stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פו הדב: דם ודבש
עלילה

לפני שנים רבות, פגש והתיידד כריסטופר רובין הצעיר עם קבוצה של בעלי חיים אנתרופומורפיים – פו הדב, חזרזיר, איה, ארנב וינשוף – ביער מאה האקרים. עם זאת, כאשר החליט כריסטופר לעזוב על מנת ללמוד לימודי רפואה באוניברסיטה, הוא הפסיק לבקרם. עם בוא החורף וללא כריסטופר בסביבה שיספק להם אוכל או חברה, הקבוצה החלה לסבול מרעב קיצוני; ולילה גורלי אחד, החליט פו שעל מנת לשרוד, עליהם לאכול אחד משלהם. בסופו של דבר, החליטו פו, חזרזיר, ארנב וינשוף להרוג ולאכול את איה, דבר שגרם להם לטראומה עד כדי כך שהם פיתוח שנאה לאנושות, ובמיוחד כלפי כריסטופר על שנטש אותם. הקבוצה נשבעה לנטוש את אנושיותם ולשוב לדחפיהם הפראיים שלהם.
חמש שנים לאחר מכן, שב כריסטופר ליער מאה האקרים כשהוא מלווה בארוסתו, מרי, על מנת להתאחד עם חבריו הוותיקים, אך מגלה את המקום בשממונו. למרות הפצרותיה של מרי לעזוב, מחליט כריסטופר לחקור את הסביבה, אך חזרזיר מפתיע אותו וחונק את מרי בשרשרת. מבועת, מנסה כריסטופר להימלט, אבל פו וחזרזיר אורבים לו וגוררים אותו חזרה אל היער.
זמן מה לאחר מכן, קבוצה של סטודנטיות באוניברסיטה – מריה, ג'ס, אליס, זואי ולארה – שוכרות בקתה ביער מאה האקרים בהמלצתה של הפסיכולוגית של מריה, כחלק מתהליך הריפוי שלה. טינה, אחת מחברותיה הנוספות של מריה, אובדת בדרכה לבקתה, ופו רודף אחריה אל מפעל נטוש, שם הוא טוחן אותה עם קוצץ עצים. מאוחר יותר, בבית העץ שלו, פו, שמחזיק את כריסטופר בשבי, מצליף בו באכזריות עם זנבו של איה ומניח את שרידיה של מרי בפינת החדר לפני שרוחץ אותו בדמה.
כשהלילה יורד, פו וחזרזיר נתקלים בבקתה. השניים אורבים ללארה ונושאים אותה לכביש, שם פו מוחץ את גולגולתה תחת גלגלי המכונית. לאחר ששמעו את המהומה, יוצאות מריה וג'ס החוצה, אך כשהן מגלות את גופתה של לארה, נסוגות לבקתה במטרה להזהיר את אליס וזואי. הבנות מותקפות על ידי פו, שמפריד ביניהן. חזרזיר נכנס, מעלף את אליס, והורג את זואי באמצעות ריסוק פניה עם פטיש. מריה וג'ס חוזות בפו וחזרזיר חוטפים את אליס ממקום מחבואן ומחליטות ללכת בעקבותיהם אל היער על מנת לחלץ אותה.
בבית העץ של פו, מריה וג'ס משחררות את אליס, כריסטופר ובת ערובה נוספת בשם שרלין, שבעלה, דארל, נרצח על ידי חזרזיר. בשל רצונה לנקום לאחר שחזרזיר צילק קשות את פניה עקב ניסיונותיה לדבר איתו ועם פו, שרלין מפתה את חזרזיר, אך פו מכניע אותה וחזרזיר מכה אותה למוות. פו רודף אחר מריה וג'ס אל היער, אך אליס נשארת מאחור ונוקמת את מותן של זואי, שרלין ולארה על ידי הכנעתו, כבילתו והכאתו למוות של חזרזיר באמצעות פטישו. פו, ששמע את חזרזיר צורח, אורב לה ומשפד את אליס עם סכין לקיר דרך פיה הפעור.
בהגיען לכביש, עוצרות מריה וג'ס מכונית המונעת על ידי ארבעה גברים מקומיים – לוגאן, טאקר, ג'ון וקולט – בבקשת עזרה. למרות ניסיונותיהם של הגברים להכניעו, פו הורג אותם בקלות בנפרד עד שמריה מנסה לדרוס אותו עם המכונית. פו עולה על המכונית והיא מתנגשת בעץ, מאבדת את הכרתה. עם התעוררותה, עדה מריה לעריפת ראשה של ג'ס. פו מנסה להרוג את מריה עד שכריסטופר מופיע, מוחץ את פו בין שתי המכוניות וככל הנראה הורג אותו. כריסטופר מנסה לסייע למריה, אך פו, לאחר שבקושי שרד, תופס ומחזיק אותה באיומי סכין. כריסטופר מתחנן בפני פו לחוס על חייה, ומבטיח להישאר איתו לצמיתות ביער מאה האקרים בתמורה. פו מוריד באיטיות את הסכין בהתחלה, אך אז מחליט לשבור את שתיקתו עבור מילה אחת: "עזבת", לפני שמשסף את גרונה של מריה. לאחר שראה אותה מתה בזרועותיו, כריסטופר מוכה הטראומה מבין שחברו לשעבר אבד לנצח, ונמלט מהיער בעוד פו דוקר שוב ושוב את גופתה.
צוות השחקנים והדמויות

קרייג דייוויד דאוסט – פו הדב
כריס קורדל – חזרזיר
ניקולאי ליאון – כריסטופר רובין
אמבר דויג-תורן – אליס
מריה טיילור – מריה
דניאל רונלד – זואי
נטשה טוסיני – לארה
מאי קלי – טינה
פולה קואיז – מרי
נטשה רוז מילס – ג'ס
הפקה > פיתוח

ב-26 במאי 2022, נמסר לראשונה על עיבוד לסרט אימה המבוסס על הספר "פו הדוב". הזכויות על עיבוד הדמויות למסך היו בבעלות חברת וולט דיסני מאז שנת 1966, ועל אף שדיסני עודנה שומרת על זכויות בלעדיות על תיאורי הדמויות מסרטם, "הרפתקאותיו של פו הדב" משנת 1977, תוקפן של הזכויות הבלעדיות לעיבוד הספר פקעו והועברו לרשות הציבור בינואר 2022. לאחר פקיעת זכויות היוצרים, רייס פרייק-ווטרפילד החל להפיק את הסרט, שעתיד להיות סרט ביכוריו.
בשיחה עם "וראייטי", הצהיר פרייק-ווטרפילד כי עלילת הסרט מתרחשת לאחר שפו הדב וחזרזיר הופכים למטורפים רצחניים, מכיוון שכריסטופר רובין עזב אותם. הוא הצהיר: ”כריסטופר רובין התרחק מהם, ולא [נתן] להם אוכל, זה עשה את החיים של פו וחזרזיר די קשים... משום שהם נאלצו להסתדר בעצמם, הם בעצם הפכו לפראיים... הם כבר לא מאולפים: הם כמו דוב וחזיר מרושעים שרוצים להסתובב ולנסות למצוא טרף.”
פרייק-ווטרפילד אף חשף כי לפני אירועי הסרט, פו וחזרזיר הרגו ואכלו את איה בעודו בחיים בשל רעבונם;[דרושה הבהרה] וכי המצבה של איה תוצג בקצרה במהלך הסרט.
הפקה > צילומים

צילומי הסרט התקיימו באנגליה ונמשכו עשרה ימים. על הפקת וצילומי הסרט הייתה אמונה "Jagged Edge Productions", בשיתוף פעולה עם "ITN Studios", שתהיה אמונה על הפצתו. על מנת להימנע מבעיות זכויות יוצרים, פרייק-ווטרפילד הקפיד להימנע מהסממנים המוכרים של הדמויות של דיסני, שעלולות להוות עילה לתביעת זכויות יוצרים.
הפצה

הסרט יוקרן בכמה מאות בתי קולנוע ברחבי ארצות הברית, במשך יום אחד בלבד, ב-15 בפברואר 2023. כמו כן, לאור הסקרנות שהסרט עורר מאז שפורסם דבר הפקתו במאי 2022, לגרסה שתופץ לקולנוע נוספו מספר שוטים שלא נכללו בגרסה הקולנועית המקורית. בנוסף לארצות הברית, הסרט נרכש להפצה לקולנוע בממלכה המאוחדת, קנדה ומקסיקו, וכמה מדינות נוספות התעניינו בהקרנתו.
ביקורות > טרום-הפצה

לאחר ההכרזה על הפקת הסרט, העיתונאית קלי מקלור ("Salon") כתבה כי הסרט הוא "דוגמה מושלמת לטעות שעלולה לנבוע מיצירה שנמסרה לנחלת הכלל". היא המשיכה, וכינתה את הסרט כ"טייק מבעית" על פו הדב, וקבעה גם כי יש לסרט "את המרכיבים של קלאסיקת פולחן אפלה ומעוותת." הכתב ג'ון מנדלסון ("Collider") כינה את הסרט "סיוטי" ו"מוזר ביותר". הכתבת רותם רוסאק ("Nerdist") כתבה כי "לראות את הדוב האייקוני מעובד מחדש כמפלצת סלאשרים סיוטית מדברת אל רוח הדמיון המופלאה שמעניקה לנו השראה."
הכתב ג'סטין קרטר ("Gizmodo") כתב כי ”המשיכה ל"דם ודבש" תהיה תלויה לחלוטין בשאלה האם אתה מוכן לצפות בסרט, ולא תיגעל מיד מהקונספט של דמויות ילדים שיהפכו לרוצחים או שיש להם סיפור רקע אפל וקיצוני. האינטרנט התמלא בדברים מהסוג הזה רק לפני עשור ומשהו, וזה מרגיש כאילו זה מגיע מאותו מקום.”
ביקורות > לאחר הפצה

באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", זכה הסרט לציון רקוב של 3%, על בסיס 54 ביקורות ודירוג ממוצע של 2.2/10. באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", זכה הסרט לציון 16/100, על בסיס 19 ביקורות, דבר המצביע על "חוסר אהבה מוחץ". אתר "וראייטי" בחר את הסרט לאחד מהסרטים הגרועים ביותר של שנת 2023. הסרט מתואר כסרט סלאשר שמנצל דמויות פופולריות בצורה מחרידה ומדגיש את הניצול של מותגים אהובים עקב פרצות חוקיות.
פרסים ומועמדויות

| פרס | תאריך הטקס | קטגוריה | מועמד/ים | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס פטל הזהב | 9 במרץ 2024 | הסרט הגרוע ביותר | "פו הדב: דם ודבש" | זכייה |  |
| פרס פטל הזהב | 9 במרץ 2024 | הרימייק, החיקוי או סרט ההמשך הגרוע ביותר | "פו הדב: דם ודבש" | זכייה |  |
| פרס פטל הזהב | 9 במרץ 2024 | התסריט הגרוע ביותר | "פו הדב: דם ודבש" | זכייה |  |
| פרס פטל הזהב | 9 במרץ 2024 | הבמאי הגרוע ביותר | רייס פרייק-ווטרפילד | זכייה |  |
| פרס פטל הזהב | 9 במרץ 2024 | השילוב הגרוע ביותר על המסך | פו הדב וחזרזיר בתור רוצחים צמא דם | זכייה |  |
עתיד פוטנציאלי

ביוני 2022, פרייק-ווטרפילד הביע עניין בהפקת סרט המשך "יותר מטורף ומוקצן". נוסף על כך, הודיע פרייק-ווטרפילד כי הוא עתיד להפיק סרטי אימה המבוססים על במבי ועל פיטר פן.
המודל של פיקמן (סיפור קצר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ה. פ. לאבקרפט
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  אימה
 מקום התרחשות:  בוסטון 
 הוצאה
 הוצאה:  סיפורים מוזרים
 מקום הוצאה:  ארצות הברית
 תאריך הוצאה:  אוקטובר 1927
 
המודל של פיקמן (באנגלית: Pickman's Model) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה. פ. לאבקרפט שנכתב בספטמבר 1926 ופורסם באוקטובר 1927 במגזין "סיפורים מוזרים".
עלילה

הסיפור סובב סביב אמן מבוסטון בשם ריצ'רד אופטון פיקמן המצייר ציורים מבעיתים. עבודותיו מלוטשות לכדי יצירות מבריקות המצביעות על רמה גבוהה של דיוק ושל רגש, אך הן כל כך בולטות בפרטיהן הגרפיים הדוחים עד כדי כך שפיקמן האומלל מסולק ממועדון האמנים של בוסטון ומוחרם בידי עמיתיו.
ת'ורבר (המספר) הוא חברו הטוב של פיקמן אשר בא להציג את התגלגלות ההתרחשויות שהובילו להיעלמותו המסתורית של הצייר. לאחר שהציע פיקמן לקחתו לראות את הגלריה הפרטית שלו, הולכים השניים למבנה נטוש על גדת הנהר באחת משכונות העוני בעיר. משהם צוללים עמוק יותר ויותר לתוך אומנותו ומחשבתו של פיקמן, נדמה כי החדרים מאפילים והציורים רק הופכים למבעיתים יותר, עד שלבסוף מגיעים השניים לחדר בו תלוי ציור ענק של יצור דמוי-אדם בעל עיניים אדומות הלועס בין שיניו קורבן אנושי.
פיקמן שולף את אקדחו בשל רעש פתאומי מחוץ לחדר ויוצא לבדוק את פשר ההפרעה, בזמן שחברו מוצא פיסת נייר מקופלת הדבוקה לציור. מספר יריות נשמעות ופיקמן שב לחדר עם אקדח מעלה עשן בטענה שירה בכמה חולדות, והשניים עוזבים את הגלריה.
מאוחר יותר מבין המספר שכשנורו היריות תחב בטעות את פיסת הנייר לתוך כיסו מרוב לחץ. הוא פותח את הנייר המקופל המתגלה כתמונה המציגה את מושא השראתו של פיקמן, ומבין שרעיונותיו המפחידים של חברו מקורם לא בנפש חולה, אלא במפלצות אמיתיות.
השראה

עקרונותיה האסתטיים של דמותו של פיקמן הנוטים לעסוק באימה ובגרוטסקי מזכירים את עקרונותיו של לאבקרפט כפי שהציגם במאמרו "אימה על טבעית בספרות" מ-1927, עליו עבד באותה העת שכתב את הסיפור.
כשת'ורבר המספר מבחין כי "רק אמן אמיתי מכיר את האנטומיה של הנורא או את הפיזיולוגיה של הפחד - את קווי המתאר המדויקים והפרופורציות המתחברים עם האינסטינקטים והזיכרונות התורשתיים של הבעתה, את ניגודי הצבע ומשחקי האור המעוררים את החוש הקדום של ה'מוזר'", הוא משקף את קולו של לאבקרפט בביקורתו על אדגר אלן פו, אשר לטענתו "הבין בצורה מושלמת את המכניקה והפיזיולוגיה של הפחד והמוזרות".
יצירותיו של פיקמן מושוות בסיפור לאלו של מספר אמנים אמיתיים, ביניהם הנרי פוסלי (1741-1825), גוסטב דורה (1832-1883), סידני סימה (1867-1941), אנתוני אנגרולה (1893-1929), פרנסיסקו דה גויה (1746-1828) וקלארק אשטון סמית' (1893-1961).
טכניקה

טכניקת הכתיבה של "המודל של פיקמן" אינה אופיינית ללאבקראפט. הסיפור מסופר בצורת מונולוג בגוף ראשון מידי ת'ורבר, המספר, המפנה את דבריו אל הקורא כאילו היה מאזין בדוי, שהתערבויותיו המשוערות ב"שיחה" נרמזות מתוך תגובותיו של המספר אליהן. תיאורים שונים מלמדים על כך שהשיחה בין השניים מתרחשת בחדר העבודה של ת'ורבר בשעת ערב, לאחר שהשניים הגיעו לשם עם מונית. עלילתו של פיקמן מסופרת כמונולוג בתוך מונולוג, המופנה בתורו לת'ורבר, המספר, כאילו היה מאזין.
מקום התרחשות

חלקה הצפוני של בוסטון מתואר בסיפור כמקום מוזנח ומוצף במהגרים, מעין כוורת מלאה בסמטאות ודרכים צדדיות (בדומה לתיאורה של ברוקלין בסיפורו של לאבקרפט מ-1927, "האימה ברד הוק"). פיקמן מצהיר בחגיגיות: "מה יעזרו לנו מפות, תיקים ומדריכים בחלק הצפוני? כלום ושום דבר! בקלות אוכל להוביל אתכם לשלושים או ארבעים רשתות של סמטאות מצפון לרחוב פרינס שאין בהן יותר מעשרה אנשים, למעט כמובן נחילי הזרים שמציפים אותן".
רחוב פרינס, בדומה לרחוב הנצ'מן, רחוב צ'רטר וגרינהאו ליין, הם למעשה רחובות בשכונת נורת' אנד שבבוסטון. אף על פי שהסיפור מעורפל לגבי מיקומו המדויק של הסטודיו של פיקמן, נראה כי לאבקרפט שאב את השראתו ממקום אמיתי. הוא כתב שכאשר ביקר את השכונה יחד עם דונלד וואנדרי, מצא את "הסמטה והבית האמיתיים מהסיפור הרוסים לחלוטין, ושורה שלמה של בניינים כאילו נתלשה מהאדמה".
דמויות

ריצ'רד אופטון פיקמן הוא צייר בעל שם מבוסטון הידוע לשמצה בשל יצירותיו המבעיתות. סבתא-רבתא שלו נתלתה על ידי קוטון מת'ר בציד המכשפות בסיילם ב-1692 ("פיקמן" ו"אופטון" הם שמות ששורשיהם בסיילם). ב-1926 נעלם פיקמן מביתו, פרט שהופיע ב"היסטוריה של הנקרונומיקון" מ-1938. פיקמן חוזר שנית כע'ול במשימת החלום של קאדאת' האבודה מ-1926 ועוזר לרנדולף קרטר במסעו. רוברט מ. פרייס כתב כי "לפיקמן המופיע במשימת החלום של קאדאת' האבודה אין הרבה דמיון לדמות אותה אנו פוגשים במודל של פיקמן, אם כי הם לכאורה אותו בן אדם"; הוא מעלה את הרעיון שהדמות הכללית של פיקמן מקבילה לדמותו של טארס טארקס מהנסיכה של מאדים של אדגר רייס בורוס.
ת'ורבר הוא חברו הטוב של פיקמן ומספר הסיפור, המתאר את עצמו כ"בקושי בשל" ו"בגיל העמידה, ומחוכם מספיק". השניים הכירו בזמן שת'ורבר עבד על כתיבת "מונוגרף על אומנות מוזרה". הוא ככל הנראה חייל משוחרר ממלחמת העולם הראשונה, "אני מניח שראית מספיק ממני בצרפת כדי לדעת שאני לא נבהל בקלות". בהינתן התיאור הנ"ל, האנציקלופדיה של סיפוריו של ה. פ. לאבקרפט מוצאת את אימתו של ת'ורבר כלפי ציוריו של פיקמן כ"לא סבירה.. לחוצה, ואפילו היסטרית". ת'ורבר הוא לא הדמות הראשונה של לאבקרפט המפתחת פוביה כתוצאה מחוויה טראומטית. הפחד שלו מרכבות תחתיות ומקומות אחרים הנמצאים מתחת לאדמה מקביל למספר הסיפור "הפחד הפולש" מ-1923, אשר "לא יכול לראות באר או רכבת תחתית מבלי להתחיל לרעוד".
אליוט הוא הדמות אליה מדבר ת'ורבר והלכה למעשה מהווה את קהל הקוראים. על אף שתגובותיה אינן כתובות, הן נרמזות בעקיפין וניתן להבינן על ידי הדיאלוג שמנהל ת'ורבר.
ביקורת

פריץ לייבר שיבח את הסיפור בחיבורו "קופרניקוס הספרותי" עבור "קור הרוח הגדול" שלו בשורותיו האחרונות. פיטר קאנון תיאר את הסיפור כ"דוגמה מושלמת לאחדות עיקרון ההשפעה של פו", אם כי לטעמו הייתה בו חולשה אחת והיא "סופו המבוים".
עיבודים

ב-1971 הסופר רוי תומאס והאמן תום פאלמר אימצו את "המודל של פיקמן" לאנתולוגיית אימה של הקומיקס של מארוול בשם "מגדל הצללים" (מהדורה מספר #9 בינואר 1971), אשר הודפסה שנית בשם "אדוני הטרור" (מהדורה מספר #2 בספטמבר 1975).
ב-1972 תוכנית הטלוויזיה "גלריית הלילה" אימצה את "המודל של פיקמן" כסגמנט, אולם בהבדל קל בו דמותו של ת'ורבר מגולמת על ידי אישה (השחקנית לואיס סורל) אשר מתאהבת בפיקמן (מגולם על ידי השחקן ברדפורד דילמן).
משחק הווידאו Fallout 4 מ-2015 מכיל דמות ומקום הנקראים על שם פיקמן ומקורם בסיפור.
הערות שוליים

↑  Publication: Weird Tales, October 1927, www.isfdb.org
↑  H. P. Lovecraft, "Supernatural Horror in Literature".
↑  H. P. Lovecraft, letter to Lillian D. Clark, July 17, 1927; cited in Joshi and Schultz, p. 205. See also H. P. Lovecraft, Selected Letters Vol. IV pp. 385–386, cited in Joshi and Cannon, p. 218.
↑  Joshi and Cannon, p. 219.
↑  Robert M. Price, "Randolph Carter, Warlord of Mars", Black Forbidden Things, pp. 66–67.
↑  Joshi, S.T.; Schultz, David E. (2004). An H.P. Lovecraft Encyclopedia. Hippocampus Press. p. 205. ISBN 978-0974878911.
↑  Lovecraft Remembered, p. 461; cited in Joshi and Cannon, p. 239.
↑  Joshi and Cannon, p. 8.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2024009989  MusicBrainz work: 645ff635-bff2-4bac-ad91-1f483d311e70   WorldCat (עם LCCN): n2024-009989
יקטרינה דולגורוקובה

| --- | --- |

 לידה:  14 בנובמבר 1847 מחוז נובוהרד-וולינסקי האימפריה הרוסית, האימפריה הרוסית
 פטירה:  15 בפברואר 1922 (בגיל 74) ניס, הרפובליקה הצרפתית השלישית, הרפובליקה הצרפתית השלישית
 שם לידה:  Екатерина Михайловна Долгорукова 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הרוסי אורתודוכסי של ניס 
 השכלה:  Smolny Institute for Noble Maidens 
 דת:  הכנסייה האורתודוקסית הרוסית
 בן זוג:  אלכסנדר השני, קיסר רוסיה
 
הנסיכה יַקְטֵרִינָה דּוֹלְגוֹרוֹקוֹבָה (ברוסית: Екатерина Долгорукова;‏ 14 בנובמבר 1847 – 15 בפברואר 1922) הייתה מאהבת של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, אשר לאחר מות אשתו הראשונה, מריה, נסיכת הסן בשנת 1880, התחתן איתה במסגרת נישואים מורגנטיים.
ביוגרפיה

יקטרינה נולדה ב-14 בנובמבר 1847 במחוז נובוהרד-וולינסקי אשר באימפריה הרוסית והגיעה מבית הנסיכים הרוסי דּוֹלְגוֹרוֹקוֹב, שנודע על שירותם לצארים והקיסרים הרוסים. הוריה היו הנסיך מיכאל מיכאילוביץ' דולגורוקוב וורה גברילובנה וישנבסקה ובצעירותה המשפחה עברה למוסקבה.
ביוגרפיה > משפחתה

אביה היה נכדו של הנסיך אלכסיי גריגורייביץ' דולגורוקוב, שנודע בקרבתו לפיוטר השני, קיסר רוסיה ובנו של פיוטר הגדול. בתו של הנסיך אלכסיי יקטרינה אלכסייבנה דולגורוקובה הייתה מאורסת לפיוטר השני, אך החתונה מעולם לא התקיימה בגלל מותו של פיוטר מאבעבועות שחורות.
סבא רבא של ורה גברילובנה, אלוף-משנה וישנבסקי, היה פקיד חשוב בחצר יליזבטה, קיסרית רוסיה, לבסוף הפך גם לבעלה המורגנטי.
ביוגרפיה > קשר עם הצאר

באוגוסט 1857 פגשה יקטרינה בת העשר לראשונה את אלכסנדר השני, בן ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה כאשר נערך תמרון צבאי באחוזת משפחתה. כשאביה של יקטרינה פשט את הרגל, אלכסנדר לקח על עצמו לשלם עבור חינוך ילדיו. הבנים נשלחו לאקדמיה צבאית בסנקט פטרבורג והבנות נשלחו למכון סמולני, גם הוא בסנקט פטרבורג.
בשנת 1865, כאשר אשתו הקיסרית מריה, נסיכת הסן, הייתה חולה, ערך הקיסר אלכסנדר השני ביקור רשמי במכון סמולני והוא נמשך מיד ליקטרינה בת ה-17. יקטרינה ואלכסנדר החלו להיפגש בגנים הסמוכים לארמון החורף, ואמה של יקטרינה כמו גם מנהלת מכון סמולני עודדו אותה לשמור על קשר עם הקיסר. בשנת 1867 יחסיהם הפכו ידועים בציבור.
ביוני 1867 אלכסנדר נסע ליריד העולמי בשנת 1867 בפריז, שם המהגר הפולני אנטוני ברזובסקי ירה בכרכרה וניסה להתנקש בחיי הקיסר. כשחזרו לסנקט פטרבורג, אלכסנדר דאג ליקטרינה לגור קרוב לארמון החורף. מכתבים שמורים מראים אהבה כנה ונלהבת אחד לשני. אלכסנדר דאג לאחותה הגדולה של יקטרינה להתחתן עם אחד מגנרליו הדתיים, כך שיקטרינה תוכל לחיות רשמית עם אחותה.
זמן קצר לפני שמתה אשתו של אלכסנדר, מריה, נסיכת הסן, העביר אלכסנדר את יקטרינה וילדיה לארמון החורף, מה שהחריף עוד יותר את היחס העוין שרבים מבני משפחת רומנוב ובית המשפט הרוסי נטרו כלפי יקטרינה. בית המשפט התחלק לשני פלגים: תומכי דולגורוקוב ותומכי יורש העצר, הקיסר לעתיד אלכסנדר השלישי.
ב-3 ביוני 1880 נפטרה הקיסרית מריה, נסיכת הסן משחפת. כעבור שישה שבועות, ב-18 ביולי 1880, אלכסנדר ערך נישואים מורגנטיים עם יקטרינה. נישואים אלה גרמו לשערורייה במשפחה הקיסרית והפרו את הכללים הרוסיים האורתודוקסים בנוגע לתקופת ההמתנה לנישואין מחדש בעקבות מות בן הזוג.
אלכסנדר העניק לאשתו הטרייה את התואר הנסיכה יורייבסקאיה והעניק לגיטימציה לילדיהם שעוצבו אז בתוארי נסיך ונסיכה. ב-5 בספטמבר 1880 הפקיד אלכסנדר השני 3,302,910 רובל זהב בחשבון בבנק המדינה עבור יקטרינה וילדיה.
ביוגרפיה > רצח אלכסנדר

ב-13 במרץ 1881 נפל הקיסר אלכסנדר השני קורבן להתנקשות כשפצצה הושלכה לכרכרתו. הוא ביקש להחזיר אותו לארמון החורף למות. כשהמשפחה הקיסרית שמעה את החדשות, הם הגיעו לארמון החורף. המראה שקיבל את פניהם היה קודר. פניו וגופו של אלכסנדר השני היו שלמים, אך רגליו התפוצצו עד ברכיו. החדר התחיל להיות צפוף ככל שהגיעו עוד בני משפחה. בנו הבכור של אלכסנדר השני, אלכסנדר השלישי ואשתו דאגמאר, נסיכת דנמרק (מריה פיודורובנה) הגיעו.
יקטרינה רצה בהיסטריה לחדר, השליכה את עצמה על גופת בעלה, נישקה את ידיו וקראה בשמו. במשך 45 דקות, אלה שנמצאו בחדר צפו בחייו של אלכסנדר השני מתפוגגים. בשעה 15:35 הוא נפטר, וכשהמשפחה הקיסרית כרעה על ברכיה להתפלל, יקטרינה התעלפה והועברה מהחדר, בגדיה ספוגים בדם בעלה המנוח.
זמן קצר לאחר הלווייתו של אלכסנדר, יקטרינה עזבה את רוסיה לנצח. היא עברה אל הרפובליקה הצרפתית השלישית ובשנת 1888 התיישבה בניס בריביירה הצרפתית. יקטרינה נפטרה ב-15 בפברואר 1922, בגיל 74, בעוד כספה החל להיגמר. היא נקברה בבית העלמין של הכנסייה האורתודוקסית בניס.
יקטרינה בצעירותה
אלכסנדר, יקטרינה ובניה
אלברט קזימיר, דוכס טשן

הנסיך אלברט קזימיר אוגוסט איגנז פיוס פרנץ שבייר מסקסוניה, דוכס טשן (בגרמנית: Albrecht Kasimir August Ignaz Pius Franz Xaver von Sachsen;‏ 11 ביולי 1738 – 10 בפברואר 1822) היה נסיך סקסוני, בנם של אוגוסט השלישי, מלך פולין ומריה יוזפה, ארכידוכסית אוסטריה. בין השנים 1781–1793 פעל בתפקיד מושל ארצות השפלה האוסטריות ביחד עם רעייתו והנהיג את צבא מלוכת הבסבורג נגד צבא המהפכה הצרפתי במהלך קרב ז'מפס והמערכה בפלנדריה במסגרת מלחמות המהפכה הצרפתית.
ביוגרפיה

אלברט קזימיר נולד ב-11 ביולי 1738 בנסיכות הבוחר מסקסוניה. הוריו היו אוגוסט השלישי, מלך פולין ומריה יוזפה, ארכידוכסית אוסטריה. מכאן שהיה נכדם של אוגוסט השני "החזק", מלך פולין ויוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. אלברט קזימיר היה הילד ה-13 של הוריו והבן השישי.
באפריל 1766 חותן עם הארכידוכסית מריה כריסטינה, דוכסית טשן ובתה של מריה תרזה בווינה, בירת ארכידוכסות אוסטריה, האימפריה הרומית הקדושה. עם החתונה ירש אלברט קזימיר מחותנו, פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, את דוכסות טשן. בין השנים 1765–1780 פעל אלברט קזימיר בתפקיד מושל הונגריה האוסטרית. משנת 1781 והאלה מונה ביחד עם רעייתו לתפקיד המושל של ארצות השפלה האוסטריות.
לאחר מותו של אביו הפך אלברט קזימיר למועמד לכתר האיחוד הפולני-ליטאי. לבסוף, בהתערבות יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה נבחר סטניסלאב השני אוגוסט פוניאטובסקי לכתר הפולני-ליטאי.
במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית הרכיבה מלוכת הבסבורג (אשר כללה את ארצות השפלה האוסטריות) חלק מרכזי בקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה. כאשר בנובמבר 1792 פלש צבא המהפכה הצרפתי לארצות השפלה, כשל אלברט קזימיר בניסיון לארגן את כוחותיו ליחידה מוצקה אל מול הכוחות הצרפתים, מה שהביא לנפילה האוסטרית בקרב ז'מפס, ב-6 בנובמבר 1792.
בהמשך פיקד אלברט קזימיר על הכוחות האוסטרים במסגרת המערכה על פלנדריה נגד הצרפתים. במהלך ההתקדמות הצרפתית העביר אלברט קזימיר את חפציו האישיים, בהם אוסף האומנות שלו בספינות דרך תעלת למאנש אל ממלכת בריטניה הגדולה. חלק מחפצים אלו אבדו כאשר אחת הספינות תבעה בסופה באמצע הדרך.
כישלונותיו הצבאיים של אלברט קזימיר הביאו להדחתו מתפקיד המושל של ארצות השפלה והחלפתו בבנו החורג הארכידוכס קרל. לאחר מכן סיים את פעילותו הפוליטית. בשנת 1798 נפטרה מריה קאריסטינה עקב חולי בטיפוס הבהרות. בצוואתו חילק את אוסף האומנות שלו בין מקורביו. בשנת 1822 נפטר אלברט קזימיר בגיל 83, בעירוינה, בירת האימפריה האוסטרית.
ראו גם

אוגוסט השלישי, מלך פולין
קרב ז'מפס
הארכידוכס קרל, דוכס טשן
כתר הקוצים

ישו הנוצרי נושא את הצלב חבוש בכתר הקוצים, בציורו של אל גרקו
על פי הנכתב בברית החדשה, כתר ארוג מקוצים (יוונית עתיקה: στέφανος ἐξ ἀκανθῶν) הונח בכפייה על ראשו של ישו במהלך האירועים לפני צליבתו, הן כדי ללעוג לטענת הסמכות שלו, והן כדי לגרום לו כאב פיזי.
הכתר מוזכר במספר מקורות, בבשורה על פי מתי (כז:29), בבשורה על פי מרקוס (טו:17) בבשורה על פי יוחנן (יט) ובנוסף נרמז גם בכתבי חלק מאבות הכנסייה המוקדמים כמו קלמנס מאלכסנדריה, אוריגנס כמו גם התייחסות בבשורות האפוקריפיות.
שריד של כתר הקוצים, שקיבל המלך הצרפתי לואי התשיעי מהקיסר בולדווין השני .  הוא נשמר בנוטרדאם דה פריז עד אפריל 2019, אז הועבר ללובר.
השריד העיקרי מכתר הקוצים זוכה להערצה וסגידה מסביבות שנת 400 לספירה. הוא הוענק בשנת 1238 על ידי הקיסר בולדווין השני מקונסטנטינופול ללואי התשיעי, מלך צרפת, והושם בשמירה בקתדרלת נוטרדאם. במהלך השרפה בקתדרלת נוטרדאם ב-15 באפריל 2019 הוא חולץ והועבר למוזיאון הלובר.
ההיסטוריה של השריד

אין התייחסות בשלוש הבשורות שמזכירות את כתר הקוצים למה אירע עם הכתר לאחר הצליבה, האזכור הקדום ביותר לכתר הוא של פאולינוס(אנ') מתחילת המאה החמישית שכתב על הכתר כשריד הנערץ על המאמינים. וישנן מספר התייחסויות נוספות במהלך המאות הבאות לכתר שמוקד עלייה לרגל בקרב הצליינים בירושלים. וממסלול הטיול של הנוסע אנטונינוס מפלקנטיה ניתן ללמוד שהשריד הוחזק בהר ציון.
סביבות שנת 800 לספירה הפטריארך של ירושלים שלח לקרל הגדול קוץ מהכתר, בנוסף לשרידי קדושים אחרים, שלאחר מכן ניתנו על ידי קרל הקירח למנזר סנט דניס.
לאחר מכן השריד הועבר לקונסטנטינופול, כשחלקים ממנו מוצאים דרכם לחצרות מלכים ולכנסיות חשובות.
בשנת 1238 הציע בולדווין השני מקונסטנטינופול, שנזקק לתמיכה באימפרייה המתפוררת שלו להעניק את הכתר ללואי התשיעי, מלך צרפת, הוא הועבר לוונציה כערובה להלוואה גדולה, של יותר מ-13 אלף חתיכות זהב ובסופו של דבר נפדה והועבר לפריז, שם לואי בנה את כנסיית סנט שאפל לכבודו בשובו ממסע הצלב השביעי. השריד נותר שם עד למהפכה הצרפתית, אז, בסופו של דבר הוא הופקד בקתדרלת נוטרדאם.
כבאי פריז הצילו את השריד במהלך השריפה בנוטרדאם ב-15 באפריל 2019.
גלריית תמונות

כלי לשריד שנעשה בשנת 1806, בהזמנת נפוליאון, נשמר בקתדרלת נוטרדאם.
כלי שני משנת 1862, שתוכנן על ידי ויולט-לה-דוק שנשמר בקתדרלת נוטרדאם .
מבט מקרוב על השריד מ-1862.
כנסיית סנט שאפל, שנבנתה כדי לשכן את שרידי הכתר.
ראו גם

שרידים הקשורים לישו
הרומח הקדוש
הסנדלים של ישו
הצלב האמיתי
Euphorbia milii
חלבלוב קוצני
ישו, מלך היהודים
שרידי קדושים
תפילת המחרוזת
שרי, ג'ון, The Holy Thorn reliquary ,הוצאת המוזיאון הבריטי, 2010
הערך על הכתר באנציקלופדיה הקתולית{{{מחבר}}}, Crown of Thorns, Catholic Encyclopedia Volume 4978-0312649449
שהאזאם! 2: זעם האלים

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 מבוסס על:  דמותו של שהאזאם מאת ביל פרקר וצ'. ק. בק
 בימוי:  דיוויד פ. סנדברג 
 הופק בידי:  פיטר ספרן ג'ף ג'ונס
 תסריט:  הנרי גיידן, כריס מורגן 
 שחקנים ראשיים:  זאקרי לוי אשר אנג'ל ג'ק דילן גרייזר פיית' הרמן גרייס פולטון איאן צ'אן יובאן ארמנד רייצ'ל זגלר לוסי לו הלן מירן קופר אנדרוז אדם ברודי
 מוזיקה:  כריסטוף בק 
 צילום:  גיולה פדוס 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  ניו ליין סינמה DC Studios The Safran Company Mad Ghost Productions
 חברה מפיצה:  אולפני האחים וורנר
 הקרנת בכורה:  17 במרץ 2023
 משך הקרנה:  120 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  פעולה גיבורי-על
 הכנסות:  102.4 מיליון דולר (2023)
 סרט קודם:  "שהאזאם" (2019)
 www.shazam-movie.net
 דף הסרט ב־IMDb
 
שהאזאם! 2: זעם האלים (באנגלית: Shazam! Fury of the Gods) הוא סרט גיבורי-על אמריקאי, המבוסס על דמותו של שהאזאם מבית DC קומיקס. הסרט מהווה המשך לסרט "שהאזאם" משנת 2019, והוא הארבע עשרה בסרטי היקום הקולנועי של DC. הסרט בוים על ידי הבמאי דייוויד פ. סנדברג, עם תסריט מאת הנרי גיידן וכריס מורגן, ומככבים בו זאקרי לוי ואשר אנג'ל, לצדם של ג'ק דילן גרייזר, אדם ברודי, פיית' הרמן, גרייס פולטון, איאן צ'אן, יובאן ארמנד, רייצ'ל זגלר, קופר אנדרוז, לוסי לו והלן מירן.
הסרט עלה לאקרנים ב-16 במרץ 2023, תחת הפצתם של אולפני האחים וורנר.