stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סלית'רין
ביאורים

↑  למעט סיריוס בלק, שהיה בגריפינדור וחבר במסדר עוף החול. וכן בת דודתו, אנדרומדה בלק (אמה של נימפרודה טונקס ואחותן של בלטריקס ונרקיסה מאלפוי), שהייתה בסלית'רין אך התחתנה עם קוסם בן מוגלגים ונודתה ממשפחתה. רגולוס, אחיו של סיריוס, היה אוכל מוות אך לבסוף בגד בוולדמורט.
↑  בסרט גויל הוא זה שמת, ורון מציל את בלייז
הערות שוליים

↑  פאשלות. עוד דף אחד ודי - הבלוג של גילי בר-הלל. 5 ביוני 2005
סלזאר סלית'רין כפי שנראה על קלף במשחק "הארי פוטר וחדר הסודות"
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
מימין לשמאל: פנסי פרקינסון (ג'נביב גונט), וינסנט קראב (ג'יימי ויילט), דראקו מאלפוי (טום פלטון) וגרגורי גויל (ג'ושוע הרדמן).
ספרות ארוטית

ספרות ארוטית כוללת סיפורים בדיוניים ואמיתיים ותיאורים של מערכות יחסים וזוגיות רומנטיות או מיניות, שמיועדים לעורר רגשות דומים אצל הקוראים. זה מנוגד לארוטיקה, המתמקדת באופן ספציפי יותר ברגשות מיניים. אלמנטים נפוצים נוספים הם סאטירה וביקורת חברתית. חלק גדול מהספרות האירוטית כוללת גם אמנות אירוטית, הממחישה את המתואר בסיפורים.
למרות שהספרות הארוטית תמיד הייתה שנוייה במחלוקת, תפוצתה לא נתפסה כבעיה מרכזית לפני מהפכת הדפוס. מהפכת הדפוס במאה ה-15 תרמה לכך ששוק הקוראים של הספרות הארוטית גדל באופן מהותי, וכמו גם לכך שהחלו להטיל מגבלות רבות יותר על הספרות הארוטית, כולל שימוש בצנזורה, ובהגבלות משפטיות של תכנים מסוימים שנחשבים בעיתיים במקומות מסוימים בעולם. בשל כך במקרים רבים חלק גדול מתהליך הייצור של הספרות הארוטית הפך עם השנים לחשאי.
ספרים בולטים > המאה ה-14

דקאמרון (1353) מאת ג'ובאני בוקאצ'ו
ספרים בולטים > המאה ה-18 והמאה ה-19

ג'סטין (אנ') (1791) מאת המרקיז דה סאד
ונוס בפרווה (1870) מאת הסופר האוסטרי לאופולד פון זאכר-מאזוך
ספרים בולטים > המאה ה-20

ג'וזפין מונצנבאכר: זכרונות נערת רחוב וינאית, (1906), מחבר אנונימי
סיפור העין (1928) מאת ז'ורז' בטאיי
חוג הסרטן (1934) מאת הנרי מילר
לוליטה (1955) מאת ולדימיר נבוקוב
ספרים בולטים > המאה ה-21

חמישים גוונים של אפור (2011) מאת אי. אל. ג'יימס
ראו גם

רומן ארוטי
העמוד הראשון מתוך הספר "ג'סטין" (1791)
ספינת הרעשה

דגם של מרגמה על סיפונה של ספינת ההרעשה הצרפתית "פודרוינט" (La Foudroyante) מתחילת המאה ה-19
ספינות הרעשה ממטירות את אישן על פורט מקהנרי במהלך קרב בולטימור, 1814.
דגם של ספינת ההרעשה "גרנאדו", הושקה ב-1742. מאוסף המוזיאון הימי הלאומי בגריניץ'.
הרעשת פורט פּוּלאסקי, 1 במאי 1862.
קרב קופנהגן (1801). ספינות הרעשה, בחזית משמאל, יורות מעל טורי האוניות הבריטיות והדניות אל עבר העיר שברקע.
ספינת הרעשה (באנגלית: Bomb vessel‏, Bomb ship או Bomb ketch, ובצרפתית: Galiote à bombes או Bombarde) הייתה ספינת מפרשים מלחמתית מן המאות 17–19, שחימושה העיקרי היה מרגמות כבדות שהוצבו מלפנים קרוב לחרטום והמטירו אש תלולת־מסלול. הן נבנו במיוחד להפגזת מטרות מבוצרות בחוף כשהן עוגנות, וירו פגזים או קָרְקאסוֹת ולא כדורי תותח. לימים השתתפו ספינות הרעשה גם בקרבות סדורים כחלק מן המערך הקרבי. הספינות הראשונות מסוג זה היו דו־תורניות בעלות מעטה אורכי של קֶטְשׁ (Ketch), אך מאוחר יותר שוכללו ונבנו עם מעטה רוחבי על שלושה תרנים, כמו אוניות המלחמה הסטנדרטיות של תקופתן. השימוש בספינות הרעשה פסק באמצע המאה ה־19, בתקופת המעבר ממפרש לקיטור.
היסטוריה

מקובל בקרב החוקרים כי ספינות ההרעשה הראשונות נבנו עבור הצי הצרפתי בסוף המאה ה-17 על פי תכנונו של ברנאר רנו ד'אליסגרא (d'Eliçagaray). הן נקראו בתחילה Gáliote à bombe, "גאליוט" - כשמה של ספינה קצרה ורחבה ומוצקה ממוצא הולנדי, שעמדה היטב ברתע החזק שנוצר בשעת הירי. חמש ספינות מסוג זה הרעישו את ביצורי החוף של אלג'יר ב-1682, הרעשה במהלכה נהרגו כ-700 ממגיני העיר. שנתיים לאחר מכן חזרו הצרפתים על הצלחתם בג'נובה. ספינות ההרעשה הצרפתיות הראשונות חומשו בשתי מרגמות שהוצבו זו לצד זו על הסיפון הקדמי כשקניהן פונים קדימה. כדי לכוון את כלי הנשק לעבר המטרה צריך היה לסובב את הספינה כולה על ידי מתיחה או שחרור של חבלי העוגנים. על טווח הירי שלטו בדרך כלל באמצעות משקל אבק השריפה ולאו דווקא על ידי הגבהת לוע המרגמה.
הצי המלכותי הבריטי העתיק מן הצרפתים את צורת המבנה של הספינה והוסיף ושכלל אותה לצרכיו. את זוג המרגמות שניצבו זו לצד זו כשלועיהן פונים קדימה החליפו הבריטים בזוג מרגמות שהוצבו לאורך קו השדרית על גבי בסיס עץ מסתובב. בסיסים אלו נשענו על מצלעת עץ פנימית חזקה, שהעבירה את הכוחות שנוצרו בשעת הירי אל גוף הספינה. החללים בתוך המצלעת שימשו לאחסנת תחמושת.
ספינות ההרעשה הראשונות היו דו-תורניות בעלות מעטה מפרשים אורכי של קטש. הפעלתן הייתה מסורבלת, בחלקו משום שתורניהן נקבעו מרחק רב אחורנית מן המקובל כדי להותיר מקום למרגמות ועל מנת להשאיר שדה ראייה נקי מלפנים להן. משום כך החלו הבריטים בונים מתחילת המאה ה-19 ספינות תלת-תורניות מלאות מעטה (בעלות מפרשים רוחביים), שכל אחת משתי המרגמות שלהן מוצבת בין שני תרנים סמוכים. החיבל הקדמי של כל אחד מן התרנים היה עשוי בדרך כלל משרשרות ברזל, כדי להגן עליו מפני הלהבה שפרצה מלוע המרגמה בשעת הירי.
המרגמות היו כלי הנשק הימיים היחידים שירו פגזים (קלעים מתפוצצים) ולא קלעים מלאים. מאחר שהחזקת מלאי גדול של פגזים באונייה הייתה מסוכנת ביותר, ומשום שהבסיסים המחוזקים של המרגמות תפסו מקום גדול בבטן האונייה, הפליגה בדרך כלל בעקבות כל ספינת הרעשה גם ספינת ליווי (tender), שהובילה את התחמושת ואת הקצינים המופקדים על הפעלת המרגמות. לימים ליוו את ספינות ההרעשה גם פריגטות, שגוננו עליהן מפני התקפה של כלי שיט קטנים ומהירים.
ספינות הרעשה נקראו בדרך כלל על שמם של הרי געש או נשאו שמות המרמזים על תכונות של נפץ והתפוצצות. מהן שנקראו בשמות הקשורים לעולם המתים. כלי שיט מסוגים אחרים שהוסבו לספינות הרעשה הוסיפו בדרך כלל להחזיק בשמם המקורי.
ספינות הרעשה היו כלי שיט בעלי ייעוד צר ביותר, התקנתן לשירות ואחזקתן הייתה יקרה, ולכן התאימו בדוחק לתפקיד המשני שיועד להן – ספינות סיור. מאחר שגופן היה חזק במיוחד, כדי שיוכל לעמוד ברתע המרגמות, הוסבו כמה מהן לאוניות חקר שהפליגו אל האוקיינוס הארקטי ואנטארקטיקה. המפורסמות ביותר מבין אוניות חקר אלה הן אה"מ "ארבוס" ואה"מ "טרור". במקרה שלהן, הרי הגעש – הר ארבוס והר טרור (אנטארקטיקה) באי רוֹס באנטארקטיקה – נקראו על שם האוניות ולא להפך.
תותחים ימיים שטוחי מסלול היורים פגזים נכנסו לשימוש בציים הגדולים בשנות הארבעים של המאה ה-19 (ראו: תותח פֶּקְסָה, Paixhans), אך למרות זאת המשיכו להשתמש מפעם לפעם בספינות הרעשה. במלחמת האזרחים האמריקנית הפעיל צי האיחוד ספינות תותחים משוריינות חמושות במרגמות 13 אינץ'; המרגמה שקלה 17,250 ליברות והבסיס שלה 4,500 ליברות נוספות. כל אחת מן המרגמות הללו ירתה פגזים במשקל 204 ליברות, בעזרת מטען הודף של אבק שרפה במשקל 7 ליברות ולטווח של שלושה מייל. החישוב מראה, כי הפגז עף באוויר למשך 30 שניות קודם שפגע במטרה והתפוצץ. כלי שיט אלה שימשו בהתקפות על מבצרים אחדים, כמו פורט פולאסקי בג'ורג'יה.
ספינות הרעשה מפורסמות

ספינות ההרעשה הבריטיות "רֵייסהוֹרְס" (Racehorse) ו"קָארְקֶס" (Carcass) יצאו בשנות השבעים של המאה ה-18 למסע אל הקוטב הצפוני. בהפלגה, שלא הושלמה, השתתף גם הוריישו נלסון הצעיר.
ספינות ההרעשה הבריטיות "דִיסְקָבֶרִי" (Discovery), "אֶקספְּלוֹזֶ'ן" (Expolsion), "הֶקלֶה" (Hecla), "סוֹלפֶר" (Solphur), "טרור" (Terror), "וולקֶנוֹ" (Volcano) ו"זֶבְּרֶה" (Zebra) השתתפו בקרב קופנהגן הראשון ב-1801.
אוניות הוד מלכותו ת'אנדר (Thunder), "ויזוביוס" (Vesuvius) ו"אֶטְנֶה" (Aetna) השתתפו בקרב קופנהגן השני ב-1807.
אוניות הוד מלכותו ת'אנדר ו"אֶטְנֶה" נטלו חלק גם בקרב איל ד'אקס (Île-d'Aix) ב-1808. (קרב זה מפורסם גם בשל שלוש ספינות הרקטות שהשתתפו בו בנוסף לספינות ההרעשה.)
המילים "And the rockets' red glare, the bombs bursting in air" בהמנון האמריקני, פרי עטו של המשורר פרנסיס סקוט קי, מתארות את שהתרחש בקרב בולטימור ב-1814, בו נטלו חלק אוניות הוד-מלכותו "וולקנו", "מטאור" (Meteor), "דֶוָוסְטֶיישֶן" (Devastation), "אֶטְנֶה" ו"טֶרוֹר".
ספינות הרעשה היו חלק מהשייטת הבריטית שתקפה את פורט סנט פיליפ בינואר 1815, במהלך מלחמת 1812. מאורע זה ידוע בשם המצור על פורט סנט פיליפ.
אה"מ "הֶקלֶה" אחרת ואחותה "פיורי" (Fury) היו האוניות בהן הפליג וויליאם פרי פעמים אחדות אל האוקיינוס הארקטי בין 1819 ל-1827.
בקרב וורה קרוז ב-1838 ירו ספינות ההרעשה הצרפתיות "ווּלקָא" (Vulcain) ו"סיקלוֹפּ" (Cyclope) את עיקר המטחים, כשהן פוגעות ומסבות נזק כבד למצבורי התחמושת של המקסיקנים.
אה"מ "ארבוס" ואה"מ "טרור" שימשו כספינות חקר במשלחותיהם של ג'יימס קלארק רוס לאנטארקטיקה ב-1840–1843 ושל ג'ון פרנקלין לאוקיינוס הארקטי ב-1845–1848. אה"מ "טרור" שימשה עוד קודם לכן את ג'ורג' בק במסעו אל האוקיינוס הארקטי ב-1836–1837.
ספינות הרעשה בסיפורת

ברומן "הקומודור" מאת סי. אס. פורסטר (ראה אור ב-1945), המגולל את הרפתקאותיו של הוריישיו הורנבלואר, מתוארים קרבות ימיים אחדים בהם נטלו חלק ספינות הרעשה. הטקסט כולל תיאור מפורט ביותר של פעולות טעינת המרגמות וכיוונן למטרה. ספינותיו של הורנבלואר נקראו "הרווי" ו"מוֹת'", מה שמלמד כי פורסטר לא הכיר את המוסכמה ההיסטורית הנוגעת למתן שמות לספינות הרעשה. בספר שכתב מאוחר יותר, "הורנבלואר באיי הודו המערבית", מתוארת מרגמה ימית ניידת שהוצבה בספינה, ושימשה להרעשת מטרה בחוף במהלכו של קרב ימי בנהר.
לקריאה נוספת

Block, Leo. To harness the wind: a short history of the development of sails. Annapolis, Naval Institute Press, 2003
Bull, Stephen. Encyclopedia of military technology and innovation. Greenwood Publishing Group, 2004
de Montor, Alexis-François Artaud. Encyclopédie des gens du monde (1833-1844). Digitized copy in: wikisource
Jal, Augustin. Glossaire nautique: répertoire polyglotte de termes de marine anciens et modernes. Firmin Didot frères, 1848
James, William (1902) [1837]. The naval history of Great Britain (1800–1805). Vol. 3 (New six volume ed.). London: Macmillan.
James, William (1902) [1837]. The naval history of Great Britain (1805–1809). Vol. 4 (New six volume ed.). London: Macmillan.
James, William (1902) [1837]. The naval history of Great Britain (1813–1827). Vol. 6 (New six volume ed.). London: Macmillan.
Lavery, Brian (1989). Nelson's Navy. London: Conway Maritime Press Ltd..
Tucker, Spencer. Handbook of 19th century naval warfare. Annapolis, Naval Institute Press, 2000
Ware, Chris. The Bomb Vessel: Shore Bombardment Ships of the Age of Sail. London, Conway Maritime Press, 1995
Zorlu, Tuncay. Innovation and empire in Turkey: Sultan Selim III and the modernisation of the Ottoman Navy. I.B.Tauris, 2008
הערות שוליים

1 2 3 4  Spencer Tucker (2000). Handbook of 19th century naval warfare. Naval Institute Press. pp. 4–5.
1 2  Tuncay Zorlu (2008). Innovation and empire in Turkey: Sultan Selim III and the modernisation of the Ottoman Navy. I.B.Tauris. p. 128.
↑  Stephen Bull (2004). Encyclopedia of military technology and innovation. Greenwood Publishing Group. p. 44.
↑  McLaughlan, Ian (2014). The Sloop of War 1650-1763. Seaforth Publishing. p. 109.
↑  Leo Block (2003). To harness the wind: a short history of the development of sails. Naval Institute Press. p. 65
↑  Stephen Bull (2004). Encyclopedia of military technology and innovation. Greenwood Publishing Group. p. 112.
↑  Southey, Robert (2001) [1813]. The Life of Horatio Lord Nelson. Starkville, MS: HTA Press.
↑  James Vol 3, pp. 49–64.
↑  James Vol 4, pp. 204–211.
↑  James Vol 4, pp. 410–422.
↑  James Vol 6, pp. 190–192.
ספרות אורדו

ספרות אורדו ( באורדו : اردو ادب) התפתחה במהלך ההיסטוריה במקביל להתפתחות שפת האורדו. כתבי אורדו עתיקים מכילים בעיקר שירה, במשקלים ייחודיים לשפת האורדו הנקראים ע'זל ונט'ם. בהמשך התפתחו סגנונות כתיבה נוספים, בהם סיפורת וסיפורים קצרים. ספרות אורדו פופולרית בעיקר בפקיסטן, שם אורדו היא השפה הנפוצה, ובמידת מה גם בהודו ובאפגניסטן.
תולדות ספרות האורדו

שפת האורדו התפתחה באזור המהאראשטרה, שם נמצאו כתבי אורדו עתיקים מהמאה ה-14. האזור נשלט במהלך השנים בידי האימפריה העות'מאנית והאימפריה הדוראנית, שמקורה באפגניסטן. שתי התרבויות השפיעו על השפה, שמשלבת מילים בניב סנסקריט ובניב ערבי-פרסי.
אמיר ח'וסרו, משורר ואיש רוח בן המאה ה-13, השפיע רבות על צמיחתה הראשונית של ספרות האורדו, ואף על התפתחות השפה עצמה. אמיר ח'וסרו נחשב לאבי המוזיקה הקלאסית של צפון הודו, וכתב יצירות גם בפרסית ובהינדוסטנית. קולי קוטב אל-מולכ, משורר בן המאה ה-15, היה בין הראשונים שכתב שירה באורדו והגדיר את המשקלים האופייניים לה. הוא ייסד את שושלת קוטב שאהי, ששלטה בדרום הודו משנת 1518 עד 1687.
בין הכתבים העתיקים באורדו בולטים הסיפורים האפיים הנקראים דסתאן. אלה סיפורים ארוכים ומורכבים העוסקים במיסטיקה וביצורים קסומים. העתיקים והמוכרים מסוגה זו הם סיפורי המזה-נאמה או דסתאן-י אמיר המזה, המבוססים על סיפורי עם שמקורם במזרח התיכון, ורבים מהם מספרים על חייו של חמזה אבן עבד אלמטלב.
הסופר והחוקר סייד שמסאללה קאדרי (1885–1953) חשף כתבי אורדו רבים, וכתב ספר על תולדות ספרות האורדו. קאדרי כתב מעל מאה מאמרים בעלי היבטים היסטוריים וספרותיים של תרבות האורדו, בהם ספר היסטורי המתעד את מערכת היחסים בין ערבים דוברי אורדו לבין עמים אחרים, בעידן שלפני האסלאם.
מוחמד אקבאל (1877–1938) היה פילוסוף, משורר, מיסטיקאי ופוליטיקאי, הנחשב בעיני רבים לאבי התנועה הלאומית הפקיסטנית, ולאחד הסופרים הבולטים בשפת האורדו.
שירה

משקלי השירה באורדו הנפוצים ביותר באורדו נקראים ע'זל ונט'ם.
משקל הע'זל מורכב מזוגות בנות שתי שורות כל אחת, המסתיימות באותה חריזה. שיר ע'זל מכיל לפחות חמישה זוגות כאלה.
נט'ם הוא סוג של סונטה בשפת האורדו. סגנון שירה זה הגיע לשיאו במאה ה-19, בה משוררי האורדו הושפעו ישירות מהתרבות האנגלית והאירופאית באותה תקופה.
בין משוררות האורדו הידועות נמנות אדא ג'עפרי ועישרת אפרין.
ספרות אורדו מודרנית > רומנים

רומנים בשפת האורדו החלו לצאת לאור במאה ה-19. בתחילה הם התמקדו בחיי העיר, ובהמשך שיקפו גם את אורח החיים הכפרי. חלוקת הודו בשנת 1947 השפיעה רבות על ספרות האורדו, ובולטים בה דיונים בנושאי זהות לאומית והיחס לפליטים, שנבעו מתוכנית החלוקה.
לקראת סוף המאה ה-20 דעך העניין באירועים היסטוריים, וקם דור חדש של סופרים צעירים הכותב על החיים המודרניים. עם זאת, השפעת האירועים ההיסטוריים עדיין ניכרת. למשל, בספר של פיע'אם אפאקי משנת 2011 הוא מתאר את המתח בו מצוי סופר צעיר, אזרח הודו בן ימינו, המאוכזב מהחברה ההודית וממצבה העגום של הדמוקרטיה במדינתו. הוא נודד למדבר ומת שם, לאחר שהעלה את כתביו באש.
כתיבתו של הסופר הבריטי ויקרם סת מושפעת מסופרי אורדו בני המאה ה-20.
ספרות אורדו מודרנית > סיפורים קצרים

בתחילת המאה ה-20 החלו להתפרסם סיפורים קצרים בשפת האורדו, כאשר הסופר הבולט ביותר בסוגה זו היה מונשי פרמצ'נד.
בדומה לרומנים, הסיפורים הקצרים הידועים ביותר באורדו עוסקים בטראומה של חלוקת הודו ועצמאות פקיסטן ב-1947 והאירועים האלימים שהיו כרוכים בה.
אחד מכותבי הסיפורים הקצרים הידועים ביותר הוא סעאדת חסן מנטו, שספרו "סיפורים מהכיס" ראה אור בעברית בשנת 2018.
ספרות אורדו מודרנית > דרמה

מחזות באורדו התפתחו מהתיאטרון העממי של צפון הודו, כמו גם מהתיאטרון הפרסי. התיאטרון באורדו כיום נפוץ למדי. כמו כן סרטים רבים בקולנוע הפקיסטני מבוססים על מחזות באורדו.
הקִידמה לא פסחה על הדרמה, ונכתבו באורדו גם מחזות מודרניים ותיאטרון האבסורד.
מוחמד איקבאל
עיצור מכתשי-חיכי, אפי

| עיצור מכתשי-חיכי, אפי |
| --- | --- |
 n̠ʲ
קידוד
רשימת עיצורים
עיצור מכתשי־חיכי אפי הוא צליל עיצורי המצוי במספר שפות מדוברות. סימן ה-IPA לעיצור הוא /ɲ̟/, אך גם ניתן לסמנו כ-/n̠ʲ/ או כ-/ȵ/.
התרחשות

| שפה | מילה | IPA | משמעות |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אוקראינית | тінь | [tin̠ʲ] | 'צל' |  |
| וייטנאמית | nhíp | [n̠ʲip˧ˀ˥] | 'מלקטת' |  |
| זולו | inyoni | [in̠ʲóːni] | 'ציפור' |  |
| יפנית | 庭 niwa | [n̠ʲiwᵝa] | 'גִּנָּה' |  |
| סינית | 女人 gniugnin | [˥˨n̠ʲy˩˧n̠ʲin̠ʲ] | 'אשה' | ניב ווּ |
| פולנית | koń | ‏[kɔn̠ʲ]קובץ:Pl-koń-2.ogg‏Ⓘ‏ | 'סוס' |  |
| פורטוגזית | urânio | [uˈɾɐn̠ʲu] | 'אורניום' | ברוב הניבים |
| קטלאנית | any | [an̠ʲˈ] | 'שנה' |  |
| קוריאנית | 고니 goni | [ko̞n̠ʲi] | 'ברבור' |  |
ראו גם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
| צלילי שפות העולם> עיצורים.בסיסי החיתוך | צלילי שפות העולם> עיצורים.אופני החיתוך |
| --- | --- |
דו-שפתיים - שפתיים-שיניים - שיניים-שפתיים - לשוניים-שפתיים   שיניים - מכתשיים - בתר-מכתשיים - מכתשיים-חיכיים - כפופים   חיכיים - וילוניים - ענבליים - סדקיים - כיסוי-גרוניים - לועיים  בסיס חיתוך משני: מלועלעים - מוולנים - מחונככים - משופתתים: ריאתיים: אפיים - סותמים - חוככים - מקורבים   מקישים - רוטטים - צידיים - מחוככים  לא ריאתיים: מסודקים - מפונמים - מצוצים
תנועות
מיקום התנועות: גובה התנועות
אחוריות - כמעט-אחוריות - מרכזיות - כמעט-קדמיות - קדמיות: סגורות - כמעט-סגורות - חצי-סגורות - אמצעיות  חצי-פתוחות - כמעט-פתוחות - פתוחות
ראו גם: אלפבית פונטי בינלאומי – פורמנט
עיצור מכתשי-חיכי, חוכך שורק, אטום

עיצור מכתשי-חיכי, חוכך שורק, אטום הוא צליל עיצורי הנפוץ בשפות מדוברות רבות. סימן ה-IPA לעיצור הוא /ɕ/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-\S.
התרחשות

| שפה | מילה | IPA | משמעות |
| --- | --- | --- | --- |
| יפנית | 塩/shio | [ɕio] | 'מלח' |
| פולנית | śruba | [ɕruba] | 'להבריג' |
| צ'רקסית | щы | [ɕə] | 'שלוש' |
| רוסית | счастьe | [ɕːæsʲtʲjə] | 'שמחה' |
ראו גם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
| צלילי שפות העולם> עיצורים.בסיסי החיתוך | צלילי שפות העולם> עיצורים.אופני החיתוך |
| --- | --- |
דו-שפתיים - שפתיים-שיניים - שיניים-שפתיים - לשוניים-שפתיים   שיניים - מכתשיים - בתר-מכתשיים - מכתשיים-חיכיים - כפופים   חיכיים - וילוניים - ענבליים - סדקיים - כיסוי-גרוניים - לועיים  בסיס חיתוך משני: מלועלעים - מוולנים - מחונככים - משופתתים: ריאתיים: אפיים - סותמים - חוככים - מקורבים   מקישים - רוטטים - צידיים - מחוככים  לא ריאתיים: מסודקים - מפונמים - מצוצים
תנועות
מיקום התנועות: גובה התנועות
אחוריות - כמעט-אחוריות - מרכזיות - כמעט-קדמיות - קדמיות: סגורות - כמעט-סגורות - חצי-סגורות - אמצעיות  חצי-פתוחות - כמעט-פתוחות - פתוחות
ראו גם: אלפבית פונטי בינלאומי – פורמנט
עבדאללה בן מוחמד

עבדאללה בן מוחמד בן עבדאללה בן עבד אלמוטליב (בערבית: عبد الله بن محمد بن عبد الله بن عبد المطلب, 600-615) היה אחד מבניו של מוחמד, נביא האסלאם, מאשתו הראשונה ח'דיג'ה.
עבדאללה, אשר נקרא על שם סבו, כונה גם "אל-טאהיר", שמשמעותו "הטהור", וכונה גם "אל-טייב".
הערות שוליים

↑  All Children and Wives Names Of Prophet Muhammad (PBUH), The Islamic Information, ‏2019-09-30 (באנגלית)
↑  PeoplePill, Abd-Allah ibn Muhammad: One of the sons Muhammad and Khadija - Biography and Life, peoplepill.com (באנגלית)
↑  Revolvy LLC, "Abdullah ibn Muhammad" on Revolvy.com, www.revolvy.com (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עיצור מכתשי-חיכי, חוכך שורק, קולי

עיצור מכתשי-חיכי, חוכך שורק, קולי הוא צליל עיצורי הנפוץ בשפות מדוברות רבות. סימן ה-IPA לעיצור הוא /ʑ/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-\Z.
התרחשות

| שפה | מילה | IPA | משמעות |
| --- | --- | --- | --- |
| יפנית | 火事/kaji | [kaʑi] | 'אש' |
| פולנית | źrebię | [ʑrɛbʲɛ̃] | 'עבירה' |
| צ'רקסית | жьау | [ʑaːw] | 'צל' |
| רוסית | езжу | [jeʑʑʊˈ] | 'אני נוסע' |
ראו גם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
| צלילי שפות העולם> עיצורים.בסיסי החיתוך | צלילי שפות העולם> עיצורים.אופני החיתוך |
| --- | --- |
דו-שפתיים - שפתיים-שיניים - שיניים-שפתיים - לשוניים-שפתיים   שיניים - מכתשיים - בתר-מכתשיים - מכתשיים-חיכיים - כפופים   חיכיים - וילוניים - ענבליים - סדקיים - כיסוי-גרוניים - לועיים  בסיס חיתוך משני: מלועלעים - מוולנים - מחונככים - משופתתים: ריאתיים: אפיים - סותמים - חוככים - מקורבים   מקישים - רוטטים - צידיים - מחוככים  לא ריאתיים: מסודקים - מפונמים - מצוצים
תנועות
מיקום התנועות: גובה התנועות
אחוריות - כמעט-אחוריות - מרכזיות - כמעט-קדמיות - קדמיות: סגורות - כמעט-סגורות - חצי-סגורות - אמצעיות  חצי-פתוחות - כמעט-פתוחות - פתוחות
ראו גם: אלפבית פונטי בינלאומי – פורמנט
עיצור מכתשי, מקורב צידי

| עיצור מכתשי, מקורב צידי |
| --- | --- |
 l
 מספר IPA:  155
קידוד
 דצימלי:  &#108;
 יוניקוד:  U+006C
 X-SAMPA:  l
 Kirshenbaum:  l
 ברייל:  
להקשבה
 
רשימת עיצורים
עיצור מכתשי מקורב צידי נפוץ בשפות מדוברות רבות. סימן ה-IPA לעיצור הוא L לטינית קטנה /l/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-l. זהו הצליל לאות ל.
התרחשות

| שפה | מילה | IPA | משמעות |
| --- | --- | --- | --- |
| אנגלית | let | [lɛt] | 'לתת' |
| ספרדית | labor | [la.'βoɾ] | 'עבודה' |
| עברית | לוֹמֵד | [lo̞me̞d] | 'לומד' |
| ערבית | لا | [laː] | 'לא' |
| צ'רקסית | лы | [lə] | 'בשׂר' |
ראו גם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
| צלילי שפות העולם> עיצורים.בסיסי החיתוך | צלילי שפות העולם> עיצורים.אופני החיתוך |
| --- | --- |
דו-שפתיים - שפתיים-שיניים - שיניים-שפתיים - לשוניים-שפתיים   שיניים - מכתשיים - בתר-מכתשיים - מכתשיים-חיכיים - כפופים   חיכיים - וילוניים - ענבליים - סדקיים - כיסוי-גרוניים - לועיים  בסיס חיתוך משני: מלועלעים - מוולנים - מחונככים - משופתתים: ריאתיים: אפיים - סותמים - חוככים - מקורבים   מקישים - רוטטים - צידיים - מחוככים  לא ריאתיים: מסודקים - מפונמים - מצוצים
תנועות
מיקום התנועות: גובה התנועות
אחוריות - כמעט-אחוריות - מרכזיות - כמעט-קדמיות - קדמיות: סגורות - כמעט-סגורות - חצי-סגורות - אמצעיות  חצי-פתוחות - כמעט-פתוחות - פתוחות
ראו גם: אלפבית פונטי בינלאומי – פורמנט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532599705171  LCCN: sh2002002077
עפרה ישועה-ליית

| --- | --- |

עפרה ישועה-ליית
 לידה:  ינואר 1950 (בת 74) תל אביב
 מדינה:  ישראל ישראל
עֹפְרָה ישוּעה-לָיית (נולדה בינואר 1950) היא עיתונאית, מתרגמת ואשת תקשורת ישראלית, חברת מערכת "מעריב" לשעבר.
ביוגרפיה

ישועה-ליית, ילידת תל אביב, שירתה בדובר צה"ל ועם שחרורה ב-1972 החלה לשמש כעורכת חדשות בעיתון על המשמר ובשנה העוקבת עברה ל"מעריב". לאורך 17 שנה שבהן עבדה ב"מעריב", עסקה במגוון תפקידי כתיבה, עריכת מדורים וביקורת תרבות, ולזמן קצר שימשה כעורכת המגזין "סופשבוע". בין 1986-1983 דיווחה מבון בירת גרמניה, כשליחת "מעריב" באירופה ובהמשך מוושינגטון ככתבת בכירה של העיתון בארצות הברית, תפקיד שממנו שבה לישראל ב-1989.
ב-1990 פנתה לעולם העסקים והייתה לדוברת הבנק הבינלאומי הראשון. כעבור שש שנים הקימה משרד יחסי ציבור, שבשנת 2000 התמזג למשרד שבו היא שותפה עד היום. ספר פרי עטה ראה אור בשנת 2004 תחת השם "ארץ, ברית".
היא שבה ל"מעריב" כבעלת טור פובליציסטי שהתפרסם אחת לשבועיים במדור הדעות של העיתון לאורך כמה חודשים ב-2008, ורשימותיה המשיכו להופיע ב-nrg עוד כברת זמן אחרי כן. בנוסף כתבה מאמרי אקטואליה גם עבור יתר היומונים הארציים כמו גם באתרי אינטרנט בעל אופי שמאלני בולטים, וב"האפינגטון פוסט".
ישועה-ליית שלחה ידה גם בתרגום ספרות מאנגלית ומצרפתית כשבראש רשימת עבודותיה "משפחתי וחיות אחרות" מאת ג'רלד דארל (1977), "חיות, ציפורים וקרובים" מאת דארל (1979) ו"סיפורים" מאת ג'ון צ'יוור (1981) – כולם עבור ספריית פועלים; וכן המסה "היסטוריה יהודית, דת יהודית: משא של 3,000 שנה" מאת ישראל שחק, שיצאה ב-2011 בהוצאת ידידי פרופסור ישראל שחק.
בשנת 2022 תרגמה מחדש את הספר ננה שנכתב על ידי אמיל זולא.
מתגוררת בתל אביב, גרושה ואם לבת.
ביוגרפיה > הזירה הפוליטית

ישועה-ליית היא מהעיתונאים הבולטים בתמיכתם ב"פתרון מדינה אחת" ופעילה למען הפרדת הדת מהמדינה. היא כורכת את שאלת יחסי דת–מדינה בתוך ישראל עם הפולמוס הפוליטי-לאומי של ישראל-פלסטין, ונמנית עם ותיקי הקוראים לביטול זהותה של ישראל כמדינה יהודית לטובת קיום יהודי-ערבי חילוני משותף ושוויוני. היא כיהנה כדוברת עמותות: "הל"ל" (האגודה ליוצאים לשאלה) ב-1998 ו"סיכוי" בין 2003 ל-2005 (פרו בונו), ומילאה תפקידים אחדים ב"פרופיל חדש" מ-2007 עד 2010 - כשבין היתר יצאה מטעם הארגון לקליפורניה, לסיבוב הרצאות שסוכל בחלקו בשל זעם הקהילות היהודיות והתנגדות מרצים ישראלים באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז. בקיץ 2010 הייתה, לצד אילנה המרמן, בין מקימות קבוצת "לא מצייתות" שהחברות בה מבריחות במכוניותיהן פלסטיניות מיהודה ושומרון לתוך הקו הירוק תוך הפרת חוק הכניסה לישראל, פעילות שבעקבותיה היא זומנה לחקירה פלילית. היא חברה ב"וועד למען מדינה חילונית דמוקרטית בכל פלסטין" כמו גם בוועד תנועת "אני ישראלי" מייסודו של עוזי אורנן, העותרת להכרה ב"לאום ישראלי" בצד דחיית ההגדרה הלאומית היהודית – עתירה שבאוקטובר 2013 נדחתה על ידי בית המשפט העליון בפסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים. ב-2008 וב-2010 היא נטלה חלק פעיל ב"וועידת חיפה למען זכות השיבה והמדינה החילונית הדמוקרטית בפלסטין".
ביוגרפיה > ארץ, ברית

ספר הביכורים של ישועה-ליית, "ארץ, ברית: איך ניגפה הציונות המדינית בפני הדת היהודית", יצא בשנת 2004 בהוצאת נמרוד. החיבור החצי-אוטוביוגרפי, שמבקש להעלות את הסתירות שמוצאת המחברת במבנה הנוכחי של ישראל (אותן היא מכנה "הכשל הציוני"), זכה אמנם למחמאות מאישים כסמי מיכאל, יוסי שריד ונועם חומסקי אולם לא הצית דיון בקנה מידה גדול. המהדורה השנייה, המורחבת, הופיעה ב-2011 בספריית מעריב תחת הכותרת "ארץ, ברית: מדוע אין לישראלים מדינה דמוקרטית חילונית", ונענתה ברשמי ביקורת אוהדים בעיתונות. בחוגי התקשורת היו מי שהתייחסו לעובדה שמאמרו של אהרן אמיר מ-2005 הדן בספר, נכתב במקור בהזמנת הארץ אולם נגנז בידי מערכת העיתון.
לקריאה נוספת

עפרה ישועה-ליית, ארץ, ברית: מדוע אין לישראלים מדינה דמוקרטית חילונית, הוצאת מעריב, 2011
הערות שוליים

↑  Lyth, מבוטא Laith, הוא שם המשפחה שקיבלה מבעלה האנגלי.
↑  Entries by Ofra Yeshua-Lyth, The Huffington Post.
↑  דפנה לוי, אצל זולא, לעיתים קרובות הנשים היו חזקות מהגברים, אך הן עדיין היו כלואות במקום שהחברה ייעדה להן", באתר ישראל היום, 13 ביולי 2022
↑  מבט אופטימי: ה"ייאוש מהמדינה" כמנוף לסיום הקיבעון הדתי-לאומי, נייר עמדה, ועידת חיפה, 2008.
↑  UC Santa Cruz cancels Israeli speakers. Israeli Consulate Outraged-not!, MuzzleWatch, אפריל 2010.
↑  לא מצייתות: ממשיכות להפר חוקים לא חוקיים ולא מוסריים, 2011.
↑  הבמה הדמוקרטית: אתר הוועד למען מדינה אחת.
↑  A State of Mind: אתר המהדורה הראשונה.
↑  אתר המהדורה השנייה.
↑  ששון סומך, עם ככל העמים: כיצד?, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2011
אילנה המרמן, "מוותרים על ברית עולם", באתר הארץ, 9 בנובמבר 2011
אלי אמינוב, בחוץ, לנצח, באתר "העוקץ", 23 באוקטובר 2011
↑  על אהרן אמיר: "ארץ, ברית", מול ברית השתיקה, באתר "קשתות", מרץ 2008.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311666505171  LCCN: no2005009221  VIAF: 12559352   WorldCat (עם VIAF): 12559352