stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלקולם אקס (סרט)
ההפקה > סוגיית הגזע של הבמאי

ברגע שהאחים וורנר הסכימו לפרויקט, הם רצו בתחילה את במאי הסרטים זוכה האוסקר נורמן ג'ואיסון לתפקיד במאי הסרט. ג'ואיסון, במאי הסרט "כחום הלילה", שעוסק בזכויות אדם, הביא את דנזל וושינגטון שיגלם את דמותו של מלקולם אקס. התעורר גל מחאה לגבי העובדה שבמאי לבן הופקד על עשיית הסרט.
ספייק לי היה אחד המבקרים העיקריים. מאז הקולג, הוא חלם על עיבוד "האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס" לסרט. לי ואחרים חשו שמן הראוי שרק אדם שחור יביים את מלקולם אקס.
בעקבות המחאה הציבורית נגד ג'ואיסון, הגיע וורת' למסקנה ש"אנחנו זקוקים לבמאי שחור. אי-אפשר אחרת... מדובר בסוגיה חשובה." ג'ואיסון נטש את הפרויקט, אם כי הוא ציין שהוא ויתר על עשיית הסרט לא בגלל המחאה, אלא מכיוון שהוא לא יכול היה להשלים עם חייו הפרטיים והציבוריים של מלקולם ולא היה מרוצה מהתסריט של צ'ארלס פולר. לי אישר את עמדתו של ג'ואיסון ואמר "אם נורמן באמת חשב שהוא היה יכול לעשות זאת, הוא היה יכול להיאבק בי. אבל הוא נסוג בחן." ג'ואיסון ודנזל וושינגטון התאחדו כמה שנים אחרי-כן בסרט "הוריקן", שבו וושינגטון שיחק את רובין קרטר, מתאגרף כלוא, ששוהה קרוב לעשרים שנה בכלא בעוון רצח שהוא טוען שהוא לא ביצע עד שהרשעתו בוטלה ב-1985.
מהר מאוד ספייק לי נבחר לבמאי והוא ערך שינויים נרחבים בתסריט. "אני מביים את הסרט הזה ואני משכתב את התסריט, אני אמן ואין שתי דרכים שונות לעשות זאת. הסרט הזה אודות מלקולם אקס הולך להיות מלקולם אקס שאני רואה בעיני רוחי. אבל זה לא שאני יושב בראש ההר ואומר, 'שילכו לעזאזל כולם, זהו מלקולם אקס שאני רואה.' עשיתי מחקר, שוחחתי עם אנשים שהיו שם."
ההפקה > מחלוקות בקשר להצגת דמותו של מלקולם אקס

זמן קצר אחרי שהכריזו על ספייק לי כעל במאי ולפני יציאת הסרט לאקרנים, זכה מלקולם אקס לביקורת מלאומנים שחורים וחברי החזית המאוחדת לשימור המורשת של מלקולם אקס (United Front to Preserve the Legacy of Malcolm X), שבראשם עמד המשורר והמחזאי אמירי ברקה, שהיה מודאג לגבי הדרך שבה לי ישרטט את דמותו של מלקולם אקס. בכנס מחאה אחד בהארלם השתתפו מאתיים בני אדם.
ברקה האשים בפשטות את ספייק לי בהיותו "Buppie" (צעיר שחור עירוני, אקדמאי ואמיד), באומרו, "אנחנו לא נרשה לחייו של מלקולם אקס להיות מושלכים כדי שהכושים בני המעמד הבינוני ישנו טוב יותר בלילה." הוא אילץ אחרים לכתוב לבמאי ולהזהיר אותו "לא לזהם את חייו של מלקולם אקס."
כמה, ובכללם לי עצמו, ציינו את האירוניה שרבים מהטיעונים שנטענו נגדו, היו בבואה של אלו שנטענו כנגד נורמן ג'ואיסון.
בהסתכלו אחורנית על עשיית הסרט והלחץ שבפניו הוא עמד על מנת להפיק סרט מדויק, לי התבדח בפרשנות הקולית ל־DVD שכשהסרט יצא לבתי הקולנוע, הוא ודנזל וושינגטון שמרו את הדרכונים שלהם בהישג יד למקרה שיהיה עליהם לברוח מהארץ.
ההפקה > ביקורת על משחקו של וושינגטון את מלקולם אקס

כפי שצוין קודם לכן, דנזל וושינגטון נאות לגלם את דמותו של מלקולם אקס כשנורמן ג'ואיסון היה מיועד לביים את הסרט. עם זאת, לי הצהיר שהוא מעולם לא ראה בדמיונו שחקן אחר מאשר וושינגטון שמתאים לתפקיד. לי, שעבד עם וושינגטון על הסרט "בלוז" ציין לשבח את משחקו של וושינגטון כמלקולם במחזה אוף ברודוויי כנהדר. אולם, כמה טהרנים ציינו שוושינגטון היה נמוך הרבה יותר ושחור הרבה יותר מאשר מלקולם אקס האמיתי, שהתנשא לגובה של 193 סנטימטר והיה בעל שיער אדמוני וגוון עור בהיר יותר (כי אמו הבהירה ילידת גרנדה הייתה בחלקה ממוצא לבן) ודמה לו רק במעט. אלו שמתחו ביקורת על הבחירה ציינו את מראהו של וושינגטון ואת הסקס אפיל שלו, שהביא לו תצלום שער בסמוך לכך במגזין פיפל ולבחירתו כאחד מחמישים האנשים היפים ביותר בתבל.
ההפקה > קשיי תקציב

ספייק לי נתקל בקשיים בהשגת התקציב הדרוש. לי אמר לאחים וורנר ולחברת המימון שנחוץ תקציב של 30 מיליון דולר, האולפן לא הסכים לכך והציע סכום כסף נמוך יותר. בעקבות עצה שקיבל מחברו הבמאי פרנסיס פורד קופולה, לי "הכניס את חברת הסרטים להריון". הוא לקח את הסרט רחוק מדי בהפקה בניסיון לאלץ את האולפן להגדיל את התקציב.
הסרט, שתקציבו ההתחלתי היה 28 מיליון דולר, טיפס ל-33 מיליון דולר. לי תרם 2 מיליון דולר מתוך משכורתו בת ה-3 מיליון דולר. חברת Completion Bond Company שקיבלה את השליטה הכספית בינואר 1992, סירבה לאשר כל הוצאות נוספות, האולפן וחברת המימון הורו ללי שהסרט לא יוכל להימשך יותר משעתיים וחמש עשרה דקות
המחלקות שנבעה מכך גרמה לפרויקט להיפסק.
הסרט ניצל בזכות התערבות כספית של אמריקאים שחורים בולטים, כמה מהם הופיעו בסרט: ביל קוסבי, אופרה וינפרי, מייקל ג'ורדן, מג'יק ג'ונסון, ג'נט ג'קסון, פרינס, ופגי קופר קפריט, המייסדת של בית הספר לאמנויות על שם דיוק אלינגטון. עזרתם שניתנה כתרומה, כפי שלי ציין: "זו אינה הלוואה. הם לא משקיעים בסרט. הם חבר'ה שחורים בעלי ממון שבאו להצלת הסרט. כתוצאה מכך, הסרט יהיה הגרסה שלי. לא הגרסה של חברת המימון, לא של האחים וורנר. אני אעשה את הסרט בדרכי שלי כמו שהוא צריך להיות, והוא יארך מעל לשלוש שעות."
פעולותיהם של חברים בולטים כאלה בקהילה האמריקאית אפריקאית המריצו את חברת המימון ואת האחים וורנר להמשיך בפרויקט.
ההפקה > הבקשה למראיינים שחורים

אני עושה מה שכל אחד אחר בהוליווד עושה: הם מכתיבים מי הם רוצים שיראיין אותם: טום קרוז, רוברט רדפורד, מי שלא יהיה. אנשים מטילים את מלוא כובד משקלם. ובכן, אני מקבל עכשיו בקשות רבות להתראיין, ואני רוצה שאמריקאי אפריקאי יראיין אותי... ספייק לי מעולם לא אמר שהוא רוצה רק עתונאים שחורים שיראיינו אותו. מה שאני עושה הוא להשתמש בכל אמצעי שעומד לרשותי כדי להשיג אמריקאים-אפריקאים למשימה זו. הפשע האמיתי הוא שלעתונים לבנים אין כותבים שחורים, זה פשע.
חודש לפני שהסרט יצא לבתי הקולנוע, ספייק לי ביקש מכלי התקשורת שישלחו עיתונאים שחורים לראיין אותו. הבקשה התבררה כשנויה במחלוקת. בעוד שזה היה מנהג שכיח לידוענים לבחור מראיינים שהיו אוהדים להם, הייתה זו הפעם הראשונה מזה שנים רבות שבה גזע שימש כתנאי לראיון. לי הבהיר שהוא אינו מונע ממראיינים לבנים לראיין אותו, אולם הוא חש, בהינתן נושא הסרט, שלכותבים שחורים יהיו יותר תובנות לגבי מלקולם אקס מאשר לכותבים לבנים.
לוס אנג'לס טיימס דחו את הבקשה, אולם עיתונים אחרים נאותו לכך, בכללם Premiere, ווג, Interview ורולינג סטון. לוס אנג'לס טיימס הסבירו שהם לא מציבים תנאי לעיתונאי. העורך של Premiere ציין שהבקשה חוללה דיונים פנימיים שהסתיימו בשינויים בכתב העת: "אם הייתה לנו היסטוריה של מתן כתבות לעיתונאים שחורים היינו בעלי עמדה חזקה יותר. אבל לא זה המצב, ניצב בפנינו אתגר מעניין. הדבר גרם לכמה שינויים בסגל. שכרנו עיתונאי שחור ועורך שחור."
ההפקה > הצילומים

אלמנתו של מלקולם אקס, ד"ר בטי שאבאז, שימש כיועצת לסרט.
הארגון Fruit of Islam, יחידת הביטחון של אומת האסלאם, סיפקה אבטחה לסרט.
למרות שהוא גילם את דמותו של מלקולם אקס במחזה, "When the Chickens Come Home to Roost" שעסק במערכת היחסים בין מלקולם אקס לאלייז'ה מוחמד, דנזל וושינגטון הודה שהוא ידע מעט על מלקולם אקס ולא קרא את האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס כשהוא לקח על עצמו את התפקיד. הוא התכונן לתפקיד בקריאת ספרים ומאמרים של ועל מלקולם אקס ולמד במשך שעות הקלטות טייפ וצילומי סרטים של נאומים. המחזה עלה על הבמה ב-1981 וזיכה את וושינגטון בביקורת חמה מפרנק ריץ', שהיה באותה עת מבקר התיאטרון הראשי של הניו יורק טיימס. עם ליהוקו לסרט, הוא ראיין אנשים שהכירו את מלקולם אקס, ביניהם בטי שאבאז ושניים מאחיו. אף-על פי שהם גדלו בתנאים שונים, וושינגטון ניסה להתמקד בקווים המשותפים בינו לבין הדמות. וושינגטון היה קרוב בגילו למלקולם אקס בזמן הירצחו, שני האנשים גדלו במשפחות גדולות, האבות של שניהם היו כמרים, ושניהם גדלו בעיקר על ידי אימותיהם.
מלקולם אקס היה הסרט הלא-תיעודי הראשון, והסרט האמריקני הראשון, שקיבל רשות לצלם במכה (או בתוך מסגד אל-חראם) צוות צילום שנייה נשכר לצלם במכה מכיוון שלא-מוסלמים, כמו ספייק לי, לא הורשו להיכנס לתוך העיר. לי נאבק קשה מאוד על-מנת להשיג אישור לצילומים במכה, אבל האחים וורנר לא נתנו את הכסף לצילום באתר. במקור, דובר על צילום באתרים בניו ג'רזי בשביל הקטע במכה. בסופו של דבר, לי קיבל את הכסף וגם את הרשות לקטע של מכה.
בנוסף לנלסון מנדלה, בסרט מופיעים בקצרה האנשים הידועים הבאים: כריסטופר פלאמר (בתור כומר כלא קתולי), פיטר בויל (בתור קצין משטרה) ויליאם קנסטלר (בתור שופט), וכן פעילי זכויות האדם אל שרפטון וחבר מפלגת הפנתרים השחורים ומייסדה בובי סיל (בתור מטיפי רחוב).
הסרט הופק זמן קצר אחרי שחרורו של מנדלה ב-1990 מהכלא ובמהלך המשא ומתן לסיום שלטון לאפרטהייד. לי הסביר שהוא יצר "קשר בין סווטו להארלם, נלסון ומלקולם, ומה שמלקולם דיבר עליו, פאן-אפריקניזם, ניסיתי לבנות את הגשרים האלה בין אנשים צבעונים. הוא חי וקיים בקרב ילדים בכיתות בארלם ובכיתות בסווטו."
מנדלה מסיים את הסרט עם ציטוט של מלקולם אקס עצמו, כשמלקולם נראה בסרטון בו הוא אומר את ארבע המילים האחרונות. הציטטה ממשיכה: "אנו מכריזים על זכותינו על הארץ, להיות בני אדם, לקבל כבוד כבני אדם, לקבל את הזכויות של בני אדם, בחברה הזו, על האדמה הזו, ביום הזה, ואנחנו מתכוונים לממש בכל אמצעי שיידרש."
קבלת הסרט

"מלקולם אקס" יצא לבתי הקולנוע בצפון אמריקה ב-18 בנובמבר 1992. הסרט התקבל יפה מאוד על ידי הביקורת, וזכה למידרוג של 91% מהאתר Rotten Tomatoes.‏ משחקו של דנזל וושינגטון כמלקולם אקס זכה לשבחים רבים והוא היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. וושינגטון הפסיד לאל פצ'ינו בהחלטה עליה מתח לי ביקורת, באומרו: "אני לא היחידי שסבור שהאוסקר נגזל מדנזל הפעם." הסרט קיבל מספר פרסים בפסטיבלים אחרים.
הסרט גרף הכנסות של 9,871,125 דולר בשבוע הפתיחה וסיים שלישי אחרי "שכחו אותי בבית 2" (30 מיליון דולר) ו"דרקולה" (15 מיליון דולר). לפי האתר Box Office Mojo, הסרט סיים את סבב הקרנתו בהכנסות של $48,169,610.
הסרט זכה לשבחים רבים עם הקרנתו בבתי הקולנוע. רוג'ר אוורט דירג אותו במקום הראשון ברשימת הסרטים הטובים ביותר שלו לשנת 1992 ותיאר את הסרט כ"אחת מביוגרפיות הקולנוע הגדולות ביותר, מהלל את החיים האמריקניים שהתחילו מהתחתית בכלא, לפני שהגיבור שלו המציא את עצמו מחדש." אוורט ומרטין סקורסזה דירגו את "מלקולם אקס" בין עשרת הסרטים הטובים ביותר של שנות התשעים.
ב-2010, "מלקולם אקס" נבחר לשימור בידי National Film Registry באמצעות ספריית הקונגרס בשל היותו "חשוב תרבותית, היסטורית או אסתטית."
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  ברנרד ויינטראוב, "מפיק הסרט זוכר את הצד האנושי של מלקולם אקס", הניו יורק טיימס, 23 בנובמבר 1992
1 2  שיילה רול, "סרט; מלקולם אקס: העובדות, הבדיות, הסרט", הניו יורק טיימס, 15 בנובמבר 1992
1 2 3 4 5 6 7  דייוויד אנסן וספייק לי, "הקרב על מלקולם אקס", ניוזוויק
1 2 3 4  סקוט טוביאס, "מלקולם אקס", The Onion A/V Club,‏ 15 בפברואר 2005
1 2 3  אוולין ניבס, "מלקולם אקס: סערה בנוגע לתסריט הסרט", הניו יורק טיימס, 8 באוגוסט 1991
1 2 3  לנה ויליאמס, "ספייק לי מספר שכסף שנתנו שחורים הציל את הסרט", הניו יורק טיימס, 20 במאי 1992
↑  נאט תונברידג', המהדורה המיוחדת של מלקולם אקס, DVD Times‏ 11 באפריל 2005
1 2 3  לנה ויליאמס, "לשחק באש", הניו יורק טיימס, 25 באוקטובר 1992
1 2 3  ברנרד ויינטראוב, "בקשתו של ספייק לי: מראיינים שחורים בלבד", הניו יורק טיימס, 29 באוקטובר 1992
↑  וינסנט קנבי, "סקירה/סרט; 'מלקולם אקס', מורכב כמו הנושא שלו", הניו יורק טיימס, 18 בנובמבר 1992
↑  ‏"מלקולם אקס" באתר Rotten Tomatoes
↑  ‏ספייק לי על מלקולם אקס, Dvdtalk.com‏
↑  ‏הפרסים בהם זכה מלקולם אקס באתר IMDb‏
↑  רוג'ר אוורט, "עשרת הסרטים הטובים ביותר של 1992", rogerebert.suntimes.com‏ 31 בדצמבר 1992
↑  ג'פרי אנדרסון, "הסרטים הטובים ביותר של שנות התשעים", combustiblecelluloid.com‏
↑  בן ניקולס, "האימפריה מכה שנית בין הסרטים שנבחרו לשימור", 28 בדצמבר 2010
↑  מייק בארנס, "האימפריה מכה שנית בין הסרטים שנבחרו לשימור", 28 באוקטובר 2010
| פרס NAACP Image לסרט קולנוע יוצא מן הכלל |
| --- | --- | --- |
| 1972–1999 | ליידי שרה את הבלוז (1972) • בוא נעשה את זה שוב (1976) • הגדול ביותר (1978) • תהילה (1980) • באסטין לוס (1981) • קצין וג'נטלמן (1982) • סיפורו של חייל (1985) • הצבע ארגמן (1986) • נשק קטלני (1987) • מגלה את אמריקה (1988) • סמוך עלי (1989) • גלורי (1990) • החבר'ה מהשכונה (1992) • הנזירות בלוז (1993) • מלקולם אקס (1994) • כמו אוויר לנשימה (1996) • עת להרוג (1997) • אוכל נשמה (1998) • איך סטלה החזירה את הגרוב שלה (1999) |  |
| 2000–היום | סודו של שושבין (2000) • לזכור את הטיטאנים (2001) • עלי (2002) • אנטואן פישר (2003) • מקהלה בירושה (2004) • ריי (2005) • התרסקות (2006) • המרדף לאושר (2007) • הווכחנים הגדולים (2008) • החיים הסודיים של הדבורים (2009) • פרשס (2010) • נשים צבעוניות (2011) • העזרה (2012) • זנבות אדומים‎ (2013) •‏ 12 שנים של עבדות (2014) • סלמה (2015) • היישר מקומפטון (2016) • מאחורי המספרים (2017) • טיול בנות (2018) • הפנתר השחור (2019) • צדק ורחמים (2020) • בחורים רעים לתמיד (2021) • נקמה מרה (2022) • הפנתר השחור: ואקאנדה לנצח (2023) ‏•‏‏ הצבע ארגמן (2024) ‏•‏‏ גדוד 6888 ‏(2025) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588658205171  BnF: cb13183711q (data)  GND: 4308884-3  LCCN: n92088959  VIAF: 203347314   WorldCat (עם VIAF): 203347314
חיים אל

| --- | --- |

 לידה:  8 בינואר 1972 (בן 53) 
 שם לידה:  חיים אזולאי 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 
חיים אל (נולד ב-8 בינואר 1972) הוא זמר ישראלי בסגנון ים תיכוני.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

נער הזהב (עידן הפקות) - 1989
יום הנשים (מתנה הפקות) - 1992
בום בום (מתנה הפקות) - 1996
את מנצחת (מירו את עדן) - 2004
דיסקוגרפיה > אלבומי הופעה

הופעה חיה חלק א' (מתנה הפקות) - 1995
הופעה חיה חלק ב' (מירו את עדן) - 1999
תום אבני

| --- | --- |

תום אבני, ב-2022
 לידה:  20 באפריל 1986 (בן 38) אילת, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1990
 בן או בת זוג:  לירז צ'רכי (10 במאי 2013–?) 
 מספר צאצאים:  2 
 פרופיל ב-IMDb
 
"רומיאו ויוליה" בתיאטרון באר שבע. מימין לשמאל: תום אבני, יוגב יפת ותום חגי, 2015
אבני ב-2009
תום אבני (נולד ב-20 באפריל 1986 באילת) הוא שחקן, מנחה טלוויזיה, במאי ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אבני נולד וגדל באילת. אביו, ניר אבני, היה יליד הארץ ממוצא ליטאי ופולני, עסק בצלילה והיה ממקימי ריף הדולפינים המקומי, ואמו, עופרה בר ציון, היא ילידת הארץ ממוצא אלג'יראי, שהייתה מורה למחול. לאבני אחות קטנה בשם שיר.
ביוגרפיה > קריירה

הופעתו הראשונה של אבני על מסכי הטלוויזיה הייתה ב-1990, בגיל 4, בתוכנית "מסיבת גן".
בשנת 1996 זכה לחשיפה משמעותית ראשונה, בהיותו בן 10, כשגילם את מוגלי, התפקיד הראשי במחזמר "ספר הג'ונגל" בבימויו של חנוך רוזן, לצד טוביה צפיר ושחקנים ידועים נוספים.
ב-1997 השתתף והנחה את מופע הפסטיגל, וביצע בו ביחד עם נליה צמחמן את השיר "לונה פארק", שזכה במקום השני.
ב-1998 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "סופר בוי", בו הופיע אבני בתפקיד הראשי.
בשנים שלאחר מכן, השתתף אבני במחזות הזמר "מלך סיאם" (2000), "קטנטנות" (2002), "תום סוייר והאקלברי פין" (2003) ו"אלאדין" (2004).
בשנת 2002 הצטרף לצוות מנחי ערוץ הילדים והנחה בו עד פרישתו ב-24 ביוני 2009.
בשנת 2003 השתתף בחמישה פרקים בסדרה הארגנטינאית "פינת אור". בשנת 2004 השתתף אבני במופע עם כוכבי הסדרה "פינת אור" בארץ ובאותה שנה דיבב גם את הסרט "פיטר פן".
במהלך השנים 2008-2005 עשה אבני את שירותו בצה"ל בלהקה צבאית של חיל החינוך. בשנת 2005 השתתף במופע "שיר נולד", והחל לככב בסדרת הילדים של ערוץ הילדים "השמיניה" שם גילם את דמותו של דניאל האריס. בהמשך השנה דיבב בסרט "לרדת מהפסים". בשנת 2007 עלתה בערוץ הילדים ובהוט 3 תוכנית מוקומנטרית שעוקבת אחר חייו בשם "24/7 - תום אבני", שזכתה לשבחים רבים. באותה שנה אף השתתף בפסטיגל.
אבני השתתף בטלנובלות "האלופה" ו"בובות", שתיהן בערוץ "הוט 3", בשנים 2007–2008. ב-2008 הצטרף לצוות השחקנים של העונה השנייה בסדרה "האי", בתפקיד ריק ברודי. באותה השנה שיחק בסרט המוזיקלי "היא לא תדע" ששודר בערוץ הילדים, הסרט מבוסס על שיריו של דני סנדרסון.
בשנת 2010 שיחק לצד ליאור אשכנזי וגל זייד בסרטה של סיגל אבין "לא תדעו עוד צער", אשר נעשה כחלק מ-48 שעות.
בשנת 2011 שיחק בסדרת הדרמה של yes, "אורים ותומים" בתפקיד ביני מלצר, נער הפוסטר של ישיבת הר צור. באותה שנה השתתף בפאנל המומחים בתוכנית "האיש הכי מטומטם בעולם".
החל מאוגוסט 2011 הופיע אבני בתפקיד אדם רוזן, אחיהם של שי ואיתמר, בכל שמונה העונות של הסדרה הקומית "סברי מרנן", המשודרת במסגרת שידורי קשת.
בשנת 2016 שיחק בסרטו של אבי נשר "החטאים" בתפקיד ג'רמי קוטלר, בעלה של ננה מילר, אותה מגלמת נלי תגר.
בשנת 2018 גילם את דמותו של יניר נחושתן בסדרת הדרמה "שלטון הצללים" ששודרה ב-HOT, בנוסף שיחק גם בסדרה "יש לה את זה". באותה שנה ביים את פרק הסיום של הסדרה "שכונה".
בשנת 2019 גילם את אדוניה בנו של דוד בהצגה "הבא אחריו", מותחן פוליטי מאת שחר פנקס ובבימויה של שיר גולדברג.
בשנת 2020 שיחק בסדרה "שעת נעילה" ששודרה בכאן 11 את סרן תמיר, קצין במחנה נפח. בשנה זאת גם השתתף בפסטיגל בפעם השלישית, בתור "הפתעת הפסטיגל".
בשנת 2021 שיחק בסרטו של אבי נשר "תמונת הניצחון", בתפקיד ירח בלייברג.
בשנת 2022 ביים את "תעודות הזהות" ב"האח הגדול".[דרוש מקור] כמו כן, שיחק בתיאטרון הקאמרי בהצגה "אני סבתא שלךָ", שכתב איתי סונטג.
בשנת 2023 שודרה ב"כאן 11" הסדרה "מלאך משחית", בה גילם אבני את דמותו של הפיזיקאי דב באר.
חיים אישיים

ב-2004 ניהל מערכת יחסים עם השחקנית אגם רודברג שאותה הכיר בהצגה "תום סוייר".
אבני נשוי לזמרת והשחקנית לירז צ'רכי והשניים הורים לשתי בנות.
בן דודו חגי אבני נהרג במתקפת הפתע על ישראל בטבח בקיבוץ בארי, וכן גם בן דודתו חן אבן עם אשתו ושניים מילדיו.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  קובי מידן,  ראיון עם תום אבני, בתוכנית "סוכן תרבות", סרטון בערוץ "כאן 11", באתר יוטיוב, 31 במרץ 2023
↑  מירב קריסטל, תום אבני מגיע ל"אלופה", באתר ynet, 10 ביוני 2007
↑   נועם כהן, ‏צפו בטריילר לסרט "תמונת הניצחון", באתר ‏מאקו‏, 1 בספטמבר 2021
↑  אני סבתא שלך, באתר התיאטרון הקאמרי
↑  צחי כהן, את סקסית, אתה הורס, באתר ynet, 25 במאי 2004
↑  איליה ברבנר, ‏שברו לנו את הלב: הזוגות שהכי אהבנו, באתר ‏מאקו‏, 7 באוקטובר 2010
↑  יוני פרוים, מזל טוב: לירז צ'רכי ילדה בת שנייה, באתר ynet, 12 באפריל 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298440105171  ISNI: 0000 0004 0207 4775  LCCN: no2018137141  MusicBrainz: 6f8e3d46-ac3f-48b0-bbd2-7d8bc3e1f69e  VIAF: 13154865866159941115   WorldCat (עם VIAF): 13154865866159941115
דאגלס מארי

| --- | --- |
דאגלס מארי, 2019
דאגלס מארי, 2019
 לידה:  16 ביולי 1979 (בן 45) הממלכה המאוחדת לונדון, אנגליה, הממלכה המאוחדת
 שם לידה:  דאגלס קיר מארי
 מדינה:  בריטניה הממלכה המאוחדת
 מקום מגורים:  ניו יורק, האמרסמית' 
 עיסוק:  סופר, עיתונאי, פרשן פוליטי
 מקום לימודים:  בית הספר סנט בנדיקט, איטון קולג', מודלין קולג' (אוקספורד)
 סוגה:  פוליטיקה, תרבות, היסטוריה
 יצירות בולטות:  נאו-שמרנות: למה אנחנו צריכים את זה (2006), המוות המוזר של אירופה: הגירה, זהות, אסלאם (2017), שיגעון ההמון: מגדר, גזע וזהות (2019), הקרב על המערב: כך ינצחו האומות החופשיות את עידן הטירוף (2022)
 תקופת הפעילות:  מ-2000–הווה
 douglasmurray.net
 
דַאגְלָס קיר מָארִי (באנגלית: Douglas Kear Murray‏; נולד ב־16 ביולי 1979) הוא סופר, עיתונאי ופרשן פוליטי. עבודתו התפרסמה בעיקר בשל עיסוקו בסוגיות של תקינות פוליטית, הגירה, רב-תרבותיות, פרוגרסיביזם ואסלאם. הוא ידוע כמבקר קבוע של ההגירה המוסלמית לאירופה וטוען כי קיים מאמץ של השמאל העולמי "להרוס את הציוויליזציה המערבית". מבין הספרים שכתב נכללים רבי-המכר: "נאו-שמרנות: למה אנחנו צריכים את זה" (2006) (אנ'), "המוות המוזר של אירופה: הגירה, זהות, אסלאם" (2017), "שיגעון ההמון: מגדר, גזע וזהות" (2019) ו"הקרב על המערב: כך ינצחו האומות החופשיות את עידן הטירוף" (2022).
בתקשורת המערבית ובעולם המוסלמי השקפותיו של מארי מתוארות לעיתים קרובות כ"אידאולוגיות פוליטיות של הימין הקיצוני", והוא מואשם לעיתים ב"אסלאמופוביה",  ב"לאומנות לבנה", ובקידום רעיונות כגון אירוערביה, ההחלפה הגדולה, תאוריית הקשר על המרקסיזם התרבותי ועוד.
ראשית חייו

מארי נולד בהאמרסמית', לונדון למשפחה נוצרית. לאימו, אנגלייה מורה בבית ספר, ולאב סקוטי דובר גאלית עובד ציבור שנולד באי לואיס (אנ'). יש לו אח בכור. בריאיון לעיתון ההראלד (אנ') ב-2019, סיפר מארי כי אביו התכוון להתגורר בלונדון באופן זמני, אך החליט להישאר לאחר שפגש את אימו. הוריו "עודדו דיון חיובי סביב שולחן האוכל" כשגדל, אבל "לא היו פוליטיים".
מארי התחנך בבתי הספר היסודי והתיכון המקומיים באזור מגוריו. זכה במלגות לבית הספר סנט בנדיקט, אילינג (אנ') ולאחר מכן למד באיטון קולג'. הוא לימד זמן קצר בבית ספר ליד אברדין. קיבל תואר ראשון באנגלית במודלין קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
ספרי ביקורת תרבות ופוליטיקה > "נאו-שמרנות: למה אנחנו צריכים את זה"

בשנת 2006 הוציא לאור מארי את ספרו "נאו-שמרנות: למה אנחנו צריכים את זה" ויצא למסע הרצאות לקידומו ברחבי ארצות הברית. הפרסום שלו זכה לביקורת חיובית בעיתון א-שרק אל-אווסט על ידי הסופר האיראני אמיר טהרי (אנ') שכתב על מארי "בין אם מסכימים איתו ובין אם לא, מארי תרם תרומה חשובה לקרב הרעיונות העולמי".
בשנת 2007 מארי סייע בכתיבתו של הדו"ח "לקראת אסטרטגיה גדולה לעולם לא בטוח: חידוש השותפות הטרנס-אטלנטית" מאת הגנרלים קלאוס נאומן, הנק ואן דן בריימן וג'ון שאליקשווילי, ואנשי הצבא פיטר אינג, ברון אינג וז'אק לנקסאד.
ספרי ביקורת תרבות ופוליטיקה > "אסלאמופיליה" ו"המוות המוזר של אירופה"

ביוני 2013 פורסם הספר האלקטרוני של מארי "אסלאמופיליה: מחלה מטרופולינית מאוד".
בשנת 2017 פרסם מארי את הספר "המוות המוזר של אירופה: הגירה, זהות, אסלאם" ששהה כמעט 20 שבועות ברשימת רבי המכר של סאנדיי טיימס שבה הגיע למקום הראשון. מאז, הוא תורגם למעל 20 שפות שונות. בספר, מארי טען שיבשת אירופה "מתאבדת" בכך שהיא מאפשרת הגירה לא-אירופאית לשטחה, ומאבדת את "אמונתה בדתה".
הספר זכה לתגובות חלוקות מהמבקרים. ג'ולייט סמואל מהדיילי טלגרף שיבחה את מארי והצהירה כי "קשה להפריך את התזה הכוללת שלו, כי אירופה המונעת מאשמה והמותשת משחקת מהר ומפסידה עם ערכיה המודרניים היקרים על ידי אימוץ הגירה בקנה מידה כזה". סקירה אקדמית במועצה הישראלית ליחסי חוץ הכתירה את הספר כ"נפץ" ו"חשיפה כתובה באלגנטיות ומתועדת בשפע של הצביעות האובדנית של אירופה". רוד לידל מהסאנדיי טיימס כינה את הספר "מבריק, חשוב ומדכא מאוד".
הביקורות הנגדיות על הספר היו שליליות. בגרדיאן, העיתונאית הפוליטית גבי הינסליף תיארה את הספר כ"שנאת זרים" ו"פרק אחר פרק מסתובב סביב אותם נושאים שחוזרים על עצמם: מהגרים אנסים, רוצחים ומטילים טרור". בכתיבתו לניו יורק טיימס, פנקג' מישרה תיאר את הספר כ"תקציר שימושי של קלישאות ימין קיצוני", והאשים את מארי בהגנה על הארגון "PEGIDA" שידוע בפעילותו נגד הגירה מוסלמית לאירופה, בכתיבתו כי לליגת ההגנה האנגלית "קיימת נקודה" ובתיאור הפוליטיקאי ההונגרי ויקטור אורבן כ"שומר טוב יותר של ערכים אירופאים" מאשר ג'ורג' סורוס. במאמרו באתר "The Intercept", הביע מורטזה חוסיין ביקורת שלילית על הספר על רקע מה שהוא כינה "הטנור הפרנואידי הבלתי פוסק" ו"התמונה האפוקליפטית של אירופה" המתוארים בספר, תוך ערעור על הקשרים שעשה מארי בין הגירה לא-אירופאית מהעולם המוסלמי ליבשת לבין עלייה בנתוני פשיעה. בכתיבתו לאתר עין המזרח התיכון (אנ'), פרופסור איאן אלמונד מאוניברסיטת ג'ורג'טאון (אנ') בקטר כינה את הספר "זרם חד צדדי להפליא של סטטיסטיקות, ראיונות ודוגמאות, המשקף החלטה ברורה להפוך את הספר לטענה רטורית שאירופה נידונה להרס עצמי".
ספרי ביקורת תרבות ופוליטיקה > "שיגעון ההמון: מגדר, גזע וזהות"

בספרו "שיגעון ההמון: מגדר, גזע וזהות" משנת 2019, מארי כתב על סוגיות מודרניות של צדק חברתי, תאוריית ההצטלביות ופוליטיקה של זהויות, שהפך לספר נוסף שלו ברשימת רבי-המכר של הסאנדיי טיימס, והיה מועמד לקטגוריית הספר המוקלט של השנה בטקס פרסי הספרים הבריטיים (אנ') לשנת 2020. בתוכן שלו, מארי מרחיב על מה שהוא רואה כשינוי תרבותי, שמתרחק מדרכים מבוססות על דת ואידאולוגיה פוליטית, שבהן צורות שונות של תחושת קורבנות יכולות לספק מעמד חברתי. בספר מארי מבקר את עבודתו של הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו על מה שהוא רואה כ"צמצום החברה למערכת של יחסי כוח". הוא מחלק את הספר לחלקים העוסקים בצורות שונות של תחושות קורבנות, כולל סוגים של זהויות להט"ב, פמיניזם וגזע.
בפרק העוסק בהומוסקסואליות הוא מונה קונפליקטים קיימים בקרב להט"ב. לדבריו, להומוסקסואלים וללסביות אין תחומי עניין משותפים, שניהם מגלים ספקנות לגבי ביסקסואלים ובקרב ההומוסקסואלים עצמם, תאוריית ההצטלביות קיימת בהבחנה בין השואפים לקיים חיי משפחה ולנהל מערכת יחסים מונוגמית תחת שוויון זכויות משפטיות של הכרה בנישואים ואימוץ בקרב זוגות מאותו מין ו"קווירים" הרוצים לקיים אורח חיים אלטרנטיבי.בפרק העוסק בטרנסקסואליות, מארי מתאר נושאים מעוררי מחלוקת בעקבות מעברים בין מגדריים בשילוב של תאוריית ההצטלביות, כדוגמת נשים טרנסקסואליות בעלות ביולוגיה של זכר שמתחרות בענפי ספורט לצד נשים ביולוגיות בתמיכתן של פמיניסטיות – על אף יתרונן הביולוגי הזכרי והתנגדותן של שאר המתמודדות לנוכחותן בענף הספורט, או דוגמת אישה טרנסקסואלית שנולדה כזכר ביולוגי ועובדת כמייעצת לקורבנות תקיפה מינית – על אף ההתנגדות של אישה פמיניסטית לנוכחותה בתפקיד, התנגדויות שמובילות לכך שאותן נשים נקראות כ"טרנספוביות" ואף כמי "שאינן יכולות עוד להיקרא כפמיניסטיות". כמו כן מארי מביא עדויות של גברים שקיבלו טיפולים בהורמונים נשיים לפני ניתוח להתאמה מגדרית כחלק מתהליך ההתאמה המגדרית שלהם ממין זכר לנקבה, שהעידו על עצמם, למשל, שההורמונים שלקחו גרמו לשינוי בטעם המוזיקלי והקולנועי שלהם ושהם בכו יותר – דברים שאילו נאמרו מפי גבר הטרוסקסואל בעל תחושת התאמה לזהותו המגדרית שאינו לוקח הורמונים נשיים לגבי נשים היו נתפסים כ"סקסיסטיים".
הספר קיבל תגובות חלוקות מצד מבקרים. ההיסטוריון טים סטנלי (אנ') מהדיילי טלגרף שיבח את הספר וכינה את מארי "מדריך בעל תפיסה מעולה לעידן לחימת הצדק החברתי", וקייטי לאו במאמר שלה לעיתון "Evening Standard" (אנ') הצהירה שמארי "התמודד עם נושא הכרחי ופרובוקטיבי נוסף בשנינות ובגבורה". לעומת זאת, וויליאם דייוויס מהגרדיאן, נתן סקירה ביקורתית על עבודתו של מארי ותיאר את הספר כ"פנטזיות המוזרות של פרובוקטור ימני".