stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחול עכשיו
היסטוריה > השנתון מחול בישראל (1990-1975)

השנתון מחול בישראל נוסד ב-1975 על ידי גיורא מנור וג'ודית ברין-אינגבר. ג'ודית, רקדנית ועולה חדשה, שימשה כאחת מעורכות המשנה של כתב העת Dance Magazine בארצות הברית. היא ערכה עם מנור שני שנתונים ואחר כך חזרה עם משפחתה לארצות הברית. מנור המשיך לערוך את השנתון לבדו, ועם השנים, החלה גילה טולדנו לסייע לו בצדדים האדמיניסטרטיביים של הפקת כתב העת. גילה הייתה יד ימינה של הכוריאוגרפית שרה לוי-תנאי ובאותה עת סיימה את תפקידה כמנכ"לית תיאטרון מחול ענבל. החל מ-1985 הייתה עורכת שותפה למנור.
כל שנתון כולל בתוכו מקבץ מאמרים בעברית, רשימת הבכורות שהועלו באותה שנה (שמותיהם של הריקודים, הכוריאוגרפים, הרקדנים, מעצבי התפאורה והתאורה), רשימה של הופעות של להקות אורחות מחו"ל ואירועים מיוחדים. בחלקו האמצעי של השנתון מצוי מקבץ עשיר של צילומים מהופעות הבכורה. השנתון חותם בתרגום של חלק מהמאמרים בעברית לאנגלית ולמאמרים באנגלית שער בשפה האנגלית. בשנתונים שזורות מודעות פרסומת רבות, שהן כשלעצמן מהוות תיעוד היסטורי של העשייה באולפני המחול ושל האופן שבו נהגו להקות ואומנים לפרסם את עצמם. בין הכותבים נמנו גיורא מנור, ג'ודית ברין אינגבר, צבי פרידהבר, נעמי בהט-רצון, עמוס חץ, יוסי תבור, חרמונה לין, אליקים ירון, אריה יאס, ירון מרגולין, אסתר אמרד, אינסה אלכסנדרוביץ, רונית לנד ורות אשל.
לאורך השנים יצאו לאור 13 שנתונים, בתמיכת "האגודה למחול בישראל" שבמשמר העמק. ב-1984 הצטרפה להפקת השנתון "אגודת ידידי הספרייה למחול".
תיאור כתב העת ואופיו

"מחול עכשיו" משקף, מגיב, יוצר דיאלוג עם הפעילות המקצועית בתחום המחול בישראל, תוך התמקדות במחול לבמה (Concert Dance). המעצב הגרפי של כתב העת הוא דור כהן. לאורך השנים שימש מחול עכשיו פלטפורמה לכתיבה לכותבים שחלקם נמנים היום עם בכירי החוקרים והחוקרות בתחום המחול בישראל. לצד השמירה על כתיבה מוקפדת מבקש כתב העת לפנות אל הקהל הרחב. בין התכנים הקבועים המצויים בו: כוריאוגרפים כותבים על תהליכי יצירה, מחקרים חדשים של חוקרים, סטודנטים ובוגרים של מוסדות להשכלה גבוהה, מבט על ההיסטוריה של המחול בישראל, מסות על מחול, ראיונות עם אומנים וביקורת ספרים. מאמר אחד בשפה האנגלית, ותוכן עניינים באנגלית. עד 2014, גיליון 7, (כולל) מופיעה בכל גיליון רשימת בכורות, אבל השימוש הגובר באינטרנט הוריד את הצורך להמשיך בכך.
כדי לתת מענה לצורך של חוקרי מחול בישראל הקשורים לאקדמיה לפרסם מאמרים שעברו שיפוט מדעי, נעשה ניסיון לשלב במחול עכשיו מאמרים שעברו הערכת עמיתים. לשם כך הוקמה מערכת שכללה את ילי נתיב, שרי אלרון ורות אשל. בגיליונות 24 ו-26 מופיעים מאמרים בודדים שעברו הערכת עמיתים, אבל הניסיון לא האריך ימים בגלל הכמות הקטנה של המאמרים שהגיעו למערכת כתב העת, הקושי למצוא בישראל עמיתים שיוכלו לשפוט את המאמרים וגם הצורך לשמור את שמות העמיתים חסויים במדינה שבה קהילת מחול אקדמאית קטנה.
בכל גיליון מופיע לפחות מאמר אחד מתורגם לאנגלית שעוסק במחול בישראל המיועד למנויי מחול עכשיו בחו"ל ולקוראים בספרייה למחול ע"ש ג'רום רובינס בלינקולן סנטר, ניו יורק. יוצא דופן הוא גיליון 36 שכולו כתוב באנגלית ומוקדש כולו לכנס על יהודים במחול שהתקיים באוניברסיטת אריזונה, כאשר עורכת אורחת הייתה ג'ודית ברין אינגבר.
בין חברי המערכת של מחול עכשיו כיום ניתן למנות את נאוה צוקרמן, דן רונן, גילי שנית, שרי כץ-זכרוני, יעל מירו, יונת רוטמן, עינב רוזנבליט ורונית זיו.
לקריאה נוספת

רות אשל, לרקוד עם החלום – ראשית המחול האמנותי בארץ ישראל 1920- 1964, הוצאת ספרית פועלים והספרייה למחול בישראל, 1991.
רות אשל, מחול פורש כנפיים – יצירה ישראלית לבמה 2000-1920, הוצאת יומני מחול.
הערות שוליים

↑  שנתון מחול בישראל - גרסה מקוונת, באתר יומני מחול
↑  מחול עכשיו, באתר יומני מחול
מיכיהו בן ימלה

ערך זה עוסק במיכיהו בן ימלה, נביא מימי אחאב. אם התכוונתם לאחד מנביאי מתרי עשר, ראו .
מִיכָיְהוּ בֶן-יִמְלָה (גם מִיכָיְהוּ בֶן יִמְלָא), על פי התנ"ך היה נביא לה' שפעל באמצע תקופת הבית הראשון במאה התשיעית לפנה"ס, בחצרו של אחאב מלך ישראל בשומרון.
פירוש שמו

משמעות שמו היא: "מיהו כמו יהו (ה')"? בדומה לשם מיכאל.
בתנ"ך

בסיפור המופיע במלכים א', כ"ב ובדברי הימים ב', י"ח, מיכיהו נקרא על ידי אחאב ועמיתו יהושפט מלך יהודה לנבא את התוצאות של מלחמה מתוכננת נגד ארם ברמות גלעד. אחאב שנא את מיכיהו "כִּי לֹא יִתְנַבֵּא עָלַי טוֹב כִּי אִם רָע", אולם יהושפט שכנע את אחאב להזמינו בכל זאת. ציפיית אחאב מתגשמת כאשר מיכיהו, בניגוד לשאר נביאיו ובתוכם צדקיהו בן כנענה, מנבא מוות לאחאב ומנוסה לצבא ישראל. מיכיהו משתמש בתיאור, נדיר במקרא, של ה' "יֹשֵׁב עַל כִּסְאוֹ וְכָל צְבָא הַשָּׁמַיִם עֹמֵד עָלָיו מִימִינוֹ וּמִשְּׂמֹאלוֹ". בתגובה לדבריו מכה אותו צדקיהו על לחיו באומרו "אֵי זֶה עָבַר רוּחַ ה' מֵאִתִּי לְדַבֵּר אוֹתָךְ?". מיכיהו משיב לו שכאשר נבואתו תתגשם, גם אתה "תָּבֹא חֶדֶר בְּחֶדֶר לְהֵחָבֵה". אחאב מצווה לאסור את מיכיהו עד שובו בשלום מהמלחמה; ואולם, נבואתו של מיכיהו מתגשמת: אחאב נפגע מחץ במהלך הקרב, ומת מאיבוד דם כעבור כמה שעות.
נבואתו של מיכיהו

כשמנבא מיכיהו לאחאב על נפילתו במלחמה משתמש בנבואה יוצאת דופן:
וַיֹּאמֶר: לָכֵן שְׁמַע דְּבַר ה'
רָאִיתִי אֶת ה' יֹשֵׁב עַל כִּסְאוֹ
וְכָל צְבָא הַשָּׁמַיִם עֹמֵד עָלָיו מִימִינוֹ וּמִשְּׂמֹאלוֹ.
וַיֹּאמֶר ה': מִי יְפַתֶּה אֶת אַחְאָב וְיַעַל וְיִפֹּל בְּרָמֹת גִּלְעָד?
וַיֹּאמֶר זֶה בְּכֹה וְזֶה אֹמֵר בְּכֹה.
וַיֵּצֵא הָרוּחַ וַיַּעֲמֹד לִפְנֵי ה' וַיֹּאמֶר: אֲנִי אֲפַתֶּנּוּ
וַיֹּאמֶר ה' אֵלָיו: בַּמָּה?
וַיֹּאמֶר: אֵצֵא וְהָיִיתִי רוּחַ שֶׁקֶר בְּפִי כָּל נְבִיאָיו
וַיֹּאמֶר: תְּפַתֶּה וְגַם תּוּכָל, צֵא וַעֲשֵׂה כֵן.
וְעַתָּה, הִנֵּה נָתַן ה' רוּחַ שֶׁקֶר בְּפִי כָּל נְבִיאֶיךָ אֵלֶּה
וַה' דִּבֶּר עָלֶיךָ רָעָה.
הפרשנים מתקשים לקבל את הנבואה כפשוטה בעיקר בגלל שאלת הבחירה, האם ה' קובע את גורלו של האדם, במקרה זה אחאב, ולא נותן לו בחירה? האם ה' שולח רוח שקר בפני נביאיו, אם כן מדוע הם נענשים על נבואת שקר? הרד"ק מסביר שהנבואה היא משל ולא תיאור אמיתי, והכוונה של מיכיהו היא לומר שה' היה עומד לדין על עניין אחאב. כל צבא השמים עומדים לפניו, חלקם מלמדים זכות על אחאב וחלקם חובה. בסופו של דבר, ה' קובע כי הוא חייב במוות בגלל חטאיו וחיפש דרך להענישו שיפול ברמות גלעד. שאלתו "מִי יְפַתֶּה אֶת אַחְאָב?" מעידה על כך שמצא אותו חייב מיתה, והוא חיפש דרך להענישו בה כך שיפול ביד אויביו במלחמה. כשהרוח אומרת "אֲנִי אֲפַתֶּנּוּ... וְהָיִיתִי רוּחַ שֶׁקֶר בְּפִי כָּל נְבִיאָיו", הכוונה היא שה' העיר את הרצון אצל נביאיו של אחאב לנבא את הצלחתו, כדי שאכן ייפול במלחמה וימות ואין כאן תיאור אמיתי של רוח היוצאת מפי ה'. אף אברבנאל הולך בדרכו של הרד"ק ובזה גם מסביר את התיאור המוחשי של ה' בנבואה זו שזה תיאור חריג בנביאים עד כה לתאר את ה' יושב על כיסא ושרי מעלה לפניו.
פירוש הרד"ק עורר את ביקורתו של פרשן המקרא שמואל לאנייאדו בפירושו לנביאים ראשונים 'כלי יקר'. לאחר הביאו את דברי רד"ק במלואם הוא כותב: "ושארי ליה מאריה (– ויסלח לו אדונו – ה') שאמר על מיכיהו שאמר דברי מליצה שלא היו בנבואה. כי חלילה וחס לנביא ה' שידבר דבר קטן מה שלא נאמר לו! ובפירוש הוא אומר לו: "שְׁמַע דְּבַר ה', רָאִיתִי" וכו', משמע שכל דבריו אלה דברי ה' ממש, אלא ודאי כולם היו מפי ה' בנבואה".
יש שהבחינו בדמיון הבולט בין תיאורו של מיכיהו בנבואתו על המעמד השמימי שבו ה' יושב על כסאו ודן עם צבא השמים על עניינו של אחאב -"רָאִיתִי אֶת ה' יֹשֵׁב עַל כִּסְאוֹ, וְכָל צְבָא הַשָּׁמַיִם עֹמֵד עָלָיו מִימִינוֹ וּמִשְּׂמֹאלוֹ...וַיֹּאמֶר זֶה בְּכֹה וְזֶה אֹמֵר בְּכֹה" (יט–כ), ובין המסופר על המעמד הארצי שבו המלך אחאב והמלך יהושפט יושבים בשער שומרון ומולם 400 נביאי החצר - "יֹשְׁבִים אִישׁ עַל כִּסְאוֹ מְלֻבָּשִׁים בְּגָדִים בְּגֹרֶן פֶּתַח שַׁעַר שֹׁמְרוֹן, וְכָל הַנְּבִיאִים מִתְנַבְּאִים לִפְנֵיהֶם" (פסוק י), המשמעות של הדמיון בין שני מעמדים בא ללמד אותנו על האופן שבו מיכיהו השתמש בו כדי להוכיח את המלך אחאב ולהניא אותו מלצאת למלחמה. הוא הסביר לו שהחלטותיו המתקבלות לפי שיקול דעתו הם השתקפות של גורלו הנגזר עליו בשמיים, והדיון אם לצאת למלחמה שאחאב חושב שנתון לבחירתו אם לנצח הוא בעצם הדיון למעלה שבו רוצים לפתות אותו לצאת כדי שימות. הסבר זה מיטיב להסביר את התיאור המוחשי של ה' בנבואה זו הבא להמחיש לאחאב שהדיון של מלך ישראל למטה הוא הוא הדיון של ה' מלכו של עולם למעלה.
בספרים החיצוניים

סיפורו של מיכיהו בן ימלה מופיע בקצרה בספר עליית ישעיהו, בו נטען שבחיר-רע, השומרוני שהלשין על הנביא ישעיהו, הוא קרוב משפחה של צדקיהו בן כנענה.
הערות שוליים

↑  חזיונות נבואיים נוספים של העולם העליון מופיעים בספר ישעיה פרק ו', ובחזון המרכבה של יחזקאל בפרק א בספרו.
↑  על פי מאמרו של הרב אלחנן סמט בתוך אתר התנ"ך: מלחמת רמות גלעד ומות אחאב בה (יא) | התנך. וראה שם הרחבה בעניין מתי מתפרשים דברי נבואה כפשוטם ומתי על דרך משל.
↑  על פי מאמרו של הרב אלחנן סמט בתוך אתר התנ"ך: מלחמת רמות גלעד ומות אחאב בה (יב) | התנך. הפירוש מובא מחוקר המקרא יצחק אריה זליגמן.
↑  M. A. Knibb, martyrdom and Ascension of Isaiah, Chapter 2, 12-16, The Old Testament Pseudepigrapha, Volume 2, page 143
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504549705171  GND: 1265172595  VIAF: 308279896   WorldCat (עם VIAF): 308279896
מחשבות על הצילום

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  רולאן בארת
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  מסה 
 נושא:  צילום 
 הוצאה
 הוצאה:  Hill & Wang, Ad Marginem 
 תאריך הוצאה:  1980
 מספר עמודים:  130
 הוצאה בעברית
 תאריך:  1988
 תרגום:  דוד יניב
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 10-535948
 הספרייה הלאומית:  001037812
 
מחשבות על הצילום הוא ספר מאת מבקר הספרות והתרבות רולאן בארת, אשר יצא לאור בשנת 1980. הוא נחשב לאחד מספרי ביקורת ותאוריית הצילום האקדמיים החשובים ביותר. כמו כן, נחשב הספר לאחד מהישגיו הגדולים של רולאן בארת, הן מבחינה סגנונית והן מהבחינה הרעיונית.
בחיבור זה, בארת מציע גישה חדשנית להבנת מדיום הצילום. עד לפני בארת, התיאוריות של הצילום בדרך כלל נטו לקשור את פיענוח היצירה בהבנת כוונותיו ותחושותיו של הצלם. בשונה מתיאוריות אלה, בספר זה בארת בודק את הקשר האישי והתרבותי שבין התצלום לבין הצופה. בדומה לתאורטיקנים כמו אנדרה באזאן (André Bazin), רוג'ר סקרוטון  (Roger Scruton) וקנדל ל. וולטון (Kendall L. Walton), בארת תופס את מהות הצילום בהיותו שקוף, קרי, כמייצג דבר שבאמת היה קיים, בשונה מהציור ממנו לא ניתן לדעת אם הנושא שנראה בו היה קיים.
בארת מסביר, שכלפי רובם של התצלומים הוא נשאר אדיש, ישנם תצלומים שמעוררים בו עניין מסיבות אינטלקטואליות, וישנם מקרים שתצלומים מסוימים ממריצים אותו ומעוררים בו התרגשות עזה ביותר. את ההתרגשות הזו הוא מתאר כהרפתקה שמפיחה בו חיים. תחושת הפחת החיים הזו היא מקור המשיכה שלו לתצלומים מסוימים. והיא זו שמניעה אותו בחקירתו.
המוטיבציה של בארת

כאמור, בארת חוקר את מהות הצילום, ככזה דרכו אנו רואים את המציאות באופן ישיר. זאת, מתוך כוונה לכונן שיטה שתהיה נכונה לכלל, באמצעותה אדם יוכל לשתף בתחושות סובייקטיביות מבלי שיצטרך להשתמש בשפה מילולית אשר מצמצמת את התחושה למשהו כללי.
בארת כתב את הספר בסגנון לכאורה לא אקדמי, כרצף מחשבות אישיות, תוך מודעות לדואליות שמאפיינת את כתיבתו, וממחישה את הקושי לשתף בתחושה באמצעות השפה המילולית.
בספר, הוא שם את הדגש על כך, שבשונה ממדיומים אחרים, למשל, ציור וטקסט, שהקשר בינם לבין המציאות הוא שרירותי, ולכן הם מביעים תחושות באמצעות אסתטיקה סיבולית-מטאפורית, מדיום הצילום נותן גישה ממשית ומוחשית אל המציאות שהייתה בעבר. הוא שם לב שקשר זה, לפעמים יכול לעורר בו התרגשות עזה ביותר אשר משפיעה עליו ברמה הפיזית, כאילו הוא צופה במציאות עצמה.
לכן, בחקירתו הוא מתמקד באופן שתצלומים מתקבלים אצל הצופה באופן כללי, ובעיקר באופן שהאובייקטים אשר מעוררים בו את התחושה נראים בתצלומים: כעובדות שהצלם לא טיפל במראה שלהם לכדי סימבול.
סטודיום ופונקטום

בספר בארת מפתח שני מושגים המתארים את חוויית ההתבוננות בתצלום ומכנה אותם בשמות "סטודיום" ו"פנקטום": הסטודיום הוא השפה החזותית המשותפת לצלם ולצופים. אלו הערכים התרבותיים שאנו מייחסים לפרטים, בהם אנו משתמשים כסימבולים שפתיים שמייצגים רעיונות, דעות, ותחושות כמטאפורה. לעומת הסטודיום, הפונקטום הוא מושג שמציין את האובייקט הספציפי שמעורר תחושה סובייקטיבית קיצונית ביותר אצל הצופה. ובארת מתאר את התחושה כמעין דקירה. הפונקטום מעורר תחושה משום שהוא נקשר בחוויה אמיתית אחרת שהייתה לצופה והיא שמרגשת אותו, או, בשל היחסים בין האובייקט לבין הקונטקסט בו הוא באמת נוכח: הסצנה (המציאות) שהתצלום נותן לנו גישה אליה, והיא נראית כפתח לאפשרות מרגשת שבאמת יכולה לקרות.
לאורך הספר, בארת מתייחס אל תצלומים מפורסמים מהמאות ה-19 וה-20, וגם לתצלומים מהאלבום המשפחתי ושל אמו בפרט. דרכם הוא מאפיין את מושג הפונקטום כסימן שנמצא ברובד מסוים של הסטודיום, וכל פעם הוא מבטא תחושה אחרת עבור הצופה. אותה הוא יוכל לשתף, בכך שפשוט יראה את האובייקט לצופה אחר, מבלי שיצטרך לנסות ולהגדיר מהי התחושה הספציפית.
מות המחבר ותחייתו של הצלם

בשל גישתו כללית של בארת הידועה בשם "מות המחבר" והאופן שהוא מאפיין את הפונקטום - כאירוע שלא טופל על ידי הצלם, מקובל לחשוב שבארת מתעלם מהצלם לנושא זה.
בדצמבר 2024 התפרסם מחקר בשם "הפונקטום: מהצלם לתצלום על פי רולאן בארת" שמראה, כי במסגרת הדיון הסמיוטי שנעשה בספר, בארת מסביר ומדגים, כיצד הצלם יכול לשתף פונקטום. מהדיון של בארת בדבר הקשר האפשרי שבין הפונקטום לבין הצלם, עולה כוחו יופיו וייחודו של הצילום ככלי תקשורתי (ראו בקישורים החיצוניים).
כמו כן, נראה שדיון זה גם מאיר את כוונתו של מחבר "מות המחבר" שמת זמן קצר לאחר שפרסם את מחשבות על הצילום.
ראו גם

מיתולוגיות
לקריאה נוספת

מחשבות על הצילום (תרגום: דוד ניב), ירושלים: כתר, 1988.
הערות שוליים

↑  רולאן בארת, תרגום: דוד ניב, מחשבות על הצילום, ירושלים: כתר הוצאה לאור, 1980, עמ' 24
↑  רולאן בארת, מחשבות על הצילום, עמ' 24
↑  בארת, מחשבות על הצילום, עמ' 22-23
↑  בארת, מחשבות על הצילום, עמ' 83
↑  Jacques Derrida, Pascale Anne Brault and Michael Naas (ע), The Deaths of Roland Barthes, The Work of Mourning, Chicago: University of Chicago Press, 2001, עמ' 39,57
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568074505171  BnF: cb16512631g (data)  GND: 4375733-9  LCCN: n81030805  VIAF: 212257922   WorldCat (עם VIAF): 212257922 
"הטרמינל" אלפרד סטיגליץ (1893) אחד מהצילומים בספר
מסכת דרך ארץ

מסכתות דרך ארץ נמנות עם המסכתות הקטנות. מסכתות אלו הן מסכת דרך ארץ רבה העוסקת בנימוסין ובעניינים שבין אדם לחברו. מסכת דרך ארץ זוטא מכילה הדרכות מוסר לתלמידי חכמים: עצות לביקורת עצמית וצניעות.
מסכתות אלו מתוארכות לתקופת התלמוד, ונערכו בזמן הגאונים. הן ממשיכות את המסורת של ספרי חכמה ומוסר, דוגמת ספר משלי המקראי, ספר בן סירא מתקופת בית שני, ופרקי אבות של תקופת התנאים.
כיום המסכתות נדפסות בדרך כלל בסוף סדר נזיקין במהדורות של התלמוד הבבלי. מסכת דרך ארץ מוזכרת בתלמוד, ומסופר שרבי יהודה טבל על מנת לשנות מסכת זו לתלמידיו.
דרך ארץ רבה

בתחילתה עוסקת באיסורי עריות, אך מיד לאחר מכן מדריכה בנושאי צניעות, מידות של בני אדם שונים, מוסר וענוה, נימוסים ראויים כלפי החריג, כבוד לחכמים, ההנהגה הראויה לאורח, נימוסי הסעודה והנהגות נוספות הראויות לאדם.
דרך ארץ זוטא

עוסקת בעצות והדרכות להתנהגותו של אדם במידות טובות ובעבודת ה', לדוגמה: "דרכן של תלמידי חכמים: עניו ושפל רוח, זריז, ממולא, עלוב ואהוב לכל, שפל לאנשי ביתו, ירא חטא ודורש את האדם לפי מעשיו. ואומר: כל מה שיש בעולם הזה אין לי חפץ בו, לפי שאין העולם הזה שלי". תחילת פרק ראשון.
לקריאה נוספת

מיכאל היגר (מהדיר), מסכת דרך ארץ, ניו יורק תרצ"ה.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף כ"ב, עמוד א'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286782105171  BnF: cb122493536 (data)  LCCN: n81010540  SUDOC: 031239358  VIAF: 179024445   WorldCat (עם VIAF): 179024445
כתב גבל

כתב גבל על גבי לוח ברונזה; מתוארך בין השנים 1800-1400 לפני הספירה
כתב גבל (ידוע גם בשמות כתב ההברות של גבל, כתב פסאודו-הירוגליפי, כתב פרוטו-גבלי, פרוטו גבלית או גבלית), הוא שיטת כתב בלתי מפוענחת המוכרת מעשר כתובות שנמצאו בגבל (עיר חוף פיניקית מרכזית). הכתובות נוצרו על ידי חריתה על גבי לוחות ברונזה ומריות (כפות שטוחות), ועל ידי חקיקה באבן. הן התגלו בחפירות שערך מוריס דונאן בין השנים 1928 ו-1932, ופורסמו בשנת 1945 במונוגרפיה שלו Byblia Grammata. הכתובות מתוארכות על פי המקובל לאלף השני לפנה"ס, ככל הנראה בין המאות ה-18 וה-15 לפנה"ס.
דוגמאות לכתב נמצאו גם במצרים, באיטליה ובמגידו (גרביני, קולס).
תיאור הכתב > עשר הכתובות

כתב גבל נכתב בדרך כלל מימין לשמאל; לרוב בלי סימן מפריד בין מילים. עשר הכתובות שנמצאו נקראות a עד j לפי סדר גילוין, והן:
שני לוחות ברונזה מלבניים המכונים c (16×11 ס"מ) ו-d (21×12 ס"מ), ובהם 225 ו-459 תווים בהתאמה. שני הלוחות כתובים משני הצדדים. התווים נחקקו באמצעות איזמל ולא על ידי שריטה.
ארבע מריות ("ספטולות"), המכונות b, e, f ו-i, ובהן 40, 17, 48, and 84 תווים בהתאמה. מריות אלה הן בעלות צורה משולשת פחות או יותר, ולהן ידית בצורת גבעול הממשיך את הזווית החדה של המשולש. אורכן כ-5 עד 9 סנטימטר ועוביין 1 מ"מ. לא ידוע למה שימשו, אבל דונאן סבור שהן היו "תגים" שהוצמדו לחפצים שונים, כגון מנחות. כל המריות כתובות משני צידיהן, למעט מרית e הכתובה בצד אחד בלבד. הכתיבה היא די מרושלת. הטקסט בצד האחורי של מרית f הוא היחיד שכתוב משמאל לימין. במריות b ו-i נעשה שימוש במשיכות אנכיות קצרות כמפריד בין מילים.
ארבעה שברי אבן ("אסטלות") המכונים a, g, h, ו-j, ובהם 116, 37, 7, ו-13 תווים בהתאמה. התווים חקוקים באופן מחושב וערוכים על קווי בסיס ברורים ("סגנון מונומנטלי"). דונאן הציע שהשברים h ו-j היו שייכים במקור לאותו המונומנט; ההרכב הכימי של אבן הגיר של שניהם נראה זהה. הטקסט על שבר g נכתב מלמעלה למטה בחמש עמודות. בבלוק j יש משיכות אנכיות, כנראה לציון הפרדה בין מילים.
תיאור הכתב > כתובות נוספות

תווים בודדים מכתב ההברות של גבל נמצאו גם על גבי חפצים אחרים, כגון גרזנים וחרסים. בנוסף, נמצאה מרית אשר בצידה הקדמי כתובת בפיניקית ובצידה האחורי שרידים של כתובת פרוטו-גבלית ובה ניתן לזהות כשישה תווים בפרוטו-גבלית. הכתובת הפיניקית על כף זו מתוארכת למאה העשירית לפני הספירה, מה שמאפשר אולי לשער שפסאודו הירוגליפים המשיכו להיות בשימוש במשך זמן רב מכפי שנהוג לחשוב.
בנוסף, נמצא בגבל חלק מכתובת מונומנטלית החקוקה באבן בכתב שנראה כשלב ביניים בין הפסאודו-הירוגליפים לבין הכתב הפיניקי המאוחר יותר. אפשר לראות בו 21 תווים, רובם משותפים לכתב הפסאודו-הירוגליפי ולכתב הפיניקי, והשאר הם או פסאודו-הירוגליפים או תווים פיניקיים.
תיאור הכתב > רשימת סימני הכתב

כל תא בטבלה לעיל מראה סימן כתב (שמאל למעלה), קוד דונאן (שמאל למטה), שכיחות (ימין למטה) וציון האם הוא מופיע בלוחות (T), במריות (S) או במונומנטים (M) (ימין למעלה). ייתכן שבתאים שונים מופיעים וריאנטים של אותו סימן כתב; למשל התווים H6, G17 ו-E12 בשורה העליונה הם כנראה אותו סימן.
תיאור הכתב > מספר התווים

מספר התווים הכולל בעשר הכתובות הפסאודו-הירוגליפיות הוא 1046, ומספר הסימנים הייחודיים על פי הספירה של דונאן הוא 114. גרביני ציין שמספר זה כנראה גדול מדי, משתי סיבות. ראשית, הרשימה כוללת תווים משובשים שעבורם אי אפשר לקבוע אם מדובר בסימן חדש. שנית, לא קיימת אחידות בכתיבת הסימנים, למשל יש הבדל בין הסגנון ה"מונומנטלי" של האסטלות לבין הסגנון ה"ליניארי" של המריות והלוחות. אם לוקחים בחשבון את המגוון הזה, מספר הסימנים הייחודיים יכול לקטון בחצי.
גרביני מעריך את מספר הסימנים ב-90. מספר זה מורה שמדובר בכתב הברות, שבו כל תו נהגה כהברה – לרוב צירוף של עיצור ותנועה. אם מניחים שמספר העיצורים נע בין 22 (כמו בכתב הפיניקי) לבין 28 (כמו באוגריתית)[דרושה הבהרה], ואם מניחים שמספר התנועות הוא שלוש (תנועות A, I ו-U כמו בפרוטו-שמית) או ארבע עד שש (אם מוסיפים להן את התנועות E ו-O ואולי גם אפס תנועה (שווא נח)), אזי המספר הכולל של הסימנים הדרוש נע בין 3×22=66 ו-6×28=168, כלומר זה סדר הגודל הצפוי ממספר הסימנים בכתב הברות בשפה שמית.
קשר למערכות כתב אחרות

אפשר להבחין שחלק מסימני הכתב, למשל , הם עיבוד של הירוגליפים מצריים, אבל יש הרבה אחרים שאינם מזכירים הירוגליפים. לפי הוך (1990), נראה שהרבה מהסימנים נגזרו מהכתב ההיראטי של הממלכה הקדומה, ולא ישירות מסימני ההירוגליפים. ידוע שכבר משנת 2600 לפני הספירה הייתה השפעה חזקה של מצרים על גבל: גבל הייתה נמל היצוא העיקרי לעצי ארז למצרים, ועקב כך הייתה בגבל קהילת סוחרים מצרית גדולה. לפיכך ייתכן שכתב ההברות פותח על ידי מישהו בגבל שהכיר את ההירוגליפים המצריים והשתמש בהם כהשראה לחיבור של כתב הברות חדש שהתאים יותר לשפה הנוהגת בגבל – כפי שבאוגרית הסמוכה, כמה מאות שנים מאוחר יותר, חובר אלפבית בכתב יתדות שהיה קל יותר לשימוש מכתב היתדות האכדי.
לפי בריאן קולס (2014), יש בכתב ההברות 18-22 סימנים המקבילים לאותיות הכתב הפיניקי המאוחר יותר: . אם זה נכון, המשמעות היא שהכתב הפיניקי התגלגל באיזשהו אופן מכתב ההברות. קולס מאמין שהפרוטו-כתב התפתח כפישוט של כתב ההברות, תוך מעבר מהברות לעיצורים, בדומה למעבר שעשה הכתב המצרי (שבדרך כלל לא כולל תנועות). כך, לפי סברתו, הכתובות הן שלב ביניים חשוב בין כתב ההירוגליפים המצריים לבין האלפבית השמי המאוחר יותר, שהתפתח מהכתב הפרוטו כנעני.
ניסיונות פיענוח > דהורמה (1946)

הקורפוס של הכתובות שנמצאו נחשב בדרך כלל קטן מכדי לאפשר פיענוח שיטתי שלו על בסיס ניתוח פנימי של הטקסטים. עם זאת, כבר בשנת 1946, שנה אחת לאחר שדונאן פרסם את הכתובות, טען אדואר דהורמה, מזרחן בעל שם וקריפטואנליסט מפריז, שהצליח לפענח אותן. הוא שם לב שעל גבי אחת מהכתובות שעל לוחות הברונזה הייתה כתובת קצרה במיוחד שהסתיימה בשבעה סימנים כמעט זהים של שברונים, דומים מאוד למספר "111111". הוא הניח שזהו מספר (כנראה המספר שבע, אף שדהורמה חשב שמדובר ב-4×10+3=43, משום שארבעה סימנים היו גדולים במקצת משלושת האחרים), ושיער שצידה האחורי של הכתובת היה התאריך שבו נכתבה.
המילה שמיד לפני שבעה סימני ה"1" מורכבת מארבעה סימנים שונים: . הראשון ביניהם (הימני) - ניזוק אבל ניתן לזיהוי, והסימן השמאלי ביותר, דומים לאותיות 'ב' ו'ת' בהתאמה באלפבית הפיניקי המאוחר יותר. דהורמה פירש את המילה כולה ('ב'...'ת') כמילה הפיניקית 'בשנת', ומכאן קיבל פיענוח של שני הסימנים האמצעיים. לאחר מכן החליף סימנים אלה בהמשך הכתובות וחיפש חלקים של מילים פיניקיות נוספות. בסוף התהליך הוא הציע תעתיקים ל-75 סימנים.
ניסיונות פיענוח > סובלמן (1961)

הארווי סובלמן לא ניסה למצוא ערכים פונטיים לסימנים השונים אלא לקבוע את הגבולות בין המילים ולמצוא תבניות תחביריות בעזרת שיטות בלשניות. על פי דניאלס, יש לקחת בחשבון את התוצאות של סובלמן בכל עבודה עתידית על הטקסטים הללו.
ניסיונות פיענוח > מרטין (1962)

מלאכי מרטין קרא את גוף התווים כאלפבית וסיווג את הסימנים ל-27 "מחלקות". הוא פרסם רק את החלק הראשון מהפיענוח שלו, בשני כרכים, ולא פרסם חלקים נוספים.
ניסיונות פיענוח > מנדנהול (1985)

בשנת 1985 התפרסם ניסיון תרגום חדש על ידי ג'ורג' א. מנדנהול מאוניברסיטת מישיגן. מנדנהול הניח שהרבה מהסימנים המופיעים באלפבית הפיניקי המאוחר יותר הם בעלי אותו ערך פונטי. למשל הוא מפרש את הסימן  שבפיניקית יש לו ערך g ('ג') כהברה 'ga'. הסימן  שדומה להירוגליף המצרי  שפירושו "מלך מצרים העליונה" מתפרש על ידיו כ"mulku" (כמו המילה השמית מלך), ומכאן הסימן מתפרש אצלו כ-mu. הדוגמה האחרונה ממחישה שמנדנהול עשה שימוש מאסיבי בעיקרון האקרופוני, שבו מניחים שהערך הפונטי של סימן הברה הוא הצליל של האות השמית של העצם המתואר על ידי הסימן.
מנדנהול הניח שהשפה היא שמית עתיקה מאוד ("שפת חוף עתיקה"), מלפני הפיצול בין השמית הצפונית (שפת האב של הפיניקית והעברית) לבין השמית הדרומית (שפת האב של הדרום ערבית קדומה). הוא תיארך את הטקסטים מוקדם מהמקובל ל-2400 לפני הספירה. כפי שצוין לעיל, ג'יימס הוך (1990) רואה את מקור הסימנים בתווים של הממלכה הקדומה במצרים (2200-2700 בקירוב לפני הספירה), כך שעל פי זה כתב הברות שמי מערבי זה הומצא באותה התקופה.
התרגומים שהציע מנדנהול היו לרוב סתומים: "Adze that Yipuyu and Hagara make binding. Verily, in accordance with that which Sara and Ti.pu established we will be surety. Further: with Miku is the pledge." (מרית מסמך F, הכולל שלושה סימני עדות). הטקסט עם שבעה סימני '1', שהוזכר לעיל (לוח ברונזה C) מתפרש על ידי מנדנהול ככתובה (מסמך נישואין), ובו הסימנים הם "חתימות" של שבעה עדים. עבור מנדנהול, מסמך D (הארוך ביותר) הוא ברית בין מלך לבין הנתינים שלו. את הפיענוח שלו אין לשפוט על בסיס תרגום הסימנים, אלא על בסיס הסבירות של הטקסטים שהוא חושף, וכן על פי השאלה האם טבלת הסימנים והצלילים שלו נותנת תוצאות סבירות בכתובות אחרות שלא נכללו בתהליך הפיענוח שלו.
בריאן קולס (1992, 1998) תומך בפיענוח של מנדנהול, וטוען שחותם מגידו מאשר אותו, ויש לקרוא אותו (לפי הזיהוי של מנדנהול): "חתום, סימן מגידו". זוהי רק אינדיקציה אחת שהשימוש בכתיב הזה לא היה מוגבל רק לגבל. כתובות המשתמשות בכתב הברות שמי מערבי זה נמצאו גם במצרים.
ניסיונות פיענוח > יאן בסט (2009)

יאן בסט, היסטוריון הולנדי ופרה-היסטוריון, מאמין שהוא פענח בהצלחה את כתב ההברות של גבל לאחר 40 שנות מחקר. אך הביקורות על ספרו משנת 2010 Het Byblosschrift ontcijferd (כתב גבל מפוענח) היו מעורבות. בסט הציע שלכתב קווי א' מכרתים היו מספר מאפיינים שמיים, כפי שהציע לפניו כורש גורדון. אבל רעיון זה נתקל בהתנגדות של כמה חוקרים המתמחים ביוון הקדומה. חוקרים אלה סבורים שכרתים קשורה למקורות התרבות ההלנית.
ראו גם

כתב קווי א'
אלפבית אוגריתי
כתב פרוטו-כנעני
אלפבית פיניקי