stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיולה הבשי
ביוגרפיה

הבשי נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף הבשי ומריה פולאצ'ק. הוא המשיך את לימודיו בתיכון בבית הספר התיכון ברחוב לובאג בבודפשט. לאחר מכן למד הנדסה כימית ב"אוניברסיטה המלכותית לטכנולוגיה על שם יוזף" (היום שמה אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה), שם סיים את לימודיו בשנת 1912. בשנים 1913–1914 עבד כיועץ טכני במנהלת הספא בפיישטיאני, ואחר כך עד שנת 1918 כמהנדס מפעל ובהמשך כמהנדס מחקר בחברת "נורות ליבון וחברת החשמל המאוחדים בע"מ". הוא ארגן והוביל, עד שנת 1919, את "האיגוד הלאומי למהנדסים מועסקים", הארגון ההנדסי הסוציאליסטי הראשון בעולם. במהלך מלחמת העולם הראשונה השתתף בעבודתם של סוציאליסטים מהפכניים.
ב-29 בדצמבר 1918 התחתן הבשי בבודפשט עם אירמה רוטבַּרט (לימים אשתו של ארווין שינקו), בתם של יאקאב רוטברט וינקה רוזנוולד, אולם נישואים אלה הסתיימו במהרה בגירושים. הוא התחתן בשנית בבודפשט ב-19 ביולי 1919, עם יולן שטרן, בתם של מוזס שטרן ורגינה אושפיץ.
בין השנים 1918–1919 ערך את כתב העת התאורטי של מפלגת הקומוניסטים בהונגריה (KMP), "אינטרנציונלה", יחד עם אלדאר קומיאט. באותה תקופה הוא היה חבר הוועד המרכזי של ה-KMP, ובמהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה תחילה סגן קומיסר עם לסוציאליזציה במשך שבועיים, ולאחר מכן במשך שלושה וחצי חודשים קומיסר העם לייצור סוציאלי (בין היתר עם מתיאש ראקושי). לאחר נפילת הרפובליקה נמלט לווינה, לברלין ואחר כך לאיטליה, שם עבד בחברת החשמל של בולוניה (Società Bolognese di Elettricità). הוא נאסר ונכלא שם ואחרי שחרורו התגורר בסן מרינו זמן קצר. לאחר שגורש מאיטליה נסע לברית המועצות ועבד תחילה בלנינגרד ואחר כך במוסקבה. שם הקים את "המכון המרכזי למידע טכנולוגי וכלכלי". בשנת 1938 נעצר שוב ועד שנת 1946 היה כלוא במחנה עבודה (גולאג). לאחר שחרורו שהה בעיר אלכסנדרוב עד לקיץ 1947 עקב האיסור שהוטל עליו לשהות במוסקבה.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | דעתו של בעלי הייתה שיאנוש קאדאר הזמין אותו לוועד המרכזי של המפלגה מכיוון שהיה סקרן איזה אדם הוא. כשדיולה חזר הביתה מהוועד המרכזי, הוא בכה ולא אמר "חברים", אלא "אלה", "הם". הוא אמר פעם, "הייתי רוצה לראות חבר בוועד המרכזי של המפלגה שמוותר על כל הטבות". | “ |

|  – אולה, אשתו על דיולה הבשי. |  – אולה, אשתו על דיולה הבשי. |  |
הוא חזר להונגריה בשנת 1948.
בשנים 1949–1951 היה נשיא "המשרד הלאומי לפטנטים".
בשנת 1948 מילא תפקיד משמעותי בהקמת הפדרציה של "האגודות מדעיות וטכנולוגיות" ו"הוועדה הלאומית לפיתוח טכנולוגי" בשנת 1961.
באוקטובר 1949 נבחר לחבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים, ובמאי 1956 הוא הפך לחבר מן המניין. בשנים 1951 עד 1958, ואחר כך בין השנים 1967 עד 1970, השתתף בניהול המוסד כחבר דירקטוריון.
בשנים 1949–1956 שימש הבשי כמזכיר של אגף באקדמיה. בשנים 1956 עד 1960 היה מזכיר האקדמיה, ואחר כך, בין השנים 1960 עד 1967, סגן נשיא האקדמיה. בשנים 1960 עד 1969 היה מנהל קבוצת המחקר לכלכלה תעשייתית של האקדמיה ההונגרית למדעים.
הבשי היה חבר הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים ההונגרית הסוציאליסטית משנת 1959 ועד מותו.
פעילותו

כמהנדס מחקר של "חברת נורות הליבון המאוחדת", בעזרתו של ארמין הלפגוט, הוא פיתח תהליכים חשובים לייצור נורות ליבון על בסיס גז. במהלך השנים שבילה בברית המועצות פתר את הבעיה של החידוש על בסיס כלכלי של נורות הליבון השרופות, וארגן ייצור בקנה מידה גדול של כלי זכוכית מעבדתיים ומדי חום שונים. בין 1929 ל -1932 פיתח תהליך ייצור תעשייתי מתמשך שאפשר עלייה משמעותית בייצור בתעשיות נורות הליבון ללא כל השקעה נוספת. הוא הציע ליצור "שילוב בתי ספר במפעל" ו"מפעלים להכשרת עובדים" באמצעות הארגון והשיתוף של אוניברסיטה. הוא תמך, כמנהל אגף לפטנטים במועצה העליונה לכלכלה של ברית המועצות, בהפצת תוכנית סטחנוב.
לאחר שובו להונגריה פעל רבות למתן תנופה לממציאים ולחדשנות. בעשורים שלאחר הארגון מחדש של האקדמיה למדעים מילא תפקיד חשוב במתן ההכרה במדעים הטכניים. הוא השתתף בעריכת המילונים הטכניים הרוסי-הונגרי וההונגרי-רוסי הראשונים.
פרסים והוקרה

הפרס האקדמי הגבוה ביותר שלו היה "מדליית הזהב של האקדמיה למדעים" משנת 1963
בשנת 1950 הוענק לו הדרגה השלישית של "עיטור הרפובליקה העממית ההונגרית" ו"עיטור העמל"
בשנת 1955 ו -1969 "עיטור הדגל האדום של העבודה"
בשנת 1958 "עיטור העמל"
בשנת 1959 הוענק לו הדרג השני של פרס קושוט
בשנת 1965 הוענק לו מדליית הזהב של "עיטור העמל"
בשנת 1967 הוענק לו עיטור "למען המולדת הסוציאליסטית"
כתביו העיקריים

התעשייה של ברית המועצות A Szovjetunió ipara (Budapest, 1950)
בדרך סטחאנוב Sztahánov útján. A magyar újítómozgalom fejlődése és feladatai (előszó: Apró Antal; Budapest, 1950)
הקשר בין המדע לבין הייצור הסוציאליסטי A tudomány és a termelés szocialista kapcsolatai (Budapest, 1953)
מדיניות התעשייה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית Szociális termelés. A Magyar Tanácsköztársaság iparpolitikája (Budapest, 1959)
מהנדס במהפיכה Egy mérnök a forradalomban. Négy évtized történelmi időkben (Budapest, 1959, 1965)
ייצור מתמשך. שאלות כלכליות, ארגוניות וחברתיות Folyamatos munkarendek alkalmazásának gazdasági, szervezési és szociális kérdései (Budapest, 1966)
מחקרים Tanulmányok (bev.: Bognár Géza és Korach Mór; Budapest, 1976)
לקריאה נוספת

Bölöny József: Magyarország kormányai 1848–1987. Budapest, 1987, Akadémiai.
Budapest teljes utcanévlexikona. Szerk.: Ráday Mihály. Budapest, é. n. [2004], Sprinter. 375–376. o.
Hevesi Gyuláné Lányi Olga: „Moszkoviták”. S. a. r.: Szerdahelyi István. Budapest, 1992, Hevesi Gyula Alapítvány.
Korach Mór: Hevesi Gyula 1890–1970. Magyar Tudomány, 1970. 7–8. sz. 570–575. o.
Kossuth-díjasok és Állami Díjasok almanachja 1948–1985. Szerk.: Darvas Pálné – Klement Tamás – Terjék József. Budapest, 1988, Akadémiai.
לקסיקון ביוגרפי הונגרי. דיולה הבשי. Magyar életrajzi lexikon 1900–1990. Főszerk.: Kenyeres Ágnes. Budapest, 2001, Arcanum
A Magyar Tudományos Akadémia tagjai 1825–2002 I. (A–H). Főszerk.: Glatz Ferenc. Budapest, 2003, MTA Társadalomkutató Központ. 513–514. o.
Magyarok a természettudomány és a technika történetében. Életrajzi lexikon A-tól Z-ig. Főszerk.: Nagy Ferenc. Budapest, 1992, Országos Műszaki Információs Központ és Könyvtár. 212–213. o.
Murányi Gábor: Egy kör négyszögesítése. Kádár-taktika ’57. In uő: A múlt szövedéke. Históriák a megbicsaklott 20. századból. Budapest, 2004, Noran. 123–127. o.
קטלוג מקוון של ספרית סצ'ני Az Országos Széchényi Könyvtár online katalógusa
הערות שוליים

↑  Korach Mór: Hevesi Gyula 1890–1970. Magyar Tudomány, 1970. 7–8. sz. 571. o.
↑  A házasságkötés bejegyezve a Budapest IV. ker. polgári házassági akv. 538/1918. folyószáma alatt.
↑  A házasságkötés bejegyezve a Budapest IV. ker. polgári házassági akv. 280/1919. folyószáma alatt.
↑  תנועת סטחאנוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810685348905606  CiNii: DA19829842  GND: 111706249X  ISNI: 0000 0000 7969 0016  LCCN: nb2019022077  NKC: uk2013750574  NTA: 128633255  SUDOC: 098502484  VcBA: 495/177496  VIAF: 121433441   WorldCat (עם VIAF): 121433441
קן הסנונית

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מבנה שטות, סימן נוף 
 מיקום:  Gaspra 
 מדינה:  רוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1912
 תאריך פתיחה רשמי:  1912 
 אדריכל:  Leonid Vladimirovich Sherwood 
 סגנון אדריכלי:  התחייה הגותית 
 קואורדינטות:  44°25′50″N 34°07′43″E﻿ / ﻿44.43057°N 34.12851°E﻿ / 44.43057; 34.12851
 אתר רשמי
  (למפת רפובליקת קרים מוגדלת) סימפרופול סבסטופול קרץ' יבפטוריה יאלטה פאודוסיה ג'נקוי אוקראינה רו. ים אזוב הים השחורקן הסנונית(למפת רפובליקת קרים רגילה) סימפרופול סבסטופול קרץ' יבפטוריה יאלטה פאודוסיה ג'נקוי אוקראינה רו. ים אזוב הים השחורקן הסנונית
 
קן הסנונית וצוק אורורה
קן הסנונית (אוקראינית Ластівчине гніздо; רוסית Ласточкино гнездо; טטרית של קרים Qarılğaç yuvası) הוא מבנה שטות הניצב על צוק אורורה (Аврора) דרומית-מערבית ליאלטה שבחצי האי קרים, אוקראינה, והצופה אל הים השחור מגובה של 40 מטר. אורכו של המבנה הוא 20 מטר ורוחבו עשרה מטרים. בקומתו הראשונה מבואה ושני חדרים וגרם מדרגות מוביל אל חדר נוסף במגדל. מרפסת תצפית מקיפה את המבנה מכל צדדיו.
המבנה הוקם בסגנון התחייה הגותית במקום בו ניצב קודם לכן מבנה עץ משנת 1895 לערך. הוא נבנה בשנים 1911-1912 על ידי הברון פון שטיינהל (von Steinhel), גרמני-בלטי שהתעשר בעסקי הנפט, ותוכנן על ידי האדריכל ליאוניד שרווד. פון שטיינל מכר את המבנה והוא היה למסעדה עד 1917, ולאחר מכן שימש רק כאטרקציה תיירותית. המבנה נסגר בשנת 1927 לאחר שצוק אורורה ניזוק ברעידת אדמה, ונותר סגור לקהל משך כארבעים שנים. הוא שופץ ב-1968 והצוק חוזק בבטון, ומאז 1975 פועלת בו מסעדה איטלקית.
ראובן פיינשטיין

| --- | --- |

 לידה:  1937  (בן 87 בערך) ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית
 השתייכות:  יהדות אורתודוקסית
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה
 אב:  הרב משה פיינשטיין
הרב שלום ראובן פיינשטיין (נולד באוגוסט 1937) הוא פוסק הלכה וראש ישיבה אמריקאי-אורתודוקסי. בנו של הרב משה פיינשטיין. משמש ראש ישיבת סטטן איילנד, שלוחת מתיבתא תפארת ירושלים בסטטן איילנד.
ביוגרפיה

נולד בארצות הברית, הצעיר מארבעת ילדיהם של הרבנית שימה והרב משה פיינשטיין והיחיד מביניהם שנולד לאחר שהיגרו לארצות הברית מרוסיה.
הוא למד אצל אביו ובמוסדות לימוד אורתודוקסים אחרים בארצות הברית ובשנת 1966, ה'תשכ"ו, חבר לאביו בהקמת ישיבת סטטן איילנד. מאז הוא מכהן כראש הישיבה שם, שהיא שלוחת מתיבתא תפארת ירושלים. בראש הקמפוס הישן של הישיבה עמד עד לפטירתו אחיו הגדול, הרב דוד פיינשטיין.
הרב פיינשטיין מצוטט רבות כמקור למסורות פסיקה הלכתית בשם אביו שהיה נחשב לאחד מגדולי פוסקי ההלכה החרדים לאחר השואה, בארצות הברית ובעולם כולו. הקים יחד עם אחיו וגיסו הרב משה דוד טנדלר זכרונם לברכה, את המכון המוציא לאור את כתבי אביו: "אגרות משה", "דברות משה" ו"דרש משה". חיבר את הספר "פרקי שלום" על פרקי אבות.
הרב פיינשטיין פעיל בתחום הגיור וההקפדה על גיור אורתודוקסי כשר בארצות הברית ובעולם, במסגרת פעילותו זו כיהן כנשיא ועד ההלכה של ארגון "נצח משפחת ישראל" עד סגירתו, ומאז 2011 הוא נשיא ועד ההלכה של ארגון "תפארת בית ישראל".
הרב פיינשטיין היה נשוי לחוה שרה. ביולי 2018 עברו הרב פיינשטיין ואשתו תאונת דרכים קשה, בה נספתה אשתו.
הערות שוליים

↑  יוסף גרינבוים, התפללו: הגאון רבי ראובן פיינשטיין והרבנית נפצעו קשה בתאונת דרכים, באתר חרדים10, 25 ביולי 2018
↑  Rebbetzin Sheila Feinstein, A”h (אנגלית), באתר המודיע.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007417060505171  LCCN: no2018004165  VIAF: 6425152744539427850003   WorldCat (עם VIAF): 6425152744539427850003 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קוזאק הנגזל

"קוֹזָאק הַנִגְזָל" (ה"א היידוע במשמעות "אשר". לעיתים: "זעקת הקוזאק הנגזל") הוא ביטוי עברי שמקורו ביידיש, המתאר מצב שבו גורם שמבצע עוול מציג עצמו כקורבן לעוול. לדוגמה: שודד דרכים המתלונן על כך שאחרים שודדים אותו.
מקור הביטוי ביחסים המיוחדים שהיו בין היהודים באיחוד הפולני-ליטאי ובאימפריה הרוסית לבין הקוזאקים:
הקוזאקים עסקו פעמים רבות בשוד. הם שירתו ביחידות פרשים לא-סדירות בצבא הפולני ואחר כך בצבא הרוסי. בעת שירותם בצבא פגעו לעיתים קרובות ביהודים והשם "קוזאק" הפך בעברית שם נרדף לפושע שרצח, אנס ושדד יהודים (ראו למשל גזרות ת"ח–ת"ט). מבחינה שכזו, הצירוף בין המילה "קוזאק" ובין שם התואר "נגזל" היה בחזקת אוקסימורון.
גם בעברית ישראלית זוכה ביטוי זה לפופולריות, במיוחד בשימוש כלפי אישים רבי-כוח או מוסדות גדולים המתלוננים על עוולות כביכול שנעשו להם על ידי יריבים חלשים מהם.
ראו גם

גזרות ת"ח ת"ט
קוזאקים#אנטישמיות
היידמקים
טבח אומן
מרד חמלניצקי
בוגדן חמלניצקי
קלאוס קונראד (נוירולוג)

| --- | --- |

 לידה:  19 ביוני 1905 ליברץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  5 במאי 1961 (בגיל 55) גטינגן, גרמניה המערבית 
 ענף מדעי:  נוירולוגיה, פסיכיאטריה
 מוסדות:  אוניברסיטת גטינגן 
 
קלאוס קונראד (בגרמנית: Klaus Conrad; 19 ביוני 1905, ליברץ – 5 במאי 1961, גטינגן) היה נוירולוג ופסיכיאטר גרמני בעל תרומות חשובות לנוירופסיכולוגיה ופסיכופתולוגיה. הוא הצטרף למפלגה הנאצית (NSDAP) בשנת 1940. הוא היה ידוע בעיקר כפרופסור לפסיכיאטריה ונוירולוגיה, ומנהל בית החולים הפסיכיאטרי האוניברסיטאי בגטינגן משנת 1958 ועד מותו.
ביוגרפיה

קלאוס קונראד נולד בליברץ כבנו של הכלכלן אוטו קונראד. כשהיה בן ארבע עברה משפחתו לווינה. לאחר שלמד בבית הספר לדקדוק ההומניסטי, החליט ללמוד רפואה ועבר את הבחינות בשנת 1929. הוא החל את דרכו בקליניקה בווינה בהנהלת אוטו פוטזל והמשיך במרפאה הפסיכיאטרית במגדבורג. לאחר לימודיו בפריז, הוא הגיע למכון המחקר הגרמני לפסיכיאטריה במינכן בשנת 1933, שם ערך מחקר על האופי התורשתי של אפילפסיה. ניתן להשתמש בתוצאות עבודתו כדי להצדיק עיקורי חובה במסגרת "החוק למניעת מחלות תורשתיות". קונראד הצטרף לאיגוד המרצים הנאצי והיה שם סגן סוהרים. בשנת 1939 פרסם מאמר על הספקטרום הגנטי של אפילפסיה. באותה שנה הביא אותו ארנסט קרצ'מר למרפאה הפסיכיאטרית של אוניברסיטת מרבורג כרופא בכיר, וקונראד הפך לחבר באגודה הרפואית הלאומית-סוציאליסטית.
בשנת 1948 מונה קלאוס קונראד למנהל המחלקה לפסיכיאטריה ונוירולוגיה באוניברסיטת סער; בשנת 1958 הוא קיבל את מקומו של גוטפריד אוולד כמנהל המרפאה הפסיכיאטרית באוניברסיטה בגטינגן.
בשנת 1961 אמור היה קונראד להיות מנהל מכון מקס פלאנק לפסיכיאטריה במינכן, אך הוא נפטר לפני כניסתו לתפקיד.
חיים אישיים

הוא נישא למרתה קונראד ונולדו להם ארבעה ילדים (ג'יזלה, בסטיאן, מוניקה ואורסולה).
הערות שוליים

↑  Klee, Ernst (2005). Das Personenlexikon zum Dritten Reich. Wer war was vor und nach 1945 (Second updated ed.). Frankfurt am Main: Fischer Taschenbuch Verlag. pp. 95–96.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007361972805171  BIBSYS: 1034060  BNE: XX1226031  GND: 1034674781  ISNI: 0000 0000 8208 8018  LCCN: n85807441  NDL: 00436483  NKC: xx0081518  NTA: 074656775  SUDOC: 113648952  VIAF: 232334429   WorldCat (עם VIAF): 232334429
קן הנשרים (משחק וידאו)

ערך זה עוסק במשחק וידאו. אם התכוונתם לבית נופש של אדולף היטלר, ראו .
| --- | --- |
 
 כללי
 תאריך הוצאה:  1986
 סוגה:  משחק התגנבות
 פיתוח:  Pandora Software
 הוצאה לאור:  Mindscape 
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת 
 הפצה:  Mindscape
 דרישות תוכנה
 מצבי משחק:  יחיד
 פלטפורמות:  מחשב אישי, קומודור 64, אמיגה, אפל II, אטארי 8-ביט, ספקטרום סינקלייר
 
קן הנשרים (באנגלית: Into the Eagle's Nest) הוא משחק וידאו שפותח על ידי חברת "Pandora Software" ושוחרר במקור בשנת 1986 עבור המערכת אפל II ובשנת 1987 יוצרה גרסה מקבילה שלו למערכות מחשב אחרות, בהם גרסאות למחשב האישי, לקומודור 64 ולספקטרום סינקלייר.
עלילה

עלילת המשחק מתרחשת במהלך תקופת מלחמת העולם השנייה. השחקן משחק בחייל קומנדו של בעלות הברית, אשר צריך לחדור למבצר הנאצי הסודי "קן הנשרים" (אשר מורכב מארבע טירות), להילחם בכמות גדולה של חיילי אויב, להציל שלושה מרגלים שבויים מטעם בעלות הברית המוחזקים שם, להציל את אוצרות האמנות שהנאצים גנבו במהלך המלחמה, ולאחר מכן להרוס את המבצר באמצעות חומרי נפץ.
דניאל סברובסקי

| --- | --- |

 לידה:  24 באוקטובר 1862 Jiřetín pod Bukovou, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  23 בינואר 1956 (בגיל 93) ואטנס, אוסטריה 
 מדינה:  אוסטריה אוסטריה
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 פרסים והוקרה:  אביר במסדר הקדוש גרגוריוס 
 www.swarovski.com
 
פסל לזכרו של סברובסקי באוסטריה
דניאל סוורובסקי (Daniel Swarovski; ‏24 באוקטובר 1862 – 23 בינואר 1956) היה תעשיין אוסטרי בתחום הזכוכית והבדולח, מייסד חברת ייצור הזכוכית והקריסטלים "סברובסקי" (SWAROSKI). סברובסקי ומשפחתו היו חברים רשומים במפלגה הנאצית לאחר האנשלוס של אוסטריה לרייך השלישי, במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

סברובסקי נולד בעיר בצפון בוהמיה, באימפריה האוסטרית (עיר הולדתו כיום חלק היא מצ'כיה), לאב שעסק בחיתוך זכוכית.
האב היה בעל מפעל זכוכית קטן, ובבגרותו דניאל למד את רזי המקצוע במשך שנתיים במפעל המשפחתי. בתקופה זו הוא פיתח מיומנות באומנות חיתוך הזכוכית.
בשנת 1892 המציא מכונה שהקלה על תהליך חיתוך בדולח, אותה רשם כפטנט.
בשנת 1895 ייסד חברה ומפעל על שמו, "סברובסקי" (SWAROWSKI), בעיירת השוק ואטנס שבמחוז אינסברוק באזור טירול שבארץ האוסטרית, כדי להשתמש במשאבי האנרגיה הטבעיים של האזור (כגון מים) עבור הייצור התעשייתי של הקריסטלים. בעשורים הבאים פיתח עם שלושת בניו טכניקות ייצור שונות ליצירת קריסטלים בוהקים וטהורים ככל האפשר, ותעשיית התכשיטים של החברה החלה לצבור רווחים גדולים.
ביוגרפיה > חברות במפלגה הנאצית

ב-1935 ייצר בנו הבכור לראשונה משקפיים, ובכך הונחה התשתית למחלקה האופטית כחלק מהמכלול התעשייתי של סברובסקי ומשפחתו, שבאותה עת שגשג בפרט בזכות כך שהיו חברים רשומים במפלגה הנאצית עם פרוץ האנשלוס של אוסטריה הפשיסיטית לרייך השלישי, במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > מותו

סברובסקי מת ב-1956 ונקבר בוואטנס שבאוסטריה, בגיל 93.
הערות שוליים

1 2 3 4  הורסט שרייבר, IM EINKLANG MIT DER NSDAP – Das Unternehmen Swarovski in der NS-Zeit – Horst Schreiber, horstschreiber.at, ‏2019 (ב־Austrian German)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1084241293  ISNI: 0000 0001 1491 8689  LCCN: nb2007008985  NKC: xx0132795  SNAC: w61v6jxr  VIAF: 52150051   WorldCat (עם VIAF): 52150051 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קוזבאס קמרובו (בנדי)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה 
 תאריך ייסוד:  1948 
 https://kuzbass-bandy.ru
 
מועדון הוקי "קוזבאס קמרובו" (ברוסית: Хоккейный клуб "Кузбасс") הוא מועדון בנדי מהעיר קמרובו, רוסיה, שהוקם בשנת 1948. מתמודד בליגת העל הרוסית בבנדי. המשחקים הביתיים נערכים באצטדיון חימיק בקמרובו. צבעי המועדון כתומים כהים, לבן ושחור. היא הוקמה בשנת 1948 כמועדון שחטיור ושיחקה בחטיבה העליונה משנת 1955. המועדון שינה את שמו לקוזבאס בשנת 1972.
תארים

אליפות רוסיה:
סגנות (4): 2004, 2005, 2006, 2009
גביע רוסיה:
זכייה (3): 2001, 2003, 2007
הערות שוליים

↑  ""Кузбасс" Кемерово" (ברוסית). rusbandy.ru. נבדק ב-22 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Стадион "Химик", Кемерово" (ברוסית). rusbandy.ru. נבדק ב-22 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  http://www.rusbandy.ru/stadium/42/
↑  https://translate.google.co.uk/translate?hl=en&sl=ru&u=http://www.rusbandy.ru/news/11280/
↑  "ХК Кузбасс" (ברוסית). ХК Кузбасс. נבדק ב-22 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
קוואליטי קונטרול מיוזיק

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  מרץ 2013 – הווה (כ־11 שנים) 
 חברת אם:  יוניברסל מיוזיק גרופ 
 ענפי תעשייה:  תעשיית המוזיקה 
  
 qualitycontrolmusic.com
 
קוואליטי קונטרול מיוזיק (באנגלית: Quality Control Music), ידועה גם כקוואליטי קונטרול (Quality Control) או QC, היא חברת תקליטי היפ הופ אמריקאית שהוקמה על ידי קווין "קואוץ' קיי" לי ופיאר "פי" תומאס במרץ 2013. הפקותיו הופצו באמצעות יוניברסל מיוזיק דיסטריביושן (אנ') עד לפירוק העסקה ב-2015; הוצאותיו של הלייבל מופצים כעת באמצעות מוטאון וקרוליין (אנ'), חברות בנות של קפיטול מיוזיק גרופ (אנ'). תאמיקה הווארד וסיימון מיטשל הם מנהלי הלייבל, כשהווארד משמשת כמנהלת כללית.
בלייבל חתומים אמנים רבים, בהם מיגוס, ליל יאכטי, ליל בייבי וסיטי גירלז. בלייבל חתומה גם קארדי בי על הסכם ניהול.
קוואליטי קונטרול מיוזיק מפעילה גם סוכנות ניהול, סוליד פאונדיישן מנג'מנט (SFM), המנהלת אמנים שונים, בהם טריפי רד.
היסטוריה

קווין לי ופיאר תומאס הקימו בתחילה את קוואליטי קונטרול מיוזיק על ידי שכירת צוותי רדיו וקידום מכירות, בזמן שהם פנו באופן אישי לפרסום וניהול. הם השקיעו מיליון דולר ושנה בבניית מטה במערב אטלנטה, המחזיק בארבעה אולפני הקלטות ושטחי משרדים.
ב-2020, מיגוס הגישו תביעה נגד החברה.
דיסקוגרפיה > אלבומי אוסף

2017: Control the Streets, Volume 1
2019: Control the Streets, Volume 2
דיסקוגרפיה > מיקסטייפים

2014: Solid Foundation
הערות שוליים

1 2  "Why the Rap Veterans Behind Atlanta Indie Label Quality Control Music Are the Smartest Guys in Hip-Hop". Billboard. נבדק ב-2018-03-18.
1 2  Coscarelli, Joe (2017-11-21). "Atlanta Rap Keeps Evolving. Quality Control Is Taking It Global". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2018-03-18.
↑  "Universal Music Group to Dismantle Distribution Company". THE URBAN BUZZ (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-03-22.
↑  "Trippie Redd Signs With Quality Control's Management Team". HYPEBEAST. 12 בפברואר 2018. נבדק ב-2020-02-20. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Cooke, Chris (17 ביולי 2020). "Quality Control Music boss responds to Migos lawsuit". Complete Music Update. נבדק ב-23 בפברואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 46e7c4b3-ccaf-4d38-bb56-46872be746eb
דיאלוג

.
תבליט דיאלוג בין אפלטון ואריסטו על ידי לוקה דלה רוביה
דִּיאָלוֹג (בעברית: דּוּ־שִׂיחַ או שיח) הוא שיחה הדדית בין שתי ישויות או יותר. מקורה של המילה ביוונית, והיא מורכבת משתי מילים: דיא (διά) = דרך, ולוגוס (λόγος) = מילה או דיבור. זאת בניגוד להנחה המוטעית כי דיאלוג מוגבל לשני אנשים בעקבות התחילית, המובנת בטעות כדי (δι), שפירושהּ "שתיים"(2), ובעקבות המונח העברי.
סוגה ספרותית ופילוסופית

בספרות הכתובה משמש הדיאלוג למטרות של בידור והנחיה רטוריים. שימוש זה מזוהה עם הספרות של יוון העתיקה ושל הודו.
דיאלוג ספרותי מכיל דרמה במשפט, והוא משמש כותבים המבקשים לצנזר או לגלות מידע בצורה שאינה נמסרת באופן ישיר על ידם.
הדיאלוג מביע את התנועה הגלית של המחשבה האנושית באופן ספונטני, המשכיח כמעט את הצורך בניתוחו. על פי רוב מהווה הדיאלוג הספרותי רשומה המכילה את מילותיהם של יצורים קיימים או דמיוניים המוצגת בפורמט של דו-שיח.[דרוש מקור]
תת-סוגה נוספת בספרות הדיאלוג היא הדיאלוג האגליטרי, צורת דיון שבה נשקלות תרומות בהתאם לתקפות הטיעונים, ולא בהתאם לעמדות הכוח של הטוענים.
סוגה ספרותית ופילוסופית > העת העתיקה

במזרח, נמצאה הסוגה הספרותית כבר בדיאלוגים ופולמוסים שומריים מן האלף ה-2 לפנה"ס, כמו גם באפוס ההודי "מהאבאראטה".
ביוון העתיקה שימש הדיאלוג הסוקרטי(אנ') צורה ספרותית להבעת רעיונות פילוסופיים. אפלטון היה המחבר העיקרי שהפך את הדיאלוגים הללו לצורה ספרותית עצמאית, אף שניתן למצוא עדויות לדיאלוגים ביצירותיהם של סופרון ואפיכרמוס הסיציליאנים כחצי מאה קודם לכן, אשר לא שרדו עד לימינו. בדיאלוגים המוקדמים של אפלטון, המכונים גם "הדיאלוגים הסוקרטיים של אפלטון", ישנו מבנה חוזר. במהלך סוקרטס חוקר את בן שיחו לגבי אמונותיו וקו מחשבתו בנושא מסוים, למשל על ההגדרה של מידה טובה מסוימת. הדיאלוגים הללו מסתיימים ללא הסכמה בין הצדדים, והמבוכה הנוצרת מהדיאלוג משמשת ככלי רטורי ופילוסופי הנקרא אפוריה. כדוגמאות לדיאלוגים כאלה ניתן לראות למשל את לכס ואת אותיפרון. גם הכתבים המאוחרים יותר של אפלטון כתובים בצורה של דיאלוג, אף שלא בכולם סוקרטס הוא הדובר העיקרי. חמבר נוסף של דיאלוגים סוקרטיים הוא קסנופון, שחיבר למשל את ה"סימפוזיון" (אנ'). נאמר כי אריסטו כתב מספר דיאלוגים בסגנון אפלטוני, אך אף אחד מהם לא שרד.
קיקרו כתב מספר יצירות חשובות בסוגה זו, בהן "על הרפובליקה", "על הנואם" ויצירתו האבודה "הורטניוס".
סוגה ספרותית ופילוסופית > ימי הביניים

במאה ה-2 לספירה זכה לוקיאנוס מסאמוסאטה להצלחה רבה עם כתביו האירוניים "שיחות אלים" ו"שיחות מתים". בדיאלוגים אלו תקף בהומור סרקסטי אמונות טפלות ושגיאות פילוסופיות.
גם בקרב כותבים נוצרים נעשה הדיאלוג לסוגה שכיחה, כדוגמת אוריגנס, אוגוסטינוס ויוסטינוס מרטיר. דיאלוג מוכר יחסית הוא "נחמת הפילוסופיה" לבואתיוס.
הסוגה הדיאלוגית שרדה עד מחצית ימי הביניים. בין יצירות מאוחרות אלו ניתן למצוא את "דיאלוג עם יהודי, נוצרי ופילוסוף" מאת פייר אבלר.
בהמשך ירדה קרנה של הסוגה הדיאלוגית, כאשר בעקבות כתביהם של תומאס אקווינס ובונאוונצ'ר אומצה הסוגה התמציתית כסוגה שתוביל את ההגות הפילוסופית העתידית.
סוגה ספרותית ופילוסופית > התקופה המודרנית

גלילאו גליליי חיבר מספר דיאלוגים מחקריים, כאשר המפורסם שבהם הוא דיאלוג על שתי מערכות העולם המרכזיות, בו הציג את המודל ההליוצנטרי. הספר זכה להשפעה רבה והיה לרב מכר.
שני כותבים צרפתיים – ברנאר דה פונטנל (1683) ופרנסואה פנלון (1712) – השתמשו בשם יצירתו של לוקיאן "שיחות המתים" בדיאלוגים שפרסמו. באותהּ העת פרסם הפילוסוף הצרפתי ניקולא מלבראנש ב-1688 את יצירתו "דיאלוגים על מטאפיזיקה ודת".
הדיאלוג זכה לתחייה בבריטניה בשנת 1713, אז חיבר ג'ורג' ברקלי את יצירתו "שלושה דיאלוגים בין הילאס לפילונוס". "שיחות מן הדמיון" (Imaginary Conversations) של וולטר סוואג' לנדור הן הדוגמה המוכרת ביותר לדיאלוגים אנגליים במאה ה-19, על אף שגם הדיאלוגים של ארתור הלפס זכו לתשומת לב רבה.
בגרמניה אימץ את הסוגה הדיאלוגית כריסטוף מרטין ווילנד ביצירותיו הסאטיריות שפורסמו בין השנים 1780–1799. בספרות הספרדית מצוינות שתי יצירות משמעותיות – "הדיאלוגים" לחואן דה ולדס (1528) ו"ציור" מאת וינצ'נצו קרדוצ'י.
לאחרונה שבו הכותבים הצרפתים ליישום המקורי של הדיאלוג: יצירותיהם של ז'יף ושל אנרי לבדאן משתמשות בדיאלוג על מנת למסור אנקדוטות באמצעות שיחה בין הדמויות. צורת דיאלוג זו הופיעה גם בספרות האנגלית, לדוגמה ביצירתו של תומאס אנסטי גות'רי. ארנסט רנן, פילוסוף צרפתי בן המאה ה-19, חיבר גם הוא את כתביו הפילוסופיים בצורה של דיאלוג.
הדיאלוג האפלטוני חזר גם הוא לשימוש במאה האחרונה, בין היתר על ידי ג'ורג' סנטיאנה ביצירתו "דיאלוגים בלימבו" ואיריס מרדוק ביצירתהּ "אקסטואים: שני דיאלוגים אפלטוניים". יוצרים אלו גם שילבו דמויות מתוך יצירותיו של אפלטון ביצירותיהם, והאחרונה אף שילבה את אפלטון עצמו כדובר.