המלאכים הטובים של טבענו
תוכן > פרק 2: תהליך השכנת השלום

פרק זה סוקר את שורשי האלימות האנושית דרך עיניהם של שני הוגים: הביולוג צ'ארלס דרווין והפילוסוף תומאס הובס. פינקר מציין ששמות הוגים אלו הפכו לשמות תואר ("דרוויניסטי" ו"הובסיאני") שיש להם בדרך-כלל קונוטציה שלילית, אך לדעתו התובנות של שני הוגים אלו עמוקות, מורכבות ומעודנות מכפי שמרמזים שמות התואר, וחיוניות לפתיחת כל דיון באלימות.
הלוגיקה של האלימות: בספרו הקלאסי "לווייתן" הציג הובס שלושה סוגי סיבות לאלימות, אותן מסביר פינקר באמצעות התאוריה הדרוויניסטית של ברירה טבעית בניסוחה המודרני בעזרת תורת המשחקים: "תחרות" היא אסטרטגיה שבה "שחקן רציונלי" תוקף כאשר הוא סבור שהוא מסוגל לגבור על שחקן אחר ולהשיג רווח חומרי כלשהו. "פחד" הוא אסטרטגיה שבה שחקן רציונלי הסבור שהוא נמצא בסכנת התקפה תוקף ראשון במכה מקדימה או במלחמת מנע. "תהילה" היא אסטרטגית הרתעה שבה שחקן רציונלי אינו יוזם אלימות, אך צובר כוח ומגיב באלימות, ובכך יוצר מוניטין של נקמנות במטרה להפוך כל התקפה נגדו לבלתי-כדאית. אסטרטגיות המכה המקדימה וההרתעה הן בעייתיות, והובס טען שהדרך היעילה להגביל אלימות בחברות אדם היא "לווייתן" – ריבון רב-כוח המשליט סדר ומעניש כל תוקפן. הובס גם הציע מה שפינקר מכנה "השערה מדעית ניתנת לבדיקה": בחברות אדם פראיות ואנרכיות האלימות צפויה להיות נפוצה יותר מאשר בחברות המאוגדות במדינות שבהן שליטים וממשל משליטים סדר. כנגד הובס טען הפילוסוף ז'אן-ז'אק רוסו שהאדם במצבו הטבעי היה פרא אציל שחי בהרמוניה עם הטבע ועם שאר בני-האדם, ומקור האלימות הוא דווקא בתרבות המשחיתה. פינקר טוען שהמדע כיום מסוגל לראשונה לבדוק את השערותיהם המנוגדות של הובס ורוסו באמצעות נתונים אמפירים כמותיים, ומקדיש את שאר סעיפי הפרק לבדיקה מדוקדקת כזו.
אלימות באבותיו הקדמונים של האדם: פינקר מתאר את התוקפנות אצל השימפנזה, קוף האדם הקרוב ביותר לאדם, כפי שנחקרה בטבע על ידי ג'יין גודול ופרימטולוגים נוספים. במין השימפנזה המצוי להקות נלחמות בלהקות שכנות על השליטה בטריטוריות ובנקבות, לעיתים עד מוות והשמדה של הלהקה החלשה יותר. פינקר מדגיש שאלימות השימפנזים אסטרטגית באופייה: התקיפות הקטלניות בדרך-כלל אינן מתרחשות בקרבות, אלא בפשיטות ובמארבים "לא הוגנים", ביוזמת צד המנצל יתרון מספרי רגעי למזער את הסיכונים לעצמו. אין ראייה שהאב הקדמון המשותף לשימפנזים ולאדם אכן התנהג כמו השימפנזה המצוי, ולא כמו השימפנזה הננסי (בונובו) הפחות תוקפני, אשר קרוב לאדם באותה מידה. אך אפילו אם האלימות התפתחה בשימפנזים מצויים ובבני-אדם באופן בלתי-תלוי, קווי הדמיון מעוררים מחשבה. מאובנים של מיני הומינינים מן האבולוציה של האדם בדרך-כלל נדירים מכדי להסיק על רמת האלימות אצלם, אך פינקר מציין שיתרון הזכרים על הנקבות בגודל הגוף היה לפחות כמו זה שבאדם המודרני, ומרמז על מידה של תחרות אלימה בין זכרים.
סוגי חברות אנושיות: ככל הידוע הופיע האדם הנבון המודרני לפני כ-200 אלף שנים, והחל להתארגן בחברות חקלאיות לפני כ-10 אלפי שנים. אך פינקר סבור שלצורך בדיקת ההשערה ההובסיאנית, החלוקה הרלוונטית היא בין חברות אנושיות המאורגנות במדינות וכאלו שאינן מאורגנות במדינות, כמו חברות שבטיות ומשטרי צ'יף. בתרבות המערב היה מקובל להציג חברות שבטיות כ"ברברים" ו"פראים", ולדעת פינקר נטה המחקר האנתרופולוגי במאה ה-20 לקיצוניות השנייה והושפע בעיקר מן "האנתרופולוגים של השלום" כמו פרנץ בועז, רות בנדיקט ומרגרט מיד, אשר ציירו לחברות השבטיות שחקרו תדמית פציפיסטית של "פראים אצילים". פינקר מבסס את הנתונים שלו על חוקרים מן השנים האחרונות, ביניהם ההיסטוריון הצבאי הישראלי עזר גת, והארכאולוג הפרהיסטורי לורנס קילי בספרו "War Before Civilization"(אנ'). חוקרים אלו מצאו כי מרבית ההריגות במלחמות שבטיות, כמו אצל שימפנזים מצויים, אינן מתרחשות בקרבות, אלא בפשיטות "בלתי הוגנות" המנצלות את אפקט ההפתעה. פינקר מצטט עדויות ראייה להתקפות פתע על כפרי הצד היריב וטבח נשים וילדים אצל שבט היאנוממי (אנ') באמריקה הדרומית, אצל ילידים אוסטרלים ואצל האינואיט באלסקה. עדויות לקניבליות במלחמה קיימות גם משבטים מודרניים וגם משרידים ארכאולוגים מלפני 800 אלף שנה. אנשים בחברות שבטיות נלחמים מכל שלושת הסיבות ההובסיאניות: להשגת רווח כמו טריטוריה או נשים, כמלחמת מנע, או כנקמה על פגיעת האויב בקרוביהם.
שיעורי אלימות בחברות מדינה ולא-מדינה: בסעיף זה מרכז פינקר נתונים כמותיים ממחקרים אנתרופולוגים וארכאולוגים, במטרה לבחון את ההשערה ההובסיאנית ולקבוע האם שלטון מדינתי מוריד או מעלה את שיעורי האלימות. במספרים מוחלטים, מספרי האבדות בחברות השבטיות הקטנות הם זעירים בהשוואה לאלו של קרבות גדולים בין מדינות מרובות אוכלוסין. אף שמספר האבדות המוחלט מייצג את כמות הסבל הכללית הנגרמת כתוצאה מאלימות, אחוז האבדות מתוך כלל האוכלוסייה הוא זה שמייצג את מידת הסיכון לכל אחד מחבריה, ולפיכך את רמת האלימות. כאשר מחלקים את מספרי ההרוגים מאלימות במספר מקרי המוות הכללי מתגלה תמונה הפוכה: בחברות שבטיות של ציידים-לקטים וציידים-חקלאים (פרהיסטוריות, היסטוריות וכאלו הקיימות בימינו) ממוצעי אחוז ההרוגים שנאמדו היו 14% עד 25% מכלל מקרי המוות, בעוד שבערי מדינה ובאימפריות במקסיקו הפרה-קולומביאנית נאמד אחוז ממוצע של 5%, באירופה של המאה ה-17 2% בלבד, ובאירופה במחצית הראשונה של המאה ה-20 (היינו בתקופת מלחמות העולם הראשונה והשנייה) כ-3%. במאה ה-21 בארצות הברית, כלל ההרוגים מפשע אלים, מלחמה וכל הגורמים העקיפים המתלווים אליהם תורמים פחות מ-1% ממספר מקרי המוות הכללי.
הציוויליזציה ואכזבותיה: המחקר המודרני מאשר איפוא את טענת הובס כי "כאשר חיו בני אדם ללא כוח מרכזי שיטיל עליהם את חתיתו, הם חיו במצב של מלחמה" וב"פחד תמידי וסכנת מוות אלים". אך המחקר גם מפריך טענות אחרות של הובס: בני חברות שבטיות אינם עסוקים באלימות רוב הזמן, הם משתפים פעולה באופן נרחב עם קרוביהם ובני-בריתם, חייהם רחוקים מלהיות "בודדים", והם "קשים, אכזריים ועניים" רק לפרקים. למעשה, המחקר גילה שהמהפכה הנאוליתית וערי המדינה הראשונות הרעו, ולא שיפרו, את רמת החיים ואיכות החיים הממוצעות, עקב העבודה המפרכת הנדרשת בחקלאות ובבניית יישובי קבע לאוכלוסיות גדולות. ממשלים ושליטים, אף שהקטינו את רמת האלימות הכללית, החליפו אותה בעריצות משלהם. מחקרים מצאו שחברות מדינה עתיקות הרבו יותר מחברות שבטיות בטבח נשים (להבדיל מחטיפתן), בהחזקת עבדים ובהקרבת קורבנות אדם. ה"לווייתנים" הראשונים פתרו איפוא בעיה אחת במחיר יצירת בעיות חדשות. פינקר מצטט את ההיסטוריון הרומאי טקיטוס: ”פעם סבלנו מן הפשע וכיום אנו סובלים מן החוק”.