stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוקטרינת המולדת הכחולה
השתלשלות אירועים > ייסוד פרויקט MILGEM

באמצע שנות ה-90 חיל הים הטורקי חקר משאבים לאומיים לעיצוב, פיתוח ובניית קורבטה בייצור טורקי עצמי. בשנת 2004 ייסד פיקוד המספנות הימי באיסטנבול את פרויקט MILGEM(אנ') במטרה לבנות ספינות מלחמה טורקיות תוך שימוש במשאבים מקומיים במידה המקסימלית האפשרית, וכן לשפר את היכולת והמיומנויות של בניית ספינות צבאיות לאומיות.
בספטמבר 2008 נמסרה לחיל הים הטורקי קורבטה מדגם (TCG Heybeliada (F-511 שהייתה לספינת המלחמה הראשונה בתולדות טורקיה, שנבנתה בייצור עצמי. עד אז, הסתמך חיל הים הטורקי על רכש ספינות מארצות הברית. זו נחשבה להצלחה המיושמת הראשונה של פרויקט MILGEM הלאומי.
במסגרת פרויקט זה מתוכננות להיבנות עד שנת 2028 כ-12 ספינות מלחמה לשימוש הצי הטורקי, והוא זכה להכרה גם מחוץ לגבולות טורקיה כאשר ביולי 2018 נחתמה עסקה בין טורקיה לבין פקיסטן, במסגרתה תספק טורקיה לחיל הים הפקיסטני ארבע קורבטות חדשות.
השתלשלות אירועים > חזון הפיכה למעצמה ימית

החל משנות ה-2000 בנתה טורקיה מגוון של כלי שיט אחרים כגון ספינות סיור (TUZLA), נחתות טנקים (BAYRAKTAR) וספינות התערבות מהירה (MRTP16), אשר גם אותם כבר הצליחה לייצא למדינות אחרות דוגמת טורקמניסטן ומלזיה.
טורקיה עמלה על שני מיזמי ייצור צבאי משמעותיים נוספים: בניית נושאת מטוסים ראשונה בייצור עצמי (TCG Anadolu L-408) שעתיד להסתיים עד סוף שנת 2020, וכן פרויקט MiLDEN (ראשי תיבות של Milli Denizalti) לפיתוח ובניית 6 צוללות תחת רישיון מחברת טיסנקרופ הגרמנית עד לשנת 2040. הצוללות הטורקיות הראשונות יהיו עותקים של העיצובים הגרמניים, הכוללים יכולות שייט שקט, טילים מונחים ומערכות טורפדו כבדות מתקדמות. ב-22 בדצמבר 2019 נחנכה הצוללת הראשונה מבניהן (TCG Piri Reis S-330) בטקס חגיגי במעמד נשיא טורקיה ארדואן.
השתלשלות אירועים > הסכם לתיחום השטח הימי עם לוב

ב-27 בנובמבר 2019 ראש ממשלת ההסכמה הלאומית של לוב (ה-GNA), פאיז א-סראג', הגיע לטורקיה ונפגש עם הנשיא הטורקי ארדואן. בפגישתם חתמו השניים על ההסכם הימי לתיחומו של הגבול הימי בין המדינות, או בשמו המלא - "מזכר הבנות בין ממשלת טורקיה לבין ממשלת ההסכמה הלאומית של לוב בנושא תיחום אזורי השיפוט הימיים בים התיכון"(אנ'). הממשל הטורקי, במסגרת ההסכם, התחייב להעביר ל-GNA אמצעי לחימה, תחמושת ואף לאמן את כוחות הצבא של ה-GNA.
עבור טורקיה, שנותרה כמעט מבודדות וללא בריתות אנרגיה אזוריות, הסכם זה הוא מהלך בעל יתרון מובהק, באמצעותו מתכוונת לחסום את האפשרות להביא לפועל את פרויקט צינור הגז איסטמד, מיזם שאפתני להנחתו של צינור גז משותף לישראל, קפריסין, יוון, איטליה והאיחוד האירופי.
ההסכם גרם לחוסר שביעות רצון של המדינות יוון, מצרים, קפריסין, ישראל וצרפת, שהתריעו על ערעור היציבות האזורית, כמו גם לכעס מצד האו"ם שלא אישר את ההסכם.
בפברואר 2020 ארגון "הצבא הלאומי של לוב", ה-Libyan National Army) LNA), הפועל בחסות רוסיה, מצרים ואיחוד האמירויות, הודיע כי הפציץ אונייה טורקית בנמל טריפולי ועליה אמצעי לחימה רבים שיועדו לארגון ה-GNA, מיליציה המגנה על הממשל בלוב, אשר הוקמה בחסות האו"ם.
השלכות על ישראל

כוונותיה השאפתניות של טורקיה בנוגע לשימוש במרחב הימי באזור הים התיכון, בנוסף לחיזוק משמעותי של יכולותיה הימיות בשנים מאז חתימת הדוקטרינה, עלולים להוות אתגר על מדינת ישראל ועל בעלות בריתה בהיבטי ביטחון צבאי וכן בהיבטי משאבי אנרגיה כמו הגז הטבעי המצוי בים התיכון.
השלכות על ישראל > ביסוס השליטה במרחב הימי והגברת העיונות

ב-14 בדצמבר 2019 פורסם בחדשות 13 כי שבועיים קודם לכן, נרשמה תקרית חריגה בה ספינות של חיל הים הטורקי גירשו ספינת המחקר הישראלית ששטה באזור המים הכלכליים של קפריסין. מדובר בספינת המחקר "בת גלים" ששייכת למכון חקר ימים ואגמים בישראל שכפוף למשרד האנרגיה שהייתה במשימה. על הספינה נכחו חוקרים מאוניברסיטת בן-גוריון יחד עם גאולוג קפריסאי שביצעו מחקר משותף באישורה של ממשלת קפריסין. במהלך השיט, התקרבו ספינות של חיל הים הטורקי לספינת המחקר, וקציני חיל הים הטורקי עלו מול קברניט ספינת המחקר ברשת הקשר והחלו לתשאל אותו על פעילותו באזור, אף על פי שזו שהתה באזור המים הכלכליים של קפריסין, שבו לטורקים אין כל סמכות. ספינת המחקר הישראלית נדרשה על ידי הטורקים לעזוב מיד את המקום, וזו אכן הפסיקה את פעילותה ונאלצה לשוט לאזור אחר.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13  אסא אופיר, כוונות ימיות: תכניות הענק של טורקיה בזירת הים, באתר ישראל דיפנס, ‏21 בדצמבר 2019
1 2 3  Eyal Pinko, Turkey’s Maritime Strategy Ambitions: The Blue Homeland Doctrine (Mavi Vatan), IIMSR, ‏31 במרץ 2020 (ארכיון)
1 2 3 4 5 6 7  אייל פינקו, השאיפות הימיות של טורקיה: דוקטרינת המולדת הכחולה, באתר ישראל דיפנס, ‏30 במרץ 2020
1 2  Turkey Launches MiLDEN Project to Build Own Submarines, DefenseWorld, ‏24 באוקטובר 2019
↑  İbrahim Sünnetci, Type 214TN REIS Class TCG PİRİ REİS Submarine, Defence Turkey
↑  אייל פינקו, האם הופצצה אונייה טורקית בנמל בלוב?, באתר ישראל דיפנס, ‏23 בפברואר 2020
↑   צבי בראל, טורקיה מנצלת את לוב כדי להגשים את שאיפות ההתפשטות שלה בים התיכון, באתר הארץ, 2 ביוני 2020
1 2 3 4  ברק רביד, חיל הים הטורקי גירש ספינה ישראלית ששטה באזור קפריסין, באתר חדשות 13, 14 בדצמבר 2019
הסכם תיחום הגבול הימי בין טורקיה ללוב.
סרוד

סרוד
סרוד הוא כלי מיתר ופריטה, המשמש בעיקר במוזיקה צפון הודית (הינדוסטאנית) בשטח תת היבשת ההודית. יחד עם הסיטאר, הוא בין הכלים הפופולריים והבולטים ביותר. הוא ידוע בסאונד עמוק, נמוך ועמום, בניגוד לאוברטון המתוק של הסיטאר, עם מיתרי תהודה המעניקים לו איכות מהדהדת. הסרוד הוא כלי מיתר ללא סריג, הוא יכול לייצר את הגלישה הרציפה בין תווים המכונה גליסנדו או מינד החשובה במוזיקה ההודית.
עיצוב

עיצוב הכלי תלוי בבית הספר (גראנה) לנגינה. ישנם שלושה סוגים מובחנים:
הסרוד הקונבנציונלי הוא כלי דמוי עוד בן 17 עד 25 מיתרים - ארבעה עד חמישה מיתרים עיקריים המשמשים לנגינת המנגינה, אוחד או שני מיתרי דרון, שני מיתרי צ'יקארי ותשעה עד אחת עשרה מיתרים רזוננטים (מהדהדים). העיצוב של הדגם המוקדם הזה נזקף בדרך כלל לניאמטוללה חאן מגוואליור לוקנוב וכן לגולם עלי ח'אן מגאראנה גוואליור-בנגש. בקרב נגני הסרוד העכשוויים, עיצובו של דגם בסיסי זה נשמר בשלמותו על ידי שני זרמי נגינה של סרוד. אמג'ד עלי ח'אן ותלמידיו מנגנים בדגם הזה, כמו גם חסידיו של רדהיקה מוהאן מאיטרה. גם אמג'אד עלי חאן וגם בודהאד דסגופטה הציגו שינויים קלים בכלי הנגינה שלהם, אשר הפכו לאבטיפוסים לתבניות העיצוב של חסידיהם. שני הנגנים משתמשים בסרודים העשויים מעץ טיק, ובמקלדת עשויה עור עז אשר מתוחה מעל תיבת התהודה. בודהאד דסגופטה מעדיף פינגרפבורד עשוי נירוסטה מלוטשת כדי להקל על התחזוקה ואילו אמג'אד עלי ח'אן משתמש בשָחִיף מפלדה מצופה בכרום או ניקל. מבחינה ויזואלית, שתי הגרסאות דומות, עם שישה מפתחות כוונון בתושבת מפתחות הכיוון הראשית, שני מפתחות צ'יקארי מעוגלים ו-11 (אמג'אד) עד 15 (בודהאד) מיתרים רזוננטיים. גם צאצאיו של ניאמטוללה חאן (כלומר אירפן חאן וגולפאם חאן) מנגנים על כלים דומים. כמה מחסידי רדהיקה מוהאן מאיטרה עדיין נושאים מיתר הדהוד שני על הסרוד שלהם. אמג'אד עלי ח'אן וחסידיו דחו לחלוטין את המיתר המהדהד. מכשירים אלה מכוונים בדרך כלל למפתח סי (B), וזו הגדרת הכוונון המסורתית.
סוג אחר של סרוד הוא זה שתוכנן ועוצב על ידי אלאודין חאן ואחיו אייאת עלי ח'אן. מכשיר זה, המכונה על ידי דייוויד טרסוף בשם אב הטיפוס של מאיהאר משנת 1934, גדול וארוך יותר מהכלי הקונבנציונלי, אם כי השָחִיף זהה לסרוד המסורתי. כלי זה כולל 25 מיתרים בסך הכל. אלה כוללים ארבעה מיתרים עיקריים, ארבעה מיתרי ג'וד (מכוונים ל-Ni או Dha, R / r, G / g ו-Sa בהתאמה), שני מיתרי צ'יקארי (מכוונים ל-Sa של האוקטבה העליונה) וחמישה עשר מיתרי טאראב . המיתרים העיקריים מכוונים ל-Ma ("fa"), Sa ("do"), Pa נמוך יותר ("so") ו-Sa נמוך יותר, המעניקה לכלי הנגינה טווח של שלוש אוקטבות. סרוד מאיהאר מותאם היטב לאלאפּ (ראגה איטית של פתיחה במסורת המוזיקה הצפון הודית) עם ארבע מיתרי הג'וד המהווים רקע לאווירת הראגה. גרסה זו, לעומת זאת, אינה מתאימה לביצוע פריטה נקייה ביד ימין במיתרים בודדים. המכשיר מכוון בדרך כלל למפתח דו (C).
מיתרי סרוד עשויים פלדה או ארד זרחני. רוב נגני הסרוד העכשוויים משתמשים במיתרים גרמניים או אמריקאיים, כגון Roslau (גרמניה), Pyramid (גרמניה) ו-Precision (ארצות הברית). המיתרים מנוגנים עם מַפרֵט משולש (Java) עשויים מקליפת קוקוס מלוטשת. לעיתים מפרטים עשויים הבנה, קוקובולו, קרן חיה, עצם בקר, דלרין (פלסטי), או חומרים כלשהם. נגני הסרוד המוקדמים השתמשו במפרטי ברזל מלופפים בדומה לסיטאר, שהניבו צליל רך ומצלצל.
טכניקת נגינה

היעדר הסריגים ומתח המיתרים הופכים את הסרוד לכלי תובעני מאוד לנגינה, מכיוון שחייבים ללחוץ על המיתרים חזק כנגד השָחִיף.
ישנן שתי גישות לעצירת מיתרי הסרוד. האחד כרוך בשימוש בקצה הציפורניים כדי לעצור את המיתרים, והשני משתמש בשילוב של הציפורן וקצה האצבע כדי לקצר את אורך המיתרים כנגד השָחִיף.
טכניקות איצבוע ואופן לימודם תלויות במידה רבה בהעדפות האישיות של מוזיקאים ולא על בסיס השתייכות לבית הספר. רדהיקה מוהאן מאיטרה, למשל, השתמש באצבע המורה, האמצעית ובאצבע הטבעת של ידו השמאלית כדי לקצר את אורך המיתר, בדיוק כמו שעושים חסידיו של אלאודין חאן. מאיטרה, לעומת זאת, עשתה שימוש נרחב יותר בציפורן השלישית עבור סליידים ופטישים. אמג'אד עלי ח'אן, בעודו חבר בבית ספר סגנוני זהה לזה של רדהיקה מוהאן, מעדיף להשתמש רק באצבע המורה ובאצבעות האמצעיות של ידו השמאלית. עם זאת, אמג'אד עלי מתואר ב-1960 מנגן בכל שלוש האצבעות.
נגני סרוד בולטים > מֵתים

מוחמד אמיר חאן (1873–1934), מוזיקאי החצר של דרבנגה וראג'אשי
אלאודין חאן (1862–1972)
חאפיס עלי ח'אן (1888–1972)
עלי אכבר חאן (1922-2009)
בהאדור חאן (1931–1989)
בודהדב דאס גופטה (1933–2018)
קליאן מוקהרג'ה (1943–2010)
סחוואט חוסיין (1877–1955)
שרן רני בקליוואל (1929–2008)
רדהיקה מוהאן מאיטרה (1917–1981)
וסנט ראי (1942–1985)
נגני סרוד בולטים > חַיים

אמג'ד עלי ח'אן (נ '1945)
בריג 'נאריין (נ' 1952)
אחיש חאן (נ '1939)
רג'ייב טרנאת ' (נולד ב־1932)
ביסווואג'ית רוי צ'ודורי (נ '1956)
פרתו סארתי צ'ודורי (1960)
טנג'רה מג'ומדר (נולד ב-1961)
אנירבן דאסגופטה (b.1968)
אמאן עלי ח'אן (נ '1977)
איאן עלי ח'אן (נ '1979)
אביסק לאהירי (נ '1983)
ויקש מהרג ' (נ' 1957)
ווג'האת ח'אן
ארנאב צ'קרברטי
סומיק דאטה
ראו גם

מוזיקה קלאסית הינדוסטנית
לקריאה נוספת

McNeil, A. (2005). Inventing the Sarod: A Cultural History. Seagull. ISBN 81-7046-213-4.
הערות שוליים

↑  "sarod · Grinnell College Musical Instrument Collection". omeka1.grinnell.edu. נבדק ב-2019-10-13.(הקישור אינו פעיל)
↑  "Classical Indian Musician Amjad Ali Khan to Perform March 1 at FAC". Office of News & Media Relations | UMass Amherst (באנגלית). נבדק ב-2019-10-13.
↑  "ITC Sangeet Research Academy". www.itcsra.org. נבדק ב-2019-10-13.
↑  "Sursringar.Org". www.sursringar.org.
↑  Miner, Allyn. 1993. "Sitar and Sarod in the Eighteenth and Nineteenth Centuries", International Institute for Traditional Music, Berlin.
↑  Courtney, David. "Sarod". David and Chandrakantha Courtney. נבדק ב-2006-12-02.
1 2  Broughton, Simon. "Tools of the Trade: Sarod". אורכב מ-המקור ב-18 בנובמבר 2006. נבדק ב-2006-12-02. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  (Trasoff, 2000)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4318787-0  MusicBrainz: 97d2aa1e-b5e6-4930-ab0e-f2cfe508b253 
כווננים זעירים של סרוד
מפרט סרוד מסורתי בעבודת יד עשוי קליפת קוקוס, הידוע גם בשם ג'אווה
סרוד מהמאה ה-19, במוזיאון המטרופוליטן לאמנות
כלי פריטה הודים: איקטרה, סיטאר, סרוד
אלאודין חאן
וילהלם בראסה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 בדצמבר 1917 ז'יווייץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  23 באוקטובר 2012 (בגיל 94) ז'יווייץ, רפובליקת פולין 
 מדינה:  פולין 
 
וילהלם בראסה (3 בדצמבר 1917 – 23 באוקטובר 2012) היה צלם פולני ואסיר באושוויץ במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא נודע בתור "הצלם המפורסם של מחנה הריכוז אושוויץ". חייו ויצירתו היו הנושא של סרט הטלוויזיה הפולני הדוקומנטרי The Portraitist משנת 2005 (Portrecista), ששודר לראשונה בסדרה "גאה להציג" ברשת TVP1 הפולנית ב-1 בינואר 2006.
בראסה היה ממוצא אוסטרי-פולני. הוא למד צילום בקטוביץ בסטודיו של דודתו. לאחר הפלישה הגרמנית לפולין ב-1939 וכיבוש עיר הולדתו של ז'יבייץ, בדרום פולין, הוא נחקר על ידי האס אס. הוא סירב להישבע אמונים להיטלר, ונכלא לשלושה חודשים. לאחר שחרורו, עדיין סירב להיכנע וגויס בכפייה לצבא הגרמני, הוא ניסה להימלט להונגריה ולהצטרף לצבא הפולני בצרפת, אך נתפס, יחד עם צעירים נוספים, בגבול פולין-הונגריה וגורש למחנה אושוויץ-בירקנאו כאסיר מספר 3444.
הוא הוצב ביחידת הצילום Erkennungsdienst של המחנה, שצילמה אירועים במחנה, כולל ניסויים רפואיים, ויצר פורטרטים עבור תיקי האסירים. בראסה העריך שצילם 40,000 עד 50,000 "תמונות זהות" מ-1940 עד 1945, לפני שהועבר למחנה ריכוז אחר באוסטריה, שם שוחרר על ידי הכוחות האמריקאים במאי 1945.
בעוד רבים מתצלומיו של לא שרדו, חלקם נמצאים בתצוגה במוזיאון אושוויץ-בירקנאו ובבית יד ושם, רשות הזיכרון לשואה ולגבורה ולגבורה ומרכז ההנצחה הרשמי של הקורבנות היהודים של השואה.
היסטוריה אישית

וילהלם בראסה נולד ב־3 בדצמבר 1917 לצאצא של קולוניסטים אוסטרים ולאם פולניה בז'יבייץ, בפולין המחולקת. אביו היה חייל פולני במלחמה הפולנית-סובייטית בשנים 1919–1921.
לאחר הפלישה לפולין בספטמבר 1939, הנאצים לחצו עליו להצטרף אליהם, סירב, נחקר שוב ושוב על ידי הגסטפו וניסה להימלט לצרפת דרך הונגריה, אך הוא נתפס בגבול פולין-הונגריה ונכלא לארבעה חודשים. לאחר שהמשיך לסרב להצהיר על נאמנותו היטלר, ב־באוגוסט 1940, גורש למחנה הריכוז אושוויץ, זמן קצר לאחר פתיחתו.
בפברואר 1941, לאחר שנקרא למשרדו של רודולף הס, מפקד אושוויץ, יחד עם ארבעה אחרים, ונבחן עבור "כישורי צילום", הוא נבחר במיוחד בשל "כישורי מעבדה" ו"יכולת טכנית עם מצלמה" ויכולתו לדבר גרמנית, ולאחר מכן הוטל עליו לתעד את האסירים הנאצים במחנה במסגרת יחידת הצילום של אושוויץ, Erkennungsdienst‏. שנה וחצי מאוחר יותר, בראסה נתקל ביוזף מנגלה, הרופא הנאצי הידוע לשמצה שאהב תצלומיו ורצה לראות אותו מצלם תאומים ואנשים עם מחלות תורשתיות לכן הועבר למרפאה של מנגלה ותמיד את ה"ניסויים". לאחר כשהסובייטים נכנסו לפולין, במהלך מתקפת ויסלה-אודר, מיום 12 בינואר עד 2 בפברואר 1945, בראסה, יחד עם אלפי אסירים באושוויץ אחרים, הועבר בכפייה למחנה הריכוז אבנזה, מחנה אוסטרי, חלק ממתחם מחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן (האחרון שנותר באזור שעדיין נשלט על ידי הנאצים), שם הוא נשאר כלוא עד שהכוחות האמריקאים שחררו אותו בתחילת מאי 1945.
לאחר שחזר הביתה לז'יבייץ, כמה קילומטרים מאושוויץ-בירקנאו, בראסה ניסה להתחיל לצלם שוב, אך מצא את עצמו רדוף על ידי רוחות הרפאים של המתים - נושאי עשרות אלפי תמונותיו מאושוויץ - ולא הצליח להמשיך בעבודתו כצלם פורטרטים. כשהוא נטש את הצילום, הקים את מה שהפך לעסק "משגשג בינוני" למארזי נקניקיות.
למרות שהוא ביקר מאוחר יותר במוזיאון הממלכתי באושוויץ-בירקנאו כדי לשוחח עם מבקרים על חוויותיו, ולמרות שעדיין החזיק מצלמת קודאק הוא מעולם לא צילם תמונה נוספת.
מוות

הוא מת בז'יבייץ בגיל 94. הוא היה נשוי עם שני ילדים וחמישה נכדים, וחי עם אשתו עד מותו. מותו הוכרז על ידי היסטוריון במוזיאון אושוויץ-בירקנאו
תצלומי אושוויץ

הוכשר לפני תחילת מלחמת העולם השנייה כצלם דיוקנאות בסטודיו של דודתו, הוא נצטווה על ידי האס אס לצלם "עבודות אסירים, ניסויים רפואיים פליליים, [ו]דיוקנאות של האסירים עבור התיקים".
מנגלה התעקש שבראסה ייקח את דיוקנאות ה"זהות" של אסירי אושוויץ "בשלוש תנוחות: מהחזית ומכל צד". לאחר שצילמו מאות אלפי תצלומים כאלה, בראסה ואחרים לא צייתו לפקודות נאציות מאוחרות יותר להשמיד אותם, אך רק חלק מתמונותיו שרדו:
למרות שקשה לומר אילו היו של בראס, מכיוון שתמונות המחנה בדרך כלל לא נשאו את שמו של הצלם[,] . . . ירוסלב מנספלט, דובר מוזיאון אושוויץ-בירקנאו, אומר שצולמו כ-200,000 תמונות כאלה, עם שם, לאום ומקצוע מצורפים.... כ-40,000 מהתמונות הללו שמורות, חלקן עם תעודות הזיהוי, וכאלפיים מהן מוצגות במוזיאון... אחרות נמצאות ביד ושם, אנדרטת השואה הישראלית.
כמה תצלומים שנזקפו לזכותו של בראסה נמצאים בתערוכת הקבע של מוזיאון אושוויץ-בירקנאו בבלוק מספר 6: תערוכה: חיי האסירים. כל המבקרים במוזיאון מתבקשים במפורש לכבד את אתר מחנה המוות ולא להשתמש במצלמות (גם סטילס וגם וידאו) בתערוכות הפנימיות שלו.
"תצלומי זיהוי" או "צילומי ספל" בודדים דומים של אסירי אושוויץ ומחנות ריכוז גרמנים אחרים נגישים בארכיון התצלומים המקוון הניתן לחיפוש של מוזיאון הזיכרון לשואה של ארצות הברית (USHMM); כרטיסי מידע ביוגרפי הכוללים תצלומים אלו וכל אחד מהם מתאים לאסיר במחנה הריכוז מחולקים גם למבקרים במוזיאון הזיכרון לשואה עם כניסתם. מוצג חלקית באתר הרשמי של USHMM הוא תצלום של ציור הקיר על קיר של תערוכת הקבע שלו בקומה השלישית. צילום של אסירת אושוויץ בוגרת מאת וילהלם בראסה נגיש מארכיון התמונות של USHMM. האתר הרשמי של USHMM כולל גם "תצלומי זיהוי" דומים הנחשבים לזכות "המוזיאון הלאומי של אושוויץ-בירקנאו", אך מבלי לזהות את הצלם (שאולי הוא בראסה או לא), כאיורים באוסף "רדיפה של הומוסקסואלים ברייך השלישי".
סרט תיעודי

סרט תיעודי פולני 52 דקות על חייו ופועלו, The portraitist (Portrecista, פולין, 2005), בבימויו של אירק דוברובסקי והופק על ידי אנה דוברובולסקה, הוצגה לראשונה על TVP1 תחנת הטלוויזיה הפולנית ב-1 בינואר 2006, במסגרת הסדרה "גאה להציג". כפי שמדגיש התקציר לסרט, לאחר שצילם אלפי תצלומים מ-1940 עד 1945, שתיעדו "אכזריות החורגת מכל המילים... לדורות הבאים", בראסה לא יכול היה להמשיך במקצועו.
ראו גם

השואה
מכון ז'ואן מירו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לאמנות מודרנית
 על שם:  ז'ואן מירו 
 כתובת:  מונז'ואיק, ברצלונה
 מיקום:  מונז'ואיק 
 מדינה:  ספרד 
 מייסדים:  חואקים גומיס 
 מבקרים בשנה:  425,067 (נכון ל־2016)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1975
 תאריך פתיחה רשמי:  10 ביוני 1975 
 אדריכל:  ז'וזפ לואיס סרט
 קואורדינטות:  41°22′07″N 2°09′36″E﻿ / ﻿41.368611111111°N 2.16°E﻿ / 41.368611111111; 2.16
 http://www.fundaciomiro-bcn.org
  (למפת ברצלונה מוגדלת) מכון ז'ואן מירו(למפת ברצלונה רגילה) מכון ז'ואן מירו
 
מכון ז'ואן מירו: גג המוזיאון
מכון ז'ואן מירו (בספרדית: Fundació Joan Miró) הוא מוזיאון לאמנות מודרנית הממוקם בברצלונה.
המוזיאון

המוזיאון מוקדש לזכרו של ז'ואן מירו, מגדולי האמנים המודרניים שיצאו מספרד. המוזיאון ומרבית היצירות שבו נמסרו במתנה על ידי מירו לעיר הולדתו ברצלונה עוד בחייו. המבנה עצמו מודרני ויצירתי, ונחשב אחד מסמלי האמנות המודרנית בעיר. הוא ממוקם בפסגה התלולה של הר המונז'ואיק, מוקף גנים ופסלים, ונשקף ממנו נוף מרהיב הצופה אל העיר ברצלונה ואל הים.
המבנה החדשני והיצירתי תוכנן על ידי האדריכל הספרדי ז'וזפ לואיס סרט (Josep Lluís Sert). בניית המוזיאון הושלמה בשנת 1975 והוא הורחב בשנת 1988. זהו בניין מרווח, הבנוי מצורות שונות, שחלקן מפתיע. קירותיו הלבנים מגלים חלקים שונים בצבעים עזים. במקום מוצגת תערוכה קבועה של ציורים, פסלים, ופריטי אמנות מודרנית שהותיר אחריו ז'ואן מירו. בנוסף, מארח המוזיאון תערוכות עונתיות של תמונות, סרטים, פסלים ושאר פריטים של סטודנטים לאמנות, שבחרו בדרכו של מירו.
המכון מציג מגוון רב של יצירות אומנות של האומן המוערך. יש בו יצירות נאביות וריאלסטיות מתקופות מוקדמות של מירו יחד עם יצירות סוריאליסטיות מתקופות מאוחרות יותר, בנוסף אפשר לראות במכון פסלים של מירו, איורים לספרים אותם צייר לסופרים שהיו חבריו ויצירות סוריאליסטיות נוספות שבוצעו על ידי אומנים קטלונים נוספים.
בסה"כ מציג המוזיאון שלוש קומות המלאות ב-14,000 עבודות (רובן עבודות לא גמורות) העשויות ממגוון חומרים: מבד וצבעים (מכל הסוגים) ועד לזפת וריקועי נחושת והוא מרכז את המיטב מהיצירות של ז'ואן (חואן) מירו.
נוהל פרויקטים לתחבורה (נוהל פר"ת)

נוהל לבחינת פרויקטים תחבורתיים או נוהל פר"ת הוא המדריך הרשמי של מדינת ישראל לבחינת כדאיות כלכלית ותחבורתית של פרויקטים בתחום תחבורה היבשתית בישראל. הנוהל העדכני הוא משנת 2012, והחליף את הנוהל הקודם משנת 2006. הנוהל אמור לתרום להקצאה נאותה של מקורות כספיים של הממשלה ולסייע לקבלת החלטות בשאלה איזה פרויקטים לקדם ומתי להשקיע באיזה פרויקט.
ממשלת ישראל, כמו ממשלות רבות אחרות בעולם, אחראית לתכנון, להקמה, לאחזקה ותפעול של מערכת התחבורה. המדינה משקיעה משאבים רבים בפיתוח ואחזקת רשת התחבורה היבשתית. הטיעון העיקרי לכך שהממשלה אחראית לכך ולא גורם פרטי הוא היות הכבישים ורשת הרכבות סוג של מוצר ציבורי ולכן הקצאה של דבר זה על ידי שוק היא בעייתית, היבט נוסף הוא שלכבישים ולרכבות יש השלכות על הביטחון בהקשר של יכולת הזרמת כוחות צבא.
פיתוח ושיפור מערכת התחבורה עשויים לתרום לצמיחה כלכלית, יעילות כלכלית, לפיתוח העירוני והאזורי, לשיפור הבטיחות בדרכים ולהשפיע על כמות פקקי התנועה ועל זמני הנסיעה. עם זאת השפעה כזו אינה דבר ברור מאליו - לדוגמה ביקוש מושרה ופרבור הם תהליכים שדרכם סלילת כבישים חדשים לא בהכרח משפרים את מצב התנועה ומדדים אחרים. השפעות חברתיות של מכוניות על החברה כמו זיהום אוויר, תאונות דרכים וחניה עלולות לגרום לכך שהוספת כבישים תגרום יותר נזק מתועלת.
נוהל פר"ת הוא תוצר של פרויקט מחקרי רחב, לו שותפים רבים מתחום התכנון והביצוע. צוות המחקר כלל, בין היתר, מומחים בתחומי התחבורה השונים, לרבות תכנון תחבורה, הנדסת תחבורה, כלכלה, סביבה, בטיחות ועוד. הנוהל גובש בשותפות מלאה של משרדי התחבורה והאוצר.
מבנה הנוהל

פרק 1 של הנוהל הוא מבוא שכולל מסביר לנוהל, המגמות בעולם של הערכת פרויקטים בתחום התחבורה, מבנה הנוהל, הנחיות לעורך הבדיקה סיווג הפרויקטים וחלופות לפרויקט.
פרק 2 של הנוהל כולל הסברים על המתודולוגיה - הבסיס התאורטי הכולל שיטות שונות לאמידת רווחה חברתית, שיטות להערכת פרויקטים, דגשים לשימוש במודלים, הבעיה של ביקוש קבוע וחישוב התועלות, שיטת הניתוח הכלכלי בנוהל פרת ומדדי כדאיות כלכלית.
פרק 3 עוסק בעלויות של הפרויקט - כולל הבדל בין מחיר כלכלי למחיר פיננסי, הסבר ופירוט על עלויות ההקמה ועל עלויות האחזקה.
פרק 4 עוסק בניתוח תועלות והשפעות אחרות שאמורות לנבוע מהפרויקט כולל חסכון זמן לנוסעים, חסכון בעלויות תפעול הרכב, השפעה על הסביבה (כולל רעש וזיהום אוויר), בטיחות, חסכון בחניה, השפעת ההפרעות לתנועה במהלך ההקמה, השפעות על הפיתוח הכלכלי באזור (הגדלת הפריון), ערך האופציה וכן השפעות הנוגעות לשוויוניות וצדק חברתי.
פרק 5 עוסק בנושא של סיכון ואי וודאות.
פרק 6 מספק דוגמה למבנה דו"ח בדיקת הכדאיות.
פרק 7 מספק נתונים ופרמטרים וערכי ברירת מחדל כך שייווצר בסיס אחיד ומחייב לעורכי הבדיקה בפרויקט.
ראו גם

תוכנית הפיתוח של רכבת ישראל
הערות שוליים

↑  נוהל פרויקטים לתחבורה (2012).
↑  נוהל פרויקטים לתחבורה (2006).
מיסוי בקוריאה הצפונית

באופן רשמי, תושבי קוריאה הצפונית אינם מחויבים בתשלום מיסים כלשהם. לטענת המשטר הצפון-קוריאני, קוריאה הצפונית היא נכון להיום המדינה היחידה בעולם שאזרחיה פטורים לחלוטין מתשלום מס, והמדינה אף מציינת מדי שנה את "יום ביטול המס" ב-1 באפריל, במסגרת שורת אירועים ואזכורים שונים המשמשים להעלאת קרנו של המשטר.
על אף הפטור הגורף ממסים לכאורה, המשטר הצפון-קוריאני עדיין גובה הכנסות מאזרחי המדינה, וזאת באמצעות שימוש נרחב במסי קנייה שונים, ובפרט מס המחזור המניב נכון להיום את מרבית הכנסות המדינה. עם זאת, תושבי קוריאה הצפונית לא משתמשים במונח "מס" או "מיסים", וכל התייחסות לתשלומים המועברים מתושבי המדינה לשלטונות מתורגמת למונחים חלופיים כדוגמת "חישוב הכנסה סוציאליסטית", "הכנסה לניהול כלכלי סוציאליסטי", ועוד מונחים נרדפים ברוח זו.
בנוסף למסי הקנייה השונים, קיים סוג נוסף של מיסוי בקוריאה הצפונית, הבא לידי ביטוי בדרישה תקופתית מאזרחי המדינה לתרום מוצרים שונים לטובת המדינה, או לעבוד תקופות מסוימות בפרויקטים ממשלתיים ללא תשלום, מיסוי שמוגדר באופן רשמי כ"מימוש החובה הפטריוטית" של תושבי קוריאה הצפונית, ומבוצע להלכה בצורה וולנטרית בלבד.
היסטוריה

המיסוי הראשון מסוגו בקוריאה הצפונית היה מיסוי חקלאי שנכנס לפועל במהלך שנת 1947, ונגבה באמצעות סחורות חקלאיות. מיסוי זה בוטל במהלך שנת 1966, בעקבות הכרזת המשטר על סיום תהליך הקולקטיביזציה של החקלאות הצפון-קוריאנית.
שנים ספורות לאחר מכן, בשנת 1974, כלל המיסים הישירים שהיו נהוגים בקוריאה הצפונית, ביניהם גם מס הכנסה, בוטלו באופן גורף לאחר שהוגדרו כ"שרידיה של חברה אנכרוניסטית". עם זאת, הביטול הגורף של המיסוי הישיר לא השפיע משמעותית על הכנסות המדינה, מכיוון שכמעט כל הכנסות הממשלה בין השנים 1961 - 1970 (ממוצע של 98%) נבעו ממסי קניה שונים שלא הוגדרו באופן רשמי כמס, כדוגמת מיסי מחזור, ניכויים מרווחים ששולמו על ידי מפעלים בבעלות המדינה, וכן דמי שימוש על מכונות וציוד, מתקני השקיה, מכשירי טלוויזיה, מים וכדומה.
מדיניות מיסוי זו, שביטלה את מנגנון המיסוי הישיר ובחרה להסתמך על מיסוי עקיף בלבד, תואמת למדיניות כלכלית זהה שהייתה נהוגה גם במדינות סוציאליסטיות אחרות.
מדיניות מיסוי באזורי סחר מיוחדים בקוריאה הצפונית

בניגוד לפטור הגורף ממיסים ישירים בקוריאה הצפונית גופה, ישנם חוקי מיסוי מיוחדים החלים באופן בלעדי על אזורי סחר מיוחדים (ובמיוחד באזור התעשייה קסונג), ואלו האזורים היחידים בקוריאה הצפונית בהם חברות זרות מורשות לפעול. חוקים אלו כוללים מס חברות וחקיקה תואמת, לרבות חוקים נגד העלמת מס. בתחילת שנות ה-2000, גובה מס החברות הצפון-קוריאני שנגבה מחברות זרות באזורי הסחר המיוחדים, הוערך בכ-10-14% מהמחזור.
עם זאת, העובדים הצפון-קוריאנים המועסקים באזורים אלו פטורים להלכה מתשלום מס ישיר, ונדרשים רק בתשלום המיסים העקיפים בדומה ליתר תושבי המדינה. השכר של עובדים אלו משולם על ידי החברות הזרות ישירות לממשלת קוריאה הצפונית במט"ח, מה שמהווה מקור חשוב למטבע חוץ עבור המדינה המבודדת, וזו מעבירה לעובדים את התשלום במטבע צפון קוריאני, לאחר ניכוי מסי ביטוח ועמלות שונות.
בהתאם לאומדן שנערך בשנת 2013, שיעור המס שהטילה ממשלת קוריאה הצפונית על עובדי אזור התעשייה קסונג היה כ-45% משכרם.
בנוסף, מפעלים תעשייתיים הפועלים מחוץ לאזורים הכלכליים המיוחדים מחויבים בתשלום למדינה על סמך הרווחים שלהם, מה שמהווה בפועל סוג של מס חברות. החל משנת 2018, שיעור המס שנגבה ממפעלים אלו היה תלוי בשיעור הרווחים של אותו המפעל, ועד להיקף מס מקסימלי של 32.5%, זאת לפחות בהתאם לדוחות הכספיים שפרסמה הממשלה.
לקריאה נוספת

Kim, Il-sung. On Abolishing the Tax System: A Law Adopted by the Fifth Supreme People's Assembly of the Democratic People's Republic of Korea at Its Third Session March 21, 1974 (PDF). Pyongyang: Foreign Languages Publishing House.
Kim, Yong-hui (1990). Successful Solution of Tax Problem in Korea. Pyongyang: Foreign Languages Publishing House. OCLC 40528087.