stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועדת השרים למתן היתר לפרסומים

| --- | --- |

 מידע כללי
 תחום שיפוט:  ישראל
 משרד אחראי:  משרד ראש הממשלה
 סוכנות אם:  מזכירות הממשלה
 ממשלה:  ממשלת ישראל
 ראש:  שר המשפטים, יריב לוין
 
ועדת השרים למתן היתר לפרסומים היא ועדה ממשלתית ישראלית שבה חברים שלושה שרים, ומטרתה לאשר לפרסום פרסומים של עובדי הציבור ועובדי הציבור לשעבר.
סעיף 117 לחוק העונשין, שהחליף את סעיף 27 לחוק דיני העונשין (ביטחון המדינה, יחסי חוץ וסודות רשמיים), תשי"ז­-1957, מטיל עונש של שלוש שנות מאסר על עובד ציבור שמסר, ללא סמכות כדין, ידיעה שהגיעה אליו בתוקף תפקידו, לאדם שלא היה מוסמך לקבלה. במיוחד רלוונטית הגבלה זו לעובד ציבור בכיר, המעוניין לפרסם ספר זכרונות על תקופת כהונתו, אך היא חלה גם על עובדי ציבור זוטרים.
בהתאם לסעיף זה פורסמו בשנת 1975 כללים לעניין היתרים לפרסום ספרים וחוברות בידי עובד ציבור.
הכללים מגדירים עובד ציבור: "ראש הממשלה, שר, סגן שר, נושא משרה או תפקיד ממלכתי במינוי על־פי חיקוק, עובד המדינה לפי חוק שירות המדינה (מינויים), תשי״ט-1959, או לפי חוזה או בדרך אחרת, לרבות חייל ושוטר, וכן מי שהיה מן המנויים בהגדרה זו וחדל להיות אחד מאלה".
האיסור לפרסם אינו חל על עובד הציבור לשעבר כאשר מתקיימים שלושת התנאים הבאים גם יחד:
אין איסור על פרסום ידיעה שכבר פורסמה.
לשם בדיקת בקשות היתר לפרסום ולשם מתן היתר לפרסום מוקמת ועדת שרים לעניין זה. עובד הציבור המבקש לכלול ידיעה שהניעה אליו בתוקף תפקידו בפרסום אותו הוא עומד לפרסם, נדרש להגיש את הפרסום לאישור הוועדה. אם הפרסום כולל ידיעה שחלה עליה חובת הצנזורה לפי תקנות ההגנה (שעת חירום), יש להעביר תחילה את הפרסום לבדיקת הצנזורה.
בין פעולות הוועדה היה איסור פרסום מחבר הספר "המטרה מקדשת" בשנת 2016, ועיכוב הפרסום של הספר "תיק כחול-לבן" במשך ארבע שנים עד פרסומו בשנת 1992.
חברי הוועדה

| שם | שם | תפקיד | סיעה |
| --- | --- | --- | --- |
|  | יריב לוין | שר המשפטים - יו"ר | הליכוד |
|  | ישראל כ"ץ | שר הביטחון | הליכוד |
|  | גדעון סער | שר החוץ | הימין הממלכתי |
|  | גילה גמליאל | שרת המודיעין | הליכוד |
הערות שוליים

↑  חוק העונשין, באתר "נבו"
↑   היסטוריית החקיקה של חוק דיני העונשין (בטחון המדינה, יחסי חוץ וסודות רשמיים), תשי"ז­-1957, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑  הודעה בדבר כללים לעניין היתרים לפרסום, י"פ 2097 מ-13 במרץ 1975, באתר "נבו"
↑  חיים נגיד, בטחון שדה נגד 'חיק כחול לבן', מעריב, 8 בפברואר 1991
| ועדות שרים |
| --- | --- | --- |
| קבינטים | הקבינט המדיני-ביטחוני • הקבינט החברתי-כלכלי • קבינט הדיור  • קבינט העלייה והקליטה |  |
| נוספים | ועדת השרים לענייני חקיקה • ועדת השרים להצטיידות • ועדת השרים למתן היתר לפרסומים • ועדת שרים לעניין מוכנות הזירה האזרחית למצבי חירום • ועדת השרים לענייני שירות ביטחון כללי |  |
| בעבר | ועדת החמישה • המטבח • ועדת השרים להתיישבות • הקבינט לשוויון מגדרי • קבינט הקורונה • ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים |  |
אברהם דשא (פשנל)

| --- | --- |

אברהם דשא פשנל בדרך להופעה של להקת "בצל ירוק"
 לידה:  6 בנובמבר 1926 המנדט הבריטי תל-אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  28 באפריל 2004 (בגיל 77) ישראל רמת גן, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  עינת 
 תקופת הפעילות:  1956–2004 (כ־48 שנים)
 עיסוק:  אמרגן, מפיק מוזיקלי, מפיק קולנוע ומגלה כישרונות
 פרסים והוקרה:  פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
 
לוחית זיכרון לאברהם דשא בתל אביב
אברהם "פשה" דשא (פָּשָנֶל; 6 בנובמבר 1926 – 28 באפריל 2004) היה אמרגן, מפיק מוזיקלי, מנהל תיאטרון, מפיק קולנוע ומגלה כישרונות. הקים והפיק את להקת הבידור המצליחה הגשש החיוור. חתן פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
ביוגרפיה > ילדותו ותחילת דרכו

פשנל נולד בארץ ישראל בשם אברהם גרינברג, לעדינה גרינברג, עולה מליטא, ופנחס גרינברג, יליד הארץ, לאחר קשר קצר בין השניים. גדל עם אמו בדחק במרכז תל אביב, כשהם נודדים מבית לבית. היה פוגש באביו רק לעיתים, כיוון שאביו נישא והקים משפחה אחרת.
בגיל 16 זייף את אישורה של אמו, התנדב לצבא הבריטי ושרת בחיל התובלה; שם קיבל את הכינוי "פשנל". לאחר שחרורו החל לעבוד כנהג מונית, ועִברת את שמו ל"דשא". בתקופה זו חלק את מגוריו במרתף תל אביבי עם אריק לביא. במהלך עבודתו נזדמן לו להיות אחד מנהגי המוניות שעמדו לשירות התיאטרון הקאמרי. בתקופה זו התיידד עם שייקה אופיר, שאותו ואת שני חניכיו עמוס אריכא וזיוה רודן שחקני להקת הפנטומימה, הסיע להופעות ברחבי הארץ. לימים עברה ידידותם של פשנל ושייקה לפסים מקצועיים, ופועלם המשותף הניב הישגים חשובים בתחום התיאטרון.
בשנת 1956, כשתיאטרון זירה נקלע למשבר ניהולי וכספי, פנה מייסדו ומנהלו, הבמאי מיכאל אלמז, לפשנל והציע לו לנהל ביחד את התיאטרון, ששחקניו לא קיבלו את שכרם מזה זמן רב. לאחר זמן קצר הבין פשנל כי מחזות מודרניים מדי משל בקט, יונסקו ושון או'קייסי לא יוכלו להניב רווחים גדולים. לפיכך יזם שינוי באופיו האמנותי והניהולי של התיאטרון, כדי שיוכל לעמוד בהתחייבויותיו הכספיות המינימליות. ההצגות הפכו לעממיות, ונחשפו לציבור הרחב באמצעות פרסום אגרסיבי שיזם פשנל, ואשר נחשב לעיתים למקורי ונועז. בעקבות תמורות אלה שחלו באופיו של התיאטרון ובדרך ניהולו, הוא הפך לרווחי. בעיקר תרמה לגידול בהכנסות ההצגה פרנסואה ראש גזר וההצגה "מוישה וינטלטור" בכיכובו של יעקב בודו, שזכו להצלחה גדולה.
ביוגרפיה > כמפיק עצמאי

תיאטרון זירה במתכונת של 'תיאטרון מודרני' מוביל דעך לקראת סוף שנות החמישים, ומיכאל אלמז היגר לאנגליה שם עבד בבי.בי.סי., ואילו פשנל בנה את עצמו כמפיק עצמאי. בשנת 1958 נמנה עם מייסדי להקת "בצל ירוק", בעזרת הלוואה שקיבל מאורי זוהר וחיים טופול, שאותם פגש ליד קפה כסית. ב-1960 הקים גם את להקת "התרנגולים". עם אורי זוהר הקים את משרד ההפקות "התיאטרון העממי". ב־1964 הגה רעיון של להקת בידור ישראלית חדשה ומקורית, שאותה ייסד עם שלושה שחקנים כמעט אלמונים, שנודעו לימים כשלישיית "הגשש החיוור": גבריאל בנאי (גברי), ישעיהו לוי (שייקה), וישראל פוליאקוב (פולי), שלושתם יוצאי להקת התרנגולים. השלישייה פעלה במשך יותר מ-30 שנה בתיאטרון ובקולנוע וזכתה להצלחה רבה. לפשנל היה חלק משמעותי בכל מערכון ויצירה של הגששים, והוא תרם לגיבושם. הזדהותו עם "הגשש החיוור" הייתה כה גדולה, עד כי בחר לקרוא לבנו בשם "גשש".
ב-1966 שירם של הגששים, "שיר הטלפון", הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים. באותה שנה הכיר את אשתו ניצה, בת 22 באותה עת. כעבור שנתיים נולדה בתם הבכורה, שירילי (שנקראה על שם השיר "שירי לי כי טוב").
ב- 1968 הצטרף למשרדו יוסי פלג כעובד מן המניין ולאחר כשנה מונה למנהלו של המשרד ומנהלה של שלישיית "הגשש החיוור". לאחר כמה שנים נוספות צורף כשותף במשרד.
באותן שנים הפיק את הסרטים "כל ממזר מלך", "השכונה שלנו", "התרוממות" ו"התרנגול".
בסוף העשור צירף את המחזאי נסים אלוני לצוות הכותבים של הגשש החיוור, שילוב שהניב את התוכניות "סינימה גשש" ו"קנטטה לשווארמה".
כעבור שנים רבות, כשהוחלט להעניק את פרס ישראל לשחקני "הגשש החיוור" על "מפעל חיים", מחו הזוכים על כך שפשנל לא קיבל את הפרס לצדם. בסדרה שהוצגה לאחרונה בטלוויזיה על חייו של פשנל אמר ישראל פוליאקוב: "בלי פשה לא היה הגשש", "הוא המציא אותו, הוא יצר אותו, הוא היה הלב שלו."
בסוף שנות השישים הצטרף למשרדו נעם סמל. סמל שימש כמנהל הצגה, וכעבור מספר שנים הפך גם הוא לאמרגן והקים את "בידור לעם", חברה בת ל"תיאטרון העממי" של פשנל. הניסיון שרכש סמל ב"תיאטרון העממי" וב"בידור לעם" הוביל אותו לקריירה ארוכת שנים בבידור ובתיאטרון הישראלי.
בשנות השבעים הפיק את המופעים הראשונים של להקת כוורת, שהפכה להצלחה גדולה. הלהקה הופיעה באירוויזיון, וזכתה בתואר שיר השנה שלוש שנים ברציפות. לאחר מסע הופעות בארצות הברית פורקה השותפות עם פשנל. לאחר מכן הקים את להקת שוקולד מנטה מסטיק שגם היא הופיעה באירוויזיון שנתיים אחרי "כוורת". אז גם הפיק את הסרט "גבעת חלפון אינה עונה", עם שלישיית הגשש. בשנים שלאחר מכן, הפיק מחזות זמר עם אורי זוהר וחיים טופול, ביניהם "דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ", "אוויטה", "יוסף וכתונת הפסים המשגעת" וגרסה חדשה של "כנר על הגג" ב-1997. כמו כן הפיק את המופע "ארץ טרופית יפה" (ב-1977) וגם את "ארץ טרופית משגעת" (ב-1987) ביחד עם מתי כספי, ואת המחזמר "בן המלך והעני" ב-1996.
בין 1994 ל-1997 הפיק פשנל, בהפקה משותפת יחד עם אשתו ניצה ("פשנל וניצה דשא"), את סדרת הטלוויזיה "איצ'ה". הקומדיה שודרה בערוץ 2 עבור הזכיינית רשת. בימוי השחקנים בוצע על ידי בתם של מפיקי הסדרה שירילי דשא, ובימוי הסדרה, על ידי בני כרמלי.
ביוגרפיה > שנותיו האחרונות

בשנותיו האחרונות זכה להצלחה פחותה. המרירות גרמה לו לבצע מהלכים שגויים שהעיקו עליו, בעיקר נוכח דאגתו לעתיד משפחתו. פשנל נפטר ברמת גן, לאחר מאבק במחלת הסרטן, והוא בן 77. נטמן בקיבוץ עינת.
הותיר את אשתו ניצה ושלושת ילדיו: שירילי דשא (במאית, עורכת, תסריטאית ושחקנית), גשש (למד משפטים בבלגיה והשתקע שם) ונועז (קולנוען המתגורר בארצות הברית).
סדרת הטלוויזיה אודותיו

בשנת 2007 שודרה בישראל "פשה" - סדרה בת שלושה חלקים, שנוצרה על ידי בתו שירילי דשא, ובה שוחזרה באמצעות קטעי ארכיון וראיונות דרכו המקצועית לאורך יובל שנים. בסדרה נחשף פשנל במלוא צבעוניותו, החל מילדותו ונעוריו בסמטה פלונית בלב תל אביב הקטנה והציורית ועד לשיאי תהילה בעולם התיאטרון הבידורי. מעורבותו העמוקה בחוגי הבוהמה התל אביבית מאמצע שנות החמישים ועד למותו.
כישרונות מפורסמים שגילה

בין הכישרונות שגילה וטיפח אברהם דשא פשנל, נמנים: הגשש החיוור, רבקה מיכאלי, ירדנה ארזי, להקת שוקולד מנטה מסטיק, להקת כוורת, רבקה זהר, מירי אלוני, גדי יגיל, ספי ריבלין, ציפי שביט, להקת הכל עובר חביבי, עפרה חזה, עזרא דגן, ניצה שאול, מוטי גלעדי, יעקב בודו, אריק איינשטיין, חיים טופול, אורי זוהר ודבורה דותן.
הנצחה

עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לבניין בו היה משרד ההפקה שלו, ברחוב דיזנגוף 108.
תקליטים שהפיק

התרנגולים (תוכנית שנייה)
הגשש החיוור במועדון הסנטר הכפול - שמחת זקנתי - תקליט ראשון
ערב שירי ברכט
שלישיית הגשש החיוור (תקליט שני)
נאסר א דין - הצגה מוזיקלית
אח, איזה לילה! ליל העצמאות 1965
שייקה אופיר ואורי זהר
שלישיית הגשש החיוור בשירים מהסרט "מוישה ונטילטור"
שלישיית הגשש החיוור (תקליט שלישי)
שלישיית הגשש החיוור - הטלפון, עולה עולה, תיבת הדואר (ההקלטה המקורית)
אריק והאיינשטיינים
מיטב מערכוני הגשש החיוור
שלישיית הגשש החיוור - "סינמה גשש" חלק א'
שלישיית הגשש החיוור - "סינמה גשש" חלק ב'
"דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ"
הגשש החיוור - "קנטטה לשווארמה" חלק א'
הגשש החיוור - קנטטה לשווארמה חלק ב'
ערב פזמוני אלתרמן
הגשש החיוור - "קנטטה לשווארמה" חלק ג'
צץ וצצה (ערב פזמוני אלתרמן מס' 2) *
גדי יגיל - "חיי כלב"
רבקה זהר
הגשש החיוור - מים לדוד המלך
אירמה לה דוס מיפו - הצגה מוזיקלית
ג'אמבו
אברהם אבינו נגד שרה אימנו - שירי החומש של איציק מאנגער
הגשש החיוור - "קסיוס קליי נגד חלפון" חלק א'
הגשש החיוור - "קסיוס קליי נגד חלפון" חלק ב'
שוקולד מנטה מסטיק - קונגרס הצחוק הציוני
יוסי בנאי ורבקה מיכאלי - "נישואין נוסח גירושין" חלק א'
יוסי בנאי ורבקה מיכאלי - "נישואין נוסח גירושין" חלק ב'
כוורת - סיפורי פוגי
כוורת - פוגי בפיתה
הגשש החיוור - אף אחד לא קם
שוקולד מנטה מסטיק (תקליט ראשון)
הגשש החיוור - "אופסייד סטורי" חלק א'
הגשש החיוור - "אופסייד סטורי" חלק ב'
כוורת - צפוף באוזן
שוקולד מנטה מסטיק (תקליט שני)
שוקולד מנטה מסטיק - הלילה הראשון
הגשש החיוור - "עובדים עלינו עבודה עברית" חלק א'
הגשש החיוור - "עובדים עלינו עבודה עברית" חלק ב'
ציפי שביט - ציפי קונץ
הכל עובר חביבי - דור האספרסו
גזוז
הגשש החיוור-שלאגר
הגשש החיוור - שירי נעמי שמר
שירוויזיון 1
גזוז - גלגול שני
שירוויזיון 2
יוסי בנאי - "אני וסימון ומואיז הקטן" חלק א'
יוסי בנאי - "אני וסימון ומואיז הקטן" חלק ב'
הגשש החיוור - "קרקר נגד קרקר" חלק א'
הגשש החיוור - "קרקר נגד קרקר" חלק ב'
שירוויזיון 3
שירוויזיון 4
מכל טוב - חמישה תקליטים ממיטב המערכונים והפזמונים של הגשש החיוור
יוסי בנאי - שיכור ולא מיין (1983)
"עוץ לי גוץ לי" (1985)
הגשש החיוור - "בעבור חוקן דולרים" (1985)-שלושה תקליטים
ארץ טרופית משגעת
"אוויטה"
יוסי בנאי - שובו של הסורמלו
רבקה זוהר - סבתא רבקה
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15  הוצא מחדש בתקליטור.
| הגשש החיוור |
| --- | --- | --- |
| שייקה לוי     •     ישראל (פולי) פוליאקוב     •     גברי בנאי | שייקה לוי     •     ישראל (פולי) פוליאקוב     •     גברי בנאי |  |
| סרטי קולנוע | מוישה ונטילטור • פורטונה • ארבינקא • השכונה שלנו • כל ממזר מלך • התרוממות • גבעת חלפון אינה עונה • חמש מאות אלף שחור • שלאגר • הקרב על הוועד |  |
| אמרגן, במאים וכותבים | אברהם דשא (פשנל) • נסים אלוני • יוסי בנאי • מוטי קירשנבאום • שייקה אופיר • אסי דיין • אורי זוהר • נעמי שמר • אפרים קישון |  |
| שירים | מים לדוד המלך • למה צחקה מיכל • אחותי רוחמה • מה הוא עושה לה • אורחים לקיץ • פנס בודד • לו יהי • יש לי חג • זאת שמעל לכל המצופה • הלאה |  |
| ערכים קשורים | ישראבלוף • התרנגולים • הצ'ופצ'יק של הקומקום |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודמים: 2000 - זהרירה חריפאי, מישא אשרוב | פרס התיאטרון הישראלי - פרס מפעל חיים 2001 - יעקב אלפרין, אברהם דשא (פשנל) | הבאה: 2002 - מרים זוהר |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310323505171  LCCN: no2017138819  MusicBrainz: 549ec8cc-7851-49ff-896e-56336b0285a1  VIAF: 18150939946526600633   WorldCat (עם VIAF): 18150939946526600633
נאלבקה

| --- | --- |

מגוון מתכוני נאלבקה בשלבי הכנה שונים
 
 מאכלים
 סוג:  משקה חריף, משקה 
 
נאלבקה (בפולנית: Nalewka (napój alkoholowy)), הוא משקה אלכוהולי מסורתי מפולין. בדומה לתמיסות הרפואיות ( תמיסות רפואיות הן תמציות נוזליות של החומרים הפעילים של חלקים מצמחי מרפא או חומרים אחרים כמו פרופוליס או יוד) המשקה מכיל בדרך כלל 40% עד 45% אלכוהול בנפח, אם כי קיימות גרסאות של המשקה בשיעור עד 75% אלכוהול בנפח.
מאפיינים

נאלבקה נוצרת על ידי ריסוק או הזרקת מרכיבים שונים לאלכוהול, בדרך כלל לוודקה או לאלכוהול נייטרלי. בין המרכיבים המשמשים לעיתים קרובות נמצאים פירות, עשבי תיבול, תבלינים, שורשים, סוכר ודבש. השם נאלבקה קיבל הסמכה כמעמד גאוגרפי מוגן בתוך האיחוד האירופי. שלא כמו ליקרים רגילים, הנאלבקה בדרך כלל מיושנת. מכיוון שנאלבקה מיוצרת בחליטה ולא בזיקוק, הנוזל הוא בדרך כלל צבעוני ואטום במקצת. מבחינת הטעם, נלבקה דומה לליקרים של פירות כמו שנאפס או או דה וי, אבל בדרך כלל היא מתוקה יותר וחסרה טעם חזק של אלכוהול.
השם נאלבקה משמש לעיתים באופן מטעה עבור מגוון אלכוהולים מיוצרים מסחרית הנמכרים בפולין, בדרך כלל בעלי איכות נמוכה ותכולת אלכוהול.
אפשר לבלבל אותה גם עם המקור שלה, nalivka או nalyvka (ברוסית, ובאוקראינית : наливка), הפופולרית באוקראינה מאז המאה ה-17 וברוסיה מאז המחצית השנייה של המאה ה-16. בעוד שהנאלבקה הפולנית היא חליטה, הנאליבקה האוקראינית/רוסית מיוצרות על ידי מילוי צנצנת בפירות, סוכר ומים, אטימה ומתן אפשרות לתוכן לתסוס. לפיכך, הנאלבקות האוקראיניות/רוסיות חלשות בהרבה (בדרך כלל מכילות פחות מ-20% אלכוהול).
היסטוריה

תמיסות הצמחים האלכוהוליות המתועדות הראשונות נוצרו על ידי היפוקרטס, "אבי הרפואה", כטיפול במחלות. בתקופת הרומאים היה פופולרי להחדיר ליינות תבלינים, מה שהוליד את ההיפוקרס ואת היין המתובל החם. במהלך המאות הבאות, תרבויות שונות באירופה פיתחו אלכוהול בטעמים רבים תוך שימוש בפירות, עשבי תיבול ותבלינים זמינים מקומיים. זו הייתה דרך לשמר את הטעמים והתכונות הרפואיות של מרכיבים עונתיים לשימוש לאורך כל השנה, בין אם כתרופות או כתפילות. יצירת תמיסות אלכוהול ממותקות זכתה לפופולריות בפולין במהלך המאה ה-16, אולי בגלל שטף של תרבות צרפתית שהביא אנרי השלישי, מלך צרפת. הספר הפולני העתיק ביותר הידוע המתאר את הנאלבקה נכתב על ידי סטפן פלימיירז (Stefan Falimierz) ופורסם בקרקוב ב-1534, שכותרתו הייתה "על עשבי תיבול ועוצמתם" (O ziolach yo moczy gich). מהמאות ה-16 עד ה-19, בתי האחוזה של האצולה הפולנית ייצרו בדרך כלל מגוון רחב של nalewki, והמתכונים הועברו מדור לדור. משפחות באצולה הפולנית, הידועה בשם השלאכטה, שמרו לעיתים קרובות את המתכונים הללו בסוד, והם ניתנו לילדים הבכורים רק עם מות האב. ייצור הנאלבקה התפשט מאוחר יותר למשקי בית רגילים, ומאמצע המאה ה-19 ועד סוף המאה ה-19 יצאו לאור מספר רב של ספרים המתארים תהליכים ומתכונים, וכן הוראות להשגת מרכיבים.
מרכיבים

לרוב הנאלבקות שמם הנכון נגזר מהמרכיב העיקרי שלהם או מהשם של מקום הייצור המסורתי שלהם. המרכיבים הנפוצים של nalewkas הם פירות, עשבי תיבול, תבלינים, שורשים, עלים, פרחים, סוכר ודבש. כמה דוגמאות של מרכיבים והנאלבקה המתאימה להלן:
אניס (anyżówka)
משמשים (morelówka)
אוסנה (jeżynówka)
ענבי שועל (porzeczkówka)
דובדבנים (וישניווקה)
שוקולד (aroniówka)
עוזרר חד-גלעיני (głogówka)
קורנוס מאס (dereniówka)
ג'ינג'ר (imbirówka)
אגוזי מלך ירוקים (orzechówka)
ערער (jałowcówka)
לימון (ליקר לימון)
חבוש (pigwówka)
פטל (malinówka)
לענה (piołunówka)
חוקת הודו

החוקה ההודית היא החוק העליון של הודו. החוקה מגדירה את עקרונות המשטר ואת המבנה, הסמכויות, החובות ואופני הפעולה של מוסדות השלטון במדינה. בנוסף, קובעת החוקה את זכויות היסוד של האזרחים ואת חובותיהם כלפי המדינה. החוקה ההודית היא החוקה הארוכה בעולם. שר המשפטים הראשון של הודו העצמאית, בהימרו רמג'י אמבדקאר, נחשב למי שהשפיע ביותר על עיצובה וניסוחה. החוקה אושררה רשמית על ידי האספה החוקתית של הודו ב-26 בנובמבר 1949 ונכנסה לתוקף ב-26 בינואר 1950.
ניסוח החוקה

האספה החוקתית של הודו הוקמה על פי הצהרת משלחת וועדת הקבינט הבריטי ביוני 1946. הוועדה התכנסה לראשונה בדצמבר 1946, ותפקדה במקביל כפרלמנט למדינה שבכינון. האספה הורכבה מנציגי הקונגרס הלאומי ההודי והליגה המוסלמית, אך חברי הליגה החרימו את האספה ולבסוף פרשו מהאספה עם הקמת האספה החוקתית של פקיסטן ב־3 ביולי 1946. האספה הקדישה 6 מושבים לבירור עקרונות הייסוד שעליהם תושתת החוקה, ולאחריהם הוקדשו חמישה מושבים לבירור הנוסח. האספה הטילה באוגוסט 1947 את המשימה לכתיבת החוקה על ועדת הניסוח (drafting committee), שאמבדקר מונה לעמוד בראשה. אמבדקר נחשב למי שהשפיע ביותר על עיצוב החוקה ועקרונותיה ולמנסחה המרכזי. מהלך כתיבתה של החוקה נמשך שלוש שנים. הוא החל בדצמבר 1946, שבעה חודשים לפני הפיכתה של הודו למדינה עצמאית, והסתיים בנובמבר 1949, כשהוועדה אימצה את החוקה, שנקבע כי תכנס לתוקף חודשיים לאחר מכן ב־26 בינואר 1950, תאריך שצוין כיום העצמאות משנות השלושים. האספה המכוננת מנתה יותר מ-300 נציגים שפעלו במסגרת של 15 ועדות שונות, שבכל אחת נדונו סעיפים שונים של החוקה. ועדת הניסוח, ובראשה אמבדקר, איחדה בין הסעיפים השונים, ולעיתים שינתה את הנוסחים שנוצרו בוועדות.
החוקה משקפת במידה רבה את תפיסת עולמו הפוליטית והחברתית של אמבדקר, שהיה בן לקסטת הדלית (המכונה גם קסטת הטמאים) וביקש להשתמש בכתיבת החוקה למען ביטול שיטת הקסטות בחברה ההודית. אמבדקר דגל בשוויון לבני כל הקסטות ולנשים, והחזיק בעקרונות של דמוקרטיה ליברלית. הוא התנגד להצעה שעלתה במהלך דיוני האספה המכוננת להגדיר את הודו במפורש כמדינה סוציאליסטית בסעיף הראשון של החוקה וטען, שהגדרה כזו "תהרוס את הדמוקרטיה", משום שהיא תכבול מראש את הממשלה לתפיסה כלכלית אידאולוגית מסוימת. ההגדרה של הודו כמדינה סוציאליסטית הוכנסה לבסוף לחוקה במהלך מצב החירום בהודו, עם אימוץ התיקון ה-42 לחוקת הודו, שנכנס לתוקף במרץ 1977.
ההצלחה של חברי האספה המכוננת ליצור תשתית חוקתית דמוקרטית להודו בולטת לנוכח האתגרים המורכבים שהקשו את המהלך – אתגרים שבמדינות אחרות הביאו ליצירת משטרים רודניים: תנאים כלכליים ירודים של מדינה מתפתחת, העדר השכלה מינימלית בקרב מרבית התושבים וחברה שסועה מבחינה אתנית, לשונית, דתית ומעמדית. יתר על כן, ניסוח החוקה החל בתנאים של ריבונות חלקית, כשהכוחות הבריטיים עדיין שלטו בהודו וממשלת בריטניה הכתיבה את מנגנון הבחירה של חברי האספה ואת פרוצדורות הדיון, והמשיכה תוך כדי חלוקתה האלימה של הארץ לשתי מדינות נפרדות – הודו ופקיסטן.
במקביל לכתיבת החוקה לרפובליקה כולה, 62 מדינות נסיכותיות כתבו חוקה משל עצמן, ו־286 היו מעורבות בכתיבת חוקות לאיחודים של מדינות נסיכותיות.
ניסוח החוקה > אימוץ החוקה

האספה המכוננת של הודו קיבלה את החוקה ב־26 בנובמבר 1949. מועד כניסת החוקה נקבע ל־26 בינואר 1950, תאריך שנבחר בעקבות הכרזת הקונגרס הלאומי ההודי על Purna Swaraj (עצמאות מלאה) בתאריך זה בכינוס בפונה ב-1930. המועד מצוין בהודו כיום הרפובליקה.
מקורות השראה

החוקה מבוססת בענייני ממשל על חוק ממשלת הודו, 1935, שהממשל במהלך כתיבת החוקה נשען עליה. עקבות החוק הם כה גדולים שאף נטען שהחוקה בעיקרה אינה אלא גרסה מעובדת של חוק ממשלת הודו, 1935. בנוסף, מנסחי החוקה שאלו מרכיבים מסוימים מדמוקרטיות מערביות שונות:
מהתפיסה החוקתית הבריטית: שיטת ממשל פרלמנטרית, העיקרון הרובני, שלטון החוק, העדר אזרחות כפולה, מוסד יו"ר בית הנבחרים והליכי חקיקה.
מהחוקה האמריקאית: מגילת זכויות יסוד, מבנה ממשל פדרלי, עצמאות הרשות השופטת, ביקורת שיפוטית, הנשיא כמפקד העליון של הצבא, סגן נשיא מכהן כיו"ר מועצת המדינות, הליך משפטי תקין.
מהחוקה הקנדית: מערכת פדרלית המוגדרת כ"איחוד של מדינות" עם ממשלה מרכזית חזקה. רשימות מפורטות של חלוקת סמכויות בין ממשלת האיחוד לממשלות של המדינות.
מהחוקה הצרפתית: אידיאלים של חירות, שוויון, אחווה, המובעים בהקדמה לחוקה.
מהחוקה האוסטרלית: חופש הסחר והמסחר בין המדינות.
מהחוקה האירית: עקרונות מנחים של הכלכלה.
מחוקת ברית המועצות: חובות אזרחיות, ועדת תכנון עם מנדט חוקתי לניהול הכלכלה.
מבנה ועיקרי החוקה

החוקה ההודית היא החוקה הארוכה בעולם. עם אימוצה ב-1950, כללה החוקה 395 סעיפים ו-12 נספחים. לאורך השנים תפחה החוקה ונוספו לה תיקונים רבים. נכון לשנת 2016 יש בה 25 חלקים ובהם 448 סעיפים, 17 נספחים ו-100 תיקונים.
מבנה ועיקרי החוקה > ההקדמה

החוקה פותחת ב־Preamble, ההקדמה, המכריזה על הקמת המדינה כרפובליקה ריבונית ועל מחויבותה להעניק לאזרחיה צדק, חירות ושוויון לצד קידום האחווה ביניהם ואחדות האומה. בתיקון ב־42 לחוקת הודו שנכנס לתוקף ב־1977 שונתה הגדרת המדינה לרפובליקה סוציאליסטית חילונית ודמוקרטית. עקרונות אלה באים לידי ביטוי בפתיח לחוקה:
אנו, העם ההודי, החלטנו חגיגית לייסד את הודו כרפובליקה ריבונית, [סוציאליסטית, חילונית ודמוקרטית,] ולהבטיח לכל אזרחיה: צדק חברתי, כלכלי ופוליטי; חירות המחשבה, הביטוי, האמונה, הדת והפולחן; שוויון לפני החוק ושוויון הזדמנויות; ולקדם בין כולם אחווה הדדית, המבטיחה את כבוד הפרט ואת אחדות האומה [ושלמותה]; באספה מכוננת זו ביום עשרים ושישה בנובמבר 1949, מאמצים, מחילים ומעניקים לעצמנו חוקה זו.
המקור באנגלית
WE, THE PEOPLE OF INDIA, having solemnly resolved to constitute India into a SOVEREIGN [SOCIALIST SECULAR] DEMOCRATIC REPUBLIC and to secure to all its citizens: ⁠JUSTICE, social, economic and political; ⁠LIBERTY of thought, expression, belief, faith and worship; ⁠EQUALITY of status and of opportunity; and to promote among them all ⁠FRATERNITY assuring the dignity of the individual and the unity [and integrity] of the Nation; ⁠IN OUR CONSTITUENT ASSEMBLY this twenty-sixth day of November, 1949, do HEREBY ADOPT, ENACT AND GIVE TO OURSELVES THIS CONSTITUTION.
מבנה ועיקרי החוקה > האיחוד והטריטוריות

הפרק הראשון בחוקה מגדיר את המדינה ואת שטחיה. הפרק פותח בהכרזה הודו, כלומר בהרט (תעתיק של הכינוי ההינדי), היא איחוד של מדינות. בפרק זה נקבע כי המדינה ההודית מורכבת ממדינות, שהגדרתן נשמרה לפרק השישי. בפרק זה נקבעו ההוראות לשינוי גבולות ומספר המדינות, שנמסרו לידי הפרלמנט ההודי. ב־1955, בתיקון החמישי לחוקת הודו, נקבע כי הדיון בשינויים בשטחי המדינות יצריך את אישור נשיא הודו (ובפועל את אישורה של ממשלת הודו), לצד אישור האספה המחוקקת המדינתית במדינות המושפעות מהשינוי במקרה וישנן.
מבנה ועיקרי החוקה > זכויות יסוד

פרק זכויות היסוד נועד להבטיח את זכויות הפרט אל מול הרשות המבצעת ואל מול סמכויות המחוקק. בשונה מהעקרונות המנחים, לזכויות היסוד מעמד מחייב ואפשר לאכוף אותן. הנוסח המקורי של החוקה הבטיח שבע זכויות יסוד: שוויון בפני החוק, חירויות הפרט, הזכות שלא להיות מנוצל, חופש המצפון והדת, הזכות לתרבות למיעוטים, הזכות לקניין (איבדה את מעמדה כזכות יסוד בתיקון ה-44 לחוקה בשנת 1978), הזכות לסעד משפטי. החוקה אינה רואה בזכויות כלכליות זכויות יסוד, ונעדרת מהן גם הזכות לחינוך.
מבנה ועיקרי החוקה > מבנה המשטר ומוסדות השלטון

בהתאם לחוקתה, הודו נשלטת ידי מערכת פרלמנטרית. הפרלמנט ההודי, המורכב משני בתים: הרג'יה סבהה והלוק סבהה. הרשות המבצעת היא מועצת שרים (Union Council of Ministers), המונהגת על ידי ראש ממשלת הודו.
הממשלה מפעילה כוחות מנהליים נרחבים בשם נשיא הודו, אשר תפקידיו הם במידה רבה טקסיים. הנשיא וסגנו נבחרים באופן בלתי ישיר אחת ל־5 שנים על ידי מועצה בוחרת מיוחדת. סגן הנשיא תופס את תפקיד הנשיאות במקרה של מוות או התפטרות של הנשיא המכהן.
מבנה ועיקרי החוקה > המבנה הפדרלי

על אף שהחוקה קובעת כי הודו היא רפובליקה פדרלית, היא נותנת לממשל המרכזי כוח רב יותר מאשר למדינות המרכיבות את האיחוד. הממשל המרכזי יכול להדיח ממשלות של מדינות אם אף מפלגה אינה מסוגלת ליצור ממשלה בראשותה, או בהתקיים סעיפים מסוימים המוגדרים בחוקה.
הודו נחלקת ל-28 מדינות ו-8 טריטוריות איחוד. למדינות יש ממשלות נבחרות משל עצמן, שבראשן עומד ראש השרים (Chief Minister), בעוד שטריטוריות איחוד נשלטות על ידי פקיד הממונה על ידי השלטון הפדרלי המרכזי. בתי המחוקקים של כמה מהמדינות מורכבים משני בתים, בדומה לפרלמנט הלאומי. השרים הראשיים של המדינות אחראיים בפני בתי המחוקקים באותו אופן בו ראש הממשלה אחראי בפני הפרלמנט.
בכל מדינה עומד מושל הממונה על ידי נשיא הודו. המושל עומד באופן רשמי בראש המדינה, אך סמכויותיו הן טקסיות בעיקרן, בדומה לנשיא. הממשלה המרכזית היא בעלת סמכות רבה יותר על טריטוריות האיחוד מאשר על המדינות, אם כי חלק מטריטוריות אלו צברו כוח רב יותר מאשר אחרות בניהול ענייניהן העצמיים. כמה מדינות מנסות להחיות את המועצות הכפריות המסורתיות ("פנצ'איאטים"), במטרה לקדם את ההשתתפות העממית בדמוקרטיה ברמה הכפרית.
מבנה ועיקרי החוקה > מצב חירום

פרק 18 בחוקה מסמיך את הנשיא להכריז על מצב חירום בהודו כולה או מקצתה בשלושה מקרים של איום על המדינה, שלמותה או יציבותה: (1) כאשר הנשיא משוכנע שמלחמה, תוקפנות חיצונית או התקוממות פנימית מאיימות על המדינה, (2) איום על היציבות הפיננסית או מצב האשראי של הודו, (3) בגין "אי סדרים פנימיים". בסעיף 365 נקבע, כי בסמכות הנשיא להכריז על מצב חירום באחת ממדינות האיחוד וליטול על עצמו את ניהול אותה מדינה – מצב הנקרא שלטון הנשיא (President's Rule). ניצולו התכוף של סעיף זה היווה מקור למתיחות וביקורת רבה מצד מתנגדי מפלגות השלטון לאורך שנות קיומה של הודו.