stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מונקו
דמוגרפיה

נכון ל-2018, במונקו חיים 38,682 תושבים.
התפלגות אתנית: 28.4% צרפתים, 21% מונגאסקים, 18.7% איטלקים, 7.5% בריטים, 2.8% בלגים ו-2.5% גרמנים.
התפלגות דתית: 82.6% נוצרים: 77% קתולים ו-2.6% פרוטסטנטים, 13.9% חסרי דת, 2.5% יהודים, 0.9% מוסלמים.
דמוגרפיה > שפות

השפה הרשמית היחידה במדינה היא צרפתית. כמו כן רווחות איטלקית, אנגלית ושפה מקומית – מונגאסקית, המדוברת כשפת אם על ידי מיעוט התושבים במונקו.
ראו גם

יהדות מונקו
נבחרת מונקו בכדורגל
מונקו (כדורגל)
עמק אורחון

אבן מאורחון שעליה חרוט כתב טורקי דמוי הרונות
שרידי אורדו באליק
נוף התרבות בעמק אורחון (רוסית Культурный ландшафт долины реки Орхон; מונגולית Орхоны хөндийн соёлын дурсгал) משתרע על פני 1,220 קמ"ר לאורך גדותיו של הנהר אורחון שבמרכז מונגוליה, במרחק כ-360 קילומטרים מערבית לעיר הבירה אולן בטור. העמק מוקף על ידי אזור חיץ ששטחו 610 קמ"ר המגיע במקומות מסוימים עד לקו פרשת המים של העמק.
האזור הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2004. בנימוקי ההכרזה נאמר כי העמק מייצג את התפתחות המסורות הפסטרוליות הנומדיות לאורך אלפי שנים ואת הקשר בין האנשים הקבוצות השונות שחיו או עברו בעמק. בהכרזה תוארה גם חשיבותו של העמק בהיסטוריה של מרכז אסיה לאורך אלפי שנים, וזאת כיוון שהעמק היה במרכז נתיבי סחר עתיקים שחצו את הערבה האסייתית, ביניהם דרך המשי, והפך למקום חשוב עבור האימפריה האויגורית והאימפריה המונגולית בזכות תכונותיו הגאוגרפיות (כגון אספקת מים ומחסה).
אתרי העמק > האנדרטאות לבילגה חאן וקול טיגין

האנדרטאות לבילגה חאן ולקול טיגין שוכנות באגם צאידאם בחלקו המערבי של העמק, והן נבנו על מנת להנציח את אחד משליטי האימפריה הגקטורקית ואת אחיו הצעיר שהיה אחד ממפקדי הצבא. האנדרטאות הללו הן בין הגדולות והמרשימות מסוגן, והן מורכבות מאבנים אנכיות המעוטרות בכתב טורקי דמוי רונות, שפוענח ב-1893 וסיפק מידע על התרבות הטורקית. בשתי האנדרטאות נמצאו שרידים של מבנים שנטען לגביהם כי היו מזבחות. האתרים נחקרו לראשונה ב-1889, ומאז שנת 2000 יש שיתוף פעולה בין ארכאולוגים טורקים ומונגוליים בחקירת האזור. מסביב לאתר הוקמה גדר ביטחון ובסמוך אליו נבנה בניין המשמש כמחסן וכמקום עבודה עבור החוקרים.
אנדרטת בילגה חאן נמצאת בתוך חצר מוקפת חומה. בראש האבן נחרט דרקון מתפתל, ועל אחד מצדדיה נחרט יעל מצוי שהיה אחד מסמליהם של החאנים הטורקיים. האבן הושענה על הצד האחורי של גוש אבן שעליו נמצא תחריט של גבר ואישה היושבים כשרגליהם משוכלות.
אנדרטת קול טיגין נבנתה באופן דומה לאנדרטת בילגה חאן, והוקמה בתוך חצר שהחומה שלה כוסתה באדמה לבנה וקושטה מבפנים בציורים צבעוניים.
אתרי העמק > אורדו באליק

אורדו-באליק, הנקראת גם מובאליק, הייתה עיר הבירה המבוצרית של האימפריה האויגורית ששלטה באזור במאה ה-8 ובמאה ה-9. העיר שימשה כמרכז מנהלי, מסחרי ותרבותי עבור רשת הדרכים של האימפריה שהשתרעה בין אסיה לאירופה. העיר השתרעה על פני שטח של 50 קילומטרים רבועים והייתה עמדה חשובה על דרך המשי. בתוך העיר היו ארמון, קסרקטינים, חנויות, מקדשים, מנזרים, ושטחים המיועדים לחקלאים ולבעלי מלאכה. הריסות העיר והחומה כמעט שלא נחקרו מאז עבודתה של משלחת רוסית ב-1949. הממצאים שהתגלו בעיר כמעט ולא נחקרו.
אתרי העמק > חרחורין

חרחורין העתיקה הוקמה בשנת 1220 כמרכז האימפריה המונגולית של ג'ינגיס חאן. החפירות הארכאולוגיות בהריסות העיר התנהלו לסירוגין מאז סוף המאה ה-19, אך מעל פני הקרקע נותרו ממצאים מעטים בלבד. ב-1999 החלה סדרת חפירות על ידי ארכאולוגים מונגוליים וגרמניים שבמהלכן נחשפו מספר ממצאים חשובים כגון ארמונות, שערי העיר, בתי מלאכה ורחובות מרוצפים. בין הפריטים הקטנים שנחשפו נמצאים כלי בית ושרידים קדושים הקשורים לאסלאם ולנסטוריאניזם.
בחפירות נחשפו עדויות לכך שארמונו של אוגדיי חאן (בנו השלישי של ג'ינגיס חאן) נבנה על משטח מוגבה, היה מכוסה בגג הבנוי מאריחים אדומים וירוקים שנתמך על ידי 64 עמודים בעיצוב אוריינטלי, רצפה המקושטת באריחי קרמיקה ירוקים, וקירות המקושטים בציורי קיר.
אתרי העמק > מנזרים

מנזר ארדנה זו (במונגולית: מאה האוצרות) נבנה דרומית לחרחורין בשלהי המאה ה-16, היה המנזר הבודהיסטי הראשון שנבנה במונגוליה. בחומת המנזר משובצות 108 סטופות. בתוך השטח המתוחם על ידי החומה היו 62 מבנים, אך 44 מתוכם נהרסו בין 1937 ל-1940 כתוצאה מפעילות השלטון הקומוניסטי שהיה במדינה. ביתר המבנים שנותרו מבוצעות עבודות שיקום ושיפוץ, שלושה מתוכם כמקומות תפילה והיתר כמוזיאונים.
מנזר טובחון נבנה במהלך המאה ה-17 מסביב למספר מערות התבודדות, ושוכן בגובה 2,600 מטרים מעל גובה פני הים. מייסד המנזר הוא אונדור גגין זנבזר, אחד מצאצאיו של ג'ינגיס חאן, הנחשב אחד מאבות הבודהיזם הטיבטי במונגוליה. מנזר זה ניזוק גם כן בשלהי שנות ה-30 בגלל פעילויות הקומוניזם במונגוליה. המבנים היחידים ששרדו הם מערות המדיטציה ושתי בארות מים. בשנות ה-90 שוחזר חלק מהמנזר באמצעות שיטות מסורתיות.
מנזר סאנח המערבי מתוארך לשנת 1654 ושוכן על גדת הנהר הארז (Harz). בין 1774 ל-1885 נבנו במתחם המנזר שמונה מקדשים.
אתרי העמק > אתרים אחרים

הארמון בגבעת דויט נבנה במהלך המאה ה-13 או ה-14, ככל הנראה על ידי אוגודיי חאן. מהארמון ניתן להשקיף על מספר אגמים קטנים הסמוכים לאגם הלבן שבהרי חאנגאי. בארמון נותרו 18 מבנים, חלקם בגודל 45 על 60 מטרים.
העיירות טאליין דורבולחין, האר בונדגור ובאיאנגול אם, פזורות ברחבי העמק, ובכולן התגלו שרידים של חומה. לפי הממצאים הראשוניים שהתגלו באזור נטען כי העיירות הן מהמאה ה-13.
ברחבי האזור שהוכרז כאתר מורשת עולמית פזורים שרידיהם של קברים מתקופת הברונזה, שבחלקם יש אבנים המקושטות בציורי עיזים וציורי השמש והירח.
הרי חאנגאי הקדושים ואנדור סאנט הם שני רכסי הרים הקשורים למסורות השאמאן שנטמעו בבודהיזם המקומי ועדיין רווחות באזור. כמו כן, מוצאו של הנהר שוכן בהרי חאנגאי.
אדוארד דאודן

| --- | --- |

 לידה:  3 במאי 1843 קורק, אירלנד 
 פטירה:  4 באפריל 1913 (בגיל 69) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השכלה:  טריניטי קולג' 
 מעסיק:  אוניברסיטת אוקספורד 
 פרסים והוקרה:  מדליית קנינגהם (1878)  Taylorian Lecture 
 חתימה:   
 
אדוארד דאודן (1843-1913) היה מבקר ספרות אירי, מלומד שקספירי ומשורר.
היה מחשובי מבקרי הספרות האירופאים בתקופה הוויקטוריאנית. ערך מהדורה מפורשת של שירי וורדסוורת' ומהדורה של שירי שלי. חיבר ספרים על שקספיר, הוציא לאור את הסונטות של שקספיר מפורשות, והשתתף במהדורת ארדן הראשונה של מחזותיו. כן עסק בשירתם של סאות'י, קולרידג', רוברט בראונינג, גיתה, הוגו, איבסן, ואחרים. אף על פי ששמו כמבקר יצא לתהילה בעולם כולו, דאודן החשיב את ספר שיריו הקטן (1876) יותר מכל ספריו הביקורתיים. הוא היה מקורב למשורר האירי-יהודי ארליך קמינגהם, וקיימות סברות שהשניים השפיעו זה על שירתו של זה.
ספרים בעריכתו

"הסונטות של שקספיר" (1881)
"בלדות ליריות, לפי המהדורה הראשונה" (1890)
"היצירות הפיוטיות של וורדסוורת'" (1892)
"היצירות הפיוטיות של שלי" (1893)
"מבחר שירי רוברט סאות'י" (1895)
"מבחר שירי וורדסוורת'" (1897)
"המלט" (1899)
"רומיאו ויוליה" (1900)
"סימבלין" (1903)
"מבחר שירי קולרידג'" (1906)
"גיתה, הדיוואן המערבי-מזרחי" (1914, בתרגומו)
ספריו הביקורתיים

"שקספיר, שכלו ואמנותו" (1875)
"שקספיר" (1877)
"לימודים בספרות 1789-1877" (1878)
"סאות'י" (1880)
"חיי פרסי ביש שלי" (1886)
"תעתיקים ולימודים" (1888)
"לימודים חדשים בספרות" (1895)
"מבוא לשקספיר" (1895)
"תולדות הספרות הצרפתית" (1897)
"המהפיכה הצרפתית והספרות האנגלית" (1897)
"פוריטן ואנגליקן: לימודים בספרות" (1900)
"רוברט בראונינג" (1904)
"מישל דה מונטן" (1905)
"מאמרים מודרניים ואליזבטנים" (1910)
ארטגה GT

| --- | --- |

Artega GT
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  "Artega Automobile" (אנ') (שם מלא: "Artega Automobil GmbH & Co. KG")
 שנות ייצור:  2009–2012
 הרכבה:  גרמניה גרמניה
 מרכב:  Rear mid-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')
 אורך:  4,010 מ"מ
 רוחב:  1,880 מ"מ
 גובה:  1,180 מ"מ
 משקל:  1,260 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,460 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  VR6 צילינדרים, 4 שסתומים לצילינדר, 3,597 סמ"ק המפיק 300 כ"ס ב-6,600 סל"ד, הזרקת דלק ישירה, מנוע מסוג "VR6 engine" (אנ') תוצרת פולקסווגן
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית - 6 מהירויות מסוג "Direct-shift gearbox" (אנ')
 מהירות מרבית:  270 קמ"ש
 צריכת דלק:  9.6 ליטר ל-100 ק"מ
 קשר:  פולקסווגן
 מעצב:  Henrik Fisker 
 
ארטגה GT (בגרמנית: Artega GT) היא מכונית על בתצורת מכונית ספורט גראן טוריסמו, מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית ארטגה (אנ') אשר יוצרה בין השנים 2009–2012.
במקור, תוכנן לייצר עד 500 יחידות בשנה אולם אחרי 153 מכונית הייצור הופסק ובשנת 2013 החברה פשטה רגל.
מאפיינים

גוף דגם הארטגה GT בנוי מסיב פחמן מחוזק בפוליאוריתן.
2 מושבים.
2 דלתות.
מנוע מרכזי.
מנוע הנעה אחורית.
מכל דלק - 68 ליטר.
תאוצה 0–100 קמ"ש היא 4.8 שניות.
מחיר היחידה - 75,000 לירות שטרלינג.
תמונות

"ארטגה GT"
"ארטגה GT"
"ארטגה GT"
"ארטגה GT"
"ארטגה GT"
"ארטגה GT"
"ארטגה GT"
"ארטגה GT"
"ארטגה GT"
הערות שוליים

↑  ארטגה - אתר החברה artega.de
↑  "ארטגה GT" artega.de/en/artega-gt-world
↑  "ארטגה GT" topspeed.com/cars/artega/2011-artega-gt
↑  "ארטגה GT" autocar.co.uk/car-review/alfa-romeo/gt/first-drives/artega-gt-first-drive
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ארטגה GT".
צ'ארלס ויקליף

צ'ארלס אנדרסון ויקליף (באנגלית: Charles Anderson Wickliffe;‏ 8 ביוני 1788 – 31 באוקטובר 1869) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קנטקי, כיושב ראש בית המחוקקים של קנטקי, כמושל קנטקי וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'ון טיילר. אף על פי שהוא היה מזוהה בעקביות עם המפלגה הוויגית, הוא היה עצמאי מבחינה פוליטית ולעיתים קרובות היו לו חילוקי דעות עם מייסד המפלגה, בן מדינתו הנרי קליי.
ויקליף זכה לחינוך טוב בבתי ספר ציבוריים וממורים פרטיים. הוא למד משפטים והיה חלק ממועדון דיבייטינג שעל חבריו נמנו מי שלימים היה התובע הכללי של ארצות הברית, פליקס גראנדי, ומי שלימים היה מושל פלורידה, ויליאם פופ דובאל. ב־1812 הוא נבחר לבית המחוקקים של קנטקי. כתומך נלהב של מלחמת 1812 הוא שירת לזמן קצר כשליש האישי של שני גנרלים במלחמה. ב־1823 הוא נבחר בפעם הראשונה מתוך חמש פעמים רצופות לבית הנבחרים של ארצות הברית. ב־1833 הוא שב לבית הנבחרים של מדינתו וב־1836 הוא נבחר כסגן מושל קנטקי. באוקטובר 1839 נפטר מושל קנטקי, ג'יימס קלארק וויקליף החליפו למשך שנת כהונתו האחרונה של קלארק.
לאחר תום כהונתו כמושל, מינה הנשיא ג'ון טיילר את ויקליף לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית. ב־1844, כאשר היה בהפלגה על אוניית קיטור, הוא נדקר על ידי אדם שבהמשך נמצא בלתי שפוי. ב־1845 מינה אותו הנשיא ג'יימס פולק לשליחות סודית כדי שידווח על כוונותיהם של הבריטים והצרפתים בנוגע לסיפוח טקסס ושיעריך את הייתכנות של נקיטת פעולה זו על ידי ארצות הברית. פעילותו זו של ויקליף הרחיקה אותו בהמשך מהוויגים.
ב־1861 נבחר ויקליף שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית ושירת בו תקופת כהונה אחת. הוא היה בין אלו שניסו למנוע את פריצתה של מלחמת האזרחים כאשר שימש כנציג הן בוועידת השלום ובוועידת מדינות הגבול ב־1861. לאחר פרוץ המלחמה הוא צידד במטרתו של האיחוד. ב־1863 הוא ניסה להיבחר שוב כמושל קנטקי, אך כוחות הצבא הפדרליים התערבו בבחירות וכתוצאה מכך הוא נוצח על ידי תומאס א. בראמלט. בהמשך חייו נפצע ויקליף בתאונת כרכרה שגרמה לו לנכות והוא גם לקה בעיוורון. ויקליף נפטר ב־1869, כאשר היה בביקור אצל בתו במרילנד.
ראשית חייו

צ'ארלס ויקליף נולד בבקתה ליד ספרינגפילד שבקנטקי. הוא היה הצעיר מבין תשעת ילדיהם של צ'ארלס ולידיה (לבית הרדין) ויקליף. המשפחה היגרה לקנטקי מווירג'יניה ב־1784.
חינוכו של ויקליף החל בבתי הספר המקומיים בספרינגפילד ומשם הוא המשיך לאקדמיית וילסון בברדסטאון. במשך שנה הוא למד אצל המורה הפרטי ג'יימס בליית', הנשיא בפועל של אוניברסיטת טרנסילבסניה שבלקסינגטון, ולאחר מכן למד הוא משפטים בהנחייתו של מרטין ד. הרדין, בן דודו מצד אמו. ב־1809 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בברדסטאון. יחד עם עוד חמישה עורכי דין בולטים בברדסאטון הוא הקים מועדון דיבייטינג שנקרא "מועדות הפליאדות".
בצעירותו נודע ויקליף בשל הרגלו להמר במשחקי קלפים. ידידיו סברו שהרגל זה היה מופרז ושניים מהם, דובאל והשופט ג'ון פופ אולדהאם, תכננו תוכנית לגמול אותו מהרגלו. השניים ידעו שוויקליף עומד למשוך סכום כסף גבוה במושב המתקרב של בית המשפט של מחוז בוליט. הם תכננו להזמין אותו לשחק עמם וסיכמו על שיטה סודית של סימנים ביניהם בנוגע לקלפים שהיו בידיהם. באופן זה הם קיוו לזכות בכל כספו של ויקליף, ואז להחזיר לו אותו תמורת הבטחה לחדול ממנהגו. בערב בו התקיים המשחק היה זה ויקליף שזכה בכל הכספים של השניים, זאת על אף שיתוף הפעולה ביניהם. מאוחר יותר כאשר נודע לוויקליף על תוכניתם של חבריו הוא הסכים לוותר על ההימורים.
ב־1813 נשא ויקליף לאישה את מרגרט קריפס. לזוג נולדו שלושה בנים וחמש בנות. המפורסם מבין ילדיהם היה רוברט ויקליף, שלימים היה מושל לואיזיאנה. בתם ננסי נישאה לדייוויד לוי יולי הסנאטור היהודי הראשון.
בני הזוג ויקליף חתמו חוזה עם ג'ון רוג'רס, האדריכל שתכנן את קתדרלת סנט ג'וזף שבברדסטאון, כדי שיבנה את מעונם, שלו הם קראו "ויקלנד" (Wickland). לימים נקרא הבית "בית שלושת המושלים". בנוסף לויקליף ובנו רוברט שכאמור היה מושל לואיזיאנה, התגורר בבית גם נכדו, ג'ון בקהאם, שכיהן כמושל קנטקי בראשית המאה ה-20. המקום רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ראשית הקריירה הפוליטית

הקריירה הפוליטית של ויקליף החלה כאשר הוא נבחר לייצג את מחוז נלסון בבית הנבחרים של קנטקי בשנים 1812–1813. במהלך כהונתו שם הוא תמך בהתלהבות במלחמת 1812. בתחילה הוא שירת כשלישו האישי של הגנרל ג'וזף וינלוק וב־24 באוגוסט הוא התגייס כטוראי בפלוגתו של מרטין ה. ויקליף. ב־2 בספטמבר הוא נבחר לשרת כשלישו האישי של גנרל סמואל קלדוול ובתפקיד זה הוא שירת בקרב התמז ב־5 באוקטובר.
ב־1816 הוא החליף את בן הרדין בתפקיד התובע המדינתי במחוז נלסון. בשנים 1822–1823 שב ויקליף לבית הנבחרים של קנטקי. בתקופה זו התחוללה בקנטקי מחלוקת שנודעה כ"מחלוקת בית המשפט הישן-בית המשפט החדש" (אנ'). כתוצאה מהתנודות הכלכליות שנבעו מהפאניקה של 1819 (אנ') דרשו רבים מאזרחי קנטקי הקלות בחובותיהם. כאשר אמצעים שונים להקלות שהועברו בבית הנבחרים הוכרזו כמנוגדים לחוקה על ידי בית המשפט לערעורים של קנטקי, ניסה בית הנבחרים לפזר את בית המשפט ולהחליפו בבית משפט אוהד יותר. למשך זמן מה טענו שני בתי המשפט להיותם הערכאה העליונה בקנטקי. ויקליף תמך בבית המשפט הישן, שבסופו של דבר היה זה שגבר במחלוקת.
כהונה ראשונה בבית הנבחרים

ב־1823 נבחר ויקליף לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו חמש תקופות כהונה רצופות. גם פה הוא ירש את בן דודו וידידו בן הרדין. אף על פי שהוא היה מזוהה עם המפלגה הוויגית, הוא חלק על רבות מעמדותיו של מייסד המפלגה הנרי קליי. כאשר אף מועמד לא זכה ברוב של חבר האלקטורים בבחירות לנשיאות של 1824, נקבע על פי חוקת ארצות הברית שהבחירות יוכרעו בבית הנבחרים. ויקליף סירב להצביע עבור קליי ותחת זאת הוא הצביע לאנדרו ג'קסון, שהיה בחירתו של בית הנבחרים של קנטקי.
ההיסטוריון רוברט פאוול סבר שניתן להסביר את השבר בין ויקליף לבין המפלגה בכך שהוא לא מונה לשום ועדה בראשית ימיו בבית הנבחרים. בכל אופן, החל מ־1829 הוא ישב בראש ועדת הקרקעות הציבוריות של הבית. בתפקיד זה הוא תקף את תוכניתו של קליי לחלק עודפי הכנסות בין המדינות כצעד שלא יהיה הוגן כלפי המדינות החדשות. הוא גם היה חלוק עם קליי על רצונו של זה האחרון להגביל את העבדות. הוא כתב לקליי בנוגע לאיטיות התגובה שלו לבעיית חוק העבד הנמלט. קליי מעולם לא השיב לו. מצד שני ויקליף לא היה גם נאמן למצעו של ג'קסון. במכתב לאחיו, הוא הלין על ההתקפות של ג'קסון על הבנק השני של ארצות הברית (אנ'). הוא עודד בפומבי את תושבי קנטקי לחזק את הוויגים, זאת על אף המחלוקת שלו עם קליי.
ב־1830 נבחר ויקליף על ידי עמיתיו כאחד מחברי הבית שינהלו את הליך ההדחה כנגד שופט בית המשפט המחוזי במיזורי, ג'יימס ה. פק. ב־1831 הוא היה אחד המועמדים שהוצעו על ידי האספה הכללית של קנטקי להחליף את ג'ון רואן בסנאט. מתוך 69 הקולות שנדרשו לאשר את הבחירה, קיבל ויקליף, רק 49. שאר המועמדים היו ג'ון קריטנדן (שקיבל 68 קולות), ג'ון בריטהיט (שקיבל 66 קולות), וריצ'רד ג'ונסון (שקיבל 64 קולות). לאחר שלושה ימי של סבבי הצבעה, עדיין לא עלה בידה של האספה להגיע לידי הכרעה והמושב בסנאט נותר פנוי עד למושב הבא של האספה. ויקליף לא הציג את מועמדותו מחדש לבית הנבחרים של קנטקי ב־1833.
מושל קנטקי

לאחר סיום כהונתו בסנאט ועד 1835 כיהן ויקליף שוב בבית הנבחרים של קנטקי. ב־1834 הוא הביס את דניאל ברק ואת ג'ון הלם בבחירות ליושב ראש הבית. ב־1836 הוא נבחר כסגן מושל קנטקי, כאשר הביס את הדמוקרט איליז'ה הייס ברוב של קצת יותר מ־3,300 קולות. עם פטירתו של המושל ג'יימס קלארק ב־5 באוקטובר 1839, היה ויקליף למושל במקומו וכיהן בתפקיד במשך שנת כהונתו האחרונה של קלארק.
כמושל, הייתה דאגתו העיקרית של ויקליף הפאניקה של 1837 (אנ'). הוא תמך בהעלאת מיסי הרכוש כדי לפצות על הגרעון בתקציב שטיפס ב־1839 ל־42,000 דולר, אך תחת זאת בית הנבחרים אישר לקיחת הלוואות כדי לכסות על הגרעון. התחומים היחידים בו הוא קרא להגדלת ההוצאות היו השיפורים בתעבורת הנהרות, שימור הארכיון של המדינה והחינוך הציבורי. לצד דאגותיו אלו, הוא הוצף בבקשות חנינה.
בממשל הפדרלי

ויקליף לקח חלק במערכת הבחירות של המפלגה הוויגית ובמועמדיה לתפקיד הנשיא וסגן הנשיא ויליאם הנרי הריסון וג'ון טיילר בבחירות לנשיאות של 1840. ויקליף וטיילר היו מיודדים עוד קודם לכן, כאשר הם חלקו לשכה בעת כהונתם בבית הנבחרים. כאשר היה טיילר לנשיא בעקבות מותו הפתאומי של הריסון, הוא מינה את ויקליף לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, בחירה שהכעיסה את תומכיו של קליי במפלגה. ויקליף שירת בקבינט של טיילר עד תום נשיאותו ב־1845.
ב־1 באוגוסט 1844 עלה ויקליף עם שתיים מבנותיו לאוניית הקיטור "ג'ורג'יה" להפלגה מהמפטון שבווירג'יניה לבולטימור. בעת ההפלגה הוא נדקר בחזהו על ידי אדם שהחזיק באולר. האולר פגע בעצם החזה של ויקליף מבלי לגרום לנזק לאברים פנימיים וקצין צי ארצות הברית שנכח במקום מנע ממנו לדקור את ויקליף פעם נוספת. התוקף, ג'. מקלין גרדנר, נוטרל מנשקו ונעצר. מאוחר יותר באותו לילה הוא כתב לוויקליף מכתב התנצלות. ויקליף לא נפצע באופן רציני ושב לביתו שלושה ימים לאחר המקרה. גרדנר נשפט ונמצא בלתי שפוי. בהמשך הוא אושפז בבית חולים פסיכיאטרי.
ויקליף תמך בסיפוחה של טקסס לארצות הברית, סוגיה ששמה את החותם על תבוסתו של קליי בבחירות לנשיאות של 1844. ב־1845 מינה הנשיא ג'יימס פולק את ויקליף כשליח מיוחד במשלחת סודית לרפובליקת טקסס. מלכתחילה מטרתו הייתה לסכל ניסיונות של בריטניה וצרפת למנוע את סיפוחה של טקסס על ידי ארצות הברית, אך בהמשך הוא הצטרף לקומודור רוברט סטוקטון בשכנוע מנהיגי הרפובליקה להורות לכוחותיהם הצבאיים לפלוש למקסיקו דרך ריו גראנדה. סטוקטון וויקליף האמינו שאם יעלה בידם לגרום לפלישה טקסנית למקסיקו, אזי יהיה לארצות הברית צידוק טוב יותר לסיפוחה של טקסס. בסופו של דבר, לא עלה בידם לשכנעה את הטקסנים לפלוש, אך הם הצליחו לקבץ תמיכה לסיפוח. הן עמדתו של ויקליף בעד הסיפוח, והן הסכמתו לבצע את המשימה שהוטלה עליו על ידי הנשיא פולק, הרחיקו אותו עוד יותר מהמפלגה הוויגית.
כהונה שנייה בבית הנבחרים

ב־1861 נבחר ויקליף לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים, שנמשכה עד 1863. הוא התנגד לפרישתן של מדינות הדרום והיה נציג גם בוועידת השלום וגם בוועידת מדינות הגבול שנערכו ב־1861 בניסיון למנוע את פריצתה של מלחמת האזרחים. באפריל 1861 הוא נכח בפגישה סודית במלון קפיטול בפרנקפורט, שם תכננו המשתתפים לחמש את תומכי האיחוד באזורי מפתח במדינה. ב־18 במאי שלח הנשיא לינקולן רובים שכונו "רובי לינקולן" לטובת המיזם. לאחר שכוחותיו של ברקסטון ברג הרסו את גשר הרכבת ליד ברדסטאון, שכר ויקליף באופן אישי את ג'וזף ז. אוז לשאת את הדואר של האזור באמצעות כרכרה פרטית. הגשר נבנה מחדש בפברואר 1863.
שנותיו האחרונות

לקראת תום כהונתו בבית הנבחרים, היה ויקליף מעורב בתאונה בה הוא נפל מכרכרה ונגרמה לו נכות תמידית. על אף פציעתו הוא המשיך להיות פעיל פוליטית. ב־1863 הוא התמודד על משרת המושל כאיש הסיעה במפלגה הדמוקרטית שהתנגדו למלחמה ולנשיא לינקולן. עם זאת, השלטונו הצבאיים התייחסו אליו כאל חתרן והתערבו בבחירות. ויקליף הובס על ידי תומאס א. בראמלט. ויקליף היה ציר לוועידת הדמוקרטית הלאומית של 1864 שהתקיימה בשיקגו והצביע בעד ג'ורג' מקללן.
בשנותיו האחרונות הוא התעוור לחלוטין. צ'ארלס ויקליף נפטר כאשר עשה בביקור אצל בתו ליד אילצ'סטר שבמרילנד. ב־31 באוקטובר 1869. הוא נטמן בבית הקברות של ברדסטאון.
הערות שוליים

1 2  Allen, William B. (1872). A History of Kentucky: Embracing Gleanings, Reminiscences, Antiquities, Natural Curiosities, Statistics, and Biographical Sketches of Pioneers, Soldiers, Jurists, Lawyers, Statesmen, Divines, Mechanics, Farmers, Merchants, and Other Leading Men, of All Occupations and Pursuits. Bradley & Gilbert. Retrieved November 10, 2008, p. 104.
↑  Little, Lucius P. (1887). Ben Hardin: His Times and Contemporaries, with Selections from His Speeches. Courier-journal job printing company, p. 203.
1 2  Hibbs, Dixie (2002). Bardstown: Hospitality, History and Bourbon. Arcadia Publishing, p. 40.
↑  Little, Lucius P. (1887). Ben Hardin: His Times and Contemporaries, with Selections from His Speeches. Courier-journal job printing company, pp. 33–34.
1 2 3  Heck, Frank H. (2004). Lowell H. Harrison (ed.). Kentucky's Governors. The University Press of Kentucky, p. 52.
↑  Little, Lucius P. (1887). Ben Hardin: His Times and Contemporaries, with Selections from His Speeches. Courier-journal job printing company, p. 107.
↑  Little, Lucius P. (1887). Ben Hardin: His Times and Contemporaries, with Selections from His Speeches. Courier-journal job printing company, p. 98.
↑  Little, Lucius P. (1887). Ben Hardin: His Times and Contemporaries, with Selections from His Speeches. Courier-journal job printing company, p. 156.
↑  Little, Lucius P. (1887). Ben Hardin: His Times and Contemporaries, with Selections from His Speeches. Courier-journal job printing company, p. 204.
↑  Heck, Frank H. (2004). Lowell H. Harrison (ed.). Kentucky's Governors. The University Press of Kentucky, p. 53.
↑  Hibbs, Dixie (2002). Bardstown: Hospitality, History and Bourbon. Arcadia Publishing, p. 68.
1 2  Little, Lucius P. (1887). Ben Hardin: His Times and Contemporaries, with Selections from His Speeches. Courier-journal job printing company.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007383947805171  GND: 1173284141  ISNI: 0000 0000 5475 0633  LCCN: nr93012141  SNAC: w6931m82  US Congress: W000442  VIAF: 7261029   WorldCat (עם VIAF): 7261029 
ויקלנד, ביתו של ויקליף בברדסטאון, קנטקי. לימים כונה המקום "בית שלושת המושלים", שכן התגוררו בו ויקליף, בנו רוברט ויקליף שכיהן כמושל לואיזיאנה, ונכדו ג'ון בקהאם שכיהן גם הוא כמושל קנטקי.
באולונג פגסוס

| --- | --- |

Baolong Pegasus
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Guangzhou Baolong Motors (אנ') (שם רשמי: Guangzhou Baolong Motors Co. Ltd)
 שנות ייצור:  2001 – 2005
 הרכבה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 אורך:  4,595–5,080 מ"מ
 רוחב:  1,695–1,820 מ"מ
 גובה:  1,950–1,960 מ"מ
 בסיס גלגלים:  2,800–3,000 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 2,351 סמ"ק המפיק 132 כ"ס, מנוע מיצובישי מוטורס סדרה "Mitsubishi Sirius engine" (אנ') דגם מנוע "4G64"  V6 צילינדרים, 24 שסתומים, 3.0 ליטר המפיק 198 כ"ס ב-5,000 סל"ד, מנוע מיצובישי מוטורס סדרה "Mitsubishi 6G7 engine" (אנ') דגם מנוע "6G72"
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות  תמסורת אוטומטית - 4 מהירויות
"באולונג פגסוס"
באולונג פגסוס (באנגלית: Baolong Pegasus, קרוי גם: Baolong Tianmazuo) הוא מיניוואן מתוצרת יצרנית הרכב Guangzhou Baolong Motors (אנ') (שם רשמי: Guangzhou Baolong Motors Co. Ltd) אשר יוצר בין השנים 2001–2005 בסין.
"באולונג פגסוס"

דגם "באולונג פגסוס" התבסס (ברישיון) על דגם "Mitsubishi Delica" (אנ') (דור רביעי, היה קרוי "Delica Space Gear") מתוצרת מיצובישי מוטורס.
5 דלתות, 2 דלתות צד אחוריות דלתות הזזה.
מנוע קדמי.
סוג הנעה: הנעה אחורית 4x2, הנעה כפולה 4x4.
"באולונג פגסוס" > דגמים

"TBL 6500H" - בתצורת ישיבה של 7 מושבים.
"TBL 6500" - בתצורת ישיבה של 12 מושבים (משנת 2003).
"TBL 6508" - בתצורות ישיבה: 8 מושבים, 11 מושבים.
"TBL 6508H" - בתצורות ישיבה: 8 מושבים, 11 מושבים.
ראו גם

מיניוואן
הערות שוליים

↑  יצרנית הרכב הסינית Guangzhou Baolong Motors פעלה בין השנים 1998–2005 בסין
↑  באולונג deautogids.nl/merk/Merknaam%20Baolong
↑  דגמי מיצובישי שנת 2000 - תמונות web.archive.org/web/20061022130131
↑  דגם "TBL 6500" webcarstory.com/voiture
זהות מגדרית

זהות מגדרית היא תחושת ההזדהות האישית של הפרט עם אחת מקטגוריות המגדר – שיכולה להיות גבר, אישה, איפשהו באמצע, שילוב של שניהם או אף אחד מהם. זהות מגדרית יכולה להתאים לזוויג של אדם ולייעוד המגדרי שניתן לו בזמן הלידה, ויכולה להיות שונה ממנו. בכל החברות האנושיות קיימות קטגוריות של זהות מגדרית, וקטגוריות אלה יכולות לשמש כבסיס לזהות החברתית של האדם ביחס לחברים אחרים בחברה. המונח זהות מגדרית יכול להתייחס גם לזהות שאותה מייחסים אחרים לפרט על בסיס ציפיותיהם מתפקידי מגדר שמפגין הפרט (מגדר מיוחס).
המחקר המדעי מראה כי זהות המגדר איננה דבר שנבחר באופן מודע; רוב הזכרים אכן מזדהים לבסוף כגברים ורוב הנקבות כנשים, אך לא תמיד. תופעות כאלה של התפתחות מגדרית שונה, הולידו מחקר מדעי שלם אודות האטיולוגיה של זהויות מגדר, נושא אשר עד כה ידע מחלוקות חריפות מאוד בקהילה המדעית, שאחת הידועות בהן היא הפולמוס סביב מקרה דייוויד ריימר. לעיתים אלו החשים אי-הלימה בין זהותם המגדרית לבין גופם, חשים דיספוריה מגדרית וחלקם מבקשים לעבור הליך להתאמה מגדרית, כדי להתאים את גופם לתחושתם הנפשית. מומחים רבים מאמינים שגורמים ביולוגיים כגון השפעות גנטיות ורמות הורמונים ברחם, יחד עם חוויות מוקדמות וחוויות בגיל הנעורים או בבגרות עשויים כולם לתרום להתפתחות הזהות המגדרית.