stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנץ יוזף ואלץ

| --- | --- |

פרנץ יוזף ואלץ בעמק יזרעאל
 לידה:  4 בדצמבר 1885 שפייר, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  18 בדצמבר 1945 (בגיל 60) ורוצלב, הרפובליקה העממית הפולנית פולין
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1905–1920   1934 – 1944
 דרגה:   גנרל לוטננט (לופטוואפה)
 תפקידים בשירות
 מפקד הטייסת הבווארית ה-304
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   פור לה מריט   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
פרנץ יוזף ואלץ (בגרמנית: Franz Josef Walz;‏ 4 בדצמבר 1885 – 18 בדצמבר 1945) היה טייס בשירות האוויר הגרמני במלחמת העולם הראשונה ובלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

ואלץ נולד בשפייר שבגרמניה ב-4 בדצמבר 1885. בשנת 1905 התגייס לרגימנט הרגלים הבווארי ה-8 (פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן). בשנת 1913 החל קורס טיס בשלייסהיים. בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שירת בכוחות האוויר הבוואריים ולחם בחזית המערבית. ביולי 1916 נפצע והועבר לשלייסהיים, ובנובמבר חזר לטוס. לאחר שנהרגו שני מפקדיה של יחידת האוויר הבולטת Jagdstaffel 2, אוסוואלד בלקה וסטפן קירמאייר, מונה ואלץ, ב-29 בספטמבר 1916, למפקד היחידה, ושימש בתפקיד זה עד 9 ביוני 1917. בסוף אוגוסט 1917 מונה למפקד הטייסת הבווארית ה-304, שפעלה בארץ ישראל (אז חלק מהאימפריה העות'מאנית), תחילה סמוך לכפר עיראק אל-מנשייה, ועם התקדמות הכוחות הבריטיים עברה לאזור הקואופרציה במרחביה. ב-9 באוגוסט 1918 הוענק לוואלץ עיטור פור לה מריט. ב-20 בספטמבר 1918 ואלץ ואנשיו נפלו בשבי הצבא הבריטי (אירוע זה הוא רקע לסיפורו של יוסף חיים ברנר, "הגאולה והתמורה"), והוא שוחרר משביו ב-30 בנובמבר 1919.
לאחר המלחמה שירת מדצמבר 1919 עד ינואר 1920 בשלייסהיים. מ-31 בינואר 1920 עד 1934 שירת במשטרת בוואריה, עם הפסקה בשנים 1927–1929, שבהן השתתף במשלחת המחקר הסינית-שוודית בראשות סוון הדין.
בשנת 1934 חזר ללופטוואפה. ב-1935 הועלה לדרגת אוברסט, ב-1939 הועלה לדרגת גנרל-מיור וב-1 באפריל 1941 הועלה לדרגת גנרל-לוטננט, והיה מפקד שדה תעופה גרמני בשלזיה. ב-31 באוקטובר 1944 סיים את שירותו בלופטוואפה. הוא מת ב-18 בדצמבר 1945 במחנה שבויים פולני בוורוצלב.
ב-21 ביוני 2016 הנפיק השירות הבולאי בול לציון מאה שנה ללוחמה האווירית בשמי ארץ ישראל. על הבול מופיע דיוקנו של טייס גרמני שפעל בארץ ישראל, שעוצב על פי תצלום של פרנץ יוזף ואלץ.
הערות שוליים

↑  נדב מן, נחיתה נעימה: הטייסת הגרמנית בא"י, 1917, באתר ynet, 11 בנובמבר 2011
↑  יוסף חיים ברנר, "הגאולה והתמורה", בפרויקט בן-יהודה
צ'ארלס ו. מילס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 בינואר 1951 לונדון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  20 בספטמבר 2021 (בגיל 70) אוונסטון, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת איי הודו המערבית, אוניברסיטת טורונטו 
 מוסדות:  אוניברסיטת נורת'ווסטרן  אוניברסיטת אילינוי בשיקגו  אוניברסיטת אוקלהומה 
 תחומי עניין:  מחשבה מדינית, מחשבה חברתית, גזע 
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה, אקדמאי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 פרסים והוקרה:  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (2017) 
 
צ'ארלס וייד מילס (באנגלית: Charles Wade Mills;‏ 3 בינואר 1951 – 20 בספטמבר 2021) היה פילוסוף. הוא נולד באנגליה, גדל בג'מייקה ולמד באוניברסיטת איי הודו המערבית ובאוניברסיטת טורונטו. היה פרופסור לפילוסופיה במרכז לתארים מתקדמים של אוניברסיטת העיר ניו יורק, וכן פרופסור לפילוסופיה מוסרית ואינטלקטואלית באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
ביוגרפיה

צ'ארלס וייד מילס נולד ב-3 בינואר 1951 באנגליה, וגדל באי ג'מייקה. בשנת 1971 קיבל תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת איי הודו המערבית, ולאחר מכן תואר שני ושלישי בפילוסופיה מאוניברסיטת טורונטו. עבודת הדוקטורט שלו נשאה את הכותרת "ביטויי אידאולוגיה במחשבתם של קרל מרקס ופרידריך אנגלס". עד שנות ה-90 תמך במטריאליזם היסטורי.
בשנות ה-70 לימד פיזיקה במספר מכללות טכנולוגיות בקינגסטון, בירת ג'מייקה. לאחר שהשלים תואר דוקטור בפילוסופיה עבר לארצות הברית. בשנים 1987–1990 לימד פילוסופיה באוניברסיטת אוקלהומה, ובשנים 1990–2007 היה פרופסור מן המניין באוניברסיטת אילינוי בשיקגו. בשנים אלה רכש אזרחות אמריקאית.
לאחר מכן היה פרופסור לפילוסופיה במרכז לתארים מתקדמים של אוניברסיטת העיר ניו יורק, ופרופסור לפילוסופיה מוסרית ואינטלקטואלית באוניברסיטת נורת'ווסטרן. בשנת 2017 נבחר כעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
מילס מת ממחלת הסרטן בניו יורק ב-20 בספטמבר 2021.
ספריו

ספרו הראשון והידוע ביותר של מילס, "החוזה הגזעני" (The Racial Contract), ראה אור בשנת 1997. הוא זכה בפרס על חקר זכויות האדם באמריקה הצפונית. מאיר עמור תיאר את התזה המרכזית של הספר:
מילס דחה את הטענה לפיה הליברליזם המודרני הוא אוניברסלי, בגלל האלמנטים הגזעניים שהוא זיהה בו. לדבריו, הליברליזם יהפוך באמת לאוניברסלי כאשר ישולבו בו התובנות של זרמים רדיקליים יותר, בהם מרקסיזם, פמיניזם ורדיקליזם שחור.
בספר "Blackness Visible" הוא מתאר את שורשיה הלבנים של הפילוסופיה המערבית. לדבריו, "הפילוסופיה המערבית, מבלי שהיא מודעת לכך, מפשטת ומרחיקה את המאפיינים המרכזיים של חיי האפריקאים שהועברו בניגוד לרצונם לאמריקה: הכחשת אנושיותם של השחורים והיאחזותם העיקשת באנושיות זו."
בספר "From Class to Race" מתרחק מילס מהמרקסיזם, ומזהה בו אלמנטים גזעניים, כיוון שלדבריו חלוקת העבודה בחברה והקצאת המשאבים מכוונים לשיפור חייהם של הלבנים, ולכן התורה המרקסיסטית לא יכולה לספק שוויון בין-גזעי אמיתי.
מילס סיכם את רעיונותיו בספרו האחרון, "Black Rights/White Wrongs", בו תבע מהפילוסופים לתת מענה לבעיות החברתיות הקיימות כיום במקום לעסוק ברעיונות תאורטיים, ולהראות כיצד ניתן "ליישם תאוריות של מוסר כדי לפתור בעיות אמיתיות של אנשים אמיתיים".
ביבליוגרפיה

The Racial Contract, Cornell University Press, 1997.
Blackness Visible: Essays on Philosophy and Race, Cornell University Press, 1998.
From Class to Race: Essays in White Marxism and Black Radicalism, Rowman & Littlefield, 2003.
Philosophy: The Big Questions (ed.), Blackwell, 2004.
The Contract and Domination (ed.), Polity, 2013.
Radical Theory, Caribbean Reality: Race, Class and Social Domination, University of the West Indies Press, 2010.
Black Rights/White Wrongs: The Critique of Racial Liberalism, Oxford University Press, 2017.
הערות שוליים

↑  מאיר עמור, הפיל של אווה אילוז והדבשת האשכנזית, באתר העוקץ, ‏16 במרץ 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007586416905171  BIBSYS: 99037833  BnF: cb157782480 (data)  CANTIC: a12234035  CiNii: DA15761860  GND: 139383735  ICCU: PUVV190341  ISNI: 0000 0001 1496 5899  LCCN: n97049421  NKC: xx0205825  NLK: KAC200608208  NTA: 283533277  RERO: 02-A005530000  SUDOC: 13349022X  S2AuthorId: 115826514  VIAF: 104773058   WorldCat (עם VIAF): 104773058
פרנסיס קרקו

| --- | --- |
פרנסיס קרקו, סביב 1923
פרנסיס קרקו, סביב 1923
 לידה:  3 ביולי 1886 נומאה, צרפת 
 פטירה:  26 במאי 1958 (בגיל 71) הרובע הרביעי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  François Marie Alexandre Carcopino-Tusoli 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות באנייה 
 שם עט:  Jean d'Aiguières, Francis Carco 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 סוגה:  שירה 
 פרסים והוקרה:  הפרס לרומן של האקדמיה הצרפתית (1922)  מפקד בלגיון הכבוד (8 בנובמבר 1949)  אביר בלגיון הכבוד (23 ביוני 1925)  קצין בלגיון הכבוד (13 ביולי 1932) 
 
פְרַנְסִיס קַרְקוֹ (בצרפתית: Francis Carco), הוא שם העט של פְרַנְסוּאָה קַרְקוֹפִּינוֹ-טִיזוֹלִי (François Carcopino-Tusoli;‏ 3 ביולי 1886 - 26 במאי 1958) שהיה סופר, משורר מחזאי ומבקר אמנות צרפתי.
הרומנים החשובים ביותר שלו הם "Jésus La Caille" (ישו השליו) (1914)‏, "Les innocents" (החפים מפשע) (1916) ו-"L'homme traqué" (האיש הנרדף) (1922); כולם מתרחשים בסביבת האורות האדומים של פריז. הצבע האגדי ששכונות פריזאיות כמו פיגאל, מונפרנאס והרובע הלטיני קיבלו לא מעט הודות לייצוגים של קרקו.
קורות חייו

קרקו נולד בנומאה בקלדוניה החדשה כבנו של קצין כלא צרפתי מקורסיקה, הוא גדל בקלדוניה החדשה עם צלצול השלשלאות במושבת העונשין שם. משנת 1897 התגוררה המשפחה שוב בצרפת. לאחר סכסוכים הולכים וגוברים עם אביו הנמרץ, הילד הלא שגרתי שקע הן בסביבה הפלילית של עיירתו הקטנה והן בשירה המודרנית של ארתור רימבו ואחרים. בפריז מאז 1910, הוא נמשך בעיקר למעוזים המפוקפקים של זונות, נוכלים ובוהמיינים. כמשורר הוא הפך ל"מרכז לאסכולת ה-Fantaisiste", שמצא את השראתו בעולם של מונמארטר. הוא גם הרוויח כסף עם הופעות שירה בברים שם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא הפך לטייס תעופה באטמפ (אנ'), לאחר שלמד בבית הספר לתעופה שם.
הוא התיידד עם אמנים כמו קולט, קתרין מנספילד, גיום אפולינר, מקס ז'אקוב ואמדאו מודיליאני. הוא כתב ביקורת אמנות עבור העיתון L'Homme libre (צר') ("האדם החופשי") וכתב העת Gil Blas (אנ'). היצירות שלו ציוריות, מציירות את חיי הרחוב של מונמארטר, ולעיתים קרובות נכתבות בעגה (argot) של פריז. הוא כונה "סופר האפאצ'ים" (romancier des apaches). ספר הזיכרונות שלו, "De Montmartre au Quartier latin" (ממונמארטר ועד הרובע הלטיני), מכיל זיכרונות מחיי הבוהמה בפריז במהלך השנים הראשונות של המאה ה-20. עד מהרה הרומנים שלו הפכו אותו לאחד הסופרים הנמכרים ביותר בשפה הצרפתית בתקופת שבין מלחמות העולם. בשנת 1937 הוא הפך לחבר באקדמיה גונקור עד מותו ב-1958. לאחר גלותו בשווייץ במהלך המלחמה, הוא התיישב שוב בעיירה ל'איל אדא (אנ') עם אשתו אליאן נגרין (Eliane Negrin, התחתנו ב-1936; היא נפטרה ב-1970).
משנת 1948 הוא חי שוב בפריז, שם נפטר בשנת 1958 כתוצאה ממחלת פרקינסון. מקום מנוחתו האחרונה הוא בבית הקברות הפריזאי Cimetière parisien de Bagneux.
כתביו > אוטוביוגרפיות

De Montmartre au Quartier latin. Édition Sauret, Monaco 1993, ISBN 2-85051-000-9. (EA Paris 1927)
Mémoires d’une autre vie. souvenirs d'enfance. Michel, Paris 1934.
Montmartre à vingt ans. Michel, Paris 1938.
Nostalgie de Paris. Gallimard, Paris 1951. (EA Paris 1941)
Maman Petitdoigt. Éditions Crès, Paris 1922.
Rendez-vous avec moi-même. Michel, Paris 1957.
כתביו > שירה

La Bohème et mon cœur. Paris 1912.
Chansons aigres-douces. Michel, Paris 1986, ISBN 2-226-02538-3. (EA Paris 1912)
Au vent crispé du matin. Poèmes en prose. NEN, Paris 1913.
Petits airs. Éditions David, Paris 1920.
La Rose au balcon. Chabaneix, Paris 1936.
Á l’amitié. Édition Paul, Paris 1937.
Mortefontaine. Michel, Paris 1946.
Poèmes en prose. Michel, Paris 1948.
La Romance de Paris. Michel, Paris 1949.
Poésis complètes. Gallimard, Paris 1955.
כתביו > פרוזה

Jésus la Caille. 1914.
Les Innocents. Michel, Paris 1973. (EA Paris 1916).
Les Malheurs de Fernande. L'Édition, Paris 1918.
Au coin des rues. Ferenczi, Paris 1930. (EA Paris 1918)
With Pierre Mac Orlan: Les Mystères de la Morgue ou le Fiancées du IVº arrondissement. Roman gai. Renaissance du livre, Paris 1918.
L’Equipe. Roman des fortifs. Michel, Paris 1989, ISBN 2-226-03704-7. (EA Paris 1919)
Bob et Bobette s’amusent. Roman. Le Passeur, Nantes 2003, ISBN 2-907913-95-6. (EA Paris 1919)
Scènes de la vie de Montmartre. Roman. Fayard, Paris 1919.
L’homme traqué. Paris 1922.
Rien qu’une femme. EJL, Paris 1995, ISBN 2-277-30071-3. (EA Paris 1923)
Vérotchka l’Etrangère ou le Gout du malheur. Fayard, Paris 1939. (EA Paris 1923, illustriert von René-Yves Creston)
La Lumière noire, Michel, Paris 1934.
Nuits de Paris. Roman. Le divan, Paris 1927.
Rue Pigalle. Roman. Maîtres, Paris 1949. (EA Paris 1928)
La Rue. Roman. Michel, Paris 1970. (EA Paris 1930)
Palace Egypte. Roman. Michel, Paris 1933.
L’Ombre. Roman . 1933.
deutsch: Der Schatten. Verlag Auffenberg, Berlin 1937.
Brumes. Roman. Michel, Paris 1974, ISBN 2-253-00784-6. (EA Paris 1935)
Ténèbres. Roman. Michel, Paris 1951. (EA Paris 1935, illustriert von Émilien Dufour)
L’Homme de minuit. Roman. Michel, Paris 1951. (EA Paris 1938)
Compagnons de la mauvaise chance. Milieu du monde, Paris 1954.
כתביו > רומנים של ביוגרפיות

Le Roman de François Villon. Le table ronde, Paris 1996, ISBN 2-7103-0749-9. (EA Paris 1926)
Utrillo. Grasset, Paris 1956.
Verlaine. Poète maudit. Michel, Paris 1996, ISBN 2-226-08639-0. (EA Paris 1939)
Gérard de Nerval. Michel, Paris 1953.
Francisco de Goya. Michel, Paris 1953.
כתביו > מחזות

Rue Pigalle. Drame en trois actes. Michel, Paris 1949.
לקריאה נוספת

Philippe Chabaneix: Carco. Une étude. Paris 1949 und 1960.
Seymour S. Weiner: Francis Carco, the Career of a Literary Bohemian. New York 1952.
André Négis: Mon ami Carco. Paris 1953.
Michel Manoll : Carco vous parle. Paris 1953.
Jean-Jacques Bedu: Francis Carco au cœur de la bohème. Éditions du Rocher 2001.
Gilles Freyssinet: Le Paris de M’sieur Francis. Éditions Arcadia 2005.
André Nolat: Romances de la rue, notes sur quatre écrivains: Mac Orlan, Carco, Simonin, Boudard. éditions Baudelaire 2009.
פרנסיס קרקו, סביב שנות ה-30
צ'ימבורסו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג הר:  הר געש רדום
 גובה:  6,268 מטר
 מדינה:  אקוודור אקוודור
 מיקום:  מרכז המדינה
 רכס הרים:  הרי האנדים
 אורך הרכס:  8,000 קילומטרים
 מספר הר געש:  1502-071
 התפרצות אחרונה:  550 לספירה
 העפלה ראשונה:  1880
 מסלול ההעפלה הקל:  טיפוס שלג וקרחונים
 קואורדינטות:  01°28′09″S 78°49′03″W﻿ / ﻿1.46917°S 78.81750°W﻿ / -1.46917; -78.81750
  (למפת אקוודור מוגדלת) קיטו גואיאקיל קואנקה מצ'אלה קולומביה פרוצ'ימבורסו(למפת אקוודור רגילה) קיטו גואיאקיל קואנקה מצ'אלה קולומביה פרוצ'ימבורסו
ויקוניה מצויה על רקע צ'ימבורסו
סמל אקוודור ובמרכזו הר צ'ימברסו
הצ'ימבורסו (Chimborazo) הוא ההר הגבוה ביותר באקוודור, גובהו 6,268 מטרים. ההר, הר געש רדום, ידוע גם בכך שפסגתו היא הנקודה הרחוקה ביותר על פני האדמה ממרכז כדור הארץ, 6,384.4 קילומטרים.
גאוגרפיה > מיקום

ההר הוא חלק מרכס האנדים שחוצה את אקוודור מצפון לדרום. ההר נמצא 150 קילומטרים דרומית מערבית לבירה קיטו. בימים של ראות טובה ניתן לראותו מגואיאקיל ואף מקיטו. את ההר מקיפה שמורת טבע, המשמרת מערכת אקולוגית שמורה, שהיא בית גידול לויקוניות מצויות, למות ואלפקות.
גאוגרפיה > קרחונים

ההר מכוסה קרחונים ואלו מספקים את המים עבור מחוז בוליבר ומחוז צ'ימבורסו. הקרחונים קטנים בעשורים האחרונים, ממספר סיבות: ההתחממות העולמית, הצטברות אפר געשי (מהתפרצות הרים אחרים) ותופעות אל ניניו.
גאוגרפיה > פעילות געשית

ההר התפרץ מספר פעמים בתקופת ההולוקן, כאשר מעריכים כי התפרצותו האחרונה הייתה בשנת 550. כיום נחשב הצ'ימבורסו להר געש רדום.
גאוגרפיה > גובה

ההר הוא ההר הגבוה ביותר באקוודור. גובהו 6,268 מטרים מעל גובה פני הים. הצ'ימבורסו הוא ההר הגבוה ביותר ברכס האנדים שמצפון לפרו. אף על פי שהאוורסט הוא ההר הגבוה ביותר בעולם מבחינת גובהו, הצ'ימבורסו הוא ההר שמרחקו ממרכז כדור הארץ הוא הגדול ביותר. תופעה זו מתרחשת כיוון שכדור הארץ אינו כדור מושלם, אלא פחוס במקצת, ופני השטח הקרובים לקו המשווה, רחוקים יותר מהמרכז מאשר פני השטח הקרובים יותר לקטבים. ההר השני בגובהו לפי הגדרה זו הוא הר וסקראן, ההר הגבוה ביותר בפרו.
היסטוריה

מהמאה ה-16 עד המאה ה-19 נחשב ההר להר הגבוה ביותר בעולם, גורם שמשך אליו מטפסים רבים, במיוחד במאות ה-17 וה-18. אלכסנדר פון הומבולדט, במסעו בשנת 1802, טיפס עד לגובה 5,875 מטרים, לפי יומנו, לפני שנאלצו הוא וצוותו לחזור, כיוון שסבלו ממחלת גבהים. זה היה ניסיון ההעפלה האירופאי המתועד הראשון לגבי ההר. פסגת הצ'ימבורסו נכבשה לראשונה בשנת 1880, על ידי הבריטי אדוארד וימפר. כיוון שהוטלו ספקות רבים האם אכן הגיע לפסגה, טיפס וימפר שנית לפסגה בהמשך אותה שנה, אך מנתיב שונה.
בשנת 1976 נעלמה טיסה מסחרית שטסה בנתיב העובר בסביבת ההר. בשנת 2002, 26 שנים מאוחר יותר, נמצא המטוס ובו 59 גופות הצוות והנוסעים, על ידי מטפסים מאקוודור שהשתמשו בשביל מזרחי, שלא נעשה בו שימוש.
היסטוריה > בתרבות

ההר מופיע בסמל אקוודור, כמסמל את יופייה ועושרה של הארץ.
ההר מוזכר כנותן השראה, באחד משיריו של סימון בוליבר.
טיפוס

כהר הגבוה ביותר באקוודור, ההר מושך אליו מטפסים רבים, וניתן לטפס עליו מרבית השנה, כשהחודשים הטובים הם דצמבר-ינואר ויולי-אוגוסט. הנתיב הקל ביותר הוא הנתיב המערבי.
הערות שוליים

↑  אתר Global Volcanism Program
↑   אלי רוזנברג, אוורסט, מעלייך: מדענים טוענים כי הר באקוודור הוא הגבוה בעולם, באתר הארץ, 17 במאי 2016
↑  לגבי בני האינקה, קיימות עדויות כי טיפסו גבוה יותר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550543805171  GND: 4211799-9  LCCN: n82001459  VIAF: 242157969   WorldCat (עם VIAF): 242157969
ציגיינער נשמה

| --- | --- |

 אלבום גרסאות כיסוי מאת יוני אילת
 יצא לאור:  2010
 שפה:  יידיש
 חברת תקליטים:  פונוקול
 הפקה:  דניאל קורן
ציגיינער נשמה הוא אלבום הבכורה של הזמר והשחקן הישראלי יוני אילת. את האלבום הוציאה בשנת 2010 לאור חברת התקליטים פונוקול. כל השירים הם גרסאות כיסוי לשירי האלבום נשמה צוענית של ירדנה ארזי, שיצא לאור בשנת 1987. באותה שנה ביצע אילת את שירי האלבום על במת הפסטיבל למוזיקה יהודית באמסטרדם.
רשימת רצועות

דאס ציגיינערל
דער מענטש
ווען זי טאנצט
וואס האב איך
ווינט און פייער
מיין פידעלע
שווארצע אויגן
א ציגיינער ליבע
יריד פון ליבע
ציגיינער נשמה
מאמע לשון
הערות שוליים

↑  אור ברנע, מזל טוב, פורמט גוסס: הקומפקט דיסק בן 30, באתר ynet, 2 באוקטובר 2012
פרנסיס דנבי

| --- | --- |

 לידה:  16 בנובמבר 1793 מחוז ווקספורד, אירלנד 
 פטירה:  9 בפברואר 1861 (בגיל 67) אקסמות, הממלכה המאוחדת 
 תחום יצירה:  ציור נוף 
 צאצאים:  James Francis Danby, תומאס דנבי 
 
פרנסיס דנבי (באנגלית: Francis Danby;‏ 1793 – 1861) היה צייר אירי מהתקופה הרומנטית. נופיו הדמיוניים והדרמטיים היו דומים לאלה של ג'ון מרטין. דנבי פיתח את סגנון הדמיוני שלו והיה הדמות המרכזית בקבוצת אמנים שקיבלו את הכינוי האסכולה של בריסטול. תקופת ההצלחה הגדולה ביותר שלו הייתה בלונדון בשנות העשרים של המאה ה-19.
ביוגרפיה

יליד דרום-מזרח אירלנד, ב־16 בנובמבר 1793, היה אחד מתאומים. אביו, ג'יימס דנבי, עיבד חווה קטנה בבעלותו בסמוך לווקספורד, אך לאחר מותו, בשנת 1807, המשפחה עברה לדבלין, כאשר פרנסיס היה עדיין תלמיד בית ספר. הוא החל לתרגל רישומים בבתי הספר של חברת רויאל בדבלין. אצל האמן ג'יימס ארתור אוקונור, החל לצייר נופים. דנבי התוודע גם לג'ורג' פטרי.
בשנת 1813 עבר דנבי ללונדון יחד עם אוקונור ופיטרי. לקבוצה זו לא היו משאבים כספיים מספיקים, והם נאלצו לחזור לאירלנד. בבריסטול הם עשו הפסקה, ודנבי, גילה שהוא יכול להשיג סכומים מזעריים עבור ציורי צבעי מים, ונשאר שם. לאחר זמן מסוים הוא שלח לתערוכות בלונדון תמונות חשובות. ציורי השמן הגדולים שלו משכו תשומת לב.
אסכולת בריסטול

ב־1818/19, דנבי היה חבר בקבוצת האמנים הבלתי פורמלית שהתפרסמה כאסכולת בריסטול, והשתתף במפגשיהם בערבים וצייר רישומים מטיוליהם בסביבה. בציור "נקיק האבון" (1822) מופיעות דמויות המתארות את המקום שהיה מועדף לבקור על ידי הקבוצה. הוא נשאר מחובר עם חבריו בבריסטול במשך כעשור, אפילו לאחר שעזב את העיר בשנת 1824.
הקבוצה התגבשה בתחילה סביב אדוארד בירד, ודנבי בסופו של דבר החליף את בירד כדמותו המרכזית. לציור הז'אנר של בירד היה סגנון נטורליסטי וצבעים עזים, והשפעתו נראית על הסגנון של דנבי. דוגמאות לכך הן הטיפול של דנבי בדמויות ב"נערים שטים בסירה קטנה" (בערך 1821) ו"יציאת ישראל ממצרים" (1825). דנבי היה מקורב גם לאדוארד וילייר ריפיל, שסגנונו התפתח לצד זה של דנבי בהשפעת בירד.
אמני בריסטול, ובמיוחד פרנסיס גולד, השפיעו על דנבי בסגנון הדמיוני והפיוטי. לג'ורג' קמברלנד, עוד אחד מחברי הקבוצה, היו קשרים רבים בלונדון. בשנת 1820 כאשר פרנסיס דנבי הציג בלונדון, השתמש קומברלנד בקשריו כדי לקדם את חברו דנבי. ישנן עדויות מהתכתבויותיהם כי קמברלנד הציע נושאים שדנבי יצייר. קמברלנד היה חבר קרוב של ויליאם בלייק, והועלתה הטענה כי עבודתו של בלייק השפיעה גם היא על דנבי, למשל הציור השני שהציג דנבי, "אהבה מאכזבת", באקדמיה המלכותית בשנת 1821. היצירה של דנבי "אי קסום", שהוצגה בהצלחה בשנת 1825 במכון הבריטי ואחר כך בבריסטול, השפיעה במיוחד על אמנים אחרים של אסכולת בריסטול.
הצלחה

בשנת 1825 הוא נבחר כחבר עמית באקדמיה המלכותית. הוא עזב את בריסטול ללונדון ובשנת 1828 הציג את "החותם השישי" שלו במכון הבריטי, וקיבל מאותו גוף פרס של 200 גיני. לאחר תמונה זו הוא צייר שתיים נוספות בנושא האפוקליפסה.
שנים מאוחרות

בשנת 1829 אשתו של דנבי נטשה אותו, ברחה עם הצייר פול פלקונר פול. דנבי עזב את לונדון, והצהיר שלעולם לא יחיה שם שוב, וכי האקדמיה, במקום לעזור לו, השתמשה בו בצורה מניפולטיבית. במשך עשור הוא התגורר באגם ז'נבה בשווייץ, וצייר רק מדי פעם. בהמשך עבר לפריז לתקופה קצרה.
הוא חזר לאנגליה בשנת 1840, כאשר בניו, ג'יימס ותומאס, שניהם אמנים, התבגרו. דנבי הציג באותה שנה את ציורו הגדול הדרמטי - "המבול", שזכה להצלחה. ההצלחה החזירה מחדש את המוניטין והקריירה שלו.
הוא חי את שנותיו האחרונות באקסמות' בדבון, שם נפטר ב-9 בפברואר 1861.
יחד עם ג'ון מרטין, וילאם טרנר, דנבי נחשב לאחד החשובים באומנים הבריטים בתקופה הרומנטית.
שני בניו של דנבי היו ציירי נוף. המבוגר, ג'יימס פרנסיס דנבי (1816-75), הציג באקדמיה המלכותית. "הוא הצטיין בתיאור זריחה ושקיעה." הצעיר, תומאס דנבי (1817-86), התמחה בצבעי מים של סצנות וולשיות.
הערות שוליים

1 2  Eric Adams, Francis Danby: varieties of poetic landscape. -, New Haven: Published for the Paul Mellon Centre for Studies in British Art by Yale University Press, 1973
↑  Chisholm, Hugh, ed, Danby, Francis, 1911 Encyclopædia Britannica Volume 7
↑  Richard Garnett, Danby Francis, Dictionary of National Biography, 1885-1900 Volume 14
↑  Bristol City Council: Local museums: Bristol's City Museum and Art Gallery, web.archive.org, ‏2010-10-06
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007447301305171  BnF: cb14972196b (data)  GND: 119116294  HDS: 022263  ISNI: 0000 0000 8339 3479  LCCN: n50037773  MusicBrainz: 792c36fd-86b6-4c38-a348-d5037f371dee  NTA: 070421277  RKD: 19910  SIKART: 4023344  SNAC: w6p57jp0  SUDOC: 030868688  ULAN: 500024662  VcBA: 495/94396  VIAF: 12578296   WorldCat (עם VIAF): 12578296 
עמק אבון בשקיעה, פרנסיס דנבי
שקיעה בהמפסטד היט', לונדון
צים שא צוי מזרח

המוזיאון להיסטוריה של הונג קונג
דייגים בקו החוף של צים שא צוי מזרח.
צים שא צוי מזרח (באנגלית: Tsim Sha Tsui East; בסינית: 尖沙咀東 או בקיצור 尖東) הוא אזור בדרום חצי האי קאולון, מזרחית לדרך צ'טהאם המהווה את הגבול המזרחי של אזור צים שא צוי. האזור יובש מן הים בראשית שנות ה-70.
עד שנות ה-70 היה אזור זה חלק ממפרץ הונג הום. בעקבות גידול האוכלוסין בהונג קונג ועליית ערך הקרקע באזור צים שא צוי, וכן בעקבות האיסור על בנייה לגובה בקאולון בשל מיקומו של שדה התעופה קאי טאק הוחלט על יבוש הים על מנת להרחיב את השטחים המסחריים של צים שא צוי.
במקום ממוקמים מלונות רבים, חנויות ואתרי תיירות בהם טיילת צים שא צוי מזרח, המוזיאון להיסטוריה של הונג קונג ומוזיאון המדע של הונג קונג.
תחנת צים שא צוי מזרח של הרכבת התחתית של הונג קונג משמשת את קו הרכבת המזרחי של הונג קונג ומקושרת לתחנת צים שא צוי של קו צואן ואן.
קבוצת יסודות 11

קבוצת יסודות 11 היא הקבוצה של היסודות הכימיים בטבלה המחזורית שהם: נחושת (Cu), כסף (Ag), זהב (Au) ורנטגניום (Rg). אלו מתכות בעלות עמידות גבוהה לחימצון וקורוזיה, ומוליכות חשמלית גבוהה, ושייכות לקבוצת מתכות המעבר. מלבד רנטגניום (שהוא יסוד טרנס-אורני), המתכות נמצאות בטבע בצורתן המתכתית, מוכרות ונמצאות בשימוש מימי קדם.
נחושת
גבישי כסף
גבישי זהב
ראו גם

קבוצה (כימיה)
פרנסיס דרייק (מושל איווה)

פרנסיס מריון דרייק (באנגלית: Francis Marion Drake;‏ 30 בדצמבר 1830 –  20 בנובמבר 1903) היה סוחר, עורך דין, בנקאי ופוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה ה-16 בשנים 1896–1898. הוא לחם במלחמת האזרחים האמריקאית ועל שמו נקראת אוניברסיטת דרייק שבדה מוין.
ראשית חייו

פרנסיס דרייק נולד בראשוייל שבאילינוי כבנם של ג'ון אדמס דרייק ושל הארייט ג'יין אוניל. בהמשך הוא עבר לסנטרוויל שבאיווה. הוא קיבל הכשרה עסקית טובה והיה לסוחר. ב-1855 הוא נשא לאישה את מרי ג'יין לורד, ולשניים נולדו שבעה ילדים.
במהלך הבהלה לזהב בקליפורניה, הוא הוביל שתי משלחות דרך המישורים מאיווה לקליפורניה. הראשונה יצאה לדרכה ב-1852. במהלך מסע זה שיצא על גבי קרונות שוורים, נתקלו דרייק ושבעת חבריו למסע בקבוצה של 300 אינדיאנים במישורי נברסקה והוא הצליח להדוף את התקפתם עם אבדות קלות לאחר שהוא באופן אישי הרג את מנהיג האינדיאנים עם סכין, וערער את ביטחונם של האינדיאנים הנותרים. המסע השני יצא ב-1854, ובו הוא ליווה עדר בקר. לאחר המסע השני הוא שב על גבי ספינה שנטרפה לחופי קליפורניה. 800 מהנוסעים נספו, אך דרייק סייע להצלתם של 200 נוסעים אחרים.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה עבד דרייק כעורך דין פלילי במשך כשש שנים. לאחר מכן, במשך כמעט 30 שנה, הוא עסק בבנקאות, בבנייה, ובניהול בענף הרכבות. הוא היה נשיא חברות רכבת שונות, והקים את הבנק הלאומי של סנטרוויל, שעד למותו הוא היה נשיאו.
ב-17 ביולי 1895 זכה דרייק במועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל איווה. בבחירות המקדימות שנערכו ב-5 בנובמבר אותה שנה הוא נבחר ברוב גדול, וכיהן כמושל בשנים 1896–1898.
דרייק תרם להקמתה של אוניברסיטת דרייק בדה מוין, שנקראה על שמו, ושימש כחבר בחבר הנאמנים שלה. הוא גם תרם לקולג'ים נוספים ולמוסדות דת.
פרנסיס דרייק נפטר בסנטרוויל, איווה ב-20 בנובמבר 1903 ונטמן בבית הקברות אוקלנד שבעיר.
לקריאה נוספת

Hamersly, Lewis Randolph (1905). "Brigadier General Francis Marion Drake". Biographical sketches of distinguished officers of the army and navy. pp. 158–164.
הערות שוליים

↑  פרנסיס דרייק, באתר אגודת המושלים הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1183587856  LCCN: n88218772  SNAC: w6gq8qfz  VIAF: 21242032   WorldCat (עם VIAF): 21242032 
דרייק במדי בריגדיר גנרל
קבוצת יסודות 3

סקנדיום
איטריום
קבוצת יסודות 3 היא קבוצה של יסודות כימיים בטבלה המחזורית. הקבוצה מכילה בתוכה את היסודות איטריום (Y), וסקנדיום (Sc). היסודות שבקבוצה הם בעלי עמידות גבוהה לחימצון ומוליכות חשמלית גבוהה. בנוסף, היסודות שבקבוצת מתכות זו רכים יותר, וניתכים בטמפ' נמוכה ביחס לשאר המתכות בטבע. כל היסודות שבקבוצה הן מתכות המעבר.
ראו גם

קבוצה (כימיה)