stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הישארות הנפש
הערות שוליים

↑  אלן ארקוש, הישארות הגוף. בתוך, ארתור א. כהן ופול מנדס-פלור (עורכים), אברהם שפירא (עורך המהדורה העברית), לקסיקון התרבות היהודית בזמננו: מושגים, תנועות, אמונות, הוצאת עם עובד, תל אביב, תשנ"ג, 1986. עמ' 130–136.
↑  ראו פירושו לבראשית כה ב ולתהלים מט טז
↑  מלחמות השם פרק כו
משה גורליק

משה "מושיק" גורליק (כ"ב בחשוון ה'תש"ב, 11 בנובמבר 1941 - י"א בחשוון ה'תשס"ב, 28 באוקטובר 2001) היה איש ציבור ופעיל התיישבות ישראלי, ממייסדי מושב רמת מגשימים, ומועצה אזורית גולן וראש המועצה הראשון.
ביוגרפיה

נולד בנתניה לחיים ורחל גורליק. ב-1968 נמנה עם הגרעין המייסד של מושב רמת מגשימים ברמת הגולן. זמן קצר לאחר העלייה לקרקע, נולד בנו הבכור חיים, שהיה הילד הראשון ברמת מגשימים. מושיק הפך למרכז המשק במושב. היה מיוזמי הקמת ישיבת הגולן במשכנה הראשון ברמת מגשימים. היה מיוזמי הקמת מאגר המים חיתל המשותף לרמת מגשימים, נוב ואבני איתן.
בשנת 1978 נבחר ליו"ר המינהל האזורי ברמת הגולן, אז תחת מועצה אזורית עמק הירדן. הוא פעל לייסוד מועצה אזורית עצמאית ליישובי הגולן. ב-1 באפריל 1979 הוכרזה מועצה אזורית גולן, ומושיק נבחר לעמוד בראשה. ב-12 ביוני 1979 התפטר מראשות המועצה, אך המשיך לכהן בהתנדבות כסגן יו"ר המועצה האחראי על נושא הכספים. לאחר מכן היה מנהל מדור תכנון ופיתוח במחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית, ומראשית שנות ה-80 היה מנהל חבל גליל גולן במחלקה. כמו כן, היה חבר בהנהלת תאגיד המים מי גולן, אתר החרמון, יקבי רמת הגולן, ויו"ר המנהלים של "החברה לפיתוח מפרץ אמנון".
היה פעיל במפד"ל, והיה מאנשי מחנה ארץ ישראל השלמה במפלגה שדגלו בקו יותר ניצי ואיימו לפרוש מהמפלגה ולהקים את סיעת "איתנים" יחד עם הרב חיים דרוקמן.
נפטר ב־28 באוקטובר 2001 (י"א בחשוון ה'תשס"ב) ונקבר בבית הקברות האזורי בחיספין.
היה נשוי למאירה ואב לשישה. שמו הונצח באולם כינוסים במדרשת הגולן בחיספין.
הערות שוליים

↑  לפעמים שמו נכתב בטעות "גרליק"
↑  ב-1974 הדליק חיים משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל, כנציג ההתיישבות ברמת הגולן (ראו כאן).
↑  דוד שליו, תוקם חברה לפיתוח הגולן במפעלים ותיירות, דבר, 17 בנובמבר 1978
↑  רויטל גורן, חבל הגליל והגולן במחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית - ייהוד ופיתוח הצפון, מעריב, 9 ביוני 1987
↑  עמית דובקין, על שפת ים כנרת, מעריב, 31 במאי 1988
↑  אבי בטלהיים, אתם אתם פורשים, זהו רצח של תנועת המפד"ל, מעריב, 13 בפברואר 1981
↑  קברו, באתר BillionGraves
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012289428405171  VIAF: 970168049023938410007   WorldCat (עם VIAF): 970168049023938410007
עפרי אילני

| --- | --- |

עפרי אילני
 לידה:  9 באפריל 1979 (בן 45)
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 מעסיק:  מכון ון ליר בירושלים, הארץ, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת ניו יורק, ידיעות אחרונות, מעריב
 
עפרי אילני (נולד ב-9 באפריל 1979) הוא היסטוריון, מרצה, עיתונאי, עורך, בלוגר,מבקר תרבות ומבקר ספרות ישראלי. בעל טור שבועי בעיתון "הארץ" ועורך מגזין "הזמן הזה", מגזין דיגיטלי שבועי, מבית מכון ון ליר בירושלים.
ביוגרפיה

עפרי הוא בנם של המורה לביולוגיה תחיה אקסלרוד והזואולוג גיורא אילני. גדל ביישוב ספיר בערבה ולמד בתיכון לחינוך סביבתי במדרשת בן-גוריון שבנגב.
הקריירה העיתונאית

אילני החל את הקריירה העיתונאית שלו ככתב ב"זמן הנגב", מרשת המקומונים של "מעריב", ועבר לכתוב במקומון "העיר". בשנים 2004–2009 עבד ב"הארץ", שם שימש, בין השאר, ככתב במוסף "קפטן אינטרנט" וככתב להשכלה גבוהה ומדע.
באפריל 2009 נפצע קל במהלך סיקור הפגנת ארגוני הנשים מול תחנת המשטרה ברחוב דיזנגוף בתל אביב, שם מחו המפגינים נגד מעצרם של חברי ארגון "פרופיל חדש".

 מ-2010 ועד 2017 היה מבקר ספרי עיון ב"ידיעות אחרונות", במדור לספרות. משנת 2015 הוא בעל טור שבועי, "תחת השמש", ב"הארץ", שעוסק בסוגיות עכשוויות מפרספקטיבה היסטורית ושל ביקורת התרבות.
כעיתונאי סיקר בהרחבה מחקרים ודיונים במדעי הטבע ובמדעי הרוח והיסטוריה. בין היתר, הציג גישה ביקורתית למחקרים במדעי המוח המבקשים לספק הסברים ביולוגיים לתופעות פוליטיות ותרבותיות.
אילני היה גם עורך בדסק החדשות ובמוסף "גלריה" ב"הארץ" וכן במגזין "כותרת".
בשנת 2023 יצא לאור בהוצאת בבל ספרו "אנחנו אנשים חדשים", ובו טורים שפרסם ב"הארץ" וטורים חדשים.
הקריירה האקדמית

בשנת 2013 סיים אילני את כתיבת עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת תל אביב, בהנחיית פרופ' שולמית וולקוב. עבודתו התמקדה בקריאה הפוליטית בתנ"ך ובשימוש בבני ישראל כמודל לאומי, והציגה בהרחבה את המגמה האנטי-תנ"כית במחשבת הנאורות ואת מאמציהם של כותבים דאיסטים ורציונליסטים לקעקע את סמכותו של התנ"ך ולהציג את בני ישראל כעם גס ובזוי, כאשר אל מול תופעות אלה מוצגות תופעות מנוגדות – ניסיונות לרהביליטציה של התנ"ך כמיתוס היסטורי וכמקור השראה תרבותי. העבודה מחדשת בהצבתו במרכז של העם העברי כמושא מחקר במסגרת מחקר המקרא הגרמני. הטענה היא שחוקרי המקרא האוריינטליסטים באוניברסיטאות הגרמניות ביקשו לבצע רקונסטרוקציה של העם העברי, לצורך שחזורו של הקונטקסט שבתוכו נכתב הטקסט.
בשנים 2013–2015 היה פוסט-דוקטורנט באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת הומבולדט בברלין, גרמניה, בפקולטה לתאולוגיה אוונגלית. בשנת 2016 היה פוסט-דוקטורנט במרכז לחקר המרת דת ומפגשים בין-דתיים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. משנת 2017 ועד שנת 2022 היה פוסט-דוקטורנט באקדמיית פולונסקי של מכון ון ליר. הרצה בחוגים להיסטוריה ולספרות באוניברסיטת תל אביב, וכן בשלוחת תל אביב ושלוחת אבו דאבי של אוניברסיטת ניו יורק.
אילני חוקר גם את ההיסטוריה של היחס להומוסקסואליות בתנועה הציונית. פרסם בכתב העת "זמנים" מאמר העוסק ביחס להומוסקסואליות בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. במאמרו בחן את השיח על "משכב זכר" בעיתונות העברית של שנות ה-30 ושנות ה-40 של המאה העשרים. אילני גילה שבתקופת המנדט ראו במקרים של משכב זכר צורה של נחשלות הקשורה לקיום במזרח. אי לכך תוארו הומוסקסואלים לא רק כסוטים וכדגנרטים מיניים, אלא גם כמחבלים בטוהר הפרויקט הציוני וכבוגדים בפוטנציה. כמו כן, חקר את ההומוסקסואליות בעולם המוסלמי והערבי.
פרסם מאמרים אקדמיים בכתבי עת שפיטים, בהם: "Journal of the History of Ideas", "Journal of the History of Sexuality", "היסטוריה", "תיאוריה וביקורת" ו"זמנים". כמו כן, פרסם בכתבי עת שונים, בהם: "אלכסון", המדרשה", "מעיין", "מפתח" ו"ערב רב".
בשנת 2016 יצא לאור ספרו "החיפוש אחר העם העברי: תנ"ך ונאורות בגרמניה" בהוצאת מכון ליאו בק ירושלים ומרכז זלמן שזר. גרסה אנגלית פורסמה ב-Indiana University Press ב-2018, תחת השם In Search of the Hebrew People: Bible and Nation in the German Enlightenment.
פעילותו כבלוגר

משנת 2010 שותף אילני בכתיבת ועריכת בלוג ביקורת התרבות "ארץ האמורי" לצד הפילוסוף והעיתונאי גל כץ. בבלוג התפרסמו סקירות, מאמרים ודעות על עניינים שעל סדר היום ועל עניינים שנדחקו מסדר היום בתחומי פוליטיקה, פילוסופיה, היסטוריה, סוציולוגיה, אקולוגיה, מיניות ותאולוגיה. הבלוג זכה להצלחה ולשבחים רבים. בין היתר, הוא נבחר לרשימת המומלצים של רועי צ'יקי ארד ושל אורי קציר; בנוסף, המשורר אהרן שבתאי ציין כי זהו הבלוג המועדף עליו.
הוקרה ומלגות

2008 - מלגה ENPI, הנציבות האירופית
2013 - מענק מחקר של האוניברסיטה הפתוחה למחקרו "פייטיזם ופילושמיות בגרמניה במאות ה-18 וה-19"
2013 - מלגת מינרבה לפוסטדוקטורט בפקולטה לתאולוגיה אוונגלית של אוניברסיטת הומבולדט בברלין
2016 - מלגה על שם תרצה ויעקב רוזנטל
2016 - פרס על שם גלעד מרגלית על עבודת דוקטורט מצטיינת בהיסטוריה אירופית בעת החדשה
2017- פרס "עם ועולם" על שם בלה ושלמה ברטל, על ספרו "החיפוש אחר העם העברי".
2017 - מלגת פולונסקי לפוסטדוקטורט, מכון ון ליר בירושלים
חיים אישיים

אילני מתגורר בתל אביב.
במשך כ-15 שנה היה בן זוגו של הבלשן ד"ר יאיר אור, מו"ל הוצאת "אוב".
הערות שוליים

↑   עפרי אילני, מה מושך את תעשיית הקולנוע הישראלית דווקא ליישוב זעיר בערבה?, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2022
↑  מוריה בן ברק, עפרי אילני עוזב את "הארץ", באתר nrg‏, 14 בדצמבר 2009
↑  ענת קם‏, כתב הארץ נפצע קל בעת סיקור הפגנה, באתר וואלה, 30 באפריל 2009
↑  עפרי אילני, יותם פלדמן, בלבול מוח, באתר הארץ, 4 במרץ 2008
↑  עפרי אילני, עכבר העיר אונליין, זה הכל בראש שלך, באתר הארץ, 22 בפברואר 2009
↑  עפרי אילני, נגע נפוץ במזרח: תיאורים של משכב זכר בתקופת המנדט, העתק מתוך כתב העת "זמנים"
↑  שחר בן פורת, ‏הומוסקסואליות בעולם המוסלמי - לא מה שחשבתם, באתר ‏מאקו‏, 13 במאי 2013
↑  עפרי אילני, עם נבחר, באתר "מפתח", 7 בספטמבר 2015
↑  עפרי אילני, הדור שלכם, באתר ערב רב, 14 במרץ 2011
↑   עפרי אילני, בביצוע ירון לונדון משוחח עם ד"ר עפרי אילני על ספרו "החיפוש אחר העם העברי: תנ"ך ונאורות בגרמניה", סרטון  באתר יוטיוב
↑  אקדחי הרסס, בבלוג של רועי צ'יקי ארד, 9 במאי 2010
↑  רשימת ה-25: הבלוגים הנבחרים של אפלטון לשנת 2010, בבלוג "אפלטון", 28 במאי 2010
↑  זה לא שאלון, אהרן שבתאי, באתר עטלף, 3 בנובמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007525190005171  VIAF: 121147662942660551511   WorldCat (עם VIAF): 121147662942660551511
הבחירות ללוק סבהה (2004)

הבחירות ללוק סבהה ב-2004 התקיימו בארבעה פעימות מ-20 באפריל ועד ל-10 במאי, ונקבע בהם הרכב הלוק סבהה הארבעה-עשר. הבחירות, בהם היו 675 מיליון בעלי זכות הצבעה, היו הבחירות הגדולות עולם בעת עריכתן, והתמודדו בהם 5,398 מועמדים על 543 המושבים שבלוק סבהה, 2,369 מהם עצמאים והשאר מטעם 220 מפלגות.
בבחירות ניצחה מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי, שהרכיבה ממשלה לאחר הבחירות.
רקע

הבחירות ללוק סבהה נערכות אחת לחמש שנים, אלא אם כן הלוק סבהה מפוזר קודם לכן. הבחירות הקודמות לוק סבהה התקיימו בספטמבר עד אוקטובר 1999, ונותרו לו עוד כשמונה חודשי כהונה כשממשלת הודו בראשות אטאל ביהארי ואג'פאיי ביקשה מנשיא הודו עבדול קאלאם ב-27 בינואר 2004 להקדים את פיזורו של הלוק סבהה ל-6 בפברואר 2004. ההחלטה לפזר את הלוק סבהה מוקדם נבעה מהצלחת מפלגת העם ההודית בבחירות לאספה המחוקקת של ראג'סטאן, מאדהיה פרדש וצ'האטיסגאר בספטמבר 2003, שגרמה לאסטרטגים של המפלגה, בהם פרמוד מהג'אן, לפעול להקדמת הבחירות במטרה לרכוב על הגל.
בבחירות אלו, הקימה הקונגרס קואליציה במסגרתה תואמו מועמדי המפלגה עם מספר מפלגות מקומיות, כשהקונגרס תומך במועמדיהם במחוזות בחירה מסוימים והמפלגות האחרות תומכות במועמדי הקונגרס בתמורה. קואליציה דומה, הברית הדמוקרטית הלאומית, הוקמה על ידי מפלגת העם ההודית ערב הבחירות ללוק סבהה ב-1998, ובמסגרתה ניצחה המפלגה בשתי מערכות הבחירות הקודמות. בעקבות כישלון הקונגרס בבחירות לאספות המחוקקות של מאדהיה פרדש, ראג'סטן וצ'האטיסגר החילטה הקונגרס לפעול בדרך דומה. לאחר הבחירות הפכה זו לברית הפרוגרסיבית המאוחדת.
במקביל לבחירות ללוק סבהה התקיימו בחירות לאספות המחוקקות באנדרה פרדש, קרנאטקה, אודישה וסיקים.
ההצבעה נוהלה על ידי ועדת הבחירות של הודו, ובעקבות היקפה הגדול נוהלה בארבעה פעימות, ב-20 ו-26 באפריל, 5 ו-10 במאי. ספירת הקולות החלה ב-13 במאי.
בבחירות אלו הוכנסו לשימוש נרחב מכונות ההצבעה, והמועמדים נדרשו לראשונה להגיש הצהרת נכסים ורישום פלילי.
תוצאות הבחירות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| מפלגה | מפלגה | מושבים | קולות | אחוזים | שינוי |
|  | הקונגרס הלאומי ההודי | 145 | 103,408,949 | 26.53% | 31 |
|  | מפלגת העם ההודית | 138 | 86,371,561 | 22.16% | 44 |
|  | המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית) | 43 | 22,070,614 | 5.66% | 10 |
|  | בהוג'אן סמג' | 19 | 20,765,229 | 5.33% | 5  |
|  | מפלגת סמג'וואדי | 36 | 16,824,072 | 4.32% | 10 |
|  | טלוגו דזאם | 5 | 11,844,811 | 3.04% |  |
|  | ראשטריה ג'נטה דאל | 24 | 9,384,147 | 2.41% |  |
|  | ג'נטה דאל (מאוחדת) | 8 | 9,144,963 | 2.35% |  |
|  | אנה דראווידה מונטרה קזגאם הכלל הודית | 0 | 8,547,014 | 2.19% |  |
|  | טרינמול קונגרס | 2 | 8,071,867 | 2.07% | 6  |
|  | דראווידה מונטרה קזגאם | 16 | 7,064,393 | 1.81% |  |
|  | שיוו סנה | 12 | 7,056,255 | 1.815% | 3  |
|  | מפלגת הקונגרס הלאומית | 9 | 7,023,175 | 1.80% | 1  |
|  | ג'נטה דאל (חילונית) | 3 | 5,732,296 | 1.47% |  |
|  | המפלגה הקומוניסטית של הודו | 10 | 5,484,111 | 1.41% | 6  |
|  | ביג'ו ג'נטה דאל | 11 | 5,082,849 | 1.30% |  |
|  | שירומאני אקאלי דאל | 8 | 3,506,681 | 0.90% | 6  |
|  | לוק ג'אן שקטי | 4 | 2,771,427 | 0.71% |  |
|  | ראשטריה לוק דאל | 3 | 2,463,607 | 0.63% |  |
|  | טלנגאנה רשטרה סמיתי | 5 | 2,441,405 | 0.63% |  |
|  | פטאלי מקאל קטצ'י | 6 | 2,169,020 | 0.51% |  |
|  | אסום ג'אנה פרישד | 2 | 2,069,600 | 0.53% |  |
|  | לוק דאל ההודית הלאומית | 0 | 1,936,703 | 0.50% |  |
|  | ג'הרקאנד מוקטי מורצ'ה | 5 | 1,846,843 | 0.47% |  |
|  | המפלגה סוציאליסטית המהפכנית | 3 | 1,689,794 | 0.43% |  |
|  | מרמולרצ'י דראווידה מונטרה קזגאם | 4 | 1,679,870 | 0.43% |  |
|  | גוש הקדמה הכלל הודי | 3 | 1,365,055 | 0.35% |  |
|  | המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לנינסטית) שחרור | 0 | 1,281,688 | 0.33% |  |
|  | איחוד הליגה המוסלמית ההודית | 1 | 770,098 | 0.20% |  |
|  | החזית העממית של נגאלאנד | 1 | 715,366 | 0.18% |  |
|  | הוועדה הלאומית של ג'מו וקשמיר | 2 | 493,067 | 0.13% |  |
|  | כל הודו מג'ילס-א-איתאהדול מוסלמין | 1 | 417,248 | 0.11% |  |
|  | המפלגה הרפובליקנית של הודו (אתוולה) | 1 | 367,510 | 0.09% |  |
|  | מפלגת לוקטנטריק הלאומית | 1 | 367,049 | 0.09% |  |
|  | קרלה קונגרס | 1 | 353,905 | 0.09% |  |
|  | מפלגת סמג'וואדי ג'נטה (ראשטריה) | 1 | 337,386 | 0.09% |  |
|  | מפלגת אנשי ג'מו וקשמיר הדמוקרטית | 1 | 267,457 | 0.07% |  |
|  | החזית הלאומית של מיזו | 1 | 182,864 | 0.05% |  |
|  | בהרטיה נבשקאטי | 1 | 171,080 | 0.04% |  |
|  | החזית הדמוקרטית של סיקים | 1 | 153,409 | 0.04% |  |
| 175 מפלגות נוספות | 175 מפלגות נוספות | 0 |  |  |  |
|  | עצמאיים | 5 | 16,549,900 | 4.25% |  |
| שני נציגי הקהילה האנגלית-הודית (ממונים) | שני נציגי הקהילה האנגלית-הודית (ממונים) | 2 | – |  |  |
| סך הכל | סך הכל | 545 | 389,779,784 | 100.00 |  |
לאחר הבחירות

למרות ניצחונה הברור של מפלגת הקונגרס, הודיעה נשיאת הקונגרס סוניה גנדי, שנתפסה במהלך הבחירות כמועמדת המפלגה לראשות הממשלה, כי לא תקבל את התפקיד. סוניה בחרה במאנמוהאן סינג לעמוד בראשות הממשלה, שהושבע לתפקיד ב-22 במאי.
הערות שוליים

↑  ITGD Bureau, General Elections 2004: Facts and figures, India Today, ‏12 במרץ 2009
↑  The dissolution debate, frontline.thehindu, ‏27 בינואר 2004
↑  Yashwant Deshmukh, Opinion: Forget 2023, even Lok Sabha 2024 outcome seems to be a foregone conclusion, India Today, ‏4 בדצמבר 2023
↑  E. Sridharan, “Electoral Coalitions in 2004 General Elections: Theory and Evidence.”, Economic and Political Weekly vol. 39, no. 51, 2004, עמ' 5418–25‏, JSTOR 4415925
↑  Dipu Rai, The rise of BJP and the shifting political landscape in India, India Today, ‏14 בדצמבר 2023
↑  'Deeply hurt' Sonia refuses to be PM, טיימס אוף אינדיה, ‏18 במאי 2004
↑  Why Sonia refused to be PM, Economictimes, ‏19 במאי 2004
↑  The man who will be PM, Tribune India, ‏20 במאי 2004
↑  Manmohan Singh, 67 ministers sworn in, Rediff, ‏22 במאי 2004
אנה סמשנובה

| --- | --- |

 לידה:  16 ביולי 1976 (בת 48) מינסק, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית, ברית המועצות (כיום בבלארוס)
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום מגורים:  הרצליה, ישראל
 צאצאים:  יונתן אילן
 גובה:  1.59 מטר
 יד חובטת:  ימין
 פעילות כמקצוענית:  1991 – יולי 2007 (כ־16 שנים) 
 סה"כ פרסים שצברה:  2,274,431 דולר אמריקאי 
 יחידים
 מאזן קריירה:  401–304 
 דירוג שיא:  15 (3 בפברואר 2003)
 זכיות בטורנירים:  19 (12 WTA ו-7 ITF)
 זוגות
 מאזן קריירה:  31–45 
 דירוג שיא:  275 (10 ביולי 2006)
 שיאי גראנד סלאם
 זכיות 0
 אליפות אוסטרליה הפתוחה:  סיבוב שלישי (1995, 2005)
 אליפות צרפת הפתוחה:  סיבוב רביעי (1995, 1998)
 וימבלדון:  סיבוב שלישי (2000)
 אליפות ארצות הברית הפתוחה:  סיבוב שלישי (1994)
 
אנה סמשנובה (ברוסית: Анна Смашнова; נולדה ב-16 ביולי 1976) היא טניסאית עבר ישראלית, הנחשבת לאחת הטניסאיות הישראליות הטובות ביותר בכל הזמנים. בשיאה דורגה במקום ה-15 בסבב העולמי לנשים (ב-3 בפברואר 2003) שהיה אז הישג שיא של שחקנית טניס ישראלית בדירוג הנשים העולמי. גובהה 1.59 מטר, הנמוך משמעותית מהגובה הממוצע בסבב הנשים העולמי.
סמשנובה שיחקה בנבחרת טניס הנשים של ישראל במשך 15 שנים, שיא משותף עם ציפי אובזילר. היא בעלת מספר הניצחונות ביחידות הגבוה ביותר בנבחרת (38), ובעבר החזיקה בשיא העולמי של מספר ההתמודדויות בהן שיחקה (61), בצוותא עם אובזילר. סמשנובה פרשה מטניס מקצועני בשנת 2007, בתום 16 שנות פעילות כטניסאית מקצוענית.
ביוגרפיה > ראשית חייה

סמשנובה נולדה במינסק שבבלארוס הסובייטית. היא החלה לשחק טניס בגיל צעיר, ובגיל 14 זכתה בתואר אלופת ברית המועצות לנערות. ב-1991, כשהגיעה לגיל 15 הזמין אחד מהספונסרים של הטניס הישראלי, פרדי קרבין, את אנה ומשפחתה לעלות ארצה - ובכך הצליח לשים את הטניס הנשי בישראל על המפה העולמית.
הישגים בולטים > יחידות > זכיות (19)

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מס' | תאריך | טורניר | משטח | יריבה בגמר | תוצאה |
| 1. | 11 ביולי 1993 | גרמניה ארלנגן, גרמניה | חימר | גרמניה איזבל קואטו | 3-6, 1-6 |
| 2. | 23 בנובמבר 1997 | ישראל יפו, ישראל | קשה | ישראל ציפי אובזילר | 3-6, 2-6 |
| 3. | 12 באפריל 1998 | יוון אתונה, יוון | חימר | הונגריה רותי קוטי קיס | 6-1, 2-6, 2-6 |
| 4. | 17 במאי 1998 | פורטוגל פורטו, פורטוגל | חימר | צרפת אלקסיה דשום-בלרה | 2-6, 2-6 |
| 5. | 4 באוקטובר 1998 | ארצות הברית סנטה קלרה, ארצות הברית | קשה | ארצות הברית איימי פרייז'ר | 6-2, 4-6, 2-6 |
| 6. | 13 ביוני 1999 | אוזבקיסטן טשקנט, אוזבקיסטן | קשה | בלגיה לורנס קורטווה | 3-6, 3-6 |
| 7. | 17 באוקטובר 1999 | ארצות הברית לארגו, ארצות הברית | קשה | ארצות הברית מריסה אירווין | 6-7, 1-6 |
| 8. | 23 ביולי 2000 | בלגיה קנוקה - היסט, בלגיה | חימר | בלגיה דומיניק ואן רוסט | 2-6, 5-7 |
| 9. | 6 בינואר 2002 | ניו זילנד אוקלנד, ניו זילנד | קשה | רוסיה טטיאנה פאנובה | 2-6, 2-6 |
| 10. | 13 בינואר 2002 | אוסטרליה קנברה, אוסטרליה | קשה | תאילנד טמארינה טנאסוגארן | 5-7, 6-7(2) |
| 11. | 16 ביוני 2002 | אוסטריה וינה, אוסטריה | חימר | אוזבקיסטן אירודה טוליאגנובה | 4-6, 1-6 |
| 12. | 15 בספטמבר 2002 | הרפובליקה העממית של סין שאנגחאי, הרפובליקה העממית של סין | קשה | רוסיה אנה קורניקובה | 2-6, 3-6 |
| 13. | 2 באוגוסט 2003 | פולין סופוט, פולין | חימר | צ'כיה קלרה זקופלובה | 2-6, 0-6 |
| 14. | 10 באוגוסט 2003 | פינלנד אספו, פינלנד | חימר | קרואטיה ילנה קוסטניץ' | 6-4, 4-6, 0-6 |
| 15. | 22 במאי 2004 | אוסטריה וינה, אוסטריה | חימר | אוסטרליה אלישיה מוליק | 2-6, 6-3, 2-6 |
| 16. | 17 ביולי 2005 | איטליה מודנה, איטליה | חימר | איטליה טטיאנה גראבין | 6-6, היריבה פרשה |
| 17. | 31 באוגוסט 2005 | הונגריה בודפשט, הונגריה | חימר | קולומביה קטלינה קסטנו | 2-6, 2-6 |
| 18. | 11 ביוני 2006 | צ'כיה פרוסקיוף, צ'כיה | חימר | איטליה רומינה אופרנדי | ללא משחק |
| 19. | 30 ביולי 2006 | הונגריה בודפשט, הונגריה | חימר | ספרד לורד דומינגז לינו | 1-6,3-6 |
הישגים בולטים > יחידות > פיינליסטית (1)

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מס' | תאריך | טורניר | משטח | יריבה בגמר | תוצאה |
| 1. | 26 באוגוסט 2006 | ארצות הברית פורסט היל קלאסיק, ניו יורק, ארצות הברית | קשה | ארצות הברית מגאן שונסי | 1-6, 6-0, 6-4 |
הערות שוליים

↑  COMMITMENT AWARD, באתר ה-Fed-Cup
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת אתונה (2004)  |
| --- | --- | --- |
|  אתלטיקה | אלכס אברבוך • נילי אברמסקי • אסף בימרו • אירנה לנסקי • היילה סטאין |  |
|  ג'ודו | אודי וקס •  אריק זאבי • גל יקותיאל • מיכל פיינבלט • יואל רזבוזוב |  |
|  היאבקות | יורי יבסייצ'יק • יאשה מנשרוב • גוצ'ה ציציאשווילי |  |
|  התעמלות מכשירים | פבל גופמן |  |
|  התעמלות אמנותית | קטיה פיסצקי |  |
|  טאקוונדו | מאיה ערוסי |  |
|  טניס | יוני ארליך • אנה סמשנובה • אנדי רם |  |
|  טניס שולחן | מרינה קרבצ'נקו |  |
|  סיף | איילת אוחיון |  |
|  קיאק | רועי ילין • לריסה פסחוביץ' • מיכאל קולגנוב |  |
|  קליעה | אלכסנדר דנילוב • גיא סטריק |  |
|  שחייה | ורד בורוכובסקי • אניה גוסטומלסקי |  |
|  שחייה אמנותית | אנסטסיה גלושקוב • אינה יופה |  |
|  שיט | ורד בוסקילה • אודי גל •  גל פרידמן • לי קורזיץ • ניקה קורניצקי • גידי קליגר |  |
אנה סמשנובה מקבלת עם אילנה ברגר וציפי אובזילר את פרס ה-Commitment Award מטעם איגוד הטניס הבינלאומי, 2017
אנטיוכיה

ערך זה עוסק בעיר עתיקה בדרום טורקיה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

מפת אנטיוכיה בתקופה הרומית והביזנטית המוקדמת
 מידות
 שטח:  15 קמ"ר 
 היסטוריה
 נבנה:  מאי 300 לפנה״ס 
 מאורעות:  Siege of Antioch  Siege of Antioch  Siege of Antioch  Siege of Antioch  המצור על אנטיוכיה  Siege of Antioch  Mesopotamian campaigns of Ardashir I 
 מיקום
 מדינה:  טורקיה 
 קואורדינטות:  36°12′17″N 36°10′54″E﻿ / ﻿36.204722222222°N 36.181666666667°E﻿ / 36.204722222222; 36.181666666667
 he
 
אַנְטִיוֹכִיָה (ביוונית: Ἀντιόχεια, בערבית: أنطاكية, בטורקית: Antakya, בסורית ובספרות התלמודית: אנטוכיא) היא עיר עתיקה בחבל האטיי שבדרום טורקיה, שוכנת על גדות נהר האורונטס בעמק אמוק ובקרבת שפכו לים התיכון. כיום שם העיר הוא אַנְטַקְיָה ומשמשת כבירת נפת האטיי. לעיתים מכונה גם אנטקיה עצמה בשם "האטיי".
מיקום

ערים רבות במזרח התיכון נקראו אנטיוכיה. רובן נבנו על ידי השושלת הסלאוקית. אף ירושלים נקראה "אנטיוכיה" לפני מרד החשמונאים. אנטיוכיה זו, "אנטיוכיה שעל האורונטס" נמצאת בעמק נהר האורונטס, כ-26 ק"מ מן הים התיכון, בנפת האטיי שבטורקיה. חשיבותה של אנטיוכיה מבחינה היסטורית נובעת מן העובדה כי היא שוכנת על עורק מסחר ראשי המוביל מנמלי הים התיכון אל אזור נהרות הפרת והחידקל. העיר הקדומה השתרעה על שני עברי הנהר, אשר חוברו באמצעות חמישה גשרים, וכן על האי שבמרכזו.
היסטוריה של העיר > בתקופה ההלניסטית

העיר הוקמה בשנת 300 לפני הספירה על ידי סלאוקוס הראשון, והפכה לבירתה המערבית של הממלכה הסלאוקית תחת שלטון בנו, אנטיוכוס הראשון. סלאוקוס, אשר היה אחד ממפקדי צבאו של אלכסנדר הגדול ונטל חלק מרכזי במלחמות הדיאדוכים, הקים את העיר לאחר ניצחונו על אנטיגונוס מונופתלמוס בקרב איפסוס. לעיר העניק את שם אביו, אנטיוכוס.
אל העיר הובאו מתיישבים מהעיר אנטיגוניה הסמוכה, אשר שימשה כעיר הבירה של אנטיגונוס, כמו גם חיילים מוקדונים ויהודים משוחררים מצבאו של סלאוקוס. גודל האוכלוסייה ההתחלתית של העיר מוערך כ-5,300 גברים, מה שמציע אוכלוסייה התחלתית של בין 17,000-25,000 נפשות, בלי להביא בחשבון עבדים ואת האוכלוסייה המקומית. עד לסוף התקופה ההלניסטית בעיר, צמחה אוכלוסיית העיר והפכה אותה לאחת הגדולות בעולם ההלניסטי, יחד עם אלכסנדריה ורומא.
היסטוריה של העיר > התקופה הרומית

פומפיוס צירף את העיר לאימפריה הרומית בימי מסעו במזרח הקרוב בשנת 64 לפנה"ס. העיר קיבלה מעמד של "עיר חופשית" (Civitas Libra), והפכה למקום מושבו של הנציב הרומי בסוריה. תחת השלטון הרומי הייתה אנטיוכיה לעיר השלישית בגודלה באימפריה, כאשר השנייה היא אלכסנדריה. יש אומרים[דרוש מקור] כי בתקופות מסוימות הייתה אנטיוכיה שנייה במעמדה ובחשיבותה אך לרומא. אוכלוסייתה עמדה על מספר מאות אלפים, ולעיתים עברה את חצי המיליון נפשות, בשיא פריחתה במאה הרביעית לספירה.
קיסרי רומא בנו את אנטיוכיה, והפכו אותה למטרופולין. קיסרים רבים בנו בה מבני ציבור מרהיבים, ארמונות וכנסיות. טיבריוס, קליגולה, טראיאנוס, אדריאנוס, אנטונינוס פיוס, קומודוס, אורליאנוס וקונסטנטינוס היו בין הקיסרים אשר שהו באנטיוכיה תקופות ארוכות, והשקיעו בבנייתה. הרומאים בנו באנטיוכיה אמות מים, תיאטרון, מרחצאות, וארמונות. אף הורדוס נמנה עם הבונים באנטיוכיה, בשל האוכלוסייה היהודית המשגשגת בעיר זו.
כנתיב מסחר ראשי הייתה העיר מקום מפגש לאנשים מתרבויות שונות, כמו גם מקום נופש מועדף על הקיסרים, ובסיס ליציאה למלחמה כנגד הפרתים, או אף כנגד היהודים במהלך המרד הגדול. בשנת 268/9 כבשו כוחות האימפריה התדמורית את אנטיוכיה לתקופה קצרה. בשנת 272, היא נכבשה מחדש על ידי הקיסר הרומי אורליאנוס. הקיסר יוליאנוס שהה באנטיוכיה במהלך שנת 362 לספירה. אנטיוכיה הייתה כבר אז למרכז משגשג של הנצרות, אשר יוליאנוס עשה ככל יכולתו להכריתה. הקיסר שהה באנטיוכיה על מנת להכין את מלחמתו כנגד הסאסאנים, ובה בעת כתב בה את כתביו הידועים בהם ביקר את הנצרות. יוליאנוס ציווה לסגור את הכנסיות באנטיוכיה, אך לא היה ביד פקודה זו מלמנוע את הפיכתה לעיר נוצרית, כאשר רוב אוכלוסייתה בתקופה זו כבר הייתה שייכת לדת הנוצרית.