stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התנועה האסלאמית
מבנה ארגוני

| --- | --- |

פלג צפוני: פלג דרומי
 שייח' ראאד סלאח  סגנו, שייח כמאל חטיב  מחמוד מחאג'נה  תאופיק מחאג'נה  עלי אבו שיחה  נור הדין גזמואי:  שייח' חמאד אבו דעאבס  סגנו, מנסור עבאס  שייח' עבדאללה נימר דרוויש  שייח' ראאד באדיר  ח"כ לשעבר שייח' אבראהים צרצור  ח"כ לשעבר עבד אל-מאלכ דהאמשה  ח"כ מסעוד גנאים  שייח' כאמל ריאן
בדומה למרבית התנועות האסלאמיות אין לתנועה האסלאמית מבנה ארגוני רשמי. הפעילות מאורגנת על ידי מאות עמותות שעוסקות כל אחת מהן בעניין אחר ומקיימות קשרים, בעוצמה משתנה, ביניהן. מאז הפיצול בתנועה, רוב הפעילות מאורגנת בנפרד.
בנוסף על העמותות יש מספר אישים בולטים שמהווים את שכבת ההנהגה הלא רשמית של התנועה אולם הנהגתם נובעת מאישיותם ומקשריהם ולא ממערכת ארגונית כלשהי.
חברי כנסת

מאז 1996, עת החליטה התנועה להתמודד בבחירות לכנסת והתרחש הפיצול בין הפלג הצפוני לדרומי, השתתפה התנועה האסלאמית בכל אחת מהבחירות לכנסת באמצעות מפלגת רע"מ. בסך הכל, כיהנו מאז הכנסת הארבע עשרה 12 חברים שונים מהתנועה האסלאמית כחברי כנסת, ב-29 קדנציות שונות.
ראו גם

אסלאמיזם ופונדמנטליזם אסלאמי
התנועה הלאומית הפלסטינית
הערות שוליים

↑  admin, On the Banning of the Islamic Movement in 48 Palestine, Palestine Chronicle, ‏2015-11-18 (באנגלית אמריקאית)
↑  iNorSoft, الجمعية الاسلامية لإغاثة الايتام والمحتاجين, الجمعية الاسلامية لإغاثة الايتام والمحتاجين (בערבית)
↑  נוהאד עלי, פונדמנטליזם דתי כאידאולוגיה וכפרקטיקה: התנועה האסלאמית בישראל בפרספקטיבה השוואתית, (עמ' 9) אתר המכללה האקדמית גליל מערבי
↑  איתמר אייכנר, חסן שעלאן ויואב זיתון, הפלג הצפוני של התנועה האיסלאמית הוצא מחוץ לחוק, באתר ynet, 17 בנובמבר 2015
↑  הכרזה על התאחדות בלתי מותרת לפי תקנות ההגנה (שעת חירום), י"פ 7147 מ-17 בנובמבר 2015
↑   עבד אל-מאלכ דהאמשה - התנועה האסלאמית מחליטה להתמודד לכנסת והקמת מפלגת רע"מ, בביצוע מוזיאון הכנסת, סרטון  באתר יוטיוב, 24 במאי 2023
↑   ד"ר דני רבינוביץ', התעוררות דתית, פונדמנטליזם ורדיקליזם דתי אצל המוסלמים אזרחי ישראל, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  שרון רופא-אופיר ואבי כהן, 15 בכירי התנועה האיסלאמית נעצרו; מחאות במגזר הערבי, באתר ynet, 13 במאי 2003
↑  מהפך בפלג הדרומי של התנועה האסלאמית מאת ניר יהב, 10 באפריל 2010
↑  השב"כ עצר בכיר בחמאס: "ניצלו קשרים עם התנועה האסלאמית בישראל", נענע10, 29 במאי 2014.
↑  ברק רביד, נתניהו הורה לשב"כ להעביר מידע שיאפשר הוצאת התנועה האיסלאמית מחוץ לחוק, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2015
↑  ברק רביד, גילי כהן, ג'קי חורי ויהונתן ליס, הקבינט הכריז על הפלג הצפוני של התנועה האיסלאמית התאחדות בלתי מותרת, באתר הארץ, 17 בנובמבר 2015
↑  טובה צימוקי, ההחלטה על הוצאת התנועה האיסלאמית מחוץ לחוק נשמרה בסוד, באתר ynet, 17 בנובמבר 2015.
↑   ברק רביד, במשטרה דחפו, בשב"כ הסתייגו: מאחורי הקלעים של החלטת הקבינט על התנועה האיסלאמית, באתר הארץ, 17 בנובמבר 2015
↑   אייל גרוס, פרשנות: ההחלטה נגד התנועה האיסלאמית - צעד דרקוני שהופך אלפים לעבריינים], באתר הארץ, 18 בנובמבר 2015
↑  השייח ספוואת פריג' נבחר לעמוד בראש התנועה האסלאמית, באתר עכשיו 14, 22 בינואר 2022
↑  גד פרץ, ‏מנסור עבאס: "מדינת ישראל היא מדינה יהודית וככה היא תישאר", באתר גלובס, 21 בדצמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286809005171  LCCN: nb2010004036  SUDOC: 261944452  VIAF: 143331921   WorldCat (עם VIAF): 143331921 
השייח' ראאד סלאח, מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית
שייח' חמאד אבו דעאבס – מנהיג הפלג הדרומי של התנועה האיסלמית לשעבר
סקובי-דו ואגדת הערפד

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD של הסרט בארץ
 מבוסס על:  "סקובי דו" מאת ג'ו רובי וקן ספירס
 בימוי:  סקוט ג'ראלדס
 תסריט:  מארק טורוז
 עריכה:  ג'ו גייל
 מדבבים:  קייסי קאסם הת'ר נורת' פרנק ולקר ניקול יפה פיל למאר ג'ף בנט קווין מייקל ריצ'רדסון ג'ניפר הייל ג'יין וידלין קימברלי ברוקס מייקל ניל טום קני
 מוזיקה:  ריץ' דיקרסון
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  האחים וורנר הנפשה
 חברה מפיצה:  Warner Home Video
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, ישירות לווידיאו, הוצאה ביתית 
 הקרנת בכורה:  4 במרץ 2003
 משך הקרנה:  72 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ערפדים, קומדיית אימה, סרט בלשי 
 מקום התרחשות:  אוסטרליה 
 סרט קודם:  סקובי-דו במרדף מתוכנת 
 סרט הבא:  סקובי-דו והמפלצת מִמקסיקו 
 דף הסרט ב־IMDb
 
סקובי-דו! ואגדת הערפד (באנגלית: Scooby-Doo! and the Legend of the Vampire) היא קומדיית אימה על-טבעית מונפשת אמריקאית משנת 2003. זהו הסרט החמישי בסדרת הסרטים הישירים לווידאו המבוססים על סדרות ההנפשה של סקובי-דו. הסרט הושלם ב-2002, והופץ ב-4 במרץ 2003, הסרט הופק על ידי האחים וורנר הנפשה, אך כלל זכויות יוצרים של האנה-ברברה.
זהו הסרט הראשון של סקובי-דו שיצא ישירות לווידאו שיש לו את הסגנון האמנותי המחמיא והבהיר יותר והוויזואליות של הסדרה מה חדש, סקובי-דו?, היוצאת מההצללות והאפקטים הכהים יותר ששימשו בארבעת הסרטים הקודמים שהופצו, הראשון שבה לפורמט המקורי שבו המפלצת אינה אמיתית והראשונה שחזרה לטון בהיר יותר מזה של הגרסה הקודמת והאפלה יותר של סרטי הווידאו של "סקובי-דו".
סרט זה שימש כמאמץ ההפקה הראשון של ג'וזף ברברה להפקת סרט הנפשה סולו ללא שותפו הוותיק ויליאם האנה, שנפטר ב-2001, והוא אחד משני הסרטים שיצאו ישירות לווידאו לאיחוד מחדש של צוות הקול של חברי "מסתורין בע"מ" המורכב מפרנק ולקר, קייסי קאסם, ניקול ג'פה והתר נורת'. מאז שדון מסיק נפטר ב-1997, ולקר מדבב את דמותו של סקובי-דו (בנוסף לדמותו את פרד ג'ונס).
עלילה

בזמן נסיעה דרך סידני, אוסטרליה, כנופיית מסתורין בע"מ. יוצאת לתחרות מוזיקה הנערכת באזור אאוטבק בשם "סלע הערפדים", שמאוחר יותר הם למדו שקיבל את שמו מערפד אוסטרלי מיתולוגי בשם יואי יאהו. עם הגעתם, הם מתאחדים עם חברותיהם בנות ההקס ונתקלים במנהלי הפסטיבל דניאל וראסל; סבו של דניאל, מלקולם, המסתייג מהפסטיבל; והלהקה המתחרה "שני אחים רזים". לאחר שנודע שאחד המבצעים נחטף על ידי ערפדים, מה שהפחיד כמה אחרים, "מסתורין בע"מ" החלו בחקירה. דניאל וראסל מסבירים שלהקה בשם "רוח פרא" הפכה לערפדים על ידי יואי יאהו מתישהו קודם לכן, ונאמר שהיא רודפת את סלע הערפדים מאז.
בתיק, פרד ג'ונס נכנס ל"מסתורין בע"מ" בתחרות כדי לפתות את יואי יאהו. בזמן האימון, פונים אליהם המנהל לשעבר של להקת "רוח פרא", ג'ספר רידג'וויי, ולהקתו הנוכחית, "סימנים רעים". חשודים ברידג'וויי, שהם חושדים שאולי מאלץ את להקת "סימנים רעים" להתחפש לערפדים כדי להפחיד את המתחרים שלהם, "מסתורין בע"מ" התפצלו פרד, דפני בלייק ולמה דינקלי חוקרים את הטריילר של רידג'וויי, שם הם מוצאים שרידג'וויי שמר מזכרות מרוח פרא ומגלים אותו מנסה לגרום לבנות ההקס להחתים אותו כמנהל שלהם. בינתיים, שאגי רוג'רס וכלבו סקובי-דו נשארים ליד דוכני המזון, אך מותקפים על ידי "רוח פרא", שלימים חוטפים את הלהקות "סימנים רעים" ו"בנות ההקס".
רודפים אחרי "רוח פרא" לתוך מערות סמוכות, שאגי וסקובי נשארים בחוץ בזמן שפרד, דפני וולמה יוצאים פנימה. השלישייה נתקלת בציוד מצלמה וסרט משומש לפני שהם נרדפים החוצה על ידי הערפדים. הם קופצים לבריכת מים כדי לברוח מהם, ומצילים את שאגי וסקובי מלהקת דינגו בתהליך. הערפדים מפנים את החבורה, אבל הדינגו מפחידים אותם באופן זמני. יואי יאהו מנסה לתקוף את הקבוצה, אבל הצווארון של סקובי משקף את הזריחה המתקרבת, ומפיג אותה. לכאורה חסין מפני השמש, "רוח פרא" חוזרים לרדוף אחרי החבורה עד שהם ודניאל לוכדים אותם. לאחר מכן, החבורה חושפת את "רוח פרא", וחושפת את ראסל ושני בחורים רזים. הם מסבירים שהם רצו להתאחד מחדש בתור "רוח פרא" ולהתחיל מחדש את הקריירה שלהם, רק כדי ללמוד שאסור להם להשתתף בתחרות. כנקמה, הם שינו את התלבושות שלהם כדי להידמות טוב יותר לערפדים, יצרו הולוגרמה של יואי יאהו, שלחו את רוב המתחרים החטופים שלהם לסיורי צלילה בחינם של שונית המחסום הגדולה, והשאירו את בנות ההקס למוות באזור האאוטבק כשהם סירבו. לאחר שהציל את בנות ההקס, מלקולם מחזיר אותן בשלום בזמן שלהקת "רוח פרא" נעצרו ודניאל מכנה את "מסתורין בע"מ" בתור הזוכים של תחרות כברירת מחדל. החבורה ובנות ההקס הציגו הופעה חגיגית.
צוות המדבבים והדמויות

קייסי קאסם בתור שאגי רוג'רס
פרנק ולקר בתור סקובי-דו ופרד
ניקול יפה בתור ולמה דינקלי
הת'ר נורת' בתור דפני בלייק
פיל למאר בתור דניאל איליווארה וקינג
ג'ף בנט בתור ג'ספר רידג'ווי, ג'ק ומציל מס' 1
קווין מייקל ריצ'רדסון בתפקיד מלקולם איליווארה, יואי יאהו
ג'ניפר הייל בתור ת'ורן וקווין
ג'יין וידלין בתפקיד דאסק
קימברלי ברוקס בתור לונה
מייקל ניל בתור ראסל/גולגולת אפלה ומאט מארוולוס
טום קני בתור הארי/מזג אוויר סוער, בארי/מכת ברק ומציל מס' 2
הערות שוליים

↑  "Scooby-Doo and the Legend of the Vampire". 13 בדצמבר 2005 – via Amazon. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "iTunes - Movies - Scooby-Doo! And the Legend of the Vampire". iTunes. נבדק ב-2 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
בעיית הפליטים הפלסטינים

פליטים פלסטינים, 1948
פליט פלסטיני מהכפר סומייל שבלב תל אביב, מצביע בעת סיור לאזרחים ישראלים על בית שלטענתו היה בית ילדותו, 2006
ילדה פלסטינית נושאת שלט עם ציורו הסמלי של המפתח הפלסטיני
בעיית הפליטים הפלסטינים היא שאלת מעמדם וגורלם של ערביי ארץ ישראל, אשר יצאו מתחומי המנדט הבריטי ומדינת ישראל במהלך מלחמת העצמאות (המכונה על ידיהם בשם "הנכבה"), אלו שהפכו פליטים ממקום מושבם בגדה המערבית במהלך במלחמת ששת הימים וכן צאצאיהם, שמדינת ישראל מנעה את שיבתם לבתיהם בתום המלחמה. רבים מן הפליטים וצאצאיהם חיים במחנות הפליטים, בערים ובכפרים ברצועת עזה, ביהודה ושומרון, בירושלים המזרחית, בירדן, בלבנון ובסוריה וכן במדינות אחרות בעולם.
מדינות ערב סירבו לסייע ביישוב הפליטים בשטחיהן, מחשש שצעד כזה יתפרש כהשלמה עם קיום מדינת ישראל ויחליש את המאבק בה. זאת פרט לירדן, המדינה שקלטה את מספר הפליטים הגדול ביותר, והעניקה להם אזרחות. הן לאלו במחנות הפליטים בגדה המזרחית והן לאלו שמצאו מפלט בגדה המערבית.
להבדיל משאר פליטי העולם המטופלים על ידי נציבות האו"ם לפליטים (UNHCR), בעלי סטטוס של פליטים פלסטינים מטופלים על ידי אונר"א – סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם לפליטים פלסטינים (UNRWA). בערך זה המונח "פליט" מתייחס לפליט לפי הגדרת אונר"א. הגדרת הפליטים של אונר"א אף אינה מחריגה ממצבת הפליטים את אלה מהם שקיבלו אזרחות במקום מושבם החדש או את אלה שביצעו פשעים שונים או אף פעלו נגד מטרות האו"ם (תנאים שיכולים לפסול זכאות של פליטים רגילים). המנדט שניתן לאונר"א, בניגוד למנדט הנציבות, אינו כולל טיפול בהשבת הפלסטינים למקום ממנו יצאו.. בניגוד לאמונה רווחת, צאצאי פליטים בכל העולם, גם המוגנים על ידי נציבות האו"ם וגם אלו המטופלים על ידי אונר"א, ממשיכים להחזיק במעמד פליט כל עוד לא הוסדר מעמדם. כך, למשל, קיים כבר דור שלישי לפליטות האפגאנית בפקיסטן.
אוכלוסייה נוספת הקשורה במונח הם אלה מערביי ישראל שעזבו את ביתם הקבוע כתוצאה מהמלחמה אך עדיין נותרו בתחומי מדינת ישראל.
סמל מוכר של המאבק על זכויות הפליטים הוא המפתח הפלסטיני המייצג את זכויותיהם על הבתים והקרקעות אשר נעזבו.
היציאה ההמונית במהלך המלחמה

מיד לאחר החלטת החלוקה של ארץ ישראל באו"ם ב-29 בנובמבר 1947, למדינה ערבית ומדינה יהודית, החלו התקפות של ערביי ארץ ישראל על מטרות יהודיות. בין מועד החלטת החלוקה למועד פלישת צבאות ערב לאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, ב-14 במאי 1948, הייתה המלחמה בין יהודים וערבים בארץ ישראל מלחמת אזרחים. היא התנהלה בין "כנופיות" ערביות מקומיות ולצדן צבא ההצלה של הליגה הערבית, שחדרו לתחומי ארץ ישראל המנדטורית בהעלמת עין של שלטונות המנדט, לבין כוח המגן העברי.
יציאתם של ערביי ארץ ישראל מאזורי הארץ שהוחזקו בידי היהודים והפכו בתום המלחמה לחלק ממדינת ישראל, נמשכה 20 חודשים, מדצמבר 1947 עד יולי 1949. גלי היציאה היו מקבילים לשלבי המלחמה, החל מפרוץ מעשי האיבה בעקבות החלטת החלוקה. את המניעים לבריחה בשלבים המוקדמים תיאר בכור-שלום שטרית בתזכיר שהגיש לדוד בן-גוריון, על סמך מגעיו עם תושבים ערבים שנותרו בארץ. אלה הזכירו, בין השאר, את מורשת הדיכוי העות'מאני, ניתוץ הדימוי הכנוע של היהודי בעיני הערבים, חששם של התושבים האמידים בעיקר מהתחדשות אנרכיה וטרור פנימי שחוו בתקופת המרד הערבי הגדול, אבל גם שגיאות שעשתה המנהיגות הפלסטינית, כמו בחירתה לנהל את המלחמה מבחוץ, האשליות שנטעו מנהיגים פלסטינים ובריטים על האפשרות שיחזרו לאחר סיום הקרבות, והמנטליות הערבית, כפי שתיאר אותה אבן ח'לדון במאה ה-14.
לדברי ההיסטוריון בני מוריס, אין שום עדות לכך שהיישוב היהודי ציפה ליציאה המונית של הערבים מחלקי ארץ ישראל שנועדו למדינה היהודית או מחלקים אחרים של הארץ.
היציאה ההמונית במהלך המלחמה > הגל השני: אפריל עד יוני 1948 > ישיבת ממשלת ישראל ב-16 ביוני 1948

במהלך ההפוגה הראשונה במלחמה (11 ביוני עד 9 ביולי), הפכה שאלת הפליטים לשאלה מרכזית בסדר־היום בשיחות שניהל המתווך מטעם האו"ם, פולקה ברנדוט. מדינות ערב, שלא היו מסוגלות להגיש סיוע לפליטים, לחצו על ברנדוט לאפשר את שיבתם של הפליטים לבתיהם מהר ככל שניתן. נציגי הליגה הערבית תבעו שהאו"ם יכיר בזכותם של הפליטים לשוב לבתיהם ולתבוע את רכושם. דוברי הארגון הדגישו כי סיוע לפליטים לא רק יאפשר השגת פתרון כולל לסכסוך המתפתח, אלא הוא תנאי מוקדם להארכת ההפוגה.
ב-16 ביוני 1948 נערכה ישיבה של הממשלה הזמנית שבה התקיים דיון על עמדות ישראל לקראת השיחות עם המתווך ברנדוט. בדיון זה הביעו ראש הממשלה דוד בן-גוריון ושר החוץ משה שרתוק את התנגדותם התקיפה לשיבת הפליטים.
שרתוק אמר בישיבה: "אילו קם בתוכנו מישהו ואמר שצריך לקום יום אחד ולגרש את כל אלה – כי אז הייתה זו מחשבת טירוף. אך אם הדבר הזה אירע תוך זעזועי מלחמה, מלחמה שהעם הערבי הכריז עלינו, ומתוך מנוסה של הערבים עצמם – הרי זה אחד מאותם השינויים המהפכניים שאחריהם אין ההיסטוריה חוזרת לקדמותה". שרתוק תיאר בישיבה את "התרוקנות היישוב הערבי" כדבר "יותר מפתיע מאשר הקמת המדינה העברית". לאחר מכן קבע: "המדיניות שלנו שהם אינם חוזרים". אך יחד עם זה, אמר שישראל תהיה מוכנה להשתתף בפתרון הבעיה ותציע תשלום קולקטיבי עבור הנכסים שננטשו והקרקע שהתפנתה, וזאת במטרה לאפשר את יישובם מחדש של הפליטים בארצות השכנות.
בעקבות סקירתו של שרתוק קבע בן-גוריון כי החלטת החלוקה חדלה להתקיים, והביע את עמדתו בשאלת חזרתם של הפליטים: הוא אמר כי הערבים "הפסידו וברחו", וכי "הם רצו במלחמה – ועליהם לשאת בזה", ולכן "מקומות שהם עזבו – צריך שלא יוכלו לחזור אליהם", והבהיר: "מלחמה היא מלחמה. לא אנחנו עשינו את המלחמה... ואינני רוצה שהבורחים יחזרו. יש למנוע חזירתם עכשיו... אני אהיה בעד זה שלא יחזרו גם אחרי המלחמה".
שר החקלאות, אהרן ציזלינג, הציג את עמדת מפ"ם, שלא תמכה בחזרת הפליטים כל עוד נמשכת המלחמה אך שללה את התנגדותו של בן-גוריון לחזרתם לאחר סיומה. ציזלינג הזהיר את משתתפי הישיבה כי התנגדות לחזרת הפליטים תוביל להתפתחותן של שאיפות נקם שתעבורנה מדור לדור ומעל לכל תפגענה ביהודים בארצות ערב.
הדיון נחתם ללא קבלת החלטות, אך בהסכמה כי אין לדון בשיבת הפליטים כל עוד המלחמה נמשכת. הישיבה ננעלה ללא הצבעה רשמית, אך הקו שהציגו ראש הממשלה ושר החוץ נעשה למדיניות הרשמית של מדינת ישראל. סוכם על ידי השרים למנוע את שובם של הפליטים הפלסטינים לתחומי המדינה, אך הממשלה מעולם לא פרסמה את החלטתה. 
בניגוד להיסטוריונים אחרים, יואב גלבר טוען כי אין לראות בהצהרות אלו תחילתה של מדיניות רשמית למניעת חזרת הפליטים, אלא חלק מהמשא ומתן עם המתווך ברנדוט למניעת שיבת הפליטים במהלך ההפוגה בלבד.
ב-17 ביוני נפגש שרתוק עם ברנדוט, ששאל אותו בדבר הסכמתה של ישראל להתיר את שיבתם של 300,000 הפליטים ובדבר "כיבוד זכויות הקניין שלהם". שרתוק השיב כי "אין לדון בשאלה זו כל עוד המלחמה נמשכת", אולם "זכויות הקניין יכובדו".
היציאה ההמונית במהלך המלחמה > הגל הרביעי: אוקטובר–נובמבר 1948

בגל הרביעי יצאו כ-100–150 אלף ערבים, רובם המכריע מהנגב הצפוני והגליל העליון, עקב "מבצע חירם" ו"מבצע יואב" בחודש אוקטובר. גם גל זה היה תוצאה של התקפות ישראליות, שנועדו להביא לגירוש הכוחות הערביים הזרים מן הארץ: הצבא המצרי בדרום ו"צבא ההצלה" בצפון.
בדרום עזבו קרוב ל-100 אלף תושבים כתוצאה מהפגנת העוצמה של צה"ל מתחילת מבצע יואב ב-15 באוקטובר. המערך המצרי התמוטט במהירות בזמן שצבאות סוריה, עיראק ועבר הירדן נותרו פאסיביים, והדבר הביא לבריחה מבוהלת של האוכלוסייה, ברובה המכריע מוסלמית: מאזור החוף והשפלה הפנימית דרומה ומערבה לכיוון עזה, וממורדות הרי יהודה ובאר שבע מזרחה לכיוון בית לחם וחברון. באזור שפונה על ידי הצבא המצרי לא נותרה אוכלוסייה ערבית. תושבי "כיס פלוג'ה" גורשו לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק בין ישראל למצרים בפברואר 1949. כשנה לאחר מכן גורשו כ-1,000 תושבי הכפר אל-מג'דל. תופעה זו משקפת את גישת הכוחות הישראלים בשלב זה, להביא להוצאתם, בגירוש או בהעברה בהסכמה, של שארית האוכלוסייה הערבית שלא עזבה את יישובה לפני או במהלך כיבושו.
בצפון נערכה התקפה על כוחותיו של קאוקג'י שנמצאו במובלעת במרכז הגליל העליון וגבול לבנון. התקפה זו הביאה ליציאתם ללבנון של קרוב ל-30 אלף ערבים מוסלמים. על פי רוב, כפרים שלא נקטו בהתנגדות מזוינת או שאוכלוסייתם הייתה ברובה לא-מוסלמית, תושביהם יכלו להישאר. בהשתלטות על הגליל העליון נוצר סוג חדש של פליטים: תושבים שאולצו לעזוב את בתיהם, אך הורשו להישאר בתחום המדינה היהודית. לימים הם הפכו ל"נפקדים נוכחים".
גם במבצעים הצבאיים שהביאו לגל הזה של פליטים, לא ניתנו על ידי הדרג המדיני או הצבאי הנחיות מפורשות לגבי גירוש האוכלוסייה הערבית. עם זאת, ניתן להניח כי עזיבת האוכלוסייה קיבלה דחיפה בעקבות מקרים מסוימים, הן בגליל והן בדרום, בהם בוצעו על ידי כוחות צה"ל מעשים שהוגדרו על ידי שרי ממשלה, חברי כנסת ועיתונאים כ"מעשי זוועה". הבולטת שבהם היא פרשת דווימה.
לפי מסמכים שנחשפו בארכיון צה"ל, גורם מרכזי למנוסת התושבים היה שורה של מעשי טבח, אלימות וביזה שנערכו על ידי צה"ל בכפרים כגון צפצאף, דווימה, עין זיתון ועוד. אחד המסמכים מציין כי שיטות נוספות להברחת התושבים היו אולטימטומים שהוכרזו בערבית באמצעות רמקולים, "פעולות לחישה" שכונו "עצה ידידותית יהודית" וכן פעולות של אצ"ל ולח"י. בנגב נערכו פעולות של השמדת עדרים של בדואים ושריפת אוהליהם.
היציאה ההמונית במהלך המלחמה > בסוף המלחמה

במהלך מלחמת העצמאות ובחודשים שלאחר סיומה בשנת 1949 התרוקנו כ-370 יישובים ערביים מיושביהם ועד אמצע 1949 מרביתם נהרסו עד למצב שלא ניתן היה לשוב ולהתיישב בהם. רוב ההרס נגרם בין ימים לחודשים לאחר כיבוש הכפרים, על ידי היחידות הלוחמות או אנשי היישובים היהודיים הסמוכים, באמצעות חומרי נפץ, דחפורים ולעיתים גם ביד. חלק מן ההרס נגרם במרוצת הזמן, מפגיעת מרגמות ותותחים וגם בגלל איתני הטבע. לדברי מוריס, לא ניתן לקבוע איזה חלק מן ההרס נעשה מנימוקים צבאיים, ממניעים פוליטיים או מסיבות כלכליות, ובמקרים רבים חברו כמה מהשיקולים הללו יחד.
בחודשים הראשונים לאחר תום הקרבות במלחמה, פעלו השלטונות הישראליים לפינוי כפרים ומאהלים ערביים מאזורי הגבול החדשים בצפון, במרכז ובדרום הארץ. לפי מוריס - מדיניות זו התפתחה בהתאם לנסיבות ולא הונהגה בעקביות. מניעיה היו צבאיים: הגבולות היו ארוכים וחדירים, שלידם יישובים יהודיים מעטים בלבד, והיה חשש שהכפרים הערביים לאורך הגבולות ישמשו תחנות ובסיסים למסתננים, למרגלים ולפלאחים שירצו לחזור לכפריהם, ובמקרה של חידוש המלחמה, הם יסייעו לצבאות ערב הפולשים. אך היו גם גורמים נוספים: הרצון לצמצם ככל הניתן את מספר הערבים שיוותרו במדינת ישראל, והצורך בשימוש בכפרים הריקים לצורך שיכונם של עולים חדשים. צה"ל הוא שיזם את המדיניות הזו.
היציאה ההמונית במהלך המלחמה > התייחסות ערבית לבעיה מקיץ 1948 ואילך

ב-6 באוגוסט 1948 פרסם אמיל אל-ע'ורי מאמר על שאלת הפליטים ב"טלגרף" בביירות, בו הציע לרכז את הפליטים בבקעת הירדן ובנגב – כך יהיו קרובים לחזית ויוכלו לתרום למאמץ המלחמתי, ותיחסך מהם העוינות שהופגנה כלפיהם בארצות ערב. ע'ורי האשים בדבריו לעיתון את מנהיגי מדינות ערב בהיווצרות בעיית הפליטים וטען כי ניתן לפתור את הבעיה "רק על ידי כיבוש מחדש של השטח שנכבש בידי היהודים והחזרת יושביהם", אולם שלל את אפשרות החזרת הפליטים "לבתיהם הכבושים", מאחר שהיהודים "יחזיקום כבני ערובה ויענום קשות". הוא טען כי הסכמה פוליטית להחזרת פליטים תהיה "התחמקות האחראים מן האחריות לעניין, ותשמש צעד ראשון להכרת הערבים במדינת ישראל ובחלוקה... עלינו עתה לחזור ולהפוך את העניין לעניין של ג'יהאד. שומה עלינו לטעת בלב כל ערבי את האיבה ליהודים".
ע'ורי הטיל את האחריות לפתרון בעיית הפליטים על מדינות ערב. ב-6 בספטמבר 1948, עוד בעיצומה של המלחמה, אמר מזכיר הוועד הערבי העליון בריאיון לדיילי טלגרף בביירות: "העובדה שפליטים אלה מצויים היא תוצאה הישרה מפעולתן של המדינות הערביות בהתנגדן לחלוקה...המדינות הערביות הסכימו פה-אחד על המדיניות הזאת והן חייבות להשתתף בפתרון הבעיה".
בתחילת 1949 היה מנהיג הפלסטינים, אמין אל-חוסייני, בין המתנגדים הבולטים לשובם של הפליטים לאזורי השלטון הישראלי. בני מוריס מסביר כי אל-חוסייני "חשש כי הפליטים שיוחזרו יקבלו את מרות מדינת ישראל ובכך יבוא הסכסוך הישראלי-פלסטיני על פתרונו בלא חיסולה של המדינה היהודית".
מספר הפליטים

בסוף שנת 1947 מנתה אוכלוסיית ארץ ישראל המנדטורית כ-1,970,000 תושבים, מתוכם 1,294,000 ערבים. כ-826,000 ערבים מתוכם חיו בשטח שהפך בתום מלחמת העצמאות למדינת ישראל. בשלהי 1949 נפקדו במדינת ישראל 146,000 ערבים בלבד (מוסלמים ונוצרים בלבד, לא כולל דרוזים ואחרים). מאות אלפי ערבים הפכו בתקופה זו לפליטים: חלקם עבר לחלקים אחרים של ארץ ישראל, שנמצאו תחת שלטון כיבוש ערבי, וחלקם למדינות ערב השכנות. מספר הפליטים והתפלגותם לפי האזורים בהם השתכנו בתום המלחמה, מבוססים על אומדנים בלבד, ואין נתונים מבוססים על הפזורה הפלסטינית בתחילת 1949. הקושי העיקרי בקביעת מספרם המדויק של הפליטים נובע מחוסר המידע לגבי מספר הערבים הזרים שחיו באופן לא-חוקי בזמן שפרצה המלחמה, מאי-סדרים ברישום הפליטים, ממעברם ממקום למקום ומנטיית הפקידים האחראים על חלוקת האספקה לנפח את מספרם.
מספר הפליטים הפלסטינים שעזבו במהלך מלחמת העצמאות נע ככל הנראה סביב 710,000.[דרוש מקור]
הדוברים הערבים נקבו מאז 1949 במספר של 900 אלף עד מיליון פליטים.
ישראל הרשמית נקבה במספר 520,000.
משרד החוץ הבריטי העריך כי מדובר ב-711 אלף, במסגרת אומדן שנע מ-600 ל-760 אלף.
אונר"א העריכה את מספר הפליטים ב-726,000.
לפי בני מוריס, בשלהי שנת 1949, כ-350–400 אלף פליטים התיישבו בשטח ממלכת ירדן, רובם בשטחי "הגדה המערבית" ומיעוטם בעבר הירדן המזרחי; כ-200,000 פליטים נוספו לשטח רצועת עזה; כ-100,000 התיישבו בשטח לבנון, ולמעלה מ-60,000 התיישבו בסוריה.
לפי גד גילבר, מתוך כלל האומדנים שפורסמו (נכון ל-1989), ההערכה הסבירה היא כי בין 630 ל-670 אלף ערבים הפכו בתקופה זו לפליטים: בין 360 ל-380 אלף עקרו לתחומי הגדה המערבית ורצועת עזה, וכ-240 אלף לשלוש מדינות ערב השכנות, לבנון, עבר הירדן וסוריה.
לפי אוריה שביט וג'לאל בנא, ב-1949 מנתה האוכלוסייה הפלסטינית 1.38 מיליון בני אדם, מהם 730 אלף פליטים. (על פי נתוני האו"ם, 932 אלף חיו בתחומי יהודה ושומרון ורצועת עזה ב-1950).
על פי נייר העמדה של מרכז מציל"ה במהלך מלחמת העצמאות עזבו את מדינת ישראל בין 600,000 ל 700,000 פלסטינים.
כאשר הוקם אונר"א ב-1950 נרשמו כ-750 אלף נפש כפליטים ברישומיו. אחרי מעל 60 שנה, נוסף לדור הראשון של הפליטים דור שני, שלישי ורביעי. ריבוי טבעי מהגדולים בעולם הכפיל את מספרם פי שישה לפחות. האוכלוסייה הפלסטינית מנתה נכון ל-2006 כעשרה מיליון בני אדם לפי מפקד האוכלוסין הפלסטיני ורישומי אונר"א. אונר"א אמד את מספר הפליטים הפלסטינים בשנת 2001 ב-3.7 מיליון, אולם ההערכה היא כי נתוני הארגון נוטים להפרזה מספרם של הפליטים ב-2005 נאמד בכ-4.25 מיליון. לפי הערכות של גורמים פלסטינים המספר עומד על חמישה מיליון, ולפי הערכות של גורמים ישראליים, כשלושה מיליון אם סופרים לשיטתה של אונר"א, ועל פי רות לפידות, אם סופרים לשיטתה של נציבות הפליטים של האו"ם שהגדרת הפליט שלה אינה כוללת את צאצאיו ושוללת את מעמד הפליט מפליטים שקיבלו אזרחות במקום מושבם החדש מספר הפליטים קטן משמעותית מחצי מיליון איש.
על פי נתוני אונר"א, מספר הפליטים ב-2014 הוא כ-5 מיליון. להלן חלוקת מספר הפליטים לפי מדינות, בהתאם לנתוני אונר"א לשנת 2013:
ירדן: 2,034,641
לבנון: 441,543
סוריה: 499,189
הגדה המערבית: 741,409
רצועת עזה: 1,203,135
סה"כ: 4,919,917
בנוסף למספרים אלה קיימים פליטים שאינם מתגוררים במדינות הרשומות מעלה (למשל במצרים, ערב הסעודית ומדינות המפרץ) ולא מופיעים ברישומי אונר"א כי המנדט של הארגון לא כולל מדינות אלו.
מרכיבים עיקריים של בעיית הפלסטינים

זכות השיבה – התביעה לשיבה של הפליטים וצאצאיהם לתחומי מדינת ישראל נסמכת, לטענתם, על החלטת עצרת האו"ם ועל תביעה כלל ערבית. פרשנות ישראלית לסוגיה שוללת קיומה של הוראת או"ם מחייבת בנושא זה.
התביעה לרכוש – התביעה לרכוש אשר נעזב או ננטש או לפיצויים תמורתו. תביעה זו כוללת בעלות על חלק גדול מקרקעות מדינת ישראל, שהיו רכוש הפליטים והועברו לבעלות המדינה אחרי עזיבת הפליטים באמצעות חוק נכסי נפקדים וחוק רכישת מקרקעין.
שיקום ותמיכה באוכלוסיות הפליטים אשר נמצאות לרוב במצוקה כלכלית בולטת.
שאלת אזרחותם של הפליטים
הפלסטינים טענו לאורך השנים שזכות השיבה הוכרה על ידי הקהילה הבינלאומית. להוכחת טענתם הסתמכו על כמה אמנות בינלאומיות (ובהן הצהרת זכויות האדם), החלטות של מועצת הביטחון (ובהן החלטה 242) ועל כמה החלטות של עצרת האו"ם, שדרשה לאפשר לפליטים לשוב. העוגן המשפטי העיקרי של הפלסטינים הוא החלטת עצרת האו"ם מדצמבר 1948 (החלטה 194) אשר הדרישה לזכות השיבה או תשלום פיצויים זכתה בה לתמיכה:
"הפליטים אשר ברצונם לשוב לבתיהם ולחיות בשלום יורשו לעשות זאת במועד המוקדם ביותר האפשרי מבחינה מעשית. בעבור רכושם של אלה אשר יעדיפו לא לעשות כן ישולמו פיצויים לפי עקרונות המשפט הבינלאומי."
לעומת זאת, ישראל מתנגדת לכך בחריפות וטוענת כי לא ניתן להשיב את הפליטים הן מסיבות מעשיות (ישראל טוענת שהגירת הפליטים לישראל תביא לחיסולה כמדינה יהודית ותגרור מלחמת אזרחים) והן מסיבות מוסריות (ישראל טוענת שמדינות ערב והפלסטינים עצמם הם האחראים לבעיית הפליטים).