אימפרטור אלכסנדר השלישי (אוניית מערכה, 1914)
היסטוריית שירות

האימפרטור אלכסנדר השלישי נבנתה על ידי מספנת רוסוד בניקולאייב. שדרית האונייה הונחה ב-30 באוקטובר 1911, אבל זה היה רק אירוע טקסי שכן התכנון שלה עדיין לא סוכם והחוזה עוד לא נחתם. היא סבלה ממספר עיכובים במהלך הבנייה. תחילה שונתה שיטת ההידוק של השריון לתומכותיו ולוחות השריון ננעלו יחדיו על ידי סוג של מפרק שגם ומגרעת כדי לפזר טוב יותר את ההלם של הפגיעה בהתבסס על ניסויי השריון בקנה מידה מלא שנערכו על אוניית המערכה פרה-דרדנוט צ'סמה בשנת 1913. זה הוסיף כמעט 500 טון ארוך (508 ט') של משקל לספינה והעלה את עלותה ב-220,000 רובל. לאחר מכן עדיפותה הופחתה לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה על מנת לרכז מאמצים בספינות אחיות מתקדמות יותר כדי להשלים אותן מהר יותר. היא לא הייתה צפויה להסתיים לפני 1916, אבל גם הטורבינות שלה שנבנו בבריטניה עוכבו. האימפרטור אלכסנדר השלישי הושקה ב-15 באפריל 1914, אך היא לא הגיעה לסבסטופול לצורך הצטיידות עד ל-17 ביולי 1917, אז שונה שם הספינה לווליה באוקראינית: Воля (חופש). היא ערכה את ניסויי הים שלה במהלך החודשים הקרובים. בשלב זה צי הים השחור לא היה אפקטיבי לחלוטין כתוצאה מהמצב הפוליטי לאחר מהפכת פברואר ו-ווליה לא ראתה שום קרב.
ווליה הפליגה מסבסטופול לנובורוסיסק ב-1 במאי 1918 כדי להימנע מתפיסה על ידי כוחות גרמנים מתקדמים. בעודה בנובורוסיסק היא קיבלה פקודה להסתער ב-19 ביוני 1918, אך רוב הצוות (933 לעומת 640) סירבו לעשות זאת והחליטו לחזור לסבסטופול. בהגיעה היא פורקה מנשקה ורק שומרים נותרו על הסיפון, אך הגרמנים השתלטו עליה ב-1 באוקטובר. הספינה ביצעה שיוט קצר עם צוות גרמני ב-15 באוקטובר, אך התותחים שלה עדיין לא פעלו. פחות מחודש לאחר מכן נאלצו הגרמנים להסגיר אותה לידי הבריטים ב-24 בנובמבר בהתאם להפסקת שביתת הנשק כאשר פלוגה מהסיירת הקלה HMS Canterbury לקח עליה אחריות. חודש לאחר מכן היא הושטה לנמל איזמיט, על ים מרמרה, על ידי צוות מאה"מ אגממנון, שגם ליווה אותה.
ב-29 באוקטובר 1919 היא הפליגה חזרה לסבסטופול על ידי צוות מאוניית המערכה אה"מ איירון דיוק והוסגרה לידי הרוסים הלבנים ב-1 בנובמבר. הם שינו את שמה לגנרל אלכסייב וביצעו הפגזות חוף כשרק שלושה מתוך שנים עשר תותחים פעלו. עם התמוטטות הצבאות הרוסיים הלבנים בדרום רוסיה בשנת 1920, סייעה הספינה בפינוי הלבנים מחצי האי קרים לביזרטה, שם נכלאה עם שאר הצי של וראנגל. הצרפתים החליטו לא למכור אותה בחזרה לברית המועצות והיא נמכרה לגרוטאות בסוף שנות ה-20 לשלם את עלויות העגינה שלה אף על פי שהיא לא נגרטה עד 1936.
תותחי הספינה הוכנסו למחסן בביזרטה. בינואר 1940 צרפת נתנה אותם לפינלנד, לאחר שסירבה למכור שבעה לפינים בקיץ 1939. מתוך שנים עשר התותחים העיקריים, שמונה הגיעו לפינלנד, בעוד שארבעה נתפסו על ידי גרמניה כשזו פלשה לנורווגיה באפריל 1940 ולכדה אותם על סיפון SS Nina בנמל נרוויק. הגרמנים הציבו את כל ארבעת התותחים, לאחר שבנו אותם מחדש כדי שיהיה ניתן להשתמש בתחמושת גרמנית, בצריחים משוריינים בסוללת מירוס בגרנזי. הפינים השתמשו בארבעה תותחים בעמדות ארטילריה חופית באיסוארי ומקילוטו. שני תותחים אחרים שימשו לתיקון תותחי רכבת TM-3-12 סובייטים, אשר ננטשו בהאנקו כאשר הסובייטים פונו ב-1941. לאחר המלחמה, אלה נמסרו לברית המועצות, שם הוחזקו בפעילות עד שנות ה-90. שני התותחים הנותרים נשמרו כחלפים עבור האחרים, אחד מהם שימש להחלפת תותח אחד שניזוק במהלך בדיקות ב'מטעני על' בשנות ה-70. צריח תותח אחד הוא כעת אנדרטת זיכרון באיסוארי, בעוד שהקנה הרזרבי שנותר נשמר במוזיאון ארטילרי החוף הפיני בקואיבסארי.
נינה גם נשאה כמה מהתותחים בקוטר 13 ס"מ של הגנרל אלכסייב. כמה מהם שימשו במבצר בטנגן באי Rugsundøy. הם הפגיזו את הסיירת הקלה הבריטית אה"מ קניה, על פי הדיווחים, הם פגעו פגיעה אחת בסיירת, במהלך מבצע חץ וקשת ב-1941, אך לא ראו קרב אחר במהלך המלחמה.