stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון לילי
קריירה ספרותית

לילי פרסם לראשונה יצירה פרי עטו בשנת 1578, אז יצא לאור "יופאוס: האנטומיה של השנינות" וזכה לפופולריות מיידית, וכשנתיים לאחר מכן התפרסם הסיקוול "יופאוס ואנגליה שלו". לזמן מה היה לילי הסופר האנגלי המצליח והאופנתי ביותר, וזכה לשבחים כממציא של "אנגלית חדשה". כמו שכתב בשנת 1632 אדוארד בלאנט, העורך של מחזותיו של לילי: "גבירה בחצר המלכה שלא ידעה לדבר יופואיזם זכתה לאותה מידת זלזול שזכתה לה זו שאינה יודעת לדבר צרפתית". אחרי הפרסום של יופאוס, שזכה לחיקויים ולהמשכים רבים, נראה כי לילי זנח לגמרי את צורת הרומנסה ועבר לכתוב כמעט אך ורק מחזות, ככל הנראה בניסיון נוסף להתמנות לשר החגיגות בחצר המלוכה (master of the revels). סביר להניח כי שמונה ממחזותיו הוצגו בפני המלכה. המחזות שימרו את הפופולריות של לילי בחצר, שהוא זכה בה עם יופאוס.
ככל הנראה, ב-1589 לילי שלח את העתירה הראשונה שלו למלכה אליזבת, מבין שתי עתירות. שתי העתירות אינן מתוארכות, אבל בראשונה שבהן לילי מדבר על כך שהוא נמצא בחצר המלוכה כבר עשר שנים בתקווה לזכות בהעדפה, ובעתירה השנייה הוא דיבר על 13 שנה. יש סבירות גדולה לכך שעשר השנים נמדדות מ-1579, כאשר אדמונד טילני מונה לשר הטקס ונרמז ללילי שהוא יהיה הבא שימונה אחריו. "הוד מעלתך אירחה אותי ברוב טובה כמשרתה הנאמן", הוא אומר, "ועודדתי (אני לא מאז לומר שהובטח לי, אבל ניטעה בי תקווה לכך) לכוון את כל מאמצי למשרת שר החגיגות, וזה עשר שנים שאני ממתין לכך בסבלנות בלתי נלאית". אך ב-1589 או 1590 המשרה הייתה רחוקה ממנו כתמיד - למעשה, טילני החזיק במשרה במשך 31 שנה. 
בעתירה השנייה לילי כתב: "13 שנה שאני משרתה הנאמן של הוד מלכותך ועדיין כלום. [...] אלף תקוות, אבל כולן לשווא. אלף הבטחות - וכלום". לא ברור מה היה גורלו של לילי בחצר לאחר מכן. בלאנט אומר במעורפל שאליזבת "תגמלה" אותו, אבל אין לכך כל ראיה אחרת. אחרי 1590 פחתה בהדרגה ההשפעה של יצירותיו והמוניטין שלהן; הוא מת עני וזנוח בשנים המוקדמות של מלוכתו של ג'יימס הראשון. הוא נקבר בלונדון ב-20 בנובמבר 1606. הוא היה נשוי והיו לו שני בנים ובת.
השפעה תרבותית

לילי השפיע רבות על מחזותיו של ויליאם שייקספיר, במיוחד על הקומדיות הרומנטיות שלו. השפעתה של "המטאמורפוזה של האהבה" של לילי ניכרת מאוד במחזה השייקספירי "עמל אהבה לשווא" (Love's Labour's Lost), וגלתיאה (Gallathea) היא מקור עיקרי עבור "חלום ליל קיץ" (A Midsummer Night's Dream).
לקריאה נוספת

ג'ון לילי – מתוך 'אופואס' (מאנגלית: אביעד שטיר), בתוך 'דחק', כרך יג', 2021.
ויליאם וולאס

סר ויליאם וולאס (בסקוטית: William Wallace; בערך 1270 – 23 באוגוסט 1305) היה אביר סקוטי הידוע כמנהיג מרד העם הסקוטי נגד המלך אדוארד הראשון ונגד הכיבוש האנגלי בשנים 1297–1305.
ייחודו של וולאס נבע מכך שעלה מן העם ולא מן האצולה, בניגוד למנהיגים סקוטים אחרים מאותה התקופה כרוברט דה ברוס, אשר היה מבית אצולה ובעל תביעה למלוכה. ישנן הקבלות בין אישיותו ומרידתו של וולאס לבין אלה של ז'אן ד'ארק, יותר ממאה שנים מאוחר יותר. שניהם באו מתוך העם וסחפו אחריהם המונים, לעיתים בניגוד לרצון של המעמדות השליטים. סופם המר היה דומה אף הוא.
אטימולוגיה

שם משפחתו, וולאס, משמעותו הוולשי. מוצאו ככל הנראה מריצ'רד וולאס שעקב אחרי משפחת סטיוארט לסקוטלנד במאה ה-12.
רקע היסטורי

עד לשנת 1292 לערך הייתה סקוטלנד ממלכה עצמאית. בסוף המאה ה-13 שלט בסקוטלנד המלך אלכסנדר השלישי שהקנה לה שלום, יציבות ופיתוח כלכלי. בשנת 1286 מת אלכסנדר בתאונת רכיבה, ללא בנים חיים. האצילים הסקוטים הכריזו על נכדתו בת הארבע, מרגרט, המכונה "הבתולה מנורווגיה" כמלכה, ובשל גילה הצעיר הקימו ממשלה זמנית. אך גם מרגרט לא האריכה ימים, ובשנת 1290 מתה בעת שהפליגה ממולדתה נורווגיה אל חופי סקוטלנד. הכתר הסקוטי הונח עתה בפני כל דורש, ואכן, עד מהרה, הוגשו שלוש עשרה דרישות של טוענים לכתר.
הסקוטים החליטו כי שאלה זו יש לברר באמצעות בוררות, על מנת למנוע פיצול של סקוטלנד, או פרוץ מלחמת אזרחים. הסקוטים בחרו באדוארד הראשון מלך אנגליה כבורר. אדוארד הסכים לשמש כבורר, בתנאי שתוכר עליונות הכתר האנגלי על הכתר הסקוטי, על פי המדרג הפיאודלי הנהוג באותה התקופה. באותה התקופה היה אדוארד נתון במאבק כנגד מלך צרפת פיליפ הרביעי, אשר ניסה לכפות על אדוארד עצמו סמכות פיאודלית מאותו הסוג.
אדוארד שימש כבורר, וקבע כי ג'ון באליול, אציל סקוטי, הוא בעל התביעה הנכונה לכתר. כיום אין עוררין על החלטה זו, ונראה כי באליול אכן היה הבחירה הנכונה הן מבחינה משפטית, והן מבחינת בסיס הכוח שלו בקרב אצילי סקוטלנד. עם זאת האינטרס העצמי של אדוארד מילא אף הוא תפקיד, ובאליול אמור היה להיות מלך בובה, שישליט את רצונו של אדוארד בשטחי סקוטלנד. בשלב זה הבינו האצילים כי טעו בהזמינם את אדוארד להיות בורר, ומינו לצידו של באליול "מועצה" בת שנים עשר אצילים, אשר כרתה מיד ברית עם אויבו של אדוארד, פיליפ הרביעי.
אדוארד הגיב בזעם, ובמרץ 1296 עלה על העיר הסקוטית בריק על הטוויד והחריב אותה. באפריל הובס צבא סקוטי בקרב דונבר, וביולי הכריז באליול על כניעתו בטירת קינקרדין. אדוארד קיבל את הכניעה, והסיר את "אבן סקון" שעליה הוכתרו מלכי סקוטלנד בעבר מארמון סקון, מושבם ההיסטורי של מלכי סקוטלנד. על אף שלהלכה היה באליול עדיין מלכה של סקוטלנד, הייתה המדינה תחת שלטונו של אדוארד.
ביוגרפיה > מוצאו ונעוריו של וולאס

וולאס נולד באלרסלי במחוז קילמרנוק בנפת איירשייר בערך בשנת 1270. הוא היה בן למשפחה של בעלי אדמות, אך לא אצילים. ככל הנראה לא ירש את תאריו ואדמותיו מאביו משום שלא היה הבן הבכור.
אין מקורות רבים על נעוריו של וולאס, פרט לשיריו של "הארי העיוור" שנכתבו בשנת 1470, כמאתיים שנה אחרי האירועים המתוארים בהם. וולאס היה בנו של מלקולם וולאס שנרצח בשנת 1291 בידי כוחות אנגליים ובעקבות כך גדל אצל דודיו שהיו אנשי כנסייה, מהם קיבל חינוך לקריאה ולכתיבה שהיה נדיר באותם הימים. וולאס דבר את השפות צרפתית ולטינית. הארי העיוור אינו מציין אם וולאס יצא אי פעם מסקוטלנד, או היכן קיבל את ניסיונו הצבאי. רישום אנגלי מ-1296 מדבר על "גנב, אחד, ויליאם לה וואליס" אשר פעל בפרת'.
ביוגרפיה > תחילת פעילותו של וולאס

שנת 1297 הייתה השנה בה עלה וולאס לגדולה. האגדה מספרת כי הרג שני חיילים אנגלים בסכסוך על אודות דג שתפס. האמת מאחורי אגדה זו אינה ברורה, אך ברור כי וולאס נטר טינה לאנגלים, בשל מות אביו מידיהם בשנת 1291. בשנת 1297 החל וולאס לאסוף לוחמים, ופשט על מעוזים אנגליים בקרבת הגבול עם סקוטלנד. בחודש מאי נלחם לצידו של ויליאם דאגלס בסקון, והכה ביוסטיסיאר האנגלי ויליאם אורמסבי. ביולי הכריזו האצילים הסקוטים על סיום המרידה, ועל הסכם עם האנגלים. באוגוסט חבר וולאס לצבאו של אנדרו דה מוריי אשר הכריז על מרידה נוספת. השניים נפגשו בספטמבר 1297 ליד גשר סטירלינג, לשם הגיע צבא אנגלי כבד ומצויד היטב.
ביוגרפיה > הקרב על גשר סטירלינג

ב־11 בספטמבר 1297 הוביל המפקד האנגלי וארן, רוזן סארי, את צבאו אל מול צבאו של וולאס. על הצבא האנגלי הכבד היה לעבור על פני גשר צר, גשר סטירלינג. הצבא כלל 300 פרשים ו־10,000 רגלים, והיה ברור כי המעבר על פני הגשר יימשך שעות רבות. כאשר החל הצבא לחצות את הגשר, איפשרו הסקוטים לחיל חלוץ בן 5,000 איש לחצות את הגשר ואז התנפלו עליהם וולאס וצבאו. החלוץ החל לסגת על פני הגשר, בעוד שרבים שטרם חצו את הגשר דחפו אותו קדימה, אל מול הסקוטים. במהומה שהתפתחה קרס הגשר, וכל מי שהיה מצוי עליו טבע בנהר. אלו שנותרו על הגדה הצפונית של הגשר, בה החזיקו הסקוטים, נהרגו במקום. בה בשעה חצה חלק נוסף מן הצבא הסקוטי את הנהר במעבורת נהר טבעית, במורד הנהר. כאשר הכוח האנגלי מפוצל לשני חלקי הנהר, ולאחר קריסת הגשר, דחפו הסקוטים את שני חלקי הכוח אל תוך הנהר. היה זה ניצחון של כוח קטן וחכם אל מול כוח גדול ממנו שפעל ללא תבונה ובאיטיות. הניצחון הגביר את ביטחונם של הסקוטים ואת ביטחונו של וולאס, וגרם לנסיגתם של האנגלים מחלקים נרחבים של סקוטלנד.
לאחר הניצחון הוכתר וולאס לאביר, וקיבל מינוי כ"מגינה של סקוטלנד" במרץ 1298. שותפו לניצחון בסטירילנג, דה מוריי, מת מפצעיו כשלושה חודשים לאחר הקרב, וולאס היה עתה לבדו, אל מול הצבא האנגלי ואל מול הפילוג בשורות הסקוטים.
ביוגרפיה > קרב פאלקירק

אדוארד ראה כי בסקוטלנד קם לו יריב חזק, ומיהר להכריתו. המלחמה עם צרפת הסתיימה בשנת 1297 לאחר שאדוארד השיא את בנו אדוארד השני לאיזבלה בת מלך צרפת, ונישא בעצמו למרגרט, אחותו של מלך צרפת. עתה היה פנוי לפתור את הבעיה הסקוטית.
בינתיים שלט וולאס בסקוטלנד ביד רמה, וגייס צבא מקצועי, שיסייע לו כנגד הפלישה האנגלית הקרבה.
ב־25 ביוני 1298 פלשו האנגלים למחוז רוקסבורו. וולאס נקט בטקטיקות של התחמקות ונמנע ממגע ישיר עם הצבא הפולש, תוך כדי שהוא משאיר אחריו "אדמה חרוכה" בנתיב נסיגתו. לבסוף נאלץ וולאס להתמודד אל מול צבאו של אדוארד בפאלקירק.
וולאס ארגן את אנשיו בארבעה "שילטרונים" (Schiltrons), מעגלים הגנתיים של נושאי רמחים מעץ, שיצרו מעין "קיפוד" שלא ניתן היה להכריעו אלא אם כן נהרגו כל אנשיו עד האחרון שבהם. האנגלים התקיפו בתחילה באמצעות פרשים, והכריעו את הקשתים הסקוטים הפזורים בשטח. לאחר מכן ברחו הפרשים הסקוטים, ברובם אנשי האצולה הסקוטית. עכשיו נפנה אדוארד להכריע את ה"שילטרונים". על פי גרסה אחת של הקרב, היו אלו קשתים ולשים אשר כיוונו במדויק אל תוך מעגלי אוחזי הרמחים, עד שהצליחו להכריעם. גרסה אחרת טוענת כי היה זה חיל רגלים אשר השליך קלעים ואבנים על אוחזי הרמחים, וקיימת גרסה לפיה הייתה זו התקפת חיל פרשים מאחור, אך מכל מקום בשילטרונים נפערו רווחים, אותם ניצלו האנגלים למחוץ את ההתנגדות שנותרה. הסקוטים איבדו אנשים רבים, אך וולאס נמלט.
בספטמבר 1298 העביר וולאס את התואר "מגן סקוטלנד" לרוברט דה ברוס, הרוזן מקריק, ולגיסו של ג'ון באליול, ג'ון קומין מבאדנוך. ברוס התפייס עם אדוארד בשנת 1302 בעוד שוולאס התנגד למגעי השלום. הוא נשלח לצרפת בשליחות דיפלומטית ובילה שם זמן מה.
ביוגרפיה > מאסרו של וולאס והוצאתו להורג

ב־5 באוגוסט 1305 הוסגר וולאס לאנגלים על ידי אציל סקוטי הנאמן למלך אדוארד בשם ג'ון דה מנטנית'. וולאס נשפט במשפט ראווה, והוצא להורג באופן אכזרי ויוצא דופן ב-23 באוגוסט 1305 בלונדון. הוא נתלה כמעט עד מוות, ולאחר מכן קרביו הוצאו, הוא סורס, ואולץ לצפות באיבריו נשרפים. אחר כך נערף ראשו והוא בותר לארבעה חלקים (תלייה, גרירה וביתור). ראשו הוצב על יתד על גשר לונדון. אבריו נשלחו בנפרד לערים שונות בסקוטלנד.
מורשתו של וולאס

וולאס היה אחד מאבות הלאומיות הסקוטית. את האש שהצית לא קל היה לכבות. אמנם בימי חייו של אדוארד הראשון, מן העזים והתקיפים במלכי אנגליה, לא השכילו הסקוטים להתאחד ולהחזיר לעצמם את שאבד להם בפאלקירק. נסיונותיו של רוברט דה ברוס לפתוח במסע מלחמה נכשלו, וצבאו הובס. אך בשנת 1306 מת אדוארד בדרכו למלחמה בסקוטלנד, והותיר אחריו את בנו חדל האישים אדוארד השני. בשנת 1314 הובס צבאו של אדוארד השני על ידי צבאו של דה ברוס בקרב באנוקברן, והחלה תקופה של עצמאות סקוטית שנמשכה שנים רבות.
בשנת 1995 יצא לאור הסרט לב אמיץ מאת מל גיבסון, המנציח את חייו של וואלאס. הסרט ספג ביקורת על אי דיוקים היסטוריים רבים.
ראו גם

ממלכת סקוטלנד
ממלכת אנגליה
לב אמיץ
אנדרטת וולאס
חרב וולאס
הערות שוליים

↑  Eight blockbuster films that got history wrong, BBC Bitesize (באנגלית בריטית)
↑  The 10 most historically inaccurate movies - Times Online, web.archive.org, ‏2011-06-15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269574605171  PLWABN: 9810545258805606  BNE: XX5008448  BnF: cb12045568g (data)  CANTIC: a12269268  GND: 119287773  ISNI: 0000 0000 8386 9676  LCCN: n50024248  NKC: jx20090427005  NTA: 074674145  SNAC: w69885z1  SUDOC: 085236969  VcBA: 495/181523  VIAF: 60323277   WorldCat (עם VIAF): 60323277 
פסל של ויליאם וולאס בטירת אדינבורו
ויטראז' של ויליאם וולאס מאת דאגלס סטראכן בבית התפילה סנט מרגרט בטירת אדינבורו
גשר סטירלינג
פסלו של ויליאם וולאס באברדין, סקוטלנד
מארקס ג'ונסון

| --- | --- |

ג'ונסון במדי קבוצת UCLA,‏ 1977
 לידה:  8 בפברואר 1956 (בן 68) נקאטאש שבלואיזיאנה
 עמדה:  סמול פורוורד
 גובה:  2.01 מטר
 מספר:  8
 מכללה:  UCLA‏ (1977-1973)
 דראפט:  בחירה שלישית, 1977 מילווקי באקס
 קבוצות כשחקן
 1977–1984   1984–1987   1989:  מילווקי באקס   לוס אנג'לס קליפרס   גולדן סטייט ווריורס
 הישגים כשחקן
 5 השתתפויות במשחק האולסטאר (1979–1981, 1983, 1986)  בחירה לחמישיית העונה הראשונה (1979)   2 בחירות לחמישיית העונה השנייה (1980, 1981)   חמישיית הרוקיז של העונה (1978)   זכייה באליפות ליגת המכללות (1975)
מארקֶס קווין ג'ונסון (באנגלית: Marques Kevin Johnson; נולד ב-8 בפברואר 1956) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק במשך 11 עונות בליגת ה-NBA, בעמדת הסמול פורוורד. ממוצעיו לאורך הקריירה עומדים על 20.1 נקודות, 7.0 ריבאונדים ו-3.6 אסיסטים למשחק.
קריירת מכללות

ג'ונסון נולד בעיר נקאטאש (אנ') שבלואיזיאנה וגדל בלוס אנג'לס, בה שיחק בתקופת המכללות באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). בארבע שנותיו ב-UCLA הפך לשחקן המוביל בקבוצה, ובשנת 1975, תחת הדרכתו של המאמן ג'ון וודן, הצעיד אותה לזכייה באליפות טורניר המכללות. הייתה זו הזכייה העשירית והאחרונה של וודן באליפות ה-NCAA, שפרש מאימון בסיום העונה. בעונת 1976/1977, האחרונה של ג'ונסון במכללה, העמיד הפורוורד ממוצעים של 21.1 נקודות ו-11.1 ריבאונדים למשחק וזכה הן בפרס נייסמית' והן בפרס ג'ון אר. וודן, המוענקים לכדורסלן המצטיין של השנה ב-NCAA. בשנת 1996 העלתה אוניברסיטת UCLA את גופייתו של ג'ונסון, עם המספר 54, על תקרת אולם הכדורסל של הקבוצה.
קריירה מקצועית > מילווקי באקס

ג'ונסון נבחר על ידי מילווקי באקס בבחירה השלישית של דראפט ה-NBA‏ 1977. כבר בעונתו הראשונה במילווקי הפך לכוכב הקבוצה, כשקלע 19.5 נקודות והוריד 10.6 ריבאונדים בממוצע למשחק ונבחר לחמישיית הרוקיז של העונה. לאור היכולת הגבוהה שהציג ג'ונסון, החליטה מילווקי בסיום העונה לוותר על מחליפו בעמדת הסמול פורוורד, אלכס אינגליש, שהועבר לאינדיאנה פייסרס. בהמשך הקריירה הפך אינגליש לאחד הקלעים הגדולים בתולדות ה-NBA, נבחר 8 פעמים למשחק האולסטאר והוצג בשנת 1997 בהיכל התהילה של הכדורסל.
את עונתו השנייה עם הבאקס, שבדיעבד הייתה עונת השיא, סיים ג'ונסון במקום השלישי בטבלת קלעי הליגה עם 25.6 נקודות למשחק, אחרי ג'ורג' גרווין (29.6) ולויד פרי (28.8). במהלך אותה עונה נבחר להשתתף במשחק האולסטאר כשחקן פותח, ובסיומה נכלל בחמישיית העונה הראשונה. יחד עם הקלע סידני מונקריף שהצטרף לבאקס בעונת 1979/1980, החזיר ג'ונסון את מילווקי למעמד אחת הקבוצות החזקות בליגה, על אף עזיבתם של כרים עבדול-ג'באר ואוסקר רוברטסון בעונות 1974–1975. הבאקס העפילו לפלייאוף ה-NBA בשש מתוך שבע עונותיו של ג'ונסון בקבוצה, ובעונות 1983 ו-1984 הגיעו עד שלב גמר המזרח.
במהלך פלייאוף 1984 נפצעו במילווקי מספר שחקנים מעמדות הרכז והקלע, ומאמן הקבוצה, דון נלסון, הציע להעביר את מלאכת הובלת הכדור לידי ג'ונסון. לדבריו של ג'ונסון, תגובתו לנלסון הייתה: "טוב, אז במקום פוינט גארד, אשחק כ'פוינט פורוורד'", ובכך למעשה טבע את הביטוי.
במרץ 2019 הפרישו הבאקס את גופייתו של ג'ונסון, עם המספר "8".
קריירה מקצועית > לוס אנג'לס קליפרס

בסיום עונת 1983/1984 נשלח ג'ונסון בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס, יחד עם ג'וניור ברידג'מן והארווי קצ'ינגס (אנ'), בתמורה לטרי קאמינגס, קרייג הודג'ס (אנ') וריקי פירס. בשתי עונותיו הראשונות בלוס אנג'לס המשיך ג'ונסון להיות שחקן מוביל כשקלע 19.9 נקודות למשחק, אך הקבוצה כשלה בניסיונה להעפיל לפלייאוף ה-NBA. לאחר עשרה משחקים בעונת 1986/1987 נפצע ג'ונסון בצווארו והוא לא שיחק בשאר העונה ולמעשה פרש בגיל 31.
קריירה מקצועית > גולדן סטייט ווריורס

בתחילת עונת 1989/1990, כשלוש שנים לאחר הפציעה, חזר ג'ונסון מפרישתו כשחתם על חוזה בגולדן סטייט ווריורס, אך נופה מהקבוצה אחרי עשרה משחקים בהם קלע 4.4 נקודות למשחק בלבד.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות הקריירה של ג'ונסון ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  ההיסטוריה של קבוצת הכדורסל של UCLA
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1977, באתר basketball-reference.com
↑  דף השחקן של אינגליש, באתר היכל התהילה של הכדורסל
↑  סטטיסטיקות עונת 1978/79 ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  כתבה על מקור הביטוי "פוינט פורוורד", באתר nba.com
↑  ג'ונסון נשלח בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס, מעיתון ה-Milwaukee Journal
↑  ג'ונסון חוזר מפרישה וחותם בגולדן סטייט, באתר הניו יורק טיימס
↑  גולדן סטייט משחררת את ג'ונסון מהקבוצה, באתר הניו יורק טיימס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb144459823 (data)  ISNI: 0000 0003 7424 1520  LCCN: n82045511  VIAF: 62886523   WorldCat (עם VIAF): 62886523
דוד סויסה

| --- | --- |

תא"ל סויסה, ינואר 2009
 לידה:  25 בדצמבר 1966 (בן 57) עפולה, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1984–2012 (כ־28 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 411 באגד ארטילרי 282  מפקד עוצבת התקומה  מפקד חטיבת האש 282  מפקד חטיבת מכבים  ראש מטה פיקוד הדרום  קצין תותחנים ראשי
 פעולות ומבצעים
 מבצע דין וחשבון  מבצע ענבי זעם   מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל עיריית עפולה  ראש מטה שר הבינוי
 
דוד סויסה (נולד ב-25 בדצמבר 1966) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. שירת כקצין תותחנים ראשי.
ביוגרפיה

סויסה גדל בשכונת גבעת המורה בעפולה. התגייס לצה"ל ב-1984 ושירת כלוחם וכקצין בחיל התותחנים, את שירותו החל בגדוד 334 בו התקדם והיה למפקד סוללה וסמג"ד. שימש מפקד גדוד 411 במהלך מבצע ענבי זעם, מפקד ענף קצינים בביסל"ת, מפקד עוצבת התקומה, מפקד אגד ארטילרי 282 בשנים 2004 עד 2005. במקביל פיקד לסירוגין על חטיבת מכבים. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם פיקוד הדרום. בעת ביצוע תוכנית ההתנתקות פיקד על חטיבת אנשי קבע שעסקה בפינוי מגוש קטיף. שימש ראש מטה פיקוד הדרום במהלך מבצע עופרת יצוקה וקצין תותחנים ראשי מינואר 2009 ועד אוגוסט 2012. בתקופתו כמפקד החיל הוקמה יחידת רוכב שמיים, הורחב מערך החימוש המדויק והאיכון (כולל כניסה לשירות מבצעי של מכ"ם ר"ז) והוקם גדוד אימון מתקדם בביסל"ת. בשירות המילואים שימש כמפקד מרכז האש של מפקדת העומק.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל עיריית עפולה ובמקביל כראש מטה שר הבינוי. בבחירות המקומיות שנערכו ב-2013 התמודד על תפקיד ראש העיר, זכה ב-23.5% מהקולות ולא עלה לסיבוב השני. הוא כיהן כיו"ר ועדת החינוך וועדת הביטחון במועצת העירייה. בנובמבר 2015 התפטר מתפקידו כראש מטה שר הבינוי בעקבות חוות דעת משפטית של המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, שקבעה כי קיים ניגוד עניינים בהיותו ראש מטה במשרד הממשלתי ובמקביל חבר מועצה עירונית. בדצמבר פוטר מחברותו בקואליציה העירונית ומתפקידו כיושב ראש הוועדות במועצה על רקע תמיכתו במחאה הציבורית נגד תוצאות המכרז בשכונת עפולה עלית.
משנת 2022 הוא מכהן כמנכ"ל כפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי.
חיים אישיים והשכלה

סויסה נשוי ואב לחמישה. בעל תואר ראשון במנהל החינוך, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
הערות שוליים

↑  טקס החלפת קתמ"ר- נאום האלוף, אתר זרוע היבשה, 27 בינואר 2009
↑  חנן גרינברג, הפתרון לירי הרקטות? בא לצבא מכ"ם חדש, באתר ynet, 5 באוקטובר 2009
↑  יואל איתאל, האלוף תורג’מן: ’יחידות חיל התותחנים כשירות ומוכנות למלחמה’, מגזין המושבות, 25 באוגוסט 2012
↑  אודי שישון, ‏עפולה: ראש העיר פיטר חבר מועצה שהנהיג את מחאת התושבים, באתר גלובס, 10 בדצמבר 2015
↑  נבחר מנהל חדש לכפר הנוער "עתיד ע"ש יוענה ז'בוטינסקי" בבאר יעקב - חדשות באר יעקב ברמלוד נט, באתר רמלוד נט
משה יעקובוביץ

| --- | --- |
צילום משנת 1997
צילום משנת 1997
 לידה:  15 במרץ 1926 פראג, צ'כוסלובקיה 
 פטירה:  29 בדצמבר 2018 (בגיל 92) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
משה יעקובוביץ (כ"ט אדר תרפ"ו, פראג, 15 במרץ 1926 – כ"א טבת תשע"ט, חיפה, 29 בדצמבר 2018) היה מפקד משואות יצחק, שהיה קיבוץ בגוש עציון שנחרב במלחמת העצמאות, והיה המפקד האחרון של יישובי גוש עציון בזמן מלחמת העצמאות, לימים היה גובה המכס חיפה בשנים 1977–1987 וקונסול לענייני כלכלה ומסחר (מכס) באירופה בשנים 1987–1990. יעקובוביץ היה אחד משני בניו של הרב טוביאס יעקובוביץ, ההיסטוריון והספרן הצ'כי, היסטוריון של יהדות צ'כיה, מומחה לכתבים עבריים עתיקים, והיה בן דודו של הרב עמנואל יעקובוביץ, ברון יעקובוביץ שהיה הרב הראשי של איחוד הקהילות היהודיות של חבר העמים הבריטי. יעקובוביץ הוסיף לשם משפחתו את התוספת יעקובי (משה יעקובי-יעקובוביץ) בטרם יצא לשליחות מטעם המדינה.
ילדות

משה יעקובוביץ נולד בשנת 1926 בפראג, בירת צ'כוסלובקיה, בנם של ברטה (לבית פטוחובסקי מברלין) והרב טוביאס (טוביה) יעקובוביץ – ספרן הקהילה היהודית בפראג וחוקר מקורות יהודיים. כמי שנולד למשפחה דתית קיבל משה חינוך דתי בבית הספר היהודי בעיר הולדתו. בית הספר שכן בבניין בו התגוררה המשפחה ברחוב יחימובה 3, בו שוכנים כיום משרדי המוזיאון היהודי בפראג. במרס 1939, ימים ספורים אחרי כניסת הוורמכט לפראג, ציין משה יעקובוביץ את בר המצווה שלו בעלייה לתורה בבית הכנסת אלטנוישול בפראג. בההזמנות למסיבת בר המצווה נמחקה כתובת האירוע, כדי לשמור על ביטחון המוזמנים. אחרי בר המצווה הצטרף משה לתנועת הנוער בני עקיבא.
עליה

ב־21 באוקטובר 1939 נשלח משה יעקובוביץ לארץ ישראל במסגרת עליית הילדים והתגורר בתל אביב אצל דודו דר' מיכאל יעקובוביץ. אחרי עלייתו ארצה למד והתגורר בישיבת "היישוב החדש" של הרב עמיאל בתל אביב ומאוחר יותר בישיבת "קול תורה" בירושלים. בשנת הלימודים תש"א, בעקבות שיחה עם הנרייטה סאלד, עבר משה יעקובוביץ למושב כפר הר"אה שם הצטרף לקבוצת ילדים שעברה מכינה ללימודים בבית ספר חקלאי של עליית הנוער. בשנת הלימודים תש"ג החלה הקבוצה את לימודיה בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. בזמן לימודיו במקוה ישראל הצטרף משה יעקובוביץ לארגון ההגנה ועבר אימון ראשוני.
לפני מלחמת העצמאות > הצטרפות לגרעין "משואות"

בתום שנת הלימודים תש"ג סיים יעקובוביץ את לימודי התיכון במקוה ישראל והקים ביחד עם בוגרים נוספים של בית הספר את "הגרעין הצ'כי" שהחל את הכשרתו בקיבוץ טירת צבי בשנת 1943. בתקופת ההכשרה בטירת צבי התנדב לנוטרות במשטרת היישובים העבריים ושירת כנוטר בגדוד גלבוע בתחנת טירת צבי ובמקביל המשיך להיות פעיל בארגון ההגנה. בתקופה זו הכיר גם את מי שעתידה להיות רעייתו – שרה שוורץ.
בנובמבר 1944 הקים משה יעקובוביץ יחד עם חבריו לגרעין, שנקרא כבר "גרעין משואות", התיישבות קיבוצית זמנית בתחומי כפר הרא"ה במטרה לעלות להתיישבות קבע בהר חברון בסמוך לקיבוץ כפר עציון. באפריל 1945 עבר הגרעין לגת רימון הסמוכה לפתח תקווה. בתחילת נובמבר 1945 עלה הגרעין להתיישבות על אדמת חוּבֶּלָה ממערב לכפר עציון והחליט לקרוא לקיבוץ החדש "משואות יצחק" – על שמו של הרב הראשי לארץ-ישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, בעודו בחייו.
לפני מלחמת העצמאות > מפקד משואות יצחק

משה יעקובוביץ המשיך לשרת כנוטר גם במשואות יצחק. הוא נשלח לקורס נוטרים בבית-הספר המרכזי לנוטרים בכפר ילדים ליד עפולה, וכשחזר מהקורס התמנה למפקד תחנת הנוטרים משואות יצחק. במקביל המשיך את פעילותו בארגון ההגנה, כפי שהיה מקובל באותה עת. במסגרת זו עבר קורס מ"כים של ההגנה במרחב ירושלים, שהתקיים בגוש עציון בקיץ 1946. באותה שנה, הוטל עליו לשמש כמא"ז של משואות יצחק – אף זה במסגרת ההגנה. בין אנשי הקיבוץ הצעיר לבין ערביי הסביבה פרץ סכסוך על חלק מקרקעות היישוב ובעיקר סביב חלקה שכונתה "600 הדונם". בקיץ 1947 תקפו הערבים קבוצה של חברי קיבוץ שעסקה בעבודה חקלאית בחלקת המריבה ולמקום הוזעקה כיתת הנוטרים של משואות יצחק בפיקודו של משה יעקובוביץ. בעקבות המהומה שפרצה הוזעקה המשטרה הבריטית והפרידה בין הניצים. כנגד משה יעקובוביץ החלה חקירה על שימוש בנשק והוא הושעה מתפקידו כמפקד תחנת הנוטרים עד לסיום החקירה. בתקופת ההשעיה (קיץ – סתיו 1947) שלחה אותו מפקדת מחוז ירושלים של ההגנה לקורס מ"מים (קורס מפקדי מחלקות, אז למעשה קורס קצינים).
לפני מלחמת העצמאות > קורס מ"מים

קורס המ"מים בו השתתף יעקובוביץ, מחזור יט, היה קורס המ"מים האחרון שארגון ההגנה קיים. הקורס, בפיקודו של מונדק פסטרנק (משה בר-תקווה), התקיים בתחילה בקיבוצים שריד וגניגר שבעמק יזרעאל כשמשתתפי הקורס מוסווים כקבוצה של חובבי טבע. המחלקה של משה יעקובוביץ – מחלקה מס' 1 בפיקודו של דני מס – התאמנה ללא נשק בקיבוץ שריד, בעוד שמחלקה 2, בפיקודו של נתנאל חיטרון, ומחלקה 3 בפיקודו של עוזי נרקיס – התאמנו בקיבוץ גניגר וכללו גם אימון במק"ב (מקלע בינוני), שנערך במערה מוסתרת. סיור בריטי הבחין במקום האימונים של המק"ב ובעקבות כך הוחלט להעביר את הקורס כולו לג'וערה. בסיום הקורס, בנובמבר 1947, עמד משה יעקובוביץ בבחינה בע"פ בידי חיים לסקוב ויגאל ידין והשתתף במסדר הסיום בנוכחות רמטכ"ל ארגון ההגנה יעקב דורי. מלבד משה יעקובוביץ נמנו בין בוגריו של מחזור יט של קורס מ"מים של "ההגנה" כמה אישים שהחזיקו בתפקידי מפתח במלחמת העצמאות ואף לאחריה כאלופים ותתי אלופים בצה"ל. ביניהם: יקותיאל אדם, אברהם אדן (ברן), אורי בן-ארי, מרדכי בן פורת, רחבעם זאבי ("גנדי"), אברהם טמיר (אברשה), ישראל טל (טליק), יעקב סלמן, אלעד פלד, משה רוסנק, נחום שושני, אהרן (ג'ימי) שמי ועוד רבים אחרים.
במהלך הקרבות > פיקוד על משואות יצחק

לאחר סיום הקורס חזר יעקובוביץ למשואות יצחק. ימים ספורים אחר כך, ב־29 בנובמבר 1947, החליט האו"ם על חלוקת הארץ. גוש עציון נכלל בתחום המדינה הערבית המיועדת. ביום שאחרי החלטת החלוקה (הוא היום בו פרצה מלחמת העצמאות) נקרא יעקובוביץ למטה מחוז ירושלים של ההגנה לשם שיבוצו בתפקיד פיקודי. בין האפשרויות השונות שהוצעו לו בחר יעקובוביץ לחזור לתפקידו כמא"ז משואות יצחק. בשבועות הראשונים הוא היה אחראי על אבטחת השיירות מירושלים לגוש עציון ובהמשך עסק בארגון ההגנה המרחבית של הקיבוץ ובביצועה בפועל, באימון צבאי של החברים ובהדרכה בקורס מפקדי כיתות שהתקיים בגוש עציון. בליל 15–16 בינואר 1948 המתין יעקובוביץ בראש אנשיו בעמדות המערביות של משואות יצחק להגעתה של מחלקת ההר (מחלקת הל"ה) שנשלחה לגוש עציון לשם תגבור ולהעברת ציוד. כשעלה השחר הבחין יעקובוביץ בתנועה עזה של רכב צבאי ואמבולנסים באזור הכפר ג'בע. רק מאוחר יותר התברר לו הקשר בין תנועה זו לבין גורלה המר של מחלקת הל"ה.
במהלך הקרבות > מפקד הגזרה המערבית

ב-21 במרס 1948 קיבל משה (מוש) זילברשמידט את הפיקוד על גוש עציון. בתחילת חודש מאי הוא תכנן מחדש את הגנת ארבעת יישובי הגוש וחילק את הגוש לשלוש גזרות הגנה. משה יעקובוביץ מונה למפקד הגזרה המערבית בנוסף לתפקיד המא"ז של משואות יצחק. תחת פיקודו עמדה פלוגה שהורכבה ממגני משואות יצחק ורבדים, שקיבלה אחריות על שני היישובים ועל המשלטים הסמוכים: "הנקודה החמישית", "גבעת אולגה", "600 הדונם" ו"גבעת הסלעים" שחיברה בין משואות יצחק לכפר עציון. בהתקפה הערבית על גוש עציון ב־4 במאי 1948 שלח יעקובוביץ כוחות מהפלוגה בפיקודו לתפוס את שלושת המשלטים הראשונים.