stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סלאוקוס הרביעי
סלאוקוס הרביעי ויהודה > כתובת הליודורוס והרפורמה של סלאוקוס הרביעי

סלאוקוס הרביעי המשיך את מדיניות אביו, שלח מתנות מכובדות וסיפק מהכנסותיו להוצאות שבקיום הפולחן בבית המקדש. ויכוח נפל בין הכוהן הגדול חוניו, לבין שמעון בן שבט בנימין ששימש כנגיד בית המקדש. הוויכוח נסב על רצונו של שמעון לקבל לידיו את תפקיד האגוראנומוס (התפקיד שמופקד על המידות והמחירים בשוק). חוניו אינו נעתר לבקשה זו ושמעון פונה לאפולוניוס בן תרסיאס, (הנציב שהיה ממונה על החילות בסוריה ובפיניקיה). שמעון סיפר לאפולוניוס על האוצרות רבים המונחים באוצר בית המקדש ובכלל זה יתרות מאוצרות שנאספו מתרומות הממלכה לקיום הפולחן, אוצרות שהם עולים מעבר למה שנדרש לקיום הפולחן בבית המקדש ויכולים לחזור לידי המלך. ידיעה זו הובאה לאוזנו של סלאוקוס הרביעי.
חובותיו התופחים לרומי וקופת האוצר המלכותית המדלדלת של סלאוקוס, הובילו אותו להחלטה לפעול להחרמת פקדונות אלו מבית המקדש בירושלים. החלטה זו נועדה כדי למלא את אוצרות ממלכתו ובית המקדש בירושלים היה רק אחד מהאופציות האפשריות ליישם זאת מנקודת מבטו של סלאוקוס. לביצוע מטלה זו שלח סלאקוס את הליודורוס הממונה על משק הכספים בממלכה, ידיד נעוריו מאנשי אמונו והאיש שגם ליווה את בתו של סלאוקס לאודיקה לחתונתה עם מלך מוקדון. הפקודה הועברה בשנת 178 לפנה"ס בכתובת ממלכתית כתובת הליודורוס.
הפקודה בכתובת הליודורוס הביאה נקודת מבט שונה, רפורמה על עצמאות המקדש בירושלים ועל עצמאותו הכלכלית שהייתה באיום. מדיניות חדשה של הממלכה הסלאוקית גם לבעלי בריתה וגם לאויבה.
בכתובת הדגיש סלאוקוס את דאגתו למקדשים שבמחוזות קוילה-סוריה ופויניקי (המחוז של ארץ ישראל ודרום פיניקיה) ועל כך שבמחוזות אלו, אין מי שיופקד על ענייני המקדש. בכתובת מינה סלאוקוס את אוולימפיודורוס כאחראי על המקדשים במחוזות אלו, אבל בניגוד לאביו לא יצא בעצמו לבצע את המשימה של החרמת פיקדונות בית המקדש בירושלים, אלא שלח כאמור את בא כוחו הליודורוס.
הליודורוס עם הגעתו לירושלים, ביקש את הסבריו של חוניו השלישי הכוהן הגדול, בנוגע לאוצרות הנמצאים בבית המקדש. חוניו הסביר שאוצרות אלו הם קרנות כספי האלמנות והיתומים וכמו כן נמצאים בבית המקדש גם כספי הורקנוס בן טוביה "אדם מאוד מכובד". הסבריו של חוניו לא התקבלו על ידי הליודורוס, אשר נדרש למלא את פקודת המלך. תחינות הכהונים והאוכלוסייה היהודית בירושלים, אף הם לא סייעו להחלטתו של הליודורוס. המשך ההשתלשלות האירועים סיפרה שעם כניסתו של הליודורוס ושומריו לפתח בית המקדש, הופיע פרש בלבוש זוהר ולידו שני נערים יפים וחסונים הנגלים רק להליודורוס ואנשיו. הללו אחזו בהליודורס משני צדדיו והלקו אותו עד שנפל (אירוע זה היה גם נושא ליצירתו של הציר רפאל בוותיקן שנקרא גירוש הליודורוס מהמקדש). תפילותיו לאלוהים של חוניו השלישי, השיבה את רוח החיים של הליודורוס והצילה אותו.
הליודורוס חזר למלכו וסיפר לו את השתלשלות המקרה וגדולותו של האלוהים היהודי שהביאה גם לבסוף לחזרתו ללא אוצרות בית המקדש.
סיום מלכותו של סלאוקוס הרביעי

התבוסה בקרב מגנסיה ושלום אפאמה, החלו את ההתפוררות האטית של הממלכה. הבקיעים שהתרחבו בזמן שלטונו של סלאוקוס, היו גם תוצר של חוסר החלטיותו הססנותו והקשיים בהם נתקל מבית ומחוץ. כל אלו הדגישו את אוזלת ידו של המלך וערערו את יוקרתו בבירה.
החרמת פקדונות בתי המקדש כדרך לתשלום החובות לרומי, היוותה שינוי למדיניות ולדרכים המקובלות לגביית מיסים בממלכה. נראה שהליודורוס סבר כי ניתן להשיג את סכומי הכסף הנדרשים לממלכה בדרכים מקובלות, במדיניות של מסחר נמרץ ופיתוח כלכלי של המחוזות.
הקרע שהעמיק ומעמדו המעורער של סלאוקוס הרביעי, הביא למשבר אמון ללא מוצא ולהעזה של הליודורוס ומקורביו לשלוח יד בנפש מלכם.
כהונתו של הליודורוס על כס המלכות הייתה קצרה מאוד. את מקומו של סלאוקוס הרביעי ירש אחיו הגולה אנטיוכוס הרביעי, אשר בסיוע אומיניס השני מלך פרגמון קיבל את המלוכה תחת היורש החוקי דמטריוס הראשון בנו של סלאוקוס הרביעי.
לקריאה נוספת

דוד גולן, תולדות העולם ההליניסטי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, תשמ"ג.
מקבים ב, פרק ג.
מקבים א, פרק א.
אברהם שליט, ההיסטוריה של עם ישראל התקופה ההלניסטית, ירושלים, הוצאת עם עובד, תשמ"ג.
מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, ירושלים, הוצאת יד יצחק בן צבי, תשנ"א.
Edwyn R. Bevan,The House OF Seleucus, Edward Arnold, London, 1966
.LIVIUS, Articles on Ancient History'
Sherwin-White, Susan, and Amelie Kuhrt, From Samarkhand to Sardis,, Berkeley, University of California Press, 1993
.William Tarn, Hellenistic Civilisation, Edward Arnold, London, Third Edition, 1952
Hannah M, Cotton and Michal Worrle, Seleukos IV to Heliodoros. A New Dossier of Royal correspondence from Israel, Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik, Bd. 159 (2007), pp, 191-205
Bickerman, Studies in Jewish and Christian History Boston, 2007, p 432-464
הערות שוליים

↑  שצמן, האנציקלופדיה, של העולם הקלאסי, כרך ב, עמ' 335
↑  פוליביוס 21.43
↑  ספר מקבים א, פרק א
↑  Sherwin-White, Susan, and Amelie Kuhrt, From Samarkhand to Sardis, Berkeley University, 1993, p 202-210, 42, 51-52
↑  Bevan, House Of Seleucus, p 120
↑  החזקת צי בן 10 ספינות בלבד היה אחד מהמגבלות הצבאיות שהוטלו בשלום אפאמיאה
↑  גולן, תולדות העולם ההלניסטי, עמ' 70
↑  Livius:Articles in Ancient History, Jone Lendering, outlines biographical data & chronology of events
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, י"ב, 138-145
↑  יש המפרשים זאת כמשמעות המראה הרביעי של דניאל על מלחמות בני מלך יוון: מלך צפון ומלך הנגב. ראו דניאל 11:19
↑  שצמן, ההיסטוריה של עם ישראל התקופה ההלניסטית, ירושלים, הוצאת עם עובד, תשמ"ג, עמ' 21, 58-62
↑  שם משפחתם אינו ידוע. ספר מקבים ב' משייכם לשבט בנימין, אך יש שחולקים על קביעה זו. הרחבה בערך על מנלאוס.
↑  מקבים ב, פרק ג, פסוקים א-ג
↑  מקבים ב, פרק ג, פסוקים ד-ו
↑  Seleukos IV to Heliodoros. A New Dossier of Royal Correspondence from Israel Author(s): Hannah M. Cotton and Michael Wörrle, 2007, pp. 202-203
↑  אזכור שמו של הורקנוס שהיה תומך התלמים נתונה לפרשניות שונות ובהן  קשריו של חוניו עם הורקנוס, שיכלו להעיד על מדיניות תומכת תלמים מסוימת ותוצאה לכך הלשנתו של שמעון והקרע בין משפחת חוניו ומשפחת בני טוביה
↑  מקבים ב פרק ג
↑  סיפור זה שנוי במחלוקת, שכן מעשה שכזה היה מתפרש כמרד גלוי בשלטון והיה מביא לשיגור צבא. ייתכן והליודורוס הגיע להסכם שהציל את אוצרות בית המקדש וזה נראה בעיני העם כנס מהשמיים, (שליט, עמ' 86) ראה פרשנות נוספת לאירוע: ביקרמן, לימודים על היסטוריה יהודית ונוצרית עמ' 432-464
↑  קורותיו של  הליודורוס בירושלים, ראו מקבים ב, פרק ג, פסוקים ח-מ
↑  שליט, עמ' 86
↑  המקורות השונים ובהם מקבים ב' ודניאל 11 - לפי פענוחו כסיפור תולדות היוונים, אינם מציינים את רציחתו של סלאוקוס אלא את מותו. ייתכן שמדובר בשמועה שנפוצה בשעתו ברבים, אשר לא קיבלה אישור רשמי (שטרן, מחקרים בתולדות ישראל, עמ' 38).
כתובת הליודורוס כפי שמוצגת במוזיאון ישראל
מודל הארץ ככדור

איור מספרו הימי הביניימי רב ההשפעה של יוהנס דה סקרובוסקו, "על הספֵירות", המדגים ומסביר את היותו של העולם כדורי
תפיסת הארץ ככדור הופיעה בפילוסופיה היוונית הקדומה במאות השישית או החמישית לפנה"ס כהשערה פילוסופית בלבד, עד למאה השלישית לפנה"ס, בה האסטרונומיה ההלניסטית ביססה את צורתה הכדורית של הארץ כתאוריה פיזיקלית בעלת אישושים מתצפיות מתחומים שונים כמו צל עגול של כדור הארץ על הירח בזמן ליקוי לבנה ותצפיות על מערכות כוכבים שונים במקומות שונים על פני כדור הארץ. בשנת 240 לפנה"ס לערך, הצליח ארטוסתנס לאמד את היקפו של כדור הארץ, באמצעות שימוש בהבדלים בגודל הצל בין שני מקומות שונים וגאומטריה.
פרדיגמה יוונית זו נקלטה בהדרגה מהעת העתיקה ועד לשלהי ימי הביניים, והוכחה כנכונה גם באמצעות המדע המודרני. פרדיננד מגלן וחואן סבסטיאן אלקנו הדגימו בצורה ישירה וסופית את כדוריות הארץ, כשמשלחתם הקיפה אותו בין השנים 1519–1522.
תפיסת הארץ ככדור מילאה את מקומן של אמונות מוקדמות בדבר היותה של הארץ שטוחה: במיתולוגיה המסופוטמית הקדומה, העולם תואר כדיסקה שטוחה הצפה באוקיינוס ומוקפת ברקיע כדורי. צורה זו של הארץ הייתה הנחת היסוד לשרטוטן של מפות קדומות של העולם, כאלו של אנכסימנדרוס ושל הקטאיוס ממילטוס. השערות נוספות לגבי צורתה של הארץ היו, בין השאר, השערות כי היא כצורת זיגוראת שבע שכבתי או כצורת הר קוסמי. השערות אלו אוזכרו באווסטה (اوستا; פרסית: "השבח") ובכתבים של הממלכה הפרסית הקדומה. השערות נוספות היו כי היא כצורת חישוק, גביע, או כצורת מישור בעל ארבע פאות, כפי שמוזכר בריג ודה (ऋग्वेद; סנסקריט: "הלל הידע").
צורת "הכדור" של כדור הארץ תלויה במידת הקירוב הרצויה. בכלים מודרניים נקבע שצורת הארץ מקורבת לצורת כדור, עד כדי סטייה אליפטית זעירה. צורת אליפסואיד בעל "פיחוס" (flattening) של 1/300, אף תואמת יותר את צורתה המדויקת של הארץ. במדידות לוויינים עדכניות, נמצא ש"כדור" הארץ, למעשה, בעל צורה אגסית במקצת. ישנן מספר שיטות מתמטיות, מתקבלות על הדעת, לקרב את צורתה של הארץ לצורת כדור. למרות קירוב זה, מרבית השיטות משמרות במקצת את צורתה האליפטית של הארץ, כך שהמודל המתמטי ידמה ככל הניתן לצורה המקרובת אמיתית. זאת, על מנת להקל בהערכת רדיוס הארץ. ברמות קירוב מדויקות יותר הנחוצות לעיתים לצרכים הנדסיים, צורתו של כדור הארץ אינה צורה גאומטרית מוגדרת אלה גאואיד מעין אילפוסאיד שיש בו שקעים ובליטות זעירות עקב השפעת שינויים קטנים בכוח המשיכה הנגרמים עקב הבדלים בעובי קרום כדור הארץ באזורים שונים.
כדי להמיר את הצורה הכדורית המקורבת של כדור הארץ לתצוגה שטוחה על גבי נייר או מסך, יש צורך בהיטל המכונה דאטום. עם זאת כל היטל מחייב ויתור היבט אחד לפחות - כך שהיטל אינו רציף או שיש בו רמת אי דיוק ביחס למרחקים, שטחים או זוויות. ההיטל המקובל ביותר הוא WGS84 זוהי מערכת הקואורדינטות הנפוצה כיום בעולם, ומכשירי GPS רבים עובדים לפיה. מפות מקומיות הדורשות רמת דיוק גבוה יותר משתמשות בדרך כלל בהיטל מקומי דוגמת רשת ישראל החדשה.
דימוי של כדור הארץ; מחולק לשלושה תאים, שכל אחד מהם מייצג את אחד היסודות שממנו הוא מורכב: עפר, אוויר ומים. משנת 1400 לערך.
היסטוריה > העת העתיקה > התקופה ההלניסטית

ארטוסתנס (276–194 לפנה"ס) אמד את היקפו של כדור הארץ, בשנת 240 לפנה"ס לערך. הוא שמע, כי באסואן נמצאת השמש בחצות יום נקודת ההיפוך הקיצית, ברום השמיים, בעוד שבאלכסנדריה, השמש נמצאת בזווית כלשהי, ולפיכך מטילה צל. באמצעות חישובים טריגונומטריים המבוססים על שינויי זוויות הצללים, אמד ארטוסתנס את היקפו של כדור הארץ בכ-250,000 סטדיונים (כ-46,000 ק"מ). אף שמידתו של סטדיון אינה ידועה במדויק, על פי הערכה של כ-185 מטר לסטדיון, אומדנו של ארטוסתנס להיקף כדור הארץ סטה מן ההיקף האמיתי (כ-40,075 ק"מ), בכ-15 אחוז בלבד. ארטוסתנס השתמש באומדנו בהערכות גסות ובמספרים מעוגלים, ובהתחשב בכך, סטייתו מן ההיקף האמיתי הייתה זעירה באופן מפתיע. יש לשים לב לעובדה הבאה: בחישוביו של ארטוסתנס, הוא נדרש להזניח את הזווית שבין קרני האור הנפלטות מן השמש, ולמעשה, להניח כי הן מקבילות זו לזו. הזנחה זו מתבססת על היחס העצום שבין מרחקה של הארץ מן השמש, לבין המרחק בין אסואן לאלכסנדריה. התיאור של מדידת היקף כדור הארץ על ידי ארטוסתנס, ידוע לנו כיום בזכות ספרו של קלאומדס "על התנועות הסיבוביות של הגופים השמימיים", שיצא לאור במאה ה-1 לספירה כ-300 שנה לאחר חייו של ארטוסתנס.
סלאוקוס מסלאוקיה נולד בשנת 190 לפנה"ס, וחי במושבה סלאוקית במסופוטמיה. סלאוקוס קבע כי הארץ כדורית, ואף טען כי הארץ היא זו שחגה סביב השמש, בהשפעת המודל ההליוצנטרי של אריסטרכוס מסאמוס.
פוסידוניוס (135–51 לפנה"ס) נתן את אמונו במודל הכדורי שהציע ארטוסתנס, אלא שאת חישוב היקף כדור הארץ ביסס על תצפיות לגבי הכוכב קאנופוס, ולא על תצפיות לגבי השמש. על פי המופיע בספרו של תלמי, Γεωγραφικὴ Ὑφήγησις (יוונית: "גאוגרפיה"), תוצאותיו של פוסידוניוס היו מדויקות יותר מן התוצאות שהשיג ארטוסתנס. פוסדוניוס אף הצליח לבטא את מרחקה של הארץ מן השמש, ביחידות של רדיוס כדור הארץ.
היסטוריה > העת העתיקה > התפשטות מזרחה

עם עליית התרבות היוונית במזרח, חלחלו שיטותיה האסטרונומיות לעבר הודו העתיקה, שהייתה המקום שבו נתגלתה עיקר השפעתה של התרבות היוונית, במאות הראשונות לספירה. התפיסה היוונית כי הארץ היא כדורית, וכי היא מוקפת בכוכבים שאף הם כדוריים, קיבלה את תמיכתם הנחרצת של אסטרונומים הודיים כדוגמת וראהמיהירה ובראהמגופטה, ובעקבות כך דחקה את רגליה של האמונה הקוסמולוגית ההודית, עתיקת היומין, כי הארץ היא דיסקה שטוחה ועגולה. בחיבוריו של האסטרונום והמתמטיקאי ההודי, אריאבהטה (476–550 לספירה), הוא דן בכדוריותה של הארץ ובתנועתם של הכוכבים שסביבה. שני חלקיו האחרונים של חיבורו כביר הממדים, आर्यभटीय (תעתיק אנגלי: Aryabhatiya; סנסקריט: "של אריאבהטה"), נקראו בהתאמה काल क्रिया (תעתיק אנגלי: Kalakriya; סנסקריט: "חשבון הזמן") וְ गोल (תעתיק אנגלי: Gola; סנסקריט: "מעגלי"). בחלקים אלו הוא קובע כי הארץ היא כדורית, וכי היקפה הוא 4,967 דוז'ה. לפי אומדן של כ-8 ק"מ לדוז'ה, היקף זה שווה לכ-40,000 ק"מ, וקרוב להיקף שאמד ארטוסתנס עוד במאה השלישית לפנה"ס. יתרה מכך, אריאבהטה אף קובע, כי תנועת הגופים השמימיים, כפי שהיא נראית לעין, היא למעשה תוצאה של סיבוב כדור הארץ ותנועתו, ולא של תנועת הגופים השמימיים. מאוחר יותר השפיע ספרו זה של אריאבהטה על אסכולות אסלאמיות של ימי הביניים.
היסטוריה > ימי הביניים

הידע לגבי היותה של הארץ כדורית חלחל הישר לגוף הידע הימי-ביניימי, הן באמצעות הטקסטים היווניים של שלהי העת העתיקה (ובעיקר, כתבי אריסטו), והן באמצעות כתביהם של הסופרים, בני ימי הביניים, כדוגמת איזידורוס מסביליה ובדה ונרביליס. יותר ויותר ניתן לעקוב אחר התפשטות ידע זה, עם עליית הסכולסטיקה ועם תחילת הקמת האוניברסיטאות של ימי הביניים. בהכרח, הייתה הדרגתיות ואיטיות בהתפשטות ידע זה, בקרב הסכולסטיקה המושפעת באופן ישיר מן האווירה היוונית-רומית. זאת, בשל מגמת ההתנצרות של אירופה, והתרחקותה מן התרבויות היווניות והרומיות. לדוגמה, בסקנדינביה, רואים עדות ראשונה לתפיסת הארץ ככדור, רק בתרגום האיסלנדי מן המאה ה-12, לספר Elucidarium (לטינית: "הבהרה").
למרות הדרגתיות זו, ריינהרד קרוגר (Reinhard Krüger), פרופסור לספרות לטינית באוניברסיטת שטוטגרט, ליקט רשימה (שאיננה ממצה), של יותר מ-100 סופרים משלהי העת העתיקה ומימי הביניים, הן סופרים שכתבו בלטינית והן סופרים שכתבו בשפת ארצם, שהיו מודעים לכך שהארץ היא כדורית.
היסטוריה > ראשית העת החדשה > הקפת כדור הארץ

עד תחילתה של העת החדשה, נִתנו לכדוריוּת הארץ הוכחות עקיפות בלבד, דוגמת הצל העגול שמטילה הארץ על פני הירח במהלך ליקוי ירח. ההדגמות הישירות הראשונות לכדוריות הארץ באו באמצעותן של משלחות הקפת כדור הארץ. פרדיננד מגלן הפורטוגזי היה מפקדה של המשלחת הראשונה מסוג זה, ומממנה של המשלחת היה בית המלוכה הספרדי. ב-10 באוגוסט 1519 יצאו מסביליה חמש ספינות תחת פיקודו של מגלן. הספינות חצו את האוקיינוס האטלנטי, עברו במצר מגלן, המשיכו אל האוקיינוס השקט והגיעו אל המושבה הפיליפינית קֵבּוּ, שבה נהרג מגלן במהלך קרב עם ילידי המקום. סגנו הספרדי חואן סבסטיאן אלקנו המשיך במסע, וב-6 בספטמבר 1522, הגיע במשלחתו לסביליה, והשלים בזאת את הקפת כדור הארץ. כאות הוקרה על מעשה גבורתו של אלקנו, העניק לו קרלוס הראשון מלך ספרד, שלט אצולה שבו נכתב Primus circumdedisti me (לטינית: "הראשון להקיפני").
אמנם, הקפת הארץ כשלעצמה, לא הוכיחה את כדוריותה, שכן צורתה הייתה יכולה להיות צורה גלילית, צורה טבעתית, צורת חרוט, צורה אסימטרית כלשהי ואף צורות אחרות הניתנות להקפה. עם זאת, שילוב בין ראיות טריגונומטריות בנות 1,700 שנה של ארטוסתנס לבין תוצאות משלחתו של אלקנו, הסיר מקרב מעגל ההשכלה האירופאי כל שמצו של ספק סביר לגבי היותה של הארץ כדורית.
היסטוריה > ראשית העת החדשה > שושלת מינג

עד למאה ה-17 הפיצה האסטרונומיה המערבית את תפיסת הארץ ככדור, במידה ניכרת, ובסופו של דבר, הגיעה תפיסה זו גם אל שושלת מינג הסינית. מיסיונרים ישועיים, שהחזיקו בתור אסטרונומים בעמדות בכירות בחצר המלוכה הסינית, הצליחו לבסוף להכניע את האמונה הסינית העתיקה, כי הארץ היא טס ריבועי שטוח.
ראו גם

כדור הארץ
המהפכה הקופרניקאית
כיפת השמים
אופק
מודל הארץ השטוחה
מיתוס הארץ השטוחה
אגודת הארץ השטוחה
עולם הדיסק
טרה אוסטרליס, "הארץ בדרום"
אנטיפודים
WGS
ביאורים

↑  ובלשון פשוטה, אם תיעשה הדמיה שבה יושוו כל הגבהים שעל פני הארץ לגובה פני הים, תתקבל צורה מושלמת של כדור
ליל המתים החיים

| --- | --- |

 בימוי:  ג'ורג' אנדרו רומרו 
 הופק בידי:  קארל הארדמן, ראסל סטיינר 
 תסריט:  ג'ון א. רוסו, ג'ורג' אנדרו רומרו 
 עריכה:  ג'ון א. רוסו 
 שחקנים ראשיים:  דוויין ג'ונס ביל הינזמן צ'ארלס קרייג ראסל סטיינר ג'ורג' אנדרו רומרו ביל קרדייל Debbie Rochon קיירה שון קית' וין ג'ודית' או'דיאה ג'ודית' רידלי קארל הארדמן מרילין איסטמן ג'ון א. רוסו 
 מוזיקה:  ויליאם לוז 
 צילום:  ג'ורג' אנדרו רומרו 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Image Ten 
 חברה מפיצה:  Walter Reade, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1968 
 משך הקרנה:  96 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט אימה, סרט זומבים, סרט מדע בדיוני, סרט ספלאטר 
 מקום התרחשות:  פנסילבניה 
 סרט הבא:  שחר המתים 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ליל המתים החיים
ליל המתים החיים (באנגלית: Night of the Living Dead) הוא סרט אימה אמריקני משנת 1968 בבימויו של ג'ורג' רומרו.
עלילה

ברברה (ג'ודית או'דאה) ואחיה ג'וני (ראסל סטריינר) מגיעים לביקור בבית הקברות בו נטמן אביהם המנוח. ג'וני מזכיר לברברה כיצד נהג להפחיד אותה בילדותם בסיפורים אודות מפלצות ומנסה להפחידה כשאומר לה ש"הן באות לתפוס אותך" (השורה שנהייתה לסימן ההיכר של הסרט); הוא מצביע על אדם מוזר בעל הופעה מעוותת הנמצא בבית הקברות, ומתלוצץ כי אותו אדם הוא מפלצת שכזו. לאחר מכן תוקף האדם את ברברה והיא צועקת לעזרה. ג'וני נחלץ לעזרתה, ומתפתחת קטטה בה מפיל האיש את ג'וני ארצה; ראשו נחבט ממצבה והוא נהרג.
ברברה נמלטת לחווה הנמצאת בקרבת מקום, נועלת את הדלת, ומתחילה לסייר בבית. במטבח היא מוצאת סכין להגנתה. היא מנסה להזעיק עזרה דרך הטלפון, אך לשווא. היא עולה לקומה השנייה של הבית, ומגלה גופת אישה שבשרה נרקב עד לגולגולתה. ברברה מקיאה ומנסה להימלט מהבית. אז מגיע בן (דוויין ג'ונס) ודוחף אותה פנימה בנימוס. בן מבצר את הבית מחלקי רהיטים, והוא מבקש את עזרת ברברה במלאכתו. הוא מספר לה כי גופות הקבורות באזור החלו לקום לתחייה, וכי הן ניזונות מבשרם של אנשים חיים, ולכן הוא תופס מחסה בבית החווה.
בן וברברה מגלים שני זוגות נוספים המסתתרים בבית: הארי קופר (קרל הארדמן) והלן קופר (מרילין איסטמן), וזוג צעיר נוסף – תום (קית' ויין) וג'ודי (ג'ודית ריילי). בבית נמצאת גם קארן (קיירה שון), בתם של הארי והלן, אשר ננשכה בידי אחת מהגופות המהלכות וכתוצאה מכך היא לוקה במחלה קשה ונדירה המשתקת את ידיה ורגליה, והיא בקושי מזיזה את ראשה ומדברת. גיבורי הסרט, שאינם בוטחים זה בזה, נאלצים לשתף פעולה כדי להתגונן מפני התקפותיהם של המתים-החיים על הבית בו הם מתבצרים. הארי מתנגד תחילה להתבצרות, מבקש לעזוב את הבית ומאיים להרוס את חומות המגן של בן, אך בהמשך הופך למתנגד חריף של הנסיגה מהבית כאשר דווקא בן ותום רוצים לעזוב ולהזמין את הרשויות שיחלצו את שאר המתבצרים. לבסוף הארי מוכן לשתף איתם פעולה ומבקש מבן שיפרק את הביצורים מהדלת. הארי זורק מהקומה השנייה בקבוקי תבערה מחוץ לבית, לאזור בו מסתובבים הזומבים. לאחר מכן הארי אוסף את כל הנשים המתבצרות בבית, למרתף, אך ג'ודי מצטרפת לבן ותום כדי להזעיק את הרשויות.
תום וג'ודי נשרפים למוות לאחר שתום מתיז בטעות דלק על המשאית של בן. לאחר הפסקת חשמל בבית, מנסה הארי להשתלט על הרובה של בן ובעימות ביניהם נפגע הארי מירייה בבטנו ומת. ג'וני, אחיה המת של ברברה, קם לתחייה כזומבי, חונק והורג אותה. קארן שגססה למוות רוצחת את אמה הלן בדקירות.
הרשויות שולחות לאזור המוכה בזומבים כוחות גדולים של משטרה. קצין המשטרה שרואה את בן סבור שגם הוא זומבי, ומורה לצלף שלו לירות בראשו; כך נהרג גם בן בסוף הסרט.
הפקה

זמן קצר לפני יציאת הסרט לאקרנים, נדחתה יציאתו בחודשיים, לאחר שבמאי הסרט מצא בו מספר סתירות וביקש מקארל הארדמן (שמגלם את הארי) ומדוויין ג'ונס (שמגלם את בן) לצלם מספר סצינות מחדש.
מורשת

הסרט כולל מספר מאפיינים חדשניים: כיכב בו דווין ג'ונס, השחקן האפרו-אמריקאי הראשון בקולנוע האמריקאי שגילם תפקיד ראשי בסרט; כל גיבורי הסרט מתים בסיומו; הסרט ספג ביקורת על האלימות הקשה המוצגת בו; בסרט מועברים מסרים נגד ההתגייסות לצבא ארצות הברית למלחמת וייטנאם, למשל ג'ודי שואלת את תום: "למה אתה צריך לצאת עם בן החוצה? הרי אנחנו מוגנים בתוך הבית. האם אתה בטוח שאתה עושה את הדבר הנכון?".
מספר כותבים פמיניסטים הביעו ביקורת על כך שדמותה של ברברה מוצגת בסרט כחלשה וחסרת אונים.
לאור הצלחת הסרט, הוציא רומרו עוד חמישה סרטי המשך לסרט זה. גרסאות מחודשות של הסרט יצאו פעמיים, ב-1990 וכן בגרסת תלת־ממד ב-2006.
דמויות זומבים בסצנה מהסרט
דמויותיהם של בן וברברה בסצנה מתוך הסרט
קונרד מן

| --- | --- |

 לידה:  15 באפריל 1915 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  31 בדצמבר 1991 (בגיל 76) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
מקהלת רון בניצוחו של קונרד מן, ציור מאת שבתאי אלדג'ם
קונרַד מַן (בגרמנית: Konrad Mann;‏ 15 באפריל 1915 – 31 בדצמבר 1991) היה פסנתרן, מנצח, מלחין ומנהל מוזיקלי בישראל ובגרמניה המזרחית.
לקריאה נוספת

Ingward Ullrich, Hildburghäuser Musiker. ein Beitrag zur Musikgeschichte der Stadt Hildburghausen, Hildburghausen: Verl. Frankenschwelle, 2003, p. 194.
הערות שוליים

↑  משה מן, על המשמר, מודעת אבל, 16 בנובמבר 1951; תנחומים במות האב, על המשמר, 21 בנובמבר 1951; משה מן באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  דוד אסף‏, בעקבות 'בלדה כושית' של אלכסנדר פן, בבלוג "עונג שבת", 29 בנובמבר 2012.
↑  מנשה רבינא, המוסיקה בשנת תשי"א: באופירה, דבר, טור 5, 30 בספטמבר 1951.
↑  מנשה רבינא, "זעקי ארץ אהובה": המקהלה, דבר, טורים 3–4, 29 במאי 1953.
↑  שש, קלעי קלעים: קומלו שוב יוצא לחפש את בנו, דבר, 16 בנובמבר 1958.
↑  אוליה זילברמן, רשימות מוזיקאליות: מקהלה עממית "רון", משמר, טור 5, 28 בינואר 1946 גם מבקר האמנות של העיתון, אויגן קולב, העיר כי מקהלת הפועלים "רון" שבניצוחו של מן "שרה... שירה טובה, מטופחת" (א. קולב, "דליה־של־צבא", על המשמר, טור 5, 10 בספטמבר 1948).
↑  אוליה זילברמן, רשימות מוזיקאליות, על המשמר, טור 5, 14 במאי 1948.
↑  אוליה זילברמן, רשימות מוזיקאליות: "בארון הצוענים" בתיאטרון המוזיקאלי, על המשמר, טור 3, 10 בנובמבר 1950.
↑  אוליה זילברמן, עם כנוס המקהלות בבאר־שבע, על המשמר, טור 3, 15 בנובמבר 1954. ביקורות נוספות: יוסף קסטל, "תיאטרון מוסיקלי": הצגת "ברון הצוענים", אופרטה ליוהן שטראוס, דבר, 24 בנובמבר 1950; ר. עזריה, אחרי בכורה: "משחק הפיז'אמה" ב"דו רה מי", מעריב, 10 באוקטובר 1956.
↑  נאסר על קונרד מן להוציא ילדו מהארץ, דבר, 16 באוגוסט 1959; נאסר להוציא מהארץ בנו של קונרד מן, מעריב, 16 באוגוסט 1959.
↑  קונרד מן ינצח בגרמניה המזרחית, דבר, 30 בדצמבר 1958.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583305005171  VIAF: 316606287   WorldCat (עם VIAF): 316606287
שמואל רמתי

שמואל רמתי
שמואל רמתי (ניומן) (20 בנובמבר 1929 – דצמבר 2012) היה אמן, פסל ומחנך ישראלי.
קורות חייו

שמואל רמתי נולד ב-1929 בעיר טופלצ'אני שבסלובקיה. הצטרף לתנועת "השומר הצעיר". כשהיה בן עשר פרצה מלחמת העולם השנייה, והנאצים כבשו את צ'כוסלובקיה. משפחתו של שמואל גורשה למחנה העבודה "נובקי", מחנה עבודות כפייה שרבים מיהודי סלובקיה שהו בו. בשנת 1944, עם פרוץ המרד הסלובקי בהנהגת המפלגה הקומוניסטית, נמלטה משפחתו מהמחנה. אמו ואחותו נתפסו ונשלחו לטרזיינשטט, אך שרדו את השואה וניצלו. שמואל ברח עם אביו ליער והצטרף לפרטיזנים. אביו לא עמד בקשיים ונפטר.
שמואל נותר יתום בן 14, ילד יחיד בקרב הפרטיזנים. הוא נשלח כסייר לבדוק נוכחות חיילים גרמנים למרגלות ההר שליד בסיס הפרטיזנים. הנער נתקל בזקיף גרמני על אחד הגשרים. במאבק שהתפתח בין השניים הם נפלו למים. הזקיף קפא ומת, ושתי רגליו של שמואל קפאו. הוא נלקח לבית חולים סלובקי, שהיה בשליטה גרמנית. ושם קטעו את שתי רגליו. מנהל בית-החולים הסתיר את זהותו מהגרמנים ובכך הציל את חייו.
באפריל 1946 עלה רמתי לארץ ישראל באוניה "קיירו", והצטרף לחברת נוער של "השומר הצעיר" בקיבוץ עין החורש. הוא מצא בית חם ודואג אצל חדווה ואיציק ינאי, מוותיקי הקיבוץ, שאימצו אותו. חברת הנוער עברה אחרי זמן לקיבוץ ניר דוד, ושם שהו כהכשרה לקראת ייסוד קיבוץ חדש.
במלחמת העצמאות התגייס לפלמ"ח, חרף היותו נכה קטוע שתי רגליים. עם זאת, בתחילת המלחמה איש לא הבחין בנכותו, והוא שירת כקשר בגדוד השביעי של חטיבת הנגב. ומאוחר יותר היה גם קצין קשר גדודי. בתום מלחמת העצמאות הקים עם חבריו את קיבוץ ברעם, בגליל העליון. בקיבוץ ריכז את חברת הנוער ועבד בעבודות שונות בהן גם קשות, כגון סיקול אבנים ובניית בתים. כישורי הפיסול שלו באו בברעם לידי ביטוי ראשון. בקיבוץ ניצבת עד היום האנדרטה שבנה רמתי ללוחמי הפלמ"ח שנפלו בגליל במלחמת העצמאות.
רמתי היה חבר בארגון נכי המלחמה בנאצים. בשנת 1951 יזם את הדבקת תווי חניה על מכוניותיהם של נכים.
כשיצא בשנת 1954 מהקיבוץ החל בלימודי אמנות בסמינר הקיבוצים בתל אביב. ועם סיום לימודיו החל ללמד אמנות והיסטוריה בבית הספר התיכון בקיבוץ עין החורש. בשעות הפנאי שלו עסק בפיסול ובגילוף בעץ. בעין החורש ניצב עד היום פסל בטון מעשה ידיו, של ילד החובק דג, ומפיהם מקרים המים אל בריכת הילדים.
בשנת 1956 עבר לתל אביב, ולימד אמנות והיסטוריה בבית הספר "רביבים". בשנת 1960 נישא לעדנה (היו אלה נישואיו השניים) וסיים לימודי תואר שני בהיסטוריה ובספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. מתל אביב עבר עם משפחתו לרמת השרון, ולימד בתיכון רוטברג. בשנים 1964–1965 היה מנהל פדגוגי בכפר הנוער "נעורים" שליד כפר ויתקין. לאחר מכן כיהן כמנהל מחלקת החינוך ברמת השרון, עד יציאתו לגמלאות. במסגרת תפקידו זה הקים שלושה בתי ספר בעיר, בהם תיכון אלון.
רמתי עשה את שנותיו האחרונות בדיור המוגן "בית בכפר" בביתן אהרן, שם נפטר. חרף נכותו הקשה וכמה אירועים מוחיים שעבר, הוא היה פעיל ויוצר עד מותו. התבלט בפסלי העץ שלו, הציג בכמה תערוכות, הציב כמה פסלים במקומות שונים והותיר אחריו בית מלא בפסלים שיצר לאורך השנים.
הבמאית והעיתונאית דליה קרפל ראיינה את רמתי לסרטה הדוקומנטרי "להולה", על הבמאי אריה להולה (הסרט זכה בפרס וולג'ין, ירושלים 2001).
שמואל רמתי נפטר בדצמבר 2012, בגיל 83. הובא למנוחות בחלקת ביתן אהרן, בבית העלמין במושב אביחיל .  היה אב לארבעה.
הערות שוליים

↑  נכה ביכר להאסר אך אשתו שלמה הקנס, מעריב, 3 בנובמבר 1970.