stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האימפריה האנגווינית
פסגת האימפריה האנגווינית > ריצ'רד לאחר השבי

ריצ'רד היה במצב קשה; פיליפ השני השתלט על חלקים נרחבים מנחלותיו היבשתיות וירש את אמיין וארטואה. אנגליה הייתה הנחלה הבטוחה ביותר של ריצ'רד; הוברט וולטר, שהיה במסע הצלב עם ריצ'רד, מונה לשופט שלו. ריצ'רד כיתר את הטירה שנותרה שהכריזה נאמנות לג'ון ולא נכנעה: טירת נוטינגהאם. לאחר מכן הוא נפגש עם ויליאם האריה באפריל ודחה את הצעתו של ויליאם האריה לרכוש את נורת'מבריה, אשר לוויליאם הייתה תביעה עליה. מאוחר יותר, הוא השתלט על הלורדות של ג'ון באירלנד והחליף את השופט שלו.
ריצ'רד הראשון רק חצה את תעלת למאנש כדי לתבוע בחזרה את השטחים שלו וג'ון בגד בפיליפ השני על ידי רצח חיל המצב של אוורה ומסר את העיר לריצ'רד הראשון. "הוא בגד תחילה באביו, אחר כך באחיו ועכשיו במלך שלנו" אמר ויליאם הברטוני. סנצ'ו החזק, מלך נווארה לעתיד, הצטרף לסכסוך ותקף את אקוויטניה וכבש את אנגולם וטור. ריצ'רד עצמו היה ידוע כמפקד צבאי גדול. החלק הראשון של מלחמה זו היה קשה עבור ריצ'רד שסבל מכמה כישלונות, שכן פיליפ השני היה, כפי שתיאר ג'ון גילינגהם, "פוליטיקאי ממולח וחייל מוכשר". אבל עד אוקטובר הרוזן החדש מטולוז, רמון השישי, עזב את הצד הקאפטינגי והצטרף לצד של ריצ'רד. אחריו בא בולדווין הרביעי, רוזן פלנדריה, הקיסר הלטיני לעתיד, שכן הוא היה נתון לתחרות בין ארטואה לפיליפ השני. בשנת 1197, היינריך השישי מת והוחלף באוטו הרביעי, אחיינו של ריצ'רד הראשון. רנו דה דמרטין, הרוזן של בולון ומפקד מיומן, נטש גם הוא את פיליפ השני. בולדווין הרביעי פלש לארטואה וכבש את סן-אומר בזמן שריצ'רד הראשון ערך מסע בברי והנחיל תבוסה קשה לפיליפ השני בגיסור, קרוב לפריז. שביתת נשק התקבלה, וריצ'רד הראשון כמעט החזיר לעצמו את כל נורמנדי וכעת החזיק יותר שטחים באקיטן ממה שהיה לו קודם לכן. ריצ'רד הראשון נאלץ להתמודד עם מרד פעם נוספת, אבל הפעם מלימוזן. הוא נפגע מחץ באפריל 1199 בשאלו-שאברול ומת מזיהום לאחר מכן. גופתו נקברה בפונטברוד כמו אביו.
קריסת אימפריית אנגווין > עלייתו של ג'ון לכס המלכות

בעקבות החדשות על מותו של המלך ריצ'רד הראשון ב-1199, ג'ון ניסה לתפוס את האוצר האנגוויני בשינון כדי לכפות את שליטתו בממשל האנגוויני. מנהג אנגווין, לעומת זאת, העניק לאחיינו של ג'ון, הדוכס ארתור, בנו של ג'פרי מבריטני, תביעה חזקה יותר על כסאו של ריצ'רד, והאצילים של אנז'ו, מיין וטורן הכריזו לטובת ארתור ב-18 באפריל 1199. פיליפ השני, מלך צרפת כבש את אוורה ואת הווקסין הנורמני וצבא ברטוני כבש את אנז'ה בשלב זה. לה מאן סירבה להצהיר אמונים לג'ון, אז הוא מיהר לנורמנדי, שם הוכתר כדוכס ברואן ב-25 באפריל. הוא חזר ללה מאן עם צבא שם העניש את אזרחיו ולאחר מכן עזב לאנגליה. אנגליה הצהירה על תמיכתה בג'ון בזכות תמיכתם של ויליאם מרשל והארכיבישוף הוברט וולטר מקנטרברי. הוא הוכתר ב-27 במאי במנזר וסטמינסטר.
בשל תמיכתה של אמו, אקוויטיניה ופואטו תמכו בג'ון, ורק אנז'ו, מיין, טוריין וברטאן נותרו במחלוקת. במאי, איימרי, הוויקונט של ת'ואר, שנבחר על ידי ג'ון להיות הסנשל שלו באנז'ו, תקף את טור בניסיון ללכוד את ארתור מבריטני. איימרי נכשל, וג'ון נאלץ לחזור ליבשת על מנת להבטיח את שלטונו, באמצעות שביתת נשק עם פיליפ השני, לאחר שפיליפ פתח בהתקפות על נורמנדי. פיליפ נאלץ להיכנס להפוגה בשל תמיכה בג'ון של חמישה עשר רוזנים צרפתים ותמיכת רוזנים בריין התחתון, כמו גם הרוזן בולדווין מפלנדריה, אותו פגש באוגוסט 1199 ברואן, ובולדווין נשבע אמונים לג'ון. מעמדת כוח, ג'ון הצליח לצאת למתקפה, והוא ניצח את גיום דה רושה, מועמדו של ארתור לסנשל של אנגווין, למטרתו בעקבות תקרית עם פיליפ. גיום דה רושה הביא גם את הדוכס ארתור ואמו, קונסטנס, כשבויים ללה מאן ב-22 בספטמבר 1199, ונראה היה שהירושה הושגה לטובת ג'ון.
למרות בריחתם של ארתור וקונסטנס עם איימרי מת'ואר לפיליפ השני, ורבים מבעלי בריתו הקודמים של ריצ'רד בצרפת, כולל רוזני פלנדריה, בלואה ופרשה, יצאו לארץ הקודש, ג'ון הצליח להשכין שלום עם פיליפ שהבטיח את עלייתו לכס אחיו. ג'ון נפגש עם פיליפ וחתם על הסכם לה גולה במאי 1200, שם קיבל פיליפ את ירושה של ג'ון לאימפריית אנגווין, וארתור הפך לווסאל שלו, אך ג'ון נאלץ לבטל את הבריתות עם בעלי בריתו הגרמנים, לקבל את הישגיו של פיליפ בנורמנדי, ולוותר על אדמות באוברן וברי. ג'ון היה אמור לקבל גם את פיליפ כאדון הסוזר שלו ולשלם לפיליפ 20,000 מארק. כפי שוויליאם לואיס וורן מציין, חוזה זה החל את הדומיננטיות המעשית של המלך הצרפתי על צרפת, והשליט של אימפריית אנגווין כבר לא היה האציל השולט בצרפת. ביוני 1200, ג'ון ביקר באנז'ו, מיין וטורן, לקח בני ערובה מאלו שהוא לא בטח בהם, וביקר באקיטן, שם זכה לשבועת אמונים מהוואסלים של אמו, וחזר לפואטו באוגוסט.
קריסת אימפריית אנגווין > מרד ליזיניאן והמלחמה האנגלו-צרפתית

לאחר ביטול נישואיו הראשונים של ג'ון לאיזבל מגלוסטר, ג'ון התחתן עם איזבל מאנגולם, בתו ויורשתו של איימר, רוזן אנגולם, ב-24 באוגוסט 1200. לאנגולם הייתה משמעות אסטרטגית ניכרת, והנישואים היו בעלי "היגיון פוליטי טוב מאוד", לפי וורן. עם זאת, איזבל הייתה מאורסת לאיג מליזיניאן, ויחסו של ג'ון לאיג בעקבות הנישואים, כולל תפיסת לה מרשה, הוביל את איג לפנות לפיליפ השני. פיליפ זימן את ג'ון לחצרו, וסירובו של ג'ון הביא להחרמת נחלותיו היבשתיות של ג'ון למעט נורמנדי באפריל 1202 ופיליפ קיבל את שבועת האמונים של ארתור לאדמות ביולי. פיליפ המשיך לפלוש לנורמנדי עד ארקס במאי, וכבש מספר טירות.
ג'ון, בעקבות הודעה מאמו, אלינור, מיהר מלה מאן למירבו, ותקף את העיירה ב-1 באוגוסט 1202, עם גיום דה רושה. גיום הבטיח לכוון את המתקפה בתנאי שייוועץ בו על גורלו של ארתור, וכבש בהצלחה את העיירה יחד עם למעלה מ-200 אבירים, כולל שלושה לוזיניאנים. ג'ון גם לכד את ארתור ואלינור מבריטני אחותו של ארתור, אך התנגד לגיום, כשלא התייעץ איתו לגבי עתידו של ארתור, וגרם לו לעזוב את ג'ון יחד עם איימרי מת'ואר ולצור על אנז'ה. תחת שליטתו של איבר דה בורג בפאלז, ארתור נעלם וג'ון נתפס כאחראי לרציחתו, ואילו אחותו, מעולם לא שוחררה. אימפריית אנגווין הותקפה בכל האזורים, כאשר השנה שלאחר מכן, 1203, תוארה כ"שנת הבושה" על ידי וורן. בדצמבר 1203, ג'ון עזב את נורמנדי כדי לא לחזור, וב-24 ביוני 1204, נורמנדי נכנעה עם כניעת ארקס, רואן וורנויל. טור, שינון ולושה נפלו עד 1205.
בליל ה-31 במרץ 1204, אמו של ג'ון, אלינור מאקוויטניה, מתה, מה שגרם לחיפזון של "רוב פואטו... להישבע אמונים למלך צרפת". אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה פלש לגסקוניה, תוך שימוש בטענתה של אשתו, אחותו של ג'ון אלינור. כאשר ג'ון הגיע ליבשת ביוני 1206, רק ההתנגדות בראשות הלי דה מלמור, הארכיבישוף של בורדו מנעה את הצלחתו של אלפונסו. עד סוף המשלחת של ג'ון ב-26 באוקטובר 1206, רוב אקוויטינה הייתה מאובטחת. שביתת נשק נעשתה בין ג'ון לפיליפ שתימשך שנתיים. אימפריית אנגווין הצטמצמה לאנגליה, גסקוניה, אירלנד וחלקים מפואטו, וג'ון לא יחזור לנחלותיו היבשתיות במשך שמונה שנים.
קריסת אימפריית אנגווין > חזרה לצרפת

עד סוף 1212, פיליפ השני הכין פלישה לאנגליה. פיליפ התכוון להכתיר את בנו, לואי, למלך אנגליה, ובמועצה בסואסון באפריל 1213, הוא ניסח מערכת יחסים אפשרית בין צרפת לאנגליה לעתיד. ב-30 במאי, ויליאם לונגספי, רוזן סולסברי, הצליח לרסק את צי הפלישה הצרפתי בקרב דאם ולמנוע את הפלישה הצרפתית. בפברואר 1214, נחת ג'ון בלה רושל לאחר יצירת בריתות בראשות אוטו. המטרה הייתה שהרוזן מסולסברי ובעלי בריתם הגרמנים של ג'ון יתקפו את פיליפ מצפון, בעוד שג'ון יתקוף מדרום.
עד יוני 1214 זכה ג'ון לתמיכת בתי ליזיניאן, מולאון ות'ואר, אך כאשר ג'ון התקדם לתוך אנז'ו, וכבש את אנז'ה ב-17 ביוני, עריקת בעלי בריתו הפואטווינים אילצה נסיגה חזרה ללה רושל. ב-27 ביולי, בנות בריתו הגרמניות של ג'ון הפסידו בקרב בוביין, עם שבויים רבים שנלקחו, כולל הרוזן מסולסברי. ב-18 בספטמבר, ג'ון ופיליפ הסכימו להפוגה שתימשך עד חג הפסחא 1220. באוקטובר 1214 חזר ג'ון לאנגליה.
קריסת אימפריית אנגווין > פלישת הקפטינגים לאנגליה

בעקבות ההסכם ברונימד ביוני 1215, ברונים אנגלים מורדים הרגישו שג'ון לא יקיים את תנאי מגנה קרטה, והציעו את הכתר האנגלי לבנו של פיליפ, לואי. לואי קיבל, ונחת בקנט ב-21 במאי 1216, עם 1,200 אבירים. לואי תפס את רוצ'סטר, לונדון ווינצ'סטר, בעוד ג'ון ננטש על ידי כמה אצילים, כולל הרוזן מסולסברי. באוגוסט, רק דובר, לינקולן ווינדזור נשארו נאמנים לג'ון במזרח, ואלכסנדר השני, מלך סקוטלנד נסע לקנטרברי כדי להישבע אמונים ללואי.
בספטמבר 1216, ג'ון החל בהתקפה שלו, צעד מהקוטסוולדס, מעמיד פנים למתקפה כדי להקל על טירת ווינדזור הנצורה, ותקף מזרחה מסביב ללונדון עד קיימברידג' כדי להפריד בין האזורים שבשליטת המורדים של לינקולנשייר ומזרח אנגליה. בקינגס לין, ג'ון חלה בדיזנטריה ומת ב-18 באוקטובר 1216.
לואי הובס פעמיים בעקבות מותו של ג'ון בשנת 1217, בלינקולן במאי, ובסנדוויץ' באוגוסט, וכתוצאה מכך נסוג מתביעותיו לכס המלכות ולאנגליה עם הסכם למבת' בספטמבר.
השפעה תרבותית

ההמשך וההתרחבות ההיפותטיים של האימפריה האנגווינית במשך כמה מאות שנים היו נושא למספר סיפורים בהיסטוריה חלופית מבחינה היסטורית, היסטוריונים אנגלים וצרפתים כאחד ראו את הצירוף של אנגליה ואדמות צרפת שבשליטת אנגווין כמשהו של סטייה ופגיעה בזהות הלאומית. להיסטוריונים אנגלים היו האדמות בצרפת נטל, בעוד שהיסטוריונים צרפתים ראו את האיחוד כאימפריה אנגלית.
המעמד השליט של האימפריה האנגווינית היה דובר צרפתית.
המאה ה-12 היא גם המאה של האדריכלות הגותית, הידועה לראשונה בשם opus francigenum, מעבודתו של אב המנזר סוגריוס בסן דני בשנת 1140. התקופה האנגלית הקדומה החלה בסביבות 1180 או 1190, בתקופת אימפריית אנגווין, אך האדריכלות הדתית הזו הייתה בלתי תלויה לחלוטין באימפריית אנגווין, היא פשוט נולדה באותו רגע והתפשטה באותם זמנים באנגליה. גילינגהם מציע שרק "עיצוב מטבחים" היה סגנון אנגוויני מובהק.
מגנו האישי של ריצ'רד הראשון, שלושה אריות "מוזהבים שומרים" על שדה אדום, ממשיכות להופיע ברוב ההרלדיקה המלכותית האנגלית שלאחר מכן, ובווריאציות על דגלי נורמנדי ואקוויטניה כאחד.
מבחינה פוליטית, בתקופת האימפריה האנגווינית, נושאים יבשתיים זכו לתשומת לב רבה יותר על ידי המלכים האנגווינים של אנגליה מאשר נושאים בריטיים שזכו לתשומת לב בעבר על ידי המלכים הנורמנים. תחת השלטון האנגוויני, מאזן הכוחות עבר באופן דרמטי לצרפת, כאשר המלכים האנגווינים מבלים לעיתים קרובות יותר זמן בצרפת מאשר באנגליה. עם אובדן נורמנדי ואנז'ו, האימפריה נחתכה לשניים, מה שהותיר את צאצאי הפלנטאג'נט להיות מלכים אנגלים בלבד עם שלטון נוסף על גסקוניה.
הערות שוליים

1 2  "Angevin, adj. and n.". Oxford English Dictionary. נבדק ב-24 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Duncan, A.A.M. (1975). Scotland, the Making of the Kingdom. Oliver & Boyd. p. 72. ISBN 978-0-050-02037-1.
↑  Benjamin, Richard (באוקטובר 1988). "A Forty Years War: Toulouse and the Plantagenets, 1156–96". Historical Research. 61 (146): 270. doi:10.1111/j.1468-2281.1988.tb01066.x. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  France, John (1999). "Commanders". Western Warfare in the Age of the Crusades, 1000–1300. Cornell University Press. ISBN 9780801486074. There were many successful warriors, notably William the Conqueror, but the greatest commander within this period was undoubtedly Richard I.
↑  Boussard, Jacques (1956). Le Gouvernement d'Henri II Plantegenêt. Librairie D'Argences. pp. 527–532. ASIN B001PKQDSC. JSTOR 557270.
↑  Wood, Michael. "William the Conqueror: A Thorough Revolutionary". BBC History. נבדק ב-20 בינואר 2015. Robert of Gloucester: 'The Normans could then speak nothing but their own language, and spoke French as they did at home and also taught their children. So that the upper class of the country that is descended from them stick to the language they got from home, therefore unless a person knows French he is little thought of. But the lower class stick to English and their own language even now.' {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ute, Engel (2005). "L'architecture Gothique en Angleterre". L'Art gothique: Architecture, sculpture, peinture. Place Des Victoires. ISBN 9782844590916. L'Angleterre fut l'une des premieres régions à adopter, dans la deuxième moitié du XIIeme siècle, la nouvelle architecture gothique née en France. Les relations historiques entre les deux pays jouèrent un rôle prépondérant: en 1154, Henri II (1154–89), de la dynastie Française des Plantagenêt, accéda au thrône d'Angleterre.(English: England was one of the first regions to adopt, during the first half of the 12th century, the new Gothic architecture born in France. Historic relationships between the two countries played a determining role: in 1154, Henry II (1154–1189) became the first of the Anjou Plantagenet kings to ascend to the throne of England).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538554305171  LCCN: sh85056747 
צרפת בשנת 1180. מלכי אנגווין של אנגליה החזיקו בכל השטחים האדומים.
טירת שינון, המרכז האדמיניסטרטיבי ומיקומו של האוצר הראשי באימפריית אנגווין.
צפון צרפת סביב מחוז אנז'ו; עיגולים אדומים מסמנים מרכזים אזוריים
תיאור מהמאה ה-12 של הנרי ומאקוויטניה מחזיקים בחצר
המצב בשנת 1154
חותם של ויליאם האריה, מלך סקוטלנד
טירת המלך ג'ון, על נהר שאנון
קרקסון
התיאור המוכר ביותר של רצח תומאס בקט בקתדרלת קנטרברי, שם היה הארכיבישוף.
ריצ'רד הראשון מאנגליה
פיליפ השני, מלך צרפת
ריצ'רד הראשון ופיליפ השני בעכו
בנייתו של שאטו גילאר החלה תחת שלטונו של ריצ'רד, אך הוא מת לפני שניתן היה לראות את סיומו.
הדוכס ארתור הראשון מבריטני נשבע אמונים למלך פיליפ השני של צרפת, מה-Grandes Chroniques de France
"La Bataille de Bouvines", מאת הוראס ורנה. תיאור מהמאה ה-19 של פיליפ השני, מלך צרפת בקרב בוביין.
מגנה כרטה, נחתם ב- Rannymede ב-15 ביוני 1215
הנס פון פליסן

| --- | --- |

הנס פון פליסן
 לידה:  26 בנובמבר 1841 ברלין, ממלכת פרוסיה ממלכת פרוסיה (1803-1892)
 פטירה:  28 בינואר 1929 (בגיל 87) פוטסדאם, רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר
 מקום קבורה:  בית הקברות הישן של פוטסדאם 
 מדינה:  ממלכת פרוסיה, הרייך הגרמני 
 השתייכות:  הצבא הפרוסי צבא הקיסרות הגרמנית
 תקופת הפעילות:  1861–1918 (כ־57 שנים)
 דרגה:   גנרל-פלדמרשל
 תפקידים בשירות
 ראש המטה הכללי הראשי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת שלזוויג השנייה מלחמת אוסטריה–פרוסיה מלחמת צרפת–פרוסיה מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
   פור לה מריט
 
הנס גאורג הרמן פון פליסן (בגרמנית: Hans Georg Hermann von Plessen;‏ 26 בנובמבר 1841 – 28 בינואר 1929) היה גנרל-פלדמרשל גרמני אשר שימש כראש המטה הגדול בזמן מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

פליסן נולד ב-26 בנובמבר 1841 ברובע שפנדאו שבברלין, בירת ממלכת פרוסיה. אביו היה הרמן פון פליסן, גנרל-לויטננט בצבא הפרוסי, ואמו הייתה פאולין סופי אדלייד לבית מאייר. משפחתו הייתה משפחת אצולה שמוצאה מהולשטיין. בשנת 1861 התגייס לצבא הפרוסי.
ביוגרפיה > קריירה צבאית

פליסן הוצב בתחילה ברגימנט הגרנדירים של המשמר ה-2 ("קייזר פרנץ"). בשנת 1862 הועלה לדרגת לויטננט, ובשנת 1864 השתתף במלחמת שלזוויג השנייה. בשנת 1886 לחם במלחמת אוסטריה–פרוסיה, בין היתר בקרב טראוטינאו וקרב קניגרץ. בשנת 1869 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ובין 1870-1871 לחם במלחמת צרפת–פרוסיה. הוא השתתף בקרבות רבים, שהידועים בהם הם טול מץ ופריז. באמצע אפריל 1872 הועלה לדרגת האופטמן, והוצב במטה הכללי של הצבא הפרוסי.
בשנת 1879 הועלה לדרגת מיור, והפך להיות שלישו האישי של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה. בשנת 1885 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, בשנת 1888 הועלה לדרגת אוברסט ובשנת 1891 הועלה לדרגת גנרל-מיור. בשנת 1892 מונה כחבר במטה הכללי, ובשנת 1894 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, ומונה לשלישו של הקיסר החדש וילהלם השני. במסגרת תפקידו זה הוא היה מקורב מאוד לקיסר, והיה אחד מאנשי סודו. הוא שימש בתפקידים שונים כמו מפקד רגימנט המשמר ה-1, ומפקד קורפוס המשטרה הצבאית הרכוב.
ב-19 בספטמבר 1908 הוא הועלה לדרגת גנרל-אוברסט, ומאוחר יותר קיבל דרגת כבוד של גנרל-פלדמרשל. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 מונה פליסן לראש המטה הגדול (Große Hauptquartier). בעוד שבעתות שלום כל אחד מבתי המלוכה שהרכיבו את הקיסרות הגרמנית החזיק בצבא ומטכ"ל נפרד, הרי שבשעת מלחמה היה מוקם המטה הכללי הראשי אשר בו נכחו נציגים מכל בתי המלוכה, ובהמשך אף מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, ממלכת בולגריה והאימפריה העות'מאנית. בפועל, מקבל ההחלטות לא היה פליסן, אלא ראש המטה הכללי של הצבא הפרוסי, שמונה בידי הקיסר לרמטכ"ל עליון (chef des generalstabes des feldheeres).
ביוגרפיה > אחריתו

ב-10 בנובמבר 1918, הקיסר עזב את גרמניה. פליסן נותר נאמן לקיסר הגולה עד יום מותו, ובתמונתו האחרונה של הקיסר בגרמניה, נראה הקיסר חוצה את הגבול שבין גרמניה להולנד בדרכו לגלות, כשמסביבו קומץ קצינים נאמנים, ביניהם פליסן. פליסן פרש מהצבא רק ב-17 בנובמבר, והמטה הכללי הראשי פוזר רק ב-1919. פליסן מת בפוטסדאם ב-28 בינואר 1929 בגיל 87.
הערות שוליים

↑  אלימור מקבת, טייסים יהודים בחיל האוויר הגרמני במלחמת העולם הראשונה, ספריית מעריב, 2012. נספח ב: "הצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה - הערות כלליות", עמ' 303.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 130425737  ISNI: 0000 0000 1744 4450  NTA: 288996569  VIAF: 72499365   WorldCat (עם VIAF): 72499365 
וילהלם השני, קיסר גרמניה חוצה את הגבול להולנד בדרכו לגלות, 10 בנובמבר 1918. פליסן עומד שני משמאל
המושבה (מסעדה)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מסעדה 
 כתובת:  30 East 61st Street, New York, New York 
 מדינה:  ארצות הברית 
 קואורדינטות:  40°45′53″N 73°58′11″W﻿ / ﻿40.764722222222°N 73.969722222222°W﻿ / 40.764722222222; -73.969722222222
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיהמושבה(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיהמושבה(למפת מנהטן רגילה) המושבה(למפת מנהטן מוגדלת) המושבה
 
המושבה (באנגלית: The Colony) הייתה מסעדה בעיר ניו יורק והייתה ידועה כמקום מפגש של חברת בתי הקפה. היא נוסדה בשנת 1919 על ידי ג'וזף ל. פּאני, שלימים מכר אותה לקבוצת עובדים. היא נסגרה ב-1971.
היסטוריה

המסעדה הייתה ממוקמת ברחוב שישים ואחת ליד שדרת מדיסון, המושבה נוסדה בשנת 1919 על ידי ג'וזף פּאני, שמכר אותה לעובדים ארנסט צ'רוטי, אלפרד הרטמן וג'ין קוואלרו האב בשנת 1922. בהתחלה, המקום היה ידוע כמושך פלייבויס לדייטים. המועדון כלל הימורים (פחות היה מוכר) בקומה העליונה שבו גברים היו פוגשים לעיתים קרובות את פילגשותיהם. עם זאת, לאחר שגברת ויליאם קיסאם ואנדרבילט גילתה את המקום הוא הפך למקום המתחם האופנתי של החברה הגבוהה בניו יורק. חגיגת הניצחון של ראש העיר ג'ימי ווקר (Jimmy Walker) נערכה במושבה בשנת 1925.
המושבה הגישה משקאות חריפים בזמן תקופת היובש, הגישה אותו בספלים ולא בכוסות, ושמרה את המשקאות שלה במעלית שירות שבה ניתן היה להעביר אותם בקלות, אם כי ראש העיר ווקר הגן על המסעדה מפני פשיטות. זו הייתה המסעדה הראשונה בניו יורק עם מיזוג אוויר, שהותקן בסוף שנות ה-20. המושבה הפכה למוסד הראשון בארצות הברית שהגיש שמפניה דום פריניון. המסעדן סיריו מאצ'וני (אנ') היה מנהל הבר במושבה בין השנים 1960 לבין 1970.
המתחרים של המושבה כללו את 21 Club, דלמוניקו'ס, Le Pavillon, Restaurant LaRue, ומאוחר יותר את "ארבע העונות" (אנ').
פטרונים

בין לקוחותיה הבולטים של המושבה היו גראוצ'ו מרקס, משפחת ואנדרבליט, פרסטון סטרוג'ס, הטי קרנגי, מרלן דיטריך, לוציוס ביבי, רוזלינד ראסל, גארי קופר, קרול צ'נינג, ריצ'רד ניקסון, CZ Guest, ארנסט המינגוויי, לואיס מיגל דומינגוין, וולטר נורת' וונגר, ג'ון רינגלינג, פרנק סינטרה, אריסטוטלס אונאסיס, הדוכס מווינדזור (אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת), ווליס סימפסון, דוכסית וינדזור, מרל אוברון, וינסנט אסטור, אלזה מקסוול, רקס הריסון, ריצ'רד ווידמרק, ארול פלין, בייב פיילי, פרנק שילדס, פרנק קוסטלו, ג'יי אדגר הובר, אורסון ולס, גילברט מילר, ג'ואן קרופורד, מיה פארו, סרג' אובולנסקי, צ'ארלס רבסון, ליאונה הלמסלי, ג'ון וויין, אולג קאסיני, גרייס קלי, ג'ין הווארד, קלרנס בראון, וולטר וונגר, ג'קלין קנדי-אונאסיס, לי רדזיוויל, גלוריה גינס, בטסי בלומינגדייל, ג'יל סנט ג'ון, טרומן קפוטה ובילי בולדווין ועוד. המושבה נסגרה ב-4 בדצמבר 1971, השתתפו רבים מפטרוניה הנאמנים. הבניין ששיכן אותו נהרס מאז.
ראו גם

Colony Club, מועדון לנשים בלבד ליד מסעדת המושבה ופקדו אותו רבים מאותם אנשים
ביבליוגרפיה

אילש ברודי, המושבה: דיוקן של מסעדה ומתכוניה המפורסמים, גרינברג, 1945.
הערות שוליים

1 2  Gene Cavallero Jr., Who Ran the Colony Restaurant, Dies at 92; article, by William Grimes; New York Times; June 16, 2016
↑  Pani to Open Forty-Second Street Restaurant also Madison Avenue; article, by Charles R Osborne; New York Hotel Record; December 21, 1920
↑  James Trager, The New York Chronology: The Ultimate Compendium of Events, People, and Anecdotes from the Dutch to the Present; HarperCollins; (2010); p 398; isbn needed
1 2 3 4 5 6 7  The Colony Elite; article, by Amy Fine Collins; Vanity Fair; December 2000;
↑  William Grimes, Appetite City: A Culinary History of New York Hardcover; (2009); p 153; מסת"ב 0865476926
↑  The Dick Cavett Show; original telecast 1969
העשרה שהובטח להם גן עדן

ערך זה עוסק במושג אסלאמי המתייחס לעשרה מחבריו של מוחמד. אם התכוונתם למושג יהודי המתייחס לאנשים שנכנסו לגן עדן בחייהם, ראו .
העשרה שהובטח להם גן עדן (בערבית: العشرة المبشرون بالجنة, תעתיק מדויק: אלעשרה אלמבשרון באלג'נה) הוא מונח שמשתמשים בו הסונים כדי לכנות עשרה מבני לווייתו של הנביא מוחמד, אשר על פי כמה אוספי חדית', מוחמד הבטיח להם שייכנסו לגן העדן. ככלל, השיעים אינם מקבלים חדית' זה.
ברשימת העשרה נמצאים ארבעת הראשידון: אבו בכר, עומר בן אל-ח'טאב, עות'מאן בן עפאן, עלי בן אבי טאלב; ונוספו עליהם: אל-זובייר בן אל-עוואם, טלחה בן עובייד אללה, עבד אל-רחמן בן עוף, סעד בן אבי וקאץ, אבו עוביידה בן אל-ג'ראח, וסעיד בן זיד.
הספרוקיון

| הספרוקיון |
| --- | --- |
שלד של הספרוקיון  בהשוואה לאדם
תקופה
סוף אאוקן-תחילת אוליגוקן 42.5–31 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: כלביים
סוג:: הספרוקיון
מינים
 Hesperocyon coloradensis  Hesperocyon gregarius
שם מדעי
 Hesperocyon ‏סקוט, 1890

הספרוקיון (שם מדעי: Hesperocyon; מילולית: "כלב מערבי") הוא סוג יונק נכחד מתת-משפחת ההספרוקיוניים, אשר חי בסוף האאוקן ותחילת האוליגוקן שלפני 42.5 עד 31 מיליון שנה מזמננו, למשך 11.5 מיליון שנה.
מאפיינים

המאובנים של כלב קדום זה התגלו בדרום קנדה ובארצות הברית בקולורדו, מונטנה, ויומינג, דקוטה הדרומית והצפונית לאורך המאה ה-19 והם הוגדרו בידי החוקר האמריקאי ויליאם ברימן סקוט (אנ') על סמך ממצאים מססקצ'ואן. הסוג הכיל 2 מינים: Hesperocyon coloradensis ו-Hesperocyon gregarius.
ההספרוקיון היה מראשוני דמויי הכלב האמיתיים לאחר שהתפצלו כנראה מדמויי החתול לפני 42 מיליון שנה והוא נחשב גם לאחד מראשוני הכלביים בעולם, לצד מינים נוספים ממשפחתו. עם זאת הוא לא דמה לכלב, והיה בעל מראה של גחן, נמייה או סמור באורך 80 סנטימטרים ומשקל של 2 קילוגרם עם גוף מוארך, זנב ארוך מפותל וגפיים קצרות וחלשות. מבנה שיניו הזכיר מעט את שיני הבורופגיים הראשונים שהיו בעלי לסתות קצרות ובתוכם שיניים קצרות יחסית. מבנה זה העיד שהוא היה אוכל-כול ללא רמת התמחות גבוהה בטריפה, בניגוד לכלביים רבים שהם בעלי תזונה היפרקרניבורית. עם זאת מבנה הלסת שהייתה בעלת 42 שיניים העידה על שיוכו למשפחת הכלביים.
ככל הנראה הוא חי ביערות או בסבכים גבוהים וייתכן שחי רוב זמנו על העצים, שם חיפש טרף קטן או מזון אחר.
מבנה גופו מבלבל לעיתים עם הקיינודיכטיס - כלב דוב קדום קטן ממדים מאירואסיה שהיה בעל מראה דומה. עם זאת אין קשר ביניהם.
שלד ואיור של הספרוקיון
הספרוטסטודו

| הספרוטסטודו |
| --- | --- |
 שחזור שריון של הספרוטסטודו
תקופה
אוליגוקן -סוף פליסטוקן
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: צבים
תת־סדרה:: צבים חבויי-צוואר
משפחה:: צבים יבשתיים
סוג:: הספרוטסטודו
שם מדעי
 Hesperotestudo ‏Williams, 1950

הספרוטסטודו (שם מדעי: Hesperotestudo; מילולית: "צב מערבי") הוא סוג נכחד של צב פרהיסטורי מהמשפחה צבים יבשתיים, אשר התקיים באמריקה הצפונית ואמריקה המרכזית בין האוליגוקן לסוף הפליסטוקן. סוג זה תואר ב-1950 בידי ארנסט ויליאמס (אנ') ונחשב בעבר לחלק מהסוג צב כוכבי אך בהמשך המינים שלו הופרדו. הם עדיין נחשבים לקרובים לסוג זה, לסוג צב גופר ולסוג הנכחד Stylemys. האב הקדמון של בני סוגים אלה הגיע לאמריקה הצפונית במשך האאוקן ומשם הם התפצלו לסוגים שונים.
מיני הצב היו שונים בגודלם. חלקם היו קטנים יחסית בגודל 20 עד 30 ס"מ אך הגדולים ביותר מביניהם דמו מעט לצבי ענק מודרניים ועלו על אורך 1 מטר והיו בעלי שריון גרמי חזק שהיה מכוסה באוסטאודרם לאורך העצמות. ככל הנראה הם התבססו על תזונה צמחית והיו איטיים יחסית. הם היו מותאמים יחסית לאקלים קר, מה שעזר להם לשגשג לאורך עידן הקרח בארצות הברית גם באזורים ממוזגים, בהם נדירים צבי יבשה.
צבים אלה נכחדו במשך סוף הפליסטוקן כשייתכן שהאדם צד אותם עד שנעלמו. אחרוני השרידים שלהם מתוארכים ללפני 300 אלף שנה.
מינים

Hesperotestudo bermudae
Hesperotestudo crassiscutata
Hesperotestudo ducateli
Hesperotestudo gilbertii
Hesperotestudo orthopygia
Hesperotestudo osborniana
Hesperotestudo turgida
Hesperotestudo williamsi
הערות שוליים

↑  Don Moll, Lauren E. Brown, Reinterpretation of the Climatic Adaptation of Giant Fossil Tortoises in North America, Herpetological Journal 27, 2017, עמ' 276–286