stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תוכנית הגרעין של קוריאה הצפונית
פיתוח טילים בליסטיים > ארסנל הטילים של קוריאה הצפונית

טילים בליסטיים לטווח בינוני:
Hwasong-10
Pukguksong-2
טילים בליסטיים לטווח רחוק:
Hwasong-12
KN-08 (ידוע גם כ-Hwasong-13)
Taepodong-1
טילים בליסטיים בין-יבשתיים (ICBM):
Hwasong-14
Taepodong-2
טילים בליסטיים המשוגרים באמצעות צוללת (SLBM):
Pukguksong-1
פיתוח טילים בליסטיים > ניסויים בטילים בליסטיים

ב-18 וב-19 במאי 2013 שיגרה קוריאה הצפונית ארבעה טילים בליסטיים לעבר ים יפן. במהלך 2014 ביצעה ניסוי אחד או שניים בשיגור טיל בליסטי.
באוגוסט 2016 ביצעה קוריאה הצפונית ניסוי בצוללת טילים בליסטיים ששיגרה טיל בליסטי מסוג Pukkuksong-1 המסוגל לפגוע בשטחי ארצות הברית. מאז, הגבירה קוריאה הצפונית בצורה ניכרת את כמות הניסויים בטילים בליסטיים:
15 באוקטובר 2016 – שיגור טיל בליסטי לטווח בינוני או רחוק, ככל הנראה ניסוי בטיל KN-08 או Hwasong-10. הניסוי כשל.
19 באוקטובר 2016 – ניסוי כושל נוסף בטיל KN-08 או Hwasong-10.
11 בפברואר 2017 – שיגור טיל בליסטי לטווח בינוני מסוג Pukguksong-2 מעל ים יפן. הניסוי הצליח.
6 במרץ 2017 – שיגור ארבעה טילים בליסטיים שנחתו בים יפן.
4 באפריל 2017 – שיגור טיל בליסטי לטווח רחוק מסוג Hwasong-12. השיגור כשל.
15 באפריל 2017 – ניסוי בליסטי נוסף בטיל Hwasong-12. הניסוי נכשל.
28 באפריל 2017 – ניסוי כושל נוסף בטיל Hwasong-12.
13 במאי 2017 – ניסוי מוצלח בטיל הבליסטי Hwasong-12, הטיל נחת סמוך לים יפן.
21 במאי 2017 – שיגור טיל בליסטי מסוג Pukguksong-2. השיגור הצליח.
29 במאי 2017 – שיגור טיל בליסטי לטווח קצר לעבר ים יפן.
4 ביולי 2017 – ניסוי ראשון בטיל בליסטי בין יבשתי (ICBM) בו שוגר הטיל Hwasong-14 בהצלחה.
28 ביולי 2017 – ניסוי נוסף בטיל Hwasong-14. הניסוי הוביל להערכות שהטיל מסוגל לפגוע בערים מרכזיות בארצות הברית.
25 באוגוסט 2017 – ניסוי כושל בשלושה טילים בליסטיים. אחד מהם התפוצץ במהלך השיגור בעוד השניים האחרים נפלו בים יפן.
29 באוגוסט 2017 – שיגור טיל בליסטי מסוג Hwasong-12 מעל צפון יפן. הטיל חלף מעל הוקאידו שביפן והפעיל אזעקה. הטיל חלף מרחק של 2,700 קילומטרים.
15 בספטמבר 2017 – שיגור שני של הטיל Hwasong-12 מעל הוקאידו שביפן. הטיל חלף מרחק של 3,700 קילומטרים לפני שנחת באוקיינוס השקט.
28 בנובמבר 2017 – ניסוי שלישי בטיל בליסטי בין-יבשתי, ושיגור ראשון של הטיל Hwasong-15. הטיל הגיע לגובה 4,500 קילומטרים והתפרק לשלושה חלקים. הטיל מסוגל לפגוע בכל נקודה בארצות הברית.
ראו גם

האסון באתר הניסויים הגרעיניים פונגיירי
הנס הולביין האב

| --- | --- |

 לידה:  1465 אאוגסבורג, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  1524  (בגיל 59 בערך) בזל, שווייץ 
 תקופת הפעילות:  1475–1524 (כ־49 שנים) 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית, ציור 
 זרם באמנות:  רנסאנס גרמני 
 יצירות ידועות:  Basilica Santa Maria Maggiore, Basilica San Paolo fuori le mura 
 צאצאים:  אמברוזיו הולביין, הנס הולביין 
 
הנס הולביין האב (בגרמנית: Hans Holbein der Ältere;‏ 1546 בקירוב – 1524) היה צייר גרמני, אביו של הנס הולביין.
הנס הולביין האב נולד בעיר הקיסרית החופשית אאוגסבורג (כיום בגרמניה). תאריך לידתו איננו ידוע. שמו מופיע לראשונה ברשימת מיסים משנת 1494.
עיקר יצירותיו באופיינות בצבעוניות עזה, ומשקפות את המעבר מסגנון ה"גותיקה בינלאומית" לסגנון הציור של הרנסאנס. בנוסף לעיסוקו המרכזי בציור, הולביין עסק גם בעיצוב חלונות ויטראז' וביצירת חיתוכי-עץ. שני בניו - הנס הולביין (1497 – 1543) ואמברוזיו הולביין (1494 בקירוב - 1519 בקירוב) היו ציירים אף הם.
המצור על שגרירות גרמניה המערבית בסטוקהולם

| --- | --- |

 תאריך:  24 באפריל 1975 
 מקום:  שגרירות גרמניה בסטוקהולם 
 מטרה:  list of diplomatic missions of Germany 
 קואורדינטות:  59°20′04″N 18°06′23″E﻿ / ﻿59.334544°N 18.106378°E﻿ / 59.334544; 18.106378
 סוג:  משבר בני ערובה 
 מבצע:  Commando Holger Meins 
  (למפת סטוקהולם מוגדלת) בניין שגרירות גרמניה המערבית(למפת סטוקהולם רגילה) בניין שגרירות גרמניה המערבית
 
השגרירות הגרמנית בסטוקהולם
המצור על שגרירות גרמניה המערבית בסטוקהולם אירע ב־24 באפריל 1975, כשקבוצת חמושים שהשתייכו לסיעת הצבא האדום השתלטה על שגרירות גרמניה המערבית בסטוקהולם, שוודיה. הקבוצה הוציאה להורג חלק מבני הערובה, ואיימו לרצוח את השאר אם לא ישוחררו חברי הארגון הכלואים בגרמניה המערבית. האירוע הסתיים כאשר אחד הטרוריסטים פוצץ בטעות את מטעני ה-TNT שהטרוריסטים החזיקו במקום. שניים מהטרוריסטים מתו, והשאר נפצעו קשה.
מהלך האירועים

ב-24 באפריל 1975 נכנסו שישה אנשים חמושים לשגרירות גרמניה המערבית בסטוקהולם. חברי הקבוצה היו: קרל היינץ דלו, זיגפריד האוזנר, אנה-אליס קראבה, ברנהרד רסנר, לוץ טאופר ואולריך וסל. חברי הקבוצה השתייכו לסיעת הצבא האדום, וכינו את עצמם "קומנדו הולגר מיינס", על שמו של הולגר מיינס – איש סיעת הצבא האדום שמת במהלך שביתת רעב בכלא ויטליך ב-9 בנובמבר 1974. חברי הקבוצה כבשו במהירות את השגרירות ולקחו בשבי 13 פקידים כולל השגריר היינץ דיטריך סטוקר.
משטרת שוודיה כיתרה במהירות את מתחם השגרירות. הטרוריסטים הזהירו את השוטרים השוודים לסגת, אחרת יוציאו להורג את בני הערובה. השוודים סירבו להתרחק, והטרוריסטים ירו למוות בנספח הצבאי אנדראס פון מירבאך. החוטפים דרשו לשחרר את כל חברי סיעת הצבא האדום הכלואים בגרמניה, ואיימו שאם המשטרה השוודית תנסה לפרוץ לבניין, הם יפוצצו אותו באמצעות 15 ק"ג TNT. קנצלר גרמניה הלמוט שמידט הודיע שהוא מסרב לנהל משא ומתן עם החוטפים, ובתגובה רצחו הטרוריסטים את הנספח הכלכלי של השגרירות. הם הודיעו כי יוציאו להורג בן ערובה אחד בכל שעה עד שייענו דרישותיהם.
הכוחות המיוחדים של משטרת שוודיה החליטו לנסות להסתער על הבניין למרות הסיכון, אולם עוד בטרם הספיקו לעשות זאת, נשמעה סדרה של פיצוצים. התברר שהטרוריסט אולריך וסל הפיל בטעות רימון יד ליד חומרי הנפץ וגרם בכך לפיצוץ של רוב המבנה. וסל מת במקום, ושאר בני הערובה והטרוריסטים נכוו קשות.
שרת העבודה השוודית אנה-גרטה לייון החליטה להסגיר את שאר הטרוריסטים לגרמניה המערבית עוד באותו היום. אחד מהם, זיגפריד האוזנר, מת מפצעיו בכלא שטמהיים. בעקבות כך, קיבלה לייון איומים רבים על חייה, בין היתר מצד קבוצת טרוריסטים שכינתה את עצמה "קומנדו זיגפריד האוזנר". בשל האיומים שירות הביטחון השוודי - הסאפ"ו, החל לאבטח את לייון באופן קבוע. במאי 1977, קבוצת טרוריסטים שהונהגה בידי נורברט קרוכר ניסתה לחטוף את לייון. הניסיון סוכל בידי המאבטחים שלה.
המצור על השגרירות חשף רשת שלמה של אנשי סיעת הצבא האדום שפעלה בשוודיה ובדנמרק, וכ-20 איש נעצרו בימים שלאחר מכן. הועלו השערות שאנשי הארגון עומדים אף מאחורי רצח אולוף פלמה ב-1986.
הערות שוליים

↑  "5 terrorists seize embassy"
↑  A terror campaign of love and hate
↑  "German terrorists captured after embassy bomb attack"
↑  "Mord im Land des Friedens"
↑  "TERRORISTEN : Lauscher in der Kneipe - DER SPIEGEL 16/1977"
↑  Steht Schwedens grösster Mordfall vor der Aufklärung?
היסטוריה של מכניקת הקוונטים

מקובל לציין את תחילתה של התאוריה הקוונטית במאמר של מקס פלאנק משנת 1900 שעסק בקרינת גוף שחור, בו הופיעה לראשונה במובלע ההשערה שאנרגיה בתנאים מסוימים אינה יכולה לקבל כל ערך ומשתנה בקפיצות. נהוג גם לציין את מאמרו של אלברט איינשטיין מ-1905, שבו הציג את השערתו המהפכנית שהאור מורכב ממנות (קוונטות) נפרדות של אנרגיה, והסביר בעזרתה תופעות ידועות הקשורות באפקט הפוטואלקטרי.
רעיון זה התפשט בהדרגה והוחל גם על תחומים אחרים. עד שנת 1925 התפרסמו כמה תאוריות המבוססות על קוונטיזציה בתחומים שונים הקשורים לתרמודינמיקה, קרינה אלקטרומגנטית, קיבול חום סגולי ומבנה האטום. תאוריות אלו נודעו לאחר מכן באופן קולקטיבי כ"תאוריית הקוונטים הישנה", והתאפיינו בשילוב שלא תמיד הוסבר היטב בין העקרונות הקוונטים החדשים והעקרונות הישנים מהפיזיקה הקלאסית, וזכו להצלחות לצד קשיים מרובים. הבעיות האמפיריות והתאורטיות חידדו את הצורך ביצירתה של תאוריה קוונטית חדשה, שתחליף כליל את הפיזיקה הקלאסית.
המונח מכניקת הקוונטים נטבע על ידי מקס בורן ב-1924, והבסיס המתמטי שלה הונח בשנים 1925-1926 במספר צורות שהתגלו כשקולות, על ידי ורנר הייזנברג, ארווין שרדינגר ואחרים. התאוריה התגלתה כמהפכנית לא רק בקוונטיזציה ממנה צמחה, אלא גם בהחלפתם של הדימויים הוויזואליים האינטואיטיביים של הפיזיקה הקלאסית במושגים מתמטיים מופשטים, ובהצבת מגבלות על יכולתנו לצפות בעולם ולבצע תחזיות.
המשמעויות והפרשנויות למכניקת הקוונטים עוררו ויכוחים בקהילה המדעית מיד עם פרסומה, והם נמשכים בחלקם עד ימינו. כמה עמדות ואמירות מדיון זה הפכו מפורסמות בתרבות הפופולרית, כגון האמרה המבוססת על ציטוט של איינשטיין "אלוהים לא משחק בקוביות", והניסוי המחשבתי הידוע בשם החתול של שרדינגר.
התפשטות הרעיונות הקוונטיים

בעשור הראשון של המאה ה-20 לא ניכר עניין רב בהשערה הקוונטית. הנוסחה של פלאנק אודות התפלגות הקרינה של גוף שחור התקבלה כנוסחה הנכונה, אך ההסבר התאורטי שלה עורר עניין מועט. בשנת 1910 כתב פלאנק במכתב לעמיתו ולטר נרנסט שידוע לו על ארבעה אנשים נוספים מלבד נרנסט והוא עצמו המביעים עניין בנושא. עבודתו של איינשטיין התקבלה כרדיקלית מדי, אפילו על ידי עמיתיו למחקר הקוונטי, שכן אופיו הגלי של האור נחשב עובדה מוצקה שהוכחה בניסויים באותה העת. כך לדוגמה, בשנת 1913, בעת שבחנו את מועמדותו לחברות באקדמיה המלכותית הפרוסית למדעים שיבחו אותו נרנסט ופלאנק, אך הוסיפו "ייתכן שלעיתים הוא החטיא את המטרה בניחושיו, כמו למשל בהשערתו אודות קוונטות-האור."
בשנת 1909 פרסם איינשטיין מאמר, בו השתמש בנוסחה של פלאנק על מנת לחשב את קיבול החום הסגולי של גבישים, ובעקבותיו פרסם נרנסט סדרת מאמרים בנושא. כך התרחב הרעיון הקוונטי אל מעבר לנושאי גוף שחור וקרינה, והגיע לקהילות נוספות.
בשנת 1911 יזם נרנסט, בתמיכת התעשיין הבלגי ארנסט סולווה, את כנס סולווה הראשון, תחת הנושא תאוריה של קרינה וקוונטיזציה. הכנס קיבץ יחדיו את הפיזיקאים שכבר עסקו בנושא יחד עם פיזיקאים ידועי שם אחרים, ביניהם אנרי פואנקרה, שתיאר חודשיים לאחר מכן במאמר את תאוריית הקוונטים כ"מהפכה הגדולה והעמוקה ביותר של מדעי הטבע מאז ניוטון". התרחבות התחומים בהם השתמשו בהנחה הקוונטית והכנס תרמו לגידול ניכר בקהילת החוקרים את התחום, מעשרה מחברי מאמרים בשנת 1911 ליותר משישים בשנת 1914.
בשנים שלאחר מכן עיקר המחקר הקוונטי התרכז בכמה תחומים. אחד היה התחום ממנו צמח, חקר תרמודינמיקה וקרינה, והתאוריות בתחום הוסיפו לקבל חיזוקים מתוצאות ניסויים חדשים, בין השאר בתופעות המעידות על אופייה החלקיקי של קרינת רנטגן. תחום נוסף היה יישום של רעיונות קוונטיים להסבר מבנה האטום ומולקולות.
מודל האטום של בוהר

החל מסוף המאה ה-19 החלו להצטבר תצפיות המעידות שלאטום יש מבנה פנימי מורכב, ביניהן מדידת ספקטרום הפליטה של אטום מימן שהראתה קווי אור בסדירות מסוימת, סדירות שנמצאה לה נוסחה אמפירית הידועה כסדרת באלמר. 
על מנת להסביר תופעה זו ותוצאות ידועות אחרות החלו להתפרסם מודלים שונים למבנה פנימי זה. ב-1904 פרסם ג'יי ג'יי תומסון, אחד ממגלי האלקטרון, מודל אטום הידוע בשם מודל עוגת הצימוקים. לפי מודל זה האטום הוא כדור הומוגני בעל מטען חיובי ובתוכו האלקטרונים בעלי מטען שלילי פזורים כמו צימוקים בעוגה, אך מודל זה נחל הצלחה חלקית בלבד כהסבר לתופעות הנדרשות. ב-1911 ערכו הנס גייגר וארנסט מרסדן ניסוי הידוע כניסוי רתרפורד, שבו הדגימו שקרינת אלפא הפוגעת בעלה דקיק של חומר, מוסחת באופן הסותר את מודל עוגת הצימוקים. בעקבות הניסוי הסיק ארנסט רתרפורד  שהמטען החיובי באטום ומרבית המסה שלו מתרכזים בגרעין קטן מאוד, והאלקטרונים סובבים סביבו באופן אנלוגי למערכת השמש, פרט לכך שהם מוחזקים במסלולם על ידי הכוח החשמלי במקום כוח הכבידה. מבנה זה כונה המודל הפלנטרי, אולם, כפי שרתפורד ידע, הוא אינו יציב: על פי הפיזיקה הקלאסית כוחות הדחייה בין האלקטרונים אינם מאפשרים מערך יציב לאורך זמן. בנוסף אלקטרון בתנועה צפוי לפלוט קרינה, לאבד אנרגיה וליפול לעבר הגרעין.
הפיזיקאי הדני נילס בוהר נחשף לרעיונותיו של רתרפורד, לאחר שכבר השתכנע במחקרים קודמים בנושא המגנטיות שהפיזיקה הקלאסית אינה מטפלת היטב בגופים בסדר גודל אטומי, ושיש להיעזר בעקרונות קוונטיים. בשנת 1913 פרסם את המודל הקרוי על שמו, מודל האטום של בוהר. מודל זה דומה למודל הפלנטרי בתוספת אילוץ קוונטי: התנע הזוויתי של האלקטרונים הוא תמיד כפולה שלמה של קבוע פלאנק המצומצם, ולכן ניתן לאפיין את מצבם במערכת על ידי מספר קוונטי בודד. מספר זה קובע את התנע, ובכך גם את האנרגיה שלהם, וכן כדי להשיג יציבות מכנית את מרחקם מהגרעין באחד מבין מספר מסלולים מעגליים אפשריים. בנוסף, הניח בוהר שבניגוד למצופה מהפיזיקה הקלאסית, האלקטרון במצב יציב לא יפלוט קרינה, ולכן לא יאבד אנרגיה. בעזרת שני אילוצים אלה פתר המודל של בוהר את בעיות היציבות של המודל הפלנטרי. עוד על פי המודל, הפרשי האנרגיה בין שני מסלולים קובעים את תדר הקרינה שתיפלט או תיקלט במעבר אלקטרון ממסלול אחד לשני. כך הצליח המודל להסביר את סדרת באלמר, הסבר שהיה מהפכני, כי עד אז ניסו להסביר מיקומי הקווים בעזרת התדירות של האלקטרונים עצמם, ולא במעבר האלקטרונים בין רמות אנרגיה. המודל סיפק הסברים וחיזויים נוספים שאומתו בניסויים לאחר מכן.
בשנים 1915-1916 מודל זה פותח ושוכלל על ידי ארנולד זומרפלד. במודל של זומרפלד האלקטרון נע בצורה אליפטית ולא מעגלית, והוא בעל נטייה במרחב, וכך נדרשים שני מספרים קוונטיים נוספים על מנת לאפיין את מצבו. בעזרת תיקונים והתאמות נוספות הוכלל המודל לטפל באטומים אחרים. התיקונים נעשו בין השאר בהדרכת עקרון ההתאמה של בוהר, לפיו על התאוריה החדשה להתאים לפיזיקה הקלאסית עבור סדרי גודל גדולים.
משבר בתאוריית הקוונטים הישנה

המודלים של בוהר, זומרפלד והתאוריות השונות שהתבססו על עקרונות קוונטיים עד שנת 1925 כונו בשנים שלאחר מכן באופן קולקטיבי בשם "תאוריית הקוונטים הישנה". תאוריות אלה היו בדרך כלל מבוססות על הפיזיקה הקלאסית עם שינויים ותוספות, והתאפיינו בהצלחה גדולה בהתאמתן לתצפיות מסוימות מחד, ומאידך בקשיים להכללתן מעבר לבעיה הספציפית אליהן הותאמו. הן תוארו על ידי היסטוריונים מאוחרים יותר כ"ערבוביה מצערת של השערות, עקרונות, משפטים ומתכונים חישוביים, במקום תאוריה בעלת הגיון עקבי."
גם פיזיקאים בני הזמן חשו במשבר. ניסיונות למצוא הסבר קוונטי לבעיית הנפיצה (שהיה לה הסבר קלאסי) עוררו קשיים רבים. ב-1923 תיאר מקס בורן את תוצאות עבודתו המשותפת עם ורנר הייזנברג על אטום ההליום כ"קטסטרופה", וב-1924 צוטט "כל מערכת המושגים של הפיזיקה צריכה להיבנות מחדש מהתחלה". וולפגנג פאולי כתב "רעיון המודל מוצא עצמו כעת במשבר עמוק וקשה, שאני מאמין יסתיים בחידוד נוסף ורדיקלי של ההבדל בין פיזיקה קלאסית וקוונטית."
היסטוריונים מסוימים חולקים על התיאור של שנים אלה כשנות משבר. לדעתם הביטויים הקשים קשורים בחלקם בתבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, וחלקם אינם מוגבלים לשנות ה-20 דווקא, או שאינם מכוונים לכלל התאוריות בתקופה זו. כמו כן לטענתם ניתן לראות בהתגבשות מכניקת הקוונטים בשנים שלאחר מכן התפתחות טבעית של התאוריות הקודמות, ולא מהפכה שנובעת מתוך משבר.
מכניקת הקוונטים

מתוך הניתוח הביקורתי של התאוריות הישנות ובעיותיהן החלה להתפתח גישה חדשה שתבדיל את התאוריה הקוונטית החדשה מהישנה, ובהשפעת גישות פוזיטיביסטיות, תתבסס רק על מה שניתן עקרונית למדידה. על פי גישה זו יש לזנוח את הדימויים הוויזואליים השאולים מהפיזיקה הקלאסית, כגון חלקיק הנע במסלול בעל צורה גאומטרית נתונה, ובמקום זאת יש להתמקד כבסיס במושגים המופשטים כגון מספר קוונטי והסתברות מעבר. כך למשל כתב פאולי ב-1924: "אני מאמין שערכי התנע והאנרגיה במצבים יציבים (סטציונרים) ממשיים הרבה יותר מ'מסלולים'". בד בבד הובן שהתאוריה החדשה תכלול יחסים כלשהם בין הגדלים המוכרים מהפיזיקה הקלאסית, אך לא את הגדלים עצמם.
המונח "מכניקת הקוונטים" נטבע ב-1924 על ידי בורן, אף כי תוכנה עדיין לא היה ידוע. שנה לאחר מכן פרסם יחד עם היזנברג ופסקואל יורדן תאוריה של מכניקת קוונטים המבוססת על חשבון מטריצות וכונתה לפיכך "מכניקת המטריצות". במקביל פיתח פול דיראק תאוריה שקולה בשיטות מתמטיות אחרות. התאוריה החדשה נחשבה על ידי מחבריה לתיאור שלם של האטום, אף כי לא עלה בידם לפתור את הבעיות המתמטיות הנדרשות על מנת להשיג הישגים משמעותיים מעבר למה שכבר השיגו התאוריות הישנות.
בשנת 1926 פרסם ארווין שרדינגר תאוריה קוונטית מתחרה של האטום המבוססת על גלים, שבבסיסה משוואת שרדינגר. שרדינגר הושפע בעבודתו זו מהשערת דה ברויי של לואי דה ברויי משנת 1924, לפיה כל חלקיק מתנהג כגל בתנאים מסוימים, והקשר בין התנע ואורך הגל זהה לזה שגילה איינשטיין במאמרו מ-1905 אודות חלקיקי האור. 
שרדינגר פירש את התאוריה שלו כתיאור של מערכת בעזרת גלים רציפים, שמציעה סיבתיות ומעלימה למעשה את חוסר הרציפות הקוונטית. התאוריה הגלית של שרדינגר וזו המבוססת על מטריצות התגלו כשקולות מבחינה מתמטית, אך התאוריה החדשה עוררה עניין ואפשרה פריצות דרך בפתרון הבעיות המתמטיות שניצבו בפני החוקרים, ובפרט להסביר לראשונה את אטום ההליום. זמן קצר לאחר פרסומה הציע בורן את הפרשנות לפיה גודל הגל במיקום נתון מייצג את ההסתברות למצוא את החלקיק באותו מיקום, וטען שהפיזיקה של האטום היא אינדטרמינסיטית. במאמר מאותה שנה הוא כתב "תנועת החלקיקים מצייתת לחוקי ההסתברות, אך ההסתברות עצמה מתפשטת בהתאמה לחוקי הסיבתיות".
בשנת 1927 ניסח היזנברג את עקרון האי-ודאות, הנובע מהבסיס המתמטי שהונח קודם לכן. לפי העיקרון עבור זוגות מסוימים של משתנים מדידים, כגון מיקום ותנע, לא ניתן לקבוע ערכים מדויקים בו זמנית לשניהם.
פרשנויות ראשונות לתאוריה

בשנים שלאחר מכן התגבשו עקרונות שקבעו בוהר ואחרים ונודעו באופן קולקטיבי כפרשנות קופנהגן. על פי פרשנות זו אם לא ידוע מיקומו של חלקיק, אז בהתאם לגישה הפוזיטיביסטית, זוהי תכונה חסרת משמעות עבורו. על פי עקרון האי-ודאות תמיד תכונות מסוימות שלו יהיו בלתי מוגדרות. בוהר ראה בכך חלק מעקרון ההשלמה (Complementarity), לפיו תכונות מסוימות משלימות זו את זו, אך לא יכולות להיקבע בו זמנית. עקרון ההשלמה מתבטא גם בדואליות גל-חלקיק: כתלות באופי הניסוי אותה תופעה יכולה להיות מוסברת כגל בלבד או כחלקיק בלבד, אך לעולם לא בו זמנית גם גל וגם חלקיק.
בשנת 1927 הציע דה-ברויי פרשנות אחרת הקרויה Pilot wave theory, לפיה לחלקיקים יש תכונות הדומות לפיזיקה הקלאסית, אך הם נעים לפי צורתה של פונקציית הגל. פרשנות זו לא עוררה עניין ונזנחה, אך חזרה להתפתח בשנות ה-50 על ידי דה-ברויי ודייוויד בוהם.
מתנגד נוסף לפרשנות קופנהגן היה איינשטיין, שראה באינדטרמיניזם ואי הוודאות של מכניקת הקוונטים עדות להיותה תיאור לא שלם של הטבע, ולא תכונות של הטבע עצמו. בשנת 1926 כתב לבוהר מכתב ממנו צוטטה לאחר מכן בפרפרזה האמרה "אלוהים לא משחק בקוביות". איינשטיין הוסיף לאתגר את בוהר בניסויים מחשבתיים שונים בניסיון להוכיח את עמדתו, המפורסם שבהם הוא הפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן (פרדוקס EPR), המתאר תופעה הנדמית כפרדוקסלית, אך התבררה כבלתי אינטואיטיבית גרידא, ונקראה לאחר מכן שזירה קוונטית. ניסיונותיו של איינשטיין לערער על מעמדה הפופולרי של פרשנות קופנהגן כשלו.
בעקבות איינשטיין, ניסה גם שרדינגר להראות שפרשנות קופנהגן עלולה להוביל לאבסורד, על ידי ניסוי מחשבתי שנודע כחתול של שרדינגר. בניסוי זה חתול מוחזק בכלוב ליד חומר רדיואקטיבי, ועל פי פרשנות קופנהגן לכאורה החתול ייכנס למצב שהוא תערובת של חי ומת בו זמנית. בוהר לא התייחס לאתגר זה, וככל הנראה סבר שפרשנות קופנהגן אינה מתייחסת כלל לעצמים מקרוסקופיים (בסדרי גודל הרבה מעבר לאטום בודד). פרדוקס זה נעשה מפורסם בתרבות הפופולרית החל משנות ה-70, וניתנו לו הסברים רבים נוספים.
התפתחויות בתאוריה לאחר 1927

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
סוגיית האקראיות בעולם הקוונטים והדיון עליה הובילה למשפט בל, שאותו הגה והוכיח הפיזיקאי ג'ון סטיוארט בל במאמר משנת 1964. זהו למעשה מאמר תשובה לפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן שתקפו את הפרשנות ההסתברותית למכניקת הקוונטים באמצעות ההנחה הזו של עקרון המקומיות, ובקשו להוכיח את קיומה של תאוריית משתנים חבויים המשלימה את תורת הקוונטים. תשובתו של בל היא שמכניקת הקוונטים סותרת באופן מהותי את הנחת היסוד של איינשטיין, פודולסקי ורוזן, ולפיכך הקושי שהם הצביעו עליו לא נוגע דווקא לפרשנות ההסתברותית.
המחקר בנוגע לעיבוד מידע ולמחשבים קוונטיים החל בשנות ה-70 של המאה ה-20. מחשב קוונטי הוא מכונה המעבדת נתונים תוך שימוש ישיר בתכונות של מכניקת הקוונטים כגון סופרפוזיציה קוונטית ושזירה קוונטית. מחשב קוונטי שונה ממחשב רגיל, בכך שהוא משתמש בקיוביט (ביט קוונטי) במקום ביט כיחידת המידע הבסיסית, והפעולות הבסיסיות שניתן לבצע על קיוביטים שונות מהשערים הלוגיים העומדים בבסיסו של מחשב קלאסי. הטכנולוגיה הקיימת היום עדיין אינה מאפשרת בניית מחשב קוונטי בקנה מידה סביר.
בשנת 2021, מחקר תיעד לראשונה מפגש בין פוטון לאלקטרון. הוא גילה כי בעת מפגש הופכים שני החלקיקים למערכת מאוחדת, "שזורה", אלקטרון-אור. לממצאים היו השלכות על הבנת תופעת האקראיות, שעל פי התאוריה המקובלת שולטת בעולם הקוונטי.
ראו גם

הצדקה ומוטיבציה למשוואת שרדינגר
לקריאה נוספת

טוביאס הירטר, עידן האי־ודאות - איך גילו גדולי הפיזיקאים את עולם הקוונטים 1895–1945, ספרי עליית הגג וידיעות ספרים, 2023.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Darrigol, O. (2002). Quantum Theory and Atomic Structure, 1900–1927. In M. Nye (Ed.), The Cambridge History of Science (The Cambridge History of Science, pp. 329-349). Cambridge: Cambridge University Press. doi:10.1017/CHOL9780521571999.019
1 2 3 4  Helge Kragh, Quantum Generations: A History of Physics in the 20th Century, Princeton: Princeton University, Press, 1999, Chapter 5
↑  המחשבה הפיזיקאלית בהתהוותה: מן
הפילוסופיה הקדם-סוקראטית עד הפיזיקה של הקוואנטים-אנתולוגיה, סמבורסקי, שמואל (עורך), מהד' שנייה, ירושלים, מוסד ביאליק, 1987, עמ' 485
1 2 3 4 5 6 7 8  Seth, S. (2013-10-01). Quantum Physics. In  (Ed.), The Oxford Handbook of the History of Physics. : Oxford University Press,. Retrieved 4 Aug. 2018, from http://www.oxfordhandbooks.com/view/10.1093/oxfordhb/9780199696253.001.0001/oxfordhb-9780199696253-e-28
1 2  Helge Kragh, Quantum Generations: A History of Physics in the 20th Century, Princeton: Princeton University, Press, 1999, Chapter 11
1 2  Helge Kragh, Quantum Generations: A History of Physics in the 20th Century, Princeton: Princeton University, Press, 1999, Chapter 14
↑   גדעון לב, חוקרים מישראל תיעדו לראשונה מפגש בין חלקיק אור לאלקטרון, באתר הארץ, 15 בספטמבר 2021
קרינת גוף שחור כפונקציה של אורכי גל שונים. כל קו מייצג את ההתפלגות עבור הטמפרטורה הנתונה מעליו.
האפקט הפוטואלקטרי - קרינה אלקטרומגנטית (קווים גליים אדומים) גורמת לפליטת אלקטרונים ממתכת. ב-1905 פרסם אלברט איינשטיין את ההשערה שהאור עשוי מחלקיקים, וכל אלקטרון נפלט מפגיעה של חלקיק בודד.
מודל האטום של בוהר. ערך ה-n המצוין ליד כל מסלול הוא המספר הקוונטי של המסלול, והתנע הזוויתי של אלקטרון במסלול זה יהיה nħ. על פי המודל לא ייתכנו מסלולים בעלי n לא שלם.
פונקציית גל המהווה פתרון למשוואת שרדינגר המייצגת חלקיק חופשי. על פי הפרשנות של מקס בורן הגל (למעשה הריבוע שלו) מייצג את התפלגות ההסתברות למצוא את החלקיק על ציר המרחב האופקי, כך שבמונחים קלאסיים התרשים מראה חלקיק הנע במהירות קבועה ימינה. התרשים כולל רק את החלק הממשי של פונקציה מרוכבת.
הפיצוץ במכון יהודה

| --- | --- |

פסל המנציח את מפעלי תע"ש בגבעתיים וביניהם את מכון יהודה
 סוג:  פיצוץ
 תאריך התרחשות:  3 ביוני 1943
 במדינות או באזורים:  גבעתיים, ישראל
 מוקד:  רח' גולומב
 הרוגים:  2
 נזק:  הרס מפעל הנשק
מכון יהודה היה אחד מ-6 מפעלי ייצור נשק ותחמושת שבנו תע"ש וארגון ההגנה בגבעתיים לפני מלחמת העצמאות. ב-3 ביוני 1943 אירע במפעל פיצוץ שהביא להרס של המפעל ולמותם של שניים מחברי "ההגנה".
רקע

זמן קצר לאחר תחילת המנדט הבריטי החל היישוב להתחמש, מתוך הבנה שלא ניתן להסתמך על הבריטים שיספקו ביטחון מספק ליישוב היהודי בארץ ישראל. צורך זה התחזק בעקבות מאורעות תר"פ, מאורעות תרפ"א ומאורעות תרפ"ט, במהלכן נהרגו ונפצעו מאות יהודים ובהמשך המאורעות במהלך המרד הערבי הגדול.
תהליך חיזוק היישוב שילב רכישת נשק ממקורות שונים, יצירת סליקים כמקומות אחסון, ייצור כלי נשק וייצור תחמושת. פעילות זאת התגברה ב-1933, עם הקמת הארגון המחתרתי "התעשייה הצבאית הישראלית - תע"ש".
אחד המקומות בהם התרחשה פעילות ערה בתחום ייצור נשק ותחמושת הייתה גבעתיים שם פעלו שישה מפעלים, כשבכל אחד מהם יצרו תחמושת ספציפית:
מפעל הנשק במכון המים, בו יצרו פצצות, תיקנו כלי נשק ועיבדו את הגופים היצוקים של רימוני היד
המפעל אצל משפחת פיקרסקי (ברח' בורוכוב 21), שם יצרו מנגנונים לרימוני יד
המפעל ששכן בבית משפחת דניאלי (ברח' בורוכוב 23), בו יצרו בתהליכים כימיים מנגנוני הצתה לרימונים
המפעל אצל משפחת פיש (ברח' רמב"ם 49), שם יצרו תוספת מאיצים לרימוני יד
מפעל "מכון יהודה" (ברח' גולומב), שם יצרו פיקות לכדורים
"מכון R" בבית סולל בונה (ברח' רמב"ם) בו יצרו כדורים למקלע
הפיצוץ במכון יהודה

מפעל הנשק "מכון יהודה", בניהולו של שלמה בוגרד, הוקם בדרום שכונת בורוכוב, ליד גבעת רמב"ם, בצריף של ארגון "הבחרות הסוציאליסטית". במקום יצרו פיקות לכדורים, עופרת, כספית רועמת, ספירט לבקבוקי מולוטוב וחומר נפץ "טן" לרימונים. המפעל הוקם במגרש ריק יחסית, שנקרא בהמשך "שטח 9", כששימש מחנה בריטי, ולאחר קום מדינת ישראל, הוקם בשטח זה קניון גבעתיים.
ב-3 ביוני 1943 אירע, מסיבה לא ידועה, פיצוץ חזק במפעל שנשמע בכל הסביבה. בפיצוץ זה נהרג פועל תע"ש בן ה-17 משה בלאו. הראשון שהגיע אל אתר הפיצוץ היה הכבאי מאיר איסצ'ר מתחנת רמת גן שנכנס למבנה בניסיון להציל עובדים אחרים, אך נהרג בפיצוץ שני שאירע במקום. לצוותי הכיבוי הנוספים שהגיעו למקום לא נותר אלא לכבות את האודים העשנים ולמצוא את הגופות.
מפקד ש"י תל אביב שביקר במקום הנחה את מפקדי המשטרה והכיבוי להימנע מלדווח על המקרה כדי למנוע חקירה בריטית. כחלק מהניסיון לטשטש את המקרה, העביר תע"ש את גופות ההרוגים בחשאי לבית הקברות בקיבוץ רמת הכובש, מבלי שיידעו את המשפחות. כשהתגבר החשש שהבריטים יחשדו, הוצאו הגופות מבית הקברות ונקברו מתחת לשבילי הקיבוץ. לאחר מספר חודשים, כשנמוג החשש מחקירה בריטית, עודכנו המשפחות.
לאחר קום המדינה הועברו עצמותיו של משה בלאו, על פי בקשת המשפחה, לבית הקברות נחלת יצחק. קברו של מאיר איסיצ'ר נשארה ברמת הכובש וב-1959 הציב בנו מצבה על קברו.
הערות שוליים

↑  ב-25 בנובמבר 1943 אירעה התפוצצות במקום, שכתוצאה ממנה נהרגה העובדת פניה אברמוביץ
↑  קורות החיים של משה בלאו, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  קורות החיים של מאיר איסצ'ר, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
המלחמה הביזנטית-ונציאנית (1296–1302)

המלחמה הביזנטית-ונציאנית בשנים 1296–1302 הייתה שלוחה של המלחמה הוונציאנית-גנואית השנייה בשנים 1294–1299.
רקע

בשנת 1293 פרצה מלחמה בין ג'נובה לוונציה על פעילות הסחר שלהן במזרח הים התיכון. לאחר התקפה ונציאנית על גלאטה הגנואזית בשנת 1296, החליט אנדרוניקוס השני לבוא לעזרת בעלי בריתו הגנואזים.