מונוטייפ
המערכת > המקלדת > יישור

בדפוס, נהוג טקסט מיושר, כלומר טקסט בו תחילת כל השורות ביישור קו, וכן סופי כל השורות. יישור זה נעשה על ידי קביעת רוחב הרווחים: באופן אידיאלי, כל הרווחים בין מילים שווים בדיוק זה לזה בכל שורה בפני עצמה, אבל רוחב זה אינו זהה בהכרח בין שורות שונות, כשרוחב הרווחים נקבע כך שאורכה הכולל של השורה יגיע בדיוק לאורך השורה הרצוי, לפי רוחב הטור או העמוד בספר, שנקבע עבור העבודה הנוכחית.
בסדר ידני, אחרי שהסדר מחליט שאין בשורה מקום למילה הבאה, הוא מבצע "יישור": הוספת כפיסי רווח דקים לרווחים שנוספו בזמן הסידור עצמו, כך שהשורה "מתמלאת" לרוחב הרצוי. בסידור הידני, היישור לעיתים רחוקות מושלם - השורה תמיד תגיע בדיוק לרוחב הרצוי, אבל כמעט תמיד יהיו בשורה רווחים רחבים מעט יותר וצרים מעט יותר. בסידור המכני, היישור תמיד "מושלם". שתי שיטות עיקריות ליישור בסידור מכני הן בעזרת שימוש במתקן מכני "רציף" לשינוי רוחב הרווחים - בדרך כלל בעזרת מתקן מסוג "טריז" (לפי עיקרון המישור המשופע). דוגמה עיקרית למכונות כאלו היא הלינוטייפ, שעושה שימוש במתקן כזה. במינוח בן ימינו אפשר לומר שהגישה של הלינוטייפ היא "אנלוגית". הגישה השנייה מיוצגת על ידי המונוטייפ, ומכונות אחרות: במינוח מודרני, הגישה הדיגיטלית. הרווחים יכולים לקבל מספר סופי (אך גדול) של רוחבים מסוימים, והיישור נעשה על ידי בחירת ה"מספר" המתאים. במונוטייפ, רוחב הרווח נקבע ברזולוציה של 1/2000 של אינץ', או 12.7 מיקרון, כפול מספר בין 0 ל-225, מה שמאפשר התאמת רוחב השורה בדיוק מספק לחלוטין, כשהרווחים בין מילים באותה שורה זהים בדיוק מלא.
אתגר מעניין ביישור "דיגיטלי", היא העובדה שאת רוחב הרווח ניתן לחשב רק אחרי הקלדת האות האחרונה בשורה, אבל בנקודה זו, הרווחים כבר הוקלדו, לפני שרוחבם היה ידוע. ממציאים שונים מצאו פתרונות שונים לאתגר: במכונת כתיבה משוכללת מראשית עידן הסדר האופטי בשם Varitype, שידעה להדפיס בגופן פרופורציוני, הפתרון הוא הקלדת השורה פעמיים: מקלידים את השורה (בלי אף טעות!) פעם אחת כדי למצוא את רוחב הרווחים הנכון בשורה זו, ואז מקלידים את אותה השורה (שוב, בלי אף טעות) פעם נוספת, כשהפעם המכונה מדפיסה את התו על הנייר, ומשתמשת ברוחב הרווחים שחושב כל אימת שמקלידים רווח. הצורך להקליד כל שורה פעמיים הוא פגם ממשי. מכונה שפתרה את הבעיה הזו היא ה-Selectric Composer, נגזרת של הכדורית הפופולרית של IBM, שגם בה ניתן היה להדפיס כתב פרופורציוני ומיושר, שמיועד לצילום והדפסה: במכונה זו, השורה שהוקלדה "הוקלטה" על גבי פס מגנטי, שהמכונה "ניגנה" פעם אחת לחישוב הרווחים, ופעם שנייה להדפסה תוך שימוש ברוחב הרווח המחושב, ליצירת שורה מיושרת. המונוטייפ פתרה את הבעיה בצורה מקורית: ההקלדה והיציקה מתבצעות בשני תהליכים נפרדים, כאשר המידע מנוקב בסרט. מכונת היציקה קוראת את הסרט הזה בסדר הפוך מהסדר בו הוקלד. באופן כזה, בסיום הקלדת וניקוב כל שורה, כשרוחב התווים ומספר הרווחים ידועים, מחושב רוחב הרווח הנחוץ, והמספר הזה מנוקב בסרט אחרי התו האחרון של השורה. כדי לפתור את הבעיה שתוארה, מכונת היציקה קוראת את הסרט המנוקב בסדר הפוך מהסדר בו הוקלד, כלומר ההוראה האחרונה שנוקבה בסרט היא הראשונה להיקרא. לכן, מכונת היציקה קוראת את ההוראה לרוחב הרווח לפני יציקת השורה בה יש להשתמש ברוחב זה.
כדי לחשב את רוחב הרווחים, יש למצוא את ההפרש בין רוחב השורה הדרוש, לרוחב התווים שהוקלדו. את ההפרש הזה יש לחלק במספר הרווחים בשורה, כדי למצוא בכמה יש "להשמין" כל רווח. החישוב הזה מתבצע בעזרת "סקלת היישור", גליל נייר עליו מודפסת טבלה, ומחוון. בכל הקשת מקש, המקלדת "יודעת" מה רוחב התו שהוקלד, ומקדמת את הסקלה בהתאם (כלומר מסובבת את הגליל). בכל הקשת רווח, מוזח המחוון כך שהוא מצביע על השורה הבאה בטבלה. בסיום הקלדת השורה, ומחוון מצביע על שני מספרים בטבלה, כל אחד בין 1 ל-15. שני המספרים הללו מייצגים את רוחב הרווח, והסדר מקליד אותם זה אחר זה (בעזרת שתי שורות מקשים ייחודיות), כדי לנקב בסרט את ההוראה לרוחב רווח.
מערכת "יישור" שנייה משמשת כאשר לא משתמשים ברווחים מתכווננים, ומבצעים יישור "ידני". יישור כזה שימושי, למשל, בהדפסת מידע טבלאי. מערכת זו היא בעצם לא יותר מסרגל משוכלל, שמספק לסדר מידע מדויק על רוחב התווים שהוקלדו בשורה.
בנוסף ליישור, ניתן לבצע במונוטייפ פעולות סדר מתוחכמות, בהן כאלה שמסובך לבצע גם בסדר ידני מלא, כמו למשל ציפוף (Kerning), ופונקציות טיפוגרפיות מתקדמות אחרות.