קוליקיב
יהודי קוליקיב

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1544, אך יישוב זה נקטע במהלך פרעות ת"ח ות"ט. במחצית השנייה של המאה ה-17 שוקמה הקהילה בעיירה, ונבנה בה בית כנסת.
בדיחה אידית מפורסמת הייתה נפוצה לגבי היהודים המתווכחים על חשיבות קהילתם או מנהיגם, והביטוי לנושא של מה בכך היה: "ער קלערט צי קוליקאווער בייגל, זענען גרוסער פון די לעמבערגער" (הוא בודק אם הבייגל של קוליקוב נראה גדול יותר מזה של למברג-לבוב). הביטוי גם מזלזל בייחוד שהחשיבו סוחרי הלחם המיוחד של קוליקוב שרובם היו יהודים.
רבנים מפורסמים כיהנו בקהילה זו וביניהם הרב שלמה קלוגר והרב נתן הלוי רוזנפלד מחבר סדרות הספרים 'אמרי בינה' (על שם אשתו).
בעת פרעות תרפ"ט בארץ ישראל, נאמו בבית הכנסת והספידו את ההרוגים רבה הראשי של העיירה, הרב נתן רוזנפלד, נכדו של מחבר 'אמרי בינה', וכן נציג הציונים בעיירה וראש הקהילה עוה"ד הד"ר גרוסבארד. הרב רוזנפלד היה רבה האחרון של העיירה ונספה יחד עם משפחתו וקהילתו בשואה. ד"ר גרוסבארד שרד את השואה ולאחריה מסר עדות על קורות יהודיה ליד ושם.
העיירה שימשה כמקום האספה של ועד ארבע ארצות עבור מנהיגי יהודי רייסן (רוסיה האדומה) (ובירתה לבוב). באסיפות אלו היו שלושה נציגים ליהודי העיר ברוד, ונציג אחד לכל אחת מהעיירות הבאות: רוהטין, בוצ'אץ', סטרי, בורו-הודצני וזלוטשוב.
המשכיל, שמשון בלוך נולד, למד וחי בעיירה זו, בתקופות בהן היה בקשר עם נחמן קרוכמל. בשנים אלו חי בעיירה בעוני רב ובדוחק ותיאר את קשייו.
במהלך המאה ה-19 גדלה האוכלוסייה היהודית בעיירה, וזו הגיעה בתחילת המאה ה-20 ל-1,211 איש. לאחר מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיירה רבים מיהודיה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-600 יהודים, קרוב לרבע מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
ביום ראשון ד' בתמוז תש"א ה-29 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, וב-1 ביולי 1941 ו' בתמוז תש"א, תקפו שוטרים אוקראינים בליווי הצבא הגרמני את יהודי העיירה, וביצעו בהם מעשי התעללות ושוד. כ-100 שוטרים גרמנים שהגיעו כעבור מספר ימים לעיירה לשם חופשה, ביצעו גם הם מעשי התעללות, רצח ושוד בקרב יהודיה, ובהמשך, הוטל על הקהילה לשלם סכום כופר גבוה לשלטונות. בד בבד, יודנרט אשר מונה בעיירה נצטווה לספק לגרמנים עובדי כפייה יהודים, שחלקם הוחזקו בתנאי רעב ועינויים בשני מחנות עבודה, בכפרים הסמוכים ויסנבורג וצ'ורטקוב, תוך רצח רבים מהם.
בחורף 1941–1942 מתו רבים מיהודי העיירה ברעב. בשל סמיכות העיירה למסילת הברזל, הגיעו אליה לא אחת יהודים שהצליחו להימלט מקרונות הרכבת העמוסים שעשו דרכם למחנה ההשמדה בלז'ץ מרחבי גליציה.
ב-25 נובמבר 1942 שולחו כל עובדי הכפייה היהודים מהעיירה בעגלות ללבוב, וממנה הועברו לבלז'ץ. יתר יהודי העיירה גורשו ב-כ' וכ"א בכסליו תש"ג, ה-29 וה-30 בנובמבר 1942 לגטו ז'ולקייב (זולקווא). במהלך השנה שלאחר מכן סבלו תושבי הגיטו מתנאי הרעב וממגפה שבשיאה המיתה כ-20 איש ביום. כשנה לאחר הגעתם, ביום חמישי י"ח באדר ב' תש"ג (ארבעה ימים לאחר חג הפורים), 25 במרץ 1943, הובלו כל יושבי גטו זה למעט 100 יהודים שהושארו לעבודות דחק, אל היער הסמוך ושם נורו לתוך בורות הריגה שהוכנו לכך מראש. מיהודי העיירה שרדו את השואה בודדים בלבד.
לאחר השואה ובשנות השלטון הסובייטי, נבנו בתים על בית הקברות היהודי במקום והמצבות נשדדו. בית הכנסת המרכזי נותר על כנו, הפך לבית פרטי, ותועד בידי מספר קבוצות, ביניהם תלמידי בצלאל.
שם המשפחה קוליקוב, ילידי עיירה זו או יוצאיה נפוץ בקרב יהודים בולטים וביניהם
מפקד הפרטיזנים היהודי, ולאחר מכן בצבא ברית המועצות איגור קוליקוב
ההיסטוריון סרגיי קוליקוב חוקר קורות גריגורי רספוטין.
חוקרת היידיש יואנה קוליקוב