stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיכאל בריצ'ר
תחומי מחקר

תאוריות של משבר, סכסוך ומלחמה
סכסוכים ויריבויות מתמשכים
מדיניות חוץ - תאוריה וקבלת החלטות
מערכות בינלאומיות
מדיניות חוץ במזרח התיכון, הסכסוך הישראלי-ערבי ותהליך השלום
יחסים בינלאומיים בדרום אסיה, הודו וקשמיר
פרסומים בעברית

דימויים, החלטות והיזון-חוזר במדיניות-החוץ הישראלית: ירושלים
דמויים והתנהגות: משבר מלחמת יום הכיפורים 1973
מדיניות החוץ של ישראל: עשרים השנים הראשונות
תהליך קבלת החלטות במצבי משבר: מבצע סיני
פרסומים באנגלית

(רשימה חלקית)
A Century of Crisis and Conflict in the International System: Theory and Evidence, Palgrave-Macmillan (U.S.), 2017.
Dynamics of the Arab-Israel Conflict: Past and Present, Palgrave-Macmillan, 2017.
Political Leadership and Charisma: Nehru, Ben-Gurion, and Other 20th Century Political Leaders, Palgrave-Macmillan (U.S.), 2016.
The World of Protracted Conflicts, Rowman and Littlefield Lexington Books, 2016.
International Political Earthquakes, University of Michigan Press, 2008.
Nehru: A Political Biography, Oxford University Press 2005 (paperback edition of the original 1959 work) 682 pages.
Millennial Reflections on International Studies, editor, with Frank P. Harvey, Ann Arbor, MI: University of Michigan Press, 2002 (5 vols.).
A Study of Crisis, with Jonathan Wilkenfield, Ann Arbor, MI: University of Michigan Press, 1997. (Paperback and CD-ROM edition, 2000).
Crises in World Politics: Theory and Reality, Oxford: Pergamon Press, 1993.
Editor and Contributor, Crisis, Conflict and War, Special Issue of International Political Science Review, 17(2), 1996, pp. 127-228.
Escalation and War in the Twentieth Century: Findings from the International Crisis Behaviour Project, with Patrick James and Jonathan Wilkenfeld, in John A. Vasquez (ed.) What Do We Know About War? Lanham, MD: Rowman and Littlefield, 2000. pp. 37-53.
Interstate Crises and Violence: Twentieth Century Findings, with Jonathan Wilkenfeld, in Manus I. Midlarsky (ed.) Handbook of War Studies II, Ann Arbor, MI: University of Michigan Press, 2000, pp.271-300.
International Studies in the Twentieth Century and Beyond: Flawed Dichotomies, Synthesis, Cumulation, International Studies Quarterly 43(2) 1999. pp. 213-264.
Crisis Escalation: A New Model and Findings, in Frank P. Harvey and Ben Mor (eds.) Conflict in World Politics: Advances in the Study of Crisis, War and Peace, Macmillan, London, 1997. pp. 119-141.
with Jonathan Wilkenfield, The Ethnic Dimension of International Crises, in David Carment and Patrick James (eds.), Wars in the Midst of Peace: The International Politics of Ethnic Conflict, Pittsburgh, PA: University of Pittsburgh Press, 1997, pp. 164-193.
Reflections on a Life in Academe, International Studies Notes, 20(3) 1995, pp.1-8.
Profiles of Interstate Crises, 1918-1988, with Mark Peranson and David Emelifeonwu, International Interactions, 20(4) 1995, pp. 375-401.
"International Crises: Reflections on the Future, Security Studies, 3(4), 1994, pp. 650-677.
Eban and Israeli Foreign Policy: Diplomacy, War and Disengagement, in Gordon A. Craig and Francis Lowenheim (eds). The Diplomats, 1939-1979, Princeton, NJ: Princeton University Press, 1994, pp. 397-435.
International Crises and Global Instability: The Myth of the "Long Peace", with Jonathan Wilkenfeld, in Charles W. Kegley, Jr. (ed.) The Long Postwar Peace, New York: Harper Collins, 1991, pp. 85-104.
Nehru's Place in History, in Milton Israel (ed.) Nehru and the Twentieth Century, Toronto: University of Toronto Centre for South Asian Studies, 1991. pp. 23-52.
פרסים ומינויי הוקרה

(הערה)
שנים 1955–1956 - מלגת Nuffield
שנת 1960 - Watumull Prize, American Historical Association, for "NEHRU: A Political Biography", "the best book on India published in the preceding two years"
שנים 1964–1965 - מלגת רוקפלר
שנים 1965–1966 - מלגת גוגנהיים
שנת 1973 - פרס וודרו וילסון Woodrow Wilson Award, American Political Science Association, for "The Foreign Policy System of Israel", "the best book on government, politics and international affairs published in the preceding year"
שנים 1970–1974 וכן 1976–1979 - Killam Awards, Canada Council
שנת 1976 - Fellow, Royal Society of Canada
שנת 1986 - Fieldhouse Award for Distinguished Teaching, אוניברסיטת מקגיל
שנת 1995 - Distinguished Scholar Award, International Studies Association, Foreign Policy Analysis Section
שנים 1999–2000 - נשיא האגודה International Studies Association
שנת 2000 - Leon-Gerin Quebec Prize for the Human Sciences
שנת 2000 - Award for High Distinction in Research, אוניברסיטת מקגיל
שנת 2009 - פרס מפעל חיים, American Political Science Association (Conflict Processes)
הערות שוליים

↑  Michael Brecher, “Israel’s Foreign Policy: The First Twenty Years”, in The Foreign Policy System of Israel, Oxford University Press, London (1972), pp. 557-562 
 מדיניות החוץ של ישראל: עשרים השנים הראשונות, תורגם על ידי חדוה ארליך, בתוך, בנימין נויברגר (עורך), דיפלומטיה בצל עימות (תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1984), עמודים 59-67
↑  בנימין פינקוס, "יחסים מיוחדים": ברית המועצות ובעלות בריתה ויחסיהן עם העם היהודי, הציונות ומדינת ישראל 1939 - 1959, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גורין בנגב, תשס"ז - 2007, עמוד 3
↑  הודעת אוניברסיטת מקגיל על פטירת פרופסור אירוינג בריצ'ר
↑  לזכרו של בריצ'ר באתר Montreal Gazette
↑  מדינה וממשל, כרך א', מס' 3, (תשל"ב, אביב 1972), עמודים 7-21
↑  עם מרדכי רז, בתוך מדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים 11 (1977), עמודים 55-70
↑  תורגם על ידי חדוה ארליך, בתוך, בנימין נויברגר (עורך), דיפלומטיה בצל עימות (תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1984), עמודים 59-67
↑  תורגם על ידי חדוה ארליך, בתוך, בנימין נויברגר (עורך), דיפלומטיה בצל עימות (תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1984), עמודים 240-272
1 2  מבוסס על הדף של פרופ' מיכאל בריצ'ר(הקישור אינו פעיל, 15.1.2023) באתר אוניברסיטת מקגיל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259175705171  PLWABN: 9810642083105606  BIBSYS: 90186882  BNE: XX1150682  BnF: cb12046490m (data)  CANTIC: a11676164  CiNii: DA01245874  GND: 1110983034  ISNI: 0000 0001 1071 4515  LCCN: n79026800  NDL: 00520294  NKC: vse2017963769  NSK: 000057450  NTA: 06796754X  RERO: 02-A003040050  SUDOC: 028679148  VIAF: 76334726   WorldCat (עם VIAF): 76334726
מינה איתן

| --- | --- |

 לידה:  13 ביולי 1947 (בת 77)
 מדינה:  ישראל 
 תחום כתיבה:  ספרות ילדים
 
מינה איתן (נולדה ב-13 ביולי 1947) היא סופרת ישראלית.
ביוגרפיה

איתן נולדה לנעמי וליעקב שליטא במחנה מעצר שהוקם על ידי שלטונות המנדט הבריטי בקפריסין.
לאחר עלייתה לישראל התגוררה בקיבוץ בית השיטה. בשנת 1952 יצאה משפחת שליטא מבית השיטה ועברה להתגורר בקריית שלום. ב-1959 עברה המשפחה לחולון, שם בילתה הסופרת את תקופת נעוריה שבמרכזם עמדה הפעילות בתנועת הנוער העובד והלומד. בתקופת הצבא שרתה בנח"ל. מינה איתן נישאה לאמנון איתן ב-1967 והייתה חברת קיבוץ חמדיה עד שנת 1987. במהלך תקופה זו יצאה עם בעלה ושני ילדיה אורי ואופיר לארצות הברית, ניו יורק, שם שימש בעלה אמנון איתן שליח מטעם הסוכנות היהודית בתנועת הבונים. תקופה זו היא המקור לספרה "עיניים קטנות בארץ גדולה".
במהלך כל שנותיה בקיבוץ חמדיה הייתה מינה איתן מורה ומחנכת בבית החינוך המשותף בקיבוץ נווה איתן שם לימדה ספרות ומקרא ועסקה בבימוי הצגות בבית החינוך ובקיבוץ. מינה איתן עזבה את קיבוץ חמדיה בשנת 1987 ועברה עם משפחתה לכפר הנוער הדסים. במהלך השנים 1987 -2010 בהן התגוררה משפחת איתן בהדסים עבדה מינה איתן בבית הספר השש שנתי שם שמשה רכזת מגמה ומורה לתיאטרון ורכזת ומורה במגמת הקולנוע וכן למדה ספרות בחטיבת הביניים.
ב-2010 עם פרישתם ממערכת החינוך עזבו מינה ואמנון את כפר הנוער הדסים והם מתגוררים בכפר סבא.
עם המעבר לכפר סבא הצטרפה איתן לעמותת "ידיד לחינוך" ומקיימת בהתנדבות פעילויות של עידוד קריאה וכתיבה יוצרת בבתי ספר יסודיים ובקרב סניפי העמותה.
איתן פרסמה סיפורי ילדים בעיתוני הילדים "פילון" ו"הארץ שלנו" החל משנת 1977.
איתן למדה באוניברסיטת תל אביב ספרות ומקרא, ולה תואר שני בתיאטרון.
בשנת 2018 זכתה בפרס דבורה עומר על ספרה "שלום ותקוה חברים".
ספריה

עיניים קטנות בארץ גדולה, הוצאת מודן, 1981 – זכה בפרס ברנשטין.
חלומו של מולה, ספריית פועלים, 1984 – עובד לתוכנית בטלוויזיה החינוכית הישראלית.
אורה מפינת החי, הוצאת מסדה, 1987
למה רק לנו אין שלג?, הוצאת מסדה, 1994
זהירות, קיץ, הוצאת מסדה, 1995
נעשה ממך גבר, הוצאת מודן, 1995
שלום ותקוה חברים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017 – זכה בפרס דבורה עומר.
להחזיר את זאב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2018
לקריאה נוספת

משה גרנות, לקסיקון היסטורי של הסופרים העבריים מאז תש"ח (1948), אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל, דני ספרים הוצאה לאור, 2002
מיכאיל וסילייביץ' צ'לנוקוב

מיכאיל וסילייביץ' צ'לנוקוב (ברוסית: Михаи́л Васи́льевич Челноко́в; ‏5 בינואר 1863 – 13 באוגוסט 1935) היה פוליטיקאי ואיש עסקים רוסי, ראש עיריית מוסקבה (1914–1917) בתקופת מלחמת העולם הראשונה, יושב ראש איגוד הערים הכל רוסי. חבר הדומה השנייה, השלישית והרביעית (1906–1917). היה מראשי המפלגה הדמוקרטית החוקתית. על הפעילות הציבורית בעיריית מוסקבה הוענק לו אות מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
לאחר מהפכת אוקטובר פעל להפלת המשטר החדש. ב-1919 ירד למחתרת ואחר כך נמלט מרוסיה, הוא מת משחפת בבלגרד ב-1935.
מינה אל חמני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 בנובמבר 1993 (בת 30) מדריד, ספרד
 שם לידה:  מינה אל חמני
 מדינה:  ספרד
 תקופת הפעילות:  מ-2014
 עיסוק:  שחקנית
 פרופיל ב-IMDb
 
מינה אל חמני (בערבית: مينا الحماني; נולדה ב-29 בנובמבר 1993) היא שחקנית ספרדייה, אשר זכתה להצלחה עולמית בזכות השתתפותו בסדרה "אליטה".
ביוגרפיה וקריירה

מינה אל חמני נולדה ב-29 בנובמבר 1993 וגדלה במדריד, ספרד. משפחתה ממוצא מרוקאי. היא החלה את קריירת המשחק שלה בשנת 2014. בשנת 2018 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה המצליחה "אליטה" כאחת משלושת התלמידים החדשים בבית הספר. היא נחשבת לתלמידה מצטיינת שהגיעה על תקן מלגה.
בשנת 2019 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "הרנאן", בתפקיד איישה ובשנת 2021 החלה לשחק את אלווירה ב"הפנימייה: לאס קומברס".
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | שם | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| 2015 | "מרכז רפואי" | אמינה |
| 2015–2016 | "הנסיך" | נור |
| 2016 | La que se avecina | פטימה |
| 2017 | "המדינה" | ילדת המגזין |
| 2017–2018 | "לשרת ולהגן" | סלימה בן אחמד |
| 2018–2021 | "אליטה" | נדיה שאנה |
| 2019 | "הרנאן" | איישה |
| 2021–הווה | "הפנימייה: לאס קומברס" | אלווירה |
הערות שוליים

1 2 3  Mina El Hammani, IMDb
↑  New Netflix drama ‘Elite’ explores Islamophobia in Europe, Arab News, ‏2018-10-06 (באנגלית)
↑  Can You Guess The Singer Mina El Hammani Listens To On The Sets Of Her Netflix Show?, Vogue Arabia, ‏2019-02-17 (באנגלית בריטית)
↑  Mina El Hammani: "Me llegan muchos mensajes de chicas árabes que quieren ser actrices", FormulaTV (בספרדית)
↑  Hernán (TV Series 2019– ), IMDb (באנגלית אמריקאית)
↑  The Boarding School: Las Cumbres (TV Series 2021– ), IMDb (באנגלית אמריקאית)
מוזיקה בדת הבהאית

| --- | --- |
 מקורות סגנוניים:  מוזיקה פרסית, מוזיקה ערבית, מוזיקה כנסייתית
 מקורות תרבותיים:  הדת הבהאית, תרבות מערבית, תרבות  איראן
 תת-סוגות
 מוזיקה דתית
 
הערך מוזיקה בדת הבהאית מתייחס לרפרטואר שירים אשר תוכנו הטקסטואלי מבוסס או נלקח ישירות מפרי עיטם של הבאב, מייסדה, בהאא אללה וממשיך דרכו עבד אל-בהאא'. כתביהם נחשבים בעיני הבהאים לכתבי קודש ולדברי אלוהים חיים. אף על פי שניתנה עדיפות מצד מנהיגי הקהילה הבהאית לשירת פסוקים מכתבי הקודש כחלק מפרקטיקה רוחנית (למשל מאל-כתאב אל-אקדס). נראה, שכבר בתקופתו של בהאא אללה ועבד אל-בהאא׳, נכתבו טקסטים ולחנים חדשים לשימוש באסיפות שהתקיימו בבתי התפילה הבהאים השונים. בתחילת דרכה של הדת הבהאית רפרטואר השירים היה מורכב מטקסטים פרסיים וערביים בלבד שהושרו באסיפות ללא ליווי כלי. אולם עם הפצתה וקליטתה של האמונה הבהאית ברחבי העולם, שולבו טקסטים בהאים מקוריים בשפה הגרמנית, אנגלית, אספרנטו, יפנית ואחרות עם הסוגות המוזיקליות הרווחות בקרב אותן קהילות בהתאמה.
מאפיינים מוזיקליים

הקהילה הבהאית במזרח התיכון בסוף המאה ה-19 פיתחה פרקטיקת תפילה שהייתה משולבת יחד עם שירת פסוקים מכתבי קודש בהאים או שירת מזמורים שנכתבו בשפה הפרסית או הערבית. מזמורים אלה נקראים על ידי הקהילה המערבית בשם chants באנגלית. המזמורים המושרים בפרקטיקת התפילה הבהאית המזרחית או המערבית אינן מסורות שירה חדשות. כלומר, הלחן המצוות לטקסט המושר מבוסס בעיקרו על התשתית המלודית וחוקי ההירמון הרווחים באותה סביבת מחיה חברתית-תרבותית בה הלחן נוצר. לדוגמה, מזמורים בהאים בקרב קהילה דוברת פרסית או ערבית ישמרו על יחסי טקסט ומוזיקה כשל קנטילצית הקוראן, דהיינו, שירת פסוקים במקאם (בערבית: مقام, בתרגום לעברית: מקום) ללא ליווי כלי (לדוגמאות ראה קישורים חיצוניים). או במקרה אחר, תושתת על הסוגה הנקראת תסניף (בפרסית تصنيف בתרגום לעברית: שיר) השייכת למסורת המוזיקה הפרסית-קלאסית אשר מבוצעת על ידי זמר סולן בלווית קמנצ׳ה, נאי, טאר, סנטור ו-זארב. המרקמים המוזיקליים של השירה הבהאית בסביבתם הטבעית לא הציגו חוקיות מלודית חדשה. נבחין זאת מתוך תיעוד אתנוגרפי של האג׳י מירזה הידאר-עלי (Háji Mírzá Haydar-‘Alí). מירזה, אשר נאסר בשל אמונתו ונשלח לתא המעצר יחד עם שמונה מאמינים בהאים נוספים במצרים, מתאר כיצד זוהתה שירתם כשיר סוּפי באוזניי הסוהרים:
We were eight prisoners and our voices united in chanting the verses. When the soldiers heard this, they came in with a lamp for us. They thought that we were dervishes and that we were chanting something which contained the mention of God. This attracted their kindness toward us.
לחנים אלה, שניכסה העדה הבהאית לצרכיה הדתיים, הם ממכלול של מסורות מוזיקליות מקומיות ומהגרות, שהביאו להיווצרותם של היברידים מוזיקליים. שירת המאמינים שזוהתה בשוגג על ידי הסוהרים כשירה סופית, מציגה, מחד, את הזהות התרבותית של אותם מאמינים ממוצע פרסי, ומאידך, מגלה גם פרקטיקה השרדותית. דהיינו, שירת טקסטים דתיים ושמירה על טקסטורות מוזיקליות רווחות איפשרה לקהילה הבהאית להשתלב בנוף הצלילי המקומי מבלי לבלוט יתר על המידה, ובכך, להיטמע בחברה שהייתה עוינת אותם.
שוגי אפנדי שהנהיג את הקהילה הבהאית מאז מות סבו עבד אל-בהאא' ב-29 בנובמבר 1921 ועד מותו שלו ב-1957, התייחס בכתביו לתופעה הרחבה של לחנים ומזמורים חדשים שנתחברו בתקופתו. אפנדי ציין כי ישנו ערך רב לשירים החדשים שיוצאים מהקהילות השונות, אולם אין לחייב את הקהילות הבהאיות בשימוש ברפרטואר כזה או אחר. לפי דבריו עולה, כי על כל קהילה להחליט על הסגנון המוזיקלי שתורם לבנייתה הרוחנית, אך אין דרישה לתרבות אחת לאמץ סגנון שירה של תרבות אחרת.
השירה בבית התפילה

בית התפילה הבהאי נקרא בשפה הפרסית מַשְרִק אל-אד'כאר (Mashriqu’l-adhkar, פרסית וערבית مشرق‌ الاذکار; אנגלית Bahá'í House of Worship) הוא בית התפילה או המקדש בדת הבהאית. שם זה מתייחס למבנה, המשמש באופן אינקלוסיבי לזמני תפילה ושמיעת פסוקים מכתבי קודש בהאים. תיעוד אחת מאסיפות הקהילה באיראן בסוף המאה ה-19 מתאר קריאה מספר Bajan Akdas (כנראה מתייחס לכתאב אל-אקדס), ודרשה שבסופה ניתן זמן לשאלות ותשובות. האספה התחילה והסתיימה בשירת מזמורים של משוררים באבים או בהאים.
לפי שיעור 19 בספר קיטאב-א אקדס, להיכל אד'כאר נכנסים בזמן עפעפי השחר אשר לפי הגישה הבהאית הוא הזמן הנכון ביותר לזמן תפילה ודבקות. אולם גם בשעות הערב וחצות מומלץ להיפגש לבקשת סליחה על חטאים וקבלת מחילה. לאחר הכניסה למבנה, יש להתיישב בשקט, בנמיכות רוח ויראת כבוד, בפניית הלב לאלוהים, ולהאזין בקשב רב לפסוקים הנקראים. שיעור 25 מתאר את שירת הפסוקים כך:
It is well known that this condition is produced when the Tablets and holy verses are sung, or the odes and encomiums composed in praise of BAHA'U'LLAH or Abdul Baha are chanted by a beautiful voice.
היום הקהילה הבהאית מציגה קשת רחבה של אופני ביצוע של שירת הלל ושירת פסוקים באספותיהם. בניגוד לאסיפות בתחילת דרכה של הדת הבהאית בהם נהגו לבצע סוגות ווקליות בלבד, היום ישנו שימוש ענף בכלי נגינה שונים כמו גיטרה אקוסטית, פסנתר, כלי נגינה מזרחיים, או האזנה לקטעי שירה מוקלטים בז׳נרים מוזיקליים מגוונים.
לואיס וואיט

לואיס רובינסון וואיט (באנגלית: Louise Robinson Waite; ‏1866-1939) הייתה משוררת ומלחינה בהאית. נולדה בשנת 1866 בעיר לה קרוס במדינת ויסקונסין. הוריה של וואיט השתייכו לכנסייה האפיסקופלית באמריקה. אימה של וואיט אהבה במיוחד שירת המנונים ועודדה את וואיט להקפיד על זמני תפילה בשעות הבוקר והערב יחד עם שירת המנונים. היא נישאה בגיל צעיר לספנסר (באנגלית: Spencer of Baltimore) ונולדה להם ילדה אחת. אולם טרגדיה פקדה את המשפחה של וואיט והיא איבדה את אימה, אחיה, בעלה וביתה הקטנה. לאחר האובדן הקשה של בני משפחתה היא עברה להתגורר בשיקגו.
בשנת 1902 וואיט שמעה לראשונה אודות האמונה הבהאית ממכרה שהתגוררה באותה השכונה. באספה ביתית אליה הוזמנה וואיט, היא החלה לאלתר מעט בנגינה בפסנתר שהיה בבית חבריה. לאחר שמכר מוזיקאי עזר לה ביום למחורת לכתוב טרנסקריפציה למנגינה נולד השיר הבהאי “If Ye Seek Me”. על דף התווים הקדישה וואיט את השיר לעבד אל-בהאא׳. השיר הבהאי השני שהלחינה הוא ״The Greatest Name״. וואיט, שהחליפה מכתבים עם עבדל אל-בהאא׳, שלחה לו העתק של השיר. תשובתו לוואיט הייתה מרובת שבחים, ואף הכריז כי השיר יושר לנצח באסיפות של הקהילה. השיר הופץ בקרב הקהילה הבהאית המזרחית (ככל הנראה תורגם לפרסית).
בשנת 1903 היא נישאה בשנית לאדגר וואיט (באנגלית: Edgar Waite), סוכן מכירות של חברת הפסנתרים Baldwin Piano והמשיכה את שרותה בקהילה הבהאית. שנה לאחר מכן החברה להדפסת כתבים בהאים הדפיסה את ספר ההמנונים הראשון של וואיט ״Bahai Hymns and Poems״. ספר זה הכיל את מילות השירים של וואיט ללא תווי הלחן. בנוסף לשירי הלל שכתבה הלחינה וואיט שירים בהאים לשיעורי הילדים ביניהם ״Softly His Voice is Callin״ ו- ״Tell the Wondrous Story״.
מכל שיריה השיר Benediction זכה לתפוצה רחבה במיוחד ולגרסאות בשפות שונות.
ספרה הנוסף שהודפס על ידי החברה להפצת כתבים בהאים Bahai Hymns of Peace and Praise הכיל את מילות השירים יחד עם תווי הלחן. עבד אל-בהאא׳ שהעריך מאוד את עבודתה של וואיט הזמינה לבקרו בעכו. בפגישה של וואיט עם עבד אל-בהאא׳ היא הציגה את שיריה לפניו ולפני מלומדים בהאים מהמזרח ששהו במקום. וואיט נפטרה בשנתה ב-27 לחודש מאי, בשנת 1939.
משיריה שהופצו בספרון השירים הבהאי:
Great Day of God
Hymn of Praise
The Greatest Name
Awake ye Nations All
His Glorious Sun has Risen
The Day of Certainty
Praise Thee Oh God
Alleluia Song
Tell The Wondrous Story
Softly His Voice is Calling
בשיריה של וואיט ניתן לזהות כיצד שזרה יחד מהחומרים המוזיקליים של הכנסייה הנוצרית עליהם גדלה. מאפיינים מוזיקליים אלו ניכרים באופן ההירמון והקו המלודי של וואיט בשיר The Greatest Name אשר משמרים את האסתטיקה והמרקמים הצליליים של המנונים בכנסייה הנוצרית. מכאן, נראה כי נוצר שיר בן-כלאיים המכיל טקסט נוצרי ובהאי במרקמים הרמוניים ומלודיים מערבים-נוצריים.
דוגמאות של שירים בהאים

תפילת עבד אל-בהאא׳, בביצוע Houshmand Anvari, סרטון  באתר יוטיוב
הערות שוליים

↑  Kitab-i Aqdas, Paragraph 150
↑  R. Jackson Armstrong-Ingram, Studies in Bábí and Baháí History,: Music, Devotions, and Mashriqu’l-adhkar,(Library of Congress, 1987),p 4
↑  https://bahai-library.com/haydar-ali_stories_delight_hearts, Stories from the Delight of Hearts, p. 43.
↑  November 1932 to an individual believer, cited in Bahá’í News, no. 71, February 1933), p. 2
↑  R. Jackson Armstrong-Ingram, Studies in Bábí and Baháí History: Music, Devotions, and Mashriqu’l-adhkar, The Devotional Heritage, (Library of Congress, 1987), 9.
↑  Daniel Akira Stadnicki, Hidden Words and Sounds: Tracing Iranian Legacies and Traumas in the Music of the Bahá’ís of North America, (University of Alberta, 2019), p. 6.
↑  R. Jackson Armstrong-Ingram, Studies in Bábí and Baháí History: Music, Devotions, and Mashriqu’l-adhkar, (Library of Congress, 1987), 78.
| הדת הבהאית הכוכב הבהאי |
| --- | --- | --- |
| דמויות מרכזיות | עלי מוחמד שיראזי, הבאב • בהאא אללה • עבד אל-בהאא • שוגי אפנדי |  |
| הכתבים הבהאיים | אל-כתאב אל-אקדס • כתאב-י איקאן • המילים הנסתרות • שבעת העמקים • ארבעת העמקים • האיגרת אל בן הזאב • באיאן • איגרות אל המלכים והשליטים • מפציעי השחר |  |
| מוסדות עיקריים | מנגנון המנהל הבהאי • המרכז הבהאי העולמי • בית הצדק העולמי • האסיפות הרוחניות |  |
| עקרונות כלליים | עקרונות הדת הבהאית • התגלות מתמשכת • מעמד האישה בדת הבהאית • אחדות בדת הבהאית • עבדות בדת הבהאית • להט"ב והדת הבהאית |  |
| היסטוריה ופילוגים | באביזם • היסטוריה של הדת הבהאית • סובח-י אזל • אבראהים ג'ורג' ח'יראללה • צ'ארלס מייסון רמי • רות וייט |  |
| אנשים | אותיות הח"י •  ידי האמונה • שליחי בהאא אללה • טאהרה • בהיה ח'אנום • מרתה רוט • לואה גטסינגר • פיבי הרסט • ת'ורנטון צ'ייס |  |
| לוח השנה הבהאי | חגים בהאיים • נורוז • רידוואן • הולדת בהאא אללה • יום הברית • איאם-י הא • צום תשעה עשר הימים |  |
| בית התפילה הבהאי | אשגבאט • שיקגו • קמפלה • סידני • פרנקפורט • פנמה סיטי • סמואה • דלהי • סנטיאגו דה צ'ילה |  |
| קהילות בהאיות | הקהילה הבהאית הבין-לאומית • אוזבקיסטן  • אוסטרליה • אינדונזיה • איראן  • אנגליה • ארצות הברית  • ברזיל  • גרמניה  • דרום אפריקה • הודו  • טורקיה  • טורקמניסטן • מצרים  • ניו זילנד • סין • ספרד • קנדה • רוסיה |  |
| מנהגים ופולחן | סמלים בהאיים • עלייה לרגל • תפילה • חקוק אללה • צום |  |
The Greatest Name, נובמבר 1902.
מבחן סיכה

מבחן סיכה או מבחן מחט הוא מבחן המצריך זיכרון חזותי ברמה גבוהה. המבחן נערך לרוב כאשר הספר המשמש כחומר למבחן מונח סגור לפני הנבחן, והוא צריך להוכיח את בקיאותו בידיעת הטקסט של תוכן הספר לפי מיקומו המדויק. המיקום נבחר על ידי הנחת אצבע או סיכה על כריכת הספר (או על אחד מדפי הספר הקודמים לדף עליו נערך המבחן). לרוב המבחן מתבצע על ספרי קודש בהם קיימת שמירה על עימוד הטקסט בפורמט של צורת הדף (צורת עימוד עקבית הנשמרת בכל מהדורות הספר). המבחן נחשב כהוכחה לזיכרון חזותי ברמה גבוהה. ידיעה ברמה זו מאפיינת תלמידי חכמים רבים המצוינים בכך.
הבחינה

בעריכת מבחן סיכה מניחים את הספר לפני הנבחן, כשהוא סגור או פתוח במקום אחר מהמקום עליו נערכת הבחינה. הבוחן מניח את אצבעו בנקודה מסוימת, ומורה לנבחן לומר את הטקסט המופיע באותו המיקום בעמוד בדף נקוב מדפי הספר. על הנבחן לומר את הטקסט המופיע באותו המקום עליו נשאלה השאלה. פעמים רבות יידרש הנבחן לומר את הטקסט המדויק כלשונו בספר. צורת המבחן, הדורשת בקיאות לפי מקום מוגדר ביותר, מקנה לו את השם "מבחן סיכה". אמנם לפעמים אכן נערך המבחן בנעיצת סיכה או מחט.
קיימת גם גרסה קשה של המבחן, בה לא ננקב דף מסוים מדפי הספר, אלא על הנבחן לשער את הדף הנקוב לפי עומק חדירת המחט.
בגרסה קשה יותר, היה על הנבחן לומר את כל המילים שדרכן חדרה המחט בכל הדפים דרכן חדרה אל הספר.
הבחינה נערכת לרוב כהפגנת בקיאות הנבחן וזיכרונו המיוחד את הטקסט עליו הוא נבחן. המבחן משרת גם מטרה משנית של דרבון תלמידים לשינון החומר הנלמד, או לשקדנות וחזרה, עד לרמת ידיעה כזו.
מבחן זה מופיע לראשונה במאה ה-20. במקור, מופיעה הבחינה כמי שרווחה בעיקר בישיבות ליטא. בהמשך התפשט המבחן גם לישיבות נוספות. מפורסמת בהקשר זה היא ישיבת בניין אב שבראשות הרב דוד אברהם.
קיימים רבנים ותלמידי חכמים המפורסמים בהקשר זה, או שצוינו במיוחד ככאלו הבקיאים בתלמודם ברמה של "מבחן סיכה". בקיאות ברמה של "מבחן סיכה" נחשבת לרמה גבוהה או מיוחדת של ידיעת התורה.
ספרים שעליהם נערכת הבחינה

מבחן הסיכה מתבצע בעיקר על התלמוד בבלי עם פירוש רש"י ותוספות, זאת בשל שימור צורת הדף של עמוד הגמרא בכל הדפוסים מאז הודפס בדפוס ונציה בוונציה בשנים ה'ר"פ–ה'רפ"ג (1520–1523). המבחן מתקיים גם בספרים תורניים נוספים בהם קיימת צורת-הדף, כמו תלמוד ירושלמי, שולחן ערוך בחלק ממהדורותיו, משנה ברורה ועוד.
ביקורת

קיימים כאלו המבקרים את שיטת המבחן הבאה להוכיח את ידיעת התורה כאשר היא נערכת על ספרים תורניים, בטענה כי אין זו ידיעת התורה האמיתית, שאין ידיעת התורה נחשבת לדבריהם כידיעה אמיתית אלא אם היא על גוף התוכן ולא על מיקומו בעמוד. בין המבקרים קיימים כאלו הטוענים כי ביצוע המבחן מעודד באופן עקיף התמקדות בזכירת הטקסט לפי מיקומו בעמוד, בעוד שזה בא על חשבון הבנת התוכן. גם מאלו שלא התנגדו במפורש למבחן הסיכה, או שאף עודדו זאת, יש שהדגישו כי אסור לידיעה ברמה כזו לבוא על חשבון הבנת הנלמד באופן עמוק ונרחב.
לקריאה נוספת

ד"ר אהרן ארנד: "עדויות וסיפורים על בחינות מיוחדות בבקיאות בתלמוד", הנה רבקה יוצאת: עיונים במדעי היהדות לכבוד רבקה דגן, ירושלים תשע"ז, עמודים 241–244.
הערות שוליים

↑  משה ברוור ואברהם יעקב ברוור, זכרונות אב ובנו, ירושלים תשכ"ו, עמ' 76.
↑  ראו לדוגמה: הילה וולברשטיין, הראל כהן ושמחה רז (עורכים), הרב הנזיר - איש כי יפליא, שחר ימיו, ישראל תשע"ז, עמ' 27, באתר אוצר החכמה.
↑  ש"ד רוזנטל, תועפות ראם, ירושלים תשס"ו, עמ' 78; פרופ' בן-ציון דינור, בעולם ששקע, ירושלים תשי"ח, עמ' 27.
↑  הילה וולברשטיין, הראל כהן ושמחה רז (עורכים), הרב הנזיר - איש כי יפליא, שחר ימיו, ישראל תשע"ז, עמ' 27, באתר אוצר החכמה.
↑  ראו לדוגמה: הילה וולברשטיין, הראל כהן ושמחה רז (עורכים), הרב הנזיר - איש כי יפליא, שחר ימיו, ישראל תשע"ז, עמ' 27, באתר אוצר החכמה, על רבי דוד כהן ("הרב הנזיר"); מ. ברמן, "קשר של תורה", בתוך: יתד נאמן, מוסף שבת קודש, תשע"ח, גיליון 18 - בשלח, בני ברק תשע"ח, עמ' 30, באתר אוצר החכמה, על רבי יעקב ישראל קניבסקי ("הסטייפלר"); יחיאל שטרנברג, "פרקים מתולדות חייו של הראב"ד", בתוך: ישורון, גיליון י"ג, ירושלים תשס"ג, עמ' שע"ו, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים), וצבי וינברג וברוך חפץ (עורכים), תורת האדם לאדם, קובץ ו', צפת תש"ע, עמ' 54, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום), על רבי ישראל יעקב פישר; ממשנתה של תורה, תשע"ד, פרשת וארא, רכסים תשע"ד, עמ' 2, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום), על רבי מאיר חדש; א. חפץ, "אבן הטוען הייתה בירושלים", בתוך: יתד נאמן, מוסף שבת קודש, תשס"ו, גיליון 33 - במדבר, בני ברק תשס"ו, עמ' 24, באתר אוצר החכמה, על רבי שמחה בונים לייזרזון. נוספים המפורסמים בידיעה בצורת מבחן סיכה: הרב יהושע כהן והרב דוד אברהם. ראו גם: גאונים שידועים במבחן הסיכה, בפורום אוצר החכמה; מבחן סיכה, קיים כיום?, בפורום בחדרי חרדים.
↑  ראו לדוגמה: רבי יורם אברג'ל, בצור ירום, חלק ד', נתיבות תש"ע, עמ' ח', באתר אוצר החכמה.
↑  ראו לדוגמה דעת האדמו"ר מסדיגורה רבי רבי אברהם יעקב פרידמן: הרב זליג ברוורמן, "דעתאי עלויהו", בתוך: בעקבי המלך, בני ברק תשע"ד, עמ' קנ"ה, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).