stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיסק בין-חולייתי
פתולוגיה

בלט דיסק: חולשה במבנה הטבעת הליפית יכולה לגרום לבלט בהיקף הטבעת, פועל יוצא של הלחץ הפנימי של הגרעין המוכי, או אף לפריצה של תוכן הגרעין המוכי המכונה פריצת דיסק.
פריצת דיסק (צניחת דיסק בין-חולייתי): בקע בקרומים שבתוך הדיסק וזליגה של הנוזל הצמיג שביניהם. באופן קיצוני, במצב זה או בבלט דיסק עלולים השינויים בצורת הדיסק לגרות או ללחוץ ישירות על מבנים עצביים סמוכים, כגון חוט השדרה או עצב שדרתי ולגרום למצבים הנעים מאי נוחות ועד לתסמינים נוירולוגים חמורים.
מחלת דיסק ניוונית: שינויים ניווניים המובילים לאיבוד התפקוד התקין של הדיסק ועמוד השדרה. הניוון הוא בדרך כלל תוצר של ההתבגרות אולם יכול גם להיגרם מסיבות נוספות : העיקרית שבהם היא טראומה למעשה אם נוצר קרע בטבעות הדיסק המקיפה את נוזל הדיסק הפנימי (שהוא למעשה הבולם זעוזעים ששומר) זה מחליש את הדיסק מאוד ומונע ממנו לתפקד באופן תקין ,עישון ואי פעילות גופנית תקינה יכולים להאיץ את ניוון הדיסק מכיוון שהדיסק מקבל מינרליים דרך חמצן ותנועה.
ראו גם

פגיעה בחוט השדרה
ליקויי יציבה בעמוד השדרה
דיגוקסין

| --- | --- |

 שם IUPAC
 ‎4-[(3S,5R,8R,9S,10S,12R,13S,14S)-3- [(2S,4S,5R,6R)-5-[(2S,4S,5R,6R)-5- [(2S,4S,5R,6R)-4,5-dihydroxy-6-methyl- oxan-2-yl]oxy-4-hydroxy-6-methyl-oxan- 2-yl]oxy-4-hydroxy-6-methyl-oxan-2-yl] oxy-12,14-dihydroxy-10,13-dimethyl-1, 2,3,4,5,6,7,8,9,11,12,15,16,17-tetra decahydrocyclopenta[a]phenanthren- 17-yl]-5H-furan-2-one
 נתונים כימיים
 כתיב כימי:  C41H64O14 
 מסה מולרית:  780.938 גרם למול
 נתונים פרמוקוקינטיים
 זמינות ביולוגית:  60 על 80% (דרך הפה)
 מטבוליזם:  בכבד (16%)
 הפרשה:  בשתן
 בטיחות
 מעמד חוקי:  POM (בריטניה), בישראל מצריך מרשם רופא
 קטגוריית סיכון בהריון:  קטגוריית סיכון A (אוסטרליה), קטגוריית סיכון C 
 דרכי מתן:  דרך הווריד או הפה
 מזהים
 קוד ATC:  C01AA05 
 מספר CAS:  20830-75-5
 PubChem:  30322
 ChemSpider:  2006532
 
דיגוקסין (באנגלית: Digoxin או Digitalis) היא תרופה קרדיולוגית ותיקה המשמשת לטיפול בהפרעת קצב, טכיקרדיה (פעימות לב מהירות באופן לא מותאם), ואי ספיקת לב.
הדיגוקסין הוא מקבוצת החומרים הכימיים הקרויים דיגיטליס שמקורם מהצמח אצבעונית ארגמנית (Purpurea). מאות שנים הוא היה מוכר בפולקלור האירופי כתרופה "עממית" למחלות לב, אך במאה ה-19 זכה גם להכרה מדעית והחל להיות מופק באופן תעשייתי. השימוש הרווח בו הגיע לשיאו באמצע המאה ה-20, ואילו היום ניתן לזהות מגמה של ירידת קרנו.
מנגנון פעולה

מנגנון הפעולה העיקרי של דיגוקסין הוא בעיכוב משאבת נתרן אשלגן, בעיקר בשריר הלב. עיכוב זה גורם לעלייה ברמת הנתרן התוך-תאית. במצב רגיל סידן אמור לצאת מחוץ לתא ובמקומו אמור להיכנס נתרן, אך בגלל העלייה ברמת הנתרן, פעולה זו לא מתרחשת ובמקומה עולה בתא רמת הסידן, הנגיש לתאים. כתוצאה מכך עולה כוח ההתכווצות של שריר הלב. התרופה ניתנת בדרך כלל במינון שיגרום לעיכוב עדין בפעולת 'המשאבה': 20–40 אחוז. אפקט אינוטרופי חיובי מתקבל במנה שהיא 50–60 אחוז מן המנה הטוקסית.
שימוש

לטיפול בדיגוקסין יש שתי אינדיקציות טיפוליות עיקריות:
הפרעות קצב מהירות, טכיאריתמיות: אחד השימושים הקלאסיים בדיגוקסין הוא בליקויי המערכת החשמלית של הלב, המביאים להפרעות קצב מהירות. בניגוד לתרופות אנטי-אריתמיות הנוגדות הפרעות קצב אחרות, הדיגוקסין אינו מתיימר להפסיק את ההפרעות ולהחזיר ללב את הקצב הטבעי שלו, קצב סינוס, אלא להאט את הקצב החדרי - מספר ההתכווצויות בפועל של החדרים, להבדיל ממספר האותות החשמליים בדקה. אפקט זה מושג בפעולת הדיגוקסין על ה"קשרית העלייתית-חדרית" (Atrio-Ventricular Node), שמאריכה את התקופה הרפרקטורית שלה - משך הזמן בו אינה מאפשרת העברה של אותות חשמליים לחלקים התחתונים של מערכת ההולכה (הצרור ע"ש היס, ענפי צרור, סיבי פורקינייה). כתוצאה מכך מושגת האטה ניכרת בהפרעות הכרוכות במספר גבוה ביותר של גירויים על-חדריים, כפרפור, ורפרוף פרוזדורים. יעילות הדיגוקסין בהקשר זה הביאה לכך ששימש לאורך תקופה ארוכה כתרופת-בחירה בגישת ה"rate control" לפרפור פרודורים, גישה שלפיה בחולים מסוימים הסובלים מהפרעה זו אין צורך לנסות ולשמור על קצב סינוס, ודי לשלוט בתגובה החדרית ולנטרל סכנת אירועים טרומבואמבוליטיים. עם זאת, יאמר כי התרופה אינה משפיעה לטובה אלא על המערכת החשמלית העל-חדרית, לכן אינה משמשת (ואין להשתמש בה) לטיפול בהפרעות קצב חדריות. הדיגוקסין ממוין לקבוצה 5 במיון התרופות האנטי-אריתמיות של ווהן-וויליאמס, קבוצת תרופות שמנגנון פעולתן אינו ברור.
אי ספיקת לב: מנגנון פעולתו הכימי הייחודי והמורכב של הדיגוקסין מקנה לו אפקט נדיר בקרב התרופות האנטי-אריתמיות. לרוב התרופות הללו אין רק אפקט כרונוטרופי שלילי (מורידות את קצב הלב), אלא גם בעלות אפקט אינוטרופי שלילי: הן מחלישות את עצמת ההתכווצות של הלב. הדבר מסבך את השימוש בהן עבור חולים עם ירידה ניכרת בתפקוד הלב, דווקא במצב שבו ככל שתפקוד הלב ירוד יותר, עולה הסכנה להפרעות קצב קטלניות. בשונה מכל התרופות האחרות, הדיגוקסין מביא לאגירה מוגברת של סידן ברשתית הסרקופלסמית, ולפיכך מגדיל (ולמצער משמר) את עצמת פונקציית ההתכווצות של החדרים - בה בעת שהוא מוריד את תדירותה. מנגנון פעולה זה אחראי במישרין להפיכת הדיגוקסין ליקירם של חולי אי ספיקת לב רבים.
התוויות נגד

קיימים מספר תנאים להתוויית-נגד מוחלטת במתן דיגוקסין:
תסמונת וולף-פרקינסון-וויט: בתסמונת זו קיים חיבור חשמלי עודף ובלתי נחוץ, המאפשר העברת אותות ישירים בין העליות לחדרים (בלי שיעברו דרך ה"צומת"). מאליו ברור כי, בהינתן מערכת עוקפת כזו, אם נאט את הצומת - הרי אנו עלולים להגביר במידה מסוכנת את ההולכה העקיפה שאין בה כל מנגנון סינון, וכך נחשוף את החולה להפרעת-קצב מהירה ביותר העלולה להיות מסוכנת. התוויית-נגד זו אינה קיימת בכל סוגי הערור המוקדם, ואף לא בכל סוג של WPW, אלא אך ורק במקרים בהם יש הולכת אותות ישירה מהעלייה לחדר במסלול העוקף וחזרה דרך הצומת - WPW אנטידרומי.
חסמי הולכה בדרגה גבוהה: CAVB, תלת-ענפי, אלא אם כן לחולה יש קוצב לב קבוע.
אי-ספיקת לב דיאסטולית: ברור כי חלק ניכר מהחולים המאובחנים עם אי-ספיקת לב סובלים לא רק מירידה בתפקוד הסיסטולי של חדר שמאל, אלא גם מירידה בתפקוד הדיאסטולי שלו, היינו - ירידה ביכולת השריר להרפיה בין ההתכווצויות. תוצאה זו מביאה לכך שחולים עם התכווצות תקינה של החדר וערכי מקטע פליטה תקינים לכאורה, יסבלו מאותם סימפטומים של אי ספיקת לב המאפיינים אי-ספיקה סיסטולית "קלאסית", וזאת משום שכשהשריר אינו מתרפה כראוי, יש פגיעה במילוי החדר ונוצרת אי-ספיקה "אחורה". חולים כאלה לא יצאו נשכרים מטיפול בתרופה, שתגביר עוד יותר את עצמת התכווצות החדרים.
היריון והנקה אינם מהווים התווית נגד לנטילת דיגוקסין. להפך, קבוצת הנשים הצעירות, אשר במרבית המקרים מקבלות דיגוקסין בשל הפרעת קצב עצמאית ממחלת לב אורגנית, נחשבת לאוכלוסייה אידיאלית לטיפול בתרופה זו, בשל הסיכון הנמוך לסיבוכים, ותינוקות בריאים רבים נולדו לאחר הריונות מלווי-דיגוקסין.
הבעיות

עד לפני כעשרים שנה הדיגוקסין היה ברירת מחדל לטיפול בחולי לב רבים, בין אם בשל תפקוד ירוד, בשל פרפור פרוזדורים או בשתי האינדיקציות גם יחד. היום השימוש בדיגוקסין פחות נפוץ, וחלק ניכר מהרופאים משתדלים שלא להרבות בו, מן הטעמים הבאים:
האפקט הפרו-אריתמי: נוסף על האפקט הרצוי של התרופה, יכול הדיגוקסין לעודד פעילותם של מוקדים אקטופיים הנמצאים דיסטלית ("מתחת") לצרור ע"ש היס, וכך להביא להיווצרות הפרעות קצב חדריות, הן טריוויאליות והן מליגננטיות, בקרב אוכלוסייה שבמקרים רבים היא פגיעה לכך ממילא.
האטת יתר: השפעת הדיגוקסין על הקשרית העלייתית-חדרית עשויה שלא להיעצר ברף הרצוי, אלא לשתק אותה לפרקי זמן ארוכים מהרצוי והדרוש, עד כדי חסימתה החלקית למעבר אותות חשמליים מלמעלה. כתוצאה מכך עלולות להיגרם ברדיקרדיות (קצב לב איטי) שאף הן עשויות להיות מסוכנות. מובן כי אפקט זה אינו בלעדי לדיגוקסין, והוא עלול להופיע, אם כי פחות, עם כל תרופה הפועלת על ה"צומת" - בין אם מדובר בחוסמי בטא או חוסמי תעלות סידן.
האינדקס התרפויטי הצר: על מנת שהדיגוקסין יהיה יעיל, יש צורך בהשגת רמה מסוימת וקבועה שלו בדם, אך רמה זו קרובה לרמה שבה התרופה תחדל מלהועיל ותהפוך לרעל קטלני. אכן, לדיגוקסין עומדת לרועץ נטייתו הידועה לגרום להרעלה, שעלולה להביא למוות. באופן אבסורדי, הסיכוי להרעלה גבוה יותר ככל שהחולה זקוק יותר לתרופה: חולים אלה, הסובלים בדרך כלל מאס"ל מתקדמת (NYHA 3-4) כפי שנראה להלן, זקוקים לטיפול בדיורטיקה (תרופות משתנות, בדרך כלל פוסיד), העלולה לדלדל את רמות האשלגן שלהם, וכך להגביר את רעילותו הפוטנציאלית של הדיגוקסין, כי הוא מתקשר-מתחרה עם יוני אשלגן על משאבת הנתרן-אשלגן (Na+/K+ ATPase). כמו כן, סיבוך נפוץ של אס"ל מתקדמת הוא אי ספיקת כליות שמאריכה את זמן פינויו של הדיגוקסין מהגוף, מגבירה את ריכוזו בדם ומעלה את הסיכוי להרעלה. נוסף לכך, בעלי תפקוד סיסטולי ירוד במיוחד נחשבים לחשופים ביתר-שאת להפרעות קצב חדריות קשות ואף קטלניות, וכך הדיגוקסין עלול לעודד זאת.
סיכויי תמותה מוגברים: בעבר שלטה בטיפול באס"ל גישה שהתמקדה בטיפול בסימפטומי המחלה, היינו בצבירת נוזלים (באמצעות דיורטיקה) ובירידה ביכולת התפקודית. בשלושים השנים האחרונות התפתחה בטיפול באס"ל פרדיגמה חדשה "נוירו-הומוראלית", השמה את הדגש על מעורבותם של חומרים כימיים בדינמיקה הפתולוגית של אס"ל. לפי פרדיגמה זו, הטיפול הרצוי באס"ל הוא כזה שמבודד ומנטרל את החומרים החיוניים לתהליך הסחרור ההרסני (קטכולאמינים, אנגיוטנסין/אלדוסטרון), ולא כזה שמטפל בתוצאת פעולתם. נמצא שטיפול כזה הוא בעל מתאם חיובי לסיכויי הישרדות משופרים אצל חולי אס"ל, בעוד שלדיגוקסין אין זיקה כזו. לפיכך, המגמה השלטת כיום היא לדחות ככל האפשר את השימוש בדיגוקסין אצל חולי אס"ל, ולשמור אותו למצבים שבהם הטיפול בחוסמי ACE, חוסמי בטא ודיורטיקה במינונים אופטימליים אינו משחרר את החולה מסימפטומים. מחקר DIG מצא כי אין שיפור באיכות החיים או בהישרדות של מטופלים הנוטלים דיגוקסין, אלא רק הפחתת אשפוזים בבתי החולים.
גת (עיר פלשתית)

מצפה
רמון
מצפה
רמון
תל צפית ליד יער חרובית
עיטור מתכת של לוחמים פלשתים בכניסה לתל צפית
סלע הקירטון הלבן בתל צפית
גת היא עיר המתוארת במקרא כאחת מחמש הערים הראשיות של הפלשתים אשר מקובל לזהותה כיום עם האתר הארכאולוגי תל צָפִית.
גת במקורות כתובים

גת מוזכרת לראשונה במקרא בספר יהושע כאחת מחמשת ערי סרני הפלשתים: ”מִן-הַשִּׁיחוֹר אֲשֶׁר עַל-פְּנֵי מִצְרַיִם, וְעַד גְּבוּל עֶקְרוֹן צָפוֹנָה--לַכְּנַעֲנִי, תֵּחָשֵׁב; חֲמֵשֶׁת סַרְנֵי פְלִשְׁתִּים, הָעַזָּתִי וְהָאַשְׁדּוֹדִי הָאֶשְׁקְלוֹנִי הַגִּתִּי, וְהָעֶקְרוֹנִי, וְהָעַוִּים” (י"ג, ג'). גת מוזכרת בספר יהושע כאחת משלוש הערים בהן נותרו ענקים.
בתחילת ספר שמואל מוזכרת גת בהקשר למלחמה של שמואל נגד הפלשתים:
בהמשך מוזכרת גת במסלול הבריחה של הפלשתים מעמק האלה לאחר מות גוליית:
בהמשך ספר שמואל א' מוזכרת גת כעירו של אכיש, אצלו התארח דוד בבורחו מפני שאול. בדברי הימים כתוב שדוד כבש את גת מיד פלשתים, אולם המקבילה בשמואל כותבת שדוד לקח את "מתג האמה". בספר מלכים א' מסופר שבימי שלמה ברחו לשמעי בן גרא עבדים לאכיש מלך גת, ומכך ניתן להסיק שגת לא הייתה בשליטה ישראלית בתחילת ימי שלמה. מן התיאור המקראי כי גת ועקרון היוו את הגבול המזרחי של ארץ פלשתים, הגבול עם ממלכת יהודה.
גת מוזכרת גם במכתבי אל-עמארנה.
גת מוזכרת גם בספר תהילים כדוד המלך ברח משאול המלך לַמְנַצֵּחַ עַל יוֹנַת אֵלֶם רְחֹקִים לְדָוִד מִכְתָּם בֶּאֱחֹז אֹתוֹ פְלִשְׁתִּים בְּגַת.
מחקר

על פי הממצאים הארכאולוגיים בתל צפית, תפסה גת את מקומה של עקרון כעיר הפלישתית המרכזית בתחילת המאה ה-9 וחרבה בסוף המאה ה-9. ראיה נוספת לכך היא מנבואת הפורענות על פלשתים בפרק א של ספר עמוס, שם מוזכרות רק ארבעת ערי הפלשתים האחרות ללא גת, כי היא חרבה ואין מעמדה כעיר פלישתית גדולה. לאחר חורבנה לא חזרה עוד גת לגודלה וכוחה וסופחה כנראה לאשדוד. השערה זו נגזרת מכתובת סיכום של סרגון השני משנת 707 לפנה"ס. בכתובת מסופר כי סרגון השני עולה על אשדוד מאחר ששליטה מרד באשור והוא מספר: "על אשדוד, גת ואשדוד ים צרתי" - אשדוד ים הייתה עיר הנמל של אשדוד (שממוקמת ארבעה קילומטר מזרחית לחוף) ונשלטת ממנה. גת, יש לשער, נשלטה באופן דומה.
זיהוי המקום

במאה ה-19 הועלו השערות שונות לגבי מיקומה של גת. בשנת 1857 הציע הכומר ג'וזאיה לזלי פורטר לזהות את גת בתל צאפי (תל צָפִית, שיושב על שפת נחל האלה במקום מוצאו לשפלה) על סמך מסלול הבריחה של הפלשתים מעמק האלה לאחר מות גוליית, וזיהוי זה אומץ על ידי ארכאולוגים רבים.
ויליאם מקלור תומסון זיהה את גת בבית גוברין על סמך "חורבת גת" בקרבת בית גוברין, פרשנות השם "בית גוברין" כ"בית הענקים" והקרבה למרשה. חוקרים אחרים דחו זיהוי זה כמרוחק מדי מהאזור הפלישתי.
הארכאולוג ויליאם פוקסוול אולברייט שיער שגת נמצאת בתל עירני, בין השאר על פי עדות של הירונימוס שגת הייתה כפר גדול בדרך בית גוברין-עזה. בנוסף, סקר חרסים לא מצא בתל חרסים מהתקופה שלאחר התקופה הישראלית, דבר שתואם את הירידה של גת מגדולתה בסוף התקופה הישראלית. לעומת זאת, קרל אליגר וגאלינג טענו שתל עירני קטן מכדי להיות עיר ראשית כמו גת וזיהו את גת בתל צפית. בהתאם לעמדה המקובלת של אולברייט נקבעו השמות של קיבוץ גת וקריית גת, הסמוכות לתל עירני, בשם גת פלשתים. אולם החפירות בתל עירני, בשנים 1956–1962 העלו ממצא דל בלבד מן התקופה הפלישתית, והפריכו את הטענה שמדובר בגת פלשתים. בעקבות זאת, הציע יוחנן אהרוני לשוב אל הזיהוי של גת בתל צפית. שמואל ייבין דחה זיהוי זה. לטענתו, תל צפית היא חלק מקשת של מבצרים המגינה כלפי מערב ועל כן אינה יכולה להיות העיר הפלישתית גת. רות עמירן בצעה שתי עונות חפירה בתל נגילה בשנים 1962-1963 והגיעה למסקנה שהיא אינה גת.
הזיהוי של גת בתל צפית הייתה לגישה המקובלת, הגם שבניגוד לעקרון, אשדוד ואשקלון הזיהוי אינו נחשב וודאי.
לקריאה נוספת

אהרון מאיר. עשר שנים לחשיפתה של גת פלשתים המקראית, קדמוניות 133, 2007, עמ' 15 - 25.
אהרון מאיר. מה בין גת פלשתים לירושלים המקראית? היבטים נבחרים והשלכות לשחזור ההיסטוריה של א"י בתקופת הברזל ב-1, בתוך: א. ברוך וא. פאוסט (עורכים), חידושים בחקר ירושלים 10. רמת-גן, 2005, עמ' 51 - 62.
הערות שוליים

↑  ספר יהושע, פרק י"א, פסוק כ"ב
↑  ספר דברי הימים א', פרק י"ח, פסוק א'
↑  ספר שמואל ב', פרק ח', פסוק א'
↑  ספר מלכים א', פרק ב', פסוק ל"ט
↑  אנציקלופדיה מקראית, ערך גת, כרך ב', עמ' 571
↑  Frederick Jones Bliss and Robert Alexander Stewart Macalister, Excavations in Palestine During the Years 1898-1900, London 1902, pages 63-64
↑  William McClure Thomson, Land and the Book, chapter 37
↑  Frederick Jones Bliss and Robert Alexander Stewart Macalister, Excavations in Palestine During the Years 1898-1900, London 1902, page 65
↑  אנציקלופדיה מקראית, ערך גת, כרך ב', 1954, עמ' 572
↑  י. אהרוני: מווסאל לשליט עצמאי, על המשמר, 7 ביוני 1962
↑  ש. ייבין: ירושלים נכבשה בערמה, על המשמר, 7 ביוני 1962
↑  חפירות בתל נג'ילה לזיהוי גת הפלישתית, על המשמר, 1 באוגוסט 1962
↑  עזרא ריבליס, 2 עונות חפירה לא הועילו; גת הפלשתית אינה בתל־נג'ילה, על המשמר, 9 בספטמבר 1963
↑  צבי אילן, מקרית גת עד שער הגיא, דבר, 5 בספטמבר 1975
↑  Jonathan M. Golden, Ancient Canaan and Israel: An Introduction, 2009, page 70
דיק הצלף

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  קורט וונגוט
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן
 מקום התרחשות:  האיטי 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאה לאור דל 
 מקום הוצאה:  ארצות הברית 
 תאריך הוצאה:  1982
 מספר עמודים:  202
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת זמורה ביתן
 תאריך:  1987
 תרגום:  יעל חן
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001047553
 
דיק הצלף (באנגלית: Deadeye Dick) הוא רומן מאת קורט וונגוט שפורסם לראשונה בשנת 1982. בספר ישנה חפיפה חלקית עם מספר דמויות מספר אחר של וונגוט - ארוחת בוקר של אלופים.
עלילה

הדמות הראשית בסיפור היא רודי וולץ, המכונה "דיק הצלף". דיק קיבל את כינויו לאחר שבילדותו ירה בטעות למוות באישה בהריון. אביו לקח אחריות על המקרה והמשפחה התרוששה כתוצאה מהמשפט. הטראומה שלו מהאירוע כה עזה, שהוא חי את חייו כאדם חסר מיניות וחסר חיי חברה.
הוא מספר את סיפור חייו כאדם בגיל העמידה החי בהאיטי. העיר מידלנד סיטי, אוהיו (שגם הופיעה בספרו של וונגוט "ארוחת בוקר של אלופים"), בה רודי גדל, מושמדת על ידי פצצת נייטרון.
אביו של רודי, קנה בצעירותו ציור מאמן בשם אדולף היטלר ולפי הסיפור, בכך הציל אותו מרעב וכך הוביל בעקיפין למלחמת העולם השנייה ולשואה, מעשה זה של אביו ואירוע הירי גורמים לרודי לחשוב ש"הבטלנות או ליתר דיוק, ההתנגדות הפאסיבית, היא אולי הדרך היחידה לקיום בעולם העכשווי, שבו פצצת ניטרון עשויה בתאונה מקרית להכחיד אוכלוסיית עיר ולזכות בכיסוי עיתונאי של 10 ימים ותו לא."
בסוף הספר מוצא וונגוט את ההזדמנות העיקרית לביקורת חברתית, למרות שמספר עקיצות מופיעות לאורך העלילה. תימה עיקרית נוספת היא מערכת היחסים בין רודי להוריו. וונגוט מתמקד בניסיון להסביר את פעולותיו וגישתו לחיים של הצאצא (רודי) על ידי אלה של הוריו.
מרבית הסיפור מסופר בגוף ראשון, מנקודת המבט של דיק הצלף. במחצית השנייה של הספר, מספר סצנות מוצגות כמחזה.
דני גימשי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1950 (בן 74 בערך) יַבְנֶה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1971–2002 (כ־31 שנים)
 דרגה:    תת ניצב
 תפקידים בשירות
 מפקד משטרת עזה  מפקד משטרת רמלה  מפקד משטרת ראשון לציון  קצין חינוך ראשי  ראש היחידה לשיטור קהילתי  ראש אגף למניעת פשיעה ומנכ"ל המועצה הציבורית למניעת פשיעה בישראל
 תפקידים אזרחיים
 ראש החטיבה לקרימינולוגיה ואכיפת החוק במסלול האקדמי המכללה למינהל
 
דני (דניאל) גימשי (נולד ב-1950) הוא קרימינולוג ישראלי המכהן כפרופסור וראש החטיבה לקרימינולוגיה ואכיפת החוק במסלול האקדמי המכללה למינהל. גימשי הוא קצין משטרה בדימוס בדרגת תת-ניצב, שירת כקצין חינוך ראשי, ראש היחידה לשיטור קהילתי ומנכ"ל המועצה הציבורית למניעת פשיעה בישראל.
ביוגרפיה

גימשי נולד ביבנה ב-1950, למד בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה. שירת כקצין בתותחנים בצה"ל.
ביוגרפיה > שירות במשטרת ישראל

ב-1971 התגייס למשמר הגבול, שימש מפקד מחלקה במג"ב עזה, מפקד מחלקת סיור בשכם, מפקד מחלקת טירונים, מפקד פלוגת טירונים, קצין אג"ם והדרכה מרחבי ומפקד פלוגה במג"ב ירושלים. ב-1978 מונה למפקד משטרת עזה, ב-1980 מונה למפקד משטרת רמלה וב-1982 למפקד משטרת ראשון לציון. ב-1986 מונה לקצין אגף החקירות והמודיעין במרחב שפלה. ב-1987 מונה לראש מחלקת המתנדבים של משטרת ישראל. בשנים 1988 עד 1990 שהה בבריטניה בשליחות מטעם הסוכנות היהודית.
ב-1991 מונה לקצין חינוך ראשי של המשטרה ובמקביל פיקד על הקורס לפיקוד ומטה של הארגון. ב-1994 מונה למפקדה הראשון של היחידה לשיטור קהילתי ושירת בתפקיד עד 1998. שימש מדריך במכללה לביטחון לאומי.
ב-1999 מונה לראש אגף למניעת פשיעה ומנכ"ל המועצה הציבורית למניעת פשיעה בישראל (מציל"ה) במשרד לביטחון הפנים. ב-2003 פרש ממשטרת ישראל בדרגת תת-ניצב.
ביוגרפיה > קריירה באקדמיה

גימשי שימש מרצה מן החוץ בבית הספר למנהיגות ציבורית של אוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית. ב-1999 מונה לראש החטיבה לקרימינולוגיה ואכיפת החוק בחוג למדעי ההתנהגות שבמסלול האקדמי המכללה למינהל. הוא הקים ב-2004 את המכון לחקר ביטחון הקהילה ועומד בראשו.
ביוגרפיה > השכלה

ב-1976 סיים תואר ראשון בסוציולוגיה ויחסים בין לאומיים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1979 סיים תואר שני בסוציולוגיה וקבלת דיפלומה בקרימינולוגיה מהאוניברסיטה העברית. ב-1994 סיים תואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד. הוא בוגר תוכנית קרן וקסנר. ב-1997 קיבל תואר דוקטור בקרימינולוגיה מהפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים, עבודת הדוקטורט שלו עסקה במנהיגות במשטרה.
ספריו

"פיתוח מנהיגות במשטרת ישראל" (ספר יסוד), משטרת ישראל, 1992
"פיתוח מנהיגות קהילתית", משטרת ישראל, 1996
"שיטור קהילתי בישראל ובעולם" הוצאת משטרת ישראל, 1999
"משטרה בדמוקרטיה", הוצאת משטרת ישראל, 2003.
"פחד מפשיעה בישראל" המכון לחקר ביטחון הקהילה, המסלול האקדמי המכללה למנהל, 2007.
"מערכת הצדק בפלילים, אכיפת החוק בחברה דמוקרטית", הוצאת פלס, המסלול האקדמי המכללה למנהל, 2007
קרימינולוגיה ירוקה, מאבק בפשיעה נגד הסביבה", הוצאת פלס, המסלול האקדמי המכללה למנהל, 2010
"ביטחון עירוני, מניעת פשיעה ועבריינות", הוצאת פלס, המסלול האקדמי המכללה למנהל, 2012
דיפ פאנק (Funk)

| --- | --- |
 מקורות סגנוניים:  פאנק (Funk) • סול מתקדם
 מקורות תרבותיים:  סוף שנות ה-1960, ארצות הברית
 פופולריות מיינסטרים:  היפ הופ • רייר גרוב (אנ') • נורת'רן סול
 
דיפ פאנק (Funk) (באנגלית: Deep funk) הוא תת-סוגה מוזיקלית של מוזיקת פאנק (Funk) הכולל הדגשה של הגרוב ואלתור. המונח משמש גם לתיאור הקלטות פאנק "נדירות" שנבדקו על ידי אספנים ותקליטנים. אמנים כמו ג'יימס בראון והמטרס (אנ') היוו מעין בסיס לתת-הסוגה המוזיקלית הזו.
רקע

מקורה של תת-הסוגה המוזיקלית היא בשנות ה-60 וה-70, בארצות הברית.
הסוגה המוזיקלית נורת'רן סול, שהיא מעין סוגת מוזיקה וריקוד שצמח בצפון ומרכז אנגליה בסוף שנות ה-60 מסצנת המוד הבריטית, בעלת קווי דמיון לדיפ פאנק.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Bush, John; Stephen Thomas Erlewine; Chris Woodstra; Vladimir Bogdanov (2003). All Music Guide to Soul The Definitive Guide to R&B and Soul. Backbeat. p. ix.
דיפ פורסט

| --- | --- |

הלוגו של דיפ פורסט
 מקום הקמה:  צרפת 
 מוקד פעילות:  צרפתצרפת
 תקופת הפעילות:  מ-1992
 סוגה:  אמביינט מוזיקה אתנית-אלקטרונית מוזיקת העידן החדש מוזיקת עולם דאנס
 חברת תקליטים:  550 מיוזיק 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי למוזיקת עולם (1995) 
 www.deep-forest.fr
 חברים
 מִישֵׁל סַנְשֵׁה אֵרִיק מוּקֵה
 
דיפ פורסט (באנגלית: Deep Forest; "יער עבוֹת") הוא הרכב מוזיקלי שחבריו הם הצרפתים מישל סנשה (נולד ב-1957) ואריק מוקה (נ' 1960). השניים יוצרים מוזיקת עולם, בדגש על חיבור צלילים אתניים-אלקטרוניים ומקצבי דאנס וצ'יל אאוט. הם היו מועמדים לפרס גראמי בשנת 1993 עבור התקליט הטוב ביותר של מוזיקת עולם, וב-1996 זכו בפרס על האלבום "Boheme". הם אף זכו ב"פרס מוזיקת העולם" כלהקה הצרפתית עם המכירות העולמיות הגבוהות ביותר ב-1995.
אלבומיהם נמכרו בלמעלה מעשרה מיליון עותקים.
היסטוריה

סנשה ומוקה, שניהם מחבל נור-פה דה קאלה, יצרו יחד את הפרויקט המוזיקלי דיפ פורסט בעקבות החלטה לנסות לערבל צלילי דיבור של שבטים פיגמאים מקמרון וגבון, אותם שמעו בהקלטות, עם מוזיקה מודרנית מערבית. השיר "Sweet Lullaby" ("שיר ערש מתוק") מתוך התקליט הראשון שהוציאו ב-1992, הפך ללהיט ענק. האלבום, "Deep Forest", נטה לעיבודי דאנס דיגיטליים עמוקים של קולות היער האותנטיים. האלבום השני, "Boheme" ‏(1994), סימן את פנייתו של ההרכב אל עבר הצלילים של מזרח אירופה, והביא נעימות ומזמורים הונגריים, רומניים וצועניים נידחים ועצובים אך יחד עם זאת קצביים.
בין שיתופי הפעולה של ההרכב בשנים 1994–1996 בלטו האמנים יוסו נ'דור וננה צ'רי, ג'ון אנדרסון, סזריה אבורה ופיטר גבריאל.
כל אחד מאלבומיהם הבאים שאב גם הוא את השראתו ממחוז אחר על פני כדור הארץ.
דיסקוגרפיה

1992 – "Deep Forest"
1994 – "World Mix" (הוצאה מחודשת של התקליט הראשון)
1995 – "Boheme"
1998 – "Comparsa" (צלילים ספרדיים)
1999 – "Made in Japan" (הופעה חיה)
2000 – "Pacifique" (צלילים מאיים מבודדים)
2002 – "Music Detected" (השפעה מהמזרח הרחוק)
2003 – "Essence of Deep Forest" (אוסף, יצא ביפן בלבד)
2004 – "Essence of the Forest" (אוסף)
2004 – "Kusa no Ran" (יצא ביפן בלבד)
2008 – "Deep Brasil"
דנש קניג

זהו שם הונגרי; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

 לידה:  21 בספטמבר 1884 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית
 התאבד:  19 באוקטובר 1944 (בגיל 60) בודפשט, הונגריה
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת גוזף המלכותית בבודפשט
 מנחה לדוקטורט:  József Kürschák, הרמן מינקובסקי 
 מוסדות:  האוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט (1908–1944) 
 תלמידי דוקטורט:  Tibor Gallai 
 תרומות עיקריות
 תורת הגרפים, הלמה של קניג
 
דנש קניג (בהונגרית: Kőnig Dénes; ‏21 בספטמבר 1884 – 19 באוקטובר 1944) היה מתמטיקאי הונגרי-יהודי. נחשב לאחד ממפתחי תורת הגרפים והראשון שכתב ספר בנושא.
ביוגרפיה

דנש קניג נולד כבנם של דיולה קניג מתמטיקאי ושל ארז'בט אופנהיים. הוא למד מתמטיקה באוניברסיטאות בודפשט ובאוניברסיטת גטינגן משנת 1902; בגטינגן הוא הושפע מאוד מהמיצג של מינקובסקי על משפט ארבעת הצבעים.
קניג קיבל דוקטורט ב-1907 באוניברסיטה בבודפשט (כיום שמו:אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה). בשנת 1935 הפך לפרופסור מן המניין. עיקר עבודתו הייתה בתורת הגרפים אותה פיתח והיה לראשון שכתב ספר בנושא. בין היתר הוכיח -1927 את הלמה של קניג.
בשנים 1915–1942 היה חבר בוועדה לשיפוט תחרויות בתי ספר במתמטיקה. במסגרת עבודתו בוועדה חיבר שאלות לתחרויות וארגן אותן. בשנת 1933 הוא נבחר כמזכיר הוועדה, ובשנת 1942 התמנה להיות יושב ראש הוועדה.
קניג ואחיו ייסדו את "פרס דיולה קניג" על שם אביהם דיולה קניג. הפרס ניתן למתמטקאים צעירים בולטים. עם הזמן קרנו של הפרס ירדה אך הוא נותר במעמד חשוב בקהילה המדעית.
בזמן הכיבוש הגרמני בהונגריה במלחמת העולם השנייה עזר למתמטיקאים נרדפים להינצל. לאחר העלייה לשלטון של מפלגת צלב החץ באוקטובר 1944 הבין קניג כי חייו יהיו בסכנה בשל היותו יהודי. לכן כמה ימים אחר הכיבוש, ב-19 באוקטובר באותה השנה, התאבד כדי להימנע מגורלו הצפוי.
ביבליוגרפיה

Chartrand, Gary. A first course in graph theory. Mineola, N.Y.: Dover Publications. ISBN 9780486483689.
Kőnig, Dénes (1936), Theorie der endlichen und unendlichen Graphen, Leipzig: Akademische Verlagsgesellschaft.  Translated from German by Richard McCoart, Theory of finite and infinite graphs, Birkhäuser, 1990, מסת"ב 0-8176-3389-8.
ראו גם

אלגוריתמים לפתרון מבוכים
משפט קניג (תורת הגרפים)
הלמה של קניג
דנוטה קוזאק

דנוטה קוזאק (בהונגרית: Kozák Danuta; נולדה ב-11 בינואר 1987) היא קיאקיסטית הונגרייה, אלופה אולימפית בעלת 8 מדליות, מהן 6 מדליית זהב, 15 פעמים אלופת עולם ו-17 פעמים אלופת אירופה. היא אחת משתי הספורטאיות ההונגריות המעוטרות ביותר בכל הזמנים (השנייה היא קטלין קובאץ').
ביוגרפיה > במועדון KSI (2008-1996)

דנוטה קוזאק החלה בשייט קיאקים במועדון KSI בשנת 1996 (בגיל תשע).
ב-2002 זכתה במדליית כסף באליפות אירופה לנוער.
ב-2003 זכתה בשתי מדליות זהב באליפות העולם לנוער.
ב-2004 הפכה לאלופת אירופה לנוער ביחידים ובזוגות.
ב-2005 הפכה לאלופת העולם לנוער בשני שייט יחידים.
ב-2006 זכתה בשתי מדליות כסף בשייט 500 מטר באליפות אירופה עד גיל 23. היא סיימה רביעית ביחידים.
בשנת 2007 נכנסה לנבחרת הלאומית באליפות אירופה. היא זכתה באליפות בזוגות ב-1000 מטר יחד עם גבריאלה סבו.
באליפות העולם זכתה ביחידים במדליית ארד לאותו מרחק
באליפות אירופה עד גיל 23 סיימה ראשונה ב-1000 מטר
בשנת 2008 באליפות אירופה זכתה במקום הראשון ברביעיות ל-200 מטר וגם ל-500 מטר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה במדליית כסף ברביעיות ל-500 מטר
במאי 2008 עזבה את הקבוצה של מאמנה קטלין רוז'נואי.
ביוגרפיה > במועדון (2012-2009) הונווד בודפשט

אחרי האולימפיאדה, עברה להונווד (Bp. Honvéd) ולתפקיד מאמנה נכנס האלוף האולימפי פרנץ צ'יפש (Ferenc Csipes). הצלחותיה נמשכו וגברו הן באליפויות העולם והן באליפויות אירופה.
באולימפיאדת 2012, זכתה במדליית זהב בשייט קיאקים ל-500 מטר ברביעייה וכן זכתה במדליות זהב גם ליחידות לאותו מרחק. בנובמבר 2012 הודיעה שעוזבת את הונווד מכיוון שהמועדון לא תמך ברעיונותיה לגבי החלפת מאמנים.