stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבחירות לכנסת
ניסיונות והצעות לשינויים בשיטת הבחירות

בשנת 1954 הגישה מפלגת הציונים הכלליים הצעת חוק לקביעת שיטת בחירות חדשה, בה שני שלישים מחברי הכנסת ייבחרו בשיטה האזורית-רובנית (באזורים חד-נציגיים) ואילו שליש מבחרי הכנסת יוסיפו להיבחר בשיטה הקודמת (השיטה הרשימתית-יחסית). ההצעה לא זכתה לרוב בכנסת.
בשנת 1958 הצביעה הכנסת על הצעת חוק לאימוץ שיטת הבחירות האזורית-רובנית, אך ההצעה נדחתה ברוב גדול של 73 מול 42. בשנה לאחר מכן הגישה מפא"י הצעת חוק לקיום משאל עם בשאלת שיטת הבחירות הרצויה, כאשר מול השארת שיטת הבחירות הקיימת הציעה להעמיד את השיטה הרובית לפי המודל הבריטי. ההצעה נדחתה ברוב של 58 מול 42.
בשנת 1965 דוד בן-גוריון פרש ממפא"י והקים את רפ"י, הודגש במצע המפלגה החדשה שהמפלגה תפעל לשינוי שיטת הבחירות ל'אזורית-רובנית'. בן-גוריון ניסה לאחר הבחירות לקדם זאת, אך נכשל.
ב-1992 נערך שינוי בחוק יסוד: הממשלה, על פיו הופרדה הבחירה לכנסת מהבחירה לראשות הממשלה. השינוי לא התבטא באופן הבחירה לכנסת אלא הוסיף מעטפה נוספת, בה נבחר מועמד לראשות הממשלה. בשנת 2001 הוחלף החוק ובוטלה ההצבעה הנפרדת.
בשנת 2006 הגישו חברי הכנסת גדעון סער, מנחם בן-ששון, אופיר פז-פינס ואיתן כבל הצעת חוק לשינוי שיטת הבחירות, לפיה 50% מחברי הכנסת ייבחרו בבחירות אזוריות-רובניות ו-50% בבחירות רשימתיות-יחסיות. בדברי ההסבר נומקה ההצעה לשלב בחירות אזוריות-רובניות בכך ש"נציגים אזוריים בכנסת יידרשו לתת דין וחשבון לבוחריהם המקומיים שבחרו אותם באופן אישי. הקשר שבין הנבחר לציבור בוחריו יהיה מחייב יותר" (אם כי מחקרים הוכיחו שגם בבחירות אזוריות-רובניות רוב המצביעים בוחרים לפי השיוך המפלגתי של המפלגה אותה הם מעוניינים לחזק בפרלמנט). למרות שיוזמי ההצעה נמנו על 3 סיעות גדולות (הליכוד, קדימה והעבודה), הצעת החוק לא התקבלה.
שיטת הבחירות לכנסת בהשוואה לשיטות בחירות בעולם

הבחירות לכנסת מתקיימות בשיטת "הבחירות היחסיות", הנפוצה בקרב מדינות דמוקרטיות רבות, אם כי בכל מדינה הגרסה המיושמת של השיטה שונה וייחודית.
אחוז החסימה הקיים בבחירות לכנסת החל מהבחירות לכנסת העשרים (3.25%), קרוב לאמצע הטווח שבין אחוז החסימה הגבוה של גרמניה (5%) ובין אחוז החסימה הנמוך של הולנד (0.6%).
השיטה הנהוגה בבחירות לכנסת, שבה סדר חברי הרשימה נקבע מראש, אינה נהוגה ברוב המדינות המשתמשות בשיטה הרשימתית-יחסית. 37 מדינות, המהוות רוב מתוך המדינות המשתמשות בשיטה הרשימתית-יחסית, מנהיגות את "שיטת הרשימות הפתוחות למחצה", בה לבוחר יש אפשרות להשפיע על סדר הנציגים ברשימה שהצביע עבורה – במקביל להצבעתו עבור הרשימה עצמה (כאשר מידת יכולת ההשפעה של הבוחר עשויה להשתנות ממדינה למדינה).
ראו גם

| --- | --- |
: ספר: מערכות בחירות לכנסת
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
האותיות בבחירות לכנסת
שינוי שיטת הבחירות בישראל
לקריאה נוספת

אמנון רובינשטיין וברק מדינה, המשפט החוקתי של מדינת ישראל, הוצאת שוקן, מהדורה שישית, 2005, כרך ב: רשויות השלטון ואזרחות, פרק 8 - הבחירות לכנסת
אשר אריאן ושות', "הבחירות לכנסת", שנים שונות, המכון הישראלי לדמוקרטיה.
אדיר בנימיני, הדרך לכנסת - על מקורותיה של שיטת הבחירות בישראל, ספרי ניב, 2022.
נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", חוק פנקס הבוחרים לכנסת, כרך ראשון, בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), עמ' 195–197, באתר דעת.
שכונת הגורג'ים

שכונת הגורג'ים או אשל אברהם או שכונת שער שכם הייתה שכונה בירושלים ליד שער שכם שנוסדה בשנות השבעים של המאה הי"ט על ידי יהודים גאורגים שנקראו בפי העות'מאנים בטורקית עות'מאנית, גוּרג'ים.
השכונות קריה נאמנה ("בתי ניסן ב"ק") ואשל אברהם ("שכונת גורזים") בסמוך לרחוב הנביאים.
קטע ממפת ירושלים בהוצאת יוסף לוי חגיז שנות ה-30
דעתו של אליעזר בן-יהודה על יושבי אשל אברהם, הצבי 1909
היסטוריה

השכונה נוסדה סביב שנת 1872 על ידי עולים מעליית הגורג'ים, שהחלה כבר במחצית הראשונה של המאה התשע עשרה. העולים היו ברובם משפחות אמידות, בני ערים, שעסקו דורות בעיקר בסחר התבואה, היין והתבלין. ההתיישבות בירושלים הייתה יעדם הראשון של העולים. העולים התיישבו בכל רחבי העיר, בנו בתי כנסת ליהודי גאורגיה וקיימו חיי קהילה. משה מונטיפיורי אף מזכיר, בשנת 1855, כי בין 19 הכוללים בירושלים נמנה גם כולל גורג'יסטן.
הקרקע להקמת השכונה נרכשה על ידי יזם בן העדה הגורג'ית בשנת 1870. על פי תיאור עיתונאי משנת 1872 כבר היו "בככר ההוא" כחמישה עשר "בתים יפים": [התוספות בתוך סוגריים מרובעים אינם במקור ונועדו להבהרה]
מה תנעם לו [לתייר המגיע לירושלים] המראה הנחמדה בנשאו עפעפיו על והנה לנגדו, לפני שערי עיה"ק כחצי שעה, יתנוססו בנינים נהדרים, בתוכם ישכונו אחיו ובני עמו בשלוות השקט, היכלי חמד, גנות ופרדסים יסובבום, יזלו בשמיהם... ומימין הדרך העולה מיפו ירושלימה (מול ארמון נחלת ממשלת רוסיא [=מגרש הרוסים] ) בנוי לתלפיות בתים מלאים הדר, נחלת אנשים מאחינו האשכנזים [= שכונת "נחלת שבעה"], ישכנו באהבה ורעות כחמשה עשר בעלי בתים, ובית הכנסת קטנה להם, ופנה לשמאלו, והנה מעבר השני לארמון הנז' [כלומר מעבר למגרש הרוסים בכיוון ככר שער שכם] ושמה ירבצו במנוחה בבתים יפים כחמשה עשר איש מאחינו הגרוזיאנים והבאים מקוקאז, אשר הם בירושלם תל"י [=תודה לאל יתברך] קהלה נכבדה ובהם גבירים ושועים נכבדים[...] ואל כל המקום אשר ישא עיניו בככר ההוא יראה לשמחת לבבו נחלת יהודי אחיה".
לפי תיאור זה זכאית השכונה לתואר השכונה היהודית הרביעית מחוץ לחומות.  עם הקמת השכונה היא נקראה אשל-אברהם, על שם היזם ורוכש הקרקע (או על שם סבו) אברהם אליגולאשווילי, אולם שם זה לא נקלט ותושביה קראו לה שכונת הגורג'ים או שכונת בתי גורג'ים או בשם הכללי בתי ניסן ב"ק, כשם השכונה הגדולה שהוקמה בשנות התשעים על ידי היזם ניסן בן ישראל שהקים בסמוך את השכונה קריה נאמנה בשנות התשעים. השכונה הגורג'ית כללה בשיאה כ-100 בתים. הגורג'ים הקימו מסגרת ארגונית נפרדת כולל בסמכותו של החכם באשי, והקימו בשכונה בית כנסת, ישיבה, תלמוד תורה, ואף בית עלמין עדתי בהר הזיתים.
היסטוריה > השכונה במאורעות תרפ"ט ולאחריה

מאורעות תרפ"ט החלו ביום שישי 23 באוגוסט 1929 עם סיום דרשת יום השישי בהר הבית, כשהמון רב של מוסלמים חמושים בסכינים יצא משער שכם והסתער על השכונות היהודיות הנמצאות מחוץ לשער כשמגמתם העיקרית אזור מאה שערים. משנהדפו משם ונסוגו "החליטו לכלות את זעמם" בשכונות הצמודות לשער שכם - שכונת הגורג'ים וקריה נאמנה. שבעה יהודים נהרגו בשכונות אלה, ביניהן חנה צויניה-שווילי שנהרגה בעודה מחזיקה את בנה שמואל, שנפצע קשה.  בתי השכונה ובית הכנסת של השכונה נבזזו ונשרפו. לאחר מאורעות אלה נמלטו דיירי השכונה אל רבעים אחרים  של העיר או עזבו את ירושלים ובתי השכונה ובית הכנסת שלה נבזזו ונשרפו. חלק מהתושבים ניסו לשוב אל השכונה, אולם לאחר גל המאורעות הבא תרצ"ו-תרצ"ט ננטשה השכונה לצמיתות. בעקבות מלחמת העצמאות נותרה השכונה בשטח שבשליטת ירדן, ולאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד העיר ניסו צאצאי תושבי השכונה לקבל בחזרה את רכושם מהאפוטרופוס הכללי, תוך קשיים והצלחה חלקית. בשנים האחרונות חודשה ההתיישבות היהודית באזור שער שכם בבתים שהושכרו לעמותות יהודיות על ידי האפוטרופוס הכללי שמנהל את הרכוש היהודי הנטוש.
הערות שוליים

↑  מפת  ירושלים בהוצאת חגיז, 1919 לערך, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  אוסף מ"ד גאון, המכון לתצלומי כת"י, ס"ל 4°795 /103I ; ארכיון ועד עדת הספרדים אע"י 6229/4
↑  ח.ן., [מדור אזיא, ירושלם אה"ק ת"ו בחדש מנחם תרל"ב], הלבנון, 18 בספטמבר 1872, עמ' 30
↑  דף לזכר חנה צויניה שווילי, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
↑  חנה הלנה כהן תון (1957), העדות בישראל, עמ' 110
↑  בן ציון דינור ואחרים (עורכים), ספר תולדות ההגנה, תל אביב, תשל"ג, עמ' 315, 340, 347-348, 393, 416
↑  מדרשת ראשית ירושלים תשס"ז חסידים עם טוריא
רבקה איילון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1950 (בת 75 בערך) כפר סבא, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  סופרת   חוקרת
 שפות היצירה:  עברית 
 מספר צאצאים:  3 
 
רבקה איילון (נולדה ב-1950) הִיא משוררת וחוקרת ספרות ישראלית.
ביוגרפיה

רבקה איילון (לבית זילברברג) נולדה להורים ניצולי-שואה. למדה ספרות ומקרא באוניברסיטת תל אביב ובעלת תואר שני ושלישי מהחוג לספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן.
עסקה בהוראה בבית-ספר תיכון ומלמדת במכללת לוינסקי. חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים.
ביוגרפיה > חיים אישיים

רבקה איילון מתגוררת בכפר-סבא. נשואה לאיתן איילון, אם לשלושה וסבתא לשבעה נכדים.
ספריה

המיתוס והטרגדיה היוונים כמקורות אפשריים לרומן תולדות המשפחה המערבי (רמת גן: מוציא לאור לא ידוע, 1992)
הקערה הקרויה חיים: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1997)
אשה מצמחת בטן (ירושלים: כרמל, 2001)
המסיכה כתשתית עומק ביצירות אוסקר ויילד לסוגיהן (רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, 2004)
פנים ומסכה ביצירותיו של אוסקר ויילד (ירושלים: הוצאת כרמל, 2009)
רק ציור דק: שירים (ירושלים: כרמל, 2008)
נישומקלה: שירים (ירושלים: כרמל, 2013)
אחרית דבר ל“ממעמקים” / אוסקר ויילד / ליה נירגד (מושב בן-שמן: מודן הוצאה לאור, 2014)
לווי אב: שירים (ירושלים: הוצאת כרמל, 2016)
דיבור עם ילדה: שירים (ירושלים: כרמל, 2017)
אני, הסבתא והטרמפולינה (חולון: אוריון הוצאת ספרים, 2021)
שנות שמעון (תל אביב: המשפחה משפחת זילברברג, 2021)
קרוסלה – שירים ושירים בפרוזה (ירושלים: כרמל, 2022)
הערות שוליים

↑  רבקה איילון, באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה
↑  רשימת חברים, באתר אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296133005171  BnF: cb15513031x (data)  ISNI: 0000 0003 7522 7296  LCCN: no98069210  VIAF: 98338900   WorldCat (עם VIAF): 98338900
מפלגת הבעת' הסורית

| --- | --- |

 מדינה:  סוריה 
 תקופת הפעילות:  7 באפריל 1947 – 11 בדצמבר 2024 (77 שנים) 
 אידאולוגיות:  נאו-בעת'יזם, פאן-ערביזם, לאומנות פלסטינית, סוציאליזם, אנטי-ציונות, פופוליזם שמאלני,
 מטה:  דמשק 
 מיקום במפה הפוליטית:  פוליטיקה סינקרטית 
 צבעים רשמיים:  שחור, אדום, לבן וירוק
 
 http://www.baathparty.sy
 
מפלגת הבעת' הסוציאליסטית הערבית - אזור סוריה, באופן רשמי הסניף האזורי הסורי (סוריה היא "אזור" של האומה הערבית באידאולוגיה של הבעת'), היה ארגון שהוקם ב-7 באפריל 1947 על ידי מישל אפלק, סלאח אלדין אל-ביטאר וחסידיו של זכי אל-ארסוזי. תחילה היה זה הענף האזורי של מפלגת הבעת' המקורית (1947–1966) לפני ששינתה את שמה לתנועת הבעת' בסוריה (1966–ואילך) בעקבות הפיצול במפלגת הבעת' המקורית בשנת 1966. המפלגה שלטה ברציפות בסוריה מאז ההפיכה הסורית בשנת 1963 שהביאה את הבעת'יסטים לשלטון ועד לנפילת השלטון בידי המורדים בשנת 2024.
בשאר אל-אסד, המזכיר האזורי של הסניף האזורי של הבעת' ונשיא סוריה לשעבר
תוצאות הבחירות > בחירות לנשיאות

| שנה | מועמד המפלגה | הצבעות | % | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1971 | חאפז אל-אסד | 1,919,609 | 99.2% | נבחר |
| 1978 | חאפז אל-אסד | 3,975,729 | 99.9% | נבחר |
| 1985 | חאפז אל-אסד | 6,200,428 | 100% | נבחר |
| 1991 | חאפז אל-אסד | 6,726,843 | 99.99% | נבחר |
| 1999 | חאפז אל-אסד | 8,960,011 | 100% | נבחר |
| 2000 | בשאר אל-אסד | 8,689,871 | 99.7% | נבחר |
| 2007 | בשאר אל-אסד | 11,199,445 | 99.82% | נבחר |
| 2014 | בשאר אל-אסד | 10,319,723 | 88.7% | נבחר |
תוצאות הבחירות > בחירות למועצה העממית בסוריה

| שנה | מנהיג מפלגה | מושבים | +/– |
| --- | --- | --- | --- |
| 1949 |  | 1 / 114 |  1 |
| 1953 |  | 0 / 82 |  1 |
| 1954 |  | 22 / 140 |  22 |
| 1961 | נור א-דין אל-אתאסי | 20 / 140 |  2 |
| 1973 | חאפז אל-אסד | 122 / 250 |  102 |
| 1977 | חאפז אל-אסד | 125 / 250 |  3 |
| 1981 | חאפז אל-אסד | 127 / 250 |  2 |
| 1986 | חאפז אל-אסד | 130 / 250 | </img> 3 |
| 1990 | חאפז אל-אסד | 134 / 250 |  4 |
| 1994 | חאפז אל-אסד | 135 / 250 |  1 |
| 1998 | חאפז אל-אסד | 135 / 250 |  |
| 2003 | בשאר אל-אסד | 167 / 250 |  32 |
| 2007 | בשאר אל-אסד | 169 / 250 |  2 |
| 2012 | בשאר אל-אסד | 168 / 250 |  1 |
| 2016 | בשאר אל-אסד | 172 / 250 |  4 |
| 2020 | בשאר אל-אסד | 166 / 250 |  6 |
המנון מפלגת הבעת'

המנון מפלגת הבעת' נכתב על ידי אחמד סלמאן אל-זועבי (أحمد سلمان الزعبي) שהיה משורר סורי והולחן על ידי ודיע צברא (وديع صبرا) שהלחין גם את המנון לבנון ההמנון משדר את רוח האחדות, הכוח והפאתוס, שמשקפים את המסר של המפלגה.
| --- | --- |
מילים בעברית: מילים בערבית
נוער ערבי, התרוממו וצעדו כדי להילחם באויביכם,  הרם את הקול: "יחי הבעת' הערבי!" נוער ערבי, התרוממו וצעדו כדי להילחם באויביכם, הרם את הקול: "יחי הבעת' הערבי!" אנחנו חקלאים, עובדים ונוער מתמיד, אנחנו חיילים, אנחנו קולם של פועלים, באנו משורשי הארץ הזו וכאב מהלב, לא היינו קמצנים במתן קורבן באצילות. נוער ערבי, התרוממו וצעדו כדי להילחם באויביכם, הרם את הקול: "יחי הבעת' הערבי!" כל המהפכנים לתוך השוחות, עדיין יש אי צדק, הבעת' לעולם לא ייכנע ויפסיק להיאבק. לך בעאת'. איחוד כל המהפכנים, איחוד כל האנשים הגדולים, לך חזק למחר בחופש ובכבוד. נוער ערבי, התרוממו וצעדו כדי להילחם באויביכם, הרם את הקול: "יחי הבעת' הערבי!": يا شباب العرب هيا وانطلق  يا موكبي وارفع الصوت قوياً عاش  بعث العـرب يا شباب العرب هيا  وانطلق يا موكبي وارفع الصوت قوياً عاش بعث العـرب نحن فلاح وعامل وشباب لا يلين نحن جندي مقاتل نحن صوت الكادحين من جذور الأرض جئنا من صميم الألم بالضحايا ما بخلنا بالعطاء الأكرم يا شباب العرب هيا وانطلق يا موكبي وارفع الصوت قوياً عاش بعث العـرب خندق الثوار واحد أو يقال الظلم زال صامد يا بعـث صامد أنت في ساح النضال وحد الأحـرار هيا  وحد الشعب العظـيم وامض يا بعث قوياً ل لغد الحر الكريم يا شباب العرب هيا  وانطلق يا موكبي وارفع الصوت قوياً  عاش بعث العـرب
הערות שוליים

↑  Who wrote “Anthem of the Arab Socialist Ba'ath Party” by Sulaiman al-Issa, Elias Rahmani?, Genius
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262636805171  GND: 5160719-0  LCCN: n80067459  SUDOC: 169465411  VIAF: 143812156   WorldCat (עם VIAF): 143812156
קרן לנדסמן

| --- | --- |

 לידה:  28 בדצמבר 1977 (בת 47)
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 תחום כתיבה:  מדע בדיוני
 סוגה:  ספרות ספקולטיבית, מדע בדיוני
 פרסים והוקרה:  פרס גפן
 
קרן לנדסמן (נולדה ב-28 בדצמבר 1977) היא סופרת מדע בדיוני ופנטזיה ישראלית ורופאה מומחית באפידמיולוגיה, בוגרת הפקולטה לרפואה בטכניון.
ביוגרפיה

קרן לנדסמן עובדת במרפאת לוינסקי בתל אביב. היא כיהנה כמנהלת המקצועית של עמותת מדעת הפועלת לקידום בריאות הציבור והנגשת מידע רפואי, מאז הקמת העמותה ועד 2018. היא גם כותבת את הבלוג "סוף העולם – מבט מהיציע" העוקב אחר מגפות והתפרצותן.
לנדסמן התחילה לקרוא ולכתוב ספרות מדע בדיוני ופנטזיה בגיל 12. היא פרסמה סיפורים קצרים רבים בשפה העברית. שלושה סיפורים פרי עטה זכו בפרס גפן לסיפור קצר ישראלי: "הגורגונה של הייזנברג" שפורסם ב"בלי פאניקה" (2011), "לבד, בחושך" שהיה חלק מפרויקט "העולם של סוזן" (2012) – זכה זכייה משותפת עם סיפור נוסף ו-"אבק" שפורסם בהיה יהיה (2022). לפחות חמישה סיפורים נוספים שלה היו מועמדים לפרס גפן.
בשנת 2014 פרסמה את ספרה הראשון, אוסף סיפורים קצרים בשם "שמיים שבורים", בהוצאת סיאל. הספר זכה בפרס גפן לספר המדע הבדיוני או הפנטזיה הישראלי.
בשנת 2018 פרסמה את ספרה השני, רומן פנטזיה אורבנית בשם "לב המעגל", בהוצאת זמורה-ביתן. הספר הגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של סטימצקי בקטגוריית ספרים דיגיטליים ויצא לאור בתרגום לאנגלית ביוני 2019. הספר זכה בפרס גפן לשנת 2019, בקטגוריית ספר מקור.
בסוף שנת 2024 פרסמה את הספר "תחתית הבאר" בהוצאת כנרת, זמורה, דביר, ספר המשך ל"לב המעגל".
קרן לנדסמן נשואה ליואב לנדסמן, מהנדס מערכת בעמותת SpaceIL ומרצה בנושאי חלל ומדע בדיוני. לזוג שני ילדים.
ניסיון ההתנקשות בתאודור רוזוולט

| --- | --- |

רוזוולט זמן קצר לפני ניסיון ההתנקשות
 תאריך:  14 באוקטובר 1912
 מקום:  ארצות הברית ארצות הברית
 מטרה:  תאודור רוזוולט
 קואורדינטות:  43°02′27″N 87°54′53″W﻿ / ﻿43.040833333333°N 87.914722222222°W﻿ / 43.040833333333; -87.914722222222
 סוג:  אירוע 
 נשק:  אקדח
 he
 
ניסיון ההתנקשות בתאודור רוזוולט, נשיא ארצות הברית לשעבר, אירע ב-14 באוקטובר 1912, במהלך מסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית שהתקיים באותה השנה. רוזוולט היה בדרכו לנאום, כאשר נורה בידי ג'ון פלמאנג שרנק, שהיה לא יציב בנפשו. כדור אחד נורה לעבר רוזוולט, אשר חדר את דפי נאומו הרשום, אותו קיפל פעם אחת, לכדי עובי של חמישים עמודים, ושמר בכיס החולצה ביחד עם קופסת משקפיים. בזכות ידיעותיו באנטומיה ובציד, הבין רוזוולט כי הכדור לא חדר את ריאותיו, והמשיך לאולם שבו אמור היה לנאום. רוזוולט נאם במשך 84 דקות, ורק לאחר מכן נלקח לבית חולים לטיפול רפואי.
רקע

ויליאם מקינלי, נשיא ארצות הברית ה-25, נרצח זמן קצר לאחר תחילת הקדנציה השנייה שלו בשנת 1901 והוחלף בתפקיד בידי סגנו, תאודור רוזוולט. רוזוולט כיהן כנשיא בשארית הקדנציה של מקינלי, ובהמשך כיהן לעוד קדנציה מלאה, שהסתיימה בשנת 1908. לקראת פרישתו מהנשיאות מינה את ויליאם הווארד טאפט להחליף אותו בהנהגת המפלגה הרפובליקנית. טאפט ניצח בבחירות 1908 אך במהלך כהונתו נקט בקו מדיני שונה מזה של קודמו. הקרע בין רוזוולט וטאפט שנוצר עקב מצב זה הוביל את רוזוולט לשוב לפוליטיקה ולהתחרות בבחירות 1912 בראשות מפלגה חדשה; המפלגה הפרוגרסיבית (לעיתים ידועה גם בכינוי "מפלגת האייל הקורא").
המתנקש, ג'וֹן פְלֵמָאנְג שֶׁרנְק (John Flammang Schrank) היה מהגר גרמני שהגיע לארצות הברית מממלכת בוואריה, הקיסרות הגרמנית. שרנק היה עובד במשרה חלקית במסבאה בניו יורק, אשר האמין כי אסור שנשיא יכהן במשך יותר משתי קדנציות. בחקירה שלאחר ניסיון ההתנקשות התגלה רישום של שרנק לעצמו, שבתוכו רשם על חלום שחלם, ובו זיהה את הנשיא המנוח ויליאם מקינלי מדבר מקברו, ומצביע על אדם המזוהה בתור תאודור רוזוולט. לפי הרישום של שרנק, אמר מקינלי שרוזוולט הוא האחראי על ההתנקשות בחייו, וכי על שרנק לנקום את נקמתו של מקינלי ברוזוולט.
במסגרת מערכת הבחירות עמד רוזוולט לנאום באודיטוריום העירוני אשר מאוחר יותר הפך לתיאטרון מילר 'החיים הגבוהים' (Miller High Life Theatre) במילווקי, ויסקונסין. היה זה הנאום השלישי והאחרון שהיה בלוח הזמנים של רוזוולט במסגרת מסע הבחירות שלו. הנאום הוסדר ל-14 באוקטובר 1912 ולפניו סחר רוזוולט חדש בבית מלון בעיר. שרנק קנה אקדח מיוחד מסוג קולט לשוטרים שכלל בתוכו כדורי 38 קליבר בעלי קוטר של 9.1 מילימטר. שרנק נסע אחרי רוזוולט במטרה לאתר אותו ולהתנקש בחייו. תחילה נסע מניו יורק לניו אורלינס, לואיזיאנה. כאשר הגיע לניו אורלינס, רוזוולט כבר סיים את נאומו בעיר והיה בדרכו למילווקי, ויסקונסין. על כן שרנק עלה מחדש על מסילת רכבת צפונה אחרי רוזוולט ושכר חדר באותו בית מלון שבו התארח האחרון לפני יציאתו לעבר האודיטוריום במטרה לקיים את הנאום. רוזוולט התכונן לקראת נאום ארוך במיוחד ורשם את כולו על כתב. את רישום הנאום קיפל ל-50 קפלים ושמר בכיס החולצה הימני שלו, ביחד עם קופסת המשקפיים שלו שנשמרה גם כן באותו הכיס.
ניסיון ההתנקשות

בשעה 20:00 ב-14 באוקטובר 1912, עזב תאודור רוזוולט ביחד עם המשלחת שלו את בית המלון גילפטריק במילווקי, ויסקונסין, ונסע לתיאטרון העירוני. רוזוולט הוסע במכונית סלון שחורה עם גג פתוח, ועמד ללא כל הגנה וחייך אל עבר הקהל האזרחי שעמד על המדרכות משני צידי הכביש. רוזוולט לאורך הנסיעה נפנף בכובעו לעבר המעריצים שלו. שרנק היה רק במרחק 1.2 מטר מרוזוולט כאשר ירה לעבר חזהו עם האקדח. הכדור פגע לרוזוולט בחזה, ועבר דרך כיס החולצה ודרך הרישום המקופל של הנאום וקופסת המשקפיים עד שפגע בגופו. הפגיעה המוקדמת בקופסה ובנייר האטו את המהירות של הכדור. בעת שפגע בו הכדור, רוזוולט נבלם ונע מעט לאחור, אך תוך מספר שניות שב לנפנף בכובע לעבר קהל המעריצים המבוהל שלו. מקורבו של רוזוולט, הנרי קוכמס, שישב במכונית לצידו, שאל את רוזוולט אם נפגע מכדור. רוזוולט ענה "הוא צבע אותי בורוד" בכוונו לכך שהכדור אכן פגע בו.
המהגר הצ'כי מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, פרנק בוקובסקי, היה הראשון לתפוס את שרנק, לאחר שזה האחרון ירה את הכדור לעבר רוזוולט, ובתוך שניות הצטרפו אליו שוטרים שאזקו את שרנק. בין אלו שרצו לעבר שרנק היו הצלם של רוזוולט, אלברט א. מרטין, וחברו של רוזוולט לרכיבה, א. או. ג'ירארד. מרטין תפס קודם כל את ידו של שרנק, ולקח ממנו את האקדח כדי שלא יוכל לירות בשנית. ביחד עם מספר שוטרים נתפס שרנק, וקהל המעריצים של רוזוולט קרא לבצע בו לינץ'. רוזוולט הורה לשוטרים להביא את שרנק לעברו, ולאחר שראה את האדם שניסה להתנקש בחייו, הורה לשוטרים לקחת אותו לחקירה ומעצר, ולוודא שכל רע לא יאונה לו. מרטין העניק לרוזוולט את האקדח לפי בקשתו, אשר בחן את סוג האקדח. לאחר מכן רצה רוזוולט לדעת אם ביכולתו להמשיך לאודיטוריום בשביל לקיים את הנאום או שעליו לגשת באופן מיידי לטיפול רפואי. רוזוולט חשש כי אם פגע הכדור בריאה יהיה חייב לגשת לטיפול רפואי מיידי. במטרה לדעת את מיקום הכדור, השתעל רוזוולט בכוונה ובכך בדק אם הקיא דם או לא. כאשר התבהר שלא הקיא דם, הסיק רוזוולט כי הכדור לא פגע לו בריאה או בכלי דם קריטי, ונגד רצון יועציו החליט להמשיך לאודיטוריום לקיים את הנאום, בטענה שהצורך הפרוגרסיבי חשוב יותר ממנו עצמו.
קיום הנאום

בהגעתו של רוזוולט לאודיטוריום העירוני, שני רופאים היו כבר במקום בנוסף לרופאו האישי שהגיע עימו ואלו המליצו לו גם כן שלא לנאום עקב המצב הבריאותי שלו. רוזוולט לא השתכנע מדבר הרופאים ולמרות דרישותיהם המשיך לנאום. לפני שרוזוולט נאם, הנרי קוכמס התריע את הקהל באודיטוריום על כך שרוזוולט נורה בדרכו לנאום. רוזוולט השתמש בכך בתור הזדמנות להיכנס לבמה במפתיע. רוזוולט עלה לבמה במהרה, הציג בפני הקהל את חולצתו המדממת, ופתח דברים כך: ”גבירותיי ורבותיי, אינני יודע אם אתם מבינים שכרגע ירו בי, אך נדרש יותר מכך כדי להרוג אייל קורא.” אף על פי שבתחילת הנאום הבטיח רוזוולט כי, עקב הירי, יקצר את הנאום, הוא דיבר בפני הקהל המודהם במשך 84 דקות. במהלך הנאום נעצר פעם אחת לשתיית כוס מים ולאחר מכן המשיך. באמצע הנאום, הרופאים עמדו לצד רוזוולט, בעיקר מחשש לכך שהוא עלול להתעלף אל מולם ומול הקהל כולו. באמצע הנאום אילתר רוזוולט קטע נוסף בו אמר כי הנייר ממנו הקריא את הנאום הוא זה שהציל את חייו כאשר הציג בפני הקהל את הנאום הרשום ואת החור שנוצר בתוכו עקב הירי: ”למזלי, היה לי את הרישום שלי, כפי שאתם יכולים לראות התכוונתי לבצע נאום ארוך. וחברים, ישנו כדור. זה בדיוק איפה שהכדור עבר דרכו, וזה כנראה הציל אותי מפני הגעת הכדור אל הלב שלי. הכדור בתוכי כעת, אבל אעשה כמיטב יכולתי.”
לאחר האירוע

לאחר סיום נאומו הארוך, נסע רוזוולט לבית חולים לדרישת רופאיו המודאגים. בבית החולים למצבי חירום ג'ונסטון במילווקי, גילו הרופאים שבדקו את רוזוולט שהוא ביצע נאום בן 84 דקות כאשר בחזה שלו חור בגודל של דיים. אחות אחת הביעה סליחה בפני רוזוולט בשם העיר על מה שקרה לו. רוזוולט ענה לה שאין שום בעיה בינו לבין העיר. בסוף הטיפול הצבאי שלו החליטו הרופאים שלא להוציא את הכדור מרוזוולט בניתוח והעדיפו להשאיר אותו במקומו שבו לא היווה סכנה לחייו. במהלך החקירה של שרנק לאחר ניסיון ההתנקשות התגלה המניע שלו במכתב שרשם על החלום שבו התגלה אליו הנשיא המנוח מקינלי. בפועל, מקינלי נרצח בשנת 1901 בידי ליאון צ'ולגוש, אנרכיסט שנשפט והוצא להורג לאחר האירוע. הוחלט כי שרנק לא יציב בנפשו והוא נשלח לבית החולים המרכזי בוואופון לחולי נפש, שם נשאר עד מותו ב-1943.
רוזוולט היה בבית חולים במשך שבוע עד ששוחרר ושב לפעילות פוליטית ולהנהגת קמפיין הבחירות של המפלגה הפרוגרסיבית. בשבוע שהיה מנוטרל למיטה בבית החולים שני המועמדים האחרים, טאפט מהמפלגה הרפובליקנית ווודרו וילסון מהמפלגה הדמוקרטית, עצרו את סדרת הנאומים והקידומים הפוליטיים שלהם ורק כאשר רוזוולט שוחרר מבית חולים הם גם כן שבו לפרסום הקמפיינים הפוליטיים שלהם. רוזוולט הפסיד את הבחירות ב-1912 לאחר שהמפלגה הפרוגרסיבית חילקה את הקולות הרפובליקנים ואפשרה את ניצחונו של וודרו וילסון מהמפלגה הדמוקרטית.
ראו גם

רשימה של ניסיונות התנקשות בנשיאי ארצות הברית
סיסקו מוניוס

פרנסיסקו חאבייר מוניוס יומפארט (בקטלאנית: Francisco Javier Muñoz Llompart; שם מקוצר: סיסקו, נולד ב-5 בספטמבר 1980) הוא מאמן כדורגל וכדורגלן עבר ספרדי, אשר שיחק בעמדת הקשר הקיצוני. כמאמן, הוא זכה באליפות אחת עם קבוצת דינמו טביליסי.
ביוגרפיה

מוניוס נולד בעיר מנקור בספרד, הוא אחיו הגדול של שחקן הכדורגל, טוני מוניוס והחל את קריירת המשחק שלו בקבוצת הנוער של מיורקה.
ביוגרפיה > קריירה ככדורגלן

בעונת 1998/1999, החל את קריירת הבוגרים בקבוצת מיורקה ב', במדיה שיחק עונה אחת.
בתחילת עונת 1999/2000, חתם בקבוצת ולנסיה ב' והושאל מספר פעמים לקבוצת רקראטיבו ולבה וטנריפה.
בעונת 2003/2004, חתם בקבוצת הבוגרים של ולנסיה, מליגת הכדורגל הבכירה בספרד וזכה עימה באליפות ספרד, גביע אופ"א והסופר קאפ האירופאי.
בעונת 2005/2006, חתם בקבוצת ריאל בטיס ושיחק במדיה כ-4 שנים.
בעונת 2009/2010, חתם בקבוצת לבאנטה.
בעונת 2011/2012, חתם בקבוצת דינמו טבילסי מליגת העל הגיאורגית.
בעונת 2014/2015, חתם ז'ימנסטיק טרגונה.
ביוגרפיה > קריירה כמאמן

בשנת 2017, החל מוניוס את קריירת האימון שלו לאחר שמונה למאמן זמני בקבוצת פובלה דה מפומט.
בחודש אוגוסט 2020, מונה למאמנה של קבוצת דינמו טביליסי וזכה עימה באליפות בסיום העונה.
בחודש דצמבר 2020, מונה למאמנה של קבוצת ווטפורד לאחר פיטוריו של ולדימיר איביץ', זכה בפרס מאמן חודש מרץ והוביל את קבוצתו לעליה היסטורית לפרמייר ליג.
בתחילת עונת 2020/2021, פוטר מקבוצת ווטפורד לאחר כ-7 מחזורי ליגה.
בתאריך 27 באוקטובר 2021, מונה למאמנה של קבוצת וסקה מליגת המשנה הספרדית.
תארים > כשחקן

אליפות ספרד (1): 2003/2004
אליפות הליגה האירופית (1): 2003/2004
הסופר קאפ האירופי (1): 2004
אליפות גיאורגיה (2): 2012/2013, 2013/2014
גביע המדינה הגיאורגי (2): 2012/2013, 2013/2014
הסופרקאפ הגיאורגי (1): 2014
תארים > כמאמן

אליפות גיאורגיה (1): 2019/2020
הערות שוליים

↑  "Valencia 2-0 Marseille" (באנגלית בריטית). 2004-05-19. נבדק ב-2021-11-13.
↑  El Levante UD cierra su plantilla con el fichaje de Xisco Muñoz, LevanteUD (בספרדית)
↑  UEFA.com, Xisco the kid for Betis, UEFA.com, ‏2005-07-04 (באנגלית)
↑  Xisco Muñoz hace campeón al Dinamo de Tiflis, Ultima Hora, ‏2020-12-10 (בספרדית)
↑  מצאה מחליף לאיביץ': סיסקו מוניוס חתם בווטפורד, באתר ONE‏, 20 בדצמבר 2020
↑  ‏"נאמר לנו שאיביץ' התקפי, היה מעצבן לראות את ווטפורד משחקת", באתר ספורט1, 8 באפריל 2021
↑  במשחק הראשון ללא איביץ': ווטפורד ניצחה את נוריץ', באתר ספורט 1
↑   עוזי דן, הקורונה משפיעה, אבל הברקזיט יחליט מי תהיה הקבוצה הבאה של ארלינג הולאנד, באתר הארץ, 2 בינואר 2021
↑  פתיחה צולעת: ווטפורד פיטרה את מאמנה סיסקו מוניוז, באתר www.israelhayom.co.il
↑  תזמון בעייתי: ראניירי יציל את ווטפורד?, באתר www.israelhayom.co.il
↑  יאיר קטן, הכוכב האמיתי של פ.ס.ז' / יורוטריפ, באתר ynet, 15 באוקטובר 2021
↑  Xisco Munoz appointed Huesca boss, Largs and Millport Weekly News (באנגלית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "סיסקו מוניוס".