stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גוננים

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  ירושלים
 אוכלוסייה:  17,264 (2017)
 קואורדינטות:  31°45′19″N 35°12′12″E﻿ / ﻿31.75516389°N 35.20342222°E﻿ / 31.75516389; 35.20342222
 שכונות נוספות בירושלים
  (למפת ירושלים מוגדלת) גוננים(למפת ירושלים רגילה) גוננים(למפת הרי ירושלים רגילה) גוננים(למפת הרי ירושלים מוגדלת) גוננים
 
גוננים (או "קטמונים") היא שכונה בדרום-מערב ירושלים, המורכבת משמונה תת-שכונות. אוכלוסייתה (בצירוף קטמון ח'-ט' שעל פי עיריית ירושלים נמנית כשכונה נפרדת) מונה כ-23,800 איש.
גאוגרפיה וחלוקה פנימית

השכונה גובלת במזרח במקור חיים ובתלפיות ובמערב ברמת שרת ובמלחה. מדרום לה מצויות שכונת פת ובית צפאפא, ואילו בצפונה שוכנות קטמון (המכונה "קטמון הישנה") וגבעת הוורדים (רסקו).
השכונות גונן א'- ו'  נקראות כך על פי סדר הקמתן. שכונת גונן ז' נבנתה לקראת סוף שנות ה-70, אך היא קרויה בשם שכונת פת ואינה נחשבת לאחת משכונות הקטמונים (ייתכן שתושבי השכונה העדיפו את השם "שכונת פת" על פני "גונן ז'" עקב הקונוטציה השלילית של האות ז'). בסוף שנות ה-50 הוקמה שכונת גונן ח'  (רח' השומר ורח' הנוטרים), ובתחילת שנות ה-60 הוקמה גונן ט' שנבנתה בצפיפות גבוהה יותר מאשר השכונות האחרות. קטע מגונן ח' ו-ט' מכונה לעיתים "שכונת סן מרטין" וכן נקראת לעיתים "גבעת גונן" בשל העובדה שהיא בנויה בצורה מעגלית סביב גבעה שבראשה ניצב בית הספר "גבעת גונן". בקטע בנוי זה יש שימוש בחלק מהבניינים בלבנים אדומות ולא באבן ירושלמית, לחיפוי הבניינים, דבר המעניק לשכונה מראה ייחודי בנוף הירושלמי.
בשולי שכונת קטמון ט' נבנתה שורת קוטג'ים לא אופיינית, המשקפת ניסיון שנכשל ברובו, להכניס לשכונות הקטמונים גם אוכלוסייה מבוססת יותר. בגונן ט' קמה בשנות ה-70 תנועת מחאה בשם תנועת האוהלים. בגונן ח'-ט', בשונה משאר שכונות הקטמונים, נשארו עד היום מספר רב של דירות בבעלות החברות המשכנות והן משמשות ברובם אוכלוסייה חלשה יחסית מבחינה כלכלית, כולל עולים רבים מחבר המדינות ומאתיופיה. במסגרת פרויקט שיקום שכונות הושקע בשיפור המבנים בקטמון ח'-ט', ודירות קטנות חוברו או הורחבו ליצור שטחי מגורים גדולים יותר ולצמצום מספר המשפחות המתגוררות בכל בנין.
שכונות גונן ג' וגונן ד' ממוקמות במרכז גוננים, וכוללות בתוכם את רחובות יהודה הנשיא, אלכסנדריון, קנאי הגליל, טוביה, ועוד. בשנת 2012 הוקם פרויקט "גני ציון" שמשך אוכלוסייה מבוססת לשכונה.
תת-השכונה הקרויה רשמית "גונן ה'" ידועה בשם "סן סימון". השכונה בנויה על גבעת מנזר סן סימון, רחובותיה קרויים על שם תנאים (כגון יהודה בן טבאי, בן בבא ובני בתירה). גבולותיה: רחוב יוחנן בן זכאי, חוות הנוער הציוני, שכונת גבעת אורנים, קטמון הישנה. רוב בתי השכונה נבנו בראשית שנות השבעים ומאופיינים בחיפוי אבן נסורה, ובכך הם מהווים יחידה ארכיטקטונית מובחנת משאר חלקי הקטמונים. בנקודה הגבוהה ביותר בשכונה (אחרי פסגת מנזר סן סימון הסמוך שגבוהה מעט יותר ממנה), נבנו שלושה בתי מגורים רבי-קומות, אחד מהם שימש עד 2012, בחלק מקומותיו כמטה משרד הבריאות.
היסטוריה

בשנת 1952, החלו להיבנות מדרום לשכונת קטמון שיכונים לעולים החדשים שהגיעו לישראל במהלך שנותיה הראשונות של מדינת ישראל. בשכונה נבנו בתחילה מבנים דו-קומתיים שכללו בין ארבע לשמונה דירות, ושהיו בבעלות ציבורית של החברות עמידר ופרזות. הדירות שהוקמו היו קטנות למדי, אך הקרקעות סביבן היו נרחבות יחסית, והן נוצלו על ידי התושבים להקמת בוסתנים בהם גודלו בעיקר גפנים, עצי תאנה, רימון, זית, שקד, לימון ושסק. בשנים מאוחרות יותר נבנו "שיכוני זוגות צעירים" - חלקם בסגנון שיכוני "רכבת" - בני מספר כניסות ובעלי 3 עד 4 קומות, חלקם בחיפוי אבן וחלקם בחיפוי "שפריץ".
במשך השנים, בעיקר לאחר מלחמת ששת הימים, חלה התפתחות מאסיבית של אזור דרום ירושלים מבחינה אורבאנית וכלכלית, עם הקמת מרכזי עסקים באזור התעשייה תלפיות ובמלחה, והקמת שכונות חדשות באזור. תהליך זה, בנוסף לסלילת עורקי תחבורה ראשיים בשכונות, הביא להתעוררות בקטמונים, שתושביהן החלו להרחיב את דירותיהם ולשפר את איכות חייהם. החל משנות ה-70 רבות מדירות השיכון בשכונה שהיו בבעלות ציבורית, נמכרו לתושביהן.
במהלך השנים 2008-2000 נאבקו תושבי גוננים יחד עם ארגוני סביבה וארגונים חברתיים למען שימור עמק הצבאים הנמצא בסמיכות לשכונה. על פי תוכנית שהכינו התושבים הוקם בעמק פארק טבע עירוני.
מאבקם של חלק מתושבי השכונה כנגד הכוונה לסלול את כביש 34 אשר תוכנן לעבור בתוואי הרכבת הישן, בין צומת אורנים לצומת פת, הסתיים בהצלחה, כאשר בעקבותיו הוקם פארק בתוואי המדובר "פארק המסילה" לרווחת התושבים. על מנת לקדם את המודעות למאבק יישמו התושבים יוזמות פרטיות כגון חניכת מסלול טיולים במקום בשם "מסלול הקיפוד" והפעלת גינה קהילתית באזור.
שמות הרחובות בשכונה

הרחובות בקטמונים קרויים בעיקר על שם מנהיגים וחכמים יהודיים מתקופת בית שני, דוגמת הרחוב הראשי החוצה את השכונה, רחוב רבן יוחנן בן זכאי, והמשכו, רחוב יהודה הנשיא, וכן רחובות נוספים דוגמת רשב"ג, רבי טרפון, ברוריה, יוסי בן יועזר, אליעזר הגדול ומעגלי יבנה. רחובות אחרים בשכונה קרויים גם על שם דמויות ומקומות חשובים מהתקופה, כגון אלכסנדריון, ברניקי וניקנור.
בגונן ח' וט' קרויים הרחובות בעיקר על שם מנהיגים וארגונים ציוניים, כגון: דב הוז, יצחק שדה ו"השומר". הרחוב הראשי של קטמון ט' קרוי על שם המצביא הארגנטינאי חוסה דה סן מרטין, ללא קשר ליתר השמות בשכונה.
מוסדות ציבור

בקמפוס המרכזי של השכונה שמשתרע בין הרחובות יהודה הנשיא, אליעזר הגדול ואלכסנדריון, מצויים מוסדות ציבור רבים בין היתר: בית ספר רעות ובית הספר קשת, שבהם לומדים תלמידים דתיים לאומיים וחילוניים בכיתות מעורבות, בית הספר התיכון ע"ש דנמרק, תיכון "דרור" והתיכון הצומח "שחרית" (שפועלים במשותף תחת האגודה לקידום החינוך ירושלים), בית הספר היסודי המשלב "פלא",  ועוד. כמו כן מצויים בו סניף של טיפת חלב, ספרייה ציבורית על שם יוסף מאירהוף, המרכז למוזיקה ולמחול גוננים, והמרכז לאמנות חזותית ע"ש ג'ינוגלי המפעיל סדנאות בתחומי האמנות הפלסטית, ו"בית הופמן", המהווה מוקד חברתי לאזרחים ותיקים תושבי גוננים. בסמיכות אליהם נמצאים בית האבות "עידן הזהב" ואנדרטה לחללי צה"ל מבני השכונות.
בין מוסדות הלימוד הנוספים בשכונה ניתן למנות את בית הספר הממלכתי לבנות ענבר, בית הספר התיכון קדמה (גונן ט') אורט פלך בנים ע"ש ספניאן (הממוקמים בקטמונים ח'-ט'), ממ"ד גוננים,  האולפנא לאמנויות, בית הספר אילנות לחינוך מיוחד ועוד. בשכונה פועל המרכזים לחדשנות חינוכית "פואנטה" ו-JLM SPARK. המרכזים מפעילים תוכניות שונות לאוכלוסייה הכללית הנוגעות לחדשנות, בדגש על שיתופי פעולה עם בתי הספר באזור.
בקטמון א' פועל ״מועדון אגרוף ירושלים״ שנוסד על ידי האחים גרשון ואלי לוקסמבורג.
בשכונה תנועות הנוער השומר הצעיר, עזרא, בני עקיבא, כנפיים של קרמבו, הצופים ונוע"ם.
בקטמון ט' פועל מרכז הטניס ירושלים. בשכונה זו פועל משנת 1968 מרכז חינוכי-תרבותי על שם הלנה כגן. מרכז כגן מפעיל פעילויות תרבות, וכגן מתן שיעורים פרטיים מסובסדים לעשרות מילדי השכונה. משנת 2021 פועל בגוננים ח'-ט' כפר סטודנטים של תנועת הבוגרים של בני עקיבא. בשנת 2022 הוקמה מדרשה לבנות דתיות בשם "אדרבה" - אף היא בגוננים ח'-ט'. בחלק זה של גוננים ממוקמת גם מכינת עלמה למנהיגות נשית של הסוכנות היהודית.
צילום פנורמי של שכונת הקטמונים והשכונות הגובלות בה
הערות שוליים

↑  שכונת גוננים - קטמונים, באתר האתר הרשמי של עיריית ירושלים
↑  שכונת קטמון ח - ט, באתר האתר הרשמי של עיריית ירושלים
↑  מכרז של רשות הדואר לסוכנות סן מרטין
↑  אתר עיריית ירושלים
↑  אודות, באתר מרכז פואנטה
↑  אודות, באתר JLM SPARK
↑  גילי איזיקוביץ, אף אחד לא מגיע לאיגרוף בלי סיבה, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2015
חיים שדמי, ‏אי שם, במקלט קטן בקטמונים, באתר גלובס, 12 בינואר 2009
↑  KerenKagan, קרן כגן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007493938105171 
אחד מבנייני המגורים הגדולים בשכונה, "תאומו" של בניין מטה משרד הבריאות לשעבר
רחוב יהודה הנשיא, קטמון ו', תוספות בנייה חדישות על גבי "בלוקון" לשיכון ארבע משפחות משנות ה-50
קטמון ח'-ט' ומאחוריהן עמק הצבאים
מבנה מגורים משותף בשכונה
אמאדו קריו פואנטס

| --- | --- |

 לידה:  17 בדצמבר 1954 Navolato, סינלואה, מקסיקו 
 פטירה:  4 ביולי 1997  (בגיל 42) מקסיקו סיטי, מקסיקו 
 מדינה:  מקסיקו 
 מעסיק:  קרטל חוארס 
 
אמאדו קריו פואנטס (בספרדית: Amado Carrillo Fuentes;‏ 17 בדצמבר 1954 – 4 ביולי 1997) היה ברון סמים מקסיקני שעמד בראש "קרטל חוארס". נודע כ"אדון השמיים" (בספרדית: El Señor de Los Cielos) הודות לצי המטוסים שהיה בבעלותו, ובו השתמש על מנת לשנע סמים.
חייו ופעילותו

קריו פואנטס נולד בעיר נבאלוטו שבמדינת סינלואה במקסיקו. היו לו 11 אחים. דודו, ארנסטו פונסקה קריו (שהיה ידוע בשם "דון נטו"), מנהיג קרטל גוודלחארה, הכניס את קריו פואנטס לעסקי הסמים. פואנטס היה אחראי על משלוחי הסמים מקולומביה עבור קרטל גוודלחארה עבור דודו, ולמד על משלוחי הסמים מפאבלו אקוסטה וייאריאל.
לאחר שדון נטו ורפאל קארו קינטרו נעצרו, נותר פליקס גאירדו הבוס הגדול של קרטל גוודלחארה לבדו. גאירדו יזם חלוקה של שטחי הפצה בין הקרטלים השונים במקסיקו. קריו פואנטס עבר לקרטל חוארס לעבוד תחת אגילר גאיארדו, עד שבסופו של דבר רצח אותו והפך לראש קרטל חוארס בעצמו. קריו פואנטס פיתח את עסקי הסמים של הקרטל. לאחר שפבלו אסקובר נלכד ונהרג בשנת 1993, השתלט קריו פואנטס על ייצור הסמים, והפך לסוחר הסמים העשיר בעולם, עם 30 מיליארד דולרים בשיאו.
מותו

בעקבות לחץ ציבורי שהופעל על חורחה קריו אולאה, ראש ממשלת מדינת מורלוס, נאלץ אולאה להתפטר, ונעצר עקב שיתוף הפעולה שלו עם הקרטלים. קריו פואנטס חש בעקבות כך כי הרשויות סוגרות עליו, מה שגרם לו להחליט לעבור ניתוח פלסטי מקיף על מנת לשנות את מראהו ולהסוות את זהותו. הוא מת בבית החולים סנטה מוניקה במקסיקו סיטי עקב סיבוכים בזמן הניתוח. שניים משומרי ראשו שהיו עמו בזמן הניתוח ושניים מן המנתחים שביצעו את הניתוח נמצאו מתים וקבורים בתוך גלילי בטון ועל גופתיהם סימני עינויים.
בתרבות הפופולרית

בסדרה "נרקוס: מקסיקו" מגלם את קריו פואנטס השחקן חוסה מריה יספיק.
בסדרה "אל צ'אפו" מגלם את קריו פואנטס השחקן רודריגו אבד.
הערות שוליים

↑  Who was Amado Carrillo Fuentes and what happened to him?, The Sun, ‏2020-03-02 (באנגלית)
↑  7 Most Notorious Drug Lords of the 20th Century, HistoryCollection.co, ‏2016-09-15 (באנגלית)
↑  שמעון איפרגן, ‏אדון השמיים: סיפורו של סוחר הסמים הגדול בהיסטוריה, באתר ‏מאקו‏, 1 ביוני 2018
↑  Rosalía Vergara, Graco revira a Carrillo Olea: él incubó al narco, Proceso portal de noticias, ‏14 במאי 2011 (בספרדית)
↑  Dillon, Sam (1997-11-07). "Drug Barons and Plastic Surgeons: Who's Dead, Who's Hiding?". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-03-20.
↑  Top Mexican Surgeons Found Entombed in Concrete Drums - The Tech, tech.mit.edu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nb2021004371  VIAF: 2466162301482220270009   WorldCat (עם VIAF): 2466162301482220270009
אדוארד עטיה

אדוארד עטיה
אדוארד סלים עטיה (בערבית: إدوار سليم عطية, באנגלית: Edward Atiyah;‏ 1903–1964) היה דיפלומט, סופר, פובליציסט והיסטוריון לבנוני-בריטי, כתב בשפה האנגלית.
קורות חיים

בן למשפחה ערבית לבנונית נוצרית פרוטסטנטית, התחנך במכללת ויקטוריה (Victoria College) בקהיר.
אחר כך למד באוניברסיטת אוקספורד בברייזנוז קולג' (Brasenose College) שם הכיר את ג'ין, צעירה סקוטית איתה התחתן.
חי תקופה בח'רטום, בירת סודאן, שם היה קצין יחסי ציבור של הממשלה הסודאנית ונמנה עם מקימי תחנת רדיו מקומית.
מאוחר יותר שרת כראש לשכת הליגה הערבית בלונדון. השתתף בתוכניות רדיו וטלוויזיה של בי.בי.סי.
פרסם ספרי בלשים, ספר אוטוביוגרפיה ומסות על תולדות לבנון, הערבים והמזרח התיכון. 
לפי ספר מתח שלו "The Thin Line" (מוכר במהדורה מאוחרת יותר תחת הכותרת "Murder, My Love") יצר ב-1966 הבמאי היפני, מיקיו נארוסה, את סרטו "The Thin Line" (אנ') וב-1971 הבמאי הצרפתי, קלוד שברול, את סרטו "Juste avant la nuit" (צר'). התפרסם בין היתר על ידי הספר האוטוביוגרפי "An Arab Tells His Story" ("ערבי מספר את סיפורו") (1946), כמו כן על ידי ספרו "The Arabs" ("הערבים") (1955).
לעטיה נולדו ארבעה ילדים, בהם המתמטיקאי סר מייקל עטיה והמשפטן פטריק עטיה.
מספריו

An Arab Tells His Story : a study in loyalties (autobiography) London : Murray, 1946
The Thin Line, (a crime novel, later issued as 1951 Murder,My Love
Black Vanguard : Peter Davies: London, UK, 1952
Lebanon Paradise A novel. London: Peter Davies 1953.
The Arabs the Origins, Present Conditions, and Prospects of the Arab World, 1955
The Crime of Julian Masters. Robert Hale, London 1959
The Eagle Flies from England. Robert Hale, London 1960
Donkey From the Mountains Robert Hale., London 1961 - Later issued as:
The Cruel Fire Doubleday Crime Club 1962
ראו גם

הנכבה
גילה משולם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1936 (בת 88 בערך) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 בן או בת זוג:  ברוך משולם 
 
אלכסנדרה גילה משולם (נולדה ב-1936) היא אדריכלית ישראלית. במשך יותר מ-40 שנה עבדה כשותפה עם בעלה, ברוך משולם, בתכנון מבני מגורים, מבני ציבור, מוסדות חינוך ורפואה.
קורות חיים

גילה משולם נולדה בשנת 1936 בתל אביב. אביה היה אברהם פלמן, רואה חשבון שפרסם ספרות מקצועית והרצה בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב, וסבתה רבתא שלה הייתה שרה איטה פלמן, המכונה "אם הפרדסנות העברית בארץ ישראל". משולם למדה בגימנסיה בלפור, בית ספר הכרמל וגימנסיה הרצליה, ולאחר סיום הלימודים שירתה בצבא כשרטטת במפקדת חיל ההנדסה הקרבית[דרוש מקור]. ב-1956 נישאה גילה לאדריכל יוצא בולגריה ברוך משולם ולאחר הנישואין למדה אדריכלות בטכניון[דרוש מקור]. לאחר סיום לימודיה, עבדה גילה במשרדים 'אקסלורד וגולדנר' ו-'לופנפלד וגמרמן בתל אביב[דרוש מקור]. ב-1964, הצטרפה גילה למשרדו של ברוך כשותפה. עוד באותה שנה, השתתפה משולם בתכנון בית לינה לוי בגבעתיים.
בין היתר, הייתה גילה שותפה בתכנון מבנה אולפני גבע בגבעתיים, בית אליקים בתל ברוך, בתכנון חדרי אוכל עבור צה"ל, שכונת תל-גנים בגבעתיים), המונה למעלה מ-30 מבנים בני 4 קומות, בנין מגורים רב קומות מעל מרכז מסחרי ועוד כ-20 קוטג'ים ווילות בודדות, וקולנוע "הדר" בכפר סבא. בשנת 1965 זכו ברוך וגילה משולם בפרס שלישי בתחרות מטעם עיריית ירושלים על תוכניתם למרכז עסקים במערב העיר. בשנת 1966 זכו האדריכלים משולם בפרס שלישי לתכנון תיכון ליידי דייוויס בתל אביב. לאחר מכן הייתה משולם מעורבת בתכנון מרפאת בה"ד 7, טרמינל "ארקיע" בנתב"ג, מפעלי תעשייה בצפון הארץ ומלון "גלי זוהר" בעין בוקק. בשנת 1968 זכו האדריכלים בפרס שלישי על תכנון יד זיכרון בקינשאסה לשליט קונגו פטריס לומומבה. שנה לאחר מכן זכו השניים בפרס שני בתחרות לתכנון מכון אזרחי בצפת.
בשנות השבעים היו בני הזוג שותפים בתכנון העירוני בקריית טבעון, בהרחבת משרדי הקריה, בניית מבנה עיריית אשקלון, בתכנון חלקו המסחרי של מתחם לונדון מיניסטורס ובניין רמות אביב ובהרחבת מכללת דוד ילין. כמו כן השתתפה באותו עשור בתכנון מבני בנקים ובתי מגורים, ובתכנון תחנת מגן דוד אדום בירוחם.
בשנות השמונים השתתפה משולם בהרחבת טרמינל עטרות בירושלים, בתכנון מלון רמון במצפה רמון, בעיצוב ביתנים לתערוכות בינלאומיות של מפעל Prometal האיטלקי. כמו כן הגישו ברוך וגילה הצעות לתכנון אתר הנצחה לחללי קהילת המודיעין והיכל התרבות באר שבע. בשנות התשעים השתתפה משולם בהרחבת בית חולים פוריה, ו-HIT מכון טכנולוגי חולון, בתכנון שכונת פסגות ים בקריית ים, ומבני תשתית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. כמו כן השתתפה משולם בתכנון מרכז רפואי נתן בבאר שבע, הכולל מרפאה פנימית, מתקן אשפוז ומרפאת שיניים. בשנות האלפיים השתתפה משולם בתכנון מרפאת בה"ד 10 במחנה צריפין ומספר מרפאות אזרחיות ובתי מגורים, ביניהן מרפאות באליקים, בירנית ומחנה פילון.
בני הזוג פעלו יחדיו עד לסגירת המשרד בראשית העשור השני של המאה ה-21 ופטירתו של ברוך משולם. לבני הזוג משולם שני ילדים, שישה נכדים ושני נינים.
הערות שוליים

↑  גילה משולם באתר המשפחות של ראשון לציון
↑  אברהם פלמן באתר המשפחות של ראשון לציון
↑  מודעות נישואין, ברוך וגילה משולם, הַבֹּקֶר, 21 באוגוסט 1956
↑  מיכאל יעקובסון: האדריכל הטוב בציירים, הצייר הטוב באדריכלים: ברוך משולם הופך דף, 21.9.2014, Xnet
↑  בית לינה לוי - גבעתיים 1964, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  אולפני גבע ישראל - גבעתיים 1959, 1965, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  בית יצחק ואמירה אליקים - תל ברוך 1968, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  חדרי אוכל ל-390 - 404 ו-750 איש, עבור צה"ל 1958, 1971, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  שכונת "קרת" - תל גנים, גבעתיים מ-1961 עד 1972, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  אולם "הדר" - כפר סבא, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  מרכז העסקים הראשי - מערב ירושלים 1965, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  https://www.nli.org.il/he/archives/NNL_ARCHIVE_AL997007860590005171/NLI בית ספר מקצועי ע"ש ליידי דייוויס - תל אביב 1966], ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  מרפאת בה"ד 7 - צריפין, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  טרמינל ארקיע בנתב"ג (עיצוב פנים) 1967, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  מפעלי ניר - נהריה 1968, מפעלי בשר "מעדני דן", אור יהודה 1974, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  מלון גלי זוהר - עין בוקק מ-1969, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  MONUMENT PATRICE LUMUMBA - KINSHASA, KONGO 1968, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  מרכז אזרחי צפת 1969, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  בינוי "קרת" בטבעון, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  בנין משרדים בקריה - תל אביב מ-1971 עד 1994, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  בנין עירית אשקלון 1975, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  בנין "נאות אביב" - תל אביב גמר 1976, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  המכללה לחנוך ע"ש דוד ילין - ירושלים (בית המדרש למורים בבית הכרם) 1972-1997, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  הרחבת טרמינל עטרות - ירושלים 1983, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  מלון רימון - מצפה רימון 1986, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  מפעל Prometal - איטליה, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  יד זיכרון לחללי קהילת המודיעין בישראל, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  היכל התרבות העירוני - באר-שבע 1985, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  הרחבת בית חולים "פוריה" 1992, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  מרכז לחינוך טכנולוגי - חולון 1994, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  שכונת "פסגות ים" - קרית-ים המזרחית 1995, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  3 בניני אנרגיה (טרנספורמציה) 1996.1997.1999, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
↑  מרפאת בה"ד 10 - צריפין, ארכיון ברוך וגילה משולם, הספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009348968805171  VIAF: 5161149812134942626   WorldCat (עם VIAF): 5161149812134942626
יוסף שווינגר

יוסף (יוסי) נחמיה שווינגר (נולד ב-15 בפברואר 1961, כ"ט בשבט ה'תשכ"א) הוא פוליטיקאי, כתב ופרשן חרדי-ישראלי. בין השנים 1996–2000 שימש כראש המועצה הראשון של מודיעין עילית, בין השנים 2001-2024 שימש כמנכ"ל המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים בישראל.
ביוגרפיה

נולד ב-1961 בתל אביב למרים ונפתלי שווינגר. בצעירותו למד בישיבת עטרת ישראל. נישא למלכה בתו של הרב יצחק זילבר ולהם ארבעה ילדים. התאלמן בספטמבר 2007.
לאחר תקופה נישא בשנית למינדי גולובנציץ, אלמנתו של יזם הנדל"ן חיים גולובנציץ, ומתגוררים בשכונת בית וגן בירושלים.
קריירה

בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 עבד ככתב בעיתון יתד נאמן. במסגרת עבודתו הכיר את אריה דרעי ולאחר מכן שימש כעוזרו.
בחודש מאי 1996 מונה על ידי שר הפנים לראש מועצת מודיעין עילית, עם הכרזתה כמועצה מקומית.
ב-2000 הוחלף על ידי יעקב גוטרמן. בין השנים 2001–2024 שימש כמנכ"ל המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים מטעם משרד התיירות ולאחר מכן מטעם המשרד לשירותי דת.
הגיש את התוכנית "הקבינט" ברדיו קול חי. כמו כן התראיין רבות כפרשן פוליטי ברדיו קול ברמה וברדיו קול חי.
אסון מירון

בחודש מאי 2021 נחקר שווינגר בחשד להמתה בקלות דעת, בעקבות אסון הר מירון.
ב-30 באוגוסט 2022 שלחה ועדת החקירה הממלכתית לחקר אסון הר מירון, וועדת החקירה הממלכתית לאסון מירון, אזהרה לשווינגר כי לא עשה די על מנת שהמרכז ימלא באופן הנדרש את תפקידו כגורם האחראי לניהול, שימור, הפעלה, פיתוח ותחזוקה ראויה של אתר קבר הרשב"י במירון. כך בפרט בכל הנוגע לבטיחות בהר ולשלום המבקרים במקום.
ב-6 במרץ 2024 "ועדת החקירה הממלכתית" הטילה עליו אחריות אישית חמורה, והמליצה להדיחו מתפקידו כמנהל המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים, בהמשך אותו היום התפטר שווינגר מהתפקיד.
הערות שוליים

↑  איתי אילנאי, ירד למחתרת: מנכ"ל המרכז לפיתוח המקומות הקדושים שומר על שתיקה מאז אסון מירון, באתר ynet, 4 במאי 2021
↑  סיכום דוח ביקורת במועצה מקומית מודיעין עילית
↑  החשד נגד יוסי שווינגר הוחמר לעבירה שעונשה עד 12 שנות מאסר, באתר חרדים 10
↑  "החלטת ועדת החקירה הממלכתית לחקר אסון מירון בנושא הודעות אזהרה לפי סעיף 15 לחוק ועדות חקירה, תשכ"ט-1968". GOV.IL. נבדק ב-2023-09-13.
↑  אברהם פריינד, מנכ"ל המקומות הקדושים יוסי שווינגר הודיע על התפטרותו, באתר בחדרי חרדים, 6 במרץ 2024
יהודית (ספר יהודית)

דונטלו, יהודית והולופרנס, 1457–1464
סנדרו בוטיצ'לי, שובה של יהודית לבתוליה, 1470
יהודית היא הדמות המרכזית בספר יהודית, מן הספרים החיצוניים למקרא. הספר מתאר כיצד היא הורגת בעורמה את הולופרנס, שר הצבא האשורי לאחר שהסתננה למחנהו, ובכך מושיעה את עמה. דמותה של יהודית מופיעה רבות באמנות.
סיפורה בספר יהודית

הולופרנס היה שר הצבא האשורי של נבוכדנצר שנשלח למסע כיבושים ארוך כדי לנקום בעמי האזור. הוא פלש לארץ ישראל והיה כנראה בדרכו לירושלים. בדרכו צר על העיר בתוליה שנמצאת בשומרון. כאשר יבשו בורות המים פנו התושבים אל עוזיה, ראש העיר, בדרישה להיכנע. עוזיה ביקש להמתין 5 ימים ואם עד אז אלוהים לא יושיעם הוא יעשה כדבריהם.
יהודית בת מררי הייתה אלמנה יפת תואר תושבת בתוליה. היא ישבה בביתה עטופה בשק אבלים שלוש שנים וארבעה חודשים. בעלה הותיר לה כסף רב, עבדים ושפחות. כאשר שמעה על מצוקת העם ונכונות מנהיגיו להיכנע, היא זימנה את עוזיה וזקני העיר אל ביתה. היא הוכיחה אותם על חוסר אמונתם באלוהים, ובמקביל עודדה אותם והודיעה שבכוונתה לעשות מעשה.
וכך היה, יהודית זרקה אפר על ראשה והתפללה לעזרת אלוהים. לאחר מכן היא זרקה את שקה ורחצה עצמה, שמה צניפה על ראשה, לבשה את בגדיה ותכשיטיה היפים ביותר, ויצאה מלווה בשפחתה לכיוון מחנהו של הולופרנס. כאשר פגשה בשומרי המחנה היא סיפרה להם שברחה ושהיא רוצה לסייע להם. הם הביאו אותה לפני הולופרנס, והיא הסבירה שבני עמה חטאו, שכן אחרת לא אונה להם כל רע. עוד אמרה, כי ברצונה להתפלל ערב ערב כדי להבין היכן חטאו, ואז תספר לו את שגילתה ותנחה אותו כל הדרך לירושלים.
הולופרנס ואנשיו התרשמו מיופייה ואיפשרו לה לעשות כבקשתה. לאחר שלושה ימים הוא יזם משתה וביקש להביא את יהודית אליו במטרה לפתותה. היא עוררה בו את אש התאווה, והוא שתה לשוכרה כפי שלא שתה מימיו. באישון לילה עזבו כולם את המקום והולופרנס נותר לבדו באוהל עם יהודית. והוא, שיכור מיין, נפל על מיטתו ונרדם. אז התפללה יהודית בליבה, לקחה את חרבו מן העמוד בראש המיטה, אחזה בשערו, הכתה פעמיים בצווארו וערפה את ראשו. לאחר מכן לקחה יריעה מן העמוד, נתנה את הראש לשפחה וציוותה לשימו בשק, ושתיהן יצאו חזרה לעירן.
בהגיעה לבתוליה אספה יהודית את זקני העיר, והראתה להם את ראשו של הולופרנס ואת היריעה. היא ביקשה מהם לתלות את ראש הולופרנס על חומת העיר והציעה להם לצאת למלחמה, כי כאשר האשורים יבואו לאוהל הולופרנס וימצאוהו מת, יחרד ליבם והם ינוסו. וכך אכן קרה, כשגילו האשורים את שר צבאם כשראשו ערוף, נחרד ליבם והם נסו על נפשם בהותירם מאחור שלל רב.
לאחר מכן יהודית שרה שיר ניצחון. היא זכתה לברכות והילולים מבני העם, אשר חגגו את הניצחון בירושלים שלושה חודשים ויהודית עימם. כל רכושו של הולופרנס ניתן לה, אך היא תרמה אותו לאלוהים. היא שבה לביתה בבתוליה וישבה בו עד זקנתה. רבים ביקשו את ידה, אך היא סירבה להינשא מחדש. היא שלחה את שפחתה לחופשי וחיה עד גיל 105. כאשר מתה נקברה לצד בעלה, וכל בית ישראל התאבלו עליה שבעה ימים. וחרב לא עברה עוד בארץ כל ימי חייה וגם שנים רבות אחרי מותה.