stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבנר כץ

ערך זה עוסק בצייר, מאייר וסופר ישראלי. אם התכוונתם לאיש העסקים הישראלי אבי (אבנר) כץ, ראו .
| --- | --- |

אבנר כץ בסדנת ההדפס ירושלים, 2016
 לידה:  11 במרץ 1939 רמת רחל, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 פטירה:  2 בספטמבר 2020 (בגיל 81) רמת השרון, ישראל ישראל
 מקום קבורה:  רמת רחל 
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1959)  בית הספר המרכזי לאמנות ועיצוב (1966) 
 תחום יצירה:  ציור, איור, עיצוב, הדפס
 פרסים והוקרה:  פרס בנק דיסקונט (1995)  פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על שם בן-יצחק 
 
אבנר כץ (11 במרץ 1939 – 2 בספטמבר 2020) היה צייר, מאייר וסופר ישראלי, פרופסור בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה

נולד בקיבוץ רמת רחל, שם גם גדל. בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, למד אמנות בבצלאל ובהמשך ב-Central School of Arts and Crafts בלונדון (אנ'). במהלך השנים כץ שימש כמרצה לאמנות בבצלאל, מכון אבני, המדרשה למורים לאמנות, ויצו חיפה ושימש כראש החוג באוניברסיטת חיפה.
הוא הציג תערוכות יחיד וקבוצתיות רבות בהם בגלריה נגא, גלריה ג'ולי מ., גלריה גורדון, הגלריה העירונית בכפר סבא, מוזיאון הרצליה, גלריה על הצוק, גלריה אום אל פאחם, מוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל, מוזיאון חיפה לאמנות ועוד. כץ היה חבר מערכת וכותב קבוע במוסף הסאטירי דבר אחר וכתב טורים למוניטין, חדשות וידיעות אחרונות.
עיצב את דמותו של קיפי בן-קיפוד בהפקה הישראלית הראשונה של "רחוב סומסום", והשתתף בעצמו בתוכנית בתפקיד אבנר, בעל המאפייה. אייר ספרים של יהודה אטלס, לאה גולדברג, יצחק בשביס-זינגר, שלום עליכם ואחרים. זוכה פרס בן-יצחק לאיור ספרי ילדים וכן בעיטור על שם האנס כריסטיאן אנדרסן לאיור. כץ עיצב ביתנים לירידים ותערוכות, תלבושות להצגות תיאטרון ואיורים שהופיעו בכריכות מגזינים.
כץ עיצב עטיפות רבות של תקליטים, ובהם מזל גדי (1968), "שלכם, שולה חן" (1969), "זוהי הדרך שלי" (צביקה פיק, 1972), "לימונדה" (דורי בן זאב, 1977) ותקליטי חוה אלברשטיין: "אישה באבטיח" ו"מרדף".
חיים אישיים

חי ופעל ברמת השרון. כץ הלך לעולמו ב-2 בספטמבר 2020 לאחר שחלה במחלת הסרטן. נטמן בבית העלמין של קיבוץ רמת רחל, שבו נולד וגדל. הותיר אחריו את אשתו איילת ושלוש בנות.
גלריה

אבנר כץ נואם בפתיחת תערוכה של האמן יעקב שטיינהרט במוזיאון הרמן שטרוק
מבחר תערוכות יחיד

1972 תערוכת יחיד ראשונה טמפרה על נייר, גלריה דוגית תל אביב
1974 תערוכת יחיד עבודות חדשות על נייר, בית האמנים, ירושלים
1975 אבנר כץ-רישום עבודות על נייר, גלריה ג'ולי מ., תל אביב
1976 פיסול קרמי, גלריה ג'ולי מ., תל אביב
1978 ציורים חדשים, גלריה ג'ולי מ., תל אביב
1987 איור-ציור, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, בית יד-לבנים, הרצליה
1990 שמן על בד, גלריה ג'ולי מ., תל אביב
1990 חיתוכי לינול (ממדים גדולים), המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
1991 חיתוכי לינול, גלריה לאומנות דטרויט, ארצות הברית
1991 איורים 1970–1991 אגף הנוער, מוזיאון ישראל, ירושלים
1992 עבודות חדשות, גלריה ג'ולי מ., תל אביב
1993 עבודות חדשות, גלריה נגא, הרצליה
1993 דפים: ציורים וטקסט על נייר, מוזיאון הרצליה לאמנות, הרצליה
1994 איורים, הגלריה לאיור, לוס אנג'לס, ארצות הברית
1995 דואר אוויר: אובייקטים בטכניקה מעורבת, גלריה ג'ולי מ., תל אביב
1996 חיתוכי לינול ועבודות נוספות אוניברסיטת חיפה, הפקולטה למדעי הרוח, הגלריה לאמנות
1998 ציורים בהשראת שירי אהבה מאת נתן אלתרמן, בית ביאליק, תל אביב
1999 מונומנטים קטנים פסלים וציורים, גלריה ג'ולי מ., תל אביב
1999 אוסף עבודות על נייר, גלריית ספריית ווידנר, אוניברסיטת הרווארד, ארצות הברית
2000 עבודות חדשות 1999–2000 המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2002 "הדור הבא" אובייקטים, הגלריה העירונית, עפולה
2003 מחסום ארז עבודות על עץ, גלריה ג'ולי מ., תל אביב
2004 טפטים לפטרוקה – עבודות על עץ, אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע
2004 רקוויאם, הגלריה על הצוק, נתניה
2004 איורים לספרי ילדים (עם דני קרמן) לרגל פסטיבל תיאטרון ילדים, אכסדרת תיאטרון חיפה
2005 עבודות חדשות, גלריה גבעת חיים
2005/6 פנאי בגן עדן גלריה בינט, תל אביב
2006 תערוכת איורים לספרו של מיגל דה סרוואנטס "הרפתקאות דון קיחוטה", בית יד לבנים, רמת השרון
2007 S. M. XL מבטים על זמן עבודה אורנים - גלריית המכון לאמנות, טבעון
2008 עיצוב פנים, ניו יורק 2007 גלריה בינט, תל אביב
2008 עיצוב פנים גלריה בינט, תל אביב
2008 אבנר כץ, אצטרובלים ציורים פסלים ועבודות על נייר, 1966–2007 אוניברסיטת חיפה, הפקולטה למדעי הרוח, הגלריה לאמנות, מוזיאון ראובן ועדית הכט חיפה, בית האומנים ירושלים
2009 עבודות חדשות 2008-2009 גלריה בינט, תל אביב
2010 אבנר כץ: עבודות 1990–2010, גלריה עירונית כפר סבא
2012 אוי ויי - הטיטניק טובעת גלריה קיבוץ ראש הנקרה, ראש הנקרה
2012 מסיבת גן גלריית קיבוץ לוחמי הגיטאות, לוחמי הגיטאות
2013 מבחר פסלי עץ גלריה גורדון, תל אביב
2013 חזרה גנרלית גלריה לפיסול ע”ש רות וברוך רפפורט, מוזיאון תל אביב לאמנות
2014 עבודות חדשות 2014 גלריה גורדון, תל אביב
2016 אוטומניה – עבודות על דיקט, לצד השקת ספר-האמן "קרנבל החיות – תחריטים של אבנר כץ מלווים בחרוזים שכתב ירון לונדון ליצירה המוזיקלית של קאמי סן-סנס" בהוצאת סדנת ההדפס ירושלים, גלריה גורדון 2 תל אביב
2018 "שם גיא צללים ירדו" עבודות מהעשור האחרון בהשראת קובץ שירים שכתב אדגר אלן פו הגלריה לאמנות אום אל-פחם
2021 - "אני כבר הייתי" מוזיאון ישראל בירושלים.
מספריו

ואז הצב בנה לו בית, הוצאת כתר, 1979
הכייס הקטן, הוצאת עם עובד, 1979. עיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער.
מישהו מוצא כתר, הוצאת כתר, 1979
מישהו מוצא פרח, הוצאת כתר, 1979
סדרת מזל טוב (12 ספרים), מסדה, 1982
חוץ מפרט זה או אחר הכול הכול אמת, הוצאת שבא, 1986
איצטרובלים, ציורים פסלים ועבודות על נייר 1966-2007, הוצאת מוזיאון הכט בחיפה, 2008
חמור-עף, סיפר וצייר: אבנר כץ. חרז: יורם טהרלב. הוצאת זמורה-ביתן, 2010.
On Third Thought, Salomon & Daughters Books, 2017.
לקריאה נוספת

נורית שילה־כהן, (עורכת), ספר המאיירים הגדול, זוכי פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על-שם בן-יצחק בשנים 1978–2004, מוזיאון ישראל ועם עובד, 2005, עמ' 174–183
הערות שוליים

↑  אביב הברון, רחוב הסומסום בעברית, בטלוויזיה / השוטף החדש של מוחות הילדים, כותרת ראשית, 7 בספטמבר 1983
↑  נעמה ריבה, מת המאייר והצייר אבנר כץ. "הוא היה יוצר גאוני", באתר הארץ, 2 בספטמבר 2020
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44 45 46 47 48 49 50 51 52 53 54 55 56 57 58 59 60 61 62 63 64 65  הסדנה לתחריט בכברי - כץ אבנר
↑  YOUTUBE - שיחה עם אבנר כץ
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44 45 46 47 48 49 50 51 52 53 54 55 56 57 58 59 60 61 62 63 64 65  מוזיאון ישראל ירושלים, אבנר כץ מרכז המידע לאומנות ישראלית
↑  גלריה גורדון - אבנר כץ
↑  ARTBEAT קהילה לאומנות ישראלית - אבנר כץ
↑  JOKPOST תערוכת יחיד של אבנר כץ
↑   איתן בוגנים, אבנר כץ מצייר אדגר אלן פו בגלריה באום אל־פחם, באתר הארץ, 14 בפברואר 2018
↑  מגזין פורטפוליו: המחשבה השלישית של אבנר כץ
↑  ARTBEAT קהילה לאומנות ישראלית: מגש הכסף בית יד לבנים רמת-השרון
↑  גלריה בסיס הרצליה - געגועיזם
↑  IBBY, IBBY Honour List (1956-1980), April 1980, p.33.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 279929  NLI: 987007263773505171  PLWABN: 9810533735305606  BnF: cb14430964r (data)  CANTIC: a10929514  GND: 128968079  ISNI: 0000 0000 7841 6605  LCCN: n82148862  MusicBrainz: 3f2b969e-e27d-4472-9dc0-93d16d59ccef  NKC: zmp20201061767  NLA: 35261336  NLK: KAC200808812  NTA: 170645975  RERO: 02-A027102433  Trove: 887037  ULAN: 500482379  VIAF: 12523612   WorldCat (עם VIAF): 12523612 
הכניסה לסטודיו של אבנר כץ בביתו ברמת השרון
דלת הסטודיו של אבנר כץ בביתו ברמת השרון
הכניסה לחדר הצדדי בסטודיו
דני קרמן

| --- | --- |

דני קרמן, 2012
 לידה:  11 בינואר 1940 (בן 85) כרכור, פלשתינה (א"י)
 לאום:  ישראל ישראלי
 פרסים והוקרה:  פרס סוקולוב (1993)  פרס עיפרון הזהב (2019)  פרס נחום גוטמן לאיור 
 dannykerman.com
 
נשיא המדינה לשעבר ראובן ריבלין ורעייתו מבקרים בתערוכה המציגה 60 שנות יצירה של דני קרמן ברעננה, יולי 2015
דני קֶרמן (נולד ב-11 בינואר 1940) הוא מאייר, סאטיריקן ומעצב ישראלי.
קורות חיים

דני קרמן נולד בשנת 1940 במושבה כרכור. אביו, יעקב (1908–1991), יליד פינסק, עלה לארץ ישראל, היה חבר בתנועת "השומר הצעיר" וסיים את לימודיו בבית הספר מקוה ישראל. עם נישואיו ללאה (1908–1992) התיישבו בני הזוג בכרכור, שם נולדו הבנים אמנון ודני. האב, שמנעוריו ביקש להיות חקלאי, ניהל פרדסים, אולם בימי מלחמת העולם השנייה נטש את החקלאות ופתח במושבה חנות מכולת, שממנה התפרנסה מאז המשפחה. קרמן למד בבית הספר היסודי בכרכור ולאחר מכן בבית הספר החקלאי בפרדס חנה. בגיל 16 התקבל לבצלאל, שם למד במגמה לעיצוב גרפי וסיים ב-1959. בצה"ל שירת ביחידת נ"ט מוצנחת.
לאחר סיום שירותו הצבאי ב-1962, הקים יחד עם דודנו אריק קרמן סטודיו לעיצוב שפעל במשך 14 שנים ובמסגרתו עסק בעיצוב, איור ותכנון תערוכות ומוזאונים.
החל משנות ה-60 עיצב קרמן את כל העדלאידות הגדולות בחג הפורים בעיר תל אביב. כמו כן עיצב מספר תפאורות לתיאטראות בארץ.
בשנת 1974 התפרק הסטודיו ודני קרמן החליט להתרכז בעיקר באיור, בשנים הללו אייר בקביעות בכל העיתונים החשובים ושיתף פעולה באופן קבוע עם בעלי הטורים: רות בונדי, אדם ברוך, חיים באר, אהרון בכר ואחרים. עבודותיו בעיתונות רוכזו בשני ספרים "בפירוש קרמן/קרמן" ו "זה מה שיש".
בשנת 1982 נמנה עם צוות המקימים של מדור הסאטירה "דבר אחר".
בשנת 1984 הציג קרמן סדרת פסלים "ראשי צפרים" בתערוכה משותפת עם חברו יוסל ברגנר.
קרמן אייר כ-450 ספרים, מרביתם ספרי ילדים, ושיתף פעולה עם בולטי הכותבים לילדים בארץ ביניהם: יהודה אטלס, יורם טהרלב, אפרים סידון, אפרים קישון, בנימין תמוז, נורית זרחי ונירה הראל.
כמו כן, יזם את הופעתם בעברית של ספרים קלאסיים ואייר אותם. ביניהם: "ציד הסנרק" של לואיס קרול וסיפורי "דווקא ככה" של רודיארד קיפלינג.
קרמן כתב יזם והוציא לאור ספרים רבים, חלקם עם שותפים לכתיבה: אהרון שמי ובניו של דני, תומר ואורי קרמן. בין הספרים: "על המפה", "מסביב למפה", "ביידיש זה מצלצל יותר טוב", "ספר המשלים", "שני יהודים נוסעים ברכבת", "מיהו יהודי", "שם חם", "מילימשוגעות", "ספר המפלצות השלם", "סופר ספר" ו"ספר הבדיחות האדום".
בנוסף, כתב מספר מדריכי נסיעות, ביניהם: "הולך איתך בלונדון - מדריך אישי למתקדמים" ו"שעה מלונדון" ושלושה מדריכי נסיעות לילדים: "לונדון לילד המטייל", "רומא לילד המטייל" ו"פריז לילד המטייל". בשנת 2002 יצא לאור תרגום חדש שכתב קרמן לספר "שלושה בסירה אחת" עם הערות ומסלולי טיול בנהר התמזה.
קרמן לימד איור במשך 30 שנה במוסדות שונים בארץ, ביניהם בית הספר "בצלאל" בירושלים ומכללת ויצו חיפה.
הציג כ-16 תערוכות יחיד והשתתף בעשרות רבות של תערוכות קבוצתיות בארץ ומחוצה לה, ובשונה ממרבית המאיירים בארץ, המאופיינים בסגנון מוגדר, הוא מקפיד להימנע מיצירת דפוס קבוע של איורים, ושומר על מגוון רחב של דרכי הבעה חזותיות.
בשנת 2009 זכה בתואר יקיר הפסטיבל לקומיקס, אנימציה וקריקטורה.
בשנת 2008 הצטרף להנהגה הרעיונית של מפלגת אור (בנו, תומר קרמן, הוצב במקום ה-12 ברשימת מועמדי המפלגה בבחירות לכנסת ה-18).
ב-2012 ראה אור ספרו "שלושה בברלין" (הוצאת כנרת, זמורה-ביתן). ב-2017 ראה אור ספר ילדים פרי עטו, "רודולף התנין מכרכור".
ב-2023 הוצגו עבודותיו במוזיאון הישראלי לקריקטורה וקומיקס בחולון בתערוכה ״דני קרמן – רטרוספקטיבה״.
חיים אישיים

לקרמן שלושה ילדים – שני בנים: תומר קרמן, אורי קרמן, ובת זקונים, מאיה קרמן. כיום חי ועובד בתל אביב.
פרסים

עיטור אנדרסן לספרות ילדים, על איוריו בספרה של שלומית כהן-אסיף "גבעת הכפתורים",
פרס נחום גוטמן לאיור
פרס סוקולוב לעיתונאות
זכה שלוש פעמים בציון לשבח בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן-יצחק: ב-1978 עבור הספר "והילד הזה הוא אני" מאת יהודה אטלס (כתר 1977), ב-1990 עבור הספר "ציד הסנרק" מאת לואיס קרול (שבא 1989) וב-1996 עבור הספר "ציפה ודון זרגוזה" מאת יוסי עופר (ביתן 1995).
ב-2013 זכה בפרס סטימצקי יחד עם יהודה אטלס על הספר "והילד הזה הוא אני - אוסף ראשון".
ב-2015 זכה בפרס על מפעל חיים בתחומי האמנות הפלסטית מטעם משרד התרבות והספורט.
בין הספרים שאייר

האריה שאהב תות (כתבה: תרצה אתר, הוצאת הקיבוץ המאוחד).
ארץ, שמש ומולדת (כתב יצחק קרונזון, הוצאת שבא, 1985).
מעשה בשרביט קסמים (כתבה: נירה הראל, הוצאת עם עובד).
ספר המפלצות השלם.
שלושה בבומל (כתב: ג'רום ק. ג'רום; תרגם: גבריאל רוזן, הוצאת גמיר, 1982.
אורי גורי ושורי (כתב: משה טבנקין), הוצאת הקיבוץ המאוחד.
אורי והארנבת (כתב: משה טבנקין), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1985.
היא יושבה לחלון - כל שירי האהבה (כתב: ח"נ ביאליק, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2004).
על הדברים החשובים באמת (כתב: חיים שפירא, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2009).
אינסוף - המסע שאינו נגמר (כתב: חיים שפירא, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2009).
דברים שנשארים - מאת טלי בן-ענת (הוצאת ארגז-חול/טפר), 2013.
ארץ תאני וענבי - מאת בני גל.
שטויות שסבא אומר, מאת אפרים סידון, עם עובד, 2017.
דוד בן-אשר, ישראל בחמשירים, איורים : דני קרמן, צבעונים הוצאה לאור, 2020.
סדרת "והילד הזה הוא אני" מאת יהודה אטלס.
והילד הזה הוא אני (הוצאת כתר).
גם הילד הזה הוא אני (הוצאת כתר).
ורק אני לא (הוצאת מעריב).
אני רוצה שפתאום.
הילדה שאני אוהב.
סימן שאני גדול.
איתופל בגבעה - קטעים נבחרים מתוך דבר אחר מן השנים 1987–1990, ביחד עם יאיר גרבוז ושלמה ניצן, הוצאת עם עובד, תשנ"א - 1990 .
ספרי אהרן שמי
דוק מחפש בית (מסדה, 1980)
א.ב. של אותיות וחיות לפי סדר האלף בית (מודן, 1980).
א. ב. של אנשים גדולים : ומה עוד אפשר לעשות כשמתחילים מאלף (שבא, 1981)
כמו שאיש אחד חכם אמר פעם (כיוונים, 1983)
מה? מי? למה? (מסדה, 1987)
מה הם עושים? (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002).
לקריאה נוספת

נורית שילה־כהן, (עורכת), ספר המאיירים הגדול, זוכי פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על-שם בן-יצחק בשנים 1978–2004, מוזיאון ישראל ועם עובד, 2005, עמ' 292–301
הערות שוליים

↑  ראו רות בונדי, דיוקנו של אמן כאיש צעיר, דבר, 27 במרץ 1981; גילי מצא, כתבת הצבע: מסע זכרונות בכרכור עם דני קרמן, באתר ynet, 14 ביוני 2011; הקבר של יעקב ולאה קרמן בבית העלמין בכרכור, באתר BillionGraves.
↑  ההנהגה הרעיונית והנהלת אור, באתר המפלגה
↑  דני קרמן - רטרוספקטיבה • המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, באתר המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס
↑  IBBY, IBBY Honour List (1986), 1986, pp.16-17.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 277366  NLI: 987007263618205171  PLWABN: 9810548557605606  BnF: cb13751784v (data)  GND: 1027565107  ISNI: 0000 0000 6654 7499  LCCN: n83066348  MusicBrainz: 40bc3209-74b8-4392-ae82-9d49e68a07d0  NLK: KAC201411514  NTA: 305667122  SUDOC: 180810367  VIAF: 54327373   WorldCat (עם VIAF): 54327373 
דני קרמן, דיוקן עצמי
הספר "ישראל בחמשירים" הוענק לנשיא המדינה, ראובן רובי ריבלין, ירושלים, 3 במרץ 2021 מימין : דוד בן אשר, הנשיא, ד"ר לאה צבעוני, דני קרמן
מישל קישקה

| --- | --- |

 לידה:  15 באוגוסט 1954 (בן 70) לייז', בלגיה
 תחום יצירה:  קומיקס, קריקטורה ואיור
 פרסים והוקרה:  פרס פרנסין ואנטואן ברנהיים לאמנות, ספרות ומדע (2019)  פרס דוש לקריקטורה (2011)  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 חתימה:   
 kichka.com
 
מישל קישקה (בצרפתית: Michel Kichka; נולד ב-15 באוגוסט 1954) הוא קומיקסאי, קריקטוריסט ומאייר ישראלי.
ביוגרפיה

קישקה נולד בשנת 1954 בלייז' שבבלגיה. הוריו יהודים ניצולי השואה: בימי מלחמת העולם השנייה אביו, אנרי קישקה, יליד בריסל, גורש בגיל 16 עם משפחתו לאושוויץ ולמחנות ריכוז אחרים. אמו, לוסי, הצליחה להימלט עם משפחתה לשווייץ. קישקה היה חניך בתנועת השומר הצעיר איתה עלה להתנדב בקיבוצים שונים בישראל.
מישל קישקה החל לצייר בגיל מאוד מוקדם, בהשפעת הקומיקס הבלגי אשר אהב לקרוא. בתחילת שנות ה-70, בהיותו תלמיד תיכון, למד קישקה הנדסת בניין בבלגיה. בין השנים 1973 עד 1974 למד אדריכלות באקדמיה לאמנויות ואדריכלות, בלייז'.
בשנת 1974, בעקבות מלחמת יום הכיפורים, עלה לישראל. בין השנים 1974 עד 1978 למד בבית הספר "בצלאל".
לאורך השנים אייר עשרות ספרים לילדים ולמבוגרים, עיתונים, וכו'. בין השאר כתב וצייר סיפורי קומיקס בירחונים שונים בישראל. הוא זכה לפרסום רב בעיקר עקב כרזות הומוריסטיות פופולריות אשר מציגות את חיי היומיום בערים הגדולות בישראל ובעולם ועל חיי היומיום בעיר ובקיבוץ.
בשנות ה-80 צייר את הקומיקס "מיסטר טי" (נער שכוחו היה טמון בשתיית תה) בירחון לילדים "משהו".
בשנת 1982 זכה בציון לשבח בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן-יצחק עבור איוריו לספר "דווקא כן ואי אפשר" מאת נירה הראל.
בין ספרי הילדים הידועים שאייר: סדרת ספרי "אלונה לא", "נסים ונפלאות", "מהפחד הזה אני לא מפחד", "חולצת האריה", "דווקא כן ואי אפשר", "תמונה משפחתית", "יואש בלש" ועוד.
בסוף שנות ה-90 הופיע בפינה קבועה בתוכנית הבוקר של טלעד "קפה טלעד" בה נהג להציג קריקטורה יומית אקטואלית. לקישקה מדור קבוע המתפרסם משנת 1998 במגזין הילדים "עיניים" בשם "הקומיקס שאינו נגמר" ובו הילדים קוראי המגזין מוזמנים להמשיך סיפור קומיקס שקישקה צייר וכתב.
בשנת 2008 זכה בפרס דוש לקריקטורה.
בשנת 2012 הוציא לאור רומן גרפי בצרפתית בשם: "הדור השני: דברים שלא סיפרתי לאבא" על היחסים בינו לבין אביו ניצול השואה. בשנת 2013 הספר יצא לאור בעברית.
הוא מרצה לאיור במחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל.
קישקה נשוי לאוליביה ולהם שלושה בנים, מתגורר בירושלים.
ביוגרפיה > מסלול מקצועי

החל משנת 1978 הוא מאייר עצמאי. משנת 1979 ועד היום אייר כ-60 ספרי ילדים.
במהלך השנים עבד במגוון פרויקטים בתחום הקריקטורה: בין השנים 1997–2005 היה קריקטוריסט הבית של ערוץ 2 (טלעד). משנת 2000, מדור "הקומיקס שאינו נגמר" במגזין "עיניים". בין השנים 2002–2006 – קריקטוריסט אורח של הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס. משנת 2001, קריקטוריסט של הערוץ הצרפתי TV5. משנת 2001, קריקטוריסט בשבועון הצרפתי Courrier International ושל המגזין הבלגי Regards. בין השנים 2000–2012 קריקטוריסט בשבועון הצרפתי L'Arche ומשנת 2013, קריקטוריסט של הערוץ הישראלי i24NEWS.
בין השנים 2004–2010 כיהן כיו"ר איגוד הקריקטוריסטים. היה חבר ועדת ההיגוי של הקמת המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון בין השנים 2006–2008. חבר בארגון הבינלאומי "קריקטוריסטים למען שלום" מ-2006. חבר ועדת שיפוט של פרס על שם דוש בוועדות שיפוט בתחרויות בינלאומיות לקריקטורות. דעותיו הפוליטיות מזוהות עם השמאל, בספרו פלאפל עם חריף מספר קישקה שהוא ואשתו היו חברים בתנועת שלום עכשיו ולקחו חלק בהפגנות נגד מלחמת לבנון הראשונה. אשתו נכחה בהפגנה בה נרצח אמיל גרינצווייג. בהמשך הספר הוא משווה את רצח קנדי לרצח רבין, הוא מתעד את מצעד הגאווה הראשון בירושלים, כמו כן מכנה את נוער הגבעות פורעי חוק.
בשנת 2021, לאחר סיום כהונתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, פרסם קישקה פוסט בנושא אתיקה של קריקטוריסטים. הוא דן בייעודו ובחובתו של הקריקטוריסט כפרשן ביקורתי של המציאות ומכה על חטא על שלא היה חריף דיו בביקורתו על טראמפ.
בהשראת ספרו "הדור השני" נוצר סרט אנימציה באורך מלא, "הסודות של אבא", שהוקרן במאי 2022 בפסטיבל קאן בפני תלמידים ובהמשך בבתי הקולנוע בצרפת, בבלגיה ובישראל
בנוסף, הוא אוצר תערוכות קומיקס וקריקטורות.
פרסים

2011 – אות אביר מסדר האמנויות והספרות הצרפתי – 2012
2009 – פרס דוש לקריקטורה.
1984 – פרס בן יצחק, מוזיאון ישראל.
1978 – פרס סנדברג, אקדמיה בצלאל.
פרויקטים ייחודיים

2013 – אורח בסרט הדוקומנטרי Cartoonistes, fantassins de la "démocratie" by Radu.
2013 – רומן גרפי אוטוביוגרפי "הדור השני – דברים שלא סיפרתי לאבא" בצרפת (הוצאת דארגו), ישראל (חרגול-מודן), טורקיה (גוזלם), איטליה (ריצולי), גרמניה (אגמונט), מקסיקו (בייגל).
2013 – ייזום ואוצרות התערוכה הבינלאומית לקריקטורות על יונת השלום Peace Dove עם מוזיאון חולון.
2012 – אורח בסרט הדוקומנטרי Fini de rire" (Arte) by Olivier Malvoisin".
2012 – מנהל אמנותי ויוזם הכנס הבינלאומי Tintin במדיטק חולון.
2009 – אוצר תערוכה בינלאומית ניידת Cartoons in Conflict (פורום ההורים השכולים – המוזיאון לקריקטורה בחולון).
2008 – מנהל הכנס הבינלאומי Cartooning for Peace בירושלים, רמאללה, בית לחם וחולון.
2007 – מנהל אמנותי ויוזם ערב מחווה לפרידל שטרן במשכנות שאננים.
2007 – מנהל אמנותי ויוזם הכנס הבינלאומי Hergé במשכנות שאננים.
2005 – מנהל אמנותי של Jerusalem Cartoon Conference במשכנות שאננים.
1979–1997- יצירת פוסטרים מאוירים על ערים גדולות בישראל ובעולם: תל אביב, ירושלים, אילת, מנהטן, לונדון, אתונה, מרתון ניו יורק, הונג קונג, סינגפור.
ספריו

הדור השני – דברים שלא סיפרתי לאבא (חרגול הוצאה לאור-מודן הוצאה לאור, 2012)
Second Generation: The Things I Didn't Tell My Father – 2016
פלאפל עם חריף (מודן הוצאה לאור, 2019) – רומן גרפי אוטוביוגרפי, המתאר את קורותיו של קישקה מאז ביקורו הראשון בישראל בשנת 1969, שלובים באירועים בתולדות ישראל (מלחמת המפרץ, האינתיפאדה השנייה ועוד) והעולם (הפיגוע במשרדי שרלי הבדו).
לקריאה נוספת

נורית שילה־כהן, (עורכת), ספר המאיירים הגדול, זוכי פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על-שם בן-יצחק בשנים 1978–2004, מוזיאון ישראל ועם עובד, 2005, עמ' 282–291
הערות שוליים

↑  אמנם באנגלית "Tea" (מבוטא כ"טי") זה תה, אך ייתכן שיש כאן גם ייחוס או שימוש במוניטין של הדמות "מיסטר טי" מסדרת הטלוויזיה צוות לעניין, ששודרה באותה עשור.
↑  אסף חנוכה, הקו שמגיע מאושוויץ, באתר כלכליסט, 23 במאי 2013
↑  הבלוג העברי של מישל קישקה, Mea culpa, ‏ 19 בינואר 2021
↑  הודעה בבלוג, 27 באפריל 2022;
שמוליק דובדבני, "הסודות של אבא" מציג התמודדות נוגעת ללב של טראומה ואובדן דרך איור, באתר ynet, 25 באפריל 2023
↑  הזוכים באות מסדר האמנויות והספרות, אתר הבמה, 14 ביוני 2011
↑   גילי איזיקוביץ, ברומן הגרפי קישקה מספר על עלייתו לארץ והפיכתו לישראלי, באתר הארץ, 2 באוקטובר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 276986  NLI: 987007494144105171  PLWABN: 9810535058705606  BnF: cb132054963 (data)  GND: 1049761383  ISNI: 0000 0000 9543 1110  LCCN: n80071702  RERO: 02-A020468602  SELIBR: 398948  SUDOC: 130587591  ULAN: 500483025  VIAF: 140740213   WorldCat (עם VIAF): 140740213
דוד גרשטיין

| --- | --- |

 לידה:  23 בפברואר 1944 (בן 81) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  ציור, פיסול, צילום 
 www.davidgerstein.com
 
דוד (דודו) גרשטיין (נולד ב-23 בפברואר 1944) הוא אמן ישראלי, העוסק בגבול שבין ציור ופיסול. בעבר עסק בציור פיגורטיבי ואייר ספרי ילדים, ובין היתר זכה בפרס מוזיאון ישראל לאיור. הוא פיתח סגנון המכונה פוסט-פופ ארט, המתאפיין בציור בצבעים עזים על מגזרות מתכת רב-שכבתיות, אשר ניתן להגדירם כ"פסלי קיר". יצירותיו הוצגו במוזיאונים בישראל ובעולם, בין היתר בתערוכה מקיפה במוזיאון ישראל בשנת 1987. בשנת 2016 זכה בפרס הבינלאומי של טאיוואן לפיסול במרחב הציבורי.
ביוגרפיה > ילדות ו"בצלאל"

גרשטיין נולד בירושלים להורים אשר עלו מפולין. בהיותו בן ארבע עברה משפחתו לרמת גן. כבר בגיל הגן הראו דוד ואחיו התאום יוני כישרון ציור, שטופח על ידי הוריהם. יוני גרשטיין הפך גם הוא לצייר, המוכר כיום במגזר החרדי.
אחת ממורותיו של דוד הייתה בתיה עוזיאל, שיחד עם מורים אחרים עודדו את פיתוח יכולת הציור של דוד. כבר בגיל 13 נשלח הנער למחנה לנוער חובב אמנות בירושלים, אשר אותו פקד מדי קיץ עד גיל 15. בתיכון צייר דוד בחוגים במרכז לאמנות בית-צבי ברמת-גן, תחת הדרכתה של רינה בלכטובסקי ארנון. במהלך שירותו הצבאי בצנחנים שירת כשנה בעין-גב, שם הושפע מהנופים המקומיים וצייר סדרת ציורים בצבעי שמן המתארים את מזח הדייגים, סירות הדיג ונוף הקיבוץ. במהלך שהותו שם פגש את הצייר אהרון גלעדי אשר עודד אותו להמשיך בדרכו האמנותית. מיד לאחר סיום שירותו הצבאי נרשם דוד ללימודים ב"בצלאל". במהלך לימודיו ב"בצלאל" התחילה היכרותו עם אברהם אופק אשר לימים ניכרה השפעתו על סגנונו של גרשטיין.
ביוגרפיה > פריז וניו יורק

באמצע שנות ה-60 הושם הדגש ב"בצלאל" על עיצוב גרפי. גרשטיין לא שבע נחת מלימודי הגרפיקה ושאף ללמוד לימודי אמנות לשמה. לאחר השנה השנייה ללימודיו עבר ללמוד בפריז, באקול נסיונל סופרייר דה בוזאר תחת הדרכתו של הצייר שפלן מידי (Shaplan Midi). לאחר שנתיים של לימודים בפריז, נסע לניו יורק, שם למד שנתיים ב-Art Students League ציור פורטרט, הדפס אמנותי (תחריט) וציור חופשי.
ביוגרפיה > מרצה ב"בצלאל"

בגיל 26 חזר גרשטיין לישראל והחל ללמד ב"בצלאל". תחילה לימד רישום, ואחר-כך הצטרף לסגל המחלקה לצורפות, אשר עברה בתקופה זו תהליך התחדשות בניהולו של אריה אופיר. באותה תקופה עברה המחלקה מצורפות בסגנון מיושן המושפע מסגנון "בצלאל" המסורתי, לעבר תפישות חדשניות שהושפעו מאמנות מודרנית כללית. כבעל רקע באמנות ולא בצורפות, היה גרשטיין אחראי בשנים אלו על קירוב הצורפות אל העשייה האמנותית המודרנית. בין היתר חשף את התלמידים לזרמים עכשוויים כגון עיצוב דני, אקספרסיוניזם, אמנות קונספטואלית, מינימליסטית וזרמים אחרים. הוא שאף להביא לראיית הצורפות כאמנות עכשווית שאינה נחותה מסוגות אמנות אחרות. שנים לאחר מכן ציין גרשטיין כי מעורבותו בהוראה במחלקה לצורפות השפיעה עליו במעבר מן הציור אל הפיסול.
בשנים 1973 - 1974 השלים גרשטיין תואר שני במגמת גרפיקה אמנותית ב"סנט מרטין סקול אוף ארט" (אנ') בלונדון. במסגרת לימודיו התנסה בתחריט ובדפוס משי. הוא שאף להביא לשילוב של תחריט ודפוס משי, אשר עד אז לא שולבו זה בזה. עם סיום הלימודים בלונדון זכה בפרס ראשון ובשני פרסי ציון לשבח בתחרות סוף השנה של סנט מרטין. בשנת 1974 חזר גרשטיין ל"בצלאל" והחל ליישם חלק מהרעיונות שהגה במהלך לימודי התואר השני. גרשטיין לקח את טכניקת דפוס המשי שהייתה נפוצה בעולם האמנות המודרנית באותה התקופה ויישם אותה בתחום השימוש באמייל. כבר אז ניתן היה להבחין בנטייתו לנסות לשלב מדיומים וטכנולוגיות מתקדמות בעולם האמנות, נטייה אשר תתבטא ביתר שאת בשימושו בלייזר בשנות ה-90. עד שנת 1985 שימש כמרצה בכיר ב"בצלאל".