stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקרב על הבופור
רקע

מבצר הבופור הוא מבצר צלבני מהמאה ה-12 שנבנה על הר סמוך לנהר הליטני, בגובה של 717 מטרים מעל פני הים. בשל מיקומו, ניתן לחלוש מהמבצר על דרום לבנון והגליל.
המצודה שולטת על אצבע הגליל ועל המובלעת הנוצרית בדרום לבנון, ואש"ף הפך את המקום לנקודה אסטרטגית לשיגור רקטות אל ישראל (מאוחר יותר גם הגיעו תצפיתנים סורים אל המקום). הפלסטינים העניקו למקום משמעות נוספת מפני שהוא הזכיר להם את ניצחון צלאח א-דין, לאחר מצור של שנתיים על הצלבנים במאה ה-12, דבר שהם המשילו לכושר העמידה שלהם נגד צה"ל. מן המבצר נהג אש"ף להפגיז במרגמות את היישובים בסביבה וקציני התותחנים שלו כיוונו את האש ממנו. המצודה הפכה לסמל בעיני הפלסטינים ואש"ף הדפיס כרזות עם תמונת המבצר, כשעל חומותיו פלסטינים חמושים.
כשבועיים לפני פרוץ מלחמת לבנון, מנהיג אש"ף, יאסר ערפאת, ביקר במבצר והבטיח לאנשיו ששהו בו שאש"ף יוכל להשיג הסכם להפסקת אש תוך 36 שעות לחימה. לעומת זאת, מפקד הגזרה מחה וטען שהלוחמים לא יוכלו להחזיק מעמד מול צה"ל זמן רב.
במקביל, סיירת גולני ביחד עם פלחה"ן גולני התאמנו רבות למבצע כיבוש הבופור בעת מלחמה, בין היתר במבצר נמרוד שברמת הגולן. פעמים רבות כמעט יצאו לוחמי הסיירת והחה"ן למבצע, אך המשימות בוטלו, דבר שגרם ללוחמים להגדיל את הציפייה לקרב כזה. על פי התפיסה שרווחה לאחר המלחמה, המבצר היווה מטרה ראשונה במעלה, עקב חשיבותו לאש"ף בהכוונת הרקטות על הגליל. לעומת זאת, קציני מודיעין אחדים של צה"ל חלקו על קביעה זו. הם הכחישו את טענת טיווח הרקטות מהמבצר, וטענו שחשיבותו היא בעיקר בהיותו איום על המובלעת הנוצרית בדרום לבנון, ולא על ישראל.
לאחר המלחמה, היו שטענו שבשל הדרך שבה פלש צה"ל ללבנון, כיבוש הבופור לא היה נחוץ. צה"ל החליט לחצות את נהר הליטני בגשר עקיה, הממוקם ממערב לבופור והרחק ממנו, וכך התאפשר לו להגיע גם לא-נבטיה (אזור בסביבת הבופור שהיווה בסיס מרכזי ללוחמי אש"ף). בנוסף, חיילי האויב לא ירו על כוחות צה"ל שפלשו ללבנון לפני כיבוש הבופור. פקודה להשהיית המבצע לכיבוש הבופור אכן נשלחה, אך מסיבה שלא הובררה לגמרי, לא הגיעה אל הכוחות.
תוצאות > הראיון על הבופור

ביום שלאחר סיום הקרב, הגיע הרמטכ"ל, רפאל איתן, לבקר את החיילים ולשמוע על מחיר הדמים של הקרב. לאחר מכן, הגיעו גם שר הביטחון, אריאל שרון, וראש הממשלה, מנחם בגין, יחד עם עוד מספר צלמים ועיתונאים, להם אמר שרון שהקרב נגמר ללא אבדות לצד הישראלי. בראיון מצולם ששודר בטלוויזיה הישראלית מנחם בגין הביע התעניינות במחבלים שהתבצרו במבצר, ושאל: "היו להם מכונות ירייה?", אף שבאותה תקופה שימש המונח "מקלע". שאלה זו הפכה סמל לניתוק בין ראש הממשלה לבין הדרג הצבאי במלחמה. הרושם שהותיר הראיון כי לא היו הרוגים לצה"ל גרר את רעיה הרניק אמו של סרן גוני הרניק (הועלה בדרגה לאחר נפילתו בקרב) להתחיל במחאה, ראשונה מסוגה בישראל כאם שכולה המוחה נגד מדיניות הממשלה. רעיה הייתה משוררת שכתבה כעשור לפני כן שיר "סירוב עקידה": "אני לא אקריב/ בכורי לעולה./ לא אני". ובעקבותיו המחאות של ארגון ארבע אמהות וההפגנות הגדולות של ארגון שלום עכשיו נגד המלחמה והממשלה. בשנת 2011 בסדרת הסרטים "בין המהפכים" של חיים יבין על מנחם בגין ועליית הליכוד, הוצג הראיון על הבופור כנקודת מפנה אחריו "לילה ויום צרו על ביתו של ראש הממשלה, דרשו לשים קץ למלחמת הברירה המיותרת".
תוצאות > ציונים לשבח

לאחר מותו הוענק לגוני הרניק ציון לשבח ממפקד האוגדה, בעבור הדרך בה פיקד ולחם במהלך הקרב על כיבוש מבצר הבופור, כמו כן הוענק לסגן מרדכי (מוטי) גולדמן, סגן מפקד הסיירת עיטור העוז על חלקו בקרב.
תוצאות > השלכות הראיון והמחאה

בתחילת הראיון על הבופור נראו בגין ושרון עומדים בדו-שיח על חשיבות כיבוש הבופור. אריק שרון קרא לקרב "אחד ההישגים הגדולים ביותר", ומנחם בגין ענה: "פצע פתוח היה לנו".
נחיצות כיבוש הבופור היה לנושא מחלוקת במשך שנים רבות. מפקד האוגדה, אביגדור קהלני, טען שכיבוש הבופור היה הכרחי כדי לאפשר מעבר בגשר חרדלה. לטענתו, כיבוש הבופור היה חלק מתוכנית המלחמה ואושר על ידי פיקוד הצפון והרמטכ"ל. לעומת זאת, דורון רובין מפקד חטיבה 500 בעוצבה טען שלא היה צורך בכיבוש הבופור. גם מפקד חטיבת גולני הודה שבדיעבד, לא היה צורך בכיבוש הבופור.
תא"ל ד"ר דני אשר, איש מחלקת ההיסטוריה של צה"ל שחקר את הקרב, טען שמרגע ששונה תוואי ההתקדמות של העוצבה בגזרה המרכזית לא היה טעם בכיבוש הבופור. בפיקוד הצפון אף הוציאו פקודה לבטל את כיבוש הבופור, אולם זו הגיעה לידי הכוח רק באמצע הקרב. חקירה מדוע הפקודה לא הגיעה אל יעדה בזמן, נותרה ללא הכרעה. הפקודה נשלחה באמצעות מברק, שכלל את משימותיה של עוצבת געש ליום המחרת, וכיבוש הבופור לא נכלל ביניהן.
בשנים שלאחר מלחמת לבנון ובזמן שהיית צה"ל ברצועת הביטחון, מבצר הבופור היה לאחת העמדות החשובות של צה"ל בשל מיקומה. עם הזמן, אנשי אש"ף מהכפר ארנון, שלא היה חלק מרצועת הביטחון, החלו בהתקפות על המוצב, דבר שהביא להחלטה לכבוש את הכפר ולספחו לרצועת הביטחון.
לקריאה נוספת

זאב שיף, אהוד יערי, מלחמת שולל, הוצאת שוקן, 1984 עמ' 159–162
משה (צ'יקו) תמיר, "מלחמה ללא אות", הוצאת מערכות - משרד הביטחון, 2005.
רון לשם, "אם יש גן עדן", הוצאת זמורה ביתן, 2005.
אהוד ערן, תמצית געגוע - סיפורו של ארז גרשטיין והמלחמה בלבנון, ידיעות ספרים, 2007.
הערות שוליים

1 2  כך לפי ספרם המשותף של אהוד יערי וזאב שיף
↑  "הבופור – פצע פתוח", סרטם של אלון בן דוד וציפי ביידר
↑  הקרב על הבופור, באתר חיל האוויר הישראלי
↑  אהוד יערי, זאב שיף, מלחמת שולל, עמ' 157.
↑  אם יש גן עדן מאת רון לשם, הוצאת זמורה ביתן, 2005, עמוד 269.
↑  שי פוגלמן, 30 שנה למלחמת לבנון; כיבוש הבופור: הפקודה שלא הגיעה, באתר הארץ, 31 במאי 2012
↑  לעומת הטענה שכיבוש הבופור היה מיותר מבחינה טקטית, ניתן לטעון שכוחות שריון רבים, שנעו לכיבוש יעדיהם בהרי הלבנון, כדוגמת חטיבה 460 ועוצבת הפלדה, חצו את נהר הליטני על גשר חרדלה, בסמוך ומתחת למבצר, בבוקר שלמחרת הקרב.
↑  רא"ל גבי אשכנזי, קץ לאגדה: גבי אשכנזי על תא"ל ארז גרשטיין, באתר nrg‏, 8 במאי 2011.
↑  מרדכי חיימוביץ, גולנצ'יק בקריה, באתר nrg‏, 3 באוקטובר 2005
↑  רזי ארז: עשור לנפילתו של ארז גרשטיין, במחנה, ‏ 27.02.2009.
↑  משה (צ'יקו) תמיר, "מלחמה ללא אות", הוצאת מערכות - משרד הביטחון, 2005, עמוד 28.
↑  תיאור הקרב באתר של חטיבת גולני(הקישור אינו פעיל, 5 בפברואר 2017)
↑  קורות החיים של הקרב על הבופור, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  אחד הלוחמים, רז גוטרמן, נפצע קשה מאש האויב, ולבסוף נהרג מהתפוצצות רימון יד. שנים רבות לאחר הקרב, גילה לוחם בשם עודד, שניהל יומן אישי, וטען שגוטרמן נטל את חייו באמצעות רימון היד. לוחם אחר בצוות, עמי אבלס, סיפר שהוא היה היחיד בתעלה באותה עת, ושהדבר לא ייתכן לאור פציעתו הקשה של גוטרמן.
↑  זאב שיף, אהוד יערי, מלחמת שולל, הוצאת שוקן, 1984 עמוד 162
↑   מנחם בגין: מלחמת לבנון מבצר הבופור, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 1:00)
↑  חגי סגל, אברהם מתנתק מאמנת ז'נבה, באתר ערוץ 7, 13 בנובמבר 1987
↑  אודי לבל וגדעון דורון, פוליטיזציה של השכול, פנים, אוקטובר 1999
↑  הראיון במלואו כפי ששודר בטלוויזיה הישראלית (אתר יוטיוב)
↑  סדרה דוקומנטרית חדשה של חיים יבין - "בין המהפכים", באתר הארץ, 10 במאי 2001
1 2  פרק 2 | אצבע על ההדק, באתר ארכיון תאגיד השידור הישראלי
↑  צל"ש מפקד האוגדה שהוענק לרס"ן גיורא (גוני) הרניק, באתר הגבורה, מתוך אתר הגבורה.
↑  עיטור העוז - מרדכי גולדמן, באתר הגבורה
↑  אביגדור קהלני: כיבוש הבופור לא היה מיותר, 5 ביוני 2012, רשת ב'
↑  לאחר הקרב טען קצין האג"מ של פיקוד הצפון, דוד אגמון, שאם היה למפקד האוגדה ספק, הוא היה חייב לברר בעצמו אם נדרש ממנו לכבוש את המבצר. מפקד האוגדה, אביגדור קהלני, דחה טענה זאת בתוקף וטען, שהפיקוד היה חייב לציין במפורש בפקודה, או בשיחות ישירות שהתקיימו, שאין לכבוש את הבופור, ודבר זה לא נעשה.
מנחם בגין, אריאל שרון ושלמה הרנוי במבצר הבופור לאחר כיבושו על ידי כוחות צה"ל במבצע שלום הגליל
מנחם בגין ואריאל שרון במבצר הבופור לאחר כיבושו על ידי כוחות צה"ל במבצע שלום הגליל
שמש-שום-אוכין

| --- | --- |

 לידה:  שנות ה־70 של המאה ה־7 לפנה״ס? 
 פטירה:  12 ביולי 648 לפנה״ס בבל, האימפריה האשורית החדשה 
 מדינה:  בבל 
 
שמש-שום-אוכין היה מלך בבל בתקופת השושלת העשירית האשורית של בבל. הוא מלך בבבל בין השנים 648-668 לפנה"ס. הוא היה נסיך אשורי, בנו השני של המלך האשורי אסרחדון, שמלך על בבל לפניו.
היסטוריה

סין-אידינה-אפלה, שהיה הבן הבכור של אסרחדון, היה יורש העצר ומת בשנת 672 לפנה"ס. אסרחדון מינה את אשורבניפל, אחיו הצעיר של שמש-שום-אוכין, ליורש עצר על אשור, ואת שמש-שום-אוכין הועיד למלוך על בבל, שהייתה באותה עת ממלכה וסאלית של אשור. הסדר זה גרם למחלוקות באשור. אחד מנושאי המשרה בפקידות של אשור, כתב מכתב אזהרה לאסרחדון כנגד הסדר זה. המושלים במחוזות של אשור ובמדינות הווסאליות נדרשו להישבע שהם מקבלים את ההסדר הזה, והם התחייבו לעזור לאחים לעלות למלוכה בהתאם למה שנקבע בעת מותו של אסרחדון. נוסח השבועה היה: ”ברעבונך תאכל את בשר בניך. במחסור ובמצוק תאכל איש את בשר רעהו”.
אסרחדון מת במפתיע בעת מסע מלחמה בעקבות מרד שהתרחש במצרים בתקופתו של המלך תהרקה. רק פעולתה התקיפה של סבתו, נַקִיַה-זַכּוּתּוּ, אלמנתו של סבו סנחריב ואמו של אביו, העלתה את אשורבניפל לשלטון באשור, וזאת בניגוד לרצונם של פקידי החצר וחלק מהכהונה. היא השביעה את תושבי הממלכה בשבועת נאמנות נוספת לאשורבניפל. שמש-שום-אוכין, שהיה מבוגר יותר, הפך למלך בבל. ההסדר נועד להחמיא לבבלים על ידי מתן מראית עין של עצמאות.
בשנת 668 לפנה"ס, החזיר שמש-שום-אוכין את פסלו של האל מרדוך, אשר נלקח על ידי סבו סנחריב, בחזרה לבבל. בשנה לאחר מכן, בטקס יום השנה החדשה, הוא לקח את ידו של האל בל והפך למלך החוקי של בבל.
שטח השליטה של ממלכת בבל כלל את העיר בבל, והערים בורסיפה, כותה וסיפר. כשליט העליון, המשיך אשורבניפל להקריב קורבנות בערים הללו, בעוד ששמש-שום-אוכין היה השליט הריבוני של הדרום רק בתאוריה. אשור החזיקה חיל מצב בניפור וכמה ממושלי המחוזות הדרומיים ניסו לקבל הטבות ממנה. מכתבו של סין-בלסו-איקבי, מושל העיר אור, מראה כיצד הוא ניסה להתחבב על אשורבניפל.
אשורבניפל השאיר לעצמו את האחריות על הגנת בבל ומדיניות החוץ. שמש-שום-אוכין עסק בכלכלת הממלכה ובבעלות על קרקעות. אשורבניפל לקח תפקיד פעיל בשיקום מקדשים בדרום. אסטלה שנמצאת כעת בלונדון מנציחה את עזרתו בשיקום מקדש אסגילה. אסטלה אחרת מתארת איך הוא שיקם את מקדשו של האל נבו בבורסיפה. בתקופה זאת, חזרה השפה השומרית לתחיה ושימשה כשפה רשמית. לתקופה מסוימת השילוב הזה בין שני האחים עבד. בהמשך הושפע שמש-שום-אוכין מהלאומיות הבבלית וטען שהוא ולא אחיו הצעיר הוא היורש האמיתי של מלכי האימפריה המסופוטמית, ששטחה נמתח בין שטח איראן של היום עד לים התיכון, והרי הקווקז ועד ערב וצפון אפריקה.
בשנת 656 לפנה"ס יזם שמש-שום-אוכין ברית סודית במטרה למרוד באשור. בין שותפיו היו נבו-בל-שומת (Nabu-bel-shumate) מלך בשושלת ארץ-הים, ממלכת עילם, שבטי הכשדים בדרום, המלכים של שבטי הגותים, המלוהה (Meluhha), מצרים העתיקה ושבטים ערבים מערב. נסיגת עילם מהברית, הביאה את שמש-שום-אוכין לתקוף את אשור בסוף שנת 652 לפנה"ס, בלי לחכות לסיוע ממצרים. אשורבניפל המופתע הצליח לגייס את כוחותיו. לאחר שנתיים של מאבק, בורסיפה ובבל היו נצורות, עילם הובסה ונהרסה. לאחר 4 שנות מרד, בשנת 648 לפנה"ס, נכנעה העיר בבל.
שבר של טקסט מאנלים של אשורבניפל שנחפרו בכלח, מציין ששמש-שום-אוכין נפצע על ידי חץ. בטקסט אחר נכתב שהוא זרק את עצמו לתוך ארמונו הבוער בעת שבבל נכבשה על ידי כוחות אשור.
יורשו של שמש-שום-אוכין על כס המלוכה בבבל היה כנדלנו, שמונה על ידי אשורבניפל.
הערות שוליים

↑  מרדכי כוגן, אסופת כתובות היסטוריות מאשור ובבל המאות ט-ו לפנה"ס, ספריית האנציקלופדיה המקראית, 2003, עמ 107
↑  אהובה אשמן, תולדות חוה: בנות אמהות ונשים נוכריות במקרא הוצאת ידיעות אחרונות, 2008, עמ' 164
↑  Mesopotamia: The World's Earliest Civilization ספרו של Kathleen Kuipe, עמ' 103
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אסרחדון  681–669 לפנה"ס | מלך ממלכי בבל בתקופת השושלת העשירית האשורית   648-668 לפנה"ס | הבא: כנדלנו 648–627 לפנה"ס |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 120907747  SUDOC: 077783301  VIAF: 69771887   WorldCat (עם VIAF): 69771887
לוח השנה של המאיה

לוח השנה של בני המאיה- מחזור ההאב בן 19 החודשים.
סימנו של היום הראשון במחזור צ'ולקין
לוח השנה של המאיה הוא  לוח שנה המורכב מכמה לוחות ומחזורים. בשל דיוקו יוצא הדופן, הלוח נחשב לאחד מההישגים הלא חומריים הגדולים ביותר של תרבות המאיה.
משכו הממוצע של סיבוב כדור הארץ סביב השמש, המכונה באסטרונומיה "שנה טרופית", הוא 365.242189 ימים, או 365 ימים, 5 שעות, 48 דקות ו-46 שניות בקירוב. בלוח השנה של המאיה אורך השנה הוא 365.2420. בלוח היוליאני שהיה מקובל באותו זמן באירופה, אורך השנה הוא 365.25 ימים, והיה הרבה פחות מדויק היות שבכל 128 שנה נוצרה סטייה של יום אחד. סטייה של יום אחד מתרחשת בלוח השנה של המאיה רק כל 5,291 שנים. לוח השנה של המאיה מדויק יותר אפילו מלוח השנה הגרגוריאני הנהוג כיום בעולם, והוא בן 365.2425 ימים. סטייה של יום אחד מתרחשת בלוח השנה הגרגוריאני כל 3,215 שנים.
גם ללוח הירח של המאיה רמת דיוק גבוהה מאוד, ומצביע על כך שבחודש ישנם 29.530864 ימים קרוב מאוד לזמן האמיתי הידוע כיום 29.530588853 ימים, או 29 יום 12 שעות 44 דקות 2.976 שניות.
אחד מהלוחות המרכיבים את לוח השנה של המאיה הוא הצ'ולקין (Tzolk'in). לוח זה הוא בעל מחזור של 260 ימים. לכל יום במחזור זה יש שם מתוך 20 שמות ומספר מ-13 מספרים. על ידי כך, כל יום הוא ייחודי ויש לו תואר משלו. לוח זה היה חשוב לקביעת חגים דתיים ומועדים הקשורים בדת.
מחזור זה משולב עם מחזור אחר הנקרא האב (Haab'). ההאב הוא מחזור שאורכו 365 יום. הוא מורכב מ-18 חודשים של 20 יום ועוד 5 ימים נפרדים שנחשבו למביאי מזל רע. שני מחזורים אלו יצרו ביחד מחזור אחד שהיה מורכב מ-52 מחזורי האב השוים ל-73 מחזורי צ'ולקין. כל מחזור כזה נקרא מחזור לוח שנה. מחזורים קטנים יותר של 13 ו-20 ימים היו חשובים גם הם בתרבות המאיה.
בגלל אורך המחזור של שני הלוחות הקודמים, היו צריכים בני המאיה להמציא שיטה ספירה נוספת. למעשה, בתקופת חייו של אדם, חל כמעט תמיד רק מחזור אחד כזה. ואולם, כדי לתעד את ההיסטוריה היה צורך בשיטת ספירה יותר מדויקת. לכן, המציאו בני המאיה מחזור הנקרא הספירה הארוכה, שסופר את הזמן בימים.
שיטה זו מתבססת על מספר יחידות מדידה והן:
קין (K'in) - שווה ליום אחד. עשרים קין שווים לאוינל (Winal או Uinal) אחד. שמונה-עשרה אוינלים (360 ימים) נקראו טון (tun), עשרים טון נקראו ק'טון (k'atun) ועשרים קטון (144,000 ימים) נקראו ב'אק'טון (b'ak'tun).
על פי המאיה, סופו של ה-בקטון השלושה-עשר, שתאריכו הוא 21 בדצמבר 2012, יהיה תאריך ה"לידה מחדש". לא ידוע בדיוק למה הייתה כוונת בני המאיה, אך כנראה שלא התכוונו ל"סוף העולם". כוונתם הייתה כנראה לאירוע שיהיה ייחודי לתרבותם.
ישנם שני תאריכים שנקבעו כנקודת ייחוס לכל שאר התאריכים בשיטה זו. תאריכים אלו (המסומנים כ-0.0.0.0.0) הם 11 באוגוסט 3114 לפנה"ס (לפי הלוח הגרגוריאני) או 6 בספטמבר לאותה שנה (על פי הלוח היוליאני). 
לספירה זו יש מחזור שבו השנים מתאפסות. מחזור כזה מתרחש כל 13 B'ak'tun.
חוץ ממחזורים אלו, היה לבני המאיה מחזור אחר חשוב ששמו מחזור נוגה, שנבע מבקיאותם של בני המאיה באסטרונומיה. מחזור זה היה המחזור של כוכב הלכת נוגה. בני המאיה הצליחו לחשב את תנועותיו של כוכב לכת זה בדיוק רב ביותר, דיוק שהושג על ידי בני התרבויות המערביות רק שנים רבות אחר כך. נוגה סימן מלחמות בשביל בני המאיה ושליטים רבים יצאו למלחמה כשכוכב זה היה קרוב יותר לכדור הארץ.
ראו גם

תופעת 2012
קרב אוחוד

קרב אוּחוּד (בערבית: غزوة أحد) הוא הקרב השני בין בני קורייש למוסלמים. הקרב נערך ב-23 במרץ 625 (7 בחודש שואל שנה שלישית להג'רה בלוח השנה המוסלמי) במישור שלרגלי הר אוחוד, במרחק של כשמונה קילומטרים ממדינה.
רקע

בקרב בדר שהתקיים בשנת 624, גברו הכוחות המוסלמים בראשותו של מוחמד על כוח של בני קורייש ממכה. תבוסה זו בנוסף להשפלה, גם הביאה ליד כך ששיירות המסחר ממכה לסוריה לא יכלו לנוע בדרך הקצרה לאורך הים האדום, מחשש לתקיפתן בידי המוסלמים. בקיץ של שנת 624 הותקפה שיירה שבחרה בדרך עוקפת דרך נג'ד בחצי האי ערב שממזרח לעיר מדינה, וכל תכולתה שנאמדה במאה אלף דרהם נבזזה על ידי המוסלמים.
מסע אנשי מכה

לקראת סוף החורף התחילו שליטי מכה לתכנן את מתקפתם על המוסלמים ופתחו באיסוף ציוד וכוח אדם רבים. הצבא כלל שלושת אלפים לוחמים, מתוכם שבע מאות היו מצוידים בשריונות קשקשים, מאתיים סוסים ושלושת אלפים גמלים. הכוחות, תחת פיקודו של אבו סופיאן, יצאו ליעדם מהמישור שלרגלי הר אוחוד ליד מדינה ב-11 במרץ שנת 625. ב-21 במרץ הגיעה השיירה למרחק כעשרה קילומטרים ממדינה ונעצרה שם, תוך שאנשיה עושים שמות בשדות ובכפרים שננטשו על ידי יושביהם.

לצבא נלוותה קבוצת נשים ששות אלי קרב, ביניהן אשתו של אבו סופיאן הינד, אשתו של עמר אבן אל-עאץ ואחותו של ח'אלד בן אל-וליד. תפקידן היה לנהל לוחמה פסיכולוגית על ידי דקלום שירים ושירת זמירות ערגה כדי לדרבן את רצון הלחימה של החיילים. הן ידעו שאין דבר שמפחיד יותר את השבטים הערבים מאשר לעג של אישה ותואר של פחדן. הינד הייתה מנהיגת הנשים.
מסע המוסלמים

הכוח המוסלמי נפל בכמות וציוד מזה של מכה, ולכן בתחילה היה מוחמד נחוש בדעתו לשמור על כוחותיו במסגרת גבולות עירו מדינה. בלחץ חלק מאנשיו החליט לצאת למערכה בכל זאת, והכוח המוסלמי החל לנוע ב-22 במרץ, 6 בחודש השוואל. הצבא כלל אלף לוחמים, מאה מתוכם היו מצוידים בשריונות קשקשים, אולם סוסים חסרו להם ורק מוחמד רכב על סוסו. היעד היה המישור לרגלי הר אוחוד, כשלושים קילומטרים ממדינה. באותו לילה הם עצרו למנוחה במחצית הדרך. בבוקר עזב את מחנה המוסלמים עבדאללה אבּן אוּבַּי, אחד מהנכבדים הוותיקים של מדינה, עם שלוש מאות מאנשיו. אבן אובי טען שאינו רוצה לקפח את חייו וחיי אנשיו במקום שנבחר בשיקול דעת פגום. הכוחות המוסלמים, שכללו עכשיו רק שבע מאות חיילים, התקדמו לעבר המישור שלרגלי ההר. בהגיעם למקום, מוחמד פקד על חמישים קשתים להישאר על גבעה קטנה בשם Rumah, תוך שהוא משביע את המפקד והחיילים שלא לנטוש את המקום בשום מקרה. על הכוח בפיקודו של Abdullah bin Jubair, הוטל לאבטח את העורף המוסלמי מפני איגוף של צבא מכה ולחכות במקום עד שהכוחות האחרים יחזרו למקום בניצחון או בהפסד..
הקרב

בבוקר הקרב עמדו כוחות מכה כשבמרכז ניצב אבו סופיאן, מימינו חאלד אבן אל-וליד בראש חיל הפרשים, ומשמאלו עִכָּרִמָה בנו של אבו גַ'הל.
ממולם ניצב הכוח המוסלמי במערך צפוף כפי שנעשה בקרב באדר. זובייר אבן אל-אוואן היה המפקד של האגף הימני, מונדיר בן עמר היה המפקד של האגף השמאלי וחמזה בן עבד אל מטלב דודו של מוחמד היה מפקד משמר החלוץ, שריכז את התקפתו על אחד עשר נושאי הדגל של בני קורייש והרג את כולם. הצלחה זו דרבנה את שאר הכוח המוסלמי שנע לעבר מחנה האויב. נראה היה שהמוסלמים עומדים לנצח פעם נוספת וכוחות האויב החלו לברוח מהמחנה. דווקא בנקודה זו של יתרון לכאורה החלה הכף נוטה לעבר כוחות מכה.
המוסלמים, בטוחים בניצחונם, החלו לבזוז את מחנה האויב. הקשתים שהוצבו בפקודת מוחמד בראש הר Rumah, לא מילאו את פקודתו ונטשו את עמדתם לטובת הביזה. ח'אלד אבן אל-וליד והפרשים שלו מכוחות מכה, זיהו את החלל שנוצר בהגנה המוסלמית ותקפו מאחור. מערך ההתקפה של המוסלמים החל להתמוטט. מוחמד נפצע בראשו ונפוצה שמועה שהוא מת. בני קורייש לא טרחו לבדוק את אמיתות השמועה והפסיקו לרדוף אחרי אויביהם ולא התקדמו לעבר מדינה.
אולם מוחמד התאושש, הצליח לאסוף את שארית חילו, וכוחותיו נסוגו בצורה מסודרת לעבר עירם מדינה. מבין המוסלמים נהרגו שבעים חיילים, בהם חמזה בן עבד אל מטלב. מקרב בני קורייש נפלו עשרים ושניים חיילים.

כוחות מכה שהיו בטוחים במותו של מוחמד נשארו במישור ליד הר אוחוד. הם כילו את זעמם בגופות החללים המוסלמים והשחיתו אותן. פעולה זו נוהלה בחלקה הגדול על ידי הינד אשתו של אבו סופיאן, כשהיא מעודדת את שאר הנשים לעשות כמוה.
בטרם יצא צבא מכה חזרה לעירו, שמע אבו סופיאן את הידיעה שמוחמד לא מת, הוא הסתפק בהבטחה לחזור בשנה הבאה לבאדר. על אף האבדות הכבדות שספגו המוסלמים הם יצאו למרדף אחר צבא מכה, שהיה סמלי יותר מאשר בעל אפקט צבאי, אולם שימש כגורם מרתיע והניע את הכוחות לחזור למכה.
השפעת הקרב בתודעה המוסלמית

בקרב זה המוסלמים לא ניצחו באופן ברור ובולט, אם כי הם גם לא הפסידו הפסד מוחץ. מוחמד נפצע, ושבעים מוסלמים נהרגו. לקרב אוחוד כמו גם לקרב באדר שלפניו, הייתה השפעה רבה על עיצוב התודעה הדתית של המוסלמים הראשונים. בקרב באדר התחזקה האמונה בדרכם הדתית, והביטחון שהניצחון ניתן להם מידי האל בגלל חוזק אמונתם. לאחר קרב אוחוד הועלו שאלות תאולוגיות רבות על מהות ההפסד, והתעצבה התפיסה שחללי קרב זה וכן כל הקרבות הבאים, יקבלו את הגמול על מסירותם בעולם הבא. תפיסה זו באה לידי ביטוי בסורה 3 פסוק 140 (הפירוש מתוך "הקוראן" לפרופסור רובין)

”ואם נפצעתם – גם הם נפצעו כמותכם. הן נוהגים אנו לחלק את ימי הניצחון הללו בין האנשים, פעם לאלה ופעם לאלה, זאת למען יידע אלוהים מי הם המאמינים, ולמען ייקח מכם עֵדים – אלוהים אינו אוהב את בני העוולה”
שאלה נוספת שעמדה על הפרק לאחר הקרב הייתה בעיית האלמנות והיתומים. כל אחד משבעים הרוגי קרב אוחוד הותיר אחריו אשה וילדים שהיה צריך לספק את צורכיהם ולתת להן הגנה חוקית. נראה שהפסוקים ב"פרשת הנשים" (4) ב' - ד', באו לפתור שאלה זו. בהיתר זה יש לראות חלק מחקיקה חברתית שבאה לענות על בעיית שארי החללים שהיה צריך לספק להם נותן חסות חדש.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  מוחמד ביוגרפיה של נביא, קארן אמסטרונג, עמ' 209-204 כתר הוצאה לאור 2004
↑  The Battle of Uhud
↑  אבן אסחאק, סירה 559, מצוטט אצל גיום, חיי מוחמד, עמ' 372
↑  Jabal Rumah
1 2 3  Mount Uhud and site of battle
↑  The Battle of Uhud
↑  אבן אסחאק סירה 583, אצל: גיום, חיי מוחמד עמ' 386
↑  סורה 3 פסוק 140
| אסלאם |
| --- | --- | --- |
| חמשת עמודי האסלאם | שהאדה (העדות) • אלצלאה (התפילה) • אלזכאה (הצדקה) • צום • אלחאג' (העלייה לרגל) | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| פלגים עיקריים | אסלאם סוני • אסלאם שיעי | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| אישים מרכזיים | מוחמד • ח'ליף ושושלות הח'ליפים • נביאי האסלאם • אימאם שיעי • מהדי • בני לווייתו של מוחמד • נשות מוחמד | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| דמויות היסטוריות נוספות | פאטמה בת מוחמד • עבדאללה אבן א-זובייר • אבו להב | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| קרבות בראשית האסלאם | קרב בדר • קרב אוחוד • קרב השוחה • קרב ח'ייבר | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| אנשי דת (עולמא) | מאלכ אבן אנס • אל נעמאן בן ת'אבת אבו חניפה • אחמד אבן חנבל • מוחמד אבן אידריס א-שאפעי • אבן חג'ר אל-עסקלאני • אל-ע'זאלי | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| ערים קדושות | מכה • אל-מדינה • ירושלים • נג'ף • כרבלא • כופה • כאט'מיה • משהד • סאמרא | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| האתרים הקדושים ביותר | מסגד אל-חראם • מסגד הנביא • מסגד אל-אקצא | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| חגים | הג'רה • לוח השנה המוסלמי • עיד אל-פיטר • עיד אל-אדחא • עשוראא • ארבעין • לילת אל-קאדר | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| מבנים | מסגד • מינרט • מחראב • הכעבה • אדריכלות איסלאמית | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| תפקידים דתיים | אייתולה • מרג'ע • אימאם • מולא • קאדי • מופתי • מואזין |  |
| טקסטים וחוקים | קוראן • חדית' • אסנאד • מתן • תפסיר • סונה • פיקה • פתווה • שריעה |  |
| אסכולות השריעה | חנפית • חנבלית • ג'עפרית • מאלכית • שאפעית |  |
| אסכולות הכלאם | אשעריה • ג'בריה • מאתורידי • מורג'יאה • מֻעתזילה |  |
| פלגים שיעים | את'נא עשריה • אסמאעיליה • זיידים |  |
| פלגי הח'וארג' | צאפריים • אזארקה • איבאדיה |  |
| תנועות | סופיות • והאביה • סלפיה • אסלאמיזם • אסלאם ליברלי |  |
| פלגים אחרים | אומת האסלאם • חמשת האחוזים • המסורים • אחמדים • זקרי • עלווים |  |
| אמונות קשורות | באביזם • בהאאים • יזידים • סיקיזם |  |
פורטל אסלאם • מונחים בסיסיים • כל הערכים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558579705171  LCCN: sh85139317  TDVİA: uhud-gazvesi 
מוחמד (בירוק משמאל למטה) צועד עם אנשיו לקרב במישור אוחוד; המוזיאון לאוֹמנות טורקית ואסלאמית באיסטנבול
פרוקופיוס

ערך זה עוסק בפרוקופיוס מקיסריה. אם התכוונתם לפרוקופיוס מעזה, ראו .
| --- | --- |
 לידה:  500 לערך קיסריה, פלשתינה פרימה, האימפריה הביזנטית 
 פטירה:  בין 554 לסביבות 570 קונסטנטינופול, האימפריה הביזנטית 
 מדינה:  האימפריה הביזנטית 
 שפות היצירה:  יוונית ביזנטית, יוונית עתיקה 
 יצירות בולטות:  על המבנים, אנקדוטה, היסטוריה של המלחמות 
 
פְּרוֹקוֹפְּיוּס מקיסריה (ביוונית: Προκόπιος ὁ Καισαρεύς;‏ ~500 – בין 554 בערך לסביבות 570) היה היסטוריון ביזנטי בן המאה השישית. כתביו הם מקור המידע העיקרי על תקופת קיסרותו של יוסטיניאנוס הראשון, כמו גם על דמותו של יוסטיניאנוס עצמו, אנשי חצרו והמצביא הידוע בליסאריוס.
חייו

פרוקופיוס נולד בקיסריה, ככל הנראה בשלהי המאה החמישית. מעט מאוד ידוע על מוצאו ונעוריו. מלומדים אחדים שיערו כי היה יהודי או שומרוני שהתנצר. השערה זו אינה בלתי סבירה, לאור המאפיינים הדמוגרפים של קיסריה אז. גם הטון הביקורתי שבו הוא כותב על דיכויו ביד קשה של המרד השומרוני בימי יוסטיניאנוס, תומך בהשערה כי לא היה נוצרי. מצד שני, סביר שאת ההשכלה שרכש בצעירותו כ"רטור", כלומר פרקליט, יכול היה להשיג רק בן האליטה הנוצרית.
את הקריירה שלו בשירות הציבורי החל בקונסטנטינופול, כיועץ משפטי ומזכיר של בליסאריוס, החל משנת 527. זמן קצר לאחר מכן עלה יוסטיניאנוס לשלטון ובליסאריוס התקדם בסולם הפיקוד, עד שהיה למפקד הבכיר ביותר של הקיסרות. פרוקופיוס היה עד ראייה לרבים מהאירועים שכתב עליהם, כשנדד עם צבאו של בליסאריוס במלחמותיו: כשדיכא את מהומות ניקה, כשגבר על הונדלים בצפון אפריקה וכבש את קרתגו; כשנלחם באוסטרוגותים וכשנכנס מנצח לבירה הגותית רוונה ב-540.
בשנות הארבעים של המאה השישית כבר לא היה פרוקופיוס נספח לבליסאריוס, אלא ישב בקונסטנטינופול. בתקופה זו החל לכתוב את חיבורו "היסטוריה של המלחמות". ככל הנראה השלים ב-545 את שבעת חלקיו הראשונים של חיבור זה, עדכן אותם ב-551 והוסיף חלק שמיני ומסכם ב-552. את "על המבנים" חיבר בשנות החמישים, ככל הנראה לפני 558‏.
תאריך מותו שנוי במחלוקת. המקדימים גורסים שמת בסביבות 554. ידוע שב-562 עמד בליסאריוס למשפט בפני מושל בשם פרוקופיוס, אולם הזיהוי של אותו מושל עם פרוקופיוס מקיסריה מוטל בספק. העובדה שאירועים רבים שהתרחשו בשנות החמישים המאוחרות נעדרים מכתביו, כמו גם העדרן של עבודות נוספות שהבטיח (בכתביו הקיימים) לכתוב בעתיד, תומכת בהשערה שמת קודם לכן. יש המתארכים את ה"אנקדוטה" ל-559 ולפיהם מת מאוחר יותר.
כתביו

ההיסטוריון הבריטי אדוארד גיבון שיבח את כתיבתו של פרוקופיוס ותמצת את המגוון הייחודי של סוגות שבהם שלח את ידו: "פרוקופיוס חיבר האחת אחרי השנייה את ההיסטוריה, את דברי הקילוסין ואת הסאטירה של זמנו". כוונתו של גיבון לשלוש עבודותיו של פרוקופיוס ששרדו עד ימינו: "היסטוריה של המלחמות", "על המבנים" ו"אנקדוטה", בהתאמה. בין היתר הוא תיאר החורף הוולקני בשנת 536.