stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מטטרון
אטימולוגיה

על שורש השם "מטטרון" ישנן מספר דעות:
ספר הערוך בפירושו הראשון כותב: "נראה שעניין הקדמה הוא" (כלומר: זה ש"מקדים"). על דרך זה מפרש בעל "מוסף הערוך": "פירוש בלשון רומי ממונה הולך לפני הצבא לתור לאנשי המלחמה מנוחה ובית מלון".
הערוך בפירושו השני מייחסו ל"שמירה" (כלומר: שומר), כמו שתרגם אונקלוס "וישמר משמרתי": "ונטר מטרת מימרי".
הרמב"ן (1194-1270 בערך) בפירושו הראשון כותב: "כי פירוש המלה: מורה הדרך".
הרמב"ן בפירושו השני כותב: "שמעתי כי שליח בלשון יון: מטטר".
הרלב"ג (1288 – 1344) מפרש "שהוא אֵם בלשון רומי".
ר' מנחם די לונזאנו (1550 – 1626) בספר המעריך מפרש: משרת ושמש.
חוקרים מודרניים כשד"ל, הרב שאול ליברמן ומאיר בר-אילן טוענים כי מקור השם מיוונית, והוא הלחם של המילים "מטא" (ליד, סָמוּך) ו"טרונוס" (כסא), כלומר המלאך הסמוך לכס (האל).. גרשום שלום פסל את ההשערות הללו[דרוש מקור].
מטטרון במסורת התלמודית

מלבד ההתייחסות אליו בספרות המרכבה וההיכלות, ישנם גם מספר אזכורים של מטטרון בספרות התלמודית (מסכת חגיגה ט"ו, ע"א; מסכת סנהדרין ל"ח, ע"ב; מסכת עבודה זרה ג', ע"ב). האזכור הראשון הוא בתוך הסיפור של "ארבעה שנכנסו לפרדס", ומתאר את חטאו של אלישע בן אבויה, שראה את מטטרון וחשב שמדובר באל או במקביל לו, ומטטרון נענש על כך:
"חזא מיטטרון דאתיהבא ליה רשותא למיתב למיכתב זכוותא דישראל. אמר, גמירא דלמעלה לא הוי לא ישיבה ולא תחרות ולא עורף ולא עיפוי; שמא חס ושלום ב' רשויות הן? אפקוהו למיטטרון ומחיוהו שיתין פולסי דנורא."
תרגום: ראה את מטטרון שניתנה לו רשות לשבת ולכתוב את זכויות ישראל. אמר: למדתי [מרבותי] שלמעלה אין לא ישיבה ולא תחרות ולא עורף ולא עיפוי; שמא חס ושלום שתי רשויות הן?! הוציאוהו למטטרון והיכוהו שישים מכות אש.
מסיפור זה, הנמצא גם בספר היכלות, ניתן ללמוד מספר דברים על האופן שבו התלמוד מציג את מטטרון – תפקידו של מטטרון (או אחד מתפקידיו) הוא לכתוב את זכויותיהם של ישראל; הוא יכול לשבת כמו האל עצמו, בניגוד למלאכים אחרים; והדבר החשוב ביותר – הוא אינו העליון בהיררכיה השמימית, שכן יש מי שיכול להכות אותו מכות אש. אזכור נוסף הוא בוויכוח בין "ההוא מינא" לבין רב אידית:
"אמר ההוא מינא לרב אידית: כתיב "ואל משה אמר עלה אל ה'". 'עלה אלי' מיבעי ליה. א"ל: זהו מטטרון ששמו כשם רבו, דכתיב "כי שמי בקרבו". אי הכי ניפלחו ליה? כתיב "אל תמר בו" - אל תמירני בו."
תרגום: אמר אותו המין לרב אידית: כתוב "ואל משה אמר: עלה אל ה'", "עלה אליי" היה צריך לומר? אמר לו: זהו מטטרון ששמו כשם רבו, שכתוב: "כי שמי בקרבו". [שאלו המין:] אם כך יעבדו [עם ישראל] אותו? [השיב לו רב אידית:] "אל תמר בו" - אל תמירני בו.
במקור זה נוספים פרטים חשובים נוספים לדמותו של מטטרון על פי התלמוד. גם בסיפור זה אנו רואים שהיו גורמים שאכן חשבו לעבוד למטטרון, בדומה לאלישע בן אבויה. מכות האש בהן נענש מטטרון מראים כי היה קיים חשש אמיתי מפני תופעה כזו, שיש צורך להגיב עליו באופן חמור. ייתכן כי עבודה למטטרון הייתה קיימת הן בחוגים המיסטיים והן במסגרת הריטואל המאגי (המשתקפים בסוגיה זו ב"ההוא מינא") וגם אם לא הייתה קיימת ממש – היה חשש מפני האפשרות להתפתחות כזאת.
לדעתו של אפרים אלימלך אורבך, אין לראות בסוגיה במסכת סנהדרין מקור לדמותו של מטטרון בעיני חכמי התלמוד. השימוש בשם מטטרון הוא שימוש מקרי שאינו מעיד על ניסיון להבין בדיוק את תפקידו, ומדובר פשוט במלאך כלשהו שמשרת כשליח של האל. לדעת אורבך, הקביעה כי "שמו כשם רבו" הוא הוספה של מיסטיקנים שאינה מתאימה למגמת הסיפור המקורית, המנוגדת לתפיסה עצמית כלשהי של מלאך או של רשות כלשהי.
מטטרון מופיע גם בספרות שאינה מיסטית במובהק, לדוגמה בתרגום המיוחס ליונתן לפסוק ”ויתהלך חנוך את האלהים ואיננו...” (בראשית ה', כ"ד):
"וּפְלַח חֲנוֹךְ בְּקוּשְׁטָא קֳדָם ה' וְהָא לֵיתוֹהִי עִם דַיְירֵי אַרְעָא אֲרוּם אִתְנְגִיד וְסַלִיק לִרְקִיעָא בְּמֵימַר קָדָם ה' וּקְרָא שְׁמֵהּ מִטַטְרוֹן סַפְרָא רַבָּא."
תרגום: ויתהלך חנוך את האלהים והרי איננו עם דיירי הארץ, כי נמשך ועלה לרקיע במאמר לפני ה' וקרא שמו מטטרון הסופר הגדול.
כאן מופיעים שני מאפיינים של מטטרון – הסיפור מדובר בעצם בחנוך שהתעלה, ותפקידו כסופר השמימי. לא מסופר על שינוי שנעשה בגופו או במהותו של חנוך, אלא רק ששמו השתנה.
מטטרון במסורת המאגית

בתור מלאך רב־כוח, אין זה מפתיע שמטטרון מופיע לא מעט במסורת המאגית שהייתה רווחת תמיד לצד ההלכה הממוסדת ולצד המסורת המיסטית, תוך זיקה וקשרי גומלין אליהן. בספרות ההיכלות עצמה, חלק מהאזכורים של מטטרון הם כחלק מהשבעות למטרות שונות. כך למשל:
"מי שהוא שונה רז הגדול הזה... בכל יום אחרי תפילתו יאמר אותו בטהרה בבית או בבית הכנסת: משביע אני עליך מטטרון עבדי ששמך כשם רבך, שתיזקק לי לעשות חפצי ויהיו פני מצהיבות ותהיה קומתי נאה לי ותהא אימתי מוטלת על הבריות ושמי הטוב ילך בכל מקומות ישראל... ותצילני מכל רוחות ושדין ופגעים וליסטים ומכל בני אדם הרעים... בא"י שומע תפילה."
חלק מהבקשות כאן הן רוחניות, אך חלקן חומריות וארציות למדי.
במאגיה של סוף העת העתיקה בארץ ישראל, נעשה שימוש בחלק מהטקסטים בשמו של מטטרון לצד שמותם של מלאכים אחרים, בקמיעות, בקערות השבעה וכדומה. נראה שחלק מהכותבים של הטקסטים המאגיים לא הכירו את ספרות ההיכלות החדשה יחסית, או לכל הפחות לא השתמשו בה, ונסמכו על מסורות עתיקות יותר. אחרים הכירו, כנראה, גם את הספרות הזו.
עדות על שימוש מאגי יש גם מתקופות מאוחרות מעט יותר, מתעודות הגניזה. המאגיקה של תקופת הגניזה משמשת כגשר בין זו של סוף העת העתיקה לבין ראשית ה"קבלה המעשית". גם כאן מופיעים קמיעות עם שמות מלאכים ומטטרון בתוכם. השימוש בשמו של מטטרון לא היה מוגבל ליהודים: שמו מופיע לא מעט גם במאגיה המוסלמית בת התקופה ולמאות שנים לאחר מכן. כך גם במסורת המנדעית, במשך כאלף שנה.
בתרבות הפופולרית

דמותו של מטטרון הופיעה בסרט דוגמה של הבמאי קווין סמית' משנת 1999 שם הוא מגולם על ידי השחקן אלן ריקמן.
כמו כן, דמותו של מטטרון הופיעה בסדרה על טבעי כמלאך המשמש כסופר של אלוהים. בסדרת הספרים "חומריו האפלים", מהווה דמותו של מטטרון את אחת מדמויות האנטיגוניסט כסגנו של האל.
בסדרה "בשורות טובות" המבוססת על ספרם של ניל גיימן וטרי פרצ'ט, מופיע מטטרון כנציגה של אלוהים. את דמותו משחק דרק ג'קובי.
מופיע גם בסדרת האנימה "Neon Genesis Evangelion" כאחד מהמלאכים הרבים הנוספים שמופיעים בסדרה.
ראו גם

חנוך
סנדלפון
הערות שוליים

↑  https://www.aspaklaria.info/040_MEM/מטטרון.htm#:~:text=פצפציה
↑  ערך "מטטר"
↑  ספר בראשית כ"ו, ה'
↑  בפירושו על התורה, שמות י"ב, י"ב.
↑  אולי קרוב למטטת'י (μετετέθη) - הועבר ביוונית.
↑  פירושו לספר משלי א', ח'
↑  ערך "מיטטור"
↑  https://faculty.biu.ac.il/~barilm/articles/publications/publications0002.html#[s79]
↑  שפר, פטר (עורך), סינופסיס לספרות ההיכלות, Tubingen 1981
↑  Martin S Cohen, The Shi'ur Qomah: Liturgy and Theurgy in Pre-Kabbalistic Jewish Mysticism. New York 1983. 124-137.
↑  רחל אליאור, "מיסטיקה מאגיה ואנגלולוגיה – תורת המלאכים בספרות ההיכלות". בתוך: מנחה לשרה, מחקרים בפילוסופיה יהודית ובקבלה. בעריכת משה אידל, דבורה דימנט ושלום רוזנברג, ירושלים תשנ"ד, עמ' 50.
↑  א. א. אורבך, חז"ל – פרקי אמונות ודעות, ירושלים תשל"ו. עמ' 118-120.
↑  יוסף דן, המיסטיקה העברית הקדומה, תל אביב תש"ן, 81-92.
↑  יוסף דן, "ענפיאל, מטטרון ויוצר בראשית". תרביץ נ"ב, ג (תשמ"ג), 447-457
↑  משה אידל, "מטטרון – הערות על התפתחות מיתוס ביהדות". אשל באר שבע ד' (תשנ"ו), 29-44; הנ"ל, פרקים בקבלה נבואית, ירושלים 1990, 22
↑  מדרש הנעלם על שיר השירים, מובא אצל אידל, "חנוך הוא מטטרון", עמ' 156
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463879905171  GND: 121350959  LCCN: n2014078403  VIAF: 313284381   WorldCat (עם VIAF): 313284381
חוקי המשחק (סרט, 1939)

ערך זה עוסק בסרט משנת 1939. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 בימוי:  ז'אן רנואר
 תסריט:  ז'אן רנואר, קרל קוך
 עריכה:  מרתה הוגט, מרגרט רנואר
 שחקנים ראשיים:  נורה גרגור, פולט דובסט, מרסל דליו, ז'אן רנואר, ז'ולין קארט
 מוזיקה:  וולפגנג אמדאוס מוצרט (פתיחה), פייר אלכסנדר מוסיני, רוג'ר דסורמיר (מנהל מוזיקלי)
 צילום:  ז'אן פול אלפן, ז'אן בשל
 מדינה:  צרפת 
 חברה מפיצה:  סרטי יאנוס (ארצות הברית)
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  8 ביולי 1939
 משך הקרנה:  110 דקות
 שפת הסרט:  צרפתית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט רומנטי, סרט אמנותי 
 מקום התרחשות:  פריז 
 תקציב:  5,500,500 פרנקים צרפתים
 הכנסות באתר מוג'ו:   rulesofthegame07
 דף הסרט ב־IMDb
 
חוקי המשחק (בצרפתית: La règle du jeu) הוא סרט קולנוע משנת 1939 שבוים בידי ז'אן רנואר, העוסק במעמד הגבוה בצרפת לפני מלחמת העולם השנייה. סרטו של רנואר הוא בחלקו עיבוד של "Les Caprices de Marianne" פרי עטו של אלפרד דה מיסה. זוהי קומדיית מצבים פופולרית מהמאה ה-19. כיום נחשב סרט זה כסרטו הטוב ביותר של רנואר וכאחד הסרטים הטובים ביותר בתולדות הקולנוע.
הסרט הוא פארסה ההופכת לטרגדיה בחלק האחרון. הסרט עוסק בנושאים השכיחים בסרטיו של רנואר, כגון היחסיות המוסרית, והוקעתו של מוות חסר תוחלת.
תקציר העלילה

הסרט מתחיל כשהטייס אנדרי ז'ירו נוחת בשדה התעופה לה בורג'ה שמחוץ לפריז, בצרפת. חברו אוקטביוס מקבל את פניו ומתחוור לו שכריסטין, האישה שאנדרי אוהב, לא באה לשדה התעופה לקבל את פניו. ליבו של אנדרי נשבר, ברגע ששדרן הרדיו עולה לשידור הוא משתתף בתוכנית, מסביר את צערו ומגנה את האישה שנטשה אותו.
כריסטין היא אוסטרית, והיא מקשיבה לשידור מדירתה הפריזאית, בעודה מטופלת בידי המשרתת שלה, ליזט. כריסטין נשואה מזה שלוש שנים לרוברט דה לה שסנייה. ליזט נשואה לשומייקר מזה שנתיים, השומר-הצייד באחוזה הכפרית, אולם היא מסורה יותר למאדאם כריסטין. מערכת היחסים שהייתה לכריסטין עם אנדרי ידועה לבעלה, לעוזרתה, ולחברה אוקטביוס. לאחר שכריסטין ורוברט משוחחים בעליצות על ההצגה הרגשית של הנאמנות זו לזו, עוזב רוברט את החדר על מנת לעשות שיחת טלפון. הוא קובע פגישה עם פילגשו ז'נבייב ביום המחרת.
רוברט מכריז בדירתה של ג'נבייב, כי הוא חייב לסיים את היחסים, אולם הוא מזמין אותה לחופשת סוף שבוע באחוזתה הכפרית, לה קולונייר, שלו ושל כריסטין. מאוחר יותר משפיע אוקטביוס על רוברט להזמין את אנדרי לכפר גם כן. הם מתלוצצים שייתכן שאנדרי וג'נבייב יהפכו לזוג, על מנת לפתור את הבעיות של כולם.
באחוזה מכין שומייקר את הקרקע ומנסה להיפטר מהארנבים. מרסו, צייד לא מורשה, מתגנב לאחוזה על מנת להשיב לעצמו ארנב שנלכד באחת ממלכודותיו. לפני שעולה בידו להימלט, לוכד אותו שומייקר ומתחיל להצעיד אותו מחוץ לאחוזה כשרוברט דורש לדעת מה התחולל. מרסו מסביר שהוא מסוגל לצוד ארנבים ורוברט מציע לו משרה כמשרת. בהיותם בתוך הבית מפלרטט מרסו עם ליזט, אשתו של שומייקר.
בנשף מסכות שנערך באחוזה מתהווים קשרים רומנטיים שונים. בחממה החשוכה והמבודדת של האחוזה, מצהיר אוקטביוס בפני כריסטין כי אף הוא אוהב אותה והם מחליטים באימפולסיביות להימלט יחדיו. שומייקר ומרסו, שגורשו יחדיו מן האחוזה, מבחינים יחדיו בסצנה המתחוללת בחממה ומזהים בטעות את כריסטין כאשתו של שומייקר, ליזט, זאת מכיוון שכריסטין לובשת את שכמייתה וברדסה של ליזט. אוקטביוס שב לרגע קט לבית ושם מניאה אותו ליזט מרעיונו לנוס יחדיו עם כריסטין. כתוצאה מכך, הוא שולח את אנדרי לפגוש את כריסטין. ברגע שאנדרי נכנס לחממה שוגה שומייקר בזהותו אותו כאוקטביוס, שהוא מאמין שיש בכוונתו לגנוב ממנו את אשתו. הוא יורה והורג את אנדרי. לאחר מכן מסביר רוברט לאורחים כי הייתה זו "תאונה".
קבלת הסרט

הסרט גונה מיד בצאתו לאקרנים בשל היותו סאטירה על המעמד העליון הצרפתי והתקבל בלעג על ידי הקהל הצרפתי בהצגת הבכורה. המעמד העליון מתואר בסרט כגחמני ומסור לתאוותיו, ואינו שת ליבו לתוצאות מעשיו. הממשלה הצרפתית החרימה את הסרט באותה עת, אולם לאחר המלחמה הוא הוגדר על ידי מבקרים כאחד הסרטים הטובים ביותר בתולדות הקולנוע.
סגנון

הסרט ראוי לציון בשל שימושו בטכניקת מיקוד עמוק של המצלמה, כך שהאירועים המתרחשים ברקע הם חשובים כמו אלו שבחזית.
רנואר העניק ב-1954 ריאיון לז'אק ריווט ולפרנסואה טריפו, שהודפס ב'ז'אן רנואר', בו הוא אומר: "העבודה על הסרט עוררה בי השראה לעשות הפסקה ולהימלט מנטורליזם לחלוטין, זאת על מנת לנסות לגעת בסוגה מעט קלאסית ופיוטית יותר". הוא הודה כי הוא כתב את התסריט שוב ושוב, ולעיתים נטש את כוונותיו המקוריות לחלוטין, לאחר שעבודתו עם השחקנים במהלך הסרט עוררו תגובות אותן הוא לא חזה. כבמאי הוא חיפש: "להתקרב לדרך שבה דמויות יכולות להסתגל לתאוריות שלהן בחיים האמיתיים, בהיותן נתונות למכשולים הרבים בחיים, השומרים עלינו מלהיות תאורטיים ומלהיוותר תאורטיים."
הסרט היה חביב על במאים רבים אחרים, דוגמה אחת לכך היא רוברט אלטמן, שבסרטו גוספורד פארק העתיק רבים ממרכיבי העלילה (סיפורם של אריסטוקרטים בכפר, אצילים ומשרתיהם, רצח) וחולק כבוד לרנואר עם התייחסות ישירה לסצנת הציד הידועה.
לקריאה נוספת

דני מוג'ה, אהבנו כל כך – 100 סרטי מופת, מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, הערך "חוקי המשחק", עמ' 38–40
דוד צבי הופמן

| --- | --- |

רד"צ הופמן
 לידה:  24 בנובמבר 1843 א' בכסלו ה'תר"ד האימפריה האוסטרית ורבובה, הונגריה 
 פטירה:  20 בנובמבר 1921 (בגיל 77) י"ט בחשוון ה'תרפ"ב רפובליקת ויימאר ברלין, פרוסיה 
 מקום קבורה:  בית העלמין עדת ישראל, בתוך בית הקברות היהודי בווייסנזה
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית, גרמניה 
 השכלה:  בית המדרש לרבנים בברלין 
 מקום פעילות:  ברלין
 תקופת הפעילות:  ? – 20 בנובמבר 1921 
 השתייכות:  נאו-אורתודוקסיה
 תחומי עיסוק:  פרשנות המקרא, חקר מדרשי ההלכה, פסיקת הלכה
 רבותיו:  המהר"ם שיק, הכתב סופר, רבי עזריאל הילדסהיימר
 תלמידיו:  הרב יונה מרצבך
 חיבוריו:  פירוש לתורה, שו"ת מלמד להועיל, "ראיות מכריעות נגד ולהויזן", מהדורות למכילתא דרשב"י ולמדרש תנאים
 
 תפקידים נוספים:  ראש בית המדרש לרבנים בברלין
 
רבי דוד צבי (רד"צ) הופמן (בכתיב ארכאי: האפפמאנן; David Zvi Hoffmann; א' בכסלו ה'תר"ד, 24 בנובמבר 1843 – י"ט בחשוון ה'תרפ"ב, 20 בנובמבר 1921) היה ממנהיגי יהדות גרמניה בסוף המאה ה-19 וממנהיגיה של אסכולת "תורה עם דרך ארץ". כיהן כראש בית המדרש לרבנים בברלין. עסק בחקר התלמוד, בהוראתו ובפסיקת הלכה, אך נודע בעיקר בזכות פירושיו למקרא, שבהם נלחם במסקנותיה של ביקורת המקרא בימיו, בצורה חזיתית ובשימוש בכלים מדעיים.
אישיותו

אלו שהכירו את רד"צ, ידעו להצביע על תכונת הענווה והפשטות כתכונה המאפיינת אותו. ראוי להביא את דבריו של רא"ם ליפשיץ על אודותיו:
למכירים אותו מחיים, כתורתו כן אישיותו מופלאות. צריך לחזור לימי הבינים כדי לחזות אישיות כזו בין חסידי צרפת ואשכנז, אדם שלא ידע בגדולתו כל עיקר. אישיותו מפיקה ענוה וכל תו וקו אומרים פשטות, דבריו, בין בכתב ובין בעל פה, נאמרו תמיד לצרכם, מעולם לא התהדר במלים, ולא התקשט בדבורים, ולא התיהר בידיעות. זוהי אישיות שביטויה אמת, ומדה של רוחניות, של חסידות, של צניעות שכנו בגוף הקטן והשקט, שראש נפלא חופף עליו. כך ראיתיו שבועות אחדים לפני פטירתו, שהגיע למין שקט וישוב הדעת, למין השתוות והתכהרות ששוו יופי שָלֵו עליו, מוכן היה לשמש את הקטן שבתלמידיו, ומימיו לא נעלב, ואין אדם יכול להעליבו. אדם זה שדקדק במצוות כאחד הצדיקים הראשונים, היה מטבעו נחבא אל הכלים ומצניע לכת עם אלהים ואנשים. ישרת נפשו קבעה יחסיו אל אדם חברו, מבלי השרות עליו מרה שחורה, ורוח של קפידות, דעתו הייתה בדיחה [=בדוחה], וקבל כל אדם בסבר פנים, אף ללעֹג קצת ידע לפעמים בלי להכאיב בריה. בעוד שרבו היה איש מעשה, היה הוא יושב אהלים ונומה למנוחת עיון ולימוד.
כן תיארו גם תלמידו, יוסף וולגמוטה:
כל הבא לציין את אופיו של רד"צ הופמן, מן ההכרח שיבליט מידה זו, ענווה הנובעת ממקור יראת-שמים טהורה ואמיתית.
בכל כתביו הרבים אין למצוא אף מילה אחת, שאפשר לתלות בה אפילו רמז של גאווה, במאמריו הפולמוסיים מתבלטת עדינות נפשית, שנמנעת מלפגוע באישיותו של היריב ומתייחסת בכבוד והערצה כלפי כל יצירה. במגעו עם חבריו לעבודה היה צנוע ביותר. מבטל היה את דעתו מיד לכשהכיר שדעתו של אחר טובה משלו. גם כלפי תלמידיו בשעת תוכחה לא הבליט מעולם את עליונותו, כי כבוד תלמידיו היה חביב עליו כשלו. אחד מתפקידיו היה להטיף מוסר לכלל התלמידים בנאומי פתיחת שנת הלימודים. מאידך קשה היה לו מאוד להטיף מוסר ליחידים, אולם הוא ידע את האמנות הנדירה, לעורר את מצפונו של התלמיד ברמזים שונים.
ענוותו לא היה פרי של חולשה. הוא הכיר יפה את כוחו, אבל ידע תמיד להבליג על נטיית ההתבלטות ולכבשה.
עוד תיארוהו כאדם ההולך בשביל הזהב, לא מחמיר מדי, אך מדקדק ביותר בעיקר הדין, גם בשעת זקנתו כאשר דקדוקים קטנים תבעו ממנו מאמץ רב. מאפיין בולט נוסף הוא המיזוג של יראת שמים עם מחקר מדעי מעמיק ובלתי-פשרני, בהרמוניה שאינה שכיחה בדרך כלל; תכונה זו ניכרת לעין כל מעיין בכתביו השונים.
רד"צ היה נעים הליכות, בעל קול ערב וסגנון רהוט, אשר בו השתמש בטוב טעם גם בדרשותיו וגם בעלותו לדוכן לשמש כחזן בבית הכנסת. רא"ם ליפשיץ העיר על הבדל ניכר בין סגנון התבטאותו בגרמנית (שבה כתב את רוב כתביו) לבין צורת כתיבתו העברית (שבה כתב בעיקר את כתביו ההלכתיים). בעוד שסגנונו בגרמנית הוא בהיר ופשוט, סגנונו של איש מדע, הרי שסגנונו העברי הוא רבני, אמנם ללא מליצות, אך "כבד תנועה; אין כנראה בכוחו לבטא רעיונות מודרניים", כאשר ההתפתחות הרבה של תחיית הלשון העברית לא הגיעה עדיו.
רד"צ היה בקי גדול, הן בתורה והן במדע. ושלט ביותר בכל תורת חז"ל, בעיקר בזו ההלכתית, כמו כן היה בעל חוש אבחנה חדה, ולצד זה היה בעל ידע כללי נרחב, כך היה בקי בלשונות הקלאסיות על בוריין, ועסק רבות בלשונות השמיות. בקיאותו הרבה לצד חוש ביקורת המפותח שלו, הועילו לו רבות במחקריו במקרא ובספרות חז"ל.
לוחם באנטישמיות

נעים הליכות ככל שהיה, כאשר נגע הדבר להגנת עמו מפני התקפות אנטישמיות, גייס רד"צ את כל משאביו, הנפשיים והשכליים, ויצא חוצץ; לדברי תלמידו יוסף וולגמוטה, תכונה זו הושפעה מרבו,
הרב הילדסהיימר. תמיד היה נכון רד"צ לעמוד הכן בכל התקפה אנטישמית אשר צצה – והיו רבות כאלה.
מספר רב של מאמרי הגנה פרסם רד"צ בעיתון "יודישע פרעסע" (Jüdische Presse (גר')), שהיה אז מרכז ההגנה היהודי מפני ההתקפות האנטישמיות. כאשר פרסם מומר בשם יוסטוס ואקר ליקוט של הלכות מזויפות מתוך השולחן ערוך כדי להוכיח את הגזענות של היהדות, נלחם נגדו רד"צ בעוז, וכתוצאה ממלחמה זו נכתב ספרו "השולחן ערוך והרבנים על יחס היהודים אל בעלי דתות אחרות".
פעמים רבות נתבקש רד"צ לחוות דעה בפולמוסים שונים נגד היהדות, גם בבתי המשפט, והקדיש לכך את מלוא כוחותיו. כאשר נתבקש על ידי בית המשפט הגרמני, בהיותו כבר בן שבעים, לחוות דעת באחד המשפטים דאז, השקיע את ימיו ואת לילותיו בחיבור חוות דעת מקיפה ומדעית, שהייתה חיבור כשלעצמו, אשר קטעים ממנו התפרסמו לאחר מכן ב"ישורון" בברלין.
לתכונה זו קשורה בטבורה גם החלטתו לצאת נגד ביקורת המקרא, שאותה הוביל אז יוליוס ולהאוזן, אשר הוּנעה אז לא מעט גם ממניעים אנטישמיים [דרוש מקור]. חיבורו "ראיות מכריעות נגד ולהויזן", שהתפרסם (כמו רוב כתביו) בגרמנית, היווה את "יריית הפתיחה" המשמעותית במאבק זה, כאשר לאחריו באו חיבוריו על התורה, הכוללים בתוכם דברי פולמוס רבים נגד מבקרי המקרא דאז.
דרכו בפרשנות המקרא

עבודתו הידועה ביותר של רד"צ, וזו שעמה הוא מזוהה יותר מכול, היא סדרת פירושיו לתורה. פירושים אלו מבוססים על הרצאות שהעביר בבית המדרש לרבנים, ואשר לאחר מכן הוציא לאחר עשרות שנים, תוך עדכון החומר הרלוונטי לאור התקדמות המחקר. כתוצאה מצורת כתיבה "דיעבדית" זו, הפירושים אינם רצף על כל חומשי התורה; בראשונה יצא פירושו לספר ויקרא, ולאחר מכן פירושיו לספר דברים (אשר לא הושלם), ופירוש חלקי לספר בראשית. בשנת ה'תש"ע יצא גם פירושו החלקי לספר שמות.
דרכו בפרשנות המקרא > הרקע לפירוש

רד"צ לא כתב את פירושיו בחלל ריק. המניע להעברת ההרצאות, ולאחר מכן להעלאתן על מכבש הדפוס, הוא חד וברור: עלייתה ופריחתה של ביקורת המקרא הגרמנית, כשמי שהביאה למערכת סדורה של ניתוח ספרותי-היסטורי ופרסמה גם בציבור הכללי היה יוליוס ולהאוזן. טענותיו של ולהאוזן ושל חבריו על כך שהתורה חוברה מכמה תעודות בנות זמנים שונים, שספר ויקרא הוא בן תקופת בית שני, שספר דברים הוא פסאודואפיגרפיה מתקופת יאשיהו – טענה שאותה העלה לראשונה דה וטה – ועוד, עוררו גלי סערה ומבוכה בקרב היהודים המאמינים בקדושת התורה, באחדותה ובמהימנותה. בעיה אחרת הייתה ערעור מסורתם ההלכתית של חז"ל בפרשנות הכתובים בתורה שבעל פה, על ידי פירוש הכתובים ההלכתיים בצורה הנוגדת למסורת זו. ערעור זה בא גם מקרב הזרמים הלא-אורתודוקסיים ומהאקדמיה והתבטא מעשית בנטישת קיום ההלכה על ידי רבים. לצד אלו באו מתקפות אנטישמיות (או אנטי-רבניות) ישירות על חוסר ההיגיון נגדה.
קשה לתאר את המבוכה ששררה בקרב יהודי אירופה האורתודוקסים, ובפרט יהודי גרמניה שעמדו במרכז הסערה, לאור התפתחויות אלו. יהודי גרמניה היו אמונים בדרך כלל על הערכת המדע והמודרנה, ולא יכלו ולא רצו לנקוט דרך של הסתגרות והתעלמות, כדרך שנהגו רבים מיהודי מזרח אירופה; נדרשה תגובה ותשובה.
וזו אכן באה. סדרה של פירושים למקרא, ובפרט לתורה, צצו והופיעו. פירושים אלו התמודדו לרוב עם הבעיה בעקיפין: לא תקיפת טענות השיטה והבאת טענות-שכנגד, אלא פירוש רציף והגיוני של המקרא, המעמיד אלטרנטיבה סבירה לדעות החדשות. בין אלה ניתן למנות את פירושו ותרגומו של רש"ר הירש לתורה – פירוש שנכתב מנקודת מבט חינוכית, ואשר מנסה למצות את ההיגיון העומד מאחורי המצוות והיופי שבעקרונותיה המוסריים של התורה; את סדרת פירושיו של מלבי"ם לתנ"ך, כאשר בפירושו לתורה הוא משתדל להוכיח את היותה של התורה שבעל פה רמוזה בתוך הטקסט גופו, ובשאר התנ"ך לפרש את הטקסט בצורה רציפה, קוהרנטית ותואמת את גילויי המדע החדש; ואת פירושו לתורה של ר' יעקב צבי מֶקְלֶנְבּוּרג, "הכתב והקבלה", אשר משתדל אף הוא להוכיח את אמיתותה של תורה שבעל פה ואת היותה של התורה מדייקת בכל מילה ומילה (טענה שלה היה שותף גם מלבי"ם).
רד"צ הופמן בחר בדרך הקשה וה"מסוכנת" ביותר, דרך ההתמודדות החזיתית: קשה, משום שהיא מצריכה כישרון מדעי רב, היכרות מקיפה עם התאוריות המובילות וכושר מעוף להעלות טענות וטענות-שכנגד, תוך "שבירת החבית ושמירת יינה" - הקפדה בכל שלב על שמירה על מסורתו היהודית בדבר אלוהיותה ואחדותה של התורה שבכתב ושל התורה שבעל פה; מסוכנת, משום שהתמודדות חזיתית מעין זו מביאה את הקורא להיכרות כמעט בלתי אמצעית עם טענותיה של הביקורת, וכך יוצרת כמעט אוטומטית הזדהות מסוימת עם דרכי חשיבה אלו. מעבר לכך, היה זה משחק ב"מגרש הבית" של היריב, תוך התמודדות נגדו בכליו-הוא – ובכך, במובלע, גם הכרה בתקפות שיטותיו המדעיות. מכאן הדרך להכרה חלקית גם במסקנותיו, אינה ארוכה מאוד.
דרכו בפרשנות המקרא > הנחות היסוד של פירושיו

בהקדמתו לפירושו לוויקרא, ובמקומות אחרים, מבהיר רד"צ את הנחות היסוד שלו בפירושיו, אשר למעשה מונעות ממנו מלהגיע למסקנה הכופרת באחד משלושה עשר עיקרים. הבהרה זו הייתה חשובה לו ביותר, לאור בחירתו ב"מגרש המשחקים" של ביקורת המקרא. וכך כתב:
אני מודה ברצון, כי בשל עיקרי-אמונתי לא יכולתי להגיע לידי מסקנה, שהתורה לא נכתבה על ידי משה רבנו, ולא כל שכן שנכתבה לאחר זמנו של משה; וכדי שלא להניח מקום לפקפוקים באותו עניין פירשתי וביררתי בהערות המוקדמות את העיקרים ששימשו לי הנחות לביאורי מבחינה זו. אולם, עם השאיפה לבסס את ה"הנחות הדוגמתיות" האלה מבחינה מדעית, התאמצתי תמיד להסתמך רק על נימוקים כאלה, שאפשר היה להכיר בצדקתם גם מתוך השקפה שונה משלי.
המגמה האפולוגטית של פירושיו "מונחת על השולחן", כאשר הוא מבקש מקוראיו מבין היהודים שישפטו את פירושיו ברוח דבריו של גביהא בן פסיסא: "אם יניצחוני, אמרו הדיוט שבנו נצחתם; ואם אני אנצח אותם אמרו להם תורת משה נצחתכם". כך, כותב רד"צ,
אם האפולוגיה שלי תיראה פה ושם חלשה ובלתי מספיקה, הרי יש לתלות את הקולר בקוצר דעתי, אך אם יימצאו נימוקי קולעים ומנצחים, הרי רק האמת שבאה לידי גילוי על ידי ה' ב"תורת משה" היא היא שמעידה על עצמה ושנתלה בה את הניצחון הזה. אבל מקווה אני, כי גם בנוגע לפסוקים שהזכרתי מקודם יהא בפירושי לכל הפחות כדי לזרז אחרים, המחוננים בכישרונות רוחניים גדולים משלי, לערוך חקירות ולהכשיר את הקרקע לתוצאות רצויות יותר.
רב צעיר כתב על ספרו של רד"צ "ראיות מכריעות", כי "הופמן ניגש אל מסקנותיו של ולהויזן כחוקר יבש... כאדם המבקש את האמת. דומה שאלמלי היה בא למסקנות אחרות, המסכימות לדעותיו של ולהויזן, היה מרכין לו בראשו. אלא לפי שההיגיון מתנגד לדעות הללו, לפיכך אין הוא יכול להסכים עמו". לאור דברי רד"צ, יש להדגיש בדבריו אלו את המילה "דומה". שכן רד"צ אכן הצליח לדבר בכליה של הביקורת, והתאמץ "להסתמך רק על נימוקים כאלה, שאפשר היה להכיר בצדקתם גם מתוך השקפה שונה" משלו, ואולם בסופו של דבר היו פירושיו מבוססים על ההנחה המוקדמת בדבר היותה של התורה תורת משה. את גישתו זו שיבח הרב קלמן כהנא, בציינו כי לכל אחד מן החוקרים ישנה הנחת יסוד בבואו לפרש, וטוב עשה רד"צ כשלא יצר מצג-שווא של אובייקטיביות מוחלטת, אשר למעשה איננה יכולה להיות קיימת. דברי הקדמה אלו לא יכלו לעזור לו בשיווק שיטתו בקרב החוקרים, אשר לרוב קטלגו את פירושיו מראש כאפולוגטיים, ומכאן ככאלו שאין צורך להתייחס אליהם יתר על המידה.
דרכו בפרשנות המקרא > הנחות היסוד של פירושיו > יחסו ל"ביקורת הגבוהה"

רד"צ מבהיר במפורש כי על הפרשן היהודי להניח מראש כי כל התורה כולה היא מן השמים, וכי דברי הנביאים והכתובים נאמרו ברוח הקודש או על ידי בעלי רוח הקודש, כפי מסורת חז"ל וכפי שמעיד יוסף בן מתתיהו.[דרוש מקור] "מי שפוגע בספרים האלה ושולל מהם את קדושתם או את מקורם האלוהי, הרי יצא על ידי זה מכלל היהדות. ולכן מוכרח מפרש עברי לדחות בשתי ידיו כל ביאור שאינו מתאים אל האמונה באמיתותה של התורה, באלוהותה ובקדושתה".
דרכו בפרשנות המקרא > הנחות היסוד של פירושיו > יחסו ל"ביקורת הנמוכה"

רד"צ שולל שימוש בהצעות תיקון לטקסט התורה ("הביקורת הנמוכה"). רד"צ מטעים, כי הספרים הקאנוניים נשמרו מזיופים "בשמירה מעולה ובזהירות נמרצה". הוא מודה אמנם כי נפלו לעיתים שיבושים שונים במהלך ההעתקה (כפי שכבר מעידים חז"ל), אך הנוסח נקבע על פי רוב הספרים, ולא על פי השערות בלבד. כל תיקון שעל פי השערה אינו יכול להכריח אותנו להאמין כי הדברים נאמרו במקורם דווקא בצורה שמציע לנו המתקן. רד"צ מציין טעם פרקטי, מדוע אסור אפילו להציע תיקון נוסח ולרשום אותו בצד הגיליון בלבד, ומי שימצאנו מוטעה, ימחק אותו:
שכן אם נרשה לנסח את כתבי הקודש, הלא נגיע בהדרגה לידי כך, שלא נכיר כלל את כתבי קדשינו. בראשונה יבוא אחד המבקרים ויחווה את דעתו לזכותו של תיקון מסוים, אף ירשום אותו בגיליון התנ"ך שלו. משימצא התיקון חן בעיני רבים, יכניסו אותו לתוך פנים הספר ואת נוסח המסורה יכתוב בגיליון. ומכיוון שהנוסח המתוקן התאזרח ונוסח המסורה הוא כסרח העודף, יבואו להשמיטו לגמרי. וכך נזכה במשך הזמן לתנ"ך חדש אשר לא שערו אבותינו; לתנ"ך מתוקן, כפי שסבורים אנו. אולם - "לא מחשבותי מחשבותיכם ולא דרכיכם דרכי נאום ה'". במקום התנ"ך האלוהי יהיה בידינו תנ"ך אנושי! ואילו אנחנו כיהודים, ובייחוד כיהודים הנאמנים ליהדות המסורתית האמיתית, מחויבים ועומדים להיות שומרים את תורת אלהינו. היא ניתנה והופקדה בידינו למשמרת עולם. עד עכשיו שמרנו עליה באמונה, וגם להבא נהיה שומרים נאמנים לה"