stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המגדל האפל (סדרת ספרים)
ספרי הסדרה > המכשף והבדולח

הסיפור ממשיך כאשר הקא-טט נמצאים עדיין על בליין, ומנסים לחוד לו חידות כדי להביס אותו. לבסוף אדי מביס אותו על ידי סיפור חידות מצחיקות ולא הגיוניות, והם יורדים בתחנת טופיקה, קנזס.
כמעט כל הספר מתרחש בלילה אחד על אי-תנועה בקנזס בעולם אחר לגמרי, שם רולנד מספר לחבריו את סיפורו. הוא מספר להם על הרפתקאותיו שלו ושל חבריו - קת'בארט אולגוד ואלן ג'ונס ועל מסעם לנסיכות מחיס במטרה להימלט מאנשיו של ג'ון פארסון. רולנד פוגש שם את סוזן דלגאדו, השניים מתאהבים ונפגשים בסודיות מאחורי גבם של חבריהם ודודתה של סוזן.
במחיס הם מגלים את התוכנית של ג'ון פארסון, ומנסים למנוע בעדו מלהשמיד את כל האזור בעזרת נפט שהוא שאב משדה הנפט הישן מחוץ לעיירה. הם מצליחים לפוצץ את הנפט ולגרום לכל אנשיו של פארסון להימלט ולהיהרג על ידי הדקיקון.
לעומת זאת, סוזן נתפסת על ידי אנשי העיירה, שהאשימו אותה ברצח ראש העיר, ושורפים אותה חיה יחד עם הבובות של חג הקציר.
הקא-טט המקורי של רולנד (המורכב מקאת'ברט, אלן ושימי - נער מפגר שפגשו במחיס) מצליחים למצוא את כדור הבדולח הוורוד - אחד משנים-עשר כדורי בדולח בעלי כוח הרסני.
לאחר שרולנד מספר את סיפורו, הם ממשיכים ומגיעים לארמון זכוכית, בו הם מוצאים את המכשף מרטן, הנודע גם בשם רנדל פלאג. הוא מצליח לברוח ללא פגע ומשאיר להם כדור בדולח ורוד, המראה לקא-טט את היום שבו רולנד הרג בטעות את אמו. רולנד מציע להם לעזוב את המסע עכשיו, כי כל חבריו מתים בסוף, אך הם מסרבים וחוזרים ללכת בדרך הקרן.
ספרי הסדרה > זאבי הקאלה

לאחר שברחו מארמון הזכוכית, הקא-טט של רולנד פוגש בקבוצת תושבים ואת האב קאלהאן, מהכפר קאלה ברין סטרוג'יס. הכפר צריך עזרה מהאקדוחנים, שכן פעם בדור פולשים לתוך הכפר קבוצה של אנשי-זאב משאון-הרעם, חוטפים ילד אחד מכל זוג תאומים (בקאלה כמעט כולם נולדים תאומים) ומחזירים אותו לאחר כמה חודשים פוּק - מוגבל מנטלית, עתיד לגדול לגודל עצום ולמות צעיר. הקא-טט מגיעים כחודש לפני שהזאבים עתידים לבוא.
האב קאלהאן, המופיע לראשונה בספר "סיילמ'ס לוט", מספר את סיפורו לאחר הקרב עם הערפד בארלו בסוף הספר. הוא סיפר שלאחר המפגש, הוא קיבל את היכולת לזהות שלושה סוגים של ערפדים, לפי ההילה שלהם. הוא מתחיל לחפש ולהרוג ערפדים 'סוג ג' במשך זמן מה, אך זה הפך אותו למטרה של אנשי התחתית. לבסוף הוא נפל למלכודת ומת, ובדומה לג'ייק, הוא הגיע לעולם של רולנד, בקאלה, ובידו שלוש-עשרה השחור - כדור הבדולח האחרון והמסוכן מכולם.
בעוד שהקא-טט של רולנד מנסה להתמודד עם הזאבים, הם מגלים בעיות נוספות: הברוא שגדל בבטן של סוזנה כלל לא אנושי, הכנופיה של בלאזר מאיימת על קלווין טאוור למכור את המגרש הריק בניו יורק, המגרש בו נמצא הוורד והדרך אל המגדל, ושלוש-עשרה השחור מתעורר לחיים בכנסייה של האב קלהאן, ועליהם להתמודד גם עם כוחו האדיר.
ספרי הסדרה > שירתה של סוזנה

הסיפור ממשיך מסופו של "זאבי הקאלה", כאשר אנשי המאני עוזרים לקא-טט לפתוח את הדלת שאין-שם ולחזור לעולם שלנו. הם מתפזרים במקומות ובזמנים שונים, כשלכל אחד מטרה אחרת בדרך להגיע אל המגדל.
סוזנה כלואה במוחה, לאחר שמיה - אישה לבנה ושדה לשעבר, אימו של הברוא - השתלטה על גופה. לאחר המעבר בדלת, סוזנה/מיה מגיעות לניו יורק של 1999. מיה מספרת לסוזנה שהיא עשתה עסקה עם וולטר, האיש בשחור, כדי להיות אנושית בתמורה ללידת הברוא.
טכנית, הברוא הוא הבן של סוזנה דין ורולנד דישיין - האקדוחן עצמו. אבל למיה לא אכפת, כי מלך הארגמן הבטיח לה שתוכל לקבל את הברוא, לפחות לתקופת הילדות המוקדמת שלו.
גם ג'ייק, אוי והאב קאלהאן מגיעים לניו יורק של 1999, והם מנסים למצוא את סוזנה/מיה, כדי להציל אותה ממיה, שרוצה להביא אותה לאיש בשחור כדי ללדת את הברוא. הם גם חושדים שהברוא יהיה סוג של מפלצת או שד, ובכך יפגע בסוזנה. הם מסתירים את שלוש-עשרה השחור בארונית במגדל הסחר העולמי (מגדלי התאומים), ובכך נרמז שהוא נהרס לאחר אירועי ה-11 בספטמבר.
רולנד ואדי מגיעים למיין של שנת 1977, במטרה להבטיח שהמגרש הריק יישאר בבעלות קלווין טאואר. טאואר מסתתר במיין מאנשיו של בלזאר, שמנסים להכריח אותו למכור להם את המגרש. במגרש כאמור, נמצא הוורד המהווה מעין גרסה של המגדל האפל בעולמינו.
כשהם מגיעים לשם, מגלים האקדוחנים שאנשיו של בלזאר ארבו להם, לאחר שמיה רמזה להם על מיקומם המשוער. לאחר שהם מביסים את אנשיו של בלזאר, בעזרתו של אדם מקומי, הם מגלים שסופר בשם סטיבן קינג גר בקרבת מקום. הם זוכרים את שמו מעותק של הספר "סיילמ'ס לוט" שמצאו והחליטו לבקר אותו. האקדוחן מהפנט את קינג, ומגלה שהוא לא אלוהים, אלא רק אמצעי להפצת סיפורו של המגדל האפל.
בינתיים מחליטים ג'ייק וקאלהאן לבצע מתקפה על "החזיר הערב", מסעדה מקומית שבה מוחזקת סוזנה עד ללידת הברוא.
ספרי הסדרה > המגדל האפל

הספר האחרון בסדרה הוא המשך ישיר של הספר הקודם - "שירתה של סוזנה".
ג'ייק וקאלהאן נלחמים ברשע בחזיר הערב, שמתגלה כמקום מרבצם של ערפדים. במקום נמצאות הרבה דלתות לעולמות אחרים. קאלהאן מקריב את עצמו כדי שג'ייק יוכל להמשיך ולחפש את סוזנה.
מיה, שעכשיו גופה מופרד מזה של סוזנה, יולדת את הברוא - מורדרד דישיין. מורדרד הוא גם בנו של מלך הארגמן, כך שלאחר שהוא נולד הוא משנה צורתו לעכביש וטורף את אימו. סוזנה לא הצליחה להרוג את מורדרד, אבל חיסלה את אנשיו של מלך הארגמן, נמלטה והתאחדה עם ג'ייק.
לאחר שמורדרד מתחמק מהתקפתה של סוזנה, הוא עוקב אחרי הקא-טט לאורך כל הדרך ומשנה את צורתו בשעת צורך. מורדרד פוגש את האיש בשחור (וולטר) והוא מסביר כיצד הערים על רונלד במפגש ביניהם שמתואר בספר הראשון וגרם לו להאמין שהוא מת. ולאחר שיחה קצרה מורדרד טורף את האיש בשחור.
רולנד ואדי חוזרים ממיין לפדיק, ושם מתאחדים עם שאר הקא-טט. עכשיו הם חייבים לעצור את השוברים, אנשים בעלי כוחות מיוחדים שנחטפו מהעולם שלנו ומנוצלים על ידי מלך הארגמן לשבירת הקרניים, במטרה להפיל את המגדל האפל. הוא מאמין שכאשר המגדל יפול, הוא ישלוט בכאוס ויהיה שליט כל העולמות.
בעזרת טד בראוטיגן ודינקי ארנשאו, הם משחררים את השוברים, אבל אדי נפצע קשה בקרב, ולבסוף מת. רולנד מתאבל זמן קצר, ואז חוזר למיין יחד עם אוי וג'ייק, כדי להציל את סטיבן קינג ממוות בתאונת דרכים. ג'ייק דוחף את קינג מהדרך, אך נדרס בעצמו. רולנד, שבור לב לאחר שאיבד את האדם שאהב יותר מכל, קובר את ג'ייק וחוזר יחד עם אוי לסוזנה.
בדרכם הם פוגשים את פטריק דנוויל, המוחזק על ידי ערפד בשם דאנדלו. הם משחררים את פטריק ומגלים שיש לו כישרון מדהים: כל ציור שהוא מצייר הופך לאמיתי. הוא מצייר דלת לסוזנה, והיא חוזרת לניו יורק, שם היא פוגשת גרסה שונה של אדי וג'ייק.
מורדרד, שכבר הרג את וולטר, מוצא הזדמנות ותוקף את רולנד בשנתו. אוי מבחין בו ומגן על רולנד, בכך מוצא את מותו, כשהוא משופד על ענף של עץ. בזכות השניות הספורות שאוי הקנה לו, רולנד מצליח להרוג את מורדרד. לאחר שהוא קובר את החבר האחרון בקא-טט, רולנד ופטריק ממשיכים בדרך למגדל. בעזרת פטריק, רולנד מביס את מלך הארגמן, ונכנס למגדל האפל כשהוא קורא בשמותיהם של כל האנשים שהוא הכיר ואיבד.
בשלב זה, קינג מוסיף אחרית דבר, בה הוא מזהיר את הקוראים לא להמשיך, מאחר שהסיפור נגמר. אם הקורא ממשיך לקרוא, הסיפור ממשיך כשרולנד מטפס לראש המגדל, ומוצא בדרכו סימנים מכל חייו. הוא מגיע לדלת שבראש המגדל, ושם לאימתו הוא מגלה שהיה כבר במגדל אינספור פעמים, והוא נשאב דרך הדלת הזאת חזרה בזמן למדבר שבו היה בתחילת בספר הראשון, "האקדוחן". רולנד, מתחיל לאט לאט לאבד את כל הזיכרון של המסע ונראה שכשכל הזיכרון יאבד הסיפור מתחיל מההתחלה כפי שהיה בספר הראשון. בפעם הזו, הוא מתחיל את המסע כשברשותו הקרן של אלד, סימן אפשרי לגאולתו ולאפשרות שהפעם התוצאה תהיה שונה מכפי שהיה בפעמים הקודמות.
ספרי הסדרה > הרוח בחור המנעול

הספר השמיני בסדרה יצא לאור ב-2012. עלילתו מתרחשת בין הספר הרביעי לחמישי.
עטיפת הספר השביעי
המלחמה הקלאומנית

המלחמה הקלאומנית או מלחמת קלאומנס, היא מלחמה שהתחוללה ביוון העתיקה בין השנים 228-222 לפנה"ס. במלחמה זו, לחמו הליגה האכאית וממלכת מוקדון נגד ספרטה ואליס, במטרה לצמצם את השפעתה של ספרטה בחצי האי הפלופונסי. המלחמה הסתיימה בניצחון אכאי-מוקדוני מוחץ. המלחמה קרויה על שמו של מלך ספרטה, קלאומנס השלישי.
רקע

בשנת 235 לפנה"ס, הוכתר קלאומנס השלישי כמלך ספרטה. קלאומנס גילה שמצבה של עירו קשה למדי. הבעיה החמורה ביותר של ספרטה הייתה התדלדלות גוף האזרחים שלה. על פי החוקים הספרטנים, אזרח ספרטני היה חייב להחזיק בחלקת אדמה ברשותו ולהיות זמין לשירות בצבא. עם השנים, התמעטו האזרחים הן בגלל האבדות בקרבות, אך לא פחות מכך בגלל שינויים כלכליים מפליגים בספרטה. החברה השוויונית שאפיינה את ספרטה בתקופתו של ליקורגוס פינתה מקומה לקיטוב הולך וגובר בין עניים ועשירים ואזרחים ספרטנים רבים איבדו את נחלתם. איבוד הנחלה הביא בהכרח גם לאיבוד האזרחות. כך התמעט מספר האזרחים הספרטנים מכמה אלפים בתקופה הקלאסית לכמה מאות בלבד בתקופה ההלניסטית. לדבר זה הייתה השפעה מכרעת על חולשתה הצבאית של ספרטה. בעיה נוספת הייתה העובדה שמרבית הכוח היה מרוכז בידי מועצת האפורים ולא בידי המלך כפי שקלאומנס ציפה. קלאומנס החל לבצע רפורמות בהשראתו של אגיס הרביעי, ובהדרגה גם הרחיב את שליטתו בעיר על חשבון מוסד האפוראט.
באותה תקופה, הליגה האכאית בהנהגתו הנמרצת של אראטוס מסיקיון, פעלה להשגת שליטה מלאה בחצי האי הפלופונסי. ב-229 לפנה"ס הוא הצליח לצרף את ארגוס לליגה, ובעקבות ארגוס הלכו גם הערים הרמיונה ופילאוס. עם זאת, דווקא מעשה זה גרם לחששות מפני השתלטות האכאים על כל הפלופונסוס, ואף ערים חזקות כמו אליס ומסניה החלו לשאת עיניים בתקווה אל קלאומנס מלך ספרטה, אשר ניסה באותה תקופה להחזיר לספרטה את מעמדה כמעצמה. אויבתה המושבעת של הליגה האכאית, הליגה האיטולית, כה חששה מפני התעצמות כוחם של האכאים, עד שהתירה לקלאומנס לספח את הערים טיגיאה, מנטיניאה, ואורכונומוס, שהיו בברית עמה, העיקר להפוך אותו לכוח שקול נגד אראטוס. קלאומנס אף בנה את מקדש אתנאיון באזור מגלופוליס שהאכאים תבעו לעצמם.
פרוץ מעשי האיבה

לאחר מכן כבש קלאומנס גם את קאפיאי, וכך יצר טריז בתוך שטחי הליגה האכאית. אראטוס ניסה להשתלט חזרה על הערים אולם ללא הצלחה. אראטוס הבין שקלאומנס מהווה איום ממשי על שאיפותיה של הליגה שלו, על כן בסוף החורף או תחילת האביב של שנת 228 לפנה"ס העלה במועצת האכאים את ההצעה להכריז מלחמה על קלאומנס. ההצעה התקבלה ברוב קולות והמלחמה הוכרזה. כסטרטגוס הליגה אשר תפקידו היה לנהל את המלחמה, מונה אריסטומאכוס, לשעבר טיראן ארגוס אשר זכה בתפקיד הסטרטגוס תודות לצירוף העיר לליגה האכאית. עם זאת, המפקד בפועל היה אראטוס. קלאומנס מצדו פתח ראשון במעש האיבה, כאשר כבש את העיר מתידריון בגבול מגלופוליס. אריסטומאכוס ואראטוס יצאו במהירות עם כוח של 20,000 לוחמים בתקווה לכתר את קלאומנס בעיר פאלאנטיון ממערב לטיגאה. לקלאומנס היו באותו הזמן רק 500 חיילים, אולם הוא הצליח לחמוק מהאכאים בהצלחה.
מהלך המלחמה > תחילת הקרבות

קלאומנס חזר לספרטה, ובעזרת חייליו וקומץ שכירי חרב נאמנים ביצע הפיכה ורצח ארבעה מתוך חמשת האפורים. הוא ביטל כליל את מוסד האפוראט, וריכז את מלוא השלטון בידיו. כמו כן, החיה קלאומנס את המוסדות הישנים של ספרטה כמו אגוגה (שיטת החינוך הספרטנית) וסיסיטיה (סעודה משותפת). כוחה הפוליטי של הגרוסיה קוצץ - החברות במוסד היוקרתי הפכה ככל הנראה לשנתית וחבריה לא נבחרו לכל ימי חייהם כמו בעבר. בנוסף, הוקם גוף פוליטי נוסף - פטרונומוס שלקח על עצמו חלק מתפקידי הגרוסיה. בנוסף לכל אלה, הושיב על כס המלוכה המקביל את אחיו אאוקלידס - מעשה חסר תקדים בתולדותיה של ספרטה. בינתיים, התנהלה המלחמה בצורה שקולה למדי.
בשנת 226 לפנה"ס השלים קלאומנס את הרפורמות שלו, ויצא מהעיר בראש צבא. במהלך היעדרותו הצליח אראטוס לכבוש חזרה את מנטיניאה ולאסיון, והפעיל לחץ כבד על אליס. אולם כסטרטגוס של השנה הבאה נבחר היפרבטס שהיה מוכשר הרבה פחות. הוא חנה ליד הקטומבאיון הסמוכה לדימי, כדי לחסום את דרכו של קלאומנס, אולם בסתיו התרחש קרב דימי במהלכו נחל קלאומנס ניצחון גדול על היפרבטס. לאסיון נכבשה והוחזרה לאליס בעלת בריתה של ספרטה. אראטוס הבין שכדי לנצח במלחמה יהיה עליו להסתייע בבעל ברית חזק. מצרים התלמיית העניקה לו סיוע כלכלי, אולם סרבה לעשות יותר מזה. לפיכך יצר אראטוס קשר עם אנטיגונוס השלישי דוסון, מלך מוקדון. הפרעה המצרי תלמי השלישי (אשר היה אויב מושבע של מוקדון) זעם על כך והפסיק את התמיכה הכלכלית שהיה מעניק עד אז לאראטוס. במקום זאת, הוא החל לשלוח ממון לקלאומנס.
מהלך המלחמה > המעורבות המוקדונית

בשל הפסקת התמיכה המצרית, צברו המגעים בין האכאים למוקדונים תאוצה. בתמורה לתמיכתו, אנטיגונוס מלך מוקדון דרש את קורינתוס, וכן שהליגה האכאית תיכנס עם מוקדון לברית שברור מראש מי עומד להיות הצד המוביל בה. התנאים הבהילו את אראטוס, אשר החליט לנסות לסיים את המלחמה בדרכי שלום. התנאים העיקריים שקלאומנס הציב היו מינויו ל"הגמון" של הפלופונסוס, ואת השליטה בקורינתוס. אולם במהרה התברר שכל אחד מהצדדים ראה את ההסכם בצורה אחרת, האכאים ראו בתואר הגמון תואר מכובד אך חסר השפעה, בעוד קלאומנס ראה בו תואר המסמל שליטה למעשה. הצדדים היו אמורים להיפגש ולדון בהסכמים בעיר לירנה ליד ארגוס, אולם שטף דם פתאומי מנע מקלאומנס להגיע, העיכוב בשיחות אפשר לאכאים להחליט שהם מעדיפים את הברית עם מוקדון, ולדחות את הצעותיו של קלאומנס.
קלאומנס ניצל את חולשת הליגה והשתלט על כמה ערים בפלופונסוס, כמו ארגוס וערים נוספות, ואף הטיל מצור על קורינתוס. עם זאת, בשנת 225 לפנה"ס, צבא מוקדוני גדול שמנה 21,300 חיילים ופרשים הגיע אל הפלופונסוס, ומצבו של קלאומנס הורע מיד. ארגוס מרדה בספרטה וחברה למוקדון, וכמה ערים חשובות ובראשון קורינתוס עברו אף הן לידיים מוקדוניות. ארעו, אמנם, מספר קרבות מקומיים בין המוקדונים לספרטנים, בעיקר באזור לאכיון, אך הצדדים לא הגיעו לכדי קרב הכרעה.
אנטיגונוס היה מודע היטב לכך שהאכאים נמצאים במצב נואש, וניצל זאת עד תום לטובתה של מוקדון. הוא דרש לשחזר את הליגה הקורינתית שהקים בזמנו פיליפוס השני, מלך מוקדון. אזורים שהיו כפופים למוקדון, כמו פוקיס ואחרים, שלחו נציגים לאייגיון, שם הייתה אמורה להיחתם הברית החדשה. אפילו האכאים הגיעו. פרטי הברית לא השתמרו, אך נראה שאנטיגונוס ביקש בעיקר לפקח על מדיניות החוץ של הגופים היוונים השונים ולא להתערב בענייני הפנים או להטיל עליהם מיסים. הברית הייתה חלשה והאכאים הסכימו לה בעיקר כדי לזכות בתמיכתו של אנטיגונוס נגד ספרטה.
עם הגיע החורף, המוקדונים חזרו לארצם כדי לתת מנוחה לחיילים ולאפשר את זריעת השדות, אך הם חזרו בקיץ 222 לפנה"ס. קלאומנס עשה ככל שיכול היה כדי להגדיל את צבאו ואף אפשר להלוטים לפדות את עצמם כדי לגייס כסף. אנטיגונוס החליט לסיים את המלחמה. הוא גייס צבא גדול, וכאמור לעיל גם קלאומנס עשה כל שביכולתו כדי להגדיל את צבאו. עם זאת, צבאו של קלאומנס הגיע לכל היותר לגודל של שני שלישים מהצבא המוקדוני. קלאומנס העדיף לא להיפגש בקרב הכרעה, אולם ברגע גורלי זה בגדו בו המצרים והשעו כל סיוע כספי נוסף. הסיבה להפסקת הסיוע המצרי לא ברורה די הצורך. ייתכן שהיא נבעה מלחץ הממלכה הסלאוקית או שתלמי פשוט ביקש להיפטר מקלאומנס שהיה כרגע בעמדת חולשה מובהקת. קלאומנס ידע שבלי הכסף המצרי הוא אינו מסוגל לנהל את המלחמה לאורך זמן, ולכן החליט גם כן להיפגש לקרב הכרעה. הצבאות נפגשו בקרב סלאסיה, שנערך כ-16 ק"מ מצפון לספרטה. הקרב הסתיים בניצחון מוקדוני מוחץ.
תוצאות המלחמה

קלאומנס נמלט לספרטה ויחד עם כמה מידידיו הפליג לאלכסנדריה שבמצרים. אנטיגונוס כבש את ספרטה ללא מצור, אולם גילה רחמים מפתיעים כלפי התושבים ולא התיר קטל וביזה. הוא ביטל את כל הרפורמות הקלאומניות תוך שימוש בסיסמאות נבובות על להחזיר "על כנה את חוקת האבות". חודש מוסד האפוראט שקלאומנס ביטל, אולם מוסד המלוכה בוטל וספרטה הפכה לרפובליקה אוליגרכית. כמו כן, נציב מוקדוני הושאר בספרטה וספרטה הוחתמה על בריתות שונות שהכפיפו אותה למרותן של מוקדון ובעלות בריתה.
בשנת 221 לפנה"ס מת אנטיגונוס ואחיינו הצעיר פיליפוס החמישי עלה לשלטון. פיליפוס היה בסך הכל בן 17, ונחשב לצעיר וחסר ניסיון. בשל כך, פרצו מהומות בספרטה בין התומכים בקיום הסכם השלום עם מוקדון, לבין המתנגדים לו. מלך מוקדון החדש הצליח בסופו של דבר ליישב את הסכסוך בדרכי שלום, ומאוחר יותר ספרטה אף חזרה להיות מונרכיה, כאשר ליקורגוס מזרע המלוכה תפס את השלטון. ליקורגוס הפר סופית את הברית עם מוקדון, כאשר במלחמת בעלות הברית (220–217 לפנה"ס) חבר לליגה האיטולית נגד מוקדון.
לקריאה נוספת

דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ג (מהדורה ראשונה) תשמ"ז (מהדורה שנייה).
פוליביוס, היסטוריה. כרך ראשון, ספרים א–ו. תרגם וכתב מבואות: בנימין שימרון. ירושלים, מוסד ביאליק, 1991
F. W. Walbank, Aratos of Sicyon (1933)
Paul Cartledge and Antony Spawforth, Hellenistic and Roman Sparta, Routledge, second ed, 2002.
F. W. Walbank, E. A. Astin, M. W. Frederiksen, R. M. Ogilvie (ed), The Cambridge Ancient history, vol 7, Cambridge university press, 1984.
F. W. Walbank, A Historical Commentary on Polybius, 3 vols (1957, 1967, 1979).
F. W. Walbank, The Hellenistic World, Harvard University Press, 1981.
Peter Green. Alexander to Actium: The Historical Evolution of the Hellenistic Age. Los Angeles, ,California: University of California Press 1990
Plutarch. Lives. Translated by Bernadotte Perrin. Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1914-1926. 11 vols. Digitized copy in: penelope.uchicago.edu
Polybius. Translated by W.R. Paton. The Loeb Classical Library. London, William Heinemann, 1922-1925.
הערות שוליים

↑  Paul Cartledge and Antony Spawforth, Hellenistic and Roman Spartapp. 38-9
↑  גולן, עמ' 359.
↑  פוליביוס, ספר שני, 46 ואילך.
↑  גולן עמ' 360.
↑  פלוטרכוס, חיי קלאומנס, 4.
↑  F. W. Walbank, A Historical Commentary on Polybius pp 244 - 255
↑  פלוטרכוס, חיי אראטוס, 35.
↑  גולן עמ' 362.
↑  Paul Cartledge and Antony Spawforth, p. 46
↑  Paul Cartledge and Antony Spawforth, p. 47
↑  גולן עמ' 363
1 2  גולן עמ' 364
↑  F. W. Walbank, Macedonia and the Greek leages: the Achean disintegration, in . W. Walbank, E. A. Astin, M. W. Frederiksen, R. M. Ogilvie (ed), p. 464
↑  Green, Alexander to Actium: The Historical Evolution of the Hellenistic Age, 259
↑  פוליביוס, ספר שני, 50.
↑  פלוטרכוס, חיי אראטוס, 43.
↑  גולן, עמ' 368.
↑  גולן, עמ' 373.
↑  278 ,F. W. Walbank, A Historical Commentary on Polybius p
↑  F. W. Walbank, Macedonia and the Greek leages: the Achean disintegration, in . W. Walbank, E. A. Astin, M. W. Frederiksen, R. M. Ogilvie (ed), p. 471
↑  פוליביוס, ספר שני, 69.
↑  גולן, עמ' 371.
↑  פוליביוס, ספר שני, 70.
↑  גולן, עמ' 372.
קלאומנס השלישי
אנטיגונוס השלישי, מלך מוקדון
הסכם בוקרשט (1913)

תוצאות מלחמת הבלקן הראשונה (למעלה) והשנייה (למטה)
הסכם בוקרשט, שנחתם ב-10 באוגוסט 1913, בין בולגריה ובין יריבותיה במלחמת הבלקן השנייה, רומניה, סרביה, מונטנגרו, יוון והאימפריה העות'מאנית, סיים את מלחמת הבלקן השנייה וקבע גבולות חדשים בין המדינות. ההסכם נועד לחלוקת השטחים שנכבשו מידי האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת הבלקן הראשונה.
הגבול בין רומניה לבולגריה

בהתאם להסכם זה הוזז הגבול בין רומניה ובין בולגריה, כך ששטח בן 6,960 קילומטרים רבועים, עם אוכלוסייה של 286,000 תושבים, עבר משלטון בולגרי לשלטון רומני. החבל המדובר, שכונה ברומניה בשם קדרילטר ובבולגריה בשם דרום דוברוג'ה, על החוף המערבי של הים השחור, כלל את המצודה סיליסטרה והערים בלצ'יק (נמל לחוף הים השחור) וטוטראקאן (נמל לחוף הדנובה). בולגריה התחייבה גם להרוס ולא לבנות מחדש את המצודות שבין הערים רוסה ושומן, ברדיוס של 20 קילומטר מסביב לבלצ'יק.
הגבול בין בולגריה לסרביה

הגבול המזרחי של סרביה הועבר מפסגת פאטאריקה, אל נתיבי הנהרות וארדאר וסטרומה עד למפגש הגבול הבולגרי עם הגבול היווני, פרט לחלק העליון של נחל סטרומשניצה (יובל של הסטרומה), שנשאר בתחום הבולגרי.
סרביה קיבלה תוספת שטח במרכז מקדוניה, כולל אוחריד, ביטולה, קוסובו, שטיפ וקוצאני ואת החלק המזרחי של מחוז נובי פאזאר. סה"כ תוספת השטח שקיבלה סרביה הייתה 39,740 קילומטרים רבועים ותוספת אוכלוסייה של כמיליון וחצי תושבים.
הגבול בין יוון לבולגריה

הגבול בין יוון ובין בולגריה הועבר מפסגת בלסיצה אל שפך הנחל מסטה, על חוף הים האגאי. שינוי זה הגדיל את השטח של יוון ב-43,850 קילומטרים רבועים וכלל את החבלים אפירוס, דרום מקדוניה והערים סלוניקי וקוואלה. שינוי זה השאיר בידי הבולגרים רצועה בחוף הים האגאי באורך של 113 קילומטרים בלבד, בין שפך המסטה ובין שפך המריצה עם גישה לנמל אלכסנדרופולי.
שינויי גבולות נוספים

הגבול היווני הורחב גם בצפון והוכלל בו גם המבצר יואנינה. בנוסף לכך ההסכם העניק סופית ליוון את כרתים והשלטון היווני עליה הושת עליה מ-14 בדצמבר באותה שנה.
על פי ההסכם בולגריה קיבלה חלק ממקדוניה, כולל העיר סטרומיצה, הגדילה את שטחה ב-25,027 קילומטרים רבועים ואת אוכלוסייתה ב-129,490 תושבים.
תביעות בלתי מסופקות

בולגריה, שמטרת מלחמתה הייתה כיבוש מקדוניה כולה ובעיקר אוחריד וביטולה והשלטת הגמוניה בולגרית בחבל הבלקן נאלצה להיסתפק ברצועת חוף קצרה יחסית על חוף הים האגאי.
יוון, למרות זכייתה בסלוניקי החשובה ובקוואלה, לא קיבלה את מלוא מבוקשה - בראשית המלחמה העלתה תביעות לשטחים המאוכלסים בשלושה מיליוני יוונים. יוון עמדה גם בפני תביעותיה של איטליה באלבניה ובאיים הדודקאנסיים.
הסכם בוקרשט (1918)

| --- | --- |
ראש ממשלת רומניה אלכסנדרו מרגילומן חותם על ההסכם
ראש ממשלת רומניה אלכסנדרו מרגילומן חותם על ההסכם
 מקום יצירה:  בופטאה 
 תאריך יצירה:  7 במאי 1918 
 שפות:  גרמנית 
 
הסכם בוקרשט הוא הסכם שלום שנחתם בין רומניה מצד אחד ובין האימפריה האוסטרו-הונגרית, גרמניה, בולגריה והאימפריה העות'מאנית מהצד השני. ההסכם נחתם לאחר יציאתה של האימפריה הרוסית ממלחמת העולם הראשונה, בידודה של רומניה בעקבות כך וכיבושה של חלק רב ממנה - לרבות ולאכיה עם עיר הבירה בוקרשט וחבל דוברוג'ה - על ידי כוחות מעצמות המרכז. ההסכם נחתם תחת כיבוש גרמני בעיירה בופטאה הסמוכה לבוקרשט ב-7 במאי 1918.
תנאי ההסכם

רומניה נאלצה להחזיר את דרום דוברוג'ה ואת החלק הדרומי של צפון דוברוג'ה לבולגריה, בעוד שאר דוברוג'ה, הכולל את שפך הדנובה, נשלט בשליטה משותפת של מעצמות המרכז.
רומניה נאלצה להעביר לאימפריה האוסטרו-הונגרית שליטה במעברי ההרים של הרי הקרפטים. רצועה של כ-5600 קמ"ר לאורך הגבול סופח לאוסטרו-הונגריה.
רומניה אולצה להחכיר את בארות הנפט שלה לגרמניה במהלך 90 השנים הבאות.
מעצמות המרכז הכירו (מחוץ לנוסח ההסכם) באיחודו של חבל בסרביה עם רומניה.
בהסכם זה נקבע שוויון כל הקהילות הדתיות ברומניה, כולל מתן אזרחות ליהודי רומניה חסרי האזרחות.
פקידי מנהל הכיבוש הגרמני שמרו על סמכויות מיוחדות.
חתימת ההסכם

ראש ממשלת רומניה הזמני, אלכסנדרו מרגילומן, חתם על ההסכם ב-7 במאי 1918. ההסכם אושר על ידי בית הנבחרים הרומני ב-28 ביוני ועל ידי הסנאט ב-4 ביולי 1918. עם זאת, סירב פרדיננד הראשון, מלך רומניה, לחתום על ההסכם.
אף על פי שבולגריה קיבלה שליטה חלקית באזור צפון דוברוג'ה היא ניסתה לשכנע את מעצמות המרכז להחזיר לה את השליטה הבלעדית באזור. לאחר משא ומתן הסכימו מעצמות המרכז להחזיר את שטח צפון דוברוג'ה לשליטה בולגרית בלעדית כשבתמורה התחייבה בולגריה להעביר את השליטה בגדה השמאלית של נהר מריצה לידי האימפריה העות'מאנית. פרוטוקול על ההסכם החדש נחתם בברלין ב-25 בספטמבר 1918.
ביטול ההסכם

ההסכם החדש היה קצר מועד מכיוון שנוכח השינויים בחזית מערב אירופה לטובת מעצמות ההסכמה, ב-24 באוקטובר 1918 הורה המלך פרדיננד בשטח החופשי של רומניה על גיוסו מחדש של הצבא הרומני במלחמה נגד מעצמות המרכז והסכם בוקרשט שממילא לא אושרר על ידי המלך, בוטל. פרדיננד הדיח את אלכסנדרו מרגילומן מראשות הממשלה והחלף אותו בגנרל קונסטנטין קואנדה. ב-11 בנובמבר 1918 נחתם הסכם הכניעה הגרמני ובשל כך בוטל באופן רשמי ההסכם עם מעצמות המרכז.
בחתימת חוזה ורסאי (1919) אולצה גרמניה לוותר על הזכויות שניתנו לה בעקבות הסכם בוקרשט. ההעברות הטריטוריאליות לאוסטרו-הונגריה ולבולגריה בוטלו על ידי חוזי סן ז'רמן, ניי וטריאנון, בהתאמה.
ראו גם

רומניה במלחמת העולם הראשונה
הסכם בוקרשט (1916)
הסכם בוקרשט (1913)
הרוח הגדולה

הרוח הגדולה או וקאן טנקה ("המסתורין הגדול") היא ישות אלוהית וכוח עליון, בחלק מהתרבויות האינדיאניות והאינואיטים באמריקה הצפונית.
הרוח הגדולה מתוארת כאל פרסונלי ואימננטי ביחס לעולם הגשמי. הוא בלתי נראה ונעדר גשמיות וחולש על שדות הצייד הנצחיים (המקבילים לגן עדן בתרבויות המערביות).
הצ'יף האינדיאני דן אבהמה, המנהיג הרוחני של אומת ההופי, מתאר את הרוח הגדולה כך:
עבור ההופי, הרוח הגדולה היא כל יכולה, היא לימדה אותנו איך לחיות, להתפלל, להשיג מזון וסיפקה לנו זרעים לזרוע ולקצור. היא נתנה לנו את לוחות האבן המקודשים שבתוכן היה אצורות כל תורותיו על מנת לשמור ולהגן על אדמתו ועל החיים. באבנים אלה נחקקו חוקים, נבואות ואזהרות.
הרוח הגדולה נחשבת בדרך כלל למושג הקרוב ביותר לאלוהים של הדתות המונותאיסטיות (יהדות, נצרות ואסלאם). עם זאת, היא נבדלת מהם באופייה הפנתאיסטי, בהיותה חלק בלתי נפרד מהטבע ומוטמעת בתוכו.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפדרציה של ליגת הכדורגל האירופית (מיניפוטבול)

| --- | --- |
 מטה הארגון:  ברמינגהאם 
 תקופת הפעילות:  2012–הווה (כ־12 שנים) 
 www.eurominifootball.com
 
הפדרציה האירופית לכדורגל (באנגלית: European Minifootball Federation; בראשי תיבות: EMF) היא הגוף המינהלי למיניפוטבול באירופה וחלק מאסיה. זו אחת משש הקונפדרציות היבשתיות של הגוף המנהל שלה, הפדרציה העולמית לכדורגל (World Minifootball Federation). הפדרציה מורכבת מ-32 עמותות לאומיות.
EMF נוסדה בפגישה שהתקיימה בפראג, צ'כיה, בתאריכים 23–25 במרץ 2012, היא הוקמה על ידי 11 חברים ומונה כיום 29 חברים מלאים.
מדינות חברות

רשימת המדינות החברות, כמפורט באתר EMF.‏
אוקראינה אוקראינה
אירלנד אירלנד
איטליה איטליה
אלבניה אלבניה
אנגליה אנגליה
בלגיה בלגיה
בולגריה בולגריה
גרמניה גרמניה
הונגריה הונגריה
יוון יוון
ישראל ישראל
לטביה לטביה
ליטא ליטא
לוקסמבורג לוקסמבורג
מולדובה מולדובה
מונטנגרו מונטנגרו
פולין פולין
פורטוגל פורטוגל
רומניה רומניה
רוסיה רוסיה
סקוטלנד סקוטלנד
סלובקיה סלובקיה
סלובניה סלובניה
ספרד ספרד
שווייץ שווייץ
טורקיה טורקיה
ויילס ויילס
קזחסטן קזחסטן
קרואטיה קרואטיה
קפריסין קפריסין
צפון אירלנד צפון אירלנד
צ'כיה צ'כיה
התחרות העיקרית של EMF היא EMF EURO לנבחרות לאומיות, שהתקיימה מדי שנה בשנים 2012–2018. בשנת 2019 החליטה האספה הכללית של EMF לארגן את EMF EURO כל שנתיים במחזור עם אליפות העולם של WMF. תחרות המועדונים העיקרית של EMF היא ליגת האלופות של EMF. בנוסף EMF מארגנת את EMF EUROCUP כתחרות המועדונים השנייה שלה וטורניר Euro Business Cup לצוותים ארגוניים.
הערות שוליים

1 2  Member Associations
↑  ליגת האלופות של EMF
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הפדרציה של ליגת הכדורגל האירופית (מיניפוטבול)".