stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'ארלס א. בירד
הערות שוליים

↑  Hofstadter 1968, p. 344.
↑  Kraus & Joyce 1985, pp. 252–265.
↑  M. R. Beard 1955, pp. 10–11.
↑  Wilkins 1956, pp. 277–284.
↑  Cott 1999.
1 2  Bender 1999.
1 2  Coleman 1960.
1 2 3  Drake 2019.
1 2  "Quits Columbia; Assails Trustees". The New York Times. 9 באוקטובר 1917. p. 1. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Rosenthal 2006, p. 236.
↑  C. A. Beard 1923, p. 11.
↑  Past Presidents List, APSA website.
↑  Past Presidents List, AHA website.
↑  "APS Member History". search.amphilsoc.org. נבדק ב-2023-06-02.
↑  Nash 1981, p. 71.
↑  Cázares Lira 2020.
↑  "The Old Cause by Joseph Stromberg".
↑  Stourzh 1957.
↑  Spencer 1998, p. 580.
↑  Hofstadter 1968, pp. 167–346.
↑  Schuyler 1961, pp. 73–80.
↑  Novick 1988, p. 336
↑  Nore 1987, pp. 39–44.
↑  C. A. Beard 1922, pp. 158–159.
↑  McDonald 1997, pp. 13–18.
↑  Sobel 2004.
↑  Ramsdell 1937, pp. 16–18.
↑  Pressly 1954, pp. 238–249, quote on p. 243
↑  Lynd 1965.
↑  Hofstadter 1968, p. 303.
עיר הולדתו נייטסטאון, אינדיאנה
בירד בשנת 1917
Starships

"Starships" (בעברית: "חלליות") הוא סינגל של הזמרת הטרינידדית ניקי מינאז'. השיר יצא לאור ב-14 בפברואר 2012 כסינגל הראשון מאלבום האולפן השני של מינאז', Pink Friday: Roman Reloaded.
השיר הגיע לחמשת המקומות הראשונים במגוון מדינות. במצעד הסינגלים הבריטי הגיע השיר למקום השני, מיקום שיא לשיר סולו של ראפרית. השיר הגיע למקום החמישי במצעד הסינגלים האמריקאי בילבורד הוט 100, שם שבר שיא והיה לשיר הראשון ששהה בעשרת המקומות הראשונים במצעד במשך 21 שבועות רצופים. נכון לינואר 2013 מכר השיר מעל ל-7.2 מיליון עותקים ונחשב לאחד הסינגלים הנמכרים ביותר בכל הזמנים. בארצות הברית הגיע השיר למעמד פלטינה 6x. השיר נכלל במשחקי הווידאו "Dance Central 3" ו-"Just Dance 2014".
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 2 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 5 |  |
|  ברזיל | טופ 100 ברזיל | 22 |  |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 17 |  |
|  דנמרק | היטליסטן | 5 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 2 |  |
|  ולוניה | אולטראטופ 40 | 7 |  |
|  יפן | יפן הוט 100 | 4 |  |
|  מקסיקו | טופ 100 – מקסיקו | 31 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 2 |  |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 5 |  |
|  צרפת | SNEP | 5 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | 4 |  |
|  שוודיה | סוורייטופליסטן | 3 |  |
|  שווייץ | המצעד השווייצרי | 5 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 6 |  |
|  אירלנד | מצעד הסינגלים האירי | 6 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 9 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 7 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 4 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | 9 |  |
נתוני מכירות

| אזור | תואר | מכירות |
| --- | --- | --- |
| ארצות הברית (RIAA) | יהלום | 10,000,000 |
סיכום
| בכל העולם | — | 10,000,000 |
פרסים

| שנה | אירוע | פרס | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2012 | VMA | קליפ השנה של זמרת | זכה |
טד מור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 באוגוסט 1914 איחוד דרום אפריקה באנוני, חאוטנג, איחוד דרום אפריקה
 פטירה:  1987 (בגיל 72 בערך) הממלכה המאוחדת סארי, אנגליה, הממלכה המאוחדת
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 תקופת הפעילות:  1939–1982 (כ־43 שנים)
 עיסוק:  צלם קולנוע
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לסינמטוגרפיה, צבע (1965) 
 פרופיל ב-IMDb
 
טד מור (באנגלית: Ted Moore;‏ 7 באוגוסט 1914 – 1987) היה צלם קולנוע בריטי הידוע בעבודתו בשבעה סרטים מסדרת סרטי ג'יימס בונד בשנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. זכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר על עבודתו בסרט "אדם לכל עת" של פרד זינמן, וכן פעמיים בפרס באפט"א לצילום הטוב ביותר עבור "אדם לכל עת" ו"מרוסיה באהבה".
ביוגרפיה

מור נולד בבאנוני, חאוטנג, איחוד דרום אפריקה. ב-1930 עבר עם משפחתו לבריטניה. ב-1939 התנדב לחיל האוויר המלכותי והיה חבר במחלקת הקולנוע של החיל. מור זכה בעיטור צלב המלחמה על תצלומי אוויר של מפקדת הגסטפו ובונקרים של צוללות גרמניות בטיסות אויב שצילם. ב-1941 היה מצלמי סרט התעמולה הבריטי "הקרובים הבאים".
בשנות ה-50 של המאה ה-20 עבד על כמה סרטים שהפיק אלברט ברוקולי ולאחר מכן צילם שבעה סרטים מסדרת סרטי ג'יימס בונד שהפיק ברוקולי, יחד עם הארי זלצמן. נקודת שיא בקריירה שלו הייתה ב-1967, כאשר זכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר על עבודתו בסרט "אדם לכל עת". הוא גם זכה פעמיים בפרס באפט"א לצילום הטוב ביותר עבור "אדם לכל עת" ו"מרוסיה באהבה".
מלבד זאת הוא צילם את הסרטים "יומו של השלוש-רגל", "האביב של מיס ברודי", "התנגשות הטיטאנים" ועוד.
מור מת בשנת 1987.
הערות שוליים

↑  טד מור, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007424541505171  PLWABN: 9810651375805606  BNE: XX1223105  GND: 136393233  ISNI: 0000 0000 5933 1526  LCCN: no2007035440  VIAF: 76090454   WorldCat (עם VIAF): 76090454
מרד המלחים בקיל

מרד המלחים בקיל התחיל ב-3 בנובמבר 1918, סמוך לסוף מלחמת העולם הראשונה, לאחר שסימני מרי וסירוב פקודות ניכרו בקרב המורדים עוד בימים שקדמו לתאריך זה. המורדים היו מלחים ואנשי תחזוקה של צי הים הפתוח הגרמני שהיו מוצבים בספינות ובמתקני חוף בנמל קיל ובעיר. המרד התפשט ברחבי גרמניה, והיה חוליה בשרשרת המאורעות שהובילו בסופו של דבר למהפכה ששמה קץ למשטר הקיסרי, ואשר, יחד עם מצבה הצבאי, הכלכלי והמדיני הקשה, הובילו לכניעת גרמניה.
המלחים השובתים
רקע - מצב המלחמה הכללי

בסתיו 1918 החמיר ביותר מצבה הצבאי והכלכלי של גרמניה, אם כי קווי החזית במערב השתרעו עדיין עמוק בשטחי צרפת ובלגיה, ובמזרח היא כבשה והחזיקה שטחים עצומים ברוסיה, שיצאה כבר מהמלחמה. זאת בעיקר בשל פעולתו האיטית והשוחקת של הסגר הימי שהטילה בריטניה, שהביאה למחסור חמור בגרמניה, כולל במוצרי יסוד ובמזון. בנוסף, הצטרפות ארצות הברית למלחמה לצד מדינות ההסכמה, החלה להתבטא במספר גדול יותר ויותר של חיילים רעננים בשדה הקרב, מול החיילים שחוקי הקרב שגרמניה הציבה מולם. התמוטטותן זה-מקרוב של בעלות בריתה של גרמניה: בולגריה והאימפריה העות'מאנית, כאשר גם אוסטרו-הונגריה, בעלת הברית העיקרית, עמדה בפני התמוטטות, עמדה להותיר את גרמניה לבדה במערכה.
המרי בצי הגרמני > מרד המלחים בווילהלמסהאפן

באוקטובר 1918, כשהצבא עמד בפני תבוסה והאוכלוסייה האזרחית סבלה ממחסור, החליט פיקוד הצי הגרמני להנחית התקפה נואשת על עיקר הצי הבריטי. בהניחו כי תוכניתו לא תאושר, הפיקוד לא דיווח על החלטתו זו לממשלת הקנצלר מקס פון באדן. כאשר ניתנה הפקודה לצאת לים מנמל וילהלמסהאפן, ב-29 באוקטובר 1918, סירבו כמה צוותים לציית לה, ומלחים אחרים ערקו מאוניותיהם. צוותים משתי ספינות מערכה, "תירינגן" (Thüringen) ו"הלגולנד" (Helgoland), ארגנו מרד של ממש, כולל חבלה בציוד, ורק שיגור מאיים של ספינות אחרות הביא לירידתם של המורדים מספינותיהם בלא הפעלת כוח אקטיבית. לנוכח רוחות המרי התוכנית בוטלה.
המרי בצי הגרמני > המרידה בקיל

47 מהמלחים, אשר נחשבו כחברים בגרעין הקשה של המורדים, הושמו בבתי כלא צבאיים בקיל, בעוד חלק מעמיתיהם עושים מאמצים למנוע את הפלגת הספינות (ואכן ההתקפה כאמור בוטלה). ב-1 בנובמבר, כ-250 מן המלחים התכנסו לאספה, שבסיומה יצאו בדרישה לשחרור העצורים, אך המשלחת שיצאה למסור את הדרישה נתקלה בסירוב להתקבל ולהשמיע את דבריה.
התפשטות המרי בקיל

המוחים ניסו למצוא סיוע בקרב המפלגות הסוציאליסטיות הגרמניות ובקרב האיגודים המקצועיים. אספה משותפת זומנה, וכיוון שהמשטרה סגרה בפני המוחים את בית האיגודים המקצועיים, התכנסה למחרת, ב-2 בנובמבר, אספה משותפת למלחים ולתומכיהם בקרב אזרחים מן החוגים המתוארים, תחת כיפת השמיים. המתכנסים קראו לכינוס אספה גדולה אף יותר ליום המחרת באותו מקום. לאותה אספה, בשלישי לחודש, הגיעו מעל אלף תומכים. זאת הפעם יצאו המתכנסים בקריאה "שלום ולחם" (בגרמנית: Frieden und Brot), שחרגה משחרור העצורים גרידא. המתכנסים החלו לצעוד לעבר בית הכלא. פטרול שנשלח לעצור אותם השמיע אזהרה ואחר כך ירה על המפגינים. תשעה מהם נהרגו, ו-29 נפצעו קשה. גם המפגינים לא טמנו ידם בצלחת, ובין היתר, מפקד הפטרול נפצע קשה ממכות של קת רובה ומיריות. הן המפגינים והן הפטרול נסוגו.
ב-4 בחודש הצטרפו מלחים נוספים למחאה. לנוכח התרחבות האירועים החליט מפקד הצי במקום, וילהלם סושון, להידבר עם המתקוממים, וכעקבות ההידברות, שוחררו המלחים העצורים. באותו יום תפסו המתקוממים, פועלים, מלחים ואנשי צבא בעיקר, שמספרם עלה עד לכ-40,000, מתקנים אזרחיים וצבאיים בעיר, אשר למעשה הייתה באותו שלב בידיהם. לקראת ערב התכנסו המורדים בבית האיגודים המקצועיים, הכריזו על הקמת אספת פועלים וחיילים, ויצאו ב-14 דרישות, אשר כיוונו הן לליברליזציה של המבנה הפוליטי הגרמני, הן להקלה בתנאי השירות. בין אלה נמנו דרישות כמו ביטול הצנזורה על הדואר, חופש התבטאות, שחרור עצירים, יחס נאות לאנשי הצבא, חרות מוחלטת למלחים בעת שאינם בתפקיד, פיטורי הקצינים שאינם מסכימים לדרישות אלה, יחד עם קבלה בברכה של הנענים להן, ועוד. כיוון שקבלה של דרישות אחרונות אלה לא יכולה הייתה לעלות בקנה אחד עם הנוהג הצבאי, במובלע ברור היה שהמתקוממים מעוניינים, בנוסף, בהסתלקות מן המלחמה בהקדם האפשרי. באותו ערב, עם התרחבות ההתקוממות נטלו על עצמם פעילים פוליטיים מן המפלגות הסוציאליסטיות את הכוונת הפעילות ואת הנהגתה. שלא כמו ברוסיה, אלה גם מנעו בימים הבאים רדיקליזציית-יתר של ההתקוממות.
התפשטות המרי ברחבי גרמניה

כדוגמת קיל, וכדוגמת מה שאירע ברוסיה בעת המהפכה הבולשביקית, מועצות פועלים, מלחים וחיילים החלו ליטול את השלטון בערים נוספות בגרמניה (כולל בוילהלמהאפן, בה החל המרי). ב-7 בנובמבר, נתפס השלטון במינכן. מלך בוואריה לודוויג השלישי נמלט, והמלוכה בבוואריה בטלה. ב-9 בנובמבר נמלט הקייזר וילהלם השני להולנד הנייטרלית, וכעבור עוד יומיים נחתם הסכם הפסקת אש שסיים את המלחמה.
סוף דבר

לאחר שהקייזר נמלט, פון באדן מסר את השלטון לפרידריך אברט הסוציאל-דמוקרט, והדבר סימן את הקמת רפובליקת ויימאר הדמוקרטית. גרמניה נכנסה לאחר הפסקת האש לתקופה של אי-יציבות פוליטית, מלווה בפרצי אלימות. שלטונה של רפובליקת ויימאר סבל מחוסר לגיטימציה בעיני חלקים מהעם, מחוסר מסורת דמוקרטית מושרשת דייה, וכן מקיומם של אגפים שמאלי וימני חזקים מדי, שלא שמרו בהכרח על חוקי המשחק הדמוקרטיים. אם כי בשנות העשרים חלה התייצבות יחסית, בסופו של דבר תפסה את השלטון בגרמניה, בתחילת שנות ה-30, המפלגה הנאצית.
לקריאה נוספת

Dirk Dähnhardt: Revolution in Kiel. Der Übergang vom Kaiserreich zur Weimarer Republik. Karl Wachholtz Verlag, Neumünster, 1978, ISBN 3-529-02636-0
Wolfram Wette: Gustav Noske – eine politische Biographie. Droste Verlag, 1987, ISBN 3-7700-0728-X
Wolfram Wette: Gustav Noske und die Revolution in Kiel 1918. Boyens Buchverlag, Heide 2010, ISBN 978-3-8042-1322-7; published as special edition from the Gesellschaft für Kieler Stadtgeschichte, by Jürgen Jensen, Band 64
הערות שוליים

↑  Mark Jones, Founding Weimar, Cambridge University Press, 2016, page 12
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4257396-8 
מלחים מפגינים בווילהלמסהאפן
פסל בעיר קיל לזכר מרד המלחים
רות וייס

| --- | --- |

 לידה:  13 במאי 1936 (בת 88) צ'רנוביץ, ממלכת רומניה 
 ענף מדעי:  ספרות יידיש, ספרות משווה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מקגיל  אוניברסיטת קולומביה  Pripstein's Camp Mishmar 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת סטנפורד  אוניברסיטת ניו יורק  אוניברסיטת מקגיל  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  המדליה הלאומית למדעי הרוח (2007) 
 
רות וייס (באנגלית: Ruth R. Wisse, נולדה ב-13 במאי 1936) היא הוגת דעות, סופרת, חוקרת ובלשנית יהודיה-קנדית־אמריקאית. פרופסור אמריטה לספרות יידיש וספרות משווה באוניברסיטת הרווארד, שלימדה גם בקנדה באוניברסיטת מקגיל ובישראל באוניברסיטאות תל אביב וירושלים. מזוהה עם הזרם הנאו-קונסרבטיבי האמריקאי.
קורות חיים

וייס נולדה ב-1936, לזוג יהודים ליטאים, ליאו ומאשה (לבית ולצר) רוסקיס, בעיר צ'רנוביץ, השייכת מאז מלחמת העולם השנייה לאוקראינה ואשר באותה עת הייתה עדיין חלק מרומניה. אביה היה מהנדס כימי שכיהן כמנהל מפעל גומי בצ'רנוביץ. אמה הייתה בתם של בעלי דפוס מָ"ץ, בית דפוס והוצאת ספרים ידועים בווילנה. היה לה אח אחד גדול ממנה ואח ואחות צעירים יותר, אשר ייוולדו בהמשך, בקנדה.
ב-1940 סופחה צ'רנוביץ מרומניה לברית המועצות בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב והמשפחה ברחה לבוקרשט ומשם בדרך לא דרך עד למונטריאול, קנדה, שם היה לדודה, אחי אביה מפעל טקסטיל, אשר האב הצטרף לניהולו. כך ניצלה המשפחה מהכיבוש הנאצי של עיר הולדתה, ב-1941, שנה לאחר בריחתם.
וייס גדלה במונטריאול. היא למדה בבית ספר יסודי יהודי ואחר כך בבית ספר תיכון פרוטסטנטי, שמרבית תלמידיו היו יהודים. בבית הספר התיכון נבחרה לנשיאת מועצת התלמידים וגם לקמע של נבחרת הבנים הבית ספרית בכדורסל.
היא למדה לתואר ראשון באנגלית באוניברסיטת מקגיל, ובתקופה זו הייתה אחת מעורכי עיתון האוניברסיטה  McGill Daily ואף זכתה בפרס מ-Canadian Women’s Press Club. במסגרת זו סייעה גם ללאונרד כהן להוציא לאור את ספר שיריו הראשון. בשנת לימודיה האחרונה במקגיל היא נישאה ללאונרד וייס, עורך דין במקצועו, ממנו נולדו לה שלושת ילדיה. את ירח הדבש שלהם חגגו השניים בטיול בישראל.
ב-1957 סיימה את לימודי התואר הראשון והחלה לעבוד כקצינת העיתונות של "הקונגרס היהודי הקנדי". שנתיים אחר כך עברה לארצות הברית ולמדה וב-1961 סיימה בהצטיינות תואר שני בספרות יידיש באוניברסיטת קולומביה. עבודת המאסטר שלה הייתה על המשורר היידישאי אברהם סוצקבר - Abraham Sutzkever.
עם גמר לימודי ה-MA חזרה וייס לקנדה, לאוניברסיטת מקגיל ושם למדה לתואר שלישי בספרות משווה בהנחייתו של המשורר לואיס דודק - Louis Dudek, מי שהיה שנים אחדות קודם לכן, אחד המנחים, המסייעים ונותני ההשראה של לאונרד כהן. ב-1968, שנה לפני שקיבלה את ה-PhD היא החלה ללמד ספרות יידיש וחקר היהדות באוניברסיטת מקגיל. עבודת הדוקטורט שלה יצאה לאור ב-1971, כספר - The Schlemiel as Modern Hero, בהוצאת אוניברסיטת שיקגו.
ב-1993 מונתה לפרופסור ליידיש באוניברסיטת הרווארד, בה כיהנה ולימדה במשך 21 שנים עד פרישתה ב-2014.
אחיה, דוד רוסקיס (אנ'), הוא היסטוריון תרבותי של יהדות מזרח אירופה, פרופסור לספרות ותרבות יידיש ולספרות יהודית בבית המדרש לרבנים באמריקה, חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
כתיבתה

וייס כותבת באופן קבוע מאמרים בנושאי יהדות, יידיש ופוליטיקה בשורה ארוכה של כתבי עת המשתייכים בדרך כלל לזרם השמרני והנאו-שמרני האמריקאי ובראשם קומנטרי, וניו ריפבליק ובישראל בג'רוזלם ריפורט. היא הייתה העורכת הראשית הראשונה של ה-Library of Yiddish Classics, ופרסמה אנתולוגיות רבות של ספרות יידיש ונכון לעשור השני במאה ה-21 היא אחת העורכות של הרבעון Jewish Review of Books.
דעותיה

וייס משויכת לזרם הנאו-קונסרבטיבי האמריקאי. בנוסף למאמרים רבים, עסקו בכיוון זה גם שניים מספריה: If I Am Not for Myself: The Liberal Betrayal of the Jews, אשר יצא לאור ב-1992, ו-Jews and Power, שהתפרסם ב-2008. בנושאים חברתיים, היא תומכת בנישואין בצורתם המסורתית, ואנטי פמיניסטית: "אני חושבת שתנועת הנשים גרמה לאמריקה יותר נזק משגרם הסוציאליזם לרוסיה".
בנושאים מדיניים, היא מדגישה ומגנה את ההשתתפות היהודית הניכרת בקומוניזם. היא טוענת בהקשר זה, ש"האנטי-אמריקאיות היא הרחבה של האנטישמיות". לשיטתה, יש דמיון רב בין שתי התרבויות, האמריקאית והיהודית: "אנחנו, היהודים, חברה דמוקרטית וחברה תחרותית, ממש כמו האמריקאים. אבל הרבה יותר קל להיות אנטישמי מאשר אנטי-מודרני, משום שאנטי-מודרניות היא דבר אבסטרקטי, בשעה שלהיות נגד היהודים זה הרבה יותר מוחשי".
תמיכתה בישראל

וייס היא ממגיניה החשובים והאסרטיביים של ישראל בעולם האקדמי ובתקשורת הגלובלית. לדעתה, כיבוש השטחים על ידי ישראל במלחמת ששת הימים נבע מהתוקפנות הערבית ואי אפשר להפוך את היוצרות ולטעון שהתוקפנות הערבית נובעת מכיבוש השטחים. כמו כן, היא התנגדה ומתנגדת להסכמי אוסלו וטוענת שהם "ההחלטה המטופשת ביותר בתולדות האנושות. זו המדינה הראשונה בהיסטוריה האנושית שחימשה את אויביה מתוך ציפייה להרוויח בכך ביטחון. זה רק מצביע על עומק הפתולוגיה".
היא טענה כלפי הניו יורקר השמאלי למשל, שכתיבתו בכל הנוגע לישראל היא כתיבה "מחרחרת שנאה" - “hate-mongering” ובמקביל גינתה את גישתם הפשרנית ומלאת האשמה של יהודים שאינם מגינים כמוה על מדינת ישראל, מדינתם. את היהודים הביקורתיים מהסוג האחרון היא השוותה בהיבט מסוים, ליבסקציה, האגף היהודי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית. את האינטלקטואלים הישראלים היא האשימה בבגידה באמת, שנובעת מהפתולוגיה היהודית של האשמה עצמית. כל מה שהשמאל אומר עכשיו, היא טוענת, אמרו יהודים גם לפני השואה.
מההשוואה שהיא עושה בין האמריקאים לישראלים ניתן ללמוד רבות על דעותיה: "(האמריקאים בניגוד לישראלים) לא מאשימים את עצמם. אחרי 11 בספטמבר הם לא נעצרו אפילו לרגע כדי לשאול את עצמם מה עשינו רע שהביא את הטרור הזה. אם גם ישראל הייתה מתנהגת כך, היא הייתה זוכה להערצה. ישראל צריכה לתבוע מהערבים, ולא להתנצל לפניהם".
התווכחות עם 'הקנון היהודי המודרני'

בשנת 2008 יצא לאור ספר מאמרים על ספרות ותרבותלכבודה של רות וויס. סופרים וחוקרים רבים צרפו את חיבוריהם, ביניהם הלל הלקין, אלאן מינץ [Alan Mitz], דוד אברבך [David Aberbach], אילן סטוואנס [Ilan Stavans], עזרא מנדלסון [ Ezra Mendelsohn], ג'אסטין קאמי [Justin Cammy], אדוארד אלכסנדר [ Edward Alexander], דן מירון, סאשה סנדרוביץ [Sasha Sendrovich], ועוד.
פרסים

בשנת 2000 זכתה ב"פרס הלאומי (האמריקאי) לספר היהודי" - National Jewish Book Award, בגין ספרה The Modern Jewish Canon.
ב-2003 קיבלה מאוניברסיטת בר-אילן את פרס שומר ציון, שעמד באותה שנה על 35 אלף דולר. הפרס מוענק מדי שנה החל מ-1997 לאדם המשקף בפעילותו ובמשנתו את ההגנה על מדינת ישראל בזירה הבינלאומית. קיבלו אותו לפניה אישים כמו הסופרים אלי ויזל והרמן ווק, ההיסטוריון מרטין גילברט ובעל הטור צ'ארלס קראוטהאמר.
בשנת 2007 קיבלה מהנשיא ג'ורג' בוש (הבן) את המדליה הלאומית למדעי הרוח.
ראו גם

נאו-קונסרבטיזם
לקריאה נוספת

Ruth R. Wisse, Free as a Jew: A Personal Memoir of National Self-Liberation, Post Hill Press, 2021
Ruth R. Wisse, No Joke: Making Jewish Humor, Princeton University Press, 2015
Ruth R. Wisse, I. L. Peretz and the Making of Modern Jewish Culture, University of Washington Press, 2015
Ruth R. Wisse, Jews and Power, Schocken, 2007
Ruth R. Wisse, The Modern Jewish Canon: A Journey Through Language and Culture, The University of Chicago Press, 2000
Ruth R. Wisse, If I Am Not for Myself, Free Press, 1992
Ruth R. Wisse, A Little Love in Big Manhattan: Two Yiddish Poets, Harvard University Press, 1988
Ruth R. Wisse, The Schlemiel As Modern Hero, The University of Chicago Press, 1971
הערות שוליים

↑  תמיר דורטל, "אנטישמיות היא פרפר שמשק כנפיו מחולל סופת הרס המוני", באתר מידה, ‏2023-08-24
↑  על הספר, בבלוג "תאוריית השליימיאל", 5 בנובמבר 2013
1 2  יאיר שלג, אוסלו? זו ההחלטה המטופשת ביותר בתולדות האנושות, באתר הארץ, 12 ביוני 2003
↑  Justin Cammy, Dara Horn, Alyssa Quint, Rachel Rubinstein (ע), Arguing The Modern Jewish Canon , Essays on literature and Culture in Honor of Ruth R. Wisse, 2008, Cambridge USA: Harward University, 2008, עמ' v-ix, ISBN 978-0-674-02585--1. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270051505171  PLWABN: 9810675810705606  BIBSYS: 90743529  BnF: cb121762095 (data)  CiNii: DA02979261  GND: 103718680  ISNI: 0000 0001 1439 1258  LCCN: n79017124  NKC: osd2012718475  NLK: KAC202269386  NTA: 068328877  RERO: 02-A009372516  SNAC: w66t4c6q  SUDOC: 030323118  VIAF: 19720423   WorldCat (עם VIAF): 19720423
גיירמו דל טורו מציג: פינוקיו

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  "הרפתקאותיו של פינוקיו" מאת קרלו קולודי
 בימוי:  גיירמו דל טורו, מארק גוסטאפון 
 הופק בידי:  גיירמו דל טורו ליסה הנסון גרי יונגר אלכס באלקלי גרי יונגר קורי קאמפודוניקו
 תסריט:  גיירמו דל טורו פטריק מק'הייל
 עריכה:  קן שרטזמן 
 מדבבים:  גרגורי מאן יואן מקגרגור דייוויד בראדלי רון פרלמן טילדה סווינטון כריסטוף ואלץ פין וולפהארד קייט בלאנשט טים בלייק נלסון ברן גורמן ג'ון טורטורו
 מוזיקה:  אלכסנדר דספלה 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית מקסיקו מקסיקו
 חברת הפקה:  The Jim Henson Company ShadowMachine  Double Dar  You Productions
 חברה מפיצה:  נטפליקס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, ישירות לווידיאו 
 הקרנת בכורה:  הממלכה המאוחדת 15 באוקטובר 2022 (פסטיבל הסרטים של לונדון) ארצות הברית 9 בנובמבר 2022 9 בדצמבר 2022 (נטפליקס)
 משך הקרנה:  114 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט מוזיקלי, סרט מבוסס יצירה ספרותית
 פרסים:  פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - הנפשה פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לסרט האנימציה הטוב ביותר פרס באפט"א לסרט האנימציה הטוב ביותר פרס אנני לסרט הטוב ביותר פרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
פינוקיו כפי שהוא נראה בסרט
סבא ג'פטו כפי שהוא נראה בסרט
גיירמו דל טורו מציג: פינוקיו (באנגלית: Guillermo del Toro's Pinocchio) הוא סרט מוזיקלי סטופ מושן אמריקאי-מקסיקני מסוגת פנטזיה אפלה בבימויו של גיירמו דל טורו ומארק גוסטפסון, המבוסס על איוריו של גריז גרימלי למהדורה שיצאה בשנת 2002 לרומן האיטלקי "הרפתקאותיו של פינוקיו" שיצא בשנת 1883 מאת קרלו קולודי. הסרט מדמיין מחדש את הסיפור באיטליה הפשיסטית של שנות ה-30 כ"סיפור של אהבה ואי ציות כאשר פינוקיו נאבק לעמוד בסיפור של אביו ציפיות, ללמוד את המשמעות האמיתית של החיים." בסרט מדבבים בין היתר יואן מקגרגור, דייוויד בראדלי, גרגורי מאן, ברן גורמן, רון פרלמן, ג'ון טורטורו, פין וולפהארד, קייט בלאנשט, טים בלייק נלסון, כריסטוף ואלץ וטילדה סווינטון.
הסרט הוכרז על ידי דל-טורו ב-2008 ובמקור היה אמור לצאת לאקרנים ב-2013 או 2014, אבל הפרויקט נכנס לגיהנום פיתוחי. בינואר 2017, מקהייל הוכרז כשותף בכתיבת התסריט, אך ההפקה הושעתה בנובמבר 2017 מכיוון שאף אולפן לא היה מוכן לספק מימון. הוא קם לתחייה בשנה שלאחר מכן לאחר שנרכש על ידי נטפליקס.
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים של לונדון ב-15 באוקטובר 2022. כמו כן, הסרט יצא לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים ב-9 בנובמבר באותה שנה ויצא בסטרימינג ב-9 בדצמבר על ידי נטפליקס. הסרט זכה לשבחים רבים על ידי המבקרים, ששיבחו את הבימוי של דל טורו וגוסטפסון, התסריט, ההנפשה והוויזואליות של סטופ-מושן, פרטיטורה מוזיקלית, עבודת הדיבוב ונאמנות לחומר המקורי. הסרט הוקדש גם לזכר הוריו של דל טורו.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - הנפשה בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-80, בפרס באפט"א לסרט האנימציה הטוב ביותר בטקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-76 ובפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-95. כמו כן, קיבל הסרט את פרס אנני לסרט הטוב ביותר ועוד מספר פרסים נוספים בטקס פרסי אנני ה-50.
תקציר העלילה

באיטליה במהלך מלחמת העולם הראשונה, הנגר ג'פטו מאבד את בנו קרלו במהלך הפצצה אווירית בשוגג. ג'פטו מכבד את זכרו על ידי נטיעת אצטרובל ליד קברו ומבלה את עשרים השנים הבאות באבל על אובדנו. צרצר אנתרופומורפי בשם סבסטיאן מתגורר בעץ האורן שנוצר. ג'פטו כורת לאחר מכן את העץ בהתקף זעם שיכור כדי ליצור בן חדש מהעץ שלו. הוא מתעלף שיכור כשהוא משאיר את הבובה לא גמורה. ורוח היער מעוררת את הבובה לחיים, ונותנת לו את השם פינוקיו. הרוח פוגשת את סבסטיאן, צרצר עם שאיפות ספרותיות, ומבטיחה להעניק לו משאלה, בה הוא מתכוון להשתמש כדי להתפרסם, בתמורה לאחריות להשגיח על פינוקיו.
מאוחר יותר ג'פטו מגלה שפינוקיו חי וסוגר אותו בארון בזמן שהוא הולך לכנסייה, אך פינוקיו עוקב אחריו ומפחיד את תושבי הכפר. למחרת בהוראת קצין המשטר הפשיסטי הפודסטה, הוא שולח את פינוקיו לבית הספר,
בדרך הוא פוגש את האריסטוקרט לשעבר שהפך למנהל תיאטרון בובות נודד הרוזן וולפה והקוף שתום העין המבצע שלו ספצטורה. וולפה משכנע את פינוקיו להצטרף לקרקס שלו וגורם לו לחתום על חוזה. לאחר שג'פטו מגיע להביא את פינוקיו הביתה ונאבק ברוזן וולפה, פינוקיו נזרק לכביש שם הוא נפגע ממכונית ומת.
פינוקיו נשלח לעולם הבא שם הוא פוגש את המוות, אחותה של פיית העץ. היא מסבירה לפינוקיו שהוא בן אלמוות ושהוא יחזור לממלכת התמותה ברגע ששעון חול יזרום, ומזהירה שהזמן שהוא מבלה בחיים שלאחר המוות יגדל בכל פעם שהוא יחזור. כשהוא חוזר לממלכת התמותה, פינוקיו מחליט להצטרף לקרקס של וולפה, הן כדי להרוויח כסף עבור ג'פטו והן כדי להימנע מגיוס לצבא המלכותי האיטלקי על ידי הפודסטה. כאשר סבסטיאן וג'פטו מחפשים אותו בים, הם נבלעים על ידי מפלצת ים (לווייתן טורף). במהלך אחת ההופעות שלו, פינוקיו שר פארודיה גסה על שיר פטריוטי שהוקדש לראש הממשלה בניטו מוסוליני כנקמה על ההתעללות של וולפה, הוא נורה על ידו ומת שוב. הוא זוכה לתחייה מחדש, אך נלקח על ידי הפודסטה למחנה אימונים שבו מתאמנים נערים קטנים אחרים להילחם במלחמה. פינוקיו מתיידד עם בנו של הפודסטה, קנדלוויק, שמפחד לאכזב את אביו ולהיראות כחלש. בעצתו של פינוקיו, קנדלוויק עומד מול אביו אך מחנה האימונים מופצץ, והורג את הפודסטה.
פינוקיו מצליח להימלט ונלכד על ידי וולפה שרוצה לנקום בו על שהשפיל אותו מוקדם יותר, אבל ספצטורה מתערב ומשחרר אותו והם נופלים אל צוק, כשוולפה נופל אל מותו. כאשר פינוקיו מציל את ספצטורה, הם נבלעים על ידי מפלצת הים (לוייתן טורף), שם הם מתאחדים במהרה עם ג'פטו וסבסטיאן. פינוקיו מספר כמה שקרים כדי לגרום לאף שלו לגדול כדי ליצור גשר שמוביל אל מחוץ לחור הנשיפה של הליוייתן. בדיוק כשהם בורחים, הליוייתן מנסה לאכול אותם שוב, ומאלץ את פינוקיו להקריב את עצמו על ידי פיצוץ מוקש ימי. כשהוא פוגש שוב את המוות, הוא דורש להישלח בחזרה מוקדם כדי שיציל את ג'פטו מטביעה, למרות העובדה שזה יהפוך אותו לבן תמותה. לאחר שהציל את ג'פטו, פינוקיו מת, מה שגרם לסבסטיאן להשתמש במשאלה כדי לגרום לפינוקיו לחזור.
עם זאת, כפי שסיפרה המוות לפינוקיו, הוא מצליח להאריך ימים יותר מכל אהוביו, כאשר נראה כי ג'פטו, סבסטיאן וספצטורה מתו ופינוקיו מחליט לנסוע לחלקים לא ידועים להרפתקאות חיים חדשות עד ליום שבו זמנו יסתיים.