היסטוריה של בוליביה
היסטוריה קדומה

ההתיישבות האנושית באזור שכיום הוא בוליביה החלה לפחות 12,000 שנים לפני ההווה (10,000 לפנה"ס). התקופה מזמן זה עד לכיבוש הספרדי במאה ה-16 לספירה מכונה "התקופה הפרה-קולומביאנית".
הרי האנדים, ובמיוחד החצי המזרחי של האלטיפלאנו – רמה גבוהה שמתפרשת על שטח יותר מ-200,000 קמ"ר – והעמקים שמקושרים לו, היו מוקד ההתיישבות וההתפתחות האנושית לאורך כל ההיסטוריה של האזור. אזור זה מהווה פחות משליש משטחה של בוליביה, אך קשיי הגישה לאזורים האחרים, בכללם אזורי השפלה, שבהם שורר אקלים טרופי וסובטרופי, הביאו לכך שההתיישבות האנושית בהם הייתה מוגבלת מאוד עד המאה ה-20, ובתקופה הפרה-קולומביאנית חיו בהם קהילות קטנות של ציידים-לקטים. בניגוד לכך, על הרי האנדים התפתחו לאורך השנים ציוויליזציות שהתבססו על חקלאות, מטלורגיה ומערכות חברתיות מורכבות. האזור שסובב את אגם טיטיקקה היה חשוב במיוחד להתפתחות האנושית. באזור זה בויתו לראשונה גידולים חקלאיים, כגון תפוח האדמה, ירקות שורש אחרים וקינואה. באזור הרי האנדים בויתו בעלי חיים כגון הלמות והאלפקות. מחצבי המתכת באזור שימשו עוד בתקופה הפרה-קלומביאנית לייצור אובייקטים לשימוש בני אדם. התפתחויות אלה אפשרו לתושבי האנדים הגבוהים להתקיים ואף ליצור עודף ששימש למסחר. מגוון המזון שניתן ליצור באזורים הגבוהים הוא מוגבל, כך שנוצר דפוס מסחר המכונה "אינטגרציה אקולוגית אנכית", שבמסגרתו ניהלו תושבי האנדים מסחר ענף עם תושבי החוף, העמקים והשפלה, על מנת להשיג מוצרים שלא ניתן להשיג באנדים, כגון קוקה, תירס, דגים ופירות.
תהליך הביות של צמחים ובעלי חיים נמשך אלפי שנים, ועד 2500 לפנה"ס לערך מרבית האוכלוסייה הייתה אוכלוסיית נוודים למחצה. עדרי הגמליים היו בסיס לפעילות כלכלית ענפה כבר בסביבות 4000 לפנה"ס; עדויות לקדרות קיימות מסביבות 3200 לפנה"ס; מוצרי טקסטיל נמצאו באתרי קבורה מסביבות 2500 לפנה"ס. שימוש בנחושת החל באזור מ-2000 לפנה"ס לפחות; שימוש בברונזה החל כנראה במאה הראשונה לפנה"ס.
עד המאה ה-21 המחקר אודות ההתיישבויות האנושיות והתרבויות הקדומות באזור שכיום הוא בוליביה היה מועט יחסית, והמידע לגביהן עדיין מועט ביחס לידוע על התיישבות באזורים שכנים, כגון פרו. התרבות הנחקרת ביותר מהעידן הקדום בבוליביה היא תרבות הטיוואנאקו, שהחלה להתבסס כיישוב באלטיפלנו, מעט מדרום לאגם טיטיקקה, במאה ה-2 לפנה"ס. בערך בשנת 100 לספירה היישוב היה כבר מפותח, עם מוסדות דתיים ועדויות לתוצרי מתכת וקדרות. מהמאה ה-7 לערך, התרבות שהתפתחה במקום החלה להתפשט, ומאז עד למאה ה-13 היא הייתה דומיננטית בדרום האנדים הפרואנים ובאזור שמדרום לאגם. חלק מהחוקרים של התרבות משערים שהשפעתה והתפשטותה הייתה דתית בעיקרה, אך קיימות עדויות גם לחשיבותה בתחום המסחר. התקופה הארוכה בה התקיימה תרבות זו, התאפיינה בהתפתחות מואצת של הטכנולוגיות החקלאיות, כולל התפתחות של חקלאות טרסות ומערכות השקיה מפותחות ביחס לתקופה, ופיתוחים אדריכליים. ישנה השערה שהתפשטות התרבות התרחשה בעיקר אודות לפיתוחים החקלאיים וההידרולוגים שלה, ושבהתאם, קריסתה במאה ה-13 קשורה לשינויים אקלימיים ולהתייבשות של האזור.
החל מסוף המאה ה-12 החלו להתבסס ממלכות האיימרה (אנ') באזור הרי האנדים המרכזיים. גבולן הצפוני של ממלכות אלה היה מעט מדרום לקוסקו, והן התפרשו דרומה על פני האנדים הצפוניים של בוליביה. ידוע על לפחות שבע "אומות" של דוברי איימרה וכל אחת מהן התחלקה לשתי "ממלכות". החזקות ביניהן – קויה ולופאקה – היו באזור אגם טיטיקקה; ויחד עם קאנאס, באזור קוסקו, הן היו החשובות ביותר. הייתה להן מערכת חברתית מעמדית, שהתבססה על חלוקה לקבוצות "אייו" (Ayllu), והיו גם מנהיגים מקומיים ("קסיקים" (אנ')), שתחתם התבססה מערכת של קניין פרטי בנפרד מקהילות האייו. גם קבוצות האייו וגם הקסיקים יצרו מעין מושבות באזורי העמקים ובשפלה, שהיוו בסיס להתפתחות האינטגרציה ה"אנכית" בין האזורים ולמסחר בין-אזורי.
לצד דוברי האיימרה התקיימו קהילות של דוברי אורו (אנ') ופקינה (אנ'), שכונו בשם הכללי "אורו". גם קהילות אלה התחלקו לקבוצות אייו, אך הן הודרו מהבסיס הכלכלי והפוליטי של ממלכות האיימרה, והן חיו כקבוצות עניות בשולי החברה. עם זאת, בני האיימרה רכשו כבוד מיוחד לתרבות של האורו. עובדה זו הביאה להשערה שקהילות האורו קדמו לממלכות האיימרה ואולי אף היו השארים של תרבות הטיוואנאקו. להשערה זו אין ביסוס מדעי.
בין הקהילות השונות שחיו בהרי האנדים הייתה תחרות עזה, ובתחילת המאה ה-15 החלה להתבסס עליונותה של קבוצה דוברת קצ'ואה, שבהמשך נודעו כבני האינקה. דוברי האיימרה, שהיו מפולגים ביניהם, לא הצליחו להתנגד להתפשטות של האינקה, ובחצי השני המאה ה-15 האזור עבר לשליטתם. האינקה הצטיינו ביכולתם הארגונית, הכלכלית, וביכולת הבנייה והפיתוח שלהם; הם היו מסוגלים להעביר כמויות גדולות של חיילים כדי לשלוט באזורים מרוחקים מבירתם, קוסקו, וכך להכפיף את תושביהם לשלטונם. ממלכות האיימרה הפכו לאזור "קויאסויו" – אחד מארבעת האזורים של האימפריה, שחויב בתשלום מס לאינקה. עם זאת, הגעת האינקה לא שינתה באופן מיידי את הארגון החברתי, הפוליטי והכלכלי של כל בני האיימרה, וחלקם שמרו על שפתם. ב-1470 פרץ מרד נגד האינקה באזור אגם טיטיקקה, החזק והעשיר יותר. כתוצאה מכך, האזורים החלשים יותר, כגון עמק קוצ'במבה, נכבשו על ידי האינקה והוקמו בהם מושבות של דוברי קצ'ואה. מרד זה ומרידות אחרות קבעו את גבולות התפוצה הגאוגרפית של שפות ילידיות, כפי שהיא קיימת עד היום. באזורים שהתבססו על חקלאות צמיתים, כגון העמקים שבאזור רכס האנדים המזרחי וביונגאס (אנ') (אזור של מורדות תלולים, מיוערים וחמים בין הרי האנדים לבין אזור היערות המזרחיים), האינקה השליטו בקלות יחסית את מרותם, והשפות שהיו באזורים אלה נכחדו לטובת הקצ'ואה. האינקה ניסו, אך ללא הצלחה, לכבוש את מישורי השפלה שמעבר להרי האנדים, וכתוצאה מכישלון זה שמרו העמים הילידיים על שפותיהם באזורים אלה (Ava Guaraní people).