stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בריר
היסטוריה > התקופה העות'מאנית

בריר צורף לשטחי באימפריה העות'מאנית בשנת 1517, וברשומות המס של 1596 היה תחת הנהיה (אנ') של עזה, חלק מהסנג'ק של עזה. הייתה בו אוכלוסייה של 210 משקי בית; אוכלוסייה מוערכת של 1,155. כל תושבי הכפר היו מוסלמים. תושבי הכפר שילמו שיעור מס של 40% על מוצרים חקלאיים, כמו חיטה, שעורה, פירות, כוורות ועיזים; סה"כ 32,000 אקצ'ה. 5/24 חלקים מההכנסות עברו לוקף של קאיתבאי.
בשנת 1838 כתב אדוארד רובינסון כי בריר הוא "כפר פורח המהווה מעין נקודה מרכזית במישור... [הייתה בו] באר ציבורית גדולה, שבה גמלים שואבים מים באמצעות סאקיה, או גלגל מים עם צנצנות". בנוסף, הוא ציין את בריר ככפר מוסלמי, שנמצא במחוז עזה.
בשנת 1863 תואר בריר כ"כפר גדול ומשגשג בן 1,000 תושבים. כל בתיו היו עשויים בוץ, למעט זה של שייח' הכפר שביתו בנוי מאבן", וכן נכתב כי "סביב הבאר, שהיא רחבה ועמוקה, ישנם עשרה פירים עתיקים העשויים שיש לבן, ומשמשים ליצירת שוקת".
ברשימת כפרים עות'מאנית רשמית משנת 1870 צוין שבבריר יש 167 בתים ואוכלוסייתו מונה 579 איש, כאשר ספרו רק את הגברים. בשנת 1883 תיאר סקר ארץ ישראל המערבית את הכפר כגדול, עם גלגל מים ממזרח, בריכה מצפון וגן מדרום.
בריר היה חשוב מבחינה אסטרטגית במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, וב-9 בנובמבר 1917 היה אחד המקומות הראשונים שנתפסו על ידי כוחות בעלות הברית מהאימפריה העות'מאנית במהלך קרב הנסיגה שלאחר קרב עזה השלישי, ובכך הוא ביסס את האחיזה הבריטית בעמדות השולטות בגישות ליפו וירושלים.
היסטוריה > המנדט הבריטי על ארץ ישראל

במהלך תקופת המנדט הבריטי התרחב הכפר מערבה, הוקם מסגד במרכזו יחד עם מרפאה וטחנת קמח. היו שני בתי ספר יסודיים - אחד לבנות ואחד לבנים - שנוסדו בשנת 1920. מים סופקו על ידי שלוש בארות בתוך הכפר ולקראת סוף המנדט תושבי הכפר קדחו בארות ארטיזיות. הכלכלה המקומית התעצמה בשנות הארבעים כאשר חברת הנפט העיראקית גילתה נפט בסביבת בריר וקדחה באר נפט. בנוסף לשוק של הכפר, נוסף שוק בכל יום רביעי, שמשך אליו תושבים אחרים ובדואים. חקלאות וגידול בעלי חיים העסיקו את מרבית התושבים, והגידולים העיקריים היו של הדרים, ענבים ותאנים.
לפי מפקד פלשתינה משנת 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה בבריר אוכלוסייה של 1,591 תושבים, כולם מוסלמים. לפי מפקד 1931 האוכלוסייה גדלה ל-1894 תושבים, כולם מוסלמים, שחיו ב-414 בתים.
לפי סקר הכפרים של שנת 1945 הוערכה אוכלוסיית בריר בכ־2,740 תושבים, כולם מוסלמים, והיה לכפר שטח של 44,220 דונם, על פי סקר אדמות ואוכלוסיות רשמי. מתוכם 409 דונם היו מטעים ואדמות להשקה, 43,319 שימשו לגידול דגנים, ואילו 130 דונם היו אדמה בנויה.
היסטוריה > המנדט הבריטי על ארץ ישראל > מלחמת העצמאות

בני כפר בריר השתתפו באופן פעיל בלחימה.
ב־13 בינואר 1948 הוצבו מחסומי דרכים בכביש המוביל לכפר, במטרה למנוע את מעבר השיירות היהודיות בדרכן ליישובים היהודיים בדרום.
ב־29 בינואר כוחות היישוב היהודי נכנסו לכפר בחמישה משוריינים, אך נהדפו ללא נפגעים.
ב־14 בפברואר[דרוש מקור] שיירה יהודית החליפה אש עם המיליציה המקומית ונסוגה. תושבי הכפר בנו מחסום בכניסה אליו.
ב־15 בפברואר שיירה מניר-עם נתקלה בדרכה צפונה במחסומים ואש בכפר ויהודי אחד נהרג. השיירה נאלצה לחזור לניר-עם אך עברה למחרת, לאחר שהמחסום פורק על ידי כוחות בריטים.
ב־16 במרץ שיירה יהודית שיצאה מניר-עם צפונה בליווי צבאי בריטי, נתקלה בבריר בתעלה עמוקה לרוחב הכביש, ונאלצה לחזור ולנסוע בכביש החוף. בני הכפר חיבלו בכביש בהוראת הוועד הערבי העליון.
ב־5 באפריל, שיירה שהגיעה דרך נגבה לניר-עם נתקלה באש ליד הכפר ויהודי אחד נהרג. ב־11 באפריל נפתחה דרך חדשה ליישוב גברעם בין בריר לכפר סומסום.
לפי בני מוריס, ב-18–19 באפריל 1948, הוקם הקיבוץ ברור חיל על אדמה יהודית ליד הכפר.
לפי ההיסטוריון הפלסטיני וליד ח'אלדי, הקיבוץ הוקם על ידי וטרנים יהודים ממלחמת העולם השנייה על ראש גבעה במרחק של כקילומטר מבריר. לדבריו, הניו יורק טיימס דיווח כי "כאשר ערביי בריר התעוררו, הם מצאו את היהודים מקימים בתים מוכנים מראש ובונים חומת מגן ומגדל שמירה." תושבי הכפר פתחו באש עליהם, אך העבודה הושלמה עד הצהריים.
מייסדי הקיבוץ היו בעיקר עולים יהודים ממצרים[דרושה הבהרה] שהשתייכו לגרעין תנועת החלוץ.
במהלך מבצע ברק שנערך בחודש מאי 1948, כבש הגדוד התשיעי של חטיבת הנגב של הפלמ"ח את בריר, לאחר שנתקל בהתנגדות עזה. המבצע הצבאי סתם גולל על איום התעבורה בכביש. הכפר נחשב ל"כפר מרצחים". לפי ההיסטוריון משה גבעתי, הורה דוד קרון לקטול כל גבר בגילאים 16–60 והלוחמים מילאו את הוראתו. לדברי בני מוריס, הגדוד ככל הנראה חולל בכפר "מעשי זוועה" ו"הרג כמה עשרות תושבים". באחת מהסריקות בבתי הכפר נמצאה גופת נערה כבת 16 שככל הנראה נאנסה ולאחר מכן נרצחה. שאר התושבים ברחו לעזה. בעקבות כיבוש הכפר, נמלטו מערבה גם תושבי הכפרים חוליקאת וכוכבה, שמצפון לבריר, ונתרוקן גם הכפר ג'וליס.
היסטוריה > לאחר הקמת המדינה

לאחר המלחמה נכלל האזור במדינת ישראל. בשנת 1950 הוקמו על אדמת הכפר בריר המושבים תלמים וחלץ.
הכפר נזכר בדוח של מחלקת המודיעין מאפריל 1951 ובו דרישה להריסת הכפרים הנטושים לאורך ציר ג'וליס-סעד, בשל היותם "משמשים כמקומות חניה, לינה והסתתרות למסתננים". כפרים אלה נהרסו לאחר מכן.
מאוחר יותר הוקמו על אדמת הכפר גם המושבים שדה דוד (1955) וזוהר (1956).
בשנת 1992 תואר אתר הכפר הערבי: "קקטוסים מפוזרים וכן כמה עצי לוטוס ושקמה צומחים באתר. אפשר לראות שרידים של בתים, כולל חלק מט ליפול של קיר מלט, בין כמה עצי אקליפטוס בכניסה לבית אחד. כמה מרחובות הכפר עדיין נראים. האדמות סביב האתר מעובדות."
במחנה הפליטים שבורה שברפיח קיימת שכונה בשם "שכונת בריר" הקרויה על שם הכפר, ובה מתגוררים פליטים מהכפר וצאצאיהם.
גוליית פיוניר

| --- | --- |

גוליית פיוניר
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Borgward Group AG
 שנות ייצור:  1931–1934
 הרכבה:  גרמניה גרמניה
 מודל אחריו:  Hansa 400
 חברת אם:  Goliath-Werke Borgward & Co
 מרכב:  2 דלתות, תלת  אופן
 אורך:  3,100 מ"מ
 רוחב:  1,500 מ"מ
 גובה:  1,400 מ"מ
 משקל:  350 ק"ג (ריק), (עומס מקסימלי - 500 ק"ג)
 בסיס גלגלים:  1,280 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  1 צילינדר, 198 סמ"ק, המפיק 5 כ"ס (מנוע אחורי)  1 צילינדר 247 סמ"ק המפיק 7 כ"ס (מנוע אחורי)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות
 מעצב:  Carl F. W. Borgward
גוליית פיוניר (בגרמנית: Goliath Pioneer) הוא דגם של מכונית מיקרו, תלת אופן, אשר יועדה ל-2 נוסעים.
הדגם יוצר על ידי יצרנית המכוניות "Borgward Group AG" הגרמנית בין השנים 1931–1934.
סך הכול יוצרו 4,000 יחידות.
המנוע (1 צילינדר) הורכב בחלק האחורי של הדגם.
דגמים

סדאן - 2 דלתות
סדאן קופה - 2 דלתות
קבריולה
סדאן - 4 דלתות (הדגם תוכנן לשמש כמונית)
תמונות

גוליית פיוניר
גוליית פיוניר
גוליית פיוניר, שנת 1931
גוליית פיוניר
גוליית פיוניר שנת 1931
גוליית פיוניר
גוליית פיוניר, דגם מונית
ראו גם

תלת אופן
מכונית מיקרו
גוליית GD 750
גוליית גולי
גוליית אקספרס
גוליית אטלס
גוליית 1100
גוליית GP700
גוליית Jagdwagen סוג 34
הערות שוליים

↑  דגמי חברת Goliath-Werke Borgward & Co Preston Tucker & Others: Tales of Brilliant Automotive
↑  גוליית פיוניר Goliath - 3-Wheelers.com
↑  גוליית פיוניר THE 1931-1934 GOLIATH PIONEER: GERMANY'S
↑  גוליית פיוניר קבריולהGoliath Pionier (1934): Крошка-Голиаф
ג'ומאן ג'ובראן

ג'ומאן ג'ובראן (נולדה ב-2 בפברואר 1993), היא אתלטית ערבייה ישראלית, 3 פעמים אלופת ישראל בקרב שבע (2016, 2018 ו-2019), פעמיים ברציפות אלופת ישראל בריצת 400 מטר (2019 ו-2020) ובעלת שתי מדליות ארד מהמכביה התשע-עשרה בריצת 200 מטר ובקפיצה לרוחק (2013).
ביוגרפיה

ג'ובראן נולדה בנצרת. אמה, סאמיה, היא מורה לחינוך מיוחד ואביה, שובוב, הוא מורה לחינוך גופני בבית הספר סנט ג'וזף. כילדה היא התאמנה בכדורסל ובשחייה. בהמשך היא התאמנה בקבוצת עירוני אחי נצרת בהדרכתו של מארק בלכמן. משנת 2014 היא מתאמנת בקבוצת "כיוונים" באר שבע בהדרכתו של עידן שפירא. למדה מדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון במגמת ביו-אינפורמטיקה.
ביוגרפיה > 2011

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2011 זכתה ג'ובראן במדליית ארד, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.34 מטר, אחרי רותם בטאט-גולן (6.24 מטר) וניבה זיו (5.52 מטר).
ביוגרפיה > 2012

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2012 זכתה ג'ובראן במדליית ארד, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.63 מטר, ס"מ אחד ממדליית זהב, אחרי יפעת זליקוביץ' ממכבי השגים ראשון לציון וטל בן ארצי ממכבי חיפה כרמל (5.64 מטר).
ביוגרפיה > 2013 > שתי מדליות ארד במכביה

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2013 זכתה ג'ובראן במדליית ארד, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.60 מטר, אחרי יוליה פושקריוב (5.68 מטר) ויפעת זליקוביץ' (5.62 מטר), שתיהן ממכבי השגים ראשון לציון. בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשע-עשרה שנערכו ביולי אותה שנה היא זכתה בשתי מדליית ארד, בריצת 200 מטר בתוצאה של 26.61 שניות, אחרי אולגה לנסקי (24.22 שניות) ודקלה גולדנטל (26.03 שניות) ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.42 מטר, אחרי יפעת זליקוביץ' (5.61 מטר) ויוליה פושקריוב (5.51 מטר).
ביוגרפיה > 2015

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2015 זכתה ג'ובראן במדליית כסף, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.46 מטר, אחרי יפעת זליקוביץ' 5.89 מטר ולפני אמינה מסעוד מעירוני אחי נצרת (5.16 מטר).
ביוגרפיה > 2016 > אלופת ישראל

באליפות ישראל בקרב שבע שנערכה באצטדיון הדר יוסף באפריל 2016 זכתה ג'ובראן במדליית זהב בתוצאה של 4,766 נקודות (9 בכל הזמנים), לפני אולה ברונשטיין-דור 3,957 נקודות ונועה לוי 3,787 נקודות, שתיהן ממכבי ראשון לציון. במהלך התחרות היא שיפרה ב-5 מקצועות את שיאיה האישיים (ריצת 100 מטר משוכות - 15.51 שניות, קפיצה לגובה - 1.58 מטר, הטלת כידון - 28.92 מטר, הדיפת כדור ברזל - 9.33 מטר וריצת 200 מטר - 25.60 שניות), השוותה אחד (קפיצה לרוחק - 5.74 מטר) ובריצת 800 מטר סיימה ראשונה (2.26.81 דקות).
ביוגרפיה > 2017

בתחרויות האתלטיקה של המכביה העשרים זכתה ג'ובראן במדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 1:00.24 דקות, אחרי מאי שטרן מארצות הברית (57.53 שניות) ודריה לוקשין מישראל (58.66 שניות).
ביוגרפיה > 2018

בתחרות שנערכה בתל אביב ב-16 בינואר 2018 קבעה ג'ובראן שיא אישי בריצת 100 מטר של 12.24 שניות. שבוע לאחר מכן, בתחרות קרב שבע שנערכה בצרפת, קבעה ג'ובראן שיא אישי חדש של 4857 נקודות, תוך כדי שבירת שיאים אישיים בריצת 200 מטר (25.03 שניות), בריצת 100 מטר משוכות (15.36 שניות), בריצת 800 מטר (2:17.94 דקות), בקפיצה לגובה (1.51 מטר), בהדיפת כדור ברזל (9.66 מטר) ובהטלת כידון (28.37 מטר). בקפיצה לרוחק היא קבעה תוצאה של 5.64 מטר. באליפות ישראל היא זכתה במדליית זהב בקרב שבע בתוצאה של 4834 נקודות.
ביוגרפיה > 2019

באליפות ישראל בקרב שבע שנערכה באפריל 2019 זכתה ג'ובראן במדליית זהב בתוצאה של 4696 נקודות, לפני נועה לוי (4557 נקודות) ואמינה מסעוד.
באליפות ישראל שנערכה בסוף יולי אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 57.49 שניות, לפני דריה לוקשין (58.16 שניות) וסיוון אוירבך (58.78 שניות). מדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.75 מטר, אחרי חנה קנייזבה מיננקו (6.28 מטר) ומרינה רייבר ממכבי תל אביב (6.04 מטר).
ביוגרפיה > 2020

באליפות ישראל שנערכה בסוף יולי 2020 זכתה ג'ובראן בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 56.76 שניות, לפני רחל פרז מרטינז מהפועל חולון (57.29 שניות) וחברתה לקבוצה גל קדמון (57.39 שניות). מדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.67 מטר, אחרי מרינה רייבר (6.02 מטר) ולפני רומי טמיר ממכבי תל אביב (5.65 מטר).
הערות שוליים

1 2  Winners and Medals
↑  איתמר קציר, אליפות ישראל בקרב רב: אריאל אטיאס וג'ומאן ג'ובראן זכו במדליות הזהב, באתר הארץ, 23 באפריל 2019
ג'ון קר (שחקן)

| --- | --- |
ג'ון קר, 1957
ג'ון קר, 1957
 לידה:  15 בנובמבר 1931 ניו יורק, מדינת ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  2 בפברואר 2013 (בגיל 81) פסדינה, קליפורניה, ארצות הברית 
 שם לידה:  John Grinham Kerr 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1953–2000 (כ־47 שנים)
 מקום לימודים:  בית הספר למשפטים בהרווארד  אוניברסיטת הרווארד  אקדמיית פיליפ אקסטר  בית הספר למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס 
 פרסים והוקרה:  פרס עולם התיאטרון (1953)  פרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה (1954)  פרס דונלדסון 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ון גרינהאם קר (באנגלית: John Grinham Kerr;‏ 15 בנובמבר 1931 – 2 בפברואר 2013) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ביוגרפיה

קר נולד בניו יורק לזוג הורים שחקנים ומגיל צעיר נמשך למשחק בעקבות הוריו. הופעתו הראשונה בתיאטרון מסחרי בברודוויי הייתה ב-1953 במחזה "ברנדין". על משחקו במחזה זה הוענק לו פרס Theatre World Award. המחזה עובד לסרט ברנדין בשנת 1956 בכיכובו של פט בון.
לאחר מכן השתתף במחזה "תה וסימפתיה" בתור נער עם בעיות בזהותו המינית. זה היה מהמחזות הראשונים שעסקו בנושא הלהט"ב. על משחקו במחזה זה זה בפרס טוני ו-New York Drama Critics Award.
הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה בדרמה "קורי העכביש" (The Cobweb) בבימויו של וינסנט מינלי, בתפקיד של נער חולה נפש במוסד פסיכיאטרי.
ב-1956 שיחק בגרסה הקולנועית ל"תה וסימפתיה" לצידה של דברה קר שגם הופיעה איתו על הבמה. על משחקו בסרט זה זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן חדש ומבטיח של השנה. באותה שנה שיחק בסרט "גאבי" שהיה רימייק לסרטים "גשר ווטרלו" משנת 1931 ו-"גשר ווטרלו" משנת 1940.
ב-1958 השתתף בהפקה הקולנועית של המחזמר דרום פסיפיק בבימויו של ג'ושוע לוגאן בתור לוטננט ג'ו קייבל המתאהב בצעירה ממוצא פולינזי.
ב-1961 השתתף בתפקיד ראשי בסרט האימה "הבור והמטוטלת" (The Pit and the Pendulum) לפי סיפור של אדגר אלן פו.
לאחר מכן פנה לטלוויזיה והשתתף בסדרות רבות כמו: אלפרד היצ'קוק מגיש, פייטון פלייס, קולומבו ועוד.
קר הרגיש שמיצה את עצמו ופנה ללמוד משפטים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס אותם השלים ב-1970 ומאז עבד כעורך דין בבברלי הילס.
מת ב-2 בפברואר 2013 כתוצאה מכשל לבבי.
הערות שוליים

↑  Facebook, Twitter, Show more sharing options, Facebook, Twitter, PASSINGS: John Kerr, Garrett Lewis, Los Angeles Times, ‏8 בפברואר 2013 (באנגלית)
| פרס טוני לשחקן המשנה הטוב ביותר במחזה |
| --- | --- | --- |
| 1949–1975 | ארתור קנדי (1949) • אלי וולך (1951) • ג'ון קרומוול (1952) • ג'ון ויליאמס (1953) • ג'ון קר (1954) • פרנסיס ל. סאליבן (1955) • אד בגלי (1956) • פרנק קונרוי (1957) • הנרי ג'ונס (1958) • צ'רלי ראגלס (1959) • רודי מקדואל (1960) • מרטין גייבל (1961) • וולטר מתאו (1962) • אלן ארקין (1963) • יום קרונין (1964) • ג'ק אלברטסון (1965) • פטריק מגי (1966) • איאן הולם (1967) • ג'יימס פטרסון (1968) • אל פצ'ינו (1969) • קן הווארד (1970) • פול סאנד (1971) • וינסנט גרדניה (1972) • ג'ון לית'גו (1973) • אד פלנדרס (1974) • פרנק לנגלה (1975) |  |
| 1976–2000 | אדוארד הרמן (1976) • ג'ונתן פרייס (1977) • לסטר רולינס (1978) • מייקל גוף (1979) • דייוויד ראונדס (1980) • בריאן בקר (1981) • זאקס מוקה (1982) • מתיו ברודריק (1983) • ג'ו מנטניה (1984) • בארי מילר (1985) • ג'ון מהוני (1986) • ג'ון רנדולף (1987) • בי.די. וונג (1988) • בויד גיינס (1989) • צ'ארלס דרנינג (1990) • קווין ספייסי (1991) • לורנס פישבורן (1992) • סטיבן ספינלה (1993) • ג'פרי רייט (1994) • ג'ון גלאבר (1995) • רובן סנטיאגו-הדסון (1996) • אוון טיל (1997) • טום מרפי (1998) • פרנק ווד (1999) • רוי דוטריס (2000) |  |
| 2001–הווה | רוברט שון לאונרד (2001) • פרנק לנגלה (2002) • דניס או'הר (2003) • בריאן פ. או'בירן (2004) • לייב שרייבר (2005) • איאן מקדרמיד (2006) • בילי קרודופ (2007) • ג'ים נורטון (2008) • רוג'ר רובינסון (2009) • אדי רדמיין (2010) • ג'ון בנג'מין היקי (2011) • כריסטיאן בורל (2012) • קורטני בי ואנס (2013) • מארק ריילנס (2014) • ריצ'רד מקייב (2015) • ריד בירני (2016) • מייקל ארונוב (2017) • נייתן ליין (2018) • ברטי קארוול (2019) • דייוויד אלן גריר (2021) • ג'סי טיילר פרגוסון (2022) • ברנדון אורנוביץ (2023) • וויל בריל (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1324908  BnF: cb14193145q (data)  CANTIC: a11166587  GND: 1207883514  ISNI: 0000 0001 1790 6253  LCCN: n86041348  NKC: xx0160773  SNAC: w63z2jxw  SUDOC: 180460307  VIAF: 93278686   WorldCat (עם VIAF): 93278686
גרון עמוק (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט גרון עמוק
 בימוי:  ג'ררד דמיאנו 
 הופק בידי:  לואיס פראינו
 תסריט:  ג'ררד דמיאנו 
 עריכה:  ג'ררד דמיאנו 
 שחקנים ראשיים:  לינדה לאבלייס, הארי רימס
 מוזיקה:  ג'ררד דמיאנו 
 צילום:  ז'ואאו פרננדס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  Bryanston Distributing Company 
 הקרנת בכורה:  12 ביוני 1972
 משך הקרנה:  61 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פורנוגרפי 
 תקציב:  $22,500
 סרט הבא:  גרון עמוק חלק שני
 דף הסרט ב־IMDb
 
גרון עמוק (באנגלית: Deep throat) הוא סרט קומדיה פורנוגרפי שיצא לאקרנים ב-12 ביוני 1972. הסרט נכתב ובוים על ידי ג'ררד דמיאנו בכיכובה של שחקנית הפורנו לינדה לאבלייס, שקיבלה 1,250 דולר תמורת השתתפותה בסרט. הסרט זכה להצלחה רבה, והוקרן אף באופן מסחרי בבתי קולנוע. הסרט נחשב לאחד מהסרטים הראשונים בעידן הפורנו שיק, שבו זכתה הפורנוגרפיה למעמד של תופעה תרבותית חיובית. בניגוד לסרטים פורנוגרפיים רבים, "גרון עמוק" מורכב מעלילה שלמה וההתמקדות בו היא לא רק בתוכן המיני אלא גם בסיפור עצמו אודות אישה מתוסכלת מינית המגלה שהדגדגן שלה ממוקם בגרונה (ולכן אינה מצליחה לחוות אורגזמה), ובשל כך עובדת כמטפלת-רפואית ומשתמשת במום זה כדי לקיים עם מטופליה מין אוראלי בשיטה המיוחדת - "גרון עמוק", בזמן שהיא מחפשת גבר להתחתן איתו.
עלילה

לינדה, אישה מתוסכלת מבחינה מינית, מגיעה לביתה ופוגשת במטבח את חברתה הטובה, הלן (דולי שארפ), ואת חברה של הלן, המבצע בה מין אוראלי. הלן מבקשת מלינדה להדליק לה סיגריה וזו נענית לבקשתה. לאחר מכן, כששתיהן הולכות לבלות בבריכה ונחות, לינדה מתוודה שמעולם לא חוותה אורגזמה. הלן מזמינה אותה למסיבת סקס שארגנה ביחד עם חברים. במהלך המסיבה, לינדה מקיימת מין וגינאלי עם אחד המשתתפים ומתאמצת, ללא הצלחה, לחוות אורגזמה, בעוד שחברתה נהנית מחדירה כפולה ומין אוראלי יחד עם שאר המשתתפים.
הלן, שלמדה מחברתה כי המסיבה לא הועילה לה, מציעה לה לבקר רופא בשם ד"ר יאנג (הארי רימס). לינדה מבקרת במרפאה של ד"ר יאנג, בה הוא נוהג לשכב עם האחות (קרול קונורס). לינדה מספרת לרופא בשברון לב על התסכול המיני שלה. הוא בוחן את איבר מינה של לינדה ורואה שאין לה דגדגן, עובדה המוסיפה לתחושת התסכול שלה. עד מהרה מגלה הרופא שהדגדגן של לינדה ממוקם בגרונה. תחילה היא לא מאמינה, אך זה מציע לה לנסות לקיים בו מין אוראלי באמצעות השיטה אותה הוא מכנה "גרון עמוק" (אקט של מין אוראלי באיבר המין הגברי המדמה "בליעה" שלו) והיא מסכימה. לאחר מספר דקות לינדה חווה סוף סוף אורגזמה, והיא הופכת למאושרת ואופטימית. דבר זה גורם לה להתאהב בד"ר יאנג ולרצות להינשא לו, והוא לא נענה לבקשתה אך מנחם אותה באמרו שבינתיים, בזמן שהיא מחפשת אהבה אמיתית, הוא יוכל להעסיק אותה אצלו במרפאה כמטפלת והיא תבצע במטופליה את שיטת "גרון עמוק". בסופו של דבר לינדה אכן מוצאת גבר שיספק אותה ומסכימה להינשא לו.
הסרט האורך כ-61 דקות, מלווה בדיאלוגים ושירים המהולים בהומור והופכים את העלילה לקומית כבסרטי המיינסטרים המוכרים והרגילים שלא מתעשיית הסרטים הכחולים. כמו כן, הקטעים בהם לינדה חווה אורגזמה מלווים בצלצולי פעמונים ופיצוצים של זיקוקי דינור. בסוף הסרט נאמר באופן סמלי: "סוף. וגרון עמוק לכולכם".
ביקורת ומחלוקת

שנים אחדות לאחר תחילת הקרנתו של הסרט סיפרה השחקנית הראשית בו, לינדה לאבלייס, כי ההשתתפות בסרט (כמו בסרטי הפורנוגרפיה הקודמים בהם השתתפה) נכפתה עליה על ידי בעלה, שממנו התגרשה בשנת 1973. לדבריה, ניתן לראות בסרט את החבורות שהותיר בעלה על ירכיה. לאבלייס הפכה למתנגדת חריפה של הפורנוגרפיה ונתנה הרצאות ועדויות בהן היא גינתה את מה שתיארה כשיטות הבזויות הנהוגות בענף זה וסיפרה כיצד הולכה שולל בתעשייה בה לא רצתה מעולם לעסוק.
הסרט "גרון עמוק" מהווה דוגמה קיצונית להשתלבותו של הפשע המאורגן בחברה. הסרט הופק על ידי לואיס פראינו, שקיבל את הכסף להפקתו מבני משפחתו החברים במאפיה. עלות ההפקה הייתה 22 אלף דולר בלבד. אף שהמימון להפקת הסרט הגיע מהמאפיה, זכה הסרט לפרסום רב באמצעי התקשורת, ורבים אינם רואים פסול בצפייה בו. השפעתו של הסרט על התרבות האמריקאית ניכרת בכינוי "גרון עמוק" שניתן למקור המידע של העיתונאים בוב וודוורד וקארל ברנסטין בפרשת ווטרגייט.
סרט ההמשך, "גרון עמוק חלק שני" ("Deep Throat Part II"), זכה להצלחה פחותה יותר. לאורך השנים, בהשפעת הסרט, צולמה והופצה סדרת סרטים פורנוגרפיים קשים שנקראה בשם "גרון עמוק" - שאינה קשורה לסרט המקורי או לסרט ההמשך. הסרט הראשון בסדרה זו, "גרון עמוק 2" זכה להצלחה רבה ולאחריו יצאו ארבעה סרטים נוספים (גרון עמוק 3–6). את סרטים מספר 4–6 בסדרה ביים רון ג'רמי.
גוליית אקספרס

| --- | --- |

גוליית אקספרס 1100
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Goliath-Werk G.m.b.H.
 שנות ייצור:  1953–1961
 הרכבה:  גרמניה גרמניה
 חברת אם:  Goliath-Werke Borgward & Co
 משקל:  1,150 ק"ג (בעומס מקסימלי 2,190 ק"ג) (לדגם מנוע 1,100 סמ"ק)
 מפרט טכני
 מנוע:  2 צילינדר, 688 סמ"ק (מנוע סוג GP700) 2 צילינדר, 886 סמ"ק (מנוע סוג GP900)  4 צילינדר, 1,093 סמ"ק (מנוע סוג GP1100)
 הילוכים:  תמסורת ידנית
גוליית אקספרס (בגרמנית: Goliath Express) הוא רכב שיוצר בתצורות טנדר ומסחרית. הדגם מתוצרת יצרנית המכוניות "Goliath-Werk G.m.b.H" הגרמנית, אשר יוצר בין השנים 1953–1961.
מחירו של דגם ה-"גוליית אקספרס" בתצורת טנדר, בשנת 1960, עמד על 6,600 מרק גרמני.
תצורות

טנדר גג נמוך
טנדר גג גבוה
מסחרית סגורה
מסחרית - חלונות צד
מסחרית מרובת חלונות צד (דומה לדגם Volkswagen Type 2 Samba)
תמונות

גוליית אקספרס 1100
גוליית אקספרס שנת 1956
גוליית אקספרס שנת 1956
לוגו היצרנית חברת "Goliath-Werk G.m.b.H" על קדמת דגם "גוליית אקספרס"
ראו גם

גוליית GD 750
גוליית גולי
גוליית פיוניר
גוליית אטלס
גוליית 1100
גוליית GP700
גוליית Jagdwagen סוג 34
הערות שוליים

↑  דגמי חברת Goliath-Werke Borgward & Co Preston Tucker & Others: Tales of Brilliant Automotive
↑  גוליית אקספרס 1100Goliath Express 1100: Nachkriegs-Transporter im Test
↑  גוליית אקספרס 1100 אתר ranwhenparked
ג'ורטירנט

| ג'ורטירנט |
| --- | --- |
איור של הג'ורטירנט שבו מסומנים העצמות שנגלו  בהשוואה לאדם
תקופה
יורה עליון, 149 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פרוצרטוזאוריים
סוג:: ג'ורטירנט
מין:: 'Juratyrant langhami
שם מדעי
 Juratyrant langhami

ג'ורטירנט (שם מדעי: Juratyrant; פירוש השם: "עריץ היורה") הוא סוג של דינוזאור דמוי טירנוזאור, אשר חי ביורה העליון של אירופה שלפני 149 מיליון שנה. המאובנים שלו התגלו ב-1984 בתצורות Kimmeridge Clay שבדורסט, דרום אנגליה. המאובנים כללו שלד חלקי ובו חוליות גב, חוליות זנב, אגן ועצמות גפיים, אך ללא גולגולת. הוא שויך תחילה לסוג סטוקסוזאורוס (Stokesosaurus) אך הופרד והוגדר בסוגו ב-2013. בסוג נכלל מין אחד, Juratyrant langhami.
הג'ורטירנט הגיע לאורך 2.5 מטר ומבנה גופו רמז על כך שהיה טורף דו-רגלי בעל קרבה לטירנוזאוריים המאוחרים יותר. הוא משויך כיום למשפחה פרוצרטוזאוריים (אם כי יש המתנגדים לכך) או אולי לסטוקסוזאוריים, ונחשב קרוב לסינוטירנוס, הפרוצרטוזאורוס וקרוב מעט גם לאאוטירנוס מהקרטיקון. מבנה הזרועות שלו היה קטן יחסית ולסתותיו הארוכות עוצבו לנגוס בחוזקה ומרמז על כך שהתפתח להתמודד בעיקר עם טרף גדול ומשוריין.
איור של ג'ורטירנט בסביבתו
גואלפים וגיבלינים

קרב בנוונטו, 1266. ניתן לראות את הגואלפים עם נסי פלר דה ליס צהוב על רקע כחול משמאל מכים את הגיבלינים עם נסים הנושאים את הנשר האימפריאלי השחור
גּוּאֶלְפִים וגִּיבֶּלִינִים (באיטלקית: Guelfi e ghibellini) היו שני פלגים פוליטיים בצפון איטליה ובטוסקנה במאה ה-12 וה-13, ששרידיהם השפיעו על הפוליטיקה האיטלקית עד המאה ה-16. ככלל, הגואלפים תמכו בכוחו הפוליטי של האפיפיור ובעצמאות ערי המדינה של איטליה על חשבונה של האימפריה הרומית הקדושה, בעוד הגיבלינים היו תומכיו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה על חשבון האפיפיור ועצמאות ערי המדינה, ואולם, לתוך המסגרת העקרונית שולבו אינטרסים נוספים ויריבויות כלכליות, חברתיות, משפחתיות, ומקומיות אחרות.
מאפיינים

הגואלפים באו בדרך כלל ממשפחות סוחרים עשירות בעוד שהבסיס של הגיבלינים היו לרוב אצילים בעלי אחוזות חקלאיות. הערים שנשלטו על ידי הגיבלינים היו בדרך כלל ערים קטנות שהתפשטותה של מדינת האפיפיור העמידה בסכנה והערים שנשלטו על ידי הגואלפים היו בעיקר ערי-מדינה שהאוטונומיה שלהן עמדה בסכנת ביטול אם יסופחו לקיסרות הרומית הקדושה.
בין הערים שנשלטו על ידי הפלגים היו מתחים שהגיעו עד לעימותים אלימים ואף קרבות, שאחד הגדולים שבהם היה קרב מונטאפרטי (Montaperti,‏ 4 בספטמבר 1260) בין פירנצה הגואלפית לסיינה שנשלטה על ידי הגיבלינים. בפיזה שלטו הגיבלינים, בעיקר מתוך רצון לזכות בתמיכת הקיסרות בהתמודדויותיה מול יריבותיה הגואלפיות ג'נובה ופירנצה, ופחות מתוך אידאולוגיה קיסרית או אנטי-אפיפיורית. ערים שהיו באופן מסורתי גואלפיות זכו לגינוי דתי מאת האפיפיור.
ברבות מהערים היו התמודדויות פנימיות בין הפלגים שגרמו לכך שהנהגת העיר תחליף ידיים מספר פעמים בין גואלפים וגיבלינים. ההתמודדות התקיימה בין גילדה לגילדה, בין הרבעים (rione) השונים בעיר ובין משפחות נכבדי העיר.
התפתחויות במאה ה-13 וה-14

בראשית המאה ה-13 התקיימה יריבות בין הקיסר פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (מבית הוהנשטופן) לבין אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (מבית ולף) אותו הדיח. באופן טבעי נתמך הקיסר פרידריך השני על ידי הגיבלינים בעוד הגואלפים התייצבו מאחורי אוטו. פרידריך השני היה גם יריב מר של האפיפיור על רקע עקרוני בניסיון להשלטת השררה של הרשות החילונית על הכנסייה. בשל כך נוּדה פרידריך מהכנסייה והגואלפים, מתנגדיו, הפכו באופן מובהק לפלג פרו-דתי שבאופן עקרוני העמיד את שלטון הרשות האפיפיורית מעל לזו הקיסרית.
החל מ-1268, לאחר שבית הוהנשטופן הודח מראשות הקיסרות (על ידי שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה), הפכו הפלגים לנושא מחלוקת בין פלחי אוכלוסייה בתוך הערים וביניהן על רקע נאמנות מסורתית לאחד הצדדים ועם פחות מחויבות אידאולוגית או נאמנות לרעיון קיסרי או אפיפיורי.