stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זאב טסמני
אבולוציה

הזאב הטסמני התפתח לצורתו המודרנית לפני כארבעה מיליוני שנים. מינים ממשפחת זאבי הכיס החלו להופיע בתחילת תקופת המיוקן; מאז תחילת שנות ה-90, התגלו מספר מאובנים בריברסליי (Riversleigh), חלק מפארק לאומי בצפון - מזרח קווינסלנד - אוסטרליה. המין הקדום ביותר מבין שבעת מיני המאובנים, Nimbacinus dicksoni, תוארך לתקופה של לפני 23 מיליוני שנים. עם זאת, זאב כיס זה היה קטן יותר מזאבי הכיס שהופיעו אחריו. זאב הכיס הגדול ביותר, Thylacinus potens, שהיה בגודל של זאב, היה המין היחיד ששרד עד סוף תקופת המיוקן. בסוף תקופת הפליסטוקן ובתחילת תקופת ההולוקן, היה הזאב הטסמני נפוץ ברחבי אוסטרליה וגינאה החדשה.
הזאב הטסמני דמה לחברי משפחת הכלביים (Canidae) בחצי הכדור הצפוני במובנים רבים: שיניו היו חדות, מלתעותיו היו חזקות, עקביו היו מורמים (הלך על קצות אצבעותיו) וצורת גופו הכללית דמתה לזו של הכלביים. דמיון זה הוא דוגמה לאבולוציה מתכנסת: מכיוון שזאב הכיס מילא באוסטרליה אותו תפקיד אקולוגי שמילאו הכלבים בכל מקום אחר, פיתח הזאב הטסמני מאפיינים דומים לאלו של הכלביים. עם זאת, הזאב הטסמני אינו קשור באופן ישיר לאף אחד מהטורפים בחצי הכדור הצפוני - המין החי הקרוב ביותר אליו הוא השד הטסמני (Sarcophilus harrisii).
קל להבחין בינם ובין הכלבים האמיתיים בשל הפסים הנמצאים על גבם, אולם קשה יותר להבחין בהבדלים שבשלדים שלהם. תלמידי זואולוגיה באוקספורד נדרשו לזהות 100 מינים זואולוגיים כחלק מבחינת גמר. במהרה נפוצה שמועה כי אם ניתן שלד של "כלב", בטוח לזהות אותו בתור שלד של זאב טסמני בהתבסס על כך שכל דבר ברור כמו שלד של כלב חייב להיות מכשיל. אז בפעם אחת נהגו הבוחנים בבחינת הפוך-על-הפוך ושמו שלד של כלב אמיתי. הדרך הקלה ביותר להבדיל בין השניים היא הבחנה בחורים הבולטים שבעצם החך, שמאפיינים את חיות הכיס בדרך כלל.
גילוי וטקסונומיה

הילידים האוסטרלים, האבוריג'ינים, היו בני-האדם הראשונים שחיו לצד הזאב הטסמני. עדויות לכך ניתן למצוא, בין השאר, בגילופים ואמנות על סלעים, שתוארכו לסביבות סוף האלף השני לפני הספירה. פטרוגליפים של הזאב נמצאו באוסטרליה המערבית. בזמן שהחוקרים הראשונים הגיעו, היה הזאב הטסמני כבר נדיר בטסמניה. הפגישה הראשונה של אירופאים עם הזאב הטסמני הייתה כאשר אבל טסמן הגיע לטסמניה. אחדים מאנשיו דיווחו כי ראו את עקבותיהם של "חיות פרא בעלות טפרים כשל נמר". עם זאת, מתיאורם של אנשיו של טסמן לא ניתן לקבוע בוודאות כי הם ראו את עקבותיו של זאב טסמני, שכן באותו אזור חיה נמיית כיס נמרית שתוארה באופן דומה. המפגש הראשון הוודאי עם הזאב הטסמני היה של חוקרים צרפתים ב-13 במאי 1792, כפי שצוין על ידי הנטורליסט ז'אק לָבִּיָארְדִייֵר (Jacques Labillardiere). עם זאת, רק ב-1805 שלח ויליאם פטרסון, המשנה למושלה של טסמניה, תיאור מפורט שיועד לפרסום בעיתונות.
התיאור המדעי הראשון של הזאב הטסמני ניתן על ידי חוקר הטבע הטסמני ג'ורג' האריס ב-1808, כחמש שנים מראשית ההתיישבות המבוססת באי. במקור, האריס מיקם את הזאב הטסמני בסוג אופוסום – השם המדעי שהעניק לינאוס לאופוסום. השם המדעי המלא שניתן לו הוא Didelphis cynocephala, שמשמעותו "אופוסום בעל ראש כלב". ב-1796 הבינו כי הזאב הטסמני שונה באופן מהותי מהאופוסומים. כתוצאה מכך, שייך אטיין ז'ופרואה סנט-אילר את השד הטסמני לסוג נמיית כיס ב-1810. כדי לשמור על עקביות בשפתו של השם המדעי החדש, שהורכב ממילה לטינית וממילה יוונית, הוחלט לשנות את שמו הספציפי של המין ל-cynocephalus. ב-1824 הוא הופרד לסוג משלו, Thylacinus, על ידי הזואולוג ההולנדי קונרד יאקוב טמינק. מקור שם הסוג הוא במילה היוונית "Θύλακος", שמשמעותה "כיס" או "שק".
תיאור

הנתונים על אודות הזאב הטסמני משתנים מתיאור לתיאור, שכן העדויות לגביו מוגבלות לזאבים טסמניים צעירים ששומרו, וכן למאובנים, לשאריות של עור ושל שלד, לתמונות שחור-לבן, לסרט המציג את הזאב בשבייה, ולדוחות שהוכנו בסביבתו הטבעית של הזאב.
הזאב הטסמני דמה לכלב גדול בעל שיער קצר וזנב קשיח. על פרוותו החומה-צהובה נמצאו 13 עד 21 פסים כהים ברורים באזור הגב, האחוריים ובסיס הזנב. הפסים היו ברורים יותר בגיל צעיר, והם הלכו והיטשטשו עם הגיל. פרוות גופו הייתה צפופה ורכה, ועובייה הגיע ל-15 מילימטרים. אצל הפרטים הצעירים, בקצה הזנב הייתה ציצית פרוותית. אוזניו המעוגלות והזקורות הגיעו לאורך של 8 סנטימטרים, והן כוסו בפרווה קצרה. צבעם של הזאבים הטסמניים השתנה בין חום-צהוב בהיר לבין חום כהה; פרוות הבטן הייתה בצבע קרם.
אורכו של זאב טסמני בוגר נע בין 100 ל-180 סנטימטרים, כולל זנב באורך של 50–65 סנטימטרים. הפרט הגדול ביותר שנמדד הגיע לאורך גדול של 2 מטרים ו-90 סנטימטרים, מהאף ועד קצה הזנב. גובה כתפם של פרטים בוגרים היה 60 סנטימטרים, ומשקלם היה 20–30 קילוגרם. הדימורפיזם הזוויגי היה קטן יחסית - הנקבות היו קטנות רק במעט מהזכרים. לנקבת הזאב הטסמני היה כיס ובו ארבע פטמות, אולם בשונה מחיות כיס אחרות, פתח הכיס של נקבת הזאב הטסמני היה מופנה לאחור.
הזאב הטסמני היה יכול לפעור את פיו לרווחה, והזווית המרבית בין לסתותיו הגיעה ל-120 מעלות. יכולת זאת תועדה בסרטו של דייוויד פליי (David Fleay) משנת 1933. לסתותיו היו שריריות וחזקות, והן הכילו 46 שיניים. עקבותיו של הזאב היו מובחנות בבירור מעקבותיהם של בעלי חיים אחרים שחיו באזור: החלק המרכזי של כפות רגליו היה גדול מאוד, וניתן היה להבחין בארבע אצבעות ברורות. כפות הרגליים האחוריות דמו לאלו הקדמיות, אלא שבקדמיות היו חמש אצבעות ולא ארבע. טפריהם לא היו ניתנים לשליפה, כשל החתוליים למשל.
מחקרים מוקדמים הציעו כי הזאב הטסמני הוא בעל חוש ריח מדויק ומפותח, שאיפשר לו לעקוב אחר טרפו, אולם ניתוח של מבנה המוח שלו גילה כי פקעות ההרחה (Olfactory bulb) שלו לא היו מפותחות. לכן סביר כי הזאב הסתמך על חושי הראייה והשמיעה בעת הציד. צופים אחדים בזאב הטסמני תיארו אותו כבעל ריח חזק וייחודי, אחרים תיארוהו כבעל ניחוח קל בלבד, בעוד שאחרים ציינו כי אין לו ריח כלל. ייתכן כי הזאב הטסמני, בדומה לקרובו השד הטסמני, הפיץ ריח כאשר היה נסער (Paddle 2000).
צורת התנועה של הזאב הטסמני הייתה קשיחה ומגושמת, ובשל כך לא היה יכול לרוץ במהירות גבוהה. בנוסף, הוא יכול היה לבצע דילוג דו-רגלי באופן הדומה לזה של הקנגורו, כפי שנצפה כמה פעמים בפרטים ששהו בשבייה. אריק גיילר הניח כי דילוג זה שימש את הזאב הטסמני כצורת תנועה מהירה, כאשר הוא הרגיש מאוים. הוא גם היה יכול לעמוד על שתי רגליו האחוריות בצורה אנכית לפרקי זמן קצרים.
אף שלא קיימות הקלטות של הקולות שהשמיע הזאב הטסמני, צופיו בסביבתו הטבעית ובשבייה ציינו כי הזאב השמיע קולות נהמה ושריקה כאשר היה נסער או נרגש. במהלך הציד, הוא השמיע סדרה של קולות מהירים הנשמעים כנביחות גרוניות המזכירות שיעול, ששמשו כנראה ליצירת תקשורת עם חברי הלהקה האחרים. קולות אחרים שהשמיע כללו יללות, שנועדו לזיהוי ממרחק רב, ואנפוף, שנועד לצורכי תקשורת בין בני המשפחה (Paddle 2000).
אקולוגיה והתנהגות

מעט ידוע על ההתנהגות ועל בתי הגידול של הזאבים הטסמניים. תצפיות ספורות נערכו על החיה בשבייה, אולם קיימות רק עדויות מעטות באשר להתנהגות החיה בטבע. בנוסף, מרבית התצפיות נערכו במשך היום, בעוד שהזאב הטסמני היה דווקא פעיל בלילה. מספר מאפיינים התנהגותיים נקשרו לזאב הטסמני לאחר שהושלכו עליו מקרובו, השד הטסמני.
ככל הנראה, הזאב הטסמני העדיף את יערות האקליפטוס היבשים ואת אדמות הביצה והמרעה באוסטרליה. ציורי סלע של ילידים אוסטרלים מצביעים על כך שהזאב הטסמני חי באוסטרליה ובגינאה החדשה. הוכחה לקיומו של הזאב באוסטרליה עצמה נתגלתה ב-1990, כאשר עצמות זאב טסמני התגלו במערה במישור נלארבור (Nullarbor Plain) שבאוסטרליה המערבית; בדיקה באמצעות תיארוך פחמן-14 העלתה כי השלד הוא בן 3,300 שנים לערך.
בטסמניה העדיף הזאב הטסמני את השטחים המיוערים שבמרכז האי ואת שדות הבור שלאורך החופים. שטחים אלו עניינו את המתיישבים הבריטים, שחיפשו אחר אדמות מרעה למשקם. תחום המחיה הטיפוסי שלהם היה בגודל של 40 עד 80 קילומטרים רבועים. נראה שהוא לא היה אחוז התנהגות טריטוריאלית; לעיתים נצפו קבוצות גדולות של זאבים, שכמותם הייתה גדולה מזו של משפחה (Paddle 2000).
הזאב הטסמני היה בעל חיים שצד בשעות בין הערביים ובלילה, ובמהלך היום בילה במערות קטנות או בגזעי עץ חלולים. במשך היום היה מוצא מחסה בגבעות וביערות, ובערבים יצא לצוד בשדות הפתוחים. לפי תצפיות מוקדמות, היה הזאב הטסמני בעל חיים ביישן, והיה מודע לנוכחותם של בני אדם בקרבתו. לרוב הוא נמנע מקשר עם האדם, אולם לעיתים גילה יצר חטטני.
קיימות עדויות לכך שהזאב הטסמני עשוי היה להזדווג במשך כל השנה, אולם נראה כי שיא ההזדווגויות נרשם בעונות החורף והאביב. הנקבה המליטה עד ארבעה גורים בכל המלטה (לרוב שניים או שלושה). היא נהגה לשאת אותם בכיסה למשך שלושה חודשים לכל היותר, והגנה עליהם עד שהגיעו למחצית מגודלו של פרט בוגר. גורים צעירים היו חסרי שיער ועיוורים, אולם כאשר עזבו את כיס אמם, עיניהם היו פקוחות וגופם היה מכוסה כולו בפרווה. לאחר שעזבו את כיס האם ועד שהיו מספיק מפותחים על מנת לצאת לשטח בעצמם, הם היו נשארים במאורה, כאשר אמם יצאה לצוד (Paddle 2000). הזאב הטסמני התרבה בשבייה בהצלחה רק פעם אחת, שהתרחשה ב-1899 בגן החיות של מלבורן. תוחלת חייהם המשוערת בטבע נעה בין חמש לשבע שנים, בעוד שפרטים שחיו בשבייה הגיעו לגיל תשע שנים.
אקולוגיה והתנהגות > תזונה

הזאב הטסמני היה טורף-על. קיבתו הייתה שרירית, והיא יכולה הייתה להתרחב על מנת לאפשר לזאב לאכול כמויות גדולות של מזון. ייתכן כי יכולת זו התפתחה כהתאמה למצבים שבהם במשך תקופות ארוכות הציד היה לא מוצלח והמזון היה חסר. ניתוח תצפיות ומבנה גוף הראה כי הזאב היה מתמקד בבעל חיים אחד, ורודף אחריו עד להתשתו. יתר על כן, נראה כי צד בקבוצות משפחתיות קטנות, כאשר אחד הפרטים היה אורב לטרף ושאר הלהקה מבריחה את הטרף בכיוון הכללי של המארב. דיווחים של לוכדי בעלי חיים ציינו גם כי הזאב משתמש בשיטת ציד הכוללת מארב.
טרפו של הזאב הטסמני כלל קנגורו, וולאבי, וומבט, עופות ובעלי חיים קטנים כמו חולדות כיס ופוסומים אוסטרליים. טרף שהיה מועדף על הזאב היה האמו הטסמני, שבעבר היה נפוץ בטסמניה. האמו היה עוף גדול חסר יכולת תעופה, שחלק את תחום תפוצתו עם הזאב הטסמני. הוא ניצוד עד להכחדתו בסביבות שנת 1850, התקופה שבה החלה הירידה בכמות הזאבים הטסמניים (Paddle 2000). הזאב הטסמני התחרה על האמו עם שועלים וכלבי דינגו, שידוע כי היו ניזונים גם הם מהאמו. המתיישבים האירופאיים באוסטרליה האמינו כי הזאב הטסמני טרף את כבשיהם ואת עופותיהם. בשבייה, הזאבים הטסמניים ניזונו ממגוון של מזונות, ביניהם ארנבים מתים, וולאבים, בשר בקר, בשר כבש ובשר סוס.
הכחדה > תצפיות לא מאושרות

אף על פי שהזאב הטסמני הוגדר, כאמור, כמין נכחד באופן רשמי, אנשים רבים מאמינים כי הוא עדיין חי וקיים. דיווחים רבים התקבלו על מקרי צפייה לכאורה בזאב, שהתרחשו לא רק בטסמניה, אלא גם בחלקים מאוסטרליה ואף במערב גינאה החדשה. האיגוד האוסטרלי למחקר בעלי חיים נדירים דיווח על כ-3,800 תצפיות מדווחות מאוסטרליה עצמה מאז תאריך ההכחדה ב-1936, בעוד שהמרכז למחקר בעלי חיים מסתוריים באוסטרליה דיווח על 138 תצפיות שדווחו עד שנת 1998. עד אותה שנה, תיעדה המחלקה לשימור ולניהול קרקעות 65 תצפיות מדווחות. צמד החוקרים באק וג'ואן אמבורג, שהסתמכו על נתונים שעובדו ממספר מקורות, דיווחו על 360 תצפיות מדווחות בטסמניה מאז תאריך הכחדתו של הזאב הטסמני, ועל 269 תצפיות מקבילות באוסטרליה.
על אף שאת מרבית התצפיות פטרו כלאחר יד, תצפיות אחדות זכו לפרסום רב. ב-1982 חוקר מטעם שירות הפארקים וחיי הבר של טסמניה, הנס נרדינג, צפה בבעל חיים שהוא מאמין שהיה זאב טסמני למשך שלוש דקות בלילה באתר הסמוך לנהר ארתור בצפון-מערב המדינה. בעקבות דיווח זה, מימנה ממשלת טסמניה חיפוש מקיף שארך כשנה. קלאוס אמריכס, תייר גרמני, טען בפברואר 2005 כי צילם תמונות דיגיטליות של הזאב הטסמני שראה לטענתו ליד הפארק הלאומי קריידל מאונטיין-לייק סנט קלייר. עם זאת, אמינות התמונות מוטלת בספק. התמונות פורסמו רק באפריל 2006, כ-14 חודשים לאחר הצפייה המדוברת בזאב הטסמני. התמונות, שבהן נראה רק גבו של הזאב, לא היוו הוכחה חד-משמעית לכך שהזאב הטסמני לא נכחד מהעולם.
בספטמבר 2016 דיווח הדיילי מייל הבריטי כי קבוצת חובבי בעלי חיים טוענים שבידם סרטון בן 3 שניות שצולם בפברואר של אותה שנה, בו נצפה זאב טסמני קטן בהרי אדלייד.
הכחדה > פרסים

ב-1983, הציע טד טרנר פרס בסך 100,000 דולרים עבור הוכחה שהזאב הטסמני עודנו קיים. עם זאת, בשנת 2000 קיבל מחפש זאבים טסמניים מכתב תגובה שציין כי ההצעה לפרס הכספי כבר איננה בתוקף. במרץ 2005, מגזין חדשות אוסטרלי בשם "The Bulletin" הציע 1.25 מיליון דולר בעבור לכידה של זאב טסמני חי. לאחר מכן, מפעיל תיירות טסמני הציע 1.75 מיליון דולר עבור לכידה דומה.
מחקר מודרני ופרויקטים

המוזיאון האוסטרלי שבסידני פתח ב-1999 בפרויקט שמטרתו לשבט זאב טסמני. יעדו של הפרויקט היה להשתמש בחומר גנטי מפרטים ששומרו מתחילת המאה ה-20 על מנת לשבט פרטים חדשים ולהשיב את המין מהמתים. מספר מיקרוביולוגים רציניים פטרו את הפרויקט כלהטוט יחסי ציבור. תומכו הנלהב של הפרויקט, פרופסור מייק ארצ'ר, היה מועמד ב-2002 לקבלת פרס "Bent Spoon" בעבור החלק שלו ב"שטויות הפסבדו-מדעיות", לדבריהם.
בסוף שנת 2002 נחלו החוקרים הצלחה חלקית, לאחר שהצליחו לחלץ DNA שניתן להעתיקו של הזאב הטסמני. ב-15 בפברואר 2005 הודיע המוזיאון על עצירת הפרויקט לאחר שבדיקות הראו כי ה-DNA שחולץ היה באיכות נמוכה מדי. במאי 2005 הודיע ארצ'ר כי העבודה על הפרויקט חודשה על ידי קבוצת אוניברסיטאות ומכון מחקר שהיו מעוניינים בנושא.
באפריל 2005 הושלמה הקמתו של מאגר מידע על פרטי זאבים טסמניים לאחר פרויקט-מחקר שנמשך ארבע שנים. במסגרת הפרויקט, נערך קטלוג המכיל את כל החומר הידוע שהוחזק באוניברסיטאות, במוזיאונים ובאוספים פרטיים. הרשומות המקוריות של המאגר נמצאות אצל החברה הזואולוגית של לונדון.
הזאב הטסמני בתרבות

בזאב הטסמני נעשה שימוש נרחב כסמל טסמניה. הוא מופיע על סמלה הרשמי של טסמניה, וכן על סמלילים רשמיים כמו זה של מועצת העיר לאונססטון. מאז 1998, הוא מופיע בצורה בולטת על לוחיות רישוי של כלי רכב טסמניים.
מצוקתו של הזאב הטסמני הוצגה במהלך קמפיין של "The Wilderness Society" שנקרא " We used to hunt Thylacines" (תרגום חופשי: "אנחנו נהגנו לצוד זאבים טסמניים"). הוא הוצג על מוצריה של מבשלת השיכר " Cascade Brewery" ובפרסומות שלה בטלוויזיה. כמו כן, אחת הדמויות בסדרת משחקי הווידאו קראש בנדיקוט הייתה זאב טסמני. גם בסדרת הטלוויזיה "טזמניה" הופיע זאב טסמני בדמותו של "וונדל וולף". הוא אף משמש כקמע של קבוצת קריקט טסמנית, וכן הופיע על בולי דואר באוסטרליה, בגינאה המשוונית ובמיקרונזיה.
בשנת 2011 הוסרט הסרט "הצייד" מותחן העוסק בציד הזאב הטסמני האחרון.
ראו גם

קריפטוזואולוגיה
החי של אוסטרליה
לקריאה נוספת

Paddle, R., (2000). The Last Tasmanian Tiger: The History and Extinction of the Thylacine. Cambridge University Press. ISBN 0-521-53154-3
הערות שוליים

↑  זאב טסמני באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Riversleigh, Australian Museum online
↑  "Dickson's Thylacine (Nimbacinus dicksoni", Australia's Lost Kingdoms
↑  "Powerful Thylacine (Thylacinus potens)", Australia's Lost Kingdoms
1 2  C.N. Johnson and S, Wroe (2003-2011). "Causes of extinction of vertebrates during the Holocene of mainland Australia: arrival of the dingo, or human impact?". The Holocene 13 (6): 941-948.
1 2 3  Thylacine - Tasmanian tiger", Parks and Wildlife Service Tasmania
↑  Anna Salleh, Rock art shows attempts to save thylacine, abc.net, 15 December 2004
↑  Rembrants. D. (1682). "A short relation out of the journal of Captain Abel Jansen Tasman, upon the discovery of the South Terra incognita; not long since published in the Low Dutch". Philosophical Collections of the Royal Society of London, (6), 179-86. Quoted in Paddle (2000) . p.4
↑  Robert Paddle (2000). The Last Tasmanian Tiger: The History and Extinction of the Thylacine. Cambridge University Press, 3. ISBN 0-521-53154-3.
↑  T. F. Hoad (Ed.) (1986). The Concise Oxford Dictionary of English Etymology. Oxford: Oxford University Press. ISBN 0-19-863120-0
1 2  Profile - Thylacine, School of Zoology, University of Tasmania
↑  Historical Tasmanian Photographs Image Detail, Archive Office of Tasmania.
↑  Mummified thylacine has national message, National Museum of Australia, Canberra
1 2  Where did it live?, Australian Museum
↑  Will McCarry, News spotlight: Researchers want to resurrect the Tasmanian tiger. Should they?, ‏2 בספטמבר 2022
↑  "Pelt of a Thylacine (Tasmanian Tiger)", National Museum of Australia, Canberra
↑  "Additional Thylacine Topics: Persecution", Natural Worlds
↑  Leigh Dayton, "Rough justice", NewScientist.com
↑  "Thylacine Sightings Map", Tasmanian-Tiger.com
↑  "Mystery that burns so bright", The Sydney Morning Herald
↑  "Tourist claims to have snapped Tasmanian tiger", The Sydney Morning Herald
↑  "Reward Monies Withdrawn"
↑  Julia Leigh, "Back from the dead", The Guardian
↑  Bent Spoon Award, בוויקיפדיה האנגלית
↑  Wayne Miller, "Tasmanian tiger clone a fantasy: scientist", The Age
↑  "Attempting to make a genomic library of an extinct animal", Australian Museum online
↑  "Museum ditches thylacine cloning project", ABC.net.au
↑  Daniel Dasey, "Researchers revive plan to clone the Tassie tiger", The Sydney Morning Herald
↑  "Thylacine Stamps", pibburns.com
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556102705171  GND: 4490550-6  LCCN: sh92002353 
איור בן המאה ה-19 של הזאב הטסמני. מבנהו של הזאב, כפי שהוא משתמע מהאיור, אינו מדויק מבחינה אנטומית.
הזאב הטסמני
עקבותיו של הזאב הטסמני
ניתוח השלד של הזאב הטסמני מעלה כי בזמן הציד הוא הסתמך על סיבולת יותר מאשר על מהירות.
זאב טסמני עם תרנגולת בפיו, 1921
הזאב הטסמני האחרון שצולם בגן החיות הובארט ב-1933
איור של שני זאבים טסמניים, 1883
פוחלץ של זאב טסמני
פסלון של זאב טסמני
סמל טסמניה, הכולל זוג זאבים טסמניים
לוז (עץ)

| לוז |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: אלונאים
משפחה:: שדריים
סוג:: לוז
מין:: לוז (עץ)
שם מדעי
 Corylus avellana ‏לינאוס, 1753
תחום תפוצה


Corylus avellana הוא זן של צמח ממשפחת השדריים הגדל בעיקר באירופה ובמערב אסיה, ופירותיו הם אגוזי לוז.
זהו שיח שמגיע בשיאו לרוב לגובה שבין 3 עד 8 מטרים, ויש לו עלים ייחודיים בצורת לב עם קצוות משוננים.
Corylus avellana נפוץ באירלנד ובאיים הבריטיים, בחצי האי האיברי, באיטליה, ביוון, בטורקיה, בקפריסין, בצפון ובמרכז סקנדינביה, במרכז הרי אורל, בקווקז ובצפון-מערב איראן.
הערות שוליים

↑  לוז  באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544457705171  BnF: cb122448730 (data)  GND: 4159196-3  LCCN: sh96002271  NKC: ph281332 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נתנאל וסט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 באוקטובר 1903 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  21 בדצמבר 1940  (בגיל 37) אל סנטרו, ארצות הברית 
 שם לידה:  נתנאל ון וולנסטין ויינשטיין
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  אמריקאי
 מקום קבורה:  בית עלמין הר ציון - ניו יורק 
 עיסוק:  סופר ותסריטאי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בראון 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 תחום כתיבה:  ספרות, תסריטאות
 זרם ספרותי:  מודרניזם, אקספרסיוניזם
 יצירות בולטות:  "גברת לבבות בודדים", "יומו של הארבה"
 הושפע מ:  ה. ל. מנקן, פיודור דוסטויבסקי
 השפיע על:  פלאנרי אוקונור
 בן או בת זוג:  Eileen McKenney 
 
נתנאל וסט (באנגלית: Nathanael West;‏ 17 באוקטובר 1903 - 22 בדצמבר 1940) היה סופר ותסריטאי יהודי-אמריקאי הידוע בעיקר בשל שני הרומנים "גברת לבבות בודדים" ו"יומו של הארבה" שתיארו את מצבה העגום של אמריקה בשנות השלושים.
שנותיו הראשונות

נתנאל וסט נולד בשם נתנאל ון וולנסטין ויינשטיין בניו יורק להורים יהודים ממוצא ליטאי. וסט לא גילה עניין רב בלימודיו, הוא נשר מהתיכון והתקבל לאוניברסיטת טאפטס על ידי זיוף גיליון הציונים שלו, ולאחר שהועף מטאפטס הצליח להתקבל לאוניברסיטת בראון על ידי כך שהשתמש בגיליון הציונים של סטודנט אחר בטאפטס ששמו גם היה נתן ויינשטיין. 
למרות שלא התעניין בלימודיו בבראון, וסט קרא הרבה מאוד והחל להיות מעורב במגזין הספרותי של האוניברסיטה. חוסר הכושר הגופני של וסט זיכה אותו בכינוי האירוני "פֶפ" ("pep" - "מֶרֶץ") ובמקרה מסוים, לאחר שלא הצליח לתפוס כדור במהלך משחק בייסבול חשוב בו כולם הימרו על התוצאה, נרדף על ידי הקהל כולו, תוך שהם מניפים מחבטים, מקלות ואבנים. באוניברסיטה פגש וסט את ס.ג. פרלמן, שנהיה לחברו הטוב ביותר (שניהם, כיהודים, לא יכלו להתקבל לאחוות של האוניברסיטה) ולאחר מכן אף הפך לגיסו לאחר שהתחתן עם אחותו של וסט.
לאחר שסיים את לימודיו בקושי בילה שלושה חודשים בפריז ובשלב זה שינה את שמו לווסט. הוא שב לניו יורק ועבד בכמה עבודות מזדמנות, בהן גם כמנהל מלון קנמור במנהטן, שם נתן לכמה מחבריו הסופרים, כמו דשיל האמט, להתארח בחינם.
מותו

ב-1940 התחתן וסט עם חברתו איליין מק'קני ועבר איתה לבית חדש בצפון הוליווד. בתקופה זו נהג לצאת למסעות ציד רבים, לעיתים עם ויליאם פוקנר. במהלך מסע ציד אחד במקסיקו וסט שמע את החדשות על פטירתו של ידידו פ. סקוט פיצג'רלד מהתקף לב. וסט, אשר היה ידוע בקרב חבריו כנהג בלתי זהיר, מיהר להגיע להלוויה ובצומת באזור אל סֶנטרו בקליפורניה עבר בתמרור עצור והתנגש במכונית אחרת. הוא ואשתו נהרגו בתאונה. וסט נקבר בבית קברות יהודי בקווינס שבניו יורק עם האפר של אשתו בארונו.
ספריו בעברית

שניים מספריו של נתנאל וסט ראו אור בתרגום לעברית.
יום הארבה, תרגום - אריה קרישק, הוצאת זמורה ביתן-מודן, 1980.
גברת לב בודד, תרגום - חיים גליקשטיין, הוצאת זמורה ביתן מודן, 1983.
סוצ'ה

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  138 קילומטרים
 ספיקה ממוצעת:  140 מ"ק לשנייה 
 אגן ניקוז:  3,400 קמ"ר 
 מוצא:  האלפים היוליאניים 
 גובה מוצא הנהר:  1,100 מטרים
 יובלים:  אידרייצה, Torre, Gudyrvozh, ויפאווה, Koritnica, Idrija 
 שפך:  הים האדריאטי 
 מדינות באגן הניקוז:  איטליה, סלובניה 
 
 
סוצ'ה (בסלובנית: Soća) או איזונצו (באיטלקית: Isonzo), הוא נהר באורך 140 ק"מ הזורם בצפון-מערב סלובניה וצפון-מזרח איטליה, 99 ק"מ בתחום סלובניה ו-44 ק"מ בתחום איטליה.
הוא זורם מהאלפים היוליאניים בגובה 1,100 מטר ונשפך לים האדריאטי, ליד העיר האיטלקית מונפלקונה. הנהר ידוע בצבע הירקרק של מימיו ומכונה "יופי הברקת".
במלחמת העולם הראשונה היה עמק סוצ'ה זירת קרבות קשים בין מאי 1915 לנובמבר 1917. ב-12 קרבות נהר איזונצו נפלו כ-600,000 חיילים איטלקים ואוסטרו-הונגרים. ארנסט המינגוויי כתב את הרומן "הקץ לנשק"  המספר על חוויותיו כחייל אמריקני בעמק סוצ'ה.
גימנסיה ביאליק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 בית ספר
 על שם:  חיים נחמן ביאליק 
 תקופת הפעילות:  1925–1983 (כ־58 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°48′22″N 34°59′38″E﻿ / ﻿32.805978035314°N 34.993950930789°E﻿ / 32.805978035314; 34.993950930789
  (למפת חיפה מוגדלת) גימנסיה ביאליק(למפת חיפה רגילה) גימנסיה ביאליק(למפת הגליל המערבי רגילה) גימנסיה ביאליק(למפת הגליל המערבי מוגדלת) גימנסיה ביאליק
 
גימנסיה ביאליק הייתה בית ספר 12 שנתי שפעל בחיפה בשנים 1925–1983.
היסטוריה

בית הספר הוקם ב-1925 על ידי המהנדס יוסף מנדלסון כבית ספר לטכניקה ומסחר, ולאחר נדודים שכן ברחוב יונה 5, בשכונת הטכניקום שבהדר הכרמל.
כעבור כ-5 שנים נבנה סניף נוסף לבית הספר ברחוב מונטיפיורי בחיפה ובית הספר הפך לבית ספר 12 שנתי. כיתות התיכון עברו לסניף החדש וכיתות היסוד נשארו בהדר, בית הספר נוהל כקואופרטיב בו היו חברים כל המורים הוותיקים וחלק מהמורים שהצטרפו לסגל בית הספר.
לאחר פטירתו של חיים נחמן ביאליק הוחלט לקרוא את בית הספר על שמו.
בשנים שלפני מלחמת השחרור, הטילה ההגנה בחיפה על מפקדים לפעול במסגרת בתי הספר. התלמידים הצעירים פעלו במסגרת שנקראה חג"ם - חינוך גופני מורחב" שכללה הכשרה טרום צבאית, והייתה הפעילות הגלויה. התלמידים הבוגרים יותר גויסו לפעילות במסגרת גדודי הנוער של ההגנה שפעלו במחתרת וכללו גם אימון בנשק. הפעילות אורגנה בתוך מבנה בית הספר, לא תמיד בידיעת הנהלת הגימנסיה. בוגרי החג"ם והגדנ"ע גויסו במלחמת השחרור בחלקם הגדול לחי"ש וחטיבת כרמלי. שלושה מתלמידי בית הספר נפלו בקרבות משמר הירדן.
בשנת 1955, עם ביטול הזרמים בחינוך, נעשה חילוף בין המבנים, בית הספר היסודי הועבר למבנה ברחוב מונטיפיורי, בניהולו של נפתלי סנסני (שגם אשתו, אטקה, הייתה מורה בבית הספר) וכיתות התיכון עברו למבנה בהדר בניהולו של מר זאב גולדשטיין, המנהל הבא היה ד"ר אריה מנצר, אחריו ניהלה את בית הספר המורה לחקלאות ולביולוגיה, הגב' חנה זמל (אחותו של המנהל צבי זמל), אחריה ניהל את בית הספר ד"ר נחום זימנא ולקראת סגירת בית הספר נבחר אברהם צ'רני (טשרני) כמנהל.
מבנה בית הספר היסודי היה קטן ויכלו ללמוד בו תשע כיתות בלבד, אזור הרישום של בית הספר התפתח ונבנו סביבו מבנים רבים חדשים, ולכן נוספו לבית הספר תלמידים רבים, עובדה שהכתיבה ממחצית שנות ה-50 למשך כ-3 שנים, לימודים בשתי משמרות, משמרת בוקר ומשמרת צהריים.
בית הספר התיכון בהדר נהנה גם הוא מביקוש רב ולכן שכר בית הספר מבנה נוסף ברחוב יונה וגם בו התקיימו לימודים של כיתות התיכון.
במחצית שנות ה-60 נהרס בית הספר היסודי ועל מיקומו נבנה האגף החדש של בית חולים רוטשילד בחיפה (המרכז הרפואי בני ציון).
בית הספר התיכון גבה שכר לימוד נמוך יחסית לבתי ספר אחרים בחיפה ונחשב כבית ספר טוב בו יש יחס אישי לכל תלמיד ולכן במשך שנים רבות נהנה מביקוש רב, אולם התיישנות המבנה, מיקומו הלא-אטרקטיבי בהדר והחלת חוק חינוך חינם לכיתות ט' ובהדרגה עד י"ב הביאו להקטנת מספר הנרשמים לבית הספר עד שהוחלט לסגור אותו ב-1983.
לחברי קואופרטיב בית הספר התיכון ביאליק היה חלום לבנות בית ספר מודרני וגדול על הכרמל והקואפרטיב אף רכש שטח מתאים לשם כך. אולם למרות מגביות שערכו, לא היה להם תקציב מספיק לבניית מבנה בית הספר. השטח שרכש הקואופרטיב נמסר לרשת אליאנס, לצורך העתקת בית ספר אליאנס מהדר הכרמל למיקומו הנוכחי. בי"ס אליאנס קיבל על עצמו להמשיך את מורשת תלמידי בית הספר ביאליק שנפלו.
בין מורי בית הספר היו פעילי ציבור רבים ומורים רבים בעלי תואר שלישי. בין המורים היו אברהם כלפון שהיה חבר הכנסת (סבה של העיתונאית נרי ליבנה) והכדורגלן לשעבר ד"ר אהרון גרשגורן, מרצה בכיר וראש יחידת הספורט בטכניון. מסגל המורים של בית הספר מונו שני מפקחים במשרד החינוך, ד"ר אריה מנצר כמפקח תיכונים במחוז הצפון ומר גרשון מנגל, שהיה המפקח הארצי להוראת הספרות וההבעה במשרד החינוך.
ראו גם

רשימת בוגרי הגימנסיה
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "מהנדס יוסף מנדלסון", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יב (1962), עמ' 4057.
↑  גרשון גלעד, "בקום ישראל", לזכר מורינו ותלמידנו שנפלו במערכות ישראל, הוצאת גמנסיה ביאליק בחיפה, 1970 לערך
יצחק אברהמי

| --- | --- |

יצחק אברהמי בשנת 1953
 לידה:  1916 רפובליקת פולין 
 פטירה:  28 באוקטובר 1965 (בגיל 49 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 השכלה:  גימנסיה ביאליק 
 מספר צאצאים:  3 
 
יצחק אברהמי (1916 – 28 באוקטובר 1965) היה מבקר תיאטרון, מתרגם ומחזאי ישראלי.