stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יריד המדינה (סרט, 1945)
תקציר העלילה

בכפר קטן באיווה מתכוננים ליריד השנתי הגדול של המדינה בדה מוין. אייבל פרייק (צ'ארלס ויניגר) מכין את החזיר של "בלו בוי" לתחרות החזירים ביריד. הוא מתערב עם שכנו מילר (פרסי קילברייד) על חמישה דולרים כי ינצח בתחרות וכי משפחתו תחזור משם שמחה ומרוצה. אשתו מליסה (פיי ביינטר) מכינה חמוצים ובשר קצוץ לתחרות ביריד. אייבל מוסיף בהחבא אלכוהול לבשר הקצוץ וכן גם היא.
בתם מרג'י (ג'ין קריין) מתכוננת גם היא ליריד שיוציא אותה מהשגרה היומיות המשעממת. היא לא סובלת את חברה הארי (פיל בראון) ולא מצטערת שאיננו מצטרף אליהם כי עליו לטפל בפרות. אחיה ויין (דיק היימס) מצטרף אליהם עצוב כי חברתו אלינור לא יכולה להצטרף אליו בגלל אמה החולה.
ביריד משוטטת מרג'י לבד ונכנסת לרכבת הרים. לידה מתיישב בחור שמציג עצמו כפט גילברט (דיינה אנדרוז). בירידות המסוכנות היא נצמדת אליו בפחד. לבסוף מתפתח ביניהם רומן אהבה. פט הוא עיתונאי מתחיל ומיד מוצא חן בעיני מרג'י המעדיפה אותו על הארי החנון.
גם ויין מחפש אהבה ומוצא אותה בזמרת אדומת שיער המופיעה ביריד בשם אמילי אדוארדס (ויויאן בליין). הוא מתאהב בה אך מתברר שאין לזה סיכוי, היא רוצה להמשיך בקריירה ונוסף על כך היא גם נשואה/פרודה...
בתחרות החזירים זוכה "בלו בוי" במקום הראשון ובתחרות הבשר הטחון זוכה האם מליסה בעיקר בגלל כמות האלכוהול הגבוהה שבה שמשפיעה על שיקול דעתם של השופטים...
לקראת סוף היריד קובעת מרג'י פגישה עם פט אבל הוא לא מגיע כי הוטל עליו לנסוע דוף לשיקגו לריאיון עם בעל העיתון שהתרשם מכתבותיו על היריד ורוצה לתת לו טור קבוע בעיתון.
בחזרה הבייתה ההורים מרוצים על ניצחונם אבל הילדים עצובים. לבסוף דורש אייבל ממילר את חמשת הדולרים של ההתערבות אך מילר מהסס כי מתרשם שמרג'י עצובה.
לבסוף מתקשר פט ומודיעה למרג'י כי היה מוכרח להיות בשיקגו וכי קיבל משרה קבועה ומגיע אליה מיד. היא יוצאת בשמחה ואומרת למילר שהיריד היה נהדר ומילר נאלץ אז לתת לאייבל את חמשת הדולרים. מרג'י נפגשת עם פט וויין נפגש עם חברתו אלינור וכול שרים: "A grand night for singing".
כמעיין המתגבר (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  הרומן - כמעיין המתגבר מאת איין ראנד
 בימוי:  קינג וידור 
 הופק בידי:  הנרי בלאנק 
 תסריט:  איין ראנד 
 עריכה:  דייווד וייסברט 
 שחקנים ראשיים:  גרי קופר פטרישה ניל ריימונד מאסי רוברט דאגלס קנת סמית'
 מוזיקה:  מקס שטיינר 
 צילום:  רוברט ברוקס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2 ביולי 1949
 משך הקרנה:  114 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 תקציב:  2,375,000‏$
 הכנסות:  2,100,000‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   fountainhead
 דף הסרט ב־IMDb
 
כמעיין המתגבר (באנגלית: The Fountainhead) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1949 עם גרי קופר, פטרישה ניל וריימונד מאסי בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי איין ראנד והוא מבוסס על רב המכר שלה באותו שם.
תקציר העלילה

הווארד רוארק (גרי קופר) הוא ארכיטקט אינדיבידואליסט שפועל לפי הרגש הפנימי שלו ומסרב להיות מושפע מדעת ההמונים. בגלל דעותיו הוא מתקשה למצוא עבודה. לבסוף שוכר אותו הארכיטקט הנרי קמרון (הנרי האל) המכיר בכישרונו אך משרדו לא מקבל עבודות והוא נאלץ לפטר את רוארק ולבסוף לוקה בהתקף לב בגלל אכזבתו. רוארק המובטל מוצא עבודה במחצבה.
העיתון "הכרזה" הוא בעל השפעה גדולה בניו יורק. בעל העיתון הוא גייל ואיינאנד (ריימונד מאסי). אלסוורת' טוהי (רוברט דגלאס) הוא מבקר אמנות והארכיטקטורה של העיתון והוא מתנגד ארסי לעבודותיו של רוארק.
דומיניק פרנקון (פטרישה ניל) היא עיתונאית בכירה ב"הכרזה" ומעריצה את עבודותיו למרות שאינה מכירה אותו אישית. היא מאורסת לארכיטקט פיטר קיטינג (קנת סמית'), בן כיתתו של רוארק שמצליח מאוד כי הוא "הולך בתלם" של דעת הקהל. לאחר שהיא מנתקת את יחסיה עם קיטינג היא נוסעת למחצבה השייכת לאביה, שם היא פוגשת את רוארק ומתאהבת בו למרות שאינה יודעת מי הוא.
רוארק מקבל הזמה לתכנן מגדל מגורים גדול "בניין אנרייט" ומשלים אותו בהצלחה. בקבלת הפנים פוגשת דומיניק את רוארק ואהבתה ניצתת שוב. היא מבקשת שיינשא לה בתנאי שיוותר על הארכיטקטורה שבגללה בזים לו כולם אך הוא מסרב. לבסוף היא נישאת לוואיינאנד למרות שאינה אוהבת אותו. ואיינאנד מכיר בכישרונו של רוארק ומזמין אותו לתכנן את ביתם.
קיטינג מקבל הזמנה לתכנן בית דירות גדול ומתקשה בתכנון. הוא מבקש מרוארק לתכנן בשמו. רוארק מסכים לעשות זאת חינם בתנאי שלא יהיו שום סטיות מתוכניתו. כשרוארק רואה שנעשו סטיות גסות בתוכנית, הוא מפוצץ את הבניין בעזרתה של דומיניק.
טוהי סוחט הודאה מקיטינג כי אכן רוארק תכנן את הבניין. רוארק נעצר ועומד למשפט. בינתיים יוצאים כל העיתונים נגדו פרט ל"הכרזה" כי ואיינאנד מכיר בערכו. הקהל מחרים את העיתון ומפגינים מתפרצים למערכת וזורעים הרס. ואיינאנד נכנע ומשנה את דעת העיתון אבל לא יכול לעמוד בהשפלה. הוא מזמן את רוארק, מטיל עליו לבנות גורד שחקים על שמו ומתאבד בירייה.
רוארק מייצג את עצמו במשפט ומשכנע את המושבעים בצדקת האינדיבידואליזם שהיא דרך חייו ובזכותה יש קידמה בעולם והם מזכים אותו.
לבסוף רואים את דומיניק המציגה את עצמה כגברת רוארק, עולה במעלית חיצונית על בית ויינאנד כשעל הגג ממתין לה הווארד רוארק בעמדת ניצחון.
יאנקי בחצר המלך ארתור (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט באנגלית
כרזת הסרט באנגלית
 מבוסס על:  הרומן "יאנקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור" של מארק טוויין
 בימוי:  טאי גארנט
 הופק בידי:  רוברט פלוס
 תסריט:  אדמונד בלוין
 עריכה:  ארצ'י מרשק
 שחקנים ראשיים:  בינג קרוסבי רונדה פלמינג סר סדריק הרדוויק ויליאם בנדיקס
 מוזיקה:  ויקטור יאנג
 צילום:  ריי רנהם
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  פרמאונט 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  7 באפריל 1949
 משך הקרנה:  106 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט תקופתי (ימי הביניים), סרט קומדיה, סרט מוזיקלי, סרט מדע בדיוני, סרט מסע בזמן 
 תקציב:  $3,400,000
 הכנסות:  $3,000,000
 דף הסרט ב־IMDb
 
יאנקי בחצר המלך ארתור (באנגלית A Connecticut Yankee in King Arthur's Court) הוא סרט מוזיקלי קומי אמריקאי משנת 1949 בבימויו של טאי גארנט, עם בינג קרוסבי ורונדה פלמינג בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס באופן רופף על הרומן "יאנקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור" של מארק טוויין משנת 1889. הבסיס דומה - עלילה דמיונית על אדם מקונטיקט נקלע לממלכתו של המלך ארתור בשנת 528 ומלמד אותם דברים שלא ידעו.
הפסקול המוזיקלי הוא של ויקטור יאנג והשירים הולחנו על ידי ג'ימי ון הויזן (אנ') למילים של ג'וני ברק (אנ') מהם התפרסם השיר "עסוק בלעשות כלום" (""Busy Doing Nothing").
תקציר העלילה

בשנת 1912 מבקר הנק מרטין (בינג קרוסבי), נפח מקונטיקט, בטירת פנדרגון באנגליה שם יש מוזיאון לאבירי השולחן העגול הוא רואה תמונה גדולה על הקיר של ליידי אליסנדה ונפגש עם בעל המקום לורד פנדרגון (סר סדריק הרדוויק) ומספר לו סיפור מוזר על היכרותו עם הליידי הזאת.
שנה לפני כן הוא רכב על סוס בגשם שוטף, נפל ממנו ואיבד את הכרתו. כשקם ראה לידו אביר מכוסה בשריון שהודיע לו כי שמו הוא סגרמור (ויליאם בנדיקס) וכי השנה היא 528 והוא נמצא על אדמתו של המלך ארתור. הוא מוביל אותו לחצר המלך ארתור ושם הוא נעצר כזר שחדר לממלכה. נגדו פועלים הקוסם מרלין (הנרי וילקוקסון), סיר לוגריס (ג'וזף ויטלה) ומורגן לה פיי (ויריג'יניה פילד).
הנק מראה את יכולתו בהבערת גלימתו של מרלין על ידי מיקוד קרני האור על ידי זכוכית שעונו ואחר כך על ידי הצתת גפרור. המלך ארתור (סר סדריק הרדוויק) מכיר בכישרונו, נותן לו תואר סר וממנה את סגרמור לעוזרו. הנק מקים בית מלאכה לתיקון ושיפוץ אביזרי אבירים וגם מייצר אקדח.
הנק מתאהב באליסנדה היפה (רונדה פלמינג) קורא לה אליס ואחר כך סנדי. אליסנדה מאורסת לאביר האימתני לנסלוט (מרוין ויי) שמזמין את הנק לתחרות הפלה ברומח. כולם יודעים שלהנק אין סיכוי, הוא אינו מסוגל לעלות על הסוס עם השריון. הוא מסיר את השריון ומנצח לבסוף את לנסלוט על ידי הפלתו בעזרת פלצור.
הנק מגלה את מצבם הגרוע של נתיני המלך ארתור ומשכנע אותו להתלבש כאדם פשוט ולצאת אתו ועם סגרמור לפגוש את האנשים הפשוטים. הם יוצאים בשמחה ושרים "עסוק בלעשות כלום". הם נעצרים ומושלכים לכלא ומועמדים להימכר לעבדות. הנק מצליח בעזרת מגנט לצוד את המפתח וסגרמור מחסל את השומר. הם נתפסים ומובלים בתור לעריפת ראשיהם בגרזן בנוכחות העם. באותו זמן נכבלת אליסנדה בטירת לנסלוט.
כאן קורה נס - הנק מעיין באלמנך ומוצא שבאותו יום בצהרים (21 ביוני 528), יתרחש ליקוי חמה מלא. הוא מכריז כי בכוחו להחשיך את השמש ואכן זה קורה והאנשים המפוחדים דורשים לשחרר אותם. בחסות החשיכה הם נמלטים והנק ממהר לטירת לנסלוט, הורג את השומר ומציל את אליסנדה.
כאן נגמר הסיפור של הנק. לורד פנדרגון מבקש מהנק לפגוש את אחייניתו בחצר והנק פוגש שם אחת הדומה בכל לאליסנדה ושמה סנדי (רונדה פלמינג)...
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| בינג קרוסבי | הנק מרטין |  |
| רונדה פלמינג | אליסנדה/סנדי |  |
| סר סדריק הרדוויק | לורד פנדרגון/המלך ארתור |  |
| ויליאם בנדיקס | סגרמור | אביר |
| מרוין ויי | מרלין | קוסם |
| וירג'יניה פילד | מורגן לה פיי | אחותו של המלך ארתור |
| הנרי וילקוקסון | לנסלוט | אביר |
| ריצ'רד וב | סר גלהאד | אביר |
| ג'וזף ויטלה | סר לוגריס | אביר |
זאב פרוש

| --- | --- |

 לידה:  1901 ה'תרס"א ירושלים, ישראל
 פטירה:  1 במאי 1954 (בגיל 53 בערך) כ"ח בניסן ה'תשי"ד ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת עץ חיים 
 עיסוק:  מורה, מנהל, איש ציבור
 
זאב פרוש (1901, ה'תרס"א– 1 במאי 1954, כ"ח בניסן ה'תשי"ד) שימש במשך כשלושה עשורים כמורה וכמנהל בבית הספר "נצח ישראל" שבעיר חיפה, ולאחר מכן כיהן בהנהלת מחלקת החינוך של העירייה עד מותו. במקביל לעבודתו החינוכית, היה בין מייסדי קריית מוצקין וכיהן כחבר המועצה שלה, וכן פעל ב"הגנה" כחבר מפקדת הנפה.
ביוגרפיה

נולד בירושלים בשנת 1901, ליונה, בת יעקב גולדמן, ולנפתלי, בן למשפחת פרוש, שראשה היה מתלמידי הגר"א, שעלו לארץ ישראל בתחילת המאה ה-19.
למד בישיבת "עץ החיים" בירושלים, והוסמך לרבנות על-ידי הרב צבי פסח פרנק. לאחר לימודיו בישיבה עבר ללמוד בבית המדרש למורים בפתח תקווה, שם הוסמך להוראה.
ב־1924 עבר לחיפה והצטרף לסגל ההוראה בבית הספר "נצח ישראל", תוך שהוא מסייע לד"ר בנימין מנשה לוין בעבודת העריכה במפעל ההוצאה לאור "אוצר הגאונים". שימש במשך כשלושה עשורים כמורה וכמנהל, ולאחר מכן כיהן בהנהלת מחלקת החינוך של העירייה עד מותו. בנוסף פרסם מספר מאמרים בנושאי חינוך.
לאחר נישואיו והולדת בניו, העתיקה המשפחה את מגוריה מחיפה לקריית מוצקין, שרק נוסדה.
ב־1935 נבחר ליושב-ראש מועצת הקריה. בין יתר פעולותיו הציבוריות, פעל לבניית בית הספר "אחדות", לבניית בית הכנסת המרכזי, בו נהג לתת שיעורי גמרא קבועים מדי שבוע, לבניית "יד לבנים" לזכר הנופלים, לבניית מקווה וכן להכתרת רב לקריה. בנוסף קבע את שמותיהם של מספר רחובות בקריית מוצקין. במקביל, היה פעיל במחתרת ההגנה כחבר במפקדת הנפה.
נפטר ב-1 במאי 1954, בגיל 53. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
בקריית מוצקין ובעיר חיפה נקראים רחובות על שמו.
חיים אישיים

היה נשוי לחיה לבית סולוביצ'יק. בנו הבכור נפתלי, שירת בבריגדה היהודית. בנו השני יעקב, הוא פרופסור לכלכלה לשעבר באוניברסיטת בר-אילן. נכדו, זאב פרוש, פרופסור לגנטיקה התפתחותית באוניברסיטה העברית.
הערות שוליים

↑  זאב פרוש באתר GRAVEZ
↑  כרמליסט | רחוב ע״ש ר׳ זאב פרוש נחנך הבוקר בשכונת תל עמל, באתר carmelist.co.il, ‏2022-01-02
↑  פרוש יעקב | המחלקה לכלכלה, באתר econ.biu.ac.il
↑  זאב פרוש, באתר new.huji.ac.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007333994005171  ORCID: 0000-0002-5467-2836  VIAF: 218149365979185600179   WorldCat (עם VIAF): 218149365979185600179 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גדוד העבודה

ערך זה עוסק בגדוד העבודה ע"ש יוסף טרומפלדור. אם התכוונתם לגדוד שומריה, שהיה אף הוא גדוד עבודה בן אותה התקופה, ראו .
| --- | --- |

חברי גדוד העבודה סוללים כביש בעמק יזרעאל, ראשית שנות העשרים
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 תקופת הפעילות:  25 באוגוסט 1920 – 1929 (כ־8 שנים) 
 
חברי גדוד העבודה נחים מעמלם בבניית שכונת רחביה בירושלים
הלוגו של כמה מחוברות כתב העת "מחיינו" של גדוד העבודה
אוהלי מחנה גדוד העבודה בשכונת בית הכרם בירושלים
אנשי גדוד העבודה בונים את ביתו של אליעזר בן-יהודה (עומד מימין לאוהל) בתלפיות
אנשי גדוד העבודה בקונצרט לרגלי הגלבוע, 1926
אנדרטת זיכרון לפלוגת גדוד העבודה בתל אביב
"גדוד העבודה וההגנה על־שם יוסף טרומפלדור", או בשמו המקוצר "גדוד העבודה", היה ארגון חלוצים שיתופי שהוקם בשנת 1920 ופעל עד לשנת 1929. חברי גדוד העבודה דגלו במנעד רעיונות סוציאליסטי וקומוניסטי, לאומי וציוני. כאשר הוקם חשבו להכליל בשמו את המילה: "הגנה", אך זו הוסרה, או הוסתרה, בשל החשש משלטונות המנדט הבריטי.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הגדוד הוקם על ידי מנהיגי החלוץ ואנשי "השומר": מניה וישראל שוחט, יצחק שדה (לנדוברג) ויהודה אלמוג, אשר גייסו כשמונים ושמונה מייסדים, רובם מחניכיו של יוסף טרומפלדור בתנועת "החלוץ" ברוסיה. ההכרזה הרשמית על הקמת הגדוד הייתה בי"א באלול ה'תר"פ - 25 באוגוסט 1920, במלאת חצי שנה למותו של יוסף טרומפלדור, במחנה העבודה של סוללי כביש טבריה-צמח במגדל.
במחנה זה הוקמה התשתית הארגונית של הגדוד, שהתבססה על קבוצות עבודה שמתוכן נבחרה "מועצת צירי הקבוצות". מבנה זה הועתק אל הגדודים השונים שקמו. בהדרגה איבדה המועצה המקומית את סמכותה, לטובת מבנה ריכוזי של ועד פועל שנבחר אחת לשנה. בשנים הראשונות הקבלה לגדוד הייתה פתוחה לכל מבקש. לאחר חודש נדרש המועמד לקבל את אישור הפלוגה בהצבעה גלויה. בכך, שימש הגדוד גם כמכשיר להכשרת החלוצים לעבודות שונות.
הוועד הראשון של הגדוד כלל את שדה, שעמד בראשו, אלמוג, מנחם אלקינד, צבי נדב, משה לויט ויוסף חריט.
החלטתו של הרברט סמואל ליזום עבודות תשתית ציבוריות, בייחוד של סלילת כבישים, על מנת להקל על מצוקת האבטלה של העולים, יצרה את התנאים הכלכליים לקיומו של הגדוד. עם הקמת "ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל" ו"המשרד לעבודות ציבוריות", זכה הגדוד לקבל הזמנות עבודה שניתנו עד אז לקבוצות קבלניות שונות. על פי אניטה שפירא חשיפתם של החלוצים הצעירים ל"מהפכת אוקטובר" בשיאה, היוותה מניע לרצון ליצירת קואופרטיב ו"קומונה כללית". זו תהווה כוח חלוץ בעל שלוחות במקומות שונים, עד להקמת קומונה כללית של פועלי ארץ-ישראל.
בגדוד היו חברי "הפועל הצעיר", אשר רובם פרשו ממנו על רקע ניסוח התקנון; חברי "פועלי ציון שמאל" וחברי ה"פרקציה", שהייתה קבוצה בתוך המפלגה הקומוניסטית (פק"פ). עם זאת מרבית חברי הגדוד היו חסרים תודעה פוליטית מעשית, למרות שנטו לסוציאליזם בנוסח של מפלגת "אחדות העבודה".
במרץ 1921 הוקמה פלוגה שנייה של גדוד העבודה, בפתח תקווה. ביוני 1921 היו בפלוגה בפתח תקווה כ-330 חברים שעבדו בסלילת מסילת ברזל לפתח תקווה ובפלוגה בטבריה כ-270 חברים. באוגוסט 1921 מנה הגדוד יותר מ-650 חברים בפלוגות שנמצאו ביישובים שונים.
בשנת 1921 היה הגדוד שותף להקמת עין חרוד. הגדוד השקיע בכך סכום של 3,980 לירות מצריות, שהגיעו משארית הכספים מן העבודות הציבוריות ומרכוש פלוגות ראש-העין ומגדל. "פלוגת עין חרוד" מנתה כ-200 חלוצים, שהתיישבו ביחד עם חלוצים מן העלייה השנייה, שהיו בעלי ניסיון חקלאי. כמה חודשים לאחר מכן הקים הגדוד את תל יוסף, שפלוגתו מנתה כ-100–120 חברים. בתקופה זו נטמנו זרעי הסכסוכים בגדוד, שראשיתם בדרישת חוב של ההסתדרות, אשר מקורה בגרעונות של הגדוד מן מעבודות הסלילה.
במהלך כל שנות קיומו (עד דצמבר 1929) היו חברים בגדוד העבודה כ-2,500 איש ואישה. בשיאו המספרי בשנת 1925, מנה 665 איש. מדיניות הגיוס המקלה של הגדוד אפשרה לרבים לחבור אליו, ללמוד מקצוע, ואז לעזבו.
מטרות ויעדים

מטרות מנהיגי הגדוד היו שיתופיות, התיישבות והגנה, כל זאת בכפיפות להסתדרות העובדים העבריים בארץ ישראל. על פי תקנון גדוד העבודה מטרתו הייתה:
”בניין הארץ על-ידי יצירת קומונה כללית של העובדים העבריים בארץ-ישראל”
עיקרי התקנון היו:
ארגון החברים בקיבוצים בעלי משמעת הנמצאים ברשות ההסתדרות הכללית לכל ענייני העבודה וההגנה.
קופה כללית המספקת את צורכי החברים.
תוצרת פנימית המספקת את צורכי החברים.
הרחבת המשק ושיכלול תנאי העבודה על ידי השקעת הרווחים העודפים למטרה זו.
ביצור הסתדרות העובדים הכללית וכיוון דרכה במגמת הגדוד.
דרך הפעולה על פי התקנון
הגדוד מוציא לפועל עבודות ציבוריות, עבודות הכשרה וכיבוש, עבודות מקצועיות שונות בהנהלה עצמית על אחריותו הגמורה.
שולח את חבריו לכל מיני עבודות גם בתנאים אחרים, בייחוד על פי דרישת ההסתדרות.
מסדר ענפי משק שונים הדרושים להספקת צרכיו ומסדר משקים חקלאיים שלמים בשביל הסידור הקבוע של החברים.
מספק את הצרכים. התרבותיים ודואג להגברתם.
הניהול הכלכלי של הגדוד היה שיתופי: כל הכנסות החברים הופקדו בקופה משותפת, לפי עקרון של קומונה ארצית. הקופה המשותפת נועדה לשמש את כולם באופן שוויוני ולפי צורכיהם. במשך הזמן הונהגה אוטונומיה כלכלית לפלוגות ולישובים, ורק המאזן כלל את כל ההכנסות.
(ציטוט חלקי) ”מועצת הגדוד הנבחרת באספות הכלליות של הפלוגות המקומיות היא באות הכוח היחידה של הגדוד כלפי פנים וחוץ, קובעת את התכנית בשביל כל מיני עבודות, מסדרת פלוגות ומפזרת אותן, מאשרת תקציבים ומחליטה על היחסים הכספיים של הפלוגות השונות.”
(ציטוט חלקי) ”כל ההכנסות (שכר העבודה ופרי התוצרת) של כל פלוגות הגדוד והחברים הבודדים נכנסות לקופת הגדוד. מועצת הגדוד מחלקת את הכנסות הגדוד...”
חברי הגדוד דגלו בעלייה יהודית המונית וחופשית לארץ, ובהקמת כוח הגנה יהודי מאורגן בארץ ישראל.
מבנה וארגון

בגדוד העבודה היו "פלוגות" קטנות וגדולות, של חניכי "החלוץ" ו"השומר הצעיר" או "טכניות", שחבריהן פועלים או "מומחים", בעיר או בהתיישבות העובדת. הפלוגות עסקו במגוון מקצועות: חקלאות לסוגיה, מלאכה, סבלות, הובלה ממונעת, סלילת כבישים, תפירה ועבודות שירות במחנות הצבא הבריטי.
עבודות ויישובים

חברי הגדוד לקחו חלק בבניית יישובים אחרים, ועסקו בסלילת כבישים (כביש טבריה–טבחה), ייבוש ביצות, סבלות, בניין בתים, חקלאות ועוד. אנשי הגדוד הותירו את רישומם בנופה של ירושלים, לאחר שבנו במו ידיהם את שכונות הגנים בעיר: רחביה, תלפיות, בית הכרם, וכן בנו את בנין ישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה ואת בניין "הדסה" בקרן הרחובות הרב קוק והנביאים (שמותיהם כיום). בתל אביב נטה הגדוד את אוהליו, בין השאר, בשכונת מחלול על חוף תל אביב; חברי הפלוגה עסקו בבניית רחוב נחלת בנימין, רחוב בן יהודה, שדרות רוטשילד ובית הספר תל נורדאו, וכן בבניין בתים ביפו. הם בנו את הבית האדום בתל אביב.
היישובים אשר הוקמו על ידי חברי גדוד העבודה הם: המשק המשותף של עין חרוד ותל יוסף ב-1921, ורמת רחל שהוקם ב-1926. כפר גלעדי, שחבריו היו אנשי השומר בהם מניה וישראל שוחט, (הוקם בשנת 1916 אך ננטש לאחר מאורעות תל חי) השתייך לגדוד העבודה באופן רשמי, אך למעשה התנהל בנפרד.
מחלוקות ופילוגים

הסתדרות העובדים, בראשה עמד דוד בן-גוריון, ראתה בו תחילה בשר מבשרה, שכן כל חברי הגדוד היו חברי ההסתדרות מיומה הראשון. אולם הצהרתם הגלויה של מנהיגי גדוד העבודה, על היותו למעשה גוף המתחרה עמה על השליטה בציבור הפועלים בארץ ישראל, גרמה לחששות. מפלגת אחדות העבודה, אשר הייתה המפלגה הגדולה בהסתדרות ושאפה לאחד את זרמי הפועלים השונים, ראתה בפעילות חלק ממנהיגי הגדוד פלגנות ותחרות למוסדותיה. הסתדרות העובדים גם לא תמכה בדרישת גדוד העבודה להשוואת השכר המלאה של הפועלים. כל אלו תרמו לעוינות ולוויכוחים ארוכים בין הנהגת "הגדוד" לבין הנהגת ההסתדרות. זאת ועוד, בהנהגת יוצאי השומר לשעבר, מניה וישראל שוחט, פעלה מחתרת בשם "הקיבוץ החשאי", אשר מצאה אצל אנשי הגדוד כר נוח לגיוס חברים (מחצית מכמאה חברי "הקיבוץ החשאי" באו מקרב אנשי הגדוד), ובתשתית הארגונית – פלוגות העבודה – והיישובית – כפר גלעדי – בסיס מבצעי. מחתרת זו נתפשה כמסכנת בפעולותיה אף את שלום היישוב כולו. כך, הורה בן-גוריון על הקמתה של 'ועדת בירור לחקר 'הקיבוץ החשאי' בגדוד העבודה', שסיימה עבודתה מעט לאחר שהחלה בעקבות התפלגות הגדוד בסוף 1926.
המצב הכלכלי הקשה, חילוקי דעות אידאולוגיים, ובמידה לא פחותה מכך ענייני אגו בין אלקינד ללביא, הובילו לפילוג בגדוד העבודה. פלוגת גדוד העבודה בעמק יזרעאל הוקמה לכתחילה בשני יישובים: עין חרוד ותל יוסף, התפלגה לשני קיבוצים נפרדים באביב תרפ"ג 1923. חלק מחברי עין חרוד היו אנשי העלייה השנייה, נאמני "אחדות העבודה", בעוד שרובם ככולם של חברי תל יוסף היו אנשי העלייה השלישית. שלמה לביא דרש שתקציב הפיתוח של עין-חרוד יהיה ברשות עין-חרוד, בעוד אלקינד דרש שקופת הגדוד תישאר משותפת. המחלוקת הובאה למשאל. 200 גדודאים תמכו באלקינד, 100 תמכו בלביא. המיעוט עם לביא נשאר בעין-חרוד. הרוב עם אלקינד נשארו בתל-יוסף. חברי עין חרוד, יחד עם קבוצות חלוצים אחרות, הקימו את תנועת הקיבוץ המאוחד. אחר כך, באמצע שנות העשרים, הגדוד התפלג בין ימין לשמאל. הזרם השמאלי היה מעוניין להילחם ליישום עקרונות הסוציאליזם והקומונה הארצית שתכלול את כל הפועלים בארץ ישראל, ואילו תמיכת הזרם הימני הייתה נתונה ראשית כל לבנית המשק של הפלוגה ולערכים לאומיים.
תמורות כלכליות וחברתיות בהרכב היישוב היהודי בארץ ממחצית שנות העשרים, מתחים עם הנהגת ההסתדרות והמצב הכלכלי הקשה שתוצאתם הייתה אבטלה ורעב בגדוד העבודה, הביאו קבוצה בקרב זרם השמאל בגדוד, חלקם אנשי "החלוץ" לשעבר, להתארגן בראשותו של מנחם אלקינד ולעזוב את הארץ לברית המועצות. מנהיגי הקבוצה קיבלו מן השלטונות בברית המועצות קרקעות בחצי האי קרים, לשם הקמת קומונה בשם "וויו נובה" ("דרך חדשה" באספרנטו). עזיבת חברי הגדוד אל קרים התרחשה בהדרגה בשנים 1927–1929, והתקבלה בתדהמה ובכאב אצל חבריהם ומכריהם בארץ. ב-1935 הפכו השלטונות הסובייטיים את הקומונה לקולחוז, וצורפו אליו פועלים ומשפחותיהם מרחבי ברית המועצות, ובכך הושם קץ למעשה לקומונה "וויו נובה" בצביונה היהודי. אלקינד ואחרים נרצחו בטיהורי סטלין. שרידי החברים היהודים מארץ-ישראל בקולחוז נרצחו על ידי החיילים הנאצים. כמה מחברי הגדוד שעזבו ובני משפחותיהם, חזרו לארץ במשך השנים.
בשנת 1927 החלו תהליכי התפוררות בגדוד העבודה. בקיץ 1929 הוחלט על התאחדותה של שארית גדוד העבודה עם התנועה הקיבוצית שמייסדיה התפלגו ממנו – הקיבוץ המאוחד. תנועה זו הוקמה על ידי קיבוץ עין חרוד, ויישובי גדוד העבודה (הקיבוצים תל יוסף, כפר גלעדי, תל חי ורמת רחל) הצטרפו אליה.
מחלוקות ופילוגים > ייצוגיו בתרבות הישראלית

נתן שחם, עצם אל עצמו, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1981.
בשיר אבינעם בחור כארז שנתחבר בשנות העשרים
בשיר "תה ואורז יש בסין", שכתב אברהם שלונסקי בגדוד העבודה בעין חרוד ב-1922.
בשירו של חיים גורי "בלדה על יצחק שדה" ("חבר בגדוד העבודה, והוא היה לאגדה")
ראו גם

כביש טבריה-צמח
עין חרוד
לקריאה נוספת > מחקרים

הערך: גדוד העבודה, אנציקלופדיה למדעי החברה, מרחביה: הוצאת ספרית פועלים – הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1963
אלקנה מרגלית, ‏מטווח הדמיון של הקומונה הכללית להתנסות במעשה, קתדרה 7, אפריל 1977
זאב צחור, ‏ניצחון עצוב: בן-גוריון וגדוד העבודה, קתדרה 43, מרץ 1987, עמ' 51-33
אניטה שפירא, "לשברו של חלום אחד: גדוד העבודה ע"ש יוסף טרומפלדור", בתוך: ההליכה על קו האופק, עם עובד, תל אביב, תשמ"ח [1989], עמ' 156–207
זאב צחור, ‏ועדת הבירור לבדיקת 'הקיבוץ החשאי' בגדוד העבודה, קתדרה 58, דצמבר 1990, עמ' 154-128
מאירה יעקבה,  גדוד העבודה על שם יוסף טרומפלדור: חיי יום יום, תרבות וחברה, דיסרטציה--אוניברסיטת בר-אילן, 2000.
עובד מיכאלי והדסה אביגדורי אבידוב, עלילות גדוד העבודה: על שם יוסף טרומפלדור, קיבוץ עין חרוד מאוחד: משפחת מיכאלי, 2004
מרדכי נאור, "85 שנה לגדוד העבודה", אריאל, 174, תשס"ו
אביגיל פז-ישעיהו, תנאים של שותפות: קבוצה, קומונה ארצית וקיבוץ, 1926-1910, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות – אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2012
הערות שוליים

↑  אזכרה על הכביש לטרומפלדור, הארץ, 7 בספטמבר 1920
יצחק יעקובסון, הפועל הצעיר, 10 בספטמבר 1920
↑  ראו: אניטה שפירא, "לשברו של חלום אחד: גדוד העבודה ע"ש יוסף טרומפלדור", בתוך: ההליכה על קו האופק, עם עובד, תל אביב, תשמ"ח [1989], עמ' 159
↑  ראו: אניטה שפירא, "לשברו של חלום אחד: גדוד העבודה ע"ש יוסף טרומפלדור", בתוך: ההליכה על קו האופק, עם עובד, תל אביב, תשמ"ח [1989], עמ' 163-161
1 2  גדוד העבודה בפתח תקווה, הארץ, 21 ביוני 1921
↑  עבודת הרכבת, דואר היום, 11 ביולי 1921
↑  מועצת פלוגות גדוד העבודה, הצפירה, 14 באוגוסט 1921
↑  על ענייני עין-חרוד, תל יוסף, תרפ"ג, עמ' 9
↑  התקדמות העבודות בנוריס, הארץ, 7 בפברואר 1922
↑  אביבה חלמיש, מבית לאומי למדינה בדרך, האוניברסיטה הפתוחה, כרך א, יחידה 3, עמ' 233.
↑  אביבה חלמיש, מבית לאומי למדינה בדרך, האוניברסיטה הפתוחה, כרך א, יחידה 3, עמ' 234–236.
↑  חוברת א' של "גדוד העבודה על-שם יוסף טרומפלדור בארץ-ישראל, גדוד העבודה" בהוצאת הוועד הפועל המרכזי של גדוד העבודה ע"ש יוסף טרומפלדור, ירושלים, תרפ"ה.
↑  זאב צחור, ועדת הבירור לבדיקת "הקיבוץ החשאי" בגדוד העבודה, קתדרה 58, דצמבר 1990.
↑  שפרה שורץ, קופת חולים הכללית, המרכז למורשת בן-גוריון, 1997, עמ' 68-69
↑  א. תרשיש, "גדוד העבודה בראיה מאוזנת", בתוך: עובד מיכאלי והדסה אביגדורי אבידוב (עורכים), עלילות גדוד העבודה,קיבוץ עין חרוד מאוחד: משפחת מיכאלי, 2004, עמ' 387–389
↑  מילות השיר "תה ואורז יש בסין" והאזנה לו, באתר זמרשת. השיר כולל אזכורים כגון: "יש בחור נאה בגדוד", "כל היום סללתי כביש", "אם חלוץ לחלוצה – לא יהיה בגדוד רע!" ועוד.
יומו של הארבה

| --- | --- |
כרזת יומו של הארבה
 מבוסס על:  הרומן "יומו של הארבה" של נתנאל וסט
 בימוי:  ג'ון שלזינגר
 הופק בידי:  ג'רום הלמן
 תסריט:  וואלד סאלט
 עריכה:  ג'ים קלארק
 שחקנים ראשיים:  דונלד סאת'רלנד  קארן בלק ויליאם את'רטון ברג'ס מרדית'
 מוזיקה:  ג'ון בארי
 צילום:  קונרד האל
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  פרמאונט 
 חברה מפיצה:  פרמאונט
 הקרנת בכורה:  7 במאי 1975
 משך הקרנה:  144 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט המבוסס על יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  קליפורניה, לוס אנג'לס 
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
יומו של הארבה (באנגלית: The Day of the Locust) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1975 בבימויו של ג'ון שלזינגר, עם דונלד סאת'רלנד, קארן בלק, ויליאם את'רטון וברג'ס מרדית' בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "יומו של הארבה" מאת נתנאל וסט (1939) המתאר את החיים בתעשיית הסרטים בהוליווד בעת השפל הגדול בשנות ה-30.
ברג'ס מרדית' היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה ולפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
קארן בלק הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
אן רות' זכתה בפרס באפט"א לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
קונרד האל היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.
ריצ'רד מקדונלד היה מועמד לפרס באפט"א לעיצוב ההפקה הטוב ביותר.