stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המודל הביופסיכוסוציאלי

המודל הביופסיכוסוציאלי הוא גישה פילוסופית ומודל טיפולי. הגישה הפילוסופית מתייחסת לכך שמחלות מושפעות מרמות שונות החל מהרמה המולקולרית ועד לרמה החברתית. המודל הטיפולי מתייחס לכך שעל מנת לאבחן ולטפל היטב באדם, יש להתחשב גם בחוויתו הסובייקטיבית.
המודל גובש על ידי הפסיכיאטר ג'ורג' אנג'ל (אנ') מאוניברסיטת רוצ'סטר, והתפרסם בקהילה המדעית במאמר שיצא ב-Science בשנת 1977. אנגל טען שהמודל הביו-רפואי הרדוקציוניסטי אינו עדכני לאור מחקרים חדשים יותר. הוא טען שהרפואה המודרנית צריכה להתייחס גם למשתנים חברתיים, תרבותיים וכאלה הקשורים לסגנון החיים.
המודל נמצא בשימוש במקצועות טיפוליים כמו רפואה, סיעוד, ריפוי בעיסוק, עבודה סוציאלית רפואית, פסיכולוגיה רפואית ופסיכולוגיה קלינית וקרימינולוגיה קלינית.
למרות השימוש הנרחב במודל במחקר ובפרקטיקה, הופנתה כלפי המודל ביקורת אפיסטמולוגית.
ראו גם

פסיכונוירואימונולוגיה
מחלה פסיכוסומטית
מודל רגישות-דחק
הערות שוליים

↑  F. Borrell-Carrio, The Biopsychosocial Model 25 Years Later: Principles, Practice, and Scientific Inquiry, The Annals of Family Medicine 2, 2004-11-01, עמ' 576–582 doi: 10.1370/afm.245
↑  George L. Engel, The Need for a New Medical Model: A Challenge for Biomedicine, Science 196, 1977-04-08, עמ' 129–136 doi: 10.1126/science.847460
↑  Robert J. Gatchel, Christopher T. Ray, Nancy Kishino, Athena Brindle, The Biopsychosocial Model in The Wiley Encyclopedia of Health Psychology, Wiley, 2020-09-02, עמ' 1–8, ISBN 978-1-119-05783-3. (באנגלית)
↑  Alex Roberts, The biopsychosocial model: Its use and abuse, Medicine, Health Care and Philosophy 26, 2023-09, עמ' 367–384 doi: 10.1007/s11019-023-10150-2
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חליל אינאלג'יק

| --- | --- |

 לידה:  7 בספטמבר 1916 איסטנבול, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  25 ביולי 2016  (בגיל 99) אנקרה, טורקיה 
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום לימודים:  הפקולטה למדעי הרוח, אוניברסיטת אנקרה  אוניברסיטת אנקרה  אוניברסיטת בילקנט  אוניברסיטת באליקסיר 
 מוסדות:  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת בילקנט  אוניברסיטת אנקרה  אוניברסיטת לונדון 
 תלמידי דוקטורט:  אילבר אורטיילי, מארק ל.שטיין 
 פרסים והוקרה:  הפרס הנשיאותי הגדול לתרבות ואמנות (2005)  פרס המלך פייסל הבינלאומי ללימודי האסלאם (2011)  פרס מיוחד של משרד התרבות והתיירות של הרפובליקה הטורקית 
 www.inalcik.com
 תרומות עיקריות
 חקר ההיסטוריה של האימפריה העות'מאנית
 
קברו של חליל אינאלג'יק בחצר מסגד פתיח באיסטנבול
חליל איברהים אינאלג'יק (בטורקית: Halil İbrahim İnalcık;‏ 7 בספטמבר 1916, קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית – 25 ביולי 2016, אנקרה, טורקיה) היה היסטוריון טורקי ממוצא טטרי, פרופסור ופרופסור אורח במספר מוסדות אקדמיים ברחבי העולם, אשר התמחה בהיסטוריה של האימפריה העות'מאנית.
קורות חייו

חליל אינאלג'יק נולד בקונסטנטינופול למשפחה ממוצא טטרי אשר ב-1905 היגרה לעיר מחצי האי קרים. ב-1940 רכש תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת אנקרה, וב-1942 השלים דוקטורט באוניברסיטה. עבודת הדוקטורט עסקה בבולגריה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית והתמקדה בתקופת הטנזימאט. ב-1943 מונה לפרופסור משנה באוניברסיטה ומחקרו התמקד בתחומים הסוציו-אקונומיים בקורותיה של האימפריה העות'מאנית. ב-1952 מונה לפרופסור באוניברסיטת אנקרה. בין השנים 1953–1954 היה פרופסור אורח באוניברסיטת קולומביה, בין 1956–1957 היה עמית מחקר באוניברסיטת הרווארד וב-1967 היה פרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת פנסילבניה.
ב-1971 הוצעו לו משרות הוראה קבועות באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת פנסילבניה, אך הוא דחה את ההצעה בשל רצונו להמשיך ולהתגורר בטורקיה. עם זאת, אי השקט הפוליטי בטורקיה בעיקר לאחר "הפיכת המזכר" ב-1971, הוביל את אינאלג'יק לקבל ב-1972 את הצעת אוניברסיטת שיקגו למשרת הוראה במוסד. הוא הועסק באוניברסיטה עד 1986 ובה לימד את ההיסטוריה של האימפריה העות'מאנית. בין השנים 1990–1992 כיהן שוב כמרצה אורח באוניברסיטאות הרווארד ופרינסטון. ב-1992 שב לטורקיה, הקים את מח' ההיסטוריה של אוניברסיטת בילקנט באנקרה ועמד בראשה. במחקריו, מאמריו וספריו אשר הסתמכו גם על חמרים ארכיוניים שליקט, מיצב מחדש אינאלג'יק את ההיסטוריה העות'מאנית, ניכש ממנה הנחות יסוד מוטעות, בעיקר נרטיבים מערביים אשר השתרשו במחקרים מוטים, ומיצבו את העות'מאנים כנחשלים.
חליל אינאלג'יק הלך לעולמו ב-2016, מספר חדשים לפני יום הולדתו ה-100, ונקבר במסגד פתיח באיסטנבול.
מכתביו

The Origin of the Ottoman-Russian Rivalry and the Don-Volga Canal (1569) (Ankara: Türk Tarih Kurunui Basimevi, (1948).
"The Policy of Mehmed II toward the Greek Population of Istanbul and the Byzantine Buildings of the City" (1968)
"Capital Formation in the Ottoman Empire" (1969), The Journal of Economic History, Vol. 29, No. 1, The Tasks of Economic History, pp. 97–140
"Ottoman Policy and Administration in Cyprus after the Conquest" (1969)
History of the Ottoman Empire Classical Age / 1300–1600 (1973)
The Ottoman Empire: Conquest, Organization and Economy (1978)
Studies in Ottoman Social and Economic History (1985)
The Middle East and the Balkans under the Ottoman Empire: Essays on Economy and Society (1993)
An Economic and Social History of the Ottoman Empire, 1300–1914, with Donald Quataert, (1994)
From Empire to Republic: Essays on Ottoman and Turkish Social History (1995)
Sources and Studies on the Ottoman Black Sea: The Customs Register of Caffa 1487–1490 (1996)
Essays in Ottoman History (1998)
Osmanlı'da Devlet, Hukuk, Adalet, Eren Yayıncılık, 2000
ABD Tarihi, Allan Nevins/Henry Steele Commager (çeviri) Doğu Batı Yayınları, 2005
Atatürk ve Demokratik Türkiye, Kırmızı Yayınınları (1.Baskı: Temmuz 2007 – 2.Baskı: Aralık (2007)
Tanzimat, Değişim Sürecinde Osmanlı İmparatorluğu (Mehmet Seyitdanlıoğlu ile birlikte) İş Bankası Kültür Yayınları, 2011.
Osmanlı ve Modern Türkiye, Timaş Yayınları (2013)
Devlet-i 'Aliyye: Tagayyür ve Fesad, Osmanlı İmparatorluğu Üzerine Araştırmalar II, İş Bankası Kültür Yayınları (2014)
הערות שוליים

↑  חליל אינאלג'יק - ביוגרפיה, באתר inalcik.com (בטורקית).
↑  Historian Halil İnalcık Died, באתר bianet.org (בטורקית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462183705171  PLWABN: 9810676603505606  BIBSYS: 90083509  BnF: cb120429785 (data)  CiNii: DA02300322  GND: 129257818  ICCU: MILV007053  ISNI: 0000 0000 8078 7499  LCCN: n84101576  LNB: 000124274  NKC: jn19990003893  NLA: 35219588  NLG: 79116  NSK: 000141298  NTA: 068265263  RERO: 02-A003399595  SUDOC: 028634144  TDVİA: muellif/halil-inalcik  Trove: 870388  VcBA: 495/322043  VIAF: 28663   WorldCat (עם VIAF): 28663
קוסטאס מנולאס

קונסטנטינוס "קוסטאס" מנולאס (ביוונית: Κωνσταντίνος Μανωλάς; נולד ב-14 ביוני 1991) הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת הבלם בפנקסיוקוס ובנבחרת יוון.
קריירה בינלאומית

מנולאס ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות נגד נבחרת שווייץ בשנת 2013. בעקבות היכולת ההגנתית המרשימה של מנולאס במדי אולימפיאקוס בעונת 2013/14, המאמן פרננדו סנטוש זימן אותו לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014. באותו המונדיאל, נבחרת יוון הגיעה עד לשמינית הגמר שם הודחה בפנדלים על ידי נבחרת קוסטה ריקה, כמו כן, הישג זה הוא הגדול ביותר של הנבחרת במסגרת המונדיאל.
ב-9 ביוני 2017, במהלך משחק מוקדמות מונדיאל 2018 בין נבחרת יוון לנבחרת בוסניה והרצגובינה, מנולאס וחברו לקבוצת רומא, אדין דז'קו הבוסני, היו מעורבים בקטטה מכוערת. המשחק הסתיים בתיקו מאופס, אך לאחר שריקת הסיום שחקני שתי הנבחרות התעמתו שוב.
חיים אישיים

קוסטאס הוא אחיינו של שחקן הכדורגל סטליוס מנולאס.
תארים > קבוצתיים

הגביע היווני (1): 2010/11
אליפות יוון (3): 2012/13, 2013/14, 2021/22
הגביע היווני (1): 2012/13
הגביע האיטלקי: 2019/2020
הערות שוליים

↑  אתר ערוץ הספורט – sport5.co.il, באתר m.sport5.co.il
| נבחרת יוון – מונדיאל 2014 |
| --- | --- | --- |
|  1 קרנזיס •  2 מניאטיס •  3 צבלאס •  4 מנולאס •  5 מוראס •  6 ציוליס •  7 סמראס •  8 קונה •  9 מיטרוגלו •  10 קראגוניס •   11 וינטרה •  12 גליקוס • 13 קאפינו •  14 סלפינגידיס • 15 טורוסידיס • 16 כריסטודולופולוס • 17 גקאס • 18 פטפאצידיס • 19 סוקראטיס • 20 הולבאס • 21 קאטסוראניס • 22 סמאריס • 23 טכטסידיס • מאמן: סנטוש |  1 קרנזיס •  2 מניאטיס •  3 צבלאס •  4 מנולאס •  5 מוראס •  6 ציוליס •  7 סמראס •  8 קונה •  9 מיטרוגלו •  10 קראגוניס •   11 וינטרה •  12 גליקוס • 13 קאפינו •  14 סלפינגידיס • 15 טורוסידיס • 16 כריסטודולופולוס • 17 גקאס • 18 פטפאצידיס • 19 סוקראטיס • 20 הולבאס • 21 קאטסוראניס • 22 סמאריס • 23 טכטסידיס • מאמן: סנטוש | יוון |
בוב אנדרסון (סייף)

| --- | --- |

בוב אנדרסון
 לידה:  15 בספטמבר 1922 גוספורט, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  1 בינואר 2012 (בגיל 89) מערב סאסקס, הממלכה המאוחדת 
 שם במה:  בוב אנדרסון
 שם לידה:  Robert James Gilbert Anderson 
 סוגה מועדפת:  סרט פעולה, מדע בדיוני ופנטזיה
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 יצירות בולטות:  מלחמת הכוכבים, טרילוגיית שר הטבעות, הנסיכה הקסומה, שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה
 פרופיל ב-IMDb
 
רוברט ג'יימס גילברט אנדרסון שידוע כבוב אנדרסון (15 בספטמבר 1922 – 1 בינואר 2012) היה סייף אנגלי, מדריך סיף, כוריאוגרף קרבות, פעלולן ושחקן קולנוע. אנדרסון החל כסייף אולימפי בצבא הבריטי ובהמשך הפך למדריך סיף וכוריאוגרף קרבות בקולנוע עם קריירה עשירה שנמשכה למעלה מ-50 שנה וכללה סרטים ידועים ומצליחים כמו מלחמת הכוכבים, איש הנצח, שלושת המוסקטרים, הנסיכה הקסומה, טרילוגיית שר הטבעות, שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה ועוד. הוא נחשב לכוריאוגרף הקרבות הידוע ביותר בהוליווד והדריך בסיף שחקנים רבים, בהם ארול פלין, שון קונרי, אנטוניו בנדרס, מארק המיל, ויגו מורטנסן, אדריאן פול וג'וני דפ. אנדרסון היה אחד מהשחקנים שגילמו את דארת' ויידר - כאשר לבש את החליפה ושיחק אותו בקטעי הדו-קרב בסרטי האימפריה מכה שנית ושובו של הג'דיי.
אנדרסון הלך לעולמו בגיל 89 בבית החולים בווסט אסקס.
פילמוגרפיה

פילמוגרפיה:
פילמוגרפיה > צוות

| --- | --- |
 The Moonraker‏ (1958) - מדריך סיף  Don't Lose Your Head‏ (1996) - אחראי קרבות  Kidnapped‏ (1971) - אחראי קרבות  בארי לינדון (1975) - מדריך סייף  מלחמת הכוכבים (1977) – אחראי קרבות  איש הנצח (1986) - אחראי ראשי (Sword Master) על קרבות חרבות  הנסיכה הקסומה (1987) - אחראי ראשי (Sword Master) על קרבות חרבות  By The Sword‏ (1991) - אחראי ראשי (Sword Master) על קרבות חרבות  איש הנצח (סדרת טלוויזיה) (1992–1994) - אחראי ראשי (Sword Master) על קרבות חרבות  שלושת המוסקטרים (1993) - אחראי ראשי (Sword Master) על קרבות חרבות:  ראשון האבירים (1995) - אחראי ראשי (Sword Master) על קרבות חרבות  הפנטום (1998) - אחראי ראשי (Sword Master) על קרבות חרבות  המסכה של זורו (1998) - אחראי ראשי (Sword Master) על קרבות חרבות  אבא מתארס (1998) - יועץ סיף  שר הטבעות: אחוות הטבעת (2001) - אחראי ראשי (Sword Master) על קרבות חרבות  למות ביום אחר (2002) - אחראי ראשי (Sword Master) על קרבות חרבות  שר הטבעות: שני הצריחים (2002) - אחראי ראשי (Sword Master) על קרבות חרבות  שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה (20023) - אחראי ראשי (Sword Master) על קרבות חרבות, מדריך סיף  שר הטבעות: שיבת המלך (20023) - אחראי ראשי (Sword Master) על קרבות חרבות  האגדה של זורו (2005) - אחראי ראשי (Sword Master) על קרבות חרבות  אלאטריסטה (2006) - אחראי ראשי (Sword Master) על קרבות חרבות
פילמוגרפיה > פעלולן

The Master of Ballantrae‏ (1953) - פעלולים (ללא קרדיט)
Il maestro di Don Giovanni‏ (1954) - פעלולים
תותחי נברון (סרט) (1961) - פעלולים
מרוסיה באהבה (סרט) (1963) - פעלולים
קזינו רויאל (1976) - פעולים
Kidnapped‏ (1971) - אחראי קרבות
One of Our Dinosaurs is Missing‏ (1975) - מתאם פעלולים
מלחמת הכוכבים (1977) - פעלולן, כפיל (ללא קרדיט)
Candleshoe‏ (1977) - מתאם פעלולים
האימפריה מכה שנית (1980) - גילם את דארת' ויידר בקטעי הסיף
סופרמן 2 (1980) - פעלולן
שובו של הג'דיי (1983) - גילם את דארת' ויידר בקטעי הסיף
פילמוגרפיה > שחקן

דוקטור הו (1968) - לוחם משמר בפרק אויב העולם
Candleshoe‏ (1977) - הוד (ללא קרדיט)
האימפריה מכה שנית (1980) - טרי קאלום, קצין מורדים על הות' (ללא קרדיט)
שלושת המוסקטרים (1993) - ללא קרדיט
Reclaiming the Blade‏ (2009) - בתפקיד עצמו
הערות שוליים

↑  כולל גילום דארת' ויידר בקטעי הדו-קרב.
↑  Movie sword-fight master Bob Anderson dies, CBS News, ‏2 בינואר 2012.
↑  "Bond sword master Bob Anderson dies aged 89". mi6-hq.com. נבדק ב-2 בינואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  https://www.imdb.com/name/nm0026428/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX4419740  ISNI: 0000 0000 8189 9273  LCCN: no2010074282  VIAF: 121198442   WorldCat (עם VIAF): 121198442
ג'ון גורטון

גורטון כטייס במלחמת העולם השנייה לפני יציאתו לשירות מבצעי בבריטניה
סר  ג'ון גריי גורטון (באנגלית: John Grey Gorton; ‏ 9 בספטמבר 1911 – 19 במאי 2002) היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה התשעה עשר. גורטון היה חבר הסנאט האוסטרלי היחיד שכיהן כראש ממשלה.
ראשית חייו

ג'ון גריי גורטון נולס במלבורן, ויקטוריה. הוא היה בנם של אליס שין (Sinn), בתו של פועל רכבת ושל ג'ון רוז גורטון, פרדסן אנגלי. גורטון האב ואשתו הראשונה קתלין, היגרו מדרום אפריקה, שם זכו לשגשוג בתקופת מלחמת הבורים. באוסטרליה הם נפרדו וגורטון חי חיי זוגיות עם אליס שין, שמתה ממחלת השחפת ב-1920. גורטון הצעיר חי עם פרודתו של אביו ועם אחותו למחצה, רות, בסידני.
הוא התחנך בבית הספר של הכנסייה האנגליקנית בסידני (אחד מחבריו לספסל הלימודים היה השחקן ארול פלין), בבית הספר היסודי בג'ילונג ונסע לאנגליה כדי ללמוד בקולג' ברנסנוס שבאוניברסיטת אוקספורד. בהיותו באנגליה, הוא לקח שיעורי טיסה וב-1932 קיבל רישיון טייס. הוא למד היסטוריה, מדע המדינה וכלכלה באוקספורד וקיבל תואר ראשון.
בעת לימודיו באוקספורד, בהיותו בחופשה בספרד, הכיר גורטון את ברטינה בראון מבנגור, מיין, ארצות הברית. ברטינה הייתה סטודנטית לשפות בסורבון. השניים הכירו באמצעות חבר של גורטון מאוקספורד, ארתור בראון, אחיה של ברטינה. ב-1935 נישאו השניים ולאחר סיום לימודיהם הם התיישבו באוסטרליה וקיבלו את הפרדס של אביו של גורטון ליד קרנג שבוויקטוריה. יחד הם הביאו לעולם שלושה ילדים: ג'ואנה, מייקל ורובין.
שירות צבאי > 1942-1940

ב-31 במאי 1940, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס גורטון לכוחות המילואים של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי. הוא היה אז בן 29 ונחשב מבוגר מדי כדי להיות מוכשר כטייס בחיל, אך בספטמבר הוא הגיש בקשה להתקבל כטייס לאחר שמגבלת הגיל שונתה. ב-8 בנובמבר 1940 הוסמך גורטון כטייס בחיל. הוא התאמן כטייס קרב בסומרס, ויקטוריה ובוואגה וואגה, ניו סאות' ויילס לפני שנשלח לבריטניה. גורטון השלים את אימוניו בבסיסי חיל האוויר המלכותי בהסטון ובהונילי במסגרת יחידת האימונים המבצעיים ה-61 של חיל האוויר המלכותי, כשהוא מטיס מטוסי ספיטפייר. הוא התאכזב מכך שהצבתו המבצעיתה ראשונה היית בטייסת 135 של חיל האוויר המלכותי, שהפעילה מטוסי הוקר הוריקן, מטוסים שהוא החשיב כנחותים בהשוואה למטוסי הספיטפייר.
בחלקה האחרון של שנת 1941 גורטון וחברים אחרים של הטייסת הועברו להיות בסגל של כנף של מטוסי הוריקן שהוקמה כדי לשרת במזרח התיכון. הם הפליגו לשם, כש-50 מטוסי ההוריקן שלהם ארוזים בארגזים, מסביב לאפריקה כדי להימנע ממתקפה על ספינתם. בדצמבר, כאשר הספינה עגנה בדרבן, דרום אפריקה, שונתה משימתם והם הפליגו לסינגפור, לאחר שיפן הצטרפה למלחמה. עם התקרב הכוח ליעדו, התקדמו הכוחות היפנים במורד חצי האי המלאי. הספינה הותקפה לפחות פעם אחת על ידי מטוס יפני, אך הגיעה ליעדה ופרקה בבטחה את מטענה לאחר שסופות טרופיות הפכו את התקפות האויב עליה לבלתי אפשריות. לאחר שמטוסי ההוריקן הורכבו מחדש, הצטרפו הטייסים לטייסת מבצעית שהוקמה, טייסת 232.
בסוף ינואר 1942 הפכה הטייסת למבצעית והצטרפה לשרידים של כוחות אחרים שהיו במלאיה. במהלך אחת מגיחותיו, היה גורטון מעורב בקרב אווירי קצר מעל ים סין הדרומי, שלאחריו הוא נתקל בכשל במנוע של מטוסו ונאלץ לנחות באי בינטאן, 40 ק"מ מדרום-מזרח לסינגפור. עם נחיתתו, פגע אחד מגלגלי המטוס בסוללת עפר והוא התהפך. גורטון לא היה חגור כיאות ופניו פגעו בכוונת התותח ובשמשת המטוס ואפו ולסתו נפגעו. בנוסף, הוא סבל מחתכים רציניים בשתי זרועותיו. הוא הצליח להיחלץ משברי המטוס וניצל על ידי אנשי הצבא המלכותי של איי הודו המזרחיים ההולנדיים, שהעניקו לו טיפול רפואי. מאוחר יותר טען גורטון שפניו היו כה פצועות וחבולות עד כי איש חיל האוויר המלכותי שנשלח לאסוף אותו, הסיק שהוא נמצא על סף המוות, אסף את חפציו האישיים ושב לסינגפור בלעדיו. שבוע לאחר מכן, באופן מקרי, התרסק בבינטאן מטוסו של טייס אחר מטייסת 453 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי ובסופו של דבר הם נאספו משם ביחד.
ב-11 בפברואר, שלושה ימים לאחר הפלישה היפנית לסינגפור, הם הגיעו לשם. מאחר שבשלב זה כל הכוחות האוויריים של בעלות הברית הושמדו או פונו, הועלה גורטון לספינת תחמושת שהפליגה לבטאוויה. ב-13 בפברואר, כשהייתה כבר קרובה ליעדה, שוגר לעבר הספינה טורפדו על ידי צוללת יפנית והספינה ננטשה. גורטון בילה כמעט יום שלם על סירת הצלה צפופה, במים שורצים בכרישים, עם מעט מי שתייה, עד שהסירה נאספה על ידי ספינה של הצי המלכותי האוסטרלי, שהביאה את האנשים לבטאוויה.
שניים מחבריו של גורטון מימי בית הספר, שגם הם פונו מסינגפור לבטאוויה, שמעו שהוא מאושפז בבית החולים והסדירו את הפלגתם בספינה שעשתה את דרכה לנמל פרימנטל שבאוסטרליה המערבית והפליגה ב-23 בפברואר, שם טופלו פצעיו של גורטון. ב-3 במרץ, כאשר הגיעה הספינה לפרימנטל, היה אחד מהפצעים בזרועו של גורטון מזוהם מאוד והוא הוצרך לקבל טיפול אינטנסיבי. יחד עם זאת, הוא היה מודאג יותר מההשפעה שתהייה למראה פניו המושחתים על אשתו. על פי המסופר, חשה בטי גורטון, שניהלה את החווה בהיעדרו של בעלה, הקלה בראותה אותו חי.
שירות צבאי > 1944-1942

בהגיעו לאוסטרליה, הוצב גורטון בטייסת 77 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי בדרווין ב-12 באוגוסט 1942. במהלך תקופה זו הוא היה מעורב בתאונה האווירית השנייה שלו. ב-7 בספטמבר, בעודו מטיס מטוס קרטיס P-40 וורהוק, הוא נאלץ לנחות עקב תקלה במערכת הדלק של המטוס. גורטון ומטוסו חולצו לאחר כמה ימים לאחר שבילו את הזמן הזה בסבך. ב-21 בפברואר 1943 הועברה הטייסת למפרץ מיל בגינאה החדשה.
התקרית האווירית האחרונה של גורטון אירעה ב-18 במרץ 1943. מנוע מטוס הקיטיהוק שאותו הוא הטיס כשל בהמראה והוא החליק בקצה המסלול. גורטון לא נפגע. במרץ 1944, נשלח גורטון בחזרה לאוסטרליה כשהוא כבר נושא דרגת לוטננט טיסה. הצבתו האחרונה הייתה כמדריך טיסה ביחידת האימונים המבצעיים מספר 2 במילדורה בשויקטוריה. ב-5 בדצמבר 1944 שוחרר גורטון מחיל האוויר המלכותי האוסטרלי. בסוף שנת 1944 הוא עבר ניתוח לשיקום חלקי של מראה פניו.
ראשית הקריירה הפוליטית

למרות שגורטון היה חבר מפלגת הכפר לפני המלחמה, ב-1949 הוא נבחר לסנאט האוסטרלי מטעם המפלגה הליברלית. החל משנת 1958 הוא שירת במגוון של תפקידים בממשלותיהם של רוברט מנזייס והרולד הולט, כולל כשר הצי (1963-1958), שר העבודות הציבוריות, שר הפנים, שר החינוך וכן כמנהיג סיעת הממשלה בסנאט. גורטון היה שר אנרגטי ובעל יכולות, והחל להסתמן כפוטנציאל למנהיג ברגע שדעותיו הימניות התמתנו.
אתגר מנהיגותי

לאחר הבחירות, נשמעה קריאת תיגר על מנהיגותו של גורטון מצידם של מקמהון ושל דייוויד פיירביירן, אך כל עוד המשיך מק'איוון לתמוך בגורטון, היה זה האחרון יכול להיות בטוח בכסאו. בינואר 1971 פרש מק'איוון, ויורשו, דאג אנתוני, הודיע לליברלים שתמיכתה של מפלגת הכפר בגורטון לא מובטחת עוד. כשהליברלים מפגרים בסקרים בהשוואה ללייבור, נוצר אתגר חדש לגורטון כאשר שר ההגנה פרייזר התפטר. פרייזר היה תומך נלהב של גורטון במערכת הבחירות למנהיגות המפלגה שנתיים קודם לכן, אך כעת, בנאום ההתפטרות שלו, הוא תקף את גורטון על בימת הפרלמנט, באומרו שגורטון "לא ראוי להחזיק במשרה הרמה של ראש ממשלה".
כדי ליישב את המשבר, כינס גורטון את ועידת המפלגה. הצבעת אי-אמון בו הסתיימה בתיקו. על פי חוקת המפלגה באותה עת, משמעותה של תוצאת תיקו הייתה שהצבעת אי-האמון נכשלה וגורטון יכול היה להמשיך להיות מנהיג המפלגה וראש הממשלה. אף על פי כן, החליט גורטון להתפטר בהכריזו: "ובכן, זוהי לא הצבעת אמון, כך שעל המפלגה לבחור לעצמה מנהיג חדש". נערכו בחירות לתפקיד ובהן זכה ויליאם מקמהון, שמונה להיות ראש הממשלה.
בצעד מפתיע, התמודד גורטון לבחירות לתפקיד סגן מנהיג המפלגה, וזכה, ובכך אילץ את מקמהון למנותו לתפקיד שר ההגנה. מצב מגוחך זה הסתיים לאחר חמישה חודשים, כאשר מקמהון פיטר את גורטון על חוסר נאמנותו.
לאחר 1972

לאחר ניצחונה של מפלגת הלייבור בבחירות של 1972 שימש גורטון כשר בממשלת הצללים של בילי סנדן עד לאחר הבחירות של 1974. ב-1974 הגיש גורטון בפרלמנט עתירה שקראה לביטול הגדרתם של יחסים הומוסקסואלים בהסכמה בין מבוגרים כעבירה על החוק. ההצעה עברה בהצלחה בעקבות מתן היתר לחברי הפרלמנט להצביע עליה על פי צו מצפונם.
כאשר נבחר פרייזר להיות מנהיג המפלגה הליברלית ב-1975, פרש גורטון מהמפלגה והגדיר עצמו כחבר פרלמנט עצמאי ופנה בגלוי כנגד פרייזר, שממנו הוא סלד. הוא גינה את פיטוריו של גוף ויטלם על ידי המושל הכללי, סר ג'ון קר ובבחירות של 1975 הוא הציג את מועמדותו כמועמד עצמאי לסנאט מטעם טריטוריית הבירה האוסטרלית ונכשל. הוא השיג 11% מקולות הבוחרים ודורג שלישי לאחר מועמדיהן של המפלגות הגדולות. ב-1977 הוא היה לתומך של דון ציפ, מנהיג מפלגת המרכז החדשה, המפלגה הדמוקרטית האוסטרלית.
פרישה

גורטון פרש והתגורר בקנברה שם הוא המשיך להביע התעניינות בחיים הפוליטיים. יחד עם זאת, במרץ 1983, הוא בירך את בוב הוק על הניצחון שנחל בהתמודדות מול פרייזר בבחירות באותה שנה. ב-2 באוקטובר 1983, מתה בטינה גורטון בהיותה בת 67 ועשר שנים לאחר מכן נשא גורטון את ננסי הורן. בשנות התשעים הוא חזר להיות חבר במפלגה הליברלית. בערוב ימיו הוא זכה למחילה מהליברלים ויום הולדתו ה-90 נחגג בנוכחותו של ראש הממשלה ג'ון הווארד. יחד עם זאת הוא מעולם לא סלח לפרייזר. ב-2002 הוא אמר לביוגרף שלו, איאן הנקוק, שהוא עדיין לא מסוגל לשהות באותו חדר יחד עם פרייזר. ג'ון גורטון מת בהיותו בן 90 בסידני במאי 2002.
הערות שוליים

↑  Fast facts: John Gorton, Australia's prime ministers, National Archives of Austrelia
1 2  "John Gorton, Before office, Growing up". National Archives of Australia. Retrieved 24 January 2010.
1 2  "John Gorton, Before office, War service 1940–45". National Archives of Australia. Retrieved 24 January 2010.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271654305171  GND: 124969275  ISNI: 0000 0001 1438 5042  LCCN: n50034710  NLA: 35136247  SNAC: w6rn3s19  SUDOC: 075665506  Trove: 477917  VIAF: 15718494   WorldCat (עם VIAF): 15718494 
ג'ון גורטון נפגש עם הנשיא ניקסון, 1971
פסלו של ג'ון גורטון בגן הבוטני של בלאראט
הדרך אלי

הדרך אלי הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת עדנה לב.
הפקה

האלבום יצא לאחר גירושיה מיורם שיינמן ב-1987, וחזרתה לארץ. לב ניסתה לחדש את הקריירה שלה בארץ אך רק ההתחלה הייתה טובה, כאשר זכתה במקום השלישי בפסטיגל עם השיר "הדגל שלי". את השיר כתב יורם טהרלב והלחינה אילנה אביטל, שהייתה חברתה הטובה של לב. שיר זה הפך ללהיט ומושמע לעיתים גם היום בימי עצמאות.
ב-1989 פגשה לב את המוזיקאי אריק רודיך, שהיה פופולרי באותה תקופה, והחלה לעבוד על האלבום, בקו רוקיסטי ברור. בחודשים הראשונים להקלטות יהודית רביץ עזרה ללב, עד שהיא החליטה לפרוש. הסינגל הראשון מתוך האלבום היה "יותר", שכתב לה יהונתן גפן והלחין לה יצחק קלפטר. בעקבות הצלחת השיר שהפך ללהיט ידוע (ונלמד עד היום בבתי ספר בשל מילותיו החינוכיות) הגיע סינגל נוסף, "תדליק אותי", שגם מילותיו נכתבו על ידי גפן, והפעם המלחין היה יאיר קלינגר. הסינגל הבא, "כל הדרך אלי", נכתב והולחן על ידי אסתר שמיר וזכה להצלחה רבה. זהו השיר היחיד ששמיר כתבה ללב.
האלבום יצא באותה שנה על גבי תקליט, אך "הדגל שלי" לא נכלל בו. ממנו זכו להצלחה כל השירים, ביניהם "כל הדרך אלי", שכתבה לה אסתר שמיר, "המילה האחרונה", "עכשיו הזמן" ו"אל תשכח". באלבום נכללים גם השירים "אהובת המטאדור", שנכתב לפי מנגינה ספרדית והשיר הקברטי "שוב פניה למולי", שנכתב לפי מנגינה צרפתית. את האלבום מסיימת גרסה מחודשת ללהיט העבר שלה "שתי אחיות", אך מילות השיר לא מופיעות בצד האחורי של עטיפת האלבום. לשיר "יותר" בוים קליפ שזכה להצלחה.
האלבום לא זכה להצלחה מיוחדת. לדברי לב, עלות ההפקה שלו עלה כמעט כמו דירה. לאחריו היא עברה עם בתה היחידה נטלי לארצות הברית, וחזרה ב-1993 עם האלבום יותר מקרוב, שגם הוא לא זכה להצלחה והשאיר להיטים שנשכחו. בנוסף, האלבום היה אלבומה הראשון של לב שיצא על גבי דיסק.
שירי האלבום

יותר (יהונתן גפן - יצחק קלפטר) (3:12)
סינגל הבכורה של האלבום, שזכה להצלחה ומילותיו החינוכיות נלמדות עד היום בבתי הספר. גם הקליפ שבוים לשיר זכה להצלחה.
אל תשכח (יורם טהרלב - נורית הירש) (4:53)
ב-2010 הקליטה לב גרסה חדשה לשיר, שיצאה כסינגל.
המילה האחרונה (אהוד מנור - אריק רודיך) (3:49)
זאת השתיקה (ברוך פרידלנד) (3:13)
השיר, בעל התוכן האניגמטי, זכה להצלחה אך לא הוקלט פעם נוספת.
כל הדרך אלי (אסתר שמיר) (4:41)
תדליק אותי (יהונתן גפן - יאיר קלינגר) (3:35)
השיר הפך ללהיט, וב-1991 הופיע בפסקול הסרט "אבא גנוב 3" בו שיחקה.
עכשיו הזמן (יואב גינאי - אילנה אביטל) (3:27)
מלחינת השיר, אילנה אביטל, הייתה חברתה הטובה של לב, והיא הלחינה לה ב-1987 את השיר "הדגל שלי", למילים של יורם טהרלב, והשיר השתתף בפסטיגל וזכה במקום השלישי.
אהובת המטאדור (דודו ברק - עממי ספרדי) (2:43)
השיר זכה להצלחה רבה וזכור בזכות נגינת הגיטרה שלו, ובזכות השורה "רק את המטאדור את אוהבת...".
שוב פניה למולי (עדנה לב - עממי צרפתי) (3:07)
השיר, אשר היה בסגנון קברט, זכה להצלחה אך לא נכלל באלבומים נוספים.
שתי אחיות (יורם טהרלב - אברהם זיגמן) (3:02)
גרסה מחודשת ללהיט העבר של לב מפסטיבל הזמר המזרחי 1972. גרסה זו הייתה קצבית יותר, והמוזיקה המזרחית הודגשה בה יותר מהגרסה המקורית. היא נכללה רק באוסף השירים הראשון שיצא ללב ב-1996 ונקרא עדנה לב - האוסף.
משתתפים באלבום

עדנה לב - שירה
אריק רודיך - עיבודים והפקה מוזיקלית, פסנתר, אורגן, סינטיסייזר
גברי מזור - ניהול אומנותי
נאור דיין - גיטרה חשמלית
בנצי גפני - גיטרה בס
אלון הלל - תופים
חיים רומנו - גיטרה חשמלית ואקוסטית
עמיר גבירצמן - סקסופון
גלעד עצמון - סקסופון
אופירה יוספי - קולות רקע
מיכל מלאכי - קולות רקע
גיא יפה - קולות רקע
דלית כהנא - קולות רקע
הערות שוליים

↑  כך נכתב בחוברת של האוסף הכפול של לב
↑  לפי האוסף הכפול של לב