stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ח'ליל רסאס
עבודתו

רסאס נודע בזכות צילומי אירועי המלחמה בסביבות העיר העתיקה בירושלים ובחברון. בשנות ה-40 הוא עסק בצילום בארץ ישראל ובישראל עד 1954. בין השאר עבד עם סוכנות AP, עם המגזין המצרי "הילאל" ועם היומון "פלסטיין פוסט" (ג'רוזלם פוסט).
לאחר נישואיו ב-1954 ובעקבות קשיים כלכליים נסע לעבוד בערב הסעודית. בשנת 1956 חזר לירושלים ועבד עם אביו בסטודיו רסאס. ב-1967 החנות עברה למשכנה החדש ברחוב א-זהרה. עד לשנת 1970 הוא עסק, יחד עם אחיו, וואהיב, בתיעוד תיירים המבקרים במסגד אל-אקצא.
רונה סלע, חוקרת ואוצרת של היסטוריה חזותית הנאבקת לשחרורם של חומרים שנלקחו שלל מפלסטינים וממדינות ערב מהארכיונים הישראליים, נתקלה בצילומים שנשאו את החותמת "פוטו ריסס" בארכיון ההגנה ובארכיון צה"ל, כאשר הותר פרסומם ב-1998 וב-2002. היא מצאה שהם קוטלגו תחת שמות מגוונים ונשאו כיתובים שונים, שהסתירו את תוכנם ואת מקורם בחנות הצילום של משפחת רסאס.
ראו גם

כרימה עבוד
ח'ליל רעד
לקריאה נוספת

צילום בפלסטין/ארץ-ישראל בשנות השלושים והארבעים", רונה סלע (2000, ספר התערוכה)
"Imprisoned Photographs”: The Looted Archive of Photo Rissas (Rassas)—Ibrahim and Chalil (Khalil) Rissas, Rona Sela
In the Eyes of the Beholder -Aspects of Early Palestinian Photography, Rona Sela
הערות שוליים

1 2   ניר חסון, אחרי עשורים בשמיכת צמר: התגלו מאות צילומים מתקופת קום המדינה, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2018
↑  את ההיסטוריה לא ניתן להעלים - העוקץ, באתר העוקץ, ‏5 ביוני 2019
↑  Ofer Aderet, Why are countless Palestinian photos and films buried in Israeli archives?, Haaretz, ‏6 ביוני 2017
↑  Rona Sela, “Imprisoned Photographs”: The Looted Archive of Photo Rissas (Rassas)—Ibrahim and Chalil (Khalil) Rissas, Intermédialités : histoire et théorie des arts, des lettres et des techniques / Intermediality: History and Theory of the Arts, Literature and Technologies, 2018 doi: 10.7202/1058469ar
↑  Jerusalem Photographers, הארכיון הציוני
↑   רונה סלע, קולוניאליזם בארכיון, באתר הארץ, 8 באפריל 2021
↑   עופר אדרת, מה עושים סרטים וצילומים פלסטיניים בארכיון צה"ל?, באתר הארץ, 29 ביוני 2017
עבד אלקאדר אלחוסייני מעיין במפה מוקף לוחמים פלסטינים (ח'ליל רסאס, ארכיון ההגנה)
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
ולדימיר שפידלה

ולדימיר שפידלה (בצ'כית: Vladimír Špidla; נולד ב-22 באפריל 1951) הוא פוליטיקאי צ'כי שכיהן כראש ממשלת צ'כיה מיולי 2002 עד אוגוסט 2004 וכנציב האירופי לענייני עבודה, רווחה ושוויון הזדמנויות מנובמבר 2004 עד פברואר 2010. הוא שימש גם כיועץ ראשי לראש הממשלה בוהוסלב סובוטקה בשנים 2014–2017.
ראשית חייו

שפידלה נולד בפראג ולמד היסטוריה באוניברסיטת קארל בפראג. לאחר סיום לימודיו ב-1976, הוא עבד במספר עבודות שונות, כולל עבודות מזדמנות, משום שסירב למלא התחייבויות פוליטיות הנחוצות לגישה לתעסוקה טובה יותר. הוא עבד גם כארכאולוג.
קריירה פוליטית

שפידלה נכנס לפוליטיקה המקומית בעיר ז'ינדריצ'וב הרדק לאחר מהפכת הקטיפה, והצטרף להמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצ'כיתׁׁ(CSSD). בשנים 1991–1996 כיהן כמנהל משרד העבודה המחוזי. ב-1992 הוא הפך לחבר נשיאות ČSSD, במרץ 1997 לסגן היו"ר הסטטוטורי שלה, ובאפריל 2001 ליו"ר ČSSD לאחר שהיו"ר הקודם מילוש זמאן התפטר. הוא נבחר לפרלמנט בשנת 1996, והיה סגן ראש הממשלה הראשון ושר העבודה והרווחה בממשלתו של מילוש זמאן ביולי 1998 יולי 2002.
הוא מונה לראש הממשלה ביולי 2002 בממשלת הקואליציה של ČSSD, האיחוד הנוצרי-דמוקרטי ואיחוד החירות-האיחוד הדמוקרטי. במהלך תקופה זו, הוא גם החזיק בסמכויות נשיאותיות מפברואר 2003 עד מרץ 2003, כאשר תקופת כהונתו של ואצלב האוול הסתיימה לפני שהפרלמנט יכול היה לבחור נשיא חדש. ממשלתו הציעה כמה רפורמות כדי להתמודד עם הגירעון התקציבי הגדל, אך הצעותיהם זכו לביקורת על כך שהאופוזיציה הייתה מתונה מדי, כמו גם התמקדה יותר מדי בהעלאות מיסים במקום בקיצוצים בהוצאות. בין היתר בשל מתחים בתוך הקואליציה ורוב דחוק בפרלמנט, הממשלה לא יכלה או לא רצתה לנקוט צעדים קיצוניים יותר.
שפידלה התפטר מתפקידו כראש ממשלה ביוני 2004 בעקבות תוצאות גרועות למפלגתו ולשותפיו הקואליציוניים בבחירות לפרלמנט ב-2004 ולאחר מכן איבד את התמיכה בו ב-ČSSD, והוא עזב את תפקידו ביולי 2004. הוא הוחלף על ידי שר הפנים וסגן ראש הממשלה סטניסלב גרוס, שממשלתו הושבעה באוגוסט 2004. שפידלה קיבל את המועמדות לנציבות האירופית, שם מונה לנציב האירופי לתעסוקה, רווחה ושוויון הזדמנויות החל מנובמבר 2004.
שפידלה נחשב לפוליטיקאי מהאגף השמאלי של ČSSD, אך אם זאת היה אנטי-קומוניסטי מובהק. בתחום מדיניות החוץ הוא היה פרו-אירופי מובהק והביע תמיכה בהמשך האינטגרציה. קבלתו לתפקיד הנציב האירופי ספגה ביקורת כ"מצנח זהב", כמו גם נטישת ה- ČSSD והפוליטיקה הצ'כית.
שפידלה ניסה לחזור לפוליטיקה הצ'כית, והתמודד על מושב בסנאט הצ'כי בבחירות 2010, אך הובס על ידי תומאש יירסה מהמפלגה הדמוקרטית האזרחית. בשנת 2014 מונה שפידלה ליועצו הראשי של ראש הממשלה בוהוסלב סובוטקה.
ולדימיר שצ'רביצקי

| --- | --- |

 לידה:  17 בפברואר 1918 ורקנודניפרובסק, אוקראינה 
 פטירה:  16 בפברואר 1990 (בגיל 71) בית החולים הקליני פאופאניה, אוקראינה 
 מדינה:  הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, הרפובליקה העממית של אוקראינה, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות בייקובה 
 השכלה:  Ukrainian State University of Chemical Engineering 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 בן או בת זוג:  Ariadne Scherbitsky 
 פרסים והוקרה
 גיבור העמל הסוציאליסטי (30 בדצמבר 1974)  עיטור לנין (8 בדצמבר 1973)  עיטור לנין (1971)  עיטור לנין (16 בפברואר 1968)  עיטור לנין (30 בדצמבר 1974)  עיטור לנין (13 בספטמבר 1977)  מדליית הפטיש והמגל (30 בדצמבר 1974)  גיבור העמל הסוציאליסטי (13 בספטמבר 1977)  מדליית הפטיש והמגל (13 בספטמבר 1977)  עיטור מהפכת אוקטובר (4 במרץ 1981)  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה (23 באפריל 1985)  מדליה על גבורת העמל (25 בדצמבר 1959)  עיטור לנין (16 בפברואר 1958)  פרס לנין (1982)  עיטור מסדר ניצחון פברואר (26 בינואר 1978)  עיטור מהפכת אוקטובר (16 בפברואר 1978)  מסדר גאורגי דימיטרוב  מדליה על הגנת הקווקז  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945 
 חתימה:   
 
ולדימיר ואסילייביץ' שצ'רביצקי (באוקראינית: Володимир Васильович Щербицький ;‏ 17 בפברואר 1918 – 16 בפברואר 1990) היה מדינאי סובייטי, המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית האוקראינית בשנים 1972-1989 (האישיות הממסדית הבכירה באוקראינה הסובייטית).
על פעילותו הציבורית הוענקו לו עיטורי לנין (8 פעמים), עיטור מהפכת אוקטובר (פעמיים), תואר גיבור העמל הסוציאליסטי (פעמיים) ופרס לנין בשנת 1982.
תחילת הקריירה

ולדימיר שצ'רביצקי נולד למשפחת פועלים בעיירה בסביבת דנייפרופטרובסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית, היום באוקראינה). לאחר סיום בית הספר הוא עבר לעיר דנייפרופטרובסק ולמד במכון למהנדסי כימיה. הוא סיים לימודי הנדסה בשנת 1941, באותה שנה שצ'רביצקי התקבל למפלגה הקומוניסטית. לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות גויס לשירות הצבאי. הוא סיים קורס קצינים מזורז והוצב לשרת בעיר סומגאיט. ב-1942 השתתף בפלישה לאיראן. במרץ 1943 שב לברית המועצות והוצב לשרת בחזית עבר הקווקז.  שצ'רביצקי סיים את השרות בשנת 1946 בדרגת קפטן.
לאחר חזרה לדנייפרופטרובסק, שצ'רביצקי התחיל לעבוד באחד ממפעלי התעשייה הכימית בעיר, אך תוך מספר חודשים הועבר לעבודה במנגנון המפלגתי. לאחר מילוי מספר תפקידים במנגנון המפלגתי בעיר, עבר בשנת 1957 לקייב ומונה למזכיר המפלגה. בשנים 1961-1963 שצ'רביצקי היה יושב ראש מועצת השרים של אוקראינה הסובייטית. בשנת 1963 באחת הישיבות של הוועד המרכזי של המפלגה, שצ'רביצקי מתח ביקורת על מדיניותו של ניקיטה חרושצ'וב בהקשר למנגנון המפלגתי. בעקבות כך הוא איבד את התפקיד בקייב והוחזר לדנייפרופטרובסק. בשנת 1965 לאחר עליית ליאוניד ברז'נייב לשלטון, שצ'רביצקי חזר לתפקיד יושב ראש מועצת השרים של אוקראינה. לאחר שפיוטר שלסט פוטר מתפקידו, ולדימיר שצ'רביצקי מונה במקומו למזכיר הראשון של המפלגה באוקראינה, התפקיד הממסדי הבכיר ברפובליקה הסובייטית.
בראש אוקראינה סובייטית

ש'צרביצקי היה בראש אוקראינה הסובייטית במשך כ-17 שנים (1972-1989). הוא היה מאוד מקורב לליאוניד ברז'נייב שהכיר אותו עוד בהיותו עובד במנגנון המפלגתי בדנייפרופטרובסק. תקופה מסוימת שצ'רביצקי נחשב לאחד היורשים האפשריים של ליאוניד ברז'נייב. שצ'רביצקי פעל רבות לפיתוח התעשייה באוקראינה תוך דיכוי כל סממני לאומיות אוקראינית.
כאשר יורי אנדרופוב קודם, שצ'רביצקי המליץ על ראש הק.ג.ב באוקראינה להיות מחליפו במוסקבה ויטלי פדורצ'וק אכן הועבר למוסקבה והועמד בראש הק.ג.ב של ברית המועצות כולה.
עם עליית מיכאיל גורבצ'וב לשלטון, התקררו היחסים של שצ'רביצקי עם מוסקבה. בשנת 1986 התרחש אסון צ'רנוביל. שצ'רביצקי נחשב כיוזם המדיניות של הסתרת הנושא. למרות המצב הקשה והסכנות ב-1 במאי התקיים כמתוכנן מצעד גדול בקייב. אומנם, מגניו טוענים ששצ'רביצקי לא היה יכול לבטל את המצעד עקב לחץ מהקרמלין וכי בפועל התנגד לקיום החגיגות.
בסתיו 1989 בלחץ של מיכאיל גורבצ'וב, פוטר שצ'רביצקי מתפקידו. לאחר מספר חודשים הוא נפטר מדלקת ריאות, אך מקורביו דיברו על התאבדות על רקע הזמנתו למתן עדות בנושא אסון צ'רנוביל למחרת.
ולדימיר שטאלוב

| --- | --- |

 לידה:  8 בדצמבר 1927 פטרופבלובסק, ברית המועצות (כיום בקזחסטן)
 פטירה:  15 ביוני 2021 (בגיל 93) מוסקבה, רוסיה 
 מידע כללי
 בשירות:  קוסמונאוט בשירות תוכנית החלל הסובייטית
 לאום:  ברית המועצות ברית המועצות
 השכלה:  אקדמיית חיל האוויר ע"ש גגארין (1956)  Kacha Higher Military Aviation School of Pilots (1949) 
 עיסוק בעבר:  טייס קרב
 עיסוקים נוספים:  טייס
 תקופת השירות:  1963 – מסיבות בריאותיות ב-1971
 דרגה:  לוטננט גנרל בחיל האוויר הסובייטי
 זמן שהייה בחלל:  9 יממות 21 שעות ו-55 דקות
 משימות
 סויוז 4, סויוז 8, סויוז 10
 
 עיטורים
 , 
 
ולדימיר אלכסנדרוביץ' שַטַאלוֹב (ברוסית: Владимир Александрович Шата́лов;‏ 8 בדצמבר 1927 – 15 ביוני 2021) היה קוסמונאוט סובייטי, אשר השתתף ב-3 משימות חלל: סויוז 4, סויוז 8 וסויוז 10.
ביוגפיה

שטאלוב נולד בעיר טרופבלובסק (כיום בקזחסטן) למשפחה עובד של חברת מסילת ברזל. בשנות ה-30 של המאה ה-20 המשפחה עברה ללנינגרד. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה שאטלוב באימו פונו לקזחסטן. אב המשפחה נותר לעבוד במסילת ברזל. על גבוגה בהפעלת רכבות ופעילותו להעברת אספקה לעיר הנצורה הוענק לו עיטור גיבור העמל הסוציאליסטי.
ולדימיר שטאלוב גויס לצבא בשנת 1944 ונקלט בחיל האוויר הסובייטי. בשנת 1949 הוא סיים בית הספר לטייסים. הוא כיהן בתפקידים שונים עד שבשנת 1963 נכלל ביחידה להכנת קוסמונאוטים סובייטים. ניסיון הטיס שלו מסתכם בכ-2,500 שעות טיסה במטוסים שונים.
בין 1971 ל-1987 היה שטאלוב מפקד בסיס האימונים של מרכז טייסי החלל בברית המועצות ומשנת 1987 עד 1991 היה מנהל בית ספר לקוסמונאוטים. במהלך שירותו הגיע לדרגת לוטננט גנרל.
בינואר 1969 הוא טס לחלל בחללית סויוז 4. החללית התחברה לחללית סויוז 5 וחלק מחברי הצוותה הועברו לחחלית "סויוז 4". שטאלוב וצוותה החדשה נחת בהצלחה לאחר כ-3 ימי טיסה.
באוקטובר 1969 הוא טס לחלל בחללית סויוז 8. המטרה המרכזית הייתה להתחבר לחללית "סויוז 7". עקב בעיה טכנית במערכת עגינה אוטומטית והעדר יכולת לבצע עגינה ידנית המשימה בוטלה. שטאלוב וצוותו חזרו לכדור הארץ לאחר 5 ימי טיסה. בתקשורת הסובייטית דיווחו של יישום מלא של התוכנית וצוות הוענקו תוארים בהתאם.
במרץ 1971 הוא טס לחלל בחללית סויוז 10. המטרה המרכזית הייתה להתחבר לתחנת חלל סאליוט 1. עקב בעיה טכנית במערכת עגינה אוטומטית החיבור לא הושלם. לאחר התערבות צוות קרקע נמצא פתרון לניתוק מתחנת החלל. שטאלוב וצוותו חזרו לכדור הארץ לאחר 2 ימי טיסה.
משנת 1987 ועד 1991 שטאלוב היה מפקד של מרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
על שמו קרוי המכתש שטאלוב (אנ') שבצד הרחוק של הירח.
נפטר ב-15 ביוני 2021 ונטמן בבית העלמין הצבאי הפדרלי להנצחה.
הערות שוליים

↑  Shatalov, Gazetteer of Planetary Nomenclature
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810585255105606  BIBSYS: 14013803  BNE: XX1118610  GND: 1157198856  ISNI: 0000 0000 7823 3374  LCCN: n81048407  NKC: mzk2010473926  NTA: 130853380  SUDOC: 168155443  VIAF: 106942609   WorldCat (עם VIAF): 106942609 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ואדי מע'רה

| --- | --- |

 היסטוריה
 תקופות:  הממלכה העתיקה של מצרים, הממלכה התיכונה של מצרים, הממלכה החדשה של מצרים 
 אתר ארכאולוגי
 ארכאולוגים:  אולריך יאספר זטצן, קארל ריכרד לפסיוס 
 מיקום
 מדינה:  מצרים 
 קואורדינטות:  29°02′00″N 33°27′00″E﻿ / ﻿29.0333°N 33.45°E﻿ / 29.0333; 33.45
  (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףואדי מע'רה(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףואדי מע'רה
 
מפת ואדי מע'רה
ואדי מע'רה (בערבית: وادي مغارة; "ואדי המערה") הוא ואדי המצוי במצרים בדרום מערב חצי האי סיני. הוואדי נתפרסם כאתר ארכאולוגי בו נתגלו מכרות טורקיז וממצאים ממצרים העתיקה מתקופות הממלכה הקדומה, הממלכה התיכונה והממלכה החדשה. מרבצי הטורקיז נמצאו באמצע מצוק הנחל והכורים בימי קדם הכשירו משטחי עבודה במצוק מהם נפערו פתחי חציבה. משטחי עבודה אלו הקנו כנראה לאתר את הכינוי "טרסות הטורקיז" בו הוא מוזכר בכתובים.
האתר נמצא כ-19 קילומטרים מזרחית לחוף אבו רודס, צפונית לוואדי פיראן. האזור הוא הררי והנוף השולט הוא של סלעי אבן חול. כ-30 ק"מ צפונית לאתר ואדי מע'רה נמצא סרביט אל-ח'אדם, האתר הגדול יותר שבו נכרה טורקיז בסיני בתקופת מצרים העתיקה.
תולדות מחקר האתר

ב-1809 היה הנוסע הגרמני אולריך יספר זצן בן המערב הראשון שגילה את האתר. מספר משלחות ארכאולוגיות חפרו באתר מאז. ב-1845 נחפר האתר לראשונה על ידי משלחת בראשות קרל ריכרד לפסיוס. הקצין הבריטי סי. קיי. מקדונלד ביקר במקום ואף התגורר בו וניסה לחדש את כריית הטורקיז בין השנים 1854–1866. ממצאיו הארכאולוגים היו דלים ביותר. בשנים 1868–1869 נערך סקר של שירות הסקר והמיפוי הממשלתי של בריטניה בראשות צ'ארלס וילסון. ב-1905–1906 נחפר המקום על ידי משלחת בראשות פלינדרס פיטרי ונמצאו שרידים של התיישבות באזור המכרות, כמו גם כתובות עתיקות. ב-1932 נערכו חפירות על ידי משלחת מאוניברסיטת הרווארד שמצאה מספר כתובות נבטיות בוואדי קנא.
בתקופת השלטון הישראלי בסיני (1967–1982) נערכו מספר חפירות על ידי ארכאולוגים ישראלים. בנו רותנברג חפר במקום ב-1968 וב-1970 חפרה משלחת מאוניברסיטת תל אביב ומיפתה את מחנות הכורים. רפאל גבעון חשף ב-1973 את הכתובת השנייה של סחמחת וב-1978 מצא שני טקסטים מתקופת הממלכה הקדומה. ב-1978 מצא סטון כתובות מהתקופות הביזנטית והנבטית. במסגרת סקר שנערך ב-1987 בדרום סיני על ידי משלחת בראשות דומיניק ואלבל (Dominique Valbelle), מופתה ההתיישבות העתיקה שבראש הגבעה מעל הוואדי ונחפר מבנה עתיק.
ממצאים

על סלעי הוואדי נתגלו מספר כתובות ותבליטים של שליטיה המוקדמים של מצרים שהנציחו את משלחותיהם לכריית טורקיז ונחושת שנחשבו באותה עת למינרלים יקרי ערך. המינרלים שנחצבו במעלה ההר הובלו בדרך קדומה, הקיימת עד היום, אל הוואדי, משם עשו את דרכם לחוף מפרץ סואץ ומשם הובלו בסירות למצרים. במיוחד נחשב הטורקיז כיקר ערך מאחר שנעשה בו שימוש בתכשיטים ובפסלים. משלחות הכרייה לסיני נמשכו לפחות עד הממלכה החדשה (1070-1550 לפנה"ס).
אמנם נמצאו עדויות מעטות למעורבות מצרית בכריית מחצבים בסיני עוד בתקופה הקדם-שושלתית, אך המלך הראשון שנמצאה עדות לגבי מעורבותו בכרייה בוואדי מע'רה הוא דז'וסר מהשושלת השלישית שבנה את פירמידת המדרגות בסקארה. פעילות הכרייה המאורגנת בסיני נחשבת כאחת מההתפתחויות המשמעותיות בתקופת מלכותו. יורשו של דז'וסר, סחמחת, המשיך את משלחות הכרייה לסיני ותבליט מפורסם חקוק בסלע המשקיף על הוואדי ומתארת את המלך החובש כתר לבן כשהוא מכניע שבוי. תחילה יוחס תבליט זה לסמרחת מהשושלת הראשונה, אולם בשנות ה-50 שויך לסחמחת לאחר שנחשפה הפירמידה של סחמחת בסקארה. התבליט נתגלה על ידי פלמר בסקר של 1869 בו השתתף כחבר במשלחת. כשחפר פיטרי במקום בשנים 1904–1905 הוא מצא 12 כתובות סלע נוספות.
מלך נוסף שהשאיר את רישומו בוואדי מע'רה הוא סנחת, שמעמדו בשושלת השלישית אינו ברור. אך מעט ידוע עליו מלבד מקום קבורתו בקבר גדול העשוי לבני בוץ, המצוי צפונית לאבידוס. הממצאים המשמעותיים באתר המיוחסים לסנחת הם שני תבליטי סלע. האחד מראה את המלך חובש כתר לבן ובשני הוא חובש כתר אדום ונמצא בתנוחה בה הוא מכניע שבוי. מלכים נוספים מהממלכה הקדומה ששמותיהם מופיעים בממצאים מהאתר הם: ח'ופו, סנפרו, סהור, ניוסר ומנקאוהור.
מתקופת הממלכה התיכונה נמצאו תבליטים מתקופת המלך אמנמחת השלישי שהקים את המקדש בסרביט אל-ח'אדם. מתקופת הממלכה החדשה קיימת עדות למשלחת שנשלחה לאתר על ידי תחותמס השלישי.
חלק מהתבליטים נותרו על גדות הנחל וחלקם נמצאים במוזיאונים. תבליטים רבים נהרסו ואבדו בעת ניסיונות כרייה שנערכו מאז תקופת מצרים העתיקה.
הערות שוליים

↑  אין קשר לג'בל מע'רה המצוי בצפון סיני
↑  G. D. Mumford, "Wadi Maghara," in Kathryn A. Bard and Steven Blake Shubert, eds. Encyclopedia of the Archeology of Ancient Egypt(New York: Routledge, 1999), 875.
↑  תצלום התבליט של סחמחת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012857476805171
חורשת דונג פאיה ין-קהאו יאי

חורשת דונג פאיה ין-קהאו יאי (בתאית: ป่าดงพญาเย็น-เขาใหญ่) שוכנת באזור איסאן שבתאילנד.
האתר הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2005, הוא מתפרס על פני 230 ק"מ משמורת הטבע תא-פארייה שעל גבול קמבודיה ועד לשמורת הטבע קהאו-יאי שבמחוז קוראט.
שטחי הקומפלקס נמצאים ב-6 מחוזות: סארבורי, נאקון ניוק, נאקון ראטצאסימה, פראצינבורי, סרקאו ובוריראם - ומסתכמים יחדיו ל-6,155 קמ"ר.
ביערות למעלה מ-800 סוגי צמחייה והם מהווים בית ל-392 מינים של ציפורים ובעלי חיים רבים נוספים. גובה השטח נע בין 100 ל-1,351 מטר מעל פני הים.
ורדה אלשיך

| --- | --- |

 לידה:  23 באוגוסט 1944 (בת 80) תל אביב
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית
 תפקידים בולטים:  סגנית נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב
 
ורדה אלשיך (נולדה ב-23 באוגוסט 1944) היא שופטת ישראלית בדימוס, שכיהנה כסגנית נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב ופרשה מכהונתה בנובמבר 2013. שימשה במשך כשבע שנים בתפקיד יו"ר נציגות השופטים הארצית.
ביוגרפיה

ורדה אלשיך נולדה בתל אביב להורים יוצאי פולין. אביה (בנו של הפעיל הציוני משה גרשון פלדשטיין) היה מהנדס חשמל, שתכנן ביחד עם פנחס רוטנברג את תחנת הכוח בנהריים. אמה הייתה עורכת דין. אלשיך למדה בבית ספר תיכון עירוני ד' בתל אביב וסיימה את לימודיה התיכוניים בשנת 1962. הייתה חניכה בתנועת הצופים, בצופי דיזנגוף, רמת-גן ויד אליהו, ואחר כך נמנתה עם מקימי שבט הצופים בגבעתיים. לאחר שהתגייסה לצה"ל, שירתה בפרקליטות הצבאית כמזכירתו של הפצ"ר מאיר שמגר (לימים נשיא בית המשפט העליון).
אלשיך למדה משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה וסיימה את לימודיה בשנת 1967. התמחתה במשפטים אצל השופט בר זאב בבית משפט השלום בטבריה ולאחר מכן בפרקליטות מחוז תל אביב. בשנת 1969 הוסמכה כעורכת דין. היא למדה גם לתואר ראשון בחשבונאות, אולם לא סיימה את לימודיה אלו.
בשנים 1970 עד 1972 עסקה בפרקטיקה פרטית והייתה היועצת המשפטית של בנק יעד לפיתוח חקלאי. בשנת 1972 חזרה לפרקליטות מחוז תל אביב, הפעם כפרקליטה, עבדה שם עד לסוף שנת 1977 והגיעה עד לדרגת סגנית פרקליט המחוז. במקביל כיהנה בשנים אלו גם כחברת הוועד הארצי של לשכת עורכי הדין.
ביוגרפיה > כשופטת

בינואר 1978 מונתה לשופטת בבית משפט השלום בתל אביב. בספטמבר 1987 מונתה לרשמת בבית המשפט המחוזי בתל אביב ובמרץ 1990 מונתה לשופטת (בפועל) בבית המשפט המחוזי. באוגוסט 1995 מונתה כשופטת קבועה בבית המשפט המחוזי. אלשיך שובצה לתפקיד שופטת המשנה במדור פירוקים וכינוס נכסים בניהולו של סגן הנשיא ישעיהו לויט, ועם פרישתו, בפברואר 2002, התמנתה לשופטת הראשית במדור זה (כשופטת משנה כיהנה דניה קרת מאיר).
בשנת 2005 הוציאה לאור עם גדעון אורבך את הספר "הקפאת הליכים הלכה למעשה".
בשנת 2006 מונתה לסגנית נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
לאורך תקופת ישיבתה על כס המשפט, בלטה אלשיך בלשונה החדה ומזגה השיפוטי הסוער, אך גם בזכות החלטותיה המהירות והחדות. במשוב השופטים שנהגה לערוך לשכת עורכי הדין, זכתה אלשיך בדרך כלל לציונים נמוכים בסעיפי המזג השיפוטי, ולציונים גבוהים בסעיפי הכרת התיק המשפטי והדין הרלוונטי. בסקר שערכה נשיאות בתי המשפט עלה, כי אלשיך היא השופטת השלישית במספר האזכורים של שמה באמצעי התקשורת בישראל, לאחר שני שופטי בית המשפט העליון, אהרן ברק ומישאל חשין[דרוש מקור].
בין הגופים הבולטים שאלשיך דנה בתיקי הפירוק שלהם נמנים "פיקנטי", "נגה אלקטרומכניקה", "קלאבמרקט", "תבל", "טאוור אייר", התעשייה הצבאית, "פויכטונגר", "בורגר קינג", "פיצה מטר", "פיצה דומינוס", "הבנק למסחר", תיאטרון הבימה ו"אגרקסקו".
ביוגרפיה > כשופטת > תקדימים משפטיים בדיני חדלות פירעון וכינוס

לאורך 18 שנות כהונתה כשופטת הפירוקים וכינוסי הנכסים בבית המשפט המחוזי בתל אביב יצרה אלשיך תקדימים רבים בתחום, וביניהם:
בפסיקתה ב-2009 לגבי הסדר החוב של אפריקה ישראל היא קבעה שבהסדר חוב יש לפצות את בעלי האג"ח עם המח"מ הקצר באופן מעודף לעומת הארוכות על-מנת להשיג שוויון מהותי.
בפסיקתה ב-2007 לגבי אפריקה ישראל השקעות קבעה כי לגבי תנאי מפורש בהסכם שלפיו צו הקפאת הליכים לחברה היא הפרה יסודית של ההסכם, התנאי לא ייאכף באופן אוטומטי אלא יישקל בנסיבות העניין.
בהלכת שבירו מ-2002 קבעה תקדים המאפשר מתן הפטר אישי לבעלי שליטה בחברה בגין ערבויות במסגרת הסדר נושים של החברה, ולא במסגרת פשיטת רגל אישית.
בהלכת קומגייט קבעה שביטוח לאומי צריך לשלם לעובדים שאיבדו את מקום עבודתם בשל פירוק שכר שלא שולם להם, פיצויי פיטורים, וכן תמורת הודעה מוקדמת. בהלכת קלאב מרקט הרחיבה הלכה זו לחברה המצוייה בהקפאת הליכים.
הלכות ותקדימים ביחס לשכר טרחה של מפרקים, אלשיך הגדילה באופן משמעותי את היקף התשלום למפרקים.
ביוגרפיה > כשופטת > פרשת השינויים בפרוטוקול

ביוני 2012 קבע נציב תלונות הציבור על השופטים, אליעזר גולדברג, כי אלשיך ביצעה 36 תיקונים טכניים ומהותיים בפרוטוקול דיון שהתנהל בפניה, כדי להחמיר בתיאור התנהלות עו"ד שנגדו התלוננה. בעקבות החלטת הנציב, פנו ראש לשכת עורכי הדין וחמשת ראשי מחוזות הלשכה לשר המשפטים יעקב נאמן ולנשיא בית המשפט העליון אשר גרוניס בדרישה להדחתה. ב-27 ביולי 2012 הודיעה אלשיך על התפטרותה מתפקיד יו"ר נציגות השופטים. הנשיא גרוניס החליט לנקוט בסנקציה של אזהרה חמורה כנגד אלשיך שהוכנסה לתיקה האישי, הבהיר כי הוא רואה בחומרה את המקרה, והזהיר אותה מפני הישנות מקרים דומים בעתיד, אך החליט שלא לעשות שימוש בסמכותו לפי סעיף 7 (4) לחוק יסוד: השפיטה ולא לפתוח בהליך הדחתה, והתחשב, בין היתר, בכך שמדובר בשופטת ותיקה ומנוסה ביותר. בעקבות החלטת גרוניס, פנו יו"ר לשכת עורכי הדין וחמשת ראשי מחוזותיה לשר המשפטים יעקב נאמן, בדרישה להשתמש בסמכותו ולהגיש קובלנה משמעתית נגד אלשיך לבית הדין המשמעתי של השופטים ולהשעותה מתפקידה. בישיבה משותפת שהתקיימה בין השר נאמן לבין יו"ר לשכת עורכי הדין וראשי המחוזות, הוביל נאמן לפשרה שבמרכזה הסתפקות בהחלטתו של הנשיא גרוניס על אזהרה חמורה לאלשיך.
בספטמבר 2013 נודע שנציב תלונות הציבור על השופטים מצא כמוצדקת תלונה נוספת נגד אלשיך, בעניין ביקור בית שערכה אצל החייבת רחל סופר. תלונה זו נגעה לשיבוש סדר הדין האזרחי (חקירה בלא נוכחות סנגור, ודיון במעמד החייבת בנוכחות הצד התובע בלבד), דיון בסדר המשפט בנוכחות התביעה בלבד, ותיקונים מהותיים בפרוטוקול הדיון. נוסף על כך, קבע הנציב כי השופטת אלשיך הסתירה פרטים מהותיים, בכללם דיון בנושא החייבת עם כונס הנכסים בלבד.
בעקבות הבירור יצאה אלשיך באפריל 2013 לשבתון של חודשיים, שממנו חזרה לכס השיפוט. לאחר מכן, ב-13 באוגוסט 2013, הודיעה כי תפרוש לגמלאות ב-15 בנובמבר 2013, שנה לפני גיל הפרישה. ב-14 בנובמבר הקריאה את פסק הדין האחרון בנוכחות בכירי מערכת המשפט, ובתאריך זה סיימה את כהונתה כשופטת.
ביוגרפיה > פעילותה לאחר פרישתה מכס המשפט

לאחר פרישתה אלשיך עוסקת בייעוץ וגישור בתיקים כלכליים המערבים פירוקים והסדרי חוב, וכן משמשת דירקטורית. שמה נקשר בהקשר זה כיועצת ומגשרת במספר פרשות כלכליות בולטות, ובכללן אליעזר פישמן, יוסף גרינפלד, ואמיר ברמלי.
מאז סיום עבודתה כשופטת, אלשיך משמשת מרצה אורחת באוניברסיטת תל אביב.
באוגוסט 2024 מונתה ליושבת ראש ועדת החקירה האזרחית לאסון ה-7.10.
אלשיך דוברת שבע שפות: עברית, אנגלית, פולנית, גרמנית, איטלקית, צרפתית ויידיש.
אלשיך היא אם לבת מנישואיה הראשונים לד"ר חילקיהו זונדר. היא נשואה-בשנית לכלכלן יוסי אלשיך, שהיה ממקימי הבנק הבינלאומי הראשון, המשנה למנכ"ל אל על ושניהל כמה מהחברות-הבנות של חברת "טבע" מחוץ לישראל. בנה החורג, עופר אלשיך, משמש סמנכ"ל כספים בזכיינית השידור רשת.
הערות שוליים

↑  כך לפי אתר הרשות השופטת, אך בהודעה על מינוי שופט, ילקוט הפרסומים 4283, התשנ"ה, 12 בפברואר 1995, עמ' 2094, נמסר שהיא מונתה החל מ-1 במרץ 1995
↑  הילה רז ועמית בן-ארויה, מי את ורדה אלשיך?, באתר TheMarker‏, 20 בנובמבר 2009
↑  מאת שמואל דקלו, ‏ביהמ"ש העליון דחה את בקשת בדש לפסול את השופטת אלשייך, באתר גלובס, 5 ביולי 1999
↑  ענת שיחור-אהרונסון, הוקפאו ההליכים נגד רשת קלאבמרקט, באתר nrg‏, 13 ביולי 2005
↑  פש"ר 1765/02 - ד"ר שלמה נס, עו"ד ורו"ח בתפקידו כנאמן ומנהל מיוחד נגד אפקון תעשיות בע"מ ואח'
↑  ענת רואה, ורדה אלשיך: שופטת, מחוקקת וערכאת ערעור בפני עצמה, באתר כלכליסט, 14 באוגוסט 2013
↑   הילה רז, התקדימים המשפטיים של שופטת הפירוקים הפורשת ורדה אלשיך, באתר TheMarker‏, 14 באוגוסט 2013
↑  תומר זרחין, השופטת ורדה אלשיך שינתה פרוטוקול שלא כדין, באתר הארץ, 4 ביוני 2012
↑  צבי הראל, עורכי־הדין: חזית אחידה להדחת השופטת אלשיך, באתר ישראל היום, 11 ביוני 2012
↑  יובל יועז, ‏אלשיך התפטרה מתפקיד יו"ר נציגות השופטים הארצית, באתר גלובס, 27 ביולי 2012
↑  ניר ארנון, גרוניס רשם אזהרה חמורה לשופטת אלשייך, באתר nrg‏, 30 ביולי 2012
↑  הילה רז, שר המשפטים ישקול להעמיד את השופטת אלשיך לדין משמעתי, באתר TheMarker‏, 18 באוגוסט 2012
↑  תומר זרחין, סוף לפרשת 'הפרוטוקול המשופץ': השופטת אלשיך לא תחויב להתנצל, באתר הארץ, 31 באוגוסט 2012
↑  ענת רואה, השופטת אלשיך לא למדה לקח: ביקור בית אחד וארבע הפרות חמורות של הדין, באתר כלכליסט, 8 בספטמבר 2013
אנה נודל, הנציב גולדברג: השופטת ורדה אלשיך שוב שיפצה פרוטוקול בניגוד לחוק, באתר "תקדין", 9 בספטמבר 2013
↑  איתמר לוין, בניגוד לשמועות: ורדה אלשיך חזרה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 20 ביוני 2013
↑  ליטל דוברוביצקי, השופטת ורדה אלשיך תפרוש ב-15 בנובמבר, באתר ynet, 13 באוגוסט 2013
↑  זוהר שחר לוי ותומר גנון, קרסתם כלכלית? אלשיך מחכה לטלפון, באתר כלכליסט, 2 ביוני 2016
↑   יסמין גואטה, ורדה אלשיך יוצאת נגד רשות המסים בתיק פישמן - אבל מה היא שכחה לספר?, באתר TheMarker‏, 9 בפברואר 2017
↑  גור מגידו, ‏גרינפלד בדרך להיחלץ מהבור? ינהל גישור עם נושיו בפני אלשיך, באתר גלובס, 2 ביוני 2016
↑  תומר גנון, ורדה אלשיך מוכנה לייעץ להסדר הבעייתי של ברמלי, באתר כלכליסט, 14 במרץ 2016
↑  במקום השופט בדימוס גדעון גינת: יו"ר חדשה לוועדת החקירה האזרחית, באתר ערוץ 7, 18 באוגוסט 2024
↑  עידו באום, נורית רוט, לא יכולה יותר, באתר הארץ, 16 במרץ 2011
↑  עופר אלשיך, בנה החורג של שופטת המחוזי ורדה אלשיך, נעצר בחשד להתחמקות ממס בסך 1.4 מיליון שקל, באתר גלובס, 2 במאי 2007
↑  בנה של אלשיך, שדנה בתיק אייל שני, הוא סמנכ"ל ברשת, באתר גלובס, 10 בדצמבר 2012