stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כפר בלתי מוכר
נתונים כלליים > היקף השטח

על פי מינהל מקרקעי ישראל, תושבי הפזורות בצפון הנגב מונים כשישית מאוכלוסיית תל אביב אך מחזיקים בשטח הגדול לפחות פי 12 משטח תל אביב. על פי פרופ' ארנון סופר, הבדואים, המהווים כ-2% מאוכלוסיית ישראל, מתפרשים על יותר מ־10 אחוזים משטח ישראל שמצפון לבאר שבע והפזורה מתפשטת מאזור העיר במהירות רבה לכל הכיוונים. ממזרח היא מתקרבת להר חברון ולמדבר יהודה, מדרום לדימונה ולמצפה רמון, ממערב לאזור רתמים, רביבים ורצועת עזה ומצפון אל אזור המרכז, כאשר באזור רחובות וראשון לציון נמנו בשנת 2010 כ-66 "התנחלויות" בדואיות.
נתונים כלליים > מספר תושבים

בין 1994 ל-2007 הכירה המדינה ב-21 יישובים ערביים שהיו עד אז במעמד דומה. בגליל, רוב הכפרים הלא-חוקיים הוסדרו והוכרו, ומתוך אוכלוסייה של 90,000 בדואים בצפון, רק כמה מאות עדיין מתגוררים בפזורות לא חוקיות.
בדרום, על-פי ההערכות, חיים ביישובים הבלתי מוכרים כ-90,000 בדואים, שהם כ-45% מהאוכלוסייה הבדואית בנגב.
רקע היסטורי > אזור הגליל והכרמל

חלק מהכפרים באזור צפון הארץ הם כפרים שננטשו במהלך מלחמת העצמאות ותושביהם שבו אליהם לאחריה, אך לא הורשו באופן רשמי להתיישב בהם. לפיכך הם התיישבו באופן בלתי חוקי באזורים סמוכים ליישוב המקורי. במרוצת השנים הוכרו חלק מהם וזכו למעמד מוניציפלי, למשל הכפר עין חוד ליד הכרמל, שהוכר בשנת 2005. כיום הרוב המכריע של היישובים הבדואים בצפון הם יישובים מוכרים שלחלקם מועצות מקומיות עצמאיות וחלקם מאוגד תחת מועצות אזוריות.
רקע היסטורי > הבדואים בנגב > תקופת השלטון העות'מאני

ב-1858 חוקקו הטורקים חוק שקבע כי יש לתעד רשמית את שמות בעלי הקרקעות כאמצעי להסדרת עניינים הקשורים לקרקע באימפריה העות'מאנית. רוב הקרקע בנגב סווגה כ"מוואת" (אדמה מתה, שממה שאינה מתאימה לעיבוד). הבדואים בנגב לא יצרו תיעוד רשום של זיקתם לקרקע,[דרושה הבהרה] ויש הטוענים כי אף התנגדו לכך מאחר שהדבר היה הופך אותם לנתינים לשלטון, והם היו נדרשים לשלם מיסים ולשרת בצבא העות'מאני. כמו כן, בעת פרסומה של פקודת הקרקעות העות'מאנית, לא היה באזור הנגב שום יישוב קבע.
עד שנת 1896 חיי הבדואים בנגב היו אוטונומיים. העות'מאנים לא התעניינו ולא התערבו בנגב ובבדואים. כדברי ד"ר יוסף בן-דוד, רק בעקבות מלחמה בין שבטית, סימן השלטון הטורקי בשנת 1896 את הגבולות הבין שבטיים, סימון זה שהפסיק את המלחמות השבטיות אפשר את היציבות ההכרחית למעבר מנוודות לחקלאות. ההסדר הבין-שבטי לא נתן לבדואים בעלות על שטחי הטריטוריה השבטית, אך מיסד הסדרים ומוסכמות שבטיים והקנה גושפנקה לנהגי בעלות על הקרקעות. תוצאת המיסוד הזה הייתה אימוץ החקלאות שהפכה למקבילה לגידול המקנה. אם בתקופה הנוודית הייתה האדמה נכס כלל-שבטי (וכללה את שטחי המרעה ומקורות המים של השבט) הרי עליית החקלאות גרמה לחיתוך הטריטוריה השבטית בין קבוצות קטנות יותר ולבסוף למשפחות ויחידים. פעולה אחרת של השלטונות שהובילה את הפיכת הבדואים מנוודים לנוודים למחצה, היא הקמת העיר באר שבע, שבמשך הזמן החלה לשמש אותם כמרכז עירוני.
רקע היסטורי > הבדואים בנגב > תקופת המנדט הבריטי

השלטון הבריטי אימץ את חוקי הקרקעות העות'מאניים, אך הוסיף עליהם את פקודת הקרקעות (מתות), שמטרתה הייתה למנוע פלישה לקרקעות ואי הכרה בתפיסה בלתי מורשית של קרקע.
ב-1921 הוציאה ממשלת המנדט הבריטי צו שקרא לתושבי הנגב לרשום את הקרקעות שלהם. על פי צו הקרקעות, בדואי שעיבד, החיה ושיפר קרקע מוואת בטרם לפקודה קיבל אישור בעלות על אותה קרקע. הבדואים, שהוענקה להם ארכה מיוחדת של חודשיים לרישום אדמותיהם, מעולם לא עשו כן והקרקעות נותרו לא רשומות.
שלטונות המנדט אף ערכו רישום ראשוני של האדמות והחל משנת 1934 החלו לגבות מסי קרקעות. מפות מנדטוריות מלמדות על מיקומם של שבטים בדואים בנגב אולם אלה לא סימנו את גבולותיו של כל שבט. שלטונות המנדט תמכו בבדואים בשנות בצורת וסיפקו עבודה שכירה בבניית תשתיות, פעולות אלו האיצו את המעבר מנוודות לישיבת קבע, עד כדי כך שיש מי שטען שבשנת 1937 התפרנסו כ-75% מהבדואים מחקלאות. גם פיתוח מקורות מים ובניית בתי ספר במרכזים שבטיים תרמו לתהליך התיישבות הקבע של הבדואים: תחילה נבנו מבני אחסון לתבואה ובתי קברות בקרבת בתי הספר ועם הזמן נוספו בתי מגורים ומסחר
לפי המפקדים הבריטיים חיו בנגב בשנת 1945 כ-66,000 בדואים, ומספר הבדואים הכשירים לעבודת שדה (בדואים בגיל 13–60) מוערך בכ-30,000. על פי נתוני מחלקת החקלאות של ממשלת המנדט נמצאו בעיבוד חקלאי בשנים 1934 -1935 כ-2.1 מיליון דונם, בהתחשב בכך שהבדואים נהגו לעבד את הקרקע באופן לא רציף, שנה כן שנה-שנתיים לא, שטח העיבוד הכללי באותה תקופה מוערך בכ-3.5 מיליון דונם. היקפים אלו מייצגים עליה משמעותית לעומת שנת 1928 בה עובדו 1.5 מיליון דונם, הגידול העיקרי היה שעורה (1.7מיליון דונם) ואחריו חיטה (0.4 מיליון דונם) וכן דורה, אבטיחים ועדשים, רות קרק משערת שהקפי השטח מדווחים אלו מוגזמים. בנפת באר שבע נרשמו במפקד שנערך בשנת 1931 נרשמו כ-89% מהבדואים בנפת באר שבע כתלויים בעבודת אדמה ורק כ-11% כמתפרנסים מגידול מקנה בלבד. ששון בר-צבי, חוקר תרבות בדואי הנגב, ואריה אפרת ששימש מנהל הכפר הערבי בדרום משערים כי המחסור במים באזור הנגב לא איפשר לתושביו להחיות את האדמות באזור ולכן העדיפו חיי הנוודות ורעיית הצאן על עיבוד אדמות מסודר ורנטאבילי; ומשום כך נשארו האדמות באזור שוממת.
לטענת הבדואים, למרות שלא רשמו בעלות על הקרקעות, הכיר השלטון הטורקי ואחריו הבריטי, בזכויות הבעלות על הקרקע שבה נדדו, והכרה זו התבטאה בכך שהבדואים מכרו קרקעות בתקופת המנדט לתנועה הציונית, ומכירות אלה הוכרו ונרשמו בספרי המקרקעין (הטאבו). לעומתם יוסף בן-דוד הסביר את העובדה הזו בכך שהשלטונות העות'מאניים והבריטיים ראו ברכה בהעברת אדמות מידי הבדואים למבקשי הרישום, בשל הסיכוי לשימוש אינטנסיבי שייעשה באדמות, זאת מבלי להתחשב בכך שאין הבדואים בעלי זכות על הקרקע, כמו כן יהודים שעסקו ברכישת קרקעות לפני קום המדינה נתנו כספים לפנים משורת הדין על מנת לאפשר רישום מהיר של קרקעות בטאבו ולא בהכרח מתוך הכרה בבעלות חוקית של הבדואים על הקרקע. מתחילת שנות ה-30 ועד להקמתה של מדינת ישראל נמכרו על ידי הבדואים שטחים בהיקף של כ-765,000 דונם מתוכם כ-180,000 לנציגי קק"ל ועוד כ-45,000 דונם ליהודים פרטיים, כל שאר 545,000 הדונמים נמכרו לפלאחים פלסטינים בעיקר מרצועת עזה.
רקע היסטורי > הבדואים בנגב > לאחר קום המדינה

תהליך המעבר מנוודות לישיבת קבע התגבר מאוד לאחר הקמת המדינה, בפרט לאור העובדה שהנוודות נעשתה כמעט בלתי-אפשרית עם סגירת הגבולות הבינלאומיים ב-1949.
בזמן מלחמת העצמאות רוב הבדואים עזבו את הנגב, ועל פי נתונים רשמיים היו בנגב בשנת 1951 כ־12,750 בדואים.
לאחר קום המדינה, שאפו הרשויות לרכז את הבדואים באזור הסייג בצפון הנגב, סמוך לבאר שבע, שהשתרע על 1.5 מיליון דונם. זאת, כדי לפנות שטחים לפיתוח האזור, ולשם פינוי שטחי אש לאימוני צה"ל.
על פי פקודת הקרקעות העות'מאנית, לא היה באזור הנגב שום יישוב קבע, והאדמות לא היו רשומות על שמם במוסדות המנדט (והשלטון העות'מאני לפניו). אדמות לא-רשומות הוכרזו לאחר הקמת המדינה כאדמות מדינה. רק למיעוט קטן מבין הבדואים הטוענים לבעלות על קרקע, ישנם מסמכים המעידים על כך.
משנת 1966, עם סיום הממשל הצבאי, ובעיקר בשנות ה-70 וה-80 של המאה הקודמת, החלה המדינה לפעול במאמץ ליישב את הבדואים ביישובי קבע, ואולם הבדואים התנגדו בטענה כי השלטונות לא התחשבו באורחות חייהם ובצורכיהם כחברה שבטית המתפרנסת מחקלאות. מטרת המדינה, לדבריהם, הייתה להשתלט על השטחים שהיו בשימושם ולהלאימם.
המדינה הגבילה את התיישבות הבדואים בנגב לתחומי העיר רהט ושש עיירות אחרות שהקימה. אלפי בדואים, שרובם אינם בעלי קרקעות, עברו ליישובים אלה בעידוד המדינה. שאר האוכלוסייה הבדואית בנגב מתגוררת במאות הריכוזים הכפריים הבלתי חוקיים וממשיכה לבנות בהם.
בעיות בפזורה הבדואית בנגב

הריבוי הטבעי של אוכלוסיית הבדואים בנגב מהיר במיוחד. ב-1951 מנו 12,000 נפש, ב-1970 מנו כ-25,000, ב-1990 כ-87,000, ב-2008 כ-180,000 ובסוף 2019 כ-268,000. נכון לשנת 2019 קצב הריבוי ביישובים הבדואים בנגב עמד על 3.6% ושיעור בני 0 עד 17 היה ב-2020 50%. שיעור הפריון הגבוה של האוכלוסייה נובע בין היתר מכך מתפוצתה הגבוהה של פוליגימיה וכן מתופעת 'איחוד המשפחות' המוערכת בכ-16,000 נשים (עד לשנת 2004) שנישאו לערבים ישראלים ולחלקן הצטרפו גם בני משפחותיהן. שיעור הריבוי הגבוה מקשה על רשויות התכנון. בעשורים הראשונים לקיומה של ישראל כל הבדואים התגוררו בפזורה, ובהדרגה החלו להשתקע ביישובי קבע שהוקמו עבורם. נכון לסוף 2019 אוכלוסיית הפזורה מנתה כ-80,125 איש מ-22 שבטים, כ-30% מכלל הבדואים הנגב.
בעיות בפזורה הבדואית בנגב > חוסר תשתיות

בהיותם בלתי חוקיים, מרבית הכפרים אינם מחוברים לתשתית החשמל והמים. הם אינם מקבלים שירותים ממשלתיים מסודרים, ואין בהם תשתית טלפון, ביוב, דרכים, ותחבורה ציבורית. שירותי הבריאות והחינוך חלקיים. הכפרים אינם מקבלים תקציבים מוניציפליים, אין בהם מערכת שלטון מקומי, חלק מהם אינם כלולים במועצה אזורית, ואין התושבים משלמים מיסים וארנונה. בהיעדר תוכנית מתאר לא ניתן לקבל היתרי בנייה, וכל בנייה היא בנייה בלתי חוקית. הדגם המפוזר של ריכוזי הכפרים הלא חוקיים (המגיעים לאלף ריכוזים על פני מאות אלפי דונמים) מקשה על המדינה לספק שירותים לחלק זה של האוכלוסייה. מצב המים ואיכותם לוקים בחסר; רק חלק מהתושבים מחוברים בחיבורי מים פרטיים אל צינור ראשי שבאם הדרך, והאחרים מביאים מים ממרחק במכלים. עד שנת 1995 לא הייתה בכפרים הבלתי מוכרים ולו מרפאה אחת. לאחר עתירות לבג"ץ קיימות מרפאות רק באחד עשר כפרים, ובשמונה כפרים בלבד קיימות תחנות לבריאות המשפחה.
לדברי ארז הלמן, סמנכ"ל חברת החשמל "כמחצית מהפזורה הבדואית מחוברת לחשמל באופן פיראטי. עלות הגניבות האלה מוערכת בכ-200 מיליון שקל בשנה, והיא מייקרת את החשבון של כלל הצרכנים בארץ בכאחוז".
בעיות בפזורה הבדואית בנגב > בנייה בלתי חוקית ואכיפה

היקף הבנייה בכפרים גדל לאורך השנים אף ביחס לאוכלוסייתם עד לכ-64,000 מבנים בשנת 2011. בשנים 1998–2001 הופסקה הריסת המבנים הבלתי חוקיים, מתוך הנחה שאינה מעשית, אולם היא חודשה בהמשך.
על פי הממונה על האכיפה במינהל בשנת 2010, שלמה ציזר, כל עוד המדינה לא החליטה על עתיד התושבים, מפנים פולשים לאל-עראקיב שיש להם בתים אחרים ומטרתם להוכיח בעלות על הקרקע, אך לא מפונים אלו שאין להם לאן ללכת.
ב-2013 נהרסו 697 מבנים, בשנת 2014 נהרסו 1073 מבנים, בשנת 2017 נהרסו 2,220 מבנים, ובשנת 2020 נהרסו 2,586 מבנים. בשנת 2017, במהלך הריסת בתים באום אל-חיראן, נהרגו שוטר ואחד התושבים.
בעיות בפזורה הבדואית בנגב > פשיעה

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: התייחסות תיאורית באמצעות ציטוט ארוך ללא נתונים סטטיסטיים.
בפזורה הבדואית בנגב ישנה תופעה חמורה של פשיעה. מאפייני הפשיעה וקשיי האכיפה תוארו בשנת 2011 בריאיון עם פרקליטת מחוז דרום. לדבריה האוכלוסייה בפזורה "מתעסקת במידה ניכרת בכל העבירות שיש להן שני צדדים של הגבול - כל ההברחות למיניהן. אנחנו מדברים על סחורות, נשים, סמים ואפילו נשק... אנחנו הגשנו גם לא מעט תיקים של הברחות נשק ועוד עבירות ביטחוניות גם נגד אוכלוסייה ישראלית. סחר במכוניות גנובות, גניבות חקלאיות, הסעת שב"חים... כניסה של משטרה לחפש חשוד או עד היא דבר מסוכן ביותר. אלות, יריות, ניקובי צמיגים, סכנת נפשות... האכיפה היא כמעט בלתי אפשרית... אני לא רוצה להגיד לכם כמה תיקים לא הצלחנו לנהל כיוון שאי אפשר היה להביא עדים. האכיפה מאוד בעייתית, בכל-זאת, כשגרים בצורה מסודרת, הרבה יותר קל להגיע לבן-אדם ואין איזה אחווה של כל השכנים בבית משותף כשבא שוטר לעצור מישהו... קשה לעשות את ההזמנות לבית-המשפט גם בתיקי ההסדר. זה בעיה. זה סיפור. בפזורה, עבירות הנשק, סכסוכי המשפחות אגב המקרקעין, הם בלי סוף. יש שימוש מאוד מאוד חופשי בנשק. אי אפשר לבוא לעשות חיפושים ולמצוא את כלי הנשק שמסתובבים בהמוניהם בתוך המקבצים האלה."
בעיות בפזורה הבדואית בנגב > השלכות אקולוגיות > פגיעה בבתי גידול

הפזורה הבדואית, גורמת לפגיעה אנושה במערכות אקולוגיות. אדמות הנגב מהוות בתי גידול ייחודיים ומאוימים מאוד. נוסף על כך, כאזור מעבר בין המדבר לאזורי הספר של דרום הרי יהודה והשפלה, מרבית מיני הצומח ובעלי החיים מבצעים מעבר הדרגתי בין בתי גידול, ולכן הרצף הקרקעי חיוני עבורם, בייחוד בעת ההתחממות הגלובלית שבה מינים מדבריים צפויים לנדוד צפונה.
שטחי המגע (ההיקף) של הפזורה (על היישובים, הדרכים והשטחים החקלאיים המפוזרים) עם הסביבה גדולים ביחס לשטחה, ולכן נזקה גדול יותר בעשרות מונים בהשוואה ליישוב רגיל עם שטחי חקלאות.
בפזורה ישנן פגיעות מהותיות בשטחים הפתוחים, שנובעות מנוכחות מוגברת של האדם ושל חיות הבית שלו. לדוגמה כלבים שאינם קשורים ואינם מחוסנים רודפים אחרי יונקים ועופות בפזורה, ואף בתוך השטחים הטבעיים. דרכי העפר הרבות קוטעות את השטח עבור מינים קרקעיים כמו פרוקי-רגליים, והתנועה בהם מעלה אבק המכסה את הצמחייה, ודורסת את בעלי חיים.
העיבוד החקלאי שבפזורה הרסני מבחינת בעלי החיים שוכני הקרקע, פוגע בצומח הטבעי ומונע קיום אוכלוסיית חרקים.
שטחי המטעים הצמודים לבתים בפזורה, מושכים מיני חי וצומח טבעיים וכך מהווים מלכודות לאותם מינים הנפגעים באופן ישיר מציד של התושבים או חיותיהם. גם מינים המלווים את הפזורות, כמו יונים, תורים, דרורי בית ועורבים אפורים - חודרים ללב מערכות אקולוגיות דוחקים אף הם את המינים המקומיים. גידול והאכלת חיות משק גורמים להכנסה קבועה של מזון צמחי הגדל פרא ומביא להתבססות של צומח פולש. טיפול בחיות-בר המזיקות לחקלאות על ידי הרעלות, הגורמות לפגיעה בטורפים ולהרעלה משנית של עופות דורסים. החזקת עדרי צאן שגדולים מיכולת השטח לקיימם גורמת לרעיית יתר, עד כדי יצירת אזורים נרחבים ריקים מצומח.
ההשפעה המצטברת הורסת בתי גידול ומשאירה שטחים נרחבים ללא בעלי חיים או צמחייה. מינים ייחודיים לאזור כמו קטה, חוברה, שנונית באר שבע וכן אירוסים, נעלמו משטחים נרחבים אלו.
בעיות בפזורה הבדואית בנגב > השלכות אקולוגיות > זיהום

עשרות רבות של תחנות דלק פירטיות, מהוות סכנה לאיכות האוויר, הקרקע ולמי התהום מאחר שמיכליות הדלק אינן עומדות בסטנדרטים של שמירה על הסביבה תוך הבטחה כי הדלקים לא יחלחלו לקרקע ולמי התהום, כמו כן הדלק עצמו אינו עומד בתקנים סביבתיים. נוסף לכך על פי איתמר בן דודי מהחברה להגנת הטבע היעדר תשתיות ביוב ופינוי פסולת ושחיטה בלתי מוסדרת בפזורות הבלתי־חוקיות מביא להצטברות ולפיזור נרחב של פסולת, אשפה ביתית ושפכים שמוצאים את עצמם לערוצי נחלים, הגורמים למטרדי ריח, בעיות בריאות לתושבים, ולפגיעה בטבע.
בעיות בפזורה הבדואית בנגב > יתרונות

זכויותיהם האזרחיות של התושבים כבודדים אינן נפגעות - הם רשומים במרשם האוכלוסין וזכאים לקבל שירותים ביישובים מוכרים סמוכים. ביום הבחירות הם רשומים בקלפי הנמצאת ביישוב המוכר הסמוך. על פי עו"ד יורם בר סלע וכן על פי אבי דותן, מנהל היחידה הארצית לפיקוח על הבנייה, יש יתרונות למגורים בפזורה ושישנם הרבה בדואים החוזרים מהיישובים החדשים לפזורה "כדאי לזכור שברגע שאתה בפזורה יש המון בעיות כלכליות שנפתרות, הם לא משלמים מיסים, ארנונה, אגרות והיטלים". עוד דבר הוא שלא בכל היישובים אין תשתיות, החל משנת 1997, באמצעות עתירות לבג"ץ מקבלים חלק מהיישובים הלא-חוקיים שירותי בריאות, חינוך ותשתיות, ובתי-ספר נבנו לצד דרכים ראשיות וסמוך ליישובים בדואיים גדולים. כמו כן, המועצה האזורית אבו בסמה נותנת שירותי רווחה וחינוך גם ליישובים הבלתי מוכרים.
ניסיונות ההסדרים עם הבדואים בנגב

בשנות השבעים המדינה ריכזה כל "תביעות הבעלות" של הנגב, ללא אישורים וללא הוכחות, וזאת רק לצורך רישום כל הטענות. הבדואים לעומת זאת ראו ברישום כהכרה של המדינה בטענות שלהם. כך הוגשו למעלה מ-3,000 תביעות לבעלות על שטחים בגודל של מעל 800,000 דונם, הכולל למעשה את כל השטח בין ב"ש-ערד-דימונה ועוד שטחים ברחבי הנגב כולו, כולל כאלו ששייכים לקיבוצים ולערים. בשנים הראשונות להסדר כל מי שתבע שטח של למעלה מ-400 דונם, קיבל את האפשרות לקבל 20% מהשטח בטאבו, ועל שאר השטח יקבל פיצוי כספי. מי שתבע פחות מ-400 דונם, קיבל רק פיצוי כספי. כמו כן המדינה פיצתה את הבדואים על כל בית, רפת, פחון ואף עץ, שהציבו בפיצוי גדול יותר משוויים בשוק ואף שעשו זאת בניגוד לחוק.
ב-20% מהתביעות הגיעה המדינה להסדר. במקביל לניסיונות ההסדרה נמשכו גם המאבקים המשפטיים, זאת למרות החלטה תקדימית של השופט אברהם חלימה, שקבע כי לבדואי, מעצם הגדרתו כנווד, לא יכולה להיות בעלות על אדמה. בכל 80 המקרים בהם תביעות הבדואים הגיעו לבית המשפט, פסקו השופטים לטובת המדינה, זאת מאחר שלא היה לבדואים שום מסמך המוכיח בעלות על הקרקע.
על פי הנתונים האחרונים שנמסרו לוועדה על ידי מנהלת הבדואים נותרו ביולי 2008, 2,749 תביעות, ששטחן הכולל הוא לפחות 592,000 דונם.
במהלך השנים המדינה הקימה שבע עיירות: תל שבע (1969), רהט (1971), שגב שלום (1979),  ערערה (1982), כסייפה (1982),לקייה (1985) וחורה (1989), שהיו אמורות לתת מענה לכמעט כל הבדואים השוכנים בפזורה, אלא שהעיירות הללו בפועל לא הניבו תוצאות מספקות ורק מעט יותר ממחצית עברו להתגורר בהן.
במסגרת המשא ומתן להקמת ממשלת ישראל השלושים ושש הושגה הסכמה בהסכם הקואליציוני עם הרשימה הערבית המאוחדת כי יישוב ח'שם זנה יוכר כחוקי תוך 45 ימים מכינונה, שזה כאמור ב-28 ביולי 2021.
ניסיונות ההסדרים עם הבדואים בנגב > ועדת גולדברג להמלצות ההסדרה ותוכנית בגין ליישומה

במשך השנים הוקמו ועדות רבות בניסיון להסדיר את ההתיישבות בנגב. הוועדה האחרונה שהתקיימה ב-2007 בהחלטת ממשלת ישראל, הוקמה בראשות השופט אליעזר גולדברג, שופט בית המשפט העליון בדימוס ומבקר המדינה לשעבר. הוועדה הגישה את המלצותיה לאחר כשנה. היא מצאה כי (נכון לשנת 2007) מספר המבנים הבלתי חוקיים בכפרים הלא מוכרים בנגב עומד על 50,000, וכן כי מספר המבנים הנבנים מדי שנה בכפרים הללו נע בין 1,500 ל-2,000. הוועדה המליצה שבדואים יקבלו כשטח פרטי מחצית מתביעתם, והשאר יקבלו בפיצוי, וכן החליטה לחבר לתשתיות 50,000 בתים.
תוכניות ליישום ועדת גולדברג היו תוכנית פראוור (בראשות אהוד פראוור), תוכנית עמידרור (בראשות יעקב עמידרור), והתוכנית האחרונה: תוכנית בגין, בראשות בני בגין.
ניסיונות ההסדרים עם הבדואים בנגב > ועדת גולדברג להמלצות ההסדרה ותוכנית בגין ליישומה > התנגדות לתוכנית מצד הבדואים

תובעי הבעלות הבדואים דורשים קבלת קרקע חלופית גם באזורים שנמצאים מערבית לכביש 40, וכן בהר הנגב או בנגב המערבי.
תובעי הבעלות דורשים פיצויים גם לתובעי בעלות שכבר השתכנו בעיירות חוקיות, ולא רק לאלו המתגוררים בכפרים הבלתי חוקיים.
הבדואים דורשים לגור בכפרים רחבי ידיים ואילו תזכיר החוק מאפשר צורת ישוב אחת: עיירות.
הבדואים דורשים קרקע חלופית אשר מסווגות כאדמות לבנייה, ואילו על פי התוכנית הם מקבלים קרקע חלופית לחקלאות בלבד, שאסור על פי חוק לבנות עליה.
תובעי הבעלות מעוניינים בקרקע חלופית שהיא באזור התביעה המקורי של בעל הקרקע ולא במקום אחר כפי שהתוכנית עלולה להציע.
המתנגדים לתוכנית טוענים שפינוי הבדואים לעיירות תהווה פגיעה באורח החיים המסורתי ואכיפת אורח חיים עירוני על האוכלוסייה הבדואית.
הבדואים מתנגדים לעקירה של 45,000-30,000 נפשות מבתיהן ולפינוי הכפרים הלא-חוקיים.
במגזר היהודי

במגזר היהודי יש גם יישובים לא מוכרים חלקם נמצאים בלב שמורות טבע או אזורי נופש שהפכו ליישובים קטנים עיקר התופעה נמצאת באזור יהודה ושומרון שמה נקראים יישובים לא מוכרים מאחזים.
במגזר היהודי > יישובים לא מוכרים במגזר היהודי

ארסוף קדם
כדיתה
חמדת ימים
חוות שקמים
ענבר
ראו גם

בנייה בלתי-חוקית בישראל
הבנייה הבלתי-חוקית בפזורה הבדואית
הפזורה הבדואית בנגב
בדואים בישראל
הפזורה הבדואית
המגזר הערבי
מוסלמים בישראל
הרפורמות בחוקי הקרקעות באימפריה העות'מאנית 1858–1914
לקריאה נוספת

פורת ח., הבדווים בנגב, בין נוודות לעיור 1948–1973. מרכז הנגב לפיתוח אזורי, אוניברסיטת בן-גוריון, 2008
אבשלום שמואלי ויהודה גרדוס, (עורכים), ארץ הנגב, אדם ומדבר (בר צבי, ששון: "מאפיינים של חיי הבדואים בנגב טרם התנחלות"), משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1979.
הוועדה להצעת מדיניות להסדרת ההתיישבות הבדואית בנגב, דו"ח הוועדה, 2008.
ועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא המגזר הבדואי בישראל, דו"ח הוועדה, 1996.
מנהלת פרויקט תוכנית אב מתאר במגזר הערבי בראש משרד הפנים ובשיתוף מינהל מקרקעי ישראל ומשרד ראש הממשלה,לקראת הפעלת דרכים וכלים למימוש הגדלת פוטנציאל המקרקעין לפיתוח היישובים הערביים – דו"ח מסכם, 2000.
מינהל מקרקעי ישראל, מידע על הבדואים
מאיר דויטש בדואיסטן - כך מדינת ישראל מאבדת את הנגב, הוצאת סלע מאיר 2022.
עגור לבן טיבטי

| --- | --- |
 ארץ מקור:  הודו הודו/טיבט טיבט/הרפובליקה העממית של סין  סין
 מייסד:  למה או דאט טו
 סגנון:  התקפות, התחמקיות, עצירות.
 התפתחה מ:  סימהאנאדה וואג'ראמוקטי, סימהאויקרידאטה (אגרוף יהלום, שאגת האריה)
 אמנים מפורסמים:  צחי שוחט, אייל חי
עגור לבן טיבטי (בסינית: 白鶴派, לאמה פאי - 喇嘛派) היא אמנות לחימה טיבטית-סינית שפותחה על פי האגדה בשנת 1426 על ידי למה או דאט טו, ומקורה על פי מיתולוגיה זו עוד בהודו, בשלהי 2500 לפנה"ס. לעיתים היא נחשבת חלק ממשפחת הוו-שו.
היסטוריה

מקור השיטה לעגור לבן החלה על פי המיתולוגיה - בשלהי שנות ה-2500 לפנה"ס, בהודו שם נקראה בשם: "סימהנאדה וואג'ראמוקטי" על ידי אלם של ההודים - אינדרה. אינדרה העביר את השיטה לתלמידיו ולצאצאיו.
בשנת 100 לספירה - החלו זרמי ההוואג'ראמוקטי (ההינדי והבודהיסטי), לחדור למנזר פוטאלה בטיבט. חדירת ההוואג'ראמוקטי נעשתה לפני שהבודהיזם הטאנטרי נכנס לטיבט (במאה ה-8 על ידי הגורו רינצ'ופה פדמהסמבהאווה). בשנת 700 - לאמה קונג קוט - היה דורג'ה דרולו, מהזרם הטנטרי של השיטה. תלמידו של קונט קוט היה לאמה או-דאט-טו.
או-דאט-טו נולד בשנת 1365 במחוז יואה שו, בפרובינציית שנחאי בסין לשבט נוודים אתני מבני ההאן, הנדד באזור רוסיה, מונגוליה, סין וטיבט. הוא התייתם בגיל צעיר ונשלח למנזר פוטלה. שם הפך או-דאט-טו לחבר בבית הספר קג'יו, של הדוב-דוב. הדוב-דוב היו נזירים לוחמים ששמשו כשומרי הראש של דלאי לאמה. האומנות אותה למד או-דאט-טו הייתה הסימהאנאדה וואג'ראמוקטי. בנוסף למד את אומנות הדינאה (היאבקות) מאדם זקן בשם טס לאי אשר שהה באותם ימים בפוטלה. ביום מן הימים החליט לפרוש להרים למשך 15 שנים. הוא עלה להר שכיוונו היה אפריקה. על הר זה, ליד בריכת מים, או-דאט-טו השלים את לימודיו מהמנזר.
האגדה מספרת כי באחד הימים שמע קריאה של עגור לבן. הוא איבד את ריכוזו והפנה מבטו אל העגור. בעוד העגור שתה מים מהבריכה התפרץ מהיער קוף לבן ותקף אותו. הקוף ניסה לאחוז בכנפי העגור, שבתגובה לכך העגור חמק לצדדים, נפנף בכנפיו, שרט בציפורני רגליו וניקר במקורו. או-דאט-טו ציפה כי הקוף יהרוג את העגור, אך דווקא הקוף הראה סימני עייפות. העגור ניצל זאת, וניקר במהירות את הקוף בעינו, שכתגובה, צרח וברח אל היער ממנו בא. באחד הימים הותקף או-דאט-טו על ידי חבורת בוזזים וללא מאמץ הביסם. מתוך כך הבין כי השתמש בתנועות העגור והקוף, והחל לבנות אמנות לחימה חדשה. אומנות זו התבססה על הסיבובים המהירים, התפיסות, הרקיעות, והצעדים של הקוף, יחד עם הרכות, החמקמקות, ההטעיות, והטכניקות החכמות של העגור. לאחר שהשלים אותה בשנת 1426, הוא קרא לה בשם פוטאלה סנגווא מוואה – סגנון שאגת האריה מארמון פוטאלה (או סגנון שאגת האריה הטיבטי).
תלמידו ויורשו של אה דאט טו הוא למה דו לו קטאן, שהוסיף אלמנטים ללוחמה וקרא לה "עגור לבן מצפון טיבט".
היסטוריה > סין

לקראת סוף המאה ה-19, הגיעה לדרום סין תלמידו של ג'יק בולו קטוטו (דור תשיעי), הלמה סינג-לונג לואו-צ'אנג וארבעה מתלמידיו. הוא שהה עימם במנזר "ענן הברכות", ולימד את שומרי הראש של הקיסר את אומנותו. הוא ה'למה' הראשון שהביא את שאגת האריה לדרום סין, במחוז קנטון, בשנת 1860.
עם השנים התרחק סינג-לונג מהפוליטיקה והחל להתחבר עם נזירים סיניים, ביניהם ממנזר שאולין. הוא למד מעט מאוד מהם את שיטת שאגת האריה במלואה וזו נודעה בקרבם בתור – למה פאי (שיטת הלאמה). מתוך כך קיבל על עצמו לואו-צ'אנג את העם הסיני, ומדורו נקראה השיטה בתוך שאר זרמי ה"גונג פו". בתקופה זו עגור לבן החלה לקבל גם אלמנטים סיניים כגון, בעיטות גבוהות, מתודות תנועה נוספות ונוצרו תבניות נוספות עם מאפיינים מקומיים.
לאורך השנים קיבל סינג לונג גם כמה תלמידים שאינם נזירים, ביניהם, צ'ו צ'י-יו (Chu Chi-Yu), וונג לאם-הוי (Wong Lam-Hoy), וונג יאן-לם (Wong Yan-Lam). צ'ו צ'י-יו שהיה בכיר תלמידיו, אף לימד את שני האחרים לאחר מותו של סינג לונג ונחשב לדור לפניהם במורשת. תלמידו הנודע ביותר של וונג לאם-הוי היה ממ סיו-צ'אנג (Ng Siu Chung), מייסדה של שיטת ה"פאק הוק פאי" (Pak Hok Pai), בעגור לבן הטיבטי, הוא היה הראשון אשר פתח את השיטה לציבור הרחב ולימד עשרות תלמידים. בתחילת דרכו הספיק גם להיות תלמיד של סינג לונג, ולמד גם מצ'ו צ'י-יו. בין תלמידיו הידועים היה צ'ן האק-פו (Chan Hak-Fu) ואה ווינג-נינג (Au Wing-Ning) צ'ן האק-פו היה מורו של טון פאי-צ'אן (Ton Fai-Chan) וגם של ג'אנג קאו-ווא (Cheung Kwok-Wha), ג'אנג קאו-ווא בעיקר למד מאה ווינג-נינג.
מושגים בסיסיים ושיטות יסוד

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
כעיקרון האמנות מבוססת על קרבות בטווח ארוך, התחמקויות ופחות עצירות. היא חוסכת זמן יקר בהתקפתה: בשעה שהיריב תוקף, הלוחם מתקיף במכה אחת במקום לעצור ואז להתקיף. כמו כן האמנות בעקרונותיה רוצה לחסוך מהלוחם התקפות שווא. כלומר, א'. להתחמק. ב'. אם אין ברירה - אז להתקיף ובעוצמה. למשל בכוח האגרוף ה'ארוך' הידוע בכוחו בשיטות הקונג פו, - ובעיקר בעגור לבן. א' ממאפייני לוחם העגור הוא להסתובב סביב היריב או לצדדיו.
שיטת העגור לבן נחשבת קשה ללמידה ודורשת זמן וסבלנות על מנת לשלוט בה. ייחודה הוא שהיא מערבת ט'אי צ'י טיבטי, צ'י קונג ומדיטציה.
מושגים בסיסיים ושיטות יסוד > תוכני לימוד

אגרופים: ארוכים וקצרים. 
בעיטות: גבוהות ונמוכות. 
עמידות והליכות - לבניית בסיס חזק, ליציבות ולתנועה. 
אחיזות ונעילות. 
תרגולים לחישול הגוף. 
תבניות בסיסיות: לבניית כוח וקואורדינציה. 
תבניות מתקדמות: אגרוף הכוכב הנופל (lau sing kune), אגרוף מעוף העגור (fei hok kune), אגרוף פרח השיזף (mui fa kune), אגרוף שרשרת הברזל (tit lin kune), אגרוף חמש החיות (ng yen kune), אגרוף זריחת השמיים (tin gong kune), אגרוף שומר הבודהא (low horn kune), אגרוף שמונת בני האלמוות (ba sim kune) ועוד. 
כלי נשק (סיניים): מקל ארוך, חנית, חרב רחבה, חרב פיפיות, חרב גנרל קוואן, חרבות פרפר, חותך רגלי סוסים ועוד. 
קרבות מגע מלא: שיעורי לחימה וקרבות מגע מלא.
ראו גם

אמנויות לחימה הודיות
אמנויות לחימה סיניות
אמנויות לחימה טיבטיות
כוח צ'י
ט'אי צ'י טיבטי
צ'י קונג