stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכות הבחירה לכנסת
יסודות זכות הבחירה > הזכות לבחור ומגבלותיה

סעיף 5 בחוק הגדיר את הזכות לבחור וקבע כי "כל אזרח ישראלי בן שמונה עשרה שנה ומעלה זכאי לבחור לכנסת אם בית משפט לא שלל ממנו זכות זו על פי חוק; חוק הבחירות יקבע את המועד שבו ייחשב אדם בן שמונה עשרה שנה לעניין השימוש בזכות הבחירה לכנסת". הסעיף קבע כי שני התנאים העיקריים לזכות הבחירה הם הגיל והאזרחות. תחילה כשרות הגיל קבעה כי לבן 18 ייחשב כל מי שיום הולדתו ה-18 חל לא יאוחר מיום ט"ו באב של שנת פנקס הבוחרים שבה מתקיימת הבחירות. תיקון לחוק קבע שבבחירות יוכל להצביע כל מי שיהיה בן 18 עד ליום הבחירות. הסעיף נוסח כך שהמועד שבו ייחשב אדם בן 18 לא ייקבע ביום הבחירות עצמו.
כשרות האזרחות נקבעה כתנאי מהותי לזכות הבחירה כאשר הרישום בפנקס הבוחרים אינו מהווה הוכחה לאזרחות. הדילמה הנעוצה במגבלת האזרחות באה לידי ביטוי אצל התומכים בה הטוענים שמי שהיגר לאחרונה למדינה ועדיין לא קיבל אזרחות, אינו בקיא בנושאים שעל הפרק וקל להפעיל עליו מניפולציות בבחירות צמודות. יש טעם לפגם בכך שמהגרים חדשים עלולים להכריע את תוצאות הבחירות בעבור האזרחים הוותיקים. מנגד, יש הטוענים  כי יש לתת גם למהגרים טריים זכות בחירה, אחרת תופעל עליהם אפליה על רקע פוליטי, והם ירדו לדרג של "נתינים". זכותם של מהגרים טריים אשר משלמים מיסים ומצייתים לחוק להביע את דעתם על אותם מיסים וחוקים.
בחוק הבחירות לכנסת משנת 1969 הוגדרו שלושה סייגים נוספים לזכות הנ"ל: רישום בפנקס הבוחרים, רישום במרשם התושבים ושימוש בתעודת זהות לצורך ההצבעה. בצד הגבלות הגיל והאזרחות, ובניגוד לרוב המדינות הדמוקרטיות, שלל החוק את הצבעתם של אזרחים השוהים בחו"ל באורח זמני למעט אוכלוסיות מיוחדות כפי שיתואר בהמשך. מצב זה יוצר לעיתים עיוותים כגון זכותו של עולה חדש לבחור לאחר שקיבל אזרחות באופן מיידי עם עלייתו, גם אם נמצא בישראל חודש בלבד, לעומת אזרח ותיק (שיש לו זיקה רבה יותר למדינה והוא משלם מיסים באופן קבוע) השוהה מחוץ לישראל במסגרת לימודים, עבודה, עזרה הומניטארית בינלאומית או אפילו טיול, והוא משולל אפשרות להצביע. בניגוד להגבלות האחרות על הצבעה השוללות את זכות ההצבעה מנתח זעיר של האוכלוסייה, במקרה זה מדובר בשיעור ניכר של אזרחים. בזמן היותו ח"כ, העלה משה ארנס הצעת חוק אשר ניסתה לשנות את המצב. לדבריו: "בעידן הגלובליזציה, כאשר יש אזרחים רבים השוהים מחוץ למדינתם לרגל עסקיהם ביום הבחירות, יש לאפשר להם להשתתף בבחירות באמצעות הנציגויות הישראליות בחו"ל".
יסודות זכות הבחירה > הזכות לבחור ומגבלותיה > דעות בעד ונגד ההצעה

תומכי ההצעה מודעים לבעייתיות שבה לפיה נשאלת השאלה כיצד להרחיב את נגישות ההצבעה לאותם אזרחים תושבי ישראל השוהים בחו"ל באופן זמני בלבד, מבלי לאפשר הצבעה לאלה שהיגרו מישראל ואינם מתכוונים לחזור אליה, או לאלה שמחזיקים באזרחות ישראלית מכוח חוק השבות אך לא חיו בה בפועל. הפתרון המעשי היחידי לִברור בין שני טיפוסי האזרחים הללו הוא באמצעות קביעת קריטריונים המשלבים דרישה של אזרחות ושהות בישראל. מתנגדי ההצעה טוענים כי הבעייתיות רבה מדי, וכי אין ביטחון שאפשר להפעיל בצורה אפקטיבית קריטריונים ברורים לאבחנה בין סוגי הציבור השונים. הם מצביעים על הסכנה הטמונה בכך שאוכלוסיות גדולות שאינן חיות ולא תחיינה בישראל, עלולות להכריע בחירות צמודות. אולם, קיימים כאמור יוצאים מן הכלל ובתיקון לחוק הבחירות לכנסת נקבע כי תותר הצבעתם של אוכלוסיות מיוחדות הכוללות עובדי מדינה, עובדי הסוכנות היהודית, ההסתדרות הציונית העולמית, קרן קיימת לישראל וקרן היסוד – השוהים דרך קבע בחו"ל מתוקף עבודתם. כמו כן תותר הצבעת בני-זוגם וילדיהם עד גיל 20 וזאת בקלפיות מיוחדות אשר תוצבנה בנציגות דיפלומטית או קונסולארית של ישראל. בנוסף לכל אלה, מסדיר החוק את זכות הבחירה של חיילים ושוטרים, ימאים בכלי שיט ואסירים בבתי-סוהר ובבתי-מעצר. בעוד במדינות מסוימות בעולם נשללת זכות הצבעתם של אנשים הלוקים בשכלם או בנפשם מחשש כי לא יקיימו בחירה מושכלת, בישראל אין כל הגבלה על הצבעה של חולי נפש. במקביל לבעייתיות של קביעת כשירותו השכלית או הנפשית של אדם להצביע, בסעיף 5 לחוק יסוד: הכנסת מתאפשרת שלילת זכות הצבעה של הלוקים בשכלם או בנפשם במקרה שבית משפט החליט על כך. אולם מכיוון שמעולם לא נחקקו כל הוראות חוק מתאימות, בפועל לא נשללה מעולם זכותו של אזרח להצביע על רקע של אי-כשירות נפשית או שכלית.
יסודות זכות הבחירה > הזכות להיבחר ומגבלותיה > צינון

עד לשנת 1959 לא נדרשו עובדי מדינה וקציני צבא בכל דרגה שהיא לעזוב את עבודתם או תפקידם בטרם התמודדו לכנסת. עם הגשת הרשימה שבה נכללו הופסקו עבודתם או שירותם עד ליום הבחירות (ואם נבחרו - כל עוד היו חברי כנסת). בשנת 1959 נקבעה תקופת צינון קצרה לקצינים בשירות קבע, בכל דרגה, ולעובדי מדינה בדרגות הבכירות, כך שיוכלו להתמודד רק אם פרשו מתפקידם 100 ימים לפחות קודם לבחירות. הגדרת הדרגות הבכירות שבהן עובד נדרש לצינון השתנתה במהלך השנים עד שנקבע בתיקון חוק הבחירות לכנסת בשנת 1992 כי הצינון יידרש מכל עובדי המדינה והתאגידים שהוקמו בחוק בארבע הדרגות העליונות של כל דירוג. בשנת 1993 נקבע כי גם שוטרים וסוהרים לא יוכלו להיות מועמדים לכנסת אלא אם כן פרשו מתפקידם 100 ימים לפחות קודם לבחירות.
בשנת 2001 נחקק חוק תקופת צינון למשרתים בכוחות הביטחון, שתיקן את סעיף 56 לחוק הבחירות לכנסת כך שנקבעה לקציני צבא בדרגת אלוף ומעלה, לקציני משטרה בדרגת ניצב ומעלה, לראש השב"כ, לראש המוסד ולנציב בתי הסוהר תקופת צינון של שישה חודשים. באותו חוק נקבעה תקופת צינון דומה לבעלי תפקידים אלה גם לגבי כהונה כשרים. תקופת הצינון לא חלה על כהונה כשרים במהלך כהונתה של הכנסת ה-15 וכך נוצר מצב ששאול מופז, אשר התמנה לשר הביטחון פחות משלושה חודשים לאחר שחרורו מצה"ל, נפסל על ידי ועדת הבחירות המרכזית מהתמודדות לכנסת ה-16 שכן בין שחרורו לבין הבחירות עברו רק חמישה חודשים ו-17 ימים. מופז ערער על פסילתו זאת ואף טען כי חוק הצינון נחקק בניגוד לחוק יסוד: הכנסת. ערעורו זה נדחה על ידי בית המשפט העליון.
בנוסף במסגרת תיקון זה נקבעה הקלה לנושאי משרה אחרים אשר יכולים, במקרה של הקדמת בחירות כך שנותרו פחות מ-110 ימים מיום הקדמת הבחירות ועד הבחירות, להתפטר מתפקידם תוך 10 ימים מהקדמת הבחירות ולהתמודד בבחירות.
בשנת 2007 הוארכה תקופת הצינון של בכירי מערכת הביטחון לשלוש שנים (ובתנאי שלא התקיימו בחירות בין סיום שירותם לבין מערכת הבחירות שבה מבקשים אותם בכירים להתמודד בה.
הצעות שינוי לחוק

זכות הבחירה מורכבת ועיגונה בחוק יסוד מעיד על חשיבותה. בין כלל התיקונים שעבר החוק ניתן להצביע על שני מקרים לדוגמה בהם הועלו הצעות לשינויים בשנים 2008-2007 על ידי חברי כנסת שונים ומקרה אחד של קריאה לשינוי החוק:
מאז הכנסת ה-15, בכל כנסת מוגשות הצעות חוק המציעות להוריד את גיל הבחירה לגיל 17. בהצעת חוק מיולי 2007 של חבר הכנסת אחמד טיבי, ביחד עם מספר חברי כנסת נוספים, נכתב: "גיל 17 הוא הגיל שבו אדם הפך כבר בוגר ובשל. שינוי גיל הבחירה יחזק את מעמד הצעירים וייתן בידם את האמצעי הדמוקרטי לבחור במועמד שיקדם את עניינם". למעשה, גיל הבחירה הורד ל-17 בבחירות לרשויות המקומיות בלבד.
הצעתו של חבר הכנסת איתן כבל מינואר 2008 לפיה יש לשלול את זכות הבחירה ואת הזכות להיבחר ממי שלא שירת בצה"ל כצעד מניעתי לסרבני שירות ולנמנעים פוטנציאליים מגיוס, וכצעד ענישתי לנמנעים מגיוס. הצעתו של כבל גררה ביקורת רחבה ואף מכתב תגובה מטעמו למערכת עיתון "הארץ".
מדי פעם עולה ההצעה לאפשר גם לישראלים המתגוררים מחוץ למדינה להצביע בבחירות. בכנסת החמש עשרה העלה משה ארנס הצעת חוק כזו, אך היא לא התקבלה. בשנת 2010 העלה בנימין נתניהו הצעה כזו בממשלה ושרים רבים תמכו בה, אך היא לא קודמה. להצעה כזו מתנגדים רבים. בתגובה להצעה אמר חיים אורון: "ראוי שאת נבחרי הארץ ודיוקנה יקבעו רק אלה החיים בה."
לקריאה נוספת

דורון, ד. וארבל, נ. (1993). דרך החוק: מן החקיקה ועד לאכיפה. תל אביב: גרפאור דפטל.
סגל, ז. (1988). דמוקרטיה ישראלית: עיקרים חוקתיים במשטר מדינת ישראל. תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
רובינשטיין, א. והר-זהב, ר. (1993). חוק יסוד: הכנסת. ירושלים: האוניברסיטה העברית.
עופר קניג ויוחנן פלסנר, הצבעת אזרחים ישראלים מחו"ל, הוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2016
שאול שארף, זכות הבחירה לפרלמנט במדינה דמוקרטית או בשבח הכרעת הרוב, תיקון – ספרים רב-תחומיים לטיפול ולשינוי חברתי, כרך ב (2020)
ביאורים

1 2  אלא שחוק כזה מעולם לא חוקק, ולכן מדובר באמירה בעלמא. ראו מי לא יוכל להצביע ביום הבחירות?, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה
הערות שוליים

↑  סעיף 6(א) לחוק־יסוד: הכנסת
↑  הלמ"ס, 5.1 מיליון בעלי זכות בחירה חיים היום בישראל
↑  אמנון רובינשטיין ורענן הר-זהב, חוק יסוד: הכנסת, 1993, ירושלים: האוניברסיטה העברית, עמ' 44-41.
↑  "מי רשאי להצביע?" המכון הישראלי לדמוקרטיה, 12 בפברואר 2008.
↑  עופר קניג ויוחנן פלסנר, הצבעת אזרחים ישראלים מחו"ל, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, ‏מרץ 2016
↑  שם, שם, 12 בפברואר 2008.
↑  "מי רשאי להצביע", הספרייה הווירטואלית של מטח, המרכז לטכנולוגיה חינוכית, 20 בפברואר 2008.
↑  אורי ברייטמן, הזכות להיבחר לכנסת במדינה פוסט-דמוקרטית, עבודה סמינריונית, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, 2004, עמ' 10-8.
↑  אמנון רובינשטיין ורענן הר-זהב, חוק יסוד: הכנסת, 1993, ירושלים: האוניברסיטה העברית, עמ' 59-55
↑  נחום רקובר "המשפט העברי בפסיקת בתי המשפט בישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 218-228: שמירה על זכות הנכרי הגר בארץ. אתר דעת
↑  זאב סגל, דמוקרטיה ישראלית: עיקרים חוקתיים במשטר מדינת ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1988, עמ' 82-81.
↑  חוק תקופת צינון למשרתים בכוחות הביטחון (תיקוני חקיקה), התשס"א-2001, באתר הכנסת
↑  ע"ב 92/03 שאול מופז נ' יו"ר ועדת הבחירות, ניתן ב־15 במאי 2003
↑  אמנון מרנדה, הצעת חוק: זכות הבחירה לכנסת תינתן מגיל 17, באתר ynet, 16 ביולי 2007
↑
↑  יובל אזולאי, יוזמה בכנסת: מי שלא מתגייס לא יוכל להצביע; נשקלת גם מניעת רשיון נהיגה ממשתמטים, באתר TheMarker‏, 11 בינואר 2008
↑  הקלפי הנודדת: זכות ההצבעה לישראלים בחו"ל שוב עולה לדיון, באתר מעריב השבוע.
↑  אטילה שומפלבי ואביעד גליקמן, זכות ההצבעה ליורדים: שרים הבטיחו לתמוך, באתר ynet, 28 בנובמבר 2010.
↑  אטילה שומפלבי, נתניהו: נאפשר לישראלים להצביע בחו"ל, באתר ynet, 8 בפברואר 2010.
מספר בעלי זכות בחירה במערכות הבחירות בישראל באלפים. החלק הכהה מייצג את אחוז המצביעים. העמודה החומה מייצגת את הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה שנערכו ב-2001.
הודעה לבוחר בחירות לכנסת ה-24 - אחור
הודעה לבוחר בחירות לכנסת ה-24 - קדימה
חיילי צה"ל בוחרים בשטח
הנשיא הראשון חיים ויצמן מצביע בבחירות לכנסת הראשונה
תל אביב בראשיתה: 1909–1934

| --- | --- |

בשער ציורו של ראובן: "רחוב יונה הנביא"
 מידע כללי
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  היסטוריה
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת יד יצחק בן-צבי
 תאריך הוצאה:  1984
 מספר עמודים:  216
 עורך:  מרדכי נאור
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  000349350
תל אביב בראשיתה, 1909–1934 הוא כותר ספר בעריכת ד"ר מרדכי נאור אשר ראה אור בסדרת "עידן", הוצאת יד יצחק בן-צבי בירושלים בשנת תשמ"ד 1984. 
בספר קובצו מבחר מקורות ומחקרים העוסקים בעיר תל אביב בשלושת העשורים הראשונים; על היוזמה להקים שכונה יהודית עצמאית בחולות מצפון ליפו בשנת 1906, על מימושה בהקמת שכונת "אחוזת בית" ב-1909, והמשכה בתל אביב הקטנה, ולאחר מכן, ראשית תהליכי צמיחתה של תל אביב כמרכז התרבות העברית החדשה בארץ ישראל, והפיכתה למטרופולין הכלכלי של היישוב ואוכלוסיית ארץ ישראל בכללה. תל אביב צמחה במהירות בהיקף האוכלוסייה ובמגוונותה, התפשטה לכיוון צפון ומזרח, ובתחומה הוקמו רבים מהארגונים והמוסדות החדשים של היישוב. וכך, חלק ניכר מהמגמות החדשניות שאירעו בכלל היישוב, היו מופעים תקדימיים בה, בחיי החברה, בחינוך, בציור ובאדריכלות, במוזיקה ובתיאטרון, הן בחוצותיה וברחובותיה והן בבתי התרבות שבה.
פרקי הספר הם מאמרים ורשימות: חלקם מהווים מקורות למחקר, וחלקם הם מחקרים על התקופה.
מחקרים

מרדכי נאור ועמית לוינסון - "מי היו 66 מייסדי תל אביב?".
גדעון ביגר - "התפתחות השטח הבנוי של תל אביב בשנים 1934-1909".
ארנון גולן - "תל אביב במלחמת העולם הראשונה".
דן גלעדי - "תל אביב בעלייה הרביעית".
נתן הרפז - "מ'בתי חלומות' ל'בתי קופסאות' - המהפך האדריכלי של שנות השלושים בתל אביב".
שלמה שבא - "תל אביב המצוירת".
אהוד בן עזר - "תל אביב בראי הספרות".
נספחים

מרדכי נאור - "מדרכון - מאחוזת בית ל'תל אביב הקטנה'"
"תאריכון מפורט"
"תל אביב בראשיתה - ביבליוגרפיה מוערת"
הערות שוליים

↑  "התפתחות השטח הבנוי של תל אביב בשנים 1934-1909"
יהוד מדינתא (מטבע)

ערך זה עוסק ביהוד מדינתא (מטבע). אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
טיפוסי מטבעות שונים של יהוד מדינתא; העליון מייצג אל יושב על גלגל מכונף, כנראה יהוה
מטבע של יהוד מדינתא מימין: דימוי של עיט או בז
טיפוס מטבע של יהוד מדינתא, צד שמאל: דימוי שושן צחור
מטבע של יהוד מדינתא, משמאל: דיוקן של יחזקיהו, שליט יהוד מדינתא, מימין: ינשוף עם כיתוב עברי עתיק "יחזקיהו הפחה"
יהוד מדינתא (במקור המקראי: יהֻד מְדִינְתָּא), הוא כינויה של קבוצת מטבעות כסף זעירים מטיפוסים שונים, במשקל 0.15 עד 0.75 גרם, שהוטבעו על ידי יהוד מדינתא, רשות הממשל העצמי היהודי בארץ ישראל בחבל יהודה. השימוש במטבעות יהד החל במאה ה4 לפנה"ס בזמן התקופה הפרסית בארץ ישראל. שימוש כללי במטבעות בארץ ישראל, החל כבר בסוף המאה ה6 לפנה"ס, בדגש על שימוש במטבעות יווניים ופינקיים.
הכיתוב על המטבעות

על המטבעות מופיעה המילה  ("יהד") באלפבית עברי עתיק. בחלק מהמטבעות מופיעה אות ד של האלפבית הארמי לצד אותיות י', ה' של האלפבית העברי העתיק  . מכאן מסיקים שהמטבעות הוטבעו בתקופה של מעבר בין תצורה אחת לשנייה. בחלק מהמטבעות אף מופיעה המילה יהד בכתיב מלא: "יהוד".
השם "יהד" מציינת את פחוות יהוד מדינתא. בתחילת התקופה ההלניסטית מופיעות כבר מטבעות עם הכיתוב "יהדה", המקבילה העברית של "יהד" הארמית.
דימויי המטבע הם עיט או בז בצד ימין, ודימוי שושן צחור מצד שמאל. במטבע יהוד מדינתא אחר הוטבעו ינשוף ודיוקן של שליט. שני הפריטים, הזואולוגי והבוטני, נלקחו מהנוף הארצישראלי, אף שנודעו כסמלים (במיוחד דימוי הציפור) בתרבות אזור הסהר הפורה ואגן הים התיכון, כמו גם על גבי מטבעות, כמו הדרכמה היוונית. במטבע אחר נראה אל ישוב על גלגל מכונף, ודיוקן בצד השני.
במדינת ישראל

בתרבות הישראלית של המאה ה-20, יוצג המטבע הקדום במטבע השקל שהנפיקה מדינת ישראל; השקל מצטט את הדימוי של שושן צחור, כפי שהוטבע במטבע יהוד מדינתא.
ראו גם

מטבעות ארץ ישראל
שקל
לקריאה נוספת

מרדכי נרקיס, מטבעות ארץ ישראל, ירושלים : הוצאת מוסד ביאליק, תרצ"ו-תרצ"ט-1938.
אריה קינדלר, מטבעות ארץ-ישראל : אוסף בנק ישראל, ירושלים : הוצאת כתר, תשל"א-1971.
לאו קדמן, אריה קינדלר, המטבע בארץ-ישראל : ובעמים ימי קדם ועד ימינו, תל אביב, הוצאת דביר ולדעת, 1963.
יעקב משורר, אוצר מטבעות היהודים, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשנ"ח-1997.
יעקב משורר, הצד השלישי של המטבע, (עורכת: חנה עמית), ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשס"ו-2006.
יעקב משורר, שני מטבעות "יהד" יוצאי דופן, ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה כה, 1996, עמ' 434–437
הערות שוליים

↑  יעקב משורר, שני מטבעות "יהד" יוצאי דופן, ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה כה, 1996, עמ' 437
↑  אוריאל רפפורט, שלומית ירון, מכורש עד אלכסנדר: תולדות ישראל בשלטון פרס, עמ' 134, באתר גוגל ספרים
אלחנן בן יערי

אֶלְחָנָן בֶּן-יַעְרֵי-אֹרְגִים הוא דמות מקראית אשר הרג את גוליית לפי ספר שמואל ב', פרק כ"א, פסוק י"ט. סיפור זה סותר לכאורה את סיפור הריגתו בידי דוד. סיפורו של אלחנן מובא בגרסה שונה בספר דברי הימים א', פרק כ', פסוק ה'.
במקרא

הסיפור על אלחנן בן יערי שייך לארבעה סיפורים קצרים בשמואל ב', ט"ו-כ"ב אשר תוכנם ונושאם דומה. בסיפורים אלו מסופר על גבורתם של גיבורי דוד במלחמתם נגד פלשתים. הסיפור על אלחנן בן יערי מובא בפסוק בספר שמואל ב', פרק כ"א, פסוק י"ט:
וַתְּהִי עוֹד הַמִּלְחָמָה בְּגוֹב עִם פְּלִשְׁתִּים וַיַּךְ אֶלְחָנָן בֶּן יַעְרֵי אֹרְגִים בֵּית הַלַּחְמִי אֵת גָּלְיָת הַגִּתִּי וְעֵץ חֲנִיתוֹ כִּמְנוֹר אֹרְגִים.
בספר דברי הימים א', פרק כ', פסוק ה' מובא הסיפור בשינוי פרטים:
וַתְּהִי עוֹד מִלְחָמָה אֶת פְּלִשְׁתִּים וַיַּךְ אֶלְחָנָן בֶּן יעור (קרי: יָעִיר) אֶת לַחְמִי אֲחִי גָּלְיָת הַגִּתִּי וְעֵץ חֲנִיתוֹ כִּמְנוֹר אֹרְגִים
כלומר לפי דברי הימים, אלחנן הרג את אחיו של גָּלְיָת, ששמו "לַחְמִי". המילה "לַחְמִי" שימשה בספר שמואל חלק מתיאור מוצאו של אלחנן, ומצטרפת אליה המילה "אורגים", שגם היא משמשות במקום נוסף בספר שמואל, בהקשר אחר על פי הפשט - כתואר לאביו של אלחנן.
שם אביו

בספר שמואל אביו של אלחנן נקרא "יערי" ואילו בספר דברי הימים שמו מאוית "יעור" ולפי המסורה נקרא "יָעִיר". לדעת משה צבי סגל השם המובא בדברי הימים הוא השם הנכון ואילו השם "יערי" משובש. בספר שמואל ב', פרק כ"ג, פסוק כ"ד מסופר על אדם ששמו "אֶלְחָנָן בֶּן-דֹּדוֹ" מבית לחם ויש הסבורים כי גם שם הכוונה לאותו אדם.
השוואה מול סיפור דוד וגָלְיָת

בסיפור המופיע בשמואל א', י"ז, נ', דוד הורג את גָּלְיָת בעמק האלה ובסיפור המופיע בשמואל ב', כ"א, י"ט, הוכה גָּלְיָת על ידי אלחנן בן יערי. הדמיון בין שני הסיפורים אינו רק בזהות המפסיד אלא גם במקום מוצאו העיר גת. בשני המקורות נערך קרב ביניים בין שני יחידים. בשני הסיפורים מושווית חניתו של גָּלְיָת ל"מנור אורגים". השוני בין שני הסיפורים הוא שדוד הכה את הפלישתי בעמק האלה, ואילו בסיפור על אלחנן בן יערי מוזכר מקום אחר בשם "גוֹב".
הסברים לַשוני בין הסיפורים

הדמיון בין שני הסיפורים יחד עם הקרבה הפלאוגרפית בכתב העברי-ארמי בין השם "ישי" לשם "יערי" הביאה חלק מהחוקרים למסקנה כי אלחנן הוא שמו הקדום של דוד ושבתעתוק שם אביו חל שיבוש.
לדעת חוקרי מקרא כדוגמת יאיר זקוביץ, סיפור על דמות שולית זו מאוגד ומסופח לדמותו של דוד, שהיא הדמות המרכזית. לשיטתם, סיפורו של אלחנן הוא המסורת הקדומה ואילו סיפור דוד וגָּלְיָת הוא סיפור מעובד הבא להאדיר את שמו של דוד. בגרסת ספר דברי הימים לפיה הפלשתי היה אחיו של גָּלְיָת הם רואים כניסיון של המחבר ליישב את הסתירה שבספר שמואל.
בפרשנות ימי הביניים נודעה פרשנותם של רבי יוסף קרא אשר, בפירושו לשמואל ב', כ"א, י"ט מפרש לפי תרגום יונתן כי אלחנן בן יערי הוא כינויו של דוד. ואילו רבי ישעיה מטראני טוען כי היו שני ענקים פלישתיים, ששמם גוליית: 'וגוליית אחר הוא זה'.
בתרגום יונתן לשמואל ב', כ"א, י"ט מצוי המדרש על הפסוק: ”והות עוד קרבא בגוב עם פלשתאי וקטל דוד בר ישי מחי פרוכת בית מקדשא דמבית לחם ית גָּלְיָת גִתאה” ובעברית:” ...והיה עוד קרב בגוב עם הפלשתים והרג דוד בן ישי אורג פרוכת בית המקדש שמבית לחם את גָּלְיָת הגתי.” בעקבות תרגום זה מפרש רש"י: ”אלחנן - דוד 'בן יערי אורגים' - שהיו משפחתו אורגים פרוכת למקדש הקרוי יער”. רד"ק מפרש את הפסוק בספר שמואל ב', כ"א: "וַיַּךְ אֶלְחָנָן בֶּן יַעְרֵי אֹרְגִים בֵּית הַלַּחְמִי אֵת [מי שהיה עם] גָּלְיָת הַגִּתִּי", והכוונה ללַּחְמִי, אחי גָּלְיָת.
לפי המלבי"ם:
בדברי הימים כתוב "ויך אלחנן בן יעיר את לחמי אחי גָּלְיָת" (דברי הימים א', כ', ה'), לפי זה העִקר שהענק היה שמו לחמי והיה אחי גָּלְיָת, והמכה אותו היה אלחנן בן יערי, והיה ממשפחת אורגים, רצה לומר משפחת בצלאל ראש האורגים וחושבי מחשבות, וגם דוד ממשפחה זו שלכן נקרא אפרתי, ואחי גָּלְיָת היה גבור כאחיו, כמו שאמר ועץ חניתו כמנור אורגים, עד שדמתה גבורה זו וענינה לגבורת דוד בגָּלְיָת, ועל שהיה שם הגבור לחמי, ודוד ההורג לאחיו שהוא לחמי, רצה לומר מבית לחם, משלו המושלים, שלחמי הרג את גָּלְיָת, לזכור בו גבורת דוד הדומה לזו, ובדברי הימים פירש המשל כפי מה שהיה האמת
לפי פירוש זה, הפשט הוא הכתוב בספר שמואל א', שדוד הכה את גלית ובספר דברי הימים, שאלחנן הכה את לחמי אחיו. אך בספר שמואל ב' נכתב על דרך החידוד שאלחנן הכה את גָּלְיָת, וזאת כדי להזכיר את הדמיון בין המקרים וכמשל לגבורת דוד שבא מבית לחם.
יהודה קיל בפירוש דעת מקרא משער שהגיבור שהרג אלחנן קרוי גָּלְיָת על שם הגיבור שהרג דוד, או ש"גָּלְיָת" הוא כינוי לכל גיבור פלישתי.
לדעת חוקר המקרא שמעון בר-אפרת ואחרים, נראה שהיו שתי מסורות: באחת דוד הכה את גָּלְיָת הַגִּתִּי ובשנייה אחד מגיבורי דוד הכה אותו. לשיטתו עורך ספר שמואל כלל את שתי המסורות בספר, או כי לא הוטרד על ידי הסתירה או כי יישב אותה בדרך דרש.
בתרבות

ברומן מלכים ג מתייחסת הסופרת יוכי ברנדס למקרה. לפי עלילת הרומן, אלחנן בן יערי, מלוחמיו של דוד, טען שהרג את גָּלְיָת, בעוד דוד לקח במרמה את הקרדיט על המעשה. לפי גרסה ספרותית זו, סופרי צללים מטעם ממלכת שאול הוסיפו את סיפור המעשה כשהוא מיוחס לאלחנן, במטרה להותיר ספק.
הפסוק מוזכר גם בפתח הספר "הטנק" מאת אסף ענברי העוסק בוויכוח מי עצר את הטנק בשערי דגניה במלחמת העצמאות.
ראו גם

דוד וגלית
הערות שוליים

↑  על חלקו של הסיפור בספרי נביאים ראו: אלכסנדר רופא, מבוא לספרות המקרא, ירושלים, מאגנס, 2007, עמ' 166-164.
↑  משה צבי סגל, ספרי שמואל, ירושלים, קריית ספר, 1987, ע"מ שעב.
↑  שמעון בר-אפרת, מקרא לישראל: שמואל ב', ירושלים, מאגנס, 1996, עמ' 264.
↑  ולקמן יוצג פירוש לפיו יערי הוא ישי
↑  על שיטת לחימה זו של קרב ביניים אשר מטרתה למנוע שפיכות דמים מיותרת, ראו: יגאל ידין, תורת המלחמה בארצות המקרא: לאור הממצאים הארכיאולוגיים, רמת גן, החברה הבינלאומית להוצאה לאור בע"מ, 1963, עמ' 235-234
↑  על זיהוי המקום גוב ראו: אברהם מלמט, ישראל בתקופת המקרא, ירושלים, מוסד ביאליק, 1983, עמ' 219.
↑  בנימין מזר, עולם התנ"ך: שמואל ב', תל אביב, דוידזון - עתי, 1993, עמ' 182.

רוני רייך, האות הכתובה, התפרסם בגליליאו, כתב עת למדע ומחשבה, גיליון 32, ינואר - פברואר 1999, מתוך אתר מט"ח
↑  יאיר זקוביץ, דוד מרועה למשיח, ירושלים, יד יצחק בן צבי, 1995, עמ' 97-96.
↑  יאיר זקוביץ, צבת בצבת עשויה: מה בין מדרש פנים-מקראי למדרש חוץ מקראי, תל אביב, עם עובד, 2009, עמ' 158.
↑  אוריאל סימון, בקש שלום ורדפהו, תל אביב, ידיעות אחרונות, 2004, עמ' 326.
↑  יאיר זקוביץ, אביגדור שנאן, לא כך כתוב בתנ"ך, תל אביב, ידיעות אחרונות, 2006, עמ' 193.
↑  שמעון בר-אפרת, מקרא לישראל: שמואל ב', ירושלים, מאגנס, 1996, עמ' 234.
מבט על עמק האלה, שם, על פי שמואל א', י"ז, התרחש הקרב בין דוד לגָליָת
מאיר מדן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1915 קרקוב, גליציה
 פטירה:  14 בספטמבר 1989 (בגיל 74 בערך)
 ענף מדעי:  בלשנות, מקרא
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 צאצאים:  יעקב מדן 
 
מאיר מדן (30 ביוני 1915 – 14 בספטמבר 1989) היה בלשן, חוקר השפה העברית והמסורה, מראשי תנועת ברית החשמונאים.
ביוגרפיה

נולד בקרקוב. למד בבית הספר העברי בעיר. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל ועבד לפרנסתו בבניין ובפרדס. בשנת 1939 התמנה למזכיר המערכת של מילון בן-יהודה. במקביל שימש כמפקד מחוז ירושלים של תנועת הנוער הדתית ברית החשמונאים, וכמפקד בכיר באצ"ל תחת הנהגתו של דוד רזיאל. השכלתו הרחבה וידיעותיו הלשוניות סייעו לו בתרגום חומרי הדרכה צבאיים עבור האצ"ל, ובניסוח עקרונותיה האידאולוגיים של ברית החשמונאים.
ב-1943 השתתף בפגישה בין ראשי ברית החשמונאים לבין יצחק שמיר לאחר בריחתו מהכלא, בה התקבלה ההחלטה על הצטרפות אנשי התנועה ללח"י. מדן עצמו התמנה למפקד הלח"י בירושלים וכינויו המחתרתי היה גד. בשנת 1945 נישא ללאה, בתו של  ישכר דב וייס. בתקופה זו היה פעיל בתנועת המרי העברי. ב-1947 נאסר על ידי הבריטים ונחקר בקישלה. בהמשך הועבר למחנה המעצר בלטרון, ושהה שם חודש עד לשחרורו. בין הפעילים לשחרורו היה גם נשיא האוניברסיטה העברית ד"ר יהודה מגנס, מראשי ברית שלום, וכן הרב אריה לוין. בתקופת המצור על ירושלים במלחמת העצמאות שימש כאחראי על מתן רישיונות יציאה מירושלים מטעם המושל הצבאי של העיר דב יוסף.
ב-1948 התמנה למזכיר ועד הלשון בירושלים, ועם ייסודה של האקדמיה ללשון העברית היה למזכירה המדעי. היה ממתקיני הנוסח של תנ"ך קורן וחבר מערכת דעת מקרא. מילונו "מאלף עד תו – מלון עברי שמושי" יצא לאור בשתי מהדורות. היה נחשב כבעל ידע רב בנוסחאות התפילות ובתולדותיהן, ורבים נועצו בו בעניינים אלו. ב-1980 פרש לגמלאות.
נפטר בי"ד באלול תשמ"ט לאחר מחלה, ונטמן בבית הקברות סנהדריה. בניו הם הרב יעקב מדן ראש ישיבת הר עציון והרב ברוך מדן המשמש כרב בישיבת עזתה.
לקריאה נוספת

שאול אבישי, ברית החשמונאים – במאבק לחירות ישראל, הוצאת מס, תשס"ז (הספר בקטלוג ULI)
מאיר מדן, זה היום – אנא ה', אגודת בית הכנסת הרמב"ן 1977 (קובץ דרשות)
לקריאה נוספת > עליו

שרגא אברמסון, דברים לזכרו של מאיר מדן, בתוך: לשוננו לעם (שפט–שצ), אב, ה'תשמ"ח.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  Call It English, Princeton: Princeton University Press, 2009-12-31, עמ' 127–148, ISBN 978-1-4008-2953-8
↑  בית הספר העברי בקראקוב, אתר מט"ח
↑  מקור השם מדן הוא מקרקוב. Median הוא חוף ים. מאיר עברת את שמו בארץ ל'מדן', שהיה אחד מבני אברהם וקטורה.
↑  ראו לדוגמה פנייתו של הרב מאיר מאזוז(הקישור אינו פעיל, י"ב באלול ה'תשפ"ב)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299212305171  GND: 1067895906  ISNI: 0000 0000 8007 9644  LCCN: nr97011663  NTA: 265579597  SUDOC: 243941900  VIAF: 97328094   WorldCat (עם VIAF): 97328094
בז'סקו

בז'סקו (בפולנית: Brzesko, ביידיש: בריגעל) היא עיר באזור גליציה, בדרום פולין באזור פולין קטן, כ-25 קילומטר מערבית לטרנוב ו-50 ק"מ מזרחה לקרקוב. משנת 1999 משמשת כעיר הבירה של מחוז בז'סקו. מונה כ-17 אלף תושבים. בית מבשל הבירה המפורסם Okocim Brewery שוכן בסמוך לה במרחק של כ-3 ק"מ.