stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסנדר פרומקין

| --- | --- |

 לידה:  12 באוקטובר 1895 (יוליאני) קישינב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  27 במאי 1976 (בגיל 80) טולה, ברה"מ 
 ענף מדעי:  כימיה פיזיקלית, אלקטרוכימיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אודסה  אוניברסיטת נובורוסיה הקיסרית 
 מוסדות:  אוניברסיטת מוסקבה  Frumkin Institute of Physical Chemistry and Electrochemistry  Karpov Institute of Physical Chemistry 
 תלמידי דוקטורט:  Yuri Polukarov 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  עיטור הדגל האדום של העמל  גיבור העמל הסוציאליסטי  עיטור לנין  Olin Palladium Award (1959)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  ורה אינבר (1920–?) 
 
אלכסנדר פרומקין (ברוסית: Александр Наумович Фрумкин ‏; 24 באוקטובר 1895, קישינב - 27 במאי 1976 טולה) היה כימאי סובייטי ממוצא יהודי. הוא התמחה באלקטרוכימיה.
קורות חיים

אלכסנדר פרומקים נולד בשנת 1895 בקישינב (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום במולדובה) למשפחה יהודית. הוריו היו בליטא והתחתנו בקובנו.
בשנת 1912 פרומקין סיים גימנסיה באודסה ונסע ללמוד כימיה באוניברסיטת שטרסבורג. בהמשך עבד באוניברסיטת ברן. בשנת 1915 הוא חזר לאודסה וסיים לימודי תואר באוניברסיטת אודסה. פרומקין החל לעבוד במפעל פלדה בעיר והחל להתעניין באלקטרוכימיה. בשנת 1917 הוא פרסם מאמר מדעי הראשון.
פרומקין החל לעבוד על עבודת דוקטורט אך לאחר מהפכת אוקטובר הענקת תוארים בוטלה. בשנת 1920 הוא התמנה לפרופסור והיה מלמד במוסדות להשכלה גבוהה באודסה. באותה תקופה הוא התחתן עם המשוררת ורה אינבר.
בשנת 1922 אלכסיי באך הזמין את פרומקין לעבודה במוסקבה במכון לכימיה ופיזיקה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות. בשנים 1928-1929 פרומקין היה בארצות הברית בה נתן הרצאות בתחום התמחותו.
בשנת 1930 פרומקים התמנה לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה ובשנת 1933 הקים קתדרה לאלקטרוכימיה אותה ניהל עד לשנת 1976.
בשנת 1932 פרומקין נבחר כחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה פרומקין הצטרף למחקרים בתחום הביטחוני. בשנת 1942 הוא נכלל כחבר בהוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
בשנת 1946 ביחד עם וניאמין לויץ' פרוקמין פרסם עבודה על התנהגות תנועת טיפות כספית בשדה חשמלי. בשנת 1949 בשיא המאבק נגד קוסמופוליטיות ביחד עם יעקב סירקין הוא הואשם בכך שלא נתן ביטוי להישגי מדענים רוסים. הוא פוטר מעבודתו במכון מחקר אותו ניהל.
בסוף 1949 על מחקרים שפרומקים עשה לטובת פיתוח כור גרעיני סובייטי הוא קיבל פרס ברית המועצות ועיטור הדגל האדום של העמל.
בשנת 1958 פרומקין הקים מכון לחקר אלכטרוכימיה וניהל אותו עד לשנת 1976. בשנת 1965 הוא הקים כתב עת "אלקטרוכימיה" והיה עורך ראשי עד לשנת 1976.
בשנת 1965 לפרומקין הוענק תואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
בשנת 1955 פרומקין חתם על "מכתב 300" בגנות פעילות של טרופים ליסנקו. בשנת 1973 הוא היה בין תומכי מכתב לעיתון "פרבדה" בגנות אנדריי סחרוב.
פרומקין נפטר בשנת 1976 במהלך ועידה מדעית בטולה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'י במוסקבה.
אלג'יריה

אלג'יריה (בערבית: أَلْجَزَائِر, בתעתיק מדויק: אַלְגַ'זָאאִר, תרגום: האיים; בקבילית: ⴷⵣⴰⵢⴻⵔ; בצרפתית: Algérie), או בשמה המלא: הרפובליקה הדמוקרטית העממית של אלג'יריה (בערבית: الجمهوريّة الجزائريّة الديمقراطيّة الشعبيّة, בתעתיק מדויק: אַלְגֻ'מְהוּרִיַּה אלְגַ'זָאאִרִיַּה אלדִּימֻקְרָאטִיַּה אלשַּעְבִיַּה), היא המדינה הגדולה בשטחה באפריקה ובעולם הערבי. אלג'יריה גובלת בצפון – בים התיכון, בצפון-מזרח – בתוניסיה, במזרח – בלוב, בדרום-מזרח – בניז'ר, בדרום-מערב – במאלי ובמאוריטניה ובמערב – בסהרה המערבית ובמרוקו. בירתה של אלג'יריה היא אלג'יר.
כמעט כל אוכלוסיית אלג'יריה היא מוסלמית, היא מדינה-חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, וכן גם בליגה הערבית.
היסטוריה

האוכלוסייה הבֶרבֶרית המקורית הייתה תחת שלטון זר במשך 3,000 השנים האחרונות. הפיניקים (סביב ה-1000 לפנה"ס) והרומאים (סביב 200 לפנה"ס) היו הכובשים העיקריים עד בוא הערבים במאה ה-8 לספירה. עם זאת, כיוון הכיבוש לא היה חד-צדדי: השושלת הפאטמית, שמקורה באלג'יריה, השתלטה על מצרים בימי הביניים.
אלג'יריה שולבה באימפריה העות'מאנית על ידי אורוץ' וח'יר א-דין ברברוסה, שהפכו בתחילה את החוף לבסיס של שודדי ים, ואחר כך התמנו כשליחיה הרשמיים של האימפריה. פעילותם הגיעה לשיאה בתחילת המאה ה-17 ועברה לאחר מכן לטריפולי בלוב.
היסטוריה > אלג'יריה הצרפתית

הצרפתים פלשו לאלג'יריה ב-5 ביולי 1830. התנגדותה העיקשת של האוכלוסייה המקומית, בראשות עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי, האטה את הכיבוש, והמדינה נכבשה רק בתחילת המאה ה-20, כאשר המעוז הטוארגי האחרון נפל בידי הצרפתים.
בינתיים, הפולשים הצרפתים הפכו את אלג'יריה לחלק אינטגרלי מארץ האם הצרפתית, שמעמדו השתנה רק בזמן הרפובליקה הצרפתית החמישית. עשרות אלפי מתיישבים מצרפת, איטליה, ספרד ופורטוגל התיישבו באלג'יריה. מתיישבים ממוצא אירופי, וכן היהודים, שקיבלו אזרחות צרפתית, קיבלו יחס של אזרחים עם ייצוג בפרלמנט. לעומת זאת, היחס לערבים ולברברים היה מפלה והם היו נתונים למשטר דמוי אפרטהייד. בשנת 1954 פתחה החזית לשחרור לאומי (FLN) במלחמת גרילה נגד הצרפתים, שהחלה את מלחמת העצמאות של אלג'יריה. בשנת 1962, לאחר כמעט שמונה שנים של לוחמה בלתי-פוסקת, הם הצליחו לגרש את הצרפתים. עם נסיגת הצבא הצרפתי, ברחו גם רוב המתיישבים האירופיים לצרפת.
היסטוריה > עצמאות

בשנת 1965, הופל נשיאה הראשון של אלג'יריה, אחמד בן-בלה, על ידי שר ההגנה ובן בריתו לשעבר, הווארי בומדיין. במדינה הונהג שלטון סוציאליסטי חד-מפלגתי, שהיה יציב יחסית במשך כ-25 שנים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 התחוללה במדינה מלחמת האזרחים האלג'יראית, סכסוך עקוב מדם שהחל לאחר שהצבא מנע ממפלגה אסלאמית לתפוס את השלטון, למרות זכייתה בבחירות דמוקרטיות, שהיו הראשונות שנערכו במדינה. במהלך המלחמה, נהרגו יותר מ-100,000 אנשים, רבים מהם במעשי טבח שביצעו מוסלמים אדוקים.
באלג'יריה נערכו בחירות בשנת 1999, שנחשבו מוטות על ידי משקיפים בין-לאומיים ורוב קבוצות האופוזיציה, בהן ניצח הנשיא עבד אל-עזיז בותפליקה. הוא פעל להחזרת היציבות הפוליטית למדינה והכריז על יוזמת "הסכמה אזרחית", שאושרה במשאל עם, במסגרתה ניתנו חנינה לאסירים פוליטיים רבים, וכמה אלפי חברים בקבוצות חמושות קיבלו פטור מהעמדה לדין במסגרת חנינה מוגבלת, בתוקף עד 13 בינואר 2000. מלחמת האזרחים האלג'יראית הסתיימה באופן מעשי בניצחון ממשלת אלג'יריה, בעקבות כניעת "צבא הישועה האסלאמי", ותבוסתה ב-2002 של "הקבוצה האסלאמית המזוינת". עם זאת, לחימה בעוצמה נמוכה נמשכה גם לאחר מכן באזורים שונים של המדינה.
בותפליקה נבחר מחדש בבחירות לנשיאות באפריל 2004, לאחר קמפיין בו הציג תוכנית פיוס לאומי. התוכנית כללה רפורמה כלכלית, מוסדית, פוליטית וחברתית לחידוש המדינה, העלאת רמת החיים והתמודדות עם הגורמים לניכור. היא כללה גם יוזמת חנינה שנייה, אמנת השלום והפיוס הלאומי, שאושרה במשאל עם בספטמבר 2005. הוא הציע חנינה לרוב לוחמי הגרילה וכוחות הביטחון הממשלתיים.
בנובמבר 2008 תוקנה החוקה בעקבות הצבעה בפרלמנט, תוך הסרת מגבלת שתי הכהונות על מכהנים נשיאותיים. שינוי זה אפשר לבותפליקה להתמודד בבחירות לנשיאות 2009, והוא נבחר מחדש באפריל 2009. במהלך מסע הבחירות שלו ולאחר בחירתו מחדש, הבטיח בותפליקה להאריך את תוכנית הפיוס הלאומי, תוכנית ליצירת שלושה מיליון מקומות עבודה חדשים, בניית מיליון יחידות דיור חדשות, והמשך תוכניות מודרניזציה של המגזר הציבורי והתשתיות.
סדרה מתמשכת של הפגנות ברחבי המדינה החלה ב-28 בדצמבר 2010, בהשראת הפגנות דומות ברחבי המזרח התיכון וצפון אפריקה. ב-24 בפברואר 2011, הממשלה הסירה את מצב החירום בן 19 השנים במדינה. הממשלה יזמה חקיקה העוסקת במפלגות פוליטיות, בקוד הבחירות ובייצוג נשים בגופים נבחרים. באפריל 2011, הבטיח בותפליקה רפורמה חוקתית ופוליטית נוספת. עם זאת, הבחירות במדינה זכו לביקורת תדירה על ידי קבוצות אופוזיציה כלא הוגנות. ארגוני זכויות אדם וארגונים בין-לאומיים אמרו שהצנזורה התקשורתית וההטרדה של יריבים פוליטיים נמשכו.
ב-2 באפריל 2019, בותפליקה התפטר מהנשיאות לאחר הפגנות המוניות נגד מועמדותו לכהונה חמישית בתפקיד.
בדצמבר 2019 הפך עבד אל-מג'יד תבון לנשיא אלג'יריה, לאחר שניצח בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות עם שיעור נמנעות שיא – הגבוה מבין כל הבחירות לנשיאות מאז שנת 1989. תבון הואשם בכך שהוא נאמן לנשיא המודח.
פוליטיקה

ראש המדינה באלג'יריה הוא הנשיא, שנבחר לתקופת כהונה של חמש שנים. באלג'יריה זכות הבחירה ניתנת בגיל 18. נשיא המדינה הוא גם ראש מועצת השרים ומועצת הביטחון. הנשיא ממנה ראש ממשלה. ראש הממשלה ממנה את מועצת השרים.
הפרלמנט האלג'יראי מורכב משני גופים: הבית התחתון, "האספה הלאומית-עממית" (APN), שבו חברים כ-380 איש; והבית העליון, "מועצת האומה", שבו חברים כ-144 איש. האספה הלאומית-עממית נבחרת אחת לחמש שנים.
תחת חוקת 1976 (ששונתה ב-1979, ותוקנה ב-1988, 1989 ו-1996), אלג'יריה היא מדינה רב-מפלגתית. כל המפלגות חייבות לקבל אישור מהמשרד הממשלתי המתאים. כיום, באלג'יריה ישנן יותר מ-40 מפלגות פוליטיות חוקיות. על פי החוקה, שום איגוד פוליטי לא יכול לקום אם הוא "מבוסס על שוני דתי, בלשני, גזעי, מגדרי או אזורי".
פוליטיקה > חופש העיתונות והביטוי

על פי ארגון זכויות האדם Euro-Mediterranean Human Rights Monitor (אנ'), ממשלת אלג'יריה מציבה מגבלות משמעותיות על זכויות אדם שונות הנוגעות לחופש הביטוי, ביניהן חופש העיתונות, הזכות להפגין ועוד. בנוסף, מטילה הממשלה צנזורה אגרסיבית על התקשורת ועל הרשתות החברתיות.
מתוקף מגבלות אלו, מענישה הממשלה פעילים חברתיים ועיתונאים באשמת הכפשות ממשל או לשון הרע, ואף שוללת רישיונות של גופי תקשורת. החוקה האלג'יראית אוסרת על מאסר בעקבות עבירות אלו, ומגבילה את הענישה לקנסות ועונשים מנהלתיים, אולם במקרים חריגים מתעלמות הרשויות מהגבלה זו והיו מקרים בהם נכלאו עיתונאים בעקבות ביקורת נגד הממשלה.
דוגמה להשפעת הממשלה על כלי התקשורת ניתן היה לראות עם פרוץ המחאות של שנת 2019, שסוקרו בתחילה בכלי התקשורת המקומיים באופן רציף, ואף הובילו תת-מחאה בנושא חופש הביטוי. לאחר שהחלו המפגינים לקרוא להתפטרותו של מפקד הצבא, אחמד גאיד סלאח (אנ'), הופעל לחץ מהשלטון כלפי כלי התקשורת, שגרם להפחתה הדרגתית בסיקור המחאות, עד להפסקתו המוחלטת.
כלכלה

דלק מאובנים הוא הבסיס של כלכלת המדינה. ענף זה תורם כ-60% מהתקציב, 30% מהתל"ג ויותר מ-95% מהיצוא. באלג'יריה ישנן עתודות ענקיות של גז טבעי (עשירית בעולם) והיא הרביעית בעולם בייצואו. היא נמצאת במקום ה-16 מבחינת עתודות נפט.
לאלג'יריה חוב חיצוני גדול. הכלכלה הצליחה לצמוח באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, חלקית בגלל הרפורמות, שנתמכו על ידי הבנק העולמי ומועדון פריז, שסייע בפריסת החוב. אלג'יריה נהנתה מעליות במחירי הנפט ומדיניות פיסקלית נוקשה. התוצאה הייתה גידול ביצוא והורדת החוב החיצוני. הממשלה מנסה לפתח ענפים חדשים, כדי להפחית את התלות בנפט ובגז.
על פי מדד הפיתוח האנושי, אלג'יריה היא המדינה השלישית הכי מפותחת באפריקה (אחרי מאוריציוס וסיישל), עם HDI של 0.748.
כבישים

רשת הכבישים האלג'ירית היא הצפופה ביותר באפריקה. אורכה מוערך ב-180,000 ק"מ של כבישים מהירים, ועם שיעור סלילה של 85%. רשת זו תושלם על ידי כביש מזרח-מערב, פרויקט תשתית גדול הנמצא כעת בבנייה. זהו כביש תלת-כיווני, 1,216 ק"מ (756 מייל), המקשר את עיר הנמל ענאבה (בצפון-מזרח המדינה, סמוך לגבול תוניסיה) לתלמסאן (עיר במערב הרחוק, סמוך לגבול מרוקו). אלג'יריה חוצה גם את כביש טראנס סהרה (חלק מרשת הכבישים הטרנס-אפריקאית), שעכשיו סלול לחלוטין. כביש זה נתמך על ידי ממשלת אלג'יריה על מנת להגדיל את הסחר בין חמש המדינות האחרות החוצות את הכביש: מאלי, ניז'ר, ניגריה, צ'אד ותוניסיה.
מחוזות

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא מספר המחוזות בטבלה שלהלן אינו מעודכן.
אלג'יריה מחולקת ל-58 מחוזות. כל אחד נקרא וילאיה.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  אדרר  עין דלפה  עין טמוצ'נט  אלגר  ענאבה  באטנה  בחאר (אלג'יריה)  בג'יעה  ביסקרה  בלידה  בורג' בואו ארריג'  באואירה  באומרדס  חלף  קונסטנטין  ג'לפה |  אל בייד  אל אואד  אל טארף  גארדיה  גואלמה  אליזי  ג'יג'ל  חנצ'לה  לגהוסט  מוסקר  מדאה  מילה  מוסטאגאנם  מ'סילה  נעמה  אוראן |  אורגלה  אום אל בואח  רליזאנה  סעידה  סטיף  סידי בל-עבאס  סקיקדה  סוק אהראס  טאמאנגאסט  תבסה  טיארט  טינדוף  טיפאזה  טיסמילט  טיזי אוזו  תלמסן |
גאוגרפיה

החופים הרריים למדי ויש מעט נמלים טובים. באזור דרומית לחוף, הידוע כ"טל", יש קרקע פורייה. דרומית לטל נמצאים הרי האטלס ומדבר סהרה. אלג'יר, אוראן וקונסטנטין הן הערים הראשיות. שטחה של אלג׳יריה הוא הגדול ביותר ביבשת אפריקה מאז התפרקות סודאן.
האקלים הוא צחיח וחם. האקלים לחופי הים הוא ים תיכוני אופייני. סופות חול נפוצות מאוד, בעיקר בקיץ.
הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא כ-32 מעלות ובמדבר הטמפרטורה הממוצעת היא כ-45 מעלות. בחורף הטמפרטורה יורדת לממוצע של כ-25 מעלות ביום, ובלילה נעשה לעיתים קריר אף יותר. כמות המשקעים הממוצעת היא 200 מ"מ.
המשאבים טבעיים הם נפט, גז טבעי, ברזל, פוספטים, אבץ, עופרת, כרום ואורניום.
עם גודל של כמעט 2.4 מיליון קמ"ר, אלג'יריה היא המדינה הגדולה בשטחה באפריקה, והעשירית בגודל שטחה בעולם. גודלה כה רב, עד שאילו היינו מציבים אותה ביבשת אירופה, היא הייתה יכולה להכיל בתוכה את שטחיהן של המדינות גרמניה, צרפת, איטליה, בריטניה ופולין.
את אלג'יריה נהוג לחלק לחמישה חלקים:
אזור הטל הפורה – לבה של אלג'יריה ומכיל את רוב הערים והאוכלוסייה. הוא מורכב מגבעות ומישורים באזור מישור החוף, ומרצועה של הרי האטלס של הטל שמופרדים על ידי עמקים קטנים. הטל משתרע מהגבול עם מרוקו עד להרים הגדולים של קבליה ומישור בג'יה במזרח. גבולו המזרחי של האזור הוא נהר הסומם. באזור זה נמצא האזור החקלאי המרכזי במרחק של 100 ק"מ מעיר הבירה אלג'יר, באזור שהיה פעם ביצות אך יובש על ידי הצרפתים.
המישורים הגבוהים – משתרעים על פני 600 ק"מ מזרחית לגבול עם מרוקו, ומתנשאים לגובה של כ-1,100 עד 1,300 מטר במערב, ונופלים באופן חד ל-400 מטר במזרח, בין אזור הטל להרי האטלס של הסהרה. מדובר באזור יבש שלעיתים מחשיבים אותו לחלק מהסהרה. המישורים מכוסים באדמות סחף כתוצאה משחיקת הרי הטל של האטלס, והם נשברים על ידי גאיות.
הרי האטלס של הסהרה – הרים אלה יותר גבוהים ומתמשכים מהרי הטל של האטלס, ומורכבים משלושה רכסי הרים: הרי הקסור ליד הגבול עם מרוקו, הרי האמור והרי אולד נאיל דרומית לעיר הבירה אלג'יר. באזור זה המשקעים רבים יותר מאשר במישורים הגבוהים, והמים יורדים במדרונות הדרומיים למדבר, כאשר הם ממלאים בדרכם בארות רבות והם מקור לנאות המדבר המרכזיים ביסקרה, לחות ובכר.
דרום-מזרח אלג'יריה שונה באופן מהותי מהנוף המונוטוני של מערב אלג'יריה, בכך שתוויו הגאוגרפיים אינם מקבילים למישור החוף. בדרומו ישנם מצוקים גבוהים של הרי האורי, היוצרים מחסום כמעט בלתי-עביר שבמשך ההיסטוריה סיפק הגנה ליושבי המקום, במיוחד בתקופה הרומאית. בצפון החוף נמצאים הרי קבליה הקטנים, שמופרדים מהרי קבליה הגדולים על ידי נהר הסומם. החוף מורכב משרשרות הרים, ומופרד באזורים מישוריים עליהם בנויות ערי הנמל של אלג'יריה: בג'יה, סקיקדה וענאבה.
החלק האלג'יראי של הסהרה נמשך מהרי האטלס של הסהרה עד לגבולות עם ניז'ר ועם מאלי, לאורך 1,500 ק"מ. האזור עמוס בדיונות שנקראות ארג, שמכסות כרבע משטחו. הדיונה המזרחית הגדולה מורכבת מדיונות בגובה של שניים עד חמישה מטרים, במרחק של ארבעים מטר זו מזו. שאר האזור המדברי מכוסה בסלעים גדולים שנקראים חומוד, וכמעט כל האזור הדרום-מזרחי בנוי מרמות צחיחות בגובה של 2,000 מטר שמוקפות בוואדיות של נהרות שזרמו שם בעבר. האזור הדרומי כמעט נטול אנשים מלבד שבטי הטוארג ולאחרונה עובדי חברות הנפט, ובאזור הצפוני ישנם כמה נאות מדבר המשמשים אוכלוסיות של שבטים נודדים. באזור הדיונות, בין הדיונה המזרחית הגדולה למערבית נמצא אזור המזאב, שברובו אבן גיר ובו התיישבו אוכלוסייה ברברית.
דמוגרפיה

אוכלוסיית אלג'יריה מונה כ-47 מיליון בני אדם. תוחלת החיים עומדת על כ-77.1 שנים בממוצע. שיעור הפריון עומד על 2.75 ילדים בממוצע לאישה.
כ-90% מהאלג'יראים גרים בחלק הצפוני, ליד חוף הים. כמיליון וחצי בדואים גרים באזור המדברי. האוכלוסייה היא תערובת של ברברים וערבים.
רוב האוכלוסייה היא מוסלמית מלבד מיעוט נוצרי ממוצא אירופי וברברי.
השפה הרשמית היא ערבית. באלג'יריה, כמו ביתר ארצות ערב, קיימת דיגלוסיה, כך שהניב המקומי המשמש בחיי היומיום שונה במידה רבה מהשפה הערבית הספרותית המשמשת בכתיבה ובאמצעי התקשורת. לפי הערכת מדריך השפות "אתנולוג", כשני שלישים מאוכלוסיית אלג'יריה מדברים את הניב הערבי המקומי כשפת אם. לפי אותה הערכה, 14% מהאוכלוסייה מדברים שפות בֶּרבֶּריות שונות. חלק מהשפות הברבריות מוכרות כשפות רשמיות במחוזות מסוימים של אלג'יריה. שפות אלה נכתבות באלפבית מיוחד להן. כמו כן, נעשה שימוש נרחב בצרפתית, אף שאין לה מעמד רשמי.
תרבות

ראי היא צורה מקומית של מוזיקת הפופ והיא נהנית מפופולריות רבה במדינה. היא זוכה להצלחה מסוימת גם מחוץ למדינה, בעיקר בצרפת, שם יש פזורה אלג'יראית גדולה. נציגה הבולט ביותר הוא הזמר הנודע שב חאלד. המוזיקה המסורתית יותר כוללת את שעבי ואנדולסית – המוזיקה ה"קלאסית" של אלג'יריה. מקורה ממסורות מוריות מספרד.
יהדות אלג'יריה

יהדות אלג'יריה היא אחת מהקהילות היהודיות במגרב.
היהודים הראשונים הגיעו לאלג'יריה בימי האימפריה הרומית. כאשר פלשו הכוחות המוסלמים לשטחה במאה ה-7, ניסו לבלום אותם כוחות ברברים-יהודים שבראשם עמדה המלכה אל-כאהינה (יהדותה של המלכה שנויה במחלוקת). בשנת 1492 הגיעו לאלג'יריה פליטים יהודים מגירוש ספרד, ובמאה ה-17 וה-18 הגיעו אליה בניהם של אנוסים מאיטליה.
בשנת 1830 מנו יהודי אלג'יריה כ-30,000 נפש. בשנת 1870 קיבלו היהודים אזרחות צרפתית. בזמן מלחמת העולם השנייה בוטלו כל זכויותיהם ואזרחותם הצרפתית נשללה מהם. ב-1940 חיו באלג'יריה כ-120,000 יהודים אשר נרדפו על ידי משטר וישי.
בזמן מלחמתה של אלג'יריה לעצמאות, נערכו פוגרומים בכל ריכוזי היהודים במדינה, אשר בעקבותיהם החלה עזיבה המונית של היהודים, רובם לישראל וצרפת. העזיבה הגיעה לשיאה ב-1962 עם השגת העצמאות, אז עזבו 99% מהיהודים שנשארו בה.
נכון ל-2005, מעריכים כי נותרו בה רק כ-100 עד כ-200 יהודים.
ליהודים יוצאי אלג'יריה ישנם מנהגים המזכירים את מנהגיהם של היהודים יוצאי מרוקו, כגון חגיגת המימונה בצאת חג הפסח.
אלג'יריה איננה מקיימת יחסים דיפלומטיים עם ישראל ומחרימה אותה בכל התחומים.
ראו גם

הרשות הציבורית של אלג'יריה לשידורי רדיו וטלוויזיה
הערות שוליים

↑  דירוג שטח יבשתי - מתוך אתר Worldometer, כפי שפורסם ב-28 במאי 2021
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: UN_PPP2024_Output_PopTot.xlsx, שם החוצץ: Median - מתוך אתר האו"ם
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: WPP2024_POP_F01_1_POPULATION _SINGLE_AGE_BOTH_SEXES.xlsx, שם החוצץ: Medium variant - מתוך אתר האו"ם, הערכה 1 ביולי 2024
↑  דירוג תמ"ג - מתוך אתר הבנק העולמי, כפי שפורסם ב-2 באוגוסט 2023
↑  מדד הפיתוח האנושי לשנת 2022 בדו"ח שפורסם ב-2024 על ידי אתר מינהל הפיתוח (UNDP) של האומות המאוחדות
↑  Pew Research Center's Religion & Public Life Project: Algeria (אורכב 16.12.2013 בארכיון Wayback Machine). Pew Research Center. 2010.
↑  מבחן העצמאות, על המשמר, 6 ביולי 1962
↑  https://freedomhouse.org/report/freedom-world/2013/algeria
1 2  Country Profile: Algeria, web.archive.org, ‏2010-12-13
↑  Algeria officially lifts state of emergency, web.archive.org
↑  Country Profile: Algeria, web.archive.org, ‏2010-12-13
↑  דניאל סלאמה והסוכנויות, היסטוריה באלג'יריה: הנשיא התפטר אחרי 20 שנה, באתר ynet, 2 באפריל 2019
↑  בן שאול, נשיאה הישיש של אלג'יריה התפטר, באתר ערוץ 7, ‏2019-04-04
↑  אחרי המהפכה: אלג'יריה קיבלה נשיא מהמשטר הקודם, באתר ynet, 14 בדצמבר 2019
↑  Algeria: Who is new president Abdelmadjid Tebboune?, The Africa Report.com, ‏2019-12-17 (באנגלית אמריקאית)
1 2  Algeria must stop crushing dissent by imprisoning journalists and activists, Euro-Mediterranean Human Rights Monitor
↑  עדי ששון, בין הפטיש לסדן, באתר העין השביעית, 23 בינואר 2020
↑  Top 10 Most Developed Countries in Africa 2022
↑  worldometers.info: Largest Countries in the World (by area)
↑  2018 Report on International Religious Freedom: Algeria. Bureau of Democracy, Human Rights, and Labor (Report). United States Department of State. 2018. נבדק ב-2020-05-13.
↑  Algeria
↑  "הלאומיות בישראל ובעמים – בונים מדינה במזרח התיכון" אייל נווה, נעמי ורד, דוד שחר – הוצאת רכס פרויקטים חינוכים בע"מ – ירושלים – 2009. עמוד 198
↑  המרכז העולמי למורשת יהדות צפון אפריקה, יהדות אלג'יריה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564350705171  BIBSYS: 13064859  BNE: XX451452  BnF: cb118621987 (data)  GND: 4001179-3  HDS: 003434  ISNI: 0000 0004 0529 7018  KulturNav: 36e3a10d-d176-4a05-8d5b-1ecfd238b976  LCCN: n79064760  MusicBrainz: 28242750-534a-326b-8ed6-1b03dfb88cd0  NARA: 10046212  NDL: 00560369  NKC: ge128658  NLA: 35003176  RERO: 02-A000005760  SUDOC: 026358581  TDVİA: cezayir  Trove: 785669  UKPARL: ZKgHyBU3  VcBA: 494/16229  VIAF: 134198819   WorldCat (עם VIAF): 134198819 
משפחה נוצרית מקביליה
עקרון דיריכלה (תורת הפוטנציאל)

במתמטיקה, ובמיוחד בתורת הפוטנציאל, עקרון דיריכלה הוא ההנחה שהפונקציה שמביאה למינימום פונקציונל אנרגיה מסוים היא פתרון למשוואת פואסון.
ניסוח פורמלי

עקרון דיריכלה קובע, שאם הפונקציה  u(x) היא פתרון למשוואת פואסון:
\nabla ^{2}u+f=0
על תחום  \Omega  של  \mathbb {R} ^{n} יחד עם תנאי שפה:
u=g{\text{ on }}\partial \Omega ,
אז  u ניתנת לקביעה כפונקציה שמביאה למינימום את אנרגיית דיריכלה:
E[v(x)]=\int _{\Omega }\left({\frac {1}{2}}|\nabla v|^{2}-vf\right)\,\mathrm {d} x
בין כל הפונקציות הגזירות פעמיים  v כך ש- v=g על  \partial \Omega  (בהינתן שקיימת לפחות פונקציה אחת שהופכת את אינטגרל דיריכלה לסופי). כיוון שהעיקרון מאפשר לקבוע את הפונקציה  u בכל התחום  \Omega , אז גם הפונקציה  f ניתנת לקביעה, בהתאם למשוואת פואסון. עיקרון זה קרוי על שם המתמטיקאי הגרמני יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה.
שימושים

בהשאלה לאלקטרוסטטיקה ניתן לפרש את העיקרון כעובדה שבין כל התפלגויות המטען  \rho (x,y,z)={\frac {f(x,y,z)}{4\pi }} בתחום  \Omega  אשר צמצום הפוטנציאל החשמלי  u שהן יוצרות לשפת התחום הוא פונקציה נתונה, אז ההתפלגות היחידה שמניבה פוטנציאל כזה על השפה היא זו שמביאה למינימום את האנרגיה המושקעת כדי להרכיב את ההתפלגות הזאת. האיבר השמאלי בביטוי עליו עורכים אינטגרציה, {\frac {1}{2}}|\nabla v|^{2}, מייצג את ריבוע השדה החשמלי בנקודה, או את האנרגיה האלקטרוסטטית האצורה בנקודה, ואילו האיבר הימני,  -vf, מייצג את מכפלת צפיפות המטען המקומית בפוטנציאל המקומי. אינטגרציה על ההפרש ביניהם מייצגת במדויק את האנרגיה הדרושה כדי להרכיב את התפלגות המטען הזאת. במובן זה, עקרון דיריכלה הוא סוג של עקרון וריאציוני על שיווי משקל המתקבל במצב של מינימום אנרגיה. כמו במקרים אחרים בפיזיקה, לעיתים התרת בעיות באמצעות מושג האנרגיה מפשטת אותן באופן ניכר, זאת לעומת שימוש בגישה ישירה יותר של חישוב כוחות.
למשל, כאשר עוסקים בבעיה של התפלגות המטענים על קליפה מוליכה טעונה, אז הפוטנציאל  u על הקליפה קבוע על ערך  U (זהו תנאי המוליכות), ואנרגיית דיריכלה מקבלת את הצורה:
 E[v(x)]=\int _{\Omega }{\frac {1}{2}}|\nabla v|^{2}\,\mathrm {d} x-QU (כאשר  Q הוא המטען הכולל על הקליפה). כיוון ש- QU הוא איבר קבוע, הוא אינו משפיע על תהליך מציאת ההתפלגות. בתצורות מוליך פשוטות כמו קליפה כדורית אין צורך בעקרון (התפלגות המטען אחידה), אולם כבר בתצורות מעט מורכבות יותר, כמו קליפה אליפסואידית, מקבלים שהתפלגות המטען לא יכולה להיות אחידה שכן כך הפוטנציאל החשמלי על הקליפה אינו אחיד.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אנגולה

רפובליקת אנגולה (בפורטוגזית: República de Angola) היא מדינה בדרום-מערב אפריקה, הגובלת בנמיביה בדרום, ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בצפון, ברפובליקה של קונגו ממובלעת קבינדה בצפון ובזמביה במזרח. בירת המדינה היא לואנדה. אנגולה הייתה עד 1975 מושבה של פורטוגל, ולאחר שחרורה פרצה בה מלחמת אזרחים שנמשכה כמעט 30 שנים וגרמה נזק עצום למדינה. אנגולה עשירה באוצרות טבע, בהם נפט ויהלומים.
מקור השם

השם אנגולה הוא הטיה פורטוגזית של המילה "נ'גולה" משפת הבנטו. "נ'גולה" היה תוארם של השליטים הילידים בממלכת קווימבונדוס במאה ה־16, עת החלו הפורטוגזים להתיישב באזור.
היסטוריה

תושבי האזור המקוריים היו שבטי ציידים-לקטים. הם הוחלפו על ידי שבטי בנטו. דוברי הבנטו ישבו בשטח אנגולה עד אשר באו הפורטוגזים לראשונה לאזור.
היסטוריה > עידן הקולוניאליזם

הפורטוגזים התיישבו לראשונה ב-1483 בשטחה העכשווי של אנגולה, בנהר הקונגו, אז שטחה של מדינת הקונגו נדונגו ולואנדה. מדינת הקונגו השתרעה מגבון העכשווית בצפון לנהר קוונזה בדרום. פורטוגל הקימה ב-1575 מושבה בלואנדה, שהתבססה על סחר בעבדים. הפורטוגזים השתלטו בהדרגה על כל החוף במהלך המאה ה-16 על ידי סדרה של הסכמים ומלחמות וכך הקימו את מושבת אנגולה. ההולנדים כבשו את לואנדה החל ב-1641 וכלה ב-1648 ותמכו במדינות אנטי-פורטוגזיות.
ב-1648 כבשה פורטוגל מחדש את לואנדה והחלה בתהליך כיבוש צבאי באזור הקונגו ונדונגו, אשר הסתיים בניצחונם ב-1671. שליטה אמיתית על האזור לא הושגה עד תחילת המאה ה-20.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 גיבש הדיקטטור הפורטוגזי אנטוניו סלזר אידאולוגיה קולוניאלית בשם "לוזוטרופיקליזם", הכוללת חזון של קהילה רב-גזעית גלובלית, הקשורה בזיקה רוחנית לפורטוגל. ב-1951 המושבה עוצבה מחדש כמחוז חיצוני, אשר נקרא גם "מערב אפריקה הפורטוגזית", תוך טענה שהשלטון מנסה ליצור מיזוג תרבותי אמיתי עם התושבים, אף שלמעשה הסווה ניצול ודיכוי של התושבים המקומיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה דחתה פורטוגל בתוקף את הדרישות לדה-קולוניזציה, ועודדה הגירת פורטוגלים לאנגולה. המהגרים, שמספרם הגיע ל-350,000, היו ברובם דלי השכלה והעדיפו להתיישב בערים. בכך דחקו לשוליים את האליטות המקומיות ואת מעמד הביניים המקומי. בשנות ה-50 החלה מחאה עממית שהתפשטה בשנות ה-60 להתקוממות אלימה. בתגובה שלחה פורטוגל כוחות צבא גדולים שפעלו לדכא את המרד ביד קשה. מתוך המאבק צמחו שלוש תנועות עיקריות יריבות שחתרו לעצמאות:
החזית העממית לשחרור אנגולה (Movimento Popular de Libertação de Angola, MPLA), עם מרכז אתני בקרב שבט הקימבונדו ועלית אינטלקטואלית מלואנדה. לתנועה זו היו קשרים למפלגה הקומוניסטית בפורטוגל ולגוש המזרחי.
החזית הלאומית לשחרור אנגולה (Frente Nacional de Libertação de Angola, FNLA), עם מרכז אתני באזור באקונגו הצפוני וקשרים לארצות הברית ולממשל מובוטו ססה סקו בזאיר.
האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה (União Nacional para a Independência Total de Angola, UNITA), אשר הונהגה על ידי ז'ונאס מאיירו סאווימבי, והייתה בעלת מרכז אתני בלב המדינה באזור אווימבונדו.