stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות איסטנבול
היהודים בעיר בתקופה הביזנטית

תיאודוסיוס השני (ששלט מאז מות אביו כשהיה בן 7, בשנת 408, ועד 450 לספירה) היה הקיסר הביזנטי הראשון שהגביל את זכויות היהודים בעיר. הוא הורה לגרשם מתחומי העיר עצמה, והקצה למגוריהם רובע בצדה השני של קרן הזהב, שנקרא סטנום (פרה המודרנית). הקיסר יוסטיניאנוס הראשון (ששלט בין 527–565 לספירה) היה הראשון שהתערב באופן ישיר בענייני הדת של היהודים, כשאסר עליהם לחגוג את חג הפסח לפני חג הפסחא הנוצרי. הקיסר הרקליוס הראשון (ששלט בין 610–641) אמנם טבח אלפי יהודים בארץ ישראל בזמן מלחמתו בפרסים, והורה על הטבלתם לנצרות של כל היהודים הנותרים בממלכתו, אולם אף שאין מסמכים המתעדים את גורל היהודים בקונסטנטינופול באותה תקופה, נראה כי הם קיבלו את חסותם של אשת הרקליוס, מרטינה, ובנו, הרקלונס (שהפך בהמשך לקיסר קונסטנטינוס הרקליוס).
בתקופת האיקונוקלאזם הביזנטי סבלו היהודים מרדיפות קשות. תחת שלטונו של הקיסר לאון הרביעי "הכוזרי" (שלט 775–780), ומאוחר יותר תחת בסיליוס הראשון (שלט 867–886) הקהילה אף נחרבה לגמרי. אולם בהיותה הבירה הביזנטית והמרכז המסחרי הגדול של התקופה, הקהילה שבה והשתקמה לאחר שלאון השישי (886-911) השיב ליהודים את חופש הדת. בנימין מטודלה, שביקר בקונסטנטינופול ב-1176, סיפר שהיהודים חיו מחוץ לתחומי העיר. הקהילה מנתה אלפיים יהודים רבניים וחמש מאות קראים. חלקם עסקו בייצור משי, אחרים היו סוחרים, והיו בהם עשירים מופלגים. רבי סולומון המצרי אף שימש כרופאו של המלך, והיהודים נהנו מהשפעתו בשורות הממשל. אם כי היחס אליהם עדיין היה שלילי.
היהודים בעיר בתקופה העות'מאנית > היישוב מחדש של העיר לאחר כיבוש קונסטנטינופול

כיבוש קונסטנטינופול על ידי העות'מאנים שיפר באופן ניכר את מצב היהודים בעיר, ואף הביא לגידול ניכר באוכלוסייתם. הסולטאן מהמט השני ("הכובש"), הפך את איסטנבול לבירת האימפריה שלו, וראה צורך לאכלס ולשקם את העיר הריקה. למטרה זאת הוא החל להעביר אוכלוסיות מרחבי האימפריה אל העיר. במסגרת מדיניות זו, שנקראה סורגון, לפי המלה הטורקית ל"אלה שהוגלו", הובאו לאיסטנבול יהודים מקהילות מיוון, מקדוניה, אלבניה, בולגריה וטורקיה של היום. למעשה, בעקבות כך נעלמו כמעט לחלוטין הקהילות היהודיות באסיה הקטנה, שאוכלוסייתן הוגלתה לאיסטנבול. כמעט כל היהודים שהובאו לעיר בעשרים השנים בה יושמה מדיניות זו היו רומניוטים. אמנם לפי החוק נאסר על הסורג'ון לעזוב את איסטנבול, אך מסמכים עות'מאניים שונים מראים כי כבר בשנות השבעים של המאה ה-15 חזרו חלק מהסורג'ון אל הבלקן.
על פי מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1478, ישבו בעיר בערך 7,000 או 8,000 יהודים.
היהודים בעיר בתקופה העות'מאנית > השפעת גירוש ספרד על היהודים בעיר

ההגירה של יהודי ספרד לשטחי האימפריה העות'מאנית החלה בשלהי המאה ה-14. כיבוש קונסטנטינופול הביא לכך שכוחם של העות'מאנים הפך ידוע גם בקרב יהודי ספרד, שסבלו מיחס קשה מצד השלטונות. גירוש ספרד הפך את האימפריה העות'מאנית לארץ מקלט למגורשים, ואיסטנבול הפכה ליעד לרבים מהם. לפי נתוני מפקד עות'מאני מ-1490, חיו באיסטנבול כאלפיים בתי אב משלמי מיסים, זאת אומרת, לפי הערכות, מעט יותר מ-12 אלף יהודים, רובם ככולם רומניוטים. במפקד של 1535 כבר נמנו 8,070 בתי אב משלמי מיסים, כ-48 אלף יהודים, 30 אלף מתוכם ספרדים. גודלה של האוכלוסייה היהודית בעיר ירד בהמשך, ובהחלט ייתכן שבשנים סביב 1535 הגיעה ההגירה של יהודי ספרד ופורטוגל לאיסטנבול לשיאה, ואחריהן המשיכו חלק מהם למקומות אחרים באימפריה.
היהודים בעיר בתקופה העות'מאנית > היהודים בעיר במאות ה-16 וה-17

בעקבות הגירת יהודי ספרד ופורטוגל לאיסטנבול, התגבש בקהילה באיסטנבול איזון מסוים בין חלקיה השונים, שהחזיק מעמד עד אחרי השרפה הגדולה של 1660. בתקופה זו היו היהודים מחולקים באיסטנבול לשלוש קבוצות עיקריות, רומניוטים, ספרדים וקראים. מהמפקדים העות'מאניים עולה כי לאורך מרבית תקופה זו היוו הרומניוטים בין 53% ל-60% מהיהודים הרבניים בעיר, והספרדים היו כ-35%, כשהיתר היו אשכנזים. היהודים היו מסודרים לקבוצות - קהלים - לפי המוצא שלהם, סביב בתי כנסת של כל קהל. באיסטנבול היה לכל קהל אוטונומיה מסוימת, וגופים יהודים כלל עירוניים קיבלו החלטות בנושאים שנגעו לכלל הקהילה.
היהודים בעיר בתקופה העות'מאנית > מבנה ותפקידי הקהל

לקהל יוצאי ספרד ופורטוגל הייתה הנהגה נבחרת, שנקראה "מעמד". המעמד נבחר לתקופה קצובה - שנה, שנתיים או יותר - והיה בו לרוב ייצוג שווה לבני המעמדות הכלכליים של הקהל, העניים, בני המעמד הבינוני והעשירים, למרות העובדה שהם היוו רק מיעוט בקהל. חברי המעמד היוצא מינו את מחליפיהם, וכתוצאה מכך למשפחות ספורות הייתה שליטה במעמד, שהתנהל לרוב בשיתוף פעולה בין העשירים לבינוניים. מתוך המעמד נבחרו בעלי תפקידים, הפרנסים, שניהלו את ענייני הקהל מול השלטונות והקהלים האחרים. נציגי המעמד השתתפו באסיפות של כלל המעמדים בעיר, ששימשו בתור ההנהגה היהודית העירונית.
בכל קהל היה גם תפקיד שנקרא "מרביץ תורה", שעמד בראש בית הדין של הקהל, והכריע בשאלות בנושאי דת. המרביץ תורה נבחר על ידי המעמד, בהסכמת הציבור, לתקופה מוגבלת. הוא היה גם אחראי להוראה הדתית, בעיקר למבוגרים. הוא דרש בבית הכנסת והיה נציג הקהל באספת מרביצי התורה העירונית, שדנה בנושאי דת שנגעו לכל, כולל חקיקה דתית.
הקהל סיפק לחבריו שירותים שונים: חינוך לגיל הרך ולנוער; סיוע לעניים וחולים; קבורה ובית קברות; ובית כנסת, שהיווה מרכז החיים הקהילתיים. מלבד זאת שילם הקהל את המיסים כגוף אחד. אף על פי שמס הגולגולת שהוטל היה לכאורה אישי, ניהלו הקהלים השונים את המשא ומתן על הרשויות לגבי גובה המיסים, ושילמו אותם במשותף. חברי הקהל החליטו בין עצמם מי יזכה לפטור ממסים, כמו תלמידי חכמים בחלק מהקהלים, והם שילמו אותם עבור עניים שלא יכולים היו לעמוד בהם בעצמם. בתי הדין של הקהלים, אף שלא היו להם סמכויות ענישה, דנו במגוון נושאים, כל עוד הסכימה הקהילה להכיר בשיפוטם.
היהודים בעיר בתקופה העות'מאנית > השרפה הגדולה של 1660

לפי מסמכים עות'מאניים מהמאה ה-17 היו באיסטנבול כמעט 40 קהלים שונים. עד לשרפה הגדולה הקהלים היו מחולקים בהתאם למוצא של הקהילה, ומופרדים בין הקבוצות השונות, הרומניוטים, הספרדים, האשכנזים והקראים, כשהרומניוטים היוו את הקבוצה הגדולה ביותר. למרות העובדה שהיו מגמות של השתלבות ומעבר בין הקבוצות השונות, באופן כללי נשמרה ההפרדה.
במשך מאות שנים היה אזור אמינונו מקום המגורים העיקרי של היהודים באיסטנבול. מסמכים עות'מאניים מסוף המאה ה-16 מראים ש-60% מיהודי איסטנבול חיו באזור אמינונו, רובם רומניוטים. ב-24 ביולי 1660 פרצה שרפה בחנות מוצרי קש ממערב לאמינונו, שהתפשטה לכל הכיוונים וכילתה בדרכה שכונות שלמות, שהיו בנויות ברובן מבתי עץ. שני שלישים מאיסטנבול נהרסו בשרפה, ו-40 אלף בני אדם איבדו את חייהם במשך 49 שעות הבערה.
הרשויות העות'מאניות, בראשן אמו של הסולטאן, הואלידה סולטאן, חדיג'ה טורהן סולטאן [Hadice Turhan Sultan], ניצלו את השרפה כהזדמנות לסלק את היהודים מאמינונו, ולהשלים את הקמת מסגד מפואר ברובע, שבנייתו החלה ב-1597, אך ננטשה ב-1603. בהסתמכות על כללי האסלאם האוסרים הקמה של בתי תפילה לא מוסלמיים חדשים, ולעיתים גם על שיפוץ של בתי תפילה ישנים שנחרבו, הורו הרשויות על העברת אדמות בתי הכנסת שנהרסו בשרפה לידי אוצר המדינה. כמו כן צווים קיסריים חייבו את מכירת רכוש היהודים באזור למוסלמים, ואסרו על השכרת מגורים ליהודים. מרבית היהודים עברו לגור בצדה השני של קרן הזהב, בהסקוי. מעבר זה גרם לשינויים משמעותיים במבנה החברה היהודית. הסדר הישן, של קהלים עצמאיים המבוססים על בני מוצא משותף שהתגוררו באזור מסוים, נמחק לחלוטין. רבים מהיהודים הצטרפו לקהלים ולבתי הכנסת הסמוכים למקום מגוריהם החדש. תופעה זו הייתה נפוצה בעיקר בקרב חברי קהילת הרומניוטים, שהיו הנפגעים העיקריים מהשרפה ומהמדיניות הרשמית. ואכן, בהשוואה בין מסמכים עות'מאניים משנת 1623 לאלה מהשנים 9–1688, נראה שמספר משלמי המיסים הרומניוטים נשאר קבוע, בעוד שאוכלוסיית הספרדים כמעט והכפילה עצמה. בתקופה זו נכנעה הקהילה הרומניוטית ברובה לזו הספרדית, ורבים מחבריה אפילו ויתרו על שפתם היוונית.
היהודים בעיר בתקופה העות'מאנית > מעמד הקהילה בעיר

בקהילה היהודית באיסטנבול היו במאות ה-16 וה-17 עשירים בעלי מעמד נכבד, וחלק מהם שימשו בתפקידי מפתח בארמון, כרופאים, מתורגמנים או כנציגי האימפריה במדינות אחרות. אולם בשנות השישים של המאה ה-17 נחלש מעמדם בעיר, כפי שניתן לראות גם מחוסר יכולתם למנוע את סילוקם ממקום מגוריהם המסורתי בעיר. סיבה ראשונה לפגיעה במעמדם הייתה השפעת השבתאות, שהציגה את היהודים כקבוצה לא אמינה. כמו כן, האימפריה התמודדה באותה תקופה עם בעיות צבאיות וכלכליות, בעקבות ניסיונה לכבוש את האי כרתים, בו שלטה ונציה. צרפת הייתה בתקופה בעלת ברית חשובה של העות'מאנים, והשגריר הצרפתי באיסטנבול הפעיל את השפעתו לטובת הנוצרים בעיר. ואכן, בתקופה זו החלו נוצרים אורתודוקסים לשמש בתפקידים הבכירים בארמון שהיו בעבר של היהודים.
היהודים בעיר בתקופה העות'מאנית > היהודים בעיר במאה ה-18

לפי הערכות שונות מספר היהודים בסוף המאה ה-17 באיסטנבול היה כ-25 עד 30 אלף, כעשירית מתושבי העיר, ועד סוף המאה ה-18 האוכלוסייה נשארה קבועה יחסית, או שגדלה מעט, עד ל-40 אלף יהודים. המבנה הקהילתי, החלוקה לקהלים, נשאר זהה לזה שהיה קיים במאות הקודמות, אם כי התחזקה המגמה של מעבר לקהלים המאורגנים על בסיס מקום מגורים, ולא על בסיס מוצא. למרות הירידה במעמדה בסוף המאה הקודמת, הקהילה היהודית בעיר שמרה על שגשוג יחסי גם במאה זו, וחבריה עסקו בתחומים שונים, כמו ייצור סחורות, סחר ופיננסים. לקראת סוף המאה, עם היחלשותה של האימפריה העות'מאנית כולה, ופתיחתה להשפעת המעצמות האירופיות, גם נחלש מעמדה הכלכלי והתרבותי של הקהילה באיסטנבול.
היהודים בעיר בתקופה העות'מאנית > היהודים בעיר מהמאה ה-19 ועד מלחמת העולם הראשונה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לקראת סוף המאה ה-19 הקהילה היהודית באיסטנבול מנתה קרוב ל-100 אלף יהודים, בהם הקהילה היהודית-ספרדית הוותיקה וכן אלפי מהגרים ממזרח אירופה. בשנת 1835 נוסדה על ידי השלטון העות'מאני משרת החכם באשי, שבתאוריה היה אמור להיות ראש לכלל הקהילות היהודיות באימפריה העות'מאנית ומייצגן בפני השלטון, אך בפועל היה בעיקר הנציג של קהילת איסטנבול הבירה וסביבתה. ההכרה הרשמית ביהודים כמילט ורפורמות הטנזימאט שבישרו שוויון רב יותר למיעוטים באימפריה, היו התפתחויות רבות-משמעות נוספות של התקופה.
חיים יהודיים ערים התנהלו בעיר במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. כך למשל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 החלה להתפתח עיתונות יהודית ענפה באיסטנבול. בעיר זאת לבדה יצאו לאור עשרות של עיתונים וכתבי עת יהודיים בשפות לאדינו, צרפתית, עברית וטורקית.
עם גדוליה של ספרות הלדינו באותה התקופה נמנו הרב יעקב כולי בעל "מעם לועז", איש צפת וירושלים שהשתקע באיסטנבול באמצע ה-18, ורבי אברהם בן יצחק עסא, "אבי ספרות הלאדינו", שתרגם ללשון זו ספרי קודש, מוסר ומדע רבים, ביניהם המקרא ו"שולחן ערוך". עם חכמי הקהילה נמנו אז משפחות קמחי, רוזנאס ונבון. רבי חיים קמחי היה ראש ישיבה ורבי יהודה רוזאנס התפרסם בהתנגדותו החריפה לשבתאים.
תחת שלטונו של עבדול מג'יד הראשון הותר ליהודים להתקבל לבית הספר הצבאי לרפואה ובוטל מס הגולגולת. בזכות החקיקה המתקדמת בימיו התחזקה ההנהגה החילונית בכל חלקי האוכלוסייה, והיהודים בכלל זה.
מוסדות קהילתיים יהודים רבים פעלו בעיר, ובמהלך המאה ה-19 חל מעבר מחינוך מסורתי לחינוך מודרני. ראשון בתי הספר היהודים-מודרניים בעיר היה בית הספר "אסקולה" שהוקם בשנת 1854 על ידי משפחת קמונדו ולאחריו הוקמו בתי הספר של חברת כל ישראל חברים. בשנת 1887 נוסד בעיר בית החולים היהודי "אור החיים" על ידי שורה של רופאים ופילנתרופים מקומיים, כדי לשמש כמוסד צדקה שיעניק טיפול חינם ליהודים עניים. בשנת 1898 נוסד באיסטנבול בית מדרש מודרני לרבנים בראשות ר' אברהם דאנון, משכיל-עברי, משורר והיסטוריון, ומטעם חברת כל ישראל חברים. בית המדרש שילב לימודים רבניים מסורתיים לצד לימודים כלליים מודרניים וייצא רבנים לקהילות השונות של יהדות המזרח.
עם הקמת הרפובליקה נאסר על הקהילה לגבות מסי חבר, ענייני המעמד האישי הוכפפו למשפט האזרחי, הטורקית הונהגה כשפת הוראה במקום הצרפתית (ששימשה במוסדות כ"יח בכל ארצות המזרח התיכון וצפון אפריקה), ונאסר על יהודים להשתייך לארגוני חוץ דוגמת ההסתדרות הציונית העולמית או הקונגרס היהודי העולמי.
ב-1932 בוטלה כליל הוראת הדת במוסדות החינוך; כעבור 10 שנים הונהג במדינה מס כבד, ורבים נאלצו למכור חלק מרכושם כדי לעמוד בו. על פי חוק משנת 1949 הוענקה לקהילה היהודית אוטונומיה פנימית, כהצעת ציר בית הנבחרים שלמה אדאטו, והוראת הדת חודשה בבתי הספר הכלליים. צעירי היהודים נהרו לאוניברסיטאות.
היהודים בעיר בתקופה העות'מאנית > החווה החקלאית של יק"א "מסילה חדשה"

ב-1911 הקים הברון הירש ביוזמת הרב שמואל שפירא חווה חקלאית בשם "מסילה חדשה" במרחק כ-25 קילומטרים מאיסטנבול (קושטא) ושימשה תחנת מעבר והכשרה לעולים לארץ ישראל. הטורקים קראו למקום "יהודי צ'יפליק" שפירושו: כפר היהודים. במלחמת העולם הראשונה שהו בחווה חיילים וקצינים יהודים מארץ-ישראל ששירתו בצבא הטורקי. הם נפגשו עם הנוער הציוני ’שבלים בודדות’, לימדום עברית, שירה והווי ארץ-ישראלי. בתום המלחמה בהסכמת יוסף טרומפלדור שימשה החווה כתחנת מעבר והכשרה לחברי ’החלוץ’ מאנשי העלייה השלישית, בדרכם לארץ.
היהודים בעיר בטורקיה המודרנית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשנת 1913 הוקם מועדון מכבי ס.ק.. בין היתר הוא כלל קבוצת כדורסל שהייתה אלופת העיר מספר פעמים.
ב-1948, ערב העלייה הגדולה של יהודי טורקיה לישראל, נאמד מספר היהודים באיסטנבול ב-55,000 נפש.
בשנת 1997 ישבו בטורקיה כולה 20,000 יהודים; רובם באיסטנבול.
ראו גם

הפיגועים באיסטנבול (2003)
בתי קברות יהודיים באיסטנבול
סימון ברוד
הערות שוליים

↑  Joseph Jacobs, Isaac Broydé, Richard Gottheil, "Constantinopole", The Jewish Encyclopedia <http://jewishencyclopedia.com/view.jsp?artid=746&letter=C&search=CONSTANTINOPLE>
↑  Ibid
↑  Minna Rozen, A history of the Jewish community in Istanbul : the formative years, 1453-1566 (Boston, 2002), pp. 44-45
↑  האימפריה העות'מאנית: היסטוריה וסוגיות נבחרות, האוניברסיטה הפתוחה, כרך א, יחידה 1, עמ' 83. נראה כי בנוגע לשנת המפקד יש שגיאת דפוס במקור: "הביא להכפלת מספרם של תושבי העיר בתוך 25 שנים. במפקד אוכלוסין משנת 1487 נמנו..."
↑  יוסף הקר, "יוצאי ספרד באימפריה העות'מאנית במאה הט"ז - קהילה וחברה", מורשת ספרד, עורך חיים ביינארט (ירושלים, 1992), עמ' 460
↑  Rozen, A history, pp. 51-53
↑  Ibid
↑  יוסף הקר, "יוצאי ספרד", עמ' 467
↑  שם, עמ' 467-468
↑  שם
↑  שם, עמ' 468-470
↑  Uriel Heyd, "The Jewish Communities of Istanbul in the Seventeenth Century", Oriens, 6, No. 2. (1953), pp. 299-303
↑  יוסף הקר, "יוצאי ספרד", עמ' 471
↑  Marc David Baer, "The Great Fire of 1660 and the Islamization of Christian and Jewish Space in Istanbul", International Journal of Middle East Studies, 36 (2004), p. 166. . יעקב ברנאי, "קווים לתולדות קהילת קושטא במאה הי"ח", ????, עמ' 60
↑  Baer, "The Great Fire", p. 159
↑  Ibid, pp. 165-170
↑  Heyd, "The Jewish Communities", p. 313
↑  Baer, "The Great Fire", p. 162
↑  ברנאי, "קווים לתולדות", עמ' 58–59, 62-65
1 2 3  קהילת יהודי איסטנבול, מאגרי המידע הפתוחים של מוזיאון העם היהודי בבית התפוצות. 17-4-2019
↑  זאב ליטמנוביץ, בית הראשונים - אבן יהודה בית יחיאל
מפת התיישבות היהודים באיסטנבול בסוף המאה ה-17
בית הכנסת תופרי בגדים שהוקם על ידי אגודת החייטים האשכנזים ב-1884 בגלאטה ופעל עד 1964 והוסב ב-1999 לגלריה לאמנות יהודית מודרנית וקריקטורות. בחזית המבנה ציטוט מספר ישעיהו: "כי ביתי בית תפלה יקרא לכל העמים"
פדרו רבושו

פדרו מיגל בראגה רֶבּוֹשׁוֹ (בפורטוגזית: Pedro Miguel Braga Rebocho; נולד ב-23 בינואר 1995) הוא כדורגלן פורטוגזי, המשחק בעמדת המגן השמאלי בלך פוזנן.
קריירה

רבושו החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער המקומית. לאחר שלוש שנים בקבוצה, הוא עבר למחלקת הנוער של בנפיקה ליסבון, בה שיחק שבע שנים, עד הגעתו לגיל 19. הוא היה שותף להגעתה של קבוצת הנוער עד לגמר ליגת האלופות לנוער, בו הפסידה לברצלונה.
בנובמבר 2012 הוא חתם על חוזה מקצועני ראשון בבנפיקה, עד ל-2015, ובאוגוסט 2014 הוא החל לשחק במדי בנפיקה ב', ששיחקה בליגת המשנה בפורטוגל. הוא שיחק במדיה שתי עונות מלאות, בהן כבש 3 שערים ובישל 6 ב-60 משחקים.
ביולי 2016 החתימה אותו מוריירנסה מליגת העל הפורטוגלית לשלוש עונות. רבושו שיחק בקבוצה 34 משחקים, בישל 6 שערים וזכה עם הקבוצה בגביע הליגה הפורטוגלית.
היכולת הגבוהה שלו הביאה התעניינות מצד גנגאן מהליג הבכירה הצרפתית, שרכשה אותו ביוני 2017 תמורת 550 אלף אירו. בעונה הראשונה נע רבושו בין הספסל להרכב, אך בעונתו השנייה בקבוצה הוא קיבל את חולצת ההרכב. באותה עונה הוא ירד עם הקבוצה לליגת המשנה בצרפת, ובמקביל הגיע לגמר הגביע הצרפתי, בו הפסידה הקבוצה לשטרסבורג.
לאחר משחק אחד בליגה הצרפתית השנייה, הושאל רבושו לבשיקטש לעונת 2019/2020, במדיה שיחק 17 משחקים בלבד, כולל שישה בליגה האירופית.
את תחילת עונת 2020/2021 הוא בילה יחד עם גנגאן בליגה הצרפתית השנייה, ובינואר 2021 הושאל לפאסוש די פריירה מליגת העל הפורטוגלית, במדיה שיחק 20 משחקים. במהלך כל העונה שיחק רבושו 36 משחקים בליגה הצרפתית השנייה ובליגת העל הפורטוגלית, כמעט כולם בהרכב. במהלך העונה הוא בישל ארבעה שערים, שניים בכל ליגה.
ב-23 באוגוסט 2021 חתם על חוזה לשנתיים בלך פוזנן הפולנית. ב-17 בספטמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בליגה, ואף כבש ובישל בניצחון הביתי 5–0 על ויסלה קרקוב.
קריירה > קריירת נבחרות

רבושו שיחק בכל נבחרות הנוער של פורטוגל, ושותף ב-69 משחקים בשכבות הגיל השונות. עם זאת, הוא לא שותף במשחקי הנבחרת הבוגרת.
בשנת 2014 הוא היה חבר נבחרת שזכתה במדליית כסף האליפות אירופה לנוער עד גיל 19.
תארים

גביע הליגה הפורטוגלית (1): 2016/2017
הערות שוליים

↑  "Pedro Rebocho" (בפורטוגזית). Mais Futebol. נבדק ב-5 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Pedro Rebocho on the UEFA Youth League: "We're very confident"". S.L. Benfica. 2 באפריל 2014. נבדק ב-25 באוגוסט 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "'Proud' Benfica hold heads high after final defeat". UEFA. 14 באפריל 2014. נבדק ב-9 בספטמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Águias renovam com quatro jogadores da formação" [Eagles renew with four youth players]. Record (בפורטוגזית). 15 בנובמבר 2012. נבדק ב-5 בנובמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Ruela, João (9 באוגוסט 2014). "Benfica B vence Trofense após "susto" inicial" [Benfica B beat Trofense after initial "scare"]. Diário de Notícias (בפורטוגזית). נבדק ב-5 בנובמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Benfica B-AC. Viseu, 4–0: Expulsão de Dalbert ajudou" [Benfica B-AC. Viseu, 4–0: Dalbert ejection gave a hand]. Record (בפורטוגזית). 23 באוגוסט 2014. נבדק ב-5 בנובמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Contratação" [Signing] (בפורטוגזית). Moreirense F.C. 4 ביולי 2016. נבדק ב-4 ביולי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Moreirense-V. Guimarães, 0–1 (resultado final)" [Moreirense-V. Guimarães, 0–1 (final score)] (בפורטוגזית). Mais Futebol. 25 בספטמבר 2016. נבדק ב-5 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Rebocho signe à Guingamp" [Rebocho signs with Guingamp]. Le Figaro (בצרפתית). 20 ביוני 2017. נבדק ב-20 ביוני 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Nadin, Christophe (5 באוגוסט 2017). "Ligue 1: Le FC Metz trébuche d'entrée face à Guingamp" [Ligue 1: FC Metz stumble against Guingamp in debut]. Luxemburger Wort (בצרפתית). נבדק ב-20 ביוני 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Transferts: Pedro Rebocho prêté par Guingamp à Besiktas" [Transfers: Pedro Rebocho loaned by Guingamp to Besiktas]. L'Équipe (בצרפתית). 8 באוגוסט 2019. נבדק ב-9 באוגוסט 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Mazure, Laurent (12 בינואר 2021). "Mercato – Pedro Rebocho (Guingamp) prêté au Portugal" [Market – Pedro Rebocho (Guingamp) loaned to Portugal] (בצרפתית). Ma Ligue 2. נבדק ב-12 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pereira, Paulo Jorge (1 באוגוסט 2014). "Ser jogador não é tudo para os vice-campeões europeus Sub-19" [Being a player is not all to Under-19 European runners-up]. Diário Económico (בפורטוגזית). אורכב מ-המקור ב-4 במרץ 2016. נבדק ב-25 באוגוסט 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Sub-21: Liechtenstein-Portugal, 1–7 (crónica)" [Under-21: Liechtenstein-Portugal, 1–7 (match report)] (בפורטוגזית). Mais Futebol. 11 באוקטובר 2016. נבדק ב-6 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Macedónia vs Portugal" [Macedonia vs Portugal] (בפורטוגזית). Rádio e Televisão de Portugal. 23 ביוני 2017. נבדק ב-6 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Celso, Marcos (29 בינואר 2017). "Moreirense conquista a Taça da Liga" [Moreirense conquer League Cup] (בפורטוגזית). Rádio e Televisão de Portugal. נבדק ב-5 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פדרו רבושו".
טאבארה ואסקס

טאבארה רמון ואסקס רוסאס (בספרדית: Tabaré Ramón Vázquez Rosas;‏ 17 בינואר 1940 – 6 בדצמבר 2020) היה פוליטיקאי אורוגוואי, שכיהן כנשיא אורוגוואי בשנים 2005–2010 ו-2015–2020. ואסקס היה רופא במקצועו, סוציאליסט וחבר מפלגת השמאל קואליציית החזית הרחבה (בספרדית: Frente Amplio)(אנ') .
ואסקס נבחר לכהונת הנשיא ב-31 באוקטובר 2004, וכיהן בתפקיד במשך חמש שנים מ-1 במרץ 2005 ועד 1 במרץ 2010. ואסקס היה הנשיא הראשון מן השמאל בתולדות אורוגוואי. הוא נבחר שנית לתפקיד וכיהן שוב כנשיא בשנים 2015–2020.
ביוגרפיה

ואסקס נולד במונטווידאו בשכונת לה טאחה. למד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרפובליקה וסיים ב-1972 כמומחה לאונקולוגיה ורדיולוגיה. הוא הצטרף לפרקטיקה פרטית כאונקולוג ובנה לעצמו מוניטין כאחד הרופאים המובילים במדינה. ואסקס שימש כמנהל המחלקה לרדיולוגיה של אוניברסיטת הרפובליקה, וגם הקים את המרפאה הראשונה בשכונת ילדותו לה טאחה. ב-1976 קיבל מלגה מממשלת צרפת שאפשרה לו השלמת הכשרה במכון גוסטב רוסי בפריז. בשנת 1982 השתתף בסמינר בינלאומי בישראל בנושא חקר הסרטן. משנת 1990 עד 1995 כיהן כראש עיריית מונטווידאו והיה הראשון ממפלגתו שכיהן במשרה זו.
ב-1994 היה מועמד לנשיאות, אך הפסיד וקיבל 30.6%. הוא התמודד שוב ב-1999 והפסיד לחורחה באז'ה איבנייס, כאשר קיבל 48% מקולות הבוחרים בסיבוב השני. הוא התמודד בפעם השלישית ב-2004, קיבל 50.45% אחוז בסיבוב הראשון וניצח.
ואסקס היה הנשיא הראשון בתולדות אורוגוואי שהגיע מהשמאל הפוליטי, והקואליציה שהנהיג הורכבה מחברים לשעבר בתנועות גרילה, סוציאליסטים, קומוניסטים ושמאלנים עצמאיים - זכתה ברוב בשני בתי הפרלמנט. באותה תקופה, עלייתו של ווסקס הייתה חלק ממגמת הצלחת השמאל בבחירות ברחבי אמריקה הלטינית.
בתקופת נשיאותו ערך ביקור רשמי בן שלושה ימים לישראל כאורחו של נשיא המדינה דאז שמעון פרס, אשר במהלכו ביקר במכון ויצמן למדע, במרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל ובמוזיאון יד ושם.
חוקת אורוגוואי אינה מתירה לנשיא מכהן להתמודד על כהונה שנייה ברציפות. ואסקס ניצח בבחירות לנשיאות בפעם השנייה ב-2014, לאחר כהונתו של חברו למפלגה חוסה מוחיקה, לאחר שזכה ב-52.5% מן הקולות בסיבוב השני לעומת 40.5% של יריבו העיקרי, לואיס לאקאז'ה פו. החל מה-1 במרץ 2015 החל לכהן כנשיא אורוגוואי ה-41 במספר. לאחר הבחירות הבאות, בשנת 2020, הוחלף בתפקידו בלואיס לאקאז'ה פו.
בתקופת נשיאותו של חברו למפלגה מוחיקה, ובמהלך מבצע צוק איתן סתר את ביקורת מוחיקה כלפי ישראל (אשר טען "מה שישראל עושה בעזה נראה כמו רצח עם"), באומרו "לדעתי ישראל איננה מבצעת רצח עם כלל".
ואסקס היה חובב כדורגל ידוע, וכיהן כ-10 שנים מ-1978 עד 1988 כנשיא המועדון של קבוצת פרוגרסו שזכתה בשנת 1984 באליפות.
ב-31 ביולי 2019, בעודו מכהן כנשיא המדינה, התאלמן מאשתו מריה דלגדו כאשר זו נפטרה עקב התקף לב.
נפטר לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן ב-6 בדצמבר 2020. הותיר אחריו ארבעה ילדים.
הערות שוליים

↑  Martin Weinstein, Tabaré Vázquez|president of Uruguay, ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA
↑  JTA, Uruguay elects president with ties to Israel, Jewish community, THE TIMES OF ISRAEL
↑  JTA, Uruguay elects president with ties to Israel, Jewish community, THE TIMES OF ISRAEL
↑  נשיא אורוגוואי לשעבר מת היום לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן, באתר מעריב אונליין, 6 בדצמבר 2020
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: חורחה באז'ה איבנייס |  נשיא אורוגוואי  2005–2010  | הבא: חוסה מוחיקה |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: חוסה מוחיקה | נשיא אורוגוואי 2015–2020 | הבא: לואיס לאקאז'ה פו |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810587794205606  autores.uy: 1064  GND: 134172558  ISNI: 0000 0001 1466 3508  LCCN: nr94004295  NTA: 303577592  SUDOC: 081261659  VIAF: 3684488   WorldCat (עם VIAF): 3684488 
טאבארה ואסקס, 2017
דר פיינשמקר

| --- | --- |
 תאריכי הופעה:  אוקטובר 1975 – הווה (כ־49 שנים)
 שפה:  גרמנית 
 מדינה:  גרמניה 
 ISSN:  0342-2739
 www.feinschmecker.de
 
"דר פיינשמקר" (בגרמנית: Der Feinschmecker;  "אנין טעם", "גורמה") הוא ירחון גרמני העוסק בבישול עילי, במסעדנות ובעניינים הקשורים לכך. המו"ל מאז הגיליון הראשון הוא יוכן קרסטן (Jochen Karsten), והעורכת האחראית היא מדלן יקיץ (Madeleine Jakits). במחצית השנייה של 2010 נמכרו 86,105 עותקים של כתב העת.
המדריך הופיע לראשונה באוקטובר 1975. כל גיליון מתמקד בנושא אחד מתחום הבישול וסגנון החיים. בין הכותבים הבולטים בו אקארט ויציקמן (Eckart Witzigmann) ווולפראם זיבק (Wolfram Siebeck).
"דר פיינשמקר" בוחר מדי שנה את "שף השנה" ואת "השף המבטיח של השנה". בנוסף לכך הוא מוציא לאור את Der Feinschmecker Guide, מדריך שנתי למסעדות ולבתי המלון הטובים ביותר בגרמניה.
הערות שוליים

↑  נתוני המכירות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1086264797  VIAF: 857145857000722921033   WorldCat (עם VIAF): 857145857000722921033 
ערך זה הוא קצרמרבנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
האגודה ללימודי יהדות

| --- | --- |

 תחום:  השכלה גבוהה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1969–הווה (כ־55 שנים) 
 www.ajsnet.org
 קואורדינטות:  40°44′17″N 73°59′38″W﻿ / ﻿40.738058°N 73.993757°W﻿ / 40.738058; -73.993757
 he
 
האגודה ללימודי יהדות (באנגלית: AJS – Association for Jewish Studies) היא אגודה מדעית אמריקאית העוסקת בקידום וטיפוח התחום האקדמי של לימודי יהדות, כמו גם לתרום להבנה טובה יותר של תחום מדעי היהדות בקרב הציבור שמחוץ לעולם האקדמי.
היסטוריה

האגודה ללימודי יהדות הוקמה בשנת 1968 על ידי קבוצה קטנה של חוקרים באוניברסיטת ברנדייס אשר ביקשו להקים פורום רחב חוקרים שבו אפשר יהיה לדון בהיבטים שונים של מחקר והוראה של התחום המתפתח באותן שנים של לימודי יהדות. האגודה קיימה את הכנס השנתי הראשון שלה באותה שנה באוניברסיטת ברנדייס
בשנת 1976 החלה האגודה לפרסם כתב עת אקדמי - the AJS Review (אנ') - המתפרסם פעמיים בשנה, ובשנת 1986 הוקם באגודה פורום לקידום לימודי נשים בתוך תחום לימודי היהדות.
בשנת 2018 ציינה האגודה את שנת היובל שלה ונכון לאותה שנה היה מספר החברים באגודה כ-2000, כמחציתם נשים וכמחציתם גברים. חברי האגודה מגיעים מ-26 מדינות שונות.
בשנים האחרונות נתונה האגודה לביקורת (כולל מחלק ממייסדיה) על כך שהפכה לפוליטית ועל כך שהיא מקדמת סדר יום שמאלני-פרוגרסיבי.
נכון לשנת 2024 נשיאת האגודה היא פרופסור לורה ליבמן.