stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויל סולאס

| --- | --- |
 שם ספר:  "פרסי ג'קסון והאולימפיים","גיבורי האולימפוס", "גורלו של אפולו" ו"השמש והכוכב״
 יוצרים:  ריק ריירדן, מארק אושירו
 מידע
 כינויים:  בן אפולו, מנורת לילה. בן זוג זוהר בחושך, שמש, מנורת לילה ודובון אכפת-לי (ניקו די אנג'לו) השמש שלי (בוב)
 סטטוס:  חי
 גיל:  16
 תאריך לידה:  23 באוגוסט
 מקום לידה:  אוסטין, טקסס
 גזע:  אל למחצה (חצויי)
 מין:  זכר
 שיוך:  מחנה החצויים
 כוחות:  ריפוי, לזהור, שריקה על קולית
 כלי נשק:  ריפויי, לזהור, בניגוד לשאר ילדי אפולו, וויל לא משתמש בחץ וקשת, ככתוב בדם האולימפוס "למעשה, הלוואי שהייתה לי מתת כלשהי מהמתות של אפולו." הוא השפיל מבטו ממורמר אל ידיו. "למרבה הצער, אני רק מרפא."(אחר כך, בגורלו של אפולו החמישי, וויל מגלה על עצמו שהוא גם יכול לזהור.)
 אזרחות:  ארצות הברית 
 דמויות קשורות
 משפחה:  אפולו, אל הרפואה, השירה והשמש (אבא) נעמי סולאס (אמא) מייקל יו אוסטין לייק קיילה נולס (חצי אחים, ילדי אפולו) ניקו די אנג'לו (בן זוג)
 חברים:  ניקו די אנג'לו (בן זוג), ביתן אפולו, הסאטיר המאמן הדג', בוב, בוב הקטן.
 אויבים:  קרונוס, גאיה טרטרוס, ניקס
 
וויליאם (וויל) אנדרו סולאס (באנגלית: Will Solace) הוא דמות בדיונית שיצר הסופר ריק ריירדן והוא מופיע בסדרת הספרים "פרסי ג'קסון והאולימפיים","גיבורי האולימפוס", "גורלו של אפולו" ו"השמש והכוכב" מאת ריק ריירדן. ההופעה הראשונה שלו הייתה בספר "פרסי ג'קסון ותקוות האולימפוס", כשהוא נלחם בקרב על מנהטן ועזר לרפא פצועים.
וויל הוא הבן של אפולו, אל הרפואה, השמש והנגינה. ההורה האנושי שלו היא נעמי סולאס, זמרת קאנטרי. ויל הוא חצוי, חצי אל יווני, וחצי אדם.
יש לו כישרון לרפא אנשים, והגוף שלו יכול לזהור בנוסף יש לו שריקה על קולית שאיתה הוא מנע קרב בין היוונים לרומים.
וויל הוא בן 16 והוא ירש את תואר המדריך הראשי של ביתן אפולו, שהמדריך הקודם, מייקל יו, מת בקרב על מנהטן, שהתרחש בספר החמישי בסדרת הספרים "פרסי ג'קסון והאולימפיים"(תקוות האולימפוס).
הוא בזוגיות עם ניקו די אנג'לו, בן האדס.
ביוגרפיה דמיונית

וויל הופיע לראשונה בספר פרסי ג'קסון ותקוות האולימפוס ונלחם בקרב על מנהטן ונאמר שאף על פי שהוא לא נלחם הוא היה מרפא מעולה. לאחר שמייקל יו מת, ויל תפס את מקומו בתור ראש ביתן אפולו.
בספר הגיבור האבוד, וויל משאיל לאנבת' ובוץ' את המרכבה המעופפת של ביתן אפולו, ומאוד התעצבן עליהם שהם החזירו את המרכבה הרוסה. הוא עשה לליאו סיור במחנה לאחר שהפייסטוס הכיר בו, וסיפר לו על פרסי ג'קסון וצ'ארלס בקנדורף, לפני שהוא השאיר את ליאו עם חבריו לביתן תשע.
בספר דם האולימפוס, יחד עם לו אלן, בת הקטה, וססיל, בן הרמס, הוא עזר לניקו לחבל במחנה הרומאים. נאמר שהוא היה המיילד שיילד את הבן של המאמן הדג', וזאת הסיבה שהוא רצה להצטרף למשימה. במהלך המשימה שלהם וויל וניקו מתווכחים על כוחות השאול של ניקו משום שוויל מסרב שניקו ישתמש בכוחות שלו.
לאחר שהסתיימה המלחמה, וויל כעס על ניקו כי הוא לא ביקר אותו ועזר לו לטפל בפצועים מהמלחמה או אפילו להגיד "שלום". וככה התחיל רשמית השיפ סולאנג'לו, בין וויל וניקו.
בספר האורקל הנסתר, וויל עזר לאפולו להתאושש אחרי שהגיע למחנה. הוא הלך עם אפולו לבית הגדול, שם הם פגשו את ניקו והוא מציג את ניקו בתור בן זוגו. הוא היה בן הזוג של ניקו במירוץ בשלוש רגליים, ולאחר מכן הוא עזר בטיפול בחצויים שנפצעו בתחרות. בזמן ההתקפה על המחנה, וויל וניקו לקחו מרכבה ונתנו לאפולו, קיילה ואוסטין להשתמש בה בשביל להציל את המחנה.
נאמר שוויל לא כשרוני במוזיקה ובלחימה כמו שאר אחיו, אבל הוא מרפא מצוין. בנוסף, נאמר שוויל יכול לשרוק בעוצמה כזאת שתשאיר את כל מי ששומע אותו מבולבל והוא יכול לזהור בחושך.
מראה ואישיות

וויל מתואר כבעל שיער בלונדיני ועיניים כחולות.
הוא חייכן ואמיץ, עוזר לחבריו ויש לו רעיונות חכמים. וויל הוא ביסקסואל.
כוחות

וויל לא טוב בלחימה, אבל הוא ממש טוב בריפוי. הוא יכול לשרוק בעוצמה חזקה ביותר, והוא יכול גם לזהור בחושך.
כלי הנשק שלו הוא ריפויי, זהירה כמו השמש באור חזק ושריקה על קולית. בניגוד לרוב ילדי אפולו, וויל לא משתמש בחץ וקשת, כי אין לו את המתת הזאת מאפולו.
קוקס

ערך זה עוסק בעיר באלבניה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
סמל קוקססמל קוקס
מגדל תצפית בקוקס
מגדל תצפית בקוקס
 מדינה:  אלבניה אלבניה
 מחוז:  מחוז קוקס
 נפה:  נפת קוקס
 גובה:  355 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  15,643 (2023)
 קואורדינטות:  42°04′39″N 20°24′59″E﻿ / ﻿42.0775°N 20.4165°E﻿ / 42.0775; 20.4165
 אזור זמן:  UTC +1
 https://kukesi.gov.al/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אלבניה מוגדלת) טירנה בראט שקודרה דורס הים היוני הים האדריאטי יוון מקדוניה הצפונית  קוסובו מונטנגרוקוקס(למפת אלבניה רגילה) טירנה בראט שקודרה דורס הים היוני הים האדריאטי יוון מקדוניה הצפונית  קוסובו מונטנגרוקוקס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
קוקס (באלבנית: Kukës) היא עיר בצפון-מזרח אלבניה, בירתם של מחוז קוקס ונפת קוקס. היא שוכנת בסמוך למפגש הנהרות הדרין הלבן והדרין השחור, המתמזגים לנהר דרין. בשנת 2023 התגוררו בה 15,643 אלף תושבים.
היסטוריה

ממצאים מעידים על קיומו של יישוב בשם קוקופיץ (Kukufic) באזור בו שוכנת כיום קוקס בשנת 1571. באותה העת היו בו 12 בתים, וב-1610 עלה מספרם לכ-50. הוא ננטש לקראת סוף המאה ה-17, וב-1869 הוקמה העיר מחדש, בשם קוקוסה (Kukusa). במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, השנייה ומלחמת העולם הראשונה החליף האזור ידיים, והיה לסירוגין בשליטתן של בולגריה, סרביה והאימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר הקמתה של אלבניה, נכללה בריבונותה.
במהלך שנות ה-20 וה-30 התפתחה העיר במהירות. ב-1923 התגוררו בה כ-180 תושבים, וב-1938 עמד מספרם על כ-1,800. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה, כאלבניה כולה, בידי איטליה, והיא שוחררה בידי הפרטיזנים ב-18 בנובמבר 1944. מבחינה היסטורית, הייתה העיר לאורך השנים קשורה יותר לפריזרן שבקוסובו, המרוחקת ממנה כ-15 ק"מ, אך לאחר ניתוק היחסים בין אלבניה לבין יוגוסלביה בסוף שנות ה-40, ניתק הקשר בין הערים.
בשנת 1962 החליטה ממשלת אלבניה על הקמת סכר על נהר דרין, לשם הפקת אנרגיה הידרואלקטרית. הקמת הסכר הייתה כרוכה בהצפת האזור בו שכנה העיר, ולכן היא פונתה בהדרגה מיושביה, ובמקומה הוקמה עיר חדשה, קוקס. אכלוסה של העיר החדשה החל ב-1965, וב-1970 כבר התגוררו בה כ-6,000 תושבים. ב-1978 הושלמה הקמת הסכר, והעיר הישנה הוצפה במימי אגם פיירזה שנוצר כתוצאה מהקמת הסכר.
במהלך מלחמת קוסובו קלטה העיר כ-450 אלף פליטים מקוסובו הסמוכה. בשנת 2000 הוצעה מועמדותה של העיר לקבלת פרס נובל לשלום. הייתה זו הפעם היחידה בהיסטוריה בה הוצגה מועמדות של עיר לפרס.
תחבורה

הכביש המחבר בין קוקס לבין הערים שממערב לה, שקודרה ולז'ה הוא כביש מיושן ומפותל, והנסיעה לאורכו נמשכת שעות. כתוצאה מכך, העיר מבודדת יחסית מיתר חלקי אלבניה. בשנת 2006 הוחל בסלילת כביש מהיר לדורס, שעתיד לצמצם את משך הנסיעה לעיר. בנוסף, בסמוך לעיר נחנך בשנת 2009 נמל התעופה שייח זיאד, שהוקם במימון איחוד האמירויות הערביות.
ערים תאומות

מקדוניה הצפונית טטובו, מקדוניה הצפונית
שכונה ד' (באר שבע)

| --- | --- |

בניין הפירמידה ברחוב אברהם אבינו
 מידע
 עיר:  באר שבע
 תאריך ייסוד:  שנות החמישים
 קואורדינטות:  31°15′52″N 34°47′44″E﻿ / ﻿31.264472222222°N 34.795444444444°E﻿ / 31.264472222222; 34.795444444444
 שכונות נוספות בבאר שבע
  (למפת באר שבע מוגדלת) שכונה ד'(למפת באר שבע רגילה) שכונה ד'(למפת צפון הנגב רגילה) שכונה ד'(למפת צפון הנגב מוגדלת) שכונה ד'
 
צילום אוויר של השכונה
שכונה ד' היא שכונה בבאר שבע, הנמצאת מצפון לשכונות ג' וב' מזרחית לשכונה ו' ודרום-מערבית לשכונת רמות. בהיותה שכונה גדולה מאוד, נחלקת שכונה ד' לשלושה אזורים: ד' דרום, ד' צפון, וד' מזרח (ו' הישנה).
השכונה הוקמה בשנות החמישים כשיכון שיושב על ידי עולים חדשים, בעיקר מארצות האסלאם וניצולי השואה מאירופה. בשכונה היו גם רחובות שבהם גרו משפחות בנות המעמד הבינוני, כגון אזור רחוב עוזיהו המלך ורחוב שלמה המלך. השכונה נבנתה במודל של עיר גנים.
בשנות השבעים קלטה השכונה עלייה גדולה מרוסיה ומגאורגיה, בשנות התשעים קלטה עולים רבים מברית המועצות לשעבר ובשנות האלפיים קלטה אוכלוסייה של ערבים תושבי הרשות הפלסטינית ששיתפו פעולה עם כוחות הביטחון הישראליים.
עד שנות ה-70, כשנסללה הכניסה החדשה לבאר שבע מכיוון צפון, הייתה השכונה בשולי העיר.
עם השנים נוצרה לשכונה הוותיקה תדמית שלילית, ושם השכונה הפך לשם נרדף לעוני ולפשע. הסיבה המרכזית לכך היא העובדה שבמשך השנים קלטה השכונה עולים רבים מרקע סוציו-אקונומי נמוך, שחלקם הידרדרו לפשיעה ולהתמכרות לסמים.
סוג הבניינים הנפוץ בשכונה הוא שיכוני ה"בלוק" - ביניינים שהוקמו בשכונות מצוקה רבות בישראל של שנות החמישים ושנות השישים ובהם ארבע קומות ושלוש עד שש כניסות לחדרי מדרגות. הדירות בשיכונים אלה הן בעיקר דירות של שני חדרים או שלושה. סוג שיכונים נפוץ אחר בשכונה הוא שיכון שטיח - מעין קוטג' טורי חד קומתי קטן, עם גינה קטנה מאוד, המוקפת חומה.
בשכונה נמצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מאז הקמתה בשנות ה-70, החלו לדור בשכונה סטודנטים, המהווים אוכלוסייה חזקה ומושכים עסקים ואירועי תרבות. עם זאת חלקים אחרים של השכונה (בעיקר צפונה) המשיכו להוות מוקדי עוני ופשיעה, וחלק גדול מבתי צפון השכונה מושכרים בדמי מפתח.
בשכונה נמצאים מספר מתנ"סים, קופות חולים, בתי ספר יסודיים ועל יסודיים, מעונות סטודנטים, שני מרכזי קניות ("אורן" ו"גילת") ומרכז ספורט. בשוליה הצפוניים של השכונה שוכנת ישיבת בני עקיבא אהל שלמה ובסמוך לה מבנה המועצה הדתית.
עם יוצאי השכונה נמנים בין היתר השר סילבן שלום, הזמר-יוצר עמיר בניון, הבמאית מורן איפרגן, רונית אלקבץ וחנה אזולאי-הספרי, הבמאי שלומי אלקבץ, הזמרת זהבה בן, איש הטלוויזיה צביקה הדר, ההיסטוריון אבנר בן-זקן, העיתונאי דני קושמרו ומרגל הגרעין מרדכי ואנונו.
תושבי השכונה הקימו את עמותת תור המדבר שפועלת לפיתוח החברה ופעילותה התרחבה עם הזמן לכל הנגב.
נכון ל-2012 התגוררו בשכונה 17,800 תושבים.
ד' דרום

שכונה ד' דרום נהנית מסמיכות לאוניברסיטה ולבית החולים סורוקה. על דרך הכניסה אל באר שבע, מכיוון צפון, מצויות תחנות אוטובוס הקרובות לשני מוסדות אלו ומיקומן נותן מנוף כלכלי לשכונה.
בשכונה נמצאים מספר מתנ"סים, קופות חולים, בתי ספר יסודיים ועל יסודיים, מעונות סטודנטים ("מעונות ד'), שני מרכזי קניות ("אורן" ו"גילת") ומרכז ספורט. בשכונה (רחוב אברהם אבינו 33) מצוי גם אחד מסמליה של האדריכלות הישראלית של סוף שנות השישים "בית הפירמידה" (ראו סקירה אדריכלית מלווה בתמונות על בית הפירמידה.) שתוכנן על ידי האדריכלים משה לופנפלד וגיורא גמרמן לאחר שזכו בתחרות לתכנון מבנה מגורים המתאים לאקלים המדברי. בניין מפורסם נוסף שמצוי בשכונה הוא מרכז הנגב, שתוכנן על ידי האדריכל רם כרמי.
במשולש הרחובות יהודה הלוי, שמעון בר-גיורא ורבי עקיבא, במערב השכונה, נמצאת מחצבה ישנה, ממנה כרה השלטון העות'מאני אבנים לבניית העיר העתיקה של באר שבע. במחצבה זו ניתן לראות את שכבות הסלעים שהושקעו בקניון באר שבע-עזה.
בשכונה נמצא פארק המכתש הגדול שנפתח ב-2023 ומציג את ההיסטוריה של המחצבה שפעלה בתקופה העות'מאנית.
ד' מזרח / ו' הישנה

החלק המזרחי של השכונה שנבנה מספר שנים לאחר שאר השכונה, נבנה בצורה מתוכננת מבחינת בינוי וכבישי גישה. חלק מהבניינים בשכונה הם "בלוקים" (מבנים ארוכים, בני ארבע קומות, עם דירות קטנות וכמה כניסות לכמה חדרי מדרגות), חלק בניינים של ארבע קומות עם כניסה אחת וחלק הם שיכוני שטיח.
בתחילה נקרא אזור זה "שכונת כיסלב" אך התושבים שהורגלו בשמות השכונות על פי סדר האלפבית החלו לקרוא לאזור החדש "שכונה ו'", אף שמצד הממשל אזור זה נחשב לחלק מ-ד'. לאחר כמה שנים הוקמה ממערב לשכונה ד' שכונה נוספת שעל פי העירייה נקראת "שכונה ו'", אך התושבים שהורגלו בשכונה ו' אחרת החלו לקרוא לשכונה זו "ו' החדשה" ולד' מזרח "ו' הישנה".
חלק זה של השכונה תחום בין שדרות רגר, פסי הרכבת וקמפוס האוניברסיטה והוא מכיל יותר סטודנטים בשכירות ומקומות בילוי (בתי קפה, מסעדות, מזנונים) מאשר חלקיה האחרים של השכונה.
ד' צפון

החלק הצפוני של השכונה נבנה מאוחר יותר משאר השכונה. בין חלק זה של השכונה לד' דרום מפריד גן שני אליהו (המכונה לרוב "פארק ד'"), שהוא הפארק הגדול ביותר בתוך באר שבע. בקצה השכונה נמצא בית החולים הפסיכיאטרי של באר שבע, ולידו מרכז קליטה. סמוך לקצה השכונה (אבל כבר בשטחן של שכונה ו' ושכונת נווה מנחם) נמצאים קמפוס מכללת קיי, אולם הקונכייה ואצטדיון טרנר.
הערות שוליים

↑  סתיו ליבנה ורותם שרון, מי את שכונה ד, באתר באר שבע נט, ‏7 בדצמבר 2021
↑  עדינה חכם, חשיפה לדרום: ביקור בשכונה ד' בבאר שבע, באתר ynet, 17 במאי 2012
↑  סקירה אדריכלית מלווה בתמונות על בית הפירמידה, באתר "חלון אחורי", 12 בדצמבר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012337570205171 
"המכתש" - המחצבה הטורקית הנטושה, שכונה ד' דרום
"בלוק" דיור עם מסעדות בקומה הראשונה, רחוב רינגלבלום, ד' מזרח
פונקציית רמפה

פונקציית רמפה עם שיפוע 1 לכל x>0.
פונקציית רמפה או פונקציית כבשׁ היא פונקציה ממשית,  f:\mathbb {R} \to \mathbb {R} , שהגרף שלה נראה כמו רמפה.
לפונקציה שימושים רבים במתמטיקה, סטטיסטיקה ובינה מלאכותית.
כמו פונקציית מדרגה, עיקר השימוש בפונקציה זאת הוא להגדרת פונקציות אחרות בתחומים מסוימים בעזרת כפל בפונקציית הרמפה.
הגדרת הפונקציה

פונקציית רמפה היא כל פונקציה בעלת שיפוע חיובי קבוע.
את הפונקציה ניתן להגדיר בעזרת כמה דרכים. להלן חלק מהדרכים להגדיר פונקציית רמפה עם שיפוע 1 לכל  x>0.
הגדרה בעזרת פונקציה מוגדרת למקוטעין:  R(x):={\begin{cases}x&:x\geq 0\\0&:x<0\end{cases}}
הגדרה בעזרת פונקציית המקסימום:  R(x):=\max(x,0)
הגדרה בעזרת ערך מוחלט:  R(x):={\frac {x+|x|}{2}}
עבור שיפוע  a כלשהו ו- x>b כלשהו, פונקציית הרמפה תוגדר כך:  R(x)=\max(ax,b)={\frac {ax+b+|ax-b|}{2}}
הגדרה בעזרת פונקציית מדרגה:  R(x)=xH(x). עבור שיפוע  a כלשהו ו- x>b כלשהו, פונקציית הרמפה תוגדר כך:  R(x)=axH(x+b).
הגדרה בעזרת אינטגרל לא אמיתי על פונקציית המדרגה:
מאפייני הפונקציה

נגזרת פונקציית הרמפה היא פונקציית מדרגה.
הנגזרת השנייה של פונקציית רמפה היא פונקציית דלתא של דיראק.
התמרת לפלס של פונקציית הרמפה:
מוקשים באנגולה

בעקבות סכסוכים צבאיים שנמשכו יותר מ-40 שנה, בכללם מלחמת העצמאות של אנגולה (אנ') (1961–1974) ומלחמת האזרחים באנגולה (1975–2002), נוצרה באנגולה בעיית מוקשים, שמהווים סכנה לבריאותם ולחייהם של בני אדם ובעלי חיים עד היום וכן מהווים מטרד סביבתי שמונע פיתוח חקלאות ובנייה ואת חופש התנועה של אזרחי המדינה, במיוחד באזורים כפריים. סקר של ממשלת אנגולה שנערך בשנת 2014 מצאו שכ-88,000 אנשים חיים באנגולה עם פציעות שקשורות למוקשים הפזורים במדינה, אך ארגונים בין-לאומיים העריכו שהמספר האמיתי של הנפגעים עשוי להיות גבוה בהרבה.
אנגולה חתמה בשנת 1997 ואשררה בשנת 2002 את אמנת אוטווה, שאוסרת על שימוש במוקשים נגד אדם, אגירתם וייצורם, ומחייבת את פינויים והשמדתם. היות שהצדדים הלוחמים לא השאירו אחריהם מפות של שדות המוקדים שהניחו, קשה להעריך בדיוק את תפוצת המוקשים במדינה. מאמצים בין-לאומיים לפינוי מוקשים, שכוללים שיתוף פעולה בין מדינות ממנות ולארגונים לא-ממשלתיים, התמשכו מאז 1994 באיטיות. דו"ח מ-2017 של הקמפיין לעולם חופשי ממוקשים עד שנת 2025 התייחס לאנגולה כ"אייקון של האמנה", אך העיר שהמאמצים לפינוי מוקשים במדינה דעכו והמימון ירד בכ-90% בעשור שקדם לדו"ח. עם זאת, המאמצים הואצו בשנים מייד לאחר יציאת הדו"ח. על פי נתונים של ארגון Mines Advisory Group‏ (MAG), ב-2023 עדיין קיימים במדינה יותר מ-1,100 אזורים שידועים או חשודים כשדות מוקשים, המשתרעים על שטח כ-73 קמ"ר ומכילים מיליוני מוקשים. חלק ניכר מהמאצים מושקע בעריכת סקרים, שמצד אחד עוזרים באיתור שדות מוקשים ופינויים, ומצד שני מסייעים להסרה של אזורים מרשימת האזורים החשודים כשדות מוקשים, על פי דיווחים שבעבר היו לעיתים קרובות מוגזמים. על פי דו"ח של ארגון Mines Action Review משנת 2022, בשנים 2017–2020 "שוחררו" 150 קמ"ר מרשימת האזורים החשודים כשדות מוקדים – כ-90% מתוכם כתוצאה מסקרים חדשים שתיקנו נתונים מנופחים מהעבר. בשנת 2021 פונו 14 קמ"ר, מתוכם כ-4 קמ"ר כתוצאה מסילוק מוקשים ממשי והיתר כתוצאה מתיקון נתונים באמצעות סקרים.
הנחת מוקשים באנגולה

אנגולה הייתה במצב של מלחמה לאורך רוב החצי השני של המאה ה-20, החל משנת 1961 ועד שנת 2002. השימוש הראשון במוקשים נעשה ב-1961, במהלך מלחמת העצמאות מפורטוגל. הגרילות שנלחמו בשנות ה-60 – חזית השחרור הלאומי של אנגולה (FNLA), האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה (להלן "האיחוד") ובמיוחד התנועה העממית לשחרור אנגולה (MPLA) – השתמשו במוקשים באופן נרחב יותר החל מ-1968, בין השאר בעקבות תמיכה חיצונית שקיבלו ממדינות מעורבות. בתחילת שנות ה-70 הפורטוגלים השתמשו במוקשים לאורך הגבול עם זמביה, על מנת לעכב את כוחות ה-MPLA.
מלחמת האזרחים התעצמה בסוף שנות ה-80. בשנים 1987–1988, במהלך הקרב על קוויטו קונוולה (אנ'), הכוחות הדרום-אפריקאים הניחו מוקשים רבים וכן יצרו שדות מוקשים "מדומים", שהקשו לאחר מכן על מאממצי הסילוק. לאחר הקרב נעשו מאמצים מוגברים להשגת שלום, שבשלו לכדי הסכם שלום במאי 1991 (Bicesse Accords). הסכם זה קרס ב-1992, ולאחריו הגיע שלב נוסף במלחמה שבמהלכו נעשה שימוש מוגבר במוקשים. הן האיחוד והן הממשלה הניחו מוקשים במטרה למנוע שימוש בכבישים וגשרים. בנוסף, הממשלה הקיפה ערים ועיירות בשדות מוקשים הגנתיים, והאיחוד הניח בקצותיהם שדות מוקשים נוספים במטרה למנוע מעבר של מזון ואספקה לתוך הערים.
באוקטובר 1994 נחתם פרוטוקול לוסקה (על שם בירת זמביה בה הוא נחתם) שנועד להתחיל בהליך פיוס, להביא לפירוק האיחוד מנשקו ולהביא בסיכומו של דבר להסכם שלום. בחלק מההסכם, הצדדים הסכימו להפסיק את השימוש במוקשים ולהתחיל במאמצים לסילוקם, בסיוע האו"ם, והאיחוד התחייב להעביר לממשלה מידע לגבי מיקום שדות המוקשים. למרות ההסכם, המשיכו הצדדים להניח מוקשים. בנוסף לממשלה ולאיחוד, ארגוני פשע פרטיים הניחו גם כן מוקשים. החלטה 1008 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה פה אחד באוגוסט 1985, קראה לצדדים לכבד את הפרוטוקול והגדישה במיוחד את הצורך בפינוי מוקשים. דיווחים על שדות מוקשים חדשים המשיכו גם בשנים 1997–1998.
הקף ופיזור שדות המוקשים באנגולה

הקושי למפות ולאתר את המקומות בהם הונחו מוקשים הוא אחד הגורמים לעיכוב בפינוי המוקשים במדינה ולקושי למנוע נפגעים. ההערכות הראשוניות של האו"ם בשנות ה-90, לפיהן 10–15 מיליון מוקשים פזורים ברחבי במדינה התבררו כמוגזמות. ב-1995, "ארגון הסיוע של העם הנורווגי" (NPA) נשכר על ידי האו"ם כדי לבצע סקר של פיזור המוקשים במדינה. הסקר הושלם באזורים שכוללים כ-80% מאוכלוסיית המדינה, לפני שהופסק ב-1998 בעקבות התחדשות הלחימה. עם זאת, גם סקר זה לא היה מדויק.
בשנת 2005 נעשה סקר נוסף, ובשנת 2017, בעקבות בקשה של אנגולה להארכה בביצוע חובותיה הכלולות באמנת אוטווה, בוצע סקר נוסף שאפשר להפחית משמעותית את כמות השטח שחשוד כממוקש, מ-221.4 ל-149.51 קמ"ר. בשנת 2019 בוצע סקר נוסף בכל הפרובינציות של אנגולה, ובעקבותיו ירד השטח שידוע או חשוד כממוקש ל-88.02 קמ"ר באותה שנה. פעילות נוספת של סקירה וסילוק מוקשים הפחיתה נתון זה ל-73 קמ"ר, נכון לשנת 2023.
נזקים והשפעה

המוקשים באנגולה גורמים בכל שנה לעשרות פציעות והרוגים. בנוסף, הם יוצרים נזק כלכלי בכך שהם מפריעים לפעולות פיתוח, בנייה וחקלאות. למוקשים השפעה שלילית גם על הסביבה ועל בעלי חיים.
נזקים והשפעה > פציעות והרוגים

מספר הנפגעים ממוקשים באנגולה לא ידוע במדויק. לא קיים איסוף נתונים לאומי בנושא וארגוני סיוע סבורים שמקרים רבים כלל אינם מדווחים. בשנת 2014 ערכה הממשלה מפקד אוכלוסין, שבעקבותיו הוערך כי מספר האנשים שחיים במדינה עם נכויות כתוצאה מפיצוץ מוקשים הוא 88,716. ארגון Landmine Monitor העריך שבשנים 2008–2019 נהרגו או נפצעו בין 60,000 ל-88,000 אנגולים. ארגון HALO פרסם בשנת 2017 דו"ח שבמסגרתו זוהו 1,615 נפגעים מ-815 מקרים. מהסקירה עולה שמוקשים נגד כלי רכב היו גורם עיקרי לפציעות ולמוות. בנוסף, מהסקירה עלה שבשנים 2002 ו-2003, בהם חזרו אנגולים רבים לביתם לאחר תום מלחמת האזרחים, מספר הנפגעים היה גבוה במיוחד. בכל שנה ממשיכים להיפצע ולההרג עשרות אנשים. בשנת 2019 לבדה נפגעו 76 אנשים, מתוכם 26 הרוגים, 34 פצועים ו-16 שמצבם לא ידוע.
נזקים והשפעה > נזק כלכלי וחברתי

בשנת 2017 דיווחה ממשלת אנגולה (במסגרת בקשתה לדחיית המועד לבחינת עמידתה בתנאי האמנה) שבעיית המוקשים גורמת לנזקים כלכליים למדינה ולקהילות החיות בתוכה. בין השאר ציינה הממשלה קשיים בפיתוח שטחים המיועדים לחקלאות, בנייה, תיירות ומכרות. מחקר של המרכז הבין-לאומי לפינוי הומניטרי של מוקשים בז'נבה, המרכז למנהיגות אפריקאית בקינגס קולג' לונדון והמכון הבין-לאומי לחקר השלום בסטוקהולם מצא שלמוקשים יש השפעה שלילית משמעותית על הביטחון הכלכלי של קהילות שתלויות בחקלאות ושפינוי מוקשים הוביל ישירות לפיתוח חקלאי של קרקעות במדינה, מה שתורם לביטחון התזונתי של הקהילות. המחקר מצא גם שקיומם של מוקשים מפריע לפיתוח ושימוש בתשתיות, אם כי פינוי המוקשים לא הוביל מיידית לשיפור בתשתיות, שתלוי בהשקעה נוספת. המחקר ניסה, ללא הצלחה משמעותית, לבודד את ההשפעה של מוקשים מסוגים שונים.
המוקשים פוגעים בחופש התנועה של תושבי אנגולה, במיוחד באזורים כפריים, ובמקרים מסוימים הם מונעים גישה לשירותים חיוניים כגון שרותי בריאות וחינוך, ומעכבים גישה למוקדים כלכליים.
בשל החוסר בתשתיות קשה למצוא נתונים על היקף הנזק שגרמו המוקשים לסביבה, אך דו"ח של מחלקת המדינה האמריקאית, מעריך כי בשנת 1993, בעקבות הסלמה בלחימה, פחת הקציר באנגולה כ-30%. כלכלת אנגולה נפגעה באופן חמור כתוצאה מן המוקשים, כאשר מרבית הדרכים והגשרים נפגעו או נהרסו מן המוקשים והעבודות הציבוריות הופסקו. פגיעה זו הובילה להפחתת התנועה בתוך המדינה בעבור כל אותם אנשים שאינם בעלי גישה לתחבורה אווירית. מסילת הרכבת "בנגולה" מוקשה בצורה כה קשה עד שהוצאה מכלל שימוש. זוהי המסילה היחידה של אנגולה, ששימשה אותה ואת שכנותיה, זאיר וזמביה, כנתיב תחבורה מרכזי ומשמעותי לייצוא סחורות לעולם הרחב. כל הגורמים המגבילים הללו שנגרמו כתוצאה מן המוקשים, מפחיתים באופן משמעותי את יכולתה של אנגולה למשוך משקיעים זרים ולשקם ולהמריץ את הכלכלה והמסחר.
נזקים והשפעה > נזקים סביבתיים

שדות מוקשים, שקיימים גם בשמורות ובפארקים לאומיים, והם מהווים סכנה לבעלי חיים ולבני אדם, וכן מקשים על פיתוח תיירות סביבם. המלחמות באנגולה פגעו קשות באוכלוסיית חיות הבר במדינה (כולל אוכלוסיית הפילים שהצטמצמה מאוד ואוכלוסיית האריות שכמעט נמחקה), והמוקשים שנותרו אחריהן ממשיכים לפגוע בחיות. עם זאת, קיימים גם דיווחים על כך שפילים שנותרו באנגולה למדו כיצד לזהות מוקשים ולהימנע מהם.
פינוי מוקשים

ניסיונות פינוי מוקשים ראשוניים החלו לאחר יחתימת הסכם השלום (שכשל) במאי 1991. בשלב זה מרבית העיסוק בנושא נעשה על ידי הצדדים הלוחמים עצמם, והם התמקדו בפינוי מוקשים מאזורים מיושבים, דרכים ומסילות רכבת. מאמצים אלה קיבלו תמיכה מוגבלת מבריטניה ודרום אפריקה, אך הם לא היו מקצועיים והם פסקו לאחר זמן קצר עם התחדשות הלחימה. הארגון ההומניטרי הגרמני Cap Anamur החל לפעול ב-1992 ולטענתו פינה עשרות אלפי מוקשים עד 1994, אך לא קיים תיעוד ברור של עבודתו.
הניסיונות למיפוי שדות המוקשים במדינה ולפינוי מוקשים התעצמו ב-1994, לאחר החתימה על פרוטוקול לוסקה. האומות המאוחדות, באמצעות כוח שמירת השלום שהוקם מחדש (UNAVM III) וגופים נוספים ניסו להתחיל בפעולות. גם ממשלת אנגולה הקימה גוף לטיפול בנושא (INAROEE). לארגוני האו"ם ולממשלה לא היו יכולות פינוי מוקשים באופן עצמאי, והאו"ם שכר לשם כך חברה דרום-אפריקאית (Mechem, כיום חלק מ-Denel (אנ')), שהחלה לפעול בינואר 1996. החברה פינתה 4,000 ק"מ של דרכים. בשנים 1994 ו-1995 הצטרפו למאמץ מספר ארגונים הומניטריים לא ממשלתיים, שעדיין פעילים באנגולה נכון ל-2023: MAG (אנ') הבריטי, Halo Trust (אנ'), ו-NPA הנורווגי. האו"ם, הממשלה והארגונים הלא-ממשלתיים שיתפו פעולה בהקמת בית ספר לפינוי מוקשים ובעריכת סקרים לזיהוי שדות מוקשים. עם זאת, הפעולות לא היו יעילות, והאו"ם ספג ביקורת רבה על חובר מוכנותו לביצוע המשימה. גם הארגון הממשלתי ספג ביקורת על פעילותו, ותפקודו המקביל כרגולטור וכקבלן ביצוע נתפס כחיסרון משמעותי.
בינואר 1997 הנסיכה דיאנה הגיעה לביקור באנגולה, שבמהלכו היא נפגשה עם פעילים של Halo Trust, הצטלמה כשהיא הולכת בשדה מוקשים ונפגשה עם ניצולים מפגיעות מוקשים. האירוע משך תשומת לב ציבורית רבה לצורך במימון פעילות לפינוי מוקשים ולאיסור על שימוש במוקשים (אמנת אוטווה נפתחה לחתימה כחצי שנה לאחר מכן).
ב-2001, בעקבות הביקורת על תפקוד INAROEE בשנות ה-90, הקימה ממשלת אנגולה את המועצה הלאומית לפינוי מוקשים (CNIDAH) שמשמשת מאז כגוף הרגולוטורי המרכזי במאמצים לטיפול בבעיה וכמרכז ליצירת שיתוף פעולה בין הארגונים השונים שפועלים במדינה. האו"ם תומך בגוף זה והחל להעביר לו תקציבים ב-2003.
ניסיונות הפינוי של שדות המוקשים נתקלו בקשיים רבים, בעיקר בשל העדר מיפוי שלהם. תמר גולן, שגרירת ישראל באנגולה לשעבר, סייעה כמומחית מטעם האו"ם בכינון הוועדה האנגולית הלאומית ללוחמה במוקשים. לדבריה "לא ניתן היה לנקות את השטח עם מכונות כבדות ומתוחכמות, משום שהפריסה הייתה פראית והגשם הכבד, 3,000 מ"מ בשנה, גרם לסחף גדול. לכן נעשה שימוש בשיטות הישנות של כלבים ומכשירי גילוי מתכות. העלות הכספית הייתה כבדה מאד". על אף המאמצים הרבים נותרו יותר מ-240 קמ"ר במדינה כמסומנים כשדות מוקשים.
בשנת 2007 נעשה ניסיון למפות את שדות המוקשים. מסקנות המיפוי היו שהמוקשים מעמידים בסיכון מיידי שניים עד ארבעה מיליון תושבים, וזאת משום שהם פזורים בקרבת אזורי מגורים. מרבית התקציבים לסילוק המוקשים באנגולה הגיעו מחברות היהלומים המערביות, שביקשו לכרות יהלומים בשטחים הממוקשים.