בוז'ידאר מליקוביץ'
סגנון אימון

מליקוביץ' ידוע כמאמן המשליט משמעת חזקה, מדגיש את חשיבותו של מוסר עבודה גבוה ומקיים אימונים מפרכים ותכופים. פילוסופיית האימון שלו שמה דגש על הגנה חזקה, לצד תרגול חוזר ונשנה, כרכיבי המפתח במהלך אימון:
ברגע שאתה מכניס זאת לתוך המערכת, כדורסל מקצועני הופך להרגל. זה יכול להיות כייף חסר דאגות בהתחלה, כאשר אתה שולף ילד אתלטי מוכשר מענפי ספורט אחרים, רק באמצעות זה שאתה מראה לו את הצד הכייפי של הכדורסל, אבל אחר כך זה תרגול קשה. כל מהלך בודד, למשל תנועה שמאלה, דורש בין 9,000 ל-11,000 חזרות, על מנת לבצע אותו היטב. העמדה ההגנתית שאנחנו רוצים שהשחקנים יהיו בה כל הזמן, כשהברכיים מכופפות בזווית של בין 90 ל-135 מעלות, אינה נעימה ונוחה. אם היא הייתה כזאת, אנשים היו הולכים כך ברחוב.
מליקוביץ' צוטט כמגדיר את אסא ניקוליץ' כבעל ההשפעה הגדולה ביותר בתחום והוא רואה בו "המאמן הטוב ביותר בכל הזמנים, בעל המלאכה הטוב ביותר בעסק שלנו". מתוך כבוד למנטור שלו, ניהל מליקוביץ' בשנת 2007 מסע פרסום שמטרתו להסב את שמו של הבלגרד ארנה לשם "פרופסור אלכסנדר ניקוליץ' ארנה". על אף תמיכה ציבורית שזכה לה מצד אישים בכדורסל הסרבי, בסופו של דבר לא הגיעה היוזמה לכלל יישום. מליקוביץ' רכש הערכה רבה גם לרנקו ז'רביצה והחשיב אותו ל"דוסיטז' אוברדוביץ' (בלשן, פילוסוף, סופר ופוליטיקאי סרבי, מנושאי הדגל של הרנסאנס התרבותי והלאומי הסרבי) של הכדורסל הסרבי, שהפך אותנו לבעלי אוריינות כדורסל".
במספר הזדמנויות הצהיר מליקוביץ' כי טוני קוקוץ' הוא השחקן הטוב ביותר שהייתה לו אי פעם הזדמנות לאמן.
כאשר לקח לידיו מליקוביץ' את קבוצת יוגופלסטיקה הצעירה ב-1986, הוא אסר במפורש על שחקניו לחגוג לאחר סל שקלעו. מליקוביץ' אמר כי איננו רוצה שהשחקנים שלו "יטיסו מטוסים לאחר קליעת סל משלוש נקודות", בצטטו את אלוף היורוליג המכהן ויריבו בליגה היוגוסלבית, אקו פטרוביץ', הקלע של ציבונה זאגרב, כדוגמה שלילית בהקשר זה. במקום זאת אמר מליקוביץ' כי הוא רוצה שהשחקנים שלו יהיו "גברים צעירים למופת שאין אב ביוגוסלביה שיתחרט על שמסר למי מהם את בִתו".
במהלך הקדנציה שלו בפנאתינייקוס זכה מליקוביץ' בהזדמנות לאמן את כוכב ה-NBA לשעבר דומיניק וילקינס, כמו גם את ג'ון סאלי, שחקן NBA נוסף שהופיע במדי פנאתינייקוס במספר משחקים – שניהם הובאו לקבוצה וזכו לחוזים גדולים על ידי הבעלים של הקבוצה, פאבלוס ג'יאנקופולוס. מליקוביץ' סירב לשנות את סגנון האימון שלו, אשר שם דגש חזק על משמעת קפדנית, למענם של שחקנים ידועים ובעלי מוניטין רב והתייחס אליהם באותה דרך קשוחה וקפדנית לה זכו שחקנים אחרים בסגל, מה שהוביל למספר היתקלויות, הן עם וילקינס, הן עם סאלי. בדווחו על כך, תיאר הניו יורק טיימס את מליקוביץ' כ"צפוי לפעול פחות בדומה לפיל ג'קסון ויותר בדומה לבובי נייט", בעוד שהספורטס אילוסטרייטד התייחס אליו כאל "סרבי צנוע המאמין ב'הדרך שלי או משמעת יוגוסלבית'".
סלידתו הנודעת מה-NBA הובעה על ידי מליקוביץ' באופן תדיר. ב-2009 אמר מליקוביץ':
אינני מוקסם מהכדורסל ב-NBA כלל וכלל, ואומר לך למה. ראשית, פזורים על פני 30 ומשהו מועדונים בליגה הזאת, יש לך רק כארבעים, לערך, שחקנים באמת יוצאים מן הכלל. השאר הם רק שחקנים משניים שרק מוסיפים לזוהר ולמִפגן של כל זה – אני אפילו לא בטוח אם החבר'ה התומכים הללו היו מצליחים להתמודד בצורה מספקת ביורוליג. שנית, העונה הרגילה כולה היא טיול בפארק ללא אינטנסיביות וללא הגנה ראויה. אני מעדיף לצפות, לדוגמה, בציבונה משחקת נגד פרטיזן, בכל רגע נתון, על פני כל משחק NBA. למען ההגינות, רמת המשחק ב-NBA עולה ברגע שהפלייאוף מתחיל... אבל, באופן כללי, כל הפטנט של המערכת של ה-NBA השמה את השחקן האינדיבידואלי לפני הקבוצה, הוא משהו שיש לי איתו בעיות עמוקות. אני זוכר שבעבר, כאשר אימנתי את פנאתינייקוס, חברי איביצ'ה דוקן, אשר עבד באותה העת כסקאוטר עבור השיקגו בולס, הביא את מנכ"ל הבולס, ג'רי קראוס, לביתי באתונה. בין הדברים השונים שדנּו בהם, אמר לי קראוס שברגע שמייקל ג'ורדן יפרוש, הכדורסל יהפוך לספורט הרביעי בפופולריות שלו בארצות הברית, דבר שנראה לי מופרז באותה העת, אך כעת אני מבין שהאיש צדק לחלוטין. הם הפסידו 25% מצופי הטלוויזיה שלהם, בעצם כיוון שבחור אחד פרש. מצד שני, היו להם פחות ופחות שחקנים באמת מיומנים וטובים, ופחות ופחות מאמנים שבאמת ניהלו את הקבוצות שלהם, הכל כיוון שהם המשיכו להתעקש על המערכת שהכוכבים בבסיסה, בחיפוש אחר המייקל החדש.