stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלימות מינית בישראל
בני נוער פוגעים מינית

ישנה גישה בקרב הגורמים המקצועיים המזהה הבדל מהותי בין בני נוער פוגעים מינית לעברייני מין בוגרים. כך, בשונה מן התפיסה הרווחת בנוגע לעברייני מין בוגרים, רואים בעבירת המין של בני נוער בעיית התנהגות המוסברת במניעים קוגניטיביים-התנהגותיים. שירות המבחן לנוער במשרד העבודה והרווחה מפעיל זה למעלה מעשור תוכנית ייחודית הנשענת על גישה זו. התוכנית כוללת התערבות קבוצתית ונועדה לסייע לנערים לשנות עיוותי חשיבה ולמנוע דפוסי התנהגות בעייתיים וביצוע עבירות מין.
מחקר חלוץ שנעשה על התוכנית מצביע על שינוי שמתרחש הן בהתייחסותם של הנערים לעבירות מין והן במיומנויות שהם רכשו במהלך ההתערבות הקבוצתית. שינוי זה מייצג אבני דרך בהשגת התוצאה הסופית של התערבות זו – הפסקת ביצוע עבירות מין. ממצאי הפיילוט המוצגים בדוח המחקר מראים כי בקרב מרבית הנערים שהשתתפו בתוכנית חלה התקדמות לעבר התוצאות המצופות מהם. חל שיפור ביכולת הנערים לזהות את הנסיבות שהובילו אותם לביצוע העבירה, הם לומדים להכיר את התנהגותם בנסיבות הללו ומפנימים מיומנויות המונעות מהם לחזור על העבירה בעתיד.
ראו גם

אלימות במשפחה
אלימות נגד נשים
אלימות נגד גברים
פשע בישראל
תרבות האונס
הערות שוליים

1 2 3  ד"ר אביגיל מור, ממדי החשיפה לאלימות מינית בקרב נשים בישראל ומאפייניה: הערכה ראשונית, סוגיות חברתיות בישראל 7, 2009, עמ' 65-45
1 2 3  פרופ' רחל לב-ויזל, פרופ' צבי איזיקוביץ', בין שכיחות לדיווח: גורמים מעודדים מול גורמים מעכבים דיווח, דו"ח מחקר למשרד החינוך, אוניברסיטת חיפה, 2016
↑  טליה אתגר, רגישות רב תרבותית כלי הכרחי בטיפול בקטינים שתקפו מינית, עט השדה, יולי 2009
↑  הדו"ח השנתי של איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית, ‏2017
↑  אריאל פינקלשטיין, מטופלים בשירותי הרווחה בעקבות פגיעה מינית בחלוקה לפי מגזר דתי, נאמני תורה ועבודה, ספטמבר 2022
↑  WHO, on behalf of the United Nations Inter-Agency Working Group on Violence Against Women Estimation and Data (VAW-IAWGED), Violence Against Women Prevalence Estimates, ארגון הבריאות העולמי, ‏2018 (באנגלית)
↑  Nasrin Borumandnia, Naghmeh Khadembashi, Mohammad Tabatabaei, Hamid Alavi Majd, The prevalence rate of sexual violence worldwide: a trend analysis, BMC Public Health 20, 2020-11-30, עמ' 1835 doi: 10.1186/s12889-020-09926-5
↑  המשרד לביטחון פנים, מדד אלימות לאומי לשנת 2014
↑  אסיה איסטושינה ואיריס זמיר, מדד הביטחון של נשים, באתר "יודעת", ‏ינואר 2012
↑  אריאל פינקלשטיין, מטופלים בשירותי הרווחה בעקבות פגיעה מינית בחלוקה לפי מגזר דתי, נאמני תורה ועבודה, ספטמבר 2022
↑  יצחק טסלר, מחקר: גם נשים דתיות סובלות מאלימות מינית, אתר nrg, 25 בנובמבר 2009
↑  פרופ' רחל לב-ויזל, פרופ' צבי איזיקוביץ', התעללות, הזנחה ואלימות כלפי ילדים ובני נוער בישראל: בין שכיחות לדיווח, אוניברסיטת חיפה, 2013
1 2  חוק העונשין תשל"ז-1977, ‏4 באוגוסט 1977
1 2  תיקון 22 לחוק העונשין, ‏31 במרץ 1988
↑  תיקוני טעויות בחוק העונשין, תשל"ז-1977, ‏30 במרץ, 1978
↑  ע"פ 91/80 - משה בן מאיר כהן נ' מדינת ישראל, ‏24 בספטמבר 1980
↑  דבר, בית-המשפט העליון בהלכה עקרונית: הכופה אשתו ליחסי מין – אנס, 1980
↑  חוק נפגעי עבירה, זכויות נפגעי עבירה בהליך הפלילי, באתר המשרד לבטחון לאומי
↑  ע"פ 7951/05 מדינת ישראל נ' פלוני, ‏7 בפברואר 2007 (ארכיון)
↑  חוק התקשורת (בזק ושידורים) (תיקון מס' 52), התשע”ב-2012, ס"ח 2347 מיום 27 במרץ 2012
1 2  חדרים אקוטיים, באתר הלובי למלחמה באלימות
↑  נעמי לבנקרון ויוסי דהאן, אישה עוברת לסוחר – סחר בנשים בישראל, 2003, דוח מטעם "מוקד סיוע לעובדים זרים", "אשה לאשה" – מרכז פמיניסטי חיפה ו"מרכז אדוה"; ראו גם פסק-הדין של בית-הדין הארצי לעבודה, עע 111/07 ,210/07.
↑  עו"ד נעמי לבנקרון, סחר בנשים בישראל 2016
↑  טלי טופילסקי, מיכאל פיליפוב וטל ארזי, תוכנית הטיפול הקבוצתי בנערים פוגעים מינית: סיכום ממצאי מדידה בפיילוט 'מיזם תוצאות', באתר מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל, ‏2017
יחסי גרמניה הנאצית עם העולם הערבי

רשיד עאלי אל-כילאני ואמין אל-חוסייני נואמים ביום השנה להפיכה העיראקית ב-1941 בברלין
נובמבר 1943: אל-חוסייני מברך מתנדבי ואפן אס אס בוסניאקים. מימין נמצא גנרל האס אס קרל-גוסטב זאוברצווייג.
חיילים בוסניאקים של הדיוויזיה ההררית אס אס ה-13 עם חוברת התעמולה הנאצית Islam und Judentum (האסלאם והיהדות), בדרום צרפת הכבושה על ידי הנאצים (הארכיון הפדרלי הגרמני, יוני 1943)
היחסים בין גרמניה הנאצית לבין הנהגת העולם הערבי נסובו סביב זלזול, תעמולה, שיתוף פעולה, ובמקרים מסוימים חיקוי. היחסים הפוליטיים והצבאיים בין הצדדים התבססו על פעולות איבה משותפות כלפי אויבים משותפים, בהם האימפריאליזם הבריטי וצרפתי, הקולוניאליזם, היהודים והציונות. יסוד מרכזי נוסף לשיתוף פעולה זה היה האנטישמיות של הנאצים, שהעריצו כמה מנהיגים ערבים ומוסלמים, ובמיוחד אמין אל-חוסייני. בציבוריות ובפרטיות, אדולף היטלר והיינריך הימלר יצאו באמירות חמות על האסלאם כדת וכאידאולוגיה פוליטית, ותיארו אותה כצורה דתית ממושמעת יותר, מיליטריסטית, פוליטית ומעשית יותר מאשר הנצרות, ושבחו את מה שהם תפסו כמיומנות בפוליטיקה ומנהיגות צבאית של מוחמד, מייסד האסלאם.
עם זאת, האידאולוגיה הגזעית הנאצית הרשמית ראתה גם בערבים והצפון אפריקאים כנחותים מהגזע הארי, הצהרה עליה חזרו היטלר ומנהיגים נאצים אחרים. היטלר לא הותיר ספק בדבר הזלזול שלו בעולם הערבי, וכתב בספרו מיין קאמפף "כאדם פולקי, המעריך אנשים על בסיס גזעי, אני מונע על ידי ידיעה בלבד של נחיתותם הגזעית של מה שמכונה 'מדינות מדוכאות'".
העולם הערבי משך תשומת לב מיוחדת מצד היסטוריונים שבחנו את הפשיזם מעבר לאירופה. החוקרים התמקדו בעיקר בכוחות פרו-נאציים ופרו-פשיסטיים, והדגישו את התמיכה שהייתה לפשיזם ולנאציזם ברחבי העולם הערבי. עם זאת, נרטיב זה עורער על ידי מספר חוקרים הטוענים כי דיונים פוליטיים ערביים בשנות השלושים והארבעים היו מורכבים למדי. הפשיזם והנאציזם, לטענתם, נדונו לצד אידאולוגיות פוליטיות אחרות, כמו קומוניזם, ליברליזם וחוקתיות. יתר על כן, העבודות הרוויזיוניסטיות האחרונות הדגישו את הקולות והתנועות האנטי-פשיסטיות והאנטי-נאציות בעולם הערבי. למרות מאמציו של המופתי להשיג גיבוי גרמני לעצמאות ערבית, היטלר סירב והעיר כי הוא "לא רוצה דבר מהערבים".
תפיסות נאציות על העולם הערבי

בנאומיו, היטלר נשא הצהרות חמימות כלפי התרבות המוסלמית, למשל: "עמי האסלאם תמיד יהיו קרובים יותר אלינו מאשר, למשל, צרפת". עם זאת, לעיתים, היטלר הסתייג מתמיכתו בתרבות המוסלמית. כך למשל שהצהיר כי ”אילו קרל מרטל לא היה מנצח בפואטייה [...] אז ככל הנראה היינו צריכים להמיר את דתנו למוחמדניזם, אותה כת המפארת את הגבורה ואשר פותחת את גן העדן השביעי ללוחם הנועז בלבד. אז, הגזעים הגרמניים היו כובשים את העולם”. חילופי הדברים אלו התרחשו כאשר היטלר קיבל את שליחו המיוחד של שליט סעודיה אבן סעוד, חאליד בן אחמד אל־קרקני (ער'). מוקדם יותר בפגישה זו ציין היטלר כי אחת משלוש הסיבות שבגללן גרמניה הנאצית התעניינה בערבים היא: ”מכיוון שנלחמנו ביהודים ביחד. זה הביא אותו לדון בפלסטין ובתנאים שם, ואז הצהיר שהוא עצמו לא ינוח עד שהיהודי האחרון יעזוב את גרמניה. חאליד אל־קרקני הבחין כי הנביא מוחמד [...] פעל באותה צורה. הוא גירש את היהודים מעֲרָב”.
בשנת 1939, זמן קצר לפני תחילת מלחמת העולם השנייה, היטלר אמר למפקדיו הצבאיים: "נמשיך לעשות הפרות סדר במזרח הרחוק ובעֲרָב. בואו נחשוב כמו גברים, ונראה בעמים האלה לכל היותר חצי קופי אדם, הפוחדים מחוויית ההצלפה". על אף שתאוריית הגזע הנאצית התייחסה לערבים כחברים בגזע נחות, הערבים הבודדים אשר סייעו לרייך השלישי במאבק נגד בעלות הברית זכו לכבוד רב. למופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני, למשל, הוענק מעמד "ארי לשם כבוד" על ידי הנאצים, על שיתוף הפעולה ההדוק שלו עם היטלר והרייך השלישי.
לפני מלחמת העולם השנייה כל צפון אפריקה והמזרח התיכון היו בשליטת המעצמות הקולוניאליות האירופיות. השלטון הנאצי פיתח שותפות עם כמה מנהיגים לאומניים ערבים על בסיס אויביהם המשותפים (לדוגמה: המלחמה האנגלו-עיראקית), והסלידה מהיהודים והציונות. בתגובה להפיכה של רשיד עאלי אל-כילאני, כאשר אנשי ריבוע הזהב בעיראק (ארבעה גנרלים בראשות רשיד עאלי אל-כילאני) הפילו את שלטון עבד אל-אילה הפרו-בריטי בעיראק והקימו ממשלה שתמכה במדינות הציר, הוציא היטלר, ב־23 במאי 1941, את הנחיית הפיהרר מספר 30, כדי לתמוך בעניינם. צו זה קבע כי: "תנועת החירות הערבית במזרח התיכון היא בת בריתנו הטבעית נגד אנגליה."
ב-11 ביוני 1941 הוציאו היטלר והמפקד העליון של הכוחות המזוינים הנחיה מס' 32: "ניצול תנועת החירות הערבית". "מצבם של האנגלים במזרח התיכון יהפוך למסוכן יותר במקרה של פעולות גרמניות גדולות, אם כוחות בריטיים נוספים יהיו כבולים ברגע הנכון למהומות או מרד אזרחי. יש לתאם את כל אמצעי הצבא, המדיניות והתעמולה לשם כך במהלך תקופת ההכנה. כסוכנות מרכזית בחוץ לארץ אני ממנה את מטה מיוחד F (אנ'), שייקח חלק בכל התוכניות והפעולות באזור הערבי, שמפקדתו אמורה להיות באזור הכוחות הצבאיים בפיקוד דרום-מזרח. המומחים והסוכנים הזמינים המוסמכים ביותר יועמדו לרשותו. ראש הפיקוד העליון של הכוחות המזוינים יפרט את תפקידיו של המטה המיוחד F, בהסכמה עם שר החוץ כאשר מדובר בשאלות פוליטיות".
ביום השואה בשנת 2021, נחשפו הקלטות משידורי תעמולה של הנאצים בשפה הערבית מימי מלחמת העולם השנייה.
התנגדות > אמירות עבר הירדן

לפי דוקטור שמואל רולבנט אמירות עבר הירדן, מדינת חסות בריטית, הייתה הישות הערבית היחידה שהכריזה מלחמה על הציר טרם תבוסת הנאצים הייתה באופק.
התנגדות > סוריה

ביוני 1941, כשכוחות צרפת החופשית הצטרפו לבעלות הברית במתקפתן נגד צבא וישי בסוריה, האלג'יראי ראזק עבד אל־קאדר, מוסלמי ציוני, חבר אליהם מיד. הוא לחם נגד כוחות וישי, ולאחר כיבוש סוריה שוחרר משירותו. על שירותו קיבל את אות "צלב לורן" הצרפתי.
התנגדות > צפון אפריקה

ב־20 בינואר 1942 נפגשו 15 בכירים במפלגה הנאצית ובממשל הגרמני בווילה בוואנזה, פרבר של ברלין, כדי לתאם את ביצוע מה שכונה בפיהם "הפתרון הסופי". בוועידת ואנזה זו ציין ריינהרד היידריך, סגנו של היינריך הימלר וראש המשרד הראשי לביטחון הרייך את מספר היהודים שיחוסלו בכל שטח לפי התוכנית. בסימן לצרפת, יש שתי רשומות, 165,000 לצרפת הכבושה, ו-700,000 לשטחיה שטרם נכבשו, אשר כלל את שטחי צרפת בצפון אפריקה, כלומר מרוקו, אלג'יריה ותוניסיה.
בשנת 1942 האס אס הקים יחידה מיוחדת של 22 אנשים כדי "להרוג יהודים בצפון אפריקה". הוא הובל על ידי מפקד האס אס ולטר ראוף, שסייע בפיתוח משאיות הגז עמן הגרמנים נהגו לרצוח אסירים רוסים ותושבים יהודים ברוסיה ובפולין. רשת מחנות עבודה הוקמה בתוניסיה, באלג'יריה ובמרוקו. מעל 2,500 יהודי תוניסיה נספו במהלך חצי שנה במחנות אלה.
לדברי רוברט סטלוף, בצפון אפריקה רק ערבי אחד, חסן פרג'אני, הורשע על ידי בית דין צבאי של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה בגין ביצוע פעולות שהביאו למותם של יהודים, גברים מבני משפחת סקמלה בתוניסיה. זאת בזמן שערבים רבים פעלו להצלת יהודים. לדוגמה, המלך מוחמד החמישי סירב לכפות על 200,000 היהודים שהתגוררו במרוקו ללבוש טלאים צהובים, אף על פי שפעולה מפלה זו נאכפה בצרפת. הוא דיווח כי אמר: "במרוקו אין יהודים. יש רק נתינים". ההיסטוריון חיים סעדון סבור כי למעט מקרים יוצאים מן הכלל, לא הייתה אלימות כלפי יהודים ממוסלמים ואף על פי שלא הייתה תחושה מיוחדת של אחווה, יהודים ומוסלמים התייחסו זה לזה די טוב.
התנגדות > גולים ערבים בגרמניה הנאצית ובאיטליה הפשיסטית

בעקבות כישלון הפיכת ריבוע הזהב בעיראק בחודשים מאי-יוני 1941, רשיד עאלי אל-כילאני ברח לאיראן אך לא היה אמור להישאר זמן רב. ב־25 באוגוסט 1941 פלשו כוחות אנגלו-סובייטים לאיראן והורידו את רזה שאה מהשלטון. לאחר מכן ברח כילאני לברלין, שם התקבל על ידי אדולף היטלר, והוא הוכר כמנהיג ממשלת עיראק הגולה. עם תבוסת גרמניה אל-כילאני ברח שוב, הפעם לערב הסעודית.
אמין אל-חוסייני הגיע לרומא ב-10 באוקטובר 1941. הוא התווה את הצעותיו לפני אלברטו פונסה דה לאון. בתנאי שמדינות הציר "יכירו באופן עקרוני באחדותה, בעצמאותה ובריבונותה של מדינה ערבית, הכוללת עיראק, סוריה, פלסטין ועבר הירדן", הוא הציע תמיכה במלחמה נגד בריטניה והצהיר כי הוא מוכן לדון בסוגיות של "המקומות הקדושים, לבנון, תעלת סואץ ועקבה". משרד החוץ האיטלקי אישר את הצעתו של אל-חוסייני, המליץ להעניק לו מענק של מיליון לירות והפנה אותו לפגישה עם בניטו מוסוליני. על פי תיאורו של אל-חוסייני, זו הייתה פגישה חביבה בה מוסוליני הביע את עוינותו כלפי היהודים והציונות. בקיץ 1940 ושוב בפברואר 1941 הגיש אל-חוסייני לממשלת גרמניה הנאצית טיוטת הצהרה על שיתוף פעולה גרמני-ערבי ובה סעיף:
גרמניה ואיטליה מכירות בזכותן של מדינות ערב לפתור את שאלת היסודות היהודיים הקיימים בארץ ישראל ובמדינות ערב האחרות, כנדרש על ידי האינטרסים הלאומיים והאתניים של הערבים, וכפי שהשאלה היהודית נפתרה בגרמניה ואיטליה.
אל-חוסייני סייע בארגון סטודנטים ערבים ומהגרים מצפון אפריקה בגרמניה בלגיון הערבי החופשי בצבא הגרמני שרדף את צנחני בעלות הברית בבלקן ונלחם בחזית הרוסית.
חיקוי הנאציזם בהתאגדויות ערביות

כמה תנועות מתעוררות בעולם הערבי הושפעו מארגונים פשיסטים אירופיים ונאצים במהלך שנות השלושים. מפלגת מצרים הצעירה ("החולצות הירוקות") דמתה מאוד לנוער היטלר ועל פי ההיסטוריון ברנרד לואיס הייתה "ללא ספק בצורה נאצית". מועדון אל-מותאנה הפאניסטי פאן-ערביסטי ותנועתו מסוג אל-פותווה (נוער היטלר) , השתתפו במתקפת פרהוד ב-1941 על הקהילה היהודית בבגדאד.
המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית (SSNP) אימצה סגנונות של פשיזם. הסמל שלה, ההוריקן האדום, נלקח מצלב הקרס הנאצי, המנהיג אנטון סעאדה נודע כ"אל-זעים" (המנהיג). המנון המפלגה היה "Syria, Syria, über alles" קרי, "סוריה, סוריה, מעל הכול", בהתאם לשורה הראשונה בהמנון גרמניה, ואף הושר באותו הטון. סעאדה ייסד את ה-SSNP הפשיסטית בתוכנית לפיה הסורים היו "גזע עליון ייחודי".
לקריאה נוספת

ג'יהאד ושנאת יהודים: על שורשיה הנאציים של מתקפת 11 בספטמבר, מתיאס קונצל, 2008, תורגם לעברית על ידי צור ארליך בהוצאת טובי
ראו גם

הצלה של יהודים על ידי מוסלמים בתקופת השואה
משתפי פעולה עם השלטון הנאצי במלחמת העולם השנייה
היסטוריה של האנטישמיות
זירת הים התיכון במלחמת העולם השנייה
תגובת ערביי ארץ ישראל לעליית הנאצים ולשואה
אנטישמיות בעולם הערבי
האנטישמיות החדשה
מבצע אטלס
ברנט קלנר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בספטמבר 1908 סומבטהיי, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  21 במרץ 1996 (בגיל 87) קאפושוואר, הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 
ברנאט בלה קלנר (בשם מלא בהונגרית: Kellner Bernát Béla;‏ סומבטהיי, 15 בספטמבר 1908 – קאפושוואר, 21 במרץ 1996) היה ספרן יהודי-הונגרי, מנהל ספריית מחוז שומוג', הדמות הבולטת ויוצאת הדופן בספרנות ההונגרית, זוכה פרס המדינה (פרס המדינה של הרפובליקה העממית ההונגרית היה פרס ממלכתי גבוה שהוקם על ידי המועצה הנשיאותית של הרפובליקה העממית ההונגרית בשנת 1963, אשר הוענק ליחידים או לקבוצות כהוקרה על הישגים מדעיים, כלכליים וטכניים יוצאי דופן בתחום).
קורות חייו

בלה ברנאט קלנר נולד במשפחה יהודית כילדם הראשון של סוחר הבגדים פאל קלנר ושל אירמה שטיינר. הוא למד בעיר הולדתו בבית הספר היסודי והתיכון - בבית הספר התיכון הממלכתי סומבטהיי. הוא היה חבר בתזמורת הסימפונית של העיר במשך זמן מה. ב-1928 סיים את לימודיו במכון הלאומי היהודי להכשרת מורים. כבוגר טרי, בשנת 1929 קיבל עבודת הוראה בבית הספר היהודי בקאפושוואר. מכאן ואילך היו חייו שזורים בענייני הספרייה של העיר קאפושוואר ושל מחוז שומוג' דרך בניית רשת הספריות במחוז שומוג', אך היה לו תפקיד חשוב ומכריע לפחות באותה מידה בפיתוח ענייני הספריות הלאומיות בהונגריה בכלל. ב-4 באוגוסט 1940 נשא לאישה את מרגיט קרטס בקפושוואר. לא ברור כיצד שרד את השואה.
ב-1 באפריל 1950 מינה אותו אנדראש קרקש, אז מנהל הספרייה המחוזית, לראש ספריית סניף העיר. כנקודת עניין, נזכר ד"ר אנדראש קרקש באירועים באותה תקופה:
"אני הבאתי את בלה קלנר לעניני הספריות. כראש הספרייה המחוזית, צפיתי בקנאה ניכרת בכך שבלה קלנר כמורה מוסמך וכשרוני עובד בעיר בסניף הבנק הלאומי ההונגרי. לא רק שהספרנים באותה התקופה לא היו ספרנים מוסמכים, אלא לא הייתה להם הכשרה לכך. לכן שמחתי שהוא קיבל על עצמו ברצון רב את הנהלת הספרייה העירונית לקריאתי. לאחר מכן השליך את עצמו לעבודה בהתלהבות רבה. הוא למד מהר מאוד את הפרטים הקטנים של עבודת הספרייה. מאוחר יותר הפך לסגני בספריית המחוז שהוקמה".
ב-1950 הוקמו ספריות המחוז - החנוכה התקיימה ב-17 באוגוסט בקאפושוואר - ברנאט קלנר הפך לסגן מנהל הספרייה המחוזית וב-1957 מונה למנהל הספרייה, שבראשה עמד עד 1975. לאחר פרישתו, הוא היה הספרן של מנהלת המוזיאונים במחוז שומוג' במשך כמה שנים ועבד גם כמפקח. הוא עבד קשה כדי לבנות בקאפושוואר את הספרייה המחוזית החדשה, המודרנית, בעלת "המדף החופשי". בתכנון השתתפו גם שני ספרנים נודעים נוספים. הספרייה נבנתה בין השנים 1960–1964 לפי ההנחיות והניהול המקצועי של ברנאט קלנר, ובאותה תקופה היא נחשבה לספריית התרבות הציבורית העומדת בפני עצמה המודרנית ביותר בהונגריה.
עם זאת, הוא לא הסתפק רק בהקמת הספרייה המחוזית, במהלך חייו פעל ללא הרף להחיות את רשת ספריות הכפר של מחוז שומוג'. הוא נקט בצעדים אקטיביים כדי להבטיח שלספריות יהיה בית ראוי בכמעט חמישים יישובי המחוז, כולל, מרצאלי, שיופוק ועוד עשרות יישובים נוספים, ספריות אשר שירתו מאז עשרות אם לא מאות אלפי קוראים.
בנוסף לבניית רשת הספריות של המחוז, הוא פרסם במספר רב של כתבי עת מקצועיים זרים ומקומיים ובמגזינים ספרותיים. במשך שנים רבות השתתף בעבודת מועצת הספריות הלאומית של הונגריה וכן היה חבר במערכת של כתב העת "ספרן" (Könyvtáros). הוא ערך כמה ספרי שנתונים של ספריית מחוז שומוג' והכין את הביבליוגרפיה הראשונה של המחוז. דורות של ספרנים למדו את המקצוע בהדרכתו. הוא היה אדם בלתי נלאה שעבד למען הציבור. במשך שלושה עשורים היה חבר במועצת העיר קאפושוואר וכן חבר בוועדת התרבות שלה. עבודתו העשירה והפורייה מתועדת בפרסים שונים.
הוא פרש ב-1975 לאחר ארבעים ושבע שנות שירות. גם בפנסיה לא נח, המשיך לתמוך בענייני הספריות במשך שנים בייעוץ ובפרסומיו המקצועיים.
מספריו

ברנאט קלנר: הנער שהסתיר את חלומו (Az álmát titkoló fiú)
הנצחתו

הוא נפטר ב-21 במרץ 1996. ב-27 במרץ 1996 הובא למנוחות בבית הקברות היהודי בקאפושוואר, חי 87 וחצי שנים. מצבתו מעוצבת בצורת ספר פתוח.
בהוקרה לזכרו ולפועלו רעייתו מרגיט קרטס הקימה ב-2015 את קרן קלנר ברנאט מתוך כוונה ש"עוסקים מצוינים במקצוע הספרנות יקבלו כבוד ותמיכה כספית ומוסרית צנועה." מדי שנה מוענק על יד חבר הנאמנים של הקרן פרס ספרן השנה - פרס זיכרון לברנאט קלנר מתוך הנכסים שתרמה המייסדת למטרת הקרן.
פרסים והוקרה

ב-1962 קיבל את התואר מחנך העם המצטיין.
בשנת 1966 הוענק לו פרס המדינה.
לקריאה נוספת

Gerő, 2000. = Kitüntetett könyvtárosok névtára. Szerk.: Gerő Gyula. Könyvtári Figyelő, 2000. (Különszám)
Kellner Bernát emlékezete. Könyv, Könyvtár, Könyvtáros, 1996. július 44–45. p.
Kiss Gy., 1966. = Kiss Gy. János: Állami-díjas könyvtáros. Könyvtáros, 1966. 4. sz. 250. p.
Lőrincz, 2001. = Lőrincz Sándor: Könyvtáravató Kaposváron. Könyv, Könyvtár, Könyvtáros, 10. évf. 9. szám, 2001. szeptember, 6–11. p.
A Somogyitemetkezes.hu oldala
Szita, 1988. = Szita Ferenc: Kellner Béla 80 éves. Könyvtáros, 1988. 11. sz. 674–675. p.
Szita, 1996. = Szita Ferenc: Kellner Bernát búcsúztatása 1996. március 27-én. Somogyi Honismeret, 1996. 67–69. p.
Varga = Varga Róbert: A Kaposvári Megyei Könyvtár Története 1945-1960. Kaposvár. 23-24. p.
הערות שוליים

↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a szombathelyi polgári házassági akv. 225/1907. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-10-07.
↑  "Kellner Bernát és Kertész Margit házassági bejegyzése a kaposvári polgári házassági akv. 131/1940. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-10-07.
↑  Varga
1 2  Kellner, 1996.
↑  Kellner Bernát Alapítvány Alapító Okirat (2015.)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810550588205606  ISNI: 0000 0004 0806 4594  VIAF: 300499655   WorldCat (עם VIAF): 300499655 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ברנט קלנר".
ספריית המחוז והעיר קאפושוואר, הבניין הישן, חדר הקריאה
הבניין המשופץ של ספריית המחוז והעירייה בקאפושוואר
ספריית קפוסוואר המחוזית והעירונית, בבניין המשופץ
רן ברץ

| --- | --- |

 לידה:  1973 (בן 52 בערך) ט"ו בסיון ה'תשל"ג פתח תקווה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  דוקטור לפילוסופיה
 סוג כתב:  פובליציסט
 תחום סיקור:  פילוסופיה פוליטית, הגות שמרנית
 מספר צאצאים:  4 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  ran.baratz
 טוויטר:  RanBaratz
 
ד"ר רן ברץ (נולד ב-1973, ט"ו בסיון ה'תשל"ג) הוא פובליציסט ומרצה, דוקטור לפילוסופיה. לשעבר מוביל תחום ההסברה בפועל בלשכת ראש הממשלה בנימין נתניהו. מייסדו של אתר האינטרנט "מידה". ברץ תומך בציונות, שמרנות, חירות האדם ושוק חופשי, ומקדם ערכים אלו באמצעות הרצאות וכתיבה באתר "מידה" וכלי תקשורת נוספים.
ביוגרפיה

ברץ נולד בפתח תקווה. כשהיה בן שבע, עברה המשפחה להתגורר ברעננה. שירת ביחידת מודיעין מוטסת של חיל האוויר. בעל תואר ראשון בפילוסופיה ופסיכולוגיה מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני ושלישי בפילוסופיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. את התואר השני קיבל בשנת 2002 על עבודה שכותרתה "הפילוסופיה של ההיסטוריה בהגותו המאוחרת של הוסרל". את תואר הדוקטור קיבל בשנת 2008, על עבודה בהנחיית שמואל שקולניקוב שכותרתה "דרך האמת ודרך ההיראות: פילוסופיית הטבע של פרמנידס".
ב-2008 ייעץ לכתיבת דו"ח "מדד הציונות" של תנועת אם תרצו. על פי הדוח קיים פער משמעותי בין עמדות הציבור בישראל בנושאי לאומיות וציונות לבין השיח האינטלקטואלי המקודם במחלקות מדעי המדינה באוניברסיטאות בישראל.
ב-2012 הקים את אתר האינטרנט "מידה" והוא מנכ"ל עמותת "אל הפרט" המפעילה אותו.
בנובמבר 2015 ביקש ראש הממשלה בנימין נתניהו למנות את ברץ לתפקיד ראש מערך ההסברה הלאומי. המינוי נתקל בקשיים. תחילה התפרסמו בעיתונות פוסטים פוגעניים של ברץ בפייסבוק נגד אישים שונים ובהם ברק אובמה, ג'ון קרי וראובן ריבלין. בעקבות הסערה התנצל ברץ על דבריו. לאחר מכן נפסל המינוי על ידי נציבות שירות המדינה בשל אי עמידה בקריטריונים. ביולי 2016 הצטרף ברץ ללשכת ראש הממשלה כמוביל תחום ההסברה בפועל, ובינואר 2017 הודיע על החלטתו לפרוש מתפקיד זה.
בעל טור קבוע במוסף "היומן" של העיתון מקור ראשון.
ברץ משמש איש סגל במכללה למדינאות. בעבר היה מתרגל ומרצה מן החוץ באוניברסיטה העברית.
חיים אישיים

ברץ גר בכפר אדומים. הוא נשוי לד"ר אדווה ברץ ואב לארבעה.
הערות שוליים

↑  אור קשתי, האגדה של "אם תרצו" וד"ר אודי לבל, באתר הארץ, 5 ביוני 2010
↑  אל הפרט: חירות ואחריות אזרחית (ע"ר) - בעלי תפקידים, באתר www.guidestar.org.il
↑  רן ברץ: "מתנצל על הדברים שפרסמתי ברשת", באתר "סרוגים", 5 בנובמבר 2015
↑  עמית סגל, ‏"פסילת מינויו של ברץ מונעת משיקולים זרים", באתר ‏מאקו‏, 31 במרץ 2016
↑  שלמה צזנה, רן ברץ, יועצו של רה"מ נתניהו, מסיים את תפקידו, באתר ישראל היום, 31 בינואר 2017
↑  אפרת זמר-ברונפמן, האוניברסיטה העברית פיטרה המרצה הימני, באתר nrg‏, 21 ביולי 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303968105171  ISNI: 0000 0000 6876 5238  VIAF: 97556726   WorldCat (עם VIAF): 97556726
המדונה מברוז'

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  מיכלאנג'לו 
 תאריך יצירה:  1503? 
 טכניקה וחומרים:  שיש 
 ממדים בס"מ
 גובה:  135 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  רנסאנס 
 מיקום:  כנסיית גבירתנו
 קואורדינטות:  51°12′17″N 3°13′28″E﻿ / ﻿51.20472222°N 3.22444444°E﻿ / 51.20472222; 3.22444444
 
המדונה מברוז' היא פסל שיש מאת מיכלאנג'לו המתאר את הבתולה והילד. הפסל מוצג בכנסיית גבירתנו בברוז' בלגיה.
היצירה פוסלה מגוש יחיד של שיש קרארה ונוצרה כחמש שנים לאחר השלמת פסל "פייטה" בוותיקן. הפסל חולק קווים משותפים עם ה"פייטה", ובעיקר בהצגת הבתולה במראה צעיר. ביצירה זו נמנע מיכלאנג'לו מלהציג את מריה כאם המחבקת את ילדה או מונעת ממנו לצאת לדרכו, כפי שנעשה בגישות מסורתיות יותר. תחת זאת, היא מתוארת באיפוק ובאצילות, בעוד ישו הילד נראה כמי שעומד לרדת מברכיה לעולם.
הבתולה מוצגת בתנוחה חזיתית קפואה, כאשר הבעת פניה משדרת איפוק ושליטה עצמית. על פי חוקרים שונים, מיכלאנג'לו העניק לדמותה "פני אבן" לא מתוך חוסר אהבה לילדה, אלא כדי לסמל את עמידתה האיתנה והסגפנית מול הכאב הצפוי לה.
הייצוג של מיכלאנג'לו את המדונה והילד שונה באופן משמעותי מתיאורים קודמים של אותו נושא, שבהם נראתה מריה כבתולה אדוקה המחייכת אל תינוקה המחובק בזרועותיה. לעומת זאת, בפסל זה ישו עומד זקוף כמעט ללא תמיכה, כשידיה של מריה רק אוחזות בו בעדינות, והוא נראה כמי שעומד להתרחק מאמו. מריה עצמה אינה נצמדת אליו ואף אינה מביטה בו, אלא משפילה את מבטה הצידה. ההשערה היא שהפסל נועד במקור להיות חלק ממזבח, ואם כך היה, ככל הנראה הוצב כך שפניו נטו מעט ימינה כלפי מטה. הפסל, שנוצר בראשית המאה ה-16, מציג את סגנון הפירמידה של רנסאנס הגבוה, אשר אפיין גם את יצירותיו של לאונרדו דה וינצ'י בשלהי המאה ה-15.
היצירה נחשבת לבעלת חשיבות היסטורית נוספת, שכן היה זו הפסל הראשון של מיכלאנג'לו שעזב את איטליה במהלך חייו. בשנת 1504 נרכשה על ידי האחים ג'ובאני ואלסנדרו מוסקרוני (או מוסקרון) תמורת 100 דוקטים. האחים מוסקרון היו סוחרי בדים אמידים בעיר ברוז', שהייתה אז אחד המרכזים הכלכליים החשובים באירופה.
האזכור הראשון של הפסל מופיע ביומנו של הצייר הפלמי אלברכט דירר, אשר כתב בביקורו בברוז' ב-7 באפריל 1521:
ראיתי את המדונה משיש אלבסטר בכנסיית גבירתנו, מעשה ידי מיכלאנג'לו מרומא.
חלק מהחוקרים, ובהם הפסל הצרפתי דויד ד'אנז'ה, העלו ספקות בנוגע למידת מעורבותו של מיכלאנג'לו בכל פרט ביצירה. היו שטענו כי עוזרו, אולי באצ'ו דה מונטלופו, היה אחראי על חלקים מהפסל, בעיקר בקפלים של גלימת המדונה ובבסיס האבן המחוספס עליו היא יושבת.
מיכלאנג'לו היה באותה תקופה שקוע בעיסוקו בנושא הבתולה והילד וכן בנושא המשפחה הקדושה. אף שהיה מודע למסורת האיקונוגרפית של ייצוג המדונה והילד, הוא בחר להציג אותם בגישה חופשית יותר מזו המסורתית.
. מיכלאנג'לו חרג מהייצוגים המקובלים של הבתולה והילד בתקופתו. בעוד שבאמנות של המאה ה-15 היה מקובל להציג את מריה כמחייכת בעדינות ומטה את ראשה בחמלה, כאן היא מופיעה נוקשה ורצינית. עיצוב הפסל מזכיר את סגנונו של דונטלו, במיוחד בשל החזיתיות הקפואה ואופן עטיפת ראשה בבד. הילד ישו אינו יושב על ברכיה כנהוג, אלא ממוקם ביניהן בתנוחה המעידה על רצונו לרדת מהן ולצאת לעולם. שינוי זה לא רק מוסיף עניין קומפוזיציוני ליצירה, אלא גם מדגיש את הניגוד בין הגוף החשוף של הילד לבין הקפלים הכבדים של בגדי המדונה. בכך, יוצר מיכלאנג'לו דינמיקה נועזת יותר בהשוואה ל"פייטה" הקדומה.
ביזת הפסל

מאז הגעתה לברוז', הוסרה היצירה פעמיים. הפעם הראשונה הייתה בשנת 1794, לאחר שמהפכנים צרפתים כבשו את ארצות השפלה האוסטריות במהלך המלחמות הנפוליאוניות, והורו לתושבי ברוז' לשלוח את הפסל ויצירות אמנות נוספות לפריז. לאחר תבוסתו הסופית של נפוליאון בקרב ווטרלו בשנת 1815, הוחזרה היצירה לברוז'.
הפעם השנייה הייתה בשנת 1944, לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, כאשר חיילים גרמנים נסוגים הבריחו את הפסל לגרמניה כשהוא עטוף במזרנים במשאית של הצלב האדום. שנה לאחר מכן התגלה הפסל במכרה מלח בעיר אלטאוסזה שבאוסטריה והושב למקומו. כיום הוא מוצג בכנסיית גבירתנו בברוז' בלגיה. אירועים אלה תוארו גם בסרט "ציידי האוצרות" משנת 2014.