stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ההפגנות נגד סין בווייטנאם (2014)
נפגעים ותגובות בינלאומיות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הסכם לונדון (1864)

| --- | --- |
 חותמים:  ממלכת יוון, האימפריה הרוסית, פרוסיה, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 תאריך יצירה:  29 במרץ 1864 
 
האיים היוניים
הסכם לונדון משנת 1864 היה הסכם שסיים את שליטתה של האימפריה הבריטית על ארצות הברית של האיים היוניים והעברתם ליוון.
האיים היוניים היו בחסות בריטניה מאז 1815 כחלק מההסכמות של קונגרס וינה וחוזה פריז.
ארצות הברית של האיים היוניים כללו שבעה איים בסמוך לפלופונסוס. שישה מתוכם שוכנים בים האיוני, בחופה המערבי של יוון: קורפו, קפלוניה, איתקה, פקסי, לפקדה וזקינתוס. האי השביעי, קיתירה היה אף הוא בפדרציה, למרות שהוא ממוקם מדרום לפלופונסוס.
מאז יוון השיגה עצמאות בשנת 1832, תושבי האיים היוניים הביעו את התנגדותם לשלטון זר וחפצו בהסתפחות למדינה החדשה שהוקמה. בישיבת ממשלה בשנת 1862, הודיע שר החוץ הבריטי פלמרסטון, כי הכתר הבריטי החליט לוותר על האיים לטובת יוון וכי מדיניות זו מקובלת גם על המלכה ויקטוריה. החשיבה המעשית מאחרי החלטה זו הייתה העלות הגבוהה של החזקת השליטה באיים לעומת החשיבות האסטרטגית הנמוכה שלהם שהלכה וירדה ככל שאוניות התרחקו בהפלגתן ללב ים, הרחק מהחופים. כחלק מההסכם בריטניה המשיכה לשמור על נוכחות אסטרטגית בים התיכון על ידי שימוש בנמל קורפו, וזה בנוסף לשליטתה על האי מלטה.
לאחר משא ומתן ארוך עם יוון, הסכם לונדון נחתם על ידי הנציג היווני חרילאוס טריקופיס (Χαρίλαος Τρικούπης) ב-29 במרץ 1864. ב-2 במאי 1864 יצאו הבריטים והאיים היוניים הפכו לשלושה מחוזות של ממלכת יוון.
הסכם זה היה הפעם הראשונה בה בריטניה נקטה במדיניות של דה-קולוניזציה מרצון.
המאפיה הרוסית

המאפיה הרוסית (ברוסית: Русская мафия) או בראטווה (ברוסית: Братва) הם מושגים כלליים המשמשים לתיאור מספר ארגוני פשע ותרבות המיוחסת לעולם הפשע האופיינית למדינות ברית המועצות לשעבר וליוצאי מדינות אלו בעולם. הפשע המאורגן התקיים ברוסיה ובמזרח אירופה מאז תקופת האימפריה הרוסית, אך הופעתם של "עבריינים מקצועיים" כדוגמת המאפיונרים של המאפיה הסיציליאנית או המאפיה האמריקאית, כלומר עבריינים המנהלים ארגוני פשע ענפים וחיים אורח חיים ראוותני, החלה בגולאגים של ברית המועצות. אותם עבריינים מקצועיים אימצו את השם "גנב בחוק" וגם קוד התנהגות אתי ותת-תרבות הכוללת הסמלה עשירה ומאפיינת את עולם הפשע הפוסט-סובייטי עד היום. עם התפרקות ברית המועצות ב-1991 ארגונים אלו ניצלו את רעיעות השלטונות שהוקמו באזור והתחזקו מאוד. על פי לואיס פרי (מאנגלית: Louis Freeh), שהיה מנהל ה-FBI בין 1993 עד 2001, ארגוני הפשע הרוסיים היוו את הסכנה החמורה ביותר לביטחון הפנים של ארצות הברית בתקופת כהונתו.
היסטוריה

הפשע המאורגן ברוסיה היה קיים כבר ברוסיה הצארית ובאימפריה הרוסית בצורת כנופיות מאוגדות שעסקו בזנות, גנבה ופורנוגרפיה. בתקופה הסובייטית, בזמן מלחמת העולם השנייה, חלה תפנית בתולדות הפשע המאורגן הרוסי, כאשר נכנס לשימוש המונח "גנב בחוק" (ווֹר וְ זאקונֶה), קבוצת אסירים פליליים שקיבלו אישור מרשויות הכלא הסובייטיות לפעול ככל העולה על רוחם, זאת מתוך מטרה להשתלט על בתי הכלא בכלל ועל האסירים הפוליטיים בפרט. בשנות ה-60 ובתקופת ברז'נייב הגנבים בחוק השתלטו על השוק השחור וייבאו למדינה באופן לא חוקי ציוד אלקטרוני, אוכל ולמעשה כל מה שרק היה אפשר. בערך מאותה תקופה, הקג"ב החל להיות מעורב בפשע מאורגן והוא גייס ואימן פושעים שהפכו לזרוע חשאית של הקג"ב. החל מ-1986 התרחשה נדידה בין אנשי הקג"ב שעברו מהמינהל הראשי הראשון (הביון הסובייטי) אל המחלקה הכלכלית והחלו לנסות לעסוק בבנקאות - במהלך תקופת הפרסטרויקה הקג"ב הקים מאות חברות פרטיות והוקמו עסקים רבים, שהיו כיסוי לפעילות קרימינלית. ב-1988 חוק העסקים הפרטיים נכנס לתוקף ברוסיה והשיב את הקפיטליזם למדינה אחרי היעדרות של למעלה מ-75 שנה. החברות הפרטיות עסקו בהלבנת הון. על פי הערכות שונות - אך לא מדויקות - סוכנים לשעבר בקג"ב עסקו בפשע במהלך שנות ה-90, ואבטחו אוליגרכים וראשי פשע מאורגן ברוסיה.
התפרקות ברית המועצות נחשבת לאירוע המכונן של המאפיה הרוסית, בתקופה זו ילצין וממשלתו קידמו את מדיניות ההפרטה ומכרו את כל חברות התעשייה הגדולות, והללו נרכשו בידי ארגוני פשיעה ונציגיהם - שליטת ארגוני הפשיעה בכלכלה הרוסית הייתה כמעט מוחלטת ורק בשנות שלטונו הראשונות של ולדימיר פוטין (2000-2004), אחיזתם בחברות הופחתה, אך לא ירדה לגמרי - הפשע המאורגן ברוסיה, אף שכוחו פחת מכפי שהיה בתקופת שנות ה-90, עדיין מחופר היטב ברוסיה וישנם חבלים שלמים ברוסיה תחת שליטה מאפיוזית (המאפיה הצ'צ'נית שולטת כמעט באופן מוחלט ברפובליקה הצ'צ'נית, כמו כן כנופיית הפשע של דאגסטן). המאפיה בדרום רוסיה, קשורה בקשר הדוק לראשי השלטון המקומי באזור ומשרד הפנים הרוסי ניצב כמעט חסר אונים אל מול ארגוני פשיעה אלה.
המלחמה בפשע המאורגן הרוסי

ברוסיה עצמה את המלחמה בפשע המאורגן מנהלת המינהל הראשי למלחמה בקיצוניות של משרד הפנים הרוסי.
בארצות אחרות הוקמו אגפים מיוחדים כמו יחידת אלפא למלחמה בפשע המאורגן הרוסי של משטרת צ'כיה, היאחב"ל (היחידה הארצית למלחמה בפשיעה בינלאומית) של משטרת ישראל ואגף הפשע הרוסי בימ"ר תל אביב. כמו כן, אגף C-24 של ה-FBI הוקם כדי להיאבק בפשיעה הרוסית בארצות הברית. כיום שמו שונה והוא עוסק במאבק בפשיעה אירו-אסייתית.
אישים

האנשים שנחשבים לבכירים במאפיה הרוסית ובפשע המאורגן ברוסיה הם כדלהלן:
אסלן אוסויאן ("הדוד חסן") - חוסל על ידי צלף ב-2013 בלב מוסקבה.
ויאצ'סלב איוואנקוב (יאפונצ'יק, "היפני") - היה הגנב בחוק הבכיר במוסקבה. נרצח ב-2009
זכריי קלשוב ("שאקרו מולודוי") (אנ') - גנב בחוק בכיר ממוצא יזידי.
טריאל אוניאני ("טארו") - גנב בחוק ממוצא גאורגי, מראשי ארגון הפשע כותאיסקאיה.
סרגיי מיכאילוב ("מיכאס") (אנ') - מייסד ארגון הפשע סולנצבסקאיה.
סמיון מוגילביץ' ("סם") - הוא מראשי ארגון הפשע סולנצבו, נחשב לפושע הרוסי הבכיר ביותר בעולם, בעל אזרחות רוסית, אוקראינית, ישראלית והונגרית. מבוקש בארבע המדינות הללו. שוהה כיום במוסקבה. ב-2008 נעצר על ידי אנשי המחלקה לביטחון כלכלי של אם.וה.דה באשמת אי תשלום מיסים ושוחרר כעבור שנה, כאשר הרשויות הרוסיות אוסרות עליו לצאת מהמדינה.
אלימז'אן טוחטחונוב (אליק / "טייוואנצ'יק", האיש מטאיוואן) - איש עסקים ופושע רוסי. היה מעורב בשערורייה האולימפית בסולט לייק סיטי ב-2002 כאשר הואשם עם אישים נוספים בשיחוד שופטים.
חוג' אחמד נוחאייב (אנ') - בדלן צ'צ'ני שהואשם ברצח פובליציסט רוסי בשם פאבל חלבניקוב. עמד בראש המאפיה הצ'צ'נית. ב-2001 משרד התובע הכללי הרוסי הנפיק צו מעצר בינלאומי נגדו.
רוצחים שכירים

אלכסנדר סולוניק ("סשה המקדוני" / "המחסל מקורגאן") - נרצח ב-1997 ביוון. היה הרוצח השכיר המפורסם ביותר ברוסיה של שנות ה-90.
אלכסנדר פוסטובלוב ("סשה סולדט") (רו') - רוצח שכיר של ארגון הפשע אורחובסקאיה. אחראי ל-22 מעשי רצח מוכחים, כולל רצח אלכסנדר סולוניק, רצח בכירים וראשי ארגוני הפשע.
אלכסי שרסטוביטוב ("ליושה סולדט") (רו') - רוצח שכיר לשעבר של ארגוני הפשע מדבדקובסקאיה ואורחובסקאיה. בשנת 2008 נגזרו עליו 23 שנים במושבת תיקון.
ראו גם

גנב בחוק
המלחמה הקרימינלית בטוליאטי
המלחמה הקרימינלית בקסימוב
לקריאה נוספת

מישה גלני, מקמאפיה - פשע ללא גבולות, הוצאת ידיעות ספרים 2008.
הערות שוליים

↑  BBC NEWS | Special Report | 1998 | 03/98 | russian mafia | The rise and rise of the Russian mafia, news.bbc.co.uk
המנהיג העליון של רוסיה

| --- | --- |


אלכסנדר קולצ'ק
 דרכי מינוי:  הצבעה חשאית
 תחום שיפוט:  המדינה הרוסית (1918—1920) המדינה הרוסית
 מעון:  אומסק 
 מושב המשרה:  אומסק
 ייסוד המשרה:  18 בנובמבר 1918
 איוש ראשון:  אלכסנדר קולצ'ק
 איוש אחרון:  אנטון דניקין
 תאריך ביטול המשרה:  4 באפריל 1920
 משרה יורשת:  נשיא רוסיה
 
המנהיג העליון של רוסיה (ברוסית: Верховный правитель России), שנודע גם בשם "השליט העליון", היה ראש המדינה והמפקד הראשי של המדינה הרוסית, ממשלה אנטי בולשביקית שהוקמה על ידי התנועה הלבנה במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. במשך כמעט שנתיים מנובמבר 1918 עד אפריל 1920, צבאות התנועה הלבנה אוחדו באופן סמלי תחת ממשלת המדינה הרוסית, שבמהלכה טענה המדינה הרוסית כי היא ממשלתה הלגיטימית היחידה של רוסיה. המחזיק הבלעדי במשרה במשך מרבית קיומה והיחיד שאימץ רשמית את התארים ותפקידי "המנהיג העליון", היה האדמירל אלכסנדר קולצ'אק, שנבחר לתפקיד על ידי מועצת השרים הכל-רוסית לאחר נובמבר 1918 בהפיכה שהפילה את הדירקטוריה של אופה.
כל מפקדי הצבאות הלבנים בדרום ומערב רוסיה, כמו גם בסיביר והמזרח הרחוק הכירו במנהיג העליון; בתחילת מאי-יוני 1919, הגנרלים אנטון דניקין, יבגני מילר וניקולאי יודניץ' קיבלו על עצמם את פיקודו של אלכסנדר קולצ'אק והכירו בו רשמית כמפקד עליון על כלל הצבאות ברוסיה. המפקד העליון אישר באותו זמן את סמכויות המפקדים. במשך כמעט שנתיים שימש אלכסנדר קולצ'אק כראש המדינה הרוסית, שזכתה להכרה בינלאומית ונתמך הן דיפלומטית והן צבאית על ידי בעלות הברית לשעבר במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-4 בינואר 1920 הודיע קולצ'ק על התפטרותו, והעניק את משרתו לאנטון דניקין, ששימש כמנהיג עליון בפועל של המדינה הרוסית, אם כי הוא לא קיבל לא את תפקידי המשרה או תאריה והמשרה הוכרזה כמבוטלת ב-4 באפריל 1920.
רקע

ב-23 בספטמבר 1918, "חוק הקמת הכוח העליון של כל-רוסיה" של ועידת מדינת אופה, הקים את הממשלה הזמנית הכל-רוסית (שנודעה בשם "הדירקטוריה של אופה") וקבע כי ממשלה זו תהיה "עד להתכנסות האספה המכוננת הכל-רוסית... נושא הכח היחיד במדינה הרוסית כולה". ב-4 בנובמבר 1918 הוקמה מועצת השרים הכל-רוסית.
הקמה

הדירקטוריה של אופה חדלה לתפקד כתוצאה מאירועי ליל ה-17–18 בנובמבר 1918, כאשר קבוצת חיילים קוזאקים מאומסק עצרה את ראש הדירקטוריה, ניקולאי אווקסנטייב, חבר הדירקטוריה, ולדימיר זנזינוב וסגן חבר הדירקטוריה אנדריי ארגונוב, כמו גם ידידו של שר הפנים, ראש השירות החשאי, יבגני רוגובסקי. כל העצורים היו חברים במפלגת המהפכנים הסוציאליסטים.
בבוקר ה-18 בנובמבר התכנסה מועצת השרים בישיבת חירום בהשתתפות שני חברי הדירקטוריה - פיוטר וולוגודסקי ו-ולדימיר וינוגרדוב, שדנה במצב, הכירה בדירקטוריה ככזו שאינה קיימת עוד והודיעה שבידיה נתונה הסמכות העליונה על ניהול המדינה והגיעה למסקנה כי היה צורך להשקיע "ריכוז מלא של הכוח הצבאי והאזרחי בידי אדם אחד עם שם סמכותי בחוגים הצבאיים והציבוריים." הוחלט "להעביר באופן זמני את הפעלת הכוח העליון לידי אדם אחד, תוך הסתמכות על סיוע מועצת השרים, להקצות לאדם כזה את שמו של המנהיג העליון" ואחריו "תקנה להסדר זמני" של כוח המדינה ברוסיה (מה שמכונה בשם "חוקת 18 בנובמבר"), שביססה בעיקר את מערכת היחסים בין המנהיג העליון למועצת השרים.
על פי זיכרונותיו של וולוגודסקי, התואר "מנהיג עליון" אומץ בישיבת מועצת השרים ללא דיונים ומחלוקות ראשוניים: "כשהגענו לשאלה את מי לבחור כראש מדינה, החלטנו לתת לו השם 'מנהיג עליון' וסדר ערבויות חוקתיות".
בהצבעה חשאית של חברי מועצת השרים, נבחר סגן האדמירל אלכסנדר קולצ'ק, שהועלה במקביל לדרגת אדמירל ומונה לתפקיד השליט העליון. קולצ'אק הכריז על הסכמתו לבחירה והפקודה הראשונה שלו הודיעה על קבלת תואר המפקד העליון וקבע את הכיוונים העיקריים של תפקידו בתור המנהיג העליון, שהיוו גם את שבועת התפקיד:
ממשלת רוסיה בשטחי הצבא הלבן הוקמה ופעלה עד 4 בינואר 1920.
סמכויות

סמכויות השליט העליון העתיקו במידה רבה את החקיקה הרוסית מלפני המהפכה. על פי סעיף 47 לקוד חוקי יסוד המדינה הרוסית, "שליט המדינה הסתמך על מועצת הממשלה; ושניהם השליט ללא המועצה, וגם המועצה ללא השליט אינם יכולים להתקיים." על פי סעיף 48, חברי המועצה מונו על ידי השליט עצמו. סמכותה של המועצה הייתה "בכל המקרים ללא סייג, בכפוף להחלטת הקיסר עצמו וכל אלה שבאים גם מטעמו וגם למועצה הכפופה לו" (על פי סעיף 50, כל העניינים הנוגעים לה כוונו למדיניות הפנים והחוץ). על פי סעיף 51, "לשליט הצבעה מכרעת" כאשר הוא דן בכל הנושאים.
על פי "חוקת 18 בנובמבר 1918", סמכות החקיקה והיוזמה בוצעו על ידי השליט העליון ומועצת השרים "באופן קולקטיבי". מועצת השרים הייתה אמורה לנהל דיונים מקדימים בכל החוקים ואף חוק לא יכול היה להיכנס לתוקף ללא אישור המנהיג העליון. במקביל הייתה לזכותו של שליט העליון "וטו מוחלט".
ב-24 ביוני 1919, על מנת "להבטיח את המשכיות הפיקוד העליון", מונה מפקד הכוחות המזוינים של דרום רוסיה, דניקין למפקד העליון. בתחילת דצמבר 1919 העלה קולצ'אק עם ממשלתו את שאלת "הוויתור לטובת דניקין". ב-22 בדצמבר אימצה מועצת השרים של ממשלת רוסיה את הצו הבא: "על מנת להבטיח את המשכיות השלטון הרוסי, מועצת השרים החליטה: להפקיד את תפקיד השליט העליון במקרה של מחלה קשה או מותו של השליט העליון, כמו גם במקרה של התפטרותו או היעדרותו הארוכה, לידי מפקד הכוחות המזוינים בדרום רוסיה, דניקין".
ב-4 בינואר 1920 הוציא קולצ'ק צו אשר קבע "לאור המסקנה שנקבעה מראש... להעברת הכוח הכלל-רוסי העליון למפקד הכוחות המזוינים של דרום רוסיה, דניקין". כפי שמעיד דניקין עצמו בזיכרונותיו, בעיצומם של התבוסות החמורות של הכוחות המזוינים בדרום רוסיה והמשבר הפוליטי, הוא ראה בכך פסול לחלוטין "לקבל את השם והתפקידים הראויים" וסירב לקבל את התואר "המנהיג העליון", מה שהיווה מניע להחלטתו ב"העדר מידע רשמי על האירועים במזרח".
ב-4 באפריל 1920 נאלץ דניקין, בלחץ הגנרלים, להעביר את תפקיד המפקד לידי הברון פיוטר רנגל ויצא לאנגליה באותו יום. ורנגל קיבל את המינוי והוציא צו לתפקיד. ב-6 באפריל הוציא הסנאט המושל שביאלטה צו שהצהיר כי "מנהיג העם החדש" מעתה והלאה "שייך לכלל השלטון, הצבאי והאזרחי, ללא מגבלות."
ב-11 באפריל, ורנגל קיבל את התואר "שליט ומפקד הכוחות המזוינים של דרום רוסיה", מה שהביא למעשה לפירוק משרת המנהיג העליון ולפירוק המדינה הרוסית שלאחריה פעילות הצבא הלבן במזרח הרחוק הייתה בסמכותו של צבא המזרח הרחוק בראשות האוטאמן גריגורי סמיונוב ולאחר מכן ממשלת המזרח הרחוק הזמנית תחת מיכאיל דיטריכס.
בקיץ 1920 פנה אלכסנדר גו'צקוב לדניקין בבקשה "להשלים את החובה הפטריוטית ולההעניק לברון ורנגל במעשה חגיגי מיוחד... על ידי העברת השלטון הרוסי", אך דניקין סירב לחתום על מסמך כזה .
זמן קצר לאחר פינוי הלבנים מחצי האי קרים, ב-5 באפריל 1921, נוצרה המועצה הרוסית בקונסטנטינופול תחת המפקד הראשי של הצבא הרוסי, בראשותו של ורנגל, שנחשבה על ידי יוצריה כאב-טיפוס של ממשלת רוסיה בגלות. עם זאת, הם לא הצליחו להשיג הכרה ככזו על ידי ממשלות זרות ואף לא קבוצות מהגרים אחרות. כתוצאה מכך, ב-20 בספטמבר 1922 הפסיקה המועצה הרוסית את פעילותה באופן סופי.
מורשת

ולדימיר ז'ירינובסקי, מנהיג המפלגה הליברל-דמוקרטית ברוסיה ומועמד מספר פעמים למשרת נשיא רוסיה, הציע בכמה הזדמנויות לשנות את שם משרת "נשיא הפדרציה הרוסית" ל"המנהיג העליון של רוסיה", (Верховный правитель России), תוך שהוא דוחה את השימוש במילה המושאלת הזרה "Президент" (נשיא) כמילה "לא רוסית".
המאפיה הצ'צ'נית

המאפיה הצ'צ'נית (בצ'צ'נית: Нохчийн мафи, או Noxçiyn mofi; ברוסית: Чеченская мафия) היא אחת מקבוצות הפשע המאורגן הגדולות הפועלות בשטחי ברית המועצות לשעבר לצד קבוצות המאפיה הרוסית שהוקמו.
מבנה

בעוד שרוב הגנגסטרים הסלאביים והקווקזים בעידן הסובייטי עקבו אחר תת-התרבות הגנבים בחוק, הצ'צ'נים התנגדו ברובם לרעיונות אלה, במקום זאת העדיפו להשתמש במבנה השבטי של הטיפ, כמו גם במושג אברק, גיבור מחוץ לחוק.
במוסקבה

הסניף המוסקבאי של המאפיה הצ'צ'נית, המכונה גם "אובשינה" או "הקהילה", הוקם על ידי הגנגסטר ניקולאי "סולימאנוב" במהלך שנות השמונים. סולימנוב הפעיל עסק רכב יד שנייה והרוויח את עיקר הרווחים שלו באמצעות העלמת מס. בהמשך עברה הקבוצה לסחיטה לאחר שהקפיטליזם חדר לכלכלה הסובייטית ובשלב זה הוכנס חוז' אחמד נוחאייב, אז סטודנט באוניברסיטה וחלק מתנועת סטודנטים מחתרתית שהוקדשה לעצמאות צ'צ'נית. נוחאייב האידאולוגי יותר הטיל תנאי נוסף על עסקים תחת "הגנתו", שהיה עליהם להזמין צ'צ'ני לכוח העבודה שלהם. במאמציה להקל על הגירה צ'צ'נית למוסקבה המאפיה הפכה לכוח אימתני בעולם התחתון הרוסי. בוריס ברזובסקי היה אחד מאנשי העסקים הקשורים לצ'צ'נים בתקופה זו.
המוניטין הצ'צ'ני לאלימות היה אדיר ובמשך זמן רב הם היו לקבוצת הפשע הדומיננטית במוסקבה. הדבר הביא אותם לעימות עם הכנופיות הסלאביות, כולל אחוות סולנצבו וכנופיית אורוחובסקאיה, שכוננו ברית להרחקת הצ'צ'נים מהעיר. הם נתמכו על ידי שירות הביטחון הפדרלי, שדאגו מהקשרים ההולכים וגדלים בין הפשע המאורגן לתנועה הבדלנית הצ'צ'נית.
קשרים לתנועת הבדלנות הצ'צ'נית

חוז'-אחמד נוחאייב טען שהוא החל להתגייס כסטודנט כדי לסייע בגיוס כספים למען המטרה הלאומית הצ'צ'נית. אכן במהלך פעילותו התוודע נוחאייב לג'וחר דודייב, שהכיר בתפקידו החשוב בקהילה הצ'צ'נית במוסקבה ולקח אותו כעוזר לא רשמי, לפני שעזר לו לברוח מהכלא בשנת 1991. נוחאייב מילא תפקיד בולט בהמשך במלחמת צ'צ'ניה הראשונה, והשתתף במשא ומתן ברגע האחרון עם ממשלת רוסיה. בהמשך נלחם ונפצע בקרב גרוזני. לאחר המלחמה המשיך נוחאייב למלא תפקיד מפתח בפוליטיקה הצ'צ'נית והקים חברת החזקות, "השוק הקווקזי המשותף", שמטרתו להביא לשגשוג לצ'צ'ניה על ידי בניית צינור נפט בין אירופה לאזרבייג'ן. אך מלחמת צ'צ'ניה השנייה סיימה את היוזמה הזו.
בתוהו ובוהו של צ'צ'ניה שנקלעה למלחמה, רבים מכוחות המורדים פנו לפשע כדי לגייס כספים. חטיפה הפכה לעסק מפתח הן עבור המורדים והן עבור השודדים המקומיים, כולל הגדוד האסלאמי למטרה המיוחדת של ארבי ברייב. באחד המקרים הידועים לשמצה במיוחד, ארבעה מהנדסים בריטים נחטפו וראשם נערף.
גנבת נפט והברחה הפכו גם הם למקור הכנסה עיקרי. במהלך תקופת העצמאות הקצרה שלה, צ'צ'ניה נפלה במהירות לאנרכיה והפכה למוקד מרכזי בסחר בנשק (עם שוק אקדחים במרכז גרוזני), מאפיונרים מקומיים השתמשו בבנקים כדי להלבין רווחים מפעילות פלילית, ולוחמים המחתרת הצ'צ'נית, כמו גם כנופיות חמושים ואיסלאמיסטים טרוריסטים, כולם נלחמים זה בזה על השליטה בצ'צ'ניה. אווירת ההפקרות הזו היא שהחמירה את המתחים עם הממשלה הפדרלית של רוסיה וסייעה בהצדקה למלחמת צ'צ'ניה השנייה.
קשרים לממשלת צ'צ'ניה

תחת שלטונו של רמזן קדירוב, העמקת הפשע בצ'צ'ניה קיבל תפנית שונה במקצת לכאוס המלחמה שקדם לו. גורמים בממשלה הצ'צ'נית הואשמו במעילה של מיליארדים בכספי הרפובליקה שנשלחו ממוסקבה והפכו את צ'צ'ניה למעין "חור שחור" כלכלי, כמו גם בדרישה להחזר כספים לפרויקטים שנועדו לבנייה ושיקום הרפובליקה. כמו כן, מאמינים כי אנשיו של קדירוב (המכונים קדירובצי) אחראים למספר מקרי רצח וניסיונות רצח, חלקם התנקשויות פוליטיות כמו במקרה של האחים ימדאייב, וחלקם קשורים לעסקים, כמו ניסיון הפגיעה בבנקאי גרמן גורבונצוב בלונדון בשנת 2012.
בתרבות הפופולרית

בסרט משנת 2008 האביר האפל, אחת מסיעות הפשע המאורגנות של גות'אם מיוצגת על ידי דמות המכונה "הצ'צ'ני", אותה גילם ריצ'י קוסטר. לצ'צ'ני זוג כלבים מרושעים. מאוחר יותר נהרג ככל הנראה בהוראת הג'וקר (הית' לדג'ר), שמורה לחתוך את גופתו ולהאכיל בה את כלביו. בהמשך משמשים הכלבים את הג'וקר כדי לתקוף את באטמן (כריסטיאן בייל).
עלילה צדדית של סרט הפשע הרוסי האח נסובה סביב המאבק בין המאפיה הצ'צ'נית למאפיה הרוסית על שליטת שוק הפשע במוסקבה.
כמה פרקים בסדרה הרוסית הבריגדה עוסקים בהתנהלות הכנופיה הראשית בסדרה עם חמושים צ'צ'נים ואנשי פשע מאורגן.
בסימנים של כבוד, גנגסטרים צ'צ'נים מבקשים לנקום בהריגת מקורבם בלונדון.
המאפיה הצ'צ'נית מופיעה ברומן המניפסט השחור מאת פרדריק פורסיית'.
דמויות פליליות צ'צ'ניות מופיעות בסוף החבר'ה האחרים.
בסדרת הטלוויזיה הטורקית עמק הזאבים נראים חברי המאפיה הצ'צ'נית בעמק.
בסרט "המסירה" מ-2014, המאפיה הצ'צ'נית משתמשת בסדרה של ברים בברוקלין כדי לאסוף כסף לא חוקי.
ראו גם

צפון הקווקז
המאפיה הרוסית
אחוות סולנצבו
ארגון הפשע טמבוב
לקריאה נוספת

יוהנה גרנוויל, "דרמוקרטיזיציה ופריחווטיזציה: הקליפטוקרטיה הרוסית ועליית הפשע המאורגן", דמוקראטיזציה, כרך א'. 11, עמ. 3 (קיץ 2003): 449–457.
הערות שוליים

↑  "Blood Brotherhood: Chechen organised crime". In Moscow's Shadows. נבדק ב-17 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Paul Khlebnikov, Conversation with a Barbarian: Interviews with a Chechen Field Commander on Banditry and Islam. Moscow, Detekiv-Press, 2003
↑  Gentelev, Alexander; Thieves by Law; 2010
↑  ראו בספר מק'מאפיה מאת מישה גלני
↑  The Making of a New Empire, Jos de Putter, 1999
↑  Zurcher, Christoph; The Post-Soviet Wars: Rebellion, Ethnic Conflict, and Nationhood in the Caucasus; NYU Press, 2007
↑  Luke Harding. "Attack on Russian banker in London leaves trail of clues back to Moscow". the Guardian. נבדק ב-17 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
הנרי בלאד

הנרי הוּפר בלאד (באנגלית: Henry Hooper Blood; 1 באוקטובר 1872 –  19 ביוני 1942) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל השביעי של מדינת יוטה בין השנים 1933–1941. הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית.
ביוגרפיה

בלאד נולד בקייסוויל שבטריטוריית יוטה, בנם של ויליאם הופר בלאד, חקלאי וחבר מועצת העיר, וג'יין וילקי הופר. הוריו היגרו לארצות הברית מאנגליה. הוא למד בבתי ספר מקומיים ולאחר מכן באקדמיית בריגהאם יאנג שבפורבו, לימים אוניברסיטת בריגהאם יאנג. בשנת 1896 נישא לאהבת נעוריו, מיני בארנס, וביחד חבקו הזוג ארבעה ילדים – שני בנים ושתי בנות. ב-1893 נבחר לתפקיד המתעד העירוני של קייסוויל, בשנים 1896–1900 היה גזבר מחוז דייוויס.
בשנת 1901 התמנה לאחראי הפרוטוקול של הסנאט של יוטה, ובמקביל החל את שליחותו הדתית באנגליה כמיסיונר מטעם כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים, בשנים 1901–1904. מששב לארצות הברית מונה בלאד לחבר במועצת בתי הספר של מחוז דייוויס. הוא היה חבר בוועדת השירותים הציבוריים של יוטה ובמועצת הכבישים המדינתית, בה נבחר ליושב הראש בשנת 1925. הוא נעשה מעורב בחברת הכרסומת של קייסוויל. כמו כן, הוא עסק ברכש ומכירה של דגנים וקמח.
בבחירות 1932 התמודד בלאד למשרת מושל יוטה מטעם המפלגה הדמוקרטית. הוא גבר על ויליאם וו. סיגמילר, מועמד המפלגה הרפובליקנית, והושבע לתפקידו כמושל השביעי של יוטה. הוא הושווה לא פעם לנשיא קלווין קולידג' בשל מחויבותו למדיניות כלכלית, אך השניים נבדלו בכך שבלאד היה דמוקרט מסור וחסיד נאמן של הניו דיל. הוא כיהן במשך שתי תקופות כהונה מ-1933 עד 1941. בבחירות 1936 נבחר לתקופת כהונה שנייה אחרי שגבר בפריימריז על הרברט מאו ובבחירות הכלליות על ריי אי. דילמן, מועמד המפלגה הרפובליקנית. על כהונתו כמושל העיבה תקופת השפל הגדול והדעיכה בכלכלת ארצות הברית. השפל הגדול הכה ביוטה שוק על ירך והותיר אותה נאבקת כאחת המדינות המובילות להקלה פיננסית על תושביה. המצב החמיר עוד יותר בשנת 1934 כאשר פקדה את יוטה הבצורת הגרועה ביותר שתועדה בהיסטוריה של ארצות הברית. תושבי יוטה נותרו ללא מזון, ביגוד, קורת גג ועבודה. מאות מכתבים מאת תושבי יוטה נמענו ללשכתו של המושל בלאד מדי יום.
באמצעות השקת מיזמים ותוכניות ציבוריות, הפחתת שכרם של עובדי המדינה וצמצום גודלן של הסוכנויות הממשלתיות המקומיות, בלאד סלל את דרכה של יוטה להתאוששות כלכלית. בנוסף, הוא תמך במדיניות הניו דיל של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט. תוכניות כגון ייסוד מִנהל העבודות הציבוריות ואיגוד הלוואות לבעלי בתים סייעו להתאוששות הכלכלית; התוצאות של תוכניות אלה היו השקעה בתשתיות ובמבני ציבור, שסיפקו עבודה וכפועל יוצא צמצום במעגל האבטלה. במהלך כהונתו נהפכה יוטה למדינה ה-33 שאשררה את התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית, שסיים את תקופת היובש.
לאחר כהונתו נקרא בלאד לשרת כנשיא המיסיון בקליפורניה של כנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים. הוא נפטר בסולט לייק סיטי ב-1942 כתוצאה מדימום מוחי.
הערות שוליים

↑  מרים ב. מרפי, BLOOD, HENRY H., באתר Utah History Encyclopedia (באנגלית)
↑  ביוגרפיה, באתר אגודת המושלים הלאומית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1192325494  LCCN: nr2004015470  SNAC: w66h5gdx  VIAF: 59032323   WorldCat (עם VIAF): 59032323
הנרי בייקון

| --- | --- |

 לידה:  8 באוקטובר 1839 מסצ'וסטס, ארצות הברית 
 פטירה:  13 במרץ 1912 (בגיל 72) קהיר, ח'דיוות מצרים 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 זרם באמנות:  אסכולת פונט אוון 
 חתימה:   
 
הנרי בייקון (באנגלית: Henry Bacon‏; 1839 –  13 במרץ 1912) היה צייר וסופר אמריקאי.
ביוגרפיה וקריירה

הנרי א. בייקון נולד בהוהריל, מסצ'וסטס בשנת 1839. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הוא התגייס לצבא האיחוד ב-16 ביולי 1861 ופעל כאמן שדה בזמן ששירת כחייל בחיל הרגלים ה-13 של מסצ'וסטס. הוא נפצע קשה בבול ראן, ושוחרר ב-19 בדצמבר 1862.
לאחר המלחמה הוא למד אומנות אצל ולטר גיי, שהציע לו לנסוע לפריז ולקבל חינוך פורמלי לאמנות. בשנת 1864 הוא נסע לפריז, עם אשתו הראשונה אליזבת לורד, ללמוד ציור דמויות. הוא התקבל לבית הספר הלאומי לאמנויות יפות והיה אחד מתלמידיו של אלכסנדר קבנל. הוא נסע גם לבריטני ועבר דרך פונט-אבן, הוא התאהב במקום. עוד בפריז הוא הזכיר את המקום לחבריו. הוא זכה להיות הצייר הראשון מקבוצה ארוכה של ציירים שהגיע לפונט-אבן כולל פול גוגן. תקופה זו מכונה בימינו אסכולת פונט-אבן.
הוא הציג בסלון בפריז משנת 1868 ועד 1896 בדרך כלל עבודות ז'אנריות שמצאו חן בעיני השוק האמריקאי. הוא עבד גם כעיתונאי בהעברת דיווחים על אירועים בפריז למהדורת הערב של Daily Boston.
בשנת 1897 הוא נסע לראשונה למצרים והחל לבלות שם את החורפים באופן קבוע. באותה תקופה הוא עבר מציור בצבעי שמן לצבעי מים שלדעתו הם המדיום האופטימלי לתפוס את האור של המזרח התיכון.
בייקון מת מהתקף לב בקהיר, מצרים, בשנת 1912.
הערות שוליים

↑  "HENRY BACON DIES IN EGYPT.; American Water Color Painter Noted for His Normandy Scenes"
↑  "13th Massachusetts Volunteer Infantry Rooster 1861-1864"
↑  Ackerman, Gerald M. (1994). American Orientalists. ACR Édition. pp. 14–15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810606122305606  BnF: cb120792803 (data)  ISNI: 0000 0000 6643 2800  LCCN: no96010181  NTA: 212446061  RKD: 3436  SNAC: w6tm7d8p  SUDOC: 188047859  ULAN: 500010027  VIAF: 41864780   WorldCat (עם VIAF): 41864780
הסוכנות למאבק בשחיתות (סרביה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך הקמה:  15 באפריל 2009
 מטה מרכזי:  בלגרד
 http://www.acas.rs
 
הסוכנות למאבק בשחיתות (בסרבית: Agencija za borbu protiv korupcije / Агенције за борбу против корупције) היא סוכנות ממשלתית בסרביה שמטרתה למנוע, לחקור ולהעמיד לדין מעורבים בשחיתות ובעבירות דומות (כגון שוחד, קבלת מתנות בסתר ועוד) שגורמים נזק חמור לרפובליקה הסרבית.
הסוכנות הוקמה בשנת 2009 כסוכנות עצמאית ממשלתית למאבק בשחיתות וכסוכנות ממשלתית לפיקוח על יישום החוק למימון מפלגות.