stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המנהיג
ביוגרפיה בדיונית > שנות ה-2000

מאוחר יותר, אישיותו של באנר סבלה מהתמוטטות עצבים שדירדרה את מצבו, והוא נתקל שוב במנהיג, אשר תודעתו שרדה את הפיצוץ והתפתחה מעל ומעבר לשימוש בגוף אנושי. למרות שהוא נמצא בתהליך בנייתו של גוף חדש מחומרים אורגניים אקראיים במערה מבודדת ליד בסיס גמא, המנהיג היה מוכן נפשית לעזוב את ממד המציאות ולהתעלות מעבר לשאיפותיו החומריות. אולם, לפני שעשה זאת, הוא ביקש לרפא את באנר מסיבה לא ידועה. בהמשך, תודעתו של המנהיג יצרה קשר עם באנר לאחר שנדהם מהדברים אותם גילה מחוץ לממד הגשמי, אך הוא לא היה יכול לחזור לממד זה אלא רק מאוחר יותר. בזמן שברוס באנר סבל ממצוקה גדולה ושתי אישויותיו התמזגו לאחת, התברר שארגון סודי שרדף ללא רחם אחרי הענק כדי להשיג את החומר הגנטי שלו הונהג בחשאי בידי המנהיג. לאחר שכל מזימותיו נכשלו, המנהיג הצליח בסופו של דבר להשתלט על מוחו של הענק ולהוביל אותו לבסיסו הסודי מתוך מטרה לקחת את גופו הבלתי שביר לעצמו. בשל התערבותם של נדיה בלונסקי, בטי רוס, דוק סמסון ואיירון מן, התוכנית נכשלה והמנהיג מת פעם נוספת.
המנהיג נלכד בידי ההאלקבסטרס של סוכנות S.H.I.E.L.D ועומד לדין בעוון פשעיו. מייצגת אותו מאלורי בוק ממשרד עורכי הדין בו עובדת ג'ניפר וולטרס, שטוענת לחפותו משום שלא היה אחראי למעשיו היות שקרינת הגמא שינתה בכוח את אישיותו. כדי להוכיח את טענתה, בוק השוותה את הענקית הירוקה לג'ניפר וולטרס - שתי האישויות של אותה דמות, ואומרת שהיא יותר מוקצנת בצורתה כענקית. ביום השני למשפט, ההומנואידים של המנהיג מגיעים להצילו, אך במקום לברוח הוא מבטל את ההתקפה ומבקש לסיים את המשפט משום שהאמין שההגנה הולכת לנצח. כפי שהוא חזה מראש, הוא נמצא לא אשם.
במהלך אירועי נפילת הענקים, המנהיג חבר לקבוצת נבלי-על הנקראת אינטליג'נסיה והיה אחראי להפיכתו של גנרל ת'נדרבולט רוס לענק האדום. כמו כן, המנהיג אחראי לגרימת המוטציה של מרלו צ'נדלר, אשתו של ריק ג'ונס, להרפיה. בסוף קשת הסיפור, הענק האדום שואב מהמנהיג את קרינת הגמא שבו כעונש על כך שהמנהיג הפך את בתו בטי רוס לענקית האדומה. הענק האדום משאיר את המנהיג בחיים כדי שיסבול ואומר לו שעם רמת האינטליגנציה הנוכחית שלו, סטרנס לעולם לא יוכל לשחזר את קרינת הגמא שהפכה אותו למנהיג, לפחות לא לבדו. כחלק מהאתחול המחודש "מארוול עכשיו!", סטרנס חסר הכוחות נראה כשהוא מאוחסן למשלוח, כנראה בחזקתו של הענק האדום, כשראשו מחובר למכונה שמשחררת קרינת גמא אדומה, בסגנון דומה לזה שהפך את גנרל רוס לענק האדום. הוא מקבל עור אדום, אך נותר ללא כוחות. בזמן שדדפול מגלה שסטרנס מועסק על ידי הענק האדום, הוא מביע את דאגתו שהמעניש לא יהיה מרוצה מכך. ואכן, ברגע שהמעניש רואה את סטרנס הוא יורה בו בין העיניים והורג אותו, בכך מביא לסוף תוכניתו של הענק האדום. במהלך קרב עם המטורף, הענק האדום לקח את סטרנס לקו צנרת שמזין אנרגיית גמא לתוך המעבדה של המטורף. הענק האדום ספג את הקרינה לעצמו ואז שחרר אותה באילוצים על סטרנס. כתוצאה מכך, הוא החזיר אותו לחיים. המנהיג מצטרף בהמשך לקבוצת ת'נדרבולטס תחת הכינוי "המנהיג האדום".
ראו גם

הקטור האמונד, ברייניאק - דמויות בדיוניות של חברת DC קומיקס המתחרה
הערות שוליים

↑  Top 100 Comic Book Villains of All Time: #63 - The Leader
↑  Tales to Astonish #60-61, October-November 1964
↑  Tales to Astonish #62, December 1964
↑  Tales to Astonish #63, January 1965
↑  Tales to Astonish #64-65, February-March 1965
↑  Tales to Astonish #69, July 1965
↑  Tales to Astonish #70, August 1965
↑  Tales to Astonish #73, November 1965
↑  Tales to Astonish #74, December 1965
↑  Incredible Hulk #115, May 1969
↑  Incredible Hulk #116-117, June-July 1969
↑  Incredible Hulk #124, February 1970
↑  Incredible Hulk #146-147, December 1971-January 1972
↑  Incredible Hulk #223-225, May-July 1978
↑  Incredible Hulk Annual #11, October 1982
↑  Incredible Hulk #342, April 1988
↑  Incredible Hulk #344-345, June-July 1988
↑  Incredible Hulk #366, February 1990
↑  Incrediblke Hulk #400, December 1992
↑  Incredible Hulk #442, June 1996
↑  Incredible Hulk Vol.2 #30-32, September-November 2001
↑  Incredible Hulk Vol.2 #75-76, October-November 2004
↑  She-Hulk Vol.4 #20
↑  Thunderbolts Vol.2 #2, February 2013
↑  Thunderbolts Vol.2 #3, March 2013
↑  Thunderbolts Vol.2 #5, May 2013
מורידין ולא מעלין

| --- | --- |
 תלמוד בבלי:  תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף כ"ו
 משנה תורה:  ספר המדע, הלכות עבודה זרה וחוקות הגויים, פרק י', הלכה א' ספר נזקים, הלכות רוצח ושמירת נפש, פרק ד', הלכות י'–י"ב
 שולחן ערוך:  יורה דעה, סימן קנ"ח חושן משפט, סימן תכ"ה
 
מורידין ולא מעלין הוא כינוי להלכה המורה היתר לגרימת מוות למוסר, מין ומשומד. משמעות הביטוי היא הורדת החוטא לבור כדי להביא למותו, וכל שכן שאין לסייע לעלייתו מהבור. זאת לעומת לא מורידין ולא מעלין, דין שנאמר על קבוצה אחרת של אנשים, שאין להסב את מותם ישירות ואין להורידם לבור, אך גם אין לסייע להצלתם.
אף שדין זה הובא בספרי ההלכה, כתבו הפוסקים שהלכות אלה אינן נוהגות בימינו כי מטרתן הייתה לתקן את המציאות ויישומן בימינו יביא לנזק ולקלקול.
מקור הדין

דין זה נזכר לראשונה בתוספתא, המובאת גם בתלמוד הבבלי:
הגוים והרועים בהמה דקה ומגדליה לא מעלין ולא מורידין. המינין והמשומדין והמסורות מורידין ולא מעלין
המקור מפרט שתי רשימות: רשימה אחת כוללת את הגויים (לפי גרסה אחרת: עובדי כוכבים) ורועי בהמה דקה - עבור אלו, קובע המקור כי במידה ונפלו לבור, אין לסייע בהעלאתם משם, אלא להניחם למותם.
רשימה שנייה כוללת את המינין והמשומדין והמסורות  – עבור אלו, קובע המקור כי יש לפעול אקטיבית ("מורידין") להורדתם לתוך הבור או הבאר (למשל, לשדלם לרדת לבור), ולאחר מכן אין לסייע להעלאתם ("ולא מעלין").
הנמנים ברשימה > מורידין ולא מעלין > המסורות

מָסוֹר (או מוסר) הוא מי שמוסר אדם מישראל או את ממונו לידי השלטון הלא יהודי.
הנמנים ברשימה > מורידין ולא מעלין > מינים, משומדים, כופרים, מומרים

במקורות הלכה זו נזכרו המינים, המשומדים והכופרים.
הכינוי "מין" נסב בדרך כלל על אנשי הכיתות הנוצריות הקדומות, ומשומד הוא מי שהמיר דתו לנצרות, אך כל המונחים הנזכרים מתחלפים ביניהם במקורות שונים, בין השאר בגלל מגבלות הצנזורה הנוצרית.
התלמוד הבבלי עושה שימוש מתחלף במונחים "משומד" ו"מין" בהקשר של עוברי עבירה. מומרים הם אנשים העוברים עבירות דרך קבע, והם נחלקים לקבוצת עוברי עבירות בזדון להכעיס, ועוברי עבירות לשם הנאה ("לתיאבון"), התלמוד הבבלי דן בשאלה אם דין זה נאמר רק על עוברי עבירות להכעיס.
גם בספרות הראשונים יש שימושים שונים במינוחים: על פי רש"י, "מינים" הם כומרי עבודה זרה. על פי הרמב"ם, עובדי עבודה זרה מישראל, או העושה עבירות להכעיס:
המינים, והם עובדי עבודה זרה מישראל, או העושה עבירות להכעיס, אפילו אכל נבילה או לבש שעטנז להכעיס, הרי זה מין, והאפיקורוסין, והן שכופרין בתורה ובנבואה מישראל--מצווה להורגן:  אם יש בידו כוח להורגן בסיף בפרהסיה, הורג; ואם לאו, יבוא עליהן בעלילות עד שיסבב הריגתן.
.
הרמב"ם פוסק במשנה תורה שמי שנתפרסם ככופר בתורה שבעל-פה הרי הוא כשאר אפיקורסים והוא בכלל דין זה, אך מסייג את הדברים, ומחריג מהם את הקראים בני תקופתו:
”אבל בני התועים האלה ובני בניהם שהדיחו אותם אבותם ונולדו בין הקראים וגדלו אותם על דעתם הרי הוא כתינוק שנשבה ביניהם וגדלוהו ואינו זריז לאחוז בדרכי המצות שהרי הוא כאנוס ואע"פ ששמע אח"כ שהוא יהודי וראה היהודים ודתם הרי הוא כאנוס שהרי גדלוהו על טעותם, כך אלו שאמרנו האוחזים בדרכי אבותם הקראים שטעו לפיכך ראוי להחזירן בתשובה ולמשכם בדברי שלום עד שיחזרו לאיתן התורה ולא ימהר אדם להורגן.”.
הנמנים ברשימה > לא מורידין ולא מעלין > גויים ועובדי כוכבים

בתוספתא נמנים הגויים עם מי שאין לא מעלין ולא מורידין. בתלמוד הבבלי דפוס וילנא נזכרים "עובדי כוכבים", אך על פי כתבי היד גם בתלמוד הבבלי הגרסה היא "גויים".
הדברים אינם אמורים בגוי גר תושב שקיבל עליו שלא יעבוד עבודה זרה ושאר מצוות בני נח, שמצווה מהתורה להחיותו.
המאירי מסייג את ההלכות שנאמרו כנגד הגויים לעובדי עבודה זרה הקדמונים, המכוערים במידותיהם, ומחריג את האומות המתוקנות של תקופתו.
הנמנים ברשימה > לא מורידין ולא מעלין > רועי בהמה דקה

רועי בהמה דקה (צאן) נחשבו בעיני חז"ל כאנשים שחזקתן שהם גוזלים, ורועים את צאנם בשדות של אנשים אחרים וגורמים לנזק כבד לחקלאות ארץ ישראל, ולכן חז"ל קבעו שהם פסולים לעדות.
על פי בעלי התוספות, על מנת לחזק את התקנה כנגד רעיית צאן, החמירו בהם יותר מבגזלנים אחרים.
מקרים בהיסטוריה ובספרות

למעלה מ-20 אזכורים למעשי המתה של מוסרים, כופרים ומינים פזורים בספרות היהודית וההיסטורית.[דרוש מקור]
מימי הביניים קיימות עדויות על הרג כופרים. הרמב"ם העיד על תופעה של הרג כופרים ומוסרים.
גם בעת החדשה אירעו מספר מקרים. במאה ה-18, בשנת 1757 רבי יעקב עמדין פסק למנהיגי ועד ארבע ארצות כי יש לגרום את מותם של השבתאים בכל דרך:
אשר שאלתוני אם מותר הדבר למסרם למלכות להביאם לשריפה, אל תחושו למנינכם, ודאי מה' יסכימו עמכם. אשריכם אם תעמדו בפרץ ותבערו הרע מקרבכם, כמחויב ומוטל עליכם, למען לא יהיו עוד אנשי הכת הרשעה הזאת למבטח מזכיר עוון ולאבן נגף ולמוקש לבית ישראל… באשר היו אורבים לנו בסתר זה תשעים שנה [ויותר] להפוך כל המלכות למינות… וכבר ידוע שהלכה פסוקה היא שהמינין שבישראל מורידין ולא מעלין, ולעשות סיג לתורה ממיתין גם למי שאין חייב מיתה…
באביב של שנת 1772 בעידוד הגאון מווילנה החלה ההתנגדות לחסידות, שבה הגדיר את החסידים כאפיקורסים, והחיל עליהם את הדין של מורידין ואין מעלין:
המה אפיקורסין ומורידין ולא מעלים.
...ואמר שמצוה להודפם ולרודפם ולמעטם ולגרשם מן הארץ.
...אם היה לאל ידי, הייתי עושה להם כאשר עשה אליהו הנביא לנביאי הבעל.
במאה ה-19 בעיירה נובו-אושיץ שבפודוליה, נהרגו שני מוסרים בשנת 1836, בהוראת ר' ישראל מרוז'ין, שנאסר בעקבות כך לכמעט שנתיים ואז ברח לאוסטריה.
הפסיקה בימינו

על פי הפסיקה המקובלת אין הלכות אלה נוהגות בימינו.
בספרו "חזון איש" מסביר הרב אברהם ישעיהו קרליץ כי הלכה זו כנגד הכופרים נאמרה רק בעבר בזמן שהמתה הייתה כלי לתיקון העולם ובזמן שהשראת השכינה הייתה גלויה וההשגחה הפרטית הייתה ניכרת לעין כול, אבל בזמן הזה המתה כזו נחשבת כמעשה השחתה ואלימות ומחטיאה את המטרה:
”נראה דאין דין מורידין אלא בזמן שהשגחתו יתברך גלויה, כמו בזמן שהיו נסים מצויין ומשמש בת קול, וצדיקי הדור תחת השגחה פרטית הנראית לעין כל, והכופרין אז הוא בנליזות מיוחדות בהטיית היצר לתאוות והפקרות, [...] אבל בזמן ההעלם, שנכרתה האמונה מן דלת העם, אין במעשה הורדה גדר הפרצה, אלא הוספת הפרצה: שיהיה בעיניהם כמעשה השחתה ואלמות ח"ו. וכיון שכל עצמנו לתקן, אין הדין נוהג בשעה שאין בו תיקון, ועלינו להחזירם בעבותות אהבה, ולהעמידם בקרן אורה במה שידינו מגעת”.
בין פוסקי הדורות האחרונים היו שעשו שימוש בפסיקתם בהחרגות של הרמב"ם כלפי בני הקראים ושל המאירי כלפי האומות המתוקנות.
ראו גם

הענישה בהלכה
עונש מוות ביהדות
ארבע מיתות בית דין
קנאים פוגעים בו
טוב שבגויים הרוג
הערות שוליים

↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר המדע, הלכות עבודה זרה וחוקות הגויים, פרק י', הלכה א', ספר נזקים, הלכות רוצח ושמירת נפש, פרק ד', הלכה י'; שולחן ערוך, יורה דעה, סימן קנ"ח, סעיף ב' וחושן משפט, סימן תכ"ה, סעיף ה'
↑  ראו להלן בהמשך הערך
↑  תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף כ"ו, עמוד א' – ב
1 2  תוספתא, בבא מציעא ב, יג
1 2 3 4  תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף כ"ו, עמוד א'
↑  מומר בהלכה היהודית באנצ' דעת
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר שופטים, הלכות ממרים, פרק ג', הלכות ב'–ג'
↑  ראו כתב יד בית המדרש לרבנים Rab. 15‏ וכתב יד פריס Suppl. Heb. 1337
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר המדע, הלכות עבודה זרה וחוקות הגויים, פרק י', הלכה ב'
↑  רבי מנחם ברבי שלמה המאירי, בית הבחירה, מסכת עבודה זרה, דף כ עמוד א.
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף כ"ה, עמוד ב', שולחן ערוך, חושן משפט, סימן ל"ד, סעיף י"ג
↑  תוספות מסכת עבודה זרה, דף כ"ו, עמוד א' דיבור המתחיל "והרועים בהמה דקה".
↑  פי' הרמב"ם למשנה, חולין א
↑  להרחבה ראו בערך מוסר (הלכה)
↑  הובא גם בתוך: על דעת הקהל, דת ופוליטיקה בהגות היהודית. כרך שני, עמ' 521, ירושלים, המכון הישראלי לדמוקרטיה 2012 מסת"ב 9-105-519-965-978
↑  הובא גם אצל עמנואל אטקס, יחיד בדורו: הגאון מווילנא - דמות ודימוי, מרכז זלמן שזר ירושלים תשנ"ח, עמ' 89–108 (קישור למנויים)

גם אצל החסידים נשתמר תיעוד לפסיקתו של הגאון מווילנה, אצל הרב שניאור זלמן מלאדי, אגרות קודש קכה–קכו
↑  נאחז בסבך: פרקי משבר ומבוכה בתולדות החסידות. דוד אסף 2006
↑  חזון איש יורה דעה סימן ב' ס"ק ט"ז
| דיני נפשות ביהדות |
| --- | --- | --- |
| מיתה שלא בידי בית דין | מיתה בידי שמיים • הבא במחתרת • הבא להורגך השכם להורגו • רודף • מוסר • קנאים פוגעים בו • מורידין ולא מעלין • גואל הדם |  |
| מרכיבי הדינים | סנהדרין בלשכת הגזית • סנהדרין קטנה וסנהדרין גדולה • עדות • התראה |  |
| איסורים ומצוות | רצח במשפט העברי • לא תרצח • ייהרג ואל יעבור • מסירות נפש • קידוש השם • לא תעמוד על דם רעך • עדים זוממים • פיקוח נפש • קדושת החיים • שמירת הנפש • מאבד עצמו לדעת |  |
| שונות | כרת • הכנסה לכיפה • קם ליה בדרבה מיניה • עיר מקלט • שינוי הדין • המתת חסד בהלכה • הפלה מלאכותית • שור הנסקל • דיני בני נח |  |
| ארבע מיתות בית דין | ארבע מיתות בית דין |  |
| חייבי סקילה | עבודה זרה • נערה המאורסה • חילול שבת • מסית • מדיח • ברכת השם • קללת אב ואם • משכב בהמה • משכב זכר • שוכב עם אמו • שוכב עם אשת אביו • שוכב עם כלתו • בן סורר ומורה • מכשף • בעל אוב • ידעוני |  |
| חייבי שרפה | בת כהן שזינתה • שוכב עם אישה ובתה או אשה ונכדתה • שוכב עם בתו או נכדתו |  |
| חייבי הרג | עיר הנידחת • רוצח |  |
| חייבי חנק | אשת איש • הכאת הורים • גונב איש • זקן ממרא • נביא שקר |  |
סנדה ברנסון

| --- | --- |

 לידה:  7 במרץ 1868 (יוליאני) בוטרימוניס, ליטא 
 פטירה:  16 בפברואר 1954 (בגיל 85) סנטה ברברה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית, האימפריה הרוסית 
 השכלה:  מכללת סמית'  האקדמיה הלטינית של בוסטון  אוניברסיטת מסצ'וסטס בוסטון 
 מעסיק:  מכללת סמית' 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של הכדורסל לנשים (1999)  היכל התהילה של הכדורסל (1985) 
 
סנדה ברנסון אבוט (באנגלית: Senda Berenson Abbott;‏ 19 במרץ 1868 — 16 בפברואר 1954) הייתה מורה לחינוך גופני אמריקנית יהודיה, שקבעה כללים מותאמים לכדורסל נשים וניהלה את הענף בצעדיו הראשונים. נחשבת כפורצת דרך בכדורסל הנשים, וכונתה "אמא של כדורסל הנשים". כיהנה במשך שש שנים כיו"ר ועדת כדורסל הנשים בארצות הברית.
בשל תרומתה והישגיה נכנסה להיכל התהילה של הכדורסל ביולי 1985, להיכל התהילה של הספורט היהודי ב-1987, ולהיכל התהילה של כדורסל הנשים ב-1999.
קורות חיים

נולדה בעיירה בוטרימוניס שבליטא לאלברט וג'ודי וולברוז'נסקי, למשפחה יהודית משכילה שהתרחקה בהדרגה משורשיה הדתיים. בגיל 7 היגרו לארצות הברית. אביה עבד כרוכל של סירים ומחבתות. המשפחה שינתה את שמה לברנסון כחלק מההיטמעות בקהילה האמריקאית. בילדותה ברנסון לא הצטיינה באתלטיקה, היא הייתה "עדינה" יחסית, והעדיפה להתמקד בלימודיה במוזיקה. למדה זמן קצר בקונסרבטוריון בוסטון ונאלצה לפרוש בשל כאבי גב, היא לא הייתה מסוגלת לשבת את פרק הזמן הדרוש לתרגול מול פסנתר. היא ניסתה דברים שונים כמו ציור ונגינה, אך ללא הצלחה. בעקבות זאת שקעה בדיכאון שנמשך עד שנת 1890.
בשלב זה החליטה ברנסון להירשם לשנה בבית הספר להתעמלות שנוסד בבוסטון, כדי לחזק את גופה, בשאיפה לחזור לקונסרבטוריון. למרות מצבה הגופני הרעוע ועל אף שלא סיימה את התואר, החליטה המנהלת איימי מוריס הומנס (Amy Morris Homans) כי שווה לקחת את הסיכון ואישרו לה להתעמל, בסגנון ההתעמלות שוודי שפיתחה הומנס. מצבה של ברנסון השתפר לאחר מספר חודשים והיא החליטה לא לשוב לקונסרבטוריון אלא להמשיך שנה נוספת בבית הספר. הצלחתה גרמה לכך שהומנס שלחה אותה להרצות בבית ספר יסודי, את יסודות השיטה. למרות חוסר ניסיון בהוראה נחלה הצלחה גדולה והמליצו לה לקחת משרה של מורה להתעמלות במכללת סמית' במקום מורה שחלתה.
ברנסון הייתה חדורת מטרה ומלאת אמביציה ברצון לשלב את החינוך הגופני כחובה בבית הספר. היא שכנעה את חברי הסגל ואת התלמידים תוך שהיא מביאה דוגמאות על האופן בו החינוך הגופני שיפר את חייה.
כדורסל נשים

ברנסון הבינה כי תרגילי ההתעמלות לא התקבלו בהתלהבות רבה על ידי התלמידים, וחשבה על דרך להפוך את ההתעמלות למושכת וחווייתית יותר. היא שמעה על משחק הכדורסל שהומצא על ידי ג'יימס נייסמית' ב-1891, ותכננה לנסות לשלב אותו גם עבור נשים ונערות. במשחקים אחרים שניסתה לא הצליחה, מאחר שהנשים לא היו מורגלות בתקופה זו במשחק קבוצתי; נשים התחרו במקצועות אישיים כמו רכיבה על סוסים או שחייה אך לא במשחקים קבוצתיים. היא פגשה את נייסמית והוא עודד אותה לשלב את הכדורסל עבור תלמידותיה. הכדורסל התברר כסיפור הצלחה. תוך מספר שנים היו מאות קבוצות של כדורסל נשים בכל רחבי ארצות הברית. ההצלחה במשחק זה פתחה את הדלת עבור משחקים נוספים המיועדים לנשים ונערות.
ברנסון לא ראתה בכדורסל רק משחק אלא דרך לחינוך ומצוינות. שחקנים לא הורשו לשחק אם הם נכשלו בנושאים לימודיים אחרים. היא הרשתה לאוהדים לעודד ולשיר, אך צעקות היו גורמות להפסקתו של המשחק.
בהמשך חשה ברנסון כי המשחק מעט מחוספס, וקבעה כללים מיוחדים המותאמים עבור נשים המשחקות כדורסל. הכללים פורסמו במשך מספר שנים על ידי הוצאת "ספריית ספולדינג", התפרסמו בבתי ספר נוספים וזכו לתהודה רבה. בהמשך כונסה "ועדת כדורסל הנשים בארצות הברית" וברנסון נבחרה ליו"ר. הכללים שקבעה נשארו (עם שינויים מינוריים) עד לשנת 1960.
ברנסון מתה בשנתה בסנטה ברברה, קליפורניה, ב-16 בפברואר 1954.
תרומתה לכדורסל זכתה להכרה כאשר הייתה לאישה הראשונה שנכנסה להיכל התהילה של הכדורסל, ב-1985. כמו כן הוצגה בהיכל התהילה של כדורסל הנשים בשנת 1999.
מדריך כדורסל הנשים שכתבה ברנסון, מהדורת 1915
היסטוריה של צבא הגנה לישראל

סמל צבא הגנה לישראל
צבא הגנה לישראל (בראשי תיבות: צה"ל) הוא צבאה של מדינת ישראל והארגון המרכזי לשמירת ביטחונה. צבא הגנה לישראל הוקם כשבועיים לאחר קום מדינת ישראל, תוך כדי קרבות מלחמת העצמאות. תוך מספר ימים הצטרפו אליו כל הארגונים והמחתרות היהודיים. צה"ל נלחם עד כה בשבע מלחמות רשמיות, אולם לכל אורך השנים נלחם במדינות עוינות וארגוני טרור. צה"ל הוא גם הריבון החוקי - באמצעות אלוף פיקוד המרכז ועל בסיס החוק הבינלאומי - על שטחי הגדה המערבית / יהודה ושומרון.
הקמה ומלחמת העצמאות

צבא הגנה לישראל הוקם כשבועיים לאחר קום מדינת ישראל, תוך כדי קרבות מלחמת העצמאות. הממשלה הזמנית החליטה על הקמתו וראש הממשלה, דוד בן-גוריון חתם על "פקודת צבא-הגנה לישראל, תש"ח-1948", בה נקבע: 1. "מרות אזרחית" – הצבא כפוף לשלטון המוסמך והחיילים צריכים להישבע לו אמונים" וסמכויות הביצוע הם של "שר הביטחון".
2. "ייחוד הצבא" – לא יהיה כוח צבאי נוסף. 3.גיוס חובה ב-26 במאי 1948, בתאריך של ערב ל"ג בעומר, וב-31 במאי פרסם "פקודת יום להקמת צבא הגנה לישראל". צה"ל התבסס על המבנה הארגוני של ההגנה, כדי לשמש ככוח הלוחם העיקרי של מדינת ישראל, ומיזג לתוכו גם לוחמים מהבריגדה היהודית והמחתרות האחרות - האצ"ל והלח"י.
עם הקמת צה"ל פורקו חטיבות הפלמ"ח והוכפפו לפיקוד צה"ל. שתים עשרה החטיבות שפעלו: חטיבת עציוני, חטיבת כרמלי, חטיבת הראל, חטיבת יפתח, חטיבת גבעתי חטיבת הנגב, חטיבת קרייתי, חטיבת עודד, חטיבת אלכסנדרוני, חטיבה 7, חטיבה 8 וחטיבת גולני.
בראשיתו כלל צה"ל מספר חילות: חיל הרגלים - שהורכב מחטיבות החי"ר השונות של ההגנה והפלמ"ח והאצ"ל, חיל ההנדסה - שהוקם עוד ב-1947, חיל השריון - שכלל את חטיבה 7 וחטיבה 8 והפעיל בעיקר משוריינים, חיל התותחנים, חיל האוויר וחיל המודיעין (שהמשיך את ש"י של ההגנה).
מיד עם הקמתו החל צה"ל להילחם במלחמת העצמאות והתארגן תוך כדי הלחימה, כאשר היחידות הלוחמות השונות הוכפפו בהגדרה לפיקוד צה"ל. במהלך ימי ההפוגה הראשונה החל צה"ל להצטייד בנשק כבד ותחמושת, שהגיעו בעיקר מצ'כוסלובקיה תוך תמיכה מארצות הברית וברית המועצות. בתום המלחמה צה"ל היה מצויד ומאורגן טוב יותר מאשר בתחילתה, אך עדיין היה רחוק מלהיות צבא מקצועי וממוקצע.
תקופת פעולות התגמול

מלחמת העצמאות הסתיימה בהסכמי שביתת נשק, והיה ברור למנהיגי המדינה ומפקדי צה"ל שיש צורך לבנות את צה"ל בצורה כזו שיהיה מוכן למלחמה נוספת. בזכות התחממות היחסים בין ישראל לצרפת, החלה האחרונה לספק נשק רב ואיכותי לצה"ל. צה"ל החל להיבנות ולהתמקצע בצורה המוכרת לנו כיום. עיקר האיומים שעימם צה"ל התעסק הוא מתקפות הטרור שהפעילו המצרים באזור רצועת עזה, שכונו ה"פדאיון". ראש הממשלה דוד בן-גוריון וראש אגף מבצעים במטה הכללי משה דיין הורו על הקמת יחידה 101 בפיקודו של אריאל שרון. תפקידה של יחידה זו היה לערוך פעולות תגמול נגד המצרים והירדנים, וסימנה מפנה ביכולותיו המבצעיות של צה"ל. רבים מאנשי היחידה נהיו למפקדים בכירים ובולטים.
מבצע קדש

סגירת מצרי טיראן למעבר אוניות ישראליות ושיתוק נמל אילת הביאו את ישראל לעסקה עם בריטניה וצרפת, שראו בהלאמת תעלת סואץ על ידי נאצר, פגיעה באינטרסים שלהן באזור. על פי עסקה זו ישראל תכבוש את חצי האי סיני, בעוד הצרפתים והבריטים יתערבו כדי ליצור הפרדת כוחות בין הצדדים. בסוף אוקטובר 1956 הצניח צה"ל כוחות מרחק קצר מתעלת סואץ, ולאחר מכן חברו לכוחות המוצנחים, כוחות שריון. תוך ימים ספורים ובעזרת בריטניה וצרפת ששיתקו את חיל האוויר המצרי, כבש צה"ל את סיני. ברית המועצות תבעה את פינוי כל כוחות צה"ל מחצי האי סיני, ולאחר מכן גם ארצות הברית הצטרפה ללחץ. בן-גוריון נאלץ להורות לצה"ל לסגת, אך הושג הסכם למעבר כלי שיט במצרי טיראן, והוכנסו כוחות או"ם לסיני שהפרידו בין צה"ל לכוחות המצרים. מתקפות הפדאיון פסקו והושג שקט במשך 11 שנה בגזרה זו. צה"ל הוכיח את יכולתו כנגד הצבא הערבי החזק ביותר, המצויד בנשק סובייטי מתקדם.
בין קדש לששת הימים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מלחמת ששת הימים

שנות ה-60 עמדו בסימן בניית כוחו ועוצמתו של צה"ל אל מול מרוץ החימוש של צבאות ערב, בעיקר בסיוע הסובייטים. לראשונה החל צה"ל לקבל נשק לא רק מצרפת, שהייתה עד אז ספקית הנשק העיקרית של צה"ל, אלא גם מארצות הברית. ראש הממשלה ושר הביטחון לוי אשכול יחד עם הרמטכ"ל יצחק רבין הכינו את הצבא אל מול ההתעצמות של צבאות ערב.
מלחמת ששת הימים שפרצה לאחר תקופת המתנה מורטת עצבים שבה היה שרוי הציבור הישראלי במהלך חודש מאי 1967 הביאה את צה"ל להשיגו הגדול ביותר אי פעם. צה"ל כבש את כל חצי האי סיני ורצועת עזה מידי מצרים, את יהודה ושומרון מירדן, ואת רמת הגולן מסוריה. במבצע אווירי חסר תקדים בהיסטוריה המלחמתית המריאו מטוסי חיל האוויר בבוקר 5 ביוני 1967 וחיסלו את חילות האוויר של צבאות ערב על הקרקע. המבצע הזה כונה "מבצע מוקד" שפתח את מלחמת ששת הימים. לאחר השגת העליונות האווירית המוחלטת של צה"ל, החלו כוחות השריון והרגלים להתקדם ולתפוס שטחים בסיני. ההפגזות הירדניות על ירושלים ובגזרות נוספות בחזית זו, הביאו את צה"ל לפלוש לגדה המערבית.עם סיום הקרבות בדרום ובגדה המערבית, כבשו כוחות צה"ל את רמת הגולן והחרמון.
בסיכומם של שישה ימים כבש צה"ל שטחים הגדולים פי שלושה משטחה של מדינת ישראל. הציבור הישראלי נכנס לאופורית ניצחון אדירה, שכן במספר ימים הפך המצב מחרדה קיומית לניצחון אדיר. אופוריה זו הגיעה גם לתוככי הצבא. דיוקנותיהם של אלופי צה"ל הופיעו על אלבומי ניצחון.
לאחר מלחמת ששת הימים > בגבול מצרים

מיד לאחר סיום מלחמת ששת הימים החלה מצרים לשקם את כוחה הצבאי. משלוחי נשק מסיביים מברית המועצות הביאו לכך שתוך כחצי שנה מסיום המלחמה סופקו למצרים כ-80% מאמצעי הלחימה שאיבדה. מצרים החלה ליזום תקריות אש, שהבולטת שבהן הייתה טיבוע אח"י אילת, ב-20 באוקטובר 1967. בתגובה לצעד זה החריב צה"ל את בתי הזיקוק בעיר סואץ.
ב-8 בספטמבר 1968 פתחו המצרים בהפגזה ארטילרית לאורך התעלה, ובה נהרגו 10 חיילי צה"ל. ב-26 באוקטובר פתחו המצרים בהפגזה נוספת שלוותה בפשיטות קומנדו, והסבו לצה"ל 15 הרוגים. בתגובה ערך צה"ל, ב-31 באוקטובר, את "מבצע הלם", שבו פשטו כוחות צנחנים, מוטסים במסוקי "סופר פרלון", על שלושה יעדים בעומק מצרים. פשיטה זו הביאה לרגיעה בחזית התעלה. בעקבות ההפגזות בנתה ישראל לאורך תעלת סואץ את קו המעוזים ("קו בר-לב"), שבו כ-30 מוצבים מבוצרים, עמידים בפני התקפות ארטילריה. בקו שני, "ציר החת"ם" ממזרח לקו התעלה, נבנו עוד כ-10 מוצבים.
לאחר מלחמת ששת הימים > בגבול ירדן

בגבול ירדן התרחשה מלחמה בפני עצמה, שהתאפיינה בהפגזות מתמשכות וקבועות על יישובים אזרחיים: הקיבוצים והמושבים במועצה אזורית בקעת בית שאן. אותם יישובים נדרשו לחיות במשך כל תקופת המלחמה בהאפלה (כיבוי מוחלט של התאורה בתוך הבתים וברחבי היישובים) במשך כל שעות החשכה, על מנת להימנע מפגיעות ההפגזה הירדנית.
למלחמת ההתשה לאורך הגבול עם ירדן היה אחראי בעיקר הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) בתמיכה ירדנית פסיבית.
ב-21 במרץ 1968 ערך צה"ל את פעולת כראמה - פשיטה נרחבת על הכפר כראמה שבירדן, שנערכה כנגד מפקדת הפת"ח בכפר והעומד בראשה, יאסר ערפאת. במקביל לפעולה זו התקיימה פשיטה נוספת על יעדים של הפת"ח מדרום לים המלח (נקראת מבצע אסותא על ידי צה"ל). בפשיטה השתתפו כוחות גדולים של צנחנים, כוחות שריון ומטוסי חיל האוויר. בפשיטה נהרגו כ-60 לוחמים של הצבא הירדני ו-128 לוחמים פלסטינים. מחבלים רבים, ובהם ערפאת עצמו, נמלטו. גם צה"ל ספג אבדות רבות: 28 הרוגים ושלושה נעדרים (גופת אחד מהם הוחזרה לישראל), והשאיר מאחוריו ארבעה טנקים, שלוש משאיות ושני נגמ"שים. מטוס אוראגן ישראלי שנפגע מאש ירדנית התרסק בשטח ישראל. ערפאת ניצל את האבדות הכבדות שנגרמו לצה"ל ואת הטנקים שנשבו לרווח תעמולתי והכריז על הקרב כעל ניצחון גדול שמחה את חרפת תבוסת 67'. הרושם שהותיר האירוע הקפיץ מעלה את כוחם ויוקרתם של ארגוני המאבק המזוין הפלסטינים והוביל לזרם של מתנדבים לשורותיהם.
בגבול הירדני הייתה הלוחמה ארטילרית ברובה, וההפגזות מהצד הירדני נענו בהפגזות מקבילות מהצד הישראלי על יישובים במדינת ירדן הסמוכים לגבול, ועל עמדות צבא. לוחמה זו לאורך גבולה המזרחי של ישראל נפסקה לאחר אירועי "ספטמבר השחור" בספטמבר 1970, כאשר חוסיין, מלך ירדן גירש את אש"ף מירדן.
לאחר מלחמת ששת הימים > בגבול סוריה

הגזרה הסורית הייתה שקטה יחסית בשנתיים הראשונות שאחרי מלחמת ששת הימים. בתחילת חודש מאי 1970, חידש הצבא הסורי את התקריות היזומות לאורך הגבול ברמת הגולן: ב-8 ביוני הנחיתו הסורים מטחי ארטילריה על רפיד, הר פרס והיאחזות נח"ל גשור. ב-24 ביוני ניסו אף לכבוש שני מוצבים של צה"ל בפשיטות שריון. תקריות אלו שיבשו את שגרת החיים של יישובי רמת הגולן, וכפו על צה"ל חזית אש נוספת (בנוסף על חזית התעלה).
ב-24 ביוני 1970, פרצו קרבות "מלחמת שלושת הימים" - שלושה ימי קרב רצופים ברמת הגולן שבשיאם נערך מבצע קיתון 10. "קיתון 10" הייתה הפשיטה הגדולה ביותר שבוצעה על מוצבי הצבא הסורי, בשילוב קלאסי של שריון, ארטילריה, הנדסה וחיל האוויר. הודות להשתלטות מהירה על מוצבי הקו הראשון, ניידות גבוהה ושבירת התקפת הנגד הסורית, הוכו הסורים מכה קשה, שגרמה להפסקת האש הארטילרית על יישובי רמת הגולן.
האבדות בצד הישראלי היו הרוג אחד ופצוע אחד במהלך הפשיטה המשוריינת, מטוס קרב מדגם F-4 פנטום אחד הופל וטייסו נשבה, ושלושה טנקים נפגעו, אך נגררו חזרה לשטח ישראל שם תוקנו והוחזרו לשירות. האבדות בצד הסורי כללו עשרות הרוגים ו-38 שבויים, הופלו 4 מטוסי מיג, נפגעו 36 טנקים (26 מתוכם נשרפו) ושלוש משאיות אספקה נשרפו, הושמדו 20 תותחי נ"ט ו-11 מקלעים כבדים ובינוניים, נהרסו 49 בונקרים, 16 מבנים ומתקנים צבאיים במוצבים. בנוסף על כך נלקח שלל רב הכולל גם משמיד טנקים SU-100.