stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניצן חן
ביוגרפיה

חן הוא בנו של משה חן (חבה), שהיה עיתונאי במחלקה הדתית בקול ישראל. הוא גדל בירושלים, למד בישיבה התיכונית אור עציון ושנה בישיבת מרכז הרב. שירת בחיל התותחנים. הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטה העברית ובמשפטים מהקריה האקדמית אונו וכן מוסמך האוניברסיטה העברית במדיניות ציבורית למנהלים.
חן החל את דרכו ככתב בסוכנות הידיעות עיתים ב-1987. לאחר שנה עבד באנגליה כעורך בעיתון ג'ואיש כרוניקל ואז כעורך ומגיש תוכניות ב"קול ישראל".
ב-1991 עבר לטלוויזיה, תחילה ככתב שיכון, פנים, דתות ובית הנשיא בחדשות הערוץ הראשון ואחר כך, ככתב התיישבות ומתנחלים. בתפקיד זה, עסק בפעולות המחאה של המתנחלים ושל תנועות הימין החוץ-פרלמנטריות בתקופת הסכמי אוסלו. ב-1996 נהיה כתב פרלמנטרי ודיווח על הכנסת במהדורות החדשות והאקטואליה במשך למעלה מעשור. בארכיון רשות השידור רשומים על שמו כשלושת אלפים כתבות על הנעשה בכנסת באותן שנים. לאחר ששירת כעורך תוכנית החדשות היומית "שבע וחצי" ב-1999, עבר לערוך את "מבט", מהדורת החדשות המרכזית של ערוץ 1.
בשנותיו בערוץ הראשון ערך והגיש משדרים ודיווחים מיוחדים, לצד כתבות מגזין וסרטים דוקומנטריים בנושאי דת, חברה ופוליטיקה. ב-1998, סדרת כתבות תחקיר על תנועת ש"ס בתוכנית "מהיום למחר" זיכו אותו בפרס מטעם מכון הרטמן. באותה שנה, פרסם לראשונה דוח שהוגש לוועדת החוץ והביטחון על התקלה בפעולת המוסד בשווייץ; הפרסום עורר הדים רבים ואף הוביל להתפטרותו של ראש המוסד דני יתום.
במרץ 1999 התפרסם שמו של ניצן חן בעקבות פרשת "תצא בחוץ". לאחר הרשעתו של אריה דרעי, כינס דרעי מסיבת עיתונאים, בהשתתפות הרב עובדיה יוסף. כאשר חן הפנה שאלה לדרעי, הרב יוסף, שבטעות זיהה את חן כמתי כהן[דרוש מקור] (כתב אשר לדעת אנשי ש"ס היה עוין את דרעי לאורך כל המשפט) שישב לצידו, התפרץ לעבר חן ואמר: "אתה שומע שיש ערעור. מה אתה רוצה? מה אתה רוצה?! אמר שיש ערעור, מה אתה רוצה? זה בחוק, ערעור! תצא בחוץ!" ופקד על דרעי: "אל תענה לו. זה עוין! תשת... אל תענה לו. אני גוזר עליך שלא תענה לו". מסיבת העיתונאים התפוצצה, והפרשה עוררה סערה רבה ובעקבותיה השתרש מטבע הלשון: "תצא בחוץ". מאוחר יותר, התנצל חן בפני הרב יוסף[דרוש מקור][דרושה הבהרה].
בתחקיר ל"יומן השבוע" ב-2001, תיעד רישום כוזב של תלמידים בישיבות, שראשיהן קבלו במרמה כספים ממשרד הדתות. הכתבה עוררה סערה ציבורית והייתה אחת הסיבות לביטול שיטת תקצוב הישיבות. בין 2001 ו-2006 היה ראש מגמת הטלוויזיה בבית הספר לטלוויזיה וקולנוע "מעלה" ובמכללת "ליפשיץ".
ביוגרפיה > ניהול בתקשורת

חן הוא בוגר התוכנית להכשרת דירקטורים ונושאי משרה בכירים בחברות ותאגידים מאוניברסיטת ת"א. כיהן כמנהל חטיבת החדשות של הטלוויזיה הישראלית-ערוץ 1 מ-2006 עד 2007. במסגרת זו היה אחראי על לוח השידורים, התכנים, והתקציב של תוכניות הערוץ הראשון. ב-2008, בתפקיד יו"ר מועצת הכבלים והלוויין ויו"ר המנהלת להסדרת השידורים לציבור במשרד התקשורת, פיקח על בעלי הרישיונות בטלוויזיה הרב ערוצית ועל משרד התקשורת; והסדיר את השידורים, התכנים והפקות המקור. חן הרבה לבקר את התנהלותן של החברות "yes ו-HOT, שמצפצפות על הצרכנים".
באוגוסט 2012 החל לכהן כראש לשכת העיתונות הממשלתית, הנותנת מענה לקהילת העיתונאים המקומיים והזרים בישראל.
ניצן חבר בוועד המנהל של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, בו מייצג את איגודי היוצרים. הוא בוגר התוכנית למנהל ציבורי של הסגל הבכיר "אלכא"-הכשרת מנהלים בכירים מטעם נציבות שירות המדינה וגויינט ישראל. בעשור השני של המאה ה-21 התנדב בבתי ספר ובתנועות נוער בפרויקט "תקשורת לקהילה" והיה ראש פרויקט "כל ישראל ערבים".
יחד עם אנשיל פפר כתב את הספר "מרן – עובדיה יוסף", הביוגרפיה השלמה הראשונה על מנהיגה הרוחני של ש"ס.
בשנות האלפיים, מתגורר בשכונת ארנונה בירושלים.
פרסומים

הביוגרפיה "מרן – עובדיה יוסף" בהוצאת הספרים כתר. 2004
כתב העת "סופרים וספרים" (בהוצאת הקיבוץ הדתי), על צמיחתה של הרבנות הספרדית בירושלים
דו-עט: עיתון יהודי ערבי, על השירה והפיוט הספרדי
עיתון מקור ראשון, מאמרים הקשורים למפלגות ודת
ניצן חן, "הדובר הממשלתי בעידן הדיגיטלי",בהוצאת לשכת העיתונות הממשלתית, 2016
הערות שוליים

↑  הדס גליקו, ניצן חן: "yes ו-HOT מצפצפות על הצרכנים", באתר nana10‏, 11 בינואר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007406327805171  BnF: cb146295012 (data)  ISNI: 0000 0000 4863 0344  LCCN: no2005008645  NTA: 296404748  VIAF: 27320921   WorldCat (עם VIAF): 27320921
מסע הצלב של 1101

מסע הצלב של 1101 היה מסע צלב  של שלוש תנועות נפרדות, שאורגן בשנת 1100 וב-1101 אחרי הצלחתו של מסע הצלב הראשון. מסע זה נקרא גם מסע הצלב של מוגי-הלב על-שם מספר רב של משתתפים שהצטרפו למסע זה אחרי שנטשו את המסע הראשון.
הצלחת מסע הצלב הראשון עודדה קריאה לתגבור מצד ממלכת ירושלים החדשה. לכן קרא האפיפיור פסקליס השני, יורשו של אורבנוס השני (שמת חמישה ימים בלבד אחרי נפילת ירושלים בשלהי מסע הצלב הראשון וכך לא ידע על הצלחת המפעל שיזם), למסע צלב נוסף. הוא המריץ במיוחד את אלו שנשבעו לצאת למסע הראשון ולא עשו זאת, וגם את אלה שעזבו בדרך. חלק מהאנשים האלו כבר סבלו מיחס מבזה בביתם והיו נתונים ללחץ רב לצאת למסע הבא.
הלומברדים

בספטמבר 1100 יצאה קבוצה גדולה של לומברדים את מילאנו בדרכה למזרח. אלה היו בעיקר איכרים לא מאומנים, שהונהגו על ידי הארכיבישוף של מילאנו, אָנְסֶלְמוֹ דַה בּוֹוִיסִיוֹ. כאשר הגיעו לשטחי האימפריה הביזנטית בזזו את המקומות שאליהם הגיעו, והשליט הביזנטי אלכסיוס הראשון מיקם אותם במחנה מחוץ לקונסטנטינופוליס. דבר זה לא ריצה את הצלבנים, הם פלשו לעיר ובזזו את ארמון בלכרנה (אנ') ואף הרגו את האריה של הקיסר אלכסיוס. הלומברדים עברו במהרה לצד השני של הבוספורוס, חנו בניקומדיה, ושם חיכו לתגבורות.
במאי הגיעה תגבורת של קבוצה קטנה אך חזקה של צרפתים, בורגונדים וגרמנים בהנהגת אטיין הראשון רוזן בורגונדי (אנ'), אוד הראשון, דוכס בורגונדי (אנ') וקונראד, הקונסטבל של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. אליהם הצטרף גם רמון הרביעי, רוזן טולוז, ממנהיגי הצלב הראשון, שכעת שירת תחת הקיסר היינריך ומונה למפקד הכללי. כמו כן צורף אליהם כוח של שכירי חרב פצ'נגים ביזנטים בפיקודו של ציטאס.
הכוחות החלו לצעוד בסוף מאי לעבר דורילאום (אנ'), כשהם עוקבים אחרי הדרך שעשו רמון ואטיין במהלך מסע הצלב הראשון. הכוח הזה תכנן להמשיך לעבר קוניה, אבל הלומברדים, שמספרם היה גדול בהרבה משל האחרים, היו נחושים לצעוד צפונה לניאוקיסריה (אנ'), שם הוחזק בשבי אחד ממנהיגי מסע הצלב הראשון, בוהמון הראשון בידי הדנישמנדים. אחרי שכבשו את אנקרה ב-23 ביוני והחזירו אותה לאלכסיוס, הצלבנים פנו צפונה, שם הותקפו על ידי הסלג'וקים הטורקים במשך שבועות.
קרב מרסיוואן

הלומברדים הבינו את הטעות שעשו, וכל הצבא פנה בחזרה מזרחה והצבא נכנס לשטחי הדנישמנדים הטורקים. עם זאת, הסלג'וקים, תחת שלטונו של קיליץ' ארסלאן הראשון (אנ'), שהבין שהפילוג בין הטורקים היה הסיבה לכשלונו לעצור את מסע הצלב הראשון, בא בברית עם הדנישמנדים ועם שליט חלב.
בתחילת אוגוסט פגשו הצלבנים את הצבא המוסלמי המאוחד במרסיוואן (Mersivan) שבצפון אנטוליה. הצלבנים התארגנו בחמש מחלקות: הבורגונדיים, רמון והביזנטים, הגרמנים, הצרפתים והלומברדים. הלומברדים שהיו בחזית הובסו, שכירי חרב הפצ'נגים נטשו את הקרב, והצרפתים והגרמנים נסוגו. רמון נשאר לכוד על סלע וחולץ על ידי אטיין וקונראד. הקרב המשיך למחרת, מחנה הצלבנים נכבש והצלבנים ניגפו. רוב הלומברדים, שלא היו פרשים, נמצאו במהרה ונהרגו על ידי הטורקים. רמון רוזן טולוז, אטיין השני, רוזן בלואה ואטיין מבורגונדי ברחו צפונה לסינופ, וחזרו לקונסטנטינופול באונייה.
חיילי נוור

מעט אחרי שהחיילים הלומברדים עזבו את ניקומדיה, צבא נוסף מהעיר נוור (Nevers) בצרפת הגיע לקונסטנטינופול. הוא הגיע לשם דרך הים האדריאטי מהעיר בארי, והכניסה לעיר התאפשרה ללא קרב. צבא זה ניסה לצמצם את הפער עם הצבאות האחרים והתקדם במהרה לעברם, אבל למעשה אף פעם לא פגש אותם. הצבא הנוורי, בהנהגת גיום השני מנוור (צר'), הטיל מצור על קוניה, אבל לא הצליח לכבוש אותה. במהרה נתפס הצבא בהראקליאה קיביסטרה (אנ') על ידי הסלג'וקים, שהביסו את הלומברדים במרסיוואן,והיו נחושים להביס את הצבאות החדשים במהירות האפשרית. בהראקליאה כמעט כל הצבא מהעיר נוור נהרג, מלבד גיום ומספר מאנשיו.
הצרפתים והבווארים

מיד אחרי שגיום מנוור עזב את קונסטנטינופול, הגיע צבא שלישי, שהונהג על ידי גיום התשיעי, דוכס אקיטן, איג דה ורמנדואה וולף הראשון, דוכס בוואריה; להם התלוותה אידה מאוסטריה (אנ'), אמו של לאופולד השלישי, מרקיז אוסטריה (אנ'). צבא זה בזז את שטחי ביזנטיון בדרך לקונסטנטינופול.
בדרך מקונסטנטינופול הצבא נחלק לשניים. חלק אחד הפליג ישירות לארץ ישראל, והשאר צעד אל עבר הראקליאה. בדומה לקודמו גם יחידותיו נתפסו במארב שהכין להם קיליץ' ארסלן הסלג'וקי והובסו. גיום מאקיטן וולף מבוואריה נמלטו, אבל איג דה ורמנדואה נפצע אנושות; הניצולים הגיעו לבסוף לטרסוס, שם נפטר איג. אידה נעלמה במהלך המארב, וכנראה נהרגה, אך לפי אגדות היא נלקחה בשבי ונהייתה אמו של זנגי, אויבם הגדול של הצלבנים במסעותיהם הבאים.
תוצאות המסע

גיום מנוור ברח גם הוא לטרסוס והצטרף לשאר הניצולים, ואחריו הגיע רמון מטולוז. תחת פיקודו של רמון, הניצולים כבשו את טרטוס עם עזרה של הצי מג'נובה. בתקופה זו, מסע הצלב כבר נהפך למסע צליינות. הניצולים הגיעו לאנטיוכיה בסוף 1101, ובחג הפסחא של 1102 הגיעו לירושלים. אחר כך, כאשר הם מילאו את שבועתם, צלבנים רבים חזרו הביתה. עם זאת, חלק נשארו כדי לעזור למלך בלדווין הראשון להגן על העיר רמלה כנגד פלישה מצרית. אטיין מבלואה נהרג במהלך קרב זה. ז'וסלין הראשון (אנ') נשאר במזרח וב-1118 נעשה לרוזן אדסה.
תבוסת הצלבנים אפשרה לקיליץ' ארסלן להקים את בירתו באיקוניום, וגם להוכיח לעולם המוסלמי שהצלבנים לא היו בלתי-מנוצחים, כפי שנדמו במהלך מסע הצלב הראשון. הצלבנים והביזנטים האשימו האחד את השני בתבוסה, ואף אחד מהם לא הצליח להבטיח מעבר בטוח דרך אנטוליה, בייחוד לא אחרי שקיליץ' ארסלן חיזק את מעמדו באזור. הדרך היחידה לארץ הקודש הייתה דרך הים, מה שנתן יתרון לערים האיטלקיות. החוסר במעבר בטוח מקונסטנטינופול חיזק גם את נסיכות אנטיוכיה, שם טנקרד הצליח לחזק את מעמדו בלי התערבות ביזנטית.
גם מסעות הצלב השני והשלישי סבלו מקשיים דומים כשניסו לחצות את אנטוליה.
אליהו מירב

אליהו (אלי) מירב (1950 – 20 בנובמבר 2024) היה פוליטיקאי חרדי שכיהן כראש הראשון של המועצה המקומית עמנואל (1985–1990).
ביוגרפיה

אליהו מירב נולד במצרים ב־1950. בשנת 1954 עלה עם משפחתו לישראל. תחילה התיישבה המשפחה ברמתיים, וכעבור זמן עברה לבית אלפא. התגייס לחיל האוויר, ובתקופת מלחמת יום הכיפורים שירת בצוות אוויר של לוחמה אלקטרונית. זמן קצר לאחר מכן נישא לחנה הרמן. באותה תקופה חזר בתשובה, ובמשך ארבע שנים למד בישיבת הנגב בנתיבות. בסוף שנות ה-70 עבר להתגורר בשכונת מטרסדורף בירושלים ולמד בישיבת חברת אהבת שלום.
בתחילת שנות ה-80 נעשה חסיד ברסלב, ובהמשך עבר להתגורר בעמנואל, שהייתה בשלבי הקמתה הראשונים. לאחר מכן התקרב לרב אליעזר ברלנד ועבר לגור בירושלים.
ביוגרפיה > קריירה

עם הכרזתה של עמנואל כמועצה מקומית, בשנת 1985, נבחר מירב בבחירות פנימיות לעמוד בראשה. בבחירות לא הוענקה זכות בחירה לנשים, והממונה על היישובים היהודים ביו"ש טען שהן מנוגדות לחוק. מירב מונה על ידי משרד הפנים כראש מועצה ממונה. בתקופת כהונתו כראש המועצה נאלץ להתמודד עם ההשלכות של קריסת חברת "כוכב השומרון" שיזמה והקימה את היישוב. בבחירות הבאות בנובמבר 1989 התמודד מטעם מפלגת ש"ס והפסיד לשמואל זייבלד. בקדנציה שלאחר מכן כיהן כסגן ראש המועצה.
באמצע שנות ה-90 פרש מהחיים הציבוריים בעמנואל ועבר להתגורר בירושלים. שימש כראש כולל ברסלב במודיעין עילית. בשנת 2010 נבחר כחבר בהנהלה החדשה של ישיבת שובו בנים.
ביוגרפיה > חיים אישיים

לאחר פטירת אשתו חנה נישא בשנית. ב-13 בדצמבר 2018 נהרג בנו החורג, סמל יוסף כהן, לוחם בגדוד נצח יהודה, בפיגוע בטרמפיאדה הסמוכה למאחז גבעת אסף שבבנימין.
ב-20 בנובמבר 2024 נפטר לאחר מאבק במחלת הסרטן.
הערות שוליים

↑  ירון אביטוב, עמנואל. עיר בלי הפסקה, כל העיר, 10 בנובמבר 1989
↑  רחמים יעקב, היום בחירות בעמנואל: המוהל מתמודד נגד ראש המועצה, מעריב, 7 בנובמבר 1989
↑  אלי רוטמן, ‏אביו של החייל החרדי: יוסי הודה לקב"ה שזכה לשרת בצה"ל, באתר כיכר השבת, 13 בדצמבר 2018
↑  ראש המועצה הראשון: הרב אליהו מירב זצ"ל הלך לעולמו בגיל 74, באתר בחדרי חרדים, 20 בנובמבר 2024
שלמה הלל

שלמה הִלֵּל (כ"ג בניסן ה'תרפ"ג, 9 באפריל 1923 – כ"ו בשבט ה'תשפ"א, 8 בפברואר 2021) היה איש ציבור ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת (הכנסות ה-2–3 וה-8–12) מטעם מפא"י (וגלגוליה המערך והעבודה), כיושב ראש הכנסת האחת עשרה ושר הפנים והמשטרה בממשלות ישראל.
חתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת ה'תשנ"ח (1998).
כתביו

דרך במדבר: פרשיות בעלית בבל השניה רשמה ועיבדה: גליה ירדני), ירושלים: המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית, תשכ"ו 1965 (סדרת גשר: ספרונים בעברית קלה, כא, מנוקד, עם תרגום מילים בספרדית). (מהד' ב: תשל"א.)
רוח קדים: בשליחות מחתרתית לארצות ערב, הוצאת ספריית יהודה דקל, ירושלים, הוצאה מחודשת, 2013. (תורגם לאנגלית בשם "Operation Babylon", ומשם גם לצרפתית; בנוסף, הספר זכה לעיבוד: עמוס כרמל, תחנת בגדאד אינה עונה (ציורים: אבי כץ), תל אביב: עידנים/ידיעות אחרונות, תשמ"ט).
Operation Babylon (translated by Ina Friedman), New York Doubleday, 1987. (באנגלית)
Le souffle du Levant (traduit de l’anglais par Marie-Francoise Dispa), Bruxelles Didier Hatier, 1989. (בצרפתית)
לקריאה נוספת

מרדכי נאור, שלמה הלל - חלוץ, מנהיג, אוהב עמו וארצו, הוצאת ספריית יהודה דקל, מרץ 2023
אפרים לפיד, "איש המשימות הלאומיות הגדולות", האומה, גיליון 232, נובמבר 2023, עמודים 121–124
הערות שוליים

↑  דייויד סלע, נוסטלגיה: 70 שנים אחרי, באתר ישראל היום, 21 במאי 2020
↑  ח. ברוך, עסקן בעל כורחו, דבר, 22 במאי 1959
↑  ח"כ מהספסל האחורי התקומם פתאום נגד השיכון העממי, מעריב, 5 באוגוסט 1954
↑  היש להפסיק את הבניה בארץ?, חרות, 12 ביוני 1956
↑  שינויים יסודיים במבנה משרד־החוץ, על המשמר, 1 במרץ 1968
↑  יוסף וקסמן, יש להכין העורף לעמידה במלחמה גדולה, מעריב, 9 ביוני 1974
↑  בעת כהונתו כשר הפנים גרס יוסף בורג, כי חוק השבות אינו חל על ביתא ישראל. שלמה הלל שהחליף את מקום בורג, שינה החלטה זו בעת כהונתו הקצרה כשר הפנים. עם כניסת המפד"ל לממשלת רבין, ב-1975, שב וביטל בורג את החלת חוק השבות על ביתא ישראל. החלת חוק השבות על ביתא ישראל התקבעה לבסוף ב-1977.
↑  רשימת מפלגת העבודה גשר לכנסת ה-22
↑  מפלגת העבודה בראשות מרב מיכאלי, רשימת המפלגה לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, באתר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת
↑  רון פז, ‏הפרויקט הלאומי אום רשרש מושק היום, באתר גלובס, 23 בדצמבר 2001
דוד הכהן, ועדת הכנסת: לא להרוס את הבניין הישן של הכנסת, באתר ynet, 8 ביולי 2002
עידן יוסף, אושר מינויו של אליקים רובינשטיין לנשיא המועצה לשימור אתרים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 27 בפברואר 2023
↑  ירון דרוקמן, מורן אזולאי, רועי רובינשטיין ואיתמר אייכנר, יו"ר הכנסת והשר לשעבר שלמה הלל נפטר בגיל 97, באתר ynet, 8 בפברואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279437305171  PLWABN: 9811260800805606  BnF: cb12357177j (data)  GND: 1023299992  ISNI: 0000 0000 8365 2776  LCCN: n86012484  NKC: jo2016926027  NTA: 073589071  SNAC: w6dc605v  SUDOC: 032566352  VIAF: 24678077   WorldCat (עם VIAF): 24678077
זאבי הלילה

שיירה של חברי "זאבי הלילה"
ולדימיר פוטין מעניק אות כבוד למנהיג המועדון, אלכסנדר זלדוסנטנוב, 2013
ולדימיר פוטין מוביל שיירה של זאבי לילה. 2019
זאבי הלילה (ברוסית: Ночные Волки) הוא מועדון רוכבי-אופנוע רוסי. הארגון מונה מעל 5,000 חברים ברחבי העולם.
המועדון נוצר בראשיתו מאוסף של חובבי רוק ואופנועים אשר קיימו מופעי רוק, באופן בלתי חוקי בזמנו (משנת 1983), במוסקבה. ב-1989 המועדון הוכר כמועדון אופנועים בלתי-רשמי בשם "זאבי הלילה", בזמן הפרסטרויקה בברית המועצות.
המועדון הפך למועדון האופנועים הרשמי הראשון בברית המועצות. בהמשך נפתחו סניפים ברוסיה, אוקראינה, לטביה, גרמניה, בולגריה, רומניה, סרביה ומקדוניה. אלכסנדר זאלדוסטאנוב, המכונה "המנתח", הפך למנהיג המועדון בשנת 1989.
הארגון הוא תומך נלהב של פוטין, ובזמן אירועי יברומאידאן צידד בנשיא אוקראינה ינוקוביץ'. ב-2014 בתערוכה שארגנו הביעו תמיכה פומבית בסיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה.
בשנת 2015 ראשי המועדון הודו בכך שהם מקבלים תמיכה מתקציב הממשלה.
במאי 2018 סוקר המועדון בתקשורת העולמית לאחר שצילומי אוויר סביב מועדון זאבי הלילה בסלובקיה גילו, כי יש בו לא רק אופנועים, אלא גם נגמ"שים וטנקים. תגליות אלו, לצד פעילותו הפרו-רוסית הקבועה של הארגון מחוץ לרוסיה, הוביל פרשני תקשורת מסוימים לטעון שעל המערב לפעול לבלימת פעולות המועדון.
הערות שוליים

↑  ntv.ru, «Нечего скрывать»: лидер «Ночных волков» признал получение 56 млн из бюджета, НТВ (ברוסית)
↑  איתמר לוין, האופנוענים של פוטין, באתר News1 מחלקה ראשונה, 22 באוקטובר 2018
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תוכנית החירום לבניית כלי שיט

תוכנית החירום לבניית כלי שיט (סוף 1940 – ספטמבר 1945) הייתה תוכנית ממשלתית אמריקאית לבנייה מהירה של אוניות מטען לנשיאת חיילים וסיוע לבעלות בריתה של ארצות הברית ולחזיתות מרוחקות במהלך מלחמת העולם השנייה. התוכנית, שאורגנה על ידי הוועדה הימית האמריקאית, הביאה לבנייתן של כ-6,000 אוניות, ממוצע של אונייה כל שלושה ימים.
רקע

בסתיו 1940 הצליחו הגרמנים להטביע אוניות סוחר בריטיות בקצב מהיר יותר משהבריטים הצליחו להחליפן. בהובלתו של סר ארתור סולטר, יצאה משלחת בריטית לארצות הברית וקנדה כדי למצוא מספנות שיבנו אוניות מטען חדשות. כיוון שכל המספנות האמריקאיות עסקו בבניית אוניות עבור הממשל האמריקאי כחלק מתוכנית אסטרטגית, ניהלה הקבוצה משא ומתן עם קונסורציום של חברות שהורכבו מחברה בשם מספנות טוד וחברת האוניות באת' איירון וורקס (Bath Iron Works).
הקבוצה החדשה, שנקראה גם תאגיד בניית האוניות טוד-באת' הייתה אמורה להקים מתקן חדש לבניית 30 אוניות מטען בדרום פורטלנד שבמיין. הקבוצה ניהלה משא ומתן עם קונסורציום נוסף שהורכב גם כן ממספנות טוד וחברות נוספות לבניית 30 האוניות במתקן במפרץ סן פרנסיסקו.
התאגיד השני נקרא "תאגיד טוד-קליפורניה לבניית אוניות" (Todd-California Shipbuilding Corp). המתקן היה אמור לקום במפרץ מקסיקו, באזור ריצ'מונד. החברות שהרכיבו את הקבוצה לא היו בעלות ניסיון בבניית אוניות אלא בסלילת כבישים מהירים, גשרים וסכרים. כמה מהחברות תכננו להפוך לענקיות ספנות דרך העסקה, ביניהן חברות קייזר (The Kaiser Companies) ו-בכטל/McCone Company בניהולו של ג'ון מקון.
חוזים נחתמו עם שתי הקבוצות ב-20 בדצמבר 1940. האוניות שנבנו מכוח הסכם זה נקראו גם "מחלקת האוקיינוס"(אנ'). האוניות עוצבו גם לפי הכללים הבריטיים לאוניות מטען בעלות נפח של עד 10,000 טון ומהירות שיוט של 11 קשר. הראשונה מבין האוניות הללו הושקה ב-15 באוקטובר 1941.
תחילת התוכנית

כחלק מהאינטרס של ממשל רוזוולט לסייע להגנה על בריטניה, הכריזה ממשלת ארצות הברית על מה שהפך לתוכנית החירום לבניית אוניות. ב-3 בינואר 1941 שכללה בנייה של כ-200 אוניות דומות לאלו שהבריטים הזמינו. בהכרזה גם נקבע שהתוכנית תנוהל על ידי הוועדה הימית שהייתה אחראית על צי הסוחר האמריקאי ועבדה עם הבריטים בעת הזמנת 60 האוניות הראשונות. זמן קצר לאחר מכן הוועדה חתמה על הסכמים עם שתי הקבוצות כדי שיבנו אוניות עבור ארצות הברית אחרי השלמת העסקה עם בריטניה.
הוועדה הימית מימנה גם את הרחבת מתקני הבנייה והבינה שיש צורך בבנייה של מתקנים נוספים בחופי האוקיינוס האטלנטי, המפרץ והאוקיינוס השקט, שמטרתן הייתה בניית אוניות במסגרת תוכנית החירום בלבד. באישור הקונגרס, הוועדה מימנה הקמת מתקנים חדשים שהיו עתה בבעלות הממשלה הפדרלית.
בחוף המערבי הוקמו מספנות חדשות בסן פדרו וסן פרנסיסקו, כמו גם בווילמינגטון. בנוסף, אושרה בניית מספנות באלבמה, ניו אורלינס, אוהיו, טקסס, קליפורניה ואורגון.
תחילת התוכנית > אוניות ליברטי

האוניות הראשונות שתוכננו להיבנות יועדו להיות מדגם EC2-S-C1 לפי החלטת הוועדה הימית הפדרלית, אולם מאחר שהאוניות תוכננו להיבנות במהירות ולהיות בעלות קיבולת גבוהה, הוחלט לשנות את עיצובן כך שהן נראו כמו "חפצים איומים למראה" לדברי הנשיא רוזוולט, והן אף קיבלו את הכינוי "ברווזון מכוער", שהפך לשם הלא רשמי שלהן. באפריל 1941 ניתן לאוניות השם הרשמי "צי החירות" ובהמשך נקבע השם "אוניית חירות" (ליברטי) לכל האוניות שנבנו במסגרת התוכנית.
בדומה למקבילותיהן הבריטיות, מחלקת האוקיינוס, אוניות החירות תוכננו כך שיהיו בעלות קיבולת של 10,000 טון, שלושה מפרשים דומים וכן שישתמשו בדודים מודרניים עם צינורות מים. הן נטו להיות מיושנות יותר ביחס לאותה תקופה ובנייתן זכתה להתנגדות בקרב חלק מחברי הוועדה הימית שטענו שלא נכון להשקיע משאבים רבים כל כך בבנייתן. תחת זאת הם טענו שנכון יהיה לבנות אוניות מתקדמות יותר שיוכלו לבצע יותר הפלגות מדי שנה, אולם אלו גם היו מורכבות יותר לבנייה ודרשו שימוש בקיטור וטורבינות.
ב-1941 לא הייתה ליצרניות הקיטור בארצות הברית דוגמת ג'נרל אלקטריק, ווסטינגהאוס ואליס-צ'למרס די יכולת כדי לייצר את כל הטורבינות שנדרשו לאוניות המטען הסטנדרטיות שהוועדה הימית תכננה לבנות. בסופו של דבר הוחלט שהמלחמה דורשת מסה של אוניות שניתן לבנות במהירות על ידי עובדים שלא עברו הכשרה ארוכה. כך אומצה אוניית החירות כדגם היחיד שנבנה במסגרת התוכנית והיא יוצרה על ידי כל המספנות שלקחו חלק בתוכנית. אוניית החירות הראשונה שהושקה יצאה לים ב-27 בספטמבר 1941 במרילנד על ידי מספנת בית לחם-פיירפילד (Bethlehem-Fairfield).
תחילת התוכנית > התרחבות התוכנית

בהמשך שנת 1941 הואצה בניית המספנות החדשות. עוד לפני גל ההתרחבות הראשון נמסרו לידי הבריטים 60 האוניות הראשונות. זמן קצר אחרי שעבר חוק השאל-החכר הוזמנו 306 אוניות נוספות, 112 מהן מסוג אוניות החירות, והשאר מכליות ואניות מטען סטנדרטיות. בעקבות ההזמנה הורחבו המספנות הקיימות כדי שיעמדו בביקוש, וכך היה הגל השני של התרחבות התוכנית.
אחרי ההכרזה ב-27 במאי על מצב חירום לאומי הורחבה תוכנית החירום לבניית אוניות בגל שלישי של הרחבת מספנות. כדי להצליח לענות על הדרישה לאוניות רבות נוספות, נבנו מתחמי בנייה נוספים ולוח הזמנים הואץ. בסך הכל, העלייה הזו העלתה את התפוקה של המספנות ל-500 אוניות (5 מיליון טון) ב-1942 ו-700 אוניות (7 מיליון טון) ב-1943.
תחילת התוכנית > אחרי כניסת הברית למלחמה

ב-7 בדצמבר 1941 התרחשה המתקפה על פרל הארבור בצעד שגרם לארצות הברית להצטרף באופן רשמי למלחמה והשפיע דרמטית על התוכנית ולוח הזמנים שלה. הצורך לסייע לבריטניה להחליף את האוניות שלה שנפגעו ולייצר אוניות עבור הצבא האמריקאי, בינואר 1942 ביקש הנשיא רוזוולט לבנות עוד 8 מיליון טון אוניות ב-1942 ו-10 מיליון טון ב-1943; זהו הגל הרביעי של התרחבות התוכנית. בתחילת 1942 נחתמו חוזים לבניית אוניות חדשות בוונקובר, ריצ'מונד, אלמדה וסוואנה. בשלב זה עמדו לרשות התוכנית 221 מתחמים לבניית אוניות.
באופן בלתי צפוי, היעד המקורי שהוצב בפברואר 1942 לבנייה של אוניות מטען בקיבולת של 18 מיליון טון התברר כלא מספיק, ורוזוולט הורה להרחיבו ל-24 מיליון. בתנאי היעדר הוודאות שאכן ניתן לבנות כמות כזו של אוניות עד סוף 1943, הורחבו החוזים עם המספנות ונחתמו הסכמים חדשים לבניית אוניות מסוג החירות, וכן מכליות, אוניות אמפיביות ואוניות נוספות. לשם כך נבנו גם מספנות בג'קסונוויל, פרובידנס, ברונסוויק, מיאמי, סוסליטו, פנמה סיטי ובמקומות נוספים.
תחילת התוכנית > שיא התפוקה

בחצי השני של 1942 הושלמה בנייתן של המספנות כחלק מהגלים המוקדמים של הרחבת התוכנית והן הצליחו לבנות שלוש אוניות או יותר בכל מתחם בנייה. זמן בניית האוניות צנח דרמטית עם השיפור ביעילות העובדים והשימוש בחומרי הגלם היעילים ביותר. גורם אחד להצלחה בבנייה המהירה היה הריתוך והבנייה הטרומית שבוצעו לפני ההעברה למתחם בו עמדה האונייה. כדי להמחיש את השיפור שבוצע במהירות בהרכבת הספינות, בתחילת 1942 נדרשו 240 ימים להרכבה מלאה של כלי שיט, ועד סוף השנה ירד המספר ל-56 בלבד. במספנות שבמערב ארצות הברית כלי שיט נבנו במספנות במשך קצת למעלה משבועיים לפני שיצאו לים. שתי ספינות נבנו בזמן שיא – הראשונה, בספטמבר 1942 ונקראהSS Joseph N. Teal באורגון במשך עשרה ימים. בנובמבר אותה שנה, השנייה, SS Robert E. Peary הושקה בתוך ארבעה ימים, 15 שעות ו-29 דקות. אוניות אלו החלו לשוט רק שנה אחרי הזמנת האוניות הראשונות במסגרת התוכנית.
בתקופה זו היה מדובר בשילוב בין תוכנית החירום לתוכנית להרחבה ארוכת טווח של הצי האמריקאי, והפיקוח על המספנות חולק לארבעה אזורים שונים. בשיא התפוקה, התוכניות של אמצע 1943 העסיקו 650 אלף עובדים בכל המספנות, ועשרות אלפים נוספים עבדו בייצור החלקים שנדרשו להרכבת האוניות. במקביל, הוועדה הימית נאלצה להיאבק ב-1942 ובתחילת 1943 כדי לקבל מספיק פלדה מהוועד לייצור במלחמה. למרות הייצור הנרחב של האוניות, עדיין לא היה מדובר בכמויות שיכלו לענות על הדרישה של הצי האמריקאי. המחסור בפלדה פחת בחצי השני של 1943 אחרי הקמת מתקנים חדשים לפלדה. מחסור נוסף התעורר בחלקים שנדרשו על ידי הצי ואוניות הסוחר, דוגמת משאבות ושסתומים. על אף כל המכשולים שהוצבו בפניה, הצליחה הוועדה הימית לספק 8 מיליון טון אוניות ב-1942 ו-12 מיליון טון ב-1943, מעל היעדים שהוצבו לה.
תחילת התוכנית > השינויים שבוצעו ב-1943

ב-1943, כשבניית אוניות החירות הגיעה לשיא התפוקה הוחלט להוריד את קצב הבנייה שלהן ולהתחיל בבניית כלי שיט מהירים יותר. ההחלטה כללה את הרצון לבנות אוניות חדשות שיהיו בגודל דומה לאוניות החירות אך יונעו על ידי טורבינות קיטור, אחרי שהמחסור של 1941–1942 נפתר. ממרץ 1943 החלו להיבנות אוניות מסוג 2VC בכל המספנות בחוף המערבי. האונייה הראשונה, SS United Victory הושקה באורגון בפברואר 1944. כל שאר המספנות המשיכו לבנות אוניות מסוג חירות, אך במקביל החלו לבנות גם פריגטות, נחתות, כלים אמפיביים ומלווים לנושאות מטוסים. מדובר היה בחריגה מהתוכנית המקורית, אבל הצורך באוניות צבאיות רבות דרש מהמספנות לבנות גם כלי שיט צבאיים. כדי לענות על הדרישה נבנו דגמים שאפשר היה לבנות באמצעים ששימשו לבניית אוניות סוחר. אחד הדגמים הבולטים בהקשר זה הוא ה-LST שהיה אחד המבוקשים ביותר ב-1943.
לצד אוניות מטען בתחילת המלחמה נקבע כי לקיום מספר מספיק של מכליות נפט חשיבות דומה אם לא גבוהה יותר. בהתרחבות הרביעית של התוכנית ב-1942 הוגדלה הזמנת מכליות מסוג 2T ו-3T. בסופו של דבר, חמש מספנות חתמו על חוזים לבניית מכליות ובפורטלנד שבאורגון הוקמה אף מספנה ייעודית לבניית מכליות.