קרב אדריאנופול (378)
לאחר הקרב

שני שלישים של צבא האימפריה המזרחית נהרג בשדה הקרב של אדריאנופוליס ובהם כל שדרת הפיקוד 35 טריבונים צבאיים ומפקדי הצבא. ההיסטוריון אמיאנוס קובע כי תבוסת אדריאנופול הייתה שנייה רק לתבוסה הנוראית של קרב קאנה.
הטבח הפסיק עם רדת החשיכה, ובחסות הלילה הצליחו חיילים רומאיים להימלט לכוון אדריאנופול, ככל הנראה מדובר באלפים בודדים השאר התפזרו לכל עבר. אנשי העיר סגרו את השערים ומנעו מפליטי הקרב מלהיכנס לעיר, מחשש מהניצולים או מהצורך לטפל ולהאכיל אותם או מחשש שפרשים גותיים ינצלו את המהומה ליד השערים וינסו לפרוץ לעיר. גדודים של פרשים גותיים אכן הופיעו מול חומות העיר משולהבים מהידיעות על אוצר הקיסר בין חומות העיר. ואיתו עריקים מהצבא המובס בניסיון כושל לפרוץ אל תוך העיר. הגותים חסרו כל ניסיון בלוחמת מצור וקוצר רוחם לא איפשר להם להטיל מצור על אדריאנופוליס ולאחר מספר ימים פנה הצבא הגותי לכוון קונסטנטינופול.
אין חילוקי דעות כי קרב אדריאנופול היה תבוסה מוחצת ומוחלטת של הצבא הרומאי. עם זאת, הסיבות לתבוסה והשלכות התבוסה על האימפריה הרומית הן נושא שבו אין הסכמה בין החוקרים. טענה אחת מצביעה על יתרון מספרי לצד הגותים אך יתרון זה, אם אכן היה, משקלו לא ברור ומתגמד לאור העובדה כי הכוח הגותי בעת הקרב הורכב ממספר צבאות קטנים חלקם פליטים חסרי הכשרה צבאית חלקם עריקים ורובם חמושים בכלי נשק מכל הבא-ליד באיכות נמוכה יחסית מול צבא מקצועי ומאומן, חמוש היטב ובעל ניסיון בשדה הקרב. טענות שונות העלו את חלקו המכריע של חייל הפרשים בקרב אך עיקר הקרב היה למעשה לוחמת רגלים קלאסית שהוכרעה במתקפת פרשים שהגיע בזמן הנכון ולמקום הנכון. גם הטענה כי הגותים השתמשו בארכוף אך למעשה מתקן זה המאפשר שליטה בסוס והפעלת נשק בו-זמנית הופיעה באירופה רק בשלב מאוחר יותר.
הצבא הרומאי ומפקדיו הרשו לעצמם, ככל הנראה כתוצאה מיהירות וזלזול באויב, להיכנס לקרב ללא מודיעין מספיק ומבלי להבטיח שהיתרון באימון וחימוש אכן יפעל לטובתם. חוקרים מעלים אפשרות שעוינות בין יחידות ומפקדים בצבא הרומאי על רקע דתי של מחלוקת בין פאגאנים נוצרים אורתודוקסים לבים קבוצות שנחשבו למינות ובעיקר תמיכתו של ואלנס במינות האריאנית החלישה את הלכידות והקלה על יחידות שונות לערוק או לברוח משדה הקרב.
הן המקורות הרומאיים והן המחקר המודרני מצביעים על שאלת המנהיגות.
תפקודו של ואלנס מתואר בביקורתיות רבה, פעולותיו מעידות על קוצר רואי וחוסר בנחישות. הצעדת הצבא בחום הקיץ והבאת החיילים לכלל תשישות עוד בטרם הקרב ובמהלך ההמתנה הארוכה החלישה את הצבא הרומאי והפחיתה את כשירותו המבצעית. ואלנס גם טעה בעוד הוא פוסח על שני הסעיפים בשאלה האם לפתוח בקרב מול הגותיים, גם כאשר הצבאות נערכים לקרב, הססנות זו הותירה את מפקדיו והחיילים במצב של כוננות חלקית ואולי בלבול. בשדה הקרב ואלנס "נעלם" וייתכן ואיבד שליטה על צבאו כבר בשלבים הראשוניים ובמהלך הקרב הוא מתואר כדמות פאסיבית שפעלה ללא יוזמה והתקשה להגן על עצמו או להפעיל את סמכותו אפילו על שומרי ראשו. ההיסטוריונים הרומאיים שלא נחשדים באהדה לגותים קושרים לפריטיגרן תוארי הערכה כמי שפעל החוכמה ומתוך ראיית הנולד. מחקר מודרני מצביע כי למרות קשיים לוגיסטיים משמעותיים הצליח לקבוע את קצב ותזמון הקרב.
עם מות הקיסר ואלנס ועל רקע כישלונם של הגותים לממש את ניצחונם הצבאי, עלה על כיסא המלוכה תאודוסיוס הראשון, מצביא בעל ניסיון רב בלחימה, מתוך תקווה כי ניתן יהיה לדכא את המרידה של הגותים ולהחזיר את השליטה והשקט לאזור הגבול סביב נהר הדנובה. בסיכומו של דבר, בחר תאודוסיוס לסיים את הסכסוך במשא ומתן ובאוקטובר 382 חתם על הסכם המתיר לגותים ולבני בריתם להתיישב בשטח הגובל בגדה הדרומית של הדנובה ובתמורה הם הפכו לחלק ממערך ההגנה והתגייסו לצבא הרומי במעמד של פואדרטוס - בלי לשלבם במסגרות צבאיות כמקובל באימפריה הרומית. הגותים נותרו ישות עוינת ומרדנית בעימות מתמשך עם הרומאים, מלחמות התנהלו בפרובינציות השונות ואלאריק הראשון המנהיג הגותי פלש לאיטליה מספר פעמים עד שבשנת 410 כבש את רומא ובזז אותה.
החוקר הבריטי רונלד אוקשוט (Ronald Ewart Oakeshott) כותב בספרו על כלי נשק כי הקרב סימן נקודת מפנה בהיסטוריה הצבאית וכי לאחר הקרב עברו הימים בהם הייתה ללגיונות הרגלים של רומא שליטה ללא מצרים בשדה הקרב. לאחר הקרב עלה קרנם של הפרשים ובעיקר הפרשים הכבדים וכלי הנשק שבהם השתמשו - החרב והכידון הם הפכו למכריעי קרבות מאז ול 1100 השנים שלאחר מכן. שינוי זה היה למעשה אבולוציוני ולא מהפכני, הגדלת יחידות הפרשים ומשקלם הטקטי בעת קרב החל מוקדם יותר בצבא הרומאי בעיקר בימי גליאנוס.
החוקר הבריטי ריצ'רד כוהן מחזק קביעה זו ומחדד את ההבחנה כי כתוצאה מהטבח של החיילים הרומאיים בקרב אדריאנופול השתנתה הדוקטרינה של הפעלת כלי נשק וכי החרב הפכה מכלי נשק משני לכלי שווה ערך לכידון ולחנית שעד לאותו קרב נחשבו לנשק העיקרי של חייל הרגלים והפרשים כאחד.
שינוי איטי אך ברור נוסף היה הסתמכות הולכת וגוברת על לוחמים מקרב שבטים גרמאניים בצבא הרומאי, וככל שירדה רמתו של הצבא כך הסתמכו שליטים ואזרחים פרטיים על קבוצות שכירי חרב רובן ממוצא גרמאני בסוף המאה ה-5 הצבא הרומאי דמה לאוסף של קבוצות רכובות וחמושות שהיו חייבים את הנאמנות שלהם לאדוניהם ולא לאימפריה.