stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנשרים פשטו עם שחר
עלילה

עלילת הסרט מתרחשת בתקופת מלחמת העולם השנייה. גנרל ג'ורג' קרנבי מצבא ארצות הברית, המעורב בתכנון הפלישה של בעלות הברית לאירופה, נופל בשבי הגרמנים בחורף 1943 - 1944, לאחר שמטוסו הופל במהלך טיסה לכרתים. הגנרל מועבר למתקן מעצר וחקירה הממוקם ב"טירת העיט" המבודדת, בקצה הרי האלפים שבבוואריה.
אדמירל רולנד (מייקל הורדרן) וקולונל טרנר (פטריק וימרק) מ-MI6 הבריטי מקימים קבוצה של שבעה אנשי קומנדו, היוצאים למבצע חילוץ. בראש קבוצת הקומנדו עומד רב-סרן סמית (ריצ'רד ברטון) הנעזר באיש הריינג'רס האמריקני, סגן שייפר (קלינט איסטווד).
בתחילת המשימה נהרגים שניים מאנשי הקומנדו באופן מסתורי. סמית ושייפר המחופשים לקצינים גרמניים מסגירים את עצמם ואת שלושת חברי הצוות לגרמנים ונלקחים לחקירה כאשר הם מופרדים משלושת הנותרים. במהלך נסיעה הם מצליחים להתגבר על שוביהם, ולעלות בהיחבא באמצעות רכבל אל הטירה שבראש ההר הגבוה. סמית ושייפר מסתייעים לצורך החדירה לתוך הטירה במרי (מרי יור), סוכנת נוספת של המודיעין הבריטי, והיידי (אינגריד פיט), סוכנת מקומית.
במהלך חקירתו של קרנבי בטירה נכנסים לחדר סמית ושייפר, כאשר סמית המציג את עצמו כסוכן של המודיעין הצבאי הנאצי. בתרגיל מתוחכם הוא חושף את הגנרל האמריקני כשחקן בשם קרטרייט ג'ונס שאינו אלא חייל רגיל בדרגת רב"ט, ובמקביל, את רשימת הסוכנים הגרמנים המושתלים בשורות המודיעין הבריטי, ובראשם הסוכן הבכיר ביותר. בשלב זה מופיע רס"ן וון האפן (דרן נסביט), קצין גסטפו, הדורש הסברים לכינוס. סמית ושייפר מחסלים אותו ואת הקצינים הגרמנים האחרים ונמלטים ביחד עם מרי, היידי, ג'ונס, ושלושת המרגלים השבויים אשר התגלו כבוגדים. בתחנת הרכבל מצליחים שניים מן השבויים לנטרל את שייפר ונמלטים ברכבל. סמית מזנק אל גג הרכבל היורד ומכריע את השניים.
הצוות עושה את דרכו החוצה מן הטירה באמצעות הרכבל ובהגיעו לעמק ממשיך בבריחה באמצעות אוטובוס המאובזר במתקן לפינוי שלג, שהוסתר מבעוד מועד. הגרמנים מבצעים מרדף אחרי האוטובוס הנמלט אך נבלמים באמצעות מחסומים שהוכנו מראש על ידי סמית ושייפר. האוטובוס מגיע לנקודת מפגש עם מטוס חילוץ בשדה התעופה המקומי, והם ממריאים בדרכם לבריטניה.
במטוס החילוץ ממתין להם קולונל טרנר, ולהפתעת כולם סמית חושף אותו כסוכן הגרמני הבכיר ביותר בבריטניה. טרנר מנסה לאיים עליהם בנשק, אך משמתברר לו כי הנשק לא תקין, הוא מעדיף להתאבד בקפיצה מן המטוס על פני התייצבות בפני משפט צבאי שסופו מוות בתלייה.
הפקה

הפקת הסרט החלה לאחר שריצ'רד ברטון והמפיק אליוט קסטנר שכנעו את אליסטר מקלין לעבד תסריט המבוסס על סיפרו בעל אותו השם. שמו של הספר עצמו לקוח מתוך שם הסצנה השלישית במערכה הראשונה של המחזה "ריצ'רד השלישי" מאת ויליאם שייקספיר.
צילומי הסרט החלו ב-2 בינואר 1968 באוסטריה והסתיימו ביולי אותה שנה. במהלך צילומי הסרט השתמש הבמאי בטכנולוגיה החדשנית לזמנה של הקרנה קדמית המוכרת כיום יותר כ"מסך ירוק", בעיקר לצורך צילומי המאבק על גג הרכבל.
ההכנסות מן הסרט עמדו על כ-21 מיליון דולר כאשר שכרו של ברטון 1.2 מיליון דולר ואילו איסטווד הסתפק ב-800 אלף דולר.
אתרי הצילום

צילומי הסרט בטירה התקיימו  ב"טירת הוהנוורפן" (Burg Hohenwerfen) הממוקמת כ-40 ק"מ מדרום לזלצבורג. הרכבל הוא ה-Feuerkogel Seilbahn באבנזה (Ebensee) באזור זלצמרקגוט. שדה התעופה ממוקם באזור שטיריה ובעורפו אפשר לראות את הר דאכשטיין הגבוה. צילומי הפנים בוצעו באולפני בורהאמווד בהרטפורדשייר.
טירת הוהנוורפן-אתר צילומי הטירה
הכל (שיר)

"הכל" הוא שיר של הזמר הישראלי אביאור מלסה. השיר נכתב על ידי המוזיקאים הישראלים סתיו בגר וטל קסטיאל, הולחן עובד והופק בידי בגר ויצא לאור ב-28 בדצמבר 2016.
רקע ושחרור

השיר נכתב על ידי המוזיקאים הישראלים סתיו בגר וטל קסטיאל, הולחן עובד והופק בידי בגר ויצא לאור ב-28 בדצמבר 2016. מלסה התבטא על תהליך היצירה:
זה שיר עם עומק שמדבר די בעד עצמו. זה סגנון שאף פעם לא ניסיתי לעשות, גם לי זה חדש הרוק-פופ הזה.
ב-27 במרץ 2017 יצאה לאור גרסת רמיקס של השיר.
מיקומי שיא > מצעדים שנתיים

|   ‏‏‏  2017> מדינה |   ‏‏‏  2017> מצעד |   ‏‏‏  2017> מיקום שיא |   ‏‏‏  2017>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | כאן גימל | 14 |  |
|  ישראל | גלגלצ | 20 |  |
הערות שוליים

↑   אביאור מלסה - הכל (Prod. By Stav Beger), סרטון בערוץ "אביאור מלסה", באתר יוטיוב (אורך: 03:27)
↑   אביאור מלסה - הכל (רמיקס : L.a & Shtubi Remix), סרטון בערוץ "אביאור מלסה", באתר יוטיוב (אורך: 03:29)
↑  עופר נחשון ומיכל אסולין, כאן גימל, המצעד השנתי תשע"ז, באתר כאן תאגיד השידור הישראלי
↑  אביאור מלסה בביצוע מיוחד לשירו הכל, מיוחד למצעד הישראלי השנתי תשעז, באתר גלגלצ
הספרייה הלאומית על שם סצ'ני

הספרייה הלאומית של שם סצ'ני בארמון בודה
הספרייה הלאומית על שם סצ'ני בעת ביקורו של אילן מור, שגריר ישראל בהונגריה, נובמבר 2015
הספרייה הלאומית של שם סצ'ני (בהונגרית: Országos Széchényi Könyvtár) היא ספרייה בבודפשט, אחת משתי ההספריות הלאומיות של הונגריה. השנייה היא ספריית האוניברסיטה של דברצן. הספרייה פתוחה לציבור וניתן לבקר בה כתיירים בסיורים מאורגנים קבועים היוצאים מהכניסה אליה.
הספרייה נוסדה ב 1802 על ידי הרוזן ההונגרי פרנץ סצ'ני, אביו של אישטוון סצ'ני. פרנץ סצ'ני נסע בעולם ורכש ספרים בהונגרית שאותם אסף ותרם לספרייה הלאומית. בעקבותיו נוצר גל של רכישת ותרומת ספרים בהונגרית לספרייה על ידי ציבור רחב. ב-1803 נפתחה הספרייה לציבור בפשט.
ב-1808 הקימה האספה הלאומית ההונגרית, הדיאט, את המוזיאון הלאומי של הונגריה שמטרתו איסוף ושימור נכנסי תרבות היסטוריים, ארכאולוגיים וטבעיים של הונגריה. המוזיאון והספרייה שולבו יחד והופרדו רק ב 1949. הספרייה עברה ב 1985 לארמון בודה שם היא ממוקמת בימינו.
בתי הוצאה לאור ובתי דפוס בהונגריה מחויבים לספק לספרייה העתק מכל דבר דפוס שיוצא לאור במדינה. כמו כן כוללים אוספי הספרייה חומר בהונגרית שמודפס ויוצא לאור מחוץ להונגריה, וחומר שאיננו מודפס (הקלטות, סרטי וידאו וכו'). נכון ל 2014 האוספים כוללים למעלה משמונה מיליון פריטים, בתוכם 2.5 מיליון ספרים, 385,000 כרכים של פרסומים סדרתיים (עיתונים, פרסומים רשמיים), מיליון כתבי יד, כולל מפות עתיקות של הונגריה, 320,000 תמונות ורישומים, למעלה משלושה מיליון פוסטרים ודברי דפוס קטנים ועוד.
לספרייה אוסף מיוחד של ספרים עתיקים הכוללים את:
הספר הראשון שהודפס בהונגריה ב-1473 "הכרוניקה של ההונגרים".
1,814 אינקונבלות, שהודפסו במאה הראשונה לקיום הדפוס
8,600 עותקים של ספרים שהודפסו לפני 1711
הטקסט העתיק ביותר הקיים שכולו בהונגרית - תפילה וטקס אשכבה מהמאה ה-12 (זהו הטקסט הקדום ביותר באיזושהיא שפה אוראלית)
השיר הראשון בהונגרית (קינה על מרים הבתולה)
החרם על אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)

מפת המדינות שהחרימו את אולימפיאדת מונטריאול (בצהוב), את אולימפיאדת מוסקבה (בכחול) ואת אולימפיאדת לוס אנג'לס (באדום)
החרם על אולימפיאדת לוס אנג'לס שהתקיימה ב-1984 הוטל בעקבות החרם על אולימפיאדת מוסקבה שהוטל ב-1980. בחרם היו מעורבות 14 מדינות הגוש המזרחי ובעלות בריתן בהנהגת ברית המועצות, שיזמה את הטלת החרם ב-8 במאי 1984. החרם השפיע על מספר רב של אירועי האולימפיאדה שבאופן רגיל בלטו בהן נציגי המדינות הנעדרות. המדינות המחרימות ארגנו אירוע נפרד, שכונה "משחקי הידידות" ונערך ביולי ואוגוסט אותה שנה.
ההכרזה על החרם

ברית המועצות הודיעה על כוונותיה להחרים את אולימפיאדת לוס אנג'לס ב-8 במאי 1984, בציינה את דאגותיה בסוגיות ביטחוניות ואת "הרגשות הלאומניים והיסטריה אנטי-סובייטית שהתעוררו בארצות הברית". פקיד בממשל האמריקאי אמר שארצו התעלמה מהרמזים של הסובייטים בשבועות שלפני ההכרזה ושלמרות כל הסימנים, ארצות הברית הייתה "המומה לחלוטין" כאשר פורסמה ההכרזה.
לאחר פרסום הודעתה של ברית המועצות הצטרפו לחרם שש מדינות נוספות, כולל בולגריה, גרמניה המזרחית, שהודיעו על כך ב-10 במאי; מונגוליה ווייטנאם, שהצטרפו ב-11 במאי; ולאוס וצ'כוסלובקיה ב-13 במאי. באותו יום הודיעה סין על כוונתה להשתתף במשחקים.
מאוחר יותר החליטה אפגניסטן להחרים גם היא את המשחקים והייתה למדינה השמינית שהודיעה על כך. ב-16 במאי הודיעה הונגריה על הצטרפותה לחרם ופולין הצטרפה אליה למחרת והן היו המדינות התשיעית והעשירית מהגוש המזרחי שהצטרפו לחרם. הונגריה טענה שחיי הספורטאים שלה עלולים להיות בסכנה בזמן שבו הם ישהו בלוס אנג'לס. פולין מאידך, טענה שארצות הברית מעורבת ב"מערכה שמטרתה לשבש את המשחקים".
ב-24 במאי הייתה קובה למדינה ה-11 שהודיעה על הצטרפותה לחרם וגרמה לכותרות ראשיות בתקשורת האמריקאית בשל ההשפעה של פרישתה מהמשחקים על ענפי הבייסבול והכדורסל. ב-27 במאי הייתה דרום תימן למדינה ה-12 שהצטרפה לחרם. אחריה הייתה קוריאה הצפונית למדינה ה-13 שהצטרפה לחרם. שתי המדינות האפריקאיות הראשונות שהצטרפו לחרם היו אתיופיה ואנגולה.
איראן קיבלה שנה קודם לכן החלטה להחרים אולימפיאדת לוס אנג'לס בשל "התערבותה של ארצות הברית במזרח התיכון, תמיכתה במשטר הכיבוש בירושלים והפשעים שבוצעו על ידי ארצות הברית באמריקה הלטינית, במיוחד באל סלוודור". איראן ואלבניה היו שתי המדינות היחידות שהחרימו הן את אולימפיאדת מוסקבה והן את האולימפיאדה בלוס אנג'לס. תחת ממשלתו המהפכנית של תומא סנקרה החליטה הוט וולטה (ששמה בורקינה פאסו ב-2 באוגוסט 1984) להחרים את המשחקים כתגובה לתמיכה של ארצות הברית בדרום אפריקה, אשר החלה ליישם. מדיניות אפרטהייד באותה תקופה, ותכנון לערב את דרום אפריקה באולימפיאדת הקיץ 1984, ונבחרת הרוגבי של אנגליה המבקרת בדרום אפריקה למשחק ידידות. לוב הודיעה על החרמת המשחקים לאחר שארצות הברית סירבה לאשר את כניסתם לשטחה של עיתונאים לובים ביולי, בנוסף לאיסור היצוא של סחורות מארצות הברית ללוב שהוטל ב-1983 וחידוש איסור הנסיעה ללוב על נושאי דרכונים אמריקאים. לוב ואתיופיה היו שתי המדינות היחידות שהחרימו הן את אולימפיאדת מונטריאול ב-1976 והן את המשחקים בלוס אנג'לס.
ההשערות בנוגע לסיבות לחרם

ב-1980 הודיע נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר על החרמת המשחקים שנערכו אז במוסקבה ו-59 מדינות הצטרפו לחרם. היה זה החרם רחב הממדים ביותר בהיסטוריה האולימפית המודרנית. ב-1984, שלושה חודשים לפני פתיחת המשחקים בלוס אנג'לס, הכריזה ברית המועצות על "אי השתתפותה במשחקים", עקב ההתמסחרות של המשחקים והעדר אמצעי ביטחון מספקים עבור הספורטאים. בעקבות הכרזתה של ברית המועצות הצטרפו אליה 13 מדינות. הווארד א. טינר מהשיקגו טריביון אמר ש"ביסודו של דבר היה זה ללא ספק הכאב והמבוכה של 1980 שעמדו מאחורי ההחלטה של ברית המועצות שלא להשתתף במשחקים".
רוב אמצעי התקשורת בעולם פירשו את החרם הסובייטי כנקמה על החרם האמריקאי על משחקי מוסקבה ב-1980, שהוטל כתגובה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ב-1979, למרות שאמצעי התקשורת במדינות שבשליטת ברית המועצות חזרו על הקו הממשלתי שהחרם היה אמצעי זהירות להגנת הספורטאים. אף על פי כן, לא התגלה שום איום ממשי לביטחונם של הספורטאים מהגוש המזרחי והספורטאים מהמדינה המזרח אירופאית היחידה שהשתתפה, רומניה, לא נתקלו בבעיות כל שהן. למעשה זכו הרומנים לתשואות רמות בהשוואה לשאר המשלחות שנכנסו לממוריאל קוליסיאום בטקס הפתיחה. רומניה סיימה שלישית בדירוג המדליות באולימפיאדת לוס אנג'לס.
בין אלה שתמכו ב"השערת הנקמה" היה פיטר אוברות', ראש הוועדה המארגנת של משחקי לוס אנג'לס, שהביע את דעתו במסיבת עיתונאים שהתקיימה לאחר הכרזת החרם, באותו יום בו החל מסע הלפיד האולימפי בניו יורק. נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן ציין מאוחר יותר שהוא מאמין שהסובייטים חששו מעריקות של הספורטאים שלהם למערב. כמו כן הנשיא וממשלו עמדו בכל הדרישות שברית המועצות העמידה כתנאי להשתתפות של מדינות הגוש המזרחי להשתתפות באולימפיאדה, וזאת בניגוד מוחלט לגישתו הניצית של הנשיא רייגן במדיניות החוץ שלו במסגרת המלחמה הקרה. ככל שיותר ויותר מדינות הודיעו על החרמת האולימפיאדה, הודיע הוועד האולימפי הבינלאומי על דחיית המועד האחרון להודעה על השתתפות במשחקים. שלוש המדינות שהיו בראש רשימת הזוכים במדליות באולימפיאדת מוסקבה (שכאמור התקיימה תחת חרם של יותר משישים מדינות), היו בין אלו שהודיעו על החרמת אולימפיאדת לוס אנג'לס ועל פי ניתוחי התקשורת מצב כזה אמור היה להוריד את רמת המתחרים בכמה ענפי ספורט.
המדינות המחרימות

רשימת המדינות שהצטרפו לחרם (על פי סדר הצטרפותן להודעת החרם):
ברית המועצות ברית המועצות
בולגריה
גרמניה המזרחית גרמניה המזרחית
מונגוליה
וייטנאם וייטנאם
לאוס לאוס
צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה
אפגניסטן
הונגריה הונגריה
פולין פולין
קובה קובה
דרום תימן דרום תימן
קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית
אתיופיה
אנגולה אנגולה
שלוש מדינות נוספות החרימו את המשחקים, בציינן סיבות פוליטיות שונות, אך הן לא היו חלק מהחרם הסובייטי:
אלבניה
איראן איראן
בורקינה פאסו בורקינה פאסו
לוב
מדינה אחת לא זכתה אז להכרה דיפלומטית ולפיכך לא הייתה יכולה להשתתף במשחקים, גם אם הייתה רוצה בכך:
קמבודיה
מדינות בעלות משטר סוציאליסטי שלא החרימו את המשחקים

עשר מדינות שבאותה עת היו בעלות משטר סוציאליסטי, מתוכן שש מאפריקה, לא הצטרפו לחרם בהנהגת ברית המועצות והשתתפו באולימפיאדת לוס אנג'לס:
בנין
הרפובליקה העממית של סין סין הייתה באותה עת עוינת במידה זו או אחרת את ברית המועצות ובמקביל החלה לקיים יחסים לבביים עם ארצות הברית. ב-1980 שלחה סין משלחת לאולימפיאדת החורף שהתקיימה בלייק פלאסיד שבארצות הברית, ובה בעת החרימה את אולימפיאדת הקיץ במוסקבה. אולימפיאדת לוס אנג'לס הייתה הראשונה בה השתתפה סין מאז אולימפיאדת 1932, שבאופן מקרי התקיימה גם היא בלוס אנג'לס.
הרפובליקה של קונגו
מדגסקר מדגסקר
מוזמביק מוזמביק
ניקרגואה ניקרגואה
רומניה הייתה החברה היחידה בברית ורשה שלא לקחה חלק בחרם. מנהיגה, ניקולאה צ'אושסקו, התפרסם בהתנגדות שהביע באופן פומבי לצעדי מדיניות שונים של ברית המועצות.
סיישל
סומליה סומליה ניתקה את יחסיה עם ברית המועצות לאחר שזו האחרונה העניקה את תמיכתה לאתיופיה במסגרת מלחמת אוגדן.
יוגוסלביה יוגוסלביה הייתה מדינה בלתי מזדהה שפעלה באופן עצמי מברית המועצות. ליוגוסלביה היו יחסים ידידותיים הן עם ברית המועצות והן עם ארצות הברית ולפיכך היא לא לקחה חלק לא בחרם על אולימפיאדת מוסקבה ולא בחרם על אולימפיאדת לוס אנג'לס. באותה שנה היא גם אירחה את אולימפיאדת החורף בסרייבו.
ראו גם

החרם על אולימפיאדת מוסקבה (1980)
משחקי הידידות 1984
הספרייה הלאומית של איראן

| --- | --- |

 תאריך ייסוד:  2004 
 קואורדינטות:  35°45′07″N 51°26′03″E﻿ / ﻿35.751888888889°N 51.434166666667°E﻿ / 35.751888888889; 51.434166666667
 https://nlai.ir
  (למפת טהראן מוגדלת) הספרייה הלאומית של איראן(למפת טהראן רגילה) הספרייה הלאומית של איראן
 
הספרייה הלאומית של איראן (בפרסית: سازمان اسناد و کتابخانه ملی ایران) היא ספרייה לאומית הממוקמת בטהראן, בירת איראן. הספרייה הוקמה ב-1937 ואגפים שלה פזורים ברחבי העיר טהראן. בשנת 1979 צורף לה "המרכז לפיתוח הספר" ובשנת 1999 נכנס גם "ארגון התיעוד התרבותי" תחת חסות הספרייה. בשנת 2002 התווסף גם "הארכיון הלאומי של איראן".
לפני פתיחתה היו קיימות ספריות אחרות שמלאו תפקיד דומה אך באופן בלתי רשמי. כך למשל פעלה ספריית "מכללת דאר אל-פונון" החל משנת 1851. בשנת 1899 הוקמה ספרייה נוספת שנקראת בשם "הספרייה של האומה" בטהראן.
משנת 2004 מקיימת הספרייה הלאומית של איראן קשרי חליפין עם ספריית הקונגרס בארצות הברית: הספריות מעניקות זו לזו ספרים שראו אור באיראן ובארצות הברית כדי להגדיל ולשפר את אוספיהן.
בראש הספרייה עומד, החל משנת 2021, עלי רזא מוח'תארפור קהרודי.
הערות שוליים

↑  ג'ף בארון, "מדף הספרים האיראני האין-סופי בארצות הברית", 23.4.2010.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263921105171  BIBSYS: 6050155  GND: 4350983-6  ISNI: 0000 0001 0692 1554  LCCN: n82006471  NKC: ko2006325365  NLG: 91384  SUDOC: 228889650  ULAN: 500309510  VIAF: 173787488   WorldCat (עם VIAF): 173787488 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספריות ובנושא איראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המשחקים הפאראלימפיים נאגנו (1998)

| --- | --- |

 עיר מארחת:  נאגנו, יפן
 מדינות משתתפות:  32
 ספורטאים משתתפים:  571
 תחרויות:  122 תחרויות ב-5 ענפים
 טקס הפתיחה:  5 במרץ
 טקס הנעילה:  14 במרץ
 נפתח רשמית על ידי:  נארוהיטו, נסיך יפן
 → לילהאמר 1994 סולט לייק סיטי 2002 ← 
משחקי החורף הפאראלימפיים 1998 הם המשחקים הפאראלימפיים שנערכו בפעם השביעית במתכונת של אולימפיאדת חורף. המשחקים התקיימו בין התאריכים 5 במרץ ל-14 במרץ 1998 בעיר נאגנו שביפן.
במשחקים הפאראלימפיים השתתפו 571 ספורטאים מ-32 מדינות, שהתחרו ביניהם בחמישה מקצועות: סקי אלפיני, הוקי מזחלות, החלקה מהירה במזחלת, ביאתלון וסקי למרחקים.
המשלחת הנורווגית, זכתה שוב במקום הראשון לאחר שזכתה בכמות מדליות הזהב הרבה ביותר עם 18 מדליות זהב ובמקום שלישי בכמות הכללית עם 40 מדליות בסך הכל, אחרי המשלחת הגרמנית שזכתה בכמות המדליות הרבה ביותר עם 44 מדליות ויפן המארחת עם 41 מדליות.
טבלת המדליות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מקום | מדינה | זהב | כסף | ארד | סה"כ |
| 1 | נורווגיה נורווגיה | 18 | 9 | 13 | 40 |
| 2 | גרמניה גרמניה | 14 | 17 | 13 | 44 |
| 3 | ארצות הברית ארצות הברית | 13 | 8 | 13 | 34 |
| 4 | יפן יפן (מארחת) | 12 | 16 | 13 | 41 |
| 5 | רוסיה רוסיה | 12 | 10 | 9 | 31 |
| 6 | שווייץ שווייץ | 10 | 5 | 8 | 23 |
| 7 | ספרד ספרד | 8 | 0 | 0 | 8 |
| 8 | אוסטריה אוסטריה | 7 | 16 | 11 | 34 |
| 9 | פינלנד פינלנד | 7 | 5 | 7 | 19 |
| 10 | צרפת צרפת | 5 | 9 | 8 | 22 |
| 11 | ניו זילנד ניו זילנד | 4 | 1 | 1 | 6 |
| 12 | איטליה איטליה | 3 | 4 | 3 | 10 |
| 13 | צ'כיה צ'כיה | 3 | 3 | 1 | 7 |
| 14 | אוקראינה אוקראינה | 3 | 2 | 4 | 9 |
| 15 | קנדה קנדה | 1 | 9 | 5 | 15 |
| 16 | אוסטרליה אוסטרליה | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 16 | דנמרק דנמרק | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 18 | סלובקיה סלובקיה | 0 | 6 | 4 | 10 |
| 19 | שוודיה שוודיה | 0 | 1 | 5 | 6 |
| 20 | הולנד הולנד | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 21 | פולין פולין | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 22 | ארמניה ארמניה | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 22 | בלארוס בלארוס | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 22 | בולגריה בולגריה | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 22 | אסטוניה אסטוניה | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 22 | הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 22 | איראן איראן | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 22 | קזחסטן קזחסטן | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 22 | קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 22 | סלובקיה סלובקיה | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 22 | דרום אפריקה דרום אפריקה | 0 | 0 | 0 | 0 |
| בסך הכל | בסך הכל | 122 | 122 | 123 | 367 |
ראו גם

אולימפיאדת נאגנו (1998)
הארמודיוס ואריסטוגיטון

העתק רומי של הפסל "קוטלי הטיראנים" המציג את הארמודיוס ואריסטוגיטון
שחזור מודרני של הפסל "קוטלי הטיראנים" מאת אדולף מיכאליס. מוצג בהיכל אוניברסיטת שטרסבורג
הארמודיוס ואריסטוגיטון (ביוונית: Αρμόδιος και Αριστογείτονας) היו שני יוונים בני העיר אתונה, אשר בשנת 514 לפנה"ס רצחו את הטיראן האתונאי היפרכוס, ונהרגו. מעשה זה זיכה אותם בכינוי קוטלי הטיראנים (τυραννοκτόνοι), והם היו לסמל הבולט של הדמוקרטיה האתונאית.
רקע

בשנת 561 לפנה"ס עלה לשלטון באתונה טיראן פייסיסטראטוס. פייסיסטראטוס הודח לאחר שנה אחת, אולם שב ותפס את השלטון בשנת 559 לפנה"ס. הוא גורש שוב בשנת 556 לפנה"ס, וחזר ותפס את השלטון שנתיים לאחר מכן בעזרת צבא מארגוס. פייסיסטראוס נחשב לטיראן אהוד, נאור ומתון. צורת שלטונו מתוארת כשל אזרח יותר משל רודן, כשואפת לשוויון, מטפחת שלום. הוא שמר על חוקי סולון, אף כי בפועל שם את עצמו מעל לחוקים האלה. פייסיסטראטוס נפטר בשנת 527 לפנה"ס, ואת מקומו ירשו בניו היפרכוס והיפיאס. לטענתו של תוקידידס השליט האמיתי בעיר באותה תקופה היה היפיאס, אשר היה גם המבוגר יותר. תוקידידס כותב שהיפיאס היה הפיקח יותר מביניהם וטיפל בענייני המדינה, בעוד היפרכוס היה אוהב תרבות והזמין משוררים ואמנים רבים לעיר.
הרצח

הרודוטוס טוען בחיבורו "היסטוריות", שהארמודיוס ואריסטוגיטון היו שניהם ממוצא זר. כל המקורות מסכימים שהארמודיוס היה הצעיר מבין השניים, וכי הוא היה הארומנוס של אריסטוגיטון. תוקידידס והרודוטוס טוענים שהיפרכוס התאהב בהארמודיוס, אולם הארמודיוס דחה אותו. כנקמה, היפרכוס הזמין את אחותו של הארמודיוס לשאת סל בחג הפאנאתנאיה של שנת 514 לפנה"ס, רק כדי לשלחה בביזיון לאחר מכן בטענה שהיא אינה בתולה. מעשה זה היווה עלבון צורב למשפחת הארמודיוס, אשר החל לתכנן נקמה יחד עם אריסטוגיטון. אריסטו לעומת זאת טוען שהיה זה אחיהם למחצה של היפיאס והיפרכוס, תטלוס, אשר פגע בהארמודיוס. בדיאלוג "היפרכוס", המיוחס לאפלטון אף על פי שככל הנראה לא אפלטון כתב אותו, מובאת גרסה מוזרה למאורע הטוענת שהיפרכוס הסית נגד הארמודיוס ואריסטוגיטון נער שהם חיבבו.
לטענתו של תוקידידס, יעד ההתנקשות היה דווקא היפיאס, ולא היפרכוס. הארמודיוס ואריסטוגיטון תכננו לבצע את הרצח במהלך החג. לטענת תוקידידס הם בחרו בתאריך זה משום שהיה זה היום היחיד בשנה שבו הייתה מותרת נשיאת סכין בפומבי. אריסטו לעומת זאת טוען שבאותה תקופה עדיין הייתה אסורה נשיאת סכין בחג, והיא הותרה רק מאוחר יותר. כך או כך, השניים ארבו להיפיאס בעת ששהה מחוץ לעיר ותכנן את החג. אולם לפתע ראו את אחד מהקושרים משוחח בידידות עם היפיאס, ועל כן סברו שסודם התגלה. זועמים, הם רצו אל תוך העיר, ורצחו את היפרכוס בעת שארגן את תהלוכת החג ליד הלאוקוריון (מקדש מפורסם לרגליי האקרופוליס). לאחר שהמעשה בוצע, שומריו של היפרכוס הרגו את הארמודיוס במקום ואילו אריסטוגיטון נאסר על ידי היפיאס. אריסטוגיטון עונה בידי היפיאס כדי לסחוט ממנו שמות של קושרים נוספים. אריסטו מספר שאריסטוגיטון שרצה להיגאל מייסוריו הצליח לגרום להיפיאס ללחוץ את ידו, ואז לעג לו על כך שהוא לוחץ את ידי רוצח אחיו. היפיאס נתקף זעם ודקר אותו למוות.
סופרים יוונים אחרים מספרים על הנערה ליאינה (Λέαινα) אשר הייתה מאוהבת באריסטוגיטון, והיפיאס עינה אותה כדי להוציא ממנה שמות של קושרים נוספים. ליאינה חששה שתפלוט בטעות מידע, ועל כן נשכה את לשונה כה חזק עד שזו נחתכה. האתונאים הקימו לזכרה פסל של לביאה חסרת לשון.
אחרית דבר

הארמודיוס ואריסטוגיטון נקברו בבית הקברות של גיבורי אתונה ליד האקדמיה האפלטונית. לאחר רצח אחיו הפך היפיאס לחשדן ואכזרי. הוא חדל לתת אמון באיש, והכין לעצמו מקומות מחבוא. הוא הוציא להורג רבים שנחשדו בשותפות לקשר, והגלה רבים. אולם קבוצת אריסטוקרטים תחת הנהגתו של קלייסתנס, ממשפחת האלקמיונידים. התקוממה נגד שלטונו, המרד נכשל כיוון שהמורדים לא קיבלו את התמיכה שציפו לה, והם נמלטו ויצאו לגלות. מאוחר יותר חזרו הגולים, ובעזרתו של קלאומנס הראשון מלך ספרטה אילצו את היפיאס לצאת לגלות.
הנצחה

חרף העובדה שהרצח נבע יותר ממניעים אישיים של נקמה וכבוד, הארמודיוס ואריסטוגיטון הפכו לסמל של הדמוקרטיה האתונאית והשחרור מרודנים. הם כונו "קוטלי הטיראנים" (τυραννοκτόνοι, tyrannoktonoi), חרף העובדה שכאמור לעיל, היפרכוס היה דווקא הפחות משמעותי מבין שני הטיראנים ששלטו אז באתונה. הנואם בן המאה ה-4 לפנה"ס אייסכינס כותב כי "כאשר אנו שומעים אנשים משבחים את מה שהם עשו אנו מרגישים שמילים אינן מספיקות כדי להספיד את מעשיהם". ידוע שהיו לשניהם צאצאים, אשר נהנו מזכויות מיוחדות באתונה. זכויות אלו היו תורשתיות, ואפשרו להם בין היתר לקבל ארוחות חינם על חשבון הציבור (sitesis), פטור מחובות דתיים מסוימים (ateleia), ומושבים שמורים מראש בשורה הראשונה בתיאטרון (proedria). בשנת 354 לפנה"ס הציע הנואם לפטינס להעביר חוק באתונה אשר יחייב את כל האזרחים בהשתתפות בחגי המדינה, והצהיר מפורשות שהיוצאים מן הכלל יהיו צאצאי הארמודיוס ואריסטוגיטון. כמו כן נוסח באתונה חוק האוסר לדבר סרה בזכרם של הארמודיוס ואריסטוגיטון.
בשנת 509 לפנה"ס בנה הפסל האתונאי אנטנור פסל בדמותם של הארמודיוס ואריסטוגיטון אשר נקרא "קוטלי הטיראנים". הפסל הוצב באגורה באתונה, והיה בכך לאנדרטה הראשונה שהוצבה שם. בשנת 480 לפנה"ס במהלך מלחמת פרס–יוון כבשו הפרסים את אתונה, ולקחו את הפסל אתם. הפסל נלקח לאוצר המלך הפרסי בשושן. בשנת 447 לפנה"ס הזמינו האתונאים פסל משוחזר מהפסלים קריטיוס ונסיוטס, אשר הוצב במקום שבו היה הפסל הקודם. הפסל המקורי הוחזר לאתונה בתאריך לא ברור. אריאנוס טוען שאלכסנדר הגדול החזיר אותו, בעוד ולריוס מקסימוס טוען שהיה זה סלאוקוס הראשון, ופאוסניאס טוען שהיה זה אנטיוכוס מלך האימפריה הסלאוקית, אם כי לא ברור לאיזה מבין 13 המלכים הסלאוקים אשר נקראו אנטיוכוס הוא מתכוון. ויליאם סמית סבור שגרסתו של אריאנוס אמינה יותר. כך או כך, האתונאים המשיכו להשתמש בשחזור והפסל המקורי אבד. העתק רומי של הפסל מוצג במוזיאון הארכאולוגי של נאפולי, איטליה.
אצל אתנאיוס שרד המנון עתיק שנכתב על הארמודיוס ואריסטוגיטון. ההמנון נכתב בסוף המאה ה-6 לפנה"ס, ומיוחס למשורר בשם קאליסטראטוס (Callistratus) אשר לא ידוע על יצירות נוספות שלו. להלן הקטע המפורסם יותר בהמנון בתרגום דבורה גילולה:
אשא חרבי בעלי הדס, כמו הארמודיוס ואריסטוגיטון בשעה שרצחו את הטיראן והפכו את אתונה לאיסונמית [חופשית]
אוריאל שלח (תחת שם העט יונתן רטוש) תרגם את הקטע בצורה חופשית יותר כחלק מתרגומו לספר "הספרטאי" מאת קרולין דל סנידקר. הקטע מופיע בחלונית בצד.
לקריאה נוספת

משה עמית, תולדות יוון הקלאסית, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1984. (הספר בקטלוג ULI)
מיכאל אבי יונה, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, 2004.
דוד אשרי, קניין לדורות: היסטוריונים יוונים וכתיבת היסטוריה ביוון וברומא, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2004.
הרודוטוס, היסטוריה. תרגמו וכתבו מבואות בנימין שימרון ורחל צלניק-אברמוביץ. פפירוס - בית ההוצאה של אוניברסיטת תל אביב, 1998.
כתבי הירודוטוס. מתורגמים מיוונית עם מבוא והערות מאת ד"ר אלכסנדר שור. 2 כרכים. ירושלים, הוצאת ראובן מס, תרצ"ה-1945. העתק דיגיטלי באתר "דעת".
תוקידידס, תולדות מלחמת פילופוניס. תרגם מיוונית והוסיף הערות א"א הלוי. הקדים מבוא א' פוקס. מוסד ביאליק, תשי"ט.
אריסטו, מדינת האתונאים. תרגם מיוונית, הקדים מבוא והוסיף הערות דוד אשרי. תרגם את קטעי הפיוט אביב מלצר. הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשכ"ז.
Smith, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, "Harmo'dius", 1873
הערות שוליים

↑  תוקידידס, ספר שישי, 55.
↑  הרודוטוס, ספר חמישי, 55.
↑  היפרכוס, 229d.
↑  תוקידידס, ספר שישי, 56.
↑  אריסטו, "מדינת האתונאים", ספר שבעה עשר, 18.
↑  השם ליאינה משמעותו לביאה
↑  פליניוס הזקן, "תולדות הטבע", ספר שביעי, 23.
↑  פאוסניאס, "תיאורה של יוון", ספר ראשון, 29.
↑  עמית, עמ' 190.
↑  תרגום מלא לאנגלית של ההמנון מאת אדגר אלן פו
1 2 3  Smith, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, "Harmo'dius", 1873
↑  אייסכינס, "נגד טימארכוס", 1, 140.
↑  איסאוס, Dicaeogenes, 5, 47.
↑  דמוסתנס, "נגד לפטינס", 20,29. אזכורים לכך מופיעים בעוד הרבה מקומות בנאומו של דמוסתנס נגד הצעת החוק של לפטינס.
↑  היפרידס, "נגד פיליפידס", 2, 3.
↑  אריסטו, "רטוריקה", ספר ראשון, 9, 38.
↑  אבי יונה, עמ' 77.
↑  אריאנוס, "אנבסיס", ספר שלישי, 16.
↑  ולריוס מקסימוס, ספר שני, 10.
↑  פאוסניאס, "תיאורה של יוון", ספר ראשון, 8, 5.
↑  אתנאיוס, "משתה החכמים", ספר חמישה עשר, 695.
↑  דוד אשרי, קניין לדורות: היסטוריונים יוונים וכתיבת היסטוריה ביוון וברומא, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2004. עמ' 191.
↑  יש גרסאות "את הטיראן היפרכוס"
↑  קרולין דל סנידקר, הספרטאי, הוצת הספרים מרדכי ניומן, תשי"א. עמ' 19-20.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RERO: 02-A009996086  VIAF: 668159234786003372758   WorldCat (עם VIAF): 668159234786003372758