פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית
תהליך > התפרקות האימפריה

ככל שהמלחמה התמשכה, פחתה האחדות האתנית, בעלות הברית עודדו דרישות בדלניות של מיעוטים והאימפריה עמדה בפני התפוררות. כשהתברר שמעצמות בעלות הברית ינצחו במלחמת העולם הראשונה, תנועות לאומניות, שקראו קודם לכן לדרגת אוטונומיה רבה יותר לאזורים שונים, החלו ללחוץ לקבל עצמאות מלאה. בערי הבירה וינה ובודפשט, תנועות שמאל, תנועות ליברליות ומפלגות האופוזיציה חיזקו ותמכו בבדלנות של מיעוטים אתניים. האימפריה האוסטרו-הונגרית הרב-אתנית החלה להתפורר, והותירה את צבאה בודד בשדות הקרב. ההתמוטטות הצבאית בחזית האיטלקית הייתה אות לתחילתו של מרד למיעוטים הרבים שהרכיבו את האימפריה הרב-אתנית, שכן הם סירבו להמשיך ולהילחם למען מטרה שנראתה כעת חסרת היגיון. הקיסר איבד את רוב כוחו לשלוט, ככל שממלכתו התפוררה.
באחת ארבע עשרה הנקודות שלו, דרש הנשיא וודרו וילסון שללאומים האוסטרו-הונגרים תהיה "ההזדמנות החופשית ביותר לפיתוח אוטונומי". בתגובה הסכים הקיסר קרל הראשון לכנס מחדש את הפרלמנט הקיסרי ב-1917 ולאפשר יצירת קונפדרציה עם כל קבוצה לאומית שתנהיג שלטון עצמי. עם זאת, מנהיגי הקבוצות הלאומיות הללו דחו את הרעיון; הם לא נתנו אמונם בשלטון בווינה והיו נחושים בדעתם לקבל עצמאות.
ב-14 באוקטובר 1918 ביקש שר החוץ הברון אישטוואן בוריאן פון ראג'ץ שביתת נשק על בסיס ארבע עשרה הנקודות.
ב-16 באוקטובר 1918 הקיסר קרל הראשון הכריז על מניפסט העם, בו ביקש להפוך את האימפריה למדינה פדרלית ובה חמש ממלכות (אוסטריה, הונגריה, קרואטיה, בוהמיה וגליציה הפולנית), זאת בניסיון להתחשב בשאיפותיהם של הקרואטים, הצ'כים, האוסטרים, הגרמנים, הפולנים, אוקראינים ורומנים, מבלי לפגוע בשלמות ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש. המניפסט אף הבטיח את איחוד שטחי פולין באמצעות הסדר אוסטרי-פולני וכן פשרה בין אוסטריה לבוהמיה אשר תקים ממלכה נוספת, שווה במעמדה, לזו של אוסטריה, הונגריה וקרואטיה. בתוכנית ניתן מעמד מיוחד לעיר טריאסטה באיטליה. קרל הכריז כי מטרותיו הן לענות על הצרכים של בני אוסטריה ולהביא "אושר לכל עמו" (כולל אלה שאינם גרמנים), וכי שאף להשיג שלום במולדת ולבנות מחדש את החברה מאז עלייתו לכתר. אולם מניפסט העם התפרסם מאוחר מדי ובשעה שהאימפריה האוסטרו-הונגרית כבר הייתה בתהליך התמוטטות, לקראת סוף המלחמה. עת שפורסמה היא לא נתפסה על ידי הנציגים של העמים השונים כהזמנה לרפורמה של המלוכה, אלא כהזדמנות לצאת לעתיד של הגדרה עצמית ונטישת הממלכה.
ארבעה ימים אחר כך, ב-18 באוקטובר, השיב שר החוץ של ארצות הברית רוברט לנסינג כי בעלות הברית מחויבות כעת למטרותיהם של הצ'כים, הסלובקים והדרום הסלאבים. לכן, אמר לנסינג, אוטונומיה של הלאומים - העשירית מתוך מסמך ארבע עשרה הנקודות - כבר לא מספקת, וושינגטון לא יכולה עוד לדון על בסיס ארבע עשרה הנקודות. המסר של לנסינג היה, הלכה למעשה, תעודת הפטירה של האימפריה אוסטריה-הונגריה. עוד ב-14 באוקטובר הצטרפה ממשלת צ'כוסלובקיה הזמנית לבעלות הברית. הסלאבים הדרומיים בשני חצאי המלוכה כבר הכריזו על התאחדות עם סרביה במדינה דרום סלאבית גדולה. זאת בהצהרת קורפו, משנת 1917, שנחתמה על ידי חברי הוועד היוגוסלבי. בפועל, הקרואטים החלו להתעלם מההוראות הבאות מבודפשט עוד לפני חודש אוקטובר.
המועצות הלאומיות כבר החלו לפעול פחות או יותר כממשלות זמניות של מדינות עצמאיות. במהלך הקרבות האיטלקיים הכריזו המנהיגים הפוליטיים של הצ'כים, הסלובקים והסלאבים הדרומיים על עצמאותם. עם התקרב התבוסה במלחמה, לאחר המתקפה האיטלקית בקרב ויטוריו ונטו החל ב-24 באוקטובר, פוליטיקאים צ'כים השתלטו ללא קרב על השלטון בפראג ב-28 באוקטובר (תאריך שהוכרז מאוחר יותר כיום הולדתה של צ'כוסלובקיה), מהלך שהתרחש בערים גדולות אחרות בתוך ימים ספורים. ב-30 באוקטובר, הסלובקים נהגו באופן דומה במרטין. ב-29 באוקטובר הכריזו הסלאבים, בשני חלקי מה שנותר מאוסטרו-הונגריה, על מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים. הם גם הכריזו כי כוונתם הסופית היא איחוד עם סרביה ומונטנגרו במדינה דרום סלאבית גדולה. באותו יום הכריזו הצ'כים והסלובקים רשמית על הקמת צ'כוסלובקיה כמדינה עצמאית.