stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ממלכת בוהמיה
היסטוריה > הוסיטים

בשנת 1415, יאן הוס, רקטור האוניברסיטה של קארל בפראג, אשר היה רפורמי בדעותיו כלפי הכנסייה והוגה דעות חשוב בזמנו, נידון למוות בשריפה על המוקד על כפירה בדת על ידי בית המשפט הצ'כי. זאת למרות שהיה נתון תחת הגנתו זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הוא נתן את אישורו להוצאת גזר הדין. פעולה זו, יחד עם הוצאה להורג של עוד חמישה מעוקביו של הוס על ידי הכנסייה הקתולית הובילו למרד של העם הבוהמי בכנסייה הקתולית ובאימפריה הרומית הקדושה. מרד זה נקרא המלחמות ההוסיות.
את המרד הוביל המצביא יאן ז'יז'קה הנחשב לאחד המצביאים הגדולים בהיסטוריה ומהראשונים שהשתמשו בנשק חם באירופה. ז'יז'קה נחשב לגיבור לאומי עד היום ולמצביא שלא הפסיד באף קרב שבו השתתף.
לאחר מותו של ז'יז'קה בשנת 1424, נטל את הפיקוד הצבאי פרוקופ הגדול ותחת פיקודו ההוסים שלטו עוד כ-10 שנים על מרכז אירופה והשליטו טרור על האזורים בהם שלטו עקב קנאותם הרבה. לאחר הקרבות הקשים ומותו של ז'ז'קה התפצלו ההוסיטים לשתי אסכולות עיקריות, האוטראקים המתונים והטאבוריטים הקיצוניים. לבסוף ניצחו האוטראקים (בעזרתם של הקתולים) את הטאבוריטים בקרב ליפאני בשנת 1434.
לאחר סיום המרד הארוך, קיבלה האימפריה הרומית הקדושה את דרישתם של האוטראקים לחופש דת בשנת 1436.
בשנת 1458 נבחר ייז'י מפודבראדי למלוך בבוהמיה והיה למלך העצמאי המוחלט האחרון ששלט בבוהמיה.
בשנת 1462 ביטל האפיפיור פיוס השני את ההסכם לפיו ישנו חופש דת בבוהמיה.
היסטוריה > שושלת הבסבורג

לאחר מותו של המלך לאיוש השני, שליט הונגריה ובוהמיה, בקרב מוהאץ' בשנת 1526 כנגד האימפריה העות'מאנית, עלה לשלטון הארכי-דוכס פרדיננד האוסטרי (לימים יהפוך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה). בכך הפכה השושלת ההבסבורגית לשליטה בבוהמיה והיא הפכה לחלק מהאימפריה ההבסבורגית.
למרות החלטתו של פיוס השני על ביטול חופש הדת בבוהמיה, חופש דת (אם כי מוגבל) עדיין המשיך להיות נהוג בממלכה והיא הייתה לאחת הממלכות הליברליות ביותר בעולם הנוצרי בתקופת השושלת ההבסבורגית, ועד שנת 1620.
בשנת 1609 הפך רודולף השני את פראג, בירת בוהמיה, לבירת האימפריה הרומית הקדושה. מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך בוהמיה, מת בשנת 1617 מבלי שהותיר אחריו יורש ביולוגי. בן דודו, פרדיננד פון שטיריה, ירש אותו כמלך בוהמיה והיה לקיסר פרדיננד השני. הלה היה קתולי אדוק, אשר התחנך על ברכי הישועים, ושאף להחזיר את הקתוליות לגדולתה. משום כך היה בלתי אהוד על ידי תושבי בוהמיה, שהיו קלוויניסטים ברובם (לימים פרוטסטנים). התנגדותם של תושבי בוהמיה למלכם החדש הייתה הניצוץ שחולל את מלחמת שלושים השנים שהחלה ב-1618, אותה ניתן לחלק לארבעה שלבים עיקריים, שהעיקרי בהם היה המרד הבוהמי. במסגרת המרד, נבחר פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ למלוך על בוהמיה במקומו של פרדיננד השני. אשתו של פרידריך, אליזבת סטיוארט, נסיכת אנגליה וסקוטלנד נקראה גם מלכת הלבבות והייתה אהודה ביותר על אזרחי בוהמיה. היא הייתה ביתו של ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד. בקרב ההר הלבן, שנערך סמוך לפראג בשנת 1620, הכניע הקיסר פרדיננד השני את מלך בוהמיה, פרידריך החמישי שנמלט להולנד עם אשתו. בוהמיה נותרה בשליטת ההבסבורגים לאורך שלוש מאות השנים הבאות.
בסוף המאה ה-18 החלו להתעורר בבוהמיה תחושות תחייה לאומית. השפה הצ'כית תפסה את מקום השפה הגרמנית כשפה המנהלית, בהדרגה. בוהמיה נותרה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית למרות המרד של 1848, בו דרשו הצ'כים להתנתק מהאימפריה ולקבל עצמאות.
האימפריה האוסטרו-הונגרית התמוטטה לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובוהמיה הפכה לחלק מצ'כוסלובקיה, תוך איחוד עם השטחים הסלובקיים, מוראביה וחלקים מהונגריה.
הערות שוליים

↑  ארבעת השלבים במלחמת שלושים השנים היו: המרד הבוהמי, ההתערבות הדנית, ההתערבות השוודית וההתערבות הצרפתית.
| האימפריה הרומית הקדושה נסיכויות הבוחר של האימפריה הרומית הקדושה |
| --- | --- | --- |
| ארכי-בישופויות |  מיינץ •  טריר •  קלן |  |
| נסיכויות חילוניות |  בוהמיה •  פפאלץ •  סקסוניה •  ברנדנבורג |  |
| התווספו במאה ה-17 |  בוואריה •  הנובר |  |
| התווספו במאה ה-19 |  רגנסבורג •  זלצבורג •  וירצבורג •  וירטמברג •  באדן •  הסן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4007467-5  NKC: ge745334 
סמל שושלת פרמיסל
סמל בית לוקסמבורג
סמלו של הקיסר פרדיננד הראשון. ניתן לראות בשלט, בין היתר, גם סמל אריה לבן על רקע אדום - סמל בוהמיה
מנשר ה-363

מנשר ה-363 מודפס על ממחטת משי
מנשר ה-363 היה מסר אל האומה שנחתם ב-18 במאי 1877 על ידי נציגי הרוב הרפובליקני בבית הנבחרים של צרפת אחרי שנשיא הרפובליקה, המרשל פטריס דה מק-מהון פיטר את ראש הממשלה ז'ול סימון, החליף אותו עם הדוכס דה ברוי המונרכיסט ואחר כך נוכח ההתנגדות הפרלמנטרית, פיזר את בית הנבחרים.
nous vous appelons à prononcer entre la politique de réaction et d’aventures qui remet
brusquement question tout ce qui a été si péniblement gagné depuis six ans, et la
politique sage et ferme,pacifique et progressive que vous avez déjà consacrée
אנו קוראים לכם להכריע בין מדיניות הריאקציה וההרפתקנות המעמידה באופן חד בסימן שאלה כל מה שהושג בעמל רב בשש השנים האחרונות לבין המדיניות הנבונה, ההחלטית, השוחרת שלום  והמתקדמת שכבר אישרתם אותה
ההקשר ההיסטורי

הבחירות לפרלמנט צרפת בשנת 1876 העניקו לרפובליקנים ניצחון עם הזכייה ב־363 מושבים בבית הנבחרים מול 200 מושבים של האופוזיציה המונרכיסטית.
אף על פי כן ב-16 במאי 1877 החליט הנשיא מק-מהון לפטר את ראש הממשלה ז'ול סימון ה"גמבטיסט" (רפובליקני מתון) ולמנות במקומו את הדוכס דה ברוי, מונרכיסט נלהב שיישם בעבר ללא פשרות את מדיניות "הסדר המוסרי" הימני.
הרפובליקנים התנגדו בתוקף למהלך זה. באותו ערב, מעל שלוש מאות נבחרים רפובליקנים התכנסו במלון "גראן אוטל דה פארי" על מנת לגנות את מדיניותו של מק-מהון וקראו להצביע בעד החלטה הדורשת לכבד את מעמד הפרלמנט בקביעת הרכב הממשלה ומדיניותה.
ב-17 במאי בית הנבחרים הביע אי אמון בממשלה החדשה של דה ברוי עם 349 נגד 149 קולות ולאון גמבטה נשא נאום שבו גינה את החלטות הנשיא. כתגובה ב-18 במאי שר הפנים פוטרו הודיע על דחיית דיוני בית הנבחרים למשך חודש ובהמשך על פיזור בית נבחרים .
מול ההתגרות הזאת ב-18 במאי החליטו הרפובליקנים שהתכנסו במלון "אוטל דה רזרבואר" בוורסאי לחתום על המנשר מכוון אל האומה, שנודע לאחר מכן כ"מנשר ה-363".
מנשר ה-363 וחותמיו

ב-18 במאי 1877 בחר המחנה הרפובליקני לערוך מנשר נגד הנשיא מק-מהון, שהזכיר קצת את אופן פניית הפרלמטרים הליברלים ("פניית ה-221") שהוקיעה בזמנו את שרירות שלטונו של המלך שארל העשירי.
הרפובליקנים דרשו הקמת ממשלה אחראית בפני בתי האספה, מה שנגד את מדיניותו של מק-מהון. הנשיא הגדיר את עצמו "מעל למפלגות" וסבר שיכול למנות את השרים כראות עיניו. המנשר הזמין את הבוחרים לא לאשר "מדיניות ריאקציונית והרפקתנית" זו שממשלת דה ברוי התכוונה ככל הנראה לאמץ. למעשה היווה המנשר מעין הצעת אי אמון של הרפובליקנים בממשלת דה ברוי.
מחבר המנשר היה אז'ן ספולר, המקורב ללאון גמבטה.
חותמי המנשר היו נציגי הסיעות הבאות:האיחוד הרפובליקני (גמבטה, דאנפר-רושרו ואחרים) השמאל הרפובליקני (ז'ול גרווי, ז'ול פרי, מארי פרנסואה סדי קארנו, ארמאן פאלייר ואחרים), המרכז שמאל
(ז'אן קזימייה-פרייה, רישאר ודינגטון, קאמי סה ואחרים) השמאל הקיצוני (ז'ורז' קלמנסו, לואי בלאן, אלפרד נאקה ואחרים) ועוד נבחרים כמו הנסיך נפוליאון בונפרטה.
השלכות המנשר

אז מק-מכון החליט בהסכמת הסנאט לפזר את בית הנבחרים. הסנאט החליט זאת ב-22 ביוני 1877 עם 149 קולות נגד 130. החלה מערכת בחירות אינטנסיבית שבה המונרכיסטים התומכים במרשל פעלו בצורה כושלת, בעוד שהרפובליקנים המאוחדים מסביב לתמונתם של אדולף טייר וגמבטה היושבים ביחד בארוחה ב-3 ביולי, נראו מקשה אחת. טייר נפטר
בתחילת ספטמבר ולווייתו זימנה מפגן רפובליקני מלא אפטימיות. בינתיים, גמבטה יצא בפעם שנייה בחייו למסע בחירות שהקיף את צרפת כולה, על מנת לשכנע את האזרחים. יצר רושם מיוחד נאומו ב-15 באוגוסט 1877 בעיר ליל שבו קבע שמי שיעמוד בפני (רמז לנשיא ולתמוכיו) דרישות "קולה של צרפת הריבונית" לא תהיה דרך אחרת אלא :se soumettre ou se demettre -
"להיענות  או להתפטר"
בבחירות הפרלמנטריות ב-1877 התבדו תקוות המורכיסטים אחרי שהרפובליקנים, על אף אבדן 39 מושבים, זכו בכל זאת ברוב. אחרי היסוסים מסוימים, ב-13 בדצמבר 1877 החליט מק-מהון להטיל על ז'ול דיפור (Dufaure) להרכיב ממשלה
כעבור שנה, אחרי שהמונכיסטים איבדו את הרוב גם בסנאט, מק-מהון ראה את עצמו במיעוט ובינואר 1879 נאלץ להתפטר. במקומו נבחר כנשיא ז'ול גרווי הרפובליקני. התקוות האחרונות לרסטורציה של המלוכה אפסו והרפובליקה יצאה מוחוזקת.
מנשר ה-363 נתן תוקף לעקרון ברית הרפובליקנים בעלי המגמות השונות כשרובצת סכנה בפתח הרפובליקה.

הקואליציה נגד מק-מהון הגשימה אחדות אמיתית של השמאל הפרלמנטרי, המגובש על ידי נטייה עזה אנטי-קלריקלית
הערות שוליים

1 2 3  Fidus Revue des Deux Mondes
המשבר ב-16 במאי 1877 בקריקטורה מאת ז'אן רובר על גלויה. הנשיא מק-מהון נראה במדים ומעל ראשו פרח השושן - סמל המלוכה, בעוד מולו קופץ יריבו לאון גמבטה כמו Jack-in-the-box ודורש ממנו "להיענות או להפתטר" כלשון נאומו בעיר ליל ב-15 באוגוסט. מעל העננים נראית מצפנפת פריגית רפובליקנית ומהם נשלחים ברקים
מטפחת מזכרת של "ברית כל הקבוצות הרפובליקניות" ב-26 ביוני 1877, עם תמונות מדליון של אדולף טייר ולאון גמבטה
מפרנסת שנייה

עקרון המפרנסת השנייה היא תפיסה הרואה באישה כאחראית המרכזית על משק הבית וגידול הילדים ועל כן תפקידה כמי שמביאה למשק הבית שכר הוא פחות משני בחשיבותו. מפרסת שנייה פועל כעיקרון המארגן את שוק העבודה, גם בעידן הגלובלי ולמרות השינויים הנאו-ליברליים. בשל כך גם בסדר הכלכלי החדש כמה מאפיינים מסורתיים ובלתי שוויוניים של עבודת הנשים מוסיפים להתקיים ואף מתגברים, על אף השינויים החשובים בחקיקה, בהשכלה ובנורמות". תפקידו של "חוק עבודת נשים" תשי"ד-1954, הוא להבטיח את שילובן של נשים בכוח העבודה בלי לפגוע בתפקידן האימהי. זכותן של נשים ואימהות לשוויון הזדמנויות בעבודה מוגדר במפורש כחלק מן השאיפה לשוויון הזדמנויות מגדרי. עם זאת, אין זה אומר שנשים כפרטים וכאזרחיות המדינה מקבלות את אותן זכויות כמו גברים. אי השוויון בין המינים מושרש במבנים החברתיים, בתהליכים ובפרקטיקות של שוק העבודה ומקום העבודה. לדברי רוזבאת' מוס קאנטר "על אף שהארגונים הוגדרו כמכונות נייטרליות מבחינה מגדרית, הרי במבנה הסמכות שלהם שלטו עקרונות גבריים". תפיסה זו תורמת להבנה של האופי הפטריארכלי של השוק ומקום העבודה.
מדיניות העסקת נשים בישראל

מדיניות התעסוקה לגבי נשים בישראל משקפת שתי תפיסות מרכזיות הקיימות בחברה הישראלית: מצד אחד, הציפייה שהנשים ייטלו חלק פעיל בשוק העבודה, ומצד שני, מרכזיותה של המשפחה בישראל והתפיסה כי הטיפול בילדים הוא בראש ובראשונה מטלה של הנשים. אחד המאפיינים הבולטים של מדיניות השכר ומדיניות הרווחה בישראל הוא שהן מבוססות על החלוקה "המובנת מאליה" בין "האב המפרנס" ו"האם המפרנסת השנייה". נשים עדיין מצופות על ידי החברה לתת עדיפות למשפחה על פני הקריירה שלהן בשוק העבודה. למרות התקדמות החקיקה בישראל הנוגעת לשוויון שהיא מהמתקדמות ביותר בעולם ולמרות ששיעור השתתפות הנשים בשוק העבודה מגיע לכ-50% מכלל השוק והעלייה ברמת ההשכלה של הנשים שנכון ל-2016, עולה במעט על זו של גברים, פערי השכר בין נשים וגברים כמעט אינם משתנים. כלומר, נשים מקבלות עבור ההון האנושי שלהן תמורה נמוכה מאשר גברים. האפליה הקיימת בשוק התעסוקה כלפי נשים, פוגעת לא רק בשילובן בספירה החוץ הביתית ובמעורבותן בחיי הפוליטיקה ובציבוריות, אלא בראש ובראשונה במעמדה הכלכלי של האישה ובכוחה במסגרת המשפחתית ובחברה, וכן ביכולתה לחיות בעצמאות אישית ללא תלות בגבר מפרנס.
אפליית נשים בשוק העבודה בשכר

בשל תהליכי הגלובליזציה והמדיניות הנאו-ליברלית בישראל אי השוויון בחברה הישראלית הולך וגדל. אפשרויות התעסוקה שנפתחות או נסגרות לפני הנשים והאימהות - 'המפרנסות השניות', משקפות את התהליך הזה וגם מחזקות אותו". התרבות הארגונית המאלצת את העובדים לעבוד שעות רבות מאוד, מונעת מהורים רבים מאוד להשתתף בשוק העבודה בשכר מתגמל אם אינם מוכנים לשלם מחיר משפחתי כבד.התפיסה הרווחת במשפט ובחברה הרואה באימהוּת מהות "טוטלית" המחייבת הקרבה והתמסרות מוחלטת לילדים, אינה מאפשרת לאישה לעמוד בהצלחה במודל העובד האידיאלי ולהשתלב בשוק העבודה בשכר .העבודה החלקית נתפסת בעיני נשים רבות כפתרון המאפשר לשלב בין השתתפות בשוק העבודה בשכר לבין מילוי תפקיד המשפחתי. אולם לבחירה בצמצום המעורבות בשוק העבודה עשויות להיות גם השלכות ארוכות טווח לגבי מעמדן של נשים בשוק העבודה וסוגי המקצועות שבהן הן מועסקות.
אפליית נשים בשוק העבודה באה לידי ביטוי בשכר הנמוך המשולם לנשים בהשוואה לגברים, בקשיים גדולים של נשים בכניסה לעבודה וביכולת להשתלב במשרות מלאות, וכן, בחוסר יציבות של נשים בשוק העבודה, הנובע מכך שנשים ובעיקר אמהות, אינן זוכות בקביעות בעבודה. פעמים רבות הן גם אינן זוכות בהטבות נוספות כמו שעות נוספות, קידום, הוצאות רכב ועוד. על אף קיומה של חקיקה שנועדה לטפל במצבים כגון אלו, המציאות מוכיחה כי עדיין קיימת אפליה רחבה ובולטת כלפי נשים. עובדה זו פוגעת היכולת העצמאות הכלכלית של נשים עובדות ומקבעת את היחידה המשפחתית המסורתית כתלויה בגבר כמפרנס ראשי. האפליה בשוק התעסוקה היא אחת הסיבות לכך שנשים עניות יותר מגברים באופן משמעותי. השתלבות ראויה בשוק העבודה עשויה לצמצם פערים בין גברים לנשים ואף לתרום לנשים מבחינה כאישית, חברתית ופוליטית.
ראו גם

חוק עבודת נשים, תשי"ד- 1954
חוק הזדמנויות שוות בעבודה
חוק שכר שווה לעובדת ולעובד
הערות שוליים

1 2 3  סלביה פוגל-ביזאוי (2005), "אם טוב כל כך, אז למה רע כל כך? ההיבטים המגדריים של הנאו-ליברליזם בשוק העבודה בישראל", חברה וכלכלה בישראל, א (תשסה). 216-183, 2005
1 2  מיכל פרנקל, דפנה הקר, יעל ברוידא (2011) בתוך: ש' מרגלית וג' כ"ץ (עורכים), משפחות עובדות במשפט הישראלי: בין נאו-ליברליזם לזכויות אדם : בתוך: עיונים בתקומת ישראל: מגדר בישראל, ב' (2014). 727-682., מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2011
↑  ניצה ברקוביץ (2001)בתוך: י' פלד וע' אופיר, (עורכים), "אזרחות ואימהות: מעמדן של נשים בישראל" בתוך: ישראל: מחברה מגויסת לחברה אזרחית? ע"מ 206–243, הוצאת מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד, 2001
1 2 3  דפנה יזרעאלי (1999) בתוך בתוך: א' פרידמן, ד' יזרעאלי, ה' דהאן-כלב, ח' הרצוג ומ' חסן (מחברות), המיגדור בעולם העבודה: מדוע נמשך אי השוויון בין המינים? בתוך: מין מיגדר פוליטיקה, 167- 215, הקיבוץ המאוחד
1 2 3  חיה שטייר, נוח לוין-אפשטיין (1999), דפוס התעסוקה של נשים: השפעות ארוכות טווח על שכרן", סוציולוגיה ישראלית א(2), תשנ"ט, ע"מ 256-239.
↑  ניצה ברקוביץ (2007) בתוך: נ' ינאי, ת' אלאור, א' לובין ח' נווה, (עורכות), "נשים וגברים של הארגון -רוזבאת' קאנטר וייצור הנשיות והגבריות באמצעות ארגון העבודה", בתוך: דרכים לחשיבה פמיניסטית, מבוא ללימודי מגדר, ע"מ 119–183, האוניברסיטה הפתוחה
1 2 3  עינת אלבין (2002) בתוך: ג' מונדלק וש' רבין-מרגליות, (עורכים), דיני הבטחת הכנסה והשלכתן על זכותן של נשים עניות לשוויון בשוק העבודה", עבודה, חברה, משפט, י"א, התשס"ו ע"מ, 185-155.
↑  דפנה הקר, מיכל פרנקל (2005), הורות פעילה ושוויון הזדמנויות בעבודה: הצורך בשינוי מאפייניו של שוק העבודה, עבודה חברה ומשפט, י"א, ע"מ 303-275
↑  אריאן רנן-ברזילי (2012), הורים א/עובדים: רב-ממדיות והפמיניזם החברתי של מעמד הפועלות - תשתית תאורטית לשילוב משפחה ועבודה בישראל, עיוני משפט, לה (2), ע"מ 352-307
↑  נויה רימלט (2008), בין סגרגציה לאינטגרציה: קריאה לחשיבה פמיניסטית מחודשת על שוויון ומגדר בשוק העבודה", מחקרי משפט כד, התשס'ח. ע"מ 342-299.
מלון וולדורף-אסטוריה (1893–1929)

| --- | --- |
איורי בתי המלון המקוריים (בסביבות 1915)
איורי בתי המלון המקוריים (בסביבות 1915)
 מידע כללי
 סוג:  בית מלון 
 כתובת:  השדרה החמישית פינת רחוב 34, מנהטן, ניו יורק
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1893–1929 (כ־36 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1893 
 תאריך פירוק:  1929 
 אדריכל:  הנרי ג'יינוויי הארדנברג
 מידות
 גובה:  69 מטרים (וולדורף); 82 מטרים (אסטוריה) מטר
 קומות:  13 (וולדורף); 16 (אסטוריה)
 קואורדינטות:  40°44′54″N 73°59′08″W﻿ / ﻿40.748333°N 73.985556°W﻿ / 40.748333; -73.985556
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזימלון וולדורף-אסטוריה(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזימלון וולדורף-אסטוריהhe
 
מקורו של מלון וולדורף-אסטוריה בשני מלונות, שנבנו זה לצד זה על ידי קרובי משפחה מסוכסכים בשדרה החמישית במנהטן, ניו יורק. המלון נפתח בשנת 1893, הורחב בשנת 1897, ונהרס בשנת 1929 כדי לפנות מקום לבניית בניין אמפייר סטייט. יורשו, מלון וולדורף אסטוריה הנוכחי שבניו יורק, נבנה בשדרת פארק ב-1931.
מלון וולדורף המקורי נפתח ב-13 במרץ 1893, בצומת השדרה החמישית ורחוב 33, באתר שבו בנה בעבר היזם המיליונר ויליאם וולדורף אסטור (אנ') את אחוזתו. הוא נבנה בסגנון הרנסאנס הגרמני על ידי הנרי ג'יינוויי הארדנברג, גובהו 69 מטרים, בן 13 קומות המכילות 15 חדרים ציבוריים, 450 חדרי אירוח ועוד 100 חדרים שהוקצו למשרתים, עם מתקני כביסה בקומות העליונות. הוא היה מרוהט בכבדות עם עתיקות אירופאיות, שהובאו על ידי המנהל-המייסד והנשיא ג'ורג' בולדט (אנ') ואשתו מביקור ב-1892 באירופה. חדר האמפייר היה החדר הגדול והמקושט ביותר בוולדורף, וזמן קצר לאחר פתיחתו, הוא הפך לאחת המסעדות הטובות ביותר בניו יורק, מתחרה עם דלמוניקו'ס ושרי (אנ').
מלון אסטוריה נפתח בשנת 1897 בפינה הדרום-מערבית של צומת השדרה החמישית ורחוב 34, בסמוך לוולדורף. גם הוא תוכנן בסגנון הרנסאנס הגרמני על ידי הארדנברג, בגובה של כ-82 מטרים, בן 16 קומות המכילות 25 חדרים ציבוריים ו-550 חדרי אירוח. אולם הנשפים, בסגנון לואי ה-14 (אנ'), תואר כ"גולת הכותרת" של המלון, עם קיבולת של 700 מושבים בנשפים ו-1,200 בקונצרטים. חדר האוכל של אסטוריה שוחזר במדויק לפי חדר האוכל המקורי באחוזתו של אסטור, שעמדה בעבר במקום.
מחובר במסדרון באורך 300 מטר, שנודע בשם "סמטת הטווס" לאחר המיזוג ב-1897, למלון היו 1,300 חדרי שינה, מה שהפך אותו למלון הגדול בעולם באותה תקופה. הוא תוכנן במיוחד כדי לתת מענה לצרכים של "שכבה העליונה העשירה" הבולטת מבחינה חברתית בניו יורק ומבקרים זרים נכבדים בעיר. זה היה המלון הראשון שהציע חשמל וחדרי רחצה פרטיים בכל חדר. הוולדורף זכה למוניטין עולמי בזכות ארוחות הערב והנשפים שלו לגיוס כספים, וכך גם רב המלצרים הידוע שלו, אוסקר צ'ירקי (אנ'), המכונה "האוסקר של הוולדורף". צ'ירקי חיבר את "ספר הבישול של אוסקר מוולדורף" (1896), ספר בן 900 עמודים המציג את כל המתכונים של אותה תקופה, כולל שלו, כגון סלט ולדורף, ביצים בנוסח בנדיקט ורוטב אלף האיים, שנשארו פופולריים ברחבי העולם כיום.
רקע > פתיחת אסטוריה ואיחוד

כאשר התקבלה ההחלטה לבנות מלון שני ליד הוולדורף, החלו להתגבש תנאי הסדר בין בני משפחת אסטור, ששמרו כמה זכויות קנייניות. מלאכת התכנון והוצאת תוכניות הבנייה כללו שימוש במסדרונות לחיבור שני הבניינים ואף הייתה הפרשת ערבות לחסימת המסדרונות במקרה הצורך. ב-1 בנובמבר 1897, בן דודו של וולדורף, ג'ון ג'ייקוב אסטור הרביעי, פתח את מלון אסטוריה בן 16 הקומות במגרש סמוך. האסטוריה, שנקראה על שם אסטוריה, אורגון (אנ'), אשר נוסדה על ידי ג'ון ג'ייקוב אסטור בשנת 1811, עמדה במקום ביתו של ויליאם ב. אסטור, והושכרה לבולדט.
שני המלונות, תחת הנהלה אחת, קיבלו את השם וולדורף-אסטוריה. המלון היה ממוקם בשדרה החמישית, במה שהוא כיום מידטאון מנהטן, ומוקף ברחובות מכל עבר. לוולדורף-אסטוריה הייתה חזית באורך של 61 מטרים הפונה לשדרה החמישית, 110 מטרים ברחוב 33, 110 מטרים ברחוב 34 ו-61 מטרים באסטור קורט, עם 13 כניסות הנפתחות ישירות מצירי תנועה אלו. מתחת לקרקע היו המרתפים, בעומק של 13 מטרים מתחת למדרכה, בשטח של 23 מטרים על 74 מטרים, לכיוון ברודוויי, שהכילו את חדר המכונות, מכבסות ומטבחים. קומת התצפית הייתה בגובה של 76 מטרים מפני הרחוב. היה זה המלון הגדול בעולם באותה תקופה. עלות שני הבניינים כולל הקרקע, אך ללא הריהוט, עמדה על כ-15 מיליון דולר (422 מיליון דולר במונחים כלכליים של 2017). השווי המוערך בשנת 1897 עמד על 12.125 מיליון דולר (341 מיליון דולר בשנת 2017), מה שהפך אותו למתחם השני היקר בשדרה החמישית, אחרי בניין ב. אלטמן והחברה (אנ') הנמצא מצפון-מזרח למלון. המלון הפך, לדברי הסופר שון דניס קשמן, ל"סמל מצליח של השפע וההישג של משפחת אסטור".
מתחילת המאה ה-20 התמודד המלון בתחרות עזה, עם מגוון מלונות חדשים שצצו בעיר ניו יורק כמו מלון אסטור (1904) (אנ'), שנתפס כיורש של וולדורף-אסטוריה; בית ההארחה St. Regis (1904) (אנ'), שנבנה על ידי ג'ון ג'ייקוב אסטור הרביעי כבן לוויה לוולדורף-אסטוריה; The Knickerbocker (1906) (אנ') ובית מלון סבוי פלאזה (1927). בשנות העשרים של המאה ה-20, החל המלון להתיישן, וחיי החברה האלגנטיים של ניו יורק התרחקו צפונה מרחוב 34. משפחת אסטור מכרה את המלון ליזמי בניין אמפייר סטייט וסגרה את המלון ב-3 במאי 1929; הוא נהרס זמן קצר לאחר מכן. רישומי מלון וולדורף–אסטוריה בשנים 1893–1929 מוחזקות בידי חטיבת הארכיונים וכתבי היד של ספריית העיר ניו יורק.
אדריכלות

המטבח של הוולדורף-אסטוריה
בחלק החיצוני, שתיים ושלוש הקומות התחתונות בבניינים בהתאמה היו מאבן חול אדומה, בעוד שיתר החזית עד קו הגג הייתה לבנים אדומות וטרקוטה אדומה. ביסוס המבנה היה על סלע איתן והוא נבנה ממסגרת פלדה חסינת אש. הקומה הראשונה והשנייה הכילו חללים ציבוריים.
במלון המשולב, לאחר מיזוגו ב-1897, היו 1,300 חדרי שינה ו-178 חדרי רחצה, מה שהפך אותו למלון הגדול בעולם באותה תקופה. עם טלפון בכל חדר ושירות חדרים מהשורה הראשונה, המלון כלל מרחצאות טורקיים ורוסים רבים עבור עשירי התקופה כדי להירגע בהם. רבות מהקומות היו מסודרות כמלונות נפרדים כדי לקדם את נוחות האורחים. לכל אחת מהקומות הללו היה צוות עוזרים משלה - פקידים, משרתות, נערים, מלצרים - כמו גם שירות טלפוני ומקררים. חדרי השינה והמסדרונות חוממו בחימום ישיר. המשפחה כללה תמונת ויטראז' של וולדורף בעיצוב המלון; הוא היה ממוקם בצד של רחוב 33 מעל הכניסה הראשית לגן הדקלים הדרומי.
לקריאה נוספת

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  The American Architect and Building News Company (1898). American Architect and Architecture. Vol. 59–62 (Public domain ed.). Boston, Massachusetts: The American Architect and Building News Company.  Bernardo, Mark (July 1, 2010). Mad Men's Manhattan: The Insider's Guide. Roaring Forties Press. ISBN 978-0-9843165-7-1.  Biggs, Hermann Michael (1897). Preventive Medicine in the City of New York: The Address in Public Medicine Delivered at the 65th Annual Meeting of the British Medical Association, in Montreal, Canada, September, 1897. Vol. 9 (Public domain ed.). Health Department.  Blanke, David (January 1, 2002). The 1910s. Greenwood Publishing Group. ISBN 978-0-313-31251-9.  Campbell, Mrs. David Allen (1916). The Musical Monitor (Public domain ed.). Mrs. David Allen Campbell, Publisher. |  Cashman, Sean Dennis (1988). America in the Age of the Titans: The Progressive Era and World War I. NYU Press. ISBN 978-0-8147-1411-9.  Comstock, William T. (1898). Architecture and Building. Vol. 28 (Public domain ed.). New York: W.T. Comstock.  Craven, Wayne (2009). Gilded Mansions: Grand Architecture and High Society. W.W. Norton & Company. ISBN 978-0-393-06754-5.  Electrical Engineer (1893). Electrical Engineer. Vol. XV (Public domain ed.). Electrical Engineer.  King, Moses (1893). Kings Handbook of New York City (Public domain ed.). M. King. p. 218.  Klein, Henry H. (December 1, 2005). Dynastic America and Those Who Own It. Cosimo, Inc. ISBN 978-1-59605-671-8. |  Kuntz, Tom; Smith, William Alden (March 1, 1998). The Titanic Disaster Hearings. Simon and Schuster. ISBN 978-0-671-02553-3.  Lashley, Conrad; Lynch, Paul; Morrison, Alison J. (2007). Hospitality: A Social Lens. Elsevier. ISBN 978-0-08-045093-3.  Leonard, John W. (1908). Who's who in Pennsylvania: A Biographical Dictionary of Contemporaries (Public domain ed.). L. R. Hammersly. p. 81.  McCarthy, James Remington; Rutherford, John (1931). Peacock alley : the romance of the Waldorf-Astoria. Harper. hdl:2027/mdp.39015002634015.  Mock, Carlos T. (2007). Papi Chulo: A Legend, a Novel, and the Puerto Rican Identity. Floricanto Press. ISBN 978-0-9796457-0-9.  Morehouse III, Ward (1991). The Waldorf Astoria: America's Gilded Dream. Xlibris, Corp. ISBN 978-1413465044.[self-published source] |  Morrison, William Alan (April 14, 2014). Waldorf Astoria. Arcadia Publishing. ISBN 978-1-4671-2128-6.  Nasaw, David (October 30, 2007). Andrew Carnegie. Penguin. ISBN 978-1-101-20179-4.  Seifer, Marc (May 1, 1998). Wizard: The Life And Times Of Nikola Tesla: The Life and Times of Nikola Tesla. Citadel. ISBN 978-0-8065-3556-2.  Smith, Andrew F. (May 1, 2007). The Oxford Companion to American Food and Drink. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-530796-2.  Success Company (1907). Success Magazine and the National Post (Public domain ed.). Success Company.  Tauranac, John (March 21, 2014). The Empire State Building: The Making of a Landmark. Cornell University Press. ISBN 978-0-8014-7109-4. |  |  |  |  |
ביאורים

↑  במהלך מלחמת העצמאות נשמעו יריות מ"קרב שדה התירס" על מה שהיא כיום השדרה החמישית. כ-3,500 מחייליו של ג'ורג' וושינגטון היו בעיר ונמצאו בסכנת לכידה על ידי הצבא הבריטי. מרי מורי הזמינה את הקצינים הבריטיים לביתה לאוכל ושתייה. היא הציעה ארוחה כזו עד שהגנרל פוטנם הצליח להוביל את 3,500 הגברים אל מחוץ לעיר ולהארלם הייטס.
↑  הסכסוך התרכז בשאלה האם קרוליין שרמרהורן אסטור, אשתו של ג'ון ג'ייקוב אסטור השלישי, או אשתו של וויליאם, מרי דאלגרן פול אסטור, תוכר בחברה בשם "ה" גברת אסטור.
↑  שני ילדיהם הראשונים של בני הזוג בולדט נולדו כאשר בני הזוג התגוררו בכתובות עם המספר 13. בולדט עצמו קיבל החלטות חשובות וחתם על מסמכים חשובים ב-13 לחודש הנתון.
↑  לאחר שמלון וולדורף התרומם מעל ביתם, שני האסטורים איימו להרוס את ביתם ולבנות אורווה בשטח. היועצים הצליחו לשכנע את ג'ון אסטור שזה יהיה הגיוני יותר לבנות במקום זאת בית מלון גדול יותר.
↑  היו גם משפחות חברתיות בולטות שהגיעו מבולטימור, בוסטון ופילדלפיה לאירוע הצדקה.
↑  בעוד בולדט התמודד תחילה עם ביקורת ציבורית רבה על הלכתו כי מלצרי וולדורף יהיו מגולחים למשעי, בתי מלון אחרים אימצו את אותה דרישה עבור צוות המלצרים שלהם.
↑  לא היה חדר בר, כשלעצמו, במלון עד לבניית האסטוריה. התוכניות המקוריות של הוולדורף לא כללו אחד.
↑  סמטת הטווס הראשונה הייתה מסדרון בוולדורף שהיה הדרך לחדר האימפריה ולפאלם קורט. אף אחד מהמלונות לא תכנן במקור שהם יהיו יותר מכניסות לחדרים ציבוריים שונים.
↑  משפחת אסטור ביקשה לשמר את חדר האוכל השלם שלה ולהפוכו לחלק מהמלון. הוא פורק חלק אחר חלק ואוחסן עד להשלמת המלון. לאחר מכן הוא שוחזר שם.