stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איגור בראון
ראו גם

פיסול חוצות במודיעין-מכבים-רעות
הערות שוליים

↑  שלט: בית החולים תל השומר – גן הפסלים – "כפול"' פסל חוצות של איגור בראון, אתר שלטי רחובות
קרב שייח' סעד (1916)

לוטננט גנרל פנטון איילמאר - מפקד כח הפריצה הבריטי של המצור על כות
קרב שייח' סעד התחולל בעיירה שייח' סעד, מצפון מזרח לעיר כות, בתחילת ינואר 1916 בין כוח של הצבא הבריטי לבין כוח חסימה של צבא האימפריה העות'מאנית במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה. הקרב היה כחלק ממערכה שהובילו הבריטים בניסיון לשחרר את הנצורים בעיר כות. הקרב הסתיים בפריצת קו החסימה הראשון שהקימו הטורקים אך במחיר גבוה של נפגעים ומבלי שנפרצה הדרך לנצורים.
רקע > פרוץ המלחמה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עמדו בריטניה והאימפריה העות'מאנית משני עברי המתרס. כצעד ראשון במערכה במסופוטמיה פלש צבא בריטניה לשאט אל ערב דרך המפרץ הפרסי בנובמבר 1914. מטרתה העיקרית של פעולה זו הייתה להגן על מרכזי ייצור הנפט בפרס (בעיקר בעיר הנפט אבאדן) ולהבטיח את חופש השיט במפרץ הפרסי למעבר מיכליות הנפט הבריטיות.
רקע > המערכה הראשונה לכיבוש בגדאד

כדי להבטיח את אחיזתם בדרום מזרח מסופוטמיה הרחיבו הבריטים את תחום אחיזתם וכבשו במהלך קרב בצרה את עיר המפתח בצרה שם הוקם הפיקוד הבריטי. בניגוד לבריטים, שהטילו למערכה כוחות חזקים ומיומנים, צמצמו הטורקים את כוחותיהם במסופוטמיה והעבירו יחידות לחזיתו אחרות. לאור הצלחות הבריטים הורה מפקד המערכה הבריטי, גנרל ג'ון ניקסון, לכוחותיו להמשיך להתקדם צפונה לאורך נהרות הפרת והחידקל ולכבוש את בגדאד.
במהלך 1915 ניצחו הבריטים במספר קרבות (אל-קורנה, שוויבה, עמארה, נאסריה וא-סין) שהביאו אותם לפאתי בגדאד. בנובמבר 1915, כשהם רק 15 ק"מ מבגדאד, התחולל קרב קטסיפון בין הבריטים לטורקים שהסתיים ללא ההכרעה אך עם נפגעים רבים לשני הצדדים דבר שאילץ את הבריטים לחזור לכות.
רקע > המצור על כות

הכוח הבריטי שנסוג לכות היה מורכב בעיקרו מחיילי הדיוויזיה ה-6 של "פונה" בפיקודו של מייג'ור גנרל צ'ארלס טאונסנד. עם ההגעה לכות ביקש טאונסנד ממפקדו גנרל ניקסון להמשיך בנסיגה עד לבצרה אך ניקסון הורה לכח להישאר ולהגן על העיר. החיילים הבריטים נערכו במערך הגנתי והניסיון של הטורקים לפרוץ לעיר נכשל. המפקד של הכח הטורקי, גנרל-פלדמרשל קולמר פון דר גולץ, הורה לחייליו (מהארמייה הטורקית ה-6) להטיל מצור על העיר וכן להקים מחסומים במורד החידקל כדי למנוע הגעת תגבורות בריטיות.
רקע > ההכנות הבריטיות לפריצת המצור

לפי הנחיותיו של גנרל ניקסון החלו ההכנות לפריצת המצור. ההערכות נעשתה בעיירה עלי אל-גרבי (כ-100 ק"מ במורד החידקל) והוביל אותה לוטננט גנרל פנטון איילמאר. לרשותו של איילמר הועמדו תחילה 3 בריגדות ובהמשך הובאה למקום הדיוויזיה ה-7 של "מירוט" שהועברה מגזרת אירופה.
בתחילת ינואר 1916 יצא איילמר בראש כוחותיו במעלה החידקל לפרוץ את קו ההגנה שהקימו הטורקים בעיירה שייח' סעד.
הכוחות המעורבים בקרב שייח' סעד > צבא בריטניה

לצורך המערכה לפריצת המצור על כות הוקם כח צבאי בריטי בשם קורפוס החידקל. כוח זה, בפיקודו של לוטננט גנרל פנטון איילמאר, מנה כ-13,300 חיילים וכלל את היחידות הבאות:
הבריגדה ההודית הרכובה ה-6: הייתה מעורבת במהלך 1915 במערכה לכיבוש בגדאד.
בריגדת הרגלים ההודית ה-35: יחידה חדשה שנבנתה בדצמבר 1915 וצורפה למערכה לשחרור כות.
בריגדת הרגלים ההודית ה-28: הייתה פעילה בתחילת המלחמה במערכה על סיני וארץ ישראל ובתימן והגיעה למסופוטמיה באוקטובר 1915.
הדיוויזיה ה-7 של "מירוט" תחת פיקודו של ג'ורג' יאנגהאזבנד: הועברה בתחילת המלחמה לזירת מערב אירופה כחלק מכוח A של חיל המשלוח ההודי. לאחר מספר קרבות בחזית המערבית ולאחר שסבלה מנפגעים רבים הועברה, בשלהי 1915, למערכה במסופוטמיה.
4 ספינות מלחמה.
הכוחות המעורבים בקרב שייח' סעד > הצבא העות'מאני

הכוח העות'מאני, שעמד מול הצבא הבריטי, התבסס על הארמייה הטורקית ה-6 בפיקודו של קולמר פון דר גולץ. ארמייה זו נחלקה ל-2 קורפוסים:
הקורפוס ה-18 בפיקודו של קאזים פאשה שימר את המצור על כות ולא היה מעורב בקרב.
הקורפוס ה-13 בפיקודו של חליל כות הוא זה שנשלח לחסום את התקדמות הכוחות הבריטים. הקורפוס מנה כ-9,000 חיילים והורכב מ-2 דיוויזיות:
הדיוויזיה ה-52: נבנתה עם פרוץ המלחמה ונשלחה תחילה למערכה בקווקז. בנובמבר 1915 הועברה למסופוטמיה ונלחמה בקרב קטסיפון ובמצור על כות.
הדיוויזיה ה-35: הייתה מעורבת במערכה במסופוטמיה מראשיתה והשתתפה בסדרת הפסדים בקרבות במהלך נסיגתה מבצרה לבגדאד. בקרבות אלו סבלה הדיוויזיה מנפגעים רבים ולקראת המצור על כות תוגברה בחיילים מהדיוויזייה ה-38 שגם היא סבלה מנפגעים רבים.
החיילים הטורקים הגיעו לואדי לאחר נסיגה מסודרת משייח סעד (דרך של כ-15 ק"מ) והקימו במקום מערך חפירות נרחב.
מהלך קרב שייח' סעד > 3 בינואר 1916

ב-3 בינואר 1916 הורה איילמר לג'ורג' יאנגהאזבנד להוביל 3 בריגדות רגלים מעלי אל-גרבי לכוון כות כשהוא עצמו נשאר מאחור במאמץ לארגן עוד יחידות. שלוש הבריגדות החלוצות התקדמו על שתי גדות החידקל אך ההתקדמות הואטה בגלל גשמים כבדים שהפכו את גדות החידקל לבוציות מאוד.
הכוחות הבריטים סבלו מחוסר מודיעין על אופן פריסת הכוחות הטורקים. דבר זה נגרם מחוסר יכולת להפעיל מטוסי סיור (בגלל מזג האוויר) ומהשארת כוחות סיור רכובים מאחור.
מהלך קרב שייח' סעד > 6 בינואר 1916

ב-6 בינואר 1916 נתקל הכוח הבריטי בירי מהעמדות הטורקיות. יאנגהאזבנד החליט לא להמתין לתגבורות שארגן איילמר אלא להתקיף. על אף היתרון המספרי של הבריטים הם התקשו לפרוץ את העמדות הטורקיות. אחר הצהריים הצליחה אחת הבריגדות לפרוץ את קו ההגנה הטורקי אולם יאנגהאזבנד, שלא שלט בקרב, הורה על נסיגה לצורך התארגנות והטורקים השתלטו מחדש על השטח המשוחרר.
במהלך הלילה הגיע איילמר לחזית עם התגבורת של שתי הבריגדות. מנגד שלחו הטורקים תגבורת לקווי ההגנה שלהם.
מהלך קרב שייח' סעד > 7 בינואר 1916

ב-7 בינואר 1916, כשברשותו כוחות מתוגברים, חילק איילמר את הבריגדות שלו בין הגדה הימנית והשמאלית. בתחליתו של היום אפף את זירת הקרב ערפל כבד אך הבריטים לא ניצלו מזג אוויר זה להתקדמות לעמדות הטורקיות.
הכוחות הבריטים שהתקדמו על הגדה השמאלית, בפיקודו של יאנגהאזבנד, נתקלו בהתנגדות טורקית עזה ולא הצליחו לפרוץ את קו ההגנה.
הכוחות הבריטים שהתקדמו על הגדה הימנית, בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' קמבל (אנ') (מפקד הבריגדה ההודית ה-28), הצליח לפרוץ את קו ההגנה ולאלץ את המגינים הטורקים לסגת. לאחר הצלחה זו החלו הבריטים לירות על הטורקים בגדה השמאלית דבר שהביא אותם לבצע נסיגה מסודרת במהלך הלילה והיום של 8 בינואר.
מהלך קרב שייח' סעד > 9 בינואר 1916

לאחר נסיגת הטורקים השלימו הבריטים את כיבוש שייח' סעד משני צידי החידקל. הכוחות הטורקים נסוגו כ-15 ק"מ במעלה החידקל לקו ההגנה השני שלהם במוצא נחל שנשפך לחידקל.
תוצאות הקרב

נפגעים:
צבא בריטניה: כ-2,000 חללים וכ-2,300 פצועים.
הצבא העות'מאני: כ-1,200 חללים, פצועים ושבויים.
הקרב הסתיים אומנם בניצחון בריטי אך במחיר גבוה מאוד של נפגעים. כמו בקרב קטסיפון התברר שהמערך הרפואי הבריטי אינו ערוך לתת מענה להיקף נפגעים בממדים כאלו כך שבמקרים מסוימים פונו פצועים למתקנים רפואיים רק לאחר 10 ימים.
הכוחות הטורקים הצליחו לסגת באופן מסודר לקו ההגנה השני תוך שהם לוקחים איתם את סוללות הארטילריה שלהם.
לקריאה נוספת

Barker, A.J. (2009). The First Iraq War, 1914-1918: Britain's Mesopotamian Campaign. New York: Enigma Books. ISBN 978-1-929631-86-5.
Burg, Peter; Purcell, L. Edward. Almanac of World War I. University of Kentucky Press. ISBN 0-8131-2072-1.
Candler, Edmund (1919). The Long Road To Baghdad. Cassell and Company.
Cato, Conrad (1917). The Navy in Mesopotamia 1914 to 1917. Constable and Company.
Dane, Edmund (1919). British Campaigns In The Nearer East, 1914-1918. Hodder and Stoughton.
Davis, Paul K. (1994). Ends and Means: The British Mesopotamian Campaign and Commission. Farleigh Dickinson University Press. ISBN 0-8386-3530-X.
Erickson, Edward J. (2001). Ordered to Die: A History of the Ottoman Army in the First World War. Greenwood Publishing Group. ISBN 978-0-313-31516-9.
Keegan, John (2000). The First World War. Vintage Canada and colophon.
Lee, J. Fitzgerald (1927). The "D" Force (Mesopotamia) In The Great War. Wm. May & Co., Ltd.
Mason, Philip (1974). A Matter of Honour: An Account of the Indian Army, Its Officers & Men. Ebenezar Bayliss and Son Limited. ISBN 0-03-012911-7.
Moberly, Brig.-Gen. F.J. (1923). History of the Great War Based on Official Documents: The Campaign in Mesopotamia 1914-1918. His Majesty's Stationery Office. ISBN 0-89839-268-3.
Sandes, Major E.W.C. (1920). In Kut and Captivity With the Sixth Indian Division. John Murray.
Townshend, Major General Charles Vere Ferrers (1920). My Campaign. James A. McCann Company.
Wilson, Lieutenant-Colonel Sir Arthur T. (1969). Loyalties: Mesopotamia 1914-1917. Greenwood Press, Publishers.
הערות שוליים

↑  הטורקים העדיפו להעביר יחידות רבות למערכה בקווקז וולמערכה בסיני וארץ ישראל
↑  בסופו של דבר הצליח איילמר לארגן בריגדה נוספת (הבריגדה ה-9 של "סירהינד") וזאת בנוסף לבריגדה ה-6 הרכובה שעמדה לרשותו מלכתחילה
↑  בזמן הקרב חלק מהמערך הרפואי היה פרוש עדיין בבצרה או בדרכו לזירת הקרב
| המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה |
| --- | --- | --- |
| כללי | מסילת הברזל ברלין-בגדאד | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| קרבות | 1914: קרב בצרה • קרב אל-קורנה 1915: קרב שוויבה • קרב עמארה • קרב נאסריה • קרב א-סין • קרב קטסיפון 1916: המצור על כות • קרב שייח' סעד • קרב ואדי • קרב אום-אל-האנה • קרב דוג'יילה 1917: קרב כות השני • כיבוש בגדאד • קרב סאמארה • קרב רמאדי הראשון • קרב רמאדי השני 1918: קרב חאן בגדאדי • קרב שרקט • האוטונומיה של נג'ף במלחמת העולם הראשונה | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| יחידות | צבא בריטניה: הצבא הבריטי • חיל המשלוח ההודי • הדיוויזיה השלישית "לאהור" • הדיוויזיה השישית "פונה" • הדיוויזיה השביעית "מירוט" • הדיוויזיה ה-12 ההודית • הדיוויזיה ה-13 "המערבית" • הדיוויזיה ה-14 ההודית • הדיוויזיה ה-15 ההודית • הדיוויזיה ה-17 ההודית • הדיוויזיה ה-18 ההודית הצבא העות'מאני: הארמייה השישית | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| אישים | צבא בריטניה: ג'ון ניקסון • צ'ארלס טאונסנד • ג'ורג' פרדריק גורינג • פרסי לייק • פנטון איילמאר • פרדריק סטנלי מוד • ג'ורג יאנגהאזבנד • אלכסנדר קוב • ויליאם מרשל הצבא העות'מאני: אנוור פאשה • קולמר פון דר גולץ • נוראדין איברהים פאשה • סולימאן אסקרי ביי • חליל כות • מוסה קזם קראבקיר • עלי איחסן סביס • איסמעיל האקי ביי (אנ') | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| אתרים | אנדרטת בצרה • בית הקברות הצבאי הבריטי בעמארה • בית הקברות הצבאי הבריטי בבצרה • בית הקברות הצבאי הבריטי בבגדאד • בית הקברות הצבאי הבריטי בכות • שער הודו | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| תוצאות | הפסקת האש של מודרוס • הסכם סוור | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
ישיבת כנסת ישראל (מיסודו של רבי חיים בן עטר)

| --- | --- |
בית הכנסת אור החיים, בעבר מקום משכנה של ישיבת כנסת ישראל
בית הכנסת אור החיים, בעבר מקום משכנה של ישיבת כנסת ישראל
 ישיבה
 השתייכות:  ספרדים, יהדות מרוקו
 תקופת הפעילות:  ה'תק"ב (1741) – המאה ה-19
 מייסדים:  רבי חיים בן עטר
 התמחות:  תלמוד הלכה
 בעלי תפקידים
 ראש הישיבה:  רבי חיים בן עטר  רבי יונה נבון  רבי יהודה עייאש  רבי יעקב משה עייאש  רבי יצחק קובו
 תלמידים
 :  רבי חיים יוסף דוד אזולאי  רבי דוד חיים שמואל חסאן  רבי דוד עמאר (מחבר: "תפלה לדוד").
 שונות
 ספרים:  ראשון לציון (קושטא ה'תק"י) - חידושים של רבי חיים בן עטר על התלמוד, פרי הלימודים בישיבה.
 מיקום
 מיקום:  האימפריה העות'מאנית (1453–1844) האימפריה העות'מאנית - העיר העתיקה (ירושלים)
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 קואורדינטות:  31°46′31″N 35°13′49″E﻿ / ﻿31.775159°N 35.230304°E﻿ / 31.775159; 35.230304
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) ישיבת כנסת ישראל(למפת ירושלים העתיקה רגילה) ישיבת כנסת ישראל(למפת ירושלים רגילה) ישיבת כנסת ישראל(למפת ירושלים מוגדלת) ישיבת כנסת ישראל
 
ישיבת כנסת ישראל (נקראת גם: מדרש כנסת ישראל) (1741 – אמצע המאה ה-19), הייתה ישיבה שנוסדה על ידי רבי חיים בן עטר בירושלים, והתקיימה במאות ה-18 וה-19. רבים מתלמידיה שימשו רבנים חשובים בארץ ישראל ובתפוצות.
היסטוריה > הרקע להקמת הישיבה

בשנת ה'תצ"ט (1739) יצא רבי חיים בן עטר מהעיר סלא שבמרוקו לאיטליה, מלווה בשתי נשותיו ושניים מתלמידיו, הרבנים חיים דוד שמואל חסאן ושם טוב גבאי. מטרתו הייתה לעלות משם לארץ ישראל ולהקים בה ישיבה שתלמידיה ילמדו בהתמדה ובפרישות. מתוך אמונה שבכך יקרבו את הגאולה. בערב חג השבועות הגיעו לליבורנו, שם התקבלו באהבה על ידי בני הקהילה. מקום משכנם בליבורנו הפך מהרה לבית מדרש שרבים באו אליו, כדי לשמוע תורה מפיו של רבי חיים.
בוונציה ייסד רבי חיים את "ועד כנסת ישראל", ארגון שאיגד נדיבים שנרתמו לתמוך במימוש רעיון הישיבה בארץ. הוא נסע לערים נוספות באיטליה כדי לגייס את תמיכתם של בעלי ממון נוספים: תחילה שהה בוונציה, בשלהי חשוון ה'תק"א (1740) ביקר במודינה שגם בה הקים "ועד כנסת ישראל", בסוף החורף הגיע לפירארה, ובקיץ של אותה השנה שהה במנטובה, ממנה חזר לליבורנו. בנסיעותיו ביקש לרתום למטרתו תורמים וגם תלמידים, ואל הקהילות אליהן לא הגיע שלח אגרות, כגון זו ששלח לקהילת קסאלי:
"לקרא באוזני זרע ברך ד' קריאה של חבה... קומו ונעלה אל הר ה' בבנינו ובבנותינו ושם נועדה על התורה ועל התעודה... וכבר קהלות איטליא ישמרם א' שלחו זרועותיהם וחצנו הדבר והוקם על"
בראש חודש אב ה'תק"א, יצא רבי חיים עם תלמידיו ומשפחותיהם מליבורנו לארץ ישראל, החבורה מנתה כשלושים נפש.
היסטוריה > הישיבה בעכו ופקיעין

בשלהי שנת ה'תק"א (1741), הגיעו רבי חיים ותלמידיו אל העיר עכו. לפי התוכנית שעליה התחייבו לנדיבי איטליה היה עליהם לייסד את הישיבה בירושלים, אך הם נאלצו להשתהות בעכו בשל שמועות שהגיעו אליהם עוד במהלך המסע, על כך שפרצה מגפה בירושלים. תחילה ערכו מסע בין קברי קדושים בגליל התחתון, במהלכו והגיעו גם לטבריה. את תפילות יום הכיפורים ערכו במערת אליהו שעל צלע הר הכרמל, ואחרי הצום שבו לעכו בה חגגו את חג הסוכות. בשל המגפה החליטו להקים את הישיבה באופן זמני בעכו, והלימודים נפתחו רשמית בראש חודש חשוון ה'תק"ב (חורף 1741), לפי תוכנית לימודים שנקבעה מראש.
בתקופת שהותו בעכו, הוצע לרבי חיים להשתקע בטבריה ולהקים בה את הישיבה המתוכננת. המציע, רבי חיים אבולעפיה, שהיה ממחדשי היישוב היהודי בטבריה, רצה לחזק את ההשפעה התורנית ביישוב בהגדלת מצבת תלמידי החכמים בעיר. בעת ביקורו של רבי חיים בן עטר ב-כ"א באדר ב' ה'תק"ב (מרץ 1742) בטבריה, אירח אותו רבי חיים אבולעפיה וניסה לשכנע אותו בעדיפותה של טבריה על פני ירושלים. הוא הציע שבן עטר ייסע בעצמו לירושלים כדי להתרשם מהתנאים הכלכליים הקשים ששררו בה לטעמו, ואחר כך ישוב לטבריה, בה שררה רווחה מסוימת לקהילה היהודית בשל קשריו ההדוקים של אבולעפיה עם דאהר אל-עומר שליט הגליל. רבי חיים בן עטר שקל להיענות בחיוב להצעה אך התנה את ההסכמה באישור של חברי ועד "כנסת ישראל" בליבורנו. הוא שלח מכתב ברוח זו בתוספת המלצתו האישית, בו רמז כי הוא תומך בהקמת הישיבה בטבריה, מאחר שלדעתו נרמז במקורות שהגאולה אמורה להתחיל ב”התנערותה של טבריה מן העפר”.
בהמשך קיץ ה'תק"ב (1742), לאחר שבני החבורה שבו לעכו, נפטר תלמידו רבי שמואל נחמני (אחיו של הרב שמשון חיים) בהותירו אחריו אישה וילד. זמן קצר אחר כך נפטר אחד מן הבחורים האיטלקים שהצטרפו לישיבה. החבורה עזבה את עכו ובחודשים סיוון ותמוז התגוררו בפקיעין.
היסטוריה > הישיבה בירושלים

בסוף חודש תמוז ה'תק"ב (1742), נודע לבני החבורה שהמגפה בירושלים חדלה ולכן החליטו לעלות לירושלים למטרת בדיקת היתכנות הקמת הישיבה בה. כאמור, בהתאם להצעתו של רבי חיים אבולעפיה ובתיאום עם אנשי "כנסת ישראל" בליבורנו (למעשה, ר' חיים בן עטר דרש מהם במכתב אחר להותיר בידיו את ההכרעה אם להקים את המוסד בירושלים או בטבריה). בט"ו באב ה'תק"ב, כשנה לאחר הגעתם לארץ, הגיעה החבורה לירושלים ו"ישיבת כנסת ישראל" הוקמה בחצר רבי עמנואל חי ריקי, שלפי תיאורו של ר' חיים במכתב לוועד בליבורנו, נועד בתחילה להיות מקום זמני בלבד כיוון שהיה קטן מדי לכמות התלמידים בחבורה.
בירושלים התקבלו בכבוד רב. תרמה לקבלת פנים זו העובדה שהיה להם מימון עצמאי שהתקבל מליבורנו, כך שלא נפלו לנטל על שאר התושבים ולא התחלקו עמם בכספי "החלוקה". ישיבת כנסת ישראל כללה למעשה שתי ישיבות, אחת לתורת הנגלה ואחרת לתורת הנסתר. בעוד שהקהילה הגרעינית של העולים עם רבי חיים בן עטר מנתה רק שלושים נפשות, כאשר מתוכם רק מעט יותר מעשרה "חכמים", התגבשה סביבו קהילה למדנית רחבה יותר מבני המקום. הוא שאב מכך סיפוק רב, וכפי שהתבטא במכתב שכתב מאותם ימים: ”המעיינים של ירושלים באים תמיד ולומדים לפני בכל דבר הקשה ובכבוד גדול ועצום יותר ממה שאני ראוי. ה' ישלם להם”.
היסטוריה > הנהגות וסדרי לימוד

בהכוונתו של רבי חיים נחלקו תלמידי הישיבה לשתי קבוצות: "מעיינים" (למדנים) ותלמידים מתחילים. בשעות היום ישבו סביב רבי חיים, שהיה מעוטר בתפילין ועטוף בטלית, כעשרה "מעיינים" ועיינו בתלמוד הבבלי ובדברי הפוסקים שנובעים מהסוגיה הנלמדת. מטרתם העיקרית הייתה לפענח את פרשנותו של הרמב"ם לסוגיותיו, על פי הפסקים שכתב בספרו משנה תורה. את פרי לימוד זה העלו על הספר "ראשון לציון", המבאר בדרך זו את המסכתות: ברכות, סוכה, ביצה, תענית, מועד קטן, מגילה וחגיגה. מי שהעלה את החידושים על הכתב והגיה אותם היה תלמידו הוותיק של רבי חיים, רבי דוד חיים שמואל חסאן. רבי חיים העריך היטב את עיונם של תלמידיו, ובהקדמה לספרו "פרי תאר", על שולחן ערוך יורה דעה, הוא דורש ממי שמשיג על דבריו להציע את ההשגות לפני חכמי ישיבתו שיעיינו בדברים..
קבוצת התלמידים המתחילים היו לומדים בדרך ה"בקיאות", כלומר, לימוד מהיר יחסית שמטרתו לרכוש ידע נרחב, ובכך יכלו להתרגל לדרכי החשיבה של הלימוד התלמודי. בדרך זו שיננו סדרים מן המשנה, מסכתות מן התלמוד וספרי הלכה. באגרותיו ל"ועד כנסת ישראל" מציין רבי חיים בסיפוק רב את ההישגים הכבירים שרכשו תלמידיו בתחום הבקיאות.
בלילות למדו התלמידים בקבוצות, כשכל קבוצה עסקה במגוון נושאים: משנה תורה, הלכות רב אלפס, תלמוד בבלי, ושולחן ערוך. קבוצה קטנה עסקה בששה סדרי משנה. בשבתות היו מתפללים בכותל המערבי "בעד כללות עם אמונים ולברך בייחוד כל החברים", ובלילות שבת היה כל אחד מן התלמידים מציע את חידושיו לפני שאר חכמי הישיבה. כפי שמעיד החיד"א, במוצאי שבת הנהיגו סדר לימוד ייחודי לאורך כל הלילה, שחולק לארבעה "משמרות", בכל אחת למדו פרקי משנה, ספר הזוהר על פרשת השבוע, שלושה או ארבעה דפים מהתלמוד הבבלי, ומספר סימנים משולחן ערוך. רבי חיים ייסד לימוד זה על בסיס כוונות קבליות, כדרך לבצע תיקון בעולמות העליונים, וכחלק ממנו ערכו גם תיקון חצות.
גם בזמן שבתם בירושלים, יצאו חכמי הישיבה להשתטחות ותפילות על "קברי הצדיקים" (זיארה). את הזיארס תכננו לבצע מדי חודש, למרות שדרשו טרחה רבה ומשאבים כספיים. בהשטתחויות הרבו תפילות ותחנונים על עם ישראל ועל תומכי הישיבה, ובאחת מהן נכח החיד"א שהיה צעיר לימים, וכנראה נמנה אז על תלמידי הישיבה.
היסטוריה > לאחר פטירתו של רבי חיים

בט"ו בתמוז ה'תק"ג (1743), בשיא פריחתה של הישיבה, נפטר רבי חיים. לאחר פטירתו נפגעה הייחודיות של הישיבה וחשיבותה, והיא הפכה להיות כשאר הישיבות בירושלים ולא שמרה על הסדרים המקוריים שקבע. לממלא מקומו מינה רבי חיים את רבי יוסף אמזלג, מתלמידיו המובהקים. ממכתבי חברי "ועד כנסת ישראל" עולה כי רבי יוסף סירב לקבל את התפקיד כמשרה של קבע אלא רק זמנית, עד שהוועד ימצא את האישיות שתחליף אותו.
הוועד, שאכן חיפש אחר אישיות שתבטיח כי הנהגת הישיבה וסדרי הלימוד יתנהלו באותה המתכונת שהתקיימה בחייו של רבי חיים, פנה לרבנים ידועים שיקבלו את התפקיד על עצמם והציעו משכורת מכובדת. הרבנים אליהם פנו, רבי שלמה אלגאזי, רבה של קהיר, ורבי יעקב שאול, רבה של איזמיר, סירבו לתפקיד, אולי בגלל סכסוכים שפרצו בקרב בני החבורה. לבסוף, בשנת ה'תק"ו (1746), מונה רבי יונה נבון לעמוד בראשות הישיבה. בשנת ה'תק"ט (1749) חתם בראש, בשלהי ההקדמה שכתבו חכמי הישיבה לספר "ראשון לציון" של רבם. באותה השנה מונה לעמוד בראשות ישיבת "גדולת מרדכי" שנוסדה זה עתה על ידי רבי מרדכי טאלוק ממרוקו, יחד עם חברו מ"כנסת ישראל", רבי שם טוב גבאי. לא ידוע אם הוא פרש בשל כך מראשות כנסת ישראל. בשנת ה'תקי"ח (1758) הוא נזכר כראש ישיבת "גדולת מרדכי" וכחבר בישיבת "יפאר ענוים בישועה" (הישיבה שנוסדה עבור תלמידו המובהק של רבי חיים – רבי דוד חיים שמואל חסאן). בשלב מסוים בשנים אלו עזב את "כנסת ישראל" ובמקומו הועמד בראשות הישיבה רבי חיים מונדובי.
אחריו כיהן לתקופה קצרה רבי יהודה עייאש, שנפטר בראש השנה ה'תקכ"א (1760). לאחר כמה שנים בהן אין ידיעות על הישיבה, כיהן בראשות הישיבה רבי משה יוסף מרדכי מיוחס, שכיהן בשנותיו האחרונות במשרת הראשון לציון. לאחר פטירת הרב מיוחס, בתשרי ה'תקס"ו (1805), כיהן בראשות הישיבה אחד מתלמידיה הוותיקים (ובנו של ראש הישיבה בעבר) - רבי יעקב משה עייאש, ה"ראשון לציון" . בשנת ה'תקס"ח (1808), בעקבות מצבה הכלכלי הירוד של הישיבה, נשלח רבי חיים יהודה עייאש, בנו של רבי יעקב משה עייאש, לערי אירופה המערבית, כדי לאסוף תרומות עבור הישיבה. בשנת ה'תקע"ו בא ללמוד בישיבה רבי מנחם מנדל משקלוב. באגרת מכסליו ה'תקפ"ד (1823), אנו מוצאים בראשות הישיבה את רבי יוסף דוד מיוחס, הוא חתם כתלמיד הישיבה בשנת ה'תקס"ז באגרת השליחות לרבי חיים יהודה עייאש.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 אנו מוצאים בראשות הישיבה גם את רבי יצחק קובו, ששימש במקביל בראשות ישיבת בית יעקב (פירירא). ברשימה שהוגשה למשה מונטיפיורי בשנת ה'תרכ"ו (1866) נזכרו פרטים על הישיבה: לומדים בה תלמוד ומפרשיו, מספר תלמידיה 18, ובראשה עומד רבי ידידיה סוזין. לעומת זאת ברשימה משנת ה'תרל"ו הישיבה אינה נזכרת, ולכן החוקר מאיר בניהו משער כי  בין השנים 1866 ל-1877 חדלה הישיבה מלהתקיים.
מתלמידי הישיבה וראשיה > ראשי הישיבה

יוסף אמזלג - מונה על ידי רבי חיים לעמוד בראשות הישיבה לאחר מותו, ואף שימש בתפקיד זה באופן זמני, עד לשנת ה'תק"ו.
יונה נבון – כיהן ראש הישיבה משנת ה'תק"ו, לאחר כהונתו של רבי יוסף אמזלג. הוא היה בתפקיד לפחות עד לשנת ה'תק"ט.
חיים מונדובי – כנראה מחכמי איטליה שהצטרפו אל ר' חיים. כיהן כראש הישיבה אחר רבי יונה נבון.
יהודה עייאש – רבה של אלג'יר. כיהן כראש הישיבה משנת ה'תקי"ז (1757) ועד למותו בראש השנה ה'תקכ"א (1760).
מרדכי יוסף מיוחס ( מי"ם) - ראש הישיבה עד שנת ה'תקס"ו.
יעקב משה עייאש – ה"ראשון לציון", היה ראש הישיבה בראשית המאה ה-19, לאחר פטירת הרב מיוחס.
יוסף דוד מיוחס – ראש הישיבה בשנת ה'תקפ"ד.
יצחק קובו – כיהן כראש הישיבה בראשית המאה ה-19.
ידידיה סוזין – ראש הישיבה בשנת ה'תרכ"ו.
מתלמידי הישיבה וראשיה > תלמידים

שמואל נחמני – אחיו של רבי שמשון חיים נחמני. אחד החכמים שהצטרפו לרבי חיים ולתמידיו באיטליה. נפטר בשנת ה'תק"ב, בתקופה שהישיבה התקיימה עכו.
יהודה הכהן – מהתלמידים שהצטרפו לרבי חיים באיטליה, נפטר בסיון ה'תק"ב, כתלמיד הישיבה בהיותה בעכו.
חיים יוסף דוד אזולאי - למד שם בצעירותו מפיו של רבי חיים בן עטר. בספריו הוא מזכיר שמועות רבות ששמע מרבו, ואת העובדה שהצטרף לזיארה (עליה לקברי צדיקים) שביצע רבי חיים עם תלמידיו.
חיים יהודה אמזלג - נזכר בתואר "החכם השלם" על ידי רבי חיים. למד בישיבה לפחות עד לשנת ה'תק"ט, בה הוא חותם כאחד מששת גדולי הישיבה.
יהודה די אבילה – נחשב לתלמידו של רבי חיים עוד ממרוקו. הוא חתם כחבר הישיבה בשנת ה'תק"ט בשלהי ההקדמה לספר "ראשון לציון".
אברהם ישמעאל סנגויטי – הצטרף לרבי חיים באיטליה.
רבי דוד עמאר - הצטרף לישיבת ר' חיים בירושלים. מחבר הספר "תפלה לדוד" על הלכות ברכות (שלוניקי תקל"ז).
דוד חיים שמואל חסאן - תלמידו המובהק של רבי חיים עוד ממרוקו, כתב והגיה את תורתו של חיים. הוא נותר חבר בישיבה עד לשנת ה'תקי"ח.
שם טוב גבאי – נמנה עם תלמידי רבי חיים כבר במרוקו. הוא חתם כחבר הישיבה בשנת ה'תק"ט בשלהי ההקדמה לספר "ראשון לציון". בשנת ה'תקי"ח נשאר חבר בישיבה למרות שבמקביל עמד בראשות ישיבת "גדולת מרדכי".
יעקב פאריינטי - הגיע עם ר' חיים ממרוקו או מאיטליה, נותר חבר בישיבה עד לשנת ה'תקי"ח.
רשימת שנת ה'תקי"ח:
יעקב אצבאן, שלמה ארגואיטי, אליהו דודי, עזריה לארוניס, בכור לוי, צבי הלוי, מרדכי מערבי,
נזכרים בתעודות משנת ה'תקס"ז:
יוסף שלמה אריה – חתם על כתב שליחות מטעם הישיבה, אברהם ברוך טורטוש, משה יצחק הלוי, חיים רחמים מיוחס, רפאל אברהם בכר מיוחס, רפאל יעקב ישראל מיוחס, מרדכי סוזין, משה סוזין, נתן עמאר
חיים יהודה עייאש – שד"ר הישיבה בשנים ה'תקס"ח (1808) – ה'תק"ע (1810).
ראו גם

ישיבת בית יעקב (וויגה)
ישיבת בית יעקב (פירירא)
בית הכנסת אור החיים
לקריאה נוספת

מאיר בניהו, "לתולדות בית המדרש 'כנסת ישראל' בירושלים", בתוך: ירושלים - רבעון לחקר ירושלים ותולדותיה, שנה ב, עמודים קג – קלא, מוסד הרב קוק ה'תש"ט.
חיים בן עטר, אגרות ותשובות רבינו חיים בן עטר, עמודים קכה - קצח, ה'תשע"ב.