stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תעלומת אדווין דרוד
פרסום מקורי

תעלומת אדווין דרוד הייתה אמורה להתפרסם בשנים עשר פרקים (פחות מהעשרים הרגילים של דיקנס) מאפריל 1870 עד פברואר 1871, כל אחד בעלות של שילינג אחד ומאויר על ידי לוק פילדס. רק שישה מהפרקים הושלמו לפני מותו של דיקנס ב-1870.
המשך

פתרון תעלומת אדווין דרוד העסיקה סופרים מאז מותו של דיקנס ועד היום.
שלושת הניסיונות הראשונים להשלים את הסיפור נעשו על ידי אמריקאים. הראשון, מאת רוברט הנרי ניואל, שפורסם תחת שם העט Orpheus C. Kerr ב-1870, היה פרודיה שהעבירה את הסיפור לארצות הברית. זוהי פארסה "בורלסקית" ולא ניסיון רציני להמשיך ברוח הסיפור המקורי.
הסוף השני נכתב על ידי הנרי מורפורד, עיתונאי ניו יורקי. הוא נסע לרוצ'סטר עם אשתו ופרסם את הסוף כסדרה במהלך שהותו באנגליה בין השנים 1871–1872. בסוף זה, אדווין דרוד שורד את ניסיון הרצח של ג'ספר. דאצ'רי היא באזארד בתחפושת, אבל הלנה מתחפשת גם כדי לשמוע את מלמולו של ג'ספר בהשפעת האופיום. שכותרתו הסוד של ג'ון ג'ספר: המשך לתעלומת אדווין דרוד של צ'ארלס דיקנס, מאמרים בעיתון משנת 1870 אישרו שהסיפור יושלם ויחובר על ידי צ'ארלס דיקנס ג'וניור ווילקי קולינס, למרות התנערותו של קולינס, הכריכה הירוקה הממחישה לספר. עוצבה על ידי צ'ארלס אולסטון קולינס שהיה גם חתנו של צ'ארלס דיקנס וגם אחיו של ווילקי קולינס.
הניסיון השלישי היה בשנת 1873, מדפיס בברטלבורו, ורמונט, תומאס פאוור ג'יימס, פרסם גרסה שלטענתו "נכתבה על ידי רוח רפאים" פשוטו כמשמעו, תוך תיעול רוחו של דיקנס. נוצרה סנסציה, כאשר כמה מבקרים, ביניהם ארתור קונן דויל, ספיריטואליסט בעצמו, שיבחו את הגרסה הזו, וכינו אותה בעלת סגנון דומה לעבודתו של דיקנס; ובמשך כמה עשורים גרסת ג'יימס של אדווין דרוד הייתה נפוצה באמריקה. חוקרי דרוד אחרים אינם מסכימים. ג'ון סי וולטרס דחה אותה בבוז, וקבע כי היצירה "מוגנה מעצמה על ידי חוסר התוחלת, האנאלפביתיות והגינונים האמריקאיים הנוראיים שלה; התעלומה עצמה הופכת לסיוט, והפתרון רק מעמיק את הערפול".
ארבעה מתוך שיתופי הפעולה האחרונים שלאחר המוות הם The Mystery of Edwin Drood מאת ליאון גארפילד (1980), The Decoding of Edwin Drood (1980) מאת צ'ארלס פורסייט, The Disappearance of Edwin Drood, פסטיש הולמסי מאת פיטר רולנד (1992), והמסתורין של אדווין דרוד מאת דייוויד מאדן (2011). The D Case (1989) הציע ביקורת ספרותית הומוריסטית של הצמד האיטלקי Fruttero & Lucentini.
משפטו של ג'ון ג'ספר

ב-7 בינואר 1914 ארגנה אגודת דיקנס "משפט" דרמטי באולם המלך, בקובנט גארדן, בו עמד ג'ון ג'ספר למשפט באשמת רצח אדווין דרוד. כעדים ב"בית המשפט" הופיעו חמש דמויות מהרומן של דיקנס, כמו גם חבר מושבעים ופקידי בית המשפט, בעיקר בגילומם של סופרים, שחקנים ואישים מובילים אחרים של התקופה.
ג. ק. צ'סטרטון הידוע בעיקר בזכות סיפורי המסתורין על האב בראון, היה השופט. ג'י קאמינג וולטרס מחבר הספר סיפורו השלם של אדוארד דרוד הוביל את התביעה, בעוד וולטר קרוץ' וססיל צ'סטרטון היו מטעם ההגנה, כאשר אליזבת צ'סטרטון הופיעה בתור הנסיכה פאפר. ברנסבי ויליאמס, הידוע במונולוגים הבימתיים שלו כדמויות של דיקנס, היה אנתוני דרדלס. המחברים והחוקרים ארתור ווא, סי שרידן ג'ונס וגברת לורנס קליי, שיחקו את קריספרקל, באזארד והלנה לנדלס בהתאמה, בעוד את תפקידו של ג'ון ג'ספר לקח השחקן החובב פרדריק טי. הארי.
ראש חבר המושבעים היה ג'ורג' ברנרד שו. מושבעים אחרים נבחרו מתוך רשימה של תשעה עשר השמות בתוכנית. עותק של המשפט, עם הערות על ידי בעליו המקורי, מצביע על כך שהאחרים על ספסל המושבעים היו ויליאם ווימרק ג'ייקובס, וויליאם פט רידג', טום גאלון, וויליאם דה מורגן, ארתור מוריסון, ריימונד פאטון, פרנצ'סקו ברגר, רידג'וול קאלום, ג'סטין האנטלי מקארתי., אוסקר בראונינג וויליאם ארצ'ר.
ההליכים היו מהירים מאוד; שו בפרט עשה צחוק על חשבון אחרים הנוכחים. למשל, שו טען שאם התביעה חושבת שהמצאת ראיות תשפיע על חבר המושבעים אז "הוא לא יודע את תפקידיו".
חבר המושבעים החזיר פסק דין של הריגה, שו קבע כי מדובר בפשרה בטענה שאין מספיק ראיות להרשיע את ג'ספר, אך הם לא רצו להסתכן ברצח במיטותיהם. שני הצדדים מחו ודרשו לשחרר את חבר המושבעים. שו טען כי חבר המושבעים ישמח להשתחרר. צ'סטרטון קבע כי המסתורין של אדווין דרוד אינו פתיר וקנס את כולם, מלבד את עצמו, על ביזיון בית המשפט.
התאמות > סרטים

עד כה, היו ארבעה עיבודים קולנועיים של התעלומה של אדווין דרוד.
שני הסרטים הראשוניו היו סרטים אילמים אחד ב-1909 (בריטי) והשני ב-1914 (אמריקאי). אלו אינם זמינים לקהל הרחב ולא נראו כמעט מאז שפורסמו. אחריהם הגיעו:
התעלומה של אדווין דרוד (1935) שיצא על ידי סרטי יוניברסל בבימויו של סטיוארט ווקר, בכיכובם של קלוד ריינס בתור ג'ספר, דאגלס מונטגומרי בתור נוויל, הת'ר אנג'ל בתור רוזה, ואלרי הובסון בתור הלנה, ודייוויד מנרס בתור דרוד.
התעלומה של אדווין דרוד (1993) בכיכובם של רוברט פאוול בתפקיד ג'ון ג'ספר, אנדרו סאקס בתפקיד דרדלס, פרדי ג'ונס בתפקיד ראש העיר ספסי, גלין יוסטון בתפקיד מר גרוגיוס וג'מה קרייבן בתפקיד מיס טווינקלטון.
התאמות > טלוויזיה

התעלומה של אדווין דרוד (1960) הייתה מיני סדרת טלוויזיה בריטית שהופקה על ידי ITV ושודרה בשידור חי בשמונה פרקים, בכיכובו של דונלד סינדן בתפקיד ג'ון ג'ספר, ריצ'רד פירסון בתפקיד הכומר. קריספרקל וטים סילי בתור אדווין דרוד. ההערכה היא שסדרה זו הלכה לאיבוד, מכיוון שלא ידוע אם קיימות הקלטות אודיו או וידאו. תצלומים שצולמו מקטעי עיתונים עכשוויים קיימים במכון הסרטים הבריטי.
הייתה גרסת טלוויזיה של BBC משנת 2012, שעובדה עם סיום מקורי על ידי גווינת' יוז ובבימויו של דיארמוד לורנס, ששודרה ב-BBC Two ב-10 וב-11 בינואר 2012 ובסדרת PBS ספיישל ב-15 באפריל 2012.
בנוסף ישנה סדרה בשם התעלומה של אדווין דרוד שהיא מיני סדרת טלוויזיה שהופקה ברוסיה בשנת 1980, בעיבודם של ג'ורג'י קפרלוב ואלכסנדר אורלוב, בבימויו של אלכסנדר אורלוב. מוזיקה מאת אדוארד ארטמייב. צוות השחקנים כלל את ולנטין גאפט, אוונגרד לאונטייב, אלנה קורנבה ומרגריטה טרחובה.
התאמות > רדיו

ב-5 וב-12 בינואר 1953, שודרה תוכנית הרדיו Suspense של CBS שהייתה עיבוד בן שני חלקים שהתעלומה של אדווין דרוד. בתוכנית מתואר ג'ון ג'ספר (בגילומו של הרברט מרשל) כרוצח, כשהוא משוכנע להסגיר את עצמו.
בשנת 1965, עבור תוכנית "סאטרדיי נייט תיאטרון" הוותיקה של רדיו 4, מולי הארדוויק עיבדה והציעה סוף חדש. צוות השחקנים כלל את פרנסיס דה וולף בתור המספר, ג'ון גבריאל בתור ג'ון ג'ספר, מרי ווימבוש בתור הנסיכה פאפר, פטריק בר בתור קריספרקל, מלקולם טריס בתור אדווין דרוד, רוזלינד שאנקס בתור רוזה, נייג'ל גרהם בתור נוויל חסר קרקע, איזבל רני בתור הלנה חסרת קרקע ו דניס בלייקלוק בתור מר גרוגיוס. זה חזר על עצמו ב-4 באוקטובר 1970. ההצגה מתקיימת בארכיון ה-BBC (T42136, 89'40"), וקיימת הקלטה מחוץ לאוויר.
עיבוד בן חמישה חלקים המבוסס על ההשלמה של ליאון גארפילד שנכתב על ידי דייוויד באק וביים גורדון האוס שודר ב-BBC Radio 4 Classic Serial 3 במרץ 1990 עד 30 במרץ 1990. צוות השחקנים כלל את איאן הולם בתור ג'ספר, ג'ון מופט בתור דאצ'רלי, גארת' תומאס בתור קריספרקל, מייקל קוקרן בתור טרטר, טימותי בייטסון בתור ספסי, גורדון גוסטלו בתור דורדלס ואנה קרופר בתור גברת. לְהִשְׁתַכֵּר; מרי ווימבוש שחזרה את תפקידה ב-1965 בתור הנסיכה פאפר וג'ון גבריאל חזר לשחק את התפקיד של מר גרוגיוס. זה חזר לאחרונה ב-BBC Radio 4 Extra מ-27 בספטמבר עד 1 באוקטובר 2021.
עיבוד בן 10 חלקים בפרקים יומיים בני 15 דקות, הפעם נכתב על ידי מייק ווקר ובוים על ידי ג'רמי מורטימר, שודר ב-BBC Radio 4 בין 21 בדצמבר 2020 ל-1 בינואר 2021. צוות השחקנים כלל את פיפה ניקסון בתור קייט דיקנס (המשמשת גם כמספרת וגם כפרשנית), ג'ואל מקקורמק בתור ג'ון ג'ספר, איזבלה אינצ'בלד בתור רוזה, דמיאן לינץ' בתפקיד הכומר. קריספרקל, רייצ'ל אטקינס בתור הנסיכה פאפר, מענוב תיארה בתור נוויל חסר קרקע, הלמה חוסיין בתור הלנה חסרת קרקע, פיטר דייוויסון בתור מר גרוגיוס ואיוואן דייוויס בתור אדווין דרוד. חלק מהדמויות, כולל סגן טרטר וראש העיר ספסיאה, נשמטו מגרסה זו, ובאזארד, למרות שהתייחסו אליו על ידי מר גרוגיוס, אינו מופיע.
התאמות > תיאטרון

כמעט מיד לאחר מותו של צ'ארלס דיקנס, מחזאים וחברות תיאטרון העלו גרסאות של "תעלומת אדווין דרוד" בדרגות שונות של פופולריות, הצלחה ונאמנות ליצירה המקורית.
קומדיה מוזיקלית עם ספר, מוזיקה ומילים מאת רופרט הולמס הוכיחה את עצמה כעיבוד התיאטרון הגדול המודרני הראשון. מכיוון שספרו של דיקנס נותר לא גמור, המחזמר תלוי ברעיון חדשני: הקהל מחליט בהצבעה מי מהדמויות הוא הרוצח. מאגר החשודים של המחזמר כולל את ג'ון ג'ספר, נוויל לנדלס, רוזה באד, הלנה לנדלס, הכומרקריספרקל, הנסיכה פאפר ומר באזארד. כשהם מוסיפים אינטראקטיביות נוספת, הקהל בוחר גם באחת הדמויות לשחק את התפקיד של דיק דאצ'רי, מתוך הנחה שאדווין דרוד באמת נרצח ולא יכול להיות דיק דאצ'רי. יתר על כן שתי דמויות נבחרות לפתח רומן. הולמס כתב סופים חלופיים קצרים לכל תוצאת הצבעה אפשרית, אפילו הבלתי סביר ביותר. הקהל מיואש להצביע עבורו, ובסצנה האחרונה הוא מודה ברצח רק כדי שדורדלס יגלה שג'ספר הוזה את הפיגוע בדרוד לאחר שנקלע למקום הרצח, ונפטר מהגופה במחשבה שביצע את הפשע עצמו.
המחזמר המסתורין של אדווי דרוד ידוע גם כדרוד, הופק לראשונה ב-1985 על ידי פסטיבל שייקספיר בניו יורק, ולאחר מכן הועבר לברודוויי, שם הוצג ב-608 הופעות (ו-24 הופעות מקדימות). הוא זכה בחמישה פרסי טוני ב-1986, כולל המחזמר הטוב ביותר, כמו גם פרסי דרמה דסק ופרס אדגר. התוכנית רצה במשך עשרה שבועות בווסט אנד ב-1987 בכיכובו של ארני וייז בתפקיד אדווין קרטרייט. המחזמר רץ מאז בהצלחה במספר רב של הפקות אזוריות וחובבות.
בשנת 2012, Aria Entertainment הפיקה שחזור לונדוני של המחזמר בתיאטרון לנדור באפריל/מאי, שעבר לתיאטרון האמנויות, ווסט אנד, לעונה מוגבלת מ-18 במאי עד 17 ביוני. צוות השחקנים כלל את כוכבת קורוניון סטריט לשעבר וונדי פיטרס בתור הנסיכה פאפר, עם נטלי דיי בתור אדווין דרוד, דניאל רובינסון בתור ג'ון ג'ספר וויקטוריה פארלי בתור רוזה באד. את ההפקה ביים מתיו גולד.
הפניות לספר

הספר וכמה מהדמויות מתייחסים בסיפור הרפאים An Episode of Cathedral History מאת MR ג'יימס, מעריץ של דיקנס. תיאורו של דיקנס של הקתדרלה בדרוד זוכה בחיבה ללעג על ידי ג'יימס כאשר אחת מדמויותיו מעירה על המוזרות של כמה משיטותיה.
ב"הגירושין הארוכים" מאת אדמונד קריספין, הגיבור מאמץ את השם הבדוי דאצ'רי כאשר הוא מתבקש לחקור פשע.
אדווין דרוד הוא שמה של להקה בדיונית מסדרת הטלוויזיה ג'ונתן קריק.
אדווין דרוד הוא שמו של הגיבור ברומן האיש עם טורק הזהב, הרומן הראשון בסדרת ההיסטוריה הסודית מאת סיימון ר. גרין.
הרומן חרפה מ-1999 מאת ג'ון מקסוול קוטזי מתייחס לאדווין דרוד כאל הרומן שלוסי קוראת לפני הפשע בחווה שלה.
פרק משנת 2005 של סדרת הטלוויזיה דוקטור הו, "המתים הלא שקטים", מציג צ'ארלס דיקנס בדיוני במהלך חג המולד שלפני מותו, ב-1869, מתגבר על הספקנות שלו כלפי היצורים העל-טבעיים והנלחמים ביצורים הגזים יחד עם הדוקטור התשיעי ורוז טיילר. הפרק מציע שהרומן האחרון של דיקנס יושלם בתור "תעלומת אדווין דרוד והיסודות הכחולים" כאשר הרוצח של אדווין, לא דודו כפי שהתכוון במקור, אלא יצורים כחולים "לא מהאדמה הזו" בהשראת הגלת'. אולם הרופא מסביר לרוז שדיקנס מת לפני שהוא מסוגל לסיים את הרומן.
הרומן מסייה דיק מ-2004 מאת ז'אן-פייר אוהל (תורגם, 2008, מאת כריסטין דונהר) הוא סיפורו של סכסוך בין שני חוקרי דרוד צרפתיים, שנקטע ביומן הבלתי אמין של צעיר צרפתי המבקר את דיקנס זמן קצר לפני מותו.
הרומן דרוד משנת 2009 מאת דן סימונס הוא תיאור בדיוני של חמש השנים האחרונות לחייו של דיקנס וכתיבת הרומן וההשראה שלו.
הרומן The Last Dickens מ-2009 מאת מת'יו פרל הוא תיאור בדיוני של אירועים לאחר מותו של דיקנס הקשורים לרומן הבלתי גמור שלו.
במשחק הווידאו Assassin's Creed: Syndicate, יש קטע שבו לדמות הראשית ג'ייקוב יש מפגש מקרי עם דיקנס, שמאבד כמה עמודים מהרשימות שלו, ואולי גורם לרומן להיות לא גמור. משימה בתוך המשחק לגבי חקירת רצח מספקת לכאורה לדיקנס את ההשראה לרומן.
הכומר קריספרקל וגברת טישר מופיעים כדמויות בסדרת הטלוויזיה של BBC One עלילות דיקנס.
הרומן Solving Drood משנת 2022 מאת מארק וויטס משתמש בפתרון התעלומה בתור מקגאפין שהדמויות הראשיות מחפשות אחריו.
Kylmii Väreitä

"Kylmii Väreitä" (בעברית: "צמרמורות") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הפינית אוולינה. השיר יצא לאור ב-17 במאי 2017, תחת חסותן של יוניברסל מיוזיק גרופ, ואם-אייזי מיוזיק רקורדס. השיר נכלל באלבומה השני, SOS.
השיר זכה להצלחה רבה בעיקר בפינלנד שם הגיע במצעד הרשמי בשיאו למקום השני, והפך לשישי של אוולינה שהגיע להישג זה.
רקע והוצאה

כשסיימה להוציא את ששת הסינגלים מתוך אלבום הבכורה שלה, 24K החליטה אוולינה כי היא תוציא שיר חדש אשר לא ייכלל באלבום. לאחר מכן הקליטה בין 2016–2017, את השיר והוא יצא לאור במאי 2017.
השיר נכתב על ידי אוולינה עצמה, והופק על ידי טימו סאריו ומיקו אנטיקאינן.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר מציג את אוולינה בעיר פשוטה, כשלאורכו היא מסתובבת ורוקדת בה. יש קטעים אשר בהם ניתן לראותה עולה על גגות בניינים ונכנסת למבנים שונים. לבסוף נראית אוולינה כשהיא לבד ברחוב מואר וחשוך רוקדת ושרה את השיר כמו בהתחלה.
נכון לאוקטובר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עולה על למעלה מ-6 מיליון צפיות.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  פינלנד | המצעדים הפיניים הרשמיים | 2 |  |
הערות שוליים

↑  Steffen Hung, finnishcharts.com - Finnish charts portal, www.finnishcharts.com
↑  Steffen Hung, finnishcharts.com - Discography Evelina, www.finnishcharts.com
↑  Evelina - Kylmii Väreitä, YouTube
| אוולינה |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה | דיסקוגרפיה |  |
| אלבומי אולפן | 24K • SOS • III |  |
| ערכים קשורים | יוניברסל מיוזיק גרופ • JVG |  |
| אוולינה – סינגלים |
| --- | --- | --- |
| 24K | "Rakkaudesta lajiin" • "Vuoristorataa" • "Honey" • "Sireenit" • "Sushi" • "Ei filtterii" • "Fuulaa" |  |
| SOS | "Kylmii Väreitä" • "Tornado" • "Katri Helena" • "Sun Vika" • "Vielä kerran" • "Nostalgiaa" • "Miks" |  |
| III | "Hitaasti" |  |
| השתתפות בסינגלים | "Himalaja" • "Takajeejee" • "Kultakehykset" • "Kombo" |  |
Papercut (שיר של זד)

Papercut (בעברית: חתך מנייר) הוא שיר של הדי ג'יי והמפיק הרוסי-גרמני זד מתוך אלבום האולפן השני שלו, True Colors. בשיר משתתף גם הזמר-יוצר הדרום אפריקני טרוי סיון. השיר הופק על ידי זד, וכן נכתב על ידו, יחד עם ג'וליה מייקלס, סאם מרטין, לינדי רובינס, ג'ייסון אביגן ואוסטין פול פלורס. הוא פורסם בתור הסינגל השלישי ב-17 ביולי 2015.
ביקורות

השיר זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים, אשר שיבחו את שירתו של סיון ברצועה. ניק קלי מפרויקט U כתב, "בהתחלה, "Papercut" נשמע כמו בלדה. וכמו שזה נשמע, זה יכול להיות חלק מהסרט "לשבור את הקרח". ולאחר מכן מגיעים הקצב, הפעימות, וטרוי שמתחיל לשיר את זה, מדהים", והוסיף כי סיון הוא הסולן המושלם לשיר זה. כריס היי, מ-"Pop Insomniacs", כינה את הרצועה "גולת הכותרת של האלבום" ו-"פרוסה מרשימה של פופ שמלווה בשירה המבטיחה של סיון". גלן גמבוה, מ-"ניוזדיי", כינה את השיר: "סוויטה מרתקת של סינת'פופ".
השיר צבר למעלה מ-20 מיליון השמעות בספוטיפיי.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 93 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | - |  |
|  ארצות הברית | הוט דאנס/אלקטרוניק סונגס | 31 |  |
הערות שוליים

↑  Papercut - Zedd | Songs, Reviews, Credits | AllMusic, AllMusic
↑  True Colors - Zedd | Songs, Reviews, Credits | AllMusic, AllMusic
↑  Papercut, נבדק ב-2020-04-02
| זד |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה | דיסקוגרפיה |  |
| Clarity | "Shave It" • "Spectrum" • "Clarity" • "Stay the Night" • "Push Play" |  |
| True Colors | "I Want You to Know" • "Beautiful Now" • "Papercut"  • "True Colors" |  |
| השתתפות בסינגלים | "Break Free" • "Starving" • "365" |  |
| סינגלים שיווקיים | "Addicted to a Memory" • "Bumble Bee" |  |
| שירים נוספים | "Find You" • "Candyman" • "Stay" • "Get Low" • "The Middle" • "Happy Now" • "Lost in Japan (Remix)" • "Good Thing" • "Funny" • "Inside Out" |  |
| הפקת סינגלים | "I Don't Like You" • "Beauty and a Beat" • "Heaven" • "Artpop" ("G.U.Y." • "Aura") |  |
| טרוי סיון |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה • פרסים ומועמדויות | דיסקוגרפיה • פרסים ומועמדויות |  |
| אלבומי אולפן | Blue Neighbourhood • Bloom • Something to Give Each Other |  |
| מיני-אלבומים | Dare to Dream • June Haverly • TRXYE • Wild • In a Dream |  |
| סינגלים | "Happy Little Pill" • "Wild" • "Youth" • "Talk Me Down" • "Heaven" • "There for You" • "My My My!" • "The Good Side" • "Strawberries & Cigarettes" • "Bloom" • "Dance to This" • "Animal" • "1999" • "Revelation" • "Sombody to Love" • "I'm So Tired..." • "Take Yourself Home" • "Easy" • "Rager Teenager!" • "You" • "Could Cry Just Thinkin About You" • "Angel Baby" • "You Know What I Need" • "Rush" • "Got Me Started" • "One of Your Girls" |  |
| השתתפות בסינגלים | "Papercut" • "Hands" • "2099" • "Love Me Wrong" |  |
| סיבובי הופעות | Troye Sivan Live • Blue Neighbourhood Tour • Suburbia Tour • The Bloom Tour |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: e1ed86ea-aeb6-413a-8434-47094cf53be5
תעמולה

כרזת תעמולה מראשית המאה ה-20, עם דמותו של הדוד סם, שמטרתה לשכנע אנשים להתגייס לצבא ארצות הברית.
תַּעֲמוּלָה (בלועזית: פְּרוֹפָּגַנְדָּה) היא הפצת מידע – עובדות, טיעונים, שמועות, חצאי אמיתות או שקרים – כדי להשפיע על דעת הקהל. התעמולה כוללת מאמץ עקבי לבצע מניפולציות על אמונות, גישות, מחשבות, רגשות, הרגלים או פעולות של אנשים באמצעות של סמלים שונים (מילים, מחוות, כרזות, אנדרטאות, מוזיקה, בגדים, סמלים, תסרוקות, עיצובים על מטבעות ובולי דואר, וכן הלאה). תעמולה יכולה לכלול הצגת עובדות באופן סלקטיבי כדי לעודד תפיסה מסוימת, או שימוש בגרפיקה או שפה עמוסה כדי לייצר תגובה רגשית ולא רציונלית למידע שמוצג. לעיתים קרובות התעמולה משפיע על החלק הלא-מודע של החשיבה והתפיסה.
ניתן למצוא תעמולה במגוון רחב של הקשרים שונים. אמצעים לתעמולה כוללים את כל סוגי התקשורת והאומנות כולל כרזות, עלונים, רדיו, שירים, פרסומות, ספרים, עיתונים, קולנוע, וידאו, טלווזייה, מודעות וכתבות בכלי תקשורת, פסלים, שימוש ברשתות חברתיות ועוד.
במאה העשרים הפכה התעמולה לנשק רב חשיבות בהתמודדותם של אישים פוליטיים ומפלגות, כמו גם תעמולה מטעם תאגידים גודלים על דעת קהל. לכל תעמולה קיים גורם פוליטי או כלכלי כלשהו (מפלגה, תנועה חברתית, תנועה פוליטית, חברה פרטית או ציבורית, מוסד ציבורי, התארגנות אזרחית וכדומה), אשר מעוניין בקידום רעיון מסוים הקשור להתרחשות החברתית (העלאת קרנה של דמות פוליטית, דעה מסוימת כלפי תוכנית מדינית או כלכלית, זכויות אדם, וכו'). לכל תעמולה קיים ציבור יעד או קהל יעד מסוים (ציבור זה עשוי להיות החברה כולה). להתאמת התעמולה לאופיו של קהל היעד חשיבות רבה להצלחתה של התעמולה. עיקרון זה מתייחס הן למבנה ציבור זה (צורת הארגון החברתי שלו) והן לייחודו התרבותי (ערכים, מצב כלכלי, שפה, הבנה פוליטית וכו').
בשל האופי קצר הטווח של התעמולה, פעמים רבות נעשה בה שימוש על מנת לקדם נושאים מיידיים ושטחיים, כגון תמיכה במועמד מסוים בבחירות וקבלת החלטה מסוימת העומדת על סדר היום הציבורי. מטרה נוספת של התעמולה היא החדרה ארוכת-טווח של רעיון לתודעה הציבורית. לרוב מדובר בפן רגשי של אותו הרעיון: אהדה/סלידה מגורם פוליטי, החדרת דפוסי חשיבה בסיסיים (לדוגמה: החדרת התייחסות אלימה בהתייחס למדיניות-חוץ), ויצירת הנחות חברתיות רחבות (לדוגמה: הנחה כי יש להימנע מגירעון ממשלתי).
השימוש בתעמולה מתקיים גם בחברות דמוקרטיות אבל הוא סימן היכר של תנועות גזעניות, תנועות דכאניות ומשטרים דכאניים כמו קומוניזם, פאשיזם. דוגמאות ידועות בהקשר זה הן הפצת תאוריית קונספירציה כמו הפרוטוקולים של זקני ציון או סכין בגב האומה, הספר מיין קאמפף או השימוש בקולנוע לשם תמיכה בתנועה הנאצית. בחברות דכאניות יש גם דיכוי של חופש הדיבור וחופש העיתונות על ידי הטלת צנזורה במטרה למנוע הפצת מידע שיכול להפחית את כוחה של התעמולה.
מערכות הגבלת תוכן מאפשרות סינון תוכני תעמולה על ידי כך שהן מעניקות למשתמשים יכולת לנטר חומרים פוגעניים, להסיר, לערוך, לחסום את המפרים את כללי הקהילה וכך למנוע את פרסומם.
ההיסטוריה של התעמולה

אפשר להניח שמאז החלו לחיות בחברות גדולות נעשה שימוש בתעמולה. אחד התיעודים הראשונים לתעמולה הוא כתובת ביסותון מ-515 לפנה"ס המפרטת את עליית דריווש הראשון על כס המלוכה הפרסית.
נקודת מפנה בהיסטוריה של התעמולה היא המצאת הדפוס באמצע המאה ה-15. הדפוס התפשט במהרה ברחבי אירופה, וגרם להתפשטות רחבה של רעיונות ומחשבות שלא נראו לפני המאה ה-16. הדפוס עזר בהשגת מטרת התעמולה בזכות הגעה לקהל יעד גדול ובסופו של דבר למימושה. דוגמה לכך רואים בתקופת המהפכה האמריקנית, במושבות האמריקניות הייתה רשת משגשגת של עיתונים ומדפסות שהתמחו בנושאים פטריוטים. הפרסום המפורסם ביותר היה "שכל ישר", שחובר ב-1776 על ידי תומאס פיין שלקח תפקיד משמעותי בדרישה לעצמאות.
ההפצה הראשונה בקנה מידה גדול ומאורגן של תעמולה ממשלתית נגרם כתוצאת פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914. בשלבים הראשונים של המלחמה, כמות התעמולה גדלה במידה ניכרת על ידי ממשלות בריטניה וגרמניה, בניסיון לשכנע את האוכלוסייה בצדקת דרכם, על מנת לעודד גיוס מרצון, ומעל הכל כדי ליצור דמוניזציה של האויב.
תוכני התעמולה

לרוב, מכוונת התעמולה באופן צר לקידום רעיון מוגדר אחד בלבד. מסיבה זו, כל תכונותיה האחרות של התעמולה הן פונקציונליות לרעיון. עיקרון זה מביא לאופיה המניפולטיבי של התעמולה: ניסיון לעשות שימוש לא ענייני בצורה של התקשורת על-מנת לשפר את קליטת הרעיון בציבור היעד. רוב המניפולציות הן רגשיות בטבען.
השילוב בין תכונה זו של התעמולה לאופיו ההמוני של ציבור היעד, הביא לשימוש בכלים הבאים:
שימוש בסמלים מקובלים בחברה, שליליים (שליט כושל בהיסטוריה, אויב חיצוני וכו') או חיוביים (אמן ידוע, אידאולוגיה מקובלת וכו') והצמדתם לגורמים הקשורים ברעיון המובע. כך יוצרת התעמולה עמדה רגשית בסיסית כלפי גורמים אלו. במובן זה ניתן להשתמש בהעדה: הבאת דמות ציבורית מפורסמת לשלילה או לחיוב לידי אמירות אשר יקדמו את התעמולה.
בניית דמות ציבורית במרכז התעמולה, אשר בה מודגשות תכונותיה האישיות (מראה, שפת גוף, תכונות אופי וכו'). דמות שכזו עדיפה לרוב מבחינת התועמלנים, שכן קשה ליצור הזדהות עם מסרים מילוליים בלבד. בניית הדמות התקשורתית מופיעה על חשבון עמדותיה וערכיה של הדמות, וכן על חשבון הרעיון והתנועה אשר היא מקדמת.
שימוש בהכללה של מאפיינים רבים לידי הסקת מסקנה התואמת את צורכי התעמולה
העצמת החרדה: הגדלת נטיות חרדה המוניות על ידי אמצעים תקשורתיים שונים כגון שימת דגש על חוזקו של אויב חיצוני, על מנת לשבש את שיקול הדעת של הציבור באופן המשרת את היקלטות התעמולה.
זלזול ושיבוח: הפגנת זלזול באמצעים שונים, כגון כינויי גנאי וציניות, על מנת לפגוע בדימוי של גורם שלילי, או שיבוח גורם חיובי.
ניצול סיטואציות ממלכתיות שונות (אבל, זכייה לאומית בתחרות בינלאומית, אירועים וחגים מרכזיים וכו') על מנת להחדיר רעיון מסוים, לרוב בדרך עקיפה (לדוגמה: הבעת הזדהות של דמות פוליטית בה יש לתמוך עם אבל מסוים הקרוב ללב הציבור).
יציקת אופי עממי לתוכן או לגורם המקודם על ידי התעמולה. בדרך זו מתקבל רעיון מסוים בלא הגנות שכליות\ביקורתיות מצד הציבור, החש עצמו עממי.
שינוי לוגי של מערך טיעונים על מנת להתאימו לצורכי התעמולה, על ידי סילוף, ניסוח מחדש, הסחות דעת, הכללות וכו'.(ראו ערך: כשל לוגי)
השפעת התעמולה

בדיקת השפעת התעמולה חשובה בשני מישורים: במישור של חקר התעמולה על ידי גורמים שאינם קשורים ישירות לתעמולה, ובמישור של התועמלנים והגורמים הנעזרים בתעמולה. מחקר התעמולה לרוב מתייחס למכלול המאפיינים של התעמולה, בעוד שבמישור השני נבדקת בעיקר יעילותה עבור התועמלן. במישור השני כלי עזר עיקרי הוא סקרי דעת קהל, בייחוד בתקופות בחירות.
קיימות דרכים רבות לתיאור השפעתה של התעמולה על הציבור. במהלך ההיסטוריה של חקר התעמולה, נוסחו כמה גישות מרכזיות לתיאור השפעה זו:
השפעת התעמולה > גישת המזרק

גישה זו מתארת את השפעת התעמולה כתהליך פשוט של גירוי ותגובה, בו קובע התועמלן את תוכנו ומינונו של השינוי התודעתי בקרב הפרט על ידי שינוי תואם בתעמולה. שמה של שיטה זו נובע מדמיונה להזרקת חומר לגוף על ידי מזרק.
גישה זו היא הגישה הראשונה לתיאור התעמולה, והיא מספקת את התיאור הראשוני של השפעת התעמולה.
חוקר אשר תמך בגישה זו היה הרולד לאסוול, שחקר את התעמולה במלחמות העולם. לאסוול הגיע למסקנה כי התעמולה משרתת גורמים אינטרסנטיים השולטים בתקשורת למטרת שימור כוחם. לאסוול גם פיתח את גישת המזרק ובנה את מודל לאסוול, פיתוח ושיכלול לגישת המזרק.
חוקר אחר אשר התבסס על גישה זו היה אדוארד ברנייז, אשר כתב את אחד הספרים הראשונים בארצות הברית בנוגע לתעמולה. בספר זה, השם דגש על שליטת תועמלנים אלמונים על מערכת תקשורת ההמונים, מגיע ברנייז למסקה כי השימוש העיקרי בתעמולה הוא בהפצת רעיונות שקריים בקרב הציבור. במאמר שכתב מתאר ברנייז כי ההתייחסות לתעמולה היא בחמישה מישורים, על פי סדר עולה: מיהו השולט באמצעי התקשורת, מהו תוכן התקשורת, באיזה אופן היא נעשית, מהו קהל היעד שלה ומה השפעתה עליו.
שני מחקרים שערך פול לזרספלד על התנהגות בוחרים בשנים 1940–1944, הראו כי מעטים בלבד שינו את דפוסי הצבעתם בעקבות השפעת תעמולה, וכי רוב ההשפעה מיוחסת למעגלים חברתיים מצומצמים.
מחקרים רבים מאוחרים יותר, מצאו כי פרטים בציבור נוטים להיחשף לתעמולה התואמת את עמדותיהם המוקדמות, וכי רק המתעניינים בנושא מסוים נחשפים לתעמולה בנוגע אליו.
השפעת התעמולה > גישת ספירלת השתיקה

מחקרים אלו הצביעו על מערך מורכב יותר של השפעת התעמולה. בהתאם לכך גובשה גישה אחרת בידי החוקרת הגרמנייה אליזבט נואלה-נוימן במאמר משנת 1974, שתיאר את ספירלת השתיקה.
על פי תיאור זה קיים פרסום קבוע פחות-או-יותר של דעה מסוימת באמצעי תקשורת ההמונים. תקשורת ההמונים מציגה דעת קהל, אשר בפועל היא לא בהכרח דעת הקהל האמיתית והנכונה. בעקבות פעולה זו היא משפיעה על התקשורת הבין-אישית, בכך שהיא מצמצמת את הנכונות לבטא דעות מנוגדות לקונצנזוס התקשורתי (או לדעת הקהל המוצגת). תהליך זה מביא להשתקת דעות חורגות מהקונצנזוס במסגרת התקשורת הבין-אישית במעגלי שיחה מצומצמים. ייתכן ודעתו של הפרט היא בפועל כן דעת הרוב, אך כאמור הפרט תופס את דעת הרוב, דעת הקהל, על פי מה שמשתקף לו מתקשורת ההמונים, ומספיק שהתקשורת תציג בפניו דעה אשר נוגדת את דעתו שלו הוא יאמין כי הוא במיעוט. דבר זה משפיע על אורח מחשבתו של הפרט, הוא יפחד להביע את דעתו בקול מחשש לנידוי חברתי, ולעיתים אף ישנה את דעתו על פי תפיסתו את דעת הרוב.
תהליך זה מכונה 'ספירלי', משום שהוא מתגבר עם הזמן בלא להגדיל את מידת התעמולה המופעלת.
השפעת התעמולה > גישת הנצחת הסטטוס-קוו

גישה זו, המיוצגת על ידי החוקרים פול לזרספלד ורוברט מרטון[דרוש מקור], מתארת את התעמולה כמחליפה אמצעי שליטה לא-המוניים בציבור. הקבוצות הנעזרות בתעמולה הן, לדעתם, הקבוצות השליטות בחברה ובעיקר ראשי עולם העסקים המאורגן.
לטענתם, מטרת התעמולה היא לשמר בצורה משופרת את המצב הקיים, ולהעצים נטיות קונפורמיות של הציבור. בכך מביאה התעמולה את הציבור לקבלה של הסטטוס קוו.