stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרייה ורבייה
מצווה כללית או פרטית > חובת היחיד להעמיד צאצאים

”האיש מצווה על פרייה ורבייה, אבל לא האישה. רבי יוחנן בן ברוקא אומר, על שניהם הוא אומר 'ויברך אתם אלהים ויאמר להם אלהים פרו ורבו'”. בתלמוד הבבלי פירשו שהמקור לפטור נשים, הוא מדרש של המשך הפסוק: ”ומלאו את הארץ וכבשוה” - איש דרכו לכבוש ואין דרכה של אשה לכבוש, ולכך היא פטורה. לפי דעה אחרת, הפטור נלמד מפסוק אחר (בראשית, ל"ה, י"א), בו נאמר ליעקב בלשון יחיד: ”אני אל שדי פרה ורבה”.
בפשטות, החיוב על פי היהדות הוא גם על מי שאינו יהודי, שכן הציווי נאמר לאדם הראשון שהוא אבי האנושות כולה על פי האמונה. המצווה אינה נכללת בשבע מצוות בני נח, אולם בתלמוד הבבלי, נאמר ששבע המצוות כוללות רק מצוות פסיביות ("שב ואל תעשה"), ואם כן, אין ראיה שגוים פטורים.
רבי שמעון בן עזאי, מחכמי המשנה, כל חייו שקד על לימוד התורה, ולא נשא אשה בהסבירו כי ”מה אעשה ונפשי חשקה בתורה. אפשר לעולם שיתקיים על ידי אחרים”. לפי הרמב"ם, כל מי שחשקה נפשו בתורה כבן עזאי, ונדבק בתורה כל ימיו ולא נשא אישה כדי שלא יטרח במזונותיו ויתבטל מן התורה, אין בידו עוון. והוא שלא יהא יצרו מתגבר עליו. לעומת זאת, הרא"ש כתב: ”מה שאמר הרמב"ם 'ילמד ואחר כך יישא אישה' קצבה לאותו לימוד לא ידעתי, שלא ייתכן שיתבטל מפרייה ורבייה כל ימיו, שלא מצאנו רשות לזה אלא כבן עזאי שחשקה נפשו בתורה”.
מצווה כללית או פרטית > חובת הציבור ליישב העולם

המצווה כללית פירושה יסוד ומגמה בתורה, שעדיין אין בה גדרי חיוב, אלא ערך וייעוד, שאדם מצווה להזדהות עימה ולהשתדל לקיימה ככל יכולתו. וסמכו אותה חכמים על הפסוק: ”לֹא תֹהוּ בְרָאָהּ לָשֶׁבֶת יְצָרָהּ”, וקראו לזה בקיצור 'לשבת'. אבל אין הכוונה שתוקף המצווה מדברי נביאים בלבד, אלא שהנביא פירש עניינה, שהיא יסוד היסודות, שכל העולם כולו נברא למענה, ובה האדם משתתף עם הקב"ה בקיום העולם בצד הממשי של החיים, כאשר השותפות הרוחנית היא בלימוד התורה. ועל כן רק לשם שתי מצוות אלו מוכרים ספר תורה. ולכן חייבו לשחרר עבד שחציו בן חורין, כדי שיוכל להתחתן וללדת. ואף שיש איסור תורה לשחרר עבד כנעני, כיוון שהיא מצווה כללית כוחה גדול והתירו לעבור על לאו מהתורה כדי לקיימה, מה שלא היו מתירים עבור מצווה רגילה. והמצווה הכללית שייכת לגברים ולנשים כאחד, ומה שנפסק להלכה שנשים אינן חייבות במצוות פרו ורבו, הכוונה רק לצד של החובה הפרטית, אבל המצווה הכללית, שהיא יותר חשובה, שייכת לנשים ולגברים כאחד. ולכן בשעת הצורך מוכרים ספר תורה כדי להשיא אשה כמו איש. ולדעת רוב הראשונים מוכרים ספר תורה גם עבור מי שכבר קיים חובת פרו ורבו מהתורה, שכן למצווה הכללית אין גדרים והיא מתקיימת בכל ילד וילד שמולידים, בין אם הוא ילד יחיד ובין אם הוא הילד העשירי. וכ"כ רמב"ן. וכ"כ האלף לך שלמה. גם הוראת הגירושין לבני זוג שבמשך עשר שנים לא נולד להם ילד, היא מפני המצווה הכללית בלבד, אבל לשם קיום המצווה הפרטית לא היו מחייבים זאת. ולכן מי שיש לו בן או בת, גם אם לא קיים את חובת המצווה הפרטית בבן ובת, אינו צריך להתגרש.
גיל חובת המצווה

אף שבגיל שלוש עשרה מתחייב הנער בכל המצוות, אמרו חכמים שזמן הנישואין לאיש הוא בגיל שמונה עשרה ולא יאוחר מגיל עשרים, משום שעליו להתכונן לקראת האתגר הגדול של הקמת המשפחה בשני תחומים: לימוד יסודות התורה ומציאת פרנסה.
לימוד התורה נחוץ לפני העמדת צאצאים כדי שיעצב את תפישת עולמו וידע לנהוג כהלכה. וזהו שאמרו חכמים: ”בן חמש שנים למקרא, בן עשר למשנה, בן שלוש עשרה למצוות, בן חמש עשרה לתלמוד, בן שמונה עשרה לחופה”. וכן אמרו חכמים שיש להקדים לימוד תורה לנשיאת אשה, שאם ישא אשה תחילה, עול הפרנסה עלול למנוע ממנו ללמוד תורה כפי הראוי לו. וכן נפסק בשולחן ערוך: ”ילמוד אדם תורה ואח"כ ישא אשה, שאם ישא אשה תחילה, אי אפשר לו לעסוק בתורה, מאחר שרחיים בצווארו”.
באותן השנים שלמדו את יסודות התורה, הקדישו חלק מהיום לעבודה, כדי לסייע לאב ובתוך כך ללמוד את המלאכה שממנה יוכל להתפרנס, וכדי לבנות בית ולחסוך כסף לרכישת אמצעים לצורכי פרנסה. וכן למדו חכמים מסדר הפסוקים (דברים כא, ה-ז): ”אֲשֶׁר בָּנָה בַיִת… אֲשֶׁר נָטַע כֶּרֶם… אֲשֶׁר אֵרַשׂ אִשָּׁה…”. ”לימדה תורה דרך ארץ, שיבנה אדם בית ויטע כרם ואח"כ ישא אשה”. ואף שלמה אמר בחכמתו : ”הָכֵן בַּחוּץ מְלַאכְתֶּךָ וְעַתְּדָהּ בַּשָּׂדֶה לָךְ, אַחַר וּבָנִיתָ בֵיתֶךָ. הָכֵן בַּחוּץ מְלַאכְתֶּךָ – זה בית, וְעַתְּדָהּ בַּשָּׂדֶה לָךְ – זה כרם, אַחַר וּבָנִיתָ בֵיתֶךָ – זו אשה”. וכן כתב הרמב"ם: ”דרך בעלי דעה שיקבע לו אדם מלאכה המפרנסת אותו תחילה, ואחר כך יקנה בית דירה, ואחר כך ישא אשה… אבל הטיפשים מתחילים לישא אשה ואחר כך אם תמצא ידו יקנה בית, ואחר כך בסוף ימיו יחזור לבקש אומנות או יתפרנס מן הצדקה…”
לפיכך הורו חכמים לדחות את נישואי הגברים לגיל שמונה עשרה, והזהירו שבכל אופן לא ידחו אותם מעבר לגיל עשרים. אמרו חכמים: ”עד עשרים שנה יושב הקב"ה ומצפה לאדם מתי ישא אשה, כיוון שהגיע עשרים ולא נשא, אומר: תיפח עצמותיו”, לשון קללה, על שאינו מקיים את מצוות פרו ורבו. וכן אמרו חכמים (קהלת רבה ג, ג): ”עֵת לָלֶדֶת וְעֵת לָמוּת, משנולד אדם הקב"ה מצפה לו שישא אשה עד עשרים שנה. הגיע לעשרים ולא נשא אשה, הקב"ה אומר לו: עֵת לָלֶדֶת הוא לך ולא רצית, אין זו אלא עֵת לָמוּת”.
בנוסף לכך אמרו חכמים: ”בן עשרים שנה ולא נשא אשה – כל ימיו בהרהורי עבירה”, מפני שכל עוד הוא יודע שכאשר יגיע זמנו יתחתן ויאהב את אשתו כגופו, גם אם הוא נכשל לעיתים בהרהורי עבירה והוצאת זרע לבטלה, הוא יודע שהדבר אינו ראוי, וכשיגיע לנישואיו ישמור את כל תשוקתו לאשתו. אבל כאשר רווקותו נמשכת מעבר לזמן, הוא מתייאש מיכולתו להתגבר עליו ונכנע ליצרו הרע ומתרגל לספק את יצרו בעבירה, ולכן אף לאחר שיתחתן וישמור נאמנות לאשתו, יתקשה להינצל מהרהורי עבירה, כי הם כבר הפכו לחלק ממנו. ורק אם ישוב בתשובה גדולה מאהבה יוכל לתקן עצמו. והיו שקיבלו עזרה מההורים, או שהיו מוכשרים במיוחד, ויכלו להתחתן בגיל צעיר יותר, והיה בכך שבח. וכפי שאמר רב חסדא על עצמו, שעדיפותו על חבריו אינה מפני כשרונותיו או צידקותו אלא מפני שזכה להתחתן בגיל שש עשרה, ומתוך כך למד תורה בטהרה בלא שיצר הרע יתגרה בו. ואילו היה מתחתן בגיל ארבע עשרה, היה כל כך שמור מהיצר עד שהיה יכול להתגרות בשטן בלא פחד שמא יחטיאו.
דינים הנובעים מן המצווה

אסור לגבר לחיות ללא אישה (בגיל המפורט למעלה).
אסור לגבר לשאת עקרה, זקנה וקטנה שאינן יכולות ללדת, אלא אם כן כבר קיים מצוות פרייה ורבייה, או שיש לו אישה אחרת שיכולה ללדת.
אישה רשאית לא להינשא לעולם או להינשא לסריס.
אסור לגבר לעקר את עצמו על ידי סם אך לאשה מותר.
הבעל חייב לקיים יחסי אישות עם אשתו בכל עונה (תדירות קבועה בהלכה המשתנה לפי תחום העיסוק של הגבר) עד שיהיו לו בנים. כאשר יש לו בנים, האשה יכולה למחול על חובת העונה.
אם זוג חי עשר שנים ללא ילדים - הבעל חייב לישא אשה אחרת שיכולה ללדת או להתגרש.
מתי יוצא ידי חובה > גדר המצווה מהתורה

בכל ילד שאדם זוכה להוליד הוא מקיים מצווה גדולה מאוד מהתורה, אלא שהתורה קבעה כמצווה מחייבת שיוליד כל אדם מישראל בן ובת. במשנה יש מחלוקת כמה ילדים יש להוליד כדי לצאת ידי חובת מצווה זו. בית שמאי סוברים שיש להוליד שני זכרים. ואילו בית הלל סוברים שיש צורך בבן ובת, וסומכים זאת על הפסוק הסמוך: "זכר ונקבה ברא אותם", וכן ההלכה. לפי גרסה אחרת, המחלוקת הייתה האם צריך בן ובת, או שמספיק או בן או בת. גם לפי בית הלל וגם לפי בית שמאי הכוונה לילדים שיוכלו לקיים את המצווה בעצמם, כלומר ילדים פוריים.
להלכה פסקו הן הרמב"ם והן השולחן ערוך כבית הלל, שהאדם קיים את המצווה מן התורה במלואה לאחר שהוא הוליד בן ובת פוריים.
מתי יוצא ידי חובה > גדר המצווה מדברי חכמים

חכמים הוסיפו כמצווה מחייבת שיוליד עוד ילדים. החיוב בריבוי ילדים נועד להבטיח את קיום החובה מהתורה, ולעודד את הערך העצום של חיי אנוש.
הרמב"ם הבין שמדובר במצווה של ממש מדברי חכמים: ”אף על פי שקיים אדם מצוות פריה ורביה (בבן ובת), הרי הוא מצוּוֶה מדברי סופרים שלא יבטל מלפרות ולרבות כל זמן שיש בו כוח, שכל המוסיף נפש אחת בישראל כאילו בנה עולם.” מנגד, יש ראשונים שהגדירו זאת כמנהג דרך ארץ וישוב העולם. מתוך מחלוקת זו יש שהציעו שעד 4–5 ילדים יש לראות את המצווה כמחייבת, ומכאן ואילך כמנהג דרך ארץ שיש לקיימו לפי הנסיבות והרצון האישי.
הרב אליעזר מלמד מסביר שיש שתי מדרגות במצוות חכמים: הראשונה, חובה השווה לכל נפש, כארבעה עד חמישה ילדים. השנייה, מצווה להוסיף עוד ילדים, כל זוג לפי כוחו. היסוד לחלוקה זו, במה שמצינו במקרים רבים שקבעו חכמים את מצוותם כדוגמת המצווה מהתורה, וכיוון שהתורה קבעה כחובה להוליד שני ילדים, יש מקום לומר שהחובה מדברי חכמים היא להוסיף עוד שני ילדים. ואולי אפשר אף לומר שהחובה היא שיהיו שני בנים ושתי בנות, ואזי ברוב המקרים יצטרכו להוליד לשם כך חמישה ילדים.
הרי שאף שבכל ילד וילד שבני הזוג מולידים הם מקיימים מצווה גדולה מהתורה, יש בגדרי חיוב המצווה שלוש מדרגות:
חובה מהתורה להוליד בן ובת, וגם כאשר התנאים קשים, צריך להתאמץ מאוד כדי לקיימה.
חובה מדברי חכמים ללדת כארבעה או חמישה ילדים.
מצווה להוסיף להוליד עוד ילדים כפי כוח ההורים.
מתי יוצא ידי חובה > המשכיות הצאצאים

גם מי שזכה להוליד בן ובת, עדיין אינו יכול להיות בטוח, שיזכה להיות שותף במגמה הכללית של המצווה, היינו שמשפחתו תימשך דרך בנו ובתו. כי אולי אחד מילדיו ימות, או יתברר שהוא עקר, או יישאר רווק כל ימיו. וזהו שאמר רבי יהושע: ”היו לו בנים בילדותו – יהיו לו בנים בזקנותו”, שנאמר ”בַּבֹּקֶר זְרַע אֶת זַרְעֶךָ וְלָעֶרֶב אַל תַּנַּח יָדֶךָ, כִּי אֵינְךָ יוֹדֵעַ אֵי זֶה יִכְשָׁר, הֲזֶה אוֹ זֶה, וְאִם שְׁנֵיהֶם כְּאֶחָד טוֹבִים”.
מתי יוצא ידי חובה > ערך החיים

ערכם העצום של החיים שמתגלים בכל נפש ונפש, וכפי שמבואר בתורה שריבוי הילדים הוא מצווה וברכה, שנאמר לאדם וחוה: ”וַיְבָרֶךְ אֹתָם אֱלֹהִים וַיֹּאמֶר לָהֶם אֱלֹהִים: פְּרוּ וּרְבוּ וּמִלְאוּ אֶת הָאָרֶץ”. וכן נאמר: ”וַיְבָרֶךְ אֱלוֹהִים אֶת נֹחַ וְאֶת בָּנָיו וַיֹּאמֶר לָהֶם פְּרוּ וּרְבוּ וּמִלְאוּ אֶת הָאָרֶץ”, ”וְאַתֶּם פְּרוּ וּרְבוּ שִׁרְצוּ בָאָרֶץ וּרְבוּ בָהּ”. וכן נאמר לאברהם אבינו: ”כִּי בָרֵךְ אֲבָרֶכְךָ וְהַרְבָּה אַרְבֶּה אֶת זַרְעֲךָ”, וליצחק אבינו: ”וְהִרְבֵּיתִי אֶת זַרְעֲךָ כְּכוֹכְבֵי הַשָּׁמַיִם”, וליעקב אבינו: ”וְהָיָה זַרְעֲךָ כַּעֲפַר הָאָרֶץ”. וכן בפסוקי הברכה: ”וְהִפְרֵיתִי אֶתְכֶם וְהִרְבֵּיתִי אֶתְכֶם”. וכן בברכת משה לעם ישראל: ”ה' אֱלוֹהֵי אֲבוֹתֵכֶם יֹסֵף עֲלֵיכֶם כָּכֶם אֶלֶף פְּעָמִים”. וכן על הגאולה נאמר: ”וּפָרוּ וְרָבוּ”, ”וְהִרְבֵּיתִי עֲלֵיכֶם אָדָם וּבְהֵמָה וְרָבוּ וּפָרוּ”.
נשואים עשר שנים ללא ילדים

הנשואים עשר שנים ללא ילדים צריכים למצוא פתרון במסגרת ההלכה לקיום מצוות פרו ורבו. בעבר ניתן היה לבחור בין שתי חלופות: גירושין או נישואין עם אישה נוספת. לאחר שפשטה תקנת רבנו גרשום שלא לשאת שתי נשים, נותרה רק אפשרות הגירושין כלגיטימית.
נשואים עשר שנים ללא ילדים > מקור הדין

המשנה במסכת יבמות דנה במצוות פרו ורבו, וקובעת כך:
נשא אשה, ושהה עמה עשר שנים, ולא ילדה, אינו רשאי לבטל
התלמוד מבחין ברמז להלכה זו כבר בסיפור המקראי אודות שרי והגר:
וְשָׂרַי אֵשֶׁת אַבְרָם לֹא יָלְדָה לוֹ וְלָהּ שִׁפְחָה מִצְרִית וּשְׁמָהּ הָגָר. וַתֹּאמֶר שָׂרַי אֶל אַבְרָם הִנֵּה נָא עֲצָרַנִי ה' מִלֶּדֶת בֹּא נָא אֶל שִׁפְחָתִי אוּלַי אִבָּנֶה מִמֶּנָּה וַיִּשְׁמַע אַבְרָם לְקוֹל שָׂרָי. וַתִּקַּח שָׂרַי אֵשֶׁת אַבְרָם אֶת הָגָר הַמִּצְרִית שִׁפְחָתָהּ מִקֵּץ עֶשֶׂר שָׁנִים לְשֶׁבֶת אַבְרָם בְּאֶרֶץ כְּנָעַן וַתִּתֵּן אֹתָהּ לְאַבְרָם אִישָׁהּ לוֹ לְאִשָּׁה
נשואים עשר שנים ללא ילדים > דינים והיתרים

אם נולד לבני הזוג ילד אחד, ועברו עשר שנים מאז לידתו - הרדב"ז סובר שעליהם להתגרש, כיוון שלא קיימו מצוות פריה ורבייה. אמנם, הרמב"ן והרשב"א סוברים שאין עליהם חובה להתגרש, כיוון שקיימו את המצווה הכללית להביא צאצא לעולם. וכך פסקו מעיל צדקה, ערוך השולחן ופניני הלכה.
אם אחד מבני הזוג היה חולה, או שנפרדו לפרק זמן ארוך בשל נסיעה - זמני החולי והפרידה אינם נספרים למניין עשר שנים. כמו כן, אם בני הזוג חיו בחוץ לארץ ועלו לארץ ישראל - מתחילים לספור את 10 השנים רק ממתי שעלו לארץ, כיוון שייתכן וזכות הארץ תועיל עבורם. דין זה למדו חכמים משרי, שנתנה את הגר לאברם ”מִקֵּץ עֶשֶׂר שָׁנִים לְשֶׁבֶת אַבְרָם בְּאֶרֶץ כְּנָעַן”.
כתבו הריב"ש והרמ"א שלמעשה לא נהוג לאכוף על זוג שלא נולד להם ילדים הלכה זו.
ראו גם

לידה בהלכה
איסור סירוס
פיצוץ אוכלוסין
אריק אשרמן

| --- | --- |

 לידה:  1959 (בן 66 בערך) אירי, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד  האוניברסיטה העברית בירושלים  היברו יוניון קולג' - המכון היהודי לדת 
 עיסוק:  עמותת תורת צדק
 השקפה דתית:  יהדות רפורמית
 בת זוג:  עינת רמון
 פרסים והוקרה:  פרס גנדי לשלום (2011) 
 
הרב אריק אשרמן (נולד ב־1959) הוא רב רפורמי ופעיל שמאל ישראלי. שימש כנשיא שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם עד לפרישתו מהארגון ב־2016. ב־2017 הקים את הארגון "תורת צדק".
ביוגרפיה

אשרמן גדל בעיר אירי שבפנסילבניה, ולמד באוניברסיטת הרווארד. הצטרף ל"ניצני שלום" (Interns for Peace), פרויקט למען דו־קיום אשר שלח אותו לערים טמרה וקריית אתא בין 1981 ל־1983. למד בתוכנית שוורץ באוניברסיטה העברית, והוסמך כרב בהיברו יוניון קולג' ב־1989. בין השנים 1989–1991 ניהל בית הלל באוניברסיטת קליפורניה בדוויס, ושירת כרב קהילה באזור סן פרנסיסקו ב־1991–1994. ב־1994 עלה לישראל ושירת כמנהל קהילת מבקשי דרך בירושלים עד 1997, וב־1997–2000 שירת כרב של קיבוץ יהל.
ביוגרפיה > פעילותו הפוליטית

בשנת 1995 הצטרף לארגון "שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם", ארגון זכויות אדם המזוהה עם השמאל הישראלי, כמנכ"ל שותף, וכעבור שלוש שנים הפך למנכ"ל הארגון. לדברי אשרמן, פעילותו בעמותה נובעת מתוך אמונה שעמותה שדוגלת במסורת היהודית בנוגע לזכויות אדם, ובאמירה שכל אדם נברא בצלם אלהים, חייבת להדגים את ההשקפה הזו הזו בפעילות למען קבוצות שונות, כולל יהודים ולא יהודים.
בשנת 2004 ניסה לסכל מימוש של צו הריסה לבית פלסטיני בכך ששכב מול הדחפורים שהגיעו להרוס את הבית. הוגש נגדו כתב אישום שייחס לו עבירות של הפרעה לעבודת השוטרים. הוא הורשע, ונידון לשירות למען הציבור.
במשך השנים אשרמן קיבל מספר עיטורים על פעילותו. בנובמבר 2009 זכה אשרמן בפרס על שם פרופסור ישעיהו ליבוביץ, המוענק על ידי תנועת "יש גבול".
ב־2016 פרש אשרמן, יחד עם עובדים נוספים, משומרי משפט, והחל משנת 2017 מתמקדת עבודתו של אשרמן בעמותת "תורת צדק" שהקים.
במהלך מרץ 2008 נעצר אשרמן לזמן קצר בטענה לפעילות הסתה של פלשתינאים וישראלים לאלימות.
באוקטובר 2015 יצא אשרמן לסייע במסיק זיתים ליד איתמר והותקף בידי מתנחל רעול פנים. על התוקף, בן 17 מאיתמר, שהורשע בחבלה חמורה בנסיבות מחמירות ובהחזקת סכין, נגזר מאסר על תנאי.
בינואר 2021, בעת שסייע לחקלאים פלסטינים ליד טייבה, אלמונים שחררו ברגים בצמיגי הרכב של אשרמן. אשרמן הבחין בכך בתחילת הנסיעה.
באפריל 2021 הותקף אשרמן באלה בידי מתנחל רעול פנים מהמאחז מעלה אהוביה.
ב־10 באוקטובר 2023, לאחר טבח שבעה באוקטובר, הגיע אשרמן לאזור הנמצא בסמוך לכוכב השחר, ובהתאם לפרטי כתב אישום שהוגש נגדו צעק, קילל ונצמד אל החיילים באמצעות גופו תוך שהוא מצלם אותם לסירוגין פעמים רבות בכוונה כדי להפריע להם במילוי תפקידם. בדיון בעניינו נקבע שאשרמן יורחק ל-15 יום מאזור יהודה ושומרון.
חיים אישיים

אשרמן מתגורר בירושלים ונשוי לעינת רמון, מרצה למחשבת ישראל ומדריכה בליווי רוחני במכון שכטר למדעי היהדות. ילדיהם מתחנכים במערכת החינוך הממלכתית־דתית ומגדירים עצמם אורתודוקסים מודרניים.
הערות שוליים

↑  אבישי רובינשטיין, עובד עם פלסטינים, באתר ערוץ 7, 11 בדצמבר 2008
↑  מירון רפופורט,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'הרב אשרמן נעצר בטענה שהסית פלשתינאים נגד המשטרה, באתר הארץ, 12 במרץ 2008
↑  חיים לוינסון,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'יהודי רעול פנים תקף את מנכ"ל רבנים לזכויות אדם ליד איתמר, באתר הארץ, 23 באוקטובר 2015
↑  בן 17 מואשם בתקיפת מנכ"ל רבנים לזכויות האדם, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2015
↑  מאסר על תנאי לנער שתועד תוקף את הרב אשרמן ליד איתמר, באתר ynet, 17 בספטמבר 2018
↑  - ערוץ 7, אלמונים שחררו את הברגים בגלגלי מכוניתו של איש השמאל אריק אשרמן מארגון "רבנים למען לזכויות אדם", באתר ערוץ 7, 13 בינואר 2021
↑  פעילי שמאל ומחבלים ניסו לסלק רועים יהודים ממעלה אהוביה, באתר עכשיו 14, 7.4.21
↑  אוהד חמו,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'‏תיעוד: מתנחל תוקף פעיל שמאל באלה - סמוך למאחז בבנימין, באתר ‏מאקו‏, 7 באפריל 2021
↑  '"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"' שילה פריד,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'‏נשיא "רבנים לזכויות אדם" לשעבר מואשם בתקיפת חיילים, בעיתון מקור ראשון, 31 בינואר 2024
↑  ממשיך להתסיס: אריק אשרמן מואשם בתקיפת חיילים, באתר הקול היהודי
אריק אשרמן בפעולת מחאה נגד פינוי אם וחמשת ילדיה מדירת עמידר באור יהודה, אוקטובר 2021
אריק אשרמן בעימות עם נער גבעות שנכנס עם עדר צאן לשדה פלסטיני פרטי בכפר מאליכ ומנסה לגנוב מים. אפריל 2024
אריק אשרמן ומתנחל במוח'מאס יוני 24
יוחנן מגוש חלב

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־1 ג׳ש (גוש חלב), ישראל 
 פטירה:  רומא
 מקום מגורים:  גוש חלב וירושלים
 מקצוע:  סוחר שמן
 תפקיד:  מנהיג במרד הגדול
 
שרידי בית כנסת עתיק בגוש חלב, עירו של יוחנן
יוחנן מגוש חלב (שמו המלא: יוחנן בן לוי) היה מנהיג יהודי, ממובילי המרד הגדול ברומאים במאה הראשונה לספירה. מוצאו מגוש חלב שבגליל העליון.
מעמדו החברתי

יוחנן בן לוי היה בן למשפחה בעלת אמצעים מגוש חלב בגליל. יוסף בן מתתיהו מתאר את יוחנן כמי שהיה חברו ו"מיודעו" של שמעון בן גמליאל (בנו של רבן גמליאל הזקן), שעמד בראש בית הלל בתקופת המרד (חיי יוסף, לח, 189-194).
יוחנן היה אישיות מקומית חשובה עוד קודם לפרוץ המרד בשנת 66, ואחת הראיות לכך היא אזכור שמו בלוויית שמו של אביו. יוסף אף מציין כי היה "בן למשפחה ידועת שם". ראייה נוספת לכך היא הופעתו בראש המנהיגים של גוש חלב, בתחילה בניסיון למתן את התושבים הנוטים למרד ולאחר מכן בהנהגתם לאחר התנפלות השכנים הנוכרים על העיר ובביצורה. ברור שיוחנן הוא המנהיג המקומי הבולט בגוש חלב, משום שכאשר יוסף בן מתתיהו מבקר בעיר, יוחנן הוא האיש היחיד איתו הוא בא בדברים.
אישיותו

המקור העיקרי לתולדותיו של יוחנן בן לוי מגוש חלב הם הספרים "מלחמת היהודים" ו"חיי יוסף" של יוסף בן מתתיהו, אשר היה מפקד הגליל בימי המרד הגדול. יוחנן מילא במרד תפקיד חשוב בהגנת הגליל ולאחר מכן בהגנת ירושלים, והיה לאויבו בנפש של יוסף בן מתתיהו. ייתכן אפוא, כי מקור זה אינו אמין, אולם זהו בעצם המקור היחיד שניתן למצוא באשר לתולדותיו של יוחנן מגוש חלב. יוסף בן מתתיהו מתאר את יוחנן מגוש חלב במילים הבאות:
ההתקפה הבוטה של יוסף על יוחנן אופיינית לכתיבה הפולמוסית הפוליטית בספרות וברטוריקה היוונית והרומאית.
ייתכן כי בשעת כתיבת "מלחמת היהודים", היה יוחנן עדיין בחיים במאסר הרומאים, ויוסף חשש שהוא עוד עלול להזיק לו בעיני הרומאים (כפי שעשה אחד מפליטי הקנאים בקיריני) ולכן הרבה לגנות אותו ולתאר אותו כשקרן, כדי לפסול את עדותו לחלוטין. ניתן גם להסביר זאת בכך שבזמן כתיבת "מלחמת היהודים", זעמו וצערו של יוסף על החורבן היו עדיין טריים ושנאתו כלפי האשמים בו, לדעתו, הותירה את חותמה בתיאורו.
יוסף בן מתתיהו נשלח להנהיג את המרד בגליל אך בשלב מסוים יוחנן מגוש חלב החל לחשוד בו ובכנות כוונותיו, וביקש להרחיקו מתפקידו. מכאן ואילך התקיימה סדרה של מהלכים המתוארים בידי יוסף בן מתתיהו בספרו 'מלחמות היהודים', כהתנכלות של יוחנן לו ולמנהיגותו.
בספר 'חיי יוסף' טוען יוסף בן מתתיהו, כי הונו של יוחנן הושג בדרכי מרמה, כאשר יוחנן טען לפניו טענות שקר, במטרה להשיג רווחים מהירים, כי יהודי קיסריה נותרו ללא שמן זית ולשם כך הפקיע כמויות גדולות של שמן זית מגוש חלב: "הוא ידע היטב כי בקסריה נמכרים שני סכסטרים בדרכמון אחד, ובגוש חלב שמונים סכסטרים בארבעה דרכמונים".
ההיסטוריון בן המאה ה-19 צבי גרץ מתאר את אותה הדמות עצמה במילים הבאות:
בספר זה ("חיי יוסף"), שנכתב כעשרים וחמש שנה לאחר אירועי המרד, תיאר יוסף בן מתתיהו את יוחנן מגוש חלב, כמי שבתחילה היה דווקא מתון בגישתו והתנגד למרד:
”בראות יוחנן בן לוי, שאחדים מתושבי העיר מתכוננים למרוד ברומאים, ניסה להרגיע את רוחם ולדרוש מהם כי ישמרו אמונים לרומאים. אולם עם כל השתדלותו לא עלה הדבר בידו... את גוש חלב בנה מחדש, יפה מאשר לפנים”.
אפיונו של יוחנן בהצגתו הראשונה לפני הקוראים כשוחר שלום, עומד בסתירה להצגתו ב"מלחמת היהודים", שם הוא רשע מעיקרו, וגם בסתירה להמשך הדברים ב"חיי יוסף", המציגים את יוחנן כנבל. ניתן לחשוד כי בעריכת דבריו לקראת פרסום הספר, דאג יוסף בן מתתיהו, בראשית דבריו על יוחנן, הבאים מיד אחרי דבריו על יוסטוס איש טבריה, לשפר את דמותו של יוחנן כדי להבליט עוד יותר את רשעותו של יוסטוס.
יוסף בן מתתיהו השתמש בספריו כדי לנגח את אויביו הפוליטיים, ויש להניח כי תיאורו את יוחנן נובע מההיסטוריה המשותפת שלהם, ומהדרך השונה מאוד בה בחרו שניהם, ואינו תיאור אובייקטיבי של דמות חשובה זו בתולדות עם ישראל.
תיאורו את יוחנן מגלה איבה מיוחדת כלפי אישיותו. מעבר להתנגדות האידאולוגית וההאשמה באסונות שקרו לאחר מכן, קיים הבדל בין תיאור יוחנן לבין תיאור מנהיגים אחרים. ביקורתו של יוסף על יוחנן חושפת איבה אישית עמוקה, ששורשיה נעוצים בעיקר בניסיונו בתקופת כהונתו כמפקד הגליל, שם היה יוחנן יריבו הנחוש ביותר, אשר עשה הכל כדי להדיחו.
לקריאה נוספת

יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים (תרגום ד"ר יעקב נפתלי שמחוני), הוצאת מסדה, 1968.
אוריאל רפפורט, יוחנן מגוש חלב - מהרי הגליל אל חומות ירושלים, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל והוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 2006.
הערות שוליים

↑  רפפורט עמ' 63.
↑  מלחמת היהודים, ספר ד, פרק ג, פסקה יג, סעיף 213.
1 2  רפפורט, עמ' 64.
↑  מלחמת היהודים, ספר ב', פרק כא, פסקה א.
↑  רפפורט, עמ' 156, הערה 25.
↑  מלחמת היהודים, ספר ז, פרק יא, פסקה ג.
↑  תרגום שמחוני לתולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, הערות וביאורים לספר ב, פרק כא, פסקה א, עמ' 452.
↑  יוסף בן מתתיהו, חיי יוסף, פרק שלושה עשר.
↑  צבי גרץ, דברי ימי ישראל, כרך שני, פרק שביעי: המלחמה בגליל, עמ' 211.
↑  יוסף בן מתתיהו, חיי יוסף, פרק 10.
↑  דניאל שוורץ, חיי יוסף, פרק י, הערה 80, עמ' 74.
1 2  מנחם שטרן, יוחנן מגוש חלב, באתר מט"ח
↑  יוסף בן מתתיהו, חיי יוסף, פרק י, סעיף 43.
↑  מלחמת היהודים, ספר שני, פרק כא, פסקה א, סעיפים 588–589; חיי יוסף, פרק י, סעיפים 44–45.
↑  מלחמת היהודים, ספר שני, פרק כ, פסקה ו, סעיף 575.
↑  רפפורט, עמ' 66.
↑  יוסף בן מתתיהו, חיי יוסף, פרק יג, סעיפים 70–73.
↑  רפפורט, עמ' 79–81.
↑  יוסף בן מתתיהו, חיי יוסף, פרקים לח–מא.
↑  מלחמת היהודים, ספר ב, פרק כא, פסקאות ז-ח, סעיפים 628–632.
↑  מלחמת היהודים, ספר רביעי, פרק שני, סעיפים 84–120.
↑  רפפורט, עמ' 85–86.
1 2 3  רפפורט, עמ' 98.
↑  מלחמת היהודים, ספר ד, פרק ג, פסקה א, סעיפים 121–127.
↑  רפפורט, עמ' 100.
↑  מלחמת היהודים, ספר ד, פרק ג, פסקה יג, סעיפים 208–218.
↑  רפפורט, עמ' 101–102.
↑  רפפורט, עמ' 76.
↑  רפפורט, עמ' 104.
↑  רפפורט, עמ' 114.
↑  רפפורט, עמ' 105–107.
↑  מלחמת היהודים, ספר ד, פרק ט, פסקה יא, סעיפים 566–570.
↑  רפפורט, עמ' 107–108, 114.
↑  מלחמת היהודים, ספר ד, פרק ט, פסקה יא, סעיפים 571–575.
↑  מלחמת היהודים, ספר ד, פרק ט, פסקה יא, סעיפים 577–584.
↑  רפפורט, עמ' 115.
↑  רפפורט, עמ' 178.
↑  מלחמת היהודים, ספר ה, פרק א, פסקאות א–ב, סעיפים 2, 5–10. תרגום אולמן, עמ' 440, הערה 9.
↑  מלחמת היהודים, ספר ה, פרק א, פסקה ג, סעיפים 11–12.
↑  מלחמת היהודים, ספר ה, פרק ג, פסקה א, סעיפים 98–105.
↑  טקיטוס, דברי הימים, ספר ה, פרק 12.
↑  מלחמת היהודים, ספר ה, פרק ו, פסקה א, סעיפים 248–251.
↑  מלחמת היהודים, ספר ה, פרק א, פסקה ד, סעיפים 24–26.
1 2  רפפורט, עמ' 179.
↑  מלחמת היהודים, ספר ה, פרק ו, פסקה ד, סעיפים 277–279.
↑  מלחמת היהודים, ספר ה, פרק ז, פסקה ג, סעיף 304.
↑  מלחמת היהודים, ספר ה, פרק ז, פסקה ג, סעיפים 466–472.
↑  מלחמת היהודים, ספר ה, פרק יג, פסקה ו, סעיפים 562–565.
1 2  רפפורט, עמ' 180.
↑  מלחמת היהודים, ספר ו, פרק ט, פסקה ד (סעיפים 433–434); ספר ז, פרק ה, פסקה ג, סעיף 118; פסקה ו, סעיפים 154–155.
↑  רפפורט, עמ' 173, הערה 70.
↑  רפפורט, עמ' 121.
אליפות צרפת הפתוחה 1976

| --- | --- |

פרסי התחרות
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  31 במאי 1976 – 14 ביוני 1976 (15 ימים) 
 מספר תחרות:  75 
 כספי זכייה:  204 אלף $
 עיר מארחת:  פריז 
 אצטדיון:  אצטדיון רולאן גארוס
 זוכה:  גברים:אדריאנו פנטה (איטליה) נשים:'סו ברקר (הממלכה המאוחדת) זוגות גברים: פרדריק מקנייר/שרווד סטיוארט (ארצות הברית) זוגות נשים: פיורלה בוניצ'לי (אורוגוואי)/גייל שריף (צרפת) זוגות מעורבים:אילנה קלוס (דרום אפריקה)/קים ווריק (אוסטרליה)
 
 → אליפות צרפת הפתוחה 1975 אליפות צרפת הפתוחה 1977 ← 
 
אליפות צרפת הפתוחה 1976 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי חימר באצטדיון רולאן גארוס בפריז. התחרויות התחילו ב-31 במאי והסתיימו ב-14 ביוני. זו הייתה האליפות ה-75 מאז ייסודה.
הפרסים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| תחרות | תחרות | מנצח | גמר | חצי הגמר | רבע הגמר | הסיבוב הרביעי | הסיבוב השלישי | הסיבוב השני | הסיבוב הראשון |
| בודדים | גברים | 130,000 פ"צ | 65,000 פ"צ | 32,000 פ"צ | 17,000 פ"צ | 10,000 פ"צ | 5,000 פ"צ | 2,800 פ"צ | 1,500 פ"צ |
| בודדים | נשים | 30,000 פ"צ | 15,000 פ"צ | 7,500 פ"צ | 3,000 פ"צ | - | 1,000 פ"צ | 1,000 פ"צ | 650 פ"צ |

כך הפרסים היה 204 אלף $.
התחרות > תחרות זוגות גברים

בתחרות השתתפו 47 זוגות. הזוגות החזקות קיבלו דירוג כדלקמן:
ז'ואן ז'יסברט ומנואל אורנטס (ספרד ספרד), הודחו בחצי הגמר
בריאן גוטפריד (ארצות הברית ארצות הברית) ומנואל רמירס (ספרד ספרד), הפסידו במשחק הגמר
במשחק הגמר מנצחי תחרות 1975 בריאן גוטפריד (ארצות הברית ארצות הברית) וראול רמירס (מקסיקו מקסיקו) נפגשו עם פרדריק מקנייר ושרווד סטיוארט (ארצות הברית ארצות הברית) והפסידו ב-3 מערכות.
התחרות > תחרות זוגות נשים

בתחרות השתתפו 22 זוגות.
זוג מנצחות תחרות 1975 כריס אוורט (ארצות הברית ארצות הברית) ומרטינה נברטילובה (צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה) לא השתתפו בתחרות. במשחק הגמר פיורלה בוניצ'לי (אורוגוואי אורוגוואי) וגייל שריף (צרפת צרפת) נפגשו עם קטלין הרטר (ארצות הברית ארצות הברית) הלגה מסטהוף (ניסן) (גרמניה המערבית גרמניה המערבית) וניצחו ב-3 מערכות.
התחרות > תחרות זוגות מעורבים

בתחרות השתתפו 27 זוגות.
מזוג מנצחי תחרות 1975 רק פיורלה בוניצ'לי (אורוגוואי אורוגוואי) השתתפה בתחרות. במשחק הגמר אילנה קלוס (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה) וקים ווריק (אוסטרליה אוסטרליה) נפגשו עם דלינה בושוף (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה) וקולין דואודסוול (רודזיה רודזיה) וניצחו ב-3 מערכות.
אדריאנו פנטה, מנצח התחרות
סו ברקר, מנצחת התחרות
איברהימה טראורה

איברהימה טראורה (בצרפתית: Ibrahima Traoré, נולד ב-21 באפריל 1988 בוילפאנט שבצרפת) הוא כדורגלן עבר גינאי-צרפתי ששיחק בעמדת הקשר.