stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אקטיביזם שיפוטי
אקטיביזם שיפוטי בישראל > התפתחות האקטיביזם השיפוטי בישראל > שנות התשעים > המהפכה החוקתית - חוקי היסוד עליונים על חקיקה רגילה

עד המהפכה החוקתית נמנע בית המשפט מפסילת חוק מפורש שחוקקה הכנסת. את הערעור הראשון על מגבלה זו העלה השופט אהרן ברק באִמרת אגב בפסק הדין בעניין לאו"ר, בה ציין את דעתו כי מבחינה עקרונית אפשרית פסילה של חוקי הכנסת אף ללא הסתמכות על חוקה. עם זאת הוא הסתייג מיישום מעשי של קביעתו בשל המסורת המשפטית בעניין.
במרץ 1992 נחקקו שני חוקי יסוד: חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק. שני חוקי היסוד החדשים היו הראשונים שעסקו בעיגונן של זכויות, בעוד חוקי היסוד שקדמו להם עסקו במבנה החוקתי ובסדרי השלטון בישראל. לאחר קבלת חוקי היסוד החדשים כתב שופט בית המשפט העליון אהרן ברק כי מדובר במהפכה חוקתית, שבמסגרתה הגבילה הכנסת את סמכות החקיקה שלה והעניקה לבית המשפט סמכות לביקורת שיפוטית על החקיקה. שמגר הסתייג מההגדרה כמהפכה חוקתית משום שמצב זה היה עוד משנת 1958, עת חוקק חוק יסוד: הכנסת (שהוביל לבג"ץ ברגמן), וחוקי היסוד החדשים הוסיפו לכך.
בפסק הדין בעניין בנק המזרחי, שניתן בנובמבר 1995, קבע בית המשפט לראשונה במפורש כי בכוחו לבטל חקיקה של הכנסת המנוגדת לחוקי היסוד, כולל חוקי היסוד שאינם משוריינים. קביעה זו הורחבה בהמשך בפסיקות נוספות, והביאה גם לפסילה מעשית של חוקים ב-20 מקרים.
הקביעה כי יש לבית המשפט סמכות לבטל חקיקה של הכנסת נחשבת לשיא תהליך ההתעצמות של בית המשפט העליון והשינוי שחל בתפיסה שלו את תפקידו. אם בצמצום הדרישה לזכות עמידה ובהרחבת עילת הסבירות שם עצמו בית המשפט כשותף של הכנסת לקביעת הערכים החלים במדינה ובהקצאת משאביה, הרי שכעת מיקם עצמו בית המשפט לא רק לצד הכנסת, אלא אף מעליה, לטענת שופט העליון משה לנדוי ופרופ' מאוטנר.
נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, אמר כי המהפכה החוקתית נובעת מהחלטתה של הכנסת לחוקק חוקי יסוד, וכי ביכולתה לבטל את חוקי היסוד באמצעות החלטה דומה. מסיבה זו אמר ברק כי מבחינה עקרונית נותרה הכנסת הסמכות העליונה, בכובעה כרשות מכוננת:
כאשר בית המשפט מחליט שחוק של הכנסת חוקי או לא חוקי, הוא איננו פוגע בכנסת או בכבודה, אלא מבטא את רצונה של הכנסת בחוקי היסוד. אם הכנסת איננה מרוצה ממה שבית המשפט קבע, כל כך קל לשנות - הכנסת יכולה להביע את עמדתה ולשנות את החוקים.
אקטיביזם שיפוטי בישראל > התפתחות האקטיביזם השיפוטי בישראל > הרחבת המהפכה

מלבד הקביעה העקרונית כי לבית המשפט יש סמכות לביקורת שיפוטית על חקיקה של הכנסת, הרחיב בית המשפט בשורה של פסיקות את היקפה של המהפכה החוקתית. בית המשפט קבע כי גם חוק יסוד שאין בו שריון מפורש הוא בעל 'שריון מהותי', בשל פסקת ההגבלה שבו, ולכן הוא גובר על חוק רגיל של הכנסת. בהמשך קבע בית המשפט כי גם חוקים שאין בהם פסקת הגבלה נהנים מעליונות על חוק רגיל. נוסף על כך קבע בית המשפט כללים לשינויו של חוק יסוד, והגביל את היכולת לשנותו.
קידום משמעותי של המהפכה החוקתית יצר בית המשפט באמצעות הרחבת הזכויות המוגנות בחוקי יסוד. בית המשפט הכליל באופן חלקי הגנה החוקתית של חוקי היסוד זכויות שלא הוזכרו בהם ואף כאלה שהושמטו במכוון מהחוקים בתהליך החקיקה. כך נקבע כי הזכות לשוויון וחופש הביטוי חוסים תחת ההגנה החוקתית על כבוד האדם, אף שהם לא נכללו במכוון בנוסח החוק. זכויות אלה חוסים תחת ההגנה במקרים שהם בזיקה לכבוד האדם. בהמשך החל בית המשפט להכיר גם בזכות למינימום של קיום אנושי בכבוד כחלק מהזכות לכבוד.
אקטיביזם שיפוטי בישראל > התפתחות האקטיביזם השיפוטי בישראל > העשורים האחרונים

מגמת האקטיביזם השיפוטי בבית המשפט העליון נמשכה בתקופת כהונתו של אהרן ברק כנשיא בית המשפט העליון, בין השנים 1995 ל-2006, ולפי פרידמן הייתה זו תקופת השיא של האקטיביזם השיפוטי. זאב סגל ולילך ליטור מנגד תיאורו כי האקטיביזם השיפוטי בבית המשפט כמתון, הגובל לא אחת בריסון שיפוטי. בית המשפט פסל בשנים אלו בחמישה מקרים דברי חקיקה של הכנסת, כשבכל המקרים ישב הנשיא ברק בהרכב ותמך בביטול החוק.
אחד מציוני הדרך בשיח על המהפכה החוקתית היה פסק דין הנדלמן, במסגרתו הורה שופט בית משפט השלום בתל אביב, דוד רוזן, על ביטולו של סעיף בפקודת מס הכנסה, בנימוק שהוא סותר לחוק יסוד: חופש העיסוק. צעד זה של ביטול חוק על ידי שופט בבית משפט השלום החריף את הדיון הציבורי על המהפכה החוקתית. גם בית המשפט המחוזי מתח ביקורת על החלטה זו.
עם מינויו של דניאל פרידמן לשר המשפטים בממשלתו של אהוד אולמרט, מעט אחרי מינויה של דורית ביניש לנשיאת בית המשפט העליון, התחדש ביתר שאת הדיון הציבורי על מעמדו ותפקידו של בית המשפט העליון. פרידמן ניסה לקדם בחקיקה הגבלה של מרחב השפיטות וכן הגבלה של סמכות בג"ץ לפסול חוקים, תוך הכרה ראשונה בסמכות זו בחקיקה, והוספת פסקת התגברות כללית. הצעות אלה לא הבשילו לכדי חקיקה. התנגדותו של פרידמן לאקטיביזם השיפוטי הציפה לראשונה באופן משמעותי את קיומה של ביקורת כזו מחוץ לחוגי הימין והדתיים. על רקע זה הגיעו שר המשפטים החדש ונשיאת בית המשפט העליון לעימות גלוי וחריף, בו השתתפו גם שופטים בדימוס של בית המשפט העליון.
בעיני אישים מסוימים, לצד השינוי בגבולות מוערבותו, הרחבת זכות עמידה והנכונות לבחון סוגיות ולהעריך סבירות ומידתיות יצרו רושם כאילו בית המשפט הוא גורם מרכזי, אך בפועל, הנטייה המובהקת של בג״ץ היא להימנע מלהתערב בהכרעות השלטוניות. כך העותרים המשחרים לפתחו של בית המשפט, כמו גם חלק ממבקריו של בית המשפט, מניחים כי תחומי ההתערבות רחבים יותר מכפי שהם למעשה. עילת הסבירות עצמה וכלים משפטיים אחרים לעיתים משמשים ככלי מרסן.
בפברואר 2012 התמנה אשר גרוניס לנשיא בית המשפט העליון, לאחר שמינויו התאפשר בשל שינוי בחוק בתי המשפט. מתנגדי השינוי טענו כי התיקון לחוק נועד לאפשר לגרוניס להתמנות לנשיא, בשל תפיסתו הדוגלת בריסון שיפוטי.
המחלוקת על האקטיביזם השיפוטי ממשיכה להתקיים בשיח הציבורי והפוליטי בישראל, כאשר במקרים רבים פסילת חוקים בידי בג"ץ גוררת ביקורת מצד מתנגדי האקטיביזם השיפוטי, והצעות לריסון כוחו של בג"ץ. לפי ד"ר גיא לוריא ופרופ' יובל שני, רמת האקטיביזם של בג"ץ בפסילת חוקים נמוכה.
אקטיביזם שיפוטי בישראל > הגורמים להתפתחות האקטיביזם השיפוטי

לעליית האקטיביזם השיפוטי בישראל ניתנו הסברים שונים:
לפי יהושע שופמן, האקטיביזם והמהפכה החוקתית הם תוצר של תהליך בפסיקה. ב-1992, ח"כים כמו אוריאל לין ואמנון רובינשטיין יזמו חוקי יסוד שהתמקדו בזכויות אדם.
פרופסור מנחם מאוטנר הציע כי תהליך התעצמותו של בית המשפט העליון, וגיבויו המוחלט של התהליך בידי המחנה היהודי-חילוני-ליברלי בישראל, באו כתוצאה מחששם של בני אותו מחנה מפני עליית כוחו של המחנה היהודי-דתי, בראש ובראשונה בשל המהפך ב-77'. לפי מאוטנר, בתגובה לאיבוד השליטה במערכת הפוליטית פעלה האליטה הוותיקה ליצירת בסיס כוח חלופי למערכת הפוליטית בדמות בית המשפט העליון. חדירת בית המשפט לתחומים שהיו שמורים עד אז לכנסת ולממשלה נועדה לשמר חלק מההשפעה בידי הקבוצה הליברלית שאיבדה את ההגמוניה במדינה.
פרופסור דניאל פרידמן נימק את שינוי המגמה בעיקר בהיחלשות המערכת הפוליטית ויצירת ואקום שלטוני שאליו נכנס בית המשפט העליון. גורם נוסף שמציין פרידמן הוא חילופי הדורות בהרכב בית המשפט העליון: ”השופטים הוותיקים, בני הדור הראשון, בעלי החינוך האירופי והאנגלו-אמריקני, שביססו את מעמדו הרם של בית המשפט אך נמנעו ככל יכולתם מהתערבות בנושאים פוליטיים והכירו בעליונות הכנסת ובצורך בריסון שיפוטי, פרשו. את מקומם תפסו שופטים בעלי רקע וחינוך צבריים, שגילו נטייה למעורבות של בית המשפט בנושאים שהיו עד כה מחוץ לתחומו.”
פרופסור יוסף ויילר וד״ר דורין לוסטיג הציעו הסבר השוואתי שרואה בעליית האקטיביזם ובמהפכה החוקתית בישראל חלק ממגמה עולמית בעידן שלאחר נפילת מסך הברזל ויציאת המדינות הקומוניסטיות לשעבר לדרך פוליטית ומשפטית חדשה. פנינה להב ראתה בהשפעה האמריקאית על שופטים ואנשי אקדמיה בישראל גורם חשוב לשינויים ברוח בית המשפט האמריקאי. השפעה זו, שנוצרה בעיקר דרך לימודים בארצות הברית, החלה בשנות ה-70 של המאה ה-20 עם התחזקות הקשרים המדיניים והביטחוניים ובאה לידי ביטוי גם בתחומים אחרים. גורם אחר שהזכירה פרופסור דפנה ברק-ארז הוא האפשרות של שיפוט בפני ערכאות שמחוץ לישראל באה לידי ביטוי גם בכל הנוגע לתחום של לחימה ממש ביהודה ושומרון וחבל עזה.
פרופסור דני גוטוויין טען כי השינויים בפסיקה התרחשו כתגובה לעליית כלכלת השוק והנאו-ליברליזם. לעליית כלכלת השוק תרמו רבות גם ממשלות הליכוד בראשות בגין, שהנהיגו ליברליזציה בשווקים, החלשה של ההסתדרות ועוד. לפי גוטוויין, בית המשפט פעל באופן שהכשיר את צעדים אלו ולא התנגד להם.
אקטיביזם שיפוטי בישראל > מחקר

במחקר אמפירי נמצא קשר בין מידת האקטיביזם של שופטי בית המשפט העליון להיקף השימוש שהם עושים במשפט הבינלאומי הפומבי. לפי המחקר קיים מתאם משמעותי בין הפנייה וההיזקקות של שופטים למשפט הבינלאומי הפומבי לבין תפיסת התפקיד השיפוטי לדעת אותם שופטים. תפיסת תפקיד רחבה מביאה לפסיקה אקטיביסטית שכן לדעת המחזיקים בה, היקף הסמכות של בית המשפט כוללת גם ביקורת על עניינים מוסדיים וחוקתיים. כך לדוגמה, נמצא שהנשיא אהרון ברק נהג להשתמש לעיתים תכופות יחסית במשפט הבינלאומי הפומבי ופסיקותיו של ברק אכן מתאפיינות באקטיביזם ובכך מבטאות תפיסת תפקיד רחבה.
במחקר שערך גד ברזילי עם ד"ר מעוז רוזנטל ועם פרופ' אסף מידני, נותחו קרוב ל-9,500 החלטות של שופטי העליון בשבתם כשופטי בג"ץ מאז 1995. לפי גד ברזילי, הממצאים הראו כי בית המשפט העליון בישראל דווקא לא מרבה להתערב בהחלטות הממשלה ושריה. רק ב-10% אחוזים מן המקרים קיבל בג"ץ עתירות נגד הממשלה או שריה, ובעוד כ-3% התקבלו הבקשות בעתירות באופן חלקי. מדובר בשיעור נמוך בהשוואה למדינות כגון גרמניה וארצות הברית, וגם בהשוואה למדינות אסיאתיות בעלות פיקוח משפטי-חוקתי כגון קוריאה הדרומית או טיוואן.
לפי מחקרים מסוימים, תהליכי מינוי שופטים שנשלטים על בסיס חלוקה פוליטית לא מונעים אקטיביזם שיפוטי, אלא מגבירים אותו. מידת התערבות השופטים בהחלטות הרשות המחוקקת והמבצעת בולטת במיוחד כאשר שופטים הממונים פוליטית מכהנים במקביל לממשל שאינו תואם לזה שמינה אותם. שופטים ממונים פוליטית נוטים להיות אקטיביסטים (בהשוואה לאלו שאינם ממונים פוליטית) גם ביחס למשטר שמינה אותם.
פולמוס

סוגיית האקטיביזם השיפוטי נמצאת במחלוקת בקרב משפטנים ופוליטיקאים במדינות רבות.
לגרסת תומכי האקטיביזם, תפקידו של בית המשפט לפרש וליישם את החוק כולל גם השלמה של חקיקה של הכנסת, ובחינת פעולותיהן של רשויות השלטון כחלק משיטת האיזונים והבלמים של עקרון הפרדת הרשויות. אקטיביזם שיפוטי מאפשר פיתוח של המשפט באמצעות פרשנות ומבטיח שלטון חוק תקין. התומכים באקטיביזם שיפוטי טוענים שהביקורת על גישה זו דורשת מבית המשפט שלא להתערב בפעולות ממשלתית שאינן חוקיות ובכך חותרת תחת תפקידו של בית המשפט, שכן בהיעדר דיין – אין דין. גם בין התומכים באקטיביזם השיפוטי חלוקות הדעות ביחס להיקפו הראוי.
מתנגדי האקטיביזם השיפוטי סבורים כי תפקידו של בית המשפט איננו לקבוע את הערכים והנורמות הראויים למדינה, אלא לפרש וליישם את הנורמות שקבעה הרשות המחוקקת. לשיטתם, שאלות ערכיות צריכות להיות מוכרעות באופן דמוקרטי באמצעות הכרעת רוב, כלומר בשדה הפוליטי, והעברת הדיון לשדה המשפטי פוגעת בעיקרון הדמוקרטי הזה. טענת משנה של מצדדי הריסון השיפוטי היא כי התערבות של בית המשפט בשאלות ציבוריות שנויות במחלוקת פוגעת במעמדו ובאמון שרוחש לו הציבור כגוף נייטרלי.
פולמוס > הוויכוח על האקטיביזם השיפוטי בישראל

האקטיביזם השיפוטי בישראל מזוהה יותר מכל עם נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק. גישתו של ברק קנתה לה אחיזה רחבה בבית המשפט העליון. גם קודמו בתפקיד, מאיר שמגר, זוהה עם הגישה האקטיביסטית. באקדמיה, אחד הדוברים הבולטים בזכות האקטיביזם השיפוטי הוא הפרופסור מרדכי קרמניצר.
פרופ' יניב רוזנאי טען שבית המשפט העליון אינו אקטיביסטי:
עם המתנגדים הבולטים לאקטיביזם השיפוטי בקרב המשפטנים נמנים נשיא בית המשפט העליון משה לנדוי, המשנה לנשיא בית המשפט העליון מנחם אלון, והפרופסורים רות גביזון ודניאל פרידמן. האקטיביזם השיפוטי ספג ביקורות מכמה שרי משפטים כמו חיים רמון, איילת שקד ואמיר אוחנה. גם חברי כנסת הביעו התנגדות לאקטיביזם שיפוטי, בהם יושבי ראש הכנסת ראובן ריבלין ויולי אדלשטיין, בין השאר בטענה שהרשות השופטת מסיגה את גבולות סמכותה של הרשות המחוקקת. לעיתים, מי שהוגדרו המתנגדים האקטיביזם השיפוטי (בעיקר הפוליטיקאים) תמכו בפסקי דין שהתערבו בעבודת הממשלה.
פולמוס > הוויכוח על האקטיביזם השיפוטי בישראל > נימוקי המתנגדים והתומכים

נימוקי התומכים:
מחובתו של בית המשפט לבקר את מוסדות השלטון האחרים ולהציב להם גבולות ברורים, כחלק משיטת ה"איזונים והבלמים" שהיא נדבך מרכזי בעקרון הפרדת הרשויות הדמוקרטי.
אקטיביזם שיפוטי אפשר לבית המשפט להביא לידי ביטוי את ערכי החברה ותפיסות היסוד שלה. דווקא השופט שנהנה מעצמאות שיפוטית, מסוגל לתת ביטוי לתפיסות אלו.[דרוש מקור]
האקטיביזם השיפוטי נשען ברובו על חוקי היסוד ופסקאות ההגבלה שבהם, אותם ניסח המחוקק בעצמו ובכך מסר את הכוח להגבילו בידי בית המשפט.
הכנסת והממשלה יכולים לשנות את החקיקה או התקנות כתגובה לפסיקה.
פסיקה המבוססת על פרשנות מרחיבה של החוקה קיימת במדינות נוספות.[דרוש מקור]
האקטיביזם השיפוטי מונע פגיעה בזכויות הפרט על ידי הממשלה.
האקטיביזם השיפוטי מאפשר הגנה על הזכויות של האדם שעותר לבית המשפט.
מלבד השמירה על זכויות אדם, לבית המשפט תפקיד חשוב בפיתוחה ושמירתה של תרבות מנהל תקין במדינה.
בית המשפט צריך "להמשיך ולפתח את המסורת הליברלית שלו" גם כאשר היא אינה מקובלת על חלקים מהציבור.
מערכת הערכים בישראל מתומצתת בשני ביטויים שכתובים בחוקי היסוד, שהם החוקה: יהודית ודמוקרטית. שני הערכים שמהם בית המשפט גוזר את כל מה שמחייב בכל הפסיקה ונגזרות שלהם קיימות בחקיקה ובפסיקה.
בישראל, יש לנבחרי הציבור מעורבות בוועדה למינוי השופטים. החל מ-2008 דרוש רוב של 7 מתוך 9 בוועדה לשם מינוי שופט בבית המשפט העליון, כשנבחרי הציבור הם ארבעה.
נימוקי המתנגדים:
העיקרון היסודי של דמוקרטיה הוא כי מחלוקות ציבוריות ערכיות יוכרעו בידי נבחרי הציבור, באמצעות פשרה פוליטית, משא ומתן מפלגתי ותוצאות הבחירות. התערבות בנושאים אלו על ידי בג"ץ, ששופטיו אינם נבחרים על ידי הציבור, פוגעת בבסיס הדמוקרטיה.
לבית המשפט אין הכשרה או מומחיות מיוחדות להכריע בשאלת הסבירות של פעולות הממשלה, אלא רק להכריע בשאלות של סמכות ופרוצדורה.
אין לבית המשפט זכות, סמכות או יכולת לקבוע את ערכי המוסר הנאותים ולכפות אותם על הציבור.
אין מקבילה בעולם לבית משפט שפוסל חקיקה של הכנסת על בסיס חוקה שאינה ברורה ושבית המשפט מעצב אותה, כפי שנעשה בישראל.
התערבות תדירה של בית המשפט בכל נושא על ידי בחינת הסבירות שבפעולות הרשות המבצעת מבטלת למעשה את הפרדת הרשויות ומרכזת את כלל הסמכויות בידי הרשות השופטת.
התערבותו של בית המשפט העליון בנושאים השנויים במחלוקת ציבורית פוגעת במעמדו ובאמון הציבור בו, כיוון שהיא הופכת אותו לצד במשחק הפוליטי.
היבטים שונים של האקטיביזם השיפוטי, כמו הלכת אפרופים, פוגעים בוודאות המשפטית.
המטרה המוצהרת של חקיקת חוקי היסוד הייתה להגביר את הקונצנזוס החברתי. לכן אסור שבג"ץ יפסוק בשמם, פסקים שמגבירים את השסע החברתי.
כאשר בית המשפט מרחיב את סמכויותיו ואת תחומי עיסוקו שלא על פי חוק שמסמיך אותו לדון בהם, הוא פוגע בעקרון חוקיות המנהל, לפיו לרשות מותר לעשות רק מה שהותר לה במפורש בחוק.
במדינות בהן נהוגה ביקורת שיפוטית כזו, שופטי הערכאה השיפוטית העליונה ממונים על ידי נבחרי הציבור, בשונה מהמצב בישראל.
ראו גם

עילת הסבירות
ביקורת שיפוטית
משפט מנהלי
משפט חוקתי
הפרדת הרשויות
פרשנות (משפט)
חוק הפרשנות
חוק יסוד: השפיטה
משפטיזציה
לקריאה נוספת

אריאל פורת (עורך), אקטיביזם שיפוטי, רמות - אוניברסיטת תל אביב, 1993
רות גביזון, מרדכי קרמניצר, יואב דותן, אקטיביזם שיפוטי: בעד ונגד - מקומו של בג"ץ בחברה הישראלית, הוצאת ידיעות ספרים, 2000
אהרן ברק, שופט בחברה דמוקרטית, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, כתר הוצאה לאור, נבו הוצאה לאור, 2004, הפרק "אקטיביזם או ריסון עצמי", עמ' 390–406.
זאב סגל ולילך ליטור, אקטיביזם ופסיביזם שיפוטי, הוצאת נבו, 2008 (פרק שני)
מנחם מאוטנר, משפט ותרבות בפתח המאה העשרים ואחת, הוצאת עם עובד, 2008
אביעזר יערי, "אקטיביזם שיפוטי והשפעתו על הצבא", בספר: דבורה הכהן ומשה ליסק (עורכים), צומתי הכרעות ופרשיות מפתח בישראל, מכון בן-גוריון לחקר ישראל, 2010
דניאל פרידמן, "הארנק והחרב: המהפכה השיפוטית ושברה", הוצאת ידיעות ספרים, 2013
יצחק זמיר, בית המשפט העליון, הוצאת שוקן, 2022, הפרק "אקטיביזם שיפוטי", עמ' 142–164
יאסואו פוקודה

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
יאסואו פוקודה (ביפנית: 福田 康夫; נולד ב־16 ביולי 1936) ראש הממשלה ה-91 של יפן והנשיא לשעבר של המפלגה הליברלית-דמוקרטית. הוא מונה לשתי המשרות בספטמבר 2007 לאחר התפטרותו הפתאומית של שינזו אבה. ב־1 בספטמבר 2008 הודיע על התפטרותו מהתפקיד.
פוקודה היה מזכיר הממשלה הראשי לתקופה הרציפה הארוכה ביותר, שלוש וחצי שנים, תחת מנהיגותם של ראשי ממשלת יפן יושירו מורי וג'וניצ'ירו קואיזומי. הוא המקרה הראשון בתולדות יפן המודרנית שבו ראש הממשלה הוא בן לראש ממשלה בעבר.
שנותיו המוקדמות

פוקודה נולד בטאקסקי שבגונמה. הוא בנו הבכור של הפוליטיקאי (ומאוחר יותר ראש הממשלה ה-67 של יפן), טקאו פוקודה. הוא גדל ברשות המקומית סטאגאיה שבטוקיו, למד בבית ספר תיכון "אזאבו" ובשנת 1959 סיים את לימודיו עם תואר בכלכלה מאוניברסיטת ואסדה.
לאחר סיום לימודיו האקדמאיים עבד בחברת הנפט הגדולה "מרוזן פטרולאום" (כיום חלק מקוסמו אוֹיל קומפני). במהלך 17 השנים הבאות לא הרבה להתעסק בפוליטיקה, אלא התמקד בעבודתו כשכיר בכיר. הוא הוצב בארצות הברית בין השנים 1962 ו-1964.
בזמן שאביו טקאו פוקודה כיהן כראש הממשלה, בין השנים 1976 ו-1978, יאסואו פוקודה הפך, על יד ג'וניצ'ירו קואיזומי למזכירו הפוליטי האישי. בין השנים 1978 ו-1989 היה מנהל ה"מוסד קינזאי לעניינים פיננסיים". כמו כן, הוא שימש כנאמן שלו מאז 1986.
הקריירה הפוליטית

פוקודה הציג מועמדות לבית הנבחרים בשנת 1990 וזכה במושב. הוא נבחר ומונה לסגן המנהל של המפלגה הליברלית-דמוקרטית בשנת 1997, ומונה למזכיר הממשלה הראשי של ראש הממשלה דאז יושירו מורי באוקטובר 2000. הוא התפטר מתפקיד מזכיר הממשלה הראשי ב־7 במאי 2004 לאחר שערורייה פוליטית שקשורה הייתה לשיטת הפנסיה היפנית.
פוקודה נחשב לטוען לכתר למנהיגות מפלגתו בשנת 2006 אך ב־21 ביולי החליט לא להגיש מועמדות. שינזו אבה ירש את מקומו של מנהיג המפלגה וראש הממשלה הקודם, ג'וניצ'ירו קואיזומי.
אחת המטרות הפוליטיות הבולטות שלו היה לשים קץ לביקורים המיניסטריאליים למקדש יסוקוני. ביוני 2006 הצטרף פוקודה ל-134 מחוקקים אחרים עם הצעה אלטרנטיבית חילונית למקדש.
הקריירה הפוליטית > מחלוקת

בהיותו מזכיר הממשלה הראשי של ג'וניצ'ירו קואיזומי נחשפה תקרית האונס סופר פרי. ביוני 2003 העיר פוקודה מספר הערות שנויות במחלוקת בנוגע לקורבנות האונס במהלך דיון שלא לייחוס בהשתתפות עיתונאים, ביניהם הציטוט הבא מעיתון "שוקאן בונשון" (בתרגום חופשי מאנגלית):
בתגובה לציטטה שפורסמה טען פוקודה כי עורכי העיתון עיוותו את הערותיו וכי מעולם לא התכוון להגן על האנס. מאוחר יותר, במהלך דיון פרלמנטרי, אמר שאונס הוא "מעשה פלילי ופשע אכזרי".
הקריירה הפוליטית > מועמדותו לראשות הממשלה

לאחר התפטרותו של שינזו אבה, ראש הממשלה ה-90 של יפן, בספטמבר 2007, הודיע פוקודה על התמודדותו לראשות מפלגתו אשר צפויה לקבוע את זהות ראש הממשלה לאור העובדה שהיא מהווה רוב בבית הנבחרים. בין תומכיו ניתן למנות את שר החוץ נובוטאקה מצ'ימורו ואת שר האוצר פוקושירו נוקאגה שאף התכוון בתחילה להתמודד בעצמו. יריבו היחיד של פוקודה היה שר החוץ לשעבר טארו אסו שהודה בפומבי בתבוסתו, שבוע לפני הבחירות.
בבחירות הפנימיות של המפלגה ב־23 בספטמבר גבר פוקודה על יריבו: 330 קולות לעומת 197 קולות. לאחר מכן זכה ב-338 קולות בבית הנבחרים, כמאה קולות יותר מהרוב הנדרש. לעומת זאת, בבית היועצים (הבית העליון) נבחר המועמד איצ'ירו אוזאווה, חבר מפלגת האופוזיציה העיקרית ביפן, המפלגה הדמוקרטית, המהווה רוב בבית עליון בתוצאה של 133 קולות לעומת 106 קולות. המחלוקת נפתרה לזכותו של הבית התחתון בהתאם לסעיף 67 לחוקה. פוקודה מונה לראש הממשלה ה-91 של יפן יומיים לאחר מכן, ב־25 בספטמבר 2007 ובאופן רשמי הושבע יחד עם הממשלה שלו על ידי הקיסר אקיהיטו ב־26 בספטמבר.
ראש ממשלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
שיעורי התמיכה בממשלתו של פוקודה ובו עצמו ירדו במהירות, ושריו הוכתמו במספר שערוריות שחיתות. תפקוד הממשלה נפגע עקב שליטת האופוזיציה בבית העליון של הפרלמנט.
ב־1 באוגוסט 2008 ערך פוקודה סבב מינויים בממשלה, במסגרתו העביר שרים ממשרד אחד לאחר ומינה שרים חדשים. בין היתר החליף את השרים הכלכליים הבכירים: שר האוצר, השר למדיניות כלכלית ושר המסחר.
ב־1 בספטמבר 2008 הודיע פוקודה על התפטרותו.
גלריה

פוקודה במסיבה לגיוס כספים באוקטובר 2004
פוקודה (שמאל) ובוש לוחצים ידיים לאחר הצהרה משותפת בבית הלבן
רוברט גייטס בפגישה עם פוקודה
קִיוֹקוֹ פוקודה (אשתו של יאסואו) בחברתה של לורה בוש
הערות שוליים

↑  "מחוקקים יפנים מבקשים להחליף את מקדש המלחמה", באתר שנגחאי דיילי, 16 ביוני 2006
↑  "דיון באונס ביפן", באתר CBS, ‏2 בספטמבר 2003
↑  "פוקודה מואשם בהגנה על אנסים", באתר יפן טיימס, 4 ביולי 2003
↑  "Japan rape victims 'asking for it'," ‏BBC News, ‏3 ביולי 2003.
↑  "Fukuda denies making remarks defending alleged gang rapists, ‏Kyodo, ‏8 ביולי 2003
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: שינזו אבה | ראש ממשלת יפן (רשימה) | הבא: טארו אסו |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812448785405606  CiNii: DA18471302  GND: 140945911  ISNI: 0000 0001 1480 3080  LCCN: n2008056390  NDL: 00993016  SUDOC: 238715124  VIAF: 114846230   WorldCat (עם VIAF): 114846230
יהודי האיגבו

קהילת יהודי האיגבו, 2006
יהודי האִיגְבּוֹ (Igbo Jews) או בשמם האחר "אִיבּוֹ בני-ישראל", הם קהילה דתית בתוך הקבוצה האתנית של בני האיגבו שבניגריה, אשר חלק מחבריה פועלים על פי הדת היהודית לאחר שאימצו את היהדות לאחרונה, וחלקם טוענים כי אבותיהם היו יהודים אשר היגרו מארץ ישראל לפני אלף חמש מאות שנים למערב אפריקה.
יהודי האיגבו אינם היחידים אשר טוענים לזיקה ליהדות ולהיותם צאצאים ליהודים במערב אפריקה. קיימות קהילות נוספות באזור זה המנהלות פולחן ואורח חיים יהודי. בין קהילות אלו ניתן למצוא את הקהילה היהודית ביורובאלאנד (אנ'), יהודי בית ישראל מגאנה, וכן קבוצות המשלבות נצרות באמונתם כמו בני היהדות המשיחית הטוענים שהם יהודים לכל דבר אך מאמינים בישו ולכן לא מוכרים כיהודים על ידי רוב הזרמים ביהדות ובישראל.
היסטוריה

מספר מקורות טוענים שנוכחות יהודית הייתה קיימת בניגריה עוד משנת 638 לפנה"ס.[דרוש מקור] ההשערה היא שיהודים גלו לאפריקה לאחר חורבן שני בתי המקדש בירושלים והקימו קהילות בכל רחבי אפריקה. האוכלוסייה היהודית המשיכה להתפרס דרומה לאפריקה הדרומית לסהרה, ומערבה לרוחבה של צפון היבשת, ככל הנראה בעקבות הכיבושים הערביים. אחת ההשערות היא, כי מקורם של יהודי האיגבו הוא מיהודים שנדדו אל האי ג'רבה שבתוניסיה לאחר חורבן בתי המקדש ומשם לשאר צפון אפריקה.
כיום קיימת ביקורת בתוך חברת האיגבו הלא-יהודית על יהודי האיגבו. חוקרים מסוימים בני האיגבו טוענים שעל האיגבו להיות גאים במוצאם הניגרי המקומי ולא לייחס לעצמם מוצא זר מכיוון שמוצאם הוא משבטים שחיו בניגריה לפני כ-5000 שנה ולא מגולי ישראל ויהודה. לדבריהם, הקשר הראשוני בין בני האיגבו לסיפורי המקרא ולעם ישראל נוצר עם הגעת המיסיון הנוצרי שהמיר את דת המקומיים לנצרות, וש"כיום רבים רוצים לטעון לקשר לעם ישראל בגלל שהתנ"ך הוא ב"אופנה".
בני האיגבו מייחסים את עצמם לשלושה מתוך שנים עשר שבטי ישראל והם: שבט גד, שבט זבולון, ושבט מנשה. ההיסטוריה שבעל פה של בני השבט מדברת על לוחם אגדי בשם עֵרִי שהגיע מארץ ישראל. יהודי איגבו מייחסים זאת לעיתים לערי, בנו של גד ונכדו של יעקב, כפי שכתוב בספר בראשית, פרק מ"ו, פסוק ט"ז.
חלק מהאיגבו טוענים שישנן משפחות בקרב יהודי האיגבו שהן צאצאים של משפחות הכהנים והלווים.
זיקה ליהדות - אמונות ומנהגים

המנהגים הדתיים של יהודי האיגבו כוללים:
ברית מילה שמונה ימים לאחר הולדתו של בן זכר.
שמירה על כשרות של מזון.
פרידה בין הגבר לאישה בעת נידה.
לבוש טלית וחבישת כיפה.
חגיגת חגים המצוינים בתורה. לדוגמה - ראש השנה, יום כיפור ועוד.
לאחרונה אימצו הקהילות היהודיות בניגריה גם חגים מאוחרים יותר שאינם מצוינים בתורה, ביניהם את חנוכה ופורים, חגים אשר מוסדו ביהדות רק לאחר ששבטי ישראל הוגלו.
האיגבו היום

כיום ישנם 26 בתי כנסת ברחבי ניגריה ויהודי האיגבו מונים בהערכה בין 3,000 ל-40,000 איש, מתוך כ-235 מיליון אזרחי המדינה. ריכוזי היהודים הגדולים בניגריה נמצאים במרכז גיחון באבוג'ה, ובדרום המדינה - בעיקר בפורט הרקורט. המנהיג המוביל את יהודי האיגבו הוא רבי הווארד גורין הקונסרבטיבי, בוגר הסמינר היהודי לתאולוגיה בשנת 1976.
קשר עם ישראל

הקשר הראשון של יהדות ניגריה עם שאר העולם היהודי קיבל מעמד רשמי בין השנים 1995 ל-1997, לאחר שראש ממשלת ישראל, יצחק רבין שלח צוות חוקרים לניגריה בחיפוש אחר עשרת השבטים האבודים.
מדינת ישראל ובג"ץ לא הכירו בקהילת יהודי האיגבו כצאצאי השבטים האבודים, הרבנות לא הכירה בהם כיהודים, ועל כן לא-חל עליהם חוק השבות.
קשר עם יהדות התפוצות

רבנים ומחנכים מארצות הברית ביקרו לעיתים את הקהילה וקהילות יהודיות רבות תומכות ביהדות ניגריה על ידי שליחת ספרים, מחשבים ומאמרים יהודיים.
יהודי האיגבו פועלים לחיזוק קשרים עם הקהילה היהודית בבוסטון ונהנים מתמיכתה בהם.
ראו גם

איגבו
הערות שוליים

↑  Nigeria's Igbo Jews: 'Lost tribe' of Israel? כתבה בנושא באתר CNN.
1 2  האם נמצא שבט יהודי אבוד בניגריה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 19 במאי 2007
↑  Joanne Palmer, "How a Nice Jewish Boy Became a Chief Rabbi in Nigeria", United Synagogue of Conservative Judaism, 2006.
↑  Adeze Ajukwu "Interview with Sir Nat Okafor-Ogbaji" Kwenu June 8 2004.
↑  "Rabbi Returns to Nigeria for 3-Week Mission.." Tikvat Israel February 13 2006
↑  "Tikvat Israel ships scripture to Nigeria" Tikvat Israel January 11 2006.
| יהדות אפריקה |
| --- | --- | --- |
| צפון אפריקה | אלג'יריה • הרי האטלס • לוב (בנגאזי • טריפולי) • מצרים • מרוקו • סודאן • תוניסיה (יהדות ג'רבה • יהדות קרתגו) |  |
| אחרות | אוגנדה • אנגולה • אסוואטיני • אריתריאה • אתיופיה • ג'יבוטי • גינאה ביסאו • דרום אפריקה • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • כף ורדה • לסוטו • מאוריציוס • מאלי • מוזמביק • ניגריה • נמיביה • סאו טומה ופרינסיפה • קניה |  |
| ראו גם | אבאיודאיה • האיגבו • למבה |  |
הדיילי סטאר (לבנון)

| --- | --- |
 פורמט:  ברלינר 
 תאריכי הופעה:  1952 – 31 באוקטובר 2021 (כ־69 שנים)
 שפה:  אנגלית 
 מערכת:  ביירות 
 מדינה:  לבנון 
 ISSN:  1027-3883, 1564-0310
 עמוד ראשון:  עמוד ראשון מהיום
 www.dailystar.com.lb
 
הדיילי סטאר (באנגלית: The Daily Star) היה יומון לבנוני בשפה האנגלית המופץ בלבנון, במדינות ערב (בייחוד במדינות המפרץ הפרסי) ובמדינות המערב. העיתון פונה בעיקר לשכבה המשכילה הלבנונית במזרח התיכון ובתפוצה. העיתון נוסד בשנת 1952 על ידי כאמל מרווה והיה בבעלות משפחתו עד שנת 2010.
העיתון מכסה חדשות מקומיות בלבנון בתחומי הפוליטיקה, הדת והעסקים וכן את חדשות האזוריות, בעיקר באזורי הלבנט ומצרים. כעיתון המיועד לאינטליגנציה לרוב הוא נוקט בעמדות התואמות את העמדות של הפלגים נוצריים המתונה והסוניים. ככלל, העיתון תומך במאבקו של ארגון החזבאללה בישראל אך מסתייג מן המעורבות החמושה של הארגון בפוליטיקה הלבנונית ומהכיבוש הסורי.