stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תנוחות מין
תנוחות מין > תנוחות במין קבוצתי > שלישייה

כאשר שלושה אנשים מקיימים יחסי מין זה עם זה, האקט מכונה "שלישייה" (Threesome) או "מנאז' א-טרואה" (מצרפתית: Ménage à trois). תנוחות אפשריות, שבמסגרתן כל השותפים במגע המיני יקימו יחסי מין זה עם זה כוללות בין היתר את תנוחות המין הבאות:
אחד/אחת המשתתפים מבצע/ת מין אוראלי באחת/אחד מיתר המשתתפים/ות בעת ששני המשתתפים האחרים מקיימים יחסי מין נרתיקיים או אנאליים.
תנוחה 369: תנוחת מין שבמסגרתה שני משתתפים מבצעים מין אוראלי זה לזה בתנוחה 69 בעוד שהמשתתף הנוסף מקיים יחסי מין אנאליים עם אחד/אחת מהם.
חדירה כפולה: תנוחת מין שבמסגרתה שלושת המשתתפים שוכבים או עומדים במקביל זה לזה בעודם חודרים/ות למשתתף/ת אשר נמצא באמצע.
חדירה משולשת: גבר מקיים יחסי מין נרתיקיים או אנאליים עם אחת/אחד המשתתפים, בעוד שהוא עצמו נחדר אנאלית על ידי משתתף אחר (או על ידי משתתפת עם דילדו).
שני משתתפים מקיימים יחסי מין נרתיקיים או אנאליים בעוד שאחד/ת מהם מבצע/ת גם מין אוראלי במשתתף/ת שלישי/ת, או לחלופין מאונן/ת למשתתף/ת שלישי/ת.
שלושה משתתפים מבצעים מין אוראלי זה בזה בתצורה משולשת – תנוחה הידוע בעיקר בכינוי "שרשרת דייזי" (Daisy chain).
תנוחות מין > תנוחות במין קבוצתי > רביעייה

תנוחה 469: תנוחת מין בה מעורבים ארבעה משתתפים כאשר שני משתתפים מבצעים מין אוראלי זה לזה בתנוחה 69 בעוד ששני/שתי המשתתפים/ות הנוספים/ות מקיימים יחסי מין נרתיקיים או אנאליים עם שני המשתתפים העוסקים בביצוע המין האוראלי זה לזה.
שלושה משתתפים/ות מבצעים/ות מין אנאליים/נרתיקיים בתנוחת חדירה כפולה בעוד שהנחדר/ת מבצע/ת מין אוראלי עם המשתתף/ת הרביעי/ת, התנוחה מכונה חדירה כפולינגוס או חדירה כפלאשיו.
איורים של תנוחות במין קבוצתי
חדירה כפולה
שני משתתפים מקיימים יחסי מין נרתיקיים או אנאליים כאשר הגבר מבצע גם מין אוראלי במשתתפת השלישית.
שני משתתפים מקיימים יחסי מין נרתיקיים או אנאליים בעוד שהאישה מאוננת למשתתף השלישי.
איור מתוך הקאמה סוטרה המציג את תנוחת החדירה הכפולה
איור המציג חדירה כפולה
איור של פטר פנדי
שני משתתפים מקיימים יחסי מין נרתיקיים או אנאליים בעוד שהמשתתפת הנחדרת מבצעת גם מין אוראלי במשתתפת שלישית.
איור המציג את תנוחת החדירה המשולשת
ראו גם

קאמה סוטרה
הערות שוליים

↑  מסכת כלה א טו
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן ר"מ, סעיף ה'
| מיניות האדם |
| --- | --- | --- |
| תופעות פיזיולוגיות | זוויג • עוררות מינית • זקפה • נוזל טרום-שפיכה • סיכוך נרתיקי • אורגזמה (שפיכה נשית / שפיכה גברית) • היריון |  |
| בגרות מינית וחינוך מיני | התבגרות מינית • מניעת הריון • קונדום • מין בטוח • חינוך מיני • טיפול מיני • סרוגייט • מדריך למיניות |  |
| זהות | זהות מגדרית • זהות מינית • נטייה מינית (הומוסקסואליות / ביסקסואליות / לסביות / א-מיניות) • הטרוסקסואליות • אינטרסקס • טיפול המרה • גברים המקיימים יחסי מין עם גברים • נשים המקיימות יחסי מין עם נשים • יחסי מין הומוסקסואליים • יחסי מין לסביים |  |
| מין וחוק | חוק למניעת הטרדה מינית • גיל ההסכמה • הדבקת HIV במזיד‏ • גילוי עריות • מעשה מגונה • חוסר צניעות בציבור • מעשה מגונה בפומבי • אונס • התעללות מינית • ניצול מיני • הטרדה מינית • התנהגות מינית פסולה • אלימות מינית • מעשה סדום • בעילה אסורה בהסכמה • פדופיליה • חטיפת נשים |  |
| סקסולוגיה ותופעות היסטוריות | האבולוציה של הרבייה המינית • היסטוריה של ייצוגים מיניים • מיניות ברומא העתיקה • זנות ביוון העתיקה • זנות ברומא העתיקה • פדרסטיה ביוון העתיקה • המהפכה המינית |  |
| זוגיות וחברה | חיי מין • משיכה מינית • אהבה • מונוגמיה • פוליאמוריה • מין מזדמן • סווינגינג • נישואים • פיקוח ילודה • פאראפיליה • מופקרות • דת ומיניות • התנזרות ממין • הון ארוטי • אתיקה מינית • אובייקטיפיקציה מינית • מתאם אינטימיות • דיבור ארוטי • סלנג מיני |  |
| יחסי מין | מין קבוצתי • מזמוז • אוננות • משחק מקדים • החדרת אצבעות • תנוחות מין • יחסי מין מחוץ לנישואים • יחסי מין ללא נישואים • יחסי מין ללא חדירה • מין אוראלי • מין אנאלי • מציצה עצמית • BDSM • פטיש לכפות רגליים • פטישיזם (סקסולוגיה) • פטיש לכפות ידיים • פוטג'וב • הנדג'וב • אורגיה • גאנג באנג • שלישייה • רביעייה • סייברסקס • שיחה ארוטית • חנק ארוטי • מעגל מאוננים • יחסי מין בפומבי • קשירה • קונילינגוס |  |
| שירותי מין | תעשיית המין • ארוטיקה • פורנוגרפיה • סרט פורנוגרפי • תיירות מין • מוזיאון מין • מועדון מין • מועדון חשפנות • חשפנות • זנות (זנות קטינים / זנות גברית / בית בושת / עבדות מין) • יחסי מין תמורתיים • חנות מין • אביזר מין • בובת מין • מכונת מין • רובוט מיני |  |
פרויקט הלביא

פרויקט הלביא היה מיזם ישראלי לייצור מטוס קרב חד־מנועי, רב משימתי, מודרני וזול. המיזם התבצע בתעשייה האווירית לישראל, עבר את כל שלבי התכנון והגיע לשלושה אבות טיפוס, מהם שניים שטסו בשמי הארץ. בשלב זה החליטה ממשלת ישראל על הפסקת המיזם.
בספטמבר 1989, כשנתיים לאחר ביטול המיזם, השלימה התעשייה האווירית את בנייתו של אב הטיפוס השלישי שהוטס במשך מספר שנים כמדגים טכנולוגיות (לביא TD) ונועד לבחון מערכות שנועדו במקור למטוסי הלביא, ולהציגן בטיסה בפני לקוחות פוטנציאליים. מטוס זה קורקע סופית במהלך שנות ה־90 של המאה ה־20.
ההחלטה על תחילת הפרויקט

קדמה לפרויקט הלביא הצעתה של התעשייה האווירית שצברה ניסיון וכוח אדם מיומן בפרויקטים קודמים (ה"נשר" וה"כפיר"), לפתח מטוס קרב מתקדם בשם "אריה". ה"אריה" היה אמור להיות מטוס קרב דו־מנועי מהקו הראשון על בסיס צורתו האווירודינמית של הכפיר. בתחילת 1978 המליצה ועדת המשנה לרכש ביטחוני של ועדת החוץ והביטחון בראשותו של פרופ' משה ארנס, מהנדס אווירונאוטיקה במקצועו, על פיתוח האריה, אך הממשלה דחתה את הרעיון.
ב־8 בפברואר 1980 הודיע שר הביטחון עזר ויצמן, שהיה בעבר מפקד חיל האוויר, על ההחלטה לפתח ולייצר בישראל מטוס קרב, את הלביא. ב־20 בפברואר 1980, אושרה הצעה זו בקבינט המדיני־ביטחוני. המטוס אופיין כ"מטוס תקיפה קטן בעלות נמוכה, מותאם לצרכים", ההחלטה חסרה התייחסות לנקודות שונות הקשורות למחירו ולגודלו של המטוס, כמו גם למשימותיו. הוחלט שעניינים אלו יתואמו בהמשך.
ההחלטה שהתקבלה בניגוד לדעתו של חיל האוויר, נשענה על יוקרתו וסמכותו של ויצמן שפעל גם ממניעים פוליטיים. ויצמן, על סף בחירות 1981, הבין את התועלת שתצמח למפלגתו מהחלטה כזו. ייתכן שמניעים נוספים לקבלת ההחלטה קשורים למצב אליו נקלעו מנהיגי מפלגת הליכוד שמנחם בגין עמד בראשה. במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים, העביר שלטון הליכוד שטחים למצרים ופינה יישובים יהודיים. הפעולות הללו, המנוגדות למצע ולאידאולוגיה של הליכוד, כנראה דחפו את מנהיגיו לקבל החלטות שיפצו עליהן.
מאפייני המטוס

על־פי יצרן המטוס היה ייחודו של הלביא בשילוב המיוחד של מטוס בעל גודל פיזי קטן, המכיל מערכות מתוחכמות ועתירות תוכנה; המטוס נשלט על ידי מערכת טוס על חוט משוכללת ומתקדמת. תצורה אווירודינמית חדישה הקנתה למטוס כושר תמרון מעולה, ומערכות אוויוניקה פורצות דרך שילבו ציוד בדיקה אוטומטי להקלת תחזוקת המטוס. מנוע הלביא אמור היה להיות מנוע חדיש שטרם נוסה מתוצרת פראט אנד ויטני (PW1120) ונועד לאפשר למטוס יחס דחף־משקל אידיאלי. המטוס תוכנן בעזרת טייסי קרב של חיל האוויר, וניתנה תשומת לב רבה להנדסת האנוש שבו; מרכיב חשוב בתא הטייס הייתה תצוגה עילית גדולה במיוחד. הלביא נועד להחליף את מטוס הסקייהוק שהתיישן, את מטוס הכפיר ואת חלק ממטוסי הפנטום; הלביא אמור היה להיות מטוס קרב רב־משימתי, כדוגמת מטוס ה־F-16 פייטינג פלקון, ואף להיות טוב ממנו.
פיתוח

אב הטיפוס של הלביא טס לראשונה ב־31 בדצמבר 1986. את המטוס הטיס טייס הניסוי מנחם שמול. אב הטיפוס השני היה משופר מהדגם מהראשון, והותקנו בו בידון גחון, צינור מיוחד לתדלוק אווירי ומספר מערכות אוויוניקה שלא הופעלו בדגם הראשון. טיסת המבחן הראשונה שלו בוצעה ב־8 בינואר 1987.
הפסקת הפרויקט

בשנתיים האחרונות למהלך הפרויקט, מספר כוחות עיקריים פעלו בעניינו: היועץ הכלכלי למערכת הביטחון שבפברואר 1987, קבע יחד עם כלכלני המשרד כי הדגם המשופר של ה-F-16 שהוצע לישראל זול יותר ב-40% מהלביא, ושהפער במחיר יצטמצם רק אם יוחלט לייצר 300 מטוסים או יותר. אלופי המטה הכללי העריכו שעלויות ייצור הלביא יפגעו בתוכניות ההצטיידות של זרועות הצבא. הממשל האמריקאי מימן את המחקר והפיתוח אף שלא היה בכוונתו לממן את ייצור המטוס. פוליטיקאים, בעיקר מהליכוד, ביקשו להמשיך בפרויקט מתוך נאמנות לעקרונותיהם, ופוליטיקאים משתי המפלגות הגדולות הכירו בהשפעות האפשריות של ביטול הפרויקט על בחירות 1988 העומדות בפתח.
לאחר כשבע שנים וחצי של פיתוח מואץ בהשתתפות אלפי מהנדסים וטכנאים, החליטה הממשלה בראשות יצחק שמיר (ברוב של 12 נגד 11), ב־30 באוגוסט 1987, בעצתם של שר הביטחון יצחק רבין ושר החוץ שמעון פרס, לעצור את הפרויקט. ההחלטה התקבלה לאחר שהתברר שישראל לא תוכל לממן את יצורו לבדה, ושהפרויקט מעלה אותה למסלול התנגשות עם האמריקאים אשר סירבו בתוקף להסב אליו את כספי הסיוע האמריקאי, במיוחד לאור העובדה שהוא מתחרה ביצרני המטוסים שלהם. אחת מהתוצאות לעצירת הפרויקט הייתה תחילת הליך פיטורים של כ־6,000 עובדי תעשיות ביטחוניות בישראל.
אחד הטיעונים החזקים ביותר בעד הפסקת הפרויקט היה כי חיל האוויר הישראלי, הלקוח היחיד של הפרויקט, הודיע כי יזמין מהתעשייה האווירית 75 מטוסים ולא 150 כפי שהוערך מלכתחילה. עובדה זו העלתה משמעותית את עלותו של כל מטוס והפכה את המשך הייצור לפחות כלכלי. לדברי משה ארנס שתיאר את הלביא כ"מטוס הקרב הטוב ביותר בעולם באותה תקופה והיהלום שבכתר ההישגים הטכנולוגיים של ישראל", הודיע חיל האוויר שיזמין 80 מטוסי "לביא" במקום 120 שתוכננו (צעד שמייקר אף הוא את עלותו של כל מטוס, אך במידה פחותה).
הפולמוס

לישראלים רבים, שהפרויקט היה להם מקור לגאווה לאומית, הפסקתו גררה אכזבה. אף על פי שהפירות לא נקטפו בצורה של פס ייצור למטוס, מאמץ טכנולוגי מאסיבי זה קידם את התעשייה האווירית ותעשיות טכנולוגיות רבות בישראל.
יש הטוענים כי ביטול הפרויקט היה בין הגורמים שעודדו את צמיחת מגזר ההיי־טק הישראלי בשנות ה־90 ואת הצלחתו של פרויקט החץ, הדומה מאוד באופיו לפרויקט הלביא. לפי טענה זו המהנדסים שנפלטו מהפרויקט חיפשו אתגרים חדשים ויזמו חברות שהבשילו עם הגאות בתחום ההיי־טק בסוף שנות ה־90. ביטול הפרויקט סימן את תחילת מעבר הדגש בתעשייה המקומית מטכנולוגיות צבאיות לאזרחיות.
לאחר הפסקת הפרויקט קורקעו שני אבות־הטיפוס ואחד מהם (לביא B-02) הועבר לתצוגה במוזיאון חיל האוויר בחצרים. האב־טיפוס השלישי הוסב ל"מדגים טכנולוגיות" (לביא TD) ושימש להדגמת יכולת טיסה ומערכות שונות. מטוס זה קורקע סופית במהלך שנות ה־90. בשנת 1996 נגרטו אבות־הטיפוס הראשון, הרביעי והחמישי (שלא הושלמו מעולם) למטילי אלומיניום.
מומחים אחדים, כגון מומחי "ג'יינס דיפנס ויקלי"(אנ'), טוענים כי מטוס הקרב הסיני צ'נגדו J-10 מבוסס על תכנון הלביא, ופותח בסיוע ישראלי לאחר ביטול הפרויקט. מבחינה חיצונית המטוסים דומים ביותר, ובמהלך שנות ה־90 פרץ משבר ביחסי ישראל־ארצות הברית עקב חשדות שמערכות אוויוניות אמריקאיות שפותחו כחלק מפרויקט הלביא הועברו לסין.
על הפסקת פרויקט הלביא כתב מאיר גולדברג את השיר "התעשייה האבירית", אותו הלחינה וביצעה קורין אלאל. עלילת השיר לא מתייחסת במפורש למטוס אלא לספינת אבירים (ומכאן שמו של השיר - "התעשייה האבירית").
לקריאה נוספת

גלית חמי וסופי שולמן, להמציא כל בוקר מחדש – סיפורה של החדשנות הישראלית, ידיעות ספרים, 2018, הפרק "האריה שלא שאג", עמ' 192–197
ניסן א., הלביא: נכס או נטל?, ניהול, יוני 1987.
דני שלום, 50 שנות עליונות אווירית, כנרת, בית הוצאה לאור, 1998.
רן גורן, דיווח תוצאות: אלפא, קונטנטו נאו, 2022, פרק י"ז: ביטול פרויקט ה"לביא", עמ' 476–503
הערות שוליים

↑  על פי אתר חיל האוויר ודני שלום, עמ' 180.
1 2  דן ארקין, כך הפך ה"אריה" ל"לביא", מעריב, 28 במרץ 1980
↑  "היינו מסוגלים לפתח ולייצר מטוס שייתן תשובה לצרכיו של חיל האוויר, וכן לבעיות התעסוקה, הטכנולוגיה והחברה שלנו", עזר ויצמן בריאיון לטלוויזיה בשנת 1985, מצוטט בתוך מאמרו של תא"ל י', 1995
↑  תא"ל י', 1995
↑  מנוע זה פותח ממנוע ה־F-100, מנוע מטוסי הקרב F-15 ו־F-16. מנוע זה הניע גם את פרויקט הסופר פנטום של התעשייה האווירית, בו הושתל מנוע אחד כזה במטוס פנטום. ראו בערך באנגלית.
↑  דני שלום: 50 שנות עליונות אווירית. כנרת, בית הוצאה לאור, 1998. עמ' 178-179.
↑  יובל לישראל מאת חיים יבין - בתאריך הנקוב
↑  אלכס פישמן, האף־16 המשופר זול ב־40 אחוז מהלביא, חדשות, 11 בפברואר 1987
↑  הניתוח שנערך על ידי היועץ הכלכלי למערכת הביטחון הניח כי ייוצרו וירכשו 150 מטוסי לביא, הפחתת מספר המטוסים ל-75–80 הייתה מכפילה את העמסת עלות הפיתוח על כל מטוס
↑   משה ארנס, שלושת השקרים שהפילו את הלביא, באתר הארץ, 26 בספטמבר 2017
↑  דן סינור, שאול זינגר, מדינת הסטארט־אפ, כנרת, זמורה־ביתן, דביר והוצאת מטר 2011 עמ' 169-170
↑  ניצן סדן, 30 שנה לביטול ה"לביא": במותו, ציווה לנו את ההייטק הישראלי, באתר כלכליסט, 2 בספטמבר 2017
↑  יוסי מלמן, סין מכחישה הדיווח על מכירת מטוסי קרב לאיראן, באתר הארץ, 25 באוקטובר 2007
↑  רן אדליסט, האיש שרוכב על התמנון, באתר nrg‏, 25 בפברואר 2000
↑  מילות השיר "התעשייה האבירית", באתר שירונט
| כלי טיס מתוצרת התעשייה האווירית לישראל |
| --- | --- | --- |
| מטוסי קרב | נשר • כפיר • נמר • אריה • לביא • F/A-259 סטרייקר |  |
| מטוסים צבאיים | ערבה •  סי-סקאן • צוקית |  |
| מטוסים אזרחיים | וסטווינד • גאלפסטרים G100 (אסטרה) • גאלפסטרים G200 (גלקסי) |  |
| כטב"מים | בירד-איי • I-View |  |
| כטב"מים טקטיים | מוסקיטו • סקאוט • RQ-2 פיוניר • האנטר • סרצ'ר • פנתר • תעתוע • הרון-T |  |
| כטב"מים ארוכי טווח | הרון 1 • איתן • סופר הרון • הרון 2 • יסעורון ירוק |  |
| חימוש משוטט | הארפי • הארופ • ברקן ירוק |  |
| טילים | שביט (משגר לוויינים) • יריחו • להט • נמרוד • ברק 8 • ברק MX • גבריאל • לורה • חץ 2 • חץ 3 • חץ 4 • ג'אמפר • SkySniper • (אנ') Wind Demon |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534293505171  GND: 4445399-1  LCCN: sh89000211 
מטוס הלביא בטיסה
עמוס לפידות מציג לראש הממשלה שמעון פרס את מטוס הלביא בביקורו במטה התעשייה האווירית בלוד, 1985
מרגרטה זוסמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 באוקטובר 1872 המבורג, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  16 בינואר 1966 (בגיל 93) ציריך, שווייץ 
 מדינה:  גרמניה, שווייץ 
 מקום קבורה:  בית הקברות אוברר פריזנברג 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 תקופת הפעילות:  מ-1901 
 בן או בת זוג:  Eduard von Bendemann (31 במרץ 1906–13 באפריל 1928) 
 צאצאים:  Erwin von Bendemann 
 
מרגרטה זוסמן (בגרמנית: Margarete Susman‏; 14 באוקטובר 1872 – 16 בינואר 1966) הייתה פובליציסטית, סופרת, משוררת, פילוסופית והוגה יהודייה-גרמנייה. היא נולדה למשפחה יהודית בהמבורג, גרמניה, וקיבלה חינוך ממלכתי. כשעלתה המפלגה הנאצית לשלטון וגברה האנטישמיות בגרמניה בתחילת שנות ה-30, היגרה עם משפחתה לשווייץ. היא כתבה מאות מאמרים, חמישה אוספי שירה, כתבות עיתונות, מחזות וביקורות ספרותיות רבות. בכתיבתה התייחסה זוסמן לשאלות מהותיות בתחומי הספרות, הפוליטיקה והדת. שאלות אלה עסקו במתחים בין האל לאדם, בין גברים לנשים ובין נוצרים ליהודים. בכתיבתה אזכורים רבים לניטשה ופרויד. היא הייתה מבין הכותבים היהודים הראשונים שהגיבו לשואה מיד בסיום המלחמה והמשיכה לכתוב ולפרסם עד ליום מותה.
יצירה ספרותית > ספרי שירה

● Mein Land: Gedichte. Berlin/Leipzig: 1901
● Neue Gedichte. München/Leipzig: 1907.
● Vom Sinn der Liebe. Jena: 1912.
● Die Liebenden: drei dramatische Gedichte. Leipzig: 1917.
● Lieder von Tod und Erlösung. München: 1922.
● Aus sich wandelnder Zeit. Gedichte. Zürich: 1953.
יצירה ספרותית > ספרי פרוזה, ספרי ביקורת, אוספים והגות

● Das Wesen der modernen deutschen Lyrik [The nature of modern German lyrical poetry]. Stuttgart: 1910.
● Der Expressionismus [Expressionism]. 1918
● Das Kruzifix [The Crucifix]. Freiburg 1922.
● Die Frauen der Romantik [Women of the Romantic period]. Jena: 1929. 3rd expanded and revised edition, 1960
● Das Buch Hiob und das Schicksal des jüdischen Volkes [The Book of Job and the fate of the Jewish people]. Zürich: 1946, second edition 1948, 1968, fourth edition edited and with an afterword by Hermann Levin Goldschmidt 1996.
● Deutung einer grossen Liebe: Goethe und Charlotte von Stein [Interpretation of a great love: Goethe and Charlotte von Stein]. Zürich/Stuttgart: 1951.
● Gestalten und Kreise [Personalities and groups]. Stuttgart/Konstanz: 1954.
● Deutung biblischer Gestalten. [Interpretation of biblical characters]. Zürich: 1956.
● Die geistige Gestalt Georg Simmels [The spiritual character of Georg Simmel]. Tübingen: 1959.
● Ich habe viele Leben gelebt: Erinnerungen [memoir]. Stuttgart: 1964.
● Vom Geheimnis der Freiheit: Gesammelte Aufsätze, 1914-1964 [collected essays]. Darmstadt 1964, 1994.
● Vom Nah - und Fernsein des Fremden. Essays und Briefe [About being near and far from the stranger. essays and letters]. Edited and with an introduction by Ingeborg Nordmann, Frankfurt A. M.: 1992.
יצירה ספרותית > ספרים שערכה

● Erwin Kircher. Philosophie der Romantik. ed. Heinrich Simon and M. S. Jena: 1906.
● Bertha Pappenheim. Gebete. Edited by the Jüdischer Frauenbund with an afterword by M. S., Berlin: 1936.
● Köln: third edition, 1960, fourth edition, edited by Barbara Hahn, Frankfurt am Main: 1995.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30  Hahn, Barbara. "Margarete Susman". Shalvi/Hyman Encyclopedia of Jewish Women. 31 December 1999. Jewish Women's Archive. https://jwa.org/encyclopedia/article/susman-margarete. Accessed June 11, 2022..
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  “Margarete Susman Collection”. box number AR 1166; folder number; Leo Baeck Institute, https://archives.cjh.org/repositories/5/resources/6946. Accessed June 12, 2022.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29  Klapheck, Elisa. “Margarete Susman - Religious-Political Essays on Judaism - An Introduction”. Jewish Thought and Philosophy. Palgrave Macmillan, Cham, 03 Jan 2022, pp. 1-10. https://doi.org/10.1007/978-3-030-89474-0_. Accessed June 12, 2022.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Klapheck, Elisa. “Margarete Susman - Religious-Political Essays on Judaism - Critical Appreciation and Reception”. Jewish Thought and Philosophy. Palgrave Macmillan, Cham, 03 Jan 2022, pp. 25-27. https://doi.org/10.1007/978-3-030-89474-0_. Accessed June 12, 2022.
1 2  Rubin, Abraham (Winter 2016). "Nihilism, Modernity and the 'Jewish Spirit': Margarete Susman's Transvaluation of a Fin-de-Siècle Trope." Shofar: An Interdisciplinary Journal of Jewish Studies, Vol. 34, No. 2. p. 1-25. doi:10.1353/sho.2016.0006. Accessed July 4, 2022.
המאורעות

הפוגרום בבית המדרש של ישיבת תורת חיים במאורעות תר"פ.
רשימת הנפצעים הראשונים במאורעות תר"פ
לוח זיכרון שהציבה המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל על "בית החלוץ" ברחוב יפת 34 ביפו לזכר 14 הנרצחים בבית זה בפרעות תרפ"א
הר-טוב עולה באש במאורעות תרפ"ט
מודעת אבל בעיתון דבר, כ"ז באב, 2 בספטמבר
הלווית הרוגי מאורעות 1936 בגבעת עדה, מסע ההלוויה עובר בסמטה בין בית אפרתי לבית הכנסת המרכזי
בתולדות היישוב העברי בארץ ישראל, המאורעות הוא כינוי שניתן לסדרה של התקפות של ערביי ארץ ישראל על תושביה היהודים. המאורעות כונו על שם השנה (בלוח העברי) שבה התרחשו.
לפני מאורעות תר"פ

אומנם אלימות קשה כלפי יהודים בארץ ישראל התרחשה גם בעבר, לדוגמה הפרעות שהתרחשו בצפת ב-1834, על רקע תמורה מדינית, במהלך ניסיון מרידה של ערבים תושבי הארץ בשלטון החדש של מוחמד עלי. ברם תולדות היישוב העברי על מאפייניו מתחילות בהיסטוריוסופיה הרווחת רק ברבע האחרון של המאה ה-19.
מאז מעת לעת נרצחו יהודים במסגרת פעולות איבה או בעת שניסו להגן על עצמם מפני שוד ואלימות. למעשה רשימת נפגעי פעולות האיבה שמונה מדינת ישראל, מתחילה בשנת 1851 עם ההתנקשות באברהם שלמה זלמן צורף, ורשימת חללי מערכות ישראל מתחילה בשנת 1873 עם נפילתו של אהרון הרשלר, תושב שכונת משכנות שאננים ואחד משומריה, שנהרג בעת שהניס פורעים ערבים שתקפו את השכונה.
המאפיין של התאריכים הנ"ל הוא התמורה בחידוש וצמיחת היישוב היהודי בארץ ישראל כפי שהחלה לבוא לידי ביטוי בתקופת היציאה מהחומות בשנת 1860 בירושלים ובערים נוספות.
מאורעות בקנה מידה קטן החלו כבר בשנת 1886 עת הותקפה המושבה הצעירה פתח תקווה על ידי ערביי יהודייה.
התנגשות אלימה נוספת הייתה במאורעות יפו (פורים תרס"ח) ב-1908 ואחריהם באו סדרת מאורעות תר"פ (1919–1920), שהתרחשו תחת שלטון המנדט הבריטי.
מאורעות תר"פ

בשנת תר"פ (1920) התרחש גל של התקפות על יישובים יהודיים בגליל ועל שכונות יהודיות בירושלים, שכונה 'מאורעות תר"פ'. באצבע הגליל, ליד הגבול שבין שטח הכיבוש הבריטי לשטח הכיבוש הצרפתי, לחמו הערבים נגד הצרפתים והתקיפו גם את היישובים מטולה, איילת השחר, דגניה ב' ותל חי. בקרב תל חי נפלו יוסף טרומפלדור ושבעת חבריו. בירושלים הותקפו שכונות יהודיות. שישה יהודים נהרגו וכמאתיים נפצעו. רכוש רב נבזז. בתי כנסת נשרפו. הבריטים הטילו את האשמה על היהודים. נאסרו 19 ממפקדי "ההגנה", בראשם זאב ז'בוטינסקי, ונשפטו לשנת מאסר. בתקופה זו נהרגו כ-30 איש, רבים נפצעו, רכוש ומקומות נפגעו וננטשו.
מאורעות תרפ"א

ההתקפה הערבית המזוינת הראשונה בתקופת המנדט הבריטי על היישוב כולו. במאורעות שאירעו במהלך חודש מאי 1921 הותקפו שכונות יהודיות בגבול תל אביב-יפו, פתח תקווה, מקוה ישראל ויישובים נוספים. במאורעות נרצחו עשרות יהודים ורבים נפצעו. בין הנרצחים הסופר יוסף חיים ברנר.
מאורעות ב' בנובמבר תרפ"ב

מאורעות ב' בנובמבר תרפ"ב, התרחשו ב-2 בנובמבר 1921, וכללו אלימות של ערביי ארץ ישראל כלפי יהודים בירושלים במחאה על הצהרת בלפור שניתנה ארבע שנים קודם לכן. במאורעות נהרגו חמישה יהודים וערבי אחד. המאורעות נחשבים למבחן ראשון מוצלח של ההגנה. בשל משכו הקצר של האירוע, הוא לא זכה לתהודה רבה.
מאורעות תרפ"ט

סדרת תקיפות ומעשי טרור נגד היישוב, שהחלה לאחר הפגנה של בית"ר ליד הכותל המערבי באוגוסט 1929, שנערכה למען זכותם של היהודים להתפלל ליד הכותל ללא ההגבלות שהוטלו עליהם על ידי הבריטים. המופתי חאג' אמין אל-חוסייני הסית את הערבים בטענה כי היהודים מנסים להשתלט על הר הבית. הערבים תקפו שכונות יהודיות בירושלים. רמת רחל וחלק משכונת תלפיות נהרסו, חולדה נשרפה ובאר טוביה נחרבה. ברובע היהודי בחברון נערך טבח, נרצחו 69 יהודים ובא קץ ליישוב היהודי בעיר.
המרד הערבי הגדול (מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט)

המרד הערבי הגדול היה מהלך מאורגן של ערביי ארץ ישראל כנגד היישוב היהודי וכנגד השלטון הבריטי. המרד שארך שלוש שנים פרץ ב-19 באפריל 1936, כשנרצחו תשעה יהודים ביפו ועשרות נפצעו. ועדה ערבית בראשות המופתי חאג' אמין אל-חוסייני הכריזה על שביתה כללית של הערבים כדי לפגוע במשק היהודי שהיה תלוי בעבודה ערבית. הערבים דרשו הפסקת העלייה, איסור מכירת קרקעות ליהודים והקמת ממשלה ייצוגית לפי היחס המספרי בין הערבים ליהודים, שהיה לטובת הערבים. אלפי אירועי דמים התרחשו. הערבים תקפו גם מטרות בריטיות והבריטים הגיבו בצעדי דיכוי צבאיים.
בראשית המאורעות נקטה הנהגת היישוב בהבלגה. עם התגברותן השתנתה המדיניות והתפתחה "היציאה מן הגדר". פלגות הלילה המיוחדות באימונו של צ'ארלס אורד וינגייט, "הידיד", ביצעו פשיטות ביישובי הערבים. להגנת היישובים פעלה "ההגנה" באמצעות פלוגות השדה ומשטרת היישובים העבריים. במישור ההתיישבות והכלכלה השיגו המאורעות תוצאה הפוכה מזו שנתכוונו לה הערבים; היישוב התארגן לביצוע עבודותיו ללא עזרת עובדים ערביים, עלו על הקרקע יישובי "חומה ומגדל" ונבנה נמל תל אביב כתחליף לנמל יפו. במאורעות נרצחו כ-630 יהודים וכאלפיים נפצעו.
ממאורעות למלחמה

מייד עם החלטת העצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 לפיה יסתיים המנדט הבריטי על ארץ ישראל ב-15 במאי 1948 ותוקמנה שתי מדינות יהודית וערבית, תקפו כוחות בלתי סדירים של ערביי ארץ ישראל, בצירוף כוחות ערביים בלתי סדירים, שנקראו צבא ההצלה, שבאו מעבר לגבולות הארץ את היישוב. היה זה השלב הראשון של מלחמת העצמאות והוא נמשך עד ל-15 במאי 1948, למחרת הכרזת העצמאות, עת שצבאותיהן הסדירים של שבע מדינות ערב, פלשו למדינה שזה עתה קמה.
בשלב זה נערכה הלחימה בשלושה מוקדים: המוקד האחד – לחימה בערים המעורבות ירושלים, טבריה, צפת, חיפה ואזורי התפר שבין תל אביב ליפו. הלחימה הייתה בהתקפות ירי וצליפות ובהפעלת מטעני נפץ. המוקד השני – לחימה נגד היישובים היהודיים המבודדים שבאזורי שליטה ערבית, כדוגמת גוש עציון, רמת רחל, יחיעם וטירת צבי. המוקד השלישי – לחימה על צירי התנועה. ארגון ההגנה שיצא מן המחתרת פעל בעוז בשלושה מוקדים אלה. במלחמה על הדרכים הופעלו שיירות של משוריינים מאולתרים, שהורכבו ממשאיות ששוריינו בלוחות מתכת, להבאת ציוד, מזון ותרופות ליישובים הנצורים ולירושלים. מספר שיירות הושמדו, בחלקן או בשלמותן.
המפנה בלחימה חל באפריל 1948, כאשר ההגנה הפעילה תוכנית אסטרטגית בשם "תוכנית ד'", שבמסגרתה נערך מבצע נחשון לפריצת הדרך לירושלים בכוח של מספר חטיבות שפעלו בתיאום, במתכונת של צבא סדיר. מבצע זה היה נקודת המפנה לטובת היישוב במלחמה עם ערביי ארץ ישראל. אחריו בא מבצע הראל להעברת שיירה של מאות משאיות לירושלים הנצורה ומבצע מכבי לכיבוש לטרון שנכשל. בה בעת נהדפה התקפת צבא ההצלה על משמר העמק.
עד להכרזת המדינה נכבשו יפו, החלקים הערביים של חיפה, טבריה וצפת, ועשרות כפרים ערביים. מאידך פונו מספר יישובים יהודיים מבודדים וגוש עציון נכנע. זה היה המצב בו עמד היישוב לקדם את הכרזת המדינה.
ראו גם

מאורעות אוקטובר 1933
ביאורים

↑  היישוב היהודי בצפת ערב הפרעות ב-1834 ורעידת האדמה שפקדה את העיר ב-1837 היה בשיאו עד כדי כך שמרבית העולים העדיפו לעלות לצפת והגליל מאשר לירושלים. אסונות אלה בהם ניספו אלפי יהודים, ואסונות רבים אחרים שפגעו תכופות ביישוב היהודי בארץ ושהתפרסמו בקהילות היהודיות בתפוצות, הקשו על יהודים לקבל את ההחלטה לעלות לארץ ישראל. ונשאלה השאלה בשיח הציבורי אם אלו סימנים שאין השעה כשרה לשוב לארץ ישראל או שיש לעלות למרות הכל. ככל שגברה העלייה היהודית לארץ ישראל כך גברה עוינות מובנית כלפי נוכחותם בארץ בקרב חלק מיושביה.
↑  בשנת 1836 השיג אברהם שלמה זלמן צורף את רשות שליט הארץ איברהים פאשה לחדש את ההתיישבות של יהדות אשכנז בירושלים: בניית בית הכנסת החורבה ומתן פטור מהחוב שחל על בני העדה. בגלל חוב מימי עליית רבי יהודה החסיד אסרו השלטונות כל יהודי אשכנזי שהגיע לירושלים בכלא, עד שישולמו החובות. דבר שמנע את חזרתם בצורה ממוסדת לירושלים. פעילותו הרבה בתחום היישובי הביאה להתנקשות בו על רקע לאומני.
↑  בשנת 1860 הוקמה השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות, שכונת משכנות שאננים. באותה שנה יהודי ירושלים כבר היו העדה הגדולה ביותר בעיר – 8,000 מתושבי ירושלים היו יהודים  מתוך 18,000 תושבים מכל העדות בסך הכול.
הערות שוליים

↑  דף לזכר אברהם שלמה זלמן צורף, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה.
↑  החלל הראשון ברשימת הנופלים של מדינת ישראל, מוריה בן יוסף, באתר Israel Defense, ‏8 במאי 2011
אוטובוס יהודי המכוסה במגנים נגד זריקת רימונים ואבנים בימי המאורעות