stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בורובה (פודקרפאטי)
יהודי בורובה

בתחילה השתייכו יהודי הכפר לקהילת ראדומישל ויילקי, ונסתייעו בשירותים שונים בקהילת מיילץ, אך בין מלחמות העולם כיהן ביישוב רב עצמאי, אלעזר רופשיץ (נספה בשואה). השוחט והבודק המקומי שימש גם את יהודי הכפר הסמוך צ'רמין.
בנובמבר 1918 בלמה קבוצת הגנה יהודית ניסיון של איכרי הסביבה לפרוע ביהודי הכפר.
בשנות העשרים והשלושים פעלה בכפר ספרייה יהודית, ובשנת 1932 הוקם במקום קן של תנועת הנוער עקיבא.
עם הכיבוש הגרמני בספטמבר 1939 הוטלו על יהודי היישוב הגבלות תנועה, והם חויבו בענידת סרט עם מגן דוד על זרועם. כמו כן, נלקחו יהודי הכפר לעבודות כפייה, ואולצו להעביר לגרמנים מכסות של תוצרת חקלאית ורכוש.
ביולי 1942 גורשו כל יהודי הכפר לראדומישל ויילקי, ורובם נשלחו להשמדה באקציה שהתקיימה במקום כעבור זמן קצר. היתר הועברו לדמביצה, וגורלם היה כגורל יתר יהודי המקום.
שני בתי הכנסת של הכפר נהרסו בתקופת המלחמה.
בית הקברות היהודי החדש בפראג

| --- | --- |

 פרטי בית הקברות
 דת:  יהדות
 תאריך הקמה:  1891 
 קואורדינטות:  50°04′46″N 14°28′24″E﻿ / ﻿50.079309493°N 14.473299149°E﻿ / 50.079309493; 14.473299149
 he
 
בית הקברות היהודי החדש (בצ'כית: Nový židovský hřbitov) בז'יז'קוב, פראג, צ'כיה, הוקם בשנת 1890 כדי להקל על בעיית במחסור במקומות קבורה בבית הקברות היהודי הישן בז'יז'קוב, ששרידיו סמוכים היום למגדל הטלוויזיה ז'יז'קוב.
הוא גדול פי 10 בערך מבבית הקברות היהודי העתיק בפראג ובו כ-100,000 קברים, ולכן יכול היה לשרת את הקהילה היהודית במשך מאה שלמה. למרות שלפי המסורת היהודית שרפת גווייה אסורה, בבית הקברות ישנו גם אזור ייעודי במיוחד להטמנת אפרי המתים בכדים, עבור אלה מבני הקהילה שגופתם נשרפה למרות האיסור. בית הקברות נמצא עד היום בשימוש ומופעל על ידי הקהילה היהודית בפראג.
בית הקברות ידוע באנדרטאות בסגנון האר נובו הרבות שלו, ביניהן, שתי אנדרטאות לבני משפחת פרוץ מעשה ידי יאן קוטרה, האנדרטה לאמן מקס הורב מעשה ידי יאן סטורסה בצורת טווס אבל, ויצירות רבות יוצאות דופן, בסגנון אר נובו של אמנים פחות מוכרים. אחד הקברים היפים יותר שייך למשפחת ולדס; הקבר מעוטר בשני פסלים, יצירות האמנות האחרונות שנעשו על ידי הפסל הצ'כי יוסף ואצלב מיסלבק, מי שיצר הפסל המפורסם של ואצלב הקדוש בכיכר ואצלב.
אישים מפורסמים הקבורים בבית הקברות

פרנץ קפקא
ארן לורין (אנ')
ארנושט לוסטיג
ז'ירי אורטן (אנ')
אוטה פאוול
וילם פלוסר
נתן אהרנפלד
הערות שוליים

↑  FG Forrest, a s www.fg.cz, 2022, New Jewish Cemetery (Nový židovský hřbitov), Prague.eu (באנגלית), Prague City Tourism
↑  Marie vitochova Jindrichkjer and Jiri Vsetecka, Prague and Art Nouveau, translation by Denis Rath and Mark Prescott, Prague: V Raji, 1995.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545143105171  GND: 4352418-7  LCCN: n97103974  NKC: ko2015888932  VIAF: 139729909   WorldCat (עם VIAF): 139729909
אריאן 5

אריאן 5 (בצרפתית: Ariane 5) הוא משגר לוויינים כבד, פרי פיתוח של סוכנות החלל האירופית. המשגר משמש בעיקר לשיגור לוויינים למסלולים גיאוסינכרוניים. שיגורי אריאן 5 מבוצעים ממרכז החלל הגיאני אשר בגיאנה הצרפתית על ידי תאגיד השיגור האירופי אריאן ספייס. המשגר נבנה על ידי חטיבת תעבורת החלל של החברה האירופית EADS. משגר אריאן 5 סיים את פעילותו ביולי 2023.
היסטוריית הפיתוח של המשגר

המשגר אריאן 5 פותח במשך יותר מעשור, ונועד להחליף את המשגר האירופי אריאן 4, ולהוות קפיצת מדרגה בהיבטי המשקל שניתן לשגר, אמינות, ופשטות. המשגר פותח על ידי מספר חברות אירופיות, בהובלת חברות מצרפת ובראשן חברת איירוספסיאל. שיגור הבכורה של המשגר אריאן 5 נערך ב-4 ביוני 1996, והסתיים בכישלון, שנבע מבאג בתוכנת ההנחיה של המשגר. הבאג נגרם כתוצאה מניסיון להעביר מספר בן 64 סיביות בנקודה צפה למספר שלם בן 16 סיביות, ניסיון שגרם להפסקת פעולתו של המחשב. באג זה היווה ציון דרך בפיתוחן של מערכות בדיקה לתוכנות זמן אמת.
מבנה המשגר

המשגר אריאן 5 מורכב משלושה חלקים עיקריים:
השלב הראשון - מונע בדלק נוזלי (מימן נוזלי וחמצן נוזלי)
שני מאיצים רקטיים, המונעים בדלק מוצק
שלב שני, מונע בדלק נוזלי (מימן נוזלי וחמצן נוזלי)
דגמי המשגר

אריאן 5 התפתח עם השנים למשפחה של משגרים, בעלי תכונות ומאפיינים שונים. הדגמים השונים של המשגר הם:
אריאן 5 G - הדגם הבסיסי של משפחת משגרי אריאן 5. ביצע את טיסתו המוצלחת הראשונה ב - 30 באוקטובר 1997.
אריאן 5 G+ - דגם משופר של המשגר הבסיסי. שופרו ביצועי המנוע של השלב השלישי, הופחת משקל מהמשגר עצמו והוגדל המשקל של המטען ב - 150 ק"ג.
אריאן 5 ECA - דגם לשיגור של שני לוויינים למסלולים גיאוסינכרוניים. משקל שיגור כולל של הלוויינים: 9.6 טון.
אריאן GS 5 - הדגם החדיש ביותר במשפחת המשגרים אריאן 5. שיגור הבכורה של דגם זה נערך ב - 11 באוגוסט 2005.
אריאן 5 ES ATV - דגם זה מיועד לשגר לחלל את חללית האספקה הרב תכליתית ATV.
פיתוחים עתידיים של המשגר

תוכניות שונות לפיתוח המשגר ליכולות חדשות קיימות בסוכנות החלל האירופית מזה שנים. חלק מהתוכניות כוללות שימוש במאיצים רקטיים בני החזרה, לשימוש חוזר, שיהיו מונעים בדלק נוזלי, במקום המאיצים הרקטיים של הדלק המוצק המשמשים במשגר כיום, אך תוכניות אלה לא יצאו לפועל ואין כוונה לשנות משמעותית את אריאן 5 עד גמר הפיתוח של מחליפו - אריאן 6.
סטטיסטיקה

מאז שנת 1996 עד 2023 שוגרו 117 טילי אריאן 5, מתוכם 112 בהצלחה מלאה, 2 אובדנים מוחלטים ו־3 כישלונות חלקיים (ארבעה מהם התרכזו ב־14 השיגורים הראשונים).
המספר הרב ביותר של שיגורים בשנה אחת היה 12 (בשנת 2000 ו-2002), ומספר השיגורים השנתי הרגיל הוא בסביבות 7 לכל היותר.
אריאן 5 נושא דרך שיגרה לוויינים במשקל של למעלה מ-10 טון למסלול GTO, הלווין הכבד ביותר ששולח למסלול זה שקל 10,838 ק"ג, הוא שיגר גם את חלליות האספקה ATV אל תחנת החלל הבין-לאומית ששקלו קצת יותר מ-20 טון כל אחת.
בית קחברידזה

| דוכסי רצ'ה | שנות שלטון |
| --- | --- |
ראטי: תחילת המאה ה-11
קחבר הראשון: נפטר ב-1088
ניאניה: 1088-1120
לא ידוע: 1120-1175
קחבר השני: 1175-1210
לא ידוע: 1210-1245
קחבר השלישי: 1245-1278
בית קַחַבֶּרידזֶה (בגאורגית: კახაბერისძე) היו משפחת אצולה גאורגית בימי הביניים ששלטו על המחוזות ההיסטוריים רצ'ה ולצ'חומי (תאקוורי) מתחילת המאה האחת עשרה ועד לסוף המאה השלוש עשרה.
מקור שם השושלת מגיע מהמילה קַחַבֶּר, בנו של ראטי מבית בר'וואשי, שושלת דוכסים שביססה את עצמה ברצ'ה, בשנות התשעים של המאה העשירית. בסביבות שנת 1184, כאשר תמר מלכת גאורגיה עלתה לכס המלכות, קחבר השני החזיק בתאקוורי (לצ'חומי) והחזיק בתואר הדוכס הגדול (אריסתוות-אריסתווי) של רצ'ה וטקווארי. קחבר, יחד עם הארכיבישוף אנטון מכותאיסי, הניחו את הכתר לראשה של תמר בטקס שהתקיים במנזר גלאתי. מאוחר יותר היווה קחבר אופוזיציה מתונה לכתר הגאורגי.
צאצאו של קחבר הראשון, כנראה נכדו, קחבר השלישי קחברידזה, עזר לדוד השישי נארין, מלך גאורגי אנטי-מונגולי, בשנת 1259, לבסס את עצמו כמלך עצמאי בפועל במערב גאורגיה. מאוחר יותר הוא מבצע מרידת נפל כנגד המלך הגאורגי ומצדד במונגולים. הוא נאלץ, מאוחר יותר, למצוא מקלט בחצרו של אבאקה חאן (1265-1281). בשנות השבעים של המאה השלוש עשרה הוא קיבל חנינה מדוד אבל קשר נגדו שוב, נכלא ועוור. בניו גורשו לקונסטנטינופול, ובשנת 1278 לערך, בוטלה הדוכסות שלו. לאחר מכן נעלמת המשפחה מההיסטוריה של גאורגיה.
הערות שוליים

↑  ידועים גם בצורת הרבים "קַחַבֶּידזֶאֶבּי" ("კახაბერისძეები", "בני קחבר")
בית הקברות היהודי הישן, בקאו

| --- | --- |

 פרטי בית הקברות
 תאריך הקמה:  1703 
 קואורדינטות:  46°33′34″N 26°55′00″E﻿ / ﻿46.55944444°N 26.91666667°E﻿ / 46.55944444; 26.91666667
 he
 
בית הקברות היהודי הישן בבקאו, רומניה הוא בית קברות יהודי סגור ששימש את הקהילה היהודית של העיר לפחות מראשית המאה ה-18 ועד 1917, אז נפתח בית הקברות היהודי החדש. בית הקברות ממוקם במרכז בקאו, גובל ברחוב פיקטור תיאודור אמן מצפון וברחוב ג'יוסיילור במזרח, מטרים ספורים בלבד מאולם האתלטיקה, אוניברסיטת בקוביה ושכונת זימברו. בין היתר, נקברו בבית הקברות גם משתתפים לשעבר במלחמת העצמאות הרומנית של 1877. עד 1912 התמלא בית הקברות והקבורה האחרונה התקיימה ב-1917 עם פתיחת בית הקברות החדש.
אגדות אורבניות

עד שנות ה-70 אנשים חיפשו זהב, מתוך אמונה שהיהודים העשירים נקברו עם הכל. זהב מעולם לא נמצא, אך ילדים ששיחקו באזור מצאו חרבות ממלחמת העצמאות. עוד נאמר כי ישנם אוצרות חבויים ממלחמת העולם השנייה. כמו כן, לפי שמועות אחרות, היו בבית הקברות אנדרטאות מוינה ומפריז, שחלקן נעשו על ידי האמן אוגוסט רודן בעצמו.
הערות שוליים

1 2  Legende urbane din Bacau (XIV): Opera de Rodin, intr-un cimitir abandonat, Ziarul Observator de Bacau, ‏2009-05-11 (ב־)
אתלטיקו וילה

אתלטיקו וילה (בספרדית: Atlético Huila) הוא מועדון כדורגל קולומביאני מהעיר נייבה, שבמחוז וילה. המועדון נוסד ב-29 בנובמבר 1990, והוא אחד ממועדוני הכדורגל המקצועים הצעירים ביותר בקולומביה. העונות הטובות ביותר של המועדון הגיעו בשנות האלפיים המאוחרות; הם סיימו כסגנית בשנת 2007 וב-2009. ב-סיום עונת 2019 המועדון נשר לליגה השנייה לאחר 21 שנים. הם משחקים את משחקי הבית שלהם באצטדיון גיירמו פלסס אלסיד, שמכיל 27,000 מקומות.
היסטוריה

המועדון נוסד בנובמבר 1990 במטרה שגם למחוז וילה תהיה קבוצת כדורגל מקצוענית. הקבוצה החלה את דרכה בבליגה השנייה ב-1991 וסיימה במקום הרביעי. בשנת 1992, תחת הדרכתו של המאמן אלברטו רוחאנה, הצליח להעפיל לראשונה לליגה הבכירה. באותה העונה, הצטיין גיירמו בריו וכבש 18 שערים, הכי הרבה בליגה. לאחר 4 שנים רעות בליגה הבכירה, שבה לא הצליחה הקבוצה להחלץ ממקומות התחתית בטבלה, ירדה וילה שוב לליגת המשנה לאחר שסיימה במקום האחרון בעונת 97–1996.
רפאל קוראלס הפך למאמן הקבוצה בעונת 98–1997 והוא הוביל אותם בחזרה לליגה הבכירה. הפעם המועדון הצליח יותר מהקמפיין הקודם וכבר בעונת הבכורה בליגה סיימה וילה במקום ה-9, ארבע נקודות פחות מכניסה לפלייאוף. בשנת 2001 סיימה וילה במקום הלפני אחרון, כאשר השוער הוותיק, הקטור בורגס והחלוץ ברנרדו רדין (שפרש בסיום העונה) לבשו את מדיה. אף על פי שסכנת ירידה תמיד נראתה באופק, המועדון חמק מירידה בשנת 2002 עקב הפרש שערים של שער אחד בלבד מול ריאל קרטאחנה ובשנת 2006 הם היו צריכים לנצח משחק פלייאוף כדי להישאר בליגה.
ב-2005 מונה לנשיא הקבוצה ראש מחוז וילה בעבר, חיימה לוסאדה פרדומו והביא עימו את ברנרדו רדין שיאמן שוב את הקבוצה. לראשונה בתולדותיה העפילה וילה לפלייאוף כשסיימה במקום השישי עם 26 נקודות, אבל לא הצליחה להעפיל לגמר מבית שכלל את אינדפנדיינטה סנטה פה, אנביגאדו ואונסה קלדס. את טורניר הקלאוסורה סיימה וילה במקום ה-16 ונפרדה בסיום הסמסטר מהמאמן רדין. ב-3 בדצמבר עברה הקבוצה טרגדיה כשהנשיא פרדומו נרצח על ידי לוחמי גרילה של ארגון ה־FARC.
בשנת 2006 וילה החתימה את המאמן המנוסה, נסטור אוטרו, אך טורניר אפרטורה רע במיוחד הותיר אותה במקום ה-15 ועם מחויבות לשפר את התוצאות בסמסטר השני על מנת להימנע מירידה לליגה השנייה. שחקנים מנוסים כויקטור בונייה, לאונרדו רוחאנו ובלמר אגילאר הוחתמו והקבוצה השתפרה משמעותית כאשר סיימה במקום הרביעי עם 31 נקודות והעפילה לפלייאוף בפעם השנייה בתולדותיה. למרות זאת, היא סיימה במקום ה-17 בטבלה השנתית המשוקללת ונאלצה לשחק במשחקי המבחן מול ויידופר מהליגה השנייה. בסיכום המשחקים ניצחה וילה 0–3 ונותרה בליגה הבכירה.
היסטוריה > סגנית ב-2007 ו-2009

אוטרו המשיך בקבוצה גם בשנה שאחרי ושוב הוביל את הקבוצה לשלב הפלייאוף. הפעם הקבוצה הרשימה גם בשלב זה וניצחון 0–2 על מיונאריוס במחזור האחרון, בשילוב של תיקו בין קוקוטה דפורטיבו לאינדפנדיינטה מדיין, העלה את וילה לראשונה בתולדותיה למשחק הגמר מול אתלטיקו נסיונל. אבל המטלה להתמודד מול קבוצה מנוסה כנסיונל בגמר היה קשה עבור ה'אופיטס', שהפסידו ב-13 ביוני בבית 0–1 משער של כרמלו ולנסיה וארבעה ימים מאוחר יותר, באצטדיון אטנאסיו חירארדוט, הפסידו 1–2 כדי לסיים טורניר מצוין כסגנית האלופה. את סמסטר האפרטורה לא סיימה וילה בצורה טובה ושוב הסתבכה בתחתית, כאשר גם בשנת 2008 סיימה הקבוצה בסופו של דבר במקום ה-17 והייתה צריכה שוב לשפר תוצאות ב-2009 כדי להימנע מירידה.
לאחר עזיבתו של המאמן אוטרו, הוחתם חבייר אלברס, אבל לא הצליח לשפר את התוצאות והקבוצה סיימה את טורניר האפרטורה במקום ה-13. לקראת טורניר הקלאוסורה הקריטי, הוחתם המאמן גיירמו בריו, שהיה המבקיע המצטיין בהיסטוריה של המועדון וקיבל לראשונה בקריירה את הצ'אנס לאמן. הוא הצליח להוביל את הקבוצה אל הפלייאוף כשהיא מסיימת במקום השלישי ומעפילה לבית שכלל את אתלטיקו נסיונל, דפורטס טולימה ואינדפנדיינטה סנטה פה. וילה הפתיעה את כולם והעפילה שוב לגמר הפלייאוף אחרי שהביסה את סנטה פה 1–4 במחזור האחרון והפעם היריבה בגמר הייתה אינדפנדיינטה מדיין. במשחק הראשון באצטדיון גיירמו פלסס אלסיד הפסידה 0–1 ובגומלין במדיין המשחק הסתיים בתיקו 2-2, מה שגרם לוילה להפסיד הזדמנות שנייה בתוך שנתיים לזכות באליפות היסטורית. למרות ההגעה לגמר, באותה עונה העיב על ההצלחה של הקבוצה מקרה טראגי כפול, כאשר כוכבה הצעיר של הקבוצה, החלוץ הרנן קורדובה בן ה-20, נהרג בתאונת דרכים בדרך חזרה של הקבוצה ממשחק ליגה. יחד איתו נהרג גם חברו לקבוצה, הקשר מריו בלטרן. קורדובה היה אחיו הצעיר של ג'יובני קורדובה, שהיה אף הוא כדורגלן מוכשר שמצא את מותו בגיל צעיר.
לאחר הטורניר המוצלח, העפילה הקבוצה לטורניר הקופה סודאמריקנה 2010. לצערה לא הגיעה רחוק כאשר גברה בסיבוב הראשון על טרוחייאנוס מוונצואלה 2-5 בסיכום המשחקים, אבל בסיבוב השני הובסה 1–5 בסיכום על ידי הקבוצה הבוליביאנית, קלוב סן חוסה.
ב-2012 הקבוצה פתחה טוב את טורניר האפרטורה וסיימה במקום הרביעי עם 29 נקודות, כאשר בשורותיה משחקים שחקנים כמו נלסון ברהונה, ג'ונתן אלברס, אדיסון פלומינו וארמנדו קאריו. המאמן שוב היה נסטור אוטרו. ב-22 במאי הגיעה לנייבה קבוצת הפאר הספרדית, אתלטיקו מדריד, למשחק ידידות ראשון של וילה מול קבוצה אירופאית במסגרת חגיגות 400 שנה לעיר נייבה. אתלטיקו מדריד ניצחה 1–3. בפלייאוף המקומי וילה כשלה כישלון חרוץ וסיימה אחרונה עם נקודה אחת מתוך 18.
לטורניר הקלאוסורה וילה נאלצה לשחק עם סגל חלש משמעותי עקב קריסה כלכלית שפגעה קשה בקבוצה בעקבוצת עזיבת שחקנים רבים ובסופו של דבר וילה הצליחה לנצח רק פעמיים מתוך 18 המשחקים.
היסטוריה > ירידה לליגת המשנה

לאחר שני טורנירים לא טובים ב-2016 ו-2017, נותרה וילה במקום לא טוב בתחתית. באפרטורה של 2018 היא עוד הצליחה להעפיל לפלייאוף לפני שהודחה בידי אתלטיקו נסיונל, אבל בטורניר הקלאוסורה שוב נותרה בתחתית וניצחה ברגע האחרון מירידה. ב-2019 לא הצליחה הקבוצה להתרומם מהתחתית למרות מספר הזדמנויות שהיו לה, כולל במחזור האחרון, להתחמק מירידה ישירה לליגת המשנה, אבל בסופו של דבר לא צלחה את המשימה וירדה לליגה השנייה לראשונה מאז 1995/96.
הסמל

הסמל של המועדון הוא בצבעי הדגל של מחוז וילה, צהוב, ירוק ולבן, עם ראשי התיבות A ו-H של שם הקבוצה.
אצטדיון

אתלטיקו וילה משחקת באצטדיון גיירמו פלסס אלסיד הנמצא בעיר נייבה ויכול להכיל עד 22,000 צופים, אך רק 3,000 כיסאות. כל שאר האצטדיון בנוי מיציעי בטון. האצטדיון נפתח ב-1980 ושופץ פעמיים: פעם ב-1990 ואחר כך הורחב ב-2015. באצטדיון משחקות קבוצת הגברים וקבוצת הנשים של המועדון, שגם זכתה בקופה ליברטדורס לנשים ב-2018.
תארים והישגים

ליגת העל הקולומביאנית:
ליגת המשנה הקולומביאנית:
הסמל של אתלטיקו וילה
ארנולד זומרפלד

| --- | --- |

ארנולד זומרפלד, 1897
 לידה:  5 בדצמבר 1868 קניגסברג, פרוסיה 
 נהרג:  26 באפריל 1951 (בגיל 82) מינכן, גרמניה המערבית 
 שם לידה:  Arnold Johannes Wilhelm Sommerfeld 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  גרמניה
 מקום קבורה:  בית הקברות הצפוני של מינכן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קניגסברג 
 מנחה לדוקטורט:  פרדיננד לינדמן, פליקס קליין 
 מוסדות:  אוניברסיטת מינכן (1906–1947)  אוניברסיטת גטינגן (1895–1897)  האוניברסיטה הטכנית של ריין-וסטפאליה באאכן (1900–1906)  Clausthal University of Technology (1897–1900) 
 פרסים והוקרה:  מדליית מקס פלאנק (1931)  מדליית מאטאוצ'י (1924)  חבר זר של החברה המלכותית (29 באפריל 1926)  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1931)  מדליית לורנץ (1939)  מדליית ארסטד (1949) 
 בן או בת זוג:  Johanna Sommerfeld 
 תרומות עיקריות
 קבוע המבנה הדק, מודל האלקטרונים החופשיים (מודל דרודה-זומרפלד), קירוב זומפרלד
 
ארנולד יוהנס וילהלם זוֹמֶרְפלד (Arnold Johannes Wilhelm Sommerfeld;‏ 5 בדצמבר 1868, קניגסברג, ממלכת פרוסיה – 26 באפריל 1951, מינכן, גרמניה המערבית) היה פיזיקאי תאורטי, חלוץ בתחום מכניקת הקוונטים ופיזיקה אטומית. לזכותו נזקף קבוע המבנה הדק, שאותו הגה בשנת 1916, כמו גם עבודה ראשונית על מספרים קוונטיים ועל קרני רנטגן, ספקטרום פליטה אטומי, ותרומות בתחומי האלקטרומגנטיות ותורת היחסות הפרטית. עבד מרבית שנותיו במכון לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת מינכן.
במהלך שנות עבודתו במינכן, זומרפלד "גידל" מספר יוצא דופן של סטודנטים שהפכו לאחר מכן למפורסמים בזכות עצמם, כולל ארבעה דוקטורנטים ושלושה פוסט-דוקטורנטים אשר זכו בפרס נובל. הוא עצמו הוצע לפרס נובל 84 פעמים, יותר מכל אדם אחר, אך לא זכה בו מעולם.
שנותיו הראשונות

זומרפלד למד מתמטיקה ומדעי הטבע באוניברסיטת אלברטינה, שבעיר הולדתו קניגסברג. הוא קיבל תואר דוקטור (PhD) בשנת 1891, בגיל 23, בנחייתו של פרדיננד פון לינדמן. ידוע כי בתקופת לימודיו השתתף בשיעורים של המתמטיקאים דויד הילברט, אדולף הורוויץ והפיזיקאי אמיל ויכרט (Wiechert), וכי נשארה לו צלקת מתחרות סיוף. לאחר קבלת הדוקטורט הוא נשאר בקניגסברג לשם השגת תעודת הוראה, אותה קיבל בשנת 1892. לאחר מכן שירת בצבא למשך שנה אחת בחטיבת המילואים של קניגסברג.
תחילת הקריירה > גטינגן

באוקטובר 1893 החל זומרפלד לעבוד כעוזר הוראה של תאודור ליביש במכון המינרלוגי באוניברסיטת גטינגן. בספטמבר 1894 הפך לעוזרו של המתמטיקאי פליקס קליין. בשנת 1895 כתב את תזת ההביליטציה וקיבל מעמד של פריבט-דוצנט באוניברסיטת גטינגן.
לאחר ההביליטציה החל להרצות באוניברסיטה בתחומי המתמטיקה ופיזיקה מתמטית. הרצאותיו בנושא משוואות דיפרנציאליות חלקיות הוכללו בכרך השישי של ספר הלימוד שלו על פיזיקה תאורטית. בעקבות הרצאותיו של קליין על גופים מסתובבים, כתבו יחד ספר בארבעה כרכים שנקרא Die Theorie des Kreisels (תורת הסביבונים), במשך 13 השנים שבין 1897–1910. בנוסף ערך את הכרך החמישי באנציקלופדיה של המתמטיקה (Encyklopädie der mathematischen Wissenschaften) בין השנים 1898–1926.
בגטינגן הכיר זומרפלד את יוהאנה, בתו של אוצֵר האוניברסיטה וילהלם וין.
בשנת 1897 התמנה זומרפלד כפרופסור בקתדרה למתמטיקה באוניברסיטת קלאוסתל-צלרפלד (Clausthal-Zellerfeld). במשרה זו הרוויח משכורת שהספיקה לחתונתו עם יוהאנה.
תחילת הקריירה > אאכן

בשנת 1900 קיבל זומרפלד משרת פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אאכן, בין השאר תודות להתערבותו של קליין. באאכן עבד על תורת ההידרודינמיקה, עליה גם כתבו את תזת הדוקטורט לודוויג הופף (Ludwig Hopf) וורנר הייזנברג.
מינכן

בשנת 1906 התמנה זומרפלד לפרופסור מן המניין וראש המכון לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת מינכן בידי וילהלם רנטגן, ראש המכון לפיזיקה. את מינויו הגדיר זומרפלד כהזמנה ל"מרחב פעולה מיוחס". זומרפלד נשא את המשרה עד האחד באפריל 1935, אז יצא לגמלאות אך נשאר בתפקידו כמחליף זמני עד לבחירת יורשו באחד לדצמבר 1939.
זומרפלד הנחה מספר רב של דוקטורנטים לפיזיקה שברבות הימים הפכו למפורסמים, בהם ורנר הייזנברג, וולפגנג פאולי, פטר דביי והנס בתה אשר זכו בפרס נובל, וגם מספר רב של פוסט-דוקטורנטים שהפכו למפורסמים, בהם לינוס פאולינג, איזידור אייזק רבי ומקס פון לאואה שזכו בפרס נובל.
אלברט איינשטיין אמר לזומרפלד "הדבר שאני מעריץ יותר מכל אצלך הוא שעיצבת מהאדמה מספר כה רב של כישרונות צעירים". מקס בורן גרס שבין יכולותיו של זומרפלד נמנה "גילוי ופיתוח כישרונות". זומרפלד נהג בסגנון שקרב אותו לעמיתיו לעבודה ולסטודנטים שלו. הוא שיתף עמם פעולה במחקר ורעיונותיהם השפיעו על השקפותיו לעיתים קרובות. זומרפלד נפגש עם עמיתים וסטודנטים בבתי קפה, אירח אותם בביתו ובבקתת הסקי שלו, לעשייה בפיזיקה וספורט.
במהלך שנותיו במינכן הרבה להרצות, בפיזיקה כללית ובנושאים מתקדמים. בין השנים 1942–1951 ערך את הרצאותיו בשישה כרכים שנקראו "הרצאות בפיזיקה תאורטית".
בשנת 1919 פרסם את המהדורה הראשונה של הספר "מבנה האטום וקווים ספקטרליים" (Atombau und Spektrallinien) שהיה ספר הלימוד והעיון העיקרי לפיזיקה אטומית ותורת הקוונטים באותה תקופה.
מינכן > מחקריו

פיתוחיו המתמטיים בתורת היחסות הפרטית תרמו לקבלתה בידי הספקנים, בתקופה שבה התורה לא הייתה מבוססת כקונצנזוס מדעי.
בשנת 1914 עבד יחד עם לאון ברילואן על התפשטות גלים אלקטרומגנטיים בתווך עם פיזור.
זומרפלד עסק רבות בתורת הקוונטים והיה אחד ממייסדיה. עיקר תרומותיו ניכר בחישוב רמות האנרגיה של האלקטרונים באטום, המתבטא בספקטרום הבליעה והפליטה של האטום. דוגמאות בולטות הן:
1915 - תיקון זומרפלד-וילסון למודל האטום של בוהר יחד עם ויליאם וילסון (William Wilson), אשר תיקן את צורת האורביטלים של האלקטרונים באטום לצורה אליפטית במקום כדורית, ונתן ספקטרום מדויק בהרבה.
1916 - הגדרת קבוע המבנה העדין, שהוא מאבני הבניין של האלקטרומגנטיות וגם של אלקטרודינמיקה קוונטית, והוא אחד הקבועים שנמדדו בדיוק הרב ביותר. הדיוק בו נמדד הקבוע וחוזר על עצמו בניסויים שונים הוא אחת ההוכחות המרכזיות לתקפותה של תורת הקוונטים ובפרט האלקטרודינמיקה הקוונטית.
1919 - ניסוח חוק ההזזה של זומרפלד-קוסל יחד עם ולטר קוסל (Walther Kossel).‏
1927 - ניתח מודל דרודה באמצעות התפלגות פרמי-דיראק. המודל מחשב מוליכות חשמלית ומוליכות חום של מתכות והניתוח החדש פתר מספר בעיות שהיו במודל המקורי בחישוב הולכת החום. המודל החדש נקרא מודל דרודה-זומרפלד או מודל האלקטרונים החופשיים.
בתחום האלקטרומגנטיות היו לזומרפלד מספר תרומות, אחת הבולטות היא זהות זומרפלד, המאפשרת "לפרק" גל כדורי מתפשט למרכיביו הספקטרליים - פונקציות בסל כפול גלים מישוריים בכל אורכי הגל.
בנוסף, לאור מחקרו של זומרפלד בתחום ההידרודינמיקה - קרוי על שמו מספר זומרפלד, גודל חסר ממד בתורת הסיכה ההידרודינמית.
מינכן > תפקידים ופרסים

בשנת 1918 החליף את איינשטיין כראש האגודה הגרמנית לפיזיקה. פעילותו העיקרית בתפקיד זה הייתה הקמת כתב עת חדש לפיזיקה. בעקבות הצלחת כתב העת פוצל ממנו כתב העת לפיזיקה Zeitschrift für Physik אשר עסק בפרסום עבודה מקורית. העיתון פרסם מאמרים של פיזיקאים בעלי שם ללא ביקורת עמיתים, דבר שזירז את תהליך הפרסום עד לשבועיים מקבלת המאמר. מייחסים לעיתון ולאופן הפעילות חשיבות גדולה בהתפתחות הפיזיקה התאורטית ותורת הקוונטים בגרמניה באותה תקופה. העיתון היה הכלי המועדף על תאורטיקנים של תורת הקוונטים בעלי השקפות חלוציות לפרסום עבודותיהם.
בשנים 1928–1929 זומרפלד נסע ברחבי העולם עם עצירות מרכזיות בהודו, סין, יפן וארצות הברית.
כהכרה בהישגיו זומרפלד נבחר כחבר החברה המלכותית, האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), האקדמיה הרוסית למדעים, וגם כחבר באקדמיות של הודו, ברלין, מינכן, גטינגן ווינה. הוא זכה לתואר של כבוד מאוניברסיטאות רוסטוק, אאכן כלכותה ואתונה.
זומרפלד זכה במדליית מקס פלאנק (1931) ומדליית לורנץ (1939) על תרומתו לפיזיקה התאורטית, ובמדליית אורסטד (1949) על תרומתו ללימוד הפיזיקה.
לאחר פרישתו ב-1935 נשאר זומרפלד בתפקידו כראש המכון לפיזיקה תאורטית עד למציאת יורשו. התהליך היה ארוך עקב הפער בין בחירת הפקולטה, למשרד החינוך ותומכי תנועת הפיזיקה הגרמנית הגזענית והאנטישמית, אשר התנגדה למה שכונה "פיזיקה יהודית" וכללה את התורות הפיזיקליות המתקדמות באותה תקופה, תורת הקוונטים ותורת היחסות. לבסוף נבחר וילהלם מילר (Wilhelm Müller) שלא היה פיזיקאי כלל. מינוי זה הוגדר כחבלה בחינוך פיזיקלי בגרמניה במכתבים של דמויות בכירות בפיזיקה ובתעשייה בגרמניה אל בכירים בממשל הרייך.
זומרפלד נפטר כתוצאה מפציעה בתאונת דרכים בשנת 1951, כאשר טייל עם נכדיו.
לקריאה נוספת

טוביאס הירטר, עידן האי־ודאות – איך גילו גדולי הפיזיקאים את עולם הקוונטים 1895–1945, ספרי עליית הגג וידיעות ספרים, 2023.
הערות שוליים

↑  מועמדויות לפרס נובל של ארנולד זומרפלד, באתר פרס נובל
↑  האוצֵר היה נציגה הקבוע של הממשלה באוניברסיטה
↑  privileged sphere of action", Arnold Sommerfeld, Lectures on Theoretical Physics Volume I"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268120805171  PLWABN: 9810654091405606  BIBSYS: 90145923  BNE: XX1310455  BnF: cb12212631d (data)  CANTIC: a10159174  CiNii: DA00699639  GND: 11861553X  ICCU: CFIV040698  ISNI: 0000 0001 2128 1727  LCCN: n85801588  LNB: 000315695  MGP: 31357  NDL: 00457160  NKC: jx20051221012  NLA: 36475939  NLK: KAC2018G2651  NTA: 071299831  RERO: 02-A003848556  SNAC: w6dn466s  SUDOC: 03077912X  Trove: 1259359  VIAF: 36967197   WorldCat (עם VIAF): 36967197 
ארנולד זומרפלד, שטוטגרט 1935
בשם האהבה

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  עידית שחורי
 הופק בידי:  עידית שחורי  דורון ערן  דב קרן
 תסריט:  עידית שחורי ציפורה דולן
 עריכה:  בועז ליאון
 שחקנים ראשיים:  שפרה מילשטיין מיכל ורד 
 מוזיקה:  פרדריק שופן
 צילום:  יורי מרוכין
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  1994
 משך הקרנה:  94 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 דף הסרט ב־IMDb
בשם האהבה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1994 בבימויה של עידית שחורי, עם שפרה מילשטיין ומיכל ורד בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי עידית שחורי וציפורה דולן והוא מבוסס על המחזה "צלקת" שהן כתבו ועידית שחורי ביימה בפסטיבל עכו בשנת 1991.
העלילה מתרחשת בדירה אחת בליל קיץ לוהט בה נפגשים  חמישה אנשים: בת אחת, אם אחת, שני מאהבים ואישה נבגדת, אשר כל אחד מהם שואף לממש את האהבה הגדולה של חייו ונאלץ לבגוד ולפגוע ביקרים לו ביותר.
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה וזכה לפרס הסרט הטוב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במיניאפוליס - סיינט פול.
לאורך הסרט נשמעת נגינת נוקטורנים לפסנתר של פרדריק שופן.
תקציר העלילה

גליה (דורי נאומנקו) נשואה למושיק (דן תורג'מן) ויש להם בת קטנה. מושיק הוא עורך דין שהתקדם במקצועו לאחר שאביה של גליה קבל אותו כשותף במשרד עורכי הדין שלו.
חיי הנישואין שלהם התנהלו בסדר עד שהיא הביאה את חברתה מהלימודים שמעונה (מונה) (מיכל ורד) ומושיק התאהב בה. הרומן הזה נמשך כבר שלוש שנים והם עומדים לפני גירושים אך גליה לא מעוניינת להתגרש ומגיעה לחנה (שפרה מילשטיין), אמה של שמעונה, כדי שתשפיע על בתה שתפסיק את הקשר עם מושיק.
שמעונה מגיעה ומתחילה להתווכח עם גליה על אהבתה למושיק. היא גם מגלה לה כי היא בהיריון ממושיק וגליה מפצירה בה לעבור הפלה מלאכותית.
כשגליה עוזבת נשארות חנה ושמעונה ומתחילות לריב. חנה אומרת לשמעונה כי היא לא הצליחה בכל מה שלמדה וכי כעת יש לה אפשרות להקים משפחה. שמעונה מטיחה באמה כי לא הראתה לה אף פעם יחס של אהבה וכי הייתה מכה אותה בילדותה ובאחת הפעמים בה ברחה ממנה, היא נפלה ונזקקה לאשפוז.
לדירה מגיע ידיד המשפחה, רובין (יעקב אלפרין) שהוא אחיו של בעלה המנוח, פסח. שמעונה מגלה מכתבים שכתב רובין לחנה ומגלה שבין רובין וחנה היה רומן. פסח היה ניצול שואה שבור בנפשו שאשתו וילדיו נרצחו בשואה והוא לא הפסיק לחפש אחריהם. רובין לעומתו היה צעיר ומלא מרץ והיא נמשכה אחריה ללא ידיעתו של פסח. שמעונה בטוחה שהיא בתו של רובין אך חנה לא מוכנה להודות בכך.
לדירה מגיע מושיק ומשתף את שמעונה בהתלבטויות שלו בקשר לאשתו ובתו. הם מקיימים סקס (סצנה אירוטית) ולאחר מכן הוא עוזב ומנתק את הטלפון בדירתו.
חנה ושמעונה מותשות מהריב, שמעונה רוצה לישון וחנה מודיעה לה כי תלווה אותה לוועדה להפסקת היריון.