stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבולוציה של השבלול (איבר)
הערות שוליים

↑  Dugdale, DC (2012). "Hearing and the Cochlea". MedlinePlus.
↑  Manley, GA (באוגוסט 2012). "Evolutionary Paths to Mammalian Cochleae". Journal of the Association for Research in Otolaryngology. 13 (6): 733–43. doi:10.1007/s10162-012-0349-9. PMC 3505590. PMID 22983571. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2  Luo, Z; Ruf, I; Schultz, JA; Martin, T (ביולי 2010). "Fossil evidence on evolution of inner ear cochlea in Jurassic mammals". Proceedings of the Royal Society B. 282 (1806): 28–34. doi:10.1098/rspb.2010.1148. PMC 2992725. PMID 20667879. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2  Clack, JA (בנובמבר 2002). "Patterns and Processes in the Early Evolution of the Tetrapod Ear". Journal of Neurobiology. 53 (2): 251–64. doi:10.1002/neu.10129. PMID 12382279. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2  Armstrong, SD; de Bloch, JI; Houde, P; Silcox, MT (2011). "Cochlear labyrinth volume in euarchontoglirans: implications for the evolution of hearing in primates". The Anatomical Record. 294 (2): 263–266. doi:10.1002/ar.21298. PMID 21235000.
1 2  Manley, GA; Köppl, C (1998). "Phylogenetic development of the cochlea and its innervation". Current Opinion in Neurobiology. 8 (4): 468–474. doi:10.1016/s0959-4388(98)80033-0. PMID 9751658. S2CID 8688145.
↑  Koeppl, C (2011). "Birds - same thing, but different? Convergent evolution in the avian and mammalian auditory systems provides informative comparative models". Hearing Research. 273 (1): 65–71. doi:10.1016/j.heares.2010.03.095. PMID 20430083. S2CID 39751724.
↑  Romer, AS; Parsons, TS (1977). "The Vertebrate Body". {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
↑  Spoor, F; Hublin, J; Braun, M; Zonneveld, F (2002). "The Bony Labyrinth of Neanderthals". Journal of Human Evolution. 44 (2003): 141–165. doi:10.1016/s0047-2484(02)00166-5. PMID 12662940.
↑  Fernández, C; Schmidt, RS (1963). "The opossum ear and evolution of the coiled cochlea". Journal of Comparative Neurology. 121 (1): 151–59. doi:10.1002/cne.901210111. PMID 14051841. S2CID 44589070.
↑  Zheng J, Shen W, He DZ, Long KB, Madison LD, Dallos P (יוני 2000). "Prestin is the motor protein of cochlear outer hair cells". Nature. 405 (6783): 149–55. Bibcode:2000Natur.405..149Z. doi:10.1038/35012009. PMID 10821263. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Entrez Gene: SLC26A5 solute carrier family 26, member 5 (prestin)".
↑  Kitazawa, T; Takechi, M; Hirasawa, T; Adachi, N; Narboux-Nâme, N; Kume, H; Maeda, K; Hirai, T; Miyagawa-Tomita, S; Kurihara, Y; Hitomi, J; Levi, GL; Kuratani, S; Kurihara, H (2015). "Developmental genetic bases behind the independent origin of the tympanic membrane in mammals and diapsids". Nature Communications. 6 (6853): 6853. Bibcode:2015NatCo...6E6853K. doi:10.1038/ncomms7853. PMC 4423235. PMID 25902370.
גאודה (פטרולוגיה)

גאודה – דופן מרופדת בשכבות כלקדון ובגבישי קוורץ
גאוֹדה (Geode; מיוונית: Γεώδης, "גֵיאוֹדיס" – "דמוי כדור-הארץ") היא תרכיז גאולוגי המתהווה בסלעי משקע ובסוגים מסוימים של סלעי יסוד. גאודות הן במהותן חללים בסלע המרופדים במקבצים או בפסים קונצנטריים של גבישים. החלק החיצוני של רוב הגאודות הנפוצות הוא בדרך כלל אבן גיר או דולומיט, בעוד שהפנים מכיל גבישי קוורץ ו/או משקעי כלקדון.
היווצרות

גאודות עשויות להיווצר בכל צורה של חלל, אבל המונח שמור בדרך כלל למבנים כדוריים פחות או יותר של סלעי יסוד או סלעי משקע. את החללים המתהווים בבקיעים ובעורקים בסלע נוהגים לכנות בשם הכללי ווג (vug), מילה שמקורה בשפה הקורנית. גאודות עשויות להיווצר גם בסלעים געשיים, במקום בו היו בעבר בועות גז דוגמת נקבוביות בלבה בזלתית וליתופיזות בלבה ריוליטית.
בסלעי משקע התהליך מורכב יותר. בתוך הסלע נוצרו חללים, אם מפירוק של חומר אורגני (שאריות צמחים או בעלי חיים) שנכלל בסלע בתהליך ההתגבשות ואם מהתרחבות של סדקים בתוך הסלע בעודו רך. תהליך של אוסמוזה מילא בהדרגה את החללים בתרכיז של קלציט. תגובה כימית של הסלע עם מים חמים ומלוחים עשויה להפוך אותו לדולומיט, וברוב המקרים מחליפה את תרכיז הקלציט באנהידריט. שינויים בהרכב הכימי ובחומציות (pH) של המים בהם מצוי הסלע ממיסים את האנהידריט, וחלל זה מתמלא בהדרגה בשכבות של כלקדון ובגבישים גדולים של קוורץ הצומחים אל תוך החלל. שכבת הסלע החיצונית מתבלה בסופו של דבר ומתפרקת, וחושפת את הגאודות על פני השטח.
גודל הגבישים, צורתם וגוון צבעם משתנים מגאודה לגאודה. בחלק מהמקרים ימצאו גבישי קוורץ שקופים, בעוד שבמקרים אחרים ימצאו גבישי אחלמה. חלקן מכילות כלקדון או סוגים אחרים שלו: שבו וישפה, או מינרלים כדוגמת קלציט, דולומיט, סלסטיט, וכו'. אין דרך קלה לדעת מה יהיה בתוך גאודה עד שחוצים או שוברים אותה. עם זאת, לגאודות מאזור אחד יש בדרך כלל מגוון מוגבל של סוגי מינרלים המתגבשים בתוכן.
תפוצה

גאודות נפוצות בכמה תצורות בארצות הברית (בעיקר באינדיאנה, איווה, מיזורי, קנטקי, ויוטה). גאודות שכיחות גם בברזיל, נמיביה ומקסיקו. גאודה גדולה בגודל של משאית קטנה נתגלתה ב"פוט אין באי" (Put-in-Bay), כפר באוהיו בתחילת המאה ה-20. גאודה זו ידועה כמערת הגביש וניתן לבקר בה כיום. ב-1967 החליטה איווה לציין את הגאודה כסלע הרשמי של המדינה ואחד הפארקים במדינה קרוי "פארק גאודה".
הגאודה הגדולה ביותר בעולם נתגלתה במאי 2000 על ידי הגאולוג חאווייר גרסיה-גויאנה (Javier Garcia-Guinea) בסמוך לעיר אלמריה בדרום ספרד, ומידותיה: עומק 8 מטרים, רוחב 1.8 מטר וגובה 1.8 מטרים.
לעיתים נוהגים לצבוע גאודות או פרוסות של גאודות בצבעים מלאכותיים. יש להניח בדרך כלל שדוגמאות של גאודות בעלות צבעים בלתי רגילים או תצורות בלתי סבירות עברו שינויים מלאכותיים. עם זאת, בהחלט ייתכן שלגאודות שלא עברו טיפול יהיו כמה צבעים (בשכבות החיצוניות).
קיימים מבנים סלעיים דומים לגאודות המכונים נודולות, אבל דרך יצירתם שונה. הנודולות נוצרות בהרבדה בו-זמנית של גיר וסיליקה, לדוגמה: נודולות של צור בסלעי גיר וקירטון (כמו בראש הנקרה).
"כדורי אליהו"

בישראל נוהגים לכנות גאודות המצויות בסלעי גיר ודולומיט במקומות שונים בארץ בשם "כדור אליהו", "אבטיחי אליהו", "תפוחי אליהו" ו"אבן מוח" (בשל המרקם החיצוני שלהם המזכיר מוח אנושי). יש להם אזכורים רבים בפולקלור המקומי, אם כי בחלק מהם קיים בלבול בין "כדורי אליהו" לבין הבולבוסים.
צבי אילן מביא אגדות מקומיות על מקור האבנים:
פעם עבר במקום אליהו הנביא. היה עייף וצמא. ראה מיקשת-אבטיחים גדולה וישמח לבבו. הוא ניגש אל בעל המקשה ובקש אבטיח להרוות את צמאונו. אך האיש רע-לב סירב, ואליהו קלל אותו ומיד הפכו כל האבטיחים לאבנים.
האנשים היו רעי לב. פעם בא לעיר עובר אורח נכבד ובקש להתארח. הם לא קבלו אותו בסבר פנים יפות. אללה כעס עליהם, הרעיד את האדמה, הציב הר על מקום העיר, שתושביה נהרגו כולם והפכם לאבנים (אכן חלק מהסלעים נראים כגולגולות).
לפי גרסת הקוראן אלה אבנים שרופות ועליהן תו: "הפכנו את עריכם סדום ועמורה הפיכה גמורה והמטרנו עליהם ברציפות גופרית ואש עם אבנים שרופות מסומנות (על סלעים אחדים יש סימנים) לפי צו ריבונך".
הנוסע הגרמני אולריך יספר זיטצן מספר כי אבנים דומות נמצאו מדרום לים המלח, ליד העיר הירדנית אל צאפי המזוהה עם צוער הקדומה – אחת מערי סדום לפי המקרא.
גאודות הן ערך טבע מוגן על פי חוק בישראל.
כדור אליהו שבור
כדור אליהו שלם
כדור אליהו חשוף
כדור אליהו חשוף
ראו גם

נונאטאקי גאודה - נונאטאקים באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה
לקריאה נוספת

צבי אילן, ארץ חמדה, הוצאת עם עובד, 1978 – הר צין ושדה הבולבוסים
הערות שוליים

↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
דוגמה לגאודה המצופה בגבישי אחלמה, פנים וחוץ
מערות קרלה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  הודו הודו
 מיקום:  Pune district, הודו
 קואורדינטות:  18°47′00″N 73°28′14″E﻿ / ﻿18.78333333°N 73.47055556°E﻿ / 18.78333333; 73.47055556
  (למפת הודו מוגדלת) ניו דלהי מומבאי קולקטה היידראבאד בנגלור אחמדאבאד צ'נאי סוראט פונה ג'איפור לאקנאו קאנפור נאגפור פטנה לודהיאנה טריוונדרום פורט בלייר פקיסטן אפגנ. הרפובליקה העממית של סין  נפאל בהו. בנג. מיאנמר ת. ס"ל מפרץ בנגל  הים הערבי  האוקיינוס ההודימערות קרלה(למפת הודו רגילה) ניו דלהי מומבאי קולקטה היידראבאד בנגלור אחמדאבאד צ'נאי סוראט פונה ג'איפור לאקנאו קאנפור נאגפור פטנה לודהיאנה טריוונדרום פורט בלייר פקיסטן אפגנ. הרפובליקה העממית של סין  נפאל בהו. בנג. מיאנמר ת. ס"ל מפרץ בנגל  הים הערבי  האוקיינוס ההודימערות קרלה
 
מערות קרלה (או קרלי) הן קומפלקס של מערות הודיות בודהיסטיות עתיקות חצובות בסלע הנמצאות בעיירה קארלי שליד לונוואלה, שבמהאראשטרה (הודו). המערות נמצאות במרחק של 10.9 קילומטרים מלונוואלה. מערות נוספות באזור הן מערות בהאג'ה, מערות פטאן הבודהיסטיות (Patan Buddhist Cave), מערות בדסה ומערות נאשיק. המערות הוקמו לאורך תקופה ארוכה - מהמאה השנייה לפני הספירה ועד המאה החמישית לספירה. העתיקה שבמערות מתוארכת לשנת 160 לפנה"ס, והתפתחה בסמוך למקום דרך מסחר עתיקה, העוברת מזרחה מהים הערבי אל תוך הדקאן.
הקבוצה של המערות בקרלה היא מהוותיקות והקטנות מבין שלל האתרים הבודהיסטים החצובים בסלע במהאראשטרה, אך היא אחת מן הידועות ביותר בגלל "הצ'איטה הגדולה" (מערה מספר 8) המפורסמת, שהיא מערת הצ'איטיה הגדולה והשמורה ביותר של התקופה, שגם מכילה פסלים רבים שמורים היטב, שרבים מהם בקנה מידה גדול.
סוחרים רבים ושליטי שושלת סאטווהאנה תרמו לבניית המערות האלה. הבודהיסטים, שהפכו מזוהים עם מסחר וייצור באמצעות הקשר המוקדם שלהם עם סוחרים, נטו למקם את המנזרים שלהם בתצורות גאוגרפיות טבעיות בסמוך לצירי סחר מרכזיים כדי לספק בתי מגורים לסוחרים. כיום מתחם המערות הוא אתר מוגן המצוי תחת פיקוח של הסקר הארכאולוגי של הודו.
אפיון

מבחינה היסטורית נקשרו המערות לזרם בבודהיזם המכונה המהאסאחיקה (Mahāsāṃghika). המערות כוללות מנזר בודהיסטי המתוארך למאה השנייה לפני הספירה. מחוץ למנזר הבודהיסטי היו בעבר שני עמודים גדולים (בגובה של 15 מטר כל אחד). כיום נותר רק אחד מן העמודים, ובמקום שבו היה העמוד נבנה מקדש המוקדש לאלה עקברה (אנ'), שלה סוגדים בעיקר קהילת אגרי וקהילת קולי שממומבאי.
ארכיטקטורה

מתחם מערות קרלה בנוי במורד גבעה סלעית שבמרחק של כ-60 קילומטרים מפונה, עם חלונות גדולים שנחצבו בסלע כדי להאיר את פנים המערות. המערות בקרלה הן חלק מקבוצה גדולה של מערות דומות שנחפרו בהרי סהאדרי בראשית האלף הראשון לספירה. בקבוצת מערות קרלה יש בסך הכל 16 מערות, כאשר שלוש מהן הן מערות השייכות לבודהיזם המהאיאנה. מרבית המערות הן מערות מסוג "לינאס", כאשר המערה החריגה העיקרית היא מערת הצ'איטיה הגדולה, מערה מספר 8.
ארכיטקטורה > מערת הצ'איטה הגדולה

המערה הראשית, המכונה מערת הצ'איטיה הגדולה, או מערה מספר 8 לפי המספור המקומי, מכילה צ'איטיה (או אולם תפילה) גדולה ומגולפת, כבר משנת 120 לספירה. זוהי מערת הצ'איטה הגדולה ביותר שנחצבה בסלע בהודו, באורך של 45 מטרים ובגובה של 14 מטרים באזורים הגבוהים ביותר שלה. האולם כולל פסלים של בני-אדם, גם של זכרים וגם של נקבות, וכן פסלים של בעלי חיים כגון אריות ופילים.
מערת הצ'איטה הגדולה הזו, שהיא הגדולה שבמערות הצ'איטה שבדרום אסיה, נבנתה על ידי נהאפנה (אנ') השליט של האחשדרפנים המערביים והוקדשה לו בשנת 120 לספירה.
ארכיטקטורה > היסטוריה

מערת צ'איטה הגדולה של קרלה נבנתה אחרי מספר מערות צ'איטיה נוספות שנבנו במערב הודו תחת חסות מלכותית. מעריכים כי הכרונולוגיה של מערות צ'איטה המוקדמות הללו היא כדלקמן: שלוש מערות בסביבות המאה הראשונה לספירה: ראשית מערה מס' 9 במערות מהאקאלי, אחר כך מערה מס' 12 שבמערות בהאג'ה ולבסוף מערה מס' 10 במערות אג'אנטה. אחריהן נבנו המערות בסדר הבא: מערה מס' 3 במערות פיטלקורה, מערה מס' 1 במערות קונדנה, מערה מס' 9 באג'אנטה, שעל פי עיצוביה המקושטים יותר, נבנתה כמאה מאוחר יותר, ואז מערה מס' 18 שבמערות נאשיק, ומערה מס' 7 במערות בדסה, ורק לבסוף הגיעו ל"שלמות הסופית" כאשר נבנתה הצ'איטה הגדולה במערות קרלה.
ארכיטקטורה > מאפיינים

הצ'איטיה שבקרלה בנויה בהתאם לדפוסי הבניה הרגילים של התקופה, אך הוא גדול באופן יוצא דופן. הצ'איטה גם יוצאת דופן כי הרבה חלקים מקוריים העשויים מעץ נשמרו: המוטות הרוחביות הבולטות, המוטות של הגג, והמטרייה שמעל הסטופה. אולם הצ'איטה עצמו גם היה עשוי עץ, וכיום ניתן להבין כיצד היה בנוי לפי הדוגמאות החצובות בסלע, שבהם היו תוקעים את מוטות העץ והסכך. ברוב הצ'איטות החצובות בסלע בנו גג אבן המחקה את גג העץ שהיה קיים בעבר, כך שנוצר אפקט חזותי של עץ, אך בצ'איטיות אחרות נעשה שימוש בעץ ממש, מסיבות אסתטיות גרידא ולא מסיבות מבניות. ברוב המקרים הללו העץ נרקב עם השנים, למשל בצ'איטיה שבמערה מס' 3, מערות קנהרי (Kanheri Caves). כאן, אף על פי שחלק מן העצים הוחלפו תחת לורד קרזון במאה ה-19, רובם מקוריים.
הערות שוליים

↑  Michell, 374
↑  "Later Andhra Period India". נבדק ב-2007-01-24.
↑  Keay, John (2000). India: A History. New York, USA: Grove Press. pp. 123–127. ISBN 0-8021-3797-0.
↑  "Karla Caves". NIC. נבדק ב-2012-05-19.
↑  Dutt, Nalinaksha. Buddhist Sects in India. 1998. p. 62
↑  Gadkari, Jayant. Society and Religion: From Rgveda to Puranas. 1996. p. 198
↑  "Cave Architecture". נבדק ב-2007-02-15.
1 2  Le, Huu Phuoc (2010). Buddhist Architecture (באנגלית). Grafikol. p. 108. ISBN 9780984404308.
↑  World Heritage Monuments and Related Edifices in India, Volume 1 ʻAlī Jāvīd, Tabassum Javeed, Algora Publishing, 2008 p.42
↑  Southern India: A Guide to Monuments Sites & Museums, by George Michell, Roli Books Private Limited, 1 mai 2013 p.72
↑  "This hall is assigned to the brief period of Kshatrapas rule in the western Deccan during the 1st century." in Guide to Monuments of India 1: Buddhist, Jain, Hindu - by George Michell, Philip H. Davies, Viking - 1989 Page 374
↑  Spink, Walter M. (2005). Ajanta: Painting, sculpture, architecture (באנגלית). BRILL. p. 1. ISBN 900414983X.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: date and year (link)
↑  Michell, 374; Harle, 48 and note 21 at 493
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012403951105171  LCCN: sh2020008062 
הדרך למערות קרלה.
הצ'איטה הגדולה, המאה ה-19.
מעיל דניסון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  סכמת הסוואה צבאית
 מדינה מייצרת:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 היסטוריית שירות
 תקופת השירות:  1942–1977 (כ־35 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה מלחמת העצמאות מלחמת פוקלנד
מעיל דניסון (באנגלית: Denison Smock) היה מעיל שפותח עבור כוחות מוצנחים וכוחות מיוחדים בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
המעיל עוצב כתחליף לסרבל הצנחנים ששימש את ראשוני הצנחנים הבריטים במלחמת העולם השנייה, הוא היה רחב במיוחד ונועד ללבישה מעל לציוד הלחימה של החייל ומתחת לציוד הצניחה. לצד הפן השימושי עבור הצניחה, המעיל, בעל צבעי ההסוואה, נועדגם כפריט לבוש ללחימה. לכן צנחנים רבים לבשו את ציוד הלחימה שלהם מעל למעיל מרגע שהגיעו לקרקע, כשהוא מעניק להם שכבת הגנה נוספת מפני מזג האוויר. מעיל הדניסון היה אהוב במיוחד על קצינים בריטים, שנהגו לתפור רוכסן לאורכו ולהשתמש בו ביום-יום.
חשיבותו הרבה של המעיל הייתה בכך שהיה לשימוש המשמעותי הראשון של הכוחות הבריטים בסכמת הסוואה והוא השפיע על פריטי לבוש וסכמות הסוואה רבות לאחר המלחמה, בהן סכמת הלטאה וסכמת "משיכת מכחול" שהייתה נפוצה במספר מדינות, בעיקר באפריקה. בחלקו האחורי של המעיל הייתה פיסת בד שנועדה להידוק תחתית המעיל על ידי חיבור לחלק הקדמי שלו. כאשר הפיסה לא הייתה מחוברת היא הייתה דומה לזנב, מה שהוליד את הכינוי שהבדואים בצפון אפריקה נתנו לצנחנים הבריטים "גברים בעלי זנב" כמו גם הכינוי שנתנו להם הגרמנים "השדים האדומים".
היסטוריה

בשנת 1940 פיתחו הבריטים סרבל צניחה בצבע ירוק זית שנועד "לעטוף" את ציוד הלחימה בזמן הצניחה. הסרבל היה העתק של סרבל הצניחה הגרמני קנוקנסק ("שק עצמות") וכיסה את הצנחן בחלקו העליון, הזרועות וחלקן העליון של הרגליים (עד אמצע הירך). הסרבל שימש לאימוני צניחה של יחידות הצניחה הצעירות בצבא הבריטי והיחידות המיוחדות במשך כמה חודשים, בעוד הבריטים מפתחים עיצוב מתאים לצורכי החיילים שלהם. התוצאה הייתה מעיל דניסון, אשר ויתר על הפתחים לרגליים ובמקום כלל רצועת בד לעיגון המעיל בין הרגלים. בשונה מהדגם הגרמני (בתחילת המלחמה) ומשאר פרטי הלבוש בצבא הבריטי, הוא נתפר עם סכמת הסוואה ניסיונית (סכמת דניסון) אשר בדגם הראשוני נצבעה ידנית על הבד.
עם הצלחתו של הדגם הראשון (P41) שנקלט ב-1942, החל יצור משמעותי יותר של מעילי דניסון לכלל הכוחות המוצנחים והמיוחדים.ש גם שיטת צביעת הבד הפכה להדפסה ממוכנת. מעילים אלו כללו סכמה בעלת צבעים בהירים יותר עם גוני חול, חום בהיר וירוק זית בהיר, צבעים שהתאימו לשדות הקרב של צפון אפריקה והים התיכון. בשנת 1944 פותח הדגם השני (P44) של המעיל, דגם זה כלל מספר שינויים קטנים לאבזמים והסוגרים ושינוי לעיצוב השרוולים. צבעי סכמת ההסוואה של הדגם השני הפכו לכהים ועזים יותר עם גוני חום אדמדם וירוק זית, סכמת הסוואה שהתאימה יותר לשדות הקרב באירופה המערבית כהכנה לפלישה לנורמנדי וללחימה באירופה.
במהלך המלחמה מעילי דניסון היו בשימוש יחידות הרגימנט המוצנח, שירות האוויר המיוחד, סוכני SOE, יחידות ניטור אוויר, כוחות מוצנחים ויחידות מיוחדות נוספות. מלבד השימוש שלו בצבא הבריטי, המעיל היה נפוץ גם בצבאות אחרים של מדינות ההסכמה בהן קנדה, הודו ואוסטרליה, ובנוסף שימש יחידות מוצנחות התנדבותיות ממדינות אחרות שלחמו לצד הבריטים, בהן פולין ובלגיה.
לאחר המלחמה, מעילי דניסון המשיכו לשמש את היחידות המוצנחות והמיוחדות בצבאות מדינות ההסכמה עד לשנות ה-70, כאשר אפילו במלחמת פוקלנד ב-1982 חיילים בריטים המשיכו לעשות בהם שימוש. בישראל, עם סיום המנדט הבריטי, מעילי דניסון רבים הגיעו לידי יחידות הפלמ"ח, והם שימשו את יחידות הפלמ"ח וצה"ל במהלך מלחמת העצמאות.
בשנת 1959 יצא דגם היצור המשמעותי האחרון של המעיל (דגם 1959 או P1959), אשר כלל כמה שינויים, בהם עדכון האבזמים והשרוולים, עיצוב מחדש של הצווארון והוספת ריצ'רץ' לכל אורך המעיל (בשונה מהדגמים הקודמים שנפתחו רק בחלק העליון של המעיל). סכמת צבעי ההסוואה עודכנה אף היא לצבעים עזים וכהים יותר כאשר צבע הרקע הפך מצבע חול לחאקי. דגם זה המשיך לשמש את הכוחות הבריטים רשמית עד שהוחלף ב-1977 במעיל צנחנים מדגם המדים החדשים (DPM), אם כי לכוחות היה קשה להיפרד ממעילי הדניסון שלהם והם עוד היו בשימוש בשנת 1982.
משתמשות עיקריות

בלגיה בלגיה
הודו הודו
הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
ישראל ישראל
פולין פולין
קנדה קנדה
תמונות

מייג'ור גנרל ריצ'רד גייל בשיחה עם לוחמי החטיבה המוצנחת החמישית, 1944.
צלף קנדי לובש מעיל דניסון, 1944.
צנחני הגדוד המוצנח ה-12 לאחר קרבות המערכה על נורמנדי, 1944.
הנפת דגל הדיו באום רשרש, נחום שריג הקרוב למצלמה ואברהם אדן על התורן - שניהם לובשים מעיל דניסון.
הערות שוליים

↑  מתוך ‏"Denison and Parachute Smocks".
קציני הגדוד התשיעי של חטיבת הנגב במבצע חורב לובשים מעילי דניסון, 1948.
צנחנים בריטים בשבי הגרמני במהלך מבצע מרקט גארדן, 1944.
האריסברג

האריסברג (באנגלית: Harrisburg) היא עיר הבירה של מדינת פנסילבניה שבארצות הברית. בעיר עצמה 47,196 תושבים ובאזור המטרופליטני שלה מתגוררים 528,892 תושבים (2007).
היסטוריה

במיקום בו ממוקמת כיום העיר האריסברג, על גדת נהר ססקהאנה, התגלו סימנים להתיישבות אינדיאנית משנת 3,000 לפנה"ס לערך. מיקומה של העיר על פרשת דרכים בין נתיבים המקשרים לדלוור ולאזור אוהיו, איפשר את החשיבות המסחרית של האזור בתקופה הפרה קולומביאנית.
האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה האנגלי ג'ון סמית' אשר הפליג במעלה נהר הססקהאנה מווירג'יניה בשנת 1608 ופגש את שבט הססקהאנה המקומי. בשנת 1719 ג'ון האריס האב, סוחר אנגלי, הקים במקום מוצב מסחר. בנו, ג'ון האריס הבן החל להקים את העיר בשנת 1785 על האדמות שרכש אביו, וקרא לה על שמו "האריסברג".
באביב של שנת 1785 נערך סקר במקום על ידי המודד ויליאם מקליי (בן משפחתו של האריס האב) במטרה לתכנן את העיר. בשנת 1791 הפך היישוב רשמית לעיר, ובאוקטובר 1812 נבחרה העיר כבירת פנסילבניה.
בראשית המאה ה-19 הייתה האריסברג חלק מ"מסילת הרכבת הנסתרת" (Underground Railroad) - מסלול בריחת העבדים ממדינות הדרום למדינות הצפון. עבדים שחורים ממדינות הדרום חצו בקרבת העיר את נהר הססקהאנה והוברחו ממנה לקנדה.
בשנת 1839 הכריזו ויליאם הנרי הריסון וג'ון טיילר על מועמדותם לנשיאות ארצות הברית.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 התפתחה כלכלת העיר. היותה ממוקמת בקרבת תעלת יוניון הפכה אותה לצומת דרכים מסחרי ותעשיות הפלדה והברזל בעיר התפתחו והפכו מרכיב מרכזי בכלכלת העיר, שהפכה לצומת של מסילות ברזל, מכרות, מפעלי פלדה ומפעלים לייצור מכונות.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית שמשה העיר מרכז אימון לחיילי מדינות הצפון, ועשרות אלפי מחיילי צבא ארצות הברית שהו והתאמנו במחנה קרטין שבעיר.
בגלל חשיבותה הרבה של העיר, הן בשל מיקומה האסטרטגי, הן בשל מיקומה על צמתים של מסילות ברזל והן בשל חשיבות מתקני הצבא שבה ניסה מפקד צבא מדינות הקונפדרציה של אמריקה, הגנרל רוברט אדוארד לי לכבוש את העיר פעמיים - בפעם הראשונה במסגרת מסע כיבוש מרילנד בשנת 1862, נמנע כיבוש העיר בזכות הפסדו של לי בקרב אנטיאטם שהביא לנסיגתו לווירג'יניה. הניסיון השני לכיבוש העיר אירע ביוני 1863 במסגרת קרב גטיסברג. קרב שנערך בקאמפ היל הסמוכה לעיר (כ-3 ק"מ ממערב לה) הסתיים בניצחון צבא ארצות הברית. קרב זה היה הקרב הצפוני ביותר במלחמת האזרחים.
בשנת 1917 נערכה בעיר התצוגה החקלאית של פנסילבניה (Pennsylvania Farm Show) - באותה עת התצוגה החקלאית הגדולה ביותר בארצות הברית. התצוגה הפכה לאירוע שנתי הנערך מדי שנה.
ביוני 1972 נפגעה העיר בשיטפון בעקבות הוריקן אגנס. אירוע נוסף שאירע בקרבת העיר הייתה תאונת אי שלושת המילין שאירעה ב-28 במרץ 1979 באי שלושת המילין הסמוך לעיר. באירוע זה נמסה ליבת כור גרעיני, ובשל החשש מדליפת קרינה רדיואקטיבית החליט מושל המדינה דיק ת'ורנבורג על פינוי נשים וילדים מהאזור הסמוך לעיר. אמנם הוראת הפינוי נגעה ל-5,000 תושבים, אולם כ-140,000 איש ברחו מהאזור.
בשנות ה-70 חוותה העיר שפל כלכלי. בשנת 1981 נבחר כראש העיר סטפן ר. ריד אשר מכהן מאז כראש העיר. ריד פעל להסיט את כלכלת העיר מבסיסה התעשייתי לבסיס תיירותי, הורה על הקמת מוזיאונים (כגון מוזיאון מלחמת האזרחים הלאומי) וכן הקל על בניית מלונות בעיר. בשל מצבה הכלכלי הקשה של העיר נאלץ ריד למכור מוצגים שנאספו על ידי העירייה עבור מוזיאון "המערב הפרוע" אשר לא הוקם. שווי המוצגים שנמכרו הגיע ל-8 מיליון דולרים.
גאוגרפיה

שטחה של העיר 29.6 קמ"ר מהם 21.0 קמ"ר שטחי יבשה ו-8.6 קמ"ר (29.11%) שטחי מים.
העיר ממוקמת בעמק ססקהנה - עמק פורה בדרום מרכז פנסילבניה, בו זורם נהר הססקהנה. העיר נמצאת דרומית לרכס הרי בלו ריג', המהווים חלק מהאפלצ'ים. מערבית לעיר נמצא עמק קמברלנד.
נהר הססקהנה מהווה את גבולה המערבי של העיר (וכן הגבול בין מחוז דופין ומחוז קמברלנד). העיר מחולקת למספר שכונות ורבעים, וסביבה פרוורים רבים שאינם מהווים באופן רשמי חלק משטח העיר.
דמוגרפיה

בעת שנערך המדגם הראשון של ארצות הברית, בשנת 1790 הייתה האריסברג עיירה קטנה אולם בעלת חשיבות מסחרית. בעיר התגוררו אז 875 תושבים. עם גידולה ועלייתה בחשיבותה הכלכלית והמסחרית עקב הפיכתה למרכז תחבורתי ותעשייתי הגיע מספר תושבי האריסברג לשיאו ב-1950 עת התגוררו בעיר כ-90,000 תושבים. מאז שנות ה-50 חלה ירידה במספר תושבי העיר - כאשר רבים מהתושבים עברו לגור בפרוורי העיר (תוך שהם ממשיכים לעבוד בעיר). בשנת 2007 התגוררו בעיר כ-47,000 תושבים.
| אוכלוסייה לאורך ההיסטוריה |
| --- | --- |
1790: 875
1800: 1,472
1810: 2,287
1820: 2,990
1830: 4,312
1840: 5,980
1850: 7,834
1860: 13,405
1870: 23,104
1880: 30,762
1890: 39,385
1900: 50,167
1910: 64,186
1920: 75,917
1930: 80,339
1940: 83,893
1950: 89,544
1960: 79,697
1970: 68,061
1980: 53,264
1990: 52,376
2000: 48,950
אקלים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
טמפרטורות ממוצעות וטמפרטורות שיא
| חודש | יאנ' | פבר' | מרץ | אפר' | מאי | יוני | יולי | אוג' | ספט' | אוק' | נוב' | דצמ' |
| טמפרטורות שיא גבוהות | 22.7 | 23.8 | 30 | 33.8 | 36.11 | 37.7 | 41.6 | 38.3 | 38.8 | 36.1 | 28.8 | 23.8 |
| טמפרטורות גבוהות ממוצעות | 3.05 | 4.94 | 10.5 | 17 | 22.5 | 27.1 | 29.8 | 28.7 | 24.2 | 17.9 | 11.3 | 5.38 |
| טמפרטורות נמוכות ממוצעות | -4.94 | -4.05 | 0.27 | 5.27 | 10.7 | 15.8 | 18.8 | 17.8 | 13.7 | 7 | 2.27 | -2.33 |
| טמפרטורות שיא נמוכות | -22.7 | -20.5 | -15 | -7.22 | -0.55 | 4.44 | 9.44 | 7.22 | -1.11 | -5 | -10.5 | -22.2 |
| כמות משקעים | 80.7 | 73.1 | 90.9 | 84 | 116.8 | 101.3 | 81.5 | 82.2 | 92.7 | 77.7 | 89.6 | 81.7 |
מקור: אתר USTravelWeather.com
תרבות

במרכז האריסברג ממוקמים שני אתרי תרבות מרכזיים: מרכז ויטיירא למדע ואמנויות שהקמתו הושלמה בשנת 1999 (מרכז זה היה המרכז התרבותי הראשון בארצות הברית המשמש כמרכז חינוך, אמנויות הבמה ומדע), ו"הפורום" - אולם מופעים המהווה חלק מאתר הקפיטול המדינתי, שנבנה בין השנים 1930–1931 ומסוגל להכיל 1,763 צופים. הפורום משמש מאז הקמתו את התזמורת הסימפונית האריסברג.
מדי שנה נערכת במדינה תערוכת החקלאות של פנסילבניה - התערוכה החקלאית הגדולה ביותר בארצות הברית.
תקשורת

בעיר האריסברג יוצאים לאור שני יומנים - ה"פטריוט ניוז" (The Patriot-News - "חדשות הפטריוט") יוצא לאור בתפוצה יומית של כ-100,000 קוראים, וה"סנטינאל" (The Sentinel) היוצא לאור בעיר קארליסל הסמוכה. בעיר יוצאים לאור מספר שבועונים שהחשוב בהם הוא ה"פרס אנד ג'ורנל" (Press and Journal).
אתרים בעלי חשיבות

בעיר פועל שוק ברוד סטריט - שוק איכרים הפועל שנים רבות, והוא אחד מהשווקים הוותיקים ביותר בארצות הברית.
אתרים בעלי חשיבות > מוזיאונים

בעיר פועלים מוזיאון מלחמת האזרחים הלאומי, המוזיאון הלאומי של פנסילבניה לכיבוי אש, מוזיאון מדינת פנסילבניה, המוזיאון לאומנות ססקווהנה וכן מרכז האמנויות והמדע וויטאקר.
ממשל מקומי

עיריית האריסברג ממוקמת מאז שנת 1970 במרכז השלטון העירוני על שם מרטין לותר קינג - העירייה היחידה בארצות הברית הקרויה על שם פעיל זכויות אדם.
העיר מנוהלת על ידי מועצת עיר שבראשה ראש עיר. ראש העיר מכהן תקופת כהונה של ארבע שנים, ויכול לשוב ולהיבחר בלא הגבלה. ראש העיר עומד בראש 34 הרשויות העירוניות אולם בפועל מנהלים ראשי הרשויות (הנבחרים על ידי ראש העיר) את הרשויות. רשויות אלה כוללות את המחלקה לביטחון הציבור (Public Safety) (האחראית על שירותי השיטור וכיבוי האש), המחלקה לעבודות ציבוריות (Public Works), המחלקה לנהול עסקים (Business Administration), מחלקת הפארקים והפנאי (Parks and Recreation), מחלקת הפקת הקיטור (Incineration and Steam Generation), מחלקת הבנייה והדיור (Building & Housing Development) והמחלקה המשפטית של העיר. בעירייה עובדים 721 עובדים (2003). ראש העיר הנוכחי הוא אריק ר. פאפנפוס. כהונתו הנוכחית תסתיים בשנת 2018.
מועצת העיר כוללת שבעה חברים הנבחרים בבחירות כלל עירוניות לתקופה של ארבע שנים. גזבר העירייה (City Treasurer) ומבקר העירייה (City Controller) נבחרים אף הם על ידי הציבור.