לאליזה
היסטוריה > גרסאות היצירה > טיוטת בּוֹן (1822/1810) > עריכות עיפרון, 1822

נדמה כי בטהובן לא החזיק בעותק נוסף של היצירה טרם מסרה לידי "אֶליזֶה" ב־1810, הן משום שלא התכוון לפרסמה אלא להעניקה במתנה והן משום לא נהג לחבר יותר מכתב יד אחד ליצירה. עם זאת, הוא שמר את הטיוטה בין כתביו למקרה שימצא לה שימוש בעתיד. 12 שנים לאחר מכן, ב־1822, חזר אליה בטהובן וערך בה שורה של תיקונים בעיפרון, שדורסים או מוסיפים לכתוב בעט, כאשר נערך לפרסמה כחלק מקובץ 11 הבגטלות אופ. 119. ראיה לכך היא הכותרת "No. 12" שהוסיף בפינה השמאלית-עליונה בעמוד 1, המצביעה על כוונתו לכלול אותה כיצירה השנים-עשר בקובץ, אך לבסוף חזר בו. פרט לניסיונות השלמת הבגטלה בשילוב עריכות העיפרון המאוחרות, בין היתר בידי המוזיקולוגים בארי קופר ב־1989 ומריו אשאואר (Mario Aschauer) ב־2021, גרסת 1822 נשארה כמעט בלתי־מוכרת בעולם המוזיקה הקלאסית.
על אף שגרסת 1822 אינה חורגת בתכלית מתכניה של טיוטת 1810 ומהדורת 1867, אכן ניכרים בה כמה שינויים בולטים המבדילים אותה מהנוסח המוכר:
הוראת המפעם "Molto grazioso" ("בחינניות יתרה") במקום "Poco moto" ("בתנועתיות") בכתב היד המקורי.
הוספת סימני הפסקה (𝄿) לתחילת כל תיבה ביד שמאל במלודיה הראשית (חטיבה A), שמעכבים את תבניות הארפג'ו בשש-עשרית אחת. ההסטה יוצרת חפיפה מלודית בין נגינת יד שמאל ליד ימין, ובכך צורת הליווי נהיית מתוחכמת יותר.
מיקום צליל הבס לה בתחילת תיבות 4 ו-8 באוקטבה אחת נמוכה יותר, מה שמעניק לליווי צליל עמוק ועשיר יותר.
השוואה בין גרסת 1810 לגרסת 1822, תיבות 4-1
באדום – עיכוב מנגינת הליווי בשש־עשרית אחת.
בכחול – הנמכת תו הליווי הראשון בתיבה 4 באוקטבה.
בטיוטת 1810 צירף בטהובן לתחילת חטיבה B (בפה מז'ור) קטע בן ארבע תיבות, שככל הנראה בוטל עם כתיבת כתב היד המקורי ולכן לא מנוגן כיום. אולם, עריכת העיפרון שהוסיף בטהובן ב־1822 לנגינת יד שמאל מרמזת כי התכוון להשאיר את הקטע למרות הביטול, או שמא שכח שביטל אותו מפאת הזמן הארוך שעבר בין הגרסאות.
בתיבה השלישית של חטיבה B בטיוטת 1810 מופיעה מלודיה פשוטה היורדת מהצליל לה לצליל דו, חלופה לרעיון מלודי מוקדם ומורכב יותר שמופיע לימינה ובוטל במחיקת עט. בגרסת 1822 סימן בטהובן את המלודיה הפשוטה במחיקת עיפרון, ואילו מעל הרעיון המלודי המחוק שרבט קו גלי, הסימון הידוע של בטהובן לעריכת "stet", שמנחה להתעלם מהמחיקה ולשחזר את הכתוב. לפיכך, נדמה כי ב־1822 דווקא המלודיה המקורית המורכבת, שכוללת צליל סי במול בצירוף שבעה או שמונה תווים, נשאה חן בעיניו של בטהובן יותר מאשר המלודיה הפשוטה שהגה בכתב היד שהעניק ל"אֶליזֶה".
הבדלים מלודיים בין גרסאות 1810 ו־1822
ארבע תיבות נוספות לפני תחילת חטיבה B שהושמטו בכתב היד המקורי. תוספת מאוחרת מ־1822 למנגינת יד שמאל מסומנת במסגרת ריבועית.
שחזור המלודיה שבוטלה בטיוטת 1810 (מימין) עם סימון קו גלי ("stet") מעל התווים. משמאל כתובה גרסת המלודיה המוכרת כיום, אותה ביטל בטהובן בעריכות 1822.
שינויים צורניים נרחבים – לצד העריכות המלודיות, סידר בטהובן מחדש את מבנה היצירה באופן ניכר. למשל, מוסיף המלחין קטע מעבר חדש בן ארבע תיבות בסיום חטיבה C, שמבוסס על המוטיב הראשי של הבגטלה. אולם, השינוי העיקרי הוא הזזת קטע ארפג'ו הטריולות לשלב מאוחר יותר ביצירה וחיבור מופע נוסף של הפזמון החוזר בסיום היצירה. הלה החיל את השינוי הזה באמצעות שתי הערות טקסטואליות שנעץ לצד התווים: מעל קטע ארפג'ו הטריולות רשם "100 de=", ומעל תיבה 22 בסיום חטיבה A רשם "Ende Vi=100". הערות מסוג זה הן שיטה ידועה של בטהובן שבעזרתה חיבר יחדיו חלקי סקיצות שפזורים במיקומים מרוחקים זה מזה בגיליון הטיוטה. הפועל הלטיני "Vide" ("הַבֵּט!", "שים לב!") מתחלק לשני חצאים – "Vi" ו-"de". המקום בסקיצה שנקטע או שנזקק לעריכה מסומן ב-"Vi" ונועד למשוך את תשומת הלב ולקשר לחלק המשלים שלו המסומן ב-"de". כך, בצירוף התחילית "Ende" ("סיום"), על קורא הטיוטה להמשיך ישירות לסיום היצירה, היכן שמופיע הסימון "de", במקום רצף הנגינה הרגיל כפי שכתוב בתווים.
סיום חדש – בגרסת 1822 מציין בטהובן כי המופע האחרון של הפזמון החוזר ברונדו ינוגן ב-"Una Corda" (לחיצה על הדוושה השמאלית בפסנתר), שמשקיטה את צלילי הנגינה ומשרה אווירה שאננה ונינוחה. יתרה מכך, בטהובן הגה סיום חדש לבגטלה, שמכיל אפוג'אטורה פשוטה מהצליל סי לצליל הטוניקה לה.
לדברי המוזיקולוג בארי קופר, טיוטות מוקדמות ליצירותיו של בטהובן אינן תופעה יוצאת-דופן, אך לראייתו, מציאת גרסה מאוחרת יותר מזו שמוכרת כיום, במיוחד כזו שנחשבה בעיני המלחין למשופרת ומשוכללת יותר, היא בגדר חשיבות נעלה.