stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרגריטה פנציירה
ביוגרפיה > 2018 > אלופת אירופה

באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, בריטניה באוגוסט 2018 זכתה פנציירה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא אליפות חדש של 2:06.18 דקות, לפני דריה אוסטינובה מרוסיה (2:07.12 דקות) וקטלין בוריאן מהונגריה (2:07.43 דקות). מדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב בתוצאה של 3:44.85 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.71 שניות.
ביוגרפיה > 2018 > מדליית ארד באליפות עולם בבריכת 25 מטר

באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר אותה שנה היא זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם מרטינה קררו, אלנה די לידו ופדריקה פלגריני בתוצאה של 3:51.38 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אליפות חדש של 3:45.58 דקות וסין (3:48.80 דקות). היא שחתה את סגנון הגב בתוצאה של 58.39 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.50 דקות, במקום 15 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.31 שניות, במקום שישי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:43.18 דקות, כשחיינית ראשונה היא שחתה תוצאה של 1:56.71 דקות ובמקום שמיני במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:46.44 דקות, כשחיינית רביעית היא שחתה ב"זינוק שליחות" את סגנון החתירה תוצאה של 24.48 שניות.
ביוגרפיה > 2019

באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:06.67 דקות, 5 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד שבה זכתה קיילי מאס מקנדה (2:06.62 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא לאומי חדש של 3:56.50 דקות. היא שחתה את סגנון הגב בתוצאה של 59.77 שניות ובמקום 11 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.83 שניות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בגלאזגו בדצמבר אותה שנה היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא לאומי חדש של 2:01.45 דקות וסיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.45 שניות.
ביוגרפיה > 2021

באליפות אירופה שנערכה בבודפשט במאי 2021 זכתה פנציירה ב-5 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-2 ארד. מדליית זהב בפעם השנייה ברציפות במשחה ל-200 מטר גב בשיא אליפות חדש של 2:06.08 דקות, לפני קאסי ווילד מבריטניה (2:07.74 דקות) וקטלין בוריאן מהונגריה (2:07.87 דקות). מדליות כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.01 שניות, אחרי קתלין דוסון מבריטניה (58.49 שניות) ולפני מריה קמנייבה מרוסיה (59.22 שניות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי משולב, כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זיקנוק שליחים" תוצאה של 2:00.57 דקות. משחה הגמר ל-100 מטר גב נערך פעמיים. בפעם הראשונה היא סיימה במקום רביעי בתוצאה של 59.65 שניות. אך מאחר שהשחיינית במסלול 8 לא שמעה את ההזנקה בשל תקלה במערכת, התוצאות בוטלו ונערך משחה חוזר, כעבור 2:21 שעות. מדליות ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:56.30 דקות, אחרי בריטניה שקבעה שיא אליפות חדש של 3:54.01 דקות ורוסיה (3:56.25 דקות), היא שחתה את סגנון הגב בתוצאה של 59.71 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב בתוצאה של 3:42.30 דקות, אחרי בריטניה שקבעה שיא אירופה חדש של 3:38.82 דקות והולנד (3:41.28 דקות), היא שחתה את סגנון הגב בתוצאה של 59.55 שניות.
שיאים אישיים > בריכה אולימפית

100 מטר גב: 58.92 שניות (2019), שיא איטליה
200 מטר גב: 2:05.56 דקות (2021), שיא איטליה
שיאים אישיים > בריכת 25 מטר

100 מטר גב: 56.57 שניות (2019), שיא איטליה
200 מטר גב: 2:01.45 דקות (2019), שיא איטליה
נורית בר-יוסף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1975 (בת 49 בערך) בוסטון, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר ג'וליארד, מכון קרטיס למוזיקה 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  כינור 
 פרופיל ב-IMDb
 
נורית בר-יוסף (באנגלית: Nurit Bar-Josef, נולדה ב-1975 בבוסטון) היא כנרת יהודיה אמריקאית, בת לאב ישראלי ואם אמריקאית. בשנת 2001 מינה אותה המנצח ליאונרד סלטקין לקונצרטמייסטר של התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית (הצעירה ביותר שמונתה עד אז לתפקיד זה בתזמורת אמריקאית חשובה). קודם לכן, משנת 1998 עד 2001 הייתה משנה לנגן הראשי של התזמורת הסימפונית של בוסטון ושל תזמורת הטיילת של בוסטון ובעונת 1998-1997 הייתה משנה לנגן הראשי בסקציית הכינור השני של תזמורת סנט לואיס.
חייה

נורית בר-יוסף למדה במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה אצל אהרון רוזנד ואחר בג'וליארד בניו יורק אצל רוברט מאן.
בר-יוסף הופיעה כסולנית עם תזמורות רבות, בהן התזמורת הסימפונית הלאומית, התזמורת הסימפונית ותזמורת הטיילת של בוסטון, תזמורת סנט לואיס ועוד. בנגינת מוזיקה קאמרית הופיעה בפסטיבל המוזיקה הקאמרית של סיאטל, בפסטיבל המוזיקה של אספן, בטנגלווד ועוד. עם זאת, היא אינה רואה את עצמה כסולנית אלא ככנרת, המופיעה מדי פעם כסולנית. מופת הביצוע שאליו היא נושאת עיניה הוא יצחק פרלמן, שאל הקול שלו היא שואפת להשתוות.
נורית בר-יוסף הייתה בין מייסדי קבוצת הנגנים הקאמריים של מרכז קנדי ונמנתה עם חברי הקבוצה במשך תשע שנים, כמו כן, היא ממייסדי רביעיית דריידן. היא הופיעה בבית הלבן עם מאסטרו כריסטוף אשנבאך.
בר-יוסף נישאה ביולי 2010 לאריך הקשר, נגן בסון. השניים חיים בוושינגטון.
נורית בר-יוסף מנגנת בכינור ז'אן באטיסט ויום משנת 1871, בהשאלה מן הספרייה.
פרסים ואותות הוקרה

פרס ראשון בתחרות התזמורת הסימפונית של בוסטון
פרס ראשון בתחרות התזמורת הסימפונית של אוניברסיטת וולסלי
פרס ראשון בתחרות קורפוס כריסטי לאמנים צעירים
פרס ראשון בתחרות הקונצ'רטו של ג'וליארד
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה של נורית בר-יוסף באתר מרכז קנדי
↑  וושינגטון ג'ואיש ויק, ריאיון עם נורית בר-יוסף 14 בינואר 2015
↑  נורית בר-יוסף באתר של רביעיית דריידן
מרדכי צאנין

| --- | --- |

 לידה:  1 באפריל 1906 סוקולוב פודלסקי, רפובליקת פולין 
 פטירה:  4 בפברואר 2009  (בגיל 102) ישראל 
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  פולין, ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 פרסים והוקרה:  פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש 
 הערות:  סופר
 תרומות עיקריות
 מחבר המילון הגדול יידיש-עברית-יידיש; מייסד ועורך העיתון "לעצטע נייעס"
 
דיוקנו של מרדכי צאנין בצעירותו בפולין
מרדכי ישעיה צאנין (1 באפריל 1906 - 4 בפברואר 2009) היה בלשן וסופר יידיש, מילונאי ועיתונאי, ומנהיג תרבותי של היידיש בישראל. מחבר המילון הגדול יידיש-עברית-יידיש, מייסדו ועורכו של העיתון "לעצטע נייעס".
קורות חייו > תחילת דרכו

נולד בשם מרדכי ישעיה צוקרמן לדוד וטובה מלכה בו' בניסן תרס"ו, 1906, בעיירה סוקולוב פודלסקי (Sokolov Podlasky) שבפולין. בבית הוריו קיבל חינוך מאביו, שהיה אוטודידקט משכיל. לאחר מכן למד ב"חדר" (אצל שלושה מלמדים) ובישיבה של הרב יצחק זליג מורגנשטרן, מסוקולוב. בצד החינוך היהודי למד מספרי לימוד בשפה הפולנית. בשנת 1921 עקרה המשפחה לוורשה וצאנין למד בגימנסיה פולנית.
מאוחר יותר, צאנין לא פסח על אף הרצאה בנושא ספרות באוניברסיטת ורשה, ו"בלע" את כל ספרי הספרות היפה שהיו בספרייה היחידה באזור היהודי של ורשה, ביידיש ובפולנית, בתרגום מגרמנית, מרוסית ומצרפתית. 
העיתון הראשון בו כתב בוורשה היה הפאלקסצייטונג, שהיה עיתונה של מפלגת הבונד, איתה הזדהה צאנין באותה עת.
הוא התנגד לציונות. כפי שהסביר לימים, "העיתונים 'היינט' ו'דער מאמענט' היו בשבילי טרייף; הם היו ציוניים."
צאנין עבד בארגון המרכזי של בתי הספר האידים בוורשה (TSYSHO).
הסיפור הראשון שכתב פורסם בכתב העת ביידיש "אויפגאנג" בשנת 1928 בוורשה. בשנים 1932 ו-1934 הוציא לאור שני ספרים.
לפני מלחמת העולם השנייה החל לשרת בצבא הפולני. עם פרוץ מלחמת העולם בספטמבר 1939 גויס, אך הדיוויזיה שבה שירת לא הספיקה ללחום נגד הנאצים. הוא שב לוורשה, עבר את הפצצות הגרמנים על ורשה והצליח לחלץ את הוריו ואחיותיו מפולין (הם הצליחו להגיע ארצה)
ולאחר חודשיים תחת שלטונם של הנאצים ברח לליטא ה"חופשית". כאשר זו נכבשה על ידי הצבא האדום, המשיך בנדודיו ליפן, שבה עבר בין מרכזים היסטוריים ותרבותיים, ולשאנגחאי שבסין. בדרכו לארץ ישראל שהה חצי שנה בהודו, כי המצרים לא הרשו ליהודים לעבור בארצם בדרך לארץ ישראל. הודות לנחום אפנדי, רבה של מצרים, זכה להגיע לארץ ישראל בשנת 1941, בימים שהגנרל רומל עמד על גבול מצרים ומולו ניצב הפילדמרשל הבריטי מונטגומרי. בארץ ישראל השתקע בתל אביב, בה פעל עד מותו.
בתל אביב התפרנס מחנות לתיקים שפתח. במקביל פרסם גם סיפורים ביידיש שפרסם בעיתונים.
לאחר תום המלחמה, בסוף שנת 1945 יצא צאנין לסיור בן שנה בפולין ובמהלכו שלח מאמרים ליומון היידי "פארווערטס" בניו יורק. במאמריו דיווח על חורבנן של כמאה קהילות יהודיות בערים ועיירות בפולין. את רשמי המסע פרסם לאחר מכן גם בספר "איבער שטיין און שטאק: א רייזע איבער הונדערט חרוב געווארענע קהילות אין פוילן" שיצא לאור ב-1952 (תורגם לעברית: "תל-עולם: מסע על פני 100 קהילות נחרבות").
קורות חייו > פעילותו כעיתונאי ועורך

מאז הקמת המדינה היה הדמות המרכזית שפעלה למען התערותם והתחברותם של מאות אלפי עולים דוברי יידיש בחיי המדינה. ביולי 1948 החל לפרסם שבועון ביידיש בשם "אילוסטרירטער וואכנבלאט" (ביידיש: "שבועון מאויר"), שיצא לאור עד אוקטובר 1949.
לאחר מכן ייסד, עם שני שותפים, את השבועון "לעצטע נייעס" (ביידיש: "חדשות אחרונות").
צאנין ביקש להפוך את השבועון ליומון אך לא קיבל לכך רישיון מן הרשויות, שניסו למנוע את הפצת השפה והתרבות היידית, "לשון הגולה". לשם השוואה, יומונים בגרמנית, באנגלית, בהונגרית, בצרפתית ובערבית הורשו והופיעו בישראל. כדי לעקוף את ההגבלה, הופיע "לעצטע נייעס" 3 פעמים בשבוע ובשלושת ימי השבוע הנותרים הוציא צאנין עיתון בשם אחר.
אחרי מאבק בן תשע שנים בשלטון, קיבל צאנין ב-1958, רישיון להפיכת השבועון ליומון. בשיאו הופץ העיתון בימי שישי בכ-30.000 עותקים. ב-1960 מכר את העיתון ל"חברה המאוחדת לפרסומים" שהייתה בשליטת מפא"י והשתלטה על מרבית העיתונות הלועזית בישראל. צאנין המשיך לערוך את העיתון עד 1977. כעבור שנים, עם התמעטות קוראיו, הפך העיתון לשבועון, ובמתכונת זו הופיע עד לסגירתו ביולי 2006. בהיותו מייסדו ועורכו הראשי של "לעצטע נייעס", הפך את העיתון למוסד שדאג לקליטתם של מאות אלפי עולים חדשים והשתלבותם בארץ. בגלל מגמת העיתון להדגיש את עליונותה של התרבות היהודית המזרח-אירופית, האשכנזית, 
פנו חברי מפא"י יוצאי עדות המזרח בקיץ 1964 למוסדות מפא"י בדרישה להדיח את צאנין מעריכת "לעצטע נייעס". הניסיון לא צלח וצאנין נותר חבר ב"ועדת העורכים" של העיתון.
ב-1968 יסד צאנין את השבועון "צאנינס אילוסטרירטע וועלט" (העולם המאויר של צאנין), וערך אותו במשך שבע שנים.
קורות חייו > פעילותו כסופר יידי

מרדכי צאנין חיבר ופרסם כארבעים כרכים ביידיש: סיפורים, רומנים, נובלות, ביקורות, ביוגרפיות ועוד. שפר מזלו יחסית ליוצרי יידיש אחרים, וחמישה מספריו תורגמו ויצאו לאור בעברית. בשנות פעילותו בתל אביב פרסם למעלה מעשרים ספרים בסגנונות ספרותיים שונים, בהם אפוס היסטורי בשישה כרכים, "ארטאפאנוס חוזר הביתה" אותה כתב במשך 20 שנים (בשנים 1966–1986).
את סיפור בריחתו מפולין לאחר הכיבוש הנאצי פרסם בספר "גרענעצן ביז צום הימל" (גבולות עד השמים), בשנת 1970.
הוא ערך והוציא לאור מילון שלם עברי-יידיש ויידיש-עברי, המשמש עד היום המילון הבסיסי לשפות אלו. בנוסף ליצירתו הספרותית זכתה להערכה רבה פעילותו למען ההכרה בתרבות היידיש כחלק אינטגרלי של היצירה התרבותית הלאומית של עם ישראל ושל מדינת ישראל. הוא נמנה עם פעילי בית שלום עליכם בתל אביב. בזכותו שונה מעמד היידיש בישראל ואף הופקה מדליה רשמית לציון תרבות היידיש והעותק הראשון נמסר לו. כן הונפק בול לציון היידיש ותרבותה.
מרדכי צאנין היה מיוזמי ומקימי בית לייוויק, ביתה של אגודת סופרי ועיתונאי יידיש בישראל. הבית נחנך בשנת 1970 ובמשך השנים שמרדכי צאנין עמד בראש אגודת סופרי ועיתונאי יידיש בישראל, התנהלה בבית פעילות תרבותית מקיפה: ערבי קריאה וספרות, מופעי מוזיקה ותיאטרון, פעילות אשר ממנה נהנה ציבור רחב של תושבי העיר. במשך כל שנותיו בישראל היה מקום מושבו של מרדכי צאנין בתל אביב, ותושבים רבים בעיר נהנו מפרי פועלו. שמו של צאנין היה מוכר בארץ ובעולם כלוחם עיקש למען שפת היידיש ותרבותה, וכאחד מגדולי סופרי היידיש.
מרדכי צאנין נפטר בי"א בשבט תשס"ט 4 בפברואר 2009 ונטמן בבית הקברות נחלת יצחק ליד רעייתו דבורה דורה לבית אלטר (1909–1996). הוא הותיר אחריו את בנו זאב ונכדים.
אחותו, פלה, נישאה לאדריכל יצחק בונה (בלקס).
כתביו בעברית

ארטאפאנוס חוזר הביתה, סאגה בת 6 כרכים, תרגם ש. מנדל, המנורה, תל אביב, 1967
גזר הדין, שורשים, תל אביב, 1987
דרכי הגורל היהודי, מסות, המנורה, תל אביב, 1967
מילון יידיש-עברית עברית-יידיש שלם, תל אביב, 1982
תל עולם: מסע על פני מאה קהילות נחרבות, תל אביב, המנורה, 1962
לקריאה נוספת

עקיבא צימרמן: חדשות אחרונות ביידיש - לדמותו של מרדכי צאנין, עת מול, גיליון 218, עמ' 15 - 17, אוגוסט 2011
לעקסיקאן פון דער נייער יידישער ליטעראטור, באנד 7, עמ' 532–534
הערות שוליים

↑  לעקסיקאן פון דער נייער יידישער ליטעראטור, באנד 7, עמ' 532
↑  Электронная еврейская энциклопедия, "Цанин Мордехай", https://eleven.co.il/article/14589
↑  סרטון של התוכנית חיים שכאלה ,https://www.youtube.com/watch?v=ZoKeYt2r_w0
↑  בני מר, מייסד עיתונות היידיש בישראל, מרדכי צאנין, מת בגיל 103, באתר הארץ, 6 בפברואר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279164505171  PLWABN: 9810541483505606  BnF: cb12643182g (data)  GND: 11915871X  ISNI: 0000 0000 6652 7519  LCCN: n79054151  NTA: 138374171  SELIBR: 241763  SUDOC: 129220949  VIAF: 82243550   WorldCat (עם VIAF): 82243550
נח"ל גינת

| --- | --- |
 תאריך ייסוד:  1 בפברואר 1983 
 קואורדינטות:  32°28′28″N 35°16′25″E﻿ / ﻿32.47436944°N 35.27353056°E﻿ / 32.47436944; 35.27353056 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הכרמל מוגדלת) נח"ל גינת(למפת הכרמל רגילה) נח"ל גינת(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נח"ל גינת(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נח"ל גינת  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
נח"ל גינת הייתה היאחזות נח"ל שהוקמה בשנת 1983 על ידי העובד הלאומי. ההיאחזות מוקמה מעט צפונית-מערבית לעיר ג'נין, לצד כביש 66.
ההחלטה על הקמת ההיאחזות התקבלה ב־1982. ועדת השמות הממשלתית אישרה את שם האתר בפברואר 1983.
מקור שמה של גינת הוא הדמיון הלשוני לשם העיר הסמוכה ג'נין. כמו כן, באזור שכנה העיר המקראית גינת המזוהה עם ג'נין ומופיעה בשמו של הטוען לכתר מלכות ישראל – תבני בן גינת.
במסגרת הסכמי אוסלו עם הרשות הפלסטינית, פורקה ההיאחזות וישראל נסוגה מהשטח. במקום בו הייתה ממוקמת ההיאחזות קיים כיום בסיס של הביטחון המסכל של הרשות הפלסטינית.
הערות שוליים

↑  רשימת ההיאחזויות | העמותה להנצחת חללי הנח"ל
↑  רחמים יעקב, אריה בנדר, חנן שלאין ועודד שורר, גוש אמונים: בקרוב נקים עוד התנחלויות, מעריב, 7 באוגוסט 1991
↑  „בני בתירה”, „משכיות” ו„פלס” - שמות חדשים ליישובים ולאתרים, דבר, 7 בפברואר 1982
↑  ילקוט הפרסומים 3165 (עמ' 1492), ‏24 בפברואר, 1985
↑  היאחזות נח"ל גינת לשעבר, באתר עמוד ענן
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יוסף באביטש

אין תמונה חופשית
יוסף באביטש (נהגה: בַּבִּיץ'; ה'תרמ"ה, 1885 – ה'תש"ב, 1942) היה מחנך, סופר וביוגרף יהודי פולני. שנספה בשואה.
ביוגרפיה

נולד בפרוז'ני ובה פעל רוב חייו. התחנך בחינוך מסורתי, ב'חדר' ובישיבות. בבגרותו השתלם בקורסים הפדגוגיים בגרודנו ומאז עסק בהוראה.
באביטש כתב ביידיש ובעברית, מלבד ספריו (שנכתבו כולם ביידיש) כתב באביטש מאמרי ביקורת, מסות וסיפורים בעיתוני היידיש הבאים: אונזער לעבען, היינט, ליטערארישע בלעטער, מאמענט ומארגען זשורנאל. וכן בעיתונים העבריים: הזמן, המליץ, הצפירה ואחרים.
בעיתון 'בדרך' פרסם בקביעות ביוגרפיות של סופרי עברית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נכלא בגטו פרוז'ני שבו מצא את מותו במהלך החורף של שנת ה'תש"ב (1942–1943).
לקריאה נוספת

יוסף באביטש, בתוך: ידיעות גנזים, 81 (ניסן תשל"ג), שנה 10 כרך ה: סופרים עברים שנספו בשואה, עמ' 327–328
יחסי ברזיל – קוסטה ריקה

| יחסי ברזיל – קוסטה ריקה |
| --- | --- |
ברזיל: קוסטה ריקה


ברזיל: קוסטה ריקה
שטח (בקילומטר רבוע)
8,515,770: 51,100
אוכלוסייה
212,203,410: 5,135,708
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,173,666: 86,498
תמ"ג לנפש (בדולרים)
10,243: 16,842
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה

יחסי ברזיל–קוסטה ריקה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל לרפובליקת קוֹסְטָה רִיקָה. היחסים בין המדינות החלו ב-1857, אך רק בשנת 1907 יוצגו המדינות באמצעות חילופי דיפלומטים.
ייצוג

לקוסטה ריקה יש שגרירות בברזיליה בירת ברזיל, ולברזיל שגרירות בסן חוסה קוסטה ריקה. לקוסטה ריקה יש גם קונסוליות בקוריטיבה, פלוריאנופוליס, ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו. שתי המדינות חברת בארגון מדינות אמריקה.
ביקורים הדדיים

מאז כינונם של היחסים הדיפלומטים, ארבעה נשיאי קוסטה ריקה ביקרו בברזיל: חוסה פיגרס פרר ב-1974, חוסה מריה פיגרס ב-1997, מיגל אנחל רודריגס ב-1999 ואוסקר אריאס בשנת 2008. שני נשיאים ברזיאלים ביקרו עד עתה בקוסטה ריקה: פרננדו אנריקה קרדוזו ב-2000 ולואיז אינסיו דה סילבה בשנת 2009.
מרוץ דראג

ערך זה עוסק בסוג של מרוץ מכוניות. אם התכוונתם לתוכנית מציאות בהנחיית רו פול, ראו .
מרוץ דראג בהוקנהיימרינג, גרמניה, 2003.
מרוץ דראג הוא סוג של מרוץ מכוניות. זוהי קטגוריית מרוצים מסוימת שבה מתחרים כל פעם שני רכבים במרוץ ראש בראש במקצה של מסלול ישר באורך 403 מטרים (רבע מייל) כאשר המטרה היא להגיע ראשון. המרוץ מתבצע בשיטת נוק-אאוט כאשר כל מנצח במקצה עולה לשלב הבא, בו הוא מתמודד מול מנצח אחר, עד שמגיעים לגמר.
רכבי דראג הם רכבים תקניים כביכול לנסיעה בכביש, אלא שבעליהם משפרים אותם כל העת על מנת לנצח בתחרות. לעיתים מוסיפים על רכב שמגיע מהיצרן עם 200 כ"ס (150 קילוואט) עוד מאות כוחות סוס כך שישנם רכבי דראג עם מעל ל-1,500 כ"ס (1,100 קילוואט). תפעול הרכבים יקר מאוד ולכן משתמשים ברכבים האלו בדרך כלל רק למרוץ הדראג עצמו. בחוקי המרוץ מותר לערב בתערובת הדלק כל רכיב שייתן תאוצה טובה יותר וכל שיפור שניתן להעלות על הדעת.
בישראל מתקיים מדי שנה מאז 2012 מרוץ דראג רשמי, לרוב במנחת דימונה, בתמיכת משרד התרבות והספורט.
נורית אביב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 במרץ 1945 (בת 79) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  צרפת, ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1967
 מקום לימודים:  המכון ללימודי קולנוע מתקדמים 
 פרסים והוקרה:  prix Édouard-Glissant (2019) 
 https://nurithaviv.com
 פרופיל ב-IMDb
 
נורית אביב (נולדה ב-11 במרץ 1945 בתל אביב) היא צלמת קולנוע ובמאית החיה בין תל אביב לפריז.
ביוגרפיה

נורית אביב נולדה להנס חיים פין, אחד מצלמי העיתונות הראשונים שפעלו בארץ, ומגיל צעיר סייעה לאביה במלאכת הצילום.
למדה צילום קולנוע, ב-IDHEC בפריז והייתה לאשה הראשונה שהתקבלה למגמת הצילום. היא הייתה גם האשה הראשונה בצרפת שזכתה להכרה כצלמת מהמכון הלאומי לקולנוע (CNC). כיום היא מלמדת קולנוע בבית הספר סם שפיגל בירושלים וכן בפריז ובמינכן.
נורית אביב ביימה 12 סרטים דוקומנטריים. בלב יצירתה העיסוק בשפה. סרטה "משפה לשפה" שפתח את הטרילוגיה על השפה העברית, זכה בשנת 2004 בפרס הראשון בפסטיבל דוקאביב. בשנת 2008 ערך לה המוזיאון "Jeu De Paume" בפריז תערוכת רטרוספקטיבה. בנובמבר 2015 ערך לה "מרכז פומפידו" בפריז רטרוספקטיבה גדולה, ובה הוקרנו 40 סרטים, ובהם סרטים שצילמה, סרטים שביימה וכמה סרטים של במאיות ובמאים שאביב בחרה להזמין. סרטיה מוצגים באופן קבוע בבתי קולנוע בפריז, ההקרנות מלוות בדיונים שמנחים אנשי רוח מתחומים שונים.
אביב צילמה כמאה סרטים עלילתיים ודוקומנטריים, הראשון שבהם הוא הסרט "שבלול" בבימוי בועז דוידזון. בין הבמאים שאיתם עבדה עמוס גיתאי, אנייס ורדה, רנה אליו, ז'ק דוילון, מיכל בת-אדם ("על חבל דק"). ב-1980 צילמה את "מעגלים של שישבת" ביחד עם גדי דנציג.
ב- 2023 הוקרן בפסטיבל דוקאביב סרטה של היוצרת זהר ברנט "נורית אביב - אישה עם מצלמה" דיוקן קולנועי של נורית אביב.
סרטים שביימה

2020: Yiddish
2018׃ Signer
2015: פואטיקה של המוח
2013: בשורות
2011: שפה אחת ודברים אחדים
2008: לשון קודש, שפת חול
2004: משפה לשפה
2004: האלף בית של ברולי בואברה
2002: אובדן
2001: אלנבי, קטע
2000: מילה
1997: מקום, עבודה
1992: השבט האירופאי
1989: כפר קרע, ישראל
הערות שוליים

↑  גואל פינטו, בין שפת התמונות לשפת המלים, באתר הארץ, 30 במרץ 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 269804  NLI: 987007524917305171  BnF: cb14049499q (data)  GND: 140341056  ISNI: 0000 0000 7840 5121  LCCN: no2006013178  SUDOC: 059784407  VIAF: 39579072   WorldCat (עם VIAF): 39579072
יאיר רייזנר

| --- | --- |

 לידה:  1948 (בן 76 בערך) ישראל
 ענף מדעי:  אימונולוגיה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1974)  מכון ויצמן למדע  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  המרכז לסרטן ע"ש מ' ד' אנדרסון באוניברסיטת טקסס (מרץ 2018)  מכון ויצמן למדע (1981–מרץ 2018) 
 פרסים והוקרה:  פרס א.מ.ת. פרס מורטימר (ASBMT) פרס רפפורט להצטיינות במחקר ביו-רפואי פרס לחלוצי השתלת מח עצם על שם Mechtild Harf (DKMS, Germany)
 
יאיר רייזנר (נולד ב-1948) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לאימונולוגיה במכון ויצמן למדע,
ופרופסור במחלקה להשתלות תאי גזע המטופויטיים ותרפיה תאית במרכז לחקר הסרטן MD Anderson ביוסטון, טקסס.
רייזנר מוכר כחלוץ ומוביל בנושא השתלת מח עצם מתורמים בלתי תואמים.
ביוגרפיה

רייזנר נולד ב-1948 בתל אביב וגדל ברמת גן.
למד בתיכון אהל שם ואת שירותו הצבאי עשה בחיל האוויר.
סיים לימודי תואר ראשון בכימיה ובפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1972, ולימודי תואר שני בביוכימיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב־1973.
ב-1978 סיים רייזנר את לימודי הדוקטורט (PhD) בהצטיינות בהדרכת פרופ' נתן שרון במחלקה לביופיזיקה של מכון ויצמן למדע.
לאחר מכן המשיך להשתלמות פוסט דוקטוריאלית במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג בניו יורק, בקבוצתו של רוברט גוד, ממניחי יסודות מדע האימונולוגיה.
רייזנר חזר לפעול כמדען במכון ויצמן ב-1981.
ביוגרפיה > פעילות אקדמית

פרופסור אמריטוס במחלקה לאימונולוגיה במכון ויצמן, ופרופסור במחלקה להשתלות תאי גזע המטופויטיים ותרפיה תאית במרכז לחקר הסרטן MD Anderson ביוסטון, טקסס.
בשנים 2005-2014 כיהן כראש המחלקה לאימונולוגיה במכון ויצמן.
ב-2005 שימש כנשיא הראשון של האגודה הישראלית לתאי גזע.
רייזנר פרסם למעלה מ-230 מאמרים בעיתונים מדעיים מהשורה הראשונה. משתתף במערכות ירחונים מקצועיים רבים, ובין השנים 2004–2009, שימש כעורך חבר בביטאון של האגודה הבינלאומית להמטולוגיה ניסויית (אנ').
ב-2015 שימש כעורך חבר בפקולטת האלף (אנ') בנושא של מודולציה חיסונית.
ב-2020 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ביוגרפיה > פעילות אקדמית > תרומתו למדע

ב-1980, בעת שעבד בסלואן קטרינג בניו יורק, הראה רייזנר בפעם הראשונה ביחד עם ד"ר ריצ'רד או'ריילי, כי ניתן לרפא את מחלת 'ילדי בועה' (SCID) על ידי השתלת מח עצם מתורם בלתי תואם וזאת בתנאי שמח העצם מנוקה מתאי T. שיטת רייזנר הביאה לריפוי מוצלח של ילדי בועה רבים.
באסון צ'רנוביל ב-1986, כאשר הוחלט לנסות ולהציל חולים שנחשפו למנת קרינה גבוהה במיוחד, הוזמן רייזנר למוסקבה על ידי הממשלה הסובייטית וביצע בעזרת צוות אמריקאי בראשות ד"ר רוברט גייל והצוות המקומי, 4 השתלות של מח עצם מנוקה מתאי T, בארבעה חולים להם לא נמצא תורם מתאים במשפחה. שניים מחולים אלה החלימו מנזקי הקרינה.
החל מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, התמקדו מחקריו של רייזנר בניטרול של תאי T, השורדים את הטיפול המקדים בקרינה וכימותרפיה, הניתן לחולי לוקמיה לפני השתלת מח עצם, שכן תאים אלה מונעים קליטת שתל בלתי תואם. מחקריו הראו כי ניתן להתגבר על מחסום זה, על ידי השתלת מנות ענק (megadose) של תאי גזע.
תאים אלו, יודעים לנטרל תאי T בעזרת מנגנון ייחודי המכונה 'וטו' (אשר נחקר על ידי רייזנר החל מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20).
תובנות אלה הביאו לשיתוף פעולה פורה על פני עשרות שנים עם פרופסור מסימו מרטלי בפרוג'ה שבאיטליה, שעמד בראש אחד המרכזים הגדולים להשתלת מח עצם, ויחד ביצעו למעלה מ-300 השתלות מתורמים בלתי תואמים, והראו כי אכן ניתן בשיטה הזו להתגבר על דחיית השתל.
בשנים האחרונות ממשיך רייזנר לחקור מנגנוני פעולה של תאים שיוצרים סבילות חיסונית.
במיוחד תיאר בהרחבה את אופן פעולתם של תאי 'וטו' מסוג T, שמשתקים באופן ייחודי דחיית שתל במנגנון המבוסס על FasL.
תאים אלה ניתנים לגידול בתרבית לצורך השתלה, וגישה זו, שעשויה לאפשר השתלה בטוחה יותר עם חשיפה מינימלית להקרנה וזיהומים, נבחנת בניסוי קליני ראשוני בארצות הברית, במרכז מ' ד' אנדרסון לסרטן באוניברסיטת טקסס, יוסטון, טקסס.
בנוסף למחקרים אלה, מחקריו של רייזנר בעשור האחרון אפיינו תאי גזע הנמצאים ברקמת הריאה, והראו כי יש ביכולתם לשקם ריאות פגועות במודלים פרה-קליניים של מחלות ריאה שונות.
פרסים והוקרה

1996 – פרס מורטימר של האגודה האמריקאית להשתלות מח עצם (ASBMT)
2002 – פרס בינלאומי Maharshi Sushruta לחלוצי אימונולוגיה של השתלות (אחמדבד, הודו)
2003 – נבחר על ידי רשת הטכנולוגיה העולמית כאחד מחמשת המדענים בעולם הרפואה שמחקריהם עשויים להשפיע ביותר על העשור הבא
2003 – דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פרוג'יה באיטליה.
2004 – פרס אביש-פרנקל להצטיינות במדעי החיים
2012 – פרס אלקלס של ההקרן הקיימת להצטיינות במחקר ביו-רפואי
2013 – פרס האגודה האירופית להשתלות מח עצם לציון שלושים שנות מחקר
2014 – פרס רפפורט להצטיינות במחקר ביו-רפואי
2015 – פרס בויטלר למחקר גנטי מצטיין
2016 – מדליית Jaap de Graeff מאוניברסיטת ליידן
2017 – ההרצאה השנתית על שם או'ריילי בסלואן קטרינג – על מפעל חיים בהשתלת תאי גזע המטופויטיים
2018 – פרס לחלוצי השתלת מח עצם על שם Mechtild Harf, הניתן על ידי DKMS בגרמניה
2019 – פרס א.מ.ת. להישגים במדעי החיים
2020 – נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים