סיביו (מחוז)
היסטוריה

חפירות ארכאולוגיות ביישוב רקוביצה מצאו גרזן מאבן צור ("סילקס") מתרבות אבני האדמה. נמצאו שרידים מהתקופות הפרהיסטוריות הבאות – נאוליתית, תקופת הברונזה והברזל. נתגלו בין היתר שרידים מתרבות הדאקים., למשל במדיאש, בואיצה וסלימניק, כמו כן ביישוב ביירטן נמצאו שרידי תרבות רומית
התיעוד ההיסטורי הראשון של המחוז נכתב ב-1191.
מדובר במסמך חתום על ידי האפיפיור צלסטינוס השלישי שהעניק אוטונומיה לאזור הכנסייתי הקרוי הפרפוזיטורה של ציבינום (סיביו בלטינית) – Praepositura Cibiniensis או Scibiensis, החלטה שעודדה את התפתחות האזור כמרכז דת
בהתחלת המאה ה-12 אחרי שילוב טרנסילבניה בממלכת הונגריה, התחליו מלכי הונגריה ליישב את האזור בגרמנים שנודעו כ"סקסונים טרנסילבנים". ב-1366 צוין לראשונה השם הגרמני של העיר סיביו "הרמנשטאט" Hermannstadt. הוזכרו בתעודות מן המאות מאה-ה-13-14 עוד יישובים כגון ביירטן, אגניטה, באזנה או אווריג. לצד הסקסונים, חיו באזור גם רומנים וסקלרים דוברי הונגרית.
אזורי החיץ חבל פגראש וחבל אלמאש המאוכלסים במידה רבה ברומנים השתייכו תקופות ארוכות לנסיכות ולאכיה השכנה.
ב-1486 הפכה העיר סיביו לבירת "האוניברסיטס הסקסונית" – Universitas Saxonum – שהיה שם הארגון המדיני של הסקסונים הטרנסילבנים. במאה ה-16 רוב רובה של האוכלוסייה הסקסונית טרנסילבנית אימצה את הרפורמציה בצורתה הלורתרנית ("אוונגלית"). ב-1572 עבר המושב הראשי של הכנסייה האוונגלית בטרנסילבניה ליישוב ביירטן (בגרמנית:בירטהלם), משם הועבר בחזרה לסיביו רק ב-1867.
בביירטן וביישובים אחרים הקימו הסקסונים מצודות וכנסיות מבוצרות, לצורך הגנה. בכפר קרצה ישנם שרידי מצודה מרשימה.
בשנת 1600 כבש הצבא של השליט הוולאכי מיכאי האמיץ את טרנסילבניה ולזמן קצר טרנסילבניה, ואלכיה ומולדובה היו בשליטתו המאחדת. הוא ניהל באזור קרבות קשים בטורנו רושו, טלמצ'ו ושלימבר.
ב-250 השנים הבאות המשיך שטח המחוז סיביו להיות אזור חשוב של טרנסילבניה.
האזור היה אחד ממוקדיה החשובים של מהפכת 1848 בטרנסילבניה. באותה שנה קם בעיר סיביו "ועד הפיוס" שבו השתתפו מנהיגי הרומנים כמו אברם ינקו, סימיון ברנוציו, אקסנטה סוור ואחרים. ב-1863 תחת השלטון האוסטרי התכנסה בסיביו הדיאטה של טרנסילבניה בהשתתפות 58 נציגים רומנים, 56 נציגים הונגרים וסקלרים ו-44 נציגים סקסונים טרנסילבנים ואישרו מספר שינויים כלכליים וחוק לגבי השוואת זכויות בין הרומנים לסקלרים והסקסונים. במאה ה-19 איכר רומני בשם "באדיה קרצן" מן הכפר קרצישוארה הלך ברגל לרומא כדי להתוודע במו עיניו לעדויות למוצאם הרומאי של הרומנים.
בשנים 1861–1918 האזור ידע פעילות אינטנסיבית, כולל תרבותית, של האוכלוסייה הרומנית במטרה להשיג אמנציפציה. עם פעיליה נמנה ג'ורג'ה באריציו שהוציא לאור כתבי עת בשפה הרומנית.
ב-1867 במסגרת הדואליזם האוסטרו-הונגרי, שויך האזור לממלכת הונגריה כחלק מאוסטרו-הונגריה .
בשלהי המאה ה-19 ובהתחלת המאה ה-20 חלה האצה בהתפתחות הכלכלית של מחוז סיביו . ב-1871 הקימו גם הרומנים בסיביו את "בנק אלבינה", הבנק הרומני הגדול באותה תקופה. ב-1876 כמחוז של הונגריה הוקם מחוז או רוזנות סיביו .
אחרי תבוסת אוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה ב-1 בדצמבר 1918 כינסו הרומנים אספה ענקית בעיר אלבה יוליה, שבה השתתפו גם שמונת אלפים רומנים מאזור סיביו. הם הכריזו על איחודם עם ממלכת רומניה.
ב-1920 נחתם חוזה טריאנון שלפיו אושרה העברת המחוז לממלכת רומניה, יחד עם כל טרנסילבניה. ב-1925 הוקם המחוז הרומני סיביו.
ב-1950 בחלק הראשון של השלטון הקומוניסטי ברומניה נכלל המחוז בתוך מה שנקרא האזור סיביו (1952-1950) ואחר כך בין 1952–1968 באזור סטלין (מהמשך אזור בראשוב).
החל מ-1968 בימי שלטונו של צ'אושסקו הוקם מחדש המחוז סיביו הכולל חלק גדול מהמחוז סיביו ההיסטורי, להוציא את סבש הסקסונית שעבר עם כמה יישובים למחוז אלבה. במחצית השנייה של ימי המשטר הקומוניסטי ואחרי נפילתו רוב האוכלוסייה הסקסונית הטרנסילבנית היגרה למולדת ההיסטורית, מערב גרמניה.
אחרי שנת 2000 התפתחה העיר סיביו וסביבתה כאזור תיירות.