מלחמת סין–יפן השנייה
מכניסת בעלות הברית המערביות למלחמה ועד סיומה (1941 - 1945)

למחרת המתקפה היפנית על פרל הארבור הודיעה ארצות הברית על הכרזת מלחמה רשמית על יפן וכך גם עשתה בריטניה, ושלושה ימים אחר-כך, ב-11 בדצמבר 1941, הכריזה גרמניה מלחמה על ארצות הברית. בעקבות זאת נכנסה ארצות הברית במלוא עוצמתה למלחמת העולם השנייה לצד בעלות הברית.
מיד אחר-כך ניצח הצבא הסיני הלאומי, ה-NRA, באופן מוחץ בקרב על צ'אנגשה, שנערך בדצמבר 1941 ובינואר 1942, ניצחון שהביא לו יוקרה רבה בקרב בעלות הברית המערביות. מאותה עת כלל נשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט, את סין כאחת מ"ארבעת שוטרי העולם", יחד עם ארצות הברית, בריטניה וברית המועצות, והעלה בכך את מעמדה הבינלאומי של סין לרמה שלא ידעה כמותה, לאחר כמאה שנים שבהן ספגה סין השפלה מהמעצמות הקולוניאליסטיות.
גם לאחר הרחבת העימות העולמי לחזית האוקיינוס השקט, המשיך צ'יאנג קאי-שק לקבל אספקה מארצות הברית, אלא שבשונה מנתיב השיירות הארקטיות שדרכו הועברה אספקה לברית המועצות בנתיב ימי שנשאר פתוח במרבית ימי המלחמה, נתיבי הים לסין ומסילת הרכבת הסינו-וייטנאמית היו מנותקים החל מ-1940. בין כיבוש בורמה על ידי היפנים ב-1942 ותפיסת דרך בורמה, ופתיחתה מחדש כדרך לדו ב-1945, הייתה האספקה שהועברה לכוחות הסיניים מוגבלת, והסתכמה במעט שיכול היה לעבור לסין בדרך האוויר מכיוון הודו ומעל להרי ההימליה. מרבית התעשייה העצמית הסינית נתפסה או הושמדה בידי היפנים, וברית המועצות לא הרשתה מעבר של אספקה לסין דרך קזחסטן ולתוך שינג'יאנג הסינית, מכיוון ששליטה, שאנג שיצאי, הפך לאנטי סובייטי בברכתו של צ'יאנג קאי-שק ב-1942. האספקה לסין הייתה, לפיכך, קטנה, מה שהגביל את כושרה לפתח התקפות משמעותיות נגד היפנים. למרות זאת, ב-1943, הצליחו הסינים להדוף התקפות יפניות גדולות בחוביי ובצ'אנגדה.
צ'יאנג מונה בידי בנות הברית למפקד הזירה הסינית ב-1942, כשגנרל ג'וזף סטילוול משמש כראש המטה הצבאי שלו, ובאותה עת גם כמפקד הכוחות האמריקאיים בזירת הלחימה של סין-בורמה-הודו. אלא שעד מהרה התערערו היחסים בין צ'יאנג לסטילוול, וסטילוול מתח ביקורת קשה על ההתנהלות הצבאית של הממשלה הסינית, הן בתקשורת האמריקאית והן בפני הנשיא רוזוולט. צ'יאנג המשיך במדיניות צבאית הגנתית למרות לחצן של בעלות הברית לפתוח במתקפות להסרת ההסגר שהטילה יפן על סין. כתוצאה, החל להתערער אמונן של בעלות הברית בכושרה של סין לפתוח במתקפות מתוך אסיה היבשתית, וריכזו את עיקר מאמציהן נגד היפנים בחזית האוקיינוס השקט, כשהאמריקאים מאמצים אסטרטגיה של כיבוש היקפי של איי האוקיינוס השקט שמסביב ליפן ששימשו להם כבסיסי הגנה והתקפה.
בהמשך המלחמה התגלעו חילוקי דעות נוספים בין סין, בריטניה וארצות הברית. בריטניה לא הסכימה להעביר כוחות בריטיים נוספים כדי לכבוש מחדש את דרך בורמה, על אף שסטילוול לחץ לעשות זאת והחשיב את פתיחתה מחדש של דרך בורמה כחיונית למערכה, מכיוון שהיפנים שלטו בכל הנמלים שבסין ומנעו בכך כל אספקה לסין בדרך הים. בנוסף, מדיניותו של צ'רצ'יל של "אירופה תחילה" עיכבה אף היא את התקדמות המערכה בזירה הסינית. צ'רצ'יל אף לחץ על סין לשלוח יותר ויותר כוחות להודו-סין למערכה בבורמה, אך צ'יאנג קאי-שק חשש שזהו ניסיון בריטי להשתמש בכוחה הצבאי המוחלש של סין כדי להגן על מושבותיה של בריטניה ולמנוע את נפילת בורמה, אחד ה"שערים" להודו, לידי יפן. צ'יאנג גם חשב שסין צריכה להעביר את מעט כוחותיה שבחזית הבורמזית חזרה למזרח סין כדי להגן על בסיסי האוויר האמריקניים שכללו מפציצים אמריקניים כבדים, ושהאסטרטגיה המתאימה באותה עת היא הפצצה אווירית מאסיבית על הצבא היפני. צ'יאנג גם הביע תמיכה בעצמאות הודו מידי הבריטים בפגישה שהתקיימה בינו לבין מהאטמה גאנדי ב-1942, מה שהעכיר עוד יותר את היחסים בין סין לבריטניה.
צ'רצ'יל, רוזוולט וצ'יאנג קאי שק במהלך ועידת קהיר
ארצות הברית, מצידה, ראתה בחזית הסינית אמצעי לריתוק כוחות יפנים גדולים שאחרת היו מופנים כלפיה, ובשטחי סין כבסיס יבשתי בעל חשיבות לבסיסי אוויר אמריקניים לצורך תקיפת יפן עצמה. ב-1944, כשהעמדות היפניות בחזית האוקיינוס השקט החלו להתערער במהירות, העביר אליה הצבא היפני מעל 400,000 לוחמים, ופתח במבצע איצ'י-גו, שהיה המתקפה הגדולה ביותר במלחמת העולם השנייה על בסיסים אמריקניים בסין. במתקפה זו הצליחו היפנים להשתלט על שטחים נרחבים, להפעיל את מסילת הרכבת ממנצ'וריה שבצפון ועד וייטנאם שבדרום למלוא אורכה, ולכבוש כל הערים הסיניות הראשיות במחוזות חונאן, חנאן וגואנגשי. הכישלון הסיני להגן על שטחים אלו הביא להחלפתו של סטילוול במייג'ור ג'נרל אלברט ודמאייר.
בסוף 1944, חברו במונג-יו הכוחות הסיניים מחיל המשלוח הסיני להודו בפיקודו של סוּן לי-גֶ'ן שהחלו במתקפה מכיוון הודו, עם כוחות בפיקודו של ואי ליהואנג שתקפו מיונאן. הכוחות הסיניים סילקו את הכוחות היפניים מצפון בורמה, והשתלטו על דרך לדו החיונית לאספקה שוטפת לסין, ובאביב 1945 פתחו במתקפות חזקות וכבשו מחדש את חונאן וגואנגשי שמדרום ליאנגצה שבמרכז סין. בהמשך 1945 היה כבר הצבא הסיני מצויד כראוי, הודות לאספקה שהגיעה עם פתיחת דרך לדו, והמפקד הצבאי האמריקאי, ודמאייר, תכנן לפתוח באופנסיבה נרחבת, מבצע קרבונדו, בקיץ 1945, כדי לכבוש מחדש את מחוז גואנגדונג שבדרום-מזרח סין, ומשם להמשיך ולכבוש את החוף הסיני המזרחי עד שאנגחאי. אלא שבאוגוסט 1945 הוטלו פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי שהביאו לכניעת יפן, ותוכניות אלו לא יצאו לפועל.
לאחר הטלת הפצצה האטומית הראשונה על הירושימה ב-6 באוגוסט 1945, חלה התפתחות מהכיוון הסובייטי בחזית הסינית מול יפן. ב-9 באוגוסט נסוגה ברית המועצות מהסכם אי ההתקפה שחתמה עם יפן, ותקפה את היפנים במנצ'וריה במבצע סערת אוגוסט, זאת על-פי התחייבותה בוועידת יאלטה לתקוף את יפן בתוך שלושה חודשים מיום הבסת גרמניה הנאצית בידי בעלות הברית, וסיום המלחמה באירופה. ההתקפה הסובייטית התבצעה על ידי שלוש חזיתות (קבוצות ארמיות) סובייטיות, ובתוך פחות משבועיים הובס צבא קואנטונג שבמנצ'וריה, שמנה כמיליון לוחמים אך חסר כוחות שריון, ארטילריה וכוחות אוויריים ראויים. לאחר הטלת הפצצה האטומית השנייה על נגסאקי, נכנע הקיסר היפני הירוהיטו לבעלות הברית ב-15 באוגוסט 1945, כשהחתימה על כתב הכניעה נעשתה ב-2 בספטמבר 1945 על אוניית המערכה האמריקנית "מיזורי". כוחות יפן בסין נכנעו רשמית ב-9 בספטמבר 1945, ועל-פי המוסכם בוועידת קהיר מ-1943 הושבו גם מנצ'וריה, טאיוואן ואיי פנגחו לידי סין.