stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'וליה גרנן
לאחר המרידה

גרנן נלקחה בשבי יחד עם המורדים מרחוב מור. את הלילה הראשון העבירו בגן הסמוך, ואחר כך נלקחו למחנה ריצ'מונד, ומשם נכלאו בכלא קילמיינהאם עם שאר הנשים שנעצרו במרידה, מעל 70 במספרן. בעת שהייתן שם, שמעו את ההוצאות להורג מחצר הכלא. הסוהרת הראשית סיפרה להן שמדובר בקרבות מתמשכים. הן שוחררו ב-9 במאי. גרנן המשיכה את עבודתה בקומן נה מאן, וכך גם אופרל. שתי הנשים המשיכו לשמש כשליחות במהלך מלחמת העצמאות האירית, ולאחר חתימת האמנה האנגלו-אירית, הן היו בצד שנגד האמנה, והמשיכו לפעול למען עצמאות אירית במלחמת האזרחים.
כשפעילים רפובליקנים נאספו ונכלאו על ידי ממשלת מדינת אירלנד החופשית במלחמת האזרחים, בנות הזוג גייסו כספים לסיוע המשפחות. הן המשיכו לפקוד אירועים רפובליקנים. לבסוף, בשנת 1933 הן התפטרו מקומן נה מאן, בתחושה שהארגון שינה כיוון מאמונותיהן. הן המשיכו לתמוך בצבא הרפובליקני האירי באירועי הגבול של השנים 1956–1962. בשל תפקידה כמוסרת פקודות הכניעה, אופרל הייתה יותר מוכרת בקאנון הרפובליקני, אך ברוב תחומי הפעילות השתיים עבדו יחדיו. גרנן עבדה לפרנסתה במגוון עבודות, כולל במפעל הפיס ובתור פרוונית. היא ואופרל חיו יחדיו כל חייהן, בבית ברחוב לוור מאונט.
ג'וליה גרנן נפטרה בדבלין ב-6 בינואר 1972, בגיל 87, ונקברה לצד אופרל, אשר נפטרה בשנת 1957, בחלקה הרפובליקנית בבית הקברות גלאסנווין.
לקריאה נוספת

Brian Feeney (2 במאי 2014). Seán MacDiarmada: 16Lives. O'Brien Press. pp. 187–. ISBN 978-1-84717-653-0. {{cite book}}:  (עזרה)
Brian Barton (1 בדצמבר 2013). The Secret Court Martial Records of the 1916 Easter Rising. History Press. pp. 410–. ISBN 978-0-7509-5905-6. {{cite book}}:  (עזרה)
הערות שוליים

↑  "Census return Hasting Street". 1911.
↑  Frances Clarke and James Quinn (2015). "O'Farrell, Elizabeth" (PDF). Dictionary of Irish Biography.
↑  Gene Kerrigan (22 באוקטובר 2015). The Scrap. Transworld. pp. 152–. ISBN 978-1-4735-4040-8. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Miss Elizabeth O'Farrell's Story of the Surrender". 1916 Rebellion Museum.
↑  Celine Naughton (10 בדצמבר 2015). "Sisters in arms during the Rising". Irish Independent. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 2921159820940314000005   WorldCat (עם VIAF): 2921159820940314000005
אנמארי שוורצנבך

| --- | --- |

 לידה:  23 במאי 1908 ציריך, שווייץ 
 פטירה:  15 בנובמבר 1942 (בגיל 34) Sils im Engadin/Segl, שווייץ 
 מדינה:  שווייץ 
 השכלה:  אוניברסיטת ציריך 
 בן או בת זוג:   Anita Forrer  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
אנמארי מינה רנה שוורצנבך (בגרמנית: Annemarie Minna Renée Schwarzenbach;‏ 23 במאי 1908 – 15 בנובמבר 1942) הייתה סופרת, עיתונאית וצלמת שווייצרית.
ראשית חייה והשכלתה

אנמארי שוורצנבך נולדה בציריך, שווייץ. כשהייתה בת ארבע, עברה המשפחה לאחוזת בוקן בהורגן, ליד אגם ציריך, שם גדלה. אביה, אלפרד שוורצנבך, היה איש עסקים אמיד בתעשיית המשי, ואמה הייתה רנה שוורצנבך-וילה, ביסקסואלית, בתו של הגנרל השווצרי אולריך וילה, מצאצאי האצולה הגרמנית.
מגיל צעיר שוורצנבך סיגלה לעצמה לבוש וקוד התנהגות גברי, בעידודה של אמה. בבגרותה, היו לעיתים קרובות פונים אליה כאל גבר צעיר. על פי ספר המסע של אלה מאילארט, שנסעה עם שוורצנבך לקאבול, האחרונה נהנתה שפנו אליה בלשון זכר.
שוורצנבך למדה בבית ספר פרטי בציריך ומגיל צעיר שאפה להיות סופרת. את לימודיה האקדמיים עשתה בציריך ובפריז, וקיבלה את הדוקטורט שלה בהיסטוריה מאוניברסיטת ציריך בגיל 23. היא התחילה לכתוב בעודה סטודנטית. זמן קצר לאחר שסיימה את לימודיה היא פרסמה את הרומן הראשון שלה "Freunde um Bernhard" ("חברים מסביב לברנהרד"), שקיבל ביקורות טובות.
חיים בברלין

בשנת 1930 היא פגשה את אריקה מאן ובין השתיים התפתח קשר רומנטי קצר, אחריו נשארו חברות. לאחר הפרידה, שוורצנבך נשארה בברלין ומצאה נפש תאומה בקלאוס, אחיה של אריקה, ומשפחת מאן הפכה למשפחה מורחבת לשוורצנבך. היא וקלאוס החלו להשתמש בסמים יחד. שוורצנבך חיה חיים סוערים בברלין (בשכונת וסטנד) לקראת סופה של רפובליקת ויימאר. חברתה השחקנית, רות לנדסהוף, סיפרה: "היא חיה על הקצה, שתתה יותר ומידי מעולם לא הלכה לישון לפני עלות השחר". היה לה יופי אנדרוגיני שמשך אליה גברים וגם נשים.
ב-1932 שוורצנבך תכננה נסיעה ארוכה לפרס במכונית יחד עם קלאוס, אריקה מאן, וחבר ילדות של האחים מאן, האמן ריצ'רד הלגרטן. ערב לפני היציאה למסע, ב-4 במאי, הלגרטן, שסבל מדיכאון, ירה בעצמו. החבורה ביטלה את הטיול ונסעה בהמשך החודש לוונציה.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, החיים הבוהמניים בברלין הסתיימו ומשפחתה של שוורצנבך לחצה על עליה לחזור לשווייץ. כמה מחברי משפחתה הזדהו עם הימין הקיצוני השווייצרי ותמכו בגרמניה הנאצית, דבר שיצר מתיחות עם בין שוורצנבך ומשפחתה. הוריה הפצירו בה לוותר על הידידות שלה עם האחים מאן ולא להתנגד (ואף לתמוך) בהיטלר. היא ביטלה הצעה זו על הסף משום שהייתה מחויבת לתנועה האנטי-פשיסטית ומעגל מכריה כלל יהודים ופעילים שברחו מגרמניה בגלל השקפותיהם הפוליטיות. החל ממאי 1933 היא סייעה כלכלית לקלאוס מאן להוציא לאור כתב עת ספרותי באמסטרדם, "Die Sammlung". השילוב בין הסכסוך שלה עם משפחתה, המאבק המתמשך שלה בדיכאון, והתמכרויותיה, היו בין הגורמים המאיצים שהובילו לניסיון ההתאבדות הראשון שלה.
שוורצנבך בתרבות

המראה הייחודי, האנדרוגיני, של שוורצנבך הותיר רושם על החוגים האינטלקטואליים שבהם הסתובבה. הסופר תומאס מאן, שילדיו היו ביחסי חברות עם שוורצנבך, כינה אותה "מלאך מושחת". היא הייתה גם השראה לסופרת האמריקאית קארסון מקאלרס שכעבור שבעים שנה תכתוב סוזן וגה, את השיר "מאהבת, אהובה" בהשארת הרגשות המורכבים של מק'קלרס לשוורצנבאך ("כולם רוצים אותך / כולם אוהבים אותך / איך אני יכול להתחרות?").
ב-1933 בעת טיול משותף לספרד, הצלמת מריאן ברסלאואר, צילמה את הפורטרטים שתרמו להחזרתה של שוורצנבאך למודעות הציבורית בשנות ה-90.
ב-15 בנובמבר 2017, שחררה הספרייה הלאומית השווייצרית מעל ל-3,000 תמונות של שוורצנבאך ברישיון חופשי.
מעצבת האופנה, קלייר וויט קלר, עיצבה את קולקציית הקיץ 2019 לנשים של בית האופנה הצרפתי ז'יבנשי בהשראתה של שוורצנבאך.
ספריה שתורגמו לעברית

לראות אישה / אנמארי שוורצנבך; מגרמנית: גדי גולדברג. הוצאת תשע נשמות, 2016. (הספר בקטלוג ULI)
נובלה לירית / אנמארי שוורצנבך; מגרמנית: שירי שפירא. הוצאת אפרסמון, 2019. (הספר בקטלוג ULI)
חוג החברים של ברנהרד / אנמארי שוורצנבך; מגרמנית: חנה לבנת. הוצאת רימונים, 2020.
אמנדה לפור

| --- | --- |

אמנדה לפור, 2014
 לידה:  21 בנובמבר 1967 (בת 57) סידר גרוב, ניו ג'רזי, ארצות הברית
 מוקד פעילות:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1989
 עיסוק:  זמרת, דוגמנית, ידוענית, אמנית פרפורמנס
 סוגה:  פופ, דאנס, טראנס
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 amandalepore.net
 פרופיל ב-IMDb
 
אמנדה לפור (באנגלית: Amanda Lepore, נולדה ב-21 בנובמבר 1967) היא סלבריטאית, דוגמנית, זמרת ואמנית פרפורמנס טרנסג'נדרית אמריקאית.
בשנות התשעים השתייכה לפור לחבורת ה-"קלאב קידס" בניו יורק. במשך השנים הופיעה בפרסומות עבור חברות רבות, וגם הייתה נושא קבוע בעבודתו של הצלם דייוויד לה-שאפל ושימשה כמוזה שלו, כמו גם באלה של צלמים רבים אחרים, כמו טרי ריצ'רדסון ורובן ון שאלם. היא השתתפה בתערוכתו של לה-שאפל "אמנים וזונות 1985-2005" בניו יורק, שעסקה במציצנות, ובה היא "גרה" בתוך תפאורה בגודל אמיתי.
בשנת 2011 הוציאה לפור את אלבום הבכורה שלה, I...Amanda Lepore. ארבע שנים לאחר מכן, הוציאה את אלבומה השני, I...Amanda Lepore – Make over sessions. במשך השנים השתתפה בווידאו קליפים של שירים רבים בהם, "Cotton Candy", "Marilyn", "Get Into It", "Turn Me Over", "Doin It My Way", "Doin It My Way", "Nerves of Steel".
ביוגרפיה

לפור נולדה בשנת 1967 וגדלה בקהילת מחוז אסקס בסידר גרוב, ניו ג'רזי. אביה היה מהנדס כימיה ממוצא איטלקי, ואימה הייתה עקרת בית ממוצא גרמני. אימה סבלה מסכיזופרניה ובילתה זמן ניכר במוסדות לחולי נפש. יש לה אח אחד גדול.
לפור כתבה מאוחר יותר: "מאז שאני זוכרת את עצמי, ידעתי שאני ילדה. לא הבנתי למה ההורים שלי הלבישו אותי בבגדי בנים. חשבתי שהם היו משוגעים." בשנות נעוריה המוקדמות שלה, לפור החלה להכין תלבושות עבור חברה טרנסג'נדרית שלה, בתמורה להורמונים נקביים. היא כבר הייתה מבודדת מהסובבים אותה. בשלב זה, הוריה משכו אותה מבית הספר הציבורי שבו למדה ושכרו עבורה מורה פרטי. הם לקחו אותה לפסיכולוג, שסייע לה בהשגת מרשם לטיפול הורמונלי.
כשהייתה בת 17, בניצול פרצה משפטית, לפור התחתנה עם גבר בעל חנות ספרים. לאחר מכן הותר לה לעבור ניתוח לשינוי מין, שבוצע בגיל 19 ביונקרס, ניו יורק. מאוחר יותר, לפור עזבה את בעלה, וב-1989 עברה לגור בעיר ניו יורק.
בתחילת שנות ה-1990, לפור ניסתה לבסס את עצמה כדמות בולטת בחיי הלילה של ניו יורק, כולל חברות ב"קלאב קידס". היא התפרנסה מעבודה במכון יופי, וכשולטת (בסד"מ), ואחר כך כאשת מכירות למותג הקוסמטיקה "פטרישיה פילד". היא החלה לשתף פעולה עם הצלם דייוויד לה-שאפל לאחר שנתקלו זה בזה בבר בניו יורק. בסופו של דבר היא התפרסמה בעולם כמוזה שלו.
דוגמנות ומשחק

לפור הופיעה במגזיני אופנה שונים, כולל פלייבוי צרפת, פוניטייל, דאמנם וטוש וכן על עטיפות אלבומי מוזיקה. משנת 1998 ועד היום, לפור הופיעה בתפקידי אורח בכמה סרטים אמריקאיים, כמו הקומדיה "זולנדר" (2001) וסרט ההמשך של "עוד סרט גאה" (2008). ניתן לראותה גם בהופעת אורח בקליפים של אמנים בהם אלטון ג'ון, "The Dandy Warhols" וגרייס ג'ונס. לפור מופיעה בקליפים רבים של קאזוול.
כמו כן, לפור שימשה כמובילת מצעד הגאווה של סידני באוסטרליה (המרדי גרא) ב-2010.
קריירה מוזיקלית

הסינגל הראשון שלה, "Deeper", מ-2003, הוא שיר טראנס-דאנס שנכתב על ידי ליידי באני, דראג קווין ממובילות הויגסטוק. בשנת 2005 לפור הוציאה את אלבומה הראשון, Introducing... Amanda Lepore וב-2007 שני אלבומי רמיקסים.
בשנת 2006 לפור שרה את שיר הנושא בסרט "עוד סרט גאה", "I Know What Boys Like", וב-2008 ביצעה את שיר הנושא של סרט ההמשך "עוד סרט המשך גאה".
בשנת 2007 לפור השתתפה בסיבוב ההופעות של מופע הצדקה "צבעים אמיתיים" בצפון אמריקה, בחסות ערוץ הטלוויזיה האמריקאי לוגו טי-וי, בהנחיית הקומיקאית מרגרט צ'ו ובכיכובה של סינדי לאופר. סיבוב ההופעות נועד לגייס תרומות לארגוני הלהטב"ק: הקמפיין לזכויות אדם (HRC), פּי-פלאג וקרן מת'יו שפרד; וכלל את האמנים: אירייז'ר, דבי הארי, הגוסיפ, רופוס ויינרייט, הדרזדן דולס, המיסשייפס, רוזי אודונל, אינדיגו גירלז ועוד.
בשנת 2011 הופיעה עם אלבומה הראשון באורך מלא, I...Amanda Lepore.
בשנים 15–2013 ביצעה פרויקטים מוזיקליים נוספים, ביניהם הקלטת גרסה משלה לשיר של מרילין מונרו, כיכוב בשיר וקליפ של מלכת הדראג שרון נידלס ושיתוף פעולה עם המוזיקאי ממוצא בולגרי אלק סנדר. ב-31 ביולי 2015, לפור הוציאה את אלבום הרמיקסים I... Amanda Lepore - Make over sessions. האלבום כלל שני תקליטורים דיגיטליים, ובהם מיטב הרמיקסים מאלבומה שיצא ארבע שנים קודם לכן. ב-8 בדצמבר 2017, יצא "Buckle Up", הסינגל הראשון מהמיני-אלבום החדש שלה, Lepore, שיצא ב-16 בפברואר 2018. המיני-אלבום כולל שלושה שירים חדשים נוספים, וביניהם גרסה לשיר "The Jean Genie" של דייוויד בואי.
סחורה

באוקטובר 1999 הוציאה סווטש את "Time Tranny", שעון שעוצב על ידי דייוויד לה-שאפל עם פניה של לפור, המציג סדק מודפס על זכוכית ופסים משיש כרקע. גרסה שנייה אינה מציגה זכוכית סדוקה ורקע של פסים כחול וצהוב.
באפריל 2006 השיקה צעצועים של אינטגריטי בובה של אמנדה לפור שהופקה על ידי האמן ומעצב אופנה היפני, ג'ייסון וו כתרומת צדקה למאבק במחלת האיידס.
לפור מחזיקה בקו קוסמטיקה בשותפות עם "CAMP Cosmetics", המכונה "Collection Lepore", לצד בושם ייחודי.
סחורה > ספריה

ב-18 באפריל 2017, לפור הוציאה ספר אוטוביוגרפי בשם "Doll Parts" (חלקי בובות), שכתבה במשותף עם תומאס פלאנרי ג 'וניור. הספר כולל, בין היתר, תצלומים רבים של לפור שצולמו על ידי צלמים שונים, וביניהם דייוויד לה-שאפל, טינה פול, ג'וזף ג'סו, רוב לבואו וג'ואי פלסטה.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2011: I...Amanda Lepore
2015: I...Amanda Lepore – Make over sessions
דיסקוגרפיה > אלבומים אחרים - אוספים

2005: Introducing... Amanda Lepore
2007: My Pussy
2008: Fierce Pussy (The Remix Album)
2010: Cazwell and Amanda
2018: .Lepore
וידאוגרפיה

| שנה | כותרת | אמן | מפיק |
| --- | --- | --- | --- |
| 2009 | "Cotton Candy" | אמנדה לפור בשיתוף עם קזוול | בק סטופאק |
| 2010 | "Marilyn" | קזוול בשיתוף עם אמנדה לפור | ליאו הררה |
| 2010 | "Get Into It" | קזוול בשיתוף עם אמנדה לפור | מרקו אובנדו |
| 2011 | "Turn Me Over" | אמנדה לפור | מרקו אובנדו |
| 2011 | "Doin It My Way" |  | מרקו אובנדו |
| 2012 | "Doin It My Way" Remix |  | סיד ליסיס |
| 2020 | "Nerves of Steel" | אירייז'ר | בראד האמר |
הערות שוליים

↑  The Associated Press January 9, 2017, 17 arrested over Kardashian West jewelry heist in Paris, Macleans.ca, ‏2017-01-09 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16573793s (data)  ISNI: 0000 0003 6606 0797  LCCN: no2017051679  MusicBrainz: 7a82c77c-d013-4285-9a79-1d678c69fec9  VIAF: 232412920   WorldCat (עם VIAF): 232412920 
לפור בהופעתה במונטריאול, קנדה 2006
לפור בווינה, אוסטריה, 2013
בת' אליוט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1950 (בת 75 בערך) 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 עיסוק:  הדרתה ממרחבים פמיניסטית בשנות ה-70 בשל היותה טרנסג'נדרית
 
בת' אליוט (באנגלית: Beth Elliott; נולדה ב-1950) היא זמרת פולק לסבית טרנסג'נדרית אמריקאית, פעילה חברתית וסופרת. בתחילת שנות ה-1970 הייתה אליוט חלק מארגון בנותיה של ביליטיס ומעורבת בכנס הלסביות של החוף המערבי בקליפורניה. היא הפכה לדמות שנויה במחלוקת כאשר חברות קבוצות אלה החליטו שהיא לא נחשבת כאישה והדירו אותה.
בנותיה של ביליטיס

אליוט שימשה כסגנית נשיאת פרק סן פרנסיסקו של ארגון הלסביות הפוליטי בנותיה של ביליטיס בשנים 1971 ו-1972, במהלכן שימשה גם כעורכת הביטאון של הפרק, Sisters. כשהיא הצטרפה לראשונה ב-1971, זכותה להיות בארגון עורר ויכוח סוער, בגלל המגדר בו זוהתה בלידתה. היא התקבלה לארגון, ושירתה בו עד סוף 1972 אז היא הואשמה בטרדה מינית על ידי חברתה לשעבר, הלסבית הבדלנית ופעילה אנטי-טרנס בוו ג'ו וון דורה, מה שהוביל להצבעה שהכריעה בנושא. התוצאה הייתה 35 ל-28 נגד הכללתה של אליוט, או כל אישה טרנס אחרת בקבוצה. כאשר דל מרטין הודיעה על תוצאות ההצבעה, צוות המערכת של Sisters יצאו כולן, ואף עזבו את הארגון בעקבות עוזב את הקבוצה בעקבות ההחלטה.
כנס הלסביות של החוף המערבי

בת' אליוט המשיכה את מעורבותה בתנועת הנשים כשעזרה להקים ולארגן את כנס הלסביות של החוף המערבי שהתקיים באפריל 1973. היא הייתה בוועדה המארגנת, והתבקשה להופיע בתור זמרת בכנס עצמו. אך בלילה הראשון של הכנס, כשעלתה לבמה, היא נתקלה באופוזיציה אלימה. קבוצת לסביות בדלניות, The Gutter Dykes (דייקיות הביבים), ארגנו קמפיין וחילקו עלונים במחאה על השתתפותה של אליוט, בטענה שהיא גבר, והן ניגשו לבמה באופן מאיים. מופיעות אחרות, ג'ין קורדובה, רובין טיילר, ופטי הריסון, הצהירו כי הן הגיבו להגנתה של אליוט והביאו להכרה בצורך להצביע אם אליוט תוכל להמשיך ולהופיע. על פי רובין טיילר, המתנגדות אף עלו על הבמה כדי להכות את אליוט, והיא נפגעה על ידן. זה לקח יותר משעה לספור את 1,300 הקולות, בערך, של המשתתפות בכנס, ובתוצאה הסופית, שני שלישים הצביעו לטובת הופעתה של אליוט. אליוט הופיעה בסט קצר ואז עזבה את הכנס.
למחרת, כשעלתה לבימה הנואמת המרכזית רובין מורגן, היא נתנה נאום אותו שינתה לאחר אירועי הלילה הקודם. בנאום, שכותרתו "לסביות ופמיניזם: מילים נרדפות או סתירות?" מורגן כינתה את אליוט "פורץ זכר טרנסווסטיט", וכשהיא משתמשת בשמות גוף זכריים, האשימה אותה כ"אופורטוניסט, מסתנן, ומשחית עם מנטליות של אנס".
אחרי הכנס

התקרית בכנס, שהיה האירוע הלסבי הגדול ביותר עד אותה העת, השאירה את חותמה. לא רק שאליוט צולקה רגשית וחברתית, אלא גם הופצו חומרים בגנותה בקרב הרשתות העממיות הלסביות, ומשם התחיל הדימוי של "הטרנס האנס", אשר הפך לחלק בסיסי מגישות טרנספוביות עד היום. האירוע היה הפעם הראשונה שבו פמיניסטיות רבות נתקלו בשאלת זהותן של נשים טרנסג'נדריות והיכללותן בתנועה. אליוט נותרה מנודה ממרבית הקהילות הלסביות ושל תנועת הנשים בשל המחלוקת שעוררה הסוגיה בקרב פמיניסטיות.
המשך חייה וקריירה

מאז אמצע שנות ה-1970, בת' אליוט כותבת ומפרסמת רבות בנושא ביסקסואליות, פמיניזם, תנועת האיידס, פמיניזם סקס-פוזיטיב, ונושאים טרנסג'נדריים. בנוסף, אליוט חיברה מספר ספרים, ביניהם ספר זיכרונותיה משנת 1996, Mirrors: Portrait of a Lesbian Transsexual, שתואר כ"קלאסיקה בהיסטוריה הספרותית הלסבית פמיניסטית וכן הטרנסג'נדרית/טרנסקסואלית" על ידי עיתון Bay Area Reporter. במהדורה מחודשת של הספר ב-2011, היא הוסיפה מבוא, אחרית דבר, ופרק על החוויה שלה בכנס הלסביות של החוף המערבי. היא גם המחברת של רומן המדע הבדיוני, Don’t Call it “Virtual”, אשר יצא בשנת 2003.
היא מעורבת באקטיביזם פוליטי למען זכויות להט"ב, וייסדה את מועדון הלהט"ב על שם אליס ב. טוקלאס בסן פרנסיסקו. היא נבחר כחברת מועצת המנהלים של הוועדה לרפורמה בחוקי המין של קליפורניה, אשר, בשנת 1975, תמכה בביטול החוק נגד מעשי סדום (משכב זכר) בקליפורניה.
אליוט זמרת פולק מאז שנות ה-1960 המאוחרות, והייתה פעילה בסצנת המוזיקה ההיפית של הייט-אשבורי בשנות ה-1970. האלבום האחרון שלה יצא בהוצאה עצמאית ב-2005, בשם Buried Treasure.
הערות שוליים

↑  Stryker, Susan (2008). "Transgender History". Seal Press. pp. 102–104.
↑  Meyerowitz, Joanne J. (2009). How Sex Changed: A History of Transsexuality in the United States. Harvard University Press. pp. 259–260. ISBN 978-0-674-04096-0.
↑  Gallo, Marcia. "Different Daughters: A History of the Daughters of Bilitis and the Rise of the Lesbian Rights Movement". Seal Press, 2006. pp. 190–191.
↑  "1973: West Coast TERFs". The Terfs. 12 באוקטובר 2013. {{cite web}}:  (עזרה); provides context on the accusations
↑  Elliott, Beth; Nettick, Geri (2011). "Mirrors: Portrait of a Lesbian Transsexual". CreateSpace Independent Publishing Platform.
↑  Clendinen, Dudley; Nagourney, Adam (2013). "Out For Good: The Struggle to Build a Gay Rights Movement in America". Simon and Schuster. pp. 164–167.
↑  Williams, Cristan (2014). "That time TERFs beat RadFems for protecting a trans woman from their assault". The Transadvocate.
↑  Erickson-Schroth, Laura (2014). "Trans Bodies, Trans Selves: A Resource for the Transgender Community". Oxford University Press. p. 518.
↑  Pomerleau, Carlos (2013). "Califia Women: Feminist Education against Sexism, Classism, and Racism". University of Texas. pp. 28–29.
↑  Robin Morgan, “Keynote Address” Lesbian Tide. May/Jun73, Vol. 2 Issue 10/11, p30-34 (quote p 32); additional coverage in Pichulina Hampi, Advocate, May 9, 1973, issue 11, p. 4
↑  Sides, Josh (2009). "Erotic City: Sexual Revolutions and the Making of Modern San Francisco". Oxford University Press. pp. 120–122.
↑  "Feminists Who Changed America, 1963–1975". University of Illinois Press. 17 באפריל 2015. p. 133. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Cassell, Heather (25 באוגוסט 2011). "Telling tales of lesbian trans history". The Bay Area Reporter. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Don't call it "virtual"". World Cat.
↑  "Buried Treasure". CD Baby.
ברברה האמר

| --- | --- |

 לידה:  15 במאי 1939 הוליווד, קליפורניה, ארצות הברית 
 פטירה:  16 במרץ 2019 (בגיל 79) מנהטן, ארצות הברית 
 שם לידה:  Barbara Jean Hammer 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1968 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו (1963)  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1961)  אוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו (1975)  אוניברסיטת סן פרנסיסקו  Cinema Department at San Francisco State University 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (2013)  פרס ג'ודי גרהן (2011)  פרס למדא לספרות 
 http://www.barbarahammerfilms.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
ברברה האמר (באנגלית: Barbara Hammer;‏ 15 במאי 1939 – 16 במרץ 2019) הייתה יוצרת סרטים אמריקאית פמיניסטית הידועה על היותה אחת החלוצות בתחום הסרט הלסבי, אשר הקריירה שלה התנהלה לאורך למעלה מ-40 שנה. האמר ידועה על תרומתה ביצירת סרטים ניסיוניים אודות התמודדותן של נשים עם מגוון בעיות כגון תפקידי מגדר, התמודדות עם תהליך הזיקנה וניהול מערכות יחסים לסביות, ואתגרים בנושאים הקשורים למשפחה.
ביוגרפיה

האמר נולדה בהוליווד, קליפורניה, והיכרותה עם תעשיית הקולנוע החלה בגיל צעיר, כיוון שסבה עבד כטבח הפרטי של במאי הקולנוע האמריקאי ד. וו. גריפית'.
ב-1961, פטיש סיימה את לימודי התואר הראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה של קליפורניה בלוס אנג'לס. את התואר השני בספרות אנגלית, היא קיבלה בשנת 1963. בתחילת 1970 היא למדה קולנוע באוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט. שם לראשונה היא התוודעה לסרטה של מאיה דאראן, Meshes of the Afternoon, שהיווה עבורה השראה ליצור סרטים ניסיוניים אודות חייה הפרטיים.
ב-1974, האמר הייתה נשואה ועבדה כמרצה במכללה הקהילתית בסנטה רוזה, קליפורניה. באותה תקופה, היא יצאה מהארון אודות היותה לסבית, בעקבות שיחה עם אחת הסטודנטיות מקבוצה פמיניסטית. לאחר שהתגרשה מבעלה, היא " יצאה לדרך עם האופנוע שלה ומצלמה מסוג סופר-8." באותה שנה היא צילמה את סרטה Dyketatics אשר נחשב לאחד מהסרטים הלסביים הראשונים. היא סיימה את התואר השני בקולנוע שקיבלה מאוניברסיטת סן פרנסיסקו.
ב-1992 יצא לאקרנים סרטה הראשון, אשר היה סרט ניסיוני, דוקומנטרי בשם "נשיקות חנקתי". שנה לאחר מכן, הסרט היה מועמד לפרס חבר המושבעים בפסטיבל הסרטים. הסרט זכה ב"פרס דוב הקוטב" של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין וכן בתואר הסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס פרסי Internacional de Cine Realizado שנערך במדריד.
ב-1997 האמר סיימה את תואר הפוסט-מאסטר בחקר המולטי מדיה במכון האמריקאי לקולנוע.
בשנת 2000 היא קיבלה את פרס Moving Image מהקרן הלאומית של ארצות הברית Creative Capital. בשנת 2013 האמר הייתה לחברה ב-קרן גוגנהיים.
היא זכתה ב"פרס שירלי קלארק אוונגרד" הראשון שלה באוקטובר 2006, זו השנה שגם הוענק לה "פרס נשים בקולנוע" מפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של סנט לואיס. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 2009, היא זכתה בפרס טדי עבור הסרט הקצר הטוב ביותר עם סרטה "סוס זה לא מטאפורה" מפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בשנת 2010, האמר הוציאה לאור את האוטוביוגרפיה שלה "HAMMER! Making Movies Out of Sex and Life", העוסק בסיפור חייה ובפילוסופית האומנות שלה.
האמר הייתה מרצה לקולנוע ב"מוסד האקדמי האירופאי" אשר בSaas-Fee, שווייץ.
נפטרה ב-16 במרץ 2019.
סגנון והישגים

סרטה של האמר, Dyketactics המחיש את חשיבות הגוף הנשי בעבודתה כיוצרת. הוא צולם בשני חלקים. בראשון, הוא מתאר קבוצת נשים עירומות המתאספות בכפר על מנת לבלות יחדיו בריקוד, רחיצה משותפת, נגיעה הדדית, ויצירת אינטראקציה עם הסביבה.  בחלקו השני של הסרט, פטיש עצמה צולמה כשהיא חולקת רגע אינטימי עם אישה אחרת בבית פרטי. הסרט נועד להעביר מסר על כך שניתן ליצור סרט ארוטי בסגנון שונה מזה היה נהוג בתעשיית הסרטים האירוטיים בזרם המרכזי וההטרוסקסואלי באותה תקופה.
בסרטיה המוקדמים האמר הציגה דימויים מהטבע כגון עצים ופירות, אשר סימלו את הגוף הנשי.
אופי וסגנון זה של סרטיה זכה לתגובות מעורבות. בסקירה של סרטיה Women I Love (נשים שאני אוהבת) (1976) ואת Double Strength (כוח כפול) (1978), מבקר הקולנוע, אנדריאה וייס, ציין "זה הפך לאופנתי לנשים של גופים המיוצגים על ידי חתיכות של פרי," ביקורת פטיש "אימוץ גברי רומנטי להציג נשים".
פילמוגרפיה

(Schizy (1968
(Barbara Ward Will Never Die (1969
(Traveling: Marie and Me (1970
(The Song of the Clinking Cup (1972
(I Was/I Am (1973
(Sisters! (1974
(A Gay Day (1973
(Dyketactics (1974
(X (1974
(Women's Rites, or Truth is the Daughter of Time (1974
(Menses (1974
(Jane Brakhage (1975)
(Superdyke (1975)
(Psychosynthesis (1975
(Superdyke Meets Madame X (1975
Moon Goddess (1975) – with G. Churchman
(Eggs (1972
(Multiple Orgasm (1976
(Women I Love (1976
(Stress Scars and Pleasure Wrinkles (1976
(The Great Goddess (1977
(Double Strength (1978
(Home (1978
(Haircut (1978
(Available Space (1978
(Sappho (1978
(Dream Age (1979
(Lesbian Humor: Collection of short films (1980–1987
(Pictures for Barbara (1980
(Machu Picchu (1980
(Natura Erotica (1980
(See What You Hear What You See (1980
(Our Trip (1981
(Arequipa (1981
(Synch-Touch (1981
(The Lesbos Film (1981
(Pond and Waterfall (1982
(Audience (1983
(Stone Circles (1983
(New York Loft (1983
(Bamboo Xerox (1984
(Pearl Diver (1984
(Bent Time (1984
(Doll House (1984
(Parisian Blinds (1984
(Tourist (1984–85
(Optic Nerve (1985
(Hot Flash (1985)
(Would You Like to Meet Your Neighbor? A New York Subway Tape (1985
(Bedtime Stories (1986
(The History of the World According to a Lesbian (1986
(Snow Job: The Media Hysteria of AIDS (1986
(No No Nooky T.V. (1987
(Place Mattes (1987
(Endangered (1988
Two Bad Daughters (1988)
(Still Point (1989
(T.V. Tart (1989)
(Sanctus (1990
(Vital Signs (1991
(Dr. Watson's X-Rays (1991
(Nitrate Kisses (1992
(Out in South Africa (1994
(Tender Fictions (1996
(The Female Closet (1997
(Devotion: A Film About Ogawa Productions (2000
History Lessons (2000)
(My Babushka: Searching Ukrainian Identities (2001
(Resisting Paradise (2003
(Love/Other (2005
(Fucking Different New York (2007) (segment "Villa Serbolloni"
A Horse is not a Metaphor (2009)(Teddy Award
(Generations (2010
(Maya Deren's Sink (2011
(Welcome to this House (2015