פריץ הארמן
משפט

משפטם המשותף של פריץ הארמן והאנס גרנס החל ב-4 בדצמבר 1924. הארמן הואשם בעשרים ושבעה סעיפי רצח, קרי כל מקרי היעלמויות הילדים שהתרחשו בין ספטמבר 1918 ליוני 1924 שהמשטרה הצליחה לקשר אליו. הוא הודה באשמה בארבעה עשר מקרים, אך טען שאינו בטוח לגבי כל האחרים. גרנס הואשם בסיוע לרצח וטען לחפות מפשע בגין מרבית הסעיפים שהועלו נגדו.
תחילה הורשו להיכנס לאולם בית הדין כל המבקשים לצפות במשפט, זאת לאחר שעברו בדיקה ביטחונית יסודית, אולם עד היום השלישי הרחיק השופט את כל מי שלא היה בעל תפקיד הכרחי לקיום ההליכים, ככל הנראה מאחר שפרטי הרציחות תוארו בצורה נרחבת, וטבעם המחריד עשוי היה לעורר סערה ציבורית.
המשפט נחשב לאחד מאירועי הפשע המודרניים הגדולים ביותר בכל גרמניה, וזכה לסיקור תקשורתי בינלאומי נרחב, והוצג בתור ”מקרה הפשע המבחיל ביותר בהיסטוריה הגרמנית”. עשרות כותרות סנסציוניות, אשר תיארו את הארמן במגוון כינויים, החל ב”קצב מהנובר” וכלה ב”איש הזאב”, הופיעו בעיתונים בכל יום.
אף על פי שהתנגד לטענה כי רצח את קורבנותיו בכוונת תחילה, והתעקש כי הסיבה לרציחותיו נותרה בעיניו בגדר תעלומה, הודה הארמן מרצונו החופשי בכך שרצח ארבעה עשר מהקורבנות שהואשם במותם, ואף מכר את חפציהם האישיים. עם זאת, הכחיש את הרעיון כי מכר את חלקי גופותיהם בתור בשר מוברח בשוק השחור, או שאכל אותו בעצמו. דבריו אומתו בידי מומחה רפואי, אשר העיד בפני בית המשפט ב-6 באפריל כי הבשר שנמצא בדירתו לא היה אנושי.
כאשר התבקש לזהות את קורבנותיו מתוך תמונות שהוצגו בפניו, הפסיק הארמן לשתף פעולה עם חוקריו, וטען כי לא הצליח להיזכר בהם כראוי. במקרים אחרים בהם נכשל להכיר את פני הקורבנות אולם הצליח לזהות את בגדיהם או את חפציהם האישיים, משך הארמן בכתפיו וסינן בפשטות אמירות כגון ”כנראה הרגתי אותו” או ”תגישו נגדי את האישום, זה בסדר מבחינתי”. במקרה אחד, כאשר הוצגה בפניו תמונתו של הקורבן אלפרד הוגרפה, אמר ”אני בהחלט מניח שהרגתי את הוגרפה, אבל אני לא זוכר את פניו”.
ממצאים רבים הוספו ללקט הראיות בימיו הראשונים של המשפט, ביניהם כ-285 עצמות אנושיות, בייחוד גולגולות ועצמות ירכיים, אשר נמשטו מתוך נהר הליין וזוהו כשייכים לגברים צעירים שטרם מלאו להם עשרים. כמו כן הוצגו הדלי אליו השליך הארמן את איבריהם הפנימיים של קורבנותיו, ומיטתו המוכתמת בדם הנרצחים שנמצאה בדירתו ברחוב רות' ריי מספר שתיים. בדומה להתנהגותו בתשאול בו התבקש לזהות את פני קורבנותיו מתוך התמונות שהוצגו בפניו, הפך הארמן לשתקן בפני הראיות הללו, והכחיש כי הגולגולות שנמצאו השתייכו לקורבנותיו, מאחר שנהג לרסק את כל העצמות בתהליך הביתור, והשליך רק גולגולת שלמה אחת לתוך נהר הליין.
מספר מכרים ושותפים לפשע מעברו של הארמן הופיעו במשפטו והעידו עבור התביעה, ביניהם מספר שכנים אשר סיפרו כי רכשו ממנו בשר טחון, על אף שהבחינו כי נהג לעזוב את דירתו לעיתים קרובות עם חבילות בשר בידיו, אך כמעט לעולם לא להגיע לביתו איתן. בעלת ביתו של הארמן, אליזבת אנגל, העידה כי נהג להשליך חתיכות בשר לתוך סיר מלא במים רותחים ולצקת את השומן החוצה, ושסיפר לה שהיה זה בשר חזיר. במקרה אחד ב-1924, חלו אנגל וקרובת משפחתה לאחר שאכלו נקניקיות שמכר להן, אשר לטענתו היו עשויות ממעיים של כבשים. שכן אחר העיד בנוגע למספר הנערים הרב שראה נכנסים לביתו של הארמן, אך רק לעיתים רחוקות עוזבים, וסיפר כי הניח שהארמן נהג למכור אותם ללגיון הזרים הצרפתי. שכן אחר העיד כי ראה את הארמן משליך שק עצמות אל תוך נהר הליין. שתיים מחברותיו של האנס גרנס העידו כי במקרה אחד ב-1923, הן מצאו את מה שחשבו שהיה פה אנושי בתוך קדרה מלאה במרק רותח בדירתו של הארמן. לדבריהן, דיווחו על כך למשטרת הנובר, אשר הסבירה בפניהן כי מה שראו עשוי היה להיות חוטם של חזיר.
עד לשבוע השני של המשפט נמסרו מספר עדויות שחשפו כי המשטרה ידעה על פעילויותיו הפליליות של הארמן לאחר שחרורו מבית הסוהר ב-1918. כמו כן נודע כי לא הועלו אף חשדות נגדו בנוגע למעורבותו במקרי ההיעלמויות של הילדים והנערים הצעירים מאותן שנים, אף על פי שחלקם נראו בחברתו, ואף על פי שהיה בעל היסטוריה פלילית ארוכה שכללה תקיפה מינית של קטינים.