stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדוארד אינגלנד
ראשית דרכו

נולד באירלנד כאדוארד סיגר בערך בשנת 1685 הוא ככל הנראה גדל כקתולי , ונאמר שהוא היה איש משכיל. סיגר שינה את שם משפחתו לאנגלנד כשהפך לפיראט. מקורות מסוימים טוענים ש"סיגר "כלל לא היה שמו של אנגלנד, אלא היה פיראט נוסף נפרד (ג'ספר סיגר) שהפליג כפיקודו של אנגלנד. אנגלנד עשה את דרכו לג'מייקה ובמהלך מלחמת הירושה הספרדית שימש כפיראט שכיר חרב. הוא נתפס על ידי כריסטופר וינטר ונאלץ להצטרף לצוותו. וינטר לקח את אנגלנד לבסיס הפיראטים בנסאו, בהאמה. אנגלנד השתתף בתקיפתו של הנרי ג'נינגס על מחנה ההצלה הספרדי בפלמה דה אייז, פלורידה, וגנב 87,000 ליש"ט בזהב וכסף. בהמשך דווח על אנגלנד כקצין בצי של צ'ארלס ויין, במרץ 1718. הספינה של צ׳רלס ויין, הלארקון נתפסה על ידי הצי המלכותי, אך אנגלנד ושאר אנשי הצוות שוחררו בנסאו כי קבלו את חנינת המלך.
שייט לאורך חוף אפריקה

אנגלנד נבחר כקפטן של ספינה משלו באמצע 1718. הוא החליט לא לקבל עליו את החנינה יחד עם ויין ועוד כמה אחרים, ואחרי הגעתו של המושל של באהמה וודס רוג'רס הם הפליגו לחוף אפריקה.
לאורך הדרך הוא והצוות תפסו כמה ספינות. אחת הספינות הייתה ספינת סוחר מבריסטול, שאותה החזיק אדם בשם סקינר. כמה מאנשי הצוות הכירו את סקינר והכירו אותו כי מעולם לא שילם להם עבור עבודתם אצלו. לדברי צ'ארלס ג'ונסון, איש הצוות אמר: אה - קפטן סקינר זה אתה, אתה חייב לי כסף רב, ועכשיו תשלם באוצר שלך.
חבורת שודדי ים תפסה את הקברניט, קשרה אותו והשליכה לעברו בקבוקים ריקים. לאחר מכן מכיוון שהיה מפקד טוב לאנשיו, הם הרגו אותו באופן מהיר פשוט על ידי ירי בראשו עם אקדח צור. בהתחשב בכך שצוות הספינה שנתפסה היה ללא מפקד, אנגלנד הציע להם לבחור להצטרף לצוותו. בצוות היה גם האוול דייוויס שסירב לחתום על התחייבות להיות פיראט. האוול אמר שהוא מעדיף למות מאשר להפוך לפיראט, עם זאת אנגלנד סירב להרוג אותו ובמקום זאת נתנה לו את הפיקוד על הספינה שנלכדה. כך התחילה הקריירה הפיראטית של דייוויס. דייוויס היה זה שיצר בהמשך את הקריירה של בארתולומיאו רוברטס ואת הקריירה של שודדי ים רבים אחרים.
לאחר זמן מה, אנגלנד וצוותו כבשו פריגטה גדולה יותר בשם ״הפנינה״. כשהם לקחו את הספינה עבורם, הם שינו את שמה ל"רויאל ג'יימס" ובאביב 1719 יצאו לחיפוש אוצרות לשדידה באפריקה. בין נהר גמביה לחוף הכף, הפיראטים תפסו ובזזו עשר אוניות. שתיים מהן שמרו כפרסים, והעניקו אותם לקברניטים רוברט ליין וריצ'רד סמפל, שעזבו את אנגליה כדי להפליג לקאריביים. לאחר שבזז את עשר הספינות, אנגלנד הפך את ג'ון טיילור לקפטן ספינת הפרס הבאה שלו, "ויקטורי". לאחר ביזה נוספת של שתי אוניות, אנגלנד והצוות החליטו לעגון בנמל בעיירה אפריקאית קטנה. באותה העת הפיראטים הפכו למתוסכלים יותר ויותר התגלעו עימותים עם האנשים המקומיים בנוגע ליחסם לנשים. עד מהרה פרצה קטטה, מה שגרם לפיראטים לשרוף את כל העיירה ולצאת לדרך.
בזמן שבזזו עיירה בדרום אפריקה, אנגלנד ראה אישה יפה בשם איימי בריונו. הוא חטף אותה והחזיק אותה במגורי הקברניט שלו. אנגלנד ניחם אותה והיא אט אט החלה להתאהב בו. שנים אחר כך הזוג התחתן ונולד להם ילד שקראו לו ג'ון אדוארד אנגלנד. קפטן אנגלנד, דאג לשלומם של איימי וילדם, השאיר אותם בחוף המזרחי של דרום אפריקה. לפני שעזב, אנגלנד ביקש מאשתו להורות לבנם לקרוא לבנו בכור ג'ון על שמו, והביע את רצונו כי כך יהפוך למסורת משפחתית.
האוקיינוס ההודי

עד שנת 1720 הגיע אנגלנד לאוקיינוס ההודי, שם נפגש עם עמיתו הפיראט קפטן אוליבר לה בוזה. אנגלנד תפס ספינה הולנדית עם שלושים וארבעה תותחים, אותה כינה את ״פנסי״ לכבוד הפיראט האנגלי הנרי אברי, והפך את הפנסי לספינת הדגל החדשה שלו. אנגלנד החליט לתקוף הודים מהמזרח בפיקודו של ג'יימס מאקרה על הספינה "הקסנדרה", בסמוך לאי קומורו. התפתח קרב ארוך ועקוב מדם ושתי הספינות עלו על שרטון. מאקרה וצוותו ששרדו נמלטו והסתתרו על האי במשך עשרה ימים. לבסוף, מאקרה, שנפצע, היה עייף ורעב, עלה לספינת של אנגלנד כאות כניעה, בתקווה לרחמים מהפיראטים. המטען של "הקסנדרה" הוערך ב-75,000 ליש"ט. תשעים מאנשי הצוות של "הפנסי" מתו בהתקפה על הקסנדרה. לאנגלנד היה אופי טוב יוצא דופן בין שודדי הים. הוא לא האמין בעינויים של שבויים אלא אם כן אי אפשר היה לשכנע אותם. אנגלנד הורה לחוס על חיי מאקרה, והפיראטים ששמרו על "הקסנדרה" והעניקו להם את "הפנסי" הפגועה מאוד. אחד מקציניו של אנגלנד, ג'ון טיילור, שכעת היה המפקד של "ויקטורי", התמרמר על החלטה הזאת ורק הסכים לה לאחר שאנגלנד שחרר אותו. אנגלנד תפסה ספינה אנגלית קטנה ליד קוצ'ין, הקפטן השיכור שנתפס דיווח על שמועה כוזבת שמאקרה מכין צי לרדוף אחרי הפיראטים. הדבר הרגיז את הפיראטים, ובמיוחד את טיילור, שרצו להרוג את מאקרה. בערך בתקופה זו ארגן טיילור הצבעה והדיח את אנגלנד מהפיקוד.
שייט במאוריציוס

אנגלנד הושאר במאוריציוס (הידועה בשנים 1715–1810 בשם איל דה פראנס) עם שלושה אנשי צוות נאמנים אחרים. הם הורדו לחוף. אחד הגברים שנותרו עם אנגלנד היה ידוע בתואר כ"גבר עם רגל מעץ, כשהוא נושא שני אקדחים ", נאמר שהוא היה השראה לדמותו שיצר רוברט לואיס סטיבנסון – לונג ג'ון סילבר, אם כי הדבר לא בטוח. לאחר כארבעה חודשים בנו הנותרים באי סירה קטנה והצליחו להפליג למקלט של פיראטים במפרץ סנט אוגוסטין במדגסקר.
מורשת

לאחר שהגיע למפרץ סנט אוגוסטין, שרד אנגלנד זמן מה על ידי קבלת צדקה משודדי ים אחרים, אולי חלק מצוותו של חברו הוותיק של הנרי אברי . אנגלנד נפטר בסוף 1720 או בתחילת 1721, אולי ממחלה טרופית.
בנו של אנגלנד, ג'ון עשה בסופו של דבר מה שאביו רצה, וכינה גם את בנו ג'ון. מסורת זו נמשכה בקרב צאצאי אנגלנד.
אדוארד אנגלנד ידוע כאחד מקברניטי הפיראטים ההומניים ביותר בתור הזהב של הפיראטיות. לדברי קפטן צ'ארלס ג'ונסון, בספרו "ההיסטוריה הכללית של הפירטים": "היה לו מידה רבה של טבע טוב, ולא חסר אומץ; הוא לא היה ערמומי, ותמיד נרתע מפני השימוש באסירים שנתפסו. הוא היה מסתפק בבזיזה מתונה. האם היה יכול להשפיע על חבריו לאותה גישה? מאחר שהוא היה בדרך כלל היה עסוק בחברת פושעים מתועבת, הוא היה מחויב להיות שותף בכל מעשיהם הנתעבים".
הערות שוליים

↑  David Marley (2010), Pirates of the Americas: Volume 1, p. 583.
↑  Angus Konstam and David Cordingly (2002), The History of Pirates, p. 132.
1 2  Denis Piat, Pirates and Privateers in Mauritius
↑  David F. Marley, Pirates of the Americas, Volume 1
↑  Marcus Rediker, Villains of All Nations: Atlantic Pirates in the Golden Age
↑  Fox, E. T. (2014). Pirates in Their Own Words. Raleigh NC: Lulu.com. ISBN 9781291943993. Retrieved 17 June 2017.
↑  Grey, Charles (1933). PIRATES OF THE EASTERN SEAS (1618-1723). London: PURNELL AND SONS. Retrieved 1 June 2017.
↑  Angus Konstam, Piracy: The Complete History
1 2 3 4 5  Johnson, Captain Charles (1724). A GENERAL HISTORY OF THE PYRATES. London: T. Warner. p. 124. Retrieved 18 June 2017.
↑  ames Kraska,Contemporary Maritime Piracy: International Law, Strategy, and Diplomacy at Sea
↑  Colin Woodard (2008), The Republic of Pirates, ISBN 0-15-603462-X, p. 234-35.
↑  The Pirates Own Book edited by Charles Ellms
↑  General History of the Robberies & Murders of the Most Notorious Pirates by Captain Charles Johnson
↑  The Republic of Pirates by Colin Woodard
↑  The Book of Pirates by Michael MacLeod, Christine Lampe and Jamaica Rose
הפיראט אדוארד אנגלנד, תחריט. ברקע הקרב בין אוניתו "הפנסי" ו"הקסנדרה".
דמותו של אדוארד אנגלנד, על קופסת סיגרים מסוף המאה ה-19
איתי הגיתי

אִתַּי הַגִּתִּי, הוא דמות מקראית, נכרי, שעמד לצידו של דוד בראש גדוד צבאי, צבא שכיר אשר אנשיו נכריים, בעת מרד אבשלום. שמו מופיע שלוש פעמים במקרא.
בבורחו מירושלים בזמן מרד אבשלום, מבקש אִתַּי הַגִּתִּי להצטרף לדוד. ייתכן כי בשיחה זו בודק דוד את מידת נאמנותו של אִתַּי. לדעת שמעון בר-אפרת דבריו לאִתַּי אינם באים לבחון את נאמנותו של אִתַּי אלא הוא מבקש ממנו לא לבוא עמו כי אִתַּי כבר נמצא במנוסה ממקום מוצאו.
לפני היציאה לקרב דוד מחלק את צבאו לשלושה גדודים, ככתוב: "וְהַשְּׁלִשִׁת בְּיַד אִתַּי הַגִּתִּי" וגדודו מנה כשש מאות לוחמים. נראה כי הלוחמים בפיקוד אִתַּי היו נאמנים לדוד. לוחמים אלה לא היוו חלק מהכרתי והפלתי (ספר שמואל ב', פרק ט"ו, פסוקים י"ח–כ"ג). ייתכן כי צבא השכירים הוקם בעקבות הניצחון על הפלשתים. לעירו של אִתַּי, גת היו קשרים עם דוד עוד מזמן שהותו אצל אכיש מלך גת.
הערות שוליים

↑  ספר שמואל ב', פרק ט"ו, פסוק י"ט
↑  אלכסנדר רופא, מבוא לספרות ההיסטורית שבמקרא, ירושלים, כרמל, 2001, עמ' 27
↑  שמעון בר-אפרת, מקרא לישראל: שמואל ב', ירושלים, מאגנס, 1996, עמ' 167
↑  ספר שמואל ב', פרק י"ח, פסוק ב'
↑  משה גרסיאל, עולם התנ"ך: שמואל ב', תל אביב, דודזון עתי, 1996, עמ' 85-84
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515444305171
אייסטיין השני, מלך נורווגיה

אייסטיין האראלדסון (בנורדית עתיקה: Eysteinn Haraldsson, בנורווגית: Øystein Haraldsson;‏ 1125 – 1157) היה מלך נורווגיה מ-1142 ועד מותו תחת השם אייסטיין השני. הוא היה מלך-שותף יחד עם שני אחיו, אינגה הראשון וזיגורד השני. אייסטיין נהרג במסגרת מאבק הכוחות כנגד אחיו, אינגה, בשלבים הראשונים של מלחמת האזרחים הנורווגית.
ראשית חייו

אייסטיין נולד ככל הנראה בסקוטלנד כבנם של האראלד הרביעי, שמלך על נורווגיה בין השנים 1130 – 1136, ושל אישה בשם ביאוק. האראלד נולד וגדל באירלנד או בסקוטלנד ואייסטיין עצמו נולד גם הוא שם. כאשר יצא האראלד לנורווגיה ב-1127 כדי לתבוע את זכותו לרשת את הכתר הנורווגי, הוא לא לקח אותו את אייסטיין. יחד עם זאת, האראלד טרח ליידע את הכול על אבהותו לאייסטיין לפני יציאתו לנורווגיה.
מלך

אייסטיין מאוזכר לראשונה בסאגות ב-1142, כאשר כמה אצילים נורווגים הפליגו מערבה והביאוהו עימם לנורווגיה. יחד איתו הגיעה גם אמו והוא הוכר כמלך וניתן לו חלק בממלכה יחד עם אחיו הצעירים. נראה שחלוקת הממלכה לא הייתה על בסיס טריטוריאלי ולכל האחים הייתה זכות שווה על כל חלקי הממלכה. חלק זה בתקופת מלכותם עמד בסימן ייסודה של הארכיבישופות הנורווגית העצמאית בנידארוס (טרונדהיים).
הסאגות במחזור העולם והסאגה של אורקני מציינות שבנקודת זמן כל שהיא בראשית שנות החמישים של המאה ה-12, יצא אייסטיין למערכה בסקוטלנד ובאנגליה. הוא לכד את האראלד מדדסון, רוזן אורקני ואילץ אותו לשלם כופר נפש בסכום גבוה תמורת שחרורו. לאחר מכן הוא התקדם לאורך החוף הסקוטי והאנגלי, תקף את אברדין, הרטלפול ווויטבי, במערכה שעוררה זיכרונות למסעות הויקינגים בעבר.
מלחמת האזרחים

על פי הסאגות, היו היחסים בין שלושת האחים שלווים כל עוד האפוטרופוסים של האחים הצעירים היו בחיים. אך כאשר האחים הצעירים בגרו, התעוררו המתחים ביניהם. ב-1155 הסתיימה פגישה בין האחים בברגן בעימות אלים בין אנשיו של אינגה לבין אנשיו של זיגורד, שכתוצאה ממנו נהרג זיגורד. אייסטיין איחר להגיע לפגישה וכאשר זיגורד נהרג, הוא היה רק בפאתי העיר. הסדר בלתי נוח הושג בין אייסטיין לבין אינגה. הסיבות לעימות זה נותרו שנויות במחלוקת. על פי הסאגות, זממו אייסטיין וזיגורד להדיח את אינגה מכס מלכותו. כמה היסטוריונים מודרניים מטילים ספק בכך ורואים בהסבר זה תירוץ של אינגה להתנהגותו האגרסיבית. בכל מקרה, השלום בין אינגה לבין אייסטיין לא ארך זמן רב לאחר אירועים אלו. ב-1157 כינסו שני הצדדים את כוחותיהם לקראת עימות מחודש. כוחותיו של אינגה עלו במספרם על אלו של אייסטיין וכאשר הם נתקלו אלה באלה על החוף המערבי ליד מוסטר, נסוגו כוחותיו של אייסטיין. אייסטין עצמו נמלט לויקן (אזור הפיורד של אוסלו). עקב נטישתם של אנשיו אותו, הוא נלכד, באזור שמהווה כיום את המחוז השוודי של בוהוסלן, ונהרג על ידי שוביו. השאלה אם אינגה היה זה שהורה על הריגתו של אחיו נותרה באותה תקופה ללא מענה. גופתו של אייסטיין נקברה בכנסיית פוס שבקרבת מקום. על פי מחזור העולם סגדה האוכלוסייה המקומית לאייסטיין כאל קדוש.
לאחר מותו

לאחר מותו של אייסטיין, התקבצו תומכיו סביב להוקון השני, בנו של זיגורד השני, אחיינו של אייסטיין. הם המשיכו להילחם נגד אינגה במה שנחשב לשלב המוקדם של מלחמת האזרחים הנורווגית, שהתמשכה עד 1240. הסאגות מציירות תמונה שלילית הן של אייסטיין והן של אחיו זיגורד ובדרך כלל בוחרות להאיר את דמותו של אינגה באור חיובי כשליט הנאור ביותר מבין שלושת האחים. במחזור העולם נכתב על אייסטיין:
"המלך אייסטיין היה בעל דמות אפלה, בעל גובה ממוצע ופיקח. אך מה שמנע ממנו את אהדת נתיניו היו תאוות הבצע שלו וצרות אופקיו".
אייסטיין נשא לאישה את רגנה ניקולסדוטר, אשת אצולה נורווגית. בנו הבלתי חוקי, אייסטיין מילה, הוכרז ב-1176 כמלך על ידי אנשי סיעת ה"בירקביינר", אך הוא הובס ונהרג שנה לאחר מכן.
אייסטיין הראשון, מלך נורווגיה

אייסטיין מגנוססון (בנורדית עתיקה: Eysteinn Magnússon, בנורווגית: Øystein Magnusson;‏ 1088 – 29 באוגוסט 1123) היה מלך נורווגיה תחת השם אייסטיין הראשון מ-1103 ועד מותו, יחד עם שני אחיו, זיגרוד ואולף, אך מאחר שאולף מת בצעירותו, רק אייסטיין וזיגרוד היו השליטים בפועל של הממלכה.
בעוד שזיגרוד רכש לו מוניטין של "מלך לוחם" (מוניטין שדבק בו בעיקר עקב מסע הצלב הנורווגי שארך שלוש שנים), הצטייר אייסטיין בניגוד לו בסאגות כ"מלך השלום", שנשאר במולדתו ושיפר את מצבה. בשל העובדה שמעולם לא היה אייסטיין מעורב בפעילות מלחמתית, קיים פחות מידע אודותיו בהשוואה לאחיו זיגורד, למרות תקופת מלוכתו שארכה 20 שנה, שנים מעטות יותר מאשר זו של זיגורד. אף על פי כן, רחש אייסטיין את חיבתם של בני עמו והיחס אליו בסאגות חיובי מאוד בשל מעשיו. תקופת מלכותם של אייסטיין וזיגרוד היא התקופה הארוכה ביותר בתולדות נורווגיה בה מלכו מלכים שותפים יחדיו.
אף על פי שספרות הסאגות המאוחרת יצרה דיווחים סטריאוטיפיים על שני המלכים הללו, ידוע אייסטיין כמי ששיפר את התשתיות בממלכה ובנה בנינים וכנסיות, במיוחד לאורך החוף של מערב נורווגיה ובטרנדלג, מברגן בדרום ועד למרכז הדיג בלופוטן שבצפון. פעילויותיו של אייסטיין התמקדו בעיקר בעיר ברגן, שנעשתה מרכז סחר בינלאומי חשוב לתעשיית הדיג של אותה ימים, בעקבות מפעלי הבנייה שלו. פעילותו בברגן כללה את העברת המושב המלכותי למיקום מרכזי יותר בעיר ובניית ארמון מלכותי חדש, בנוסף לבניית כנסיות ובניית מנזר מונקליב.
ראשית חייו

אייסטיין נולד ב-1088 או ב-1089 כבנו הבכור של מי שלימים ימלוך כמגנוס השלישי, מלך נורווגיה. שם אמו לא ידוע, אך על פי התיעוד היא הייתה ממעמד נמוך. לאחר מות אביו ב-1103 במהלך המערכה הצבאית שניהל באירלנד, עלה אייסטיין לכס המלוכה יחד עם שני אחיו למחצה, זיגורד ואולף, ששלושתם נולדו לאימהות שונות. זיגורד היה צעיר בשנה מאייסטיין ואולף היה צעיר ממנו ביותר מעשר שנים. זיגורד היה הבן היחיד שהתלווה לאביו במערכה שלו במערב, אך הוא שב לנורווגיה לאחר מות אביו.
דיווחים רבים אודות אייסטיין בסאגות המאוחרות מתאפיינים במוטיבים ספרותיים ויש להם ערך מועט כמקורות על חייו. סנורי סטורלוסון, הסופר האיסלנדי בן המאה ה-13, שכתב את היצירה מחזור העולם, התמחה בסגנון ספרותי זה בצורה ראויה לציון, בהיבט הסגנוני ובהיבט הפסיכולוגי. סיפוריו כוללים השוואות בין אייסטיין לבין זיגרוד, שבהן מתפארים השניים במיומנויותיהם ובמעשיהם בניסיון להתעלות זה על זה. באופן דומה, מספר גם סטורלוסון את הסיפור כיצד הצליח אייסטיין לרפא את ידידו ממרה שחורה, על ידי כך שבאופן סדיר הוא פינה זמן כדי לדבר איתו על מה שהטריד אותו. בנוגע להופעתו החיצונית, סטורלוסון כתב שאייסטיין "היה הגבר הנאה ביותר שהיה אז. היו לו עיניים כחולות ועירניות, שיערו היה זהוב ומתולתל, קומתו לא הייתה גבוהה, אך ממוצעת". מידע אמין יותר, בייחוד על מיזמי הבנייה של אייסטיין, מופיע בסאגות מוקדמות יותר כמו בעבודתו של תאודוריק הנזיר, כרוניקן נורווגי שכתב בסוף המאה ה-12.
משפחתו

אייסטיין נשא לאישה את איגביורג שהייתה בת למשפחת אצולה. נישואים אלו היו חלק מהאסטרטגיה של אייסטיין לרכוש לעצמו בני ברית במזרח נורווגיה. לשניים נולדה בת, מריה, שהייתה, מנישואיה לגודברנד סקוהוגסון, אמו של אולף אוגייבה, שלימים יטען לכס המלכות. אולף הוכרז כמלך ב-1165, במהלך מלחמת האזרחים הנורווגית, אך בסופו של דבר הוא הובס על ידי מגנוס החמישי ונאלץ להימלט מנורווגיה.
אייסופ רוק

| --- | --- |

 לידה:  5 ביוני 1976 (בן 48) סיוסט, ארצות הברית 
 שם במה:  Aesop Rock 
 מוקד פעילות:  ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1997
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בוסטון, המכללה לאומנות יפה של אוניברסיטת בוסטון, תיכון נורת'פורט 
 סוגה:  היפ הופ אלטרנטיבי
 כלי נגינה:  גיטרה 
 חברת תקליטים:  הוצאה פרטית מאש רקורדס דפיניטיב ג'אקס
 aesoprock.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אייסופ רוק (Aesop Rock; נולד ב-5 ביוני 1976 בשם איאן מתיאס באביץ) הוא מוזיקאי היפ הופ, ראפר ומפיק מוזיקלי אלטרנטיבי.
הטכניקה של אייסופ רוק כוללת שימוש מתוחכם במטפורות, משחקי מילים (במיוחד פאראפרזות על פתגמים שונים) והתייחסויות מרובות לתרבות פופולרית. סגנון הראפ של אייסופ רוק מגוון ביותר, גם מבחינת המהירות וגם מבחינת טון הדיבור (למשל בשיר "Big Bang" באלבום 'Float', בו הוא עובר מדיבור איטי מאוד בבתים לפזמון מהיר מאוד שמזכיר את באסטה ריימס). אייסופ רוק מאופיין בקולו המיוחד, תוצר שנים מרובות של עישון.
אייסופ רוק משתמש לעיתים קרובות בברייקביט ובלחני אמביינט, שינויי מקצבים תוך כדי השיר ושילוב קטעי א-קפלה.
המילים של אייסופ בשיריו הן קשות להבנה ומסובכות והשימוש הרב של אייסופ במטפורות ומילים גבוהות מקשות על המאזינים להבין את כוונותיו של אייסופ.
אייסופ כותב את שיריו על אירועים מחייו האישיים ונוטים להתחבר אל שיריו אנשים מתרבות ההיפסטרים.
במאי 2014 מאט דניאלס מצא שאוצר המילים של אייסופ רוק כל כך גבוה שהוא משתווה לאוצר המילים של שייקספיר והרמן מלוויל ונמצא כהמשורר עם אוצר המילים הכי רחב בהיפ הופ.
עמיתים

בין המפיקים שעבדו עם אייסופ רוק נמנים בלוקהד, אומגה-וואן ואל-פי.
בין הראפרים שעבדו עמו נמנים פרסי-פי, דל דה פאנקי הומוספיין, סלאג מאטמוספיר, ואסט אייר מקאניבל אוקס, דוזוואן, אילוג'יק, סי-רייז-וואלז, פארטי פאן אקשן קומיטי, מיסטר ליף וקאמפ לו.
דיסקוגרפיה > הוצאה פרטית

1997 – "Music For Earthworms".
1999 – "Appleseed".
דיסקוגרפיה > מאש רקורדס

2000 – "Float".
דיסקוגרפיה > דפיניטיב ג'אקס

2001 – "Labor Days".
2001 – "Boombox 12".
2001 – "Daylight 12".
2001 – "Coma / Maintenance 12".
2002 – "Daylight".
2003 – "Bazooka Tooth".
2003 – "Easy / No Jumper Cables 12".
2003 – "Freeze / The Greatest Pac-Man Victory In History 12".
2003 – "Limelighters 12".
2004 – "Build Your Own Bazooka Tooth".
2005 – "Fast Cars, Danger, Fire and Knives".
איירלס

איירלס (Airless - "ללא אוויר") היא שיטה להתזת נוזל, על פי רוב צבע, ללא שימוש באוויר דחוס.
משאבה ייעודית יונקת את הצבע ודוחסת אותו ללחץ של 240 BAR דרך צינור לחץ אל תוך אקדח התזה. שחרור הצבע דרך נחיר התזה קטן בעל צורה מיוחדת (דיזה) המורכב בקצה האקדח, מלחץ גבוה זה ללחץ האטמוספירי, גורם לצבע להתפרק לרסס דק בצורת מניפה. את הנחיר מחליפים לפי סוג וצמיגות החומר המותז ולפי מידת רוחב המניפה הרצויה.
להתזה באיירלס יתרונות רבים, כגון:
מהירות העבודה
נצילות חומר גבוהה
פיזור אחיד
מכיוון שאין אוויר דחוס המשתתף בתהליך הובלת והתזת הצבע, נוצרים פחות ערפילי חומר המזהמים ומלכלכים את הסביבה מאשר במרסס קונבנציונלי המתיז יחד עם החומר גם אוויר ונחסכת שאיפת ממסים נדיפים
אפשר ליישם בעזרת שיטה זו חומרים בעלי צמיגות גבוהה ללא דילול
שימושים

מערכות איירלס משמשות ליישום חומרים מגוונים בענפי הבנייה והתעשייה השונים. כך למשל בתעשיות המתכת, העץ, בענפי הבנייה ולסימון כבישים מתיזים צבעים,  לאיטום גגות מתיזים זפת קר, ובתעשיית המזון מתיזים בעזרתן חלבוני ביצים ושוקולד לציפוי מאפים.
סכנות

מערכות איירלס פועלות בלחצים גבוהים. זרם דק של חומר עלול לחדור לגוף אף דרך כפפה ולגרום להרעלה פנימית ולנמק.
ראו גם

תרסיס
צביעה בהתזה
קולואיד
שאיפת ממסים נדיפים
אישטוואן אנטל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 בינואר 1909 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  25 בספטמבר 1978 (בגיל 69) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה (1929) 
 פרסים והוקרה:  פרס פרנץ ליסט (1954)  אמן מצטיין של הונגריה (1955) 
 
אישטוואן אנטל (בהונגרית: Antal István; בודפשט, 27 בינואר 1909 – בודפשט, 25 בספטמבר 1978) היה פסנתרן ומורה למוזיקה יהודי-הונגרי.
קורות חיים

אישטוואן אנטל נולד במשפחה יהודית כבנם של המתמטיקאי מרק אנטל ושל סרנה וינטרניץ ואחיו הצעיר של המשורר יאנוש אנטל. הוא הופיע לראשונה בציבור בנגינה על פסנתר ביולי 1922 בקלוז'. למד באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה בשנת 1925 ולאחר שסיים את לימודיו שם נסע לברלין. שם סיים את לימודי האמן שלו כתלמידו של לאוניד קרויצר. במרץ 1936 ערך את קונצרט הבכורה שלו בבודפשט בוויגאדו (ויגאדו מתורגם בדרך כלל כ"מקום לשמחה"), בשנה שלאחר מכן התיישב בבירת הונגריה. הוא למד ניתוח צורות והרכבה אצל אישטוואן שטראסר ולאו ויינר.
משנת 1945 היה מורה ב"בית הספר הלאומי למוזיקה" ומשנת 1948 באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. מיד לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הצטרף לחיי הקונצרטים המקומיים והבינלאומיים. בשנת 1948 נסע לשוודיה במלגת לימודים. הוא המשיך באמנויות הבמה ובפעילויות ההוראה שלו עד מותו. הקונצרט האחרון שלו היה ב-12 ביוני 1978.
הרפרטואר שלו כלל יצירות מאת באך, בטהובן, שוברט, פרנץ ליסט, בלה ברטוק ופסנתרנים הונגריים בני התקופה. הוא הציג את הסוויטה של אנטל מולנאר שמונה היצירות לפסנתר של ג'רג' קורטג, את סונטינה של אנדרה סרבנסקי, את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 של פאל קדושה, את הסונטה לכינור ולפסנתר של רז'ה שוגאר ואת הקונצ'רטו לפסנתר של זולטאן הורושינצקי.
הוא היה בחבר השופטים בכמה תחרויות מוזיקה בינלאומיות והיה חבר מייסד של אגודת ליסט בבודפשט וחבר אגודת שופן בווינה ובוורשה. נגינתו האמנותית נשמרה במספר תקליטים. אשתו, דורה סוקולאי (אנטל), הייתה מנהלת המוזיקה של חברת התקליטים ההונגרית. בנם הוא המנצח והחלילן מתיאש אנטל.
פרסים והוקרה

צלב האבירים של פולוניה רסטיטוטה (1946)
פרס פרנץ ליסט (1954)
פרס האמן המצטיין (1955)
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári születési akv. 302/1909. folyószáma alatt".
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a Budapest VIII. kerületi polgári házassági akv. 716/1905. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810571357505606  BnF: cb13890816d (data)  GND: 173754643  ISNI: 0000 0000 5564 7291  LCCN: n2003102351  NKC: mzk2003202757  RERO: 02-A018772738  SUDOC: 189218037  VIAF: 23980151   WorldCat (עם VIAF): 23980151
אל-כחלאווי א-תונסי

| --- | --- |

 לידה:  24 בינואר 1932 תוניסיה
 פטירה:  15 בפברואר 2000  (בגיל 68) הרובע השביעי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  אלי טויטו
 שם במה:  El Kahlaoui Tounsi 
 מוקד פעילות:  תוניסיה תוניסיה צרפת צרפת
 עיסוק:  זמר ואיש עסקים
 כלי נגינה:  כלי הקשה (דרבוקה)
 חברת תקליטים:  דוניה
 
אל-כחלאווי א-תונסי (בערבית: الكحلاوي التونسي, בתעתיק מדויק: אלכַּחְלַאוִי אלתוּנסי, מילולית "כחלאווי התוניסאי" – שם הבמה של אלי טויטו; 24 בינואר 1932– 15 בפברואר 2000) היה יהודי-תוניסאי, זמר ונגן כלי הקשה במוזיקה ערבית בהשראה עממית ואיש עסקים. שאל את שם הבמה שלו מהזמר המצרי מוחמד אל-כחלאווי (ער').
קורות חיים

כמו תוניסאים רבים בשנות ה-40 של המאה ה-20, נשבה בהתבגרותו בקסמי המוזיקה המצרית. הוא לא רק עיצב את עצמו בדמותו של הזמר המצרי מוחמד אל-כחלאווי, המפורסם זה מכבר, אלא גם לקח ממנו את שם הבמה שלו. תהילתו של אל-כחלאווי א-תונסי עלתה גם כן וכנער בשנות הארבעים המאוחרות של המאה העשרים, משך את תשומת ליבו של נגן הקאנון היהודי העיוור קקינו דה-פז ואחרים. לאחר כמה עבודות בפריז במקומות כמו הקברט המפורסם El Djazair ברובע הלטיני כזמר ונגן כלי הקשה (דרבוקה), הוא חזר לתוניס ושם הפך לאורח קבוע ברדיו תוניס. בשנת 1953 הקליט את הסינגל הראשון שלו (Min youm elli ratek aini,[דרוש תעתוק] "מהיום שהמבט שלי נח עליך") אשר סלל את דרכו קדימה. במהלך השנים הבאות הקליט בשלל חברות ידועות: דוקררט-תומסון, Teppaz, La Voix Du Globe, בל-אייר, Pathé ודוניה.
במשמעות של "עולם" (دنيا) בערבית, דוניא הייתה חברה של תקליטי 78 rpm מוערכת למדי בשנות ה-50 של המאה ה-20, אך התקשתה במעבר לאריך-נגן. ב-1960 רכש אל-כחלאווי את החברה כולה והפך אותה במהרה לאימפריה עם מגוון אומנותי מרשים. דוניא סיפקה מיד פורום לאומנים כגון מאטי בן קאסם, שייח מוחמד אל אנקה, אווליה, פדילה דז'יריה, שייחה רימטי (ואפילו פריד אל-אטרש הסורי-מצרי, שעל פי הדיווחים היה גם חבר), אך כך גם סיפק פורום לקולגות היהודיות שהיוו פליטים מתוניסיה ואלג'יריה באותה העת ושהו בצרפת, כמו לילי בוניש, לין מונטי, ראול ג'ורנו, אדמונד אטלאן, בלונד-בלונד, אלברט גז, רנה פרז, לוק שרקי, שייח זקרי, עאידה ניסים, אלברט פרז, ונתן כהן. אל-כחלאווי א-תונסי וחברתו דוניא נתנו קול לכמה ממיטב האמנים הצפון אפריקאים של המאה ה-20, כאשר מעטים אחרים עשו זאת.
היותו אמרגן כמעט ולא האט את הקריירה המוזיקלית שלו. לאורך כל סוף עידן הוויניל סיפק אל-כחלאווי א-תונסי מופעים על עשרות תקליטי LP ו-45 של דוניא והמשיך להופיע לאורך שנות ה-80 וה-90.
ב-15 בפברואר 2000, העיתון ליברסיון בצרפת יצא עם הכותרת הבאה: "Tounsi ne jouera plus de derbouka" ("תונסי כבר לא ינגן בדרבוקה"). אל-כחלאווי א-תונסי נפטר בגיל 67, בטרם עת, אך קולו לא נדם. בשנת 2002, אולם הקונצרטים בטקלאן בשדרות וולטייר בפריז, שנרכש על ידי אל-כחלאווי בשנת 1976 והיום בבעלות בניו, כיבד את זכרו של אל-כחלאווי א-תונסי ואת תרומתו המוזיקלית לצפון אפריקה וגם לצרפת באמצעות ערב שירה. אל-כחלאווי גם מונצח באוסף של Trésors de la Chanson Judéo-Arabe (אוצרות השיר היהודי-ערבי) של חברת Buda Musique (אנ'), אשר כמעט כל תוכנו נלקח מחברת דוניה.
הערות שוליים

1 2  El Kahlaoui Tounsi, באתר www.afrik.com
1 2  El Kahlaoui Tounsi (1932-2000), באתר data.bnf.fr/fr
1 2 3 4 5  Dounia, A World: El Kahlaoui Tounsi and His Record Empire, 12 בינואר 2015, באתר jewishmorocco.blogspot.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb141747843 (data)  ISNI: 0000 0004 6011 9898  LCCN: no2019057295  VIAF: 445149196607874792674   WorldCat (עם VIAF): 445149196607874792674 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים ובנושא תוניסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אינופינאווס

| אינופינאווס |
| --- | --- |
 הואצין  Cantorchilus longirostris
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
תת־מחלקה:: עופות בתראים
קבוצה:: אינופינאווס
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
שם מדעי
 Inopinaves

אינופינאווס (שם מדעי: Inopinaves) הוא ענף של עופות בתראים והוא כולל את מרבית הסדרות של העופות הבתראים. לא כל החוקרים מכירים בקבוצה זו ויש הרואים בה קבוצה פוליפילטית. קבוצה זו הופרדה משאר העופות לראשונה מתחילית הפלאוקן שלפני 64 מיליון שנה, מעט לאחר הכחדת הקרטיקון הגדולה. המאפיינים שלה המבוססים על מורפולוגיה פרימיטיבית דומה, אך ייתכן שהדמיון המורפולוגי נגרם עקב אבולוציה מתכנסת או שרידים אבולוציונים והקבוצות שבה אינן קרובות.
קבוצה זו הוגדרה ב-2015, ובתוכה ישנם 2 קבוצות: סדרת ההואצינאיים (Opisthocomiformes) הכוללים את ההואצין המוזר מאמריקה הדרומית (בעבר ראו בו מין הקרוב לקוקיתאים) ו-Telluraves הנחלקת לשתי קבוצות: אפרואווס, הכוללת את הסדרות הקרובות לכחלאים ולעופות הדורסים ואוסטרלאווס, הכוללת את הסדרות הקרובות לציפורי השיר והתוכים.