stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוג'ר צ'אפי
בנאס"א > אפולו 1

צ 'אפי קיבל את ההצבה למשימה הראשונה שלו בחלל בינואר 1966, כאשר נבחר לטיסה המאוישת הראשונה של תוכנית אפולו שנקראה בהתחלה AS-204. הוא הצטרף לוירג'יל גריסום ואד וייט, והחליף את דון אייסל שנפגע בכתף ונאלץ לעבור ניתוח.
ההכרזה על צוות המשימה הייתה ב-21 במרץ 1966. מטרת משימת אפולו 1, אשר הייתה אמורה להמשך שבועיים, הייתה לבדוק את מערכות החללית ואת המערך הקרקעי. צ'אפי, שטרם ראה באופן אישי את החלליות בזמן בנייתן, טס שלושה ימים לאחר שנבחר למפעל נורת' אמריקן אוויאיישן שבקליפורניה, כדי לראותן מקרוב.
ב-27 בינואר 1967, גריסום, וייט, וצ'אפי השתתפו בתרגיל הכנה לקראת שיגור בנמל החלל קייפ קנוורל לקראת השיגור שתוכנן להתבצע ב-21 בפברואר. צ'אפי ישב מימין תא הפיקוד, כיוון שתפקידו היה לשמור על הקשר מול תחנת הקרקע. האסטרונאוטים נכנסו אל החללית בשעה אחת בצהריים באותו יום. הבעיות צצו מיד. הראשונה הייתה ריח מוזר בו הבחין גאס גריסום לאחר שחיבר את חליפת הלחץ שלו לאספקת החמצן. הצוות דגם את החמצן במערכת, אך הוחלט להמשיך בבדיקה.
הבעיה הבאה הייתה זרם חמצן גבוה מדי, שהפעיל את האזעקה מדי פעם. הצוות העלה את הנושא בפני אנשי בקרת הסביבה, אך אלה שיערו שהסיבה היא תנועות של חברי הצוות. בעיה שלישית צצה בתחום התקשורת. תחילה היו בעיות בתקשורת בין גריסום לחדר הבקרה. הצוות ביצע התאמות נדרשות. מאוחר יותר, הבעיה התרחבה והפכה לבעיה בתקשורת בין בניין הפעולות והבדיקות והמבנה בקומפלקס 34 (כן השיגור). בעיה זו חייבה את עצירת הספירה לאחור בשעה 17:40 (זמן מקומי). בשעה 18:30:55 (23:30:55 GMT) זוהתה עליית מתח, ככל הנראה קצר חשמלי בצד השמאלי התחתון של התא. בשעה 18:31:04 (23:31:04 GMT), אחד האסטרונאוטים, ככל הנראה צ'אפי, אמר "אש, אני מריח אש". שתי שניות מאוחר יותר, קולו של וייט היה החלטי יותר: "אש בקוקפיט!".
טכנאי החללית מיהרו אל תא הצוות, אך לפני שהגיעו, התא נפרץ ותמרות עשן סמיך ולהבות עלו ממנו. רבים חששו שהאש תצית את מערכת המילוט שבראש הרקטה, וזאת תצית את כל מודול השירות. חלק מן המחלצים נמלטו כדי לא להילכד באש, אך אחרים נשארו כדי לנסות להציל את האסטרונאוטים. פתח התא היה מורכב משלוש דלתות. החיצונית בהן לא הייתה סגורה לחלוטין, עקב כבלים שחוברו דרכה לצורך הבדיקה. למרות זאת, היה צורך בכלי מיוחד כדי לפתוח אותה. העשן הכבד הפריע לפעולות החילוץ ועל פתיחת דלת זו. לפי נוהל החירום, גריסום, שישב בצד ימין של תא הפיקוד, היה צריך לשחרר את הלחץ כדי לפתוח את הדלת הפנימית שנפתחה כלפי פנים, אולם הלחץ והחום הרב בחללית הקשו על האסטרונאוטים לפתוח ולהיחלץ. לאחר 30 שניות של אש בסביבת חמצן טהור, אחד מקירות תא הפיקוד נפרץ בצד ימין בשעה 18:31:19 (23:31:19, 15 שניות מקריאת האש הראשונה), והאוויר המעורב עם חנקן גרם לייצור כמויות גדולות של עשן, אשר גרמו למות האסטרונאוטים. צ'אפי איבד את הכרתו, כאשר הוא חווה דום לב. הוא מת מחנק עקב שאיפת העשן והגזים הרעילים, עם שילוב של הכוויות מהאש.
בניסיונם להגיע אל האסטרונאוטים, הטכנאים נהדפו מפני האש בזה אחר זה, אך עד שהצליחו להגיע אליהם, היה מאוחר מדי. כוחות הכיבוי הגיעו תוך שלוש דקות לאחר פתיחת הצוהר, ורופאים הגיעו זמן קצר לאחריהם. הבדיקות הרפואיות קבעו שהאסטרונאוטים מתו מהרעלת פחמן חד-חמצני, וכוויות כגורם תורם. האש כילתה 70% מחליפת החלל של גריסום, 20% מחליפת החלל של וייט ו־15% מחליפתו של צ'אפי, כיוון שישב הכי רחוק ממקום תחילת השריפה.
בנאס"א > בעקבות האסון

זמן קצר לאחר תאונת AS-204, הכריז סגן מנהל נאס"א למשימות מאוישות בחלל, ד"ר ג'ורג' מילר, כי המשימה תוגדר רשמית בתוך אפולו 1. תא הפיקוד של החללית עבר שדרוג משמעותי, ושונה מרכיב האוויר בתוך תא הצוות ל-60% חמצן, ו-40% חנקן במקום 100% חמצן. חליפות החלל של האסטרונאוטים שונו מניילון לבד שאינו דליק.
צ'אפי וגריסום נקברו בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, בעוד וייט נקבר בבית הקברות וסט פוינט. אלמנתו של צ'אפי קיבלה 100,000 דולר. כחלק מההסכם פרסום שהאסטרונאוטים חתמו כדי להעניק זכויות בלעדיות על הסיפורים והצילומים של האסטרונאוטים ומשפחותיהם במהלך הטיסה.
פרסים ואותות הוקרה

לצא'פי הוענקה מדליית האוויר פעמיים: בפעם הראשונה על השתתפותו במשימות הסיור מעל קובה במהלך משבר הטילים בקובה, כאשר ביצע 82 משימות "בעל חשיבות צבאית לביטחון ארצות הברית".
National Defense Service Medal
מדליית הצטיינות יחידתית על ביצועי טייסת המטוסי סיור הכבדים בזמן משבר הטילים בקובה
פרסים ואותות הוקרה > לאחר מותו

לאחר מותו הוענקה לו מדליית אוויר נוספת.
מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל, בשנת 1997.
הכנסה להיכל התהילה הבינלאומי של אסטרונאוטים בניו מקסיקו, 1983
הכנסה להיכל התהילה של אסטרונאוטים אמריקאים, 1997
פרס שגריר חקר החלל - NASA Ambassador of Exploration Award- (פרס נאס"א שהוענק לכל המעורבים בתוכניות אפולו וג'מיני) - 2007.
פרסים ואותות הוקרה > הנצחתו

זכרו של צ'אפי מונצח במספר רב של דרכים, באתרים, מקומות ומלגות. בין ההנצחות לזכרו:
מכתש על שמו בצד הרחוק של הירח(אנ')
גבעה על מאדים, מרחק 14.3 בכיוון דרום-דרום מערב מאתר הנחיתה של ספיריט, במסגרת "גבעות אפולו 1".
פלנטריום על שמו בעיר הולדתו, גרנד רפידס, מישיגן.
מלגת רוג'ר צ'אפי לתלמידי תיכון עם הישגים יוצאי דופן בתחום המדעים והמתמטיקה
בנמל החלל קייפ קנוורל, בכן שיגור L-34, שנטוש נכון ל-2018, נמצאים שני לוחות זיכרון לזכר צוות אפולו 1.
באנדרטת מראת החלל (Space Mirror Memorial) שבמרכז המבקרים במרכז החלל קנדי, מונצחים שמות אנשי צוות אפולו 1.
ב-19 במאי, נחנך בעיר הולדתו של צ'אפי, פסל של צ'אפי בגודל טבעי העשוי מברונזה. הפסל נמצא סמוך למוזיאון הילדים. חניכת הפסל הייתה בשיתוף משפחתו של צ'אפי והאסטרונאוט ג'ק לוסמה.
הערות שוליים

↑  Burgess, Colin; Doolan, Kate; Vis, Bert (2008). Fallen Astronauts: Heroes Who Died Reaching the Moon. Lincoln, Nebraska: University of Nebraska. ISBN 0-8032-1332-8.
1 2 3 4  White, Mary (4 באוגוסט 2006). "Detailed Biographies of Apollo I Crew - Roger Chaffee". NASA. אורכב מ-המקור ב-2011-06-04. נבדק ב-24 באוגוסט 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  רשימת אסטרונאוטים שהיו בתנועת הצופים האמריקאים ודרגתם
1 2  "Biographical Data". Space. נבדק ב-3 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Gemini 3". Kennedy Space Center: Science, Technology, and Engineering. 25 באוגוסט 2000. נבדק ב-26 באוגוסט 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Teitel, Amy Shira (4 בדצמבר 2013). "How Donn Eisele Became "Whatshisname," the Command Module Pilot of Apollo 7". Popular Science. ארכיון מ-22 באפריל 2015. נבדק ב-5 ביוני 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Thompson, Floyd; Borman, Dolah; Faget, Maxime; White, George; Geer, Barton (5 באפריל 1967). Report of Apollo 204 Review Board (PDF). Washington, DC: NASA. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2016-05-14. נבדק ב-2018-08-26. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  [Roger Bruce Chaffee, www.history.navy.mil
↑  Roger B. Chaffee, היכל התהילה הבינלאומי של אסטרונאוטים בניו מקסיקו (אנ')
↑  "Roger B. Chaffee". Astronaut Scholarship Foundation. נבדק ב-16 ביוני 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  NASA Honors Roger Chaffee With Exploration Award, נאס"א, ‏10 באפריל 2007
↑  Byrne, Charles (2007). The Far Side of the Moon: A Photographic Guide. New York: Springer Science & Business Media. ISBN 9780387732060.
↑  "Martian Landmarks Dedicated to Apollo 1 Crew". Jet Propulsion Laboratory California Institute of Technology. 27 בינואר 2004. נבדק ב-24 באוגוסט 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Chaffee Planetarium". Grand Rapids Public Museum. נבדק ב-19 בספטמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Biography". The Official Site of Edward White, II. אורכב מ-המקור ב-2013-12-03. נבדק ב-21 ביוני 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Thompson, Floyd; Borman, Dolah; Faget, Maxime; White, George; Geer, Barton (5 באפריל 1967). Launch Complex 34 plaques (PDF). Washington, DC: NASA. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2016-05-14. נבדק ב-2018-08-26. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  חשיפת פסל צ'אפי, מאי 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3519 4993  LCCN: n98039835  NARA: 10574764  SNAC: w62g8bf8  VIAF: 21453905   WorldCat (עם VIAF): 21453905 
תמונתו הרשמית של צ'אפי בחיל הים
צ'אפי יושב בתחנת הקרקע כאיש הקשר מול האסטרונאוטים במהלך משימת ג'מיני 3
צ'אפי (יושב על הפתח תא הצוות של אפולו) במהלך אימון יציאה במים לקראת טיסת אפולו 1
צוות אפולו 1 גריסום, וייט וצ'אפי
השרידים של תא הפיקוד של חללית אפולו 1
מצבותיהם של גריסום וצ'אפי בבית הקברות הלאומי ארלינגטון במהלך יום הזיכרון האמריקאי ב-2013
שמות צוות אפולו 1 במראת הזיכרון במרכז החלל קנדי
לוחיות זיכרון בכן השיגור L-34
גבעות אפולו 1 לזכר הרוגי תאונת אפולו 1: גריסום, וייט וצ'אפי, לא רחוק מאתר הנחיתה של ספיריט, שנקרא תחנת זיכרון קולומביה (על שם משימת STS-107)
בסיס אלמנדורף-ריצ'רדסון

בסיס אלמנדורף-ריצ'רדסון (באנגלית: Joint Base Elmendorf–Richardson) הוא בסיס צבאי פעיל של חיל האוויר של ארצות הברית ושל צבא ארצות הברית, הממוקם כצפונית למרכז העיר אנקורג', אלסקה. הבסיס משמש כמפקדות ראשיות עבור פיקוד אלסקה, חיל האוויר ה-11 של ארצות הברית. בנוסף משרת הבסיס כבסיס אם של כנף 3 וכנף 176. הבסיס בעל חשיבות אסטרטגית רבה לארצות הברית בשל מיקומו הגאוגרפי הייחודי. הבסיס משמש כמרכז אימונים חשוב לכוחות הצבא האמריקני. תנאי האקלים הקשים באלסקה מספקים סביבה ייחודית לאימונים בתנאי קיצון, הכנה הכרחית למשימות בכל מקום בעולם. הבסיס תומך במגוון רחב של מבצעים, החל מחיפוש והצלה וכלה במבצעי סיוע הומניטרי. בנוסף, הוא משמש כבסיס יציאה למבצעים צבאיים באזור הארקטי ובצפון האוקיינוס השקט. טייסת קרב 90, המוצבת בבסיס, מפעילה את מטוסי ה-F-22 ראפטור, המהווה את חוד החנית של חיל האוויר האמריקני.
היסטוריה

הבסיס הוקם בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20, עוד לפני כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. מיקומו האסטרטגי באלסקה הפך אותו לבסיס חשוב להגנה על החוף המערבי של ארצות הברית. בסיס צבא ארצות הברית הוקם גם הוא בשנות ה-40, ושירת בעיקר כבסיס אימונים וכבסיס תמיכה לכוחות הצבא באלסקה. במלחמת העולם השנייה הבסיסים שימשו כבסיסי אימונים והצטיידות לכוחות האמריקניים שהיו מעורבים במלחמה באוקיינוס השקט. לאחר המלחמה, הבסיסים המשיכו לשמש כבסיסים חשובים, הפעם במסגרת המלחמה הקרה. וזאת כאשר הם שימשו כבסיסי השקה לטילים בליסטיים, ובסיסי אימונים לכוחות שנועדו להתמודד עם איום סובייטי אפשרי.
בשנת 2010, הוחלט לאחד את שני הבסיסים לבסיס משותף אחד, במטרה לשפר את היעילות והשיתוף פעולה בין הזרועות השונות. הבסיס המשותף החדש, אלמנדורף-ריצ'רדסון, הפך לאחד הבסיסים הצבאיים הגדולים והחשובים ביותר בארצות הברית.
הערות שוליים

↑  About Us, jber.jb.mil
↑  About Us, jber.jb.mil
↑  About Us, jber.jb.mil
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2010084233  VIAF: 155183785   WorldCat (עם VIAF): 155183785
יוורי מוסווני

יוֹוֵרִי מוּסֵוֵונִי (באנגלית: Yoweri Museveni; נולד ב-15 בספטמבר 1944) הוא פוליטיקאי אוגנדי, המכהן כנשיא אוגנדה מאז 1986.
מוסווני היה מעורב במרד שהפיל את מנהיגי אוגנדה אידי אמין ומילטון אובוטה. מאמצע ועד סוף שנות ה-90, נחשב מוסווני על ידי המערב כחלק מדור חדש של מנהיגים אפריקאים. במהלך נשיאותו של מוסווני, אוגנדה חוותה יציבות יחסית וצמיחה כלכלית. תקופת הנשיאות שלו נפגעה, עם זאת, ממעורבות במלחמת האזרחים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו וקונפליקטים באזור האגמים הגדולים, המרד בצפון אוגנדה על ידי צבא ההתנגדות של האל אשר גרם למצב חירום הומניטרי קיצוני ומדיכוי של אופוזיציה פוליטית ותיקונים חוקתיים לתקופת הנשיאות (2005) והגבלת הגיל הנשיאותי (2017), מה שאפשר את ההרחבה של משך שלטונו. דבר זה הדאיג את המקומיים והזרים.
ביוגרפיה > ראשית חייו

מוסווני נולד ב-15 בספטמבר 1944 בנטונגאמו, דרום-מערב אוגנדה, למזי אמוס קאגוטה (1916–2013), רועה בקר, ואסתרי קוקונדקא נגאנזי (1918–2001), עקרת בית. מוסווני קיבל את שמו האמצעי "קגוטה" (Kaguta) מאביו, לכבוד הגדוד השביעי של רובאי המלך האפריקנים, שכן בעת לידתו שבו רבים מהם לביתם.
אחיו של מוסווני, קאלב אקאנדוואנאו, היה ידוע באוגנדה בכינויו סלים סאלח, ואחותו ויולט קאגובירי.
מוסווני למד בבית הספר היסודי 'קיימט' ובתיכון 'מבארארה'. בשנת 1967 החל ללמוד באוניברסיטת דאר א-סלאם בטנזניה כלכלה ומדעי המדינה, הפך למרקיסיסט והיה מעורב בפוליטיקה רדיקלית פאן-אפריקאית. במהלך לימודיו באוניברסיטה הקים את קבוצת "חזית המהפכה האפריקאית" של הסטודנטים באוניברסיטאות והוביל משלחת סטודנטים לשטחי פרלימו במוזמביק שהייתה אז תחת השלטון הפורטוגזי. הוא למד תחת וולטר רודני, בין היתר, מוסווני כתב תזה על תחולת רעיונותיו של פרנץ פאנון על אלימות מהפכנית פוסט-קולוניאלית באפריקה.
לאחר לימודיו באוניברסיטה, בשנת 1970, כשהיה בן 26, הצטרף לשירות המודיעין של נשיא אוגנדה, מילטון אובוטה. לדברי מוסווני, הוא לא הצטרף לממשלה משום שאהב את אובוטה, אלא משום שרצה לראות כיצד הממשלה מתפקדת.
ביוגרפיה > קריירה > חזית הישועה הלאומית והדחת אידי אמין

אידי אמין, מפקד חיל האוויר האוגנדי מאז 1966, השתלט על אוגנדה ב-1971 בהפיכה צבאית. אמין היה רודן ולאומני קיצוני, ופתח בתוכנית רצח עם לטיהור אוגנדה מקבוצות אתניות יריבות. באוקטובר 1972, טנזניה ואוגנדה חתמו על הסכם מוגדישו, שמנע מהמורדים להשתמש באדמת טנזניה כדי לתקוף נגד אוגנדה. מוסווני התנתק מן האופוזיציה המרכזית ויצר את חזית הישועה הלאומית בשנת 1973.
ביוגרפיה > קריירה > מלחמת האזרחים האוגנדית

עם הדחתו של אידי אמין ב-1979 במלחמת אוגנדה-טנזניה, והבחירות השנויות במחלוקת שהחזירו את הנשיא הקודם של אוגנדה, מילטון אובוטה, לשלטון ב-1980, חזר מוסווני לאוגנדה. חזרתו הייתה מלווה בתומכיו תוך ריכוז כוח במוצבים הכפריים בחבלים דוברי באנטו בדרום ובדרום-מערב המדינה, במטרה להקים את צבא ההתנגדות העממית (אנ') (PRA). לאחר מכן באותו המקום הם תכננו מרד נגד המשטר בזמן כהונתו השנייה של אובוטה וכוחותיו המזוינים, צבא השחרור הלאומי של אוגנדה (UNLA). ההתקוממות החלה בתקיפה של מתקן צבאי במחוז מובנדה המרכזי ב-6 בפברואר 1981. צבא ההתנגדות העממית (PRA) התמזג עם קבוצת הלחימה של הנשיא לשעבר, יוסוף לול, שנקראה "לוחמי החירות של אוגנדה", ליצירת צבא ההתנגדות הלאומי (NRA). שתי קבוצות מורדים אחרות, חזית ההצלה הלאומית של אוגנדה (UNRF) וצבא אוגנדה הלאומי לשעבר (FUNA), חברו לכוחותיו של מוסווני. צבא אוגנדה הלאומי לשעבר (FUNA) הוקם בחבל מערב הנילוס מתומכיו של אידי אמין.
ביוגרפיה > קריירה > מלחמת האזרחים האוגנדית > הסכם ניירובי

ב-27 ביולי 1985 הובילו פלגים בתוך מפלגת קונגרס העם באוגנדה להפיכה צבאית מוצלחת נגד אובוטה על ידי מפקד הצבא לשעבר שלו, טיטו אוקלו, ממוצא אצ'ולי. כאשר הגנרל אוקלו הודיע על ההפיכה נגד אובוטה, הוא הזמין במפורש את מוסווני ואת ה-NRM להפסקת מעשי האיבה ולהצטרף לפיוס לאומי ולבניית האומה. כל הכוחות הלוחמים, למעט NRM, הגיבו בחיוב להזמנה והצטרפו למועצה הצבאית בקמפלה. במאמץ לשים סוף למבוי הסתום, ביקשה ממשלתו של הגנרל אוקלו הסדר מדיני ומוסכם עם ה-NRM ומוסווני כדי לשים קץ לחוסר יציבות הפוליטית של אוגנדה. מוסווני וה-NRM כעסו על כך שהמהפכה שעליה נלחמו במשך ארבע שנים "נחטפה" על ידי ה-UNLA, שאותה ראו כמפרי זכויות אדם חמורות במהלך הדחת אובוטה השנייה.
למרות הסתייגויות אלה, בסופו של דבר הסכימה ה-NRM לשיחות שלום תחת ארגונה של משלחת קנייתית בראשותו של הנשיא דניאל אראפ מוי. השיחות, שהתקיימו בין 26 באוגוסט ל-17 בדצמבר, נכשלו והפסקת האש התמוטטה כמעט מיד. ההסכם הסופי, שנחתם בניירובי, קרא להפסקת אש, פירוז של קמפלה, שילוב ה-NRA וכוחות הממשלה, וקליטת הנהגת ה-NRA למועצה הצבאית. תנאים אלה מעולם לא נענו.
ביוגרפיה > קריירה > מלחמת האזרחים האוגנדית > כיבוש קמפלה

בהיותו מעורב במשא ומתן לשלום, מוסווני חיזר אחר שליט זאיר מובוטו ססה סקו כדי למנוע את מעורבותם של הכוחות הזאירים בתמיכה בצבא אוקלו. עם זאת, ב-20 בינואר 1986, כמה מאות חיילים הנאמנים לאמין הוכנסו לשטחי אוגנדה על ידי הצבא הזאירי והתאמנו שם באימונים סודיים בזאיר.
ב־22 בינואר החלו כוחות הממשלה בקמפלה לעזוב את עמדותיהם בהמוניהם, כאשר המורדים השתלטו על הקרקע מדרום ומדרום-מערב.
מוסווני הושבע לנשיאות ב-29 בינואר. "זה לא רק שינוי של המשמר, זה שינוי יסודי", אמר מוסווני, לאחר טקס שנערך על ידי נשיא בית המשפט העליון פיטר אלן הבריטי. בהתייחסו להמון מחוץ לפרלמנט האוגנדי, הבטיח הנשיא החדש לחזור לדמוקרטיה: "העם של אפריקה, אזרחי אוגנדה, זכאי לממשלה דמוקרטית, אין זאת טובה מאף משטר, העם הריבוני חייב להיות הציבור, לא הממשלה".
ביוגרפיה > התחדשות פוליטית וכלכלית

אוגנדה החלה להשתתף בתוכנית ההבראה הכלכלית של קרן המטבע בשנת 1987. מטרותיה כללו החזרת תמריצים על מנת לעודד צמיחה, השקעות, תעסוקה ויצוא, הסרת אילוצים ביורוקרטיים ומשיכת השקעות ממפעלים ציבוריים חלשים, במטרה לקדם צמיחה כלכלית מתמשכת ופיתוח באמצעות המגזר הפרטי.
יחד עם הצמיחה הכלכלית, אוגנדה, תחת שלטונו של מוסווני, נודעה כנוקטת צעדים פוליטיים מבטיחים. חוקת 1995 הבטיחה אינדיבידואליות, הפרדת רשויות ותנועות מרכזיות אחרות של דמוקרטיה יעילה.
ביוגרפיה > התחדשות פוליטית וכלכלית > ביטחון פנים וזכויות אדם

התנועה להתנגדות לאומית עלתה לשלטון והבטיחה להחזיר את הביטחון ואת הכבוד לזכויות האדם. ואכן, היה זה חלק מתוכנית עשר הנקודות ("Ten-point Programme") של תנועת ההתנגדות הלאומית, כפי שציין מוסווני בנאומו: "הנקודה השנייה בתוכנית שלנו היא שמירת זכותו של האדם לביטחון ורכוש. כל אדם באוגנדה חייב להיות בעל ביטחון מוחלט לחיות בכל מקום שירצה. יש לרסק ללא רחמים כל אדם וכל קבוצה המאיימת על ביטחון בני עמנו. העם של אוגנדה צריך למות רק מסיבות טבעיות שאינן בשליטתנו, אבל לא מבני אדם אחרים הממשיכים ללכת לאורכה ולרוחבה של ארצנו".
אף כי מוסווני עמד בראש ממשלה חדשה בקמפלה, התנועה להתנגדות לאומית לא יכלה להאציל את השפעתה באופן מלא על פני השטח האוגנדי, ומצאה את עצמה נלחמת במספר התקוממויות. מראשית נשיאותו של מוסווני הוא קיבל תמיכה חזקה מחבלי הדרום והדרום-מערב, שם היה בסיסו של מוסווני. בנוסף, הוא הצליח להשיג את תמיכתם של הקארמוג'ונג, קבוצה של נוודים למחצה בחלק הצפון-מזרחי והדל של המדינה ללא קול פוליטי משמעותי, כדי להתייצב לצדו ולהציע להם מקום בממשלה החדשה. אך האזור הצפוני לאורך הגבול הסודאני היה בעייתי יותר. חבל מערב הנילוס, שבו התגוררו קבוצות הקאקווה והלוגברה (שתמכו בעבר באמין), נלחמו במסגרת חזית ההתנגדות הלאומית של אוגנדה ומורדי צבא אוגנדה לשעבר במשך שנים רבות, עד ששילובן של התקפות צבאיות ודיפלומטיות פייסו את האזור. מנהיג חזית ההתנגדות הלאומית, מוזס עלי, ויתר על מאבקו כדי להתמנות לתפקיד הסגן השני של ראש הממשלה. אנשים מן החלקים הצפוניים של המדינה ראו בעלייתה של ממשלה בראשות אדם מהדרום בחשש רב. קבוצות מורדים צמחו מתוך קבוצות הלנגו, אצ'ולי וטסו, אף על פי שהוכנעו על ידי כוחה של התנועה להתנגדות לאומית למעט בצפון הרחוק, שם הגבול הסודאני היה מקום מקלט בטוח. המורדים האצ'ולים של הצבא הדמוקרטי של אזרחי אוגנדה לא הצליחו לעקור את הכיבוש מצד התנועה להתנגדות לאומית של אדמת האצ'ולי, מה שהוביל לאמונה חסרת אחיזה של תנועת רוח הקודש. תבוסתם של הצבא הדמוקרטי של אזרחי אוגנדה ותנועת רוח הקודש הותירה את הנהגת המרד לקבוצה שנודעה בסופו של דבר כצבא ההתנגדות של האל, אשר עתיד להסתער על העם האצ'ולי עצמו.
התנועה להתנגדות לאומית זכתה לאחר מכן במוניטין על כיבוד זכויותיהם של האזרחים, אף על פי שמוסווני קיבל אחר כך ביקורת על שימוש בילדים כחיילים. אלמנטים לא ממושמעים בתוך התנועה להתנגדות לאומית הכתימו את השם למען הגינות שהושג בעבודה קשה. "כשאנשי מוסווני הגיעו לראשונה הם פעלו טוב מאוד - קיבלנו אותם", אמר אחד הכפריים, "אבל אז הם התחילו לעצור אנשים ולהרוג אותם".
במרץ 1989 פרסם הארגון אמנסטי אינטרנשיונל דו"ח זכויות אדם על אוגנדה, תחת הכותרת "אוגנדה, רישום זכויות האדם 1986-1989". היא תיעדה הפרות חמורות של זכויות אדם שבוצעו על ידי כוחות התנועה להתנגדות לאומית. באחד מהשלבים העזים ביותר של המלחמה, בין אוקטובר לדצמבר 1988, פינו בכוח כוחות התנועה להתנגדות לאומית כ-100 אלף איש מבתיהם בעיר ג'ולו ובסביבתה. תוך כדי העברת אנשים, חיילים ביצעו מאות הוצאות להורג ללא משפט, וכן שריפת בתים ואסמים. עם זאת, בסיכומו של דבר הציע הדו"ח גם תקווה:
כל הערכה של ביצועי זכויות האדם של התנועה להתנגדות לאומית עשויה להיות חיובית פחות לאחר ארבע שנים בשלטון מאשר בחודשים הראשונים. עם זאת, אין זה נכון לומר, כמו מבקרים ומשקיפים מסוימים מבחוץ, כי יש גלישה מתמשכת וחזרה להתעללות בזכויות האדם ברוטו, ושבמובן מסוים גורלה של אוגנדה הוא לסבול מידי ממשלה רעה.
ביוגרפיה > כהונה ראשונה 1996–2001

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ביוגרפיה > כהונה ראשונה 1996–2001 > בחירות

בממשלתו של מוסווני התקיימו הבחירות הראשונות ב-9 במאי 1996. מוסווני ניצח את יריבו פול סמוגרר (Paul Ssemogerere) מהמפלגה הדמוקרטית שהתחרתה בבחירות למועמדות ל-״קואליציה של כוחות בין-מפלגתיים״. קיבירג מיאנה (Kibirige Mayanja) היה המועמד הזוכה, מוסווני זכה ב-75.5% מן הקולות מוך ה-72.6% מהמצביעים. אף על פי שהבחירות שודרו באופן מקומי ובינלאומי, המועמדים המפסידים דחו את התוצאות, ולכן מוסווני הושבע כנשיא בפעם השנייה ב-12 במאי 1996.
בשנת 1997 מוסווני הביא לראשונה חינוך ראשוני חינם.
הבחירות נערכו בפעם השנייה בשנת 2001, הנשיא מוסווני קיבל 69% מהקולות הצבעה כדי להביס את יריבו קיזה בסיגיה. בסיגיה היה ממקורביו של הנשיא והיה לרופאו בזמן מלחמת בוש. עם זאת, הנזק הגיע זמן קצר לפני הבחירות ב-2001, כאשר בסיגיה החליט להתמודד לנשיאות. מסע הבחירות בשנה זו לווה במתח רב עם הנשיא מוסווני, שאיים לשים את יריבו "שישה מטרים מתחת".
הבחירות הגיעו לשיאן בעתירה שבסיגיה הגיש בבית המשפט העליון באוגנדה. בית המשפט העליון קבע שהבחירות לא היו הוגנות וחופשיות, אך הם סירבו לבטל את התוצאות בהחלטה של רוב של 2-3. אף על פי שהיו מקרים רבים של רשלנות בבחירות, קבע בית המשפט העליון שאלו לא השפיעו על התוצאות באופן משמעותי. נשיא בית המשפט העליון בנימין אודוקי וסל השופטים אלפרד קרדורה וג׳וזף מולנגה צידדו בנתבעים, ואילו השופטים ארתור חגי אודר וג׳ון טסוקו צידדו בבסיגיה.
ביוגרפיה > כהונה ראשונה 1996–2001 > הכרה בינלאומית

מוסווני נבחר ליו״ר ארגון האיחוד האפריקאי (OAU) בשנים 1991–1992.
אולי ההישג הבולט ביותר של מוסווני היה מסע הבחירות המוצלח של ממשלתו נגד האיידס (HIV). במהלך שנות ה-80, אוגנדה הייתה אחת המדינות בעלות האחוזים הגבוהים ביותר של מחלת האיידס בעולם, אך כעת אחוזי המחלה באוגנדה נמוכים יחסית, והמדינה עומדת להיות סיפור הצלחה נדיר במאבק העולמי נגד הנגיף. אחד מהקמפיינים בראשות מוסווני היה תוכנית ABC להילחם נגד איידס. לתוכנית ABC היו שלושה חלקים עיקריים: "Abstain, Be faithful, or use Condoms if A and B are not practiced", (בתרגום חופשי: להתנזר, להישאר נאמנים או להשתמש בקונדומים אם שני האחרונים לא מתקיימים). באפריל 1998, אוגנדה הפכה למדינה הראשונה שהוכרזה כשירה להקלה על חובותיה במסגרת המדינות העניות החבויות (HIPC) שקיבלה סיוע בשווי 700 מיליון דולר.
מוסווני זוכה לשבחים על התוכנית המועדפת שלו כלפי נשים במדינתו. הוא שימש כסגן נשיא ספטיוזה קזיבווה במשך כמעט עשור, ועשה הרבה כדי לעודד נשים ללכת וללמוד במכללות. מאידך גיסא, מוסווני התנגד לקריאות שדחפו לקדם את זכויותיהן של נשים לקרקעות (כמו זכותן להחזיק בחלק מבתיהן).
ב״ניו יורק טיימס״ ב-1997 נאמר של מוסווני:
אלה ימים משעממים עבור גרילה לשעבר שמנהלת את אוגנדה. הוא נע בהליכה מדודה ובמחוות משרות ביטחון של מנהיג המאמין בכוחו ובחזון שלו. אין פלא. כפי שדיפלומטים והמומחים האפריקנים אומרים, הנשיא יורי מוסווני התחיל תנועה אידאולוגית אשר מעצבת מחדש את מרבית אפריקה, ומסמנת את סוף האיש המושחת והחזק שאפיין את עידן המלחמה הקרה. בימים אלה, מלומדים פוליטיים ברחבי היבשת קוראים למר מוסווני ״ביסמרק אפריקאי״ (African Bismarck). כמה אנשים מתייחסים אליו עכשיו כאל ״מדינאי אחר״ של אפריקה, השני רק לנשיא דרום אפריקה הנערץ נלסון מנדלה. במסמכי התדרוך הרשמיים של מדליין אולברייט (Madeleine Albright) מדצמבר 1997 כמזכירת המדינה, מוסווני נקרא ״מגדלור של התקווה״ שמנהל ״דמוקרטיה חד-מפלגתית״, אף על פי שאוגנדה אינה מתירה פוליטיקה רב-מפלגתית. מוסווני היה בעל ברית חשוב של ארצות הברית במלחמה בטרור.
ב-9 בנובמבר 2016, מוסווני שלח הודעת ברכה לנשיא ארה״ב הנבחר דונלד טראמפ, טראמפ הוא הנשיא השישי של ארה״ב שמוסווני בירך בעודו במשרד.
ביוגרפיה > כהונה ראשונה 1996–2001 > סכסוך אזורי

בעקבות רצח העם ברואנדה ב-1994, חשה ממשלת רואנדה החדשה מאוימת מהנוכחות מעבר לגבול הרואנדי של זאיר מצד חיילים רואנדים לשעבר וחברי המשטר הקודם. חיילים אלו זכו לסיוע מצד משטרו של מובוטו ססה סקו והובילו את רואנדה (בסיועו של מוסווני) והמורדים של לורן קבילה במלחמת קונגו הראשונה להדחתו של סקו ולביסוס מעמד של כוח ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, כפי שנקראה לאחר הניצחון.
באוגוסט 1998 פלשו רואנדה ואוגנדה שוב לקונגו והחלה מלחמת קונגו השנייה, במטרה להפיל את קבילה, שהיה בן ברית לשעבר של מוסווני ונשיא רואנדה, פול קגאמה. מוסווני וכמה יועצים צבאיים קרובים קיבלו את ההחלטה לשלוח את כוח ההגנה של העם האוגנדי (UPDF) לתוך הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. מספר מקורות מקומיים מצביעים על כך שהפרלמנט האוגנדי והיועצים האזרחיים לא התייעצו על העניין כפי שהוא נדרש על ידי החוקה 1995. ככל הנראה שכנע מוסווני את הפיקוד העליון הסרבן לשתף פעולה עם היוזמה בתחילה. "הרגשנו שהרואנדים פתחו במלחמה, וחובתם להמשיך ולסיים את העבודה, אבל הנשיא שלנו לקח זמן ושכנע אותנו שיש לנו עניין במה שקורה בקונגו", דיווח אחד הקצינים הבכירים. הסיבות הרשמיות שאוגנדה נתנה על התערבות היה לעצור את "רצח העם" נגד בני הבניאמולנג' (Banyamulenge) ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בתיאום עם כוחות רואנדיים, וכי קבילה נכשל בסיפוק ביטחון לאורך הגבול כשאפשר לכוחות הדמוקרטיים של בעלת הברית (ADF) לתקוף את אוגנדה מבסיסים בשטח קונגו. במציאות, חדר כוח ההגנה של העם האוגנדי עמוק בתוך שטח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, יותר מ-1,000 ק"מ (620 מייל) ממערב לגבול עם אוגנדה.
כוחות רואנדיים ואוגנדיים בזזו את מרבצי המינרלים העשירים והעצים של המדינה. ארצות הברית הגיבה לפלישה על ידי השעיית כל סיוע הצבאי לאוגנדה, אכזבה מממשלת קלינטון, אשר קיוותה להפוך את אוגנדה למוקד היוזמה האפריקאית לשיקום המשבר. בשנת 2000, התעמתו רואנדים ואוגנדים בשלוש הזדמנויות בעיר קיסנגאני שברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, דבר שהוביל למתיחות ולהידרדרות ביחסים בין קגמה למוסווני. גם ממשלת אוגנדה ספגה ביקורת על החרפת הסכסוך באיטורי, תת-סכסוך של מלחמת הקונגו השנייה. בדצמבר 2005 קבע בית הדין הבינלאומי כי על אוגנדה לשלם פיצויים לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בגין הפרות זכויות אדם במהלך מלחמת קונגו השנייה.