אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הדרומית
תכנון

מול הראיות הללו, המועצה הכללית שלחה בקשה רשמית באוקטובר 1903 ל-C&R, וביקשה ממנה לתכנן תוכניות לאוניית מערכה הכוללת את המאפיינים הללו. לא הושגה התקדמות עד 26 בינואר 1904, כאשר המועצה הכללית ביקשה מ-C&R עיצוב הכולל ארבעה תותחי 12 אינץ', שמונה תותחי 10 אינץ' או יותר, וללא חימוש ביניים מעבר לתותחי 3 אינץ' נגד משחתות. המעבר לכלי נשק בקוטר 10 אינץ' בלבד היה תוצאה של ספק בקרב רשויות הצי האם ניתן להתקין תותחים כבדים יותר פיזית על הצד הרחב של האונייה. לא ננקטה כל פעולה לגבי בקשה זו עד ספטמבר, כאשר C&R החלה לתכנן אונייה עם ארבעה תותחי 12 אינץ' בצריחים כפולים יחד עם שמונה תותחי 10 אינץ' כפולים או ארבעה תותחי 12 אינץ' בודדים.
בינתיים, מכללת המלחמה של הצי הציגה שלושה עיצובים של אוניות מערכה זה מול זה בוועידת ניופורט ב-1904: האוניות שנבנו בעקבות הוועידה ב-1903; עיצוב ה-C&R החדש מספטמבר; ואוניות המערכה האחרונות בבנייה, סדרת קונטיקט. תותחי ה-7 וה-8 אינץ', ואפילו תותחי ה-10 אינץ', הוכחו שוב כלא מספקים; אפילו כאשר פגעו באוניית מערכה בזווית האידיאלית של 90 מעלות לחגורת השריון שלה, הם לא הצליחו לחדור מעבר ל-12 אינץ' של שריון קרופ - לא מספיק כדי להתמודד עם אוניות ראשה של האויב. כמו כן בוצעו חישובי מהירות שהוכיחו שאפילו 3 קשרים (5.6 קמ"ש) יתרון על פני צי אויב יהיה חסר משמעות בתוצאה הסופית של כמעט כל הקרבות הימיים מכיוון שהאוניות האיטיות יותר יכולות להישאר בטווח על ידי פנייה ברדיוס הדוק יותר.
אולם בתוך משרדי הצי עדיין הייתה התנגדות רבה. באמצע עד סוף 1904, המשיך פאונדסטון לשדל בדירקטוריון הכללי בזמן ש-C&R מחתה על כך שהקובע הסופי בקרב ימי יהיה התותחים הקלים - ובכל מקרה סוללת תותחים אחידה כה גדולה לא הייתה אפשרית. פאונדסטון השיב עם עיצוב משלו, שאותו כינה USS Possible והתאים שנים עשר תותחי 11 אינץ' על אונייה בהדחק של 19,330 טונות ארוכות. עם תמיכתו של לוטננט קומנדר ויליאם סימס, שהביא כתמיכה את הירי הארוך המדויק יותר ויותר של הצי, והעניין שהפגין הנשיא רוזוולט בפרויקט, הסתיימה ההקפאה הבירוקרטית.
ב-3 במרץ 1905, הקונגרס העביר הצעת חוק שאישרה לצי לבנות שתי ספינות קרב חדשות שייקראו על שם מדינות קרוליינה הדרומית ומישיגן. מגבלת הטונה המקסימלית נקבעה ל-16,000 טון ארוך, זהה להדחק של סדרת קונטיקט עם סוללות מעורבות שנבנתה שנתיים קודם לכן, בניסיון לבלום את ההדחק הגובר - והעלויות הנלוות - של אוניות הראשה החדשות של הצי. ההוראה התקבלה בקבלת פנים מעורבת מצד מעצבי הצי. חלקם, כולל אדמירל הצי בדימוס ג'ורג' דיואי, חשבו שהגבול היה צריך להיות מוגדר בסטנדרט המינימלי של אוניות מערכה זרות, או בסביבות 18,000 טונות. אחרים האמינו שהוספת כמות משמעותית של מהירות או כוח אש - משהו שאפשר לצפות עם עלייה בטונאז' - תדרוש הרבה יותר מ-18,000 טון, וטענו שהגידול בהדחק לא יקנה יותר מפרופיל יעד מוגדל.
הבנאי של הצי, אדמירל משנה וושינגטון ל. קאפס, הגה עיצוב שאפתני שארז חימוש רב עוצמה ושריון עבה על גוף האונייה הקטן. הוא האמין כי קרבות ימיים עתידיים יכללו ציים ולא פעולות של אונייה בודדת, ולכן בעוד שצריחי הכנפיים הנפוצים כל כך בעיצובים אירופיים היו שימושיים בתפקיד האחרון להצבת כמות מקסימלית של כוח אש לכל כיוון נתון, הם היו פחות יעילים כאשר הן פעלו כחלק ממערך הקרב. מכאן, קאפס תיאר שהדאגה העיקרית של אוניות מערכה היא כמה משקל פגז הן יכולות לירות בכל מטח דופן. הסידור של צריחים ירי-על הממוקמים על קו האמצע יאפשר לגוף להיות קצר ככל האפשר ועדיין בעל מטח הדופן הכי חזק שאפשר. אונייה שהסוללה הראשית שלה ממוקמת לאורך מרכז האונייה יכולה למקד את אותה כמות אש לכיוון הצדדים. לעומת זאת, לצריחי כנפיים היו חסרונות משמעותיים: מיקומם משני צידי המבנה העילי של האונייה הוביל למטחי דופן קטנים יותר, והמשקל הקיצוני שהונח על דפנות האוניות הוביל ללחץ פיתול ואינרציה מתגלגלת.
מכיוון שצריחי הסוללה הראשיים הנוספים עם מחסני החתמושת הקשורים אליהם השתמשו בכמות גדולה של שטח בתוך האונייה שכבר הייתה מוגבלת, קאפס נאלץ לחסוך בדרכים אחרות כדי להישאר בתוך מגבלת הטונאז'. היה צורך לבנות מכונות קטנות מהרגיל כדי להתאים למרווח בין המחסנים הקדמיים והאחוריים, שניהם גדולים מהרגיל. חדרי הדוודים הועברו פנימה כדי לפנות מקום להגנה נגד טורפדו. החיסרון הגדול ביותר היה בהנעה: לא היה מקום למנועים שיכולים לספק את אותה כמות כוח כמו באוניות מערכה קודמות. קאפס הציע לצמצם את מספר הדוודים בשליש כדי לפנות מקום; ייתכן שבשלב זה הוא שקל הנעת טורבינה. כל מה שלשכת ההנדסה יכלה להציע בתגובה היה חדרי דוודים קומפקטיים יותר על ידי ביטול מחיצות קו מרכז.
המעצבים נתקלו בבעיה שפרידמן מכנה "הסחיטה": המרכיבים החיוניים של אוניית מערכה (חימוש, מכונות הנעה ושריון) מסתכמים בדרך כלל בכשישים אחוז מהתפוסה המתוכננת שלהן. העדפה של אחד מהגורמים הללו, מה שהוא כינה "שלוש התכונות הצבאיות העיקריות", תאלץ את המעצבים לקבל פשרות באחת מהאחרות או בשתיהן. בסופו של דבר הם בחרו בחימוש ובשריון על פני מהירות; כתוצאה מכך, המהירות המרבית של סדרת קרוליינה הדרומית הייתה נמוכה יותר מכל אוניות המערכה העתידיות של ארצות הברית.