stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גלילאו גליליי
לקריאה נוספת

גלילאו גליליי, איגרת לכריסטינה די לורנה, תרגם ראובן מירן, נהר ספרים, 2022.
גלילאו גליליי, דיאלוג, תרגם דביר ילין, מנדלי מוכר ספרים, 2021.
גלילאו גליליי, דיאלוג, מאיטלקית אריאל רטהאוז, שלם, 2023.
מריו ליביו, גלילאו ומכחישי המדע, מאנגלית: עמנואל לוטם, הוצאת אריה ניר, 2021.
יעקב זיק, גליליאו והטלסקופ, גליליאו 87, נובמבר 2005. עמ' 54–60.
מקס ברוד, גליליי הכבול, רומן היסטורי המבוסס על מחקר מעמיק, הוצאת עם עובד תש"ח (תרגום מגרמנית דב שטוק).
ברטולט ברכט, חיי גלילאו (מחזה), תרגם והוסיף מבוא והערות: אברהם עוז, ת"א: אור-עם, 1982.
דווה סובל, בתו של גלילאו - סיפור על קשר בין מדע לאהבה (לפרק מהספר, באתר "הידען")
סטילמן דרייק, גלילאו, בסדרת "גדולי עבר", דביר, 1988
Yaakov Zik, "Science and instruments: The telescope as a scientific instrument at the beginning of the seventeenth century", Perspectives on Science 2001, Vol. 9, no. 3, pp- 259-284
Zik Y. and Hon G., Magnification: How to turn a spyglass into an astronomical telescope. Archive for History of Exact Sciences Vol. 66, June 2012: 439–464
Zik Y. and Hon G., Galileo’s knowledge of optics and the functioning of the telescope, in http://arxiv.org/abs/1307.4963
לקריאה נוספת > משפט גלילאו

R. Feldhay, "Catholicism and the Emergence of Galilean Science: A Conflict between Science and Religion?", in: S.N. Eisenstadt & I. Friedrich Silber (eds.), Cultural Traditions and Worlds of Knowledge: Exploring in the Sociology of Knowledge, Connecticut, 1988, pp. 139-195
G. de Santillana, The Crime of Galileo, Chcago 1955, chs. X-XV
M.A. Finocchiaro, The Galileo Affair, Berkely 1989
"Entre Galilée et l'Eglise: la Bible." Une mise au point. Etude. Joël COL. ISBN 2-9520299-0-3, AutoEdition Méguila
לקריאה נוספת > ספרות ילדים

כוכב תמר, גלילאו גלילי: שגילה איך נע כדור הארץ בחלל הגדול, סדרת ממציאים ומגלים. הוצאת כנרת, 2007 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  התאריכים הם לפי הלוח הגרגוריאני. למעשה, תאריך לידתו של גלילאו ניתן לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז בכל רחבי העולם הנוצרי. בשנת 1582 הוא הוחלף באיטליה ובעוד כמה מדינות קתוליות בלוח הגרגוריאני.
↑  Paul Hightower, Galileo: Astronomer and Physicist, Enslow Publishers, Inc., 2008, pages 13-14, ISBN 0766030083
↑  Galileo Galilei, The Essential Galileo, ed. and trans. Maurice A. Finocchiaro, Hackett Publishing Company, Inc., 2008. Introduction
↑  King, C. C. (2003). The History of the Telescope. Dover Publications. ISBN 978-0-486-43265-6. pp. 30-32
↑  Ronchi, "The influence of the early development of optics on science and philosophy", p.201
↑  גלילאו גליליי, איגרת לכריסטינה די לורנה, תרגם ראובן מירן: נהר ספרים, 2022
↑  The Essential Galileo, Introduction
↑  Stephen Hawking, On the Shoulders of Giants: The Great Works of Physics and Astronomy, Running Press, 2003, עמ' 396-7, ISBN 9780762416981
↑  מריו ליביו, גלילאו ומכחישי המדע
↑   מיכאל קרן, האומנם מילמל גליליאו את המלים "ובכל זאת נוע תנוע", באתר הארץ, 13 ביולי 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261576605171  PLWABN: 9810675951505606  BIBSYS: 90104651  BNC: 000034475  BNE: XX1003156  BnF: cb11903931b (data)  CANTIC: a10089263  CiNii: DA00584910  GND: 118537229  ICCU: CFIV004372  ISNI: 0000 0001 2117 8199  KulturNav: 7cf5f533-4797-45e0-b4f5-6cd1852dea8a  LCCN: n79003254  LNB: 000030304  MusicBrainz: 149e5645-34e6-45af-bc11-edd6c9b00434  MGP: 134975  NCL: 001151961  NDL: 00440426  NKC: jn19990002534  NLA: 35109969  NLG: 65297  NLK: KAC199609594  NLR:   NSK: 000035945  NTA: 068386087  RERO: 02-A000068950  RSL: 000036118  SELIBR: 187875  SNAC: w6833x7s  SUDOC: 026879255  S2AuthorId: 66669766  Trove: 829524  ULAN: 500318087  VcBA: 495/24064  VIAF: 2470550   WorldCat (עם VIAF): 2470550 
טלסקופי ה"cannocchiali" של גלילאו במוזיאון גלילאו, פירנצה
אוסף איורי הירח מ-1616
המכתב שבו גלילאו כתב לראשונה כי השמש לא סובבת את כדור הארץ, 21 בדצמבר 1613
גליליי עומד מול האינקוויזיציה ברומא. צויר ב-1857 על ידי קריסטיאנו באנטי.
מיגל דה אונאמונו

| --- | --- |

 לידה:  29 בספטמבר 1864 בילבאו, ספרד 
 פטירה:  31 בדצמבר 1936 (בגיל 72) סלמנקה, הרפובליקה הספרדית השנייה 
 שם לידה:  Miguel de Unamuno 
 מדינה:  ספרד 
 מקום קבורה:  San Carlos Borromeo cemetery 
 שם עט:  Exóristo, Miguel de Unamuno 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה המרכזית, אוניברסיטת מדריד 
 שפות היצירה:  ספרדית, בסקית 
 סוגה:  שירה, דרמטורגיה 
 זרם ספרותי:  Generation of '98 
 יצירות בולטות:  Del sentimiento trágico de la vida, Mist 
 הושפע מ:  סרן קירקגור, אוגוסטינוס, בלז פסקל, מרקוס אורליוס, ז'אן-ז'אק רוסו, מיכאיל באקונין, קרל מרקס, פרדיננד לסל, ארתור שופנהאואר, דומינגו פאוסטינו סרמיינטו 
 בן או בת זוג:  Concha Lizárraga (1891–1934) 
 צאצאים:  Salomé de Unamuno, Fernando de Unamuno 
 מספר צאצאים:  9 
 פרסים והוקרה:  doctor honoris causa from the University of Grenoble (1934)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סלמנקה  Hijo Adoptivo de Salamanca 
 חתימה:   
 
מיגל דה אונאמונו אי חוּגוֹ (בספרדית: Miguel de Unamuno y Jugo‏; 29 בספטמבר 1864 – 31 בדצמבר 1936) היה סופר, משורר, מסאי, מחזאי, הוגה דעות, פילוסוף, ואינטלקטואל ספרדי בולט בזרם הספרותי וההגותי הספרדי של 'דור 98'.
ביוגרפיה

אונאמונו נולד בבילבאו למשפחה בסקית, השלישי משישה ילדים. ב-1880, בגיל 16, החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד, וב-1884 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה. עבודת הדוקטורט עסקה במקורותיו של העם הבסקי על פי לשונו.
ב-1891 מונה אונאמונו לפרופסור ליוונית באוניברסיטת סלמנקה. הוא היה הרקטור של האוניברסיטה בשנים 1900 עד 1914, פעם שנייה בשנים 1921 עד 1924, ושוב בשנים 1930–1936.
פעילות פוליטית

ב-1914 הודח אונאמונו מתפקידו כרקטור, מסיבות פוליטיות. ב-1920 נשפט לשש עשרה שנות מאסר על העלבת המלך אלפונסו השלושה עשר, אך העונש לא בוצע. ב-1924 הוגלה לאיים הקנריים על ידי הדיקטטור מיגל פרימו דה ריברה. מאוחר יותר עזב את ספרד מרצון, והמשיך את פעילותו הפוליטית, האינטלקטואלית והספרותית כגולה בצרפת. תחילה התגורר בפריז ובהמשך באנדייה, הקרובה לגבול עם ספרד.
ב-1930 חזר אונאמונו לספרד, וב-1931 נבחר לקורטס הראשון של הרפובליקה השנייה. בתחילת מלחמת האזרחים הספרדית תמך בלאומנים בהנהגת גנרל פרנקו, אך כעבור חודשים אחדים הפך לאחד ממתנגדיהם. ב-12 באוקטובר 1936, במהלך טקס פתיחת שנת הלימודים, התעמת אונאמונו עם הגנרל חוסה מייאן-אסטרי. בעקבות העימות, הוטל עליו מעצר בית. הוא נפטר כעבור חודשים ספורים, ב-31 בדצמבר 1936.
הגותו של אונאמונו

אונאמונו לא גיבש משנה רעיונית סיסטמטית. בנערותו הוא הושפע מהפוזיטיביזם, הרציונליזם, הסוציאליזם ומהלך הרוח ששרר בספרד בדורו. בהשפעת פון הרנק, הוא בסופו של דבר דחה את הרציונליזם. דחייה זו באה לידי ביטוי בולט ביצירתו San Manuel Bueno, mártir, היכן שדמויותיו העיקריות מסמלות את עמודי התווך של התאולוגיה הנוצרית: האמונה, החסד והתקווה.
עבור אונאמונו המוות הוא סופי. אבל הוא סבר שהאמונה בהישארות הנפש היא חיונית לחיים. לפיכך בעקבות קירקגור, הוא האמין כי על האדם להאמין באל, חרף אי הרציונליות שבכך. במילים אחרות, קיים אצלו אפוא עימות בין נחיצות האמונה לבין חוסר הרציונליות שבה.
אונאמונו נחשב לנציג האקזיסטנציאליזם הנוצרי הספרדי, בכך שהוא העמיד את האמונה לכשעצה במרכז משנתו הרעיונית. הוא נודע בעיקר בשל יצירתו 'הרגש הטראגי של חיים', אשר הוקעה בידי הכנסייה, וכן בשל 'גסיסתה של הנצרות'. הוא מייצג נאמנה את חיבוטי הנפש הספרדית, באשר לרעיון של האפשרות הניתנת לכל להיות ייצור רוחני. בהשראתם של יצירתו של ולסקז ושל התאולוג לואיס דה לאון, בשירו 'הישו של ולסקז' הוא פורש את משנתו הכריסטולוגית באופן לירי.
הגותו של אונאמונו נשענת על הרגש הראשוני והספונטני שמתעורר באדם במגעו עם העולם. רגש זה מגדיר את מה שמכונה בפינו 'רעיונות', 'תודעה' ואת קשת רגשותיו של האדם. בעיניו הסתירות הקיימות בין נטיות הלב לבין המחשבה אינן אלא נסיבתיות. רגש זה מורכב בעיקר מרגישות למוגבלות העולם, אשר מוצאת את ביטויה בצמא בלתי נלאית לאלמותיות. רגש זה כופה את השלמה בין הלב לתודעה, שהיא תנאי יסוד להתקרבות סובייקטיבית עם הנצח ועם האל.
מנקודת מבט דתית, אונמונו שם את הדגש על מימד המאבק, אשר נתפס כעומד בלב האמונה הנוצרית. מאבק זה עומד לדידו בבסיס החיים – וכדבריו: 'המאבק על החיים הוא החיים עצמם'. בשיחתו עם מילן-אסטריי, הוא טען שמה שמחפש האדם בדת זה להציל את עצמיותו, להפוך את זאת לבת-אלמוות; ושדברים אלו אינם ניתנים לאדם על ידי המדע, האמנות והמוסר. הוא שלל את יכולתה של התודעה להפוך את האמת למעין נחמה לאדם. הוא סבר שהתודעה היא מקור לחוסר סובלנות.
ספריו שתורגמו לעברית

ערפל , עם עובד, תרגם מספרדית: יוסף רובין, 1960
ערפל, עם עובד, תרגם מספרדית: רמי סערי, 2010
משנאה לרחמים, קובץ סיפורים קצרים, עם עובד, תרגם מספרדית: רמי סערי, 1999
משה בלייכר

| --- | --- |

הרב בלייכר בחנוכת ביהמ"ד שבי חברון
 לידה:  1954 (בן 71 בערך) בני ברק
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת ירושלים לצעירים 
 השתייכות:  ציונות דתית
 רבותיו:  הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב אברהם אלקנה שפירא, הרב צבי ישראל טאו, הרב מרדכי שטרנברג
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה 
 
הרב משה דוד בלייכר (נולד ב-1954) הוא מייסד ישיבת שבי חברון שבעיר חברון, כיהן כראש הישיבה למעלה מעשרים שנה.
ביוגרפיה

נולד בבני ברק למשפחה דתית לאומית. בצעירותו למד בישיבת היישוב החדש ובישיבת ירושלים לצעירים, ובהמשך קפץ כיתה והגיע בתור נער לישיבת מרכז הרב, למד בין השנים תשל"ב–תשל"ח והיה תלמידם של הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב אברהם אלקנה שפירא, הרב צבי ישראל טאו ושל הרב מרדכי שטרנברג. הוסמך לרבנות על ידי הרב דב ליאור.
כשהיה בן 23 התמנה לר"מ בישיבת אור עציון. כיהן גם כרב היישוב עצמונה למשך תקופה קצרה. היה שותף למאבק נגד הנסיגה מחבל ימית. עמד בראש 'ישיבת אופירה' שהוקמה ביישוב אופירה, ליד שארם א-שייח', מספר חודשים לפני הנסיגה מסיני, ועד פינוי היישוב. בישיבה למדו בין השאר דרור וינברג והרב מנחם פרל.
באלול תשמ"ב (1982) הוזמן להקים את ישיבת שבי חברון בבית רומנו בחברון, וכיהן למעלה מעשרים שנה בראשותה. תחת הנהגתו גדלה הישיבה ואף הוקמו מוסדות נוספים בחברון ובסביבותיה, ובהם הישיבה הקטנה במעלה חבר, והמכינה נתיבות דרור על שמו של דרור וינברג ביישוב תלם.
ב-2003 לקה באירוע מוחי, ולכן פרש מתפקידו כראש הישיבה בפועל. ממלא מקומו הוא הרב חננאל אתרוג.
חיים אישיים

הרב בלייכר נשוי לנאורה (לבית בן פזי), ומתגורר בשכונת חומת שמואל בירושלים. לבני הזוג שמונה ילדים. מהם:
הרב טוביה - ראש כולל לדיינות "קומי אורי" בחריש, כיהן גם כר"מ בישיבת איילת השחר באילת.
הרב אשי - ר"מ בישיבה התיכונית נווה.
גיסו, הרב חנוך בן פזי, היה ר"מ במכון מאיר.
שיטתו

שיטתו החינוכית של הרב בלייכר מבוססת על תורת הרב קוק, ומתמקדת בבניית האישיות של התלמיד בישיבה מבחינה אמונית וערכית. בספריו ובשיעוריו הוא מראה כיצד עניינים הנראים פשוטים או תמוהים בתנ"ך או בדברי חז"ל נועדו בעצם ללמד תכנים עמוקים בהתגלות האלוהית בעולם.
הרב בלייכר שייך לזרם הממלכתי בציונות הדתית, וישיבתו נחשבת לאחת מישיבות הקו. גישתו ביחס לציונות החילונית, בהמשך לרבותיו, היא: "אנחנו הפסקול של הציונות של הדור הקודם. הדור הקודם עשה דברים באינסטינקט בלא להבין למה. כמו שילד נולד, בראשית דרכו הוא אינו שואל שאלות אלא עושה מה שאומרים לו, ורק כשהוא מתבגר הוא מתחיל לשאול שאלות. את התשובות לשאלות האלה אנחנו צריכים לתת, אנחנו המרפא לדור הזה". לשיטתו, "רוח אבותינו היא העומדת ביסוד מדינת ישראל". "הדור הקודם עשה דברים באינסטינקט בלא להבין למה. מה גרם לאנשים שבעטו בכל דבר קדוש להמיר חיי נוחות ושפע חומריים בעליה לארץ ישראל מוכת רעב והמלריה? הרי הם לא היו אנשים דתיים שהמצווה לעלות לארץ דיברה אליהם? אין זאת אלא מעשה שמים שנועד לקבץ את עם ישראל בארצו ל'אתחלתא דגאולה' לקראת הגאולה השלמה".
הרב בלייכר היה מהמתנגדים החריפים לשיטת הרבדים ללימוד גמרא וללימוד "תנ"ך בגובה העיניים".
מספריו

עמק חברון, על פרקים שני ושלישי במסכת בבא מציעא. שיעורים בעיון. מצורפות הסכמותיהם של הרב מרדכי אליהו, הרב אברהם שפירא, הרב אשר וייס ועוד
למהלך הפרשיות – שיעורים על ספר בראשית
למהלך הפרשיות – שיעורים על ספר שמות. שני כרכים
שכינה ביניהם – שיעורים על הקשר בין בני הזוג
לביתך נאוה קודש – על הזוגיות, הוצאה פרטית תשס"ה
למהלך קדושת הזמנים – סדרת חוברות על מועדי השנה
פירוש על שמונה פרקים להרמב"ם
ורב שלום בניך – על חינוך ילדים ונוער
בניין אמונה – המוסר הטבעי הישראלי
נתיב התורה – לבירור ערכה של התורה
איגרת הרמב"ן – פירוש לאיגרת הרמבן לאור כתבי הראיה קוק
פרי היום – פירוש והעמקה בתפילה (מ"ברכו" ועד "ובא לציון")
שמירת הלשון (מאת החפץ חיים); מבואר על ידי הרב משה בלייכר. חלק א' כולל ההקדמה ושער הזכירה. תשפ"א.
לראות טוב – על שער הבחינה
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313061005171  ISNI: 0000 0000 6693 7200  LCCN: no00006693  VIAF: 6929775   WorldCat (עם VIAF): 6929775 
הרב בלייכר והרב מרדכי אליהו לוחצים ידיים
מרדכי חיימוביץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1948 (בן 77 בערך) בוקרשט, רומניה 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 עיסוק:  עיתונאי, איש רדיו, מרצה לתקשורת
 מעסיק:  קול ישראל, המכללה האקדמית ספיר, אוניברסיטת אריאל בשומרון 
 תחום סיקור:  חדשות, כתבות, ראיונות
 
מרדכי חיימוביץ' (נולד ב-1948) הוא עיתונאי ישראלי שפעל בעבר בקול ישראל, ומ-1989 עוד כעורך וכתב בעיתון מעריב
קורות חיים

חיימוביץ' נולד בבוקרשט ברומניה משפחה יהודית. סבו מצד אמו, עזריאל ינקוביץ', היה ניצול שואה ממחנות טרנסניסטריה.
הוא עלה לארץ עם הוריו בגיל שלוש. בהתחלה המשפחה התגוררה בשעריים ברחובות. אחרי לימודי תיכון ושירות צבאי בחטיבת הצנחנים למד חיימוביץ' היסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב. בהמשך סיים קורס לעורכי חדשות של קול ישראל.
הוא עבד 16 שנה ב"קול ישראל" כעורך חדשות וכעורך ומגיש יומני חדשות (משדרי "הבוקר הזה" ויומן הערב "היום הזה").
ב-1988 התחיל לעבוד בעיתון "מעריב" שבו פעל כראש דסק חדשות, עורך המוסף היומי
(מעריב היום) ובהמשך למשך 5 שנים היה כתב העיתון בפריז. לאחר מכן המשיך ככתב בכיר לפרסם כתבות במוספי העיתון.
כמרצה לנושאי עיתונות,,לימד חיימוביץ' למשך עשר שנים במכללת ספיר בשדרות
,אחר מכן מ-2006 באוניברסיטת אריאל.
בין השיגיו העיתונאים המרובים נמנה ראיון עם לני ריפנשטאהל, כתבה על מסע שערך בנתיב התנ"כי המשוער של יציאת מצרים, על מסע שערך בעקבות ארנסט המינגוויי בפריז, פרופיל של גולדה מאיר במלחמם יום כיפור, כתבה על קרב הצנחנים בגבעת התחמושת וכו'.
פרסומים נוספים

סיפורו של בנימין לורנצו - בקובץ "העיתונאי שחצה את הקווים", הוצאת מודן, 2007
סיפורים לגיל הרך שפורסמו באתר "אחיהדע"
הערות שוליים

↑  כתבה ב"מקור ראשון "מעריב:סוף והתחלה" 24 באוקטובר 2014 באתר nrg
1 2  באתר בית הספר לתקשורת של אוניברסיטת אריאל, 2024
↑
דונלד ויניקוט

| --- | --- |

 לידה:  7 באפריל 1896 פלימות', הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  25 בינואר 1971 (בגיל 74) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  ג'יזס קולג', קיימברידג'  בית החולים סנט ברת'ולומיו 
 בן או בת זוג:  אליס בקסטון ויניקוט (1923–1949)  קלייר ויניקוט (1951–?) 
 
ביתו של ויניקוט בלונדון
דונלד וודס ויניקוט (באנגלית: Donald Woods Winnicott;‏ 7 באפריל 1896 – 28 בינואר 1971) היה רופא ילדים ופסיכואנליטיקאי אנגלי, מממשיכי דרכם של זיגמונד פרויד ומלאני קליין. פיתח את הטיפול הפסיכולוגי בילדים באמצעות טיפול במשחק, ואת ההבחנה בין העצמי האמיתי לעצמי הכוזב. הוא כתב מספר ספרים שבהם הביע רעיונות מקוריים שסטו הן מהתאוריה הפרוידיאנית והן מזו הקלייניאנית.
קורות חייו

ויניקוט נולד ב-1896 בעיר פלימות' במחוז דבון שבדרום-מערב אנגליה, למשפחה פרוטסטנטית מתודיסטית מבוססת מהמעמד הבינוני. בגיל ארבע-עשרה עזב את בית הוריו ועבר לפנימיית לייס (Leys) שבקיימברידג'. בעת שהותו בפנימייה, שבר ויניקוט את עצם הצוואר בזמן משחק רוגבי, אירוע שהוביל להחלטתו ללמוד רפואה.
הוא החל ללמוד רפואה ב-1916 באוניברסיטת קיימברידג'. במלחמת העולם הראשונה הפכה האוניברסיטה לבית חולים צבאי, וויניקוט עבד שם כאח מסייע. במהלך המלחמה התנדב לצי המלכותי הבריטי (כסטודנט לרפואה היה פטור מגיוס) והוצב במשחתת, שבה שירת כקצין רפואה עד תום המלחמה. ב-1918 חזר ללימודי הרפואה בבית-החולים סנט ברת'ולומיו (St. Bartholomew) בלונדון, שם סיים את לימודיו כרופא ב-1920.
ויניקוט התוודע לפסיכואנליזה מקריאה מקרית בספרו של פרויד "פשר החלומות". ב-1923, בתום התמחותו ברפואת ילדים, עבר את האנליזה האישית הראשונה שלו אצל ג'יימס סטרייצ'י (אנ'), מתלמידיו הישירים של פרויד. באותה שנה קיבל ויניקוט משרה של מנהל מחלקת הילדים הכללית בבית חולים לילדים בפדינגטון שבלונדון. ויניקוט החזיק במשרה זו במשך ארבעים שנה, בהן הפך את המחלקה בהדרגה למחלקה פסיכולוגית לילדים. במהלך חייו עבר אנליזה גם אצל ג'ואן ריבייר (Joan Riviere), שהייתה יד ימינה של מלאני קליין.
ויניקוט נפטר בלונדון ב-28 בינואר 1971 לאחר סדרה של התקפי לב.
התאוריה של ויניקוט

אף שכתב מאמרים רבים, לוויניקוט – בניגוד למוריו, פרויד וקליין – לא הייתה משנה סדורה. הוא עסק רבות בניסיון להבין את עולמו הפנימי של התינוק. הפסיכולוגיה שלו סווגה כפסיכולוגיה של יחסים, במיוחד בין התינוק לאימו. הוא גרס שאין לראות את התינוק כשהוא לעצמו - אלא רק בהקשר של אימו, וטען שתינוק האדם בא לעולם "כחומר ביד היוצר", בעל פוטנציאל, ובמצב של חוסר אינטגרציה. לדבריו, התגבשות התינוק ל"יש" נפשי מותנית בהימצאותה של אם, המאפשרת לתינוקה "להיווצר כיחידה אינטגרטיבית". ויניקוט מבחין בין אם טובה דיה לאם שאינה כזו. כאשר האם מסוגלת להיענות באופן מספק למחוות הספונטניות של התינוק, מבלי להעמיד את צרכיה לפני צורכי התינוק, מתפתח אצל התינוק "העצמי האמיתי". בניגוד לפרויד הוא לא ראה במעשי האדם היצירתיים סובלימציה של דחפים, אלא טען שאלו צרכים מולדים העומדים בפני עצמם.
יחידת אם-תינוק

אחד מחידושיו של ויניקוט הוא התפיסה שתינוק אינו ישות נפשית עצמאית, אלא חלק מ"יחידת אם-תינוק". כלומר, התהליכים הראשוניים לא מתרחשים בתוך התינוק, אלא בתוך הקשר שלו עם מטפליו. הוא מבטל תאוריות של קודמיו לגבי הנעשה בתוך התינוק, ומתמקד ביחסים של התינוק עם אמו. מתוך אותה תפיסת עולם עולים שני מושגי יסוד נוספים:
החזקה (Holding), המדגישה את חשיבותו של הקשר הגופני, אך גם מציינת את חשיבות ההיענות לצרכים רגשיים מורכבים. משמעות הרעיון של אם-סביבה היא שאנו שורדים את הילדות המוקדמת תוך אשליה שהאם והסביבה שהיא יוצרת - הם העולם כולו, כיוון ש"אי בשלות האני מאוזנת באופן טבעי על ידי תמיכת-אני מצד האם".
תפיסות אלו הן אבני יסוד בתפיסתו הקלינית של ויניקוט, ובהתייחסותו לטיפול כסביבה היוצרת החזקה, שמאפשרת התפתחות של המטופל בתוך סביבה בטוחה.
יחידת אם-תינוק > אם טובה דיה

ויניקוט מבחין בין אם טובה דיה לאם שאינה טובה דיה. "האם הטובה דיה" מתאימה עצמה באופן פעיל לצורכי תינוקה. בתחילת חיי התינוק ההתאמה מושלמת והיא מתמעטת בהדרגה. כאשר האם נותנת מענה מוצלח לצורכי התינוק ולהתנהגותו, היא מאפשרת לתינוק לפתח תחושת מסוגלות בריאה, עליה הוא יכול לוותר בהדרגה ולפתח בעצמו בוחן מציאות.
לעומת זאת, "אם שאינה טובה דיה" אינה מספקת לתינוק סביבה טובה דיה, או כושלת בביצוע התרחקות הדרגתית ממנו, ובכך מחלישה את התפתחותו הרגשית של הילד.
ויניקוט מבחין בין שני סוגי כשלים: האחד, חוסר היכולת להיענות לצורכי התינוק כאשר הוא במצב ערות; השני, התערבות במצב מנוחה, בו התינוק מצוי בא-אינטגרציה (unitegration). הכישלונות בטיפול האימהי נחווים על ידי התינוק כהתערבות מפחידה וחודרנית, עלולים להוביל ליצירת עצמי מזויף, ומלווים בתחושת כיליון של העצמי.
יחידת אם-תינוק > מושקעות אמהית ראשונית

מושקעות אימהית ראשונית הוא תיאור חוויה רגשית של האם בשבועות הראשונים שלאחר הלידה, המאופיינת ברגישות מועצמת. מצב פסיכולוגי זה נמשך מספר שבועות, אותו נוטה האם להדחיק אחר כך. ויניקוט מדמה מצב זה לכעין מחלה, שכן לדבריו צריך להיות בריא כדי להגיע אליו, ובסופו יש להחלים ממנו.
מושג זה טבע ויניקוט במאמר מ-1956 בשם זה. המושג השפיע לא רק על השיח בגישת יחסי אובייקט, אלא על השפה הפסיכואנליטית בכלל. בנוסף להשפעתו על השפה, העניק ויניקוט מעמד משמעותי לא רק למצב התינוק בשלב זה, אלא גם לתהליך אותו עוברת האם. לטענתו, גם לאחר הלידה ממשיכה האם להתייחס לתינוק כחלק מגופה, ובכך היא שומרת על אשליית חוסר הנפרדות, דבר היוצר רציפות והמשכיות לחוויית ההריון. כישלון בשלב זה יוצר אצל התינוק תחושת הכחדת העצמי. בניית הארגון הראשוני של "האני" נובעת מאותה תחושה איומה של הכחדה - והחלמה ממנה. החוויה יוצרת ביטחון בהחלמה, ויכולת התמודדות עם תסכול.
מצב זה מדגיש גם את חשיבות האם, שנשאה את התינוק ברחמה, בגידול התינוק בשלב זה; ברם, ויניקוט מוסיף ומציין כי גם אם-מאמצת המסוגלת "לחלות" במצב זה, יכולה לבצע התאמה טובה דיה מתוך יכולתה להזדהות עם התינוק.
רעיון זה מותח ביקורת על התאוריות של אנה פרויד ומרגרט מאהלר, המתארות תקופה זו כתקופה של סימביוזה בין האם והתינוק.
יחידת אם-תינוק > היכולת להיות לבד

התאוריה הפסיכואנליטית רצופה ניסיונות להבין את יכולתו של אדם להיות בקשר, אך במאמרו מ-1958 עוסק ויניקוט בשאלה ההפוכה: מסקנתו היא שהיכולת להיות לבד משלימה את היכולת להיות בקשר, והניגוד להן הוא החרדה מלהיות לבד או בקשר. שורש היכולת להיות לבד נבנה במהלך הילדות המוקדמת, והוא אחד הסימנים החשובים לבשלות רגשית. בתהליך התפתחות היכולת להיות לבד הילד הוא חסר בשלות אך הוא נתמך על ידי נוכחותה של האם, ובלעדיה - נוצרת חרדה שמקשה על הימצאות לבד. ויניקוט מדגיש שאין הכוונה להיות האדם לבד במשמעות של היעדר האחר, אלא במשמעות מורכבת יותר של היכולת ליהנות מלבדיות.
רעיון זה של ויניקוט יוצא כנגד רעיונותיו של פרויד. לטענתו, ההתייחסות ליכולת זו כנגזרת של החשיפה ליחסי המין של ההורים (הסצנה הראשונית) כפי שטוען פרויד היא "ניסוח פסיכואנליטי שחוק", והוא מפנה את שורשי התפתחות יכולת זו לשלב התפתחותי מוקדם אפילו ביחס לגישתה של מלאני קליין, המתייחסת לרעיון הפנמת האובייקט כיוון שעל פי ויניקוט תהליך זה קודם להפרדה בין פנים לחוץ. רובד נוסף בו רעיון זה נוגד את רעיונותיו של פרויד, נובע מההתייחסות שהתפתחות הפרט אינה נובעת מיצריות מינית (יחסי-סתמי) שעוברת עידון, אלא מתוך הקשר (התייחסות-אני) שמהווה סביבה בטוחה להתפתחות.
תופעות מעבר

אובייקט המעבר מופיע בשלב שבו התינוק מתחיל להפריד בינו לבין האם. מהיותו ממשי אך בו-בזמן סמל לאם הנעדרת, אובייקט המעבר נמצא באזור הדימדומים שבין הממשי למדומיין. אזור זה נקרא על ידי ויניקוט 'מרחב פוטנציאלי' או 'תופעות מעבר', ויש לו קיום חיצוני ופנימי בו-זמנית.
תהליך ההיפרדות של התינוק מאימו כרוך בתסכול גדול מצד התינוק, שחש ומבין שאיננו חלק אינטגרלי מאימו, כפי שהוא דמיין בתחילת דרכו. כדי לפצות את עצמו על התסכול ועל החרדה שהוא חש עקב ניתוקו מאימו והפיכתו לישות נפרדת, הוא מאמץ חפץ כלשהו, כמו חיתול, שמיכה או מוצץ, שמסמל בעיניו את הנוכחות המרגיעה של אימו. על חפץ זה הוא משליך את הרגשות שיש לו כלפי אימו; זהו אובייקט המעבר.
תחילת תהליך האימוץ של אובייקט המעבר יהיה בין הטווח של 4 ל-12 חודשים ויכול להמשך עד גיל הגן.
עצמי אמיתי ועצמי כוזב

כאשר האם מסוגלת להענות למחוות הספונטניות של התינוק, מבלי לשים את צרכיה לפני אלו של התינוק, משמע היא אם טובה דיה, מתפתח אצל התינוק עצמי אמיתי, זהו הארגון המנטלי הראשוני המופיע בינקות. העצמי האמיתי קשור לחיוניות גופנית, מקורו בחיות רקמות הגוף והתפקודים הגופניים. ממנו נובעות המחווה הספונטנית והמחשבה האישית. העצמי האמיתי הוא מקור האותנטיות והיצירתיות והוא בעל תחושת ממשות וחיוניות בעולם. אסור שהעצמי האמיתי יושפע ממציאות חיצונית או יענה לה.
עצמי כוזב הוא חזות מזויפת, שהאדם נאלץ לארגן לעצמו, כדי להתמודד עם העולם ולהתאים את צרכיו לאלו של מטפליו. זהו מנגנון הגנה שנועד להגן על העצמי האמיתי שעבר טראומה וכעת יש להגן עליו מפגיעה חוזרת.
בניגוד לאם הטובה דיה הנענית לצורכי התינוק, מבלי לשים את צרכיה לפני שלו, האם שאינה טובה דיה היא חודרנית. ישנם שני מצבים של חודרנות: תביעה מהתינוק להגיב כאשר הוא במצב רגוע, או כפייה על התינוק לנטוש את משאלותיו, ולעצב את עצמו לפי מה שמסופק לו על ידי הסביבה. בשני המצבים הללו תוצאת החודרנות המתמשכת היא שברים בחוויותיו של הילד. כאשר האם מכניסה בתינוקה את מחוותיה ואת התנהגויותיה, לא נותר לו אלא להיכנע בפני התנהגותה. כניעות זו היא תחילת התפתחותו של עצמי כוזב.
תפקידו של העצמי הכוזב הוא להסתיר את העצמי האמיתי ולהגן עליו מפני ניצול. הוא עושה זאת באמצעות הענות לדרישות הסביבה. האדם מסוגל ללבוש עצמי כוזב, הגורם נחת לסביבה, בשעה שהוא עצמו מרגיש איום. כאשר מנצלים את העצמי הכוזב ומתייחסים אליו כאל אמיתי, גדלה באדם תחושת ייאוש וחוסר ערך. אך בדברו על התמודדות עם לחצים סביבתיים בגיל ההתבגרות מדגיש ויניקוט שעיבוד הקונפליקט בין דרישות וציפיות הסביבה לרצונות וצרכי האדם, היא משימה המוטלת על המתבגר, ואדם אחר אינו יכול לפתרה עבורו.
ויניקוט טוען שהטעם היחידי בניסיון להגדיר את העצמי האמיתי, הוא כדי לנסות להבין את העצמי הכוזב. הוא יוצר הקבלה בין החלוקה שלו לעצמי אמיתי וכוזב לבין חלוקתו של זיגמונד פרויד את העצמי לאיד (הממוקד באינסטינקטים) ולאגו (המכוון כלפי העולם החיצוני).