stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסולם
כתיבת פירוש הסולם ומטרתו

את כתיבת פירוש הסולם התחיל הרב אשלג בשנת תש"ג (1943) מתוך מטרה להרבות את לימוד הזוהר והקבלה. מטרת חיבורו הייתה לאפשר גם לאנשים ללא רקע מוקדם לקרוא ולהבין את דברי הזוהר הכתובים בארמית ומכילים מושגים קשים להבנה. באותה תקופה נהג לבלות את רוב שעות היממה בכתיבת הביאור. השגת המימון להדפסת ספרי "הסולם" לא הייתה קלה בשל התקופה הכלכלית הקשה ששררה באותם ימים. בעקבות שני התקפי לב שעבר בשנת תש"ט (1948) הפסיק את הכתיבה לכמה חודשים וגם לאחריהם צמצם את פעילותו. בסיום כתיבת כל כרך נהג הרב אשלג לערוך סעודת מצווה. בשנת תשי"ג (1953) הושלמה כתיבת 21 הכרכים של פירוש הסולם. מאורע זה צוין על ידי נסיעה בל"ג בעומר לקבר רבי שמעון בר יוחאי במירון, שם נערכה סעודת סיום והודיה. בדבריו בסעודה אמר שעל ידי לימוד ספר הזוהר ניתן להתכונן לביאת המשיח וכי תופעת גילויו של ספר הזהר והתפשטות הלימוד בו מורים על כך שאנו אכן בדורו של המשיח.
על מטרת פירושו כתב הרב אשלג:
היות, שעומק החכמה שבספר זוהר הקדוש סגור ומסוגר באלף מפתחות, ושפתנו האנושית דלה ביותר מלהמציא לנו ביטוי נאמן ומספיק כדי לפרש דבר אחד שבספר הזה עד סופו, והביאור שעשיתי, אינו אלא סולם לעזור להמעיין לעלות לגובהם של הדברים, ולהסתכל ולעיין בדברי הספר עצמו. "וקראתי הביאור בשם "הסולם" להורות שתפקיד ביאורי הוא בתפקיד כל סולם, שאם יש לך עלייה מלאה כל טוב, אינך חסר אלא סולם לעלות בו, ואז כל טוב העולם בידיך. אומנם אין "הסולם" מטרה כלפי עצמו, כי אם תנוח במדרגות הסולם ולא תיכנס אל העלייה, אז לא תושלם כוונתך, כן הדבר בביאור שלי על הזהר, כי לבאר דבריהם, העמוקים מכל עמוק, עד סופם, עוד לא נברא הביטוי לזה, אלא עשיתי על כל פנים בביאורי זה, דרך ומבוא לכל בן אדם, שיוכל על ידו לעלות ולהעמיק ולהסתכל בספר הזהר גופו, כי רק אז תושלם כוונתי בביאורי זה.
חלקי הספר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ביאור הסולם כולל כמה חלקים. בחלק המרכזי מתורגם ומבואר בקצרה ספר הזוהר ללא שום דילוג, "ומלבד אותם המקומות שבספר הזוהר העוסקים בחכמת הקבלה, הוא שווה לכל נפש". חלק נוסף בשם "מראות הסולם" מכיל ביאורים ארוכים יותר לנושאים שונים המוזכרים בזוהר. מלבד שני חלקים אלו קיימים מדורים העוסקים בהשוואת נוסחאות ובמראי מקומות. בראש כרך א' צורפה "פתיחה לחכמת הקבלה".
הערות שוליים

↑  שער הספר
| ספר הזוהר |
| --- | --- | --- |
| חלקי הספר | רעיא מהימנא • תיקוני הזוהר • זוהר חדש • אדרא • אדרא רבא • אדרא זוטא • ספרא דצניעותא |  |
| דמויות | רבי שמעון בר יוחאי • רבי אלעזר ברבי שמעון • רב המנונא סבא • רבי חזקיה • הינוקא מכפר סכנין |  |
| חיבור ספר הזוהר | רבי משה די לאון‎ • מטפחת ספרים • רבי יצחק דמן עכו |  |
| פירושים | כתם פז • הסולם • מתוק מדבש |  |
| שונות | כגוונא • בריך שמיה • פתיחת אליהו הנביא • פרישי מדברא • עולימתא שפירתא |  |
צוות הווי הנח"ל

| --- | --- |

"חופשה דמיונית", צוות ההווי של הנח"ל, 1970.
 פיקוד:  נח"ל
 תקופת הפעילות:  שנות החמישים – 1977
 תוכניות:  6
 התוכנית הראשונה:  "כמה טוב"
 התוכנית האחרונה:  (1977)
 תקליטים:  4
צוות ההווי של הנח"ל (צוות הווי נח"ל) הוא להקה צבאית שפעלה כהרכב נפרד בצמוד ללהקת הנח"ל.
צוות הווי הנח"ל, 1955 לערך. מימין לשמאל: מנחם לייזרוביץ' (רן אלירן) מחבק את גדי קפלן, מאחוריהם ראשה של שוש, מדריכת ריקודים, יוסי קוגוט עם האקורדיאון, יזרעאלה שוחט (כהנא; מחזיקה טמבור), מדריכת ריקודים, לצידה יוסי ואלד. למטה יואל רקם (לימים, ממקימי רשת ג') ורמי בר גיורא
שנות החמישים

צוות ההווי פעל כבר מאמצע שנות החמישים. אחד מכוכביו היה מנחם לייזרוביץ' (רן אלירן). באותן השנים הייתה נחמה הנדל חברה בלהקת הנח"ל, ובהופעות המשותפת הכירו השניים, היכרות שהובילה לאחר שחרורם להקמת הצמד "רן ונמה". חברים נוספים בצוות ההווי באותן השנים היו נעמי שמר, בני ברמן ובת שבע גיצין, לימים בת שבע גלעד.
תפקידו המקורי של הצוות היה לעבור ממשלט למשלט ומבסיס לבסיס על מנת ללמד את החיילים את שירי הארץ. המדריך של הצוות היה יוסי ואלד, שעבד גם עם להקת הנח"ל באותן השנים, והוא זה שצירף לצוות חייל צעיר בשם שייקה פייקוב. לצוות ההווי עדיין לא היה חומר מקורי משלו בתקופה זאת.
במשך השנים, צוות הווי של הנח"ל, כשאר צוותי ההווי, התבסס פחות על תנועה, תפאורה ותלבושות.
במשך שנים פעל צוות ההווי בצילה של להקת הנח"ל, ורק לקראת סוף שנות השישים זכה להכרה אזרחית.
שנות השישים

בשנת 1968 העלה הצוות את התוכנית "כמה טוב" בהדרכתם המוזיקלית של צביקה ארבל ובני נגרי. תקליט התוכנית זכה להצלחה גדולה וכלל להיטים גדולים רבים, בין השאר, "חורשת האקליפטוס" (נעמי שמר) עם קטעי סולו של אופירה גלוסקא וצילה דגן, שיר שביצעה במקור אילנה רובינא במחזמר לילדים "כך שוברים חמסין". "מלאך מסולם יעקב" (יורם טהרלב/נורית הירש) ששרה סולו רותי בן-אברהם, "זמר שכזה" (יעקב רוטבליט/נורית הירש), שביצעה במקור דינה גולן בשנת 1966, "כמה טוב" (אהוד מנור/נורית הירש) שביצעה במקור אסנת פז בשנת 1967, "החצוצרות" (שאול רון-טל/סשה ארגוב), "גשם ראשון" (מירה מאיר/אברהם זיגמן), "בתוך שלולית המים" (מירה מאיר/שלום חנוך), "דבר אל העצים" (לאה נאור/שלום חנוך) ו"באביב את תשובי חזרה" (אבי קורן/שארל אזנבור) בסולו של אופירה גלוסקא וליאור עמירן. חברי הרכב נוספים היו עידית חיים, יואב נטע, ראובן צומן ושרגא קוטון. השיר "חורשת האקליפטוס" הגיע למקום ה-22 במצעד הפזמונים העברי השנתי.
שנה מאוחר יותר בשנת 1969 הקליט הצוות שיר בודד שנקרא "הגדנ"עים נעים", עבור סרט תיעודי שצולם באותה שנה ונקרא בשם זה. את השיר הלחין יאיר רוזנבלום למילים של יורם טהרלב.
שנות השבעים

גם התוכנית הבאה של הצוות, "חופשה דמיונית" משנת 1970 בהדרכתם המוזיקלית של צביקה ארבל ובני נגרי זכתה להצלחה. להיטי התוכנית היו "חופים הם לפעמים" (נתן יונתן/נחום הימן) ששרו צבי ארבל ועידית חיים, "הפכפך כאביב" (מירה מאיר/שלום חנוך), "אהבות הפרחים" (מאיר אגסי/מתי כספי) ו"יום יפה" (אלי סט/מתי כספי). לצד חברי הצוות הוותיקים יואב נטע וליאור עמירן, הופיעו החדשים פיני כהן, נגה אשד, עידית חיים, פנינה כספי-שרייבר, יהודית אבני ואבנר וולף
.
באותה שנה, קצת אחרי התוכנית הזו, הקימו צוות הווי חדש שכינויו היה "אדום עתיק", ובין חבריו היו גידי גוב, דני סנדרסון ואפרים שמיר שהיו גם בלהקת הנח"ל, כמו גם ירדנה ארזי, יזהר כהן ועוד. הצוות הופיע בתוכנית הטלוויזיה "ברוכים הבאים" בערוץ הראשון שצולמה בהיאחזות הנח"ל קליה, אותה הנחה אורי זוהר. בתוכנית שר הצוות שוב את השיר "חופים הם לפעמים" וגם גרסה מחודשת לשיר "יונתי בחגווי הסלע" בקצב מהיר יותר (להבדיל מהסגנון של להקת הנח"ל בשנות ה-50).
רוב חברי הצוות הזה שבו ללהקת הנח"ל, וחברי הצוות שנשארו העלו שנה מאוחר יותר יחד עם חברי צוות חדשים שהגיעו את התוכנית "כל שהיה בינינו" בהדרכתו המוזיקלית של עודד פנחסי. גם התוכנית הזאת זכתה להצלחה. להיטי התוכנית היו "יש פרחים" (נתן יונתן/מוני אמריליו) ששרה נגה אשד ו"אניית הסתיו" (אהוד מנור/סשה ארגוב).
לצד חברי הצוות הוותיקים פיני כהן, נגה אשד ואבנר וולף הופיעו החדשים יזהר כהן, תמי אשל, כרמלה גזית, שרית סגל, ציפי ברזילי, פרץ ירון, חיים פולק ומוטי שוורץ.
יזהר כהן נשאר גם לתוכנית הבאה של הצוות שצומצם לשלושה זמרים בלבד שנתיים מאוחר יותר. חברות הצוות הנוספות היו ציפי זרנקין וחני מולדובין. צוות זה, לצד שני נגנים נוספים הקליט שישה שירים לחצי תקליט, כשהצד השני שלו היה שייך להקלטות של צוות הווי תותחנים. להיטי התוכנית היו "בוקר טוב" (רחל שפירא/מוני אמריליו) ו"היונה" (דליה רביקוביץ'/אברהם זיגמן). להרכב נוספו הנגנים גיורא קנת כגיטריסט, יואל גרינפלד כמתופף, אבי פרחי הבסיסט והקלידן אריק רודיך.
לאחר עזיבת יזהר כהן הצטרפו ועזבו עוד כמה זמרים/זמרות/שחקנים, ביניהם עליזה (ליזי) חן, זמרת אופרה לעתיד, יורי ינובר ודודיק אור. משלב מסוים ההרכב הפך לאינסטרומנטלי והופיע בעיקר במעוזים בסיני ובאירועים חגיגיים ביחידות צה״ליות שונות.
במשך תקופה זו המנהלים המוזיקליים היו יאיר רוזנבלום, עודד פנחסי, אברהם זיגמן ויוריק בן דוד.
התוכנית הבאה של הצוות עלתה בשנת 1976. בין חברי הצוות בתוכנית היו אפי בן-ישראל ורחלי חיים.
התוכנית האחרונה של הצוות עלתה שנה מאוחר יותר בהדרכתו המוזיקלית של קובי אושרת.
הלהיט בתוכנית היה "נח"ל נח"ל" (תמר סיוון/אמיר פרוהליך).
בין חברי הצוות בתוכנית היו אפי בן-ישראל, רחלי חיים, מילי מירן וענת טופול.
אהרן ששון

ערך זה עוסק במנהיג ציוני יהודי-עיראקי. אם התכוונתם לרב יליד סלוניקי בן המאה ה-16, ראו .
אהרן ששון (רביעי משמאל) עם קבוצת פעילים ציונים ואנשי ציבור יהודים-עיראקים, בגדאד, 1922.
 בהם: ד"ר אריאל בן ציון (בעמידה), עו"ד סלמן שינה (ראשון משמאל) והרב ראובן פתייה (שלישי משמאל)
אהרן ששון ("המורה"; 1872, בגדאד – 1962, ירושלים) היה מחנך ומשורר יהודי-עיראקי, הנחשב לאחד מאבות הציונות בעיראק.
קורות חיים

ששון נולד בבגדאד, עיראק, בשנת 1872. במקצועו היה מחנך, ונודע בקרב יהודי עיראק בכינוי "המורה". היה אחד המורים הראשונים בבגדאד שלימדו בשיטות מודרניות וביחד עם הרב ד"ר משה ונטורה היו מהראשונים שלימדו עברית בבגדאד בשיטת עברית בעברית. בשנים תרס"ג–תרע"ד (1903–1914) לימד עברית ולימודי קודש בבית ספר של כל ישראל חברים בבגדאד. בשנים תרע"ד–תרפ"ד (1914–1924) לימד בבית ספר "אל-תעאוון" (שלימים נודע בשם "רחל שחמון").
מפעלו החינוכי החשוב ביותר היה הקמת בית הספר העברי "פרדס הילדים" (1924–1935). בבית ספר זה היו שמונה כיתות וכ-15 מורים ועובדים, וששון ייסדו ועמד בראשו. בית הספר היה בעל אוריינטציה ציונית, ניתן בו דגש על לימודי העברית המודרנית ואף הועלו בידי התלמידים מחזות עבריים שהוצגו בפני הקהל הרחב. בית הספר היה מרכז חשוב לפעילות ציונית בבגדאד.
ששון החל בפעילות ציונית עוד בשנת 1898. הוא הפיץ שקלים וחוברות הסברה ציוניים, השפיע על בעלי יכולת לקנות קרקעות בארץ ישראל ולתרום לקרנות הלאומיות, עודד וסייע לעלייה, וארגן מסביבו קבוצה של פעילים ציונים צעירים שריכזו את הפעילות הציונית בבגדאד. בשנת 1920 היה מהמייסדים של "האגודה הספרותית היהודית", שהפעילה בבגדאד מועדון וספרייה עבריים. הוא היה מהמייסדים והעורכים של כתב העת העברי קצר הימים של האגודה, "ישורון", שבועון ספרותי עברי מודרני שיצא לאור בסוף שנת 1920 למספר גליונות. מעל גליונותיו האחדים של כתב העת פורסמו שירה וכתבי ספרות עבריים על ידי סופרים ומשוררים יהודים עיראקים, בהם ששון עצמו.
בשנת 1921 היה מהמייסדים של "ההסתדרות הציונית לארם-הנהריים", שריכזה את עיקר הפעילות הציונית בבגדאד, ופעלה באישור שלטונות המנדט הבריטי. לאחר עצמאות ממלכת עיראק ותיקון "חוק האגודות" העיראקי, ההסתדרות ביקשה הכרה רשמית מממשלת עיראק אך נדחתה. עם זאת ההסתדרות המשיכה לפעול תוך העלמת עין מצד הממשלה העיראקית עד שנת 1935. ההסתדרות ארגנה פעילויות רבות להתרמת כספים לקרנות הלאומיות, להפצת הרעיון הציוני, להפצת ידיעת העברית המודרנית ולסיוע לעלייה לארץ ישראל.
בשנת 1925 הוציא לאור את ספרו "שירי התחיה", ספר שירה עברי בן שלושה כרכים שכולל שירים יהודים לאומיים וציונים ובשבח ארץ ישראל. הכרך הראשון של הספר מורכב משירי אהבת-ציון שאסף מהספרות העברית לדורותיה, מעמנואל הרומי ויהודה הלוי לביאליק ונפתלי הרץ אימבר. הכרכים השני והשלישי מורכבים משירים פרי עטו של ששון.
בשנת 1935, עם התגברות הסכסוך היהודי-ערבי בארץ ישראל, החלה הממשלה העיראקית לפעול כנגד הפעילות הציונית בבגדאד. אהרן ששון נעצר והועמד לדין בגין ציונות. בבית המשפט הצהיר ששון כי הוא מודה באשמה בגאווה. המשפט הפך לסנסציוני ולבסוף הוא קיבל הוראה לעזוב את עיראק. באותה שנה עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. הוא היה מראשי "ועד העדה הבבלית" בארץ ישראל, והמשיך לשמור קשר עם פעילים ציונים בעיראק. היה פעיל בבית הכנסת "אהל רחל" בשכונת רוחמה בירושלים ונשא שם דרשות בקביעות. אף על פי שהמשטרה העיראקית החרימה רבים מכתביו וספריו בפשיטה על ביתו בבגדאד, הוא הצליח להביא לדפוס בירושלים מספר ספרים וחיבורים שחיבר עוד בעודו בעיראק, בהם חיבורים העוסקים ברעיון הגאולה על פי מקורות היהדות והחיבור "ספר זיכרון לחיים" שעוסק בתולדותיהם של מספר חכמים ורבנים מבגדאד. הוא זכה לאריכות ימים וזכה לצפות בקום מדינת ישראל ובעלייתם של רוב יהודי עיראק אליה, ונפטר בגיל 90 בירושלים, בשנת 1962.
רחוב "אהרון ששון (המורה)" סמוך לשוק מחנה יהודה בירושלים קרוי על שמו בסמטה ללא שם המקבילה לרחוב אלפנדרי, יוצאת מרחוב נבון עד רחוב גיטל דינוביץ.
על השלט נכתב הכיתוב הבא: "מחנך, משורר, איש ציבור ואבי הציונות הדתית בבגדאד ועיראק (תרל"ז - תשכ"ב)".
מכּתביו

"המורה" (אהרן ששון), שירי התחיה, בגדאד: דפוס אלישע שוחט, כרך א' וב' (1925), כרך ג' (1931).
אהרן ששון ב"ר אליהו נחום, 'ספר זיכרון לחיים כת"י - תולדות חכמי ורבני בבל', מקבציאל לו (ניסן תשס"ט), עמ' תסג–תעט.
אהרן ששון ב"ר אליהו נחום, תוצאות חיים, ירושלים, 1955, באתר היברובוקס.
אהרן ששון, ספר מקור חיים, ירושלים: דפוס י"ע איתאח, תשי"ז.
לקריאה נוספת

חיים כהן, הפעילות הציונית בעיראק, ירושלים: הסוכנות היהודית, עמ' 41–45.
לב חקק, ניצני היצירה העברית החדשה בבבל, מרכז מורשת יהדות בבל, 2003, עמ' 145–155, 277-297.
Norman A. Stillman, The Jews of Arab Lands in Modern Times, Philadelphia: Jewish Publication Society, pp. 86-87, 334-336, 340-344.
Abraham Ben Ya'akov, Nahum, Aaron Sasson ben Elijah, Encyclopaedia Judaica (1971).
הערות שוליים

↑  שמואל מורה, ‏התיאטרון היהודי בעיראק במחצית הראשונה של המאה העשרים, פעמים 23 (תשמ"ה), עמ' 84.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007380414805171  LCCN: nr2002013297  VIAF: 31931137   WorldCat (עם VIAF): 31931137
הגל החדש של ההבי מטאל הבריטי

| --- | --- |

איירון מיידן, מהלהקות הבולטות של הגל
 מקורות סגנוניים:  הבי מטאל, הארק רוק, פאב רוק בריטי, רוק מתקדם
 מקורות תרבותיים:  אמצע עד סוף שנות ה-70 של המאה ה-20, הממלכה המאוחדת
 מוצא:  הממלכה המאוחדת 
 נגזרות:  בלאק מטאל, גלאם מטאל, פאוור מטאל, ספיד מטאל, ת'ראש מטאל
 סוגות היתוך
 הארדקור בריטי
 סצינות אזוריות
 הממלכה המאוחדת
 נושאים קרובים
 מטאל קיצוני, הגל החדש של ההבי מטאל האמריקאי, פרוגרסיב מטאל, פאנק רוק, הגל החדש של ההבי מטאל המסורתי
 
הגל החדש של ההבי מטאל הבריטי (באנגלית: New wave of British heavy metal; בראשי תיבות: NWOBHM) הוא כינוי לקבוצה של להקות מטאל בריטיות שהושפעו מלהקות בריטיות משנות ה-70, כמו בלאק סבאת', ג'ודס פריסט, יו.אף.או. ודיפ פרפל וסימנה את התחייה מחדש של המטאל באנגליה בתחילת שנות ה-80.
התנועה שילבה אלמנטים מהמטאל הבריטי יחד עם אלמנטים מן הפרוג והפאנק הבריטים והייתה פופולרית מאוד בזמנה, גם בשוק האמריקני. הגל החדש של הרוק הכבד הבריטי הקיף מאות להקות שקמו בשנים 1980–1984 (רובן לא שרדו), כשהמפורסמות שבהן הן איירון מיידן, דף לפרד ודאיימונד הד. להקות אלו היו הלהקות שהגדירו את ההבי מטאל הקלאסי, המאופיין ביצירות ארוכות ומורכבות, נגינה כבדה ואגרסיבית אך מלודית, שירה מלודית בקול חזק וגבוה, מיקוד על הרמוניה בין שתי גיטרות, ריפים אגרסיביים וסולואים ארוכים, טכניים ומהירים של גיטרה חשמלית.
להקות אמריקניות שהשתייכו לגל הגלאם מטאל כמו Guns N' Roses, מוטלי קרו ופויזון הושפעו מאוד מה-NWOBHM.
רשימת להקות

איירון מיידן (Iron Maiden)
ג'ודס פריסט (Judas Priest)
איינג'ל ויטץ' (Angel Witch)
בליצקריג (Blitzkrieg)
דף לפרד (Def Leppard)
הולוקוסט (Holocaust)
ונום (Venom)
לג'נד (Legend)
מוטורהד (Motorhead)
סאמסון (Samson)
סאקסון (Saxon)
קווארץ (Quartz)
רייבן (Raven)
שטן (Satan)
דיאמונד הד (Diamond Head)
גירלסקול (Girlschool)
באטלאקס (Battleaxe)
רוק גודס (Rock Goddess)
וירטו (Virtue)
פיסט (Fist)
פרז'יאן ריסק (Persian Risk)
טייטאן (Tytan)
הל (Hell)
טנק (Tank)
גרים ריפר (Grim Reaper)
לה גריפה (Le Griffe)
גרנד פרי (Grand Prix)
קלובן הוף (Cloven Hoof)
קרוסיפיקשן (Crucifixion)
אטומקראפט (Atomkraf)
טוקיו בלייד (Tokyo Blade )
ראו גם

מטאל קלאסי
סיאט ארוסה

| --- | --- |

סיאט ארוסה
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  סיאט
 שנות ייצור:  1997–2004
 הרכבה:  ספרד ספרד
 מודל קודם:  סיאט מרבלה
 מודל אחריו:  סיאט מיי
 חברת אם:  פולקסווגן
 סיווג:  מכונית מיני
 מרכב:  האצ'בק 3 דלתות
 אורך:  3,551 מ"מ
 רוחב:  1,639 מ"מ
 גובה:  1,460 מ"מ
 משקל:  864-985 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,323 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, בטור, 8 שסתומים, 997 סמ"ק המפיק 50 כ"ס, יחס דחיסה: 10.5:1 (יוצר בין השנים 1997-2000) 4 צילינדרים, בטור, 999 סמ"ק, 8 שסתומית, המפיק 50 כ"ס, יחס דחיסה" 10.7:1 (יוצר בין השנים 1997-2000) 4 צילינדרים, בטור, 16 שסתומים, 1,390  סמ"ק המפיק 65 כ"ס, יחס דחיסה: 10.5:1 4 צילינדרים, בטור, 16 שסתומים, 1,390  סמ"ק המפיק 75 כ"ס, יחס דחיסה: 10.5:1 4 צילינדרים, בטור, 16 שסתומים, 1,390  סמ"ק המפיק 100 כ"ס, יחס דחיסה: 10.5:1 4 צילינדרים, בטור, מנוע דיזל 1,422 סמ"ק, המפיק 75 כ"ס, יחס דחיסה: 19.5:1  (יוצר בין השנים 1999-2003)  4 צילינדרים, בטור, מנוע דיזל 1,716 סמ"ק המפיק 60 כ"ס, יחס דחיסה: 19.5:1    (יוצר בין השנים 1997-2003)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות  תמסורת אוטומטית - 4 מהירויות
 מהירות מרבית:  151 קמ"ש (מנוע 997 סמ"ק) 160 קמ"ש (מנוע 1,390 סמ"ק המפיק 65 כ"ס) 172 קמ"ש (מנוע 1,390 סמ"ק המפיק 75 כ"ס) 180 קמ"ש (מנוע 1,390 סמ"ק המפיק 100 כ"ס) 170 קמ"ש (מנוע דיזל 1,422 סמ"ק המפיק 75 כ"ס)  157 קמ"ש (מנוע דיזל 1,716 סמ"ק המפיק 60 כ"ס)
 צריכת דלק:  5.8 ליטר ל-100 ק"מ (מנוע 997 סמ"ק) 6.2 ליטר ל-100 ק"מ (מנוע 1,390 סמ"ק המפיק 65 כ"ס) 6.1 ליטר ל-100 ק"מ (מנוע 1,390 סמ"ק המפיק 75 כ"ס) 6.6 ליטר ל-100 ק"מ (מנוע 1,390 סמ"ק המפיק 100 כ"ס) 4.4 ליטר ל-100 ק"מ (מנוע דיזל 1,422 סמ"ק המפיק 75 כ"ס)  4.3 ליטר ל-100 ק"מ (מנוע דיזל 1,716 סמ"ק המפיק 60 כ"ס)
 קשר:  פולקסווגן לופו
סיאט ארוסה (ב-ספרדית: SEAT Arosa) - היא מכונית עירונית קטנה, 3 דלתות האצ'בק אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב הספרדית סיאט, בין השנים 1997–2004,
סיאט ארוסה

דגם ה-"סיאט ארוסה" כמעט זהה לדגם "פולקסווגן לופו", אשר יוצר על ידי חברת פולקסווגן בין השנים 1998-2005 ב-גרמניה.
דגם ה-"סיאט ארוסה" הוצגה לראשונה בתערוכת המכוניות ב-ז'נבה בשנת 1997.
לסיאט ארוסה 5 מושבים.
דגמי "סיאט ארוסה"

Street
Stylo
Star
SXE
Select
Stella
Signo
Sport
תמונות

סיאט ארוסה
סיאט ארוסה
סיאט ארוסה
סיאט ארוסה
סיאט ארוסה
סיאט ארוסה
סיאט ארוסה
סיאט ארוסה
ראו גם

סיאט
הערות שוליים

↑  סיאט ארוסהrac.co.uk/drive/car-reviews/seat/arosa
↑  סיאט ארוסה seatfansclub.com/2012/09/prototipos-de-seat-arosa-city-cruiser
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX544047
טיסה 434 של פיליפין איירליינס

| --- | --- |

הנזק שנגרם למטוס. צולם לאחר הנחיתה.
 תאריך:  11 בדצמבר 1994 
 מיקום:  יפן מעל איי אוקינאווה, יפן
 גורם:  מטען שהוטמן על ידי טרוריסט איסלאמי, רמזי יוסף
 קואורדינטות:  25°50′45″N 131°14′30″E﻿ / ﻿25.84583°N 131.24167°E﻿ / 25.84583; 131.24167
 הרוגים:  1
 פצועים:  10
 ניצולים:  292
 נזק:  חור בדופן המטוס אשר כפה נחיתת חירום
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  בואינג 747-283B
 מספר זנב:  EI-BWF
 מוצא:  שדה התעופה הבינלאומי נינוי אקינו, פסאי,
 יעד:  נמל התעופה הבינלאומי של נריטה, טוקיו
 חניות ביניים:  נמל התעופה הבינלאומי מקטאן-סבו, סבו
 מפעיל:  פיליפין איירליינס
 נוסעים:  273
 אנשי צוות:  20
 הרוגים:  1
 פצועים:  10
 ניצולים:  292
 he
 
טיסה 434 של פיליפין איירליינס הייתה טיסת נוסעים שהמריאה ב-11 בדצמבר 1994 מפסאי שבפיליפינים, עצרה עצירת ביניים בסבו ומספר שעות לאחר עצירת הביניים נחתה נחיתת חירום בעקבות פצצה שהתפוצצה במטוס, ופערה חור בדופן המטוס. את רוב עוצמת הפגיעה, ספג ההרוג היחיד. כמו כן, נפצעו עשרה נוסעים נוספים בדרגות חומרה שונות. קברניט המטוס, הצליח להשתלט על המצב והנחית את המטוס בשלום באוקינאווה.
מבצע הפיגוע, רמזי יוסף, שעלה לטיסה בזהות בדויה בתור "ארמלדו פורלאני", כתיב שגוי של חבר בית הנבחרים האיטלקי, ארנלדו פורלאני, שכיהן בשנים שקדמו לפיגוע כראש ממשלת איטליה וכן בתפקידי שר במשרדי החוץ והביטחון.
רמזי יוסף, מבצע הפיגוע, הרכיב את הפצצה מניטרוגליצרין שהסווה בתור תמיסת מלח לעדשות מגע. שעון היד הדיגיטלי של יוסף שימש כטיימר ושאר החלקים הוסתרו בנעליו, באופן כזה שלא התגלו בבידוק הביטחוני בנמל התעופה. יוסף הרכיב את הפצצה בשירותים, הטמין אותה מתחת למושבו וירד בעצירת ביניים. מספר שעות לאחר עצירת הביניים, בה ירד יוסף, התפוצצה הפצצה ופערה חור במטוס, גרמה למותו של נוסע וכן לפצועים אחדים.
הפיגוע היה ניסיון מבצעי על מנת לבדוק את הפצצה, שעתידה הייתה לשמש להפלת 11 כלי טיס, כחלק מתוכנית בוז'ינקה.
מבצע בוז'ינקה

תוכנית בוז'ינקה (בערבית: بجنكة, בטאגאלוג: Oplan Bojinka) הייתה ניסיון לסדרת פיגועי טרור אותם תכנן רמזי יוסף, אשר נעזר בדודו, ח'אלד שיח' מוחמד.
התוכנית כללה שלושה שלבים. תחילה, תוכננה התנקשות באפיפיור, יוחנן פאולוס השני, בעת ביקורו בפיליפינים. לאחר מכן, 11 מטוסי נוסעים יפוצצו בדרכם מאסיה לארצות הברית. בשלב האחרון של התוכנית, ירוסק מטוס לתוך מטה ה-CIA בווירג'יניה. בכך, קיוו המתכננים לגרום להשבית את תנועת המטוסים ברחבי העולם ולגרום לאלפי הרוגים.
התוכנית סוכלה לאחר ששריפה שפרצה בדירה בפיליפינים, משכה את תשומת ליבם של הרשויות. בדירה זו נתפס מידע רב על התוכנית, כמו גם מטעני החבלה שנבנו לצורך ביצוע התוכנית. התוכנית סוכלה לאחר מכן, ורמזי יוסף נתפס לאחר מצוד נרחב ונשפט על הפיגוע במגדלי התאומים (1993) וכן על פיגועים נוספים שתכנן ויזם.
הערות שוליים

↑  חאלד שייח מוחמד היה המתכנן הראשי של פיגועי 11 בספטמבר, שהתרחשו מספר שנים לאחר מכן
סיאט 133

| --- | --- |

סיאט 133
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  סיאט (סיאט בספרדית: SEAT- Sociedad Española de Automóviles de Turismo)
 שנות ייצור:  1974–1981
 הרכבה:  ספרד ספרד  ארגנטינה ארגנטינה (דגם זהה "Fiat 133B")
 מודל קודם:  סיאט 850 
 מודל אחריו:  סיאט פנדה
 אורך:  3,451 מ"מ
 רוחב:  1,421 מ"מ
 גובה:  1,327 מ"מ
 משקל:  690–710 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,027 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, בטור, 843 סמ"ק המפיק 34 כ"ס,  ב-4,800סל"ד, יחס דחיסה 8.1:1 (מנוע אחורי) (דגם "סיאט 133") 4 צילינדרים, בטור, 843 סמ"ק המפיק 44 כ"ס ב-3,700 סל"ד, יחס דחיסה 9.0:1 (מנוע אחורי) (דגם "133 Especial") 4 צילינדרים, בטור, 903 סמ"ק המפיק 40 כ"ס ב-3,600 סל"ד, יחס דחיסה 8.95:1 (מנוע אחורי) (יוצר בארגנטינה תחת השם "Fiat 133B" 4
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות
 מהירות מרבית:  120 קמ"ש  (דגם "סיאט 133") 135 קמ"ש (דגם "133 Especial")  125 ק"מ (יוצר בארגנטינה תחת השם "Fiat 133B")
 צריכת דלק:  7.6 ליטר ל-100 ק"מ  (דגם "133 L") (מכל דלק: 30 ליטר)  7.9 ליטר ל-100 ק"מ (דגם "133 Especial")
 קשר:  פיאט 126
 
סיאט 133 (בספרדית: SEAT 133) היא מכונית סופרמיני, אשר ייצרה יצרנית כלי הרכב הספרדית סיאט, בין השנים 1974–1981.
סיאט 133

דגם ה"סיאט 600" התבסס על דגם "פיאט 126" אשר ייצר קונצרן הרכב האיטלקי פיאט באיטליה בין השנים 1972–1980, ונבנה ברישיון פיאט.
ב-פולין יוצר דגם זהה, בשנים 1973–2000 על ידי פיאט פולסקי, (FSM) (בשם המסחרי: Zastava 126 וכן: פולסקי פיאט 126p).
במקביל ליצור "סיאט 33" בספרד יוצר בארגנטינה בין השנים 1977-1982, דגם זהה אשר היה קרוי "Fiat 133B".
בספרד ובארגנטינה יוצרו 190,984 יחידות.
דגמי "סיאט 133" > יצור בספרד

סיאט 133 (קרוי גם "133 L")
133 Especial
דגמי "סיאט 133" > יצור בארגנטינה

Fiat 133B
(דגמים: SEAT 133 Especial / Seat 133 L Especial)
תמונות

סיאט 133
סיאט 133
סיאט 133 דגם  L
סיאט 133, דגם Especial
סיאט 133, דגם Especial
סיאט 133
סיאט 133, שנת 1978
ראו גם

סיאט
פיאט
סיאט 850
פיאט 600
הערות שוליים

↑  סיאט 133 classics.honestjohn.co.uk/reviews/seat/133
↑  סיאט 133 lautomobileancienne.com/seat-133
↑  סיאט 133 cocheargentino
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX545181
אלכסנדר אברמוב

| --- | --- |

השגריר אברמוב מגיש את כתב האמנתו לנשיא יצחק בן-צבי, 4 בדצמבר 1953
 לידה:  1905 מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1973 (בגיל 68 בערך) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  מוסקבה 
 מעסיק:  המשרד ליחסי חוץ של ברית המועצות 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 פרסים והוקרה:  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור הדגל האדום של העמל 
 
השגריר הסובייטי אלכסנדר אברמוב מגיש את האמנתו לנשיא בן צבי, דיווח ביומני כרמל, 14 באוגוסט 1954
אלכסנדר ניקיטיץ' אברמוב (ברוסית: Александр Никитич Абрамов;‏ 1905–1973), היה דיפלומט סובייטי בכיר. שימש בתפקיד השגריר הראשון של ברית המועצות במדינת ישראל לאחר עידן סטלין.
אברמוב, בעל תואר דוקטור בהיסטוריה, התקבל למשרד החוץ של ברית המועצות בשנת 1944. בשנים 1945–1946 שימש מנהל האגף לענייני אירופה במשרד החוץ הסובייטי. בשנים 1946 - 1948 היה נציג ברית המועצות בפינלנד. בשנים 1948 - 1949 היה איש המחלקה לענייני אירופה במשרד החוץ. בשנים 1949 - 1950 כיהן כשגריר ברית המועצות בשווייץ. בחודש מרץ 1950 שב למחלקה לענייני אירופה במשרד החוץ כיועץ וכסגן ראש המחלקה.
לקריאה נוספת

יוסף גוברין, יחסי ישראל - ברית המועצות מעת חידושם בשנת 1953 עד ניתוקם בשנת 1967. הוצאת מגנס 1990.
אורהו קקונן

קקונן במוסקבה ב-1960 עם ניקיטה חרושצ'וב וקלימנט וורושילוב
קקונן עם נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי וג'קלין קנדי-אונאסיס, 1961
אורהו קקונן (בפינית: Urho Kekkonen; ‏ 3 בספטמבר 1900 – 31 באוגוסט 1986) היה ראש ממשלת פינלנד בשתי תקופות כהונה (1950–1953, 1954–1956) ונשיאהּ השמיני, בעל תקופת הכהונה הארוכה ביותר (1 במרץ 1956 עד 27 בינואר 1982). מדיניותו, שהמשיכה את מדיניות קודמו, יוהו קוסטי פאסיקיבי ונקראה "קו פאסיקיבי-קקונן", דגלה בשיתוף פעולה מוגבל עם ברית המועצות, תוך שמירה על עצמאות לאומית ורקימת קשרים הן עם מדינות ברית נאט"ו והן עם מדינות ברית ורשה.
ביוגרפיה

קקונן נולד בחווה חקלאית במרכז פינלנד. במלחמת האזרחים הפינית (1918) לחם בשורות "המשמרות הלבנים". ב-1921 עבר להלסינקי על מנת ללמוד משפטים ועבד ב-Supo, משטרת הביטחון של פינלנד. בשנת 1936 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת הלסינקי. בשנת 1924 היה לאלוף פינלנד בקפיצה לגובה (בהישג של 1.85 מטר).
ביוגרפיה > פעילות פוליטית וראשות הממשלה

תחילת עיסוקו הפוליטי באוניברסיטה היה בשורות המפלגה הלאומית הימנית שתמכה בסיפוח חבל קרליה לפינלנד. אולם, עקב ההקצנה של המפלגה ימינה ב-1932 פרשו קקונן ועוד כ-100 פעילים מן המפלגה והצטרפו לליגה האגררית, שהפכה למפלגת המרכז. בשנת 1936 נבחר לפרלמנט והיה לשר המשפטים, תפקיד בו כיהן עד 1937. בין השנים 1937 ל-1939 כיהן כשר הפנים. בתפקידיו ניסה להצר את צעדי התנועות הלאומניות הקיצוניות. בתקופת מלחמת ההמשך כיהן כמנהל מרכז הקליטה לפליטי חבל קרליה. בין 1944 עד 1946 היה שוב שר המשפטים ובשנים 1948–1950 היה יושב ראש הפרלמנט.
ב-1950, לאחר שנכשל בבחירות לנשיאות מול פאסיקיבי, מינה אותו הנשיא המכהן לראש הממשלה. בחלק מתקופת כהונתו כיהן גם כשר חוץ ויחד עם פאסיקיבי גיבש את הקו המדיני הרגיש מול מוסקבה מחד ומול מדינות המערב מאידך.