stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ים בופור

| --- | --- |
ים בופור מצפון לאלסקה בתמונה שצולמה באביב 1949
ים בופור מצפון לאלסקה בתמונה שצולמה באביב 1949
 מידע כללי
 על שם:  פרנסיס בופור 
 מיקום:  צפון אמריקה הצפונית
 סוג:  ים שולי
 ים של:  אוקיינוס הקרח הצפוני
 מידות
 שטח:  476,000 קמ"ר
 עומק מרבי:  4,683 מטר
 ‏עומק ממוצע:  1,004 מטר
 מידע נוסף
 נהר מזין:  Colville River, מקנזי, Sagavanirktok River, Anderson River, Kuparuk River, Firth River, Kongakut River, Clarence River 
 מדינות באגן הניקוז:  קנדה 
 תקופת קיפאון:  אוקטובר–יולי
 קואורדינטות:  72°N 137°W﻿ / ﻿72°N 137°W﻿ / 72; -137
  (למפת קנדה מוגדלת) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי ים בופור(למפת קנדה רגילה) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי ים בופור(למפת הטריטוריות הצפון-מערביות רגילה) ילונייף היי ריבר אינוביק יוקון נונאווט ססקצ'ואן אלברטה קולומביה הבריטיתים בופור(למפת הטריטוריות הצפון-מערביות מוגדלת) ילונייף היי ריבר אינוביק יוקון נונאווט ססקצ'ואן אלברטה קולומביה הבריטיתים בופור  מפת מיקום ים בופור. הטריז בכחול כהה מסמן את שטח המריבה שבין ארצות הברית לקנדה
 
ים בופור (בצרפתית: mer de Beaufort) מהווה חלק מאוקיינוס הקרח הצפוני ונמצא צפונית לטריטוריות הצפון-מערביות, יוקון ואלסקה ומערבית לארכיפלג הארקטי הקנדי. גבולו הצפון-מערבי של ים בופור הוא הקו המחבר בין היישוב פוינט ברו, היישוב הצפוני ביותר באלסקה, והיישוב לנדס אנד על אי הנסיך פטריק שבקנדה. הים קרוי על שם ההידרוגרף האירי סר פרנסיס בופור. שטח הפנים של הים הוא כ־476,000 ק"מ רבועים, והעומק הממוצע הוא 1,004 מטר. היישוב הראשי לאורך ים הבופור הוא מפרץ פרודוהי, אלסקה, המהווה את מרכז ייצור הנפט בשפלה החופשית המכונה המדרון הצפוני. צינור טרנס-אלסקה נושא נפט גולמי דרומה ממפרץ פרודוהי לוואלדז, נמל נטול קרח במרחק של כ- 1,300 ק"מ משם בחוף הדרומי של אלסקה.
על פי הערכות מומחים בקרקעית ים בופור קיימות עתודות נפט משמעותיות. ים בופור נסקר לראשונה בשנות ה-60 ובשנת 1986 החלו בו קידוחי נפט.
בתחומי ים בופור קיים סכסוך גבול ימי מזה שנים, בין ארצות הברית לבין קנדה. קנדה טוענת כי ההגבול הימי בין יוקון לאלסקה נמשך למרחק 370 ק"מ על קו אורך 141, בהמשך לגבול היבשתי שבין המדינות. ארצות הברית טוענת מנגד כי הגבול הימי בין המדינות הוא קו אנכי לקו החוף למרחק 370 ק"מ לתוך הים. טענותיהן שתי המדינות יוצרות שטח ים בצורת טריז, שעליו קיימות טענות בעלות מתחרות. קיומן של עתודות נפט משמעותיות בקרקעית ים בופור החריפה את סכסוך הגבול שבין המדינות, ושתיהן פתחו מכרזים על חיפושי נפט בשטח המריבה.
רוב שטחו של ים בופור קפוא לאורך רוב ימות השנה וכיפת הקרח הצפונית מכסה את קצהו הצפוני של הים. רק באוגוסט וספטמבר הקרח מתפרק, ורק ליד החופים.
הערות שוליים

↑  ים בופור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
| גופי מים באוקיינוס הקרח הצפוני |
| --- | --- | --- |
| ימים | ים בופור • ים ברנץ • ים גוסטב אדולף • ים גרינלנד • ים וואנדל • ים לאפטב • הים הלבן • ים לינקולן • הים הנורווגי • ים סיביר המזרחי • ים פצ'ורה • ים צ'וקצ'י • ים קארה |  |
| מפרצים | מפרץ אוב • מפרץ אונגבה • מפרץ אונגה • מפרץ אמונדסן • מפרץ בות'יה • מפרץ ג'יימס • מפרץ דווינה • מפרץ הדסון • מפרץ מזן • מפרץ מלוויל • המפרץ הנורווגי • מפרץ קורוניישן • מפרץ קנדלאקשה |  |
| מצרי ים | מצר אוסטרי • מצר בארו • מצר ברינג • גרון הים הלבן • מצר ג'יימס רוס • מצר דה לונג • מצר דולפין ויוניון • מצר דיז • מצר דייוויס • מצר דמיטרי לאפטב • מצר דנמרק • מצר הדסון • מצר הינלופן • מצר וילקינס • מצר וילקיצקי • ויקונט מלוויל סאונד • מצר ויקטוריה • מצר טיימיר • מצר יבגנוב • מצר יוגורסקי • לארסן סאונד • לנקסטר סאונד • מצר מאליגין • מצר מטוצ'קין • מצר מקקלור • תעלת מקקלינטוק • מצר נארס • מצר הנסיך מוויילס • מצר סאניקוב • סטורפיורד • מצר סימפסון • מצר סמית' • תעלת פארי • תעלת פוקס • פיל סאונד • מצר פראם • פרינס ריג'נט אינלט • מצר פרנקלין • מצר קארה • אגן קיין • מצר קילדין • תעלת קנדי • תעלת רובסון |  |
| מעברים | המעבר הצפון-מזרחי • המעבר הצפון-מערבי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282406205171  BNE: XX5164435  BnF: cb152979278 (data)  GND: 4229865-9  NKC: ge134054  SUDOC: 195038991  VIAF: 316735848   WorldCat (עם VIAF): 316735848
יחסי מונקו – קוריאה הדרומית

| יחסי מונקו – קוריאה הדרומית |
| --- | --- |
מונקו: קוריאה הדרומית


מונקו: קוריאה הדרומית
שטח (בקילומטר רבוע)
2: 99,720
אוכלוסייה
38,558: 51,704,841
תמ"ג (במיליוני דולרים)
8,784: 1,712,793
תמ"ג לנפש (בדולרים)
227,815: 33,126
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה

יחסי מונקו–קוריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין נסיכות מונקו לבין הרפובליקה של קוריאה.
סקירה כללית

היחסים בין שתי המדינות כוננו במרץ 2007.
הסחורה שייבאה קוריאה הדרומית ממונקו בשנת 2017 שוויה 609,000 דולר אמריקאי והיא כוללת בעיקר מצלמות וידאו וחלקי חילוף למכונות. הסחורה שייבאה מונקו מקוריאה הדרומית שוויה 2,750,000 דולר אמריקאי והיא כוללת בעיקר חלקי חילוף לרכב ומוצרי קוסמטיקה שונים. בתחום ההשקעות, משקיעים הקוריאנים מאות מיליוני דולרים במונקו בעוד שתושבי מונקו משקיעים בקוריאה הדרומית כמיליון דולר בלבד.
אלבר השני, נסיך מונקו, ביקר מספר פעמים בקוריאה הדרומית.
ביקורים מדרג גבוה > ממונקו לקוריאה הדרומית

מאי 2012 - אלבר השני, נסיך מונקו
אפריל 2015 - אלבר השני, נסיך מונקו
מאי 2018 - אלבר השני, נסיך מונקו
נציגויות דיפלומטיות

מונקו אינה מיוצגת בקוריאה הדרומית בדרג השגרירות. מונקו מיוצגת בקוריאה הדרומית בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה בסיאול, בירת המדינה.
קוריאה הדרומית אינה מיוצגת במונקו, השגרירות שלה בפריז, בירת צרפת, הואמנה על מונקו.
ים אפולו (אונייה)

|  תיאור כללי |
| --- | --- |
 סוג אונייה:  אוניית צובר
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  JFE Holdings 
 אחריתה:  טבעה ביוני 1994
 מיקום:  33°32′29″S 17°50′55″E﻿ / ﻿33.5415°S 17.8487°E﻿ / -33.5415; 17.8487 
 מידות
 אורך:  260 מ' 
 
ים אפולו (באנגלית: MV Apollo Sea) הייתה אוניית צובר בבעלות סינית, ששקעה בסמוך לקייפטאון ביוני 1994. דליפת נפט מהאונייה הטובעת גרמה לאסון סביבתי גדול שהוביל למותם של אלפי עופות ימיים, כולל פינגווינים אפריקאים, מין הנמצא בסכנת הכחדה. כל 36 אנשי הצוות של הספינה מתו בטביעה, שככל הנראה התרחשה במהירות גדולה עד כדי כך שלא הספיקו לשדר אותות מצוקה. האינדיקציה הראשונה לכך שהספינה שקעה הייתה הופעת הפינגווינים המכוסים בשמן. בתחילה חשבו שמקור הזיהום הוא דליפה ממכלית הנפט הספרדית "Castillo de Bellver" ששקעה באזור בשנת 1983. בהמשך הבינו שהמקור הוא המכלית "ים אפולו".
על סיפון האונייה היו כ-2,400 טון (2,700 מטר מעוקב) של נפט כשיצאה מהנמל ארבע שעות לפני ששקעה. מאוחר יותר נחשף כי אות מצוקה אוטומטי נשלח ישירות לבעלים באמצעות לוויין מהמיקום המשוער של דליפת הנפט, ובסופו של דבר החברה הודתה באובדן האונייה וקיבלה על עצמה את האחריות לדליפה.
השפעה סביבתית

רוחות עזות שנשבו באזור פגעו בניסיונות להגן על חופי קייפטאון מפני כתם הנפט המתרחב, וחופי העיר התמלאו בנפט. הנפט השפיע גם על שטחי הרבייה של הפינגווין האפריקאי שנמצא בסכנת הכחדה באי דאסן. נעשו ניסיונות לפנות פינגווינים ליבשת, אך הפעילות הואטה מאוד בשל מזג האוויר הסוער. 10,000 פינגווינים נאספו ונוקו. מתוכם, כמחצית מהם שרדו.
שש שנים לאחר מכן נפגע האזור שוב בצורה דומה בשל דליפת נפט שאירעה מהמכלית "Treasure" (אנ').
הערות שוליים

↑  Five years of monitoring African Penguins after the Apollo Sea oil spill: a success story made possible by ringing, Penguins Watch, 11 July 2000
יוליים

.
איניאס נושא את אנכיסס על גבו, מטבע של יוליוס קיסר
היוליים (בלטינית: "Iulii", לפעמים גם "Julii") הוא השם (נומן גנטיליקיום) של אחד מבתי האב ברומא העתיקה, שענפים שונים בו היו משפחות אצולה חשובות ומשפיעות בחברה הרומית.
היסטוריה

היוליים טענו כי מוצאם מהנסיך הטרויאני איניאס, אשר על פי המיתולוגיה היוונית היה בנה של האלה אפרודיטה, ומאסקניוס, מייסדה האגדי של אלבה לונגה. טענה זו של היוליים מחזקת את הסברה הרווחת שמוצאו של בית האב הוא מאלבה לונגה, והוא עקר לרומא לאחר חורבנה של העיר במהלך המאה ה-7 לפנה"ס.
שמה של האם שנוי במחלוקת, יש גרסאות הטוענות (בהם ורגיליוס) שיולוס נולד לאישה טרויאנית בשם קראוזה, ויש כאלו (בהם ליביוס) שטוענים ששמה היה לאווינה.
בני בית אב זה הגיעו לעמדות כוח כבר בימיה הראשונים של הרפובליקה ונבחרו למגיסטראטיות השונות. לפי כתביו של טרנטיוס וארו ידוע על כ-9 קונסולים שכיהנו ברפובליקה מקרב היוליים בין השנים 489 לפנה"ס - 267 לפנה"ס.
אחת ממשפחות האצולה שצמחו מבית אב זה הייתה המשפחה הפטריקית קיסר ("Julii Caesares"), שאחד מבניה היה גאיוס יוליוס קיסר, מהאישים הבולטים בתולדות העת העתיקה. קיסר ייחס חשיבות רבה למוצאו מקרב היוליים, כפי שניתן לראות בהספד שנשא בהלווית דודתו:
כינויה של שושלת הקיסרים הראשונה ששלטה ברומא, "היוליים קלאודיים", בא משילוב שם בית האב של אוגוסטוס, הקיסר הראשון ובנו המאומץ של יוליוס קיסר, עם שם בית האב של הקיסר השני טיבריוס, שאומץ על ידי אוגוסטוס, אך אביו הטבעי היה טיבריוס קלאודיוס נירון, מבית האב של הקלאודיים.
השמות הפרטיים (פראינומן, praenomen) של הגברים מקרב היוליים היו לרוב לוקיוס, גאיוס וסקסטוס. השמות הפרטיים של בנות המשפחה היו לרוב יוליה.
הערות שוליים

↑  זו היא המסקנה אליה מגיע צבי יעבץ בספרו יוליוס קיסר - תהפוכותיה של כריזמה, הוצאת דביר, תשנ"ב, עמ' 40.
↑  סווטוניוס, חיי שנים העשר הקיסרים - יוליוס האלוהי, 6. בתרגום לעברית של אלכסנדר שור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 11863092X  VIAF: 13100478   WorldCat (עם VIAF): 13100478
ישעיהו בר-אור

| --- | --- |

 לידה:  1954 (בן 70 בערך) ירושלים 
 ענף מדעי:  איכות הסביבה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן (1978)  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  המשרד להגנת הסביבה 
 מספר צאצאים:  6 
 
ישעיהו בר-אור (נולד ב-1 ביוני 1954) הוא מדען ישראלי, מומחה לאיכות הסביבה. בשנים 2005–2010 שימש כמדען הראשי במשרד להגנת הסביבה, ובשנים 2010 - 2014 שימש כסמנכ"ל ענף משאבי טבע במשרד להגנת הסביבה. הוא עוסק כיום בייעוץ סביבתי עצמאי.
ביוגרפיה

נולד בישראל לשרלוטה (חיה) ויעקב בר-אור. ב-1991 מונה לראש אגף מים ונחלים במשרד להגנת הסביבה (אז "המשרד לאיכות הסביבה"). בשנת 2004 מונה למדען הראשי של המשרד, וב־2010 לסמנכ"ל משאבי טבע במשרד. בסוף 2014 פרש מהמשרד ועוסק כיום בייעוץ סביבתי.
בר-אור משתתף בוועידות וכנסים בינלאומיים וארציים רבים בנושאי הגנת הסביבה.
בעקבות השרפה בכרמל בדצמבר 2010 הקים בר-אור צוותים מקצועיים שעסקו בדרכים לשיקום הכרמל.
בשנת 2011 ערך בר-אור את הדו"ח "איכות הסביבה בישראל: מדדים, נתונים ומגמות, 2010" של המשרד להגנת הסביבה, המציג תמונת מצב כללית של איכות הסביבה בישראל.
ב־2012 הוקמה המינהלה לשיקום קרקעית נחל הקישון, וד"ר בר-אור עמד בראשה. מטרת המינהלה הייתה לגבש את הדרישות וההנחיות המקצועיות לשיקום וטיהור קרקעית הקישון, לסייע בניסוח המכרז הבינלאומי שהתפרסם לביצוע העבודות, ולסייע בבחירת החברה הזוכה בהתאם לדרישות המכרז.
ממחקריו

ד"ר בר-אור פרסם מאמרים רבים על איכות המים בנחלי ישראל, ואף הציע תקנים לאיכות מים רצויה בנחלי החוף. כמו כן פרסם מאמרים על איכות המים במאגרי קולחים בישראל והשלכותיהם הסביבתיות.
ד"ר בר-אור פרסם מחקר לפיו תוכניות ההתפלה שצפויות להגדיל את היצע המים של מדינת ישראל לא יצליחו למלא את המחסור הצפוי במים, זאת בשל שינוי האקלים, זיהום המאגרים ותהליכי העיור המואץ. לפי ממצאי המחקר, מגמת הטמפרטורה העתידית היא של התחממות שתוביל לירידה בכמות המשקעים ולהתייבשות. הוא ביסס את מחקרו על תצפיות שנערכו באזור אגן הים התיכון בחמישים השנים האחרונות.
בר-אור הביע תמיכה באופציה של הקמת תחנת כוח גרעינית בישראל כמקור אנרגיה עבור משק החשמל בישראל.
תפקידים ציבוריים

חבר מועצת רשות המים
חבר מליאת רשות הטבע והגנים
חבר המועצה הלאומית לביואתיקה
חבר המועצה הציבורית לסטטיסטיקה שעל יד הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה
יו"ר ועדת ההיגוי להקמת משכן אוספי הטבע באוניברסיטת תל אביב
משפחתו

בר-אור נשוי לציפורה אשווגה, בת למשפחה יוצאת גרמניה מקיבוץ חפץ חיים. הוא תושב שילה, ואב לשישה. בתו ברוריה נשואה לגיא ארצי, נכדו החוזר בתשובה של רפאל איתן, והם משתייכים לקהילה החרדית באופקים.
אחותו של בר-אור היא הציירת נעמי גפני, אשת ההיסטוריון פרופ' ישעיהו גפני.
מימין ישעיהו בר אור בכנס "הולך ונעלם: תקוות וקשיים בשיקום נהר הירדן" שהתקיים במכללת כנרת בעמק הירדן ב-16 בנובמבר 2011. משמאלו יוסי ורדי ודליק ווליניץ
ישעיהו ברקת

| --- | --- |

ברקת, 2019
 לידה:  1935 (בן 89 בערך) רפובליקת פולין 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
  מפקד טייסת 107  ראש ענף מודיעין אוויר   מפקד בסיס חצרים  נספח חיל האוויר בארצות הברית
 פעולות ומבצעים
   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים
 
ישעיהו (שייקה) בָּרֶקֶת (נולד ב-1935) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד מחלקת המודיעין בחיל האוויר במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה ועוזר הנספח הצבאי בוושינגטון במלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה

ברקת נולד בפולין כישעיהו ברודר, כתינוק עלה עם משפחתו לארץ ישראל. גדל בירושלים ובשכונת פלורנטין שבתל אביב. כנער שימש מקשר בין ארגון "ההגנה" בו שירת אביו לבין ארגון הלח"י בו שירת גיסו (אליהו אלוני) וזכה לכינוי המחתרתי "פגניני". למד מכונאות מטוסים בבית הספר מכס פיין ובגיל 16 קיבל רישיון טיס אזרחי אחרי הכשרה בקלוב התעופה לישראל. התגייס לצה"ל וסיים כחניך מצטיין במגמת קרב את קורס טיס מס' 8, בהמשך יצא לקורס מדריכי טיסה. במלחמת סיני שימש קצין המבצעים של בסיס חצור ולחם כטייס אוראגן במסגרת טייסת 113 בפיקודו של מוטי הוד. במהלך שירותו פיקד על טייסת 117, הטיס מטוסי ספיטפייר, מטאור, אוראגן, מיסטר והרווארד והשתתף בניסיונות היירוט של מטוסי הריגול האמריקאים מדגם לוקהיד U-2.
לאחר לימודי תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, מונה ב-1965 לראש ענף 4 מודיעין במטה חיל האוויר. הוא היה ממתכנני מבצע יהלום במסגרתו ערק טייס חיל האוויר העיראקי, מוניר רדפא עם מטוס מיג 21 לישראל. ברקת קיבל לידיו מכתב שהעביר רדפא ל"מוסד" וקבע שיש מקום לשתף פעולה עמו. עוד בטרם העריקה, הוברח רדפא לביקור בישראל וברקת ערך לו סיור על מנת שיכיר את נתיבי התעופה ונקבעו דרכי התקשרות. בתקופת כהונתו של ברקת בראש הענף הורחבה מאוד פעילותו והוכנה התשתית המודיעינית למבצע מוקד בו חוסלה היכולת המבצעית של חילות האוויר הערבים במלחמת ששת הימים. טרם המלחמה נפגש, בעודו במדים, עם משה דיין ועם מנחם בגין, ועדכן אותם בהתפתחויות. זאת עוד בטרם הצטרפו לממשלת אחדות לאומית, שהוקמה ימים אחדים לפני המלחמה. לאחר המלחמה קודם ברקת לדרגת אלוף-משנה והמשיך לכהן במחלקת המודיעין של החיל במלחמת ההתשה בה רוכזו מאמצים רבים להספקת מטרות איכות ומיפוי מערכי טילי קרקע-אוויר במצרים. כמו כן זוהתה יחידת המכ"ם המתקדם P-12, שהובאה לישראל במבצע תרנגול 53. ביולי 1970 הוחלף על ידי שמואל שפר, והוא מונה למפקד בסיס חצרים. בתקופתו הוקמה בבסיס טייסת 107 כטייסת מטוסי F-4 פנטום בפיקודו של יפתח ספקטור.
לאחר רצח ג'ו אלון מונה ברקת למחליפו כנספח אווירי בארצות הברית בדרגת תת-אלוף. הוא כיהן בתפקיד בתקופת מלחמת יום הכיפורים. לאחר תקרית שפגעה ביחסים בין הנספח הצבאי מוטה גור למחלקת ההגנה של ארצות הברית, ניהל ברקת את התקשורת מול שר ההגנה ג'יימס ר' שלזינגר ולאחר מכן הצטרף לשגריר שמחה דיניץ לפגישה בבית הלבן עם נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון במטרה לשכנעו להוציא לפועל רכבת אווירית של סיוע אמריקאי לישראל, שזכתה לכינוי מבצע ניקל גראס. לאחר המלחמה שימש כממלא מקום הנספח הצבאי בוושינגטון עד למינויו של אברהם אדן.
לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף למפלגת "שלומציון" בראשותו של אריאל שרון.
במשך שנים רבות שימש נציג המספנה הגרמנית המייצרת את הצוללות מסדרת דולפין והצוללות מסדרת דולפין AIP מול מערכת הביטחון. ב-2009 החליף אותו מיקי גנור.
נסיבות החלפתו בגנור שנויות במחלוקת ועומדות במרכז תיק 3000. ברקת העיד שרק הלחצים של גנור ושל אליעזר מרום הביאו להדחתו בכדי שהעמלות על המכירות יעברו לגנור במקום לברקת. אלא שביוני 2023 עדותו של מנכ"ל טיסנקרופ וולטר פרייטג הציגה לבית המשפט גרסה אחרת שעל פיה המחלוקות בין ברקת לחברה התחילו עוד לפני 2009 עת דרש להעביר את שכרו לחשבונות בהולנד לשם הפחתת תשלום המס לישראל. בנוסף, ברקת כבר החל לחפש חברות אחרות לייצוג. באחת מהן ATLAS CORP הוא תיווך עסקה למכירת חלקי חילוף לצוללות, אלא שאטלס היא חברת-בת של טיסנקרופ ודבר התיווך הכפול התגלה, ואז פרייטג החליט על סיום העסקתו.
חיים אישיים

ברקת נשוי למרים ששירתה ביחידת הבקרה של חיל האוויר, לזוג שלושה ילדים, מתגוררים ברמת השרון.
לקריאה נוספת

דני שלום, כרעם ביום בהיר: מבצע מוקד - כך הושמדו חילות האוויר הערביים במלחמת ששת הימים, פרסומי תעופה, 2002, עמ' 70–71
הערות שוליים

↑  ליאת בלומברגר וטלי בן–יוסף, ‏2 טייסות, 50 שנה, באתר חיל האוויר הישראלי, 28 בדצמבר 2005
↑  טל מיכאל, ‏לא תתפוס אותי, באתר חיל האוויר הישראלי
↑  שרה ליבוביץ-דר, כנפיים שבורות, באתר nrg‏, 2 ביוני 2007
↑  דברים שנשא בכנס ביד טבנקין, 5 בינואר 2017
↑  יפתח ספקטור, רם וברור, הוצאת ידיעות אחרונות, 2008, עמ' 206
↑  שמואל גורדון, 30 שעות באוקטובר, ספריית מעריב, 2008, עמ' 413–414
↑  ריאיון עם ברקת על המפגש עם נשיא ארצות הברית, באתר איפא"ק
↑   דרוקר חושף: עדותו של "מלך הצוללות", ואיך הודח לטובת מיקי גנור, באתר TheMarker‏, 24 בנובמבר 2016
רונן ברגמן, "איימו על הגרמנים: בלי מיקי גנור לא נקנה מכם צוללות", באתר ynet, 25 בנובמבר 2016
↑  מ-3000 יוצא אחד, ערוץ 7, 22.6.23
יחסי הרשות הפלסטינית – מלזיה

| יחסי הרשות הפלסטינית – מלזיה |
| --- | --- |
הרשות הפלסטינית: מלזיה


הרשות הפלסטינית: מלזיה
שטח (בקילומטר רבוע)
6,220: 329,847
אוכלוסייה
5,519,031: 35,663,114
תמ"ג (במיליוני דולרים)
17,396: 399,649
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,152: 11,206

יחסי הרשות הפלסטינית–מלזיה הם יחסי חוץ הדו-צדדיים בין מלזיה והרשות הפלסטינית.
היחסים בין מלזיה והרשות הפלסטינית הם יחסים חזקים. בשנת 2012 היו במלזיה כ-3,000–5,000 סטודנטים פלסטינים כאשר פלסטינים רבים בחרו גם במלזיה כמדינת מקלט זמנית. ביחס לכיבוש הישראלי בשטחים פלסטיניים, מלזיה עמדה בתוקף על זכויותיהם וחירויותיהם של הפלסטינים ותמכה במאבקיהם. מלזיה מסרבת להכיר במדינת ישראל עד להסכם שלום שיממש את פתרון שתי המדינות.
חיסול פאדי מוחמד אל-בטש במלזיה

ב-21 באפריל 2018, המהנדס, המרצה וחבר החמאס פאדי אל-בטש הותקף על ידי שני גברים על אופנוע בזמן שפנה למסגד לתפילת שחר. על פי התקשורת הישראלית, אל-בטש היה מומחה לדיוק טילים ומזל"טים. בתגובה, החמאס פרסם הצהרה שזיהה את אל-בטש כאחד מחברי התנועה והאשים את מותו ב"יד הבגידה". קרוביו האשימו את ישראל בהתנקשות בחייו של אל-בטש. סגן ראש ממשלת מלזיה, אחמד זאהיד חמידי, הודיע כי ממשלת מלזיה תבדוק את האפשרות שסוכנים זרים היו מעורבים בחיסולו. זאהיד תיאר את התוקפים כשני גברים אירופאים או מזרח תיכוניים שרכבו על אופנוע חזק של BMW‏ 1100 סמ"ק. ישראל הכחישה עד כה מעורבות בחיסולו של אל-בטש.
יחסי הרשות הפלסטינית – סין

| יחסי סין – הרשות הפלסטינית |
| --- | --- |
הרפובליקה העממית של סין: הרשות הפלסטינית


סין: הרשות הפלסטינית
שטח (בקילומטר רבוע)
9,596,967.75: 6,220
אוכלוסייה
1,418,507,662: 5,519,031
תמ"ג (במיליוני דולרים)
17,794,782: 17,396
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,545: 3,152
משטר
דמוקרטיה עממית: רפובליקה

יחסי הרשות הפלסטינית–סין הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה העממית של סין לבין הרשות הפלסטינית.
לסין ולפלסטינים היסטוריה ארוכה של יחסים, שהחלו בתמיכתו של מאו דזה-דונג בתנועות שחרור לאומי בעולם השלישי.
היסטוריה

אחרי ניצחון הקומוניסטים במלחמת האזרחים בסין, הוקמה הרפובליקה העממית של סין, בראשות מאו דזה-דונג. סין הכירה במדינת ישראל, אך ב-1955 הכריזה על הכרתה ב"זכויות של העם הפלסטיני" ועברה לתמוך במדינות ערב.
במהלך שנות השישים סין תמכה, הן במילים והן במעשים, בהרס ישראל והחלפתה במדינה ערבית פלסטינית, כמו גם ביאסר ערפאת ובאש"ף. סין שמרה על יחסים טובים גם עם פת"ח, בתור מפלגה בפני עצמה ולא רק כחלק מאש"ף. המפלגה הקומוניסטית בראשות מאו דזה-דונג תמכה במספר ארגוני טרור פלסטיניים, ביניהם החזית העממית לשחרור פלסטין החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין. סין המשיכה לתמוך בפלסטינים לאחר שהתקבלה לאו"ם ב-1971, ושגרירות פלסטינית אף נפתחה בבייג'ינג ב-1974. סין הצביעה בעד החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שהשוותה את הציונות לגזענות ב-1975. (ההחלטה בוטלה ב-1991 בהצבעה חוזרת, כשסין נעדרת מההצבעה). לאחר מותו של מאו דזה-דונג ב-1976, התחלפה הנהגת המפלגה. דנג שיאופינג, המנהיג החדש, החליט לצמצם את התמיכה בארגוני טרור פלסטיניים, ובהמשך אף תמך בהסכמי קמפ דייוויד.
עם זאת סין עדיין תומכת בפלסטינים, ותמיכתה בהכרזת העצמאות הפלסטינית, שניתנה על ידי ערפאת באלג'יר ב-1988, בתוקף עד היום.
היחסים כיום

סין ממשיכה לתמוך בטענות הפלסטינים גם היום, אם כי באופן מצומצם יותר. תחת הנהגתם של יורשי דנג, סין מנהלת יחסים דיפלומטיים מלאים הן עם ישראל והן עם ארצות ערב. תחת הנהגתם של ג'יאנג דזה-מין וחו ג'ינטאו, סין תמכה בתהליך השלום במזרח התיכון ובהסכמי אוסלו. גם יאסר ערפאת וגם יורשו, מחמוד עבאס (אבו מאזן), ביקרו בסין מספר פעמים.
לאחר ניצחון חמאס בבחירות לפרלמנט הרשות הפלסטינית ב-2006, סין סירבה להגדירו כארגון טרור והתייחסה אליו בתור 'נציג נבחר של העם הפלסטיני'. שר החוץ של הרשות הפלסטינית מחמוד א-זהאר, ששימש בתפקידו מטעם חמאס, הוזמן על ידי ממשלת סין להשתתף בכנס שיתוף פעולה סיני-ערבי. זאת למרות מחאת ארצות הברית וישראל, ותוך קבלת תשבחות מיושב ראש הרשות הפלסטינית, אבו מאזן.
לאחר מבצע עופרת יצוקה, דובר משרד החוץ הסיני טען שעל שני הצדדים לפתור את הבעיות בדיאלוג, וגינה את השימוש בכוח צבאי דרך לפתרון סכסוכים. לאחר ההשתלטות על המשט לעזה, דובר משרד החוץ הסיני גינה את ישראל, וטען שהיא צריכה ליישם ברצינות את החלטות מועצת הביטחון ולשפר את המצב ברצועת עזה על ידי הקלת המצור עליה.
במהלך מבצע עמוד ענן, בנובמבר 2012, דובר משרד החוץ הסיני הביעה "דאגה" לגבי העימות וקרא לשני הצדדים, ולישראל במיוחד, להפגין ריסון ולהימנע מפגיעה באזרחים. ב-29 בנובמבר 2012, סין הצביעה בעד החלטת 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם, שהעניקה ל"פלסטין" (למעשה הרשות הפלסטינית) מעמד של מדינה משקיפה באו"ם.
במהלך מבצע צוק איתן, דובר משרד החוץ הסיני אמר ש"אנחנו סבורים ששימוש בכוח ואלימות כתגובה לאלימות לא יעזור לפתור בעיות אלא [רק] יגדיל את השנאה. אנו מפצירים בצדדים הקשורים לזכור את התמונה הרחבה יותר של שלום וחיי האנשים, ליישם הפסקת אש מיידית, לדבוק בדרך של שיחות שלום ולשאוף לחידוש מוקדם [ככל האפשר] של שיחות [שלום]".
בתחילת 2016, נשיא סין שי ג'ינפינג אישר מחדש את תמיכת סין ב"הקמת מדינה פלסטינית שבירתה מזרח ירושלים" בפגישה עם הליגה הערבית. שי הכריז גם על סיוע של 50 מיליון יואן (7.6 מיליון דולר) להקמת לוחות סולאריים לייצור חשמל ב"שטחים הפלסטיניים".
שר החוץ הסיני וואנג יי אמר באפריל 2017, במהלך פגישה עם שר החוץ של הרשות הפלסטינית, שהיעדר "מדינה [פלסטינית] עצמאית עם ריבונות מלאה" הוא "אי צדק נוראי". וואנג המשיך וציין שסין תומכת במאמצים הפלסטיניים להקים מדינה פלסטינית בגבולות שלפני מלחמת ששת הימים, שבירתה היא מזרח ירושלים.
ביוני 2023 ביקר בסין יו״ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן ונפגש עם נשיא סין שי ג׳יפינג, השניים שוחחו על ההתפתחויות האחרונות בזירה הפלסטינית וכן בנושאים אזוריים ובינלאומיים.
מייק דאגלס

| --- | --- |

 לידה:  11 באוגוסט 1920 שיקגו, ארצות הברית 
 פטירה:  11 באוגוסט 2006  (בגיל 86) North Palm Beach, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  Proviso East High School 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 
מייק דאגלס (באנגלית:Mike Douglas;‏ 11 באוגוסט 1920 – 11 באוגוסט 2006) היה זמר אמריקאי.
ביוגרפיה

דאגלס נולד בשיקגו. הוא לא השלים את התיכון והתמקד בעיסוקיו המוזיקליים, בנעוריו עבד כזמר במועדון לילה ובאוניית תענוגות. הוא גם עבד ברדיו באוקלהומה סיטי, במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בצבא ארצות הברית, לאחר מכן החל לעבוד בתחנת טלוויזיה בשיקגו ואחרי כן עבר ללוס אנג'לס.
הוא ביצע את קול השירה של הנסיך בסרט סינדרלה של דיסני.
מ-1961 ועד 1981 הגיש את תוכנית האירוח "המופע של מייק דאגלס", הוא שיחק תפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה נוטס לנדינג וספינת האהבה.
הוא היה נשוי לז'נבייב ונולדו להם שלוש בנות. נפטר ב-11 באוגוסט 2006, ביום הולדתו ה-86.
ינאי טויסטר

| --- | --- |

 לידה:  1977 (בן 47 בערך) יזרעאל (קיבוץ)
 לאום:  לא מצוין
 תחום יצירה:  צילום, אמנות דיגיטלית, כתיבה
 פרסים והוקרה:  פרס האמן הצעיר (2005) 
 
ינאי טויסטר (נולד ב-1977) הוא אמן ישראלי, אוצר, חוקר ומרצה במכללת שנקר.
ביוגרפיה

ינאי טויסטר נולד בקיבוץ יזרעאל. בעל תואר ראשון באמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ותואר שני באמנות בהנחייתו של אלן סקולה ב-CalArts, לוס אנג'לס. כתב את עבודת הדוקטור שלו, "צילום מתכריכי טורינו למכונת טיורינג", באוניברסיטת סידני, אוסטרליה.  טויסטר הוא מרצה בכיר בבית הספר לאמנות רב-תחומית שנקר ומאז שנת 2017 מכהן כראש היחידה להיסטוריה ופילוסופיה של האמנות, העיצוב והטכנולוגיה בפקולטה לעיצוב ע״ש עזריאלי בשנקר. טויסטר הוא בוגר תוכנית מובילים באקדמיה מטעם המל״ג בשיתוף קרן אדמונד דה רוטשילד.
עבודותיו של טויסטר הוצגו בתערוכות יחיד וקבוצתית בישראל ומחוצה לה, בין היתר בגלריה Sandroni Rey בלוס-אנג'לס, גלריה דביר בתל אביב, Kunsthalle לוצרן שווייץ, המשכן האירופי לצילום (MEP) פריז, התערוכה הבינלאומית ה-11 לארכיטקטורה בביאנלה של ונציה, מוזיאון מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, מוזיאון ה-Maxxi ברומא והמוזיאון לצילום בברלין.
בין התערוכות שאצר: "+מחסן" בגלריה בצלאל, The Light Show ו-The City Show במרכז לאמנות עכשווית בתל אביב. בשנים האחרונות הוא מפרסם באופן קבוע טקסטים בקטלוגים ובכתבי עת אקדמיים (וביניהם: Philosophy of Photography, CITAR, Photographies, Journal of Visual Art Practice, מפתח ותיאוריה וביקורת).
ספרו צילום מתכריכי טורינו למכונת טיורינג יצא לאור בשנת 2020 בהוצאת אינטלקט (אוניברסיטת שיקגו).