אוניות המערכה מסדרת רויאל סובריין
תכנון ותיאור > חימוש ושריון

תותח ה-12 אינץ' (305 מילימטרים) הועדף על ידי מועצת המנהלים, אך הוא עדיין היה בפיתוח, אז תותח ה-BL‏ 13.5 אינץ' (343 מ"מ)/ קליבר 32 במשקל 67 טונות ארוכות (68 טונות) נבחר לשימוש בסדרות הקודמות. ארבעת התותחים הורכבו בשתי ברבטות בצורת אגס או צריחים עגולים, אחד לפני ואחד מאחורי המבנה העילי. הברבטות היו פתוחות, ללא ברדסים או מגני תותחים, והתותחים היו חשופים במלואם. מנופי התחמושת היו בקודקוד הברבטה והתותחים נאלצו לחזור לעמדה מקדימה ומאחורה כדי להיטען מחדש. הפגזים במשקל 1,250 ליברות (570 קילוגרם) שנורו על ידי תותחים אלו יכלו לחדור 28 אינץ' (711 מילימטרים) של ברזל יצוק בטווח של 1,000 יארד (910 מטרים), תוך שימוש במטען הודף במשקל 630 ליברות (290 קילוגרם) של אבקה חומה ללא עשן (SBC). בהגבהה מרבית של +13.5°, לתותחים היה טווח של כ-11,950 יארד (10,930 מטרים) עם SBC; מאוחר יותר החליף מטען הודף של קורדיט במשקל 187 ליברות (85 קילוגרם) את ה-SBC שהרחיב את הטווח לכ-12,620 יארד (11,540 מטרים). האוניות נשאו 80 פגזים לכל תותח.
חימוש משני של עשרה תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) מהירי-ירי היו שדרוג משמעותי ביחס לששת תותחי ה-4.7 אינץ' (120 מ"מ) מהירי-ירי של סדרת טרפלגר. תותחים אלו נועדו להרוס את המבנה הלא משוריין של יריביהם והם היו מרווחים על שני סיפונים כך שפגיעה בודדת לא תשבית יותר מאחד. ארבעה מהתותחים היו ממוקמים על הסיפון הראשי והיו ניתנים לשימוש רק במזג אוויר רגוע מכיוון שהם היו כל כך קרובים לקו המים של האוניות, בעוד התותחים הנותרים היו מעליהם בסיפון העליון. יחד עם אספקת התחמושת שלהם של 200 פגזים לכל תותח, התותחים שקלו כ-500 טונות ארוכות (508 טונות) והיו אחת הסיבות לעלייה הגדולה בהדחק לעומת האוניות הקודמות. התותחים ירו פגזים במשקל 100 ליברות (45 קילוגרם) לטווח של 11,400 יארד (10,400 מטרים) בהגבהה המרבית שלהם של +20°. 16 תותחי 6-פאונד מהירי-ירי 57 מילימטרים (2.2 אינץ') מסוג לא ידוע ותריסר תותחי הוצ'קיס 3 פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ)) מהירי-ירי הותאמו להגנה מפני סירות טורפדו (להוד היו רק שמונה תותחי 6 פאונד). האוניות היו חמושות גם בשבעה צינורות טורפדו בקוטר 14 אינץ' (356 מ"מ), שניים בכל צד רוחב ואחד בירכתיים מעל המים ואחד בכל צד רוחב מתחת למים.
תוכנית השריון של אוניות הסדרה הייתה דומה לזו של טרפלגר, שכן חגורת קו המים של שריון מורכב רק הגנה על האזור שבין הברבטות. חגורת השריון בעובי 14–18 אינץ' (356–457 מילימטרים) הייתה באורך 250 רגל (76.2 מטרים) וגובהה הכולל היה 8 רגל 6 אינץ' (2.6 מטרים) מתוכם 5 רגל (1.5 מטרים) מתחת למים. מחיצות רוחביות בעובי 16 אינץ' (406 מילימטרים) (מקדימה) ו-14 אינץ' (356 מ"מ) (מאחורה) יצרו את המצודה המשוריינת המרכזית. מעל החגורה היה פס שריון בעובי 4 אינץ' (102 מילימטרים), מגובה על ידי מחסני פחם עמוקים, שהסתיים על ידי מחיצות אלכסוניות בעובי 3 אינץ' (76 מילימטרים) שחיברו את שריון הצד העליון לברבטות. הלוחות של השכבה העליונה היו שריון הארווי רק ברויאל סובריין; לאחיותיה הייתה פלדת ניקל, למרות שהלוחות של הוד היו בעובי 4.375 אינץ' (111 מילימטרים).
הברבטות וצריחי התותחים היו מוגנים על ידי שריון מורכב, שעובי נע בין 16–17 אינץ' (406–432 מילימטרים) והקזמטים לתותחי הסיפון הראשי בקוטר 6 אינץ' היו עם שריון בעובי 6 אינץ'. מנופי התחמושת אל התותחים המשניים של הסיפון הראשי היו עם שריון בעובי 2 אינץ' (51 מילימטרים) ואילו אלו של תותחי הסיפון העליון היו פי שניים מזה. הסיפון המשוריין השקוע היה בעובי 3 אינץ' באמצע האונייה והצטמצם ל-2.5 אינץ' (64 מילימטרים) לקראת קצות האניה; הקצה הקדמי התעקל כלפי מטה כדי לחזק את איל הניגוח בצורת המחרשה. דפנות מגדל הניווט הקדמי היו בעובי 12–14 אינץ' (305–356 מילימטרים) וצינור התקשורת שירד עד לסיפון השריון היה בעובי 8 אינץ' (203 מילימטרים). מגדל הניווט האחורי היה מוגן על ידי לוחות בעובי 3 אינץ', וכך גם צינור התקשורת שלו. בין השנים 1902 ו-1904, מגני התותחים הדקים המגינים על תותחי הסיפון העליון בקוטר 6 אינץ' הוחלפו בכל האוניות בקזמטים משוריינים למעט הוד, שחוסר יציבותה מנע הוספת משקלים כאלה גבוהים באונייה.