stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברט קוואנו
מינוי לבית המשפט העליון > דרישה לחקירת FBI נגד שתיים מהמתלוננות

כחודש לאחר הצבעת הסנאט, הודתה אחת מהמתלוננות נגד קוואנו כי שיקרה בזדון ובכוונה תחילה בעדותה במטרה לפגוע בסיכוייו להתקבל לתפקיד וה- FBI פתח בחקירה נגדה. ראש הוועדה המשפטית בארצות הברית, הסנאטור צ'אק גרסלי, חשף את ההונאה במכתב ששלח לסוכנות המודיעין ולמערכת המשפטית עם דרישה לחקור את המתלוננת ג'ודי מונרו-לייטון על כך ששיקרה בפני הקונגרס כשטענה כי קבאנו ניסה לאנוס אותה. בעקבות החקירה, מונרו-לייטון הודתה כי מעולם לא פגשה את קבאנו, ושלחה את המכתב במטרה מכוונת לפגוע במינויו לבית המשפט העליון.
ב-2 באוקטובר 2018 שלח הסנאטור צ'אק גרסלי מכתב נוסף, בדרישה לפתוח בחקירה נגד המתלוננת השלישית ג'ולי סווטניק ועורך הדין שייצג אותה, מייקל אוונאטי, בשל גרסאות סותרות שמסרה, ובחשד לתיאום גרסאות עם מתלוננת נוספת. מספר ימים לאחר מכן הוציאה ועדת המשפטים של הסנאט דו"ח בן 400 עמודים שתיאר את סווטניק כמסוכנת, מתלוננת סדרתית, ונטולת יציבות נפשית. בנוסף, נחשף בדו"ח שסווטניק נעזרה בתביעה קודמת על הטרדה מינית שהגישה עורכת הדין דברה כץ, אשר ייצגה את המתלוננת הראשית, כריסטין פורד.
בשנת 2019 נבחר על ידי השבועון "טיים" לאחד ממאה האנשים המשפיעים בעולם (גם כריסטין פורד נכללה ברשימה זו).
יצחק פרנס

| --- | --- |
יצחק פרנס
יצחק פרנס
 לידה:  11 בנובמבר 1935 ירושלים, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  29 בנובמבר 2012 (בגיל 77)
 ענף מדעי:  מדעי המוח
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
יצחק פרנס (11 בנובמבר 1935 -‏ 29 בנובמבר 2012) היה מהאבות המייסדים של הנוירוביולוגיה בישראל וממקדמי חינוך מדעי לנוער.
ביוגרפיה

פרנס נולד בירושלים ב-1935, דור 11 למשפחת פרנס שהגיעה לירושלים בעקבות גירוש ספרד.
בשנת 1960 סיים תואר שני בביולוגיה באוניברסיטה העברית, ובשנת 1963 קיבל תואר דוקטור בפיזיולוגיה מהאוניברסיטה העברית. מאז 1966 נמנה עם סגל האוניברסיטה העברית. בשנת 1971 קודם לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1975 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
פרנס מילא תפקידים רבים באוניברסיטה העברית וביניהם ראש המחלקה לנוירוביולוגיה, יו"ר החוג לפיזיולוגיה, חבר בוועד הפועל, חבר ועדת הקבע ועוד. כמו כן כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטה העברית בשנים 1981–1984.
במשך השנים היה פרופסור אורח באוניברסיטאות סטנפורד, CalTech, NIH, אוניברסיטת קולומביה בניו-יורק, ואוניברסיטאות נוספות. פרופ' פרנס נבחר כחבר כבוד באקדמיה הבווארית, קיבל את פרס מקס-פלנק. ביחד עם אשתו הניורוביולוגית פרופ' חנה פרנס קיבל תואר דוקטור כבוד מהאוניברסיטה הטכנית במינכן. על פעילותו הציבורית בעיר ירושלים קיבל אות הוקרה מעיריית ירושלים.
פרופ' פרנס מלא תפקידים רבים ברמה הארצית והלאומית: הוא הקים את החברה הישראלית למדעי העצב ונבחר לנשיאה הראשון. ב-1995 מונה על ידי ראש הממשלה, יצחק רבין, לתפקיד יו"ר המועצה הלאומית למחקר ופיתוח.
בשנת 1990, מתוך הכרה בצורך לשפר את החינוך המדעי בישראל, הקים באוניברסיטה העברית מעבדות מתקדמות בהן לומדים תלמידי חטיבות ביניים ותיכונים מרחבי הארץ בחסות אקדמית. המעבדות הוקמו בשיתוף עם עיריית ירושלים וקרן ירושלים, ושרתו בהצלחה עשרות אלפי תלמידים. המודל, אשר היה הראשון מסוגו בעולם, הועתק גם למדינות אחרות.
לפרופ' פרנס שלושה ילדים ושישה נכדים ונכדות. בתו מיכל פרנס היא פרופ' למדעי המחשב המכהנת מאז 2022 כסגנית הנשיא לעניינים אקדמיים במכללה האקדמית תל אביב יפו. בתו דורית פרנס היא ד"ר לניורוביולוגיה ומטפלת ברפואה סינית, ובנו משה פרנס הוא פרופ' לביולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
פ. א. סנגמה

פורנו אגיתוק סנגמה (1 בספטמבר 1947 – 4 במרץ 2016) היה פוליטיקאי הודי שכיהן כיושב ראש הלוק סבהה וכראש השרים של מגהלאיה. מייסד ונשיא מפלגת העם הלאומית.
ביוגפייה

סנגמה נולד ב־1 בספטמבר 1947 בכפר צ'פטאי במחוז מערב גרו (אנ') שבאסאם (היום במגהלאיה), לא הרחק מגבול בנגלדש. סנגמה קיבל תואר ביחסים בין לאומיים ולאחר מכן תואר במשפטים מאוניברסיטת דיברוגאה (אנ') באסאם. לאחר מכן עבד כמורה, עורך דין ועיתונאי לפני הצטרפותו לפוליטיקיה.
סנגמה החל את דרכו הפוליטית כפעיל של הקונגרס הלאומי ההודי. ב־1974 היה למזכיר הכללי של קונגרס הנוער של מגהלאיה פרדש, ובמקביל שימש כסגן נשיא היחידה לתקופה מסוימת. ב־1975 התקדם למזכ"ל ועדת הקונגרס של מגהלאיה פרדש, תפקיד בו החזיק עד 1980.
בבחירות ללוק סבהה במרץ 1977 נבחר סנגמה לראשונה לחבר הלוק סבהה מטעם הקונגרס, שהפסידה בבחירות אלו. הוא נבחר מחדש בבחירות ב־1980 בהן שבה המפלגה לשלטון, ובנובמבר מונה סנגמה לסגן שר המממונה על התעשייה בממשלת אינדירה גנדי. ב־1982 מונה לסגן שר המסחר, תפקיד בו החזיק עד דצמבר 1984.
לאחר הבחירות ב־1984 מונה סנגמה לשר המדינה (משרה מעט מעל סגן שר) למסחר ואספקה בממשלת רג'יב גנדי. במהלך ממשלת רג'יב כיהן לתקופה קצרה כממלא מקום שר הפנים. באוקטובר 1986 מונה לשר העבודה.
ב־1988 שב סנגמה לפוליטיקה של מגהלאיה ומונה לראש השרים במדינה, דבר שהביא להתפטרותו מהלוק סבהה והיבחרו לחבר באספה המחוקקת של מגהלאיה. ממשלתו התפזרה ב־1990, והוא כיהן כיו"ר האופוזיציה באספה המחוקקת.
בבחירות ללוק סבהה ב־1991 שב סנגמה לפוליטיקה הלאומית. בעקבות נציחון הקונגרס בבחירות אלו היה לשר הפחם בממשלת פ"ו נרסימהה ראו. בפברואר 1992 קיבל את האחריאות לעמוד לצד ראש הממשלה במשרד העבודה, ובינואר 1993 מונה לשר העבודה. בפברואר 1995 צורף לקבינט ההודי, ובספטמבר 1995 עבר לכהן כשר התקשורת ובשידור.
בבחירות ללוק סבהה ב־1996 נבחר סנגמה פעם נוספת לחבר בבית. תוצאות הבחירות הובילו להקמת ממשלת מיעוט של הג'נטה דאל בתמיכה מבחוץ של הקונגרס. במאי 1996 נבחר סנגמה ליושב ראש הלוק סבהה, הפעם היחידה שיושב ראש הבית נבחר מהאופוזיציה.
במאי 1999 פרש סגמה ממפלגת הקונגרס יחד עם שארד פאוור וטריק אנוואר (אנ') בעקבות התנגדותם לסוניה גנדי הלא־מקומית שהפכה למנהיגת המפלגה. השלושה הקימו את מפלגת הקונגרס הלאומית, וסנגמה נבחר מטעמה בבחירות ב־1999.
ב־2004, פאוואר, שהיה לדומיננטי יותר בהנהגת המפלגה, החליט להצטרף לממשלת מאנמוהאן סינג, וסנגמה יצר עקב כך פלג עצמאי מהמפלגה. לאחר שוועדת הבחירות של הודו הכירה בפלג שבראשות פאוואר כפלג העיקרי מיזג סנגמה את מפלגתו עם הטרינמול קונגרס, ובבחירות ללוק סבהה ב־2004 התמודד מטעמה. באוקטובר 2005 שב סנגמה למפלגת הקונגרס הלאומית, כשהוא מתפטר מהלוק סבהה ונבחר לה מחדש מטעם מפלגת הקונגרס הלאומית.
סנגמה נבחר פעם נוספת לאספה המחוקקת של מגהלאיה בבחירות ב־2008, כשהוא מתפטר מהלוק סבהה עקב כך.
ב־2012 היה סנגמה מועמד הברית הדמוקרטית הלאומית לנשיאות הודו למרות שמפלגת הקונגרס הלאומית תמכה במועמד הקונגרס הלאומי ההודי פרנב מוקהרג'י, דבר שהביא לפרישתו הסופית מהמפלגה.
בינואר 2013 הודיע סגנמה על הקמת מפלגה חדשה, מפלגת העם הלאומית.
סגמה התמודד בבחירות ללוק סבהה ב־2014 כמועמד מפלגתו החדשה, לאחר שביתו אגתה (אנ') הודיעה כי לא תתמודד על המושב.
לאחר מותו הוענק לסנגמה העיטור פדמה ויבהושן.
חיים אישים

סנגמה נישא ביוני 1972 לסורדיני סנגמה. לזוג נולדו ארבעה ילדים, שני בנים ושתי בנות. קונרד תפס את מקום אביו כמנהיג מפלגת העם הלאומית, ואגתה (אנ') וג'יימס (אנ') היו מעורבים בפעילות פוליטית.
סנגמה הגדיר את עצמו כנוצרי אדוק.
הערות שוליים

1 2  P.A. Sangma, New Delhi: Lok Sabha Secretriat, 2019
1 2  India Today Online, Who is P.A. Sangma?, India Today, ‏20 ביוני 2012
↑  India Today Online, Sangma quits NCP to stay in Prez race, but can he get the numbers to take on Pranab?, India Today, ‏19 ביוני 2012
↑  PTI, Sangma launches National People's Party, forms alliance with NDA, India Today, ‏4 בינואר 2013
↑  Manogya Loiwal, Former Lok Sabha Speaker P A Sangma to contest from Tura, India Today, ‏11 במרץ 2014
↑  Indo-Asian News Service, PA Sangma awarded Padma Vibhushan, becomes first recipient from Meghalaya, India Today, ‏25 בינואר 2017
↑  IANS, Narendra Modi has all prime ministerial qualities, says PA Sangma, India Today, ‏11 ביולי 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1146063954  ISNI: 0000 0000 8321 0855  LCCN: n89280514  VIAF: 115271485   WorldCat (עם VIAF): 115271485
מרכז מאירהוף לחינוך לאמנות

| --- | --- |

 מיקום
 מיקום:  8 Dubnov Street 
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°04′28″N 34°47′01″E﻿ / ﻿32.074583333333°N 34.783694444444°E﻿ / 32.074583333333; 34.783694444444
 אתר רשמי
 תבנית:לשוניות2
 
מרכז מאירהוף לחינוך לאמנות היה מרכז ותיק ללימודי אמנות המופעל על ידי אגף החינוך של מוזיאון תל אביב. במרכז מתקיימים, תחת הנהלתו של אוהד שאלתיאל, סדנאות לילדים, לבני נוער ולמבוגרים בתחומי הציור, הפיסול, הצילום, הוידאו ההדפס ועוד.
המרכז החל את דרכו בבית מאיר דיזנגוף ששימש כמעונו הראשון. החל משנת 1986 עבר המרכז למבנה ששימש בעבר את בית הספר דובנוב. במקום לומדים כ־2,200 תלמידים המייצגים אוכלוסיות שונות מרחבי תל אביב-יפו ומהארץ כולה, ביניהם יהודים, ערבים, נוער בסיכון ונוער שוחר אמנות משכבות מעוטות יכולת. צוות מורים המורכב מאמנים מרכזיים ופעילים בשדה האמנות הישראלי והבינלאומי אחראי על הקניית הכלים היצירתיים לתלמידי המקום. "בניין סדנאות המוזיאון מהווה אבן-יסוד תרבותית של תל אביב והסביבה, ודורות רבים של יוצרים ושוחרי אמנות נחנכו במשך השנים תחת גגו".
היסטוריה

ראשית דרכו של המרכז היה בשדרות רוטשילד, בבית מספר 16, המכונה בית דיזנגוף, שבו התגוררו ראש העיר הראשון של תל אביב, מאיר דיזנגוף ורעייתו צינה. הבית שהוא מראשוני בתיה של העיר, היה משכנו הראשון של מוזיאון תל אביב, שבו הכריז דוד בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל. במסגרת המוזיאון החלו לפעול במקום סדנאות יצירה שעליהם הייתה אחראית ד"ר גילה בלס. לצידה פעל צוות מורים שביניהם נמנו פנחס עשת, אברהם פרחי ומוטי עומר. הם ניסו לקדם חזון שבו תהייה זיקה בין מערכת הפעילויות החינוכיות והלימודיות לבין יצירות האמנות המוצגות בחללים הסמוכים לצדן. בשנת 1971 הוצגה בפעם האחרונה תערוכת עבודות של נוער יוצר בבית דיזנגוף. בשנה זו עבר המוזיאון למבנהו החדש ברחוב שאול המלך, ואילו הסדנאות לנוער ולמבוגרים עברו על פי החלטת מרק שפס שהיה מנהל המוזיאון באותה עת, למשכנן החדש בביתן הלנה רובינשטיין, ששם הוקצה עבורן המפלס התחתון של המקום. המרכז החדש העניק מחד, מענה לצורך לקיים ממשק לימודי המשלב פעילות יצירתית עם התבוננות בתערוכות ויציאה למרחב הפתוח בדמות גן יעקב הסמוך, אך הגביל מאידך במשך שנים את האפשרות להתפתח ולפתוח את שעריו לאוכלוסייה גדולה של תלמידים, בשל המרחב המצומצם שבו פעל.
בית ספר דובנוב

בשנת 1986, ראש העיר שלמה להט (ציץ), שהיה אחראי על קידום וטיפוח יוזמות תרבות בעיר, ועל הקמת רבים ממוסדות התרבות שבה, כגון המשכן לאמנויות הבמה, מרכז סוזן דלל והסינמטק, יזם את העברת המרכז למבנה של בית הספר דובנוב שהיה שומם באותה עת, ולמעשה החכיר את המקום למוזיאון תל אביב. היציאה מהמרחב המוזיאלי, תאמה את תפיסתם של דן איתן מאדריכלי מוזיאון תל אביב ושל יעל בורוביץ' שהייתה מנהלת מחלקת החינוך במוזיאון. "באשר לסדנאות יצירה לנוער, מקומן של הללו", על פי דברי דן איתן, "אינו המרחב המוזיאוני עצמו, שתפקידו הייצוגי והממלכתי אינו מתיישב עם תהליכי היצירה ה"מלוכלכים", הזקוקים לחלל נפרד, גדול ופתוח אל החוץ".
בראש הסדנאות שעברו לבית הספר דובנוב, עמדה מירי גל עזר ששימשה בתפקיד עד שנת 1991. גל עזר' בוגרת לימודי אמנות ועבודה סוציאלית, הגיעה למרכז לאחר שפעלה כרכזת פרויקט החינוך של אגף הנוער בשכונת התקווה ובשכונת תל כביר שבדרום העיר תל אביב והביאה עמה את ניסיונה ותפיסתה כי חלק מתפקידו של המוזיאון הוא להבטיח כי החינוך לאמנות יהיה נגיש גם לשכבות החלשות ויהווה אמצעי להעצמה אישית ולצמצום פערים חברתיים. ברוח זו, הכינה תוכנית חינוכית מקיפה המתמקדת בהכשרתם המקצועית של ילדים ונוער המגיעים משכבות אוכלוסייה שונות, תוך שמירה על קשריה עם השכונות שבדרום העיר ואיתור תלמידים משם שייקחו חלק בפעילויות המתקיימות במרכז. המבנה שנבנה בשנות ה-50, שופץ חלקית ברוח הבאוהאוס על פי תכנונו של דן איתן. כיתות לימוד אוחדו והחלו לשמש כחללי עבודה מרווחים המצוידים בכלי העבודה הנדרשים ליצירה בסדנאות השונות, כגון תנורי קרמיקה, מיכון להדפס, ציוד צילום ועוד. קומת הקרקע הוקצתה לסדנאות הפיסול והקדרות ואילו הקומות העליונות הוקצו לסדנאות הציור, ההדפס הצילום והמחשבים. "התערבות פנים-מבנית זו נעשתה על ידי אדריכל היושב על התפר: מצד אחד מודרניסט הדוגל באוטונומיה של המוזיאון, ומצד שני פרגמטיסט המעמיד את המשתמש במרכז ומתַקשר עם מגמות שרווחו באדריכלות שנות ה-80 וקידמו לוקאליזציה של דפוסים מודרניסטיים."
בית ספר דובנוב > פתיחת שערים לתלמידי תיכון עירוני א'

בשנת 1988, הרחיב תיכון עירוני א' את מסגרת הלימודים שלו והחל לקיים שיעורים תאורטיים ומעשיים בתחומי האמנות ובמקביל הוסב שמו לתיכון עירוני א' לאמנויות. שלמה להט יצר מעין "קמפוס עירוני המתפרשׂ בין אתרים שונים במרכז העיר": מגמת הקולנוע של התיכון התמקמה בבניין הסינמטק, מגמת המחול החלה לפעול במרכז ביכורי העתים הסמוך, ומגמת האמנות הפלסטית של התיכון החלה לפעול במסגרת הסדנאות המתקיימות במבנה בית הספר דובנוב. התלמידים רוכשים בסדנאות מיומנויות בציור, ברישום, בהדפס, בפיסול, בצילום ובוידאו ארט תוך לימוד תולדות האמנות על סגנונותיה השונים. הלימודים מתפרשים על פני ארבע שנות לימוד, כשבסיומן הם ניגשים לבחינות בגרות באמנות. אחת ממטרות המגמה היא לדרבן את בוגריה להמשיך ללמוד אמנות ולעסוק בה. מדי שנה מתקיימות במגמה 2 תערוכות, שעבודותיהן נתלות בחללים של המרכז: תערוכת "אמצע הדרך" המתקיימת באמצע שנת הלימודים ו"תערוכת בוגרים" המתקיימת בסוף שנת הלימודים. כל בוגר מקבל קטלוג מודפס של התערוכה המלווה בדיסק. בשנת 2013 ובשנת 2014, יצאו תלמידי המגמה עם מורי המרכז למחנה אמנות בן 3 ימים שהתקיים בנורדיה, על מנת להעמיק בתהליכי חשיבה ויצירה שאינם כלולים במסלול הרגיל. לדוגמה, בשנת 2014, התנסו התלמידים בצילומי אופנה שהשראתם שאובה מימי ראשית ההתיישבות החקלאית בארץ ישראל.
בית ספר דובנוב > המרכז על שם יוסף מאירהוף

לאחר 10 שנות פעילות בבניין בית הספר דובנוב, מנכ"ל מוזיאון תל אביב רוני דיסנצ'יק והמנהל והאוצר הראשי מרדכי עומר, הגיעו לידי הכרה כי יש לתכנן את המקום שהפך מזמני לקבוע, באופן מושכל שיהלום את היקף פעילותו המוגבר ואת צרכיו המשתנים. תכנון המקום הופקד בידי "קבוצת תו" שעסקה בעיצוב תערוכות ומיצבים. הקבוצה יצרה "חוברת תורם", שתכליתה הייתה לגייס תורמים פוטנציאליים שיממנו את השיפוץ החדש של המקום. בחוברת הוצגו הדמיות של המבנה שתוכנן בזיקה עם "האדריכלות הפוסט-מודרניסטית של מייקל גרייבס משנות ה-70 וזו של רוב קרייר (Rob Krier) משנות ה-80, ששבתה את ליבו של יוסף מאירהוף, יהודי-אמריקאי, פעיל ציבור ציוני ופילנתרופ שתרם את המימון הנדרש לשיפוץ המבנה שכלל בעיקר תוספות צורניות חיצוניות. לאחר ששיפוץ המבנה הושלם, הוא קיבל את שמו של הנדבן.
בשנת 2002 התקיימה תחרות לתכנון הבניין החדש של מוזיאון תל אביב שכלל על פי דרישות המוזיאון מחלקת חינוך כפי שבאה לידי ביטוי בתוכניתו במילים הבאות: "המוזיאון במהותו הוא סביבה חינוכית לימודית...שמטרתה להפוך את מבקריו לצרכני אמנות פעילים". בשנת 2011 נפתח הבניין החדש שתוכנן על ידי פרסטון סקוט כהן, אך לא היה בו זכר לתוכנית החינוכית. הסדנאות של מרכז מאירהוף שהיו אמורות להשתלב באגף החדש של המוזיאון ולהיות חלק אינטגרלי בו, הושארו על כנן במבנה הישן ברחוב דובנוב, על פי החלטת מוטי עומר שהיה באותה עת מנכ"ל המוזיאון.
בשנת 2008, בעקבות משבר כלכלי שפקד את המוזיאון, קוצץ שכרם של מורי האמנות, וחלקים מהמבנה ומהמרחב הפתוח של מרכז מאירהוף הושכרו ליזמים שפתחו במקום מסעדה ואולם אירועים, שגרעו חלק מחללי העבודה והתצוגה לטובת המרחב המסחרי. מן המוזיאון נמסר כי "אולם הכינוסים והאירועים הפועל בתוך מרכז החינוך לאמנות, מאפשר תמיכה כספית במרכז החינוך ומתן מלגות נוספות לתלמידים, זאת מעבר למלגות שהמוזיאון מעניק לתלמידים כל שנה. כל ההכנסות המגיעות למוזיאון מתפעול אולם הכנסים מופנות לכיסוי הוצאות מרכז החינוך. אנחנו רואים בחינוך לאמנות ערך חשוב ביותר, ומברכים כל יוזמה התומכת במאמצי המוזיאון ומאפשרת להמשיך ולסבסד את חוגי האמנות הרבים במרכז החינוך לאמנות".
בית ספר דובנוב > סדנאות למבוגרים

במרכז מתקיימות סדנאות מקצועיות מגוונות המיועדות למבוגרים. אחוז ניכר מהמבוגרים הם גמלאים שמתמידים להגיע למרכז על מנת ללמוד ולשפר את המיומנויות המקצועיות שרכשו במקום בשנים קודמות. במסגרת הסדנאות, מתקיימים ימי עיון בהשתתפותם של אמנים אורחים מחו"ל. בשנת 2014, הגיעו בין השאר 2 אמנים ידועים מפולין שהרצו על עבודתם וערכו הדגמות מעשיות בסדנאות: Bozena Sacharczuk ראש המחלקה לקרמיקה באקדמיה לאמנויות בוורצלב, ו-Bozena Tomasz Niedziolka פסל וקרמיקאי.
סדנת פיסול למבוגרים במרכז מאירהוף לחינוך לאמנות
ציור על פי תצלום מתוך סדנת ציור למבוגרים במרכז מאירהוף לחינוך לאמנות
הציור בסיומו, כפי שצויר בסדנת הציור למבוגרים במרכז מאירהוף לחינוך לאמנות
בית ספר דובנוב > סדנת יצירה לפעוטות ולהורים

סדנה זו המכונה "קסום בשניים", מתבססת על פעילות משותפת של הורים עם ילדיהם, שבה הם מתנסים יחדיו ביצירה עם חומרים מגוונים ונחשפים למושגים מעולם האמנות והקשר שלהם לחיי היום יום. "הרעיון הוא שדרך העבודה יתרגלו הילדים שימושים במוטוריקה עדינה וגסה, ויתבססו בעבודתם על חקירה, חיפוש וגילוי עולם האמנות", שיובילו בסופו של דבר, "לתקשורת חיובית בין ההורה והילד בתהליך היצירה עצמו".
בית ספר דובנוב > ילדים

במסגרת הפעילות בסדנאות השונות, שבהן לומדים ילדים עד כיתה ו', נחשפים התלמידים בפני יצירות האמנות המוצגות במוזיאון. החל משנת 2012, שולבו תלמידי מועדונית "חרוב" מיפו וממועדונית נווה שרת בסדנה שנתית, הפועלת כיחידת לימוד עצמאית במרכז.
בית ספר דובנוב > ילדים > נוער שוחר אמנות

תוכנית המיועדת לבני נוער מוכשרים מכיתות ז' - יב', המצטרפים לסדנאות השונות בהתאם ליכולותיהם.
בית ספר דובנוב > שיתוף פעולה עם תיכון מוזות

מיום הקמתו בשנת 2005, של בית הספר לאמנות "מוזות" ביפו העתיקה, המיועד לבני נוער בסיכון, מתקיים שיתוף פעולה בינו לבין מרכז מאירהוף. החל מכיתה י"א לומדים תלמידי מוזות במרכז מאירהוף, צילום ווידאו, ובכיתה י"ב הם עובדים על פרויקט גמר המוצג כתערוכת סוף שנה.
המאבק הציבורי נגד סגירת המקום

ב-4 בינואר 2015, בישר רון חולדאי, ראש עיריית תל אביב, המשמש גם כיו"ר חבר הנאמנים של המוזיאון, למנהלת מוזיאון תל אביב סוזאן לנדאו, כי החליט לסגור את סדנאות האמנות של מוזיאון תל אביב כדי להקים במקומן גני ילדים. ב-6 בינואר התקיימה פגישה של צוות המורים המונה כ-60 איש, שרובם אמנים פעילים, עם לנדאו, שהעבירה להם את החלטת העירייה. המורים חששו כי המהלך יצמצם את הפעילות החינוכית של המוזיאון וכי פרנסתם תיפגע כתוצאה מכך. לאחר הישמע הבשורה, יצאו אלפי תלמידים ועשרות מורים למאבק על המשך פעילותו של המוסד הוותיק. "לא סוגרים חינוך בשביל חינוך", כך טוענים הם ובעמוד הפייסבוק של המרכז בטאו את חששם במילים הבאות: "אנו רואים במהלך זה מהלך דורסני, חסר שיקול דעת של עירייה וראש עירייה שמצד אחד מכריזים השכם והערב על חשיבותה של הפעילות האמנותית בעיר ומצד שני במו ידיהם הורסים וסוגרים מרכז חינוכי ותרבותי ותיק ומרכזי בעיר". העירייה מסרה בתגובה כי היא משקיעה משאבים רבים להשמשת מבנים לצרכים הדחופים של מערכת החינוך והסבירה כי בגלל ה"גידול המבורך במספר הילדים במרכז העיר נוצר צורך מיידי לספק גני ילדים ובתי ספר יסודיים במרכז העיר", וכי המבנה המשמש את המרכז, "נדרש כעת לייעודו המקורי", דהיינו כיתות גן ובית ספר. כמו כן הודיעה העירייה כי היא פועלת בשיתוף פעולה עם הנהלת המוזיאון לגבי עתיד הסדנאות, ואילו דוברת המוזיאון, אורית אדרת מסרה כי המוזיאון פועל למציאת פתרונות חלופיים.
עו"ד גבי לסקי, חברת מועצת העיר מטעם סיעת מרצ וחברת דירקטוריון במוזיאון תל אביב, שלחה מכתב לרון חולדאי שבו הביעה את מורת רוחה על כוונתו לסגור את המרכז, וכך כתבה: "מאחר שחינוך לאמנות, מלבד היותו הכרחי לפיתוח הדמיון והיצירתיות, מקדם ערכים של סובלנות, פלורליזם, ביקורת עצמית, דיאלוג בין-תרבותי והתייחסות ללוקאלי ולגלובאלי, מרכז מאירהוף הפך למוסד תל אביבי חשוב ומרכזי המעניק מרחב יצירה ודעת לילדי העיר. על כן, אין זה ייתכן כי החלטה כה משמעותית בנוגע לפעילות המוזיאון והנוגעת לתושבים כה רבים לא תובא לדיון בפני דירקטוריון המוזיאון".
בעקבות המאבק הציבורי הער, התגייסה אף קרן מאירהוף לצד המוחים והודיעה שאם יבוצעו שינויים ייעודיים במרכז, תדרוש מהעירייה להשיב לה את כספי התרומה.
לאור המאבק הציבורי, חזרה בה העירייה מהחלטתה לסגור את המוסד והודיעה שתסתפק לעת זו בשני החללים המשרתים את סדנת הקדרות ואת סדנת הפיסול. צוות המרכז בגיבוי של דעת קהל רחבה המשיך את המאבק בניסיון למנוע את פירוק שתי הסדנאות הוותיקות.
בסופו של דבר, בזכות המאבק נגד סגירת המקום, הצליחו למצוא פתרון. קומת הקרקע של המבנה משמשת בחלקה כגני ילדים וחלקה כמשרד של המרכז לאמנות.
הערות שוליים

↑  שני ליטמן, סגירת מרכז לחינוך לאמנות בת"א עלולה להוביל לפיטורי כ–50 אמנים, באתר הארץ, 6 בינואר 2015
1 2  חגית פלג רותם, ‏עיריית ת"א סוגרת את סדנאות המוזיאון באמצע שנת הלימודים, באתר גלובס, 7 בינואר 2015
↑  תל אביב, בית דיזנגוף, דבר, 25 ביוני 1971
1 2 3 4 5  "המרחב החינוכי-מוזיאלי כמחולל של צרכני אמנות פעילים"", באתר "ערב רב", 9 בנובמבר 2012
↑  "פדגוגיה בגרוש" מערכת ערב רב, 9 באוקטובר 2011
↑  לירון ורדי גלר, עכבר העיר אונליין, קסום בשניים במוזיאון תל אביב: לגלות לילדים עולם חדש של חומרים, באתר הארץ, 20 בפברואר 2012
1 2  רותי זוארץ, ‏שיעור באמנות: תלמידים מוחים כנגד העירייה, באתר מעריב אונליין, 14 בינואר 2015
↑  גם בהנהלת מוזיאון ת"א מוחים נגד סגירת מרכז החינוך, באתר "ערב רב", 15 בינואר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 151807380   WorldCat (עם VIAF): 151807380 
משכנו הראשון של מוזיאון תל אביב בשדרות רוטשילד ומשכנם של סדנאות האמנות
סדנה לציור דיוקן עצמי
מתוך תערוכת "אמצע הדרך" של תלמידי עירוני א' לאמנויות
מתוך תערוכת סוף שנה 2013, של תלמידי עירוני א' לאמנויות
תערוכת ילדים סוף שנה 2013 במרכז מאירהוף לחינוך לאמנות
תערוכת ילדים סוף שנה 2013 במרכז מאירהוף לחינוך לאמנות
הפגנה נגד כוונת עיריית תל אביב לסגור את מרכז מאירהוף לחינוך לאמנות
פיודור הראשון

פיודור הראשון (ברוסית: Фёдор I Иоаннович; ‏11 במאי[דרושה הבהרה] 1557 – 17 בינואר 1598) היה הצאר הרוסי האחרון משושלת רוריק.
זמן קצר לפני מותו, איוואן הרביעי הרג את בנו איוואן ופיודור נהפך ליורש. הוא התחיל את כהונתו בשנת 1584 בגיל 27. אביו קבע כי הוא מתאים יותר לכנסייה מאשר לניהול המדינה. מאשתו אירינה הייתה לו בת יחידה שנפטרה בגיל 9 חודשים. בתחילת כהונתו הוא היה תחת ההשפעה של אספת האצילים ומאוחר יותר תחת ההשפעה של בוריס גודונוב, אחי אשתו. החל משנת 1587 השליטה במדינה למעשה עברה לבוריס גודונוב. גם נציגי המדינות השכנות היו מודעים למצב וכל ההתייעצויות איתם נערכו אצל בוריס גודונוב. לאחר פטירת פיודור הראשון אשתו אירינה ירשה את השלטון. לאחר 9 ימים היא התפטרה והלכה להיות נזירה במנזר נובודוויצ'י במוסקבה.
עם מותו נפסק הענף המוסקבאי של שושלת רוריק - צאצאים של איוואן הראשון. מייסד שושלת רומנוב מיכאיל הראשון היה בן דודו של פיודור.
פיודור הראשון, שחזור פנים משנת 1963
פיודור הראשון, דיוקן מ-1630
אירועים בולטים בתקופת שלטונו

1584 - קוזאקים של דון מצטרפים לרוסיה הצארית.
1585–1591 - בניית חומות סביב העיר הלבנה במוסקבה
1586 יציקת תותח הצאר
1590–1593 - מלחמה נגד שוודיה ושבסיומה חזרו לרוסיה חלק מהערים שהועברו לשליטה שוודית לאחר מלחמת ליבוניה.
צירוף סיביר המערבית לרוסיה הצארית
הנסיך דמיטרי

בנוסף לפיודור לאיוואן הרביעי היה בן נוסף - הנסיך דמיטרי. הוא נולד בשנת 1582 מאשתו השישית של אביו ובהתאם לחוקי הכנסייה לא היה יכול להיות יורש הצאר. בהתאם להחלטת השלטונות הוא ואימו נשלחו לעיר אוגליץ'. יחד עם זאת לאצולה היו חששות שדמיטרי יכול להפוך להיות מרכז של כל מתנגדי שלטון של פיודור. ב-15 במאי 1591 הוא נהרג במהלך משחק ילדים. ועדת החקירה שחקרה את הנושא אכן אישרה שמדובר בתאונה למרות הגרסה שהילד נהרג לפי ההנחיות שהגיעו למוסקבה. קיימת גם גרסה נוספת, שיש לה תומכים עד היום שדמיטרי לא נהרג באותו יום. כך או אחרת, בתקופת הצרות הופיעו מספר גברים שטענו שהם הנסיך דמיטרי האמיתי.
השתלת כבד

| --- | --- |
 תחום:  הפטולוגיה 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  431783 
 MeSH:  D016031
 
השתלת כבד היא השתלת איברים שמטרתה החלפתו של כבד חולה באלוגרפט כבד בריא.
הטכניקה הנפוצה ביותר הנמצאת כיום בשימוש היא השתלה אורתוטופית בה הכבד החולה מוצא מגוף המושתל, והאיבר הנתרם מושם במיקום האנטומי המדויק ממנו הוצא הכבד המקורי. השתלת כבד היא כיום אופציית טיפול מקובלת עבור מחלות כבד בשלב סופי וכשל תפקודי מוחלט של הכבד.
היסטוריה

השתלת הכבד הראשונה בבני אדם בוצעה בשנת 1963 על ידי ד"ר תומאס שטרצל בדנוור, קולורדו שבארצות הברית, וד"ר רוי קלנה מאוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה. ד"ר שטרצל ביצע מספר השתלות נוספות בשנים שלאחר מכן, כאשר ההצלחה קצרת הטווח הראשונה בה המושתל שרד יותר משנה הושגה ב-1967. למרות התפתחות טכניקות הניתוח באותה העת השתלות כבד נשארו בגדר תהליכים נסיוניים במהלך שנות השבעים, כאשר אחוז המושתלים ששרדו למעלה משנה נע בסביבות ה-25%. בשנת 1970 דווח על 109 השתלות כבד שבוצעו עד אז, ושהמושתל שזכה לתוחלת החיים הארוכה ביותר חי 26 חודשים לאחר ההשתלה.
הצגת הציקלוספורין על ידי רוי קלנה שיפרה בצורה ניכרת את תוצאות ההשתלות, ובשנות השמונים זכה ההליך להכרה כטיפול סטנדרטי לביצוע במבוגרים ובילדים בעלי תסמינים מתאימים. אחוז המושתלים המצליחים לשרוד את השנה הראשונה לאחר ההשתלה עומד על 85-90% והתוצאות ממשיכות להשתפר. עם זאת השתלת כבד עדיין נחשבת להליך מורכב עם סיבוכים תדירים. ההיצע של אלוגרפטים מתורמים חסרי חיים נמוך משמעתית ממספר הממתינים הזקוקים לתרומה, מצב שדרבן את התפתחות השתלות כבד מתורמים חיים.