stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוז בירד
ביוגרפיה > כהונתה בבית המשפט העליון

בשנת 1977 החליט בראון למנות את בירד לנשיאת בית המשפט העליון של קליפורניה, על אף גילה הצעיר (בירד הייתה באותה עת בת 40 בלבד) ועל אף שחסרה כל ניסיון שיפוטי. עם מינוי זה הייתה בירד לאישה הראשונה אשר נבחרה למשרת שיפוט בערכאה זו, וכן לאישה השנייה בלבד ששימשה כנשיאה באחד מבתי המשפט העליונים במדינות ארצות הברית.
תקופת כהונתה כשופטת בית המשפט העליון הייתה שנויה במחלוקת. מבקריה תקפו אותה בפומבי ובמרץ כיוון שראו בה שופטת המבכרת שיפוט אידאולוגי התואם את עמדותיה האישיות על פני שיפוט הצמוד ללשון החוק והחוקה של קליפורניה. התנגדותה הגורפת לעונש המוות הנוהג במדינה הקימה עליה מבקרים רבים במיוחד.
כאשר עמדה בירד בפני מסע הבחירות הראשון שלה בשנת 1978, בחירות בהם יכולים אזרחי המדינה לאשרר או לבטל את מינויי השופטים שערך המושל, ערכו מתנגדיה קמפיין ציבורי נרחב שקרא לציבור שלא לאשרר את מינויה. הקמפיין הגיע לשיאו ביום הבחירות, עת הועלתה הטענה לפיה נמנע בית המשפט מלפרסם פסק-דין שנוי במחלוקת שעמד לפניו, במכוון, ודחה את מתן גזר הדין עד לאחר הבחירות. מחלוקת זו הובילה לסיקור עיתונאי נרחב של מערכת הבחירות המקומית, אולם למרות זאת, ואף על פי שבירד נמנעה מלהגיב למתנגדיה, זכתה בירד לאשרור מינויה ברוב של 52 אחוזים מקולות המצביעים.
מעמדה של בירד היה שנוי במחלוקת גם בקרב עמיתיה לבית המשפט. בראיון שנתן עמיתה, השופט סטנלי מוֹסק (Stanley Mosk) בשנת 1998, במסגרת מחקר מסוג ההיסטוריה שבעל-פה, הסביר האחרון כי לדעתו הייתה בירד שופטת אינטליגנטית ומבריקה, אך "נוראית" בתפקיד הניהולי בו החזיקה מתוקף תפקידה כנשיאת ההרכב. מוֹסק ציין כי בירד הייתה מרוחקת מעמיתיה ונטתה להתבודד במשרדה בשעות העבודה, כאשר הדברים הגיעו עד כדי נעילת דלת המשרד. כדוגמה לריחוק אותו הפגינה בירד, סיפר מוֹסק כי אף על פי שמקובל היה ששופט החפץ להתייעץ עם עמיתיו יכול היה לגשת אליהם בכל עת, עם מינויה של בירד לנשיאות היא דרשה כי כל פנייה אליה תעשה לאחר תאום מראש של מועד לפגישה. לדבריו, קשיים מנהליים מסוג זה הפריעו לפעילותו השוטפת של בית המשפט, והעיבו על תקופת כהונתה.
צעדיה של בירד וההחלטות שקיבלה זכו לתהודה גדולה מן הרגיל לא רק בשל מחלוקות פוליטיות ואידאולוגיות. הקריירה המשפטית של בירד תרמה אף היא לחשיפה הרבה, שכן זו התייחדה בכך שכללה מספר פריצות דרך בשילובן של נשים בעולם המשפטי והציבורי. בירד הייתה לאשה הראשונה ששימשה כעוזרת משפטית בבית המשפט העליון של נבדה; הראשונה ששימשה כסגנית הסנגור הציבורי הראשי של מחוז סנטה קלרה; הראשונה שכיהנה בתפקיד שרד בדרג הממשל המקומי בקליפורניה (כשמונתה למזכירת החקלאות במדינה); האישה הראשונה שמונתה כשופטת בית המשפט העליון של קליפורניה, וכן הראשונה לשמש כנשיאתו. פריצות דרך אלו הפכו את בירד לחריגה בקרב עמיתיה המשפטנים, ובשל כך כל צעד מצעדיה זכה לעניין רב בקרב תומכיה ומתנגדיה כאחד.
ביוגרפיה > ההפסד בבחירות אשרור המשרה

סמכות מינוי שופטי העליון במדינת קליפורניה נתונה למושל המדינה, אולם על השופטים לצלוח הליך אשרור תקופתי בבחירות הנערכות במדינה. עד לבחירות שנערכו ב-4 בנובמבר 1986 לא נכשל אף שופט בהשגת הרוב הדרוש, אך בבחירות אלה הפכה בירד לנשיאת בית המשפט העליון הראשונה, ועד אמצע העשור השני של המאה ה-21 גם היחידה, שסיימה את תפקידה כיוון שלא זכתה ברוב קולותיהם של הבוחרים במדינה.
ספירת הקולות במדינה העלתה כי רק 33 אחוזים מן הבוחרים תמכו בהמשך כהונתה, ואילו 67 אחוזים התנגדו לה. בשל הפסד זה, סיימה בירד את כהונתה בבית המשפט העליון ב-5 בינואר 1987.
יריביה מן המחנה השמרני גייסו מיליוני דולרים למימון קמפיין ציבורי, זאת כדי לבסס מחנה מתנגדים נרחב בקרב ציבור הבוחרים במדינה. על מנת להשיג הדחה חסרת תקדים מעין זו, בחרו מנהלי הקמפיין להציג את בירד כמי שעומדת בדרכה של הפרקליטות הרוצה להרשיע עבריינים שפגעו בציבור. להמחשת רעיון זה, כלל הקמפיין הציבורי פרסומות טלוויזיה בהם הוצגו קרובי משפחתם של כל הנרצחים אשר עונשם של רוצחיהם הומתק בידי בירד.
מתנגדיה הדגישו במיוחד את מגמת הפסיקה של בית המשפט בעניין עונש המוות בתקופת נשיאותה. ניתוח פסקי הדין שכתבה העלה כי בכל 64 תיקי הערעור שנדונו לפניה בעניין עונש המוות, הפכה בירד את החלטת בית המשפט בו נדון התיק לראשונה, וב-61 מן הערעורים הצטרפו אל דעתה לפחות שלושה מחברי ההרכב שישב בדין, כך שעונש המוות שנגזר על הנאשם בוטל. ממצאים אלו שימשו את מתנגדיה לחיזוק טענתם לפיה אין לאשרר את מינויה, שכן היא מקבלת את החלטותיה השיפוטיות על סמך אמונותיה, ולא על סמך החוק והתקדים המשפטי, כמקובל. המתנגדים לבירד אף ציינו לשלילה כי בית המשפט תחת הנהגתה ביטל חוק, שזכה לכינוי "Use a gun, Go to jail" ("בנשק השתמשת, לכלא נכנסת"), שנועד להילחם בפשע במדינה. לפי חוק זה, כל הרשעה במעשה פשע אשר נעשה בו שימוש בנשק מחייבת עונש מאסר בפועל, אולם הכרזתה של בירד כי חוק זה אינו חוקתי ביטלה את תוקפו. בהחלטה נוספת שעוררה תרעומת ציבורית והזיקה לתדמיתה של בירד, קבע בית המשפט בהובלתה, כי לפי חוקת קליפורניה חייבת המדינה לממן הפלות לנשים מרקע סוציו-אקונומי נמוך.
מנהלי הקמפיין אף הרחיבו את ביקורתם אל השופטים קרוז ריינוסו (Cruz Reynoso) וג'וזף גרודין (Joseph Grodin), אשר תמכו בהחלטותיה של בירד, והפכו בכך את עמדותיה לעמדת הרוב בהרכב (פרוש הדבר, שעמדתה של בירד היא שנפסקה בגזרי הדין). מתקפה זו הובילה כאמור להדחתה של בירד בבחירות האשרור, אך גם להדחתם של עמיתיה ריינוסו וגורדין. מנגד, השופט סטנלי מוסק, שברוב הפסקים צירף את דעתו לדעתה של בירד, לא הותקף כלל בקמפיין הציבורי, כשם שלא התקפו שלושת שופטי ההרכב הנוספים.
ביוגרפיה > הופעותיה הפומביות לאחר סיום הקריירה המשפטית

לאחר שהודחה מתפקידה בבחירות האשרור, פרשה בירד מעולם המשפט ובחרה לחיות בבדידות. כיוון שמעולם לא נישאה, שבה בירד להתגורר יחד עם אמה בפאלו אלטו שבקליפורניה, וסעדה את אמה עד שזו נפטרה בשנת 1991.
גם בחלוף שנים רבות מיום שפרשה בירד מן החיים הציבוריים, הדרתה הציבורית עמדה בעינה. בשל כך, גם אישים בעלי השפעה שהחזיקו בעמדותיה הליברליות של בירד, נמנעו מלצדד בה בפומבי או לקשור את עצמם אליה מחשש שיריביהם הפוליטיים יציגו זאת לחובתם. את חוויית הניכור חשה בירד גם מצד הממסד המשפטי. הניכור בא לידי ביטוי בכך שבעוד שנהוג כי בתי הספר למשפטים בקליפורניה מציעים משרת הוראה לשופטים שפרשו ממשרתם, בירד לא זכתה לאחר פרישתה ולו להצעה אחת.
על אף זאת, המשיכה בירד להופיע בתוכניות אקטואליה ולשחק בסדרות טלוויזיה כפי שנהגה בטרם הודחה מתפקיד הנשיאה. כך לדוגמה הופיעה בירד בתפקיד שופטת בית המשפט למשפחה בסדרה "Pryor's Place", ששודרה בשנת 1984 בטרם הודחה מן השיפוט, אך המשיכה בכך גם לאחר פרישתה, כאשר בשנת 1987 גילמה שופטת בהופעת אורח בסדרה "Superior Court" (סדרה בה מציגים שחקנים תיקים משפטיים אמיתיים). בירד הרבתה להופיע גם בתוכניות אקטואליה, דוגמת "ABC News Nightline", רצועת החדשות של ערוץ הטלוויזיה הקליפורני "KGO-TV", הנמצא בעלות רשת הטלוויזיה האמריקאית "ABC" ותוכנית הטלוויזיה "People Are Talking" ששודרה בערוץ המקומי המתחרה "KPIX-TV", הנמצא בעלות רשת הטלוויזיה האמריקאית "CBS".
מלבד הופעות טלוויזיוניות אלו, ולמעט תקופה קצרה בה לימדה בירד משפטים באוניברסיטת סידני שבאוסטרליה, התמקדה בירד בעשייה עבור הקהילה במפעלי התנדבות וסיוע שונים.
בערוב ימיה זכתה בירד להוקרה מצד ארגוני זכויות האדם בקליפורניה, ובשנת 1998 אף הוענק לה "עיטור המצפון" מטעם האגודה האמריקנית לזכויות האזרח בדרום קליפורניה על פועלה הרב כמשפטנית בהגנה על זכויות העובדים, הנאשמים במשפט הפלילי, השכבות החלשות וקבוצות המיעוט במדינה.
ביוגרפיה > פטירתה והנצחתה

לאורך כל הקריירה השיפוטית של בירד היה עליה להאבק לא רק באלו שקמו כנגדה, אלא גם בסרטן השד, לאחר שבשנת 1976 גילתה גידול סרטני בשדיה. בירד עברה בשנה זו ניתוח בו נכרת שדה הימני, ומיד לאחר שמונתה לתפקיד הנשיאות בחרה לעבור ניתוח נוסף להסרת גוש סרטני שהתפשט אל מתחת לזרועה. כשנשאלה בריאיון מדוע בחרה לבצע את הניתוחים בסמיכות כזו, השיבה בירד כי היא אינה יודעת כמה זמן נותר לה לשבת על כס השיפוט, ולכן בחרה לפעול מהר הן בטיפול הרפואי והן בעבודתה השיפוטית. במהלך השנים הבאות עברה בירד מספר ניתוחים כחלק מן המאבק במחלה, ובשנת 1996 עברה ניתוח אחרון בו נכרת גם שדה השמאלי. בירד נפטרה מסיבוכי המחלה ב-4 בדצמבר 1999, והיא בת 63.
לאחר מותה, ייסדו איגוד הסנגוריה הציבורית בקליפורניה ואיגוד עורכות הדין בקליפורניה פרסים שנתיים הנושאים את שמה. כמו כן, ה-New York Law School ("בית הספר למשפטים של ניו יורק") מעניק בכל שנה פרס על שם בירד לאחד מבוגריו אשר הפגין מוטיבציה בחיקוק חוקים הנוגעים לטובת הציבור.
ראו גם

מערכת המשפט בארצות הברית
עונש מוות
לקריאה נוספת

John R. Vile, "Rose Elizabeth Bird", Great American Judges: An Encyclopedia (Vol. 1, pp. 66–74), ABC-CLIO, 2003.
Patrick K. Brown, THE RISE AND FALL OF ROSE BIRD: A Career Killed by the Death Penalty, California Supreme Court Historical Society.
Rose Elizabeth Bird, "The Hidden Judiciary", 17 Judges Journal 4, 1978.
Preble Stolz, Judging judges: the investigation of Rose Bird and the California Supreme Court, New York: Free Press, 1981, ISBN 0029316707.
John H. Culver; John T. Wold, Rose Bird and the Politics of Judicial Accountability in California, 70 Judicature 81, 89 (1986-1987).
הערות שוליים

↑  סוזי שארפ (Susie M. Sharp) הייתה לנשיאה הראשונה, עת מונתה לתפקיד נשיאת בית המשפט העליון של מדינת צפון קרוליינה בשנת 1975.
↑  .Los Angeles Times, Nov. 7, 1978, at 1:1
↑  גם רוב דחוק זה היווה תקדים, שכן עד לבחירות אלו מעולם לא אושרר מינוייו של שופט ברוב הקטן מ-62 אחוזים.
↑  Germaine LaBerge, Oral History Interview with HONORABLE STANLEY MOSK, Berkeley, California: Regional Oral History Office University of California, 1998, עמ' 54
↑  Oral History Interview with HONORABLE STANLEY MOSK, בעמוד 46.
↑  Oral History Interview with HONORABLE STANLEY MOSK, בעמוד 55.
↑  John H. Culver; John T. Wold, Rose Bird and the Politics of Judicial Accountability in California, Judicature 70, 1986-1987, עמ' 81
↑  הן יורשה בתפקיד, השופט Malcolm M. Lucas, והן הבא אחריו, השופט Ronald M. George, סיימו את כהונתם כנשיאי הערכאה כאשר החליטו שלא להציב את מועמדותם לבחירה פעם נוספת ולפרוש מפאת גילם.
↑  Philip Hager, Bird Urges Greater Access to TV for Candidates, Los Angeles Times, ‏30.6.1989 (באנגלית)
↑  Todd S. Purdum, Rose Bird, Once California's Chief Justice, Is Dead at 63, The New York Times, ‏6.12.1999 (באנגלית)
↑  .(People v. Tanner, 24 C3d 514 (1979
↑  Committee to Defend Reproductive Rights v. Myers, 625 P.2d 779 (1981).
↑  החלטה זו יצרה תרעומת רבה במיוחד, כיוון שעמדה בניגוד לפסקי-דין שנתן בית המשפט העליון של ארצות הברית כאשר עסק בסוגיה זו בראי החוקה הפדרלית. ראה:
Maher v. Roe, 432 U.S. 464 (1977); Harris v. McRae, 448 U.S. 297 (1980).
↑  Associated Press, Bird Reportedly Auditions for TV Job, Los Angeles Times, ‏30.1.1988 (באנגלית)
↑  Dan Morain, Bird Stirs Things Up in Her Debut as TV Commentator, Los Angeles Times, ‏6.2.1988 (באנגלית)
↑  John L. Mitchell, Rose Bird Honored by ACLU, Los Angeles Times, ‏3.4.1998 (באנגלית)
↑  Betty Medsger, Chief Justice Rose Bird and the Courts, supra: Mississippi Law Journal 32, university of mississippi, 1983, עמ' 64
↑  עמוד "הפרס על שם רוז בירד" באתר ה - (California Women Lawyers (CWL ורשימת הזוכים בו.
↑  עמוד ה-New York Law School באתר לשכת עורכי הדין האמריקאית בו מפורטים הפרסים אותם מעניק המוסד, וביניהם "פרס קידום החקיקה הציבורית על שם נשיאת בית המשפט העליון רוז בירד".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007330116105171  LCCN: n81068655  SNAC: w6kr2bdz  VIAF: 94179787   WorldCat (עם VIAF): 94179787
קרב זאמה

העימותים המרכזיים במלחמה הפונית השנייה
קרב זאמה היה קרב מכריע, שהתחולל ב-19 באוקטובר 202 לפנה"ס, בין צבא קרתגו בפיקודו של חניבעל ברקה לבין צבא רומאי בפיקוד סקיפיו אפריקנוס. הקרב ניטש ליד זאמה רגיה (Zama Regia) שבצפון אפריקה (בתוניסיה של ימינו), והסתיים בניצחון רומאי מכריע. התבוסה המוחצת שספג הצבא הקרתגני בקרב, גרמה לכניעת קרתגו ולסיום המלחמה הפונית השנייה, שארכה 16 שנים. הקרב היה התבוסה הגדולה הראשונה שספג חניבעל במהלך הקריירה הצבאית המפוארת שלו, ומהווה את גולת הכותרת של הישגיו הצבאיים של פובליוס קורנליוס סקיפיו, שבעקבות ניצחונו בקרב זכה לתואר "אפריקנוס".
רקע היסטורי

המלחמה הפונית השנייה פרצה בשנת 218 לפנה"ס. בראשיתה, חצה חניבעל את הרי האלפים פלש לאיטליה והנחיל סדרת תבוסות קשות לצבאות הרומיים שניסו לעמוד בדרכו. לאחר ניצחונו הגדול בקרב קאנאי (216 לפנה"ס) הוא ניסה להגיע להסכם שלום עם הרפובליקה הרומית בתנאים נוחים לקרתגו, אך הסנאט הרומי סירב לשאת ולתת עמו. חניבעל קבע את בסיסו בדרום חצי האי האיטלקי, והצליח לסכל את כל הניסיונות לעקור אותו משם במשך 14 השנים הבאות (216-202 לפנה"ס), אך מצד שני, הוא לא היה מסוגל לכפות כניעה על הרומאים, או להשיג הכרעה במערכה נגדם. עם הזמן הצטמק צבאו והותש בגלל האבדות שספג בהתנגשויות עם הצבאות הרומיים, והצורך להציב חלק ממנו כחילות מצב בערים שנכבשו על ידי צבאו, או עברו לצידו.
חצי האי האיברי, שהיה ברובו תחת שליטה קרתגית, הוחזק על ידי אחיו של חניבעל (עזרובעל ומגו), אך הצבא הרומי, תחת פיקודו של המצביא המוכשר פובליוס קורנליוס סקיפיו, הצליח להשתלט בהדרגה על שטח היספניה לאחר שהנחיל סדרת תבוסות לצבאות הקרתגנים (210–206 לפנה"ס). לאחר השלמת גירוש הכוחות הקרתגנים מהיספניה, הציע סקיפיו אפריקאנוס להביא לסיום המלחמה נגד קרתגו באמצעות פלישה לצפון אפריקה, ויצירת איום ישיר על העיר קרתגו. על אף ההתנגדות הזהירה של הסנאט, העניקה אספת העם לסקיפיו אישור לגייס ולאמן צבא לצורך הגשמת תוכניתו.
בתחילה סקיפיו נהג בזהירות ותגבר את כוחותיו מעריקים מקומיים. לאחר שמסיניסה החליף את סיפאקס (הפרו-קרתגי) כמלך הנומידים, סקיפיו הרגיש, שביכולתו להסתכן בקרב והתחיל להטיל אימה על קרתגו עצמה.
הסנט הקרתגי קרא לחניבעל לחזור מאיטליה עם צבאו המורכב מאזרחים מקומיים וותיקי המלחמה מאיטליה. צבאו של חניבעל היה מורכב מ-40,000 רגלים ו-3,000 פרשים. צבאו של סקיפיו (עם בוא התגבורת מהנסיך מסיניסה) היה מורכב מ-34,000 רגלים ו-9,000 פרשים.
היערכות הכוחות

חיל הרגלים הוצב במרכז מערך הצבא הרומי ואורגן בשלושה הקווים/הדרגים המסורתיים, בעוד הפרשים הוצבו בשני האגפים, כאשר הפרשים האיטלקיים בפיקוד לאלוס באגף השמאלי והפרשים הנומידיים בפיקוד מסיניסה באגף הימני. אולם בניגוד למקובל, סקיפיו לא פרס את המאניפולים של הלגיונות שלו בתבנית "לוח השחמט" המקובלת (כאשר המאניפולים בקווים העורפיים מוצבים מאחרי הרווחים שבין המונופולים הקדמיים), אלא בשורה עורפית, בזה אחר זה, כך שיצרו מעברים פנויים בתוך המערך הרומי. הרווחים בתוך המערך מולאו על ידי הווליטים, רגלים קלים שנכללו מכל מאניפול. האחרונים נועדו לפנות את המעברים, ולתפוס מחסה מאחרי הרגלים הכבדים יותר, ברגע שפילי המלחמה של חניבעל יפתחו בהסתערות, לתעל אותם לתוך המעברים, ולהטריד אותם מהאגפים.
חניבעל פרס את כל הפילים שלו (שמונים במספר) מלפנים בקו הראשון. מאחריהם נפרסו הרגלים שלו, גם הם בשלושה קווים. בקו הראשון הוצבו שכירי חרב מגאליה ומליגוריה, וקלעים מהאיים הבלאריים, כ-12 אלף לוחמים שגויסו על ידי מאגון, אחיו של חניבעל. בקו השני הוצבו רגלים בעלי חימוש כבד יותר, רובם טירונים שגויסו מקרתגו ומלוב, ואילו בקו האחרון הוחזקו ותיקי המלחמה מאיטליה, שרידי צבאו המקורי של חניבעל, 15–24 אלף לוחמים מנוסים. ההיסטוריון ליוויוס כתב, שצבאו של חניבעל כלל גם 4,000 לוחמים מוקדוניים, רגלים כבדים שהמלך פיליפוס ממוקדון שלח לעזרת קרתגו, אך חוקרים מודרניים נוטים לראות בטענה זו תעמולה רומית שקרית. הפרשים הוצבו בשני האגפים, כאשר 2,000 פרשים נומידיים, שנותרו נאמנים לקרתגו, הוצבו באגף השמאלי של הצבא הקרתגני, ואילו הפרשים הקרתגניים הוצבו באגף הימני, מול הפרשים האיטלקיים .
חניבעל קיווה, שהפרשים שלו יצליחו למשוך את הפרשים העדיפים של יריבו משדה הקרב, וכך יבטלו את היתרון העיקרי של סקיפיו על צבאו. כוחות הרגלים של חניבעל, שנהנו מעדיפות מספרית ניכרת על יריביהם, היו אמורים להביס את הלגיונות הרומיים בסיוע הלם ההסתערות של הפילים.
תוצאות הקרב

זמן קצר לאחר התבוסה בקרב זאמה קיבל הסנאט הקרתגני את תנאי הכניעה שהכתיב להם סקיפיו, ובכך באה לקיצה המלחמה הפונית השנייה לאחר 17 שנות לחימה.
תנאי הסכם הכניעה היו נדיבים למדי, בהתחשב במצב ובנזקים שגרם חניבעל לרומא במהלך המלחמה:
קרתגו תשלם לרומא 200 טאלאנטים מדי שנה, במשך 50 שנים.
קרתגו תחזיר לרומא את כל השבויים שנלקחו במלחמה, תוותר על פילי המלחמה ותפרק את הצי שלה, למעט עשר ספינות קרב.
קרתגו תשלח לרומא 100 בני ערובה מהמשפחות של נכבדי העיר.
קרתגו תעביר לשליטת רומא את כל שטחי האימפריה שלה, למעט שטח מצומצם סביב העיר קרתגו, וכן את השטחים שמסיניסה טען שהם שייכים לממלכתו.
ייאסר על קרתגו לפתוח במלחמה, חיצונית או פנימית, ללא הסכמת רומא.
הסעיף האחרון היווה את העילה לפרוץ המלחמה הפונית השלישית שהביאה סוף לקרתגו בידיו של פובליוס קורנליוס סקיפיו אמיליאנוס (נכדו המאומץ של סקיפיו אפריקאנוס) כחמישים שנים מקץ המלחמה השנייה.
פובליוס קורנליוס סקיפיו קיבל את התואר 'אפריקאנוס' על המערכה באפריקה, שהביאה לסיום המלחמה נגד קרתגו.
סיכום ולקחים

למרות תבוסתו המוחצת בקרב זאמה, ההיסטוריונים ליוויוס ופוליביוס, שכתביהם משמשים מקור עיקרי לתולדות המלחמה הפונית השנייה, חלקו לחניבעל שבחים רבים על הדרך שבה ניהל את הקרב (אולי במטרה להאדיר את ניצחונו של סקיפיו במערכה נגדו) וכתבו שאף מצביא אחר לא היה מסוגל לנהל את הקרב בצורה טובה יותר. אולם בחינה של מהלכי הקרב על פי תיאורם, מעלה מספר סימני שאלה ביחס לדרך ניהול הקרב על ידי חניבעל.
נראה שחניבעל העדיף לערוך את חיל הרגלים שלו בשלושה קווים נפרדים, שלא סיפקו סיוע הדדי זה לזה, במקום לרכז את מרבית חייליו בקו אחד, מאחר שלא הספיק לאמן את שלושת הכוחות לפעול במשותף. בנוסף שמר חלק קטן יחסית מכוחו בעתודה, לצורך התערבות בנקודות המשבר של הקרב. כך נהג חניבעל ברוב הקרבות הגדולים, שניהל במערכה באיטליה.
אולם בפועל, הצורה שבה פרס חניבעל את צבאו, והעובדה שכל אחד משלושת הקווים של צבאו לחם בנפרד, מבלי שקיבל סיוע מהדרגים שניצבו מאחריו, גרמו לכך שהוא לא ניצל את העדיפות המספרית הניכרת שהייתה לכוחות הרגלים שלו על הלגיונות הרומיים שניצבו מולם, ואיפשר לסקיפיו להביס את כוחותיו בזה אחר זה. המצביא הרומאי סקיפיו, לעומתו, צפה מראש את מהלכיו של חניבעל, ניהל את הקרב בצורה מושכלת, ולא היסס להשתמש בכוחות שהוצבו בקו השני והשלישי של הלגיונות הרומיים, כדי לתגבר את החיילים בקו הראשון במקרה הצורך, וליצור עדיפות כוחות מקומית.
יש לציין שכוחות הרגלים הרומיים היו חַיִל מקצועי שהתאמן תקופה ממושכת מאחר שהשירות ברומא היה שירות חובה בעוד שבקרתגו השירות הצבאי היה רק בעיתות סכנה ועל כן רמת האימונים שלהם הייתה נמוכה יותר. חֵיל הפרשים הרומי, שהוא בעצם שהכריע את הקרב, היה בערך פי שלושה מחיל הפרשים הקרתגי.
למעשה ניתן לומר, שבמקום קרב אחד, קרב זאמה הורכב משלושה קרבות שהתנהלו בנפרד, שבכל אחד מהם השתתף רק חלק מצבאו של חניבעל, בעוד הכוחות הנותרים צופים מהצד, מבלי להתערב במערכה.
ראו גם

הצבא הרומי
צבא קרתגו
לקריאה נוספת

באזיל לידל הארט, סקיפיו אפריקנוס הגדול מנפוליאון, הוצאת מערכות, 1964
הערות שוליים

↑  מניפול היא יחידה צבאית קטנה (ראה קוהורטה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541944705171  LCCN: sh95002368  NKC: ph779409 
קרב זאמה – היערכות הכוחות היריבים ומהלכי הקרב
קרב זאמה
רמת ונטה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  ונטה בלגרום 
 גובה:  2,000 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  80°03′00″S 155°40′01″E﻿ / ﻿80.05°S 155.667°E﻿ / -80.05; 155.667
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומירמת ונטה(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומירמת ונטה
 
רמת ונטה (באנגלית: Venta Plateau) היא רמה מישורית קטנה ברכס בריטניה, בארץ אואטס שבאנטארקטיקה.
הרמה ממוקמת בין ראשם של העמקים איסקה ו-למאניס; 7 קילומטרים ממזרח להר הייבן.
גובה הרי הרמה בין 1,800 - 2,000 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה > מקור השם

שמה של הרמה ניתן לה על ידי משלחת החקר הגאולוגית של אוניברסיטת ויקאטו (University of Waikato (N.Z.) geological party) מוויקאטו שבניו זילנד, אשר חקרה את האזור בין השנים 1978–1979, בפיקודו של מייקל סלבי (Michael Selby).
השם של הרמה, בדומה לשמות אתרים רבים אחרים ברכס בריטניה, נקראים על שם אתר בבריטניה הרומית. ונטה היה שמה הרומי של העיר וינצ'סטר באנגליה של ימינו.
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7 8 9  מידע גאוגרפי והיסטורי
| אתרים ברכס בריטניה |
| --- | --- | --- |
| הרים | אדמס • אולדריץ' • אופרוס • אסקין • ביל • באנה • בורווזקי • ג'ייקובס • דארטמות' • דגאלאן • דול • דריק • הייבן • הנדרסון • וורד • טרנסטייל • לוסיה • מקלינטוק • סאבורו • סטרנברג • פריצ'רד • קאסאטלי • קריסק • ראמג' • רנד |  |
| רכסי הרים | אונום • אייסנהאואר • באנה • דאנום • דאסקי (רכס) • מגניס • נברסקה • סברינה • פונטס |  |
| מצוקים | בנסון • דאסקי (מדף סלע) • כהן • פורבס |  |
| עמקים | אבוס • אונום • איטונה • איסקה • ביברה • בלום • דובריס • טאמארוס • טיסוביס • לינדום • למאניס • מגניס • מטאריס • סברינה |  |
| מישורים | מישור ואנטייג' • וולדריפ • וורברטון • ונטה |  |
| קרחונים | הוריהאן • יאנסי • מקרו • סנט • פקהאם • ראגוצקי |  |
| נונאטאקים | דארנל • וסטהייבן • טאייק • מארטי • שלושת הנונאטאקים |  |
| מפלי קרח | ברייר • ראגוצקי |  |
קרטר בייס

| --- | --- |

 לידה:  12 באוגוסט 1975 (בן 49) שייקר הייטס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1998
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וסליין  תיכון שייקר הייטס 
 פרופיל ב-IMDb
 
קרטר לורד בייס (באנגלית: Carter Loard Bays; נולד ב-12 באוגוסט 1975) הוא תסריטאי, מפיק וזמר אמריקאי.
ביוגרפיה

בייס נולד בעיר קליבלנד שבאוהיו. הוא למד בבית ספר תיכון בשייקר הייטס.
בשנת 1996 הפך למתמחה ב-MTV יחד עם קרייג תומאס.
בשנת 1997 סיים את לימודיו באוניברסיטת וסליין (אנ').
קריירה

בייס החל את הקריירה שלו לאחר סיום לימודיו, כשהחל לכתוב יחד עם קרייג תומאס לתוכנית "לייט שואו עם דייוויד לטרמן" בהנחיית דייוויד לטרמן.
בשנת 2003 יצר והפיק יחד עם תומאס את הסיטקום "משחקי גודווין" (אנ') עבור רשת הטלוויזיה פוקס. באמצע כתיבתה הודיעה פוקס כי הסדרה תקוצר מ-13 פרקים ל-7, וכי לא תופק לסדרה עונה נוספת.
בשנים 2003–2004 כתב יחד עם תומאס לסיטקום "אוליבר בין" (אנ').
בשנים 2004–2005 כתב יחד עם תומאס לסדרה "Quintuplets" (אנ').
בשנת 2005 כתב יחד עם תומאס לסדרת הטלוויזיה "אבא אמריקאי".
בשנים 2005–2014 יצר והפיק יחד עם תומאס את סדרת הטלוויזיה המצליחה "איך פגשתי את אמא", שהייתה מועמדת ל-72 פרסים וזכתה ב-19, בהם עשרה פרסי אמי. הסדרה נכתבה עקב חוויותיהם של בייס ושל תומאס ואשתו במהלך חייהם בניו יורק.
במרץ 2014, פורסם כי לאור הצלחתה של הסדרה וסיומה בעונה הקרובה, החלה רשת CBS להפיק סדרת ספין אוף בשם "איך פגשתי את אבא". עם שחקני הסדרה אמורים היו להימנות גרטה גרוויג, קריסטה רודריגז, אנדרו סנטינו, סלינה גומז, דרו טארבר, ניקולאס ד'אגוסטו ואנדרס הולם, אך במאי 2014 התפרסם כי סדרת הבת לא תעלה לשידור.
עם זאת, בשנת 2022 עלתה לבסוף הסדרה "איך פגשתי את אבא" ברשת הולו, המהווה סדרת המשך עצמאית לסדרה "איך פגשתי את אמא" שבייס מכהן בה כמפיק בפועל.
קריירה > קריירת מוזיקלית

בשנת 1996 הקים בייס יחד עם תומאס את להקת "The Solids" (אנ'), שגם ביצעה שירים לסדרות הטלוויזיה "איך פגשתי את אמא" ו"אוליבר בין".
בשנת 2010 כתבו בייס ותומאס עבור סדרת הטלוויזיה "איך פגשתי את אמא" את השיר "Nothing Suits Me Like a Suit" (אנ'), שהיה מועמד לפרס אמי על מוזיקה ומילים מקוריות (אנ').
חיים אישיים

בייס מתגורר בניו יורק יחד עם אשתו, דניס קוקס בייס ושלושת ילדיהם. שתיים מבנותיו הופיעו בתפקידי אורח בסדרה "איך פגשתי את אמא".
הערות שוליים

↑  Michael Ausiello (2012-10-25). "Fox Cuts Episode Order For Midseason Comedy The Goodwin Games in Half". TVLine. נבדק ב-2012-11-02.
↑  "TV Summer School: How to Create and Run a Successful Sitcom". E! Online. 6 באוגוסט 2007. אורכב מ-המקור ב-29 ביוני 2011. נבדק ב-11 בנובמבר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  מאיה פז, ‏ילדים, תכירו: הכוכבים החדשים של "איך פגשתי את אבא", באתר ‏מאקו‏, 19 במרץ 2014
↑  מערכת ערוץ התרבות, ‏מתה בלידה: "איך פגשתי את אבא" בוטלה, באתר ‏מאקו‏, 14 במאי 2014
↑  Chow, Greg (1 באפריל 2014). "5 Essential 'How I Met Your Mother' Music Moments". RollingStone. נבדק ב-22 במרץ 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2015-03-28. נבדק ב-2015-03-18. {{cite web}}:  (עזרה)
| איך פגשתי את אמא |
| --- | --- | --- |
| יוצרים | קרטר בייס • קרייג תומאס |  |
| שחקנים | ג'וש רדנור • ג'ייסון סיגל • קובי סמולדרס • ניל פטריק האריס • אליסון הניגן • כריסטין מיליאוטי • בוב סאגט |  |
| דמויות | טד מוסבי • מרשל אריקסון • רובין שרבטסקי • ברני סטינסון • לילי אולדרין • טרייסי מקונל |  |
| עונות | עונה 1 • עונה 2 • עונה 3 • עונה 4 • עונה 5 • עונה 6 • עונה 7 • עונה 8 • עונה 9 |  |
| ראו גם | תקרית האננס • לעולמים • איך פגשתי את אבא • אפקט המעודדת |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX4908543  BnF: cb150340818 (data)  ISNI: 0000 0001 1934 6763  LCCN: no2011077882  MusicBrainz: 215dd987-f75b-48b0-85a9-cb3cc69af2c8  NTA: 333977912  SUDOC: 126038988  VIAF: 54429885   WorldCat (עם VIAF): 54429885
ראומה העתיקה

העיר העתיקה בראומה (פינית Vanha Rauma; שוודית Gamla Raumo) היא רובע עתיק של מבני עץ בעיר ראומה שבדרום-מערב פינלנד, השוכנת לחופו של מפרץ בוטניה. שטחה של העיר העתיקה הוא כ-30 הקטאר ונמצאים בה 600 מבנים בהם מתגוררים כיום כ-800 איש. העיר העתיקה של ראומה מוכרת כאתר מורשת עולמית מאז שנת 1991.
כנסיית הצלב הקדוש בראומה העתיקה
תחילתה של ראומה העתיקה ב-1441 ושנה לאחר מכן, ב-17 במאי 1442 קיבלה מעמד של עיר. העיר שימשה כנמל וכמרכז מסחרי חשוב והיא התפתחה סביב מנזר פרנסיסקני. כנסיית המנזר מהמאה ה-15 המוקדשת לצלב הקדוש (Pyhän ristin kirko) עדיין עומדת על תילה.
בשנת 1550 הורה גוסטב ואסה, מלך שוודיה לתושבי ראומה לעזוב אותה ולעבור להתגורר בהלסינקי, אך רובם שבו לעירם והיא המשיכה להתפתח. רק ב-1809 התפשטו בתי העיר אל מחוץ לרובע העתיק, ורוב בתיו הם מהמאה ה-18 ולאחריה, שכן הוא נהרס בשתי שריפות שהתרחשו בו ב-1640 וב-1682.
עם האתרים הראויים לציון בראומה העתיקה נמנים בית קירסטי (Kirstin talo) ובית מרלה (Marela talo) מהמאה ה-18, ששימשו כבתיהם של ימאים וכיום משמשים כמוזיאונים; בניין העירייה מ-1776 (vanha raatihuone), שבו שוכן כיום המוזיאון העירוני (Rauman taidemuseo); והריסות כנסיית השילוש (Pyhän kolminaisuuden kirko) מהמאה ה-15, שחרבה באחת השריפות.