stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוסטו חוסה דה אורקיסה
מחולל ההסדר הלאומי > המשבר בבואנוס איירס

הסכם סן ניקולאס אושר על ידי כל הפרובינציות, חוץ מבואנוס איירס. בית הנבחרים (Sala de Representantes) שהתכנס ב-1 במאי ובו היה רוב מוצק לליברלים קבע שהסמכויות שהוענקו לאורקיסה הן דיקטטוריות.
המושל ויסנטה לופס אי פלאנס (Vicente López y Planes) התפטר והוחלף זמנית על ידי יו"ר בית הנבחרים - הגנרל מנואל גיז'רמו פינטו (Manuel Guillermo Pinto). אורקיסה שהיה עדיין ליד בואנוס איירס הגיב במהירות: ב-24 ביוני 1852 פקד על הצבא להשתלט על בואנוס איירס, פיזר את בית הנבחרים, השיב את לופס לתפקידו, ועצר חלק מאנשי האופוזיציה.
כעבור חודש, משלופב עמד שוב להתפטר, לקח על עצמו אורקיסה את תפקיד המושל (בנוסף להיותו דירקטור זמני), ובתור דירקטור הורה על כינוס קונגרס חוקתי, אסר על החרמת מוצרים, ביטל את עונש המוות על פשעים פוליטיים, והכריז שההכנסות מהמכס יועברו לידי המדינה ולא יישארו בידי בואנוס איירס.
בנוסף, הכיר אורקיסה בעצמאות פראגוואי שרוסאס סירב להכיר בה, ואיפשר שיט חופשי בנהרות.
בספטמבר 1852 הוא עזב לכיוון סנטה פה, לקונגרס החוקתי, והותיר את מיגל חוסה גלאן (José Miguel Galán) כממלא מקומו כמושל בואנוס איירס.
מחולל ההסדר הלאומי > המרד והמצור על בואנוס איירס

ב-11 בספטמבר 1852 פרץ מרד צבאי בתמיכה אזרחית נגד אורקיסה וממלא מקומו (שנמלט לאנטרה ריוס). בין המורדים ניתן היה למצוא יחידות מקוריינטס לצד תומכים לשעבר של רוסאס, ובית הנבחרים שהתכנס מחדש הכריז על אי הכרתו בקונגרס החוקתי שבסנטה פה, החזיר את נציגי בואנוס איירס משם, ולקח על עצמו את ניהול ענייני החוץ - תפקיד שהיה נתון בידיו של רוסאס.
אורקיסה שקל לצאת למערכה צבאית נגד בואנוס איירס, אבל משהבין שלא צפויה לו תמיכה פנימית בתוך העיר ושתומכיו ומתנגדיו של רוסאס התאחדו והשאירו את מחלוקות העבר מאחוריהם, הוא ויתר ושב לאנטרה ריוס.
מנקודה זו, מדינת בואנוס איירס (Estado de Buenos Aires) התנהלה כמדינה עצמאית מחוץ לקונפדרציה; ובאוקטובר 1852 ולנטין אלסינה (Valentín Alsina) התמנה כמושל.
הגנרל חוסה מריה פס (José María Paz) התמנה כמפקד הכוחות הצבאיים ותכנן לפלוש לסנטה פה, אך בינתיים הכוחות מקוריינטס שסרו לפיקודו נקראו לשוב ובדרך לפלוש לאנטרה ריוס, ניסיון שהסתיים בתבוסה; ותוכניותיו של פס נדחו.
התוכניות של מדינת בואנוס איירס לצאת למלחמה נגד הקונפדרציה גרמו למרד של קצינים מהפרובינציה, פיקודיו של רוסאס לשעבר, ובדצמבר 1852 המושל אלסינה התפטר.
המורדים בראשות הלאריו לאגוס (Hilario Lagos) הטילו מצור על בואנוס איירס והביסו את הנאמנים לשלטון בפרובינציה, ואילו הגנרל פס נקרא לחזור לבירה.
אורקיסה הצטרף למצור בראש כוח מאנטרה ריוס, והתחוללו קרבות יבשתיים בסביבות העיר וקרבות ימיים בריו דה לה פלאטה ובפרנה.
לאגוס, מפקד המורדים, הקים ממשלה חלופית מחוץ לעיר, והתכוון להעביר אליה את מוסרות השלטון על כל פנים הפרובינציה.
השלטון הנצור בתוך העיר בואנוס איירס פתר את המשבר באמצעות שוחד: בהתחלה כדי לגרום לקצינים בכירים מבין הצרים לנטוש את תפקידם, ולבסוף שיחדו את מפקד חיל הים של הקונפדרציה שיסגיר את הצי שלו לידיהם. כך הצבא הצר התפורר ביולי 1853, ואורקיסה שב לאנטרה ריוס בעזרת האנגלים, ומה שנותר מצבאו נמלט לסנטה פה.
מחולל ההסדר הלאומי > החוקה

בנובמבר 1852 החלו הישיבות של הקונגרס החוקתי בסנטה פה. אורקיסה שניהל אותו מלכתחילה, נאלץ להתפנות לטיפול במשבר בבואנוס איירס.
נציגי הפרובינציות נבחרו על ידי המושלים בכפוף להסכמתו של אורקיסה והוא גם שילם את שכרם, וכתוצאה מכך הם נמנעו מלהתעמת איתו.
הרוח החיה בקונגרס היה בנחמין גורוסטייגה (Benjamín Gorostiaga) שהלך בעקבות חואן באוטיסטה אלברדי (Juan Bautista Alberdi) שנחשב לאב הרוחני של החוקה של 1853, ושהוא עצמו הושפע מהחוקות הקודמות של ארגנטינה, אך בעיקר מזו של ארצות הברית.
אף על פי שהחוקה הגדירה את ארגנטינה כקונפדרציה, השלטון המרכזי היה כשל רפובליקה פדרלית. מעשית, היא התנהלה בעשור הראשון כפדרציה של פרובינציות, אם כי הקשר ביניהן היה הדוק יותר מאשר בתקופתו של רוסס.
החוקה התפרסמה ה-1 במאי 1853, והציבור נשבע לה באסיפות כלליות בבירות הפרובינציות.
עד שיתכנס קונגרס לאומי, הקונגרס של סנטה פה מילא את מקומו: פרנה בירת אנטרה ריוס הוכרזה כבירה זמנית בשל המשבר בבואנוס איירס, הוסכם על שיט חופשי בנהרות עם צרפת ובריטניה.
הנשיאות

בבחירות שנערכו בהתאם לחוקה החדשה, חוסון חוסה דה אורקיסה נבחר לנשיא, יחד עם סלוודור מריה דל קאריל (Salvador María del Carril) כסגן נשיא.
הבירה עברה באופן זמני לפרנה, וכך כל אנטרה ריוס הפכה לאזור פדרלי נפרד הכפוף ישירות לאורקיסה כנשיא (עד כה היא הייתה כפופה לו כפרובינציה למושל).
הנשיאות > פוליטיקה פנימית

אורקיסה נכנס לתפקידו ב-5 במרץ 1854. ימים מעטים לאחר מכן נסע לקורדובה לפגישה עם המושלים השכנים לאנטרה ריוס כדי להפגין אחדות, בעיקר נוכח האיומים מכיוונה של בואנוס איירס ומחלוקות העבר ביניהן.
לאחר מכן הכריז על הבחירות לסנאט ולקונגרס שישיבותיו נערכו החל מ-22 באוקטובר 1854.
ארגון הרשות השופטת נתקל בקשיים בשל היעדר מועמדים מתאימים. אורקיסה מינה שופטים לבית המשפט הגבוה לצדק והעביר את החוק הנוגע לבתי המשפט הפרובינציאליים, אך החוק לא יושם בסופו של דבר.
הוא הלאים את האוניברסיטאות של קורדובה ושל קונספסיון דל אורוגוואי, והקים מבני ממשל בפרנה.
לקונפדרציה לא היו משאבים כלכליים כדי לקדם פרויקטים שונים. בין הצלחותיה היה הקמת צבא לאומי לצד הצבאות של הפרובינציות.
במהלך כמחצית מתקופת שלטונו, אורקיסה לא היה בפרנה אלא בארמון סן חוסה (Palacio San José) שבנה בסמוך לקונספסיון דל אורוגוואי.
מי שהחליף אותו בפרנה היה קאריל סגן הנשיא, אולם הוא הסתכסך עם שר הפנים סנטיאגו דרקי (Santiago Derqui) וכתוצאה מכך נוצרו שני מחנות יריבים בממשלה.
אורקיסה ניסה לראשונה לסלול מסילת ברזל מרוסריו - העיר המתפתחת והשנייה בגודלה לבואנוס איירס - לצ'ילה, שתעבור באזורים מדבריים ותעודד את ההתיישבות שם. התוכנית הוחלפה בתוכנית אחרת למסילת ברזל מרוסריו לקורדובה שההכנסות ממנה ישמשו לסלילת המשך המסילה לצ'ילה, אך התוכנית לא יצאה לבסוף אל הפועל בשל היעדר משאבים כספיים.
כתחליף, הונהג שירות הובלות של נוסעים וסחורות בידי חברות פרטיות בין הערים הגדולות, כולל לפרובינציה המתבדלת של בואנוס איירס.
בעלי הקרקעות סבלו ממחסור באשראי ולכן לא יכלו להתרחב. מה שהחליף את הצמיחה המתבססת על הגדלת ההון המושקע הייתה צמיחה שהתבססה על הקמת מושבות של מהגרים אירופאיים, בעיקר בסנטה פה ובאנטרה ריוס.
המחסור ברשת רכבות ברזל יורגש יותר ויותר בשנים הבאות.
הנשיאות > יחסי חוץ

הפיצול בין הקונפדרציה ובואנוס איירס יצרה בעיה בכל הנוגע ליחסי החוץ של ארגנטינה: אף על פי שאורקיסה הוכר כמנהיג, רוב האינטרסים והאזרחים הזרים היו בבואנוס איירס. כתוצאה מכך היו נציגים דיפלומטיים הן בבואנוס איירס והן בפרנה, והם ניסו לתווך בין הצדדים.
חרף חשיבותן הרבה של המעצמות והיחסים איתן (בעיקר- בריטניה וצרפת), אורקיסה קידם בעדיפות ראשונה את היחסים עם ספרד. חואן באוטיסטה אלברדי (Juan Bautista Alberdi), "האב הרוחני" של החוקה, יצג את הקונפדרציה בפני הכתר הספרדי, וחתם על הסכם ב-9 ביולי 1859 בו ספרד הכירה בעצמאות ארגנטינה; הסכם שנדחה בידי בואנוס איירס כי הוסכם בו שבני המהגרים מספרד יוכרו כספרדים, והדבר נתפש בעיניהם כפוגע בזהות הלאומית הארגנטינאית
.
בריטניה השיגה ביטול של ההסכם מ-1849 עם רוסאס בו הכירה בבעלות ארגנטינה על נהרותיה הפנימיים.
כמו כן נוצרו יחסים דיפלומטיים עם הכס הקדוש ברומא, עמו לא היו קשרים מאז המשבר בתחילת שנות ה-30 כשרוסאס התערב בניהול הכנסייה.
במרכז היחסים עם ברזיל עמדו השיט בנהרות והיחסים עם פרגוואי. פרגוואי שסיגלה מסורת של מדיניות מסתגרת גם כלפי המעצמות הזרות, נקלעה למשבר עם ארצות הברית, וסיומו איפשר לפרגוואי לתווך בין הקונפדרציה ובואנוס איירס ב-1859.
הנשיאות > המצב הכלכלי

הקונפדרציה יצאה לדרכה החדשה - לאחר פרסום החוקה - עם הרבה בעיות כלכליות: העדר משאבים, תלות בנמל בואנוס איירס לסחר חוץ, כשלים פנימיים הנובעים ממכסים פנימיים ומגבלות תנועה שהפרובינציות יזמו כל אחת לצרכיה, קשיי תקשורת והיעדר תשתית תחבורה להובלת סחורה, וחקלאות ותעשייה נחשלות.
מערכת המיסים לא הייתה מאורגנת, לא הייתה מערכת בנקאות אמינה וכתוצאה מכך האשראי היה מאוד יקר, והניסיונות להנפיק שטרות כסף הסתיימו בכישלון.
הבנק הלאומי של הקונפדרציה נוסד בשנת 1854 והנפיק שטרות כסף, אולם הפרובינציות מחד והסוחרים מאידך לא הסכימו לכבד אותו, ולבסוף הבנק נסגר והכסף הושמד.
חוק הזכויות הדיפרנציאליות (Ley de Derechos Diferenciales) שהתפרסם ב-1856 נועד לשנות את המבנה הכלכלי, את התלות בבואנוס איירס, ולהגדיל את המסחר עם המעצמות הזרות; והוא עודד שימוש בנמלים חלופיים והגדלת היצוא.
כל זה לא הוביל לתוצאות המקוות, אם כי הגדיל את השימוש בנמל רוסריו והוביל שם להקמת בנק. בואנוס איירס נשארה המרכז הפיננסי של המדינה, והשראי שסיפק הבנק ברוסריו היה בריבית בלתי אפשרית של כ-24%.
אורקיסה הגיע למסקנה שללא הכנעתה של בואנוס איירס המתבדלת בכל מחיר, לא ימצא פתרון לבעיותיה הכלכליות של ארגנטינה.
הנשיאות > בואנוס איירס והפרובינציות הפנימיות

במהלך תקופת שלטונו של פסטור אובליגדו (Pastor Obligado 1853-1858) הפרובינציה חוקקה חוקה משלה ונהנתה מצמיחה כלכלית מהירה.
לאחר כישלון המצור של הלאריו לאגוס (Hilario Lagos) בשנים 1852–1853 רוב הפדרליים היגרו לפרנה, רוסריו ומונטווידאו; ומשם תכננו לשוב לבואנוס איירס בכח הזרוע. בינואר 1854 לאגוס הצליח להשתלט על צפון הפרובינציה למספר ימים. בנובמבר נעשה ניסיון אחר לפלוש בראש כח קטן שהובס במהרה.
בדצמבר 1855 נעשה ניסיון נחיתה כושל שהסתיים בחיסולם של מרבית מפקדי הכח.
הפדרליים המתינו להזדמנות לנקום, אך אורקיסה היה יותר זהיר וחתם על הסכם עם בואנוס איירס שהעניק לשני הצדדים 3 שנות שקט.
בתקופת שלטונו של ולנטין אלסינה (Valentín Alsina) שנבחר בבואנוס איירס ב-1857, הוא הוביל מדיניות אגרסיבית וביטל את ההסכמים עם אורקיסה, חתר לשיתוף פעולה נגדו עם הפרובינציות האחרות; והעיתונות המקומית עודדה מדיניות מיליטנטית.
הפרובינציות היו שקועות בהפיכות פנימיות, והיותר יציבות - סנטיאגו דל אסטרו וקוריינטס - נטו יותר לטובת בואנוס איירס מאשר לטובת אורקיסה.
הנשיאות > לקראת מלחמת אזרחים

הרצח של הקאודיז'ו הפדרלי נסארינו בונאווידס (Nazario Benavídez) מסן חואן ב-1859 גרר צהלות שמחה בעבואנוס איירס: פאוסטינו סרמיינטו התייחס למותו כאל ניצחון "הציויליזציה", והעיתונות איחלה סוף דומה לאורקיסה.
אורקיסה מצידו הטיל את ההאשמה ברצח על בואנוס איירס.
מעורבותה של בואנוס איירס בנעשה בפרובינציות גרר תרעומת בפרנה - בירת הקונפדרציה - ונחקקו חוקים שהסירו את ההכרה מבואנוס איירס ואורקיסה הוסמך לפתור את הבעיה- כולל בכח אם ידרש.
מפקד צבא בואנוס איירס - ברטולומה מיטרה - נשלח לפלוש לסנטה פה.
הנשיאות > קרב ספדה

נוכח העימות הממשמש ובא, היו ניסיונות הרגעה של ארצות הברית, אנגליה, ברזיל ופרגוואי; אך אלסינה המושל ומיטרה המצביא דחו כל מה שאינו התפטרות של אורקיסה. גם אורקיסה מצידו, לא חיפש פשרה כבעבר אלא הכרעה.
הצי של בואנוס איירס הטיל סגר על נמל פרנה, אך הוא הוסר בכח.
הצבא בראשות אורקיסה מנה כ-14,000 איש - 10,000 פרשים והשאר רגלים, הצטייד בכ-35 תותחים, וזכה לתמיכה של כוחות אינדיאנים.
צבא בואנוס איירס מנה 9,000 איש, פחות ממחצית פרשים, וכ-24 קני ארטילריה. כוחות רבים הוקצו להגנת גבולות הפרובינציה מפני פלישות האינדיאנים, דבר שהחליש אותו מאוד.
אורקיסה, בפנייה לחייליו, התייחס למלחמה כאל הכרח שנכפה עליו, והיה נחוש בדעתו לנצח ולהוביל לשלום ויציבות.
בקרב ספדה שהתחולל ב-23 באוקטובר 1859 ניצח אורקיסה: אמנם נהרגו "רק" 100 איש ונפצעו 90, אך 2000 נלקחו בשבי ונלכדה רוב הארטילריה. מיטרה נסוג עם שארית כוחותיו לבואנוס איירס.
אורקיסה התקדם במהירות לבואנוס איירס, תוך שהוא שולח מסרים מפייסים.
גם הפעם, כמו לאחר קרב קסרוס, אורקיסה נמנע מלהיכנס לבואנוס איירס וחנה בסמוך אליה בסן חוסה דה פלורס (San José de Flores).
ב-8 בנובמבר 1859, אלסינה התפטר מתפקידו, ובמקומו התמנה באופן זמני פליפה ז'וואז'ו (Felipe Llavallo).
בתום משא ומתן מורכב בתיווך בנו של נשיא פרגוואי, נחתם ב-11 בנובמבר 1859 הסכם סן חוסה דה פלורס (Pacto de San José de Flores) שכלל:
איחוד לאומי של הקונפדרציה יחד עם בואנוס איירס
ויתור של בואנוס איירס על ניהול יחסי החוץ שלה
עדכון החוקה מ-1853 בכפוף למשא ומתן בין הצדדים
הלאמת המכס של בואנוס איירס תוך פיצוי הפרובינציה במשך 5 שנים על הפגיעה בהכנסות
רבים מהפדרליים בפרובינציות לא היו שבעי רצון מההסכם, וחשבו שאורקיסה המנצח יכול היה לדרוש הרבה יותר מבואנוס איירס המובסת.
שנים אחרונות > הנשיאות של דרקי

במאי 1860 אורקיסה העביר את השלטון לידי יורשו סנטיאגו דרקי.
פרנה פסקה מלהיות בירת הקונפדרציה, חוקה פנימית חדשה של אנטרה ריוס הכריזה על קונספסיון דל אורוגוואי כעל בירת הפרובינציה, ואורקיסה נבחר כצפוי למושל, כ-50 יום לאחר סיום תפקידו כנשיא.
במהלך כהונתו של דרקי נערכה הרפורמה החוקתית של 1860 כפועל יוצא של הסכם סן חוסה דה פלורס, ובין היתר שם המדינה השתנה מהקונפדרציה של ארגנטינה (Confederación Argentina) ל-האומה הארגנטינאית (Nación Argentina) או השם המוכר יותר- הרפובליקה של ארגנטינה (República Argentina). צומצמה סמכות המדינה להשפיע על החוקות הפרובינציאליות וניתנה להן יותר אוטונומיה, ובואנוס איירס שבה להיות הבירה.
בוטלו פערי המכס בין הנמלים השונים, ונמשך קידום החינוך וההתפשטות לשטחים שבידי האינדיאנים.
דרקי קירב אליו את מיטרה כדי להרחיק את עצמו ממקורביו שניסו להשפיע עליו, אך מיטרה יותר משעזר - הזיק בכך שהחליש את השלטון.
סדרת עימותים עם בואנוס איירס בצד בעיות בסן חואן וחילוקי דעות בבית הנבחרים הובילו את מיטרה לבטל חד צדדית את הסכם סן חוסה דה פלורס.
שנים אחרונות > קרב פאוון (Pavón)

דרקי נערך לקרב נוסף נגד בואנוס איירס. הוא גייס כוחות בקורדובה וצירף לצבאו של אורקיסה שהתמנה כמפקד הכח כולו.
אורקיסה העדיף להימנע מקרב נוסף וניסה להגיע להבנות עם מיטרה. הוא חש נבגד בשל ניסיונו של דרקי להחליף באחר, והחליט בסתר ליבו לוותר על הקרב.
מיטרה התחמק מכל ניסיון להגיע להסדר ופלש לסנטה פה, והצבאות התנגשו בקרב פאוון (Pavón) ב-17 בספטמבר 1861. אף על פי שהקרב לא נטה לרעתו, אורקיסה נסוג, והעניק בכך את הניצחון למיטרה: הפרשים שלו הביסו את אלו של מיטרה, והוא לא שלח את כוחות העתודה ששמר מאחור.
אורקיסה לא נענה להפצרותיהם של דרקי ושל קציניו וחזר לאנטרה ריוס.
מיטרה נסוג לסן ניקולאס דה לוס ארוז'וס, ורק משהבין שהוא המנצח שב לסנטה פה, טבח ביחידה הפדרלית שם, ושלח את צבאו לכבוש את קורדובה ואת קוז'ו.
דרקי נמלט למונטווידאו, אורקיסה שקל לחזור לשלטון אבל לא עשה כן, וסגן הנשיא התפטר בדצמבר אותה שנה והשלטון התפזר.
מיטרה הוביל להחלפת כל מושלי הפרובינציות הפדרליים בנאמניו, וכעבור מספר חודשים נבחר לנשיא.
שנים אחרונות > לאחר פאוון

אורקיסה המשיך להחזיק בתפקיד מושל ושמר על מדינה רבה של אוטונומיה באנטרה ריוס.
היה לו הסכם בעל פה עם מיטרה שהלה לא יסכן אותו, ואורקיסה שמר על נייטרליות במהלך המרידות הפדרליות באותו עשור (שנות ה-60) ונמנע מלהתערב בהן גם משנתבקש.
בלה ריוחה, הגנרל אנחל ויסנטה פניילוסה (Ángel Vicente Peñaloza - El Chacho) ניהל מרד מתמשך עד שנרצח ב-1863. 4 שנים מאוחר יותר, פליפה וארלה (Felipe Varela) וחואן סאה (Juan Saá) הובילו התקוממות בקוז'ו ובלה ריוחה שדוכאה. במהלך אלו ואחרות פנו לאורקיסה בתור המנהיג הטבעי של המחנה הפדרלי, אך הוא סירב להצטרף.
הוא הנהיג שלטון יחיד פטרנליסטי באנטרה ריוס: לא נהג בעריצות, אך עשה לביתו. הפרובינציה נהנתה מהמשטר הכלכלי הליברלי שהנהיג מיטרה: התעשייה החדשה אולי נפגעה, אך גידול העדרים שגשג, ואורקיסה עצמו שעסק בכך יצא נשכר.
המערכת החקלאית באנטרה ריוס הייתה פיאודלית באופייה: לא ניתן היה לערוך עסקאות גדולות ללא אישור מאורקיסה שנהנה מזכות קדימה והגדיל כך את עושרו.
בבחירות של 1864 הוא קידם את מועמדותו של חוסה מריה דומינגס (José María Domínguez) שהחליף אותו בתפקידו כמושל במהלך השנים 1864–1868.
משפרצה המלחמה הקטנה (Guerra Chiquita) באורוגוואי ב-1863 אורקיסה נשאר נייטרלי, בניגוד למה שקרה במלחמה הגדולה (Guerra Grande) בתקופת שלטונו של רוסאס, בה היה פעיל. אף על פי שרבים מתושבי אנטרה ריוס תמכו בצד אחד, אורקיסה נזהר שלא לפגוע באינטרסים של מיטרה שתמך בצד האחר.
שנים אחרונות > מלחמת הברית המשולשת (מלחמת פרגוואי)

נפילת ממשלת אורוגוואי הובילה למלחמת הברית המשולשת.
מיטרה קרא לכל הפרובינציות לצאת נגד ממשלתו של נשיא פרגוואי פרנסיסקו סולאנו לופס (Francisco Solano López), ואורקיסה הפנה את הקריאה לתושבי אנטרה ריוס, אף על פי שרבים מהם תמכו בלופס.
אורקיסה הרוויח מהמלחמה שכן הוא תיווך במכירת חלק גדול מסוסי אנטרה ריוס לברזיל.
הוא ריכז כ-8,000 מתנדבים שחשבו שהם יוצאים להגן על פרגוואי, הוביל אותם צפונה, ומשהתברר להם לטובת מי הם אמורים להילחם - הם התפזרו ושבו לבתיהם.
לאחר מכן הוא שוב כינס כוח צבאי אך תחת איומים, ושוב סבל מעריקות המוניות. הוא הוציא להורג ביריה רבים מהם, אך זה לא עזר לו; והוא הסתפק במשלוח כח קטן בהרבה משתכנן.
יוקרתו של אורקיסה דעכה במהירות בשל כך, והממשל סגר כתבי עת של האופוזיציה ואסר רבים ממתנגדיו.
ב-1868 ניסה לשוב לכס נשיאות ארגנטינה כנציג הפדרליים, אך הובס בהפרש מכריע בידי פאוסטינו סרמיינטו - נציג אחד הפלגים האוניטריים.
עם תום המלחמה ב-1870 אורקיסה ארגן בארמונו - סן חוסה - טקס רב רושם לציון האירוע בהשתתפות הנשיא סרמיינטו. זה הצטייר כשיתוף פעולה שלו עם האוניטרים, ונתפש בעיני הפדרליים כפגיעה בהם.
שנים אחרונות > הרצח

האופוזיציה באנטרה ריוס החליטה להדיח את אורקיסה.
הגנרל לופס חורדן הבן
 (López Jordán) ארגן במהירות את ההפיכה: מטרתו הראשונה הייתה לגרום לאורקיסה להתפטר מתפקידו כמושל או לגרשו מהפרובינציה.
ב-11 באפריל 1870 קבוצה של 50 חמושים נכנסה לארמון סן חוסה בצעקות "בוז לאורקיסה העריץ" ו"יחי הגנרל לופס חורדן", התפתח עימות אלים בינם לבין המשמר המקומי, ובמהלכו אורקיסה נורה ומת כשלידו אשתו ובתו.
באותו היום חוסלו שניים מבניו שהיו מיודדים עם לופס חורדן, וכנראה נרצחו שלא על דעתו.
שנים אחרונות > סוף הפדרליזם באנטרה ריוס

שלושה ימים לאחר הרצח- לופס חורדן נבחר כמושל על ידי בית הנבחרים, וממקום מושבו באסונסיון הביע תמיכה בהפיכה.
רוב הפדרליים תמכו בהפיכה, וביניהם חוסה הרננדס.
מאוחר יותר לופס חורדן יואשם בתכנון הפיכה נגד הממשל המרכזי של ארגנטינה, אנטרה ריוס תיכבש, ההסכמים בע"פ שבין אורקיסה למיטרה יתפוגגו כלא היו, והפרובינציה תאבד את מעמדה המיוחד.
רצח אורקיסה נתמך על ידי תושבי אנטרה ריוס בשל הנסיגה המיותרת בקרב פאוון מול מיטרה, הנייטרליות שלו בזמן "המלחמה הקטנה" באורוגוואי, השתתפותו במלחמת פראגוואי, המניפולציות למניעת הבחירה בלופס חורדן כמושל, ושחיתות בגביית המיסים.
שנים אחרונות > הנצחה

אורקיסה נקבר בבזיליקה של קונספסיון דל אורוגוואי.
יש יישובים רבים המנציחים את אורקיסה: קודם כל באזור קונספסיון דל אורוגוואי, בפרובינציה של אנטרה ריוס, וגם בארגנטינה; וכן מסילת ברזל, נמל תעופה, שדרות, כיכרות ועוד.
הערות שוליים

↑  הברית בין בואנוס איירס (תחת שלטון רוסאס), סנטה פה ואנטרה ריוס נגד ליגת הפנים האוניטרית שקמה זמן קצר לפני כן.
↑  דין הקרקע
↑  לופס חורדן הבן הוא בנו של לופס חורדן האב. כשלא מציינים במי משניהם מדובר- הכוונה בדרך כלל לבן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278455005171  BIBSYS: 11034125  BnF: cb124211184 (data)  GND: 123605520  ISNI: 0000 0000 2226 1755  LCCN: n81093131  NTA: 073564990  SNAC: w6n32v2r  SUDOC: 120680750  VIAF: 9937566   WorldCat (עם VIAF): 9937566 
פורטרט של אורקיסה מ-1842
פסל של אורקיסה ברוסריו
אורקיסה בתקופת כהונתו כנשיא
שלט רחוב בלה פלאטה
ארמון סן חוסה
מסיכת המת של אורקיסה שנוצרה יומיים לאחר הירצחו, בה ניתן לראות את הפציעה מהירי בצד שמאל
המטפחת של אשתו של אורקיסה בה ניתן להבחין בדמו
יוז'ף ואגו (אדריכל)

זהו שם הונגרי; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

 לידה:  23 בדצמבר 1877 אוראדיה, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  7 ביוני 1947 (בגיל 69) בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, צרפת 
 שם לידה:  Weinberger József 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט (1900) 
 יצירות ידועות:  ארמון גרשם, הסלון הלאומי, Gutenberg-otthon, Árkád Bazár 
 בן או בת זוג:  גיטה לנרט (5 במאי 1909–1935) 
 צאצאים:  פייר ואגו 
 
יוז'ף ואגו (במקור ויינברגר, (בהונגרית: Vágó József; אוראדיה, 23 בדצמבר 1877 – סאלי דה בארן, 7 ביוני 1947) היה אדריכל יהודי-הונגרי, דמות יוצאת דופן של ארכיטקטורת האר נובו ההונגרית ועם אחיו לאסלו ואגו היה המתכנן של כמה וכמה מבנים משמעותיים בבודפשט. אֶחיו הנוספים הם בלה ואגו (ברוך ויינברגר), שחקן ובמאי, וגזה ואגו, שחקן, במאי ומחזאי. בנו היה פייר ואגו, אדריכל.
קורות חיים וקריירה > השנים המוקדמות

יוז'ף ואגו נולד כילד הלפני האחרון במשפחה בת תשעה ילדים באוראדיה. הוריו היו יהודים מתבוללים. לאביו, מיהאי, ששינה את שם משפחתו המקורי מוויינברגר לוואגו, היו עסקי בנייה לא מוצלחים ולכן המשפחה עברה לבודפשט. יוז'ף עבר רק לאחר מכן לאחר שסיים את חטיבת הביניים בעיר הולדתו בגיל 15. הוא החליט כבר בגיל צעיר שיהיה גם הוא אדריכל בעקבות אחיו לאסלו, שהיה מבוגר ממנו בשנתיים.
כסטודנט של הפקולטה לארכיטקטורה של האוניברסיטה הטכנית של יוז'ף בבודפשט, (כיום שמו אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה) הוא תכנן תחילה בסגנון ההיסטורי שציפו ממנו באוניברסיטה, אך הוא זכה במשרת התמחות במשרדו של אדן לכנר, המאסטר ההונגרי של האר-נובו. הוא בילה זמן ארוך יחסית באיטליה ואחר כך לפני שהגיש את עבודת הדוקטורט שלו עבד בפריז במשך שלושה חודשים בתחילת 1900 כמנהל הבנייה של הביתן ההונגרי של היריד העולמי ((העיצוב היה מעשה ידי זולטאן באלינט (מקודם:בלייר) ושל לאיוש יאמבור (מקודם:פרומר)). כנראה בתקופה זו התוודע לאדריכלות הצרפתית של אותו הזמן. לאחר שסיים את לימודיו, הלך בעקבות אחיו, והתקבל במשרדו של איגנץ אלפאר, "היריב המקצועי הגדול ביותר של אדן לכנר", ועבד שם במשך שנתיים. הוא לקח חלק בתכנון כמה עבודות מרכזיות של המשרד, כמו ארמון הבורסה בכיכר סבדשאג (Szabadság) או מטה הבנק האוסטרו-הונגרי (כיום הבנק הלאומי ההונגרי) ושיקום טירת ויידאהונאדי (Vajdahunyad vára) לצורתה הנוכחית. בינתיים הצליח גם בכוחות עצמו: בשנת 1901 זכתה עבודתו המשותפת עם ארנה גיראי, עיצוב תיאטרון, במדליית כסף בתחרות השנתית של התאחדות המהנדסים והאדריכלים ההונגרית, ובשנה שלאחר מכן זכה במדליית זהב על עבודתו העצמאית בעלת ההשפעה הצרפתית של תחנת רכבת.
בשנת 1898 השתתף במכרז תכנון של בית הכנסת בליפוטווארוש עם איזידור שר (צפון רובע 5 מרכז העיר)
קורות חיים וקריירה > המשרד המשותף של האחים ואגו

בשנת 1902, לאחר שהבוס שלו נקלע לסכסוך מקצועי סוער עם אדן לכנר שהיה מכובד במיוחד על ידי ואגו, הוא עזב את אלפאר ופתח משרד משותף עם אחיו לאסלו. זה נמשך עד 1911, ומכיוון שכל התוכניות שנולדו באותה תקופה נחתמו יחד, לא ידוע מי מהם מילא איזה תפקיד.
בית גוטנברג הוא העבודה המשותפת הראשונה של שני ה"ואגו", עליה החלו לעבוד בשנת 1905 וזכתה בפרס תחרות עליה הכריזה "האגודה ההונגרית של מדפסי הספרים ויוצקי האותיות". הבניין המרשים, המרווח והמעוצב, שהושלם בשנת 1907, כלל 38 דירות להשכרה, כמו גם את חדרי אגודות הקבלנים, בית קפה ואולם תיאטרון. ואגו עצמו עבר לשם עם אשתו, הזמרת גיטה לנארט, איתה התחתן ב-5 במאי 1909. הם גרו בבית עד הגירתם בשנת 1919, ובנם פטר (פייר), נולד שם. מהדירה בקומה החמישית, היה גרם מדרגות לולייני שהוביל לקומה העליונה, אל הסטודיו של משרד האדריכל ואגו. שלושה נוספים מהאחים ואגו בחרו גם הם בבית כמקום מגוריהם, כולל לאסלו.
במהלך תכנון בית גוטנברג עבד יוז'ף גם בעבודה רחבת היקף אחרת. בשנת 1904, הקימו האחים חברה ונכנסו כשותפים למשרדו של ז'יגמונד קויטנר. אף על פי שהתוכניות נחתמו תמיד על ידי בעל המשרד, תולדות האמנות לא הצליחה להפריך כי ואגו הוא שלקח תפקיד מוביל בתכנון ארמון גרשם בבודפשט, שנבנה בשנת 1907. חיזוק הטענה הזו על אחת כמה וכמה שרבים מפרטי הארמון מופיעים ביצירותיו האחרות של ואגו.
הבניין הציבורי הראשון של האחים ואגו הושלם בשנת 1906, הסלון הלאומי בכיכר ארז'בט. הדבר עורר המהומה מתוקשרת מכיוון שזה היה קודם "בניין הקיוסק" ההיסטורי של האדריכל אלאיוש האוזמן באמצעות האחים ואגו הפך לבניין תערוכות מודרני ביותר.
יוז'ף ולאסלו המשיכו לעבוד באופן עצמאי משנת 1911, אך נותרו ביחסים אישיים טובים (ולעיתים גם מקצועיים) ביניהם. ההצלחה הגדולה והמשותפת האחרונה שלהם הייתה מדליית הזהב בה זכו במשותף בתערוכת האדריכלות הבינלאומית ברומא בשנת 1911.
קורות חיים וקריירה > העשור השני של המאה ה-19

בשנת 1918, לאחר מהפכת החרציות, התמנה ואגו לראש משרד השיכון הלאומי, ולאחר הקמת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919, הפך לראש מנהל (דירקטוריום) האדריכלות. בתפקיד זה הוא ראה את משימתו החשובה ביותר בפתרון המחסור בדיור. הוא התפטר מתפקידו לפני נפילת הרפובליקה, עם זאת תפקידו אחרון זה לא איפשר לו לעבוד יותר בהונגריה. הוא מעולם לא התקבל שוב לתא כלשהו של לשכת האדריכלים ההונגרי. בשנת 1919 היגר עם משפחתו לאיטליה.
קורות חיים וקריירה > משנות העשרים: רומא, בודפשט, צרפת

הם מתיישבים ברומא, שם ניסה ואגו לפעול כאדריכל בשם ג'וזפה ואגו ולפתוח בחיים חדשים. בתחילה עבד במשרדים אחרים כעוזר אנונימי; המשפחה נתמכה באמצעות הכנסות אשתו כזמרת. בנוסף, ואגו תכנן תוכניות רחבות היקף כעבודה עצמית (כמו עיר גנים ברומא) והשתתף בכמה מכרזים בינלאומיים – לרוב ללא הצלחה. העבודה היחידה שלו שהושלמה בתקופת זו היא המלון Hôtel de la ville, שנוצר על ידי בנייה מחדש והרחבת ארמון ישן.
בשנת 1926, ואגו המרושש כמעט לחלוטין חזר לבודפשט כדי להשתתף במכרז מרכז חבר הלאומים, ארמון האומות בז'נבה בעזרת משרד אחיו. זה הוביל לפירוק המשפחה: אשתו נשארה ברומא ובנו המשיך ללמוד בפריז. (הזוג מאוחר יותר התגרש, ואגו התחתן בשנית בהונגריה) ואגו השקיע ארבעה חודשים בהכנת התוכניות ועבודתו הייתה סוף סוף פורייה: יחד עם שמונה אדריכלים אחרים, תוכניתו זכתה בפרס הראשון. עם זאת, עם הצלחתו בתחרות לא הגיעה התוצאה האמיתית: ניתן לחבר לשמו את עיצוב האולם הגדול והספרייה על הבניין המושלם, אך החזית הסופית הנאו-קלאסית מנוגדת לחלוטין לטעמו: הוא היה תומך בקו מודרני.
לאחר שחזר מז'נבה, למרות בקשותיו החוזרות והנשנות והצלחה בינלאומית הלשכה סירבה לצרפו לשורותיו. בייאושו האחרון החליט להגר שוב. כשהוא סובל ממחלה קשה בילה את שנותיו האחרונות בעיירה הקטנה סאליס-דה-ברן, בצרפת, שם עבד על תפיסת תכנון עירוני אדריכלי מקיף בשם "עיר העתיד".