stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שליו אמריקאי מצויץ
תת-מנים

לשליו האמריקאי 14 תת-מינים הנבדלים זה מזה, בצבעיהם ובאורך ציצת הנוצות שלהם. הצבעים נעים בין ערמוני בהיר, לערמוני כהה, חלקם מנוקדים בלבן וחלקם לא.
Colinus cristatus mariae
Colinus cristatus panamensis
Colinus cristatus decoratus
Colinus cristatus littoralis
Colinus cristatus cristatus - נצפה בעיקר בצפון קולומביה
Colinus cristatus badius
Colinus cristatus leucotis
Colinus cristatus bogotensis
Colinus cristatus parvicristatus  - נצפה בעיקר בצפון מזרח קולומביה ומערב ונצואלה
Colinus cristatus horvathi
Colinus cristatus continentis
Colinus cristatus barnesi
Colinus cristatus mocquerysi
Colinus cristatus sonnini  - נצפה בעיקר מצפון ונצואלה עד ברזיל
הערות שוליים

↑  שליו אמריקאי מצויץ באתר הרשימה האדומה של IUCN
שלפוחן מצוי

| שלפוחן מצוי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: צורבים
מחלקה:: הידרתים
סדרה:: סיפונופורים
משפחה:: Physaliidae
סוג:: Physalia
מין:: שלפוחן מצוי
שם מדעי
 Physalia physalis ‏ליניאוס, 1758
השלפוחן המצוי (שם מדעי: Physalia physalis) הוא מין חסר-חוליות ימי והמין היחיד מהמשפחה Physaliidae. השלפוחן ידוע בכינוי "ספינת הקרב הפורטוגזית" שמקורו בספינות הקרב הפורטוגזיות של המאה ה-15 וה-16 שנקראו קרוולה, ומפרשיהן המשולשים דמו למצוף של השלפוחן המצוי.
למרות דמיונו למדוזה, השלפוחן המצוי הוא סיפונופורה (Siphonophorae), מושבה של ארבעה יצורים זעירים המורכבת ממדוזה ומפוליפים שעברו התאמה ושינויים, ולמעשה מתפקדים כאיברים לכל דבר. הפנאומטופור, או המצוף, הוא מדוזה שעברה שינוי ניכר, ו'זרועות הציד' הם פוליפים שלכל אחד התמחות משלו, לכידת מזון, עיכול או רבייה. השלפוחן הוא טורף וניזון מפלנקטון ודגים, שאותם הוא צד בזרועותיו הצורבות.
למרות ארסו, השלפוחן נטרף על ידי כמה יצורים כמו צב ים חום, דג שמש מגובשש, חשופית הדרקון הכחול וכמה חלזונות ימיים ותמנונים. ישנו גם דג מיוחד - דג השלפוחן, הניזון דרך קבע מזרועותיו.
סביבת מחיה

השלפוחן המצוי חי על פני השטח של האוקיינוס, כשהמצוף שלו מעל המים ושאר חלקי גופו מתחתיהם. אין לו יכולת תנועה משל עצמו והוא תלוי ברוחות ובזרמים. השלפוחן נפוץ בכל האוקיינוסים והימים החמים בעולם אך בעיקר באזורים הטרופים והסובטרופים של האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי, ובזרם הגולף הצפון אטלנטי. לעיתים קרובות סוחפת אותם הרוח למפרצים ולחופי הים.
מבנה

לשלפוחן המצוי יש פנאומטופור שקוף המאפשר לו לצוף על פני המים ומשמש כמפרש. צבעו כחול עד סגול. אורך המפרש 9–30 סנטימטרים והוא בולט עד 15 סנטימטרים מעל פני המים. השלפוחן מפריש גזים שהרכבם דומה פחות או יותר להרכב האוויר אך עשוי להיבנות בו ריכוז גבוה (עד 90%) של פחמן דו-חמצני לתוך המפרש. המפרש חייב להישאר רטוב ומדי פעם השלפוחן יטה אותו קלות לתוך המים. בעת סכנה יכול השלפוחן לשחרר מתוכו את האוויר ולשקוע לתוך המים.
הזרועות הארוכות מתחת למצוף עשויות להגיע לאורך של 15 מטרים (49 רגל) ואפילו 50 מטרים (160 רגל) לעיתים[דרוש מקור]. הן מורכבות ממאות נמאטוציסטים (תא צורב) היוצרים רשת ציד שקופה. הזרועות משתקות את הטרף ומושכות אותו לעבר פוליפ העיכול שמפריש אנזימים ומפרק את הטרף.
ארס זה משפיע על דגים ויצורי ים קטנים אחרים המומתים במהירות אך פחות קטלני לאדם. ואולם בכמה מקרים נדירים ארס השלפוחן יכול להרוג.
שעורה (סוג)

ערך זה עוסק בסוג צמח ממשפחת הדגניים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| שעורה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד פסיגיים
סדרה:: דגנאים
משפחה:: דגניים
סוג:: שעורה
שם מדעי
 Hordeum ‏לינאוס, 1753
שעורה (שם מדעי: Hordeum) היא סוג במשפחת הדגניים.
בעולם מצויים 31 מיני בר של שעורה, ומהם מיוצגים בצמחיית הבר של ארץ ישראל שישה מינים, שלושה נפוצים מאוד: שעורת התבור, שעורת הבולבוסין ושעורה מכחילה ושלושה פחות נפוצים: שעורת החוף, שעורה נימית ושעורה דמוית שיפון. שעורה תרבותית ושעורה דו-טורית הם מינים תרבותיים של שעורה המופיעים בישראל לעיתים גם כפליטי תרבות.
כשלושה רבעים ממיני השעורה הם צמחים חד שנתיים זקופים בעלי תפרחת המורכבת משיבוליות. השעורה ניכרת במלעניה הארוכים. המלענים הם זיפים בקצות הגרעינים.
שלדג לבן-חזה

| שלדג לבן-חזה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: כחלאים
תת־סדרה:: שלדגיים
משפחה:: שלדגיים
תת־משפחה:: שלדגי עצים
סוג:: שלדג עצים
מין:: שלדג לבן-חזה
שם מדעי
 Halcyon smyrnensis ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


שלדג לבן חזה, חיפה
שלדג לבן חזה, חיפה
שַׁלְדָּג לְבֶן־חָזֶה (שם מדעי: Halcyon smyrnensis) הוא מין עוף, הנמנה עם משפחת השלדגיים שמסדרת הכחלאים.
מאפיינים

אורכו הממוצע של שלדג לבן-חזה הוא כ-28 ס"מ. ראשו גדול, מקורו אדום וארוך וזנבו קצר. לגבו, לזנבו ולרוב כנפיו גוון כחול-ירוק בוהק. גרונו וחזהו לבנים ושאר גופו חום-אדמדם.
שלדג לבן-חזה נפוץ מאזור הבלקן והמזרח התיכון במערב, עד לפיליפינים במזרח. בניגוד למיני שלדג אחרים, השלדג לבן-החזה מצוי גם באזורים שאינם בקרבת מקווי מים. ניתן למוצאו באזורי ברכות דגים וביצות, אך גם בקרבת שדות חקלאיים, באזורי חורשה ובשדות בור. בישראל השלדג לבן-החזה נפוץ ביותר בצפון הארץ ובמרכז, והחל משנות ה-80 נחזה גם באזורים חקלאיים בנגב.
השלדג ניזון ממגוון גדול של טרף. בין השאר ניזון ממיני רכיכות שונים, מחרקים, מדגים, לטאות ודו-חיים. ישנן עדויות כי הוא ניזון לעיתים גם מציפורים קטנות ומכרסמים (ראה תמונות בקישורים חיצוניים).
שלדג לבן-חזה הוא עוף טריטוריאלי, כשבדרך כלל הטריטוריה משותפת לזוג פרטים (זכר ונקבה). מקנן במחילות באורך של כ-80 סנטימטרים אותן הוא חופר בגדות מקווי מים או בתילי עפר. גודל התטולה נע בין ארבע לשבע ביצים כדוריות ולבנות. שני ההורים דוגרים לסירוגין במשך 19 יום בממוצע, ולאחר מכן הגוזלים בוקעים מן הביצים, כשהם עיוורים ועירומים. בין בקיעת ביצה אחת לאחרת ייתכנו הפרשי זמן גדולים ביותר. בין בקיעתם לפריחתם מהקן נפוץ מוות מתת-תזונה בקרב הגוזלים. הגוזלים פורחים מהקן כעשרים וארבעה ימים לאחר הבקיעה. ההורים ממשיכים להאכילם מספר שבועות לאחר פריחתם, בטרם יהיו בוגרים דיים לחיים עצמאיים.
השלדג לבן-חזה מאופיין בקולניותו הרבה. קולו חזק וצווחני והוא נוהג להשמיעו מנקודות גבוהות או בולטות בשטח, בעיקר בעת החיזור.
מחקר ישראלי בהובלת דנה סלע קליין הצליח לראשונה למצוא הבדלים בין זכרים ונקבות על פי קולותיהם.
גלריה

שלדג בישראל
שלדג לבן-חזה בעמק החולה
שלדג לבן-חזה בירדן
בול ישראלי אשר הונפק ב-1963 ובו מאויר שלדג לבן-חזה
הערות שוליים

↑  שלדג לבן-חזה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  http://hebrew-academy.org.il/wp-content/uploads/meeting52.pdf
שלצדפיים

| שלצדפיים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: שלצדפיים
סוג:: שלצדף
שם מדעי
 Haematopodidae ‏לינאוס, 1758

שַׁלְצְדָפִים (שם מדעי: Haematopodidae) היא משפחה בסדרת חופמאים ובה סוג יחיד שלצדף (Haematopus, שמשמעו רגל אדומה). לסוג מקור ייחודי דמוי להב, המשמש אותו להלימה ופתיחה של צדפות. תפוצתו באזורים ממוזגים בכל היבשות למעט אנטארקטיקה, בחופים שטוחים ופתוחים, סלעיים וחוליים ובכרי אחו עשבוניים בקרבתם.
מינים

שלצדף שחרחר (Haematopus ater)
שלצדף שחור (Haematopus bachmani)
שלצדף האי הדרומי (Haematopus finschi)
שלצדף מפויח (Haematopus fuliginosus)
שלצדף מגלני (Haematopus leucopodus)
שלצדף עקוד (Haematopus longirostris)
שלצדף קנרי (Haematopus meadewaldoi) - נכחד
שלצדף אפריקני (Haematopus moquini)
שלצדף החוף (Haematopus ostralegus) - חולף בארץ ישראל
שלצדף אמריקני (Haematopus palliatus)
שלצדף אחיד צבע (Haematopus unicolor)
זוג שלצדפים מחפשים מזון במים
שום שחור

| שום שחור |
| --- | --- |

מיון מדעי

שום שחור הוא שום שעבר תהליך טבעי ומבוקר של יישון במהלכו השתנו צבעו, טעמו והמרקם שלו.
שום שחור מקבל את צבעו לאחר תהליכי יישון ותסיסה בתנאי טמפרטורה ולחות קבועים למשך תקופה מסוימת שבסופה מתקבל הצבע הכהה. השינוי מתבטא גם בצבע עמוק וכהה וגם בעידון של הריח והטעם בהשוואה לשום הלבן המקורי: השום התקרמל מבחינת הגוון לצבע חום כהה עד שחור, איבד מטעמיו החריפים וקיבל טעמי אוממי שיש הטוענים שהם מזכירים מעט חומץ בלסמי מצומצם.
רקע ושימוש

מוצרי השום השחור שונים ומגוונים, בין היתר: שיני שום לשימושים שונים, אבקה או מחית, טחינה עם שום שחור ועוד. המוצרים השונים המופקים מהשום השחור מתאימים לשימושים קולינריים שונים: בישול, אפייה, תיבול של סלטים ומנות קרות שונות ועוד. שיני השום יכולות להתאים כתוספת לסלטים או מאפים, האבקה מעניקה צבע עמוק לתבשילים ורטבים להם מוסיפים אותה והמחית יכולה להוות בסיס לממרחים ומטבלים שונים.
בתהליך הייצור שלו מחוממות פקעות שום שלמות (בשמו המדעי: Allium sativum) במהלך מספר שבועות, שמביא להשחרת שיני השום.
בתהליך היישון נוצרת תסיסה, במהלכה נוצרת תגובה כימית בין חומצות האמינו שבשום והסוכרים שבו. תגובה כימית זו מכונה תגובת מייאר. הטעם הסופי של השום השחור הוא מתוק וסירופי עם רמזים לטעם הדומה לחומץ בלסמי, תמרהינדי ועוד.
במטבחי מזרח אסיה

השום השחור שימש לראשונה כמרכיב מזון במטבח האסייתי כשנפוץ ברחבי העולם והפך למרכיב מבוקש המשמש גם בבישול ביתי וגם במטבחי יוקרה. בקוריאה השום השחור פותח במקור כמוצר בריאות והוא עדיין נתפס ככזה. לעיתים מוסיפים אותו למשקאות אנרגיה. בתאילנד טוענים כי צריכתו יכולה להאריך את תוחלת החיים ובקמבודיה מאמינים ששום שחור יכול לעזור להילחם בשפעות, לחזק את מערכת החיסון ולשפר באופן כללי את החסינות, ומומלץ לצרוך אותו מוקדם בבוקר לפני ארוחת הבוקר.
במטבח הפרסי

במטבח הפרסי נהוג המאכל סיר טורסי (פרסית: سیرترشی, מילולית: שום מוחמץ). ראשי השום מוחמצים בחומץ בן יין ומתיישנים על פי רוב שנים ארוכות במהלכן הם מתרככים, משחירים ומקבלים טעם עמוק ופירותי. מקור המאכל בצפון איראן בפרובינציית גילאן ומיוחסות לו תכונות בריאותיות ברפואה העממית.
יתרונות תזונתיים

בשום שחור יש יותר נוגדי חמצון בהשוואה לשום לבן, בערך פי שלושה. כמות הפלבנואידים והאלקלואידים, שני נוגדי חמצון חזקים במיוחד, גבוהה כמעט פי חמישה מהכמות המצויה בשום הלבן. נוגדי חמצון אלו ידועים כבעלי תכונות נוגדות דלקת, המסייעים לגוף להתמודד עם רדיקלים חופשיים הפוגעים בתאים השונים. ממחקרים שנעשו על חולדות מעבדה עולה כי יש לו פוטנציאל בריאותי, הוא יכול לתרום להגנה על הכבד והכליות ויכול לעזור להפחתת בעיות הקשורות להשמנת-יתר. כמו כן נמצא במחקרים שהוא מסייע בשיפור זרימת הדם ובכך עוזר להפחית סיכון לבעיות לב וכלי דם. עוד לא נעשו מחקרים דומים בבני אדם.
פרטי תהליך ההפקה

שום שחור נוצר כאשר ראשי שום מיושנים בתנאים מיוחדים של חום ולחות. הפקעות של השום נשמרות בסביבה מבוקרת לחות בין 80% ל-90% בטמפרטורות שנעות בין 60 ל-90 מעלות צלזיוס למשך 15 עד 90 ימים (בדרך כלל: 40 ימים בטמפרטורה ממוצעת של 70 מעלות צלזיוס ולחות של 85%). בתהליך הייצור אין תוספים, חומרים משמרים או חימום מכל סוג שהוא. בתהליך הייצור של השום השחור האנזימים שנותנים לשום הטרי את הריח והחריפות שלו מתפרקים. תנאים אלו ניתנים כדי להקל על תגובת מייאר, התהליך הכימי המייצר תרכובות טעם חדשות האחראיות לטעם העמוק של בשר צרוב ובצל מטוגן למשל. שיני השום משחירות ומפתחות מרקם דביק דמוי תמר. העידון בטעמו של השום השחור בא לידי ביטוי גם בריח שהוא מאוד עדין וכמעט שלא קיים בפה לאחר האכילה, בניגוד לשום לבן.
אנדופיטים חיידקיים בעלי יכולת תסיסה ובעלי יכולת עמידות חזקה בחום זוהו בשום ובשום שחור מה שעשוי להיות רלוונטי לייצור שום שחור.
שימושים קולינריים

בשום שחור, טעם השום מתרכך כך שהוא כמעט נעלם לחלוטין בהתאם למשך הזמן שהוא מחומם. בנוסף, טעמו תלוי בטעם השום הטרי ששימש להכנתו. שום עם תכולת סוכר גבוהה יותר מייצר טעם עדין יותר, דמוי קרמל, ואילו שום עם תכולת סוכר נמוכה מייצר טעם חד יותר, מעט יותר חומצי, הדומה באופיו לעגבניות. טעמים שרופים עשויים להיות נוכחים אם השום חומם זמן רב מדי בטמפרטורה גבוהה מדי או לא מספיק זמן: במהלך החימום, השום הופך לשחור בצבעו הרבה לפני שמצליחה להתפתח מלוא מידת המתיקות שלו.
שום שחור ניתן לאכול לבד, על לחם, או להשתמש בו במרקים, רטבים, במיונז או פשוט לכתוש אותו על גבי צלחת ירקות. ניתן להכין ויניגרט עם שום שחור, חומץ שרי, רוטב סויה, שמן נייטרלי וחרדל דיז'ון. הרכות שלו עולה עם תכולת המים.
בניגוד לשום הלבן ממנו הוא עשוי, השום השחור בעל טעם עדין ועמום מאוד שטעמים אחרים גוברים עליו בקלות.
בגלל טעמיו העדינים והעמומים, יש להשתמש בכמות גדולה משמעותית של שום שחור בהשוואה לשום לבן על מנת להגיע לרמות עוצמה דומות. בנוסף, שום שחור לא יכול לשמש כתחליף לשום לבן. אם מעוניינים בטעם האופייני לשום בנוסף לטעם של שום שחור, אז יש להוסיף שום טרי.
שיטה אחת להדגיש את הטעמים העדינים של השום השחור היא ללוש שן קלופה בין האצבעות עד שהמבנה שלה מתפרק ביסודיות ואז להמיס את העיסה שנוצרה בכמות קטנה של מים חמים. זה מייצר תרחיף חום כהה בצבע קפה ומרקם סיבי של תמיסה שנושא טעמים שונים כולל חומציות ותכולת סוכר. לאחר מכן ניתן להוסיף את הנוזל הזה למזונות שהם נייטרליים בטעמם (כמו, למשל מחית תפוחי אדמה) כדי להדגיש את הטעם של השום השחור.
בתרבות הפופולרית

השום השחור זכה לפופולריות ועמד במרכז תשומת הלב הטלוויזיונית בארצות הברית כשנעשה בו שימוש על ידי משתתפים בתוכניות ריאליטי מתחום המזון. הוא שימש בין היתר במהלך הכנת מנה של דג אדום בפרק של התוכנית Iron Chef America המשודרת בערוץ Food Network, ובפרק של התוכנית Top Chef New York המשודרת בערוץ בראבו (Bravo) שם הוא התווסף לרוטב נלווה לדג ים.
באנגליה השום השחור עשה את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה בתוכנית הבישול והלייף סטייל "משהו לסוף השבוע" של ה-BBC בפברואר 2009. החוואי מארק בוטרייט, הבעלים של חוות השום סאות' ווסט, טען שפיתח תהליך לשימור שום לאחר שמצא מתכון קוריאני מלפני 4000 שנה ל"שום שחור".
באחד הפרקים בעונה החמישית (שהחלה ב-2014) של סדרת הסיטקום המונפשת האמריקאית ההמבורגרים של בוב ברשת פוקס, קיבל השום השחור במה כשהופיע כמרכיב מפתח לכניסתם של הצמד בוב ולינדה לתחרות בישול במהלך פסטיבל אוכל. המנה שהכין בוב נקראה "Bet It All On Black Garlic Burger" ונרשמה בתחרות בשם "Stupid Black Garlic Burger" על ידי מארח התחרות.
בישראל הוא נמכר בחנויות טבע, חנויות מתמחות ושפים שילבו אותו במנות מיוחדות במסעדות עילית. במסעדת קלואליס של השף ויקטור גלוגר הוא שולב בקרוקט תפודים, במסעדת התרנגול הכחול של השף שאול בן-אדרת הוא שולב בכמה מנות ספיישל ועוד.
ראו גם

שום
ויניגרט
כותש שום
הערות שוליים

↑  מוצרי שום שחור, באתר התבלינים של איילת
↑  Kimura, S.; Tung, Y.-C. (בינואר 2017). "Black garlic: A critical review of its production, bioactivity, and application". Journal of Food and Drug Analysis. 25 (1): 62–70. doi:10.1016/j.jfda.2016.11.003. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Pollack, Stefani (2008-11-20). "Black Garlic is Garlic, But Better". Slashfood. אורכב מ-המקור ב-2012-10-03. נבדק ב-2009-03-01.
↑  Nichols, Rick (2008-12-11). "Live and in person, the food bloggers munch". The Philadelphia Inquirer. p. F1.
↑  "North America's Largest Black Garlic Producer". Black Garlic North America™ (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2019-09-30.
↑  Fabricant, Florence (2008-10-07). "Garlic, Either Sweet or Squashed". The New York Times. נבדק ב-2009-03-01.
↑  DPG Media Privacy Gate, myprivacy.dpgmedia.be
↑  שום פרסי כבוש באתר קוקלי
1 2  היתרונות הבריאותיים של שום שחור, באתר ‏מאקו‏, 14 ביוני 2021
↑  מאיה לרון-הירש, מאמר אורח‏, האם שום שחור באמת בריא יותר או שזה סתם עוד טרנד חולף?, באתר וואלה, 18 באוקטובר 2019
↑  "Chefs Are Going Crazy for Black Garlic (and You Will, Too)". Bon Appétit (באנגלית). נבדק ב-2019-09-30.
↑  מרב סריג, ‏סופר שום: הכירו את נפלאות השום השחור, באתר גלובס, 14 באוגוסט 2012
↑  Zhichang Qiu, Xiaoming Lu, Ningyang Li, Mingjie Zhang, Characterization of garlic endophytes isolated from the black garlic processing, MicrobiologyOpen 7, 2017-10-09, עמ' e00547 doi: 10.1002/mbo3.547
↑  Qiu Z, Li N, Lu X, Zheng Z, Zhang M, Qiao X (באפריל 2018). "Characterization of microbial community structure and metabolic potential using Illumina MiSeq platform during the black garlic processing". Food Research International (Ottawa, Ont.). 106: 428–438. doi:10.1016/j.foodres.2017.12.081. PMID 29579944. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Benwick, Bonnie S. (2009-02-25). "Black Garlic, the Next 'It' Thing". The Washington Post. p. F04. נבדק ב-2009-03-01.
↑  Nerenberg, Kate (2009-02-05). "Top Chef Recap: Return of Ripert". נבדק ב-2009-03-01.
↑  "Zwarte knoflook zonder vieze adem". HLN. 2009-03-01. נבדק ב-2009-03-01.
↑  "Black Garlic Hits UK Market". Freshinfo. 2009-02-26. נבדק ב-2009-03-01.
↑    James Edgar, ‏Ancient 'black garlic' recipe found by farmer, The Telegraph, 7 May 2014
↑  הילה רגב, שחור זה הלבן החדש: מתוודעים לשום השחור, באתר ynet, 28 באוקטובר 2012
סיר טורסי - שום מוחמץ פרסי ההולך ומתכהה עם השנים. הצנצנת הימנית והשומים שבצלחת בני למעלה מ-20 שנה.
שחליים

| שחליים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צלפאים
משפחה:: מצליבים
סוג:: שחליים
שם מדעי
 Lepidium ‏לינאוס, 1753
שַׁחֲלַיִם (שם מדעי: Lepidium) הוא סוג במשפחת המצליבים, המאופיין בפרחים זעירים ופרי מעוגל בעל זרעים בודדים. בארץ ישראל גדלים בר שבעה מינים מסוג זה, ואחד מהם גם מגודל בתרבות - המין שחליים תרבותיים המוכר כ"רשאד".
תיאור הסוג

זהו סוג גדול ורחב תפוצה ממשפחת המצליבים - תפוצתו משתרעת בכל יבשות העולם פרט לאנטארקטיקה. מרכזי ההתמיינות העיקריים שלו הם אזורים בעלי אקלים ממוזג באירופה וצפון אמריקה. רוב המינים הם עשבוניים, חד-שנתיים, אם כי קיימים צמחים בעלי צורת חיים שונות ומגוונות.
בניגוד לצמחים אחרים מהמשפחה, למיני סוג זה פרח צנוע, ולעיתים אף עלי כותרת חסרים. צבע עלי הכותרת האופייני הוא לבן. כאמור, בארץ ישראל קיימים שבעה מינים מהסוג, שגדלים בבתי גידול מגוונים: שני מינים גדלים בבתי גידול מופרים ובקרבת האדם, שני מינים גדלים בבתות ים-תיכוניות.
עונת הפריחה של רוב המינים היא אביבית. מבין מיני השחליים הגדלים בארץ-ישראל, המין "שחליים גבוהים" פורח בעונת הקיץ, ושאר המינים פורחים באביב ובתחילת הקיץ.
סוג זה קרוב לסוג קרדריה, עליו נמנה המין "קרדריה מצויה" (Cardaria draba) שגדל במקומות שהופרעו על ידי האדם, לרוב בחבלים ההרריים של הארץ. מין זה נמנה בעבר על הסוג שחליים, אך הופרד ממנו, ובמקורות שונים עדיין מובא בשמו המדעי הקודם - "Lepidium draba".
המין נזכר במשנה (מעשרות פ"ד) ובתוספתא יחד עם ה'גרגיר' (שיש אומרים שהוא גרגיר הנחלים ויש מזהים עם בן חרדל) הרמב"ם כתב שהוא המין הנקרא בערבית חב אל-רשאד.
תיאור מורפולוגי

רוב מיני סוג זה הם עשבוניים חד-שנתיים, רב-שנתיים, וכן כלולים במין זה בני-שיח, ובאופן נדיר גם שיחים ומטפסים. רוב הצמחים קרחים או בעלי שערות פשוטות. בארץ-ישראל, המין "שחליים גבוהים" הוא עשבוני רב-שנתי, ושאר המינים הם חד-שנתיים.
עלי הצמח לעיתים פשוטים ולעיתים מחולקים או מנוצים, כאשר מינים רבים מתאפיינים בשושנת עלים שיוצרים עליהם התחתונים. הגבעולים מוארכים, ולעיתים רחוקות משתרעים.
פרחי השחליים קטנים יחסית לפרחי סוגים אחרים במשפחה. צבע הכותרת הנפוץ ביותר בקרב מיני הסוג הוא לבן, וכן קיימים מינים שצבעיהם צהוב וסגול, וכן מינים שעלי הכותרת שלהם חסרים. מבין מיני השחליים המצויים בארץ-ישראל, למינים כותרת לבנה. פרט למין "שחליים דוקרניים" שצבע כותרתו ורוד. מספר האבקנים בפרח הוא לרוב שניים, ולעיתים רחוקות 4 או 6. הפרחים ערוכים בתפרחת מטיפוס "אשכול".
פרי השחליים הוא מטיפוס "תרמילון". הפרי הוא קטן, עגלגל, ובעל בליטה (שנץ) בראשו, שהיא שריד של השחלה.
שחליים תרבותיים ("רשאד")

מין זה (Lepidium sativum), מגודל בהיקף קטן, לצריכת עליו הטריים. הוא נמכר בעיקר בשווקים מסורתיים כאגודת עלים, או באריזת נבטים מוכנים לאכילה. העלים הצעירים מתאפיינים בטעם חריף וחרדלי, המוכר מצמחים רבים אחרים במשפחה. עם זאת, ייחודו של ה"רשאד" בעלים קטנים שמראיהם עדין, ולכן הם משמשים גם לקישוט מאכלי דגים ובשר.
זרעי הרשאד משמשים גם הם כתבלין חריף, בדומה לזרעי החרדל. הזרעים מכילים כ-58% שמן. ברפואה הטבעית והמסורתית מיוחסות סגולות רבות לצמח זה.
הרשאד הוא גידול חורפי מסורתי, שכן חום או יובש יביאו לפריחה מוקדמת. זהו גידול קצר-חיים, שניתן ליהנות מעליו כבר שבועות ספורים לאחר הזריעה. הצמחים מגיעים לגובה של חצי מטר ויותר. מקור המין באיראן.
מיני הסוג הגדלים בר בארץ-ישראל

שחליים גבוהים (Lepidium latifolium) - עשבוני רב-שנתי, הגדל בשולי נחלים בצפון ישראל ובעבר הירדן המזרחי. הפריחה בעונת הקיץ.
שחליים עדינים (Lepidium ruderale) - צמח חד-שנתי הגדל באופן נדיר בצידי דרכים בחבלים הים-תיכוניים של ישראל. השם העברי הקודם הוא "שחלי האשפות".
שחליים שרועים (Lepidium aucheri) - צמח חד-שנתי הגדל בצורה שרועה. גדל בישראל באופן נדיר ביותר בעמק הערבה, וכן בעבר הירדן המזרחי. מין זה נחשב למין אדום, כלומר- מין בסכנת הכחדה מיידית מישראל. כמו כן האוכלוסייה בעמק הערבה נחשבת לגבול התפוצה המזרחי של מין זה.
שחליים דוקרניים (Lepidium spinescens) - צמח חד-שנתי זקוף, הגדל באדמות עמוקות ובקרקע בזלתית בחבלים הים-תיכוני. צבע עלי הכותרת ורוד והפרי דוקרני.
שחליים קוצניים (Lepidium spinosum) - צמח חד-שנתי זקוף הגדל באדמות לחות ובקרקע בזלתית בצפון ארץ ישראל. הפרי קוצני.
שחליים תרבותיים (Lepidium sativum) - צמח חד-שנתי זקוף, הגדל באופן נדיר כפליט תרבות בחבלים הים-תיכוניים של ישראל. מין זה מגודל בתרבות לצריכת עליו הטריים לסלט, ומוכר בשם הערבי "רשאד" (ראה פרק העוסק במין זה).
שחליים שעירים (Lepidium hirtum) - צמח חד-שנתי נמוך קומה, הגדל באופן נדיר בחרמון. הפרי שעיר.
לקריאה נוספת

נעמי פינברון-דותן ואבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל, ירושלים: הוצאת כנה, 1991, עמ' 258-256. (הספר בקטלוג ULI)
אבי שמידע, החי והצומח של ארץ ישראל, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1983, כרך 10, עמ' 112.
שחליים תרבותיים (רשאד) - גידול לאכילה כנבטים
שלצדף החוף

| שלצדף החוף |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: שלצדפיים
סוג:: שלצדף
מין:: שלצדף החוף
שם מדעי
 Haematopus ostralegus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה
   ירוק - קינון קבוע, צהוב - קינון קיץ, כחול - קינון חורף

ביצה של שלצדף החוף
שַׁלְצֶדֶף הַחוֹף (שם מדעי: Haematopus ostralegus) הוא מין של עוף ממשפחת השלצדפיים. תפוצתו בעולם הישן בקרבת חופים ובמערב אסיה. הוא חורף בחופי אפריקה, ערב הסעודית הודו ודרום סין. הצעירים דומים לבוגרים, אך צבע גופם העליון דהוי יותר.
בישראל הוא חולף. חורף יחסית נדיר בחופי הים התיכון ואילת. כמעט אף פעם לא נראה בפנים הארץ.
כמו לכל המינים בסוג שלצדף, לשלצדף החוף מקור ייחודי דמוי להב, המשמש אותו להלימה ופתיחה של צדפות, וחלק מהפרטים, בעלי המקור החד יותר, מנפצים אותן. מלבד צדפות הוא אוכל רכיכות, חלזונות וכאשר הוא ביבשה הוא אוכל תולעים.
אורכו של שלצדף החוף מגיע עד 45 ס"מ עם מוטות כנפיים של 80 ס"מ. צבע כנפיו וראשו שחור, גופו לבן ומקורו כתום.
לשלצדף החוף 4 תת-מינים:
Haematopus ostralegus buturlini
Haematopus ostralegus longipes
Haematopus ostralegus osculans
Haematopus ostralegus ostralegus
בעבר זוהו שני תת-מינים נוספים (H. o. occidentalis ו-H. o. malacophaga) אך הוחלט לאחדם עם תת-המינים האחרים.
שלצדף החוף הוא הציפור הלאומית של איי פארו שם היא נקראת tjaldur.
הערות שוליים

↑  שלצדף החוף באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  "חיי הציפורים", מאת דייוויד אטנבורו, מודן, 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555725605171  GND: 4462036-6  NDL: 00567736
שחף (סוג)

| שחף |
| --- | --- |
 שחף ימי
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: שחפאיים
משפחה:: שחפיים
סוג:: שחף (סוג)
שם מדעי
 Larus ‏לינאוס, 1758

שַׁחַף (שם מדעי: Larus) הוא סוג עוף ימי מתלהק, בעל כנפיים ארוכות וקרומי שחייה. השחפים הם עופות בינוניים עד גדולים, בעלי מקור עבה ומוארך בגוון צהוב. השחף בדרך כלל בעל גוון אפור או לבן, בצירוף סימנים שחורים הממוקמים באזור הראש והכנפיים.
השחף מהווה היום את הסוג בעל מספר המינים הגדול ביותר במשפחת השחפיים והוא נפוץ בכל העולם, אולם המגוון הרב ביותר של שחפים נמצא בחצי הכדור הצפוני.
רוב מיני השחפים קיימים במספרים גדולים באזורי המחיה שלהם. בעבר היו בעיקר בים, אך כיום ניתן למצאם בפנים היבשות ולאורך חופי הים, ניזונים מפסולת האדם, נבלות ודגים.
קיימים מאובנים של שחפים המתוארכים עד לאמצע תקופת המיוקן לפני בין 15 - 20 מיליוני שנים. מאמינים כי הם התפתחו באוקיינוס האטלנטי והתפשטו במהלך תקופת הפליוקן לפני בין 1.75 - 5.5 מיליוני שנים, בתקופה בה מגוון מיני עופות הים היה הרב ביותר.
שחף צהוב-רגל
שחף אפרורי
שחף ימי
שחף קליפורני
שחף שחור עם טרף
אזכור השחף בתרבות

הספר "ג'ונתן ליווינגסטון השחף", שחיבר ריצ'רד באך, היה בראש רשימת הספרים הנמכרים ביותר בארצות הברית במשך כ-38 שבועות רצופים בין השנים 1972–1973.
שחף היה גיבור עלילת ספרה של סיגל מגן "לעוף". המחזה השחף הוא אחד ממחזותיו המפורסמים שחיבר אנטון צ'כוב.
מיני הטבעת

כמה ממיני השחף שייכים למיני הטבעת המתרבים בדפוס טבעתי מסביב לקוטב הצפוני ובכך מקיימים קרבה גנטית.
מיני השחף

ישנם סוגים הקרובים יחסית לשחף אך שונים ממנו: הסוגים שחף אמריקני, כרויקוצפלוס, שחף דגים והשחף הגמד (Hydrocoloeus minutus) היחידי בסוגו. עם זאת סוג זה כולל כמעט את כל מיני השחפים.
להלן 24 מיני הסוג שחף:
| שם | שם מדעי | תמונה | מוטת כנפיים |
| --- | --- | --- | --- |
| שחף פסיפי | Larus pacificus |  | 137-157 ס"מ |
| שחף בלצ'ר | Larus belcheri |  | 120 ס"מ |
| שחף אורלוג | Larus atlanticus |  | 130-140 ס"מ |
| שחף שחור-זנב | Larus crassirostris |  | 126–128 ס"מ |
| שחף הרמן | Larus heermanni |  | 117-124 ס"מ |
| שחף אפרורי | Larus canus |  | 100-130 ס"מ |
| שחף עקוד- מקור | Larus delawarensis |  | 124 ס"מ |
| שחף קליפורני | Larus californicus |  | 122-137 ס"מ |
| שחף ימי | Larus marinus |  | 1.5-1.7 מ' |
| שחף הקלפ | Larus dominicanus |  | 128-142 ס"מ |
| שחף אפרפר | Larus glaucescens |  | 120-150 ס"מ |
| שחף מערבי | Larus occidentalis |  | 130-144 ס"מ |
| שחף צהוב-כפות | Larus livens |  | 140-160 ס"מ |
| שחף לבן-כנף | Larus hyperboreus |  | 132-170 ס"מ |
| שחף איסלנדי | Larus glaucoides |  | 115-150 ס"מ |
| שחף תייר | Larus thayeri |  | 130-148 ס"מ |
| שחף צפוני | Larus argentatus |  | 125-155 ס"מ |
| שחף צפוני אמריקני | Larus smithsonianus |  | 120-155 ס"מ |
| שחף צהוב-רגל | Larus michahellis |  | 120-155 ס"מ |
| שחף כוזרי | Larus cachinnans |  | 137-155 ס"מ |
| שחף ארמני | Larus armenicus |  | 120-145 ס"מ |
| שחף מפוספס-גב | Larus schistisagus |  | 132-160 ס"מ |
| שחף שחור | Larus fuscus |  | 124-150 ס"מ |
| שחף וגה | Larus vegae |  |  |
בישראל

מצוי שחף צר-מקור