stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לה פמפה
היסטוריה

עד הגעתם של הספרדים אכלסו את לה פמפה מספר עמים של ציידים-לקטים. עמי הטלואט (Taluhet) והדיואיאט (Diuihet) חיו בצפון-מזרח הפרובינציה, ואילו בדרום חיו השבטים הצפוניים של הטוולצ'ה, עם שברובו אכלס את פטגוניה.
האירופאי הראשון שהגיע ללה פמפה היה חרונימו לואיס דה קאבררה, שהגיע לאזור עם כוחותיו ב-1534. עם זאת, הספרדים לא כבשו את האזור בשלב זה. במהלך המאה ה-18 הגיעו ללה פמפה הרנקלים, המשויכים לתרבות המפוצ'ה, שהתקדמו מזרחה מאזור הרי האנדים. ניסיונות של הספרדים לכבוש את האזור נהדפו בידי התושבים המקומיים. רק לאחר עצמאות ארגנטינה, בתקופת שלטונו של חואן מנואל דה רוסאס באמצע המאה ה-19, הוחל בכיבוש נתחים ראשונים מהפרובינציה, ורק לאחר "כיבוש המדבר" בפיקודו של חוליו ארחנטינו רוקה ב-1879 הושלמה השתלטותה של ארגנטינה על האזור.
בתחילה נמסר האזור החדש שנכבש לשליטתה של הממשלה הפדרלית של ארגנטינה. ב-1884 כוננה הטריטוריה הלאומית לה פמפה, בשטחה של הפרובינציה של ימינו. חנרל אצ'ה שבמרכז הטריטוריה נקבעה כבירתה הראשונה, וב-1900 הייתה סנטה רוסה לעיר הבירה. ב-1951 קיבלה לה פמפה מעמד של פרובינציה. לאחר מותה של אווה פרון ב-1952 החליט הקונגרס על שינוי שמה של הפרובינציה ל"פרובינציית אווה פרון", אך לאחר ההפיכה הצבאית בה הודח חואן פרון מהשלטון ב-1955 שונה שמה בחזרה ללה פמפה.
דמוגרפיה

בשנת 2001 התגוררו בלה פמפה רק כ-300 אלף בני אדם. צפיפות האוכלוסין בפרובינציה נאמדה ב-2 אנשים לקמ"ר, השיעור הדליל ביותר בארגנטינה למעט בצ'ובוט ובסנטה קרוס. הערים הגדולות היחידות בפרובינציה הן סנטה רוסה (כ-97 אלף תושבים) וחנרל פיקו (כ-53 אלף תושבים).
מבחינה מינהלית מחולקת לה פמפה ל-22 דפרטמנטוס.
כלכלה

התמ"ג בלה פמפה נאמד ב-2006 בכ-3.2 מיליארד דולרים, שהם כ-10,500 דולר לנפש, בממוצע. שיעור זה גבוה בכ-20% מהממוצע בארגנטינה.
כלכלת הפרובינציה מבוססת בעיקר על חקלאות. הענף הבולט ביותר הוא גידול בקר, וב-2002 היו בה כ-3.6 מיליון ראשי בקר, המספר הגבוה ביותר בארגנטינה כולה. גידולי חיות משק נוספים כוללים כבשים, עזים וחזירים, אך בהיקף קטן יותר. הגידולים החקלאיים העיקריים הם חיטה (כ-10% מהחיטה בארגנטינה), שעורה, דורה, אלפלפה, תירס וחמניות (כ-13% מהתוצר הארגנטינאי).
התעשייה בפרובינציה אינה מפותחת, וכשני שלישים מתושביה עוסקים בענפי השירותים. בהיעדר אטרקציות תיירותיות, גם התיירות היא ענף זניח.
לארס לאגרבק

לארס אדווין "לאסה" לאגרבק (בשוודית: Lars Lagerbäck; נולד ב-16 ביולי 1948) הוא כדורגלן עבר שוודי ומאמן כדורגל בהווה. הוא אימן את נבחרת שוודיה במשך כ-10 שנים וזכה עימה למספר הצלחות. לאגרבק אימן את נבחרת ניגריה במונדיאל 2010, והצעיד את נבחרת איסלנד לרבע גמר יורו 2016, כאשר נבחרת זו השתתפה בפעם הראשונה בתולדותיה בטורניר גדול. לאגרבק כיום משמש יועץ בנבחרת שוודיה.
לאגרבק נולד בקטרינהולם ולאחר ששיחק בקבוצות נוער עבר למועדון גימונאס CK בשורותיו שיחק בשנים 1970-1974. ב-1974 החל ללמוד במכון השוודי ללימודים גופניים, GIH (אנ'). יחד עמו למד גם עמיתו, רונלד אנדרסון, שליווה אותו בהמשך כעוזר מאמן בנבחרות שוודיה וניגריה.
קריירת אימון > קבוצות

ב-1977 נקרא לאגרבק לאמן לראשונה קבוצה בוגרת. הייתה זו קילאפורס מהליגה השוודית הרביעית והוא אימן אותה עד 1982. ב-1983 הוא עבר לקבוצת ארברה IK אותה אימן עד 1985. ב-1987 החל לאמן את הודיקסוואל ABK אך עזב אותה ב-1989.
קריירת אימון > נבחרות המשנה

ב-1990 קיבל לאגרבק תפקיד בהתאחדות הכדורגל השוודית. הוא הפך לחלק מסגל המאמנים של הנבחרות השוודיות הצעירות (בין היתר, אימן גם את פרדי יונגברי). הוא אף סייע באותה עת לטומי סוונסון ולטוד גריפ באימון הנבחרת הבוגרת. ב-1996 החל לאמן את נבחרת המשנה השוודית ומלא משרה זו עד 1997. ב-1998 המאמן השוודי הלאומי, טומי סודרברג, לקח אותו להיות עוזר המאמן שלו בנבחרת הלאומית.
קריירת אימון > נבחרת שוודיה

ב-2000 הפך למאמן-שותף לסודרברג והם אימנו את שוודיה בצוותא עד 2004. תחת הדרכתם המשותפת, העפילה נבחרת שוודיה ליורו 2000 אך נכשלה שם כבר בשלב המוקדם בעת שסיימה במקום האחרון בבית בו שובצה. ב-2002 העפילה שוודיה לטורניר הגביע העולמי ביפן וקוריאה הדרומית ושובצה לבית שנחשב כקשה, יחד עם ארגנטינה, אנגליה וניגריה. שוודיה הפתיעה כשסיימה בראשות הבית לאחר ניצחון על ניגריה ותוצאות תיקו מול ארגנטינה ואנגליה, אך נוצחה (לאחר הארכה) על ידי סנגל בשלב שמינית הגמר.
ב-2004 העפילה שוודיה ליורו 2004 ואף העפילה משלב הבתים בטורניר לאחר שסיימה ראשונה בבית שכלל גם את דנמרק, בולגריה ואיטליה, אולם שוב כשלה בשלב הבא, שלב רבע הגמר, לאחר שנוצחה על ידי הולנד בבעיטות הכרעה מ-11 מטר. באותה שנה עבר סודרברג לאמן את נבחרת שוודיה עד גיל 21 ולאגרבק שנותר כמאמן היחיד הזמין את עמיתו, רונלד אנדרסון, להיות עוזר המאמן שלו בנבחרת.
ב-2006 הצליחה שוודיה להעפיל, תחת הדרכתו של לאגרבק, לטורניר הגביע העולמי בגרמניה. היא שובצה לבית יחד עם אנגליה, פראגוואי וטרינידד וטובגו וסיימה במקום השני, אחרי אנגליה אך נוצחה 2:0 בשמינית הגמר על ידי גרמניה.
ב-2008 העפילה שוודיה ליורו 2008. הייתה זו ההעפלה החמישית ברציפות של הנבחרת השוודית לשני המפעלים העיקריים לנבחרות כדורגל אירופאיות, הישג ללא תקדים בכדורגל השוודי. שוודיה סיימה במקום השלישי בבית המוקדם, אחרי נבחרות ספרד (שזכתה בהמשך בגביע) ורוסיה (שסיימה במקום השלישי בטורניר) ולא העפילה לשלב הבא. מספר בעלי טורים בעיתונות הספורט השוודית דרשו את פיטוריו של לאגרבק בעקבות כישלון זה. למרות זאת, חתמה איתו ההתאחדות השוודית הארכה להסכם עד סיום מסע המשחקים של הגביע העולמי ב-2010. לאחר שהנבחרת השוודית לא הצליחה להעפיל לטורניר הגביע העולמי בדרום אפריקה, התפטר לאגרבק באוקטובר 2009 ואת מקומו תפס אריק האמרן.
קריירת אימון > נבחרת ניגריה

ב-26 בפברואר 2010 חתם לאגרבק על חוזה לחמישה חודשים עם אפשרות הארכה לאימון נבחרתה הלאומית של ניגריה שהעפילה לגביע העולמי 2010 בדרום אפריקה. לאגרבק הרשים את ראשי התאחדות הכדורגל הניגרית לאחר שהגיש תוכנית מפורטת בה ניתח את הבעיות המאפיינות את הכדורגל הניגרי ואת יכולתם של שחקני הנבחרת. על אף כישלונה של ניגריה במונדיאל 2010, הוצע ללאגרבק להאריך את חוזהו, אך הוא סרב.
קריירת אימון > נבחרת איסלנד

בינואר 2012 מונה לאגרבק למאמן נבחרת איסלנד. תחת לאגרבק נבחרת איסלנד זכתה להצלחה גדולה, כאשר הגיעה לפלייאוף העלייה למונדיאל 2014, אך לא הצליחה להעפיל לטורניר לאחר שהפסידה לנבחרת קרואטיה. לאחר מכן האריך לאגרבק את חוזהו בנבחרת עד לאחר יורו 2016, ושימש מאמן בצוותא עם הלמיר הלגרימסון, שהיה מיועד לרשת את התפקיד לאחר יורו 2016. את מוקדמות יורו 2016 צלחו לאגרבק ואיסלנד בהצלחה, והעפילו לטורניר עצמו, בו נחלו הצלחה רבה, והגיעו עד לרבע הגמר, בו הפסידו לנבחרת צרפת בתוצאה 5-2. על אף זאת, נחשב הטורניר כמוצלח מאוד עבור לאגרבק ואיסלנד, בעיקר לאור העובדה שזהו הטורניר הגדול הראשון אליו איסלנד הגיעה אי פעם. לאחר היורו, עזב לאגרבק את נבחרת איסלנד, וחזר לעבוד בנבחרת שוודיה כיועץ.
קריירת אימון > נבחרת נורווגיה

ב-2 בפברואר 2017 מונה למאמנה של נבחרת נורווגיה על חוזה לשנתיים.
מאפיית אבולעפיה

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  מסעוד אבולעפיה
 תקופת הפעילות:  1879–הווה (כ־145 שנים)
 קואורדינטות:  32°03′16″N 34°45′21″E﻿ / ﻿32.0543719°N 34.75586057°E﻿ / 32.0543719; 34.75586057 
 משרד ראשי:  יפת 7, תל אביב-יפו
 בעלות:  אחמד, סמי, חאלד וואליד אבולעפיה
 ענפי תעשייה:  מזון
 מוצרים עיקריים:  פיתות, מנאקיש, בייגלה, סמבוסקים, פיצות, בקלוואה, כנאפה
  
   מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת יפו מוגדלת) מאפיית אבולעפיה(למפת יפו רגילה) מאפיית אבולעפיה(למפת גוש דן רגילה) מאפיית אבולעפיה(למפת גוש דן מוגדלת) מאפיית אבולעפיה  he מאפיית אבולעפיהhe מאפיית אבולעפיהמפת  דרום __ תל אביב (in English: Tel Aviv) ויפו (in English: Jaffa) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) מדרום: __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park), __ חולון (in English: Holon), __ בת ים (in English: Bat Yam) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 he
 
מאפיית אבולעפיה ברחוב יפת ביפו
מאפיית אבולעפיה היא מאפייה מפורסמת, אשר נוסדה בשנת 1879 על ידי משפחת אבולעפיה ונמצאת בבעלותם עד היום. המאפייה נמנית עם העסקים הוותיקים בארץ ישראל ושוכנות במבנה מעוטר קשתות ברחוב יפת, בסמוך לכיכר השעון ביפו העתיקה.
המאפייה מוכרת מגוון מאפים בסגנון ערבי ובהם פיתות, מנאקיש, בייגלה, סמבוסקים, פיצות, וכן דברי מתיקה כגון בקלוואה וכנאפה. למאפייה יש סניפים נוספים מהשפלה ועד חיפה.
היסטוריה

המאפייה נפתחה לראשונה ב-1879 על ידי מסעוד אבולעפיה ועם השנים צברה מוניטין בעיר יפו ובסביבתה והפכה לאחד הסמלים המוכרים של העיר.
החל משנת 1969 החלה המאפייה במנהג של סגירת המאפייה בחגי ישראל לכיבוד הלקוחות היהודים שלה והתפרסמה בזכות מנהג זה ברחבי ישראל.
סניפים נוספים נפתחו בשנת 2007 בראשון לציון על ידי ח'מיס אבולעפיה ובנו טארק, ברחוב אבן גבירול בתל אביב בבעלות סעיד אבולעפיה, בנו של אחמד, הבכור שבאחים ובשנת 2000 בטיילת הרברט סמואל שבתל אביב. סניפי המאפייה נשלטים על ידי חמשת האחים ממשפחת אבולעפיה - אחמד, סמי, ח'מיס (עד שהלך לעולמו ב-2020 ממחלת נגיף הקורונה), חאלד וואליד וילדיהם. בשנת 2017 נפתחו מאפיות נוספות ברחוב הסיבים בפתח תקווה ובנמל תל אביב.
בנוסף למאפיות מפעילה המשפחה מסעדה בשרית הממוקמת ממול למאפייה ברחוב יפת, וכן חולשת המשפחה על מסעדות, עסקים ונדל"ן ברחבי תל אביב-יפו.
המאפייה שבבעלות המשפחה מיפו פועלת למען קידום השלום וההידברות בין יהודים וערבים. היא פתוחה בכל שעות היממה, אולם מאז הקמת מדינת ישראל המאפייה נסגרת בפסח וביום כיפור, כמחווה ללקוחות היהודים.
כמו כן האח חאלד נורה על ידי יהודי בשנת 2002, ככל הנראה על רקע לאומני, וכתגובה המשפחה תרמה 100 אלף דולר לשיקומו של בית הכנסת היהודי שבכיכר השעון ביפו.
האח חמיס שימש ככתב לענייני ישראל ונחשב לאוהד ישראל בטלוויזיה ובתקשורת המצרית, כמו כן הגיש תוכנית ברדיו תל אביב אשר קראה לדו-קיום ושכנות טובה בין היהודים והערבים בעיר ובכלל.
כמו כן ב-2017 פתחה הרשת סניף כשר למהדרין ללקוחות היהודים המסורתיים והדתיים בפתח תקווה.
בנוסף ב-2024 פתחה הרשת סניף בכפר סבא ליד קניון הצומת ברחוב הצומת.
ראו גם

רשימת חברות ישראליות בבעלות ערבית
הערות שוליים

↑  מוריה בן יוסף, אבולעפיה נגד אבולעפיה: וואליד לא מרוצה מהיוזמה של סעיד, באתר nrg‏, 12 באוקטובר 2010
↑  "הנגיף הארור הזה": חמיס אבולעפיה הלך לעולמו ממחלת הקורונה, באתר וואלה, 27 בנובמבר 2020
↑  חמיס אבולעפיה מת לאחר שנדבק בקורונה: "הפנים של הדו קיום", באתר ‏מאקו‏, 27 בנובמבר 2020
לואיס וולאס

| --- | --- |

 לידה:  10 באפריל 1827 ברוקוויל, ארצות הברית 
 פטירה:  15 בפברואר 1905 (בגיל 77) קרופורדסוויל, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Oak Hill Cemetery 
 מדינה:  ארצות הברית 
 כינוי:  לו
 בן או בת זוג:  Susan Wallace 
 השתייכות:  צבא ארצות הברית  צבא האיחוד
 תקופת הפעילות:  1846–1847  1861 – 1865
 דרגה:   מייג'ור גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיה מפקד קורפוס מפקד ארמייה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת ארצות הברית–מקסיקו  מלחמת האזרחים האמריקנית
 תפקידים אזרחיים
 מושל טריטוריית ניו מקסיקו שגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית
 
לואיס (לו) וולאס (באנגלית: Lewis 'Lew' Wallace; ‏10 באפריל 1827 – 15 בפברואר 1905) היה סופר, איש צבא ואיש ציבור אמריקני שפעל במחצית השנייה של המאה ה-19. את עיקר פרסומו בעולם רכש כמחברו של הספר "בן חור", שנחשב רב-המכר האמריקני הגדול ביותר במאה ה-19. כמו כן היה מפקד במלחמת ארצות הברית–מקסיקו ומפקד בצבא הצפון במלחמת האזרחים האמריקנית. לאחר תום אותה מלחמה, וולאס מילא תפקידים ציבוריים שונים.
ביוגרפיה > שנותיו המוקדמות

לו וולאס נולד בברוקוויל (Brookville) שבאינדיאנה למשפחה מכובדת. בין היתר, אביו דייוויד וולאס, היה בוגר ווסט פוינט, מושל אינדיאנה בשנים 1837–1840, חבר בבית הנבחרים בין השנים 1841–1843 ושופט בשנים 1856–1859. אימו מתה
משחפת בהיותו כבן שבע. רק לאחר כמה שנים הוא הצטרף לאביו, שחי באינדיאנפוליס. עם סיום לימודיו בגימנסיה, נכשל בבחינות הכניסה ללימודי משפטים. בשנת 1846, פרצה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. הוא גייס פלוגת מתנדבים לצבא ארצות הברית ונבחר, כפי שהיה מקובל אז בקרב מתנדבים לצבא, לתפקיד קצין בגדודו. וולאס השתחרר מהשירות ב-1847 מבלי להשתתף באופן פעיל בקרבות. לאחר המלחמה חזר וואלס לתחום המשפטים, הפעם בהצלחה: הוא הוסמך לעסוק במשפטים בשנת 1849, ונבחר לתובע אזורי ב-1851. וואלס נישא ב-1852, וב-1856 נבחר לסנאט של מדינת אינדיאנה.
ביוגרפיה > תקופת מלחמת האזרחים האמריקנית > פורט הנרי ופורט דונלסון

עם פרוץ המלחמה התמנה וולאס לשליש הראשי במדינתו אינדיאנה, ובכך לסייע לגיוס חיילים עבור הצפון במדינה. לאחר מכן, ב-25 באפריל 1861, קיבל דרגת קולונל ושירת במערב וירג'יניה. בתפקידו זה גילה פעלתנות ויוזמה, וב-3 בספטמבר קודם לדרגת בריגדיר גנרל ולפיקוד על חטיבה. חטיבתו של וולאס, כחלק מכוח בפיקודו של גנרל יוליסס גראנט, השתתפה בכיבוש פורט הנרי (Fort Henry) שבמערב טנסי, בפברואר 1862, כאשר וואלס עצמו יצא בספינה על הטנסי (נהר), לסיור המקדים האחרון שלפני הקרב. בקרב על פורט הנרי, הניצחון המובהק הראשון של כוחות הצפון באותה מלחמה, השתתפה חטיבתו של וולאס בכיבוש פורט היימן (Fort Heiman) שמעברו השני של נהר הטנסי. בשל חשש מבואן של תגבורות דרומיות, נשארה חטיבתו של וואלס בפורט הנרי, בעוד יתר הכוח המשיך לפורט דונלסון (Fort Donelson) שמעט מזרחה משם. ב-14 בחודש קיבל וולאס הוראה לנוע, ואחר כך לארגן אוגדה חדשה. ואכן הוא הצליח לאייש, בחיילים שהגיעו זה מקרוב לאותה זירה, שתי חטיבות מלאות וחטיבה אחת חסרה. עם כוח זה הוא הצטרף לכוחותיו של גרנט הצרים על פורט דונלסון, וסייע בהדיפת התקפת נגד של הדרום. בנקודת זמן מכריעה בקרב, וולאס שלח ביוזמתו, ונגד רוח ההוראות המוקדמות שקיבל, חטיבה מן הכוחות שפיקודו, על מנת לסייע לקטע חזית במצוקה, ואכן בסופו של דבר כוח זה נטל חלק חשוב בהדיפת הדרומיים. בהמשך עמד וואלס בראש מתקפת נגד שבה נכבשו מחדש השטחים שאבדו בהתקפת הדרום. מספר שבועות אחר כך הוא קודם לדרגת מייג'ור ג'נרל, הצעיר ביותר בצבא הצפון בדרגה זו.
ביוגרפיה > תקופת מלחמת האזרחים האמריקנית > שילה

קרב שילה (Shiloh), בסמוך לכנסייה בשם זה הנמצאת בדרום-מערב טנסי, נערך ב-6–7 באפריל 1862. באתר זה הותקפו כוחות הצפון על ידי צבא הדרום, שקיווה להכריעם בטרם יסיימו את ריכוזם במקום. יחידתו של לו וולאס נותרה כעתודה מצפון למחנה צבא הצפון בשילה. עם הופעת כוחות הדרום, הורה גרנט לוולאס לנוע כדי לסייע לכוח בפיקודו של ויליאם שרמן. וולאס נע בנתיב שונה מזה שאליו התכוון גרנט (הוא טען לאחר מכן שהוראותיו של גרנט לא היו ברורות), הגיע לשדה הקרב וגילה ששרמן כבר אינו במקום. כיוון שהקו שבו נערך הקרב זז כבר צפונה, וולאס היה למעשה בעורפם של טורי הדרום המתקרבים. שליח של גרנט הגיע עם הודעה ובה תהיה על מיקומו של וולאס ודרישה ממנו להגיע לקווי ההגנה החדשים של הצפון, ליד נהר הטנסי במזח בשם פיטסבורג לנדינג (Pittsburg Landing). וולאס היה נבוך: הוא חש שיוכל לתקוף את צבא הדרום מהמקום בו היה, ושיוכל להכות אותו בעורפו. אף על פי כן החליט להפנות את כוחו לאחור ולשוב. במקום להורות לכוח להסתובב על עקביו, כך שהמשמר העורפי יוביל ויחידות החלוץ יהפכו ליחידות העורפיות, הורה וולאס לכוח להסתובב במעגל תוך כדי שמירת מבנהו המקורי. וולאס הגיע לפיטסבורג לנדינג בשעה 19:00, לאחר שהלחימה הסתיימה למעשה. בסופו של דבר כוחותיו לא נטלו חלק בקרבות אותו יום, וגרנט לא היה מרוצה מתפקודו. למחרת, הכוח שבפיקודו של וולאס החזיק בקצה הימני של קו הצפון והיה הראשון לתקוף עם התהפך הגלגל.
ביוגרפיה > תקופת מלחמת האזרחים האמריקנית > קריירה צבאית בהמשך המלחמה

הביקורת שספג וולאס הביאה מכאן ואילך לחסימת קידומו ולהרחקתו מתפקידי פיקוד קרביים משמעותיים. למשל, באוגוסט 1862 וולאס הופקד על הגנת סינסינטי שבאוהיו. עם זאת, וואלס הגן עליה בהצלחה, בשנה שלאחריה, בעת פלישת כוח דרומי, בפיקודו של קירבי סמית' (Smith), לקנטקי. אחר כך עמד בראש מאמצים חשאיים של ממשלת ארצות הברית כנגד הנוכחות הצרפתית במקסיקו. בשלב מאוחר יותר של המלחמה וולאס נתמנה למפקד גיס (קורפוס), שעסק בעיקר בתפקידים עורפיים, בזירת המלחמה המזרחית (דרום פנסילבניה, וירג'יניה ומרילנד). פשיטה של כוחות הדרום, בפיקודו של ג'ובל ארלי (Early), שמטרתה הייתה להסיח כוחות צפוניים שאיימו על בירת הדרום, ריצ'מונד, הביאה לכך שכוחו של וואלס היה הכוח הצפוני היחיד שבין הדרומיים לוושינגטון הבירה. ב-9 ביולי 1864, כוחו של וולאס, אשר כלל בעיקר חיילים לא מנוסים ולא מאומנים היטב, ניגף בפני כוחות הדרום. עם זאת, הצליח להשהות את התוקפים לפרק זמן גורלי, שאיפשר לצפון לארגן את הגנת וושינגטון, ולעצור את הפושטים. ב-11 בחודש פיטר גראנט את וולאס, לאחר ששמע על תבוסתו. כשבועיים אחר כך, כשלמד כיצד הישהה וולאס את כוחות הדרום, הוא החזירו לתפקיד, ואף שיבח אותו בזכרונותיו. בכל זאת, שמו הטוב של וולאס, שנפגם בשילה, לא חזר לתיקנו למרות מאמצים שעשה, שכללו אף פנייה לגראנט לסיוע בנושא.
ביוגרפיה > לאחר מלחמת האזרחים

וואלס נטל חלק בבית המשפט הצבאי ששפט את משתתפי הקשר לרצח הנשיא לינקולן ב-1865. אחר כך עמד בראשו של בית המשפט שדן למוות את הנרי וירץ (Wirz), מפקד מחנה השבויים הדרומי אנדרסונוויל, שבו גוועו אלפי שבויים חיילי הצפון. ב-30 בנובמבר הוא התפטר מן הצבא, וחזר לעסוק במשפטים בקרופורסדוויל (Crawfordsville), אינדיאנה. כן החל לעסוק בכתיבה. עם זאת, התקשה לחזור לשגרת החיים האזרחיים. הצעות שקיבל לשירות בצבא המקסיקני, אשר לחם כנגד הנוכחות הצרפתית, לא עלו יפה. הוא שירת כגנרל בצבא המקסיקני רק לזמן קצר, ושקע בחובות בשל כך. בשנת 1873 השלים את הרומן הראשון שלו: "The Fair God", אודות כיבוש מקסיקו בידי הספרדים, וזה זכה להצלחה. בשנות השבעים והשמונים הוא מילא מספר תפקידים פוליטיים. תחילה מונה לחקור את טוהר הבחירות לנשיאות בארצות הברית של 1876, בעקבות חשדות חמורים בנושא, בעיקר בשלוש ממדינות הדרום. לאחר שסיים את עבודתו, נקבע לבסוף כי הנשיא הנבחר יהיה רתרפורד הייז. בעת כהונת הייז, בין 1878 ל-1881, וואלס היה מושל הטריטוריה (כיום מדינה) של ניו מקסיקו. במהלך כהונתו פרצה ב-1878 "מלחמת מחוז לינקולן", סכסוך מסחרי במהותו, שהפך לשרשרת רציחות ורציחות-נגד, קרבות משפטיים וקרבות יריות, שעלו במצטבר בכמה עשרות הרוגים ופצועים. כמושל, הוא הציע חנינה לרבים ממשתתפיה, בין היתר לבילי הנער, אחד מסמלי המערב הפרוע. מסיבות פוליטיות, ההסכם עם "בילי הנער" לא יצא לפועל. במהלך אותה כהונה, ב-1880, כתב את ספרו המפורסם "בן חור". הספר זכה לאינספור מהדורות בשפות רבות והוסרט ארבע פעמים.
בהמשך, בין השנים 1881 ו-1885, הוא שירת כשגריר באימפריה העות'מאנית. במסגרת תפקידו, בנובמבר 1882, ערך ביקור בירושלים. לאחר שחזר לארצות הברית, המשיך בכתיבה.
וולאס הלך לעולמו, כנראה ממחלת הסרטן, ב-1905, בקרופורדסוויל.
יצירתו

The Fair God; or, The Last of the 'Tzins: A Tale of the Conquest of Mexico (Boston: James R. Osgood and Company), 1873.
Commodus: An Historical Play (Crawfordsville, IN: privately published by the author), 1876.
Ben-Hur: A Tale of the Christ (New York: Harper & Brothers), 1880.
The Boyhood of Christ (New York: Harper & Brothers), 1888.
Life of Gen. Ben Harrison (bound with Life of Hon. Levi P. Morton, by George Alfred Townsend), (Cleveland: N. G. Hamilton & Co., Publishers), 1888.
Life of Gen. Ben Harrison (Philadelphia: Hubbard Brothers, Publishers), 1888.
Life and Public Services of Hon. Benjamin Harrison, President of the U.S. With a Concise Biographical Sketch of Hon. Whitelaw Reid, Ex-Minister to France, by Murat Halstad (Philadelphia: Edgewood Publishing Co.), 1892.
The Prince of India; or, Why Constantinople Fell (New York: Harper & Brothers Publishers), 1893.
The Wooing of Malkatoon [and] Commodus (New York: Harper and Brothers Publishers), 1898.
Lew Wallace: An Autobiography (New York: Harper & Brothers Publishers), 1906.
לקריאה נוספת

מרדכי נאור, מסיפורי ארץ אהבתי, משרד הביטחון, 1979, עמ' 56–58.
Boomhower, Ray E. (2005). The Sword and the Pen. Indianapolis: Indiana Historical Society Press. ISBN 0-87195-185-1.
Eicher, John H.; Eicher, David J. (2001). Civil War High Commands. Stanford University Press. ISBN 0-8047-3641-3.
Ferraro, William M. (ביוני 2008). "A Struggle for Respect: Lew Wallace's Relationships with Ulysses S. Grant and William Tecumseh Sherman After Shiloh". Indiana Magazine of History. Bloomington, Indiana: Indiana University. 104 (2): 125–52. נבדק ב-2014-09-09. {{cite journal}}:  (עזרה)
Forbes, John D. (בדצמבר 1948). "Lew Wallace, Romantic". Indiana Magazine of History. Bloomington: Indiana University. 44 (4): 385–92. נבדק ב-2014-09-08. {{cite journal}}:  (עזרה)
Grant, Ulysses S. (1885–86). Personal Memoirs of U. S. Grant. Vol. I & II. New York: Charles L. Webster and Co. ISBN 0-914427-67-9.
Gronert, Theodore G. (1958). Sugar Creek Saga: A History and Development of Montgomery County. Wabash College.
Gugin, Linda C., and James E. St. Clair (2006). The Governors of Indiana. Indianapolis: Indiana Historical Society Press. ISBN 0-87195-196-7.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: שימוש בפרמטר authors (link)
Hanson, Victor Davis (2003). Ripples of Battle: How Wars of the Past Still Determine How We Fight, How We Live, and How We Think. Doubleday. ISBN 0-385-50400-4.
Kennedy, Frances H., ed. (1998). The Civil War Battlefield Guide (2nd ed.). Houghton Mifflin. ISBN 0-395-74012-6.
Lifson, Amy (2009). "Ben-Hur". Humanities. Washington, D.C.: National Endowment for the Humanities. 30 (6). נבדק ב-2014-08-27.
McKee, Irving (בספטמבר 1941). "The Early Life of Lew Wallace". Indiana Magazine of History. Bloomington: Indiana University. 37 (3): 205–16. נבדק ב-2014-09-08. {{cite journal}}:  (עזרה)
Morrow, Barbara Olenyik (1994). From Ben-Hur to Sister Carrie: Remembering the Lives and Works of Five Indiana Authors. Indianapolis, Indiana: Guild Press of Indiana.
Morsberger, Robert E., and Katharine M. Morsberger (1980). Lew Wallace: Militant Romantic. New York: McGraw-Hill. ISBN 0-07-043305-4.
Russo, Dorothy Ritter; Thelma Lois Sullivan (1952). Bibliographical Studies of Seven Authors of Crawfordsville, Indiana.
Stephens, Gail (2010). The Shadow of Shiloh: Major General Lew Wallace in the Civil War. Indianapolis: Indiana Historical Society Press. ISBN 978-0-87195-287-5.
Utley, Robert (1989). Billy the Kid: A Short and Violent Life. Lincoln: University of Nebraska Press. ISBN 978-0-80324-553-2.
Wallace, Lew (1998). Ben-Hur. Oxford World's Classics.
Warner, Ezra J. (1964). Generals in Blue: Lives of the Union Commanders. Louisiana State University Press. ISBN 0-8071-0822-7.
Welsh, Jack D. (1996). Medical Histories of Union Generals. Kent, OH: The Kent State University Press. ISBN 0-87338-552-7.
Woodworth, Steven E., ed. (2001). Grant's Lieutenants: From Cairo to Vicksburg. University Press of Kansas. ISBN 0-7006-1127-4.
התקפת הנגד של וולאס בפורט דונלסון, 15 בפברואר 1862
לס דוסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בפברואר 1931 קוליהרסט, מנצ'סטר, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  10 ביוני 1993 (בגיל 62) מנצ'סטר, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1959 
 
לסלי דוסון ג'וניור (באנגלית: Leslie Dawson Jr.;‏ 2 בפברואר 1931 – 10 ביוני 1993), המוכר בשם הבמה לס דוסון (Les Dawson), היה קומיקאי, שחקן, סופר ומנחה אנגלי, הזכור בעיקר בזכות בדיחות ההומור היבש, דמותו המסורבלת והבדיחות על חמותו ואשתו.
ראשית חייו

לס דוסון נולד בקוליהרסט (אנ'), מנצ'סטר, ב-2 בפברואר 1931, כבן היחיד של לסלי דוסון סניור וג'וליה נולאן, שהייתה ממוצא אירי. עבודתו הראשונה הייתה במחלקת החבילות של The Co-operative Group (אנ') במנצ'סטר. הוא עבד זמן קצר כעיתונאי ב-The Bolton News (אנ').
קריירה

בראשית חייו, דוסון כתב שירה, ושמר אותה בסוד. בסרט תיעודי של ה-BBC, הוא דיבר על אהבתו לדמויות קנוניות בספרות האנגלית, במיוחד של הסופר הבריטי, צ'ארלס לם. כמו כן, בדצמבר 1956, הופיע דוסון, בתור השופט וינרייט וקרטר, ב-Witness for the Prosecution (אנ').
באוטוביוגרפיה של דוסון, דוסון טען כי החל לבדר כאשר עבד כפסנתרן בבית בושת בפריז. הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה היה בתוכנית הכישרונות הבריטית, Opportunity Knocks (אנ') ב-1967.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, דוסון שידר בתוכנית הרדיו של ה-BBC Radio 2‏, Listen to Les. כמו כן, דוסון הופיע רבות בטלוויזיה הבריטית, בין היתר בתוכניות הטלוויזיה Fast Friends (אנ')‏, Sez Les (אנ'),‏
Blankety Blank (אנ'),‏Jokers Wild (אנ') ו-The Les Dawson Show (אנ'). ב-1987, הנחה את הספיישל הטלוויזיוני למטרות צדקה של הנסיך אדוארד, The Grand Knockout Tournament (אנ'). לאחר שריצ'רד וילסון ויתר על תפקידו בסיטקום הבריטי, רגל אחת בקבר (אנ'), יוצר התוכנית, דייוויד רנוויק (אנ'), שקל לתת את התפקיד לדוסון. תפקיד זה לא הוצע לדוסון לאחר שווילסון שינה את דעתו.
ב-1991, הופיע דוסון בעונה הראשונה של תוכנית הטלוויזיה Performance (אנ'), בתפקיד של אכלן כפייתי בן 100 בבואנוס איירס.
דוסון הופיע ב-This Is Your Life (אנ') פעמיים: בדצמבר 1971 ובדצמבר 1992. הופעתו האחרונה של דוסון בטלוויזיה הבריטית הייתה ב-Surprise Surprise (אנ'), כאשר שר ביצוע קומי ל-"I Got You Babe" עם אישה מהקהל שרצתה לשיר איתו. הפרק שודר זמן קצר לאחר מותו.
דוסון היה מעשן ושותה אלכוהול באופן קבוע. כשהוא לא עובד, הוא היה מרבה לשתות וויסקי ולעשן 50 סיגריות ביום. דוסון זכה במסדר הגדול של חולדות המים (אנ') ב-1985.
דוסון גם כתב רומנים.
דוסון הופיע, ביחד עם רוי ברקלו (אנ'), כצמד דראג קומדי, סיסי ועדה (אנ').‏
חיים אישיים ומותו

דוסון היה נשוי לאשתו הראשונה, מרגרט, מ-25 ביוני 1960 ועד מותה ב-15 באפריל 1986 מסרטן. לזוג נולדו שלושה ילדים: ג'ולי, פמלה וסטיוארט.
דוסון כמעט מת בפברואר 1985 מסיבוכים של אלח דם באזור בלוטת הערמונית. ב-3 בספטמבר 1988, הוא לקה בהתקף לב בבלקפול, שלאחריו בילה תשעה ימים בבית החולים.
הוא התחתן עם אשתו השנייה, טרייסי רופר, ב-6 במאי 1989. לזוג נולדה בת, שרלוט, ב-3 באוקטובר 1992‏.
הוא מת ב-10 ביוני 1993, בגיל 62, מהתקף לב בבית החולים סיינט ג'וזף במנצ'סטר.
מורשת

ב-23 באוקטובר 2008, כ-15 שנה לאחר מותו, הוצב פסל מארד לזכרו, שנוצר על ידי גרהם טרייסי, ליד המזח בלית'ם סיינט אנס (אנ').‏
בתוכנית הטלוויזיה הבריטית, Comedians' Comedian, ששודרה בערוץ 4 הבריטי ב-1 בינואר 2005, דוסון הופיע במקום ה-37 ברשימת 50 הקומיקאים המובילים בכל הזמנים.
ב-BBC Two שודרה רטרוספקטיבה על חייו של דוסון, The Many Faces of Les Dawson, רטרוספקטיבה, בערב חג המולד 2011.
ב-1 ביוני 2013, ה-ITV שידר תוכנית ספיישל ל-An Audience with... (אנ') בשם Les Dawson: An Audience with That Never Was. התוכנית הציגה את לס דוסון, באמצעות טכניקת הרוח של פפר (אנ'), לאחר שהיה צפוי להתארח בתוכנית ב-1993, כשבועיים אחרי מותו. בין הקהל היו גם אלמנתו של דוסון, טרייסי, ובתו, שרלוט.