stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסף שמחוני
ביוגרפיה

אסף שמחוני נולד בט"ו בתשרי תרפ"ג במושב נהלל, בן בכור למרדכי ויהודית שמחוני, דור חמישי לחקלאים, שהגיעו לארץ ישראל ממושבה בשם "שדה מנוחה", בחבל חרסון שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה). אביה של אמו, משה יבזורי, היה תלמיד חכם במקרא ובש"ס, וציוני נלהב. ביתו היה מקום מפגש למשכילים ולבני נוער בני המושבות היהודיות, ששאפו לעלות לארץ ישראל ולעבוד בחקלאות. הוריו של אסף הגיעו לארץ ישראל בשנת 1921, ונמנו עם מייסדי המושב נהלל, מושב העובדים הראשון. אימו הייתה פעילה בכירה בתנועה הציונית, במוסדות ההסתדרות הכללית, חברת הכנסת הראשונה, ומקורבת מאוד לבן-גוריון. אביו היה עובד אדמה ומומחה לבניית מכונות חקלאיות. בשנת 1931, כשהיה בן 9, עברה משפחתו לקיבוץ תל יוסף בעמק יזרעאל. הוא למד בבית הספר המשותף עין חרוד-תל יוסף, וכבר בצעירותו התבלט ביוזמתו ובמעורבותו בחברה, התמצא בכל שטחי העבודה בקיבוץ, בפרט בענפי החקלאות ובמכונות חקלאיות, וכן עסק בספורט, וניגן בחצוצרה בתזמורת כלי הנשיפה של הקיבוץ.
ביוגרפיה > שירותו בהגנה ובפלמ"ח

בתקופת המרד הערבי הגדול (1936–1939), בגיל 16, הנהיג שמחוני מרד תלמידים נגד הישיבה הפסיבית על ספסל הלימודים. הוא טען שעליו ועל חבריו ללימודים לפנות אל ההגנה והשמירה, וסבר שמכיוון ומדובר בשאלה מצפונית, אין לקבל את דעת הרוב באספת החברים. לדבריו:
לכשיונח לנו מאויבינו, נוכל להמשיך בלימודינו ובעבודתנו באין מחריד.
ב-1938 הצטרף שמחוני לארגון ההגנה, והשתתף באופן פעיל בהגנה על יישובי האזור מפני התקפות הערבים. הוא היה מראשוני המתנדבים לפלמ"ח עם הקמתו באפריל 1941. חודשיים לאחר-מכן כבר השתתף בפעולה בסוריה, ליד בית המכס העליון שברמת הגולן, בפיקודו של יגאל אלון. מטרת הפעולה הייתה לנתק את קווי הטלפון של הצבא הצרפתי, ששיתף פעולה עם גרמניה הנאצית, כמהלך מקדים לכיבוש האזור על ידי כוחות בעלות הברית.
הסמג"ד אסף שמחוני, הקמ"ן חיים הרצוג וקצין לגיון ירדני מסמנים את קו שביתת הנשק באזור לטרון, יולי 1948
שמחוני מפקד גדוד בחטיבת יפתח, עם סיומה של מלחמת העצמאות, 1949
אסף שמחוני, מפקד הגדוד הראשון בחטיבת יפתח, 1948
שמחוני בקרב קציני חטיבת הצנחנים (עומד ראשון מימין) ב-1955. התמונה צולמה באזור ניצנה, לפני יציאתם של הצנחנים למבצע הר-געש
אסף שמחוני מפקד פיקוד הצפון בטקס העלייה לקרקע של היאחזות נח"ל בגליל, אוגוסט 1953
בשנתיים הראשונות בפלמ"ח שירת שמחוני כמפקד כיתה (מ"כ) וכמדריך במסגרת יחידתו בעמק יזרעאל, בגליל העליון ובנגב. בשנת 1944 עבר קורס מפקדי מחלקה (קורס מ"מים - המקביל של ההגנה לקורס הקצינים של צה"ל), ומונה למפקד היאחזות הפלמ"ח הראשונה בבית קשת שבגליל התחתון, בסמוך לבית הספר החקלאי כדורי.
ב-1945 מונה שמחוני למפקד גדודי הנוער (גדנ"ע) באזור חיפה, בראשם נאבק בבריטים שמנעו כניסת מעפילים לארץ ישראל, וכן השתתף במספר מבצעי "הורדה" של מעפילים אל החוף. ב"שבת השחורה", ב-29 ביוני 1946, נעצר על ידי הבריטים. הוא היה עצור בבית-המעצר רפיח במשך חמישה חודשים, והיה מהאחרונים ששוחררו ממנו. לאחר-מכן חזר לקיבוצו ושימש מרכז משק עד פרוץ מלחמת העצמאות.
בנובמבר 1947 שב שמחוני לשירות פעיל בפלמ"ח, ומונה לסגן מפקד פלוגה א' בגדוד הראשון (גדוד "העמק") של חטיבת יפתח, וכעבור חודשיים מונה למפקד הפלוגה. בחודשים הראשונים של מלחמת העצמאות לחם עם הגדוד נגד כנופיות ערביות באזור חיפה, בגליל המערבי, בגלבוע, בעמק בית שאן, בעמק יזרעאל ובקרבות משמר העמק נגד "צבא ההצלה" של קאוקג'י. במאי 1948 קיבל את הפיקוד על פלוגה ב' ("הפלוגה הדתית") שהייתה פלוגת טירונים דתיים וחילונים. בתום אימון קצר, פיקד על הפלוגה במבצע מטאטא לפתיחת כביש טבריה-ראש פינה ולאחר-מכן, במסגרת מבצע יפתח, לחם בקרבות מלכיה לבלימת הצבא הלבנוני בניסיונו לפלוש לצפון ארץ ישראל. על חלקו בקרבות אלה הוא צוין לשבח על ידי מפקד הפלמ"ח, יגאל אלון.
ביוני 1948 הועברה חטיבת יפתח למרכז הארץ. במסגרת מבצע יורם, כבשה פלוגתו של שמחוני מחדש את קיבוץ גזר מידי הערבים. לאחר ההפוגה הראשונה מונה לסגן מפקד הגדוד, ובתפקידו זה השתתף בקרבות לכיבוש לוד ורמלה, ובפריצת הפרוזדור לירושלים במבצע דני. כן השתתף במבצע גי"ס נגד הצבא המצרי באזור כיס פלוג'ה. באוקטובר מונה למפקד הגדוד הראשון, ופיקד עליו בקרב חרבת מחאז ליד קיבוץ בית קמה. בהמשך השתתף בקרבות מבצע יואב לפריצת הדרך לנגב הנצור, עד פאתי עזה.
בסך הכול השתתף במלחמת העצמאות בכ-40 קרבות כמ"פ, סמג"ד ומג"ד. בעקבות זאת היה לאחד הקצינים בעלי הניסיון הקרבי הרב ביותר בצה"ל.
בבחירות לאספה המכוננת שהתקיימו בינואר 1949 הוצב, בעודו בשירות פעיל, במקום ה-12 ברשימת מפא"י ונבחר לאספה המכוננת. אך מכיוון שהפקיד מראש מכתב התפטרות, לא כיהן בה.
ביוגרפיה > שירותו בצה"ל

לאחר מלחמת העצמאות התפטר מהכנסת הראשונה והתגייס לשירות קבע בצה"ל. באפריל 1949, עם סיום המלחמה, התמנה למפקד חטיבת יפתח בדרגת סגן-אלוף, והסב אותה לחטיבה 11 של צה"ל.
הוא מילא שורה של תפקידים בכירים, תוך כדי קידום מהיר: סגן מפקד בית-הספר למג"דים בפיקודו של יצחק רבין, מפקד חטיבה 17 ולאחר מכן מפקד חטיבת גולני. בשנים 1952–1954 היה ממלא מקום אלוף פיקוד הצפון. בתום תפקידו זה הועבר למטכ"ל ושימש כעוזר ראש אג"ם, ומאוחר יותר כממלא מקומו. בתוקף תפקידו עסק בארגון ותכנון פעולות התגמול שביצעו יחידה 101 והצנחנים בפיקודו של אריאל שרון. כמו כן עסק בארגון ואימון גייסות השריון עם הקמתם.
בפברואר 1956 נשלח שמחוני להשתלמות קצינים בכירים באנגליה, שם הצטיין בלימודיו. הוא יועד, לאחר סיום לימודיו, להתמנות למפקד גייסות השריון. אולם עקב החמרת המצב הביטחוני וההכנות למלחמה בחזית הדרום, נקרא לחזור בדחיפות לישראל, ומונה לאלוף פיקוד הדרום באוגוסט 1956 (בדרגת אלוף-משנה). בתפקידו זה השתתף בתכנון מבצע קדש למיגור הצבא המצרי בחצי האי סיני, פתיחת מצרי טיראן לשיט ישראלי והפסקת פעולות הטרור בדרום הארץ.
ביוגרפיה > שירותו בצה"ל > במלחמת סיני

ב-29 באוקטובר 1956, עם צאת צה"ל למלחמת סיני, בחר שמחוני להימצא בגזרה המרכזית של סיני, זו שתהיה לדעתו, ובדיעבד בצדק, גזרת המפתח והמאמץ העיקרי של צה"ל לכיבושו המהיר של כל חצי האי. בבוקרו של יום המחרת ביצע בגזרה זו את המהלך האסטרטגי שהכריע את גורל המבצע: ייזום הקדמת כניסתה של חטיבה 7 לסיני, והפעלתה במרוכז בראש הכוחות לכיבוש המערך המרכזי באבו עגילה, תוך יישום הגישה העקיפה. ב-2 בנובמבר הוביל את פקודיו בקרב לכיבוש עזה ובסיומו קיבל את כניעתם של המושל המקומי ושל מפקד הכוחות המזוינים ברצועה. במהלך המבצע, שנמשך שמונה ימים והסתיים בניצחון מהיר לצה"ל ובמחיר קטן יחסית של אבדות, נכבשו חצי-האי סיני ורצועת עזה ונפתחו מצרי טיראן לשיט ישראלי. ב-6 בנובמבר 1956, בשארם א-שייח', סקרו הרמטכ"ל משה דיין, שמחוני ומפקד חטיבה 9, אברהם יפה, את מסדר הניצחון שחתם את המלחמה.
ניהול המערכה על ידי שמחוני, במקרים אחדים בניגוד לדעתו של הרמטכ"ל, הביא לעיצובה מחדש של תורת הלחימה בצה"ל, לפיה חיל השריון הוא כוח ההכרעה העיקרי בקרבות היבשה. בנוסף, ובעקבות הלקח מהמלחמה בסיני, תורת הלחימה (התו"ל) של צה"ל כולו מתבססת מאז על מרכיבים של הפתעה, תנועה מהירה, תמרון, ריכוז המאמץ ושינויי משימה מהירים. תורה זו הביאה להצלחות נוספות, כאשר יושמה, במלחמות ישראל שלאחר המבצע.
ביוגרפיה > מותו

עם סיום מסדר הניצחון בשארם א-שייח', יצא שמחוני במטוס קל לא-טור לביקור ביחידות ולתדלוק. מטוסו המריא לפנות ערב מא-טור לעבר בסיס רמת דוד. כוונתו הייתה לבקר את משפחתו בתל יוסף ובגבע ולאחר מכן להגיע לפגישה עם בן-גוריון. הוא לקח איתו לפגישה תיק עם מסמכים סודיים. המטוס סטה מדרכו מסיבה לא ברורה והופל באש נ"מ של צבא ירדן והתרסק באזור מצודת עג'לון שבשטח ירדן (כ-25 ק"מ דרומית מזרחית לבית שאן). אסף שמחוני, סגן-אלוף אשר דרומי והטייס בנימין גורדון נהרגו בהתרסקות. ב-10 בנובמבר הועברו גופותיהם לישראל דרך שער מנדלבאום. לאחר מותו הועלה שמחוני לדרגת אלוף. הוא נטמן בבית העלמין הצבאי בהר הרצל.
שמחוני היה אחד הקצינים האהובים ביותר על בן-גוריון. על קברו הפתוח ספד לו:
אהוב נפשי, אסף שמחוני, אלוף הניצחון של צה"ל! נהיית לבן אלמוות בעמדך בראש המערכה בסיני. אנו נפרדים ממך בצער עמוק, בהערצה ובגאון.
בפקודת-יום של הרמטכ"ל משה דיין נכתב:
בנפול אסף, אבד לצה"ל מפקד דגול. מפקד אשר בשלושים וארבע שנות חייו לא החסיר אף מערכה ממערכות עמו. חייל אשר היה ברוחו, בגופו ובדמו מפקד שדה, עז רוח ונבון קרב.
ביוגרפיה > משפחתו

ב-8 ביוני 1943 נשא לאישה את דלילה איסרזון, בתם של יונה וזאב און (איסרזון), אנשי גדוד העבודה ע"ש יוסף טרומפלדור וממייסדי קיבוץ תל יוסף. נולדו להם שלושה ילדים: יואב (28.10.1944), אבנר (12.8.1948) ויפתח (31.3.1952). בסוף שנת 1952, נפרד שמחוני מאשתו ועזב את קיבוץ תל יוסף. הוא התגורר בתל אביב ולאחר מכן תקופה קצרה בבאר שבע. בשנותיו האחרונות חי עם אורה רצין, גם היא בת קיבוץ תל יוסף. בנו האמצעי, אבנר שמחוני, שרת בפלוגת הסיור של חטיבה 7 במלחמת ששת הימים, ולאחר מכן עבר לפלוגת הסיור של חטיבה 14. הוא נהרג במלחמת ההתשה ב–31 בדצמבר 1968 כאשר עלה רכבו על מוקש בעת פעילות מבצעית, כ-25 קילומטר דרומית לראס-סודר בסיני. יחד עמו נהרגו עוד שני חיילים. אבנר נטמן בבית העלמין הצבאי בהר הרצל, ליד קברו של אביו.
הנצחתו

עם היוודע דבר מותו, כתב זלמן שזר, לימים נשיאה השלישי של מדינת ישראל, לזכרו שיר, "למנצח מִספד".
עשרות רבות של תינוקות שנולדו לאחר "מבצע קדש" נקראו על-שמו "שמחוני" או "אסף", והוריהם כתבו על כך ליהודית ומרדכי שמחוני על-מנת ליידעם ולשתפם.
בקיבוץ תל יוסף נקבע לוח לזכרו בקיר הזיכרון לנופלים במלחמות ישראל. 13 שנים מאוחר יותר, נקבע לידו לוח לזכרו של בנו, אבנר. כמו כן, הוציא הקיבוץ לאור יומנים וספר זיכרון של אסף שמחוני.
בערים שונות ברחבי הארץ נקראים רחובות על שמו, בין היתר, בירושלים ("אלוף שמחוני"), בבאר שבע, ברמת גן ("אלוף הניצחון"), בבני-ברק, בעפולה, בפתח תקווה, בכפר סבא.
בשנת 1958 נטעה הקרן הקיימת לישראל יער על-שם שמחוני, ליד קיבוץ נחל עוז. בטקס הנטיעה בעת חנוכת היער השתתפו ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הרמטכ"ל חיים לסקוב, נציגי הקרן הקיימת ונכבדים רבים אחרים.
ב-18 באוקטובר 1961 נחנכה הספרייה להיסטוריה צבאית על-שם אסף שמחוני באוניברסיטת תל אביב. במקביל, החלה לפעול העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית שגם היא מנציחה את שמו.
ב-11 במרץ 1963 נחנך בית העם על-שם אסף שמחוני במושב חצב.
בשנת 1980 הוציאה לאור יהודית שמחוני, אמו של אסף, ספר לזכרו. בין היתר, כולל ספר זה דברי הערכה ורשימות, פרי עטם של קצינים בכירים בני דורו, בהם יצחק רבין, עוזי נרקיס ואהרן יריב.
בחודש יולי 2003 נקרא מחנה מפקדת פיקוד דרום בבאר שבע על-שמו של אסף שמחוני.
באוקטובר 2006, במלאת 50 שנה למלחמת סיני הופק על ידי מיכה פרידמן ואמיר אורן סרט תיעודי בשם "תיק שמחוני" עבור ערוץ "yes דוקו". הסרט פורש את קורות חייו של שמחוני, ומתמקד בתפקידו בעת המלחמה.
בשנת 2009 יצא לאור הספר: "אלוף הניצחון – אסף שמחוני". הספר נכתב על ידי ד"ר עמוס כרמל (מחקר: צילה רוזנבליט) ובו מגוללת הביוגרפיה האישית והקריירה הצבאית של שמחוני.
לקריאה נוספת

עמוס כרמל, מחקר: צילה רוזנבליט, אלוף הניצחון - אסף שמחוני, הוצאת משכל (ידיעות אחרונות וחמד), 2009.
הערות שוליים

↑  עמירם אזוב, "משמר העמק לא תיפול!: נקודת מפנה בתש"ח", אור יהודה: דביר, 2013, עמ' 168-170.
↑  אורי דרומי, עד הגבעות האדמדמות, באתר הארץ, 17 במאי 2009
↑  תוכניות המלחמה שונו במידה רבה על ידי הרמטכ"ל, משה דיין, בשובו עם המשלחת הישראלית מוועידת סוור, שבה סוכם שיתוף הפעולה עם בריטניה וצרפת. השינויים נעשו למורת רוחו של שמחוני, שסבר שהשינויים האלה יקשו על צה"ל לעמוד במשימותיו. במהלך המלחמה, הצליח שמחוני להטות את הכף לכיוון שבו האמין, ובדיעבד התברר שצדק, כפי שמוסכם על חוקרי המלחמה.
↑  לאחר המלחמה נשמעו טענות, בעיקר מפי הרמטכ"ל משה דיין ומקורביו, שהיוזמה של שמחוני להפעלת חטיבה 7 הייתה הפרה חמורה של המשמעת הצבאית, ושהיא יצרה מצב של אל-חזור, במקרה שהמעצמות השותפות למבצע, בריטניה וצרפת, היו נמנעות מלקיים את חלקן במבצע - מצב שהיה מסבך את צה"ל במלחמה ללא סיוע חיוני. אולם, רוב קציני צה"ל וכן חוקרי התקופה מסכימים, שהמהלך המהיר הזה הוא מה שהמם את הצבא המצרי, שבר את רוחו והביא לניצחון במהירות ותוך חיסכון גדול בקרבות ארוכים ובנפגעים.
1 2  אורי בלאו, שמחוני: הקרב האחרון, באתר הארץ, 21 ביוני 2006
↑  יוצא מן הכלל הזה קרב המיתלה, שיוזם על ידי חטיבת הצנחנים ומפקדהּ אריאל שרון, ונוהל ישירות על ידי הפיקוד העליון, ללא מעורבות של פיקוד הדרום. בקרב גבורה זה, שנחשב למיותר מבחינה טקטית, נהרגו 38 לוחמים ונפצעו כ-120.
↑  תיק המסמכים נפל בידי הירדנים. כל הניסיונות להחזירו לישראל נכשלו, כולל בקשתו של שרון בזמן שכיהן כראש הממשלה
↑  אלוף משנה אסף שמחוני נהרג, דבר, 9 בנובמבר 1956
↑  דרגת אלוף לאסף שמחוני ז"ל, הַבֹּקֶר, 20 בנובמבר 1956
↑  שמחוני עתיד היה לקבל את הדרגה גם לולא נהרג, הן מפני שצבר את הוותק הדרוש, וכן מפני שכיהן בהצלחה כמפקד פיקוד הדרום, שצריך להיות אלוף על פי התקן.
↑  מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון, כרך ג, פרק ז, עמ' 1275.
↑  אביה של דלילה, זאב איסרזון, שהיה פעיל מרכזי בהסתדרות ובמפא"י, שינה לימים את שם משפחתו לאון.
↑  שלושה חיילים נהרגו כשרכבם מוקש, הצופה, 2 בינואר 1969
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309294305171  BnF: cb16170516c (data)  GND: 139882413  ISNI: 0000 0000 7261 3640  LCCN: n88288888  VIAF: 4041359   WorldCat (עם VIAF): 4041359 
שמחוני מתראיין לשידור המשותף של גלי צה"ל וקול ישראל, לאחר כניעתו של מושל עזה, 2.11.1956
שמחוני ומשה דיין על הבמה המאולתרת מכלי רכב, במסדר הניצחון של חטיבה 9 בשארם א-שייח'. מימין: המח"ט, אברהם יפה
העברת ארונו של שמחוני לישראל
קברו של שמחוני בהר הרצל
שמותיהם של אסף ואבנר שמחוני באנדרטה לזכר הנופלים במערכות ישראל בקיבוץ תל יוסף, עבודתו של הפסל אהרן פריבר
סמליל האגודה להנצחת אלוף אסף שמחוני
הארי פ. בירד הבן

הארי פלוד בירד הבן (באנגלית: Harry Flood Byrd Jr.‏; 20 בדצמבר 1914 – 30 ביולי 2013) היה פרדסן, מוציא לאור ופוליטיקאי אמריקאי. הוא כיהן בסנאט של וירג'יניה ולאחר מכן ייצג את וירג'יניה בסנאט של ארצות הברית, והחליף את אביו, הארי פ. בירד האב. שירותו הציבורי נמשך שלושים ושש שנים, בזמן שהוא היה מוציא לאור של כמה עיתונים בווירג'יניה.  לאחר שקיעתו של ארגון בירד בשל התנגדותו המסיבית לאינטגרציה גזעית של בתי ספר ציבוריים, הוא נטש את המפלגה הדמוקרטית ב-1970, בטענה לדאגה להטייתה שמאלה. הוא שיקם את הקריירה הפוליטית שלו, והפך לעצמאי הראשון בתולדות הסנאט האמריקני שנבחר ברוב קולות הבוחרים.
ביוגרפיה > משפחה והשכלה

בירד נולד ב-20 בדצמבר 1914 בווינצ'סטר, וירג'יניה, והיה בנם הבכור של הארי פ. בירד האב ואשתו אן בירד (לבית בוורלי). אחיו כללו אחות, וסטווד ("וסטי"), ושני אחים, ריצ'רד אוולין (דיק) ובוורלי. בני הזוג בירד היו אחת המשפחות הראשונות של וירג'יניה, ובירד היה חבר באגודת בני המהפכה האמריקאית וירג'יניה. דודו, אדמירל משנה ריצ'רד א. בירד, היה טייס וחוקר קוטב.
בשנת 1931, על פי דרישתו של אביו, הארי בירד הצעיר נרשם למכון הצבאי של וירג'יניה. שנתיים לאחר מכן, בירד עבר לאוניברסיטת וירג'יניה, שם הפך לחבר באחוות סנט אנתוני הול, אך עזב לפני שסיים את לימודיו עקב חובות משפחתיות.
ב-9 באוגוסט 1941 התחתן בירד עם גרטשן תומפסון. היו להם בנים הארי ותומאס, ובת בוורלי.
ביוגרפיה > קריירה בעיתון ושירות צבאי

בשנת 1935, בירד, שכונה "הארי הצעיר", עזב את אוניברסיטת וירג'יניה בשארלוטסוויל כדי לחזק את העיתון של אביו, The Winchester Star. הוא גם ויתר על הזדמנות להצטרף לעסק גלובלי בפריז. The Winchester Star היה ללא עורך במשרה מלאה מאז שאביו עזב כדי לייצג את וירג'יניה בסנאט של ארצות הברית ב-1933, עם התגברות השפל הגדול. כשהצטרף לעיתון, אביו הזהיר אותו: "אם אתה עושה יותר מדי טעויות, אתה גמור". עם זאת, האב גם סידר לבנו ללמוד את עסקי ההוצאה לאור בהדרכתו של ג'ון קראון ב- Harisonburg Daily News Record. תוך שנה לאחר תחילת הניהול של The Winchester Star, בירד הפך לעורך ולמוציא לאור, למרות שאביו שמר על שליטה פיננסית וייעץ לו בכתבי מערכת.
בירד עבד עם מוציאים לאור רבים של עיתונים קטנים בווירג'יניה, ולקח על עצמו מנהיגות לפעמים ישירות או אחרת דרך מושב במועצת המנהלים של העיתון. הוא הפך למוציא לאור של ה-Harisonburg Daily News Record מ-1936 עד 1941 ושוב מ-1946 עד 1981, והמשיך כחבר במועצת המנהלים שלו עד מותו. מאוחר יותר הפך בירד לבעלים של תאגיד העיתון Page Shenandoah, שפרסם את The Page News and Courier בלארי ואת The Shenandoah Valley Herald בוודסטוק. הוא עזב את תאגיד העיתון פייג' שננדואה ב-1987 ופרש מתפקידו כיו"ר עיתוני בירד ב-2001, ובנו תומאס החליפו. בסך הכל הוא הקדיש 78 שנים לפרסום בתפקיד כזה או אחר. כל משפחת בירד החזיקה בחברת ההוצאה לאור במשך יותר מ-100 שנה.
זמן קצר לאחר נישואיו, בירד התנדב לצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה ושירת בתחילה ביחסי ציבור של הצי. הוא ביקש העברה לתפקיד קרבי והוצב במרכז האוקיינוס השקט כקצין מבצעים עם טייסת הפצצה של Consolidated PB2Y Coronados עד לשחרורו ב-1946. במהלך שירותו בצי הועלה לדרגת לוטננט קומנדר.
לאחר המלחמה, בירד פיקח על בניית מפעל הוצאה לאור חדש עבור ה-Star. הוא גם הפך למנהל של Associated Press ולאחר מכן שימש כסגן הנשיא שלה.
ביוגרפיה > סנאטור מדינת וירג'יניה

ב-1948 זכה בירד בבחירות לסנאט של וירג'יניה עבור המחוז שכולל את וינצ'סטר, האזור שאביו ייצג בעבר. הוא היה הדור השלישי ברציפות של משפחת בירד שנכנס לפוליטיקה. סבו ריצ'רד אוולין בירד האב כיהן כיו"ר בית הנבחרים של וירג'יניה, ואביו שימש כסנאטור במדינת וירג'יניה, מושל וירג'יניה וסנאטור ארצות הברית. בירד החל ללוות את אביו בטיולים בתקופתו כמושל, ופעם ציין כי "הייתי בכל מחוז ועיר במדינה עד שהייתי בן שלוש עשרה". עם הזמן הפך בירד לחבר מפתח ברשת הפוליטית הכלל-מדינתית של אביו, הידועה בשם ארגון בירד.
בירד היה שותף לאמונתו של אביו בריסון פיסקלי על ידי הממשלה, המכונה מדיניות "תשלום לפי דרכו". הוא שיקף חלק מהמורשת הפוליטית הפופוליסטית הזו כאשר הצהיר, "אני משוכנע שיש לנו יותר מדי חוקים, יותר מדי רגולציה ממשלתית, יותר מדי הוצאות ממשלתיות. העשירים מאוד יכולים לדאוג לעצמם, הנזקקים מאוד מטופלים על ידי הממשלה היא אמריקה התיכונה, החתך הרחב, האנשים שעובדים ואליהם הממשלה צריכה לחפש מיסים - הם אלה שהפכו לגברים ולנשים שנשכחו".
בירד כיהן בסנאט של וירג'יניה מ-1948 עד נובמבר 1965, שם היה יושב ראש ועדת החוקים הכללית. כשחקן מרכזי בארגון בירד, הוא תמך ב-Masive Resistance, תנועה נגד ביטול ההפרדה שאביו הכריז והוביל, למרות החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1954 ב-Brown v. Board of Education. בשנת 1956, בירד סיפק תמיכה חזקה ואינטגרלית בחקיקה שזכתה לכינוי תוכנית סטנלי (על שם מושל וירג'יניה, תומאס ב. סטנלי, חבר בארגון בירד). התוכנית חייבה סגירה של כל בתי הספר המבטלים את ההפרדה, גם אלו המבטלים את ההפרדה בהתאם לצו בית המשפט. החוק נפסל תוך שלוש שנים על ידי שני בתי המשפט הפדרליים ובית המשפט העליון של וירג'יניה. מורשת התוכנית של סגירת בתי ספר על בסיס גזעני ושיבושים במימון נמשכה בכמה יישובים עד 1964, והייתה השפל של המותג הפוליטי בירד.
בית המשפט העליון של ארצות הברית בפרשה של דייוויס נ' מאן וריינולדס נ' סימס פסל את חלוקת ההצבעה הבלתי שוויונית של מחוז ההצבעה עליה הסתמך ארגון בירד; בירד לא עשה שום תוכנית או מאמץ משמעותי לשנות את דעיכת הארגון. ואכן, בירד מלכתחילה התכוון לפלס את דרכו הפוליטית. בסנאט המדינתי, הוא פעל על פי חוק הפחתת הכנסה אוטומטית, שהבטיח הנחה במס או זיכוי לאזרחים בכל פעם שעודפי הקרן הכלליים עולים על רמות מסוימות. תוך שלוש שנים בלבד הוחזרו עשרות מיליוני דולרים למשלמי המיסים בווירג'יניה. גם בשנת 1965, התרחשה חלוקה מחדש כנדרש מהחלטות בית המשפט העליון. מחוז הסנאט ה-24 לשעבר של בירד, שכלל את המחוזות קלארק, פרדריק ושננדואה, וכן את העיר וינצ'סטר, הפך למחוז ה-21, כאשר מחוז לודון נוסף.
אביו של בירד חלה והודיע על פרישתו מהסנאט האמריקאי בנובמבר 1965. המושל אלברטיס ס. הריסון הבן מינה את הארי הבן למושב אביו, הארי הבן התפטר כדין מהסנאט של המדינה, והושבע לסנאט של ארצות הברית ב-12 בנובמבר 1965.
ביוגרפיה > פרישה

גם עם פרישתו הרשמית מהסנאט, שמר בירד על העניין שלו, ועל עצמאותו, בפוליטיקה; הוא תמך במרשל קולמן, המועמד הרפובליקני למושל וירג'יניה ב-1989. הוא תמך בפומבי במושל הדמוקרטי מארק וורנר בבחירות למושל וירג'יניה ב-2001, אם כי וורנר ביקש להעלות מיסים והתמודד עם התנגדות שמרנית.  הוא תמך במיט רומני, המועמד הרפובליקני בבחירות לנשיאות ב-2012.
בירד נהנה מפרישה בביתו בווינצ'סטר, "קורטפילד", ומזמן בילה עם תשעת נכדיו ומאוחר יותר שנים עשר ניניו. אשתו של בירד מזה 48 שנים, גרטשן, נפטרה ב-1989. הוא המשיך לכהן כיו"ר מועצת המנהלים של ה-Star במשך כמעט עשרים שנה. בשנת 2003 הוא נבחר להיכל התהילה של התקשורת בווירג'יניה. בירד הפך למרצה באוניברסיטת שננדואה, ובשנת 1984 שונה שם התוכנית לעסקים לבית הספר לעסקים של הארי פ. בירד הבן. שמו הוסר מבית הספר לעסקים לאחר הצבעה פה אחד ב-10 ביוני 2020, בשל מורשתו של הסנאטור כמתנגד לזכויות האזרח. בשנת 2007 השלים בירד יצירה ספרותית, Double Trouble: Vignettes From A Life of Politics and Newspapering . ב-20 באוקטובר 2009, עם מותו של הסנאטור האמריקני בדימוס קליפורד פ. הנסן, רפובליקני מוויומינג, הפך בירד לסנאטור לשעבר החי המבוגר ביותר עד מותו בגיל 98.
בירד הופיע בספיישל PBS "Chasing Churchill: In Search of My Grandfather", תוכנית של נכדתו של וינסטון צ'רצ'יל, סיליה סנדיס, בה היא מטיילת בעולם חוזרת על עקבותיו של צ'רצ'יל ופוגשת את האנשים שהוא נהג לפגוש.  בירד נזכר בחוויות שעברו כשצ'רצ'יל ביקר בבית משפחתו בווירג'יניה ושהה איתם במשך שבוע.
ביוגרפיה > מותו

בירד מת מאי ספיקת לב ב-30 ביולי 2013 בקורטפילד, ביתו בווינצ'סטר, וירג'יניה. באותה תקופה בירד היה האדם השמיני המבוגר ביותר שכיהן בסנאט.  מחווה שפורסמה זמן קצר לאחר מכן ציינה כי בירד ואביו "חלקו שם, מסורת, דעות פוליטיות רבות ואהבה מתמשכת של וירג'יניה. הם גם חלקו דמות שנוסחה... על ידי הסנאטור המנוח אוורט דירקסן, הרפובליקני מאילינוי: ״יש אנשים עדינים שהעדינות הורסת בהם לבסוף כל מה שהיה בנפשם מברזל. יש אנשי ברזל שהברזל אכל בהם כל עדינות שהייתה להם. ישנם גברים - לא רבים בוודאות - שבהם נשמרו העדינות והברזל באיזון ראוי, כל אחת מהתכונות הללו צריכה להיקרא לפי הצורך. אדם כזה היה הארי בירד.'"
הערות שוליים

↑  Baker, Don. "Why They Mattered: Harry F. Byrd Jr". POLITICO Magazine. אורכב מ-המקור ב-2 ביולי 2015. נבדק ב-10 ינו' 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Virginia Elections Database » 1970 U.S. Senate General Election". Virginia Elections Database. נבדק ב-10 ינו' 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Former senator Harry Byrd Jr. of Virginia dies". USA Today. 30 ביולי 2013. נבדק ב-7 באוקטובר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Shear, Michael D.; Becker, Jo (7 בפברואר 2004). "Va. Tax Plan Gains Momentum; 2 Senior Fiscal Conservatives Emphasize Need for Increases". אורכב מ-המקור ב-4 בנובמבר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Zito, Salena. "Byrd's-eye view of Dems dim". TribLive.
↑  "Celia Sandys presents PBS documentary". Celiasandys.com. אורכב מ-המקור ב-2019-04-10. נבדק ב-2013-08-05.
↑  Ostermeier, Eric (31 ביולי 2013). "Harry Byrd's Death Leaves 167 Living Ex-Senators". Smart Politics. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15303336x (data)  ISNI: 0000 0000 7848 1239  LCCN: n85230095  NARA: 10569915  SNAC: w6n014q5  US Congress: B001209  VIAF: 62992722   WorldCat (עם VIAF): 62992722
לואיז קתרין ברסלאו

| --- | --- |

 לידה:  6 בדצמבר 1856 מינכן, הקונפדרציה הגרמנית 
 פטירה:  12 במאי 1927 (בגיל 70) הרובע השישה-עשר של פריז, פריז, צרפת 
 שם לידה:  Maria Luise Katharina Breslau 
 מקום קבורה:  Friedhof Baden 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן 
 הושפעה על ידי:  Eduard Pfyffer 
 יצירות ידועות:  Chez soi, Friends' portrait, Self-portrait, Tea at Five (Contre-jour), Selfportrait (1886), Louise Catherine Breslau, דיוקן עצמי, Kids, Portrait de Jean Carriès dans son atelier, Henry Davison, Under the lamp (Breslau) 
 פרסים והוקרה:  אבירה בלגיון הצרפתי 
 בן או בת זוג:  מדלן זילהרדט 
 חתימה:   
 
לואיז קתרין ברסלאו (באנגלית: Louise Catherine Breslau‏; 6 בדצמבר 1856 – 12 במאי 1927) הייתה ציירת יהודיה שווייצרית ילידת גרמניה, שלמדה ציור להעביר את הזמן כשהיא מרותקת, למיטה עם אסתמה כרונית. היא למדה אמנות באקדמיה ז'וליאן בפריז, והציגה בסלון של Société Nationale des Beaux-Arts, שם הפכה לעמית כבוד לצד דמויות ידועות כמו אדגר דגה ואנטול פראנס.
שנים מוקדמות

מריה לואיז קתרינה ברסלאו נולדה למשפחה יהודית גרמנית במינכן, ממוצא יהודי פולני. בשנת 1858, כאשר ברסלאו הייתה בת שנתיים, אביה קיבל את תפקיד הפרופסור והרופא הראשי למיילדות וגינקולוגיה באוניברסיטת ציריך, והמשפחה עברה לשווייץ. בדצמבר 1866 נפטר פתאום ד"ר ברסלאו מדלקת שנדבק במהלך ביצוע בדיקה לאחר המוות.
מריה סבלה מאסתמה כל חייה ופנתה לצייר בילדותה כדי להעביר את הזמן כשהיא מרותקת למיטתה. היא בילתה את ילדותה בציריך, שווייץ, וכבוגרת עברה לפריז לביתה שם גם הורידה את השם "מריה", אולי כי חשבה שאינו הולם יהודיה.
פטרונית האמנות, ואחת הנשים העשירות בשווייץ באותה העת - לידיה אשר (1858–1892) הייתה חברת ילדות של לואיז ברסלאו בציריך, ובמכתביה הציעה ללואיז לקחת שיעורי שירה ופסנתר.