מעמד הקרקעות ביהודה ושומרון
תקופת השלטון הישראלי

אזור יהודה ושומרון עבר לחזקת מדינת ישראל לאחר כיבושו במלחמת ששת הימים. ממשלת ישראל העדיפה להשאיר את מעמד האזור כשטח הנתון בממשל צבאי, ולא לספחו ולהחיל עליו את החוק הישראלי (למעט אזור מזרח ירושלים). עם ראשית השליטה הישראלית פורסם צו צבאי לפיו חוקי הקרקעות ותכנון הבניה שחלו על האזור קודם מלחמת ששת הימים ימשיכו לחול באזור, כל זמן שלא שונו על ידי צווים צבאיים שהוצאו על ידי אלוף הפיקוד (בהתאם לנאמר באמנת האג הדנה במערכת החוק בשטחים הנתונים לכיבוש צבאי). על כן חלים ביהודה ושומרון חוקי הקרקעות העות'מאנים, החוקים הבריטים והחוקים הירדנים (כאשר החוקים החדשים מבטלים את הישנים במקרה של תיקונים לחוק), תקנות שעת חירום של ממשלת ישראל, וכן הצווים הצבאיים שהוצאו על ידי צה"ל במהלך השנים. חוקי התכנון והבניה הישראלים שחוקקו לאחר 1948 אינם בעלי מעמד רשמי באזור. דבר זה יצר מערכת חוקתית אנרכרוניסיטית ביהודה ושומרון, שאינה מותאמת בהכרח למציאות המודרנית, ולכן לצד צה"ל פועל מנהל אזרחי, שהוא כיום האחראי על נושא הקרקעות ולשכות המקרקעין ביהודה ושומרון. הריבון הרשמי באזור הוא אלוף פיקוד המרכז כמפקד כוחות צה"ל ביהודה ושומרון, אך למעשה בנושאים עקרוניים מבצע המפקד הצבאי את הוראות ממשלת ישראל. לצד זאת גם משטרת ישראל מבצעת אכיפה מטעם הממשלה, ומחזיקה בתחנות משטרה באזור השייכות למחוז ש"י.
הכיבוש הישראלי של האזור גרם להפסקת פעולות ההסדרה הירדניות, שלא המשיכו בתקופת השלטון הישראלי בחלק הנוגע הסדרת קרקעות פרטיות, בנימוק שיהיה בכך פגיעה בזכותם של נפקדים (כ־200,000 מתושבי יהודה ושומרון עברו לירדן במהלך מלחמת ששת הימים ולאחריה), מפני שהשליטה באזור תוארה כשליטה זמנית, ובגלל העלויות הכספיות הגבוהות של ביצוע ההסדרה. החלטה זו הותירה כשני שלישים מהקרקעות ביהודה ושומרון כקרקעות במעמד לא מוסדר, כאשר לצד ההחזקה בקרקע, עמדו לפלסטינים רישומי מס רכוש כלליים (ללא פירוט מקום החלקה) מתקופת השלטון הירדני, ולמעטים גם קושאנים מהתקופה העות'מאנית. כתחליף לרישום בטאבו שהוקפא, נוצר הליך של 'רישום ראשון', הליך הדומה לרישום מקרקעין אך נעשה במימון מלא של בעלי הקרקע, וחל רק על שטח מצומצם. עם זאת, הצו הצבאי שעצר את פעולות הסדרת הקרקעות, אפשר את המשך הסדרת אדמות המדינה.
בראשית השליטה הישראלית הוצא צו צבאי לפיו כל הקרקעות והנכסים שהיו בבעלות השלטון הירדני יעברו לידי השלטון הצבאי הישראלי. בכך עברו כל אדמות המדינה הירדניות שהוסדרו לבעלות השלטון הישראלי, כ־530,000 דונם. בדיקות במרשמי הקרקעות אפשרו הכרזה על עוד כ־160,000 דונם כאדמות מדינה, ובסה"כ כ־13% משטחי יהודה ושומרון. בשטח זה נכללו גם האדמות שהיו בבעלות יהודית קודם למלחמת העצמאות, ונוהלו על ידי הממונה הירדני לנכסי אויב. עד המהפך הפוליטי בבחירות לכנסת התשיעית ב-1977, אסרו ממשלות ישראל לאנשים פרטיים לרכוש אדמות ביהודה ושומרון, מאחר שהשטח נתון בממשל צבאי והדבר אסור לפי המשפט הבינלאומי. כל ההתנחלויות שהוקמו עד אז מוקמו על אדמות מדינה בלבד ורק ביוזמה ממשלתית.
על רקע בג"ץ אלון מורה והחלטת הממשלה שבאה בעקבותיו לפיו לא יוקמו יותר התנחלויות על גבי אדמות פרטיות פלסטיניות באמצעות צו תפיסה צבאית, (דרך שבה ננקט בהקמת מספר התנחלויות קודם ל־1980), נוצר צורך לאיתור אדמות מדינה ביהודה ושומרון, עליהן ניתן יהיה להקים התנחלויות חדשות. סקר ראשוני הראה כי כ־1.5 מיליון דונם, כ־26% משטחי יהודה ושומרון יכולים להיות מוכרזים כאדמות מדינה (בעיקר קרקעות 'מוואת', קרקעות 'מירי' שלא עובדו 3 שנים, וקרקעות 'מירי' שלא הייתה בהן חזקה של 10 שנים). ההליך להכרזת אדמות אלו כאדמות מדינה כלל ביצוע סקר מקדים, הודעה בפני המוחתארים המקומיים כי ישנה כוונה להכריז על אדמות באזורם כאדמות מדינה, והקצאת פרק זמן לערעור על החלטה זו. אם לא התקבלה התנגדות להכרזה, נרשם השטח כאדמות מדינה. בפועל, בשל מדיניותה של פליאה אלבק, לא הוכרזו אדמות מדינה במקום שבו הייתה אדמה מעובדת בידי פלסטינים. בין 1980 ל־1984 הוכרזו כ־800,000 דונם כאדמות מדינה. הכרזת אדמות המדינה המשיכה גם לאחר שנה זו, אך בקצב מופחת, ונעצרה ב־1991. הכרזות אדמות המדינה המשיכו בקצב קטן הרבה יותר לאחר 1996. הליך הכרזת אדמות המדינה ביהודה ושומרון בנפרד מהסדר הקרקעות הכללי בשטח מסוים הוא הליך מחודש שנוצר על ידי ישראל ללא תקדימים מתקופות שלטון קודמות (למעט תקדים שאיפשר לנציב העליון הבריטי להכריז על אדמת 'מחלול' כעל קרקע ציבורית, הליך שנוצל באופן מועט למדי ובוטל בתקופה הירדנית), בעוד הגדרת האדמות בבעלות המדינה בתקופה הבריטית והעות'מאנית נעשתה בעיקרה כהמשך לתהליך הסדרה מקיף, שעסק ברובו בבעלות על קרקעות פרטיות. ישראל גם בחרה שלא לרשום את אדמות המדינה בטאבו של יהודה ושומרון, בניגוד לגופי השלטון שקדמו לה, שרשמו את בעלות המדינה בטאבו.
נכון להיום, שטח יהודה ושומרון הוא כ־5.5 מיליון דונם. מתוכם 129,000 דונם בבעלות יהודית פרטית מוסדרת ורשומה, כ־1.9 מיליון דונם אדמות מדינה, כ־1.9 מיליון דונם אינם מוסדרים או מוסדרים בבעלות ערבית פרטית, וכ־1.6 מיליון דונם הם שמורות טבע או שטחי בור. בעקבות בקשה שהוגשה מכוח חוק חופש המידע על ידי שלום עכשיו, נמצא כי 99.76% (כ-674,459 דונם) מסך כל אדמות המדינה שהוקצו לשימוש, הוקצו לטובת ההתנחלויות. מנגד, לפלסטינים הוקצו, לכל היותר, 0.24% בלבד (כ-1,625 דונם).
במסגרת הסכמי אוסלו הועברה סמכות לשכות המקרקעין בשטחי B ו־A לידי הרשות הפלסטינית, בעוד המנהל האזרחי נותר האחראי בשטחי C (‏60% מהשטח).