רוז ויילדר ליין
הספר "גילוי החירות"

במשך כמה חודשים בשנת 1940, הלהט הגובר של ליין לליברטריאניזם הוביל אותה אל הסופר הנודד העצמאי ג'ון פטריק, הוגה דעות פוליטי בעל עמדות דומות לשלה, ששיא פועלו בהסברת רעיונות ליברטריאנים היה ספרו Yankee Hobo in the Orient, שיצא בשנת 1943. ליין ופטריק בילו מספר חודשים בנסיעות ברחבי המדינה במכוניתו של פטריק כדי להתבונן בהשפעות השפל הגדול על המדינה ולהחליף רעיונות. הטיול הסתיים בשהות בת חודשיים בבלינגהאם, וושינגטון.
בתחילת שנות ה־40, התרחקה ליין מכתיבת ספרות מסחרית (פרט לשיתוף הפעולה שלה עם כתיבתה של אמהּ, לורה אינגלס ויילדר), על אף בקשות חוזרות ונשנות מצד עורכים לסיפורת ולחומר עיוני. בתקופה זו הפכה ידועה בקרב הליברטריאנים ונחשבה בעלת השפעה בתנועה. היא התנגדה נחרצות לניו דיל, פסלה "סוציאליזם זוחל", ביטוח לאומי, קיצוב בזמן מלחמה, ואת כל צורות המיסוי. ליין חדלה מלכתוב ספרות מסחרית וריווחית כמחאה על תשלום מס הכנסה. היא חיה ממשכורת קטנה מהטור שלה בעיתון, וכבר לא הייתה צריכה לפרנס את הוריה או את בניה המאומצים. היא צמצמה את הוצאות המחייה שלה למינימום, וחיה גרסה מודרנית של חיי החלוצים של אבותיה על אדמתה הכפרית ליד דנברי. היא זכתה לתשומת לב תקשורתית מסוימת על סירובה לקבל תעודת קיצוב, ועל שבמקום זאת שיתפה פעולה עם שכניה הכפריים בגידול ובשימור פירות וירקות ובגידול תרנגולות וחזירים לבשר. מבקרת הספרות והמסאית הפוליטית איזבל פטרסון דחקה בליין לעבור לקונטיקט, שם היא תהיה רק "כמה קילומטרים במעלה הדרך" מפטרסון, שהייתה חברתה במשך שנים רבות.
לאחר שחוותה קומוניזם ממקור ראשון במהלך מסעותיה עם הצלב האדום בברית המועצות, הייתה ליין מתנגדת נחרצת לקומוניזם. כתיבתה על אינדיבידואליזם ועל משטר שמרני הגיעה לשיא עם ספרה "גילוי החופש", שיצא בשנת 1943. באותה שנה התפרסמו גם ספרה של פטרסון, "אלוהי המכונה" והרומן "כמעיין המתגבר" של איין ראנד. בשל כתבים אלה, מכוּנוֹת שלוש הנשים הללו "האמהות המייסדות של התנועה הליברטריאנית האמריקאית".
העיתונאי והמבקר הליברטריאני אלברט ג'יי נוק כתב שהחיבורים העיוניים של ליין ושל פטרסון היו "הספרים הנהירים היחידים על פילוסופיית האינדיבידואליזם שנכתבו באמריקה במאה [העשרים]". לדבריו, שתי הנשים "הדגימו לעולם הגברי של תקופה זו כיצד לחשוב באופן בסיסי. [... ] הן לא מגששות ומקשקשות - כל חץ נורה ישר למטרה". העיתונאי הליברטריאני ג'ון צ'מברלין נותן לראנד, לפטרסון, ולליין את הקרדיט על ה"המרה" הסופית שלו מסוציאליזם למה שהוא כינה "פילוסופיה אמריקאית ותיקה יותר" של רעיונות ליברטריאניים ושמרנים.
בשנת 1943, הגיעה ליין למרכז תשומת הלב ברחבי ארצות הברית כשהשיבה לסקר שיזמה תחנת רדיו בעניין הביטוח הלאומי. היא שלחה בדואר גלויה ובה תגובה שהשוותה את מערכת הביטוח הלאומי להונאת פונזי שבסופו של דבר תשמיד, לדעתה, את ארצות הברית. עקב מלחמת העולם, התקיים מעקב אחרי דברי דואר, וזה הוביל בסופו של דבר להתייצבות שוטר של מדינת קונטיקט בביתה כדי לברר את מניעיה. תגובתה התַּקיפה להפרה זו של זכות חופש הביטוי שלה הביאה לשפע מאמרים בעיתונים ולפרסום חוברת, "מה זה פה, הגסטפו?", שנועדה להזכיר לאמריקאים לשמור על זכויותיהם על אף אילוצי המלחמה. החוברת הופצה על ידי "המועצה הלאומית לכלכלה, בע"מ", ארגון אנטישמי שתמך בממשלה הפאשיסטית בספרד. במהלך תקופה זה, פתחה הבולשת הפדרלית (FBI) תיק מעקב שעסק בליין.
בזקנתה, התגבשו דעותיה הפוליטיות של ליין לכדי ליברטריאניות איתנה. כשנתקלה באי הסכמה, אופן ההגנה שלה על מה שנחשב בעיניה כעקרונות אמריקאים בסיסיים של חירות נתפס בעיני חלקים בציבור כחריף ומחוספס. מתועד כי בשנת 1946 נפרדה מחברתה הוותיקה ובעלת בריתה הפוליטית איזבל פטרסון. במהלך תקופה זו ועד שנות ה-50, ניהלה ליין גם התכתבות חריפה עם הסופר הסוציאליסט מקס איסטמן.