stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שנפ

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בתל אביב
 סימול:  שנפ
 מייסדים:  אליעזר בסיוק, עמנואל שנפ, משה רוזנשיין
 תקופת הפעילות:  1951–הווה (כ־74 שנים)
 משרד ראשי:  נתניה
 ענפי תעשייה:  רכב
 שווי שוק:  243 מיליון ש"ח (24 בפברואר 2025)
 הכנסות:  330 מיליון ש"ח (2023)
 רווח תפעולי:  29.3 מיליון ש"ח (2023)
 רווח:  40.9 מיליון ש"ח (2023)
 הון עצמי:  298 מיליון ש"ח (2023)
 סך המאזן:  455 מיליון ש"ח (2023)
 יו"ר:  יוסף בן שלום
 מנכ"ל:  אורי רוזנשיין
  
 www.schnapp.co.il
 
מפעלי ע. שנפ ושות' בע"מ היא חברה לייבוא ושיווק מצברים, צמיגים ואביזרים לרכב.
היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 1951 על ידי ד"ר עמנואל שנפ, אליעזר בסיוק, ומשה רוזנשיין (סוחר מתל אביב). המפעל הוקם באזור התעשייה נתניה-צפון. בתחילה יוצרו המצברים בעבודת יד, בארגזי גומי שנסגרו עם זפת.
במרוצת השנים התפתח המפעל ורכש ידע, טכנולוגיה ומכונות לייצור מצברים באיכות משופרת. בשנת 1977 החלה שנפ לייצר מצברים בארגזי פוליפרופילן, בשיטה עם מיכון אוטומטי בחלקו. בארגזים אלו עושים שימוש עד היום.
בשנת 1986 חתמה החברה הסכם ידע עם חברת CEAC הצרפתית (כיום EXIDE). בשנה זו שודרג הייצור למצברים עם חוצצי מעטפה ומצברים ללא טיפול "מצברומט".
בשנת 1991 החלה שנפ לייצא מצברים לרומניה, עם השנים הרחיב המפעל את יעדי הייצוא אל ארצות נוספות באירופה.
בשנת 1995 הוסמכה החברה וקיבלה את תו תקן האיכות הישראלי והבינלאומי ISO9002. המפעל הוסמך גם לתקן ISO 9001-2000.
בשנת 2006 שנפ קיבלה את הזיכיון לשמש כיבואן הבלעדי של חברת TROJAN בישראל.
באפריל 2007 הפכה לחברה ציבורית. מספר שנים בעשור הראשון של המאה ה-21 החברה הייתה בשליטת קמן אחזקות.
בשנת 2012 רכשה החברה את אליאנס שיווק ישראל והחלה לייבא ולשווק צמיגים.
בשנת 2017 רכשה החברה 50% מא.ד.י מערכות והחלה לייבא ולשווק אביזרי רכב.
בסוף שנת 2018 סגרה החברה את מפעל המצברים בשל עלויות הייצור הגבוהות בהשוואה לרכש.
שמירה על איכות הסביבה

במפעל הותקנו מערכות טיהור אוויר מתקדמות, מערכות סינון מים ונטרול שפכים. נעשה שילוב של מחזור בתהליך הייצור. מערך השיווק של שנפ מתבצע איסוף המצברים הישנים המיועדים למחזור לחומרי גלם לתעשייה.
ראו גם

סוללת עופרת-חומצה
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מצברי שנפ: נתונים כספיים באתר מאי"ה.
↑  ג. שרוני, מצברי נתניה יוצאים לשוק מפעל שנאפ ושות' יחנך היום, מעריב, 30 במרץ 1952
↑  נתן שבע, גל ההנפקות נמשך: רוני אלרואי מנפיק את מצברי שנפ; החברה הגישה טיוטת תשקיף, באתר הארץ, 25 בפברואר 2007
↑  תומר הדר, שנפ רוכשת את אליאנס ישראל, באתר כלכליסט, 1 ביולי 2012
↑   יורם גביזון, שנפ סוגרת את מפעל המצברים בנתניה ומפטרת 30 מעובדיו, באתר TheMarker‏, 26 בדצמבר 2018
החולמים (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

לוגו הסדרה (מתוך הפתיח)
 שיר הנושא:  "החולמים"
 סוגה:  על טבעי, סדרת נעורים
 יוצרים:  דפנה ממן שי קפון
 כותבים:  דפנה ממן שלמה משיח
 בימוי:  שי קפון
 שחקנים:  תובל שפיר אליאנה תדהר דניאל מורשת דניאל ליטמן מיה דגן רועי ניק שרון אלכסנדר דוד קיגלר נורמן עיסא הדר לוי אילנית בן יעקב אילן דר
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  60
 תוכנית המשך:  גאליס
 הפקה
 חברת הפקה:  דורי מדיה דרסט
 אורך פרק:  כ-24 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ הילדים (HOT) FOMO
 תקופת שידור מקורית:  23 בינואר 2011 – 2 בדצמבר 2011
 
החולמים היא סדרת טלוויזיה ישראלית יומית לנוער, ששודרה בערוץ הילדים של HOT, למשך שתי עונות בשנת 2011. הסדרה עסקה בחבורת בני נוער הגדלים בבית אומנה (המכונה גם "המלונה"- ראשי תיבות: "המעון לנערים ונערות נזקקי הלנה") שיוצאים להרפתקה בעקבות אבן המסוגלת להגשים משאלות.
ב-30 במאי 2019 הסדרה ירדה משירות ה-VOD של HOT. הסדרה חזרה לשירות ה-VOD של HOT כחלק מספרייה חדשה של ערוץ הילדים, "FOMO". ב-1 בספטמבר 2021 הסדרה ירדה משירות ה-VOD של פרטנר TV. הסדרה זמינה כעת ללקוחות סלקום tv freeTV   ובביגי.
ב-23 במרץ 2022 הסדרה העונה הראשונה עלתה ב-yesVOD KIDS.
ב-24 באפריל 2022 העונה השנייה עלתה ב-yesVOD KIDS.
עלילה > עונה 1

"החולמים" מגוללת את סיפורם של הנערים והנערות בבית אומנה בשם "המעון לנערים ונערות נזקקי הלנה" (מכונה בקיצור "המלונה"). במרכז הסיפור נער בשם יונתן שקיבל את התואר "המיועד". הכול מתנהל באופן שגרתי עד שבמוזיאון הנמצא בסמוך למלונה מתגלה אבן משאלות - "אבן אשתר" המוזרה. מטרתו של יונתן היא להשיג את האבן כדי שיוכל לשוב ולהיפגש עם אמו, שהשאירה אותו במלונה לפני עשר שנים. לפי הסדרה, אבן אשתר (אבן המשאלות) הייתה שייכת לסנחריב מלך אשור. פתיחת התיבה גורמת להעצמת הרצון לקבל יותר ויותר דברים ובכך להטריף את כל מי שחושק בה על ידי הזיות. העונה מסתיימת כשאישה זרה באה לבית האומנה ומספרת שהיא אמו של יונתן.
עלילה > עונה 2

האישה המסתורית שנחשבת אמא של יונתן בתום עונה 1 מתגלה כי היא לא באמת אמו, אמא של דני (נעמי) ונוח (אבא של תום) שילמו לאישה הזאת כדאי שתשקר ליונתן שהיא אמו. הילדים בבית האומנה ממשיכים לחפש את אבן המשאלות ומצאו חדר סודי שבו צריך לקיים את טקס המזלות של אבן המשאלות. מתגלה גם שיש חוץ "מהמיועד" (יונתן) גם את "האחר" (תום), ושאם "האחר" יבקש משאלה יהיה רע בעולם והאבן תתפוצץ. כולם חושבים ש"האחר" הוא יונתן וה"מיועד" הוא תום, מה שמתגלה כלא נכון. לבסוף הם מוצאים את אבן המשאלות ובן מבקש שהכול יהיה רגיל וכך קורה. בסדרת הבת של "החולמים", "גאליס", מתגלה שמשאלתו האמיתית הייתה לגדול ולהיות כמו שאר חבריו וכך הוא הפך לבן 18.
דמויות > ילדי המלונה

יונתן מיטרני (תובל שפיר) - הפרוטגוניסט הראשי בסדרה. "המיועד". הגיבור הראשי בסדרה, שנשאר על מפתן בית האומנה לפני עשר שנים בידי אמו ומאז לא יודע מה קרה לה. הוא רוצה את האבן כדי למצוא את אמו. תוך כדי החיפוש הוא מתאהב בדני ומקנא בתום, לבסוף הוא גם נהפך לבן זוגה. הדמות הראשית בסדרת הבת "גאליס".
ליעם בן בסט (דניאל מורשת) - ילד חדש בבית האומנה שמגיע מבית קשה. עזר ליונתן לחפור ולהגיע לאבן המשאלות. דמות ראשית בסדרת הבת "גאליס".
בלהה "בילי" (דניאל גזלה) - "טום בוי". ילדה במעון שעוזרת לאבא שלה (אלכס) בתוכניתו להשיג את האבן. מאוהבת בליעם ונהפכת לחברתו. ב"גאליס" מצוין שהשניים נפרדו מסיבה לא ידועה.
מאיה (אלה ויטנברג) - ילדה במעון. בת לזוג הורים עשירים וגרושים שנשואים לבני זוג שלא מוכנים לקבל אחריות עליה. נהפכת לחברתו של ליעם אבל לקראת סוף העונה הופכת לחברה של גיא.
גיא (דניאל ליטמן) - אחיו הגדול של סלש. ילד במעון. מנסה להתקבל לפנימיה למחוננים. מאוהב/שונא את מאיה והופך להיות חבר שלה.
סלש (ניתאי דגן) - אחיו הקטן של גיא. ילד במעון. רוצה להיות חכם ומסווה את רצונו בהתעניינות במתיחות וכסף. בסוף העונה נוסע לירח באמצעות מכונית.
קרן (דנה יפה) - ילדה חדשה במעון. נגררת אחרי מאיה ומסתכסכת איתה. מתאהבת בגיא במהלך העונה ולאחר מכן בתום. מרגישה שאף אחד לא שם לב אליה.
בן ברג (יואב קפון) - הבן של היועץ של סנחריב. לכאורה הילד הכי צעיר במעון, אך למעשה בן 2,312, לפני 2,304 שנים הוא פתח את התיבה וביקש להישאר ילד לנצח. בסוף הסדרה הוא מבקש מאבן המשאלות שהכל יהיה רגיל. הוא משתתף גם בסדרת הבת "גאליס", שם מתברר שבלבו רצה להיות גדול כמו כל שאר הילדים בבית האומנה.
דמויות > צוות המלונה

ראובן פרייליך (נורמן עיסא) - ממונה זמני על המעון אחרי מותו של לאון. בן דוד של נוח. שונא את יונתן בגלל התפרצות זעם שזה חווה עליו כשהיה בן חמש. בעל רצון תמידי להיות הטוב ביותר. עושה הופעת אורח קצרה ב"גאליס" כשרק קולו נשמע.
עלמה (אילנית בן יעקב) - הפסיכולוגית של המעון. בעלת שיטות מיוחדות להבעת רגשות. בסוף העונה הופכת למנהלת של המעון.
אלכס (דוד קיגלר) - הטבח במעון. אבא של בילי, והנבל הראשי של הסדרה. נחוש לעזור ל"מיועד" למצוא את אבן המשאלות על מנת לקחת אותה לעצמו ולהוכיח שאבא שלו, יוליוס, הוא זה שמצא את התיבה. רצח את לאון ואת ניקו. אחד מהעוזרים שבגדו ברות ובניקו.
לאונרד "לאון" סנסינו (אילן דר) (עונה 1) - אחיו של ניקו. ניהל את בית האמנה. נרצח על ידי אלכס.
ניקולס "ניקו" סנסינו (עמי ויינברג; נורמן עיסא) - אחיו הקטן של לאון. ארכאולוג. ניהל את בית האמנה בעבר עד שאיבד את אבן המשאלות לפני עשרים שנה. נרצח על ידי אלכס. מופיע בדמיון של נעמי לאחר שהיא נוגעת בטבעת.
אודי (שראל פיטרמן) - המורה למלאכה בבית האומנה. איבד את ידו כשעבד עבור נאס"א על מכשיר שיבטל את כוח המשיכה. מספר לכל אחד סיפור אחר על איך איבד את ידו. בסוף העונה הוא וסלש מתקנים את המכשיר כדי להגשים את חלומו לטוס לירח.
דמויות > דמויות נוספות

דניאלה "דני" רובין (אליאנה תדהר) - בתה של נעמי. תחילה בת זוגו של תום ואחר כך היא בת זוגו של יונתן. דמות ראשית בסדרת הבת "גאליס".
תום פרייליך (רועי ניק) - "האחר". בן זוגה לשעבר של דני. הופיע בעונה הראשונה של סדרת הבת "גאליס".
נעמי רובין (מיה דגן) - אמא של דני. סוחרת עתיקות, הפכה לאישה אגואיסטית שחושבת שהאבן שייכת רק לה. שונאת את יונתן והייתה תלמידתו של ניקו באוניברסיטה. אובססיבית לגבי האבן ולגבי פתיחתה כדי שכולם ידעו שהיא גם ארכאולוגית בנוסף לכל.
נוח פרייליך (שרון אלכסנדר) - אביו של תום, בן דודו של ראובן. ראש העיר. בעל חובות עצומים, רוצה את האבן כדי למכור אותה, בדרך הוא מתאהב בנעמי (אמא של דני).
שרון (הדר לוי)- שרון המבוגרת; (אליאנה תדהר) - שרון הצעירה בדמיון של דני; מאי ביטון - שרון הצעירה- (עונות 1–2). העוזרת של נוח. הייתה ה"מיועדת" לפני עשרים שנה וכתבה על כך ביומן שנמצא בבית האומנה. גרמה לסילוק של עודד מבית האמנה כשהלשינה לניקו שהוא מתכנן מרד, היא רוצה את האבן כדי שעודד יסלח לה.
ורד (אלה ויטנברג) - חברתו של עודד. שרון הלשינה על עודד כי היא ראתה אותם מתנשקים.
עודד (אייל נגר) - מבוגר: (תובל שפיר) - עודד הצעיר בדמיונה של דני. היה "האחר" לפני 20 שנה. סולק על ידי ניקו מפני ששרון הלשינה עליו שהוא מתכנן מרד. מאוהב בורד, אך לבסוף מתברר שהוא מאוהב בשרון.
אשל בן בסט (אילן רוזנפלד) - אחיו הגדול של ליעם. עובד בשביל שרון. מאיים בשבילה על נוח בגלל שנוח חייב לאנשים שלה כסף על הפסדים במשחקי פוקר, וכל זאת כדי שנוח ירצה את האבן.
מתחזה לרות מיטרני (שרון מלכי שמש) (עונה 1–2) - המתחזה שנעמי שכרה כדי להצליח לגרום ליונתן לפתוח את האבן.
רות מיטרני (תמר קינן) - אמו של יונתן. נטשה אותו על מפתן בית האומנה לפני עשור. הייתה ארכאולוגית במשלחת שחקרה את האבן. הופיעה לזמן קצר בעונה השלישית של סדרת הבת "גאליס", ובעונה השביעית של "גאליס" בתור רות הצעירה (סיוון מסט).
ראובן "רובי" פרייליך הקטן (ליר עיסא) (עונה 2) - מופיע בדמיון של יונתן וראובן המבוגר לאחר שהם נוגעים בטבעת. מייצג את חוסר הביטחון של ראובן.
יוליוס (הוגו ירדן) (עונה 2) - אביו של אלכס וסבה של בילי. ארכאולוג. זה שמצא את האבן בפעם הראשונה. מופיע בדמיון של אלכס לאחר שזה נוגע בטבעת. תכנן לבגוד בניקו לפני עשרים שנה ולקחת את האבן אך נהרג בניסיון.
אמא של נוח (פירה קנטר) (עונה 2) - מופיעה בדמיון של נוח אחרי שהוא נוגע בטבעת. לא אוהבת את זה שהוא עם נעמי.
מונחים חשובים

המיועד: יונתן, ייעודו לפתוח את תיבת אבן המשאלות.
האחר: ההפך מהמיועד, אסור ואין באפשרותו לגעת באבן המשאלות אחרת האבן תתפוצץ.
אבן המשאלות (אבן אשתר): אבן שהייתה שייכת לסנחריב מלך אשור, באמצעותה היה אפשר להגשים כל משאלה.
טבעת החזיונות (טבעת אשתר): טבעת שהייתה שייכת לסנחריב מלך אשור, גורמת לכל מי שנוגע בה "למלא את החור שבליבו" בעזרת חזיונות חוזרים של אנשים משמעותיים מהעבר שלו.
"ארבעת הרצונות": "הנשר" (בית), "הסוס" (אהבה), "האריה" (תהילה) ו"הינשוף" (חכמה) - החיות שנמצאות על תיבת אבן המשאלות מיועדים לפתוח את התיבה בזמן הטקס.
ספין אוף

בפברואר 2012 עלתה לאוויר הסדרה המצליחה "גאליס", ספין אוף של "החולמים". הסדרה המשיכה את חיפושו של יונתן אחרי אמו. עלילת הסדרה מתרחשת במחנה קיץ שבו משתתפות שלוש דמויות ראשיות מהחולמים- יונתן, דני וליעם לאורך כל העונות בתפקיד ראשי. בהמשך מצטרפים בן, תום ורות, כקול בלבד - ראובן. הסדרה נמשכה שבע עונות (213 פרקים) והגיעה לסופה ביולי 2016.
קרמיקה ישראלית

הדוויג גרוסמן
כלי קרמיקה, שנות ה-50–60 של המאה ה-20
פורסם בספר "אמנות ישראל", מסדה, 1963
קרמיקה ישראלית עוצבה בארץ ישראל ובמדינת ישראל החל מראשית המאה ה-20. לצד קדרות מסורתית, פעלו בארץ אמנים שיצירותיהם נוצרו במסגרת תעשייתית. עד לשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 התקיימה בישראל מסורת מקומית שהדגישה את ערכי הטבע ואת המקומיות כביטוי לזהות הציונית. החל משנות ה-80 של המאה ה-20 החלו להופיע ביצירות האמנים הישראלים ביטויים שביקשו לערער על מסורת זו על ידי שילוב הקרמיקה במדיה אמנותיות נוספות ובשימוש בתכנים אישיים וביקורתיים.
ראשית הקרמיקה המודרנית בארץ ישראל, 1930-1900 > קרמיקה מסורתית

בתחילת המאה ה-20 התקיימו בארץ-ישראל מסורות ערביות של עיצוב קרמי מחומר מקומי. היו אלו בעיקר כלים פונקציונליים, שנועדו לשימוש בקרב האוכלוסייה המקומית בארץ ישראל. כלים נוספים יובאו מאזורים שכנים.
יצירה מקומית באובניים התנהלה בעיקר באזורים עירוניים או בכפרי קדרים. הייתה זו מלאכה שנעשתה באופן מסורתי על ידי גברים. במפקד מטעם ממשלת המנדט, שנערך בשנת 1928 ברחבי ארץ-ישראל, נמנו 77 סדנאות קדרות (של יחידים ושל קבוצות), ואילו במפקד שנערך בשנת 1931 נמנו 211 קדרים שונים. רבות מן הסדנאות פעלו במרוכז, והתבססו על קרבה משפחתית בין הקדרים. דוגמאות לכך ניתן למצוא בסדנאות הקדרות שפעלו בכפר הקדרים ראשיא אל-פוח'אר (תל פאחר) שבמורדות החרמון או בחברון, בסדנאות השונות של משפחת אלפֻאח'ורי. כלים אלו נצרפו בתנורים מסורתיים שהוסקו בעצים, בפחם או בגללים בשרפה נמוכה. סדנאות שונות פעלו גם בעזה, והתייחדו ביצירתם של כלי חרס שחורים (פֻח'ארה אסוַד) שנוצרו על ידי הוספת חומרים אורגניים כמוץ שעורה לתנור או בשריפת חיזור (תְִַטויסה). העשן מבעירת חומרים אלו בתוך התנור, העניק לכלים את צבעם השחור האופייני.
לצד אלו התקיימה מסורת של יצירת כלי בישול או כלים שימושיים אחרים לשימוש עצמי מסלע חרסיתי מעורב בקש או חצץ. עבודות אלו נעשו על ידי נשים בבניית-יד ונצרפו בתנורים מאולתרים, בתנורי בישול או אף ללא שרפה כלל. כלים כאלו, שמקורם באזור השומרון ומאזור רמאללה, לדוגמה, התאפיינו גם בשימוש בעיטור העשוי תחמוצת הברזל, שמקורה בבקעת הירדן.
במהלך המאה, החלו מסורות אלה להיפגע ולהתמעט בעקבות מגמות התיעוש, והחל משנות השמונים גם בשל יבוא כלים מתחרים מחוץ לישראל. עד לשנת 1999, לדוגמה, פעלו בעיר חברון 11 סדנאות שונות. אולם בשנת 2007 נמנו בעיר שמונה קדרים בלבד. באפריל 1983 נערכה במוזיאון ארץ ישראל תערוכה שהציגה את הקדרות של הכפר רשיא אל פאחר מלבנון.
ראשית הקרמיקה המודרנית בארץ ישראל, 1930-1900 > אמנות הקרמיקה הארמנית

בשנת 1919 הזמינו שלטונות המנדט הבריטי קבוצה של אמנים ארמנים, ניצולי רצח העם הארמני, במטרה לשפץ את אריחי כיפת הסלע. ניסיון זה שיקף את העניין הבריטי באומנות מסורתית ברוח תנועת האמנויות והאומנויות. ראשיתה של אומנות הקרמיקה הארמנית היא במאה ה-15 בערים כגון איזניק או קוטחיה שבטורקיה, אולם המפגש עם האמנות הארץ-ישראלית העתיקה ועם המוטיבים הנוצריים יצר סינתזה אמנותית ייחודית.
האמן המרכזי בשנים ראשונות אלו היה דוד אוהנסיאן, שהתמחה בעיצוב קרמיקה דקורטיבית למבנים ומונומנטים, רבים מהם בהזמנת השלטון הבריטי. הסדנה שהקים - "אריחי כיפת הסלע" - ייצרה לא רק עבודות מונומנטליות, אלא גם כלים שימושיים או דקורטיביים. בין העבודות המרכזיות שיצר אוהנסיאן בירושלים היו אריחים עבור מלון אמריקן קולוני (1923), בית המזרקה בבית החולים סנט ג'ון, בית המזרקה במוזיאון רוקפלר ועוד. בין המוטיבים המרכזיים שבעיטוריו היו עץ הברוש, צבעונים ושריגי גפן האופייניים לאמנות העות'מאנית המסורתית.
הסדנה שהקים אוהנסיאן, הפרידה בין מלאכת העיצוב, שבוצע על ידי אוהנסיאן, לבין ביצוע היצירות על פי הדגמים שהכין. לשם כך הועסקו בסדנה קדרים, שוליות ואמנים - נשים בעיקר - שהתמחו בציור. עם זאת, חלק מן היצירות - בייחוד אלו שנוצרו עבור המרחב הציבורי - נשאו את חתימתו של האמן הראשי. הסדנה השתמשה בתנור בנוי אבן, שהוסק בעצים. דגם סדנה זו הועתק לסדנאות ארמניות אחרות שהוקמו בירושלים בהמשך.
האמנים מגרדיש קרקשיאן ונישאן בליאן, שפרשו בשנת 1922 מסדנתו של אוהנסיאן, הקימו בית מלאכה משותף בשם "Palestine Pottery", ובו פיתחו קו עצמאי שכלל דימויים פיגורטיביים הזרים לאמנות הטורקית המסורתית. כך, לדוגמה, שילבו השניים דימויים מתוך פסיפסים עתיקים שהתגלו בארץ ישראל, כגון "פסיפס הציפורים" או הפסיפס מח'רבת אל-מפג'ר. פעמים רבות קיבלו דימויים אלו פרשנות תאולוגית נוצרית. פעילות הסדנה המשותפת נמשכה ברציפות עד שנת 1964, אז הקימו סטפן קרקשיאן ומרי בליאן, יורשיהם של האמנים המייסדים, שתי סדנאות עצמאיות שעשו שימוש בדגמים שפותחו בעבר, ואף יצרו דגמים חדשים.
ראשית הקרמיקה המודרנית בארץ ישראל, 1930-1900 > הקרמיקה של בצלאל

במסגרת "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" נפתח בשנת 1924 בית מלאכה לקרמיקה בראשותו של יעקב איזנברג. כבר ב-1917 הרהר שץ במחשבה על פתיחת מחלקה לעיצוב חפצים דקורטיביים ביציקה וכן מחלקה לציור על "חרסינה". מלאכה זו כבר נלמדה בבצלאל בעזרת כלי פורצלן מוכנים שיובאו מחוץ לפלשתינה לשימוש בצלאל. שץ ראה בפעילות בית החרושת ללבנים ולרעפים שפעל במתחם "בית היתומים שנלר" בירושלים משנת 1895 בקירוב, כעדות לצורך המעשי בתעשייה מקומית כזו, שתעשה שימוש בחומר מקומי שיובא ממוצא.
איזנברג, תלמיד בצלאל בשנים 1913–1919, נסע עם סיום לימודיו לווינה, למד בה בבית הספר למלאכת אמנות, והשתלם בייצור ובעיצוב קרמיקה. המחלקה הפרידה בין לימוד עיצוב היצירות, שנעשה ברובו בידי מורי בצלאל, ובייחוד זאב רבן, לבין הייצור המעשי של היצירות. בין החפצים שנוצרו במחלקה בולטים אריחי הקיר המעוטרים שנוצרו בשנות העשרים והשלושים. לצד אלו החלה להתפתח גם תעשייה של חפצי קרמיקה עיטוריים בעלי אופי מסחרי יותר, כגון "אריח עם דיוקנאות יהודים". בין העבודות הידועות שנעשו במחלקה ידועים האריחים ששובצו בתל אביב בבית הספר אחד העם, בבית ביאליק, בבית לדרברג ובבית הכנסת של מושב זקנים.
סגנון העיצוב של האריחים הושפע מהאר-נובו ומסגנון ה"יוגנדסטיל". הדבר התבטא בשטיחות המרחב המתואר ובעיצוב מסגרות דקורטיביות עשירות. מבחינה רעיונית "אריחי בצלאל" ביטאו את השאיפה לטרנצנדנטליות, במסגרתה נוצקו אריחים עם דימויים מן המסורת היהודית ובעלי תוכן ציוני.
אישה אוחזת בג'ארה, רמלה
ראשית המאה ה-20
כד חרס שחור, עזה
ראשית המאה ה-20
כד חרס תוצרת סינג'יל
אדמית, פיגמנט
מוזיאון ארץ ישראל
כדי חרס למים תוצרת ראשיא אל פֻח'אר
אדמית ופיגמנט, עבודת אובניים
מוזיאון ארץ ישראל
כירה וקדרת בישול תוצרת קדרית מהכפר אל-ג'יב
טין, בניית יד
מוזיאון ארץ ישראל
דוד אוהנסיאן
בית המזרקה בבית החולים סנט ג'ון (פרט)
1930-1929
אריחי קרמיקה מזוגגים
דוד אוהנסיאן
בית המזרקה במוזיאון רוקפלר (פרט)
שנות ה-30 של המאה ה-20
אריחי קרמיקה מזוגגים
מבחר כלי קרמיקה, חלקם מתוצרת "Palestine Pottery"
עבודת אובניים, זיגוג
"עוד אבנך ונבנית בתולת בת ציון"
1924 בקירוב
אריחי קרמיקה מזוגגים
"טבריה", פרט מעיטורי בית הספר אחד העם
1924
אריחי קרמיקה מזוגגים
"יהודה השבויה", פרט מעיטורי בית ביאליק
1926
אריחי קרמיקה מזוגגים
מן האדמה אל הנוף ומן הנוף אל החומר, 1980-1950

במהלך שנות החמישים והשישים חלה פריחה בעשייה הקרמית בישראל ונעשו צעדים למיסוד אמנות זו בישראל. לצד קדרות מסורתית והשתרשות של מסורת ה"קדרות הסטודיו" (Studio Pottery) החלו להתפתח מדיות נוספות שכללו פיסול קרמי ומגמות של תיעוש לצד תעשייה זעירה, ששאבו את רוחן מן המודרניזם האירופי. באופן כוללני בלטה בקרב אומני הקרמיקה, כמו בקרב אמנים ישראלים רבים אחרים, השאיפה לערך של "מקומיות", שזוהתה עם האדמה, הנוף והארכאולוגיה של ארץ ישראל.
מן האדמה אל הנוף ומן הנוף אל החומר, 1980-1950 > תיעוש

כבר בראשית התעשייה נוצרו בארץ ישראל כלי חרס עשויים בתבנית יציקה. אולם התפתחות התעשייה החישה את מגמת התיעוש. האזור המרכזי שבה התפתחה תעשיית הקרמיקה היה חיפה, שם הוקמו בשנת 1934 מפעל "פלקרמיק", בשנת 1935 מפעל "קדר", בשנת 1938 מפעל "נעמן" שייצר כלים בעזרת יציקות פורצלן, ובשנת 1946 המפעל הראשון של "חרסה". בתערוכה "אמנות שימושית ומרשם תעשייתי בארץ-ישראל", לדוגמה, שהוצגה בבית הנכות הלאומי בצלאל בירושלים בשנת 1947, הוצגו כלי קרמיקה מזוגגים שנוצרו כהדגמה של שיתוף פעולה בין גורמי תעשייה שונים ובוצעו על ידי חנה חר"ג צונץ. בשנת 1955 הוצגה במוזיאון חיפה התערוכה "החברה הקירמית", ובה הוצגו מוצרים ותהליכי ייצור של תעשיית הקרמיקה המקומית.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלה בישראל מגמה מעשית של שילוב בין התעשייה הקרמית בישראל הצעירה, לבין מעצבים ואומנים, במטרה לקדם ולהעלות את קרנה של תעשייה זו. ניסיונות דומים החלו גם בשנות ה-60 במכון הישראלי לקרמיקה וסיליקטים בטכניון ובבצלאל, שם החלו בבחינת חומרים קרמיים לעיצוב.
אהרון כהנא, שפתח בשנת 1956 ביחד עם רעיתו מידא כהנא סדנה גדולה שכללה אסיסטנטים, בשם "בית היוצר", היטיב להגדיר את הסגנון הרווח כשילוב שבין הפשטה מודרניסטית לבין מוטיבים עממיים ודקורטיביים. שילוב זה איפשר "להחדיר את האמנות לעם", ולעשות שימוש ב"צורות רבות שלא נתקבלו על דעת הצופים מתקבלות ברצון כשהן מעטרות את תוצרי הקראמיקה."
על הידועים שבמפעלים וסדנאות אלו נמנו "כל-קרמיק" (חיפה), "קרנת" (קרמיקה נתניה), "בית הלחמי" (תל אביב) "ברור חיל" (ברור חיל), "קרמיקלין" (נס ציונה), "פלקרמיק" (חיפה), "בית היוצר" (רמת גן/פתח תקווה), סדנת קרמיקה כפר מנחם ועוד. עם זאת, שני המפעלים העיקריים היו מפעל "לפיד" (יפו, 1951) ומחלקת האמנות של "חרסה" (באר שבע, 1955) ששילבו טכניקות מתועשות עם עיצוב ועשייה ידנית.
בשנת 1952 הצטרפה למפעל הקרמיקה "לפיד" אלסבת כהן כמעצבת. אלסבת הוכשרה אצל הדוויג גרוסמן והקימה את המחלקה ה"אמנותית" במפעל. מחלקה זו מנתה בשנת 1959 20 עובדים. בתחילה ייצרה החברה כלי קרמיקה שימושיים יצוקים העשויים מן החומר המשמש ליציקת אסלות, אולם בהדרגה השתכללו שיטות העיצוב והעבודה של החברה. לצד כהן הועסקו בחברה מעצבים נוספים, כגון מוד פרידלנד, ואמני קרמיקה נוספים. מחלקה אמנותית אחרת פעלה במפעל הקרמיקה "חרסה" בין השנים 1966-1956. המחלקה הוקמה על ידי נחמיה עזז, שעיצב את הכלים בחומר ובצבעוניות מקומיים. המחלקה מנתה בשיאה כשלושים עובדים. לאחר פרישתו של עזז ניהלה את המחלקה פנינה עמיר-זמיר.
הכלים שעיצבו בשני המפעלים היו בעלי סגנון מודרניסטי, והתאפיינו בנטייה לשימוש בשפה גאומטריות ובעיטור מופשט ברובו. עיצובים אלו הושפעו ממסורת העיצוב המודרניסטי, מדגמים שיוצרו באירופה באותה עת, וכן ממה שנתפש כביטוי של "מקומיות" ארץ-ישראלית. עזז, לדוגמה, טען כי צורותיו הושפעו מן הנוף המדברי.
השימוש בפורצלן בתעשייה התרכז בעיקר במפעלים "נעמן" ו"לפיד", שיצרו בו בעיקר כלים שימושיים. עם זאת, ניכר כי התעשייה ביקשה לעודד עיצוב מקומי. שמעון בדר, לדוגמה, ששימש כמעצב הראשי של "נעמן", כיהן גם כמרצה לטכנולוגיה קרמית במחלקה לקדרות בבצלאל. דוגמה לפרויקט טכנולוגי-אמנותי גדול ממדים היה חיפוי קומת הכניסה ל"בית אסיה" (1979-1977) באריחים שיוצרו ביציקת פורצלן על ידי "נעמן" בעיצוב האמן פנחס עשת.
מן האדמה אל הנוף ומן הנוף אל החומר, 1980-1950 > אסכולת עין הוד

בשנת 1957 בקירוב פתחו איצ'ה ממבוש ואביבה מרגלית, רעייתו, סדנה לקרמיקה בכפר האמנים עין הוד. הכפר הוקם בשנת 1953 ביוזמתו של מרסל ינקו ככפר אמנים ואומנים. סביב הסדנה החלה לפעול קבוצה של אמנים תושבי הכפר ואמנים הקרובים אליהם, שהפכו את הקרמיקה למדיום נוסף בעבודתם. חלק מן האמנים היו מזוהים עם קבוצת "אופקים חדשים", כגון ינקו, יחזקאל שטרייכמן, פנחס אברמוביץ ואהרון כהנא, לצד אמנים שהעיסוק באומנות ודקורטביות היה אימננטי ליצירתם האמנותית, כגון לואיז שץ, בצלאל שץ, ז'אן דוד, ג'ניה ברגר ואחרים.
ביצירותיהם ניתן לאפיין גישה ציורית ואקספרסיבית ושימוש בולט בגלזורות, שלא היו אופייניים למסורת ה"חומר" הקרמית המקומית. לצד מעט פיסול קרמי, הרבו אמנים אלו ביצירת ציורים בטכניקה של ציור בגלזורות או ציור קיר, העשויים בטכניקה של שילוב אריחי קרמיקה מזוגגים.
בעוד חלק מן האמנים יצרו בחומר בעצמם, הרי אחרים רק הכינו מתווה מפורט שבוצע בסדנאות שונות כגון זו שבעין הוד או הסדנה של כפר מנחם.
קירות דקורטיביים אלו, שהיוו חלק מן המגמה לשילוב אמנות בארכיטקטורה המקומית, היו מקבילים לשימוש של אמנים אחרים בטכניקות דקורטיביות אחרות כסגרפיטו או פסיפס. אחד מן האירועים האמנותיים הבולטים בשטח זה נערך בשנת 1954, אז הוצבה קבוצה של ציורי קיר קרמיים שעיצבו אהרון כהנא, ז'אן דוד וגדולה עוגן בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם. בשנת 1958 אף הוצגו מתווים לקירות אלו בתערוכה "עשר שנות ארכיטקטורה בישראל" במוזיאון תל אביב לאמנות. שיאה של יצירה זו היה בשנת 1966, אז נערך בעין הוד סמינר עבודה בינלאומי לקרמיקה ארכיטקטונית ביוזמתה של ברגר.
בין דה-קונסטרוקציה לרה-קונסטרוקציה, 2010-1980

במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, התרחש שינוי מהותי בתפיסת הקרמיקה הישראלית. עיקרו של השינוי היה קטיעת המסורת הקרמית המקומית. ניתן לאבחן כמה מן הסיבות לכך בתחושת השבר שחוותה החברה הישראלית בעקבות התגובות המאוחרות למלחמת יום הכיפורים והאינתיפדה הראשונה. בנוסף, החלה לחלחל לתרבות המקומית גם השפעת התרבות הפוסט-מודרנית.
אף שבשעתו תוארה האמנות הפוסט מודרנית כביטוי "פרסונלי, [נוטה ל]עבודת-יד, מטאפורי, פיגורטיבי [ו]דיקורטיבי", מאפיינים שהיו טבועים ביצירתם של אמני ואמניות הקרמיקה הישראליות, הרי שבאופן פרדוקסלי התרחב הניתוק בינם לבין הזרם המרכזי של האמנות הישראלית. בעוד בציור, בפיסול ובצילום החלו להופיע בשנים אלו ביטויים אמנותיים שערערו את מעמדו האמנותי של החפץ כאובייקט אמנותי, הרי שעד לשנות ה-90 של המאה ה-20 אימץ שדה הקרמיקה הישראלי בעיקר את "פוליטיקת הזהויות" כביטוי פוסט-מודרני מרכזי. במקום התייחסויות היסטוריות-ארכאולוגיות החלו להופיע שורה של ביטויים אישיים, אקספרסיביים ברובם, שחרגו ממסורת הקרמיקה הישראלית עד אז.
דחיקתה של הקרמיקה, בייחוד זו העוסקת בקדרות, מן המוזיאונים המרכזיים, כמו גם הדוגמה של הקמת מספר גלריות עצמאיות שייסדו אמנים בתל אביב ובירושלים הביאו לפתיחתן של גלריות שיתופיות לתצוגה ולממכר של קרמיקה כגון קבוצת "8 ביחד" (1985),"רוח כדים" (1987) או "שלוש שלושים" (1992). בשנת 1991 נפתח ביתו של אהרון כהנא ברמת גן כגלריה לקרמיקה.