stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המטופלת השקטה
עלילה

אלישיה ברנסון, ציירת מפורסמת, מואשמת ברצח בעלה, הצלם גבריאל ברנסון. מאותו רגע אינה מוציאה מילה מפיה, וגם במשפטה אינה אומרת דבר. האלמנט היחיד שבו היא מביעה את עצמה הוא סיום מהיר של ציור דיוקן עצמי, וכתיבת הכותרת שלו: אלקסטיס. לאור התנהגותה בית המשפט מחליט כי אלישיה מטורפת ויש לאשפזה במוסד לחולי נפש.
תיאו פייבר, הדובר בסיפור, הוא פסיכולוג משפטי שמגלה עניין רב בתיק ברנסון, ומסוקרן לדעת מה היו המניעים שלה לרצח בעלה. כמעט שש שנים לאחר שהחל אשפוזה, התפנתה משרת פסיכולוג משפטי במוסד שבו שהתה, ופייבר מציע עצמו לתפקיד. לבקשתו הוא מופקד על אלישיה, שלא דיברה מיום הרצח. על אף שהיא נשארת אילמת במהלך הפגישות הטיפוליות שלהם, אלישיה מוסרת לתיאו את יומנה, שבו היא מתארת שבשבועות שלפני הרצח היא נצפתה בביתה על ידי רעול פנים, והרגישה שהוא עוקב אחריה.
כדי ללמוד עוד על אלישיה, יוצר תיאו קשר עם בן דודה. הלה מספר על אירוע מילדותם שהתרחש זמן קצר לאחר התאבדותה של אמה. אביה של אלישיה, באבל עמוק על אשתו, הביע בקול את צערו על כך שהייתה זאת אשתו שמתה, הוא היה מעדיף שבתו אלישיה תמות במקומה. תיאו מבין שלאמירה זו הייתה השפעה עמוקה על נפשה של אלישיה. הוא חוזר אליה ומשתף אותה בתהליך החקירה שהוא עורך על מנת לעזור לה להבין מה קורה לה, ואף להוציאה מאילמותה. הקשר הממושך בין השניים גורם לאלישיה לדבר, לקראת סוף הספר, והיא מספרת לו שרעול פנים נכנס לביתה ורצח את גבריאל.
במקביל לסיפורה של אלישיה מספר פייבר על חייו האישיים. הוא מגלה שאשתו, קתי, מנהלת רומן מחוץ לנישואים עם אדם לא ידוע. פייבר אוהב את אשתו, והדבר פוגע בו מאוד.
בסוף הספר מתגלה לקוראים שהרומן מסופר בשני צירי זמן שונים. הצלם גבריאל ברנסון, בעלה של אלישיה, הוא אשר ניהל רומן עם קטי פייבר, אשת המספר. המספר תיאו פייבר שגילה זאת, הוא רעול הפנים אשר פרץ לבית ברנסון כדי להתעמת עם גבריאל. הוא קשר את אלישיה וגבריאל לכיסאות ואיים עליהם ברובה שהיה בבית. פייבר נתן לגבריאל את הבחירה להציל את עצמו או את אשתו, וגבריאל בחר להציל את עצמו. פייבר עזב מבלי לירות באף אחד מהם, מכיוון שהוא רק התכוון לחשוף לפני אלישיה את האנוכיות של גבריאל. בגידתו של גבריאל הזכירה לאליסיה את אמירת אביה בילדותה ואת אדישותו ביחס למותה, וזוהי הסיבה שהיא הרגה את גבריאל. תיאו תכנן לעזור לאליסיה להתאושש מהטראומה שלה באמצעות טיפול בה כפסיכותרפיסט.
כאשר אלישיה סיפרה לתיאו את הסיפור השקרי לפיו רעול הפנים רצח את גבריאל, הוא הבין שהיא שיקרה לו מכיוון שזיהתה שהוא אותו רעול פנים, ושהוא יודע מהו הסיפור האמיתי. תיאו נבהל. הוא נכנס לחדרה בהיחבא, הזריק לה מנת יתר של סמים, ונמלט מהחדר. לפני שאלישיה איבדה את הכרתה, היא הצליחה לתעד ביומנה את האירועים האחרונים, ואת המעשה של תיאו והסתירה את היומן. היומן נמצא על ידי המשטרה, וחוקר המשטרה הגיע אל ביתו של פייבר והקריא לו את דבריה. תיאו פייבר הבין שהוא נתפס וחש תחושת הקלה.
ביקורות

הרומן קיבל ביקורות חיוביות. ה"אינדיפנדנט" שיבח את הספר על עלילתו, דמויותיו וסגנונו, וכתב: "[הספר] חי דיו כדי להצדיק לטרוף אותו ביום אחד... הכתיבה חדה כאזמל ולא עמוסה, הסגנון חלש ותמציתי, לא צפוף". הגרדיאן הסכים ושיבח את "הפרוזה הצמודה והלא עמוסה". ה"וושינגטון פוסט" שיבח את העלילה כ"רעננה" אך ביקר את "טרופי האימה החריפים, והסצנות הנדושות".
ב"הארץ ספרים" כתבה הדס ריבק כי הספר הוא "תענוג אינטלקטואלי"ב"קורא בספרים מגזין ספרות" כתב ירין כץ "ספר מהנה ומעניין, שקריאתו קולחת וקצבית. אחלה ספר".
פרסים

הספר זכה בפרס בחירת Goodreads עבור ספר המסתורין והמותחן הטובים ביותר לשנת 2019. כמו כן נבחר לספר החודש על ידי טיימס, ולספר השנה של בארנס אנד נובל.
מכירות

בשנת 2019 עם צאת הספר לאור הוא היה רב מכר מספר אחת של הניו יורק טיימס. באמזון, הוא היה רב מכר מספר שתיים לשנת 2019 והוכרז כמותחן מספר אחת ברשימת הספרים שלהם לאותה השנה. כמו כן היה בין עשרת רבי המכר המובילים של סאנדיי טיימס במשך שבעה שבועות. הספר תורגם ליותר מחמישים שפות, ונמכר בלמעלה ממיליון עותקים.
בקולנוע

חברת ההפקה של בראד פיט, Plan B מתכננת להפיק סרט על פי התסריט של "המטופלת השקטה".
הערות שוליים

1 2  Hadjioannou, Bouli (23 ביולי 2019). "Alex Michaelides: The Cypriot author behind the New York Times bestseller". in-cyprus.com. נבדק ב-7 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Somers, Jeff (24 באפריל 2019). "Agatha Christie, Sleight of Hand, and Psychological Complexity: An Interview with The Silent Patient Author Alex Michaelides". Barnes & Noble Reads. נבדק ב-7 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Coughlan, Claire (23 בפברואר 2019). "The Silent Patient: High-octane debut lives up to its hype". independent. נבדק ב-7 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rosenblit, Rachel (16 ביוני 2020). "'The Silent Patient' ends with a major twist. Should a savvy reader have seen it coming?". Washington Post. נבדק ב-7 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑   הדס ריבק, "המטופלת השקטה": זה לא רק מותחן פסיכולוגי, אלא גם תענוג אינטלקטואלי, באתר הארץ, 9 באוקטובר 2019
↑  ירין כץ, כמה מלים על "המטופלת השקטה", באתר קורא בספרים מגזין ספרות, ‏16 בנובמבר 2020
יצחק זמיר

ערך זה עוסק במשפטן ישראלי. אם התכוונתם לקצין ישראלי, ראו .
יצחק זמיר (נולד ב-15 באפריל 1931) הוא משפטן ישראלי, פרופסור למשפטים, שכיהן בתפקיד היועץ המשפטי לממשלה בשנים 1978–1986 ושופט בית המשפט העליון בשנים 1994–2001. חתן פרס ישראל (1997) ופרס א.מ.ת. (2014).
ביוגרפיה

זמיר נולד בוורשה בשם יז'י נַכְטִיגָל ועלה לארץ ישראל בגיל שלוש עם הוריו, חנה וחיים יחיאל נכטיגל. המשפחה עלתה באנייה "קרנרו" שעגנה בנמל חיפה ב-3 באוקטובר 1934. בארץ נולד אחיו הצעיר, שמואל (מוקי). הוריו היו סוכני ביטוח, והמשפחה התגוררה ברחוב לֶיבונטין בתל אביב. למד בבית הספר אחד העם ובגימנסיה הרצליה, והיה מרכז שבט הצופים שלה. שירת בצה"ל במודיעין חיל האוויר, ובמקביל היה כתב בבטאון חיל האוויר; הוא המשיך לכתוב בביטאון גם לאחר שחרורו, וכל זאת תחת מספר שמות עט. למד כלכלה ומדע המדינה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, ובהמשך עבר ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ובמקביל למד בה מדע המדינה ויחסים בינלאומיים. בתקופה זו היה חבר בארגון "שורת המתנדבים". את התמחותו עשה אצל השופט (לימים הנשיא) יואל זוסמן בבית המשפט העליון בשנת 1956. בשנת 1959 קיבל רישיון לעריכת דין, ובאותה שנה קיבל גם תואר דוקטור במשפטים (בנושא פסקי דין הצהרתיים במשפט האנגלי) מאוניברסיטת לונדון, והדוקטורט פורסם כספר על ידי הוצאת הספרים "סטיבנס" שבאנגליה.
לימד משפטים באוניברסיטה העברית והתמחה במשפט ציבורי וביחסי עבודה ואף עמד בראש ועדה להכנת חוק על יחסי עבודה. בספר שהוציא בשנת 1962 טען להרחבת זכות העמידה, עמדה שצוטטה על ידי שופטים באנגליה. היה פעיל במאבק הסגל האקדמי להעלאת שכרו וטען נגד דרישת משרד האוצר לבטל הסכם שכר שנחתם בין האוניברסיטה העברית והסגל האקדמי.
ב-1965 מונה למרצה בכיר. ב-1970 קודם לדרגת פרופסור חבר. בשנים 1972-1970 היה מנהל המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי שליד הפקולטה למשפטים. בשנת 1975 קודם לדרגת פרופסור מן המניין. בין השנים 1975–1978 כיהן כדיקן הפקולטה למשפטים.
במשך הזמן היה חוקר ופרופסור-אורח באוניברסיטאות אחדות בחו"ל.
בשנת 1970 הקים חוג גמילה מעישון (הראשון בישראל) בשיתוף עם משרד הבריאות, ולאחר מכן היה מייסד ויו"ר האגודה למניעת עישון ובמסגרת זאת הביע תמיכה בחוק המגביל פרסומת לסיגריות.
ביוגרפיה > היועץ המשפטי לממשלה

ביולי 1978 נבחר זמיר לשמש היועץ המשפטי לממשלה החל מספטמבר 1978 הוא כיהן בתפקיד (תחת ראשי הממשלה מנחם בגין, יצחק שמיר ושמעון פרס) עד אמצע 1986.
זמיר התבטא בעד מתן מעמד מיוחד לחופש הביטוי במיוחד בתחום המדיני, ודחה בקשות שהופנו אליו לפעול באמצעות הדין הפלילי נגד פרסומים של הרב כהנא. הוא טען שזו טעות לחשוב שהפתרון לאלימות מילולית נמצאת בתחום המשפט.
ביוני 1985 הורה למשטרה שלא לאשר ולמנוע קיום של הפגנות בעד שחרור עצורי המחתרת היהודית בטענה שהן פוגעות בטוהר ההליך המשפטי בניגוד לחוק הסוב יודיצה. זמיר תקף את הקריאות לשחרור עצורי המחתרת וטען שכפסע בינן לבין החלפת שלטון החוק בשלטון הרחוב. הדברים עוררו ביקורת רבה בתקשורת ובימין, בה מחו שזמיר לא התערב בנוגע להפגנות נגד המחתרת.
יותר מכל זכור זמיר מתקופת כהונתו כיועץ משפטי לממשלה על מאבקו לחקירת פרשת קו 300 והעמדת האשמים לדין. עוד כאשר התפרסמו הידיעות הראשונות על אפשרות הריגת מחבלים שנתפסו חיים, דרש זמיר משר הביטחון משה ארנס למנות ועדת חקירה לבדיקת הפרסומים. זמיר טען מאוחר יותר שארנס הסכים לדרישה רק לאחר ששמועות עקשניות ייחסו את הריגת המחבלים לארנס עצמו. עיקר מאבקו של זמיר לחקירת הפרשה החל מספר שבועות לאחר שהודיע על כוונתו לפרוש מתפקידו, לאחר שהגיעו אליו שלושת פורשי השב"כ שסיפרו לו על הוראת ראש השב"כ, אברהם שלום, להרוג את המחבלים ועל שיבוש הפעילות של ועדות החקירה. זמיר ניסה להגיע להסכמות עם הממשלה על חקירת הנושא ולחלופין על פרישת המעורבים מהשב"כ. אולם לאחר ששלום סירב להתפטר, בגיבוי של ראש הממשלה שמעון פרס וממלא מקומו יצחק שמיר, הורה זמיר למשטרה לפתוח בחקירה פלילית. זמיר הסביר את החלטתו: "התלונה במשטרה הוגשה לאחר שכלו כל הקיצים וכל הצעותיי לפתרון נדחו. אילמלא כן כל הפרשה הייתה יכולה להגמר אחרת.". במשך חודשים הפרשה נשמרה בסודיות רבה, ורק מעטים ידעו עליה. בתקופה זאת הופעלו על זמיר לחצים כבדים כדי שיחזור בו מן ההחלטה לקיים חקירה בפרשה, אך זמיר סירב. בעקבות הסירוב, ימים ספורים לפני המועד שבו אמור היה להתקיים דיון בבג"ץ בעתירה של אחד מבכירי השב"כ, ולאחר שזמיר הודיע שאינו מוכן להגן בבג"ץ על העמדות של ראש שב"כ ושל ראש הממשלה (לפי זמיר, הוא היה מוכן להגן על ראש הממשלה בתנאים מסוימים, אך לא היה מוכן להגן על ראש השב"כ), זמיר פוטר והממשלה, בתחילת יוני 1986, מינתה את יוסף חריש כמחליפו. על הטענות נגדו אמר זמיר:
מציגים את הנושא כאילו מצד אחד עומדים אישים החרדים לביטחון המדינה ומהצד השני כאילו עומדים המשפטנים, אנשים מרובעים, אפורים וצרי אופקים. לא כך הוא. אני פועל בנושא זה למען ביטחון המדינה. מדובר במוסר ובאמינות של שב"כ. אם תהיה פגיעה באמינותו, תהיה זו פגיעה חמורה בביטחון המדינה.
כיועץ משפטי לממשלה פעל להסרת החסינות ולהעמדה לדין של ח"כ שמואל פלאטו-שרון, של השר אהרן אבוחצירא ושל חבר הכנסת שלמה עמר. פרסם חוות דעת והנחיות רבות בקובץ הנחיות היועץ המשפטי לממשלה.
ביוגרפיה > לאחר פיטוריו מכהונת היועץ המשפטי לממשלה

בשנת 1988 הקים את העמותה למשפט ציבורי בישראל והיה היושב ראש הראשון שלה.
בשנים 1988–1991 כיהן כנשיא מועצת העיתונות בישראל. בדצמבר 1991 התפטר מתפקידו בטענה שאין בו אמון ואין בידיו סמכויות, לנוכח סירוב המועצה לאפשר לבית הדין לאתיקה הטלת קנס על עיתון והשעיה מעבודה כעיתונאי על מי שעבר על כללי האתיקה.
בשנת 1991 הקים את הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, היה הדקאן הראשון שלה, והיה גם עורך-מייסד של כתב העת "משפט וממשל".
בשנת 1992 מונה על ידי שר המשפטים, דן מרידור, ליו"ר המועצה לתאגידים ציבוריים, והוא כיהן בתפקיד זה עד למינויו לשופט בבית המשפט העליון.
ביוגרפיה > בבית המשפט העליון

מ-17 בינואר 1994 ועד לפרישתו לגמלאות ב-15 באפריל 2001, כיהן כשופט בית המשפט העליון. כיהן גם כראש ועדה לבחינת דרכי מינוי שופטים.
בפסק דין (בג"ץ 7111/95 מרכז השלטון המקומי ואח' נ' הכנסת ואח', ניתן ב-6 בפברואר 1996) מתח זמיר ביקורת על השימוש המופרז שעושים לעיתים עורכי דין בחוקי היסוד:
אכן, כיום הלכה היא שחוקי היסוד הקנו לבית המשפט סמכות לבטל חוקים. סמכות זאת היא, לדעתי, חיונית בחברה נאורה, ובמיוחד כך בישראל, שבה תרבות השלטון טרם הכתה שורשים עמוקים. יש לשמור עליה היטב, כדי שניתן יהיה לעשות בה שימוש במקרה הראוי. אך דווקא בשל כך יש להיזהר מאוד שלא תהיה כעושר השמור לבעליו לרעתו. כבר אמר הנשיא ברק, שהסמכות של בית-משפט לבטל חוקים דומה לנשק בלתי קונבנציונלי (ראו א' ברק, "זכויות אדם מוגנות: ההיקף וההגבלות" משפט וממשל א, 253). כל אחד יודע עד כמה נשק כזה עלול להיות הרסני, אם כי לא כל אחד מבין עד היכן עלול ההרס להתפשט. מי שמופקד על נשק כזה מחויב באיפוק מרבי. אוי לסמכות שאין עמה אחריות. צריך להיות ברור לכל בר-דעת שבית המשפט אינו אמור לעשות שימוש בסמכותו לבטל חוק, אלא במקרה בולט של פגיעה מהותית בזכויות יסוד או בערכים בסיסיים. כבוד האדם אינו צריך לדחוק את כבוד החוק.
על מניעים פוליטיים של עותרים לבית המשפט כתב:
לא מעט עתירות שהוגשו לבית משפט זה על ידי חברים במועצות של רשויות מקומיות, ובהן לא מעט עתירות שהתקבלו על ידי בית המשפט, הונעו על ידי שיקולים פוליטיים. ולא פעם היה בעתירות אלה כדי לקדם את שלטון החוק.
זמיר דרש שהמדינה תפקח על השוק החופשי. לדבריו:
השוק החופשי נותן הזדמנות למשק הפרטי לצבור כוח כלכלי רב. גם כוח כלכלי עלול להשחית. אסור לשכוח את הלקח המר של המדינה המתירנית, שאפשרה לכוח כלכלי לגרום, תחת הסיסמה של חופש, הרבה עושק ועוול. דווקא בתנאים של שוק חופשי נדרשת המדינה להגן על חלשים.
ביוגרפיה > לאחר פרישתו מבית המשפט העליון

לאחר פרישתו מבית המשפט העליון בשנת 2001, בגיל 70, שימש בורר ומגשר בעניינים רבים.
במשך השנים מילא תפקידים ציבוריים רבים. בין השאר כיהן ביו"ר המועצה לבתי דין מינהליים, יו"ר הוועדה לבתי המשפט לעניינים מינהליים, יו"ר הוועדה לבתי המשפט לעניינים מקומיים, יו"ר הוועדה להחזר הוצאות הגנה משפטית לחברי הכנסת, יו"ר הוועדה לשינוי מעמד הספרייה הלאומית, יו"ר הוועדה להכנת כללי אתיקה לחברי הכנסת, יו"ר הוועדה לבדיקת בתי הדין לעבודה, יו"ר ונשיא המרכז לאתיקה בירושלים, ויו"ר המועצה הציבורית של "כל זכות" (בשנים 2019-2011).
בשנת 2020 פרסם ספר ילדים בשם "לשחרר את קנגורו תום". ובשנת 2021 יצא ספר ההמשך "לאן נעלמה קנגורו תום".
חיים אישיים

לזמיר שלושה ילדים, אחד מהם הוא יורם זמיר, שותף בכיר במשרד עורכי הדין שפיגלמן, קורן זמיר ושות'.
זמיר הוא דודו של אסף זמיר, שר התיירות ה-21 של מדינת ישראל.
פרסים והוקרה

זמיר זכה בפרסים רבים. בין השאר זכה בפרס צלטנר לעידוד המחקר במדעי המשפט ובאות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג (שניהם בשנת 1986), בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים (1988), בפרס ישראל לחקר המשפט בשנת ה'תשנ"ז (1997), באות אביר איכות השלטון (2002), בתואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה (2003), בתואר עמית כבוד של האוניברסיטה הפתוחה (2011), בפרס גורני למשפט ציבורי מטעם העמותה למשפט ציבורי בישראל (2011) ובפרס א.מ.ת לחקר המשפט (ביחד עם פרופ' אריאל פורת) בשנת 2014.
השקפותיו

זמיר פרסם וערך ספרים בתחום המשפט ולמעלה ממאה מאמרים בכתבי עת משפטיים בישראל ומחוץ לישראל. הוא הרבה להתראיין ברדיו ובטלוויזיה ולפרסם מאמרים בעיתונות בנושאים שעל הפרק. הוא מתומכי האקטיביזם השיפוטי, אך עם זאת התבטא בעד ריסון בפסילת חוקים.
בשנים 2021–2022, כאשר עלו הצעות לקיצוץ סמכויותיהם של היועץ המשפטי לממשלה ובית המשפט העליון, פרסם מאמרים אחדים להגנה על מוסדות אלה. כחלק מנסיונותיו למנוע את קיצוץ סמכויות היועצים המשפטיים, השתתף זמיר בדיון של ועדת החוקה, חוק ומשפט, ושטח בפני חברי הוועדה את עמדתו (בדברו גם בשם נשיאי העליון לשעבר ברק וביניש, ששלחו אותו כנציגם לוועדה).
בשנת 2023, במסגרת הדיון הציבורי ברפורמה המשפטית בישראל, פרסם מאמרים אחדים נגד השינויים המוצעים. בנובמבר 2024 יצא להגנתה של היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה, לאחר ששרים בממשלת ישראל, ובראשם ראש הממשלה נתניהו, מתחו עליה ביקורת וקראו לפיטוריה.
מספריו וממאמריו

בתי הדין המנהליים בישראל, בהוצאת האוניברסיטה העברית בירושלים, המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש הרי סאקר, 1971
דיני עבודה: מקורות, הערות, בעיות, הוצאת אקדמון
השפיטה בעניינים מנהליים, בהוצאת האוניברסיטה העברית בירושלים, המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש הרי סאקר, 1975
הסמכות המינהלית, נבו הוצאה לאור, מהדורה שנייה, בשנים 2010 עד 2020, בחמישה כרכים.
בית המשפט העליון, הוצאת שוקן, 2022.
"פרשת קו 300" שורשים במשפט 383 (דינה זילבר עורכת), הוצאת נבו, 2020.
לשחרר את קנגורו תום, הוצאת שוקן, 2020.
לאן נעלמה קנגורו תום?, הוצאת שוקן, 2021.
קנגורו תום מגשימה חלום, הוצאת שוקן, 2023.
החל מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 הוא עורך של סדרת הספרים "פירוש לחוקי היסוד" שבהוצאת מכון הרי סאקר.
לקריאה נוספת

יצחק זמיר, "אקטיביזם שיפוטי: החלטה להחליט", עיוני משפט, ינואר 1993
גד ברזילי, אפרים יוכטמן-יער, זאב סגל, בית המשפט העליון בעין החברה הישראלית. ת"א: דיונון/פפירוס, 1994
גד ברזילי, דוד נחמיאס, היועץ המשפטי לממשלה: סמכות ואחריות. הוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה. ירושלים: 1997
דינה זילבר, בשם החוק: היועץ המשפטי לממשלה והפרשות שטלטלו את המדינה, פרק 9, הוצאת דביר,2012
ללא גלימה - שיחות עם שופטי בית המשפט העליון - הפרק: יצחק זמיר, הוצאת למשכל - ידיעות ספרים, 2017, עמ' 105 - 144
תאגיד השידור הקנדי

.
| --- | --- |

 פרטי הערוץ
 מדינה:  קנדה 
 תאריך השקה:  2 בנובמבר 1936 (רדיו) 6 בספטמבר 1952 (טלוויזיה)
 משרד ראשי:  אוטווה 
 
 cbc.radio-canada.ca
 
מטה CBC באוטווה
תאגיד השידור הקנדי (באנגלית: Canadian Broadcasting Corporation, בראשי תיבות: CBC; בצרפתית: Société Radio-Canada), הוא גוף השידור הציבורי הקנדי לרדיו ולטלוויזיה. התאגיד משדר באנגלית ובצרפתית, ברשתות הידועות כ-CBC ו-Radio-Canada, בהתאמה.
למרות שכמה תחנות מקומיות בקנדה קדמו להקמתה, CBC היא רשת השידור הנוכחית הוותיקה ביותר בקנדה. CBC הוקם ב-2 בנובמבר 1936. ה-CBC מפעיל ארבע רשתות רדיו יבשתיות: CBC Radio One ו-CBC Music בשפה האנגלית, ו-Ici Radio-Canada Première ו-Ici Musique בשפה הצרפתית (שירות הרדיו הבינלאומי Radio Canada International משודר היסטורית בגלים קצרים, אך מאז 2012 תוכנו זמין רק כפודקאסטים באתר האינטרנט שלו). ה-CBC מפעילה גם שתי רשתות טלוויזיה יבשתיות, CBC Television בשפה האנגלית ו-Ici Radio-Canada Télé בשפה הצרפתית, יחד עם רשתות הלוויין/כבלים CBC News Network, Ici RDI, Ici Explora, Documentary Channel (בעלות חלקית), ו-Ici ARTV. ה-CBC מפעיל שירותים לאזור הארקטי הקנדי תחת השמות CBC North, ו-Radio-Canada Nord. ה-CBC מפעילה גם שירותים דיגיטליים כולל CBC.ca/Ici.Radio-Canada.ca, CBC Radio 3, CBC Music/ICI.mu ו-Ici.TOU.TV.
תחנת CBC/Radio-Canada מציעה תכניות באנגלית, בצרפתית ובשמונה שפות של עמים ילידים בקנדה בשירות הרדיו המקומי שלה, ובחמש שפות בשירות הרדיו הבינלאומי מבוסס האינטרנט שלה, רדיו קנדה אינטרנשיונל (RCI). עם זאת, קיצוצים בתקציב בתחילת העשור השני של המאה ה-21 גרמו לתאגיד לצמצם את שירותו באמצעות גלי האתר, להפסיק את שידורי הגלים הקצרים של RCI וכן חלק משידורי הטלוויזיה הקרקעיים.
אל המימון של ה-CBC מתוספות הכנסות מפרסום מסחרי בשידורי הטלוויזיה שלה. שירות הרדיו הפעיל פרסומות מאז הקמתו ועד 1974, אך מאז רשתות הרדיו העיקריות שלו היו ללא פרסומות. ב-2013, רשתות הרדיו המשניות של ה-CBC, CBC Music ו-Ici Musique, הציגו פרסום מוגבל של עד ארבע דקות בשעה, אך זה הופסק ב-2016.
אני לוראק

| --- | --- |

לוראק, 2021
 לידה:  27 בספטמבר 1978 (בת 46) הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, ברית המועצות
 שם לידה:  קרולינה מירוסלאבינה קויק
 מוקד פעילות:  ברית המועצות, אוקראינה, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1996
 מקום לימודים:  Kyiv National University of Culture and Arts 
 סוגה:  מוזיקת פופ, מוזיקת נשמה, דיפ האוס, דאנס-פופ, פופ רוק, סינת'-פופ, מוזיקה אלקטרונית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  Moon Records Ukraine, Warner Music Russia, Lavina Music, United Music Group, S&P Digital 
 מספר צאצאים:  1 
 www.anilorak.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
קרולינה מירוסלאבינה קויק (באוקראינית: Кароліна Мирославівна Куєк; ברוסית: Каролина Мирославовна Куек; באנגלית: Karolina Myroslavivna Kuiek; נולדה ב-27 בספטמבר 1978), הידועה בשם אני לוראק (באנגלית: Ani Lorak; באוקראינית: Ані Лорак), היא זמרת אוקראינית, פזמונאית, שחקנית, יזמית, ושגרירת רצון טוב של האו"ם. לוראק נחשבת לאחת הנשים החזקות והמשפיעות ביותר במדינתה, וכן מדורגת כאחת הנשים היפות במזרח אירופה. לוראק דיווחה על ההכנסה הגבוהה ביותר מכל הזמרים באוקראינה בשנת 2014.
לוראק התפרסמה גם מחוץ לברית המועצות לשעבר לאחר שיצגה את אוקראינה באירוויזיון 2008 עם השיר "Shady Lady", עמו סיימה במקום השני.
ביוגרפיה

לוראק עברה ילדות קשה במיוחד. היא ילידת קיצמן שבמערב אוקראינה, דוברת אוקראינית כשפת האם שלה, וגדלה על ידי אם חד הורית. בגיל 6 היא ואחיה נשלחו לבית אומנה. אחד מאחיה נפטר מאוחר יותר כשלחם באפגניסטן. קרולינה פיתחה את הרצון להיות זמרת כבר בגיל ארבע. לעיתים קרובות היא הופיעה בתחרויות שירה שונות בבית הספר. בשנת 1992 השתתפה בתחרות המקומית הפופולרית "פרווצוויט" בה זכתה. כתוצאה מכך, בגיל 14 היא חתמה על החוזה המקצועי הראשון שלה. קויק נודעה בשם אני לוארק החל ממרץ 1995 כשהשתתפה בתחרות בתוכנית הטלוויזיה "כוכב בוקר" במוסקבה. השם בא כתוצאה משום שהיה זמר רוסי בתחרות עם אותו השם אשר נרשם לתחרות לפנייה, כך שקויק נאלצה למצוא שם במה. לוראק עברה לקייב בשנת 1995. היא הפכה לפופולרית עוד יותר לאחר שזכתה בתחרות "Big Apple Music 1996" בניו יורק. היא זכתה בתואר "תגלית השנה" בפסטיבל האוקראיני הפופולרי "Tavria Games" בשנת 1996. באותה שנה הוציאה את אלבומה הראשון בשם "אני רוצה לעוף".
קריירה

לוראק המשיכה להקליט שירים חדשים בשנת 1997. שני השירים שלה "הדוגמנית" ו"אלוהים שלי" צולמו כקליפ והאחרון הפך לפסקול לסרט "הזכות לבחור". באביב 1998 צולם הסרטון החדש שלה "אני אחזור" ובדצמבר יצא אלבומה השני של לוראק בשם "אני אחזור". המאסטרינג באלבום זה נעשה בניו יורק. במקביל צולמו שני הקליפים שלה "אה אהובי" ו"עיר זרה" שילוו את אלבומה החדש. בתחילת 1999 החלה בסיור נרחב והופיעה בארצות הברית, צרפת, גרמניה, הונגריה, והופעות שלה התקיימו בכל עיר מרכזית באוקראינה.
באוקטובר 2009 דורגה בקרב 100 הנשים המשפיעות ביותר באוקראינה שקיבצו מומחים עבור המגזין האוקראיני Focus.
בנובמבר 2024 נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי שלל את התואר אמן העם של אוקראינה מלוראק על תמיכתה בפלישה הרוסית לאוקראינה.
קריירה > אירוויזיון

בשנת 2005 ניסתה לוראק להתמודד ולייצג את מדינתה בתחרות האירוויזיון, אך לא נבחרה בקדם. לוראק סיימה במקום השני בגמר הלאומי באוקראינה עם השיר "A Little Shot Of Love".
הטלוויזיה האוקראינית UA:PBC הודיעה בסוף דצמבר 2007 כי אני לוראק, אחת הזמרות המצליחות במדינה, תייצג את המדינה באירוויזיון בבלגרד. ב-23 בפברואר ביצעה אני חמישה שירים פוטנציאליים. השיר שנבחר על ידי הציבור והן על ידי חבר השופטים היה "Shady Lady", שנכתב על ידי המלחין והמפיק היווני דימיטריס קונטופולוס.
באירוויזיון 2008 בבלגרד, היא שרה את השיר "Shady Lady" בחצי הגמר השני ב-23 במאי 2008 והעפילה לגמר. בגמר, היא סיימה במקום השני אחרי דימה בילאן הרוסי. פרס הוענק לה על היותה האמן הטוב ביותר בתחרות על ידי התקשורת. המעצב האיטלקי רוברטו קוואלי עיצב לה את השמלה להופעה.
קריירה > מיזמים עסקיים

בשנת 2005, לוראק וארוסה מוראט פתחו את אנג'ל לאונג', מסעדה המתמחה במטבח ים תיכוני במרכז קייב. בשנת 2009 השניים פתחו גם סוכנות נסיעות אוקראינית בשם "נסיעות נופש", שהיא חטיבת משנה של "Turtess Travel", חברה שמוראט עובד בה. בשנת 2010, לוראק השתתפה בכמה קטלוגים ופיתחה בושם חדש בשם אניפון של שיפון. בשנת 2011 הוכרזה לוראק כזמרת החמישית העשירה ביותר באוקראינה, עם הכנסות בהיקף של 2.35 מיליון דולר באותה שנה. שכרה נע בין 25-40,000 דולר להופעה.
בשנת 2014 ספגה ביקורת באוקראינה על כך שקיבלה פרסים ברוסיה בזמן שאוקראינה ניהלה סכסוכים עם רוסיה. לוראק אמרה אז לעיתונאים שהיא פטריוטית אוקראינית אמיתית ואוהבת את מדינתה מאוד, והמליצה למבקריה "ללכת ולהצטרף למבצע נגד טרור.
קריירה > צדקה

לוראק מקדישה זמן רב לפעילויות צדקה. מאז 2004 הייתה לוראק שגרירה של רצון טוב של האו"ם בנושא HIV באוקראינה. קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים באוקראינה העניק ללוראק ציון לשבח על סיוע ועזרה לאזרחים נשאים של המחלה באוקראינה. בשנת 2005 הוענק ללוראק מסדר סנט סטניסלב של התואר הרביעי וצלב הקצינים על חיזוק הסמכות הבינלאומית של אוקראינה, על המקצועיות הגבוהה, הישגי היצירה הגדולים, צדקה ודבקות באידיאלים של אבירות.
חיים אישיים

ב-21 באוגוסט 2009 נישאה לוראק לארוסה הטורקי ולמנהלה מוראט נאלסאיקולו, אותו הכירה בשנת 2003 כשנפשו בטורקיה. מוראט, הוא מנהל מלונות טורקי וסוכן נסיעות. בתם סופיה, נולדה ב-9 ביוני 2011. היא ומשפחתה התגוררו בבית בפאתי קייב. הזוג התגרש בינואר 2019.
בספטמבר 2024, הכריזה לוראק על אירוסיה לבן זוגה הספרדי בשנתיים האחרונות, מרפה הוליסטי ליוגה בשם אייזיק וידג׳ראקו, ב13 במרץ התחתנו בטקס שנערך במלדיביים.
הערות שוליים

↑  The amazing Ani Lorak story - Oct. 21, 2010, KyivPost, ‏21 באוקטובר 2010
↑  Рейтинг Фокуса: 100 самых влиятельных женщин и 100 деталей о них, ФОКУС, ‏23 באוקטובר 2010 (ברוסית)
↑  Украина лишила Ани Лорак и Киркорова почетных званий, ГЛАВКОМ, ‏2024-11-22 (ברוסית)
↑  Belgrade 2008, Eurovision.tv (באנגלית בריטית)
↑  Restaurant Angel Lounge. Ani Lorak’s restaurant in Kiev: Angel Lounge. Kiev restaurants., kievtown.net
↑  Список найбагатших українських зірок очолила Софія Ротару | Новости | Blacks, web.archive.org, ‏12 באוגוסט 2008
↑  Eurovision Song Contest Moscow 2009 | News - Ani Lorak married, web.archive.org, ‏22 באוגוסט 2009
↑  Лорак розлучилася після 10-ти років шлюбу, ТаблоID
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810558094305606  ISNI: 0000 0004 0673 868X  MusicBrainz: 29ec65e9-0dcf-4dfa-9155-7f13cef07335  VIAF: 7753151353545552720008   WorldCat (עם VIAF): 7753151353545552720008
מרים ברגותי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 ביוני 1993 (בת 31) 
 השכלה:  אוניברסיטת ביר זית 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  Mariam Barghouti
 טוויטר (X):  MariamBarghouti
 
מרים ברגותי (בערבית: مريم البرغوثي, נולדה ב-23 ביוני 1993) היא סופרת[דרושה הבהרה] ועיתונאית פלסטינית, ילידת ארצות הברית. מתגוררת ברמאללה.
קורות חיים

מרים ברגותי, בת למשפחת ברגותי, נולדה באטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית. בשנת 2003 עברה משפחתה לרמאללה. היא למדה סוציו-בלשנות וסיימה תואר ראשון בשפה וספרות אנגלית באוניברסיטת ביר זית. לאחר מכן, קיבלה תואר שני בסוציולוגיה ושינוי גלובלי מאוניברסיטת אדינבורו. עבודת הגמר שלה עסקה ביחסי אשכנזים ומזרחים בישראל. במהלך לימודיה, התנדבה בארגוני זכויות אדם שפעלו בירדן, סוריה, לבנון ובשטחי הרשות הפלסטינית. באפריל 2014, נעצרה על ידי חיילי צה"ל בטענה שיידתה אבנים ונכנסה לשטח צבאי סגור. הטענות לא גובו בראיות, וכעבור מספר ימים בית משפט צבאי זיכה אותה.
ברגותי פרסמה דיווחים עיתונאיים והופיעה כפרשנית פוליטית במגוון כלי תקשורת, בהם CNN, אל-ג'זירה, הגרדיאן, BBC, האפינגטון פוסט, ניו יורק טיימס ומוניטור המזרח התיכון. היא מרבה לדווח על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ובין השאר דיווחה בספטמבר 2024 על מבצע "מחנות קיץ" בג'נין. בין השאר, פרסמה כתבת פרופיל על חנאן עשראווי. כסופרת, כתבה מספר פרקים בספרים העוסקים בתרבות הפלסטינית.
כיום לומדת לתואר דוקטור בסוציולוגיה ומלמדת סוציולוגיה באוניברסיטה הערבית-אמריקאית בג'נין.