קרב רז'ב השני
סיכום ולקחים

אין מחלוקת על העובדה, ש"מבצע מארס" היה כישלון סובייטי עקוב מדם, שלא הניב הישגים משמעותיים בשטח. הוויכוח מתמקד בשאלה מה היה היעד העיקרי של המבצע. גאורגי ז'וקוב ומרבית המקורות הסובייטיים והרוסיים טוענים, שהמתקפה הסובייטית על בליטת רז'ב הייתה מתקפה משנית בעלת יעדים מוגבלים, שמטרתה העיקרית היה ריתוק כוחות קבוצת ארמיות מרכז, בעוד המתקפה העיקרית מונחתת בחזית הדרומית. דייוויד גלנץ טוען, שמבצע מארס תוכנן כשלב ראשון של מתקפה אסטרטגית סובייטית, שנועדה להתבצע במקביל למתקפת הנגד באזור סטלינגרד. מתקפה שנועדה לכתר ולהשמיד חלק גדול מכוחות קבוצת ארמיות מרכז ממזרח לסמולנסק, לכבוש מחדש את בליטת רז'ב-ויאזמה כולה ולבטל את האיום הגרמני על מוסקבה.
קשה לתת תשובה חד-משמעית לשאלה זו, אך מניתוח הנתונים הקיימים ניתן להסיק, שהמקורות הסובייטים קרובים יותר לאמת. נכון אמנם, שריכוז הכוחות הסובייטים באזור מוסקבה היה גדול יותר מאשר ריכוז הכוחות באזור סטלינגרד, אולם ניתן להסביר זאת בחששה של ההנהגה הסובייטית מפני אפשרות חידוש המתקפה הגרמנית על הבירה הסובייטית (חשש שהמשיך להתקיים לפחות עד לקיץ 1943). הכוחות הסובייטיים שהשתתפו באופן פעיל ב"מבצע מארס" היו מצומצמים יחסית, העתודות המשוריינות שהוקצו לסייע למבצע לא היו גדולות, וגם היעדים הקרקעיים של המבצע היו מצומצמים למדי. סביר להניח, שלפחות אחרי כישלון המתקפה הראשונה על בליטת רז'ב, המטרה העיקרית של המשך הפעולות ההתקפיות בגזרה זו, הייתה ריתוק כוחות קבוצת ארמיות מרכז. הצלחת מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד, במקביל לכישלון המתקפה הראשונה על בליטת רז'ב (25 בנובמבר - 30 בנובמבר) גרמו לפיקוד העליון הסובייטי להפנות את מרבית עתודותיו דרומה, כדי לחזק את טבעת הכיתור סביב הכוחות הגרמניים שנלכדו בכיס סטלינגרד, ולנצל את ההצלחה להמשך המתקפה באזור הדון, במטרה לנתק ולכתר את קבוצת ארמיות A הגרמנית בקווקז. עתודות הסטאבקה לא היו גדולות מספיק לנהל במקביל שתי מתקפות אסטרטגיות.
אם נקבל את ההנחה, שמטרתו העיקרית של "מבצע מארס" הייתה למנוע משלוח תגבורות מקבוצת ארמיות מרכז לאזור סטלינגרד, אפשר לומר שהוא השיג את מטרתו, אם כי במחיר אבדות כבדות. המתקפה על בליטת רז'ב הצליחה לרתק כ-30 דיוויזיות גרמניות, ולא איפשרה לפיקוד הגרמני להעביר כוחות משמעותיים מקבוצת ארמיות מרכז לדרום רוסיה, כדי לטפל במשבר שנוצר באזור סטלינגרד והדון. כתוצאה מכך נאלץ הפיקוד הגרמני להסתמך בעיקר על עתודותיו במערב אירופה כדי לתגבר את כוחותיו באזור, עובדה שגרמה לעיכוב ממושך בהגעת התגבורות הגרמניות לחזית הדרום. עם זאת, אין ספק שסטלין והסטאבקה רצו מאוד לכבוש מחדש את מרחב רז'ב-סיצ'בקה-ביילי, כדי להרחיק את האיום הגרמני ממוסקבה, ונכשלו בהשגת מטרה זו.
ניתן להצביע על שתי סיבות עיקריות לכישלונו של מבצע מארס:
האופן בו ניהל הפיקוד הגרמני את קרב המגננה באזור בליטת רז'ב - הפיקוד הגרמני ניהל את המערכה בכישרון, והצליח לבלום את המתקפות הסובייטיות למרות הנחיתות המספרית הניכרת של כוחותיו, באמצעות העברה מהירה של עתודות ממונעות לגזרות המותקפות, וכיתור הכוחות הניידים הסובייטיים שהצליחו לחדור את מערך ההגנה שלו. הפיקוד הגרמני בכל הרמות גילה רמה גבוהה של מקצועיות, יוזמה וגמישות, שאפיינו את הפיקוד הגרמני הזוטר לאורך כל המלחמה. הגרמנים בנו באזור בליטת רז'ב מערך הגנה עמוק ומבוצר היטב, והאש המרוכזת של הארטילריה ותותחי הנ"ט שלהם בלמה את מרבית ההתקפות הסובייטיות לפני שהגיעו למערך ההגנה הגרמני העיקרי. בניגוד לפיקוד הסובייטי, השכיל הפיקוד הגרמני להפעיל את כוחותיו הניידים בצורה מרוכזת, וכך הצליח להשיג עדיפות מקומית בנקודות ההכרעה, למשל, בגזרת הארמייה הסובייטית ה-41.
הפיקוד הסובייטי ניהל את המתקפה נגד בליטת רז'ב בצורה שבלונית, וקיבל שורה של החלטות שגויות, שתרמו לכישלון מבצע מארס. השגיאה החמורה ביותר שביצע הפיקוד הסובייטי הייתה, שהמתקפה השנייה על בליטת רז'ב היוותה חזרה כמעט מדויקת על תוכנית המתקפה הראשונה. לא נעשה כל ניסיון להשיג לפחות הפתעה טקטית, באמצעות שינוי הגזרות שנבחרו למתקפה, ולכן השלב השני של המתקפה נידון מראש לכישלון.
בחורף 1942/43 עדיין לא היה לפיקוד הסובייטי ניסיון בניהול פעולות התקפיות רחבות היקף, ורמתו המקצועית של הצבא הסובייטי עדיין הייתה רחוקה מזו של הצבא הגרמני. הצלחת המתקפות הסובייטיות באזור סטלינגרד והדון נבעה במידה רבה מהעובדה, שחלק גדול מכוחות הציר באזור, הורכבו מיחידות מצבאות גרורותיה של גרמניה הנאצית (רומניה, איטליה והונגריה). באזור מבלט רז'ב, לעומת זאת, לא היו יחידות לא גרמניות, ולרשות פיקוד קבוצת ארמיות מרכז עמדו עתודות ניידות חזקות, שסייעו לבלימת המתקפה הסובייטית. במהלך מבצע מארס תקפו יחידות סובייטיות שוב ושוב עמדות גרמניות מבוצרות, מבלי לנסות לתמרן ולאתר את נקודות התורפה במערך ההגנה הגרמני. יחידות הרגלים הסובייטיות התקדמו בדרך כלל בגלים, מבלי להתפרס ולנצל את תוואי הקרקע, ולכן ספגו אבדות כבדות מאש המגינים הגרמנים. הכוחות הסובייטיים, שהשתתפו במתקפה על בליטת רז'ב, כללו לפחות 1600 טנקים, אך במקום לרכז אותם במסגרת אגרופי שריון, יותר ממחציתם הוקצו לספק סיוע צמוד לדיוויזיות הרובאים, במסגרת בריגדות ורגימנטים עצמאיים של טנקים, ופוזרו לאורך כל החזית. אפילו ארבעת הקורפוסים המשוריינים והממוכנים, שנועדו לשמש כוח לניצול ההצלחה ולחדירה עמוקה לעורף האויב, לא רוכזו בשני מאמצים התקפיים עיקריים. כתוצאה מכך, גם כאשר הצליחו הארמיות של חזית קלינין להבקיע את מערך ההגנה הגרמני, לא עמדו לרשות החזית עתודות משוריינות חזקות מספיק לצורך ניצול ההצלחה. בנוסף לכוחות הניידים שהופעלו במהלך מבצע מארס, לרשות הפיקוד הסובייטי עמדו עתודות משוריינות גדולות באזור מוסקבה, כולל ארמיית הטנקים השלישית, אך ז'וקוב נמנע מלהשתמש בהן כדי לתגבר את המתקפה כנגד בליטת רז'ב. ניתן לראות בכך אינדיקציה נוספת לחשיבות המוגבלת שייחס הפיקוד הסובייטי להצלחת המתקפה.