררה מחוסר הוכחות לאחר 18 חודשי מעצר מבלי שהואשמה בדבר.
בשנת 1947 נישאה לאמן בובות צ'כי. לאחר שהנישואין לא זכו להסכמה מצד משפחת בעלה וזה פוטר מעבודתו, היגר בעלה לארגנטינה. בארובה עברה לאוסטריה וניסתה לחזור ולהופיע, אך נדחתה על ידי עמיתיה וזכתה לסיקור תקשורתי עוין. היא הצטרפה לבעלה בארגנטינה, אך בשנת 1956 הם התגרשו. בארובה עברה לאיטליה בניסיון נוסף לחדש את קריירת המשחק שלה. באיטליה הופיעה במספר סרטים ובשנת 1958 עברה להתגורר בזלצבורג, הופיעה בתיאטרון ונישאה לרופא אוסטרי. לאחר מותו של בעלה בשנת 1972 ירשה בארובה את הונו ושקעה באלמוניות.
בשנת 1991 פרסמה בארובה את ספר האוטוביוגרפיה שלה בשם "חיי המתוקים-מרים".
בארובה נפטרה בשנת 2000 לאחר שבשנותיה האחרונות סבלה ממחלת פרקינסון ונקברה בפראג לצד בני משפחתה.
בסך הכל השתתפה בארובה ב-63 סרטים לאורך קריירה שנמשכה למעלה מ-60 שנה.
בשנת 2015 יצא סרט צ'כי בשם "פילגשו של השטן" המתאר את סיפור חייה של בארובה.
למה זה נגמר

"למה זה נגמר" הוא סינגל של הזמרים הישראלים דודו אהרון ועדן מאירי, אשר יצא לאור ב-2 בפברואר 2021.
רקע וכתיבה

השיר הוא הדואט השני של אהרון ומאירי, לאחר הלהיט "בחלומות שלנו", שיצא שנה לפני וזכה להצלחה. את השיר כתבו דודו אהרון, נועם חורב ותמיר צור ללחן פרסי של הזמר האירני מוחסן יגנה (אנ').
בראיון משותף לישראל היום של אהרון ומאירי על הדואט השני שלהם, סיפר אהרון על רקע הפקת השיר: "אחרי ההצלחה של 'בחלומות שלנו' שלחתי לעדן את השיר החדש בביצוע שלי בלבד, אמרתי לו 'תקשיב, ולך תקליט באולפן של תמיר צור', המפיק המוזיקלי. הוא ענה 'מה נפלת עלי עכשיו? אני עמוס, אני בבאר שבע'... אמרתי לו שאיך שהוא מסיים שם הוא רץ להקליט, כי זה הדואט הבא שלנו. הוא שמע את השיר ואמר 'זה לגמרי הדואט הבא שלנו'".
על החיבור בינו לבין אהרון אמר מאירי: "אני מרגיש שדודו הוא האח הגדול שלי, אין אגו ויותר מדי דיבורים וויכוחים כאלה ואחרים על הפרטים הקטנים, יש זרימה מטורפת", ומצד אהרון נאמר כי "אני פה יותר מעשור בקריירה המוזיקלית שלי ועשיתי דואטים, אבל החיבור הזה הוא משהו אחר, יש פה סינרגיה מדהימה".
ביקורות

דודי פטימר ממעריב אונליין העניק לשיר ביקורת חיובית ותיאר אותו כ"בלדה רומנטית קליטה, קלילה וקיטשית שתופסת את האוזן למן השמיעה הראשונה, לא מעט הודות לשילוב הקולות בין השניים והכימיה הבוקעת משניהם, כשסביר להניח שהשיר יתעלה על להיטם הראשון כי לפחות לטעמי הוא הרבה יותר טוב".
הצלחה

השיר הגיע לראשונה למקום העשירי במצעד השבועי של מדיה פורסט, וצבר כ-75 השמעות בתחנות הרדיו בישראל באותו השבוע. שבועיים לאחר מכן, הגיע למקום הראשון, עם 151 השמעות.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ של השיר הועלה לערוצו של אהרון ביוטיוב בסמוך לצאתו של הסינגל ובוים על ידי עמית ימין. תוך כשבוע, הצליח השיר לצבור למעלה ממיליון צפיות.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2021)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2021)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2021)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2021)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 1 |  |
|  ישראל | המצעד הרשמי של גלגלצ | 4 |  |
הערות שוליים

↑  אחרי הלהיט המשותף: דודו אהרון ועדן מאירי חוזרים עם שיר חדש, באתר וואלה, 2 בפברואר 2021
↑  מערכת mako מוזיקה, ‏סיבוב שני: עדן מאירי ודודו אהרון מרגשים עם "למה זה נגמר?", באתר ‏מאקו‏, 2 בפברואר 2021
1 2  מאיה כהן, עדן מאירי: "דודו אהרון הוא גיבור ילדות שלי", באתר ישראל היום, 3 בפברואר 2021
↑  דודי פטימר, ‏סערת הקרדיט של דודו אהרון, זקני השבט ובוחבוט מאכזבים, באתר מעריב אונליין, 4 בפברואר 2021
↑  המצעד השבועי, שבוע 06, 2021, באתר מדיה פורסט ישראל
↑  המצעד השבועי, שבוע 09, 2021, באתר מדיה פורסט ישראל
↑   דודו אהרון ועדן מאירי - למה זה נגמר | (Prod by Tamir Zur), סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 0:06)
מוריס טייה

| --- | --- |
מוריס טייה, 1940
מוריס טייה, 1940
 לידה:  23 באוקטובר 1903 הרי אורל שברוסיה
 פטירה:  4 בספטמבר 1954 (בגיל 50) צרפת
 שם במה:  המלאך הצרפתי
 כינוי:  מפלץ הזירה
 משקל:  122 קילוגרם
 גובה:  1.70 מטר
 לאום:  צרפת 
 קריירה מקצוענית:  פברואר 1937 – 14 בפברואר 1953 (כ־16 שנים) 
 ליגות:  AWA
 תרגילי סיום:  חיבוק הדוב
 
מוריס טייה (בצרפתית: Maurice Tillet; ‏23 באוקטובר 1903 - 4 בספטמבר 1954) היה מתאבק מקצועני בשנים המוקדמות של ההיאבקות הבידורית. מראהו החיצוני היווה בסיס לדמותו של שרק.
חייו

טייה נולד ברוסיה להורים צרפתים ולמד לדבר ב-14 שפות שונות. הוא היה גם משורר וקיווה להיכנס לעסקי המשחק. טייה זכה באליפות העולם של ה-AWA. אחד המהלכים המוכרים שלו היה "חיבוק הדוב".
בשנות העשרים לחייו פיתח טייה מחלה בשם אקרומגליה, מחלה נדירה שבה עצמות כפות הידיים, כפות הרגליים והגולגולת ממשיכות לגדול באופן לא פרופורציונלי. במהרה כל גופו השתנה כתוצאה מהמחלה, מה שגרם לכאב נורא לטייה שהחל להקרא בשמות גנאי, והוכרח לעזוב את עיירתו.
כשהוא החל לחפש זהות חדשה, טייה היגר לארצות הברית בשנת 1939 ושם התפרנס מהופעתו והחל להיות מתאבק מקצועי, וכונה " The French Angel " (בתרגום חופשי "המלאך הצרפתי"). דמותו הייתה הצלחה מיידית. שיא הקריירה שלו היה ב-1 באוגוסט 1944 כאשר ניצח את סטיב "המוחץ" קייזי על חגורת האליפות של ה-AWA.
במהרה טייה הפך למבודד, אף על פי שהיו מספר אנשים שהצליחו להתחבר איתו, ביניהם איש העסקים פטריק קלי.
טייה נפטר ממחלת לב בשנת 1954 בגיל 50.
בובי מנגין, שהיה אלוף היאבקות שאל את טייה על ערש דווי אם יוכל לעשות מסיכות מפניו. טייה הסכים ובובי הכין שלוש מסכות. אחת מהן ניתנה לאדם שתרם שנים לאחר מכן את המסיכה למוזיאון יורק ברבל, השנייה הייתה תלויה במשרדו של פטריק קלי והשלישית נתרמה למוזיאון היאבקות באיווה.
לקראת שידור

לקראת שידור היא תוכנית טלוויזיה ישראלית ששודרה בערוץ הראשון של רשות השידור בשנים 1980–1991.
היסטוריה

התוכנית שודרה בימי חמישי ואורכה היה כעשר דקות. בתוכנית הציג המגיש מתוך האולפן קטעים מתוכניות העתידות להיות משודרות בערוץ הראשון, הערוץ היחיד דובר עברית באותה תקופה. מגישי התוכנית לאורך השנים היו, דליה מזור, דן כנר, מנחם פרי ועדנה נוי.
בשנת 2016 שודר בערוץ הראשון הסרט לקראת שידור - קיצור תולדות הפרומו העוסק בתולדות הקדימונים בערוץ. הסרט בהשתתפות דן כנר מתחיל בקטע מהתוכנית "לקראת שידור" משנת 1986, וממשיך 30 שנה אחרי.
הערות שוליים

↑  רן בוקר, "איני מתכוון לוותר!": דן כנר נגד אורי לוי, באתר ynet, 29 בדצמבר 2016
ערך זה הוא קצרמרבנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מבחן השלכה

מבחן השלכה הוא סוג של מבחן אישיות בפסיכולוגיה, שבו מוצג גירוי רב משמעי, שעל הנבחן להציג לו פירוש. ההנחה היא שהפירוש ישקף דבר מה על נותן הפירוש.
רוב מבחני ההשלכה מבוססים על הפסיכולוגיה הפסיכואנליטית. הם מורכבים מגירויים מעורפלים, המאפשרים לאדם מרחב תגובה גדול. הנחת היסוד במבחנים אלה גורסת כי רגשותיו של האדם, יצריו, עמדותיו, משאלותיו וצרכיו, מושלכים על הגירויים העמומים ותגובותיו הן לפיכך ביטוי לעולמו הפנימי והלא מודע.
קיימים סוגים שונים של מבחני אישיות השלכתיים הנבדלים ביניהם באופי הגירויים ובאופי התגובות. יש שמציגים לנבדק גירויים חזותיים עמומים יותר או פחות (כתם דיו או ציור), והוא מתבקש להגיב מילולית. דוגמה: מבחני רורשאך ו- TAT. יש המציגים לנבדק גירויים מילוליים (מילים או חלקי משפטים), ועליו להגיב מילולית. יש המציגים לנבדק גירוי מילולי, ועליו להגיב בציור, כמו מבחן ציור איש. בדרך כלל אפשר להעבירם לקבוצות מיוחדות עקב היותם, בחלקם, לא מילוליים. עם זאת, המעמד המדעי של שיטות אלה מוטל בספק מכיוון שהנתונים הפסיכומטריים שלהם אינם טובים דיים.
מבחנים פופולריים > מבחן רורשאך

מציגים עשרה כתמי דיו, והנבחן אמור לתאר את מה שהוא רואה בהם. הניקוד שיינתן לו יתבסס על גודל הפריטים שבהם התמקד וצורתם, מידת התייחסותו לצבעים, תוכן הפירוש שלו ומידת השכיחות של פירוש זה בקרב אוכלוסיית הנבדקים.
הרמן רורשאך, שהיה מפתחו של המבחן, תיאר את שיטתו כבר בשנת 1921. הוא היה למעשה הראשון שהשתמש בכתמי דיו כדי לחקור את האישיות השלמה. מבחן זה מכיל 10 כרטיסים, שעל כל אחד מהם מודפס כתם דיו בעל סימטריה דו-צדדית. 5 מן הכתמים מודפסים בגוני אפור ושחור בלבד, 2 כוללים כתמים אדומים, וב–3 משולבים גוני פסטל אחדים. כל כרטיס מוצג לנבחן בנפרד ומבקשים ממנו לומר מה יכול הכתם לייצג. הבוחן רושם בקפדנות את כל התגובות לכל כרטיס, וכן את זמן התגובה, כיצד מחזיק הנבדק את הכרטיסים, הערות ספונטניות, תגובות רגשיות והתנהגות אחרת. במהלך התחקיר ניתנת לנבדקים הזדמנות להסביר ולהבהיר את תגובותיהם.
פירוש המבחן מתבסס על שלוש קטגוריות נקידה: מיקום, מגדירים ותוכן (location, determinants, content). מיקום פירושו אותו חלק של הכתם שאליו מייחס הנבדק כל תגובה. האם הוא משתמש בכתם כולו, בפרט שכיח, בפרט יוצא דופן, בחלל לבן, או בצירוף כלשהו של שטחים אלה. המגדירים של התגובה כוללים צורה, צבע, צללים ו"תנועה". הטיפול בתוכן שונה בכל שיטת ניקוד, אולם השכיחה והמרכזית היא דמויות אנושיות, פרטים אנושיים, דמויות ופרטים של בעלי חיים ותרשימים אנטומיים. יש החולקים על שיטה זו ויש המצדדים בה. במרוצת השנים שופרו תהליכי המדידה וכן תוקפו לתחומים ספציפיים, בהם נמצא תימוכין מעשי לתוצאות. לדוגמה: ספר שכתבו גודפריד, סטריקר וויינר בשנת 1971, פיתוח שיטתו של רורשאך על ידי ג'ון אקסנר ב-1981 ועוד.
במבחנים אלה נעשים שימוש במיונים ליחידות מיוחדות בצבא ובמשרד הביטחון ועוד. את מבחן הרורשאך מוסמכים להעביר רק פסיכולוגים קליניים.
מבחנים פופולריים > מבחן כתמי הדיו של הולצמן

שיטה נוספת של מבחן השלכה להערכת מאפייני אישיות באמצעות כתמי דיו, היא שיטת כתמי הדיו של הולצמן (Holtzman Inkblot Technique ,HIT). זהו מבחן הדומה במהותו למבחן רורשאך, ונוצר במטרה להתגבר על חלק מהמגבלות של מבחן זה.
המבחן פותח על ידי ויין הולצמן והוצג לראשונה ב-1961. הוא כולל שתי סדרות של 45 כרטיסי כתמי דיו בכל אחת, שמוצגים לנבדק, והנבדק מתבקש להגיד כמו מה זה נראה לו. הנבדק יכול לתת תגובה אחת בלבד לכל כרטיס. מתן הציונים (ציינון) והפירוש של תגובות הנבדק, נעשה על פי 22 מדדים, ביניהם זמן התגובה, תוכן התגובה, מיקום הגירוי בכרטיס, צבע, תנועה, אינטגרציה, חרדה, איזון ועוד.
יתרונותיו של מבחן הולצמן על פני מבחן רורשאך, הם בין השאר בהגבלת כמות התגובות של הנבדק לכל כרטיס; כמות גדולה של כרטיסים, שנבחרה אחרי מחקר מתוך אלפי כרטיסים; מערכת מתן ציונים מדויקת יותר ובעלת מדדים שהוגדרו היטב, שיוצרת פחות הטיות סובייקטיביות של הבוחן ולפיכך תורמת למהימנות בין שופטים גבוהה יחסית של המבחן; בדיקות התוקף והמהימנות של הכלי נמצאו מעודדות יחסית לאלו השנויות במחלוקת של מבחן רורשאך.
מבחנים פופולריים > מבחן התפסת נושא (TAT)

במבחן התפסת נושא (Thematic Apperception Test (TAT מוצגים לפני הנבחן עשרים ציורים המתארים דמויות במצבי קונפליקט רגשי, ועל האדם לספר עליהם סיפור. ההנחה היא שמוטיבים באישיות, פנטזיות וקשיים, ישתקפו בסיפור.
מבחן זה מציג גירויים מובנים יותר, ומצריך תגובות מילוליות מורכבות יותר ומאורגנות מבחינת המשמעות. הפירוש שניתן במבחן זה מבוסס בדרך כלל על ניתוח איכותי למדי של התוכן. המבחן פותח על ידי הנרי מארי ועמיתיו במרפאה הפסיכולוגית של אוניברסיטת הרווארד והוא נפוץ בעבודה הקלינית ובמחקר. הוא מורכב מ-19 כרטיסים ועליהם תמונות לא לגמרי ברורות בשחור-לבן וכרטיס ריק (לבן) אחד. המשיב מתבקש להמציא סיפור לכל תמונה, שיסביר מה קדם לאירוע המתואר בתמונה, יתאר מה קורה באותו רגע ומה הדמויות עושות, מרגישות וחושבות, ויאמר מה יקרה בסופו של דבר. בהגיעו לכרטיס הריק מתבקש הנבדק לדמיין לעצמו תמונה כלשהי, לתאר אותה ולספר עליה סיפור. השיטה המקורית שקבע מארי במדריך למבחן מצריכה שני מפגשים בני שעה אחת כל אחד; במהלך כל מפגש מציגים עשרה כרטיסים. למפגש השני נבחרו בכוונה תחילה הכרטיסים שהם יוצאי דופן, דרמטיים ומוזרים יחסית לקודמים, וההוראות הנלוות להצגתם מעודדות את המשיבים לקרוא דרור לדמיונם.
כמו כן ישנם מבחני השלמת משפטים, מבחן אסוציאציות, מבחני ציורים (מבחן ציור איש או HTP), ומבחן בנדר.
אמינות המבחנים

אף על פי שמבחנים השלכתיים נמצאים בשימוש, המעמד המדעי שלהם אינו גבוה. במאמר סקירה פופולרי סוכם כי רוב המדדים של הרורשאך וה-TAT אינם נתמכים מדעית. העדויות של מבחני ציור איש נמוכים אף יותר. למרות ניסיונות לפתח מערכת בדיקה אחידה, נראה שההערכה במבחני רורשאך משתנה ממעריך למעריך.
ראו גם

מבחן סונדי
הערות שוליים

1 2 3 4  Scott O. Lilienfeld, James M. Wood, Howard N. Garb, The Scientific Status of Projective Techniques, Psychological Science in the Public Interest 1, 2000-11, עמ' 27–66 doi: 10.1111/1529-1006.002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538889705171  BNE: XX535390  BnF: cb13163032b (data)  LCCN: sh85107384  LNB: 000091780  NKC: ph220320 
הכרטיס הראשון מתוך עשרת כרטיסי כתמי הדיו של מבחן רורשאך
מגדן

מָגָדָן (ברוסית: Магадан), עיר ברוסיה במזרח הרחוק הרוסי, בירת מחוז מגדן. העיר נמצאת על חופו של ים אוחוצק באוקיינוס השקט. אוכלוסייתה נאמדת ב-95 אלף תושבים (2010). ב-1989 חיו בעיר 152 אלף תושבים, אך בשל שינוי המצב הכלכלי ברוסיה, ירידה בענף הזהב, וביטול תוספות למשכורות לתושבי הצפון, קטנה האוכלוסייה עד פחות ממאה אלף. בעשור הראשון של המאה ה-21 השתנתה המגמה והחל גידול איטי באוכלוסייה, אך מגמה זו הורגשה רק מספר שנים ונפסקה.
היסטוריה

פיתוח האזור החל בתחילת המאה ה-20 במהלך סיורים של גאולוגים באזור וגילוי מרבצים של מתכות שונות. בתקופת סטלין נבנו מחנות עבודה מיוחדים למטרה זו ובין הידועים שבהם הוא גולאג קולימה.
מגדן הפכה ליישוב עירוני ב-1929, כאשר אסירי הגולאג הראשונים נשלחו לאזור. ב-1939 היישוב נהפך לעיר ובדצמבר 1953 היה לבירת מחוז מגדן שהוקם באותה שנה. בעיר קיימת אוניברסיטה ובה מחלקה מיוחדת לחקר הצפון, ובמיוחד חקר אזור הטונדרה.
כיום, העיר היא אחת מהיצואניות הגדולות של דגי האוקיינוס השקט ברוסיה.
תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה הבין-לאומי מגדן-סוקול.
העיר קשורה ליקוטסק על ידי כביש קולימה R504 המכונה עם "כביש העצמות" לאור האסירים הרבים שמתו בזמן הקמתו.
יהודים

היהודים הראשונים הגיעו לעיר עם היווסדה, ברובם אסירי הגולאגים. ב-1939 עמד מספר היהודים על 804 נפש, לאחר מכן התחיל המספר לרדת וב-1979 המספר כבר ירד ל-344.
כיום קיימת בעיר קהילה יהודית, שבראשה עומד בוריס לוין משנת 1991. הקהילה נקראת "שלום". עד 1998 התקיימה התארגנות קהילתית נוספת בשם "חלום", אך רוב חבריה עלו לישראל. הקהילה מקיימת בית ספר בימי ראשון, חגיגה משותפת של חגים יהודיים, חבריה משתתפים בתוכנית בית מדרש של הרב עדין שטיינזלץ בעיר חברובסק. בעיר קיימות נציגויות של הסוכנות והג'וינט.
מוטי בירן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1946 (בן 78 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1964–?
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד מרכז ההנדסה של המרכז הלאומי לאימונים ביבשה  ראש מטה אוגדת העמקים  ראש מחלקת תקינה באגף התכנון  קצין המשטרה הצבאית הראשי  ראש מטה פיקוד המרכז
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון
 
מוטי בירן (בורנשטיין) (נולד בשנת 1946) היה קצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר) הארבעה-עשר של צה"ל (1991–1995) וראש מטה פיקוד המרכז.
ביוגרפיה

בירן נולד בחנוכה בשנת 1946 במחנה פליטים באיטליה להורים ניצולי השואה. גדל בתל אביב והיה פעיל בתנועת הצופים. התגייס בשנת 1964 לחיל ההנדסה הקרבית. השתתף כסמ"פ בגדוד 601 בפעולת כראמה, במהלכה נפצע ברגלו מקליע שנורה ממקלע שהוצב על טנק פטון ירדני. רגלו נקטעה, אך הוא החלים תוך זמן קצר ועל אף נכותו חזר לפעילות מבצעית מלאה והתמנה למפקד פלוגה א' בגדוד. השתתף במבצעים רבים בבקעה ובעמק הירדן ובאחד מהם נפצע פעם נוספת. באוקטובר 1968 נקרא להצטרף לגרעין מצומצם של קצינים שהקימו את גדוד הצליחה 605, שהפך ליחידה מובילה בחיל ההנדסה הקרבית ושימש בסיס להקמת מערך הצליחה של צה"ל. בהמשך ביצע תפקידים נוספים במקהנ"ר ובבית הספר להנדסה צבאית. השתתף במלחמת לבנון כקצין ההנדסה של עוצבת הפלדה. לאחר ההתארגנות בלבנון התמנה למפקד מרכז ההנדסה של המרכז הלאומי לאימונים ביבשה וזכה להקימו במיקומו החדש בצאלים. בהמשך שירת כראש מטה אוגדת העמקים וכראש מחלקת תקינה באגף התכנון.
בשנת 1991 מונה לקמצ"ר. פיקד על החיל בתקופת האינתיפאדה הראשונה. בתקופתו הוקמו פלוגות המשטרה הצבאית שהתמחו בטיפול בהפרות סדר מצד יהודים ביש"ע ("סחלב" בחטמ"ר יהודה, "סייפן" בחטמ"ר בנימין ו"סירפד" באזח"ע). בשנת 1995 סיים את תפקידו ומונה לראש מטה פיקוד המרכז.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש מנהל בכיר במוטורולה.
לקריאה נוספת

דני אשר, אדום כחול סיפורו של חיל, משהב"ט, 2008, עמ' 101–103
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מארי אז'ן דבני

| --- | --- |

 לידה:  5 במאי 1864 בורק-אן-ברס, הקיסרות הצרפתית השנייה צרפת 
 פטירה:  6 בנובמבר 1943 (בגיל 79) בורק-אן-ברס, צרפת של וישי צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית סן-סיר 
 צאצאים:  Marie-Cyrille-Victor Debeney 
 השתייכות:   צבא צרפת
 תקופת הפעילות:  1884–1930 (כ־46 שנים)
 דרגה:   גנרל של ארמייה
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-57 מפקד הדיוויזיה ה-25 מפקד הקורפוס ה-38 מפקד הקורפוס ה-32 מפקד הארמייה השביעית מפקד הארמייה הראשונה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 הצלב הגדול של לגיון הכבוד צלב המלחמה (1914 - 1918)
 
גנרל של ארמייה מארי אז'ן דבני (בצרפתית: Marie-Eugène Debeney;‏ 5 במאי 1864 – 6 בנובמבר 1943) היה גנרל בצבא צרפת שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

דבני נולד ב-5 במאי 1864 בעיר בורק-אן-ברס, שהשתייכה אז לקיסרות הצרפתית השנייה. הוא התחנך באקדמיה הצבאית סן-סיר, ובשנת 1886 הצטרף כקצין לצבא הצרפתי. בין השאר הוא שימש כעוזר לאלכסיס הגרון, וכמדריך באקול סופריור דה גר.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ המלחמה הוא מונה לראש מטה הארמייה הראשונה בפיקודו של אוגוסט דובאי. הוא שימש גם כראש המטה בפיקודו של דובאי כאשר האחרון הפך למפקד העליון של קבוצת הארמיות המזרחית. במאי 1915 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-57, ולאחר מכן מונה למפקד הדיוויזיה ה-25. באפריל 1916 מונה למפקד הקורפוס ה-38, ולאחר מכן מונה למפקד הקורפוס ה-32, עמו לחם במהלך הקרב על הסום. בדצמבר 1916 הוא מונה למפקד הארמייה השביעית שנפרסה בהרי הווז', ובאפריל 1917 מונה לראש המטה של פיליפ פטן. בדצמבר 1917 הוא מונה למפקד הארמייה הראשונה, אותה הוביל עד תום המלחמה, ובלל זה בקרב אמיין ובמתקפת מאה הימים.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה, מונה דבני למפקד האקול דה גר. לאחר מותו של אדמונד בואט בדצמבר 1923, הוא מונה לרמטכ"ל הצבא. בשנת 1926 הוענק לו ה-Médaille militaire. עבודתו La Guerre et les hommes: réflexions d'après-guerre (1937) זכתה בפרס האקדמיה הצרפתית.
דבני נהרג ב-6 בנובמבר 1943 בגיל 79 בהתנקשות של המחתרת הצרפתית. בנו ויקטור דבני היה גנרל דה דיוויזיה, מנהל שירות שביתת הנשק ולאחר מכן שלישו של המרשל פטן.
מוריס ז'ולי

| --- | --- |

 לידה:  22 בספטמבר 1829 לונס-לה-סונייה, צרפת 
 פטירה:  15 ביולי 1878 (בגיל 48) פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 סוגה:  סאטירה 
 יצירות בולטות:  דיאלוגים בגיהנום בין מקיאוולי למונטסקייה 
 תקופת הפעילות:  מ-1862 
 
מוריס ז'ולי (בצרפתית: Maurice Joly; 22 בספטמבר 1829 –  15 ביולי 1878) היה סופר סאטירי ועורך דין צרפתי, שמיצירתו "דיאלוגים בגיהנום", סאטירה פוליטית שהופנתה כלפי נפוליאון השלישי, נגנבו חלקים והפכו למסמך האנטישמי "הפרוטוקולים של זקני ציון". גנבה ספרותית זו התבצעה על ידי האוכרנה, המשטרה החשאית של רוסיה הצארית.
ז'ולי נולד בעיירה לונס-לה-סונייה לאב צרפתי ולאם איטלקייה. הוא למד משפטים, אך הפסיק את לימודיו שם בשנת 1849 ועבר לעבוד במשרד ממשלתי בפריז במשך 10 שנים עד שקיבל היתר לעסוק בעריכת דין.
התאבד בשנת 1878.
דיאלוגים בגיהנום

יצירתו המפורסמת ביותר היא הספר הפוליטי-סאטירי "דיאלוגים בגיהנום בין מקיאוולי למונטסקייה". הספר הוא התקפה פוליטית על שלטונו של נפוליאון השלישי. הספר הודפס ויצא לאור לראשונה בבריסל בשנת 1864. ז'ולי הדפיס את הספר בבריסל כדי להימנע מהתעמתות עם המשטר הצרפתי. כשהוברחו עותקי הספר לצרפת, זוהה ז'ולי כמחבר בידי המשטרה הצרפתית, ונעצר. עותקי הספר הוחרמו ונשרפו וכיום קיימים מעט מאוד עותקים שלמים של הספר. ב-25 באפריל 1865 הורשע ז'ולי ונשלח לכלא בפריז ל-15 חודשים.
ב"דיאלוגים בגיהנום" השתמש ז'ולי בשתי דמויות היסטוריות המייצגות עמדות שונות. הספר הוא מעין פרוטוקול לדיאלוגים ביניהם. בדרך זו הוא מבקר את השלטון הנפוליאוני, חוסר החירויות ועוד. מונטסקייה מייצג את הליברליזם והפלורליזם (שבהם דגל ז'ולי) ומקיאוולי מייצג את העריצות החשוכה (שאותה תקף ז'ולי).
הדיאלוגים בגיהנום והפרוטוקולים של זקני ציון

אחד מהעותקים המעטים ששרדו את מסע שריפת הספרים של ז'ולי, מצא את דרכו לשווייץ, שם הוא נאסף על ידי האוכרנה, המשטרה החשאית הרוסית.
באוכרנה ביצעו שכתוב של הטקסט, תוך העתקה של קטעים שלמים מהספר והחלפת הקטעים נגד העריצות במילים נגד היהודים, וכך יצרו את "הפרוטוקולים של זקני ציון". את ההוכחות לשכתוב סיפקו התובעים במשפט ברן נגד הפצת הפרוטוקולים בשווייץ: ״קטעים שלמים מן הדיאלוגים מופיעים גם בפרוטוקולים כפי שהם, וחלק גדול מהגרסאות הראשונות של הפרוטוקולים כתוב בסגנונות ומשלבי צרפתית שונים, כאשר את הצרפתית הקלוקלת הוסיפה המשטרה החשאית הרוסית. העמודים הראשונים בפרוטוקולים זהים לחלוטין לעמודים הראשונים בדיאלוגים פרט לשינויים מינוריים.״
מועצת הפסיכולוגים

מועצת הפסיכולוגים היא גוף סטטוטורי במדינת ישראל שתפקידו הוא לייעץ לשר הבריאות בנושאים הנוגעים לעיסוק בפסיכולוגיה ועל יישום חוק הפסיכולוגים וקביעת מדיניות, כללי אתיקה ועוד בנושאי הפסיכולוגיה בישראל. המועצה פועלת מכוח פרק ו' לחוק הפסיכולוגים. שר הבריאות או מי מטעמו הוא יושב ראש המועצה.
מבנה המועצה

מועצת הפסיכולוגים מורכבת מ-27 חברים:
שר הבריאות או מי מטעמו - יושב ראש המועצה.
ארבעה נציגים מפקולטות לפסיכולוגיה באוניברסיטאות  מטעם המועצה להשכלה גבוהה.
שלושה נציגים אשר שניים מהם הם פסיכולוגים לשרי הבריאות, החינוך והתרבות והפנים.
נציג אחד לכל אחד משרי הביטחון, הרווחה, האוצר והקליטה.
שמונה נציגים נוספים שממונים על ידי שר הבריאות בהמלצת ארגון מייצג כלשהו, או שמונה נציגים מטעמו, אם לא הומלצו 8 נציגים אחרים.
יושבי ראש מועצת הפסיכולוגים (רשימה חלקית)

| שנים | יו"ר מועצת הפסיכולוגים |
| --- | --- |
מ-2020: ד"ר אילה בלוך
2013-2020: פרופ' רחל לוי-שיף
2010-2013: פרופ' יואל אליצור
2002-2005   2006-2009: פרופ' שלמה לקס
1999-2002: פרופ' אלחנן מאיר
: פרופ' מלכה מרגלית
: פרופ' רון שובל
ראו גם

הסתדרות הפסיכולוגים בישראל
מוריס ז'נדרון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בדצמבר 1920 גרה-סור-לואן, צרפת 
 פטירה:  20 באוגוסט 1990 (בגיל 69) גרה-סור-לואן, צרפת 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של ניס 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  צ'לו 
 צאצאים:  פרנסואה-אריק ז'נדרון 
 פרופיל ב-IMDb
 
מוריס ז'נדרון (בצרפתית: Maurice Gendron ‏ 26 בדצמבר 1920, סמוך לניס – 20 באוגוסט 1990) היה צ'לן ומורה צרפתי. הוא נחשב על דעת רבים כאחד מגדולי הצ'לנים הצרפתים במאה ה-20