stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אימפריית השחיתות
הערות שוליים

↑  "Ron Scalpello to direct British crime thriller "The Corrupted"". Eclipse Global Entertainment. נבדק ב-21 אוק' 2018. {{cite web}}:  (עזרה)(הקישור אינו פעיל)
↑  Vlessing, Etan. "Berlin: Sam Claflin Joins Timothy Spall in 'The Corrupted' (Exclusive)". The Hollywood Reporter. נבדק ב-21 אוק' 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Clarke, Stewart. "Noel Clarke Joins Sam Claflin in Crime Thriller 'The Corrupted' (EXCLUSIVE)". Variety. נבדק ב-21 אוק' 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pip Ellwood-Hughes, The Corrupted: poster and trailer released for Sam Claflin and Timothy Spall’s new film (באנגלית אמריקאית)
אייוו

| --- | --- |

אייוו
 מדינה:  נאורו נאורו
 מושל:  René Harris
 שפה רשמית:  נאורית, אנגלית
 שטח:  1.1 קמ"ר
 גובה:  26 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  1,220 (2011)
 קואורדינטות:  0°31′48″S 166°54′42″E﻿ / ﻿0.53°S 166.91166666667°E﻿ / -0.53; 166.91166666667 
 אזור זמן:  UTC +12
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אייוו (בנאורית: Aiwo) היא מחוז במערב מדינת האי נאורו. שטח המחוז הוא 1.1 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 1,285 תושבים נכון לשנת 2006. למרות שאין לנאורו בירה ולרוב מתייחסים אל יארן כאל בירת נאורו, לעיתים מקובל להתייחס לאייוו כאל הבירה הבלתי רשמית של המדינה. רוב מפעלי התעשייה של נאורו מרוכזים במחוז. אתרים חשובים במחוז הם: נמל חדש, צ'יינהטאון, אחד משני מלונות התיירות במדינה, תחנת כוח, מנהל ממשלה המקומי של נאורו, ומתקנים של חברת הזרחה הנאורית.
הערות שוליים

↑  GeoHive - Nauru population statistics
אל-אצמעי

| --- | --- |
 לידה:  740 בצרה, עיראק 
 פטירה:  828 (בגיל 88 בערך) בצרה, עיראק 
 ענף מדעי:  בלשנות, זואולוגיה
 מקום מגורים:  עיראק
 הערות:  אחד מהפילולוגים המובילים באסכולה הבצרית של הדקדוק הערבי
 תרומות עיקריות
 נחשב למדען המוסלמי הראשון שחקר בעלי חיים באופן מעמיק.
 
עבד אל-מלכ אל-אצמעי (בערבית: أبو سعيد عبد الملك ابن قريب الأصمعي; בתעתיק לעברית: אבו סעיד עבד אלמלכ אבו קֻרַיְבּ אלאצמעי) (בערך 740–828 לספירה) היה פילולוג ואיש מדע ערבי. היה אחד מהפילולוגים המובילים באסכולה הבצרית של הדקדוק הערבי. היה תלמידו של הפילולוג הערבי ומייסד האסכולה הבצרית של הדקדוק הערבי, אבו אל-עמר אבן אל-עלא ושל אל-ח'ליל בן אחמד. בלימודיו אל-אצמעי רכש ידע נרחב בערבית הקלאסית ובשירה הקדם-אסלאמית. בין היתר עסק גם בתחום מדעי החיים והזואולוגיה. הוא נחשב למדען המוסלמי הראשון שחקר בעלי חיים באופן מעמיק.
יצירתו

אל-אצמעי כתב יצירות רבות, ביניהם:
כתאב אל-ח'יל (ספר הסוסים), כתאב אל-איביל (ספר הגמלים), כתאב אל-פארק (ספר על בעלי חיים נדירים), כתאב אל-וחוש (ספר על חיות בר), כתאב אל שאת (ספר הכבשים) וכתאב ח'לק אל-אנסאן (ספר יצירת האדם) שמספק מידע מפורט על האנטומיה האנושית.
אכלואוס

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  217 קילומטרים
 אגן ניקוז:  6,329 קמ"ר 
 יובלים:  Agrafiotis, Granitsiotis, Megdovas, Dimikos 
 שפך:  הים היוני 
 מדינות באגן הניקוז:  יוון 
 
 
מפת נהר אכלואוס
אכלואוס (נקרא גם אכלוס; ביוונית: Αχελώος) הוא נהר במערב יוון הנשפך לים היוני. אורכו הוא 220 קילומטרים. הוא היווה את הגבול בין אקארנאניה לאטוליה בעת העתיקה. הנהר זורם בדרך כלל דרומה.
על הנהר יש חמישה סכרים. ממעלה הזרם למורד הזרם נמצא סכר מסוכורה, שהושלם בשנת 2001. מתחתיו נמצא סכר סיקיה, שנבנה בחלקו. בהמשך נמצא הקרמסטה (1965), קסטרקי (1969) וסטרטוס (1989).
הרודוטוס, שהבחין בכוחו המשתנה של קו החוף של נהר האכלוס, אף השווה אותו לנילוס.
היסטוריה

בימי קדם, הנהר היה הנהר הגדול והמפורסם ביותר ביוון. הוא היווה את הגבול בין אקרנניה לאטוליה. הנהר לרוב נקרא בשטחה של אקרנניה, אך לפעמים הוא מוקצה לאטוליה. מימיו הם בצבע צהוב לבן או שמנת, שממנו נגזר שם מאוחר יותר אספרופוטמו או הנהר הלבן.
בשנת 1359 התרחש קרב אכלואוס בין כוחות אלבנים בפיקודו של פיטר לושה לבין אפירוס ליד נהר אכלואוס.
במיתולוגיה היוונית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אל הנהר שנקרא על שם נהר זה היה, לפי הסיודוס, הוא היה בנם של הטיטאנים אוקיינוס ותטיס. נאמר גם שבין ילדיו נמנות הסירנות וכן נימפות אחדות. אכלואוס יכול היה לשנות את צורתו, וכשהיה בדמות שור הוא נאבק בהרקלס על הזכות להינשא לדיאנירה, אך הפסיד.
הערות שוליים

↑  Greece in Figures January - March 2018, p. 12
↑  Dionysius Periegetes, Description of the World, 432.
↑  Van Antwerp, John (1994). The Late Medieval Balkans: A Critical Survey from the Late Twelfth Century to the Ottoman Conquest. University of Michigan Press. pp. 348â 51. ISBN 978-0-472-08260-5.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551093305171  BnF: cb15096056s (data)  GND: 4479346-7  LCCN: sh86002974  VIAF: 315128334   WorldCat (עם VIAF): 315128334
איילון פיליפיני

| איילון פיליפיני |
| --- | --- |
 איילון פיליפיני
מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
תת־סדרה:: מעלי גירה
משפחה:: איילוניים
סוג:: איילון
מין:: איילון פיליפיני
שם מדעי
 Tragulus nigricans ‏תומאס, 1892
תחום תפוצה


איילון פיליפיני (שם מדעי: Tragulus nigricans; ידוע גם כאיילון בלבק, איילון שחור או פאלנדוק), הוא מין של פרסתן נדיר דמוי אייל זעיר במשפחת איילוניים, האנדמי לאיי הפיליפינים. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1892 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס. שמו המדעי נגזר מיוונית ומלטינית כדלהלן: "Tragulus" = תיש קטן - מתייחס לגודל הזעיר שלו; "nigricans" = "שחרחר" ומתייחס לצבע פרוותו הכהה יחסית למינים אחרים בסוגו.
טקסונומיה

האיילון הפיליפיני מסווג כמין בסוג איילון שבמשפחת האיילוניים ובתת-סדרת מעלי גירה. לצידו נמצאים בסוג חמישה מינים נוספים. בעבר, ההתייחסות המדעית למין זה הייתה כאל תת-מין של איילון גדול המצוי במלאיה ובורנאו - שכן שניהם דמו למדי בגודל ובסימונים שעל הפרווה, אף שחוקרים מסוימים חלקו על הנחה זו בהתחשב בצבעי הפרווה השונים; הוא הוכרז סופית כמין נפרד רק בשנת 2004 על בסיס הבדלים מורפולוגיים בגולגולת. בטרם היותו מין נפרד היו שסברו שהוא קרוב דווקא לאיילון ג'אווני מהאי ג'אווה ואחדים אף טעו וסיווגו אותו כמין בסוג מונטיאק; המדידות המורפולוגיות לעומת זאת הראו שגולגולתו דומה יותר למין הענק מאשר למין הג'אווני ובוודאי שאין קשר בינו לבין המונטיאק השייך למשפחת האיילים. למין זה אין תת-מינים.
אנטומיה > מורפולוגיה ומידות גוף

מבנה גופו של האיילון הפיליפיני קומפקטי בקיצוניות, ויש לו שדרה גמישה וקמורה המשווה לו מראה עגלגל. צווארו קצרצר מאוד ובשל כך נראה לעיתים כאילו הראש מהווה חלק מהגוף. ראשו של האיילון גדול יחסית ובעל צורה משולשת, והמצח מקושת ומסתיים בקצה מחודד; החרטום קמור ובולט מעט על רקע הפנים. פלג הגוף האחורי והשוקיים גדולים מאוד ביחס לפלג הקדמי, והרגליים דקיקות וקצרות ונראות כמקלות גפרורים (כנ"ל לגבי הפרסות). האף של האיילון דומה מאוד לזה של האיילים אך הוא בולט יותר לצדדים ומזכיר במעט את אף הבקר.
אחד הדברים הבולטים אצל האיילון הוא העיניים הענקיות שלו שמתאפיינות באישונים רחבים מאוד ובארובות בולטות וקירחות אשר תופסות חלק נכבד מהפנים. האוזניים קטנטנות ועגלגלות ולעיתים קרובות הן קירחות ברובן. הזנב קצר ורזה. האיילון הפיליפיני הוא חסר קרניים, אך כיתר קרוביו יש לו במקום זאת זוג ניבים קטנים שגדולים וארוכים יחסית לגולגולת ובולטים מהשפה כלפי חוץ; ניבים אלו משמשים ככלי הנשק ההגנתי העיקרי של האיילון. הניבים חדים ודקיקים - ובדרך כלל הם בולטים מהשפה לא יותר מסנטימטרים בודדים.
אורך ראשו וגופו של האיילון הפיליפיני 40–50 סנטימטרים, אורך זנבו 8 סנטימטרים וגובהו בכתפיים כ-18 סנטימטרים בלבד - כך שהוא קטן מקרובו האיילון הגדול וגדול מהאיילון הזוטר. אין מדידות זמינות על משקלו של מין זה.
אנטומיה > כסות ומראה חיצוני

האיילון הפיליפיני הוא אחד מהאיילוניים הכהים ביותר בצבעם, עם פרווה בצבע כללי של חום כהה - בגוון שוקולד. לאיילון זה יש בפרווה קטעים בצבעים שונים חום, צהוב, כתום, זהב אדמוני, אפור ושחור; בסיס השיער בהיר בדרך כלל (החל מלבן עד חום אפרפר), אמצעיתו בצבע צהבהב או חום, והקצוות בצבע שחור. הקצוות הכהות נותנות למעיל של האיילון מראה אפל במיוחד בחלקים העליונים של גופו. העורף מהווה שילוב של שערות שחרחרות וצהבהבות ולעיתים יש שורות שחרחרות לא ברורות.
באזור הבטן המעיל בדרך כלל בצבע חום-כתום, ובקצוות השערות יש צבע שחור. הגחון, המפשעה, ופנים הירכיים בצבע לבן. על הרגליים האחוריות יש פס לבן לאורך החזית שלהם המשתרע מן החלק העליון של הירך עד למפרק הקרסול; שאר הרגל בצבע כתום עמום. המשטחים הפנימיים של הרגליים הקדמיות אף הם לבנים, וכתם לבנבן משתרע על פני החזה ובין הרגליים הקדמיות. צבעו של הזנב חום כהה עם קצה לבן.
הסימונים הבולטים ביותר אצל האיילונים הפיליפינים הם על הגרון: ישנם שלושה פסים לבנים צרים הנמשכים מכתם לבן שבתחתית הסנטר ומתארכים כלפי מטה לכיוון החזה והצדדים בצורת ש הפוכה; בניגוד עז לפסים הלבנים והברורים, שאר הגרון הוא שחור משחור; אצל פרטים מסוימים נצפו גרונות שחורים שאפילו טשטשו את הפסים הלבנים. באזור החזה, הפסים הלבנים והצבע השחור נמוגים לתוך להקת שיער חומה רחבה שחוצה את תחתית הגרון.
הראש עצמו כהה בדרך כלל בצבעו מאשר שאר הגוף ולעיתים דווקא דהוי יותר. בצדדי הראש ישנן רצועות בהירות דמויות "גבות" הנמשכות מהזוויות הקדמיות של העיניים עד לבסיס אוזניים, ומשתנות בצבען החל מאדמדם וכתום בוהק, ועד צבע תפוז, זהב או צהוב בוהק. את הרצועות הבהירות הללו חוצה משולש שחור או חום כהה במצח שגולש לרוב גם לעבר גשר האף והחרטום; משולש זה נוטה להיות עשיר יותר בצבעו באזור הקודקוד בהתאם לצפיפות השערות. הרצועות הכתמתמות-אדמדמות נוטות להתפשט לעבר הלחיים וסביב האוזניים - ולעיתים הן מכסות את מרבית הפנים. האזור שסביב האף והלוע קירח משיער וסביב הסנטר יש כתם לבן בולט שמתפשט לעיתים עד החלק העליון של הגרון.
תפוצה ובית גידול

האיילון הפיליפיני כשמו אנדמי לפיליפינים. תפוצתו מוגבלת בעיקר לאי הדרומי של שרשרת פלאוואן - בלבק ושני האיים הסמוכים לו - ראמוס ובוגסוק, אשר שלושתם יחד ממוקמים בין האי פאלאוון לאי בורנאו; מספר ניסיונות שנעשו בעבר כדי להביא את המין לאי פאלאוון לא צלחו, אך ישנם דיווחים לא מאומתים על אוכלוסייה שהתאזרחה בדרומו של האי. האיילון הפיליפיני הוכנס בעבר לאיים קאלאוויט ואפיוליט בפיליפינים; תוכניות לרבייה בשבי של המין באי קאלאוויט הצליחו להגיע למעמד של אוכלוסייה משמעותית במהלך השנים, ומספר פרטים שברחו מהשבי יצרו אוכלוסיית בר קטנטנה שגודלה מוערך בכ-21 פרטים (נכון לשנת 2006). זהותה של אוכלוסיית האיילונים באי פולאו בנגי המלזי אינה ידועה.
בית גידולו של האיילון הפיליפיני מורכב מיערות טרופיים ראשוניים ומשניים ויערות שפלה בגובה של כ-100 מטר מעל פני הים הכוללים צמחייה צפופה וסבוכה ומספקים לו מחסה ומגן מפני טורפים. מדי פעם הוא נראה גם בשברי יער, בקרחות יער, מעטי קוקוס, יערות מנגרובים או על שפת הים. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות וכמות המשקעים הממוצעת היא 2,000 מילימטר לשנה.
אקולוגיה

האיילון הפיליפיני הוא בעל חיים פעיל לילה מטבעו, ובעוד שביום הוא נוטה לשהות בצמחייה הצפופה של היער המספקת לו מחסה, בלילה הוא נוהג לצאת ממחבואו ולבקר גם בקרחות יער ואזורים גלויים יותר. מרבית המפגשים בין בני האדם והאיילונים מתרחשים לאורך הכבישים בלילה, וצוין שהאישונים הגדולים שלהם מחזירים ברק בעת השתקפות פנסי רכב עליהם. האיילון נוטה לקפוא במקומו ולבהות באור למשך זמן רב בטרם ימלט מהאזור. בדומה לרוב האיילונים, האיילון הפיליפיני בודד בדרך כלל ולעיתים ניתן לצפות בזוג איילונים. התזונה של האיילון מורכבת ברובה מעלים, וכן מפרחים ומצמחיה קרקעית אחרת. הזכרים נאבקים ביניהם על השליטה בטריטוריה באמצעות הניבים החדים.
מעט מאוד ידוע על האקולוגיה והביולוגיה של מין זה. חוקרי טבע דיווחו כי קיימת עונת רבייה מוגדרת (אם כי לא ציינו מתי היא מתרחשת) וכי גודל ההמלטה הוא כמעט תמיד של עופר אחד ורק לעיתים רחוקות של תאומים. למינים בסוג איילון יש תקופת הריון של 140–177 ימים והעופר מגיע לבגרות לאחר 5 חודשים. תוחלת החיים היא לרוב עד 14 שנים. סביר להניח שמאפיינים ביולוגים אלה זהים גם אצל המין הפיליפיני.
מצב

האיילון הפיליפיני מסווג על ידי IUCN במצב השימור "סכנת הכחדה" (EN), בשל ההיקף הקטן של תפוצתו הכולל פחות מ-5,000 קמ"ר בשלושה איים מבודדים. המין חווה ירידה מתמשכת מאחר שהוא נתון לציד עבור מזון ומושפע מאובדן בית הגידול עקב המרה של שטחי יערות לשעבר למטעי קוקוס וגידולים חקלאיים אחרים. מלבד הציד למזון, יש גם סחר מקומי בבעלי חיים כדוגמת האיילון עבור גני חיות מקומיים ואספנים פרטיים. מכיוון שאיבריו של האיילון שבריריים ועדינים, מספר לא ידוע של פרטים נספה במהלך ההובלה מחמת שבירת גפיים בעת שהם מועברים בארגזים שאינם מתאימים עבורם.
האיילון הפיליפיני נכלל בקמפיין שימור חינוכי של קרן קאטאלה שנעשה באי בוגסוק כחלק מתוכנית שימור הקקדו הפיליפינית. המין מוגן באופן מלא תחת החוק הלאומי הפיליפיני וברשויות המקומיות (מחוזיות ועירוניות) אולם לרוב הם סובלים מחוסר אכיפה מספקת. המין ללא ספק נהנה מהקמת אזורים מוגנים ביעילות ואכיפה כללית משופרת של החוקים על הציד והמסחר. יש צורך במחקר על דרישות בית הגידול שלו, וכל על האיומים וצרכי השימור שלו ברחבי התפוצה המצומצמת שלו; האי בוגסוק נמצא ברובו בבעלות פרטית ואינו נגיש לחוקרי הטבע ללא קבלת אישור מראש. קיימות אוכלוסיות בשבי של מין זה אשר יכולות להיות מנוצלות לשאיבת מידע רב יותר על המין והרגליו כדי שיהא בסיס מוצק לתוכניות רבייה בעתיד.
הסקר האחרון של ממדי האוכלוסייה נערך בשנת 1993, כאשר האוכלוסייה הייתה נחשבה כיציבה למדי והמידע הזמין הצביע שהאיילונים הפיליפינים מסוגלים לכאורה לעמוד בלחץ ציד מתמשך. עם זאת, מידע עדכני יותר מציידים מקומיים מראה, כי תפיסת האיילון הופכת להיות שכיחה פחות ופחות עם הזמן - דבר המצביע על ירידה במספריו. למרות היותו מוגן ברמה הלאומית והמחוזית, עדיין ציד של איילונים נחשב לנסבל כל עוד לא ניצודות נקבות הרות. ציד חוקי מוגבל מאוד מתרחש על האי בוגסוק אשר נשכר מהממשלה על ידי מספר אנשים לצורך הקמת חוות פנינים בחופיו. האי נתון באופן קבוע תחת אבטחה והגישה הפרטית אליו מוגבלת. במהלך עבודת שטח עבור תוכנית השימור קקדו הפיליפינית, חוקרי הטבע נתקלו בו באופן קבוע על האי, אך אין אומדני אוכלוסייה זמינים משם או מהאיים בלבק וראמוס. סביר להניח שהאי בוגסוק מהווה מעוז חשוב עבור המין בשל אי אפשרות של גישה לציידים.
בתרבות

האיילון הפיליפיני מצטייר בפולקלור הפיליפיני כיצור נוכל. הילידים של הפיליפינים מאמינים שלאיילון הפיליפיני יש מערכת יחסים הדדית עם מינים של פיתון; לדבריהם, כאשר האיילון נרדף על ידי טורף טבעי או על ידי כלבי ציד הוא מסתתר בתך מאורת הפיתון, וכאשר הטורף נכנס אליה במרדף אחריו הפיתון אוכל את הטורף. באיים שבהם הוא מצוי, בשרו נחשב למעדן ועורו העדין משמש כחומר גלם לבגדי עור.
הערות שוליים

↑  איילון פיליפיני באתר הרשימה האדומה של IUCN
איילון פיליפיני בגן החיות של מלאקה
האיילון הפיליפיני אנדמי לאי הגדול בצד השמאלי של המפה (בלבק), ולשני האיים שמעליו (ראמוס ובוגסוק).
בשל פעולות האדם, מטעי קוקוס דוחקים באיים את היערות המקוריים שבהם מצוי האיילון.
אוניות המערכה מסדרת מונטנה

| --- | --- |
דגם של אוניית מערכה מסדרת מונטנה
דגם של אוניית מערכה מסדרת מונטנה
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 דגל הצי:  
 סדרה:  מונטנה
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת איווה
 סדרה עוקבת:  האחרונה בסדרות אוניות המערכה
 אוניות בסדרה:  תוכננו 5 אוניות
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת הצי בברוקלין 
 אחריתה:  לא נבנו מעולם
 מידות
 הֶדְחֶק:  65,000 טון (סטנדרט), 70,500 (טעון)
 אורך:  280.9 מטר
 רוחב:  36.9 מטר
 שוקע:  11 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  28 קשרים (52 קמ"ש)
 גודל הצוות:  2,150 קצינים ומלחים
 הנעה:  4 טורבינות 43,000 כ"ס כל אחת.
 אמצעי לחימה
 שריון:  עד 460 מ"מ בגוף האונייה, המחיצות והצריחים. עד 150 מ"מ בסיפון
 חימוש:  12 תותחים בקוטר 16 אינץ' (406 מ"מ), 20 תותחים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ) וסוללות שונות של תותחי ומקלעי נ"מ
 
אוניות המערכה מסדרת מונטנה (אנגלית: Montana-class battleship) היו אוניות מערכה שאמורות היו לרשת את אוניות המערכה מסדרת איווה בצי האמריקאי, אך לא נבנו מעולם.
אוניות המערכה תוכננו להיות גדולות, כבדות, משוריונות וחמושות יותר מקודמותיהן, אך גם איטיות יותר. במהלך מלחמת העולם השנייה אושרה בנייתן של חמש אוניות מהסדרה. למרות זאת, שינויים בעדיפויות במהלך המלחמה הובילו לביטול הבנייה עוד לפני שהחלה. האוניות מסדרת מונטנה היו אוניות המערכה האחרונות שאושרו לבנייה בארצות הברית.
החימוש המיועד שלהם היה שנים עשר תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) Mark 7 בארבעה צריחים בעלי 3 תותחים, בניגוד לתשעה תותחים Mark 7 בשלושה צריחים שהיו בסדרת איווה. בניגוד לשלושת הסדרות הקודמות של אוניות מערכה, הסדרה מונטנה תוכננה ללא הגבלות כלשהן ממגבלות האמנה. עם יכולת מוגברת נגד מטוסים ושריון עבה משמעותית בכל התחומים, אוניות הסדרה מונטנה היו אוניות המערכה האמריקאיות הגדולות, המוגנות ביותר והחמושות ביותר אי פעם. הם גם היו הסדרה היחידה שהתחרתה באוניות המערכה מסדרת יאמטו של האימפריה היפנית מבחינת הדחק.
עבודת תכנון ראשונית עבור סדרת מונטנה החלה לפני כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. שני כלי השיט הראשונים אושרו על ידי הקונגרס בשנת 1939 בעקבות אישור החוק הימי משנת 1938. המתקפה על פרל הארבור עיכבה את בניית הסדרה מונטנה. הצלחת נושאות המטוסים בקרב ים האלמוגים ובמידה רבה יותר, בקרב מידוויי, הפחית את הערך הנתפס של אוניית המערכה. כתוצאה מכך, הצי האמריקני בחר לבטל את הסדרה מונטנה לטובת נושאות מטוסים נחוצות יותר וכן ספינות אמפיביות ונגד צוללות.
מכיוון שאוניות המערכה מסדרת איווה היו רחוקות מספיק בבנייה והיה צורך בדחיפות לפעול לצד נושאות המטוסים מסדרת אסקס, הזמנותיהן נשמרו, מה שהפך אותן לאוניות המערכה האחרונות של הצי האמריקאי שהוזמנו.
רקע

במהלך התקופה שבין המלחמות, הצי האמריקני דאג בעיקר ליריבו באוקיינוס השקט, הצי הקיסרי היפני. מערכת הגבלת הנשק הימי הבינלאומי שיזם הסכם הצי של וושינגטון ב-1922 העניקה לצי האמריקני עליונות על פני יפן במונחים של טונאז' כולל. לאחר שפג תוקפה של הגבלת הבנייה בת עשר השנים שהוטלה על ידי אמנת וושינגטון, החל הצי האמריקני לבנות את אוניות המערכה המהירות מסדרת קרוליינה הצפונית ב-1937 כדי להחליף אוניות שנבנו לפני מלחמת העולם הראשונה, שהתיישנו עד אז. אבל עד סוף שנות ה-30, אמנת וושינגטון, שהורחבה בהסכם הצי הראשון והשני של לונדון, החלה להתפרק לאחר שיפן סירבה לחתום על אמנת לונדון השנייה ב-1936. זה גרם לשאר המעצמות הימיות הגדולות האחרות להתחיל בתוכניות חימוש מחדש, החל בארצות הברית עם אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית בשנת 1938. מימון לשתי האוניות החדשות הראשונות ניתן בשנת הכספים 1937, אם כי העבודה לא תתחיל עד 1939.
חוק וינסון השני של 1938 הוסיף עוד שתי אוניות לסדרת דקוטה הדרומית; הוא גם אישר בניית שתי אוניות מערכה נוספות שטרם תוכננו. הצי האמריקני כבר החל בעבודת תכנון על ממשיכי דרכם של דקוטה הדרומית בשנת 1937, שעתידה הייתה להפוך לסדרת איווה; הצי חיפש אוניות גדולות ומהירות יותר שיעברו ביעילות את מגבלת 35,000 טון ארוך (36,000 טון) על עקירת ספינות קרב שהוטלה על פי מערכת אמנת וושינגטון. מכיוון שיפן כבר סירבה לציית לתנאי הסכם הצי השני של לונדון, המעצמות הימיות הגדולות האחרות שחררו את ההגבלות על תכנוני אוניות מערכה חדשות משלהן. ב-31 במרץ 1938 החליפו ארצות הברית, בריטניה וצרפת טיוטות המציינות שהם יסכימו להגדיל את מגבלת ההדחק ל-45,000 טון ארוך (46,000 טון).
כאשר מתכנני הצי האמריקני עבדו על הצעות לאוניות החדשות, צצו שני תכנונים נפרדים: גרסה אטית יחסית, חמושה ומשוריינת בכבדות, וכלי שיט הרבה יותר מהיר, אך עם חימוש קל יותר, שנועד בעיקר לתפוס סיירות יפניות ולהתמודד עם אוניות מערכה מהירות מסדרת קונגו. הסוג האחרון, שבסופו של דבר הופיע בעיקרו כאוניית דקוטה הדרומית משופרת, היה מסוגל להגיע למהירות של 33 קשרים (61 קמ"ש), אך העבודה על הראשונה נמשכה במקביל. המועצה הכללית התכוונה שזה יהפוך לדור הבא של אוניות המערכה מסוג סטנדרטי, שהיה אמור להיות מוגדר לאוניות במשקל 45,000 טון החמושות ב-12 תותחים 16 אינץ' (406 מ"מ), ומסוגלות להגיע למהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש), אותה מהירות כמו אוניות דקוטה הדרומית.
עד 1939, התברר להנהגת הצי שהמלחמה מתקרבת, ולכן הצורך באוניות חדשות הפך להיות דחוף. תחילת מלחמת העולם השנייה באירופה, ובמיוחד נפילת צרפת ביוני 1940 רק הגבירו את הלחץ להאיץ את בנייתן של ספינות מלחמה חדשות. שתי האוניות הראשונות שהוזמנו לעיצוב המשופר של דקוטה הדרומית עם מהירות של 33 קשר - איווה וניו ג'רזי - הוזמנו במהלך שנת הכספים 1939. העברת חוק צי שני האוקיינוסים ב-19 ביולי 1940 סיפקה עלייה משמעותית בכוחו של הצי, לרבות גידול של כ-385,000 טונות ארוכות (391,000 טונות) עבור אוניות מערכה בלבד, יחד עם מאות אלפי טונות עבור נושאות מטוסים חדשות, סיירות ומשחתות. במסגרת תוכנית שנת הכספים של 1941, אושרו אוניות המערכה השלישית והרביעית מסדרת איווה, אך במאי נוספו לתוכנית עוד שתי אוניות. אלו היו אמורות להיבנות לפי התכנון הבא של אוניית המערכה, אבל מזכיר הצי, פרנק נוקס, החליט שאלו צריכות להיות אוניות נוספות מסדרת איווה כדי להאיץ את הייצור.
תכנון > עבודת תכנון ראשונית

למרות שהעיצוב של 33 קשרים נבחר עבור סדרת איווה, היה ברור להנהגת הצי כי אלו יהיו חריגים לדוקטרינת הצי הרגילה, וכי חזרה לאוניית מערכה במהירות של 27 קשרים תהיה בתכנון הבא. השיקול העיקרי לסדרה החדשה הזו היה הפיתוח של הפגז חודר שריון הסופר-כבד במשקל 2,700 פאונד (1,200 ק"ג) שפותח במהלך בניית סדרת קרוליינה הצפונית. שיטות תכנון סטנדרטיות קבעו שאוניות מערכה צריכות להיות חסינות מפני תותחים בקליבר שלהן בטווחי קרב צפויים, אך לפגזים הסופר-כבדים החדשים היה כוח חודר טוב יותר באופן משמעותי מאשר פגזים ישנים וקלים יותר. אף אחד מהעיצובים הקיימים, מקרוליינה הצפונית ועד איווה, לא יכל לעמוד נגד הפגז במשקל 2700 פאונד, והמועצה הכללית רצתה שהעיצוב הבא יהיה מוגן טוב יותר. הם ביקשו הצעות ממשרד הבנייה והתחזוקה (C&R) שתואמות למגבלה של 45,000 טון, חמושות בשנים עשר תותחי 16 אינץ', ובעלי יכולת 27 קשר.
C&R הגיב בתחילה עם עיצוב שכותרתו "BB 65A", שהשתמש בדקוטה הדרומית כקו בסיס, אך הגדיל את האורך כדי להכיל את צריח הסוללה הראשי הרביעי. התפוסה כבר הייתה מעבר למגבלה של 45,435 טון ארוך (46,164 טון), והאונייה הייתה מוגנת רק מפני פגז ה-AP במשקל 2,250 פאונד (1,020 ק"ג). צוות התכנון העריך שידרשו יותר מ-2,000 טון ארוך (2,032 טון) כדי להגן על האונייה מפני הפגזים הכבדים יותר. גרסה שנייה, "BB 65B" החליפה 12 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)/47 קליבר חדשים במקום עשרים תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/38 קליבר הקיימים עבור סוללות החימוש המשני שלה, אך זה הגדיל את התפוסה עוד יותר. זוג עיצובים אחר, "BB 65C" ו-"65D", אימצו שלושה צריחי סוללה ראשיים מרובעים במקום ארבעה צריחים משולשים, שהיוו כ-1,600 טון ארוך (1,626 טון) של חיסכון במשקל. הזוג האחרון הזה שיקף את הסט הראשון בשימוש בחימוש משני 5 אינץ' ו-6 אינץ'. כל העיצובים הללו היו מוגנים רק מפני הפגז של 2,250 ק"ג, אך מכיוון ש-"C" ו-"D" היו מתחת לגבול התפוסה, C&R ניסו להשתמש במשקל החופשי כדי לחזק את השריון שלהם בעיצוב "BB 65E". הם הבינו שלמרות שניתן לשפר את הסיפון כדי לספק אזור צר יחסית של חסינות מפני אש צוללת, חיזוק חגורת השריון כדי להגן מפני הפגז הכבד יותר יגדיל את התפוסה עד ל-55,000 טון ארוך (56,000 טון).
אף אחת מההצעות הראשוניות לא נחשבה מקובלת, והיו חששות לגבי כדאיותם של הצריחים המרובעים. הוצעו תותחים אחרים, החל מתותחי 18 אינץ' (457 מ"מ) לתותחים ניסיוניים בקוטר 16 אינץ'/56 קליבר. C&R סיפקה סדרה נוספת של מחקרים שהחלה ב-"65F". כמה מההצעות הללו ערכו ניסויים עם צריחים מרובעים, משולשים וכפולים מעורבים עבור עשרה או אחד עשר תותחים כדי לחסוך במשקל אך עדיין להגדיל את כוח האש על פני סדרת דקוטה הדרומית עם תשעה תותחים. הצעה אחת, "65J", הציעה לאמץ אונייה עם 14 תותחי 356 מ"מ שתהיה מוגנת היטב מפני פגז חודר שריון במשקל 2,700 פאונד. תותח ה-18 אינץ' נשלל לאחר שמחקר תכנון הראה שניתן להרכיב רק שישה מהתותחים בתוך מגבלת ההדחק של 45,000 טון. עד ספטמבר 1939, נבחרה אחת מהגרסאות של עשרה תותחים, שנשאה שני צריחים משולשים קדימה וצריח מרובע מאחור.
בנייה וביטול

הדירקטוריון תכנן לבנות ארבע אוניות לפי התכנון החדש, שיהוו פלגת אוניות מערכה אחת, אך חמש אושרו על ידי חוק הצי ב-19 ביולי 1940. העבודה נועדה להתחיל מאוחר יותר באותה שנה, אך מחסור בפלדה הדרושה גרם לעיכובים. העבודה על תאי השיט החדשים של תעלת פנמה הופסקה גם ב-1941, גם בגלל מחסור בפלדה עקב שינוי סדרי העדיפויות האסטרטגיים והחומריים. עיצוב החוזה הסופי הוצא ביוני 1942. הבנייה אושרה על ידי הקונגרס של ארצות הברית ותאריך ההשלמה הצפוי הוערך איפשהו בין 1 ביולי ל-1 בנובמבר 1945.
באוקטובר 1942 שוב עוכבה העבודה על האוניות בשל הזמנת כשמונים משחתות, שהיו נחוצות מאוד עבור הקרב על האוקיינוס האטלנטי נגד הצוללות הגרמניות שפשטו על שיירות האספקה לבריטניה. עבודה נוספת על התכנון נמשכה בשנת 1942, כולל עבודות פירוט על סוללות הנ"מ שיישאו. לשכת הספינות הציע כי ניתן להגדיל את עובי סיפון השריון, אך שינויים אלו לא נמשכו. כל חמש האוניות בוטלו בסופו של דבר ב-21 ביולי 1943, מכיוון שסדרי העדיפויות הייצור השתנו באופן מכריע לכיוון נושאות מטוסים, משחתות וצוללות. הזמן המושקע בחידוד התכנון של סדרת מונטנה לא היה לגמרי בזבוז, שכן סידור מערכת ההנעה שונה עבור נושאות המטוסים מסדרת מידוויי.
מפרטים > מאפיינים כלליים

כפי שהוזמנו, האוניות מסדרת מונטנה היו באורך 890 רגל (270 מטר) בקו המים ואורך כולל של 921 רגל 3 אינץ' (280.80 מטר). בקו המים, הרוחב שלהם הייתה אמורה להיות 115 רגל (35 מטר), אך הרוחב המרבי שלהם גדל ל-121 רגל 2 אינץ' (36.93 מטר). האוניות היו אמורות להיות בעלות תפוסה סטנדרטית של 60,500 טון ארוך (61,500 טון), עם תפוסת ניסוי מתוכננת של 68,317 טון ארוך (69,413 טון). התפוסה במעמס מלא גדלה ל-70,965 טון ארוך (72,104 טון), ובעומס חירום גדל עוד יותר ל-71,922 טון ארוך (73,076 טון). בתפוסה הסטנדרטית, האוניות היו בעלות שוקע של 35 רגל (11 מטר), בעוד בעומס חירום, השוקע גדל ל-36 רגל 10 אינץ' (11.23 מטר). הגובה המטצנטרי של האוניות היה 8.2 רגל (2.5 מטר). הצוות הצפוי שלהם היה אמור להסתכם ב-115 קצינים ו-2,240 מלחים; זה גדל ל-189 קצינים ו-2,789 מלחים בזמן ששימשו כאוניית דגל.
העיצוב של מונטנה חולק מאפיינים רבים עם הסדרות הקודמות של אוניות מערכה אמריקאיות מהירות החל מסדרת קרוליינה הצפונית, כגון חרטום בולבוסי, תחתית משולשת מתחת למצודה המשוריינת, ושקעים תאומים שבהם שוכנו הצירים הפנימיים. המבנה הכולל של מונטנה עשה שימוש נרחב בריתוך לחיבור לוחות מבניים ושריון הומוגני, מה שחסך משקל בהשוואה למסמור מסורתי. כמו כל העיצובים של ארצות הברית בין המלחמות, למונטנה היה סיפון ראשי שטוח שהתרחב בתלילות בחרטום כדי להפחית את כמות המים שחדרה בים סוער. סדרת מונטנה הייתה אמורה לשאת שלושה מטוסים לסיור ולאיתור ירי. הם היו אמורים לפעול מתוך מעוט על זנב האונייה, כפי שהיה סטנדרטי עבור עיצובי אוניות מערכה אמריקאיות של התקופה.