stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תה ויסוצקי
מוצרים > תה ירוק

תה ירוק סיני קלאסי
תה ירוק לימונית ולואיזה
תה ירוק עם נענע
תה ירוק לימונית ולואיזה בתוספת עלי סטיביה - תה ירוק עם לימונית, לואיזה, סטיביה ותמצית לימון
תה ירוק יסמין
תה ירוק נענע בתוספת עלי סטיביה - תה ירוק עם סטיביה ושמן נענע
תה ירוק לימונית וג'ינג'ר - תה ירוק עם ג`ינג`ר, לימונית, קליפות לימון, ותמצית לימון.
תה ירוק ארל גריי - תה ירוק עם ברגמוט ולימון
תה ירוק מרווה - תה ירוק עם מרווה ועלי אוכמניות
תה ירוק קמומיל
תה ירוק צ'אי מסאלה - תה ירוק עם קינמון גרוס, ציפורן, הל ופלפל שחור גרוס.
תה ירוק וניל - תה ירוק עם עלי אוכמניות ותמצית וניל
ראו גם

קלונימוס זאב ויסוצקי
הערות שוליים

↑  על-פי נתוני נילסן (כספי) לספטמבר 2004
↑  הממונה על התחרות קבעה: ויסוצקי היא בעלת מונופולין בשוק התה הירוק ובשוק חליטות הצמחים, באתר gov.il, ‏26 ביוני 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513105505171  VIAF: 311793836   WorldCat (עם VIAF): 311793836
רגלי צפרדע

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  בשר 
 מרכיבים עיקריים:  צפרדע 
 
רגלי צפרדע הן מהמאכלים הידועים ביותר של המטבח הצרפתי והמטבח הסיני. כמו כן, רגליים של צפרדע אגם נצרכות גם במקומות אחרים כמו וייטנאם, תאילנד, אינדונזיה, צפון איטליה, דרום פורטוגל, ספרד, אלבניה, סלובניה, רומניה, צפון-מערב יוון ודרום ארצות הברית.
נכון ל-2014, יצואנית רגלי הצפרדע הגדולה ביותר היא אינדונזיה, שהיא גם צרכנית משמעותית. באזורים כמו ברזיל, מקסיקו והקריביים, צפרדעים עדיין ניצודות בטבע.
רגלי הצפרדע עשירות בחלבון, אומגה 3, ויטמין A ואשלגן. לעיתים קרובות מתארים את טעמן כדומה לטעמו של עוף . זאת עקב טעמן העדין ומרקמן המזכיר כנפי עוף. במדינות מסוימות כמו וייטנאם, מגדלים צפרדעים באופן מסחרי.
במטבחי העולם > צרפת

רגלי צפרדע (בצרפתית: Cuisses de grenouille) הן מאכל מסורתי שנפוץ במיוחד במחוז אן (אוברן-רון-אלפ). צריכה נרחבת של רגלי צפרדע היא תופעה חדשה יחסית שהחלה במאתים השנים האחרונות. [דרוש מקור]
במטבחי העולם > סין

רגלי צפרדע (בסינית: 田鸡腿) נאכלות בעיקר בדרומה של סין.
במטבח הסיני מכינים את רגלי הצפרדע במגוון דרכים כדוגמת מוקפץ, טיגון, שליקה או דייסת אורז, שהיא מאכל פופולרי במטבח הקנטונזי.
ההגנה על בעלי חיים

בדוח שפורסם ב-2011 ניתנת סקירה של ההשפעות הסחר של רגלי הצפרדעים מאז שנות ה-80. מדובר על יבוא של 4,600 טונות של רגלי צפרדעים בשנה, אינדונזיה היא הספק העיקרי. חלק מהמינים הם בסכנת הכחדה. הודו אסרה על ייצוא של רגלי צפרדעים ב-1987 ובנגלדש בעקבותיה בשנת 1989. הדוח מצביע על הצורך בפעולה לצמצום ופקוח על סחר ברגלי הצפרדעים, כדי למנוע אסון אקולוגי.
הערות שוליים

↑  תזונה עובדות, וניתוח על רגלי צפרדע, גלם
↑  "Exotic Meats USA  : What Things Taste Like" (PDF). 2008. נבדק ב-2008-07-17.
↑  "Frog legs - Ingredient". 2008. נבדק ב-2008-07-17.
↑  Sandra Altherr, Alejandra Goyenechea  and D.J. Schuber, Canapés to ExtinCtion, ‏2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00572228 
Cuisses de grenouille
מרק רגלי צפדע סינגפורי בסגנון סיני
המרד הסורי הגדול

ערך זה עוסק במרד הדרוזי שפרץ בשנת 1925. אם התכוונתם למרד הדרוזי משנת 1909, ראו .
המרד הסורי הגדול (בערבית: الثورة السورية الكبرى) או המרד הלאומי הסורי, המוכר גם בשם המרד הדרוזי, הוא הכינוי להתקוממות כללית שהתרחשה בסוריה בשנים 1925–1927.
המרד התרחש בתקופת המנדט הצרפתי על סוריה, שהוחל על סוריה כחלק מההסדרים בין המעצמות לאחר מלחמת העולם הראשונה ובפרט ועידת סן רמו. המרד התחיל בקרב העדה הדרוזית בסוריה, המרוכזת בעיקר באזור הר הדרוזים בדרום סוריה, ומשם התפשט לרחבי סוריה.
רקע > תחילת המנדט הצרפתי בסוריה

לאחר מלחמת העולם הראשונה אישר חבר הלאומים את הסכם סייקס–פיקו בין בריטניה לצרפת, שחילק את חלק משטחי האימפריה העות'מאנית ביניהם, כאשר בריטניה תקבל את פלשתינה (ארץ ישראל משני עברי הירדן) ואת עיראק, וצרפת תקבל את סוריה אשר כללה אז את לבנון. הסכם זה התנגש עם הבנות בין האימפריה הבריטית למשפחה ההאשמית שהובילה את המרד הערבי כנגד העות'מאנים במהלך מלחמת העולם הראשונה בתמורה להכרה בריטית בזכות הלאומית של העם הערבי. כוחות ערביים בהנהגת פייסל אבן חוסיין נכנסו יחד עם הכוחות הבריטים בפיקוד הגנרל אלנבי לדמשק ב-1918, ופייסל המשיך לשלוט בסוריה וב-1920 הוכתר כמלך הממלכה הערבית של סוריה למשך 4 חודשים. הכוחות הצרפתים הביסו את כוחותיו של פייסל בקרב מייסלון, ביולי 1920, והממלכה הערבית הסורית חדלה להתקיים.
על פי הגדרת משימתה הרשמית, תפקיד המנדט הצרפתי היה להכשיר את סוריה לשלטון עצמי, אך השלטון הצרפתי נתפס על ידי מרבית הסורים ככיבוש אימפריאליסטי, בין השאר בשל הכיבוש האלים שהביא לקיצה את הממלכה הערבית הסורית – המדינה הערבית העצמאית הראשונה בעת החדשה.
רקע > אופי השלטון המנדטורי

הצרפתים הגיעו לסוריה מצוידים בניסיון אותו צברו בשנות שלטונם באלג'יר, שהתאפיינו בדיכוי כוחני של האוכלוסייה. עם הגיעם לסוריה הם נקטו בשיטת הפרד ומשול, וחיזקו קבוצות מיעוט כדי להחליש את הקבוצה החזקה ביותר בסוריה – המוסלמים הסונים. הם עשו זאת על ידי חלוקת סוריה לשש מדינות: לבנון, דמשק, חלב, מדינת העלווים, סנג'ק אלכסנדרטה, ומדינת ג'בל א-דרוז (בהר הדרוזים). כל מדינה קיבלה סמכויות מסוימות, וכך החיבור בין כל חלקי סוריה נחלש. מהלך זה התקבל בברכה על ידי המיעוטים, שמעמדם השתפר על ידי שיתוף פעולה עם הצרפתים, ודבר זה בלט בעיקר אצל המרונים בלבנון שנחשבו בני חסות של הצרפתים מבחינה תרבותית, כלכלית ופוליטית.
רקע > הידרדרות יחסי הצרפתים עם הדרוזים

בשנים הראשונות, היחס בין המנדט הצרפתי לעדה הדרוזית הקטנה והשמרנית היה טוב. הצרפתים הכירו בעליונות משפחת אל-אטרש, המשפחה החזקה בעדה, והציבו את סלים אל-אטרש כמושל הר הדרוזים. ב-1923 חדל אל-אטרש לכהן כמושל מסיבות בריאותיות, ומשלא נמצא מחליף מוסכם הוצב מושל הצרפתי בשם גבריאל קרבייה (Carbiiiet), שלא כיבד את השמרנות הקיצונית של העדה. קרבייה עסק ברפורמות מרחיקות לכת שהיוו מכה קשה לאליטה הדרוזית הפיאודלית המסורתית.
במאי 1925 יצא קרבייה לחופשת מולדת וראשי משפחת אל-אטרש החלו להתסיס את ההר במטרה להביא לפיטוריו. הם שלחו משלחת מטעמם אל הנציב העליון מוריס סראי, כדי לדרוש את חידוש ההסדר שנעשה עמם ב-1921, אך הוא סירב לקבל אותם. ב-11 ביולי 1925 הוא הזמין חמישה מהם להתדיין עמו, אך במקום זאת ציווה לאסור אותם.
דעיכת המרד

ארבע קבוצות מרכזיות לקחו חלק במרד, כשכל קבוצה קידמה את האינטרסים שלה, ולא בהכרח דאגה לשאר הקבוצות. הקבוצה הראשונה הייתה של הדרוזים, הקבוצה השנייה הורכבה מחבורות של פורעי חוק שקיוו לנצל את חולשת השלטון על מנת לבזוז את האוכלוסייה. קבוצה נוספת הייתה נכבדים מקומיים באזורים שונים של סוריה, ובפרט בערים חומס וחמאת, שהתנגדו לשינויים במבנה השלטון שהובילו הצרפתים. האחרונים היו קבוצת לאומנים קטנה, שחונכה במערב והתרכזה בדמשק. קבוצה זו ניסתה לדמות למרד אופי לאומי.
הצרפתים טיפלו בכל קבוצה מורדת בצורה שונה. חבורות הפושעים, חלקן מאורגנות היטב (קבוצה אחת הגיעה לכ-1,500 אנשים במעין צבא קטן), ניצלו את חולשת הצרפתים על מנת לפשוט על האוכלוסייה ברחבי סוריה. הם לא עשו זאת בצורה אקראית, אלא הקנו הגנה לאלה שתמכו במרד ובזזו רק אחרים, דבר שגרם לפלאחים רבים לחשוב שכדאי לתמוך בהם, כיוון שהם מקנים את ההגנה שהצרפתים לא מסוגלים לתת. אך ב-1926 הצרפתים השיבו את הביטחון על כנו, והפלאחים נסוגו מתמיכתם בכנופיות.
הבעיות עם הנכבדים המקומיים הגיעו כשצרפת הכריזה על עריכת בחירות חופשיות, דבר שערער את מעמדם מכיוון שלא ציפו להיבחר. נכבדים אלו יצרו מהומות ביום הבחירות, אך הבחירות התנהלו בצורה מלאה. חלק מהנכבדים נעצרו, והשפעתם בסך הכל הייתה מועטה.
תומכי הלאומיות הערבית קיוו לנצל את המרד על מנת להביא ליצירתה של מדינה ערבית משוחררת ראשונה, אולם על מנת לנצל את דעת הקהל העולמית הם הציגו את המרד כמרד לאומי סורי. הם יצרו הצדקה מוסרית למרד על ידי הצגת הצרפתים כקולוניאליסטים המנצלים את משאבי הטבע של סוריה, תוך הדגשת מקרי ברוטאליות כלפי האוכלוסייה. אולם, מכיוון שעם הזמן התבהרה העובדה שמרבית המורדים אינם מתחברים לתפישות הללו, וכן מכיוון שלא צמחה מנהיגות לאומית בולטת, תומכי הלאומיות לא הצליחו להוביל את ההמונים בסוריה במרד לאומי אמיתי.
תוצאות

המרד איבד את כוחו לאחר אפריל 1926. העולם המערבי למד דרכו כי הרעיון של מדינה סורית אינו ישים עדיין, והנמיכו ציפיות ליצירת מדינה זו בעתיד הקרוב. הקבוצות השונות בסוריה שינו את אופן פעולתם, והקימו מפלגות עם אג'נדות חברתיות ששיתפו פעולה עם הצרפתים וערערו את כוחם של השליטים המסורתיים. הצרפתים נותרו בסוריה, אמנם לא אהובים במיוחד, אך ככוח מנדטורי הבלתי מעורער.
הוויכוח ההיסטורי סביב המרד

בקרב אקדמאים קיים ויכוח היסטוריוגרפי בדבר מהות המרד הסורי-הדרוזי. גישה רווחת אחת, הקיימת בעיקר בקרב תומכי הלאומיות הערבית, היא שהמרד היה מרד לאומי סורי או לחלופין ערבי כנגד הכובש הצרפתי הקולוניאליסטי. גישה אחרת היא שלמרד לא היה אופי לאומי, אלא מה שנקרא "המרד הדרוזי" הוא לא יותר מרצף התקוממויות מקומיות של קבוצות נפרדות, כשקבוצה קטנה של לאומנים ערביים ניסתה ליצור דימוי של התקוממויות שונות כמרד לאומי משותף. בוויכוח היסטוריוגרפי זה ניתן לראות כיצד ההיסטוריה מנוצלת על מנת לקדם מטרות של קבוצות שונות, כשהתיאורים השונים של ההיסטוריה מצדיקים אידאולוגיות שונות.
לדעת חגי ארליך, המרד הסורי היה "מרד עממי ואנטי־אימפריאליסטי מובהק. הוא הקיף שכבות מגוונות של העם בסוריה, והתפשט על פני אזורים נרחבים. מנהיגיו הפעילו שיטות מודרניות לארגון ולתעמולה, ובלא ספק פעלו למען מטרות של שחרור לאומי". חשיבותו הלאומית של המרד, לדעתו, הייתה בכך שחברו בו לפעולה משותפת מגזרים שונים של החברה בסוריה, שעד אז מיעטו לתקשר ומשטר המנדט התאמץ לבודד אותם.
במרד השתתפו גם נשים סוריות.
לקריאה נוספת

חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, 1994, ספר ג, פרק 5.10: "המרד הגדול", 1925–1927, עמ' 195–219; 233–241.
הערות שוליים

↑  ארליך, ספר ג, עמ' 202.
1 2 3  ארליך, ספר ג, עמ' 203.
1 2  ארליך, ספר ג, עמ' 204.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 205–206.
1 2  ארליך, ספר ג, עמ' 206.
↑  לעומת זאת, אצל ארליך, ספר ג, עמ' 233: ב-17 באוקטובר.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 207, 233.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 211, 233.
1 2  ארליך, ספר ג, עמ' 96.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 211–212.
1 2 3  ארליך, ספר ג, עמ' 213.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 217.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 397, 492. הידועה מביניהן היא צעירה דמשקאית בשם "רשידה".
| המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון |
| --- | --- | --- |
| הסכמים | הסכם סייקס–פיקו (1916) • ועידת סן רמו (1920) • הסכם אנקרה (1921) • הסכם ניוקומב-פולה (1923) • חוזה העצמאות הצרפתי-סורי (1936) • גבול טורקיה–סוריה • יום העצמאות של לבנון (1943) |  |
| ישויות פוליטיות | מנהלת שטחי האויב הכבושים • הממלכה הערבית של סוריה (1920) • יצירת לבנון הגדולה (1914–1920) • לבנון הגדולה (1920–1943) • מדינת דמשק (1920–1925) • מדינת חלב (1920–1925) • מדינת העלווים (1920–1936) • מדינת ג'בל א-דרוז (1921–1936) • סנג'ק אלכסנדרטה (1921–1938) • הפדרציה הסורית (1922–1925) • מדינת סוריה (1925–1930) • הרפובליקה הסורית הראשונה (1930–1946) |  |
| עימותים צבאיים | המרד העלווי של 1919 (אנ') • מלחמת הממלכה הערבית של סוריה–צרפת (1920) • קרב מייסלון (24 ביולי 1920) • כיבוש דמשק (24 ביולי 1920) • מאורעות תל חי (1920) • מרד הנאנו (אנ') (1920–1921) • מלחמת טורקיה–צרפת (1920–1921) • המרד הסורי הגדול (1925–1927) • השביתה הכללית הסורית 1936 (אנ') • הפלנגות הנוצריות • צבא הלבאנט • המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה (1941) • משבר הלבנט (אנ') (1945) |  |
| נציבים עליונים | אנרי גורו (1920–1922) • רובר דה קה (צר') (1923–1922) • מקסים וגאן (1923–1924) • מוריס סראי (1924–1925) • אנרי דה-ז'ובנל (אנ') (1925–1926) • אנרי פונסו (אנ') (1926–1933) • דמיאן דה מרטל (אנ') (1933–1939) • גבריאל פואו (1939–1940) • ז'אן שיאפ (אנ') (1940) • אנרי פרנאן דנץ (1940–1941) • ז'ורז' קאטרו (1941–1943) • ז'אן הלו (צר') (1943) • איב שטאיינו (אנ') (1943–1944) • אטיין פול באינט (Étienne Paul Beynet, 1944–1946) |  |
| הנהגה מקומית  | האמיר פייסל בן חוסיין • הקונגרס הלאומי הסורי (1919–1920) • יוסוף אל-עזמה • סאלח אל-עלי • אדהם ח'נג'ר (אנ') • אבראהים הנאנו (אנ') • אליאס חויכ (אנ') • אמיל אדה • בשארה אל-ח'ורי • סולטאן אל-אטרש • עבד אל-רחמן שהבנדר (אנ') • חסן אל-חראט (אנ') • עיאש אל-חאג' (אנ') • אנטון סעאדה • שוכרי אל-קוותלי • האשם אל-אתאסי • הגוש הלאומי • זכי אל-ארסוזי • ריאד א-סולח |  |
פורטל צרפת צרפת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556051705171  LCCN: sh85131705 
המנדט הצרפתי בסוריה - חלוקה 1921
לוחמים דרוזים, 1925
להבות בדמשק לאחר התקפה צרפתית מהאוויר
תליית שלושה מורדים בדמשק
ויקטור אלכסנדרוביץ' שרטר

| --- | --- |

 לידה:  27 באפריל 1839 (יוליאני) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  16 באפריל 1901 (יוליאני) (בגיל 61) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הלוטרני סמולנסקי 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1862)  האקדמיה הפרוסית לאמנות  האקדמיה לאומנויות של ברלין  Saint Peter's School 
 פרסים והוקרה:  עיטור  ולדימיר הקדוש, דרגה 3 (1883) 
 
ויקטור אלכסנדרוביץ' שרטר (ברוסית: Шрётер, Виктор Александрович;‏ 1901–1839) היה אדריכל רוסי עם שורשים גרמנים-בלטים.
ויקטור, בנו של אלכסנדר גוטליב שרטר, למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנקט פטרסבורג המשיך את לימודיו באקדמיה הפרוסית לאמנויות בברלין ובתום לימודיו שם הוענקה לו מדליית זהב, דבר שהיה נדיר לגבי מי שהגיע מבחוץ.
שרטר התקבל בשנת 1858 לאגודת האדריכלים בברלין וסייר ולמד אדריכלות בגרמניה, בלגיה, צרפת, שווייץ, איטליה  ואוסטריה ולאחר שחזר לסנקט פטרסבורג הוזמן ללמד שם באוניברסיטה לאדריכלות והנדסה אזרחית.
בשנת 1862 הוענק לו תואר אמן מטעם האקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנקט פטרסבורג  והוא נחשב למומחה באדריכלות אקלקטית.
שרטר פיתח סגנון המשלב אבנים טבעיות בצירוף לבנים שעברו עיבוד בשריפה בטמפרטורה גבוהה ויצר גרסה רוסית של אר נובו.
שרטר בנה מחדש והרחיב את תיאטרון מריאינסקי לאחר שבניין התיאטרון המקורי נשרף.
גלריה

סאל גרנייה
תיאטרון מריאינסקי
בית בסנקט פטרבורג
בית הכנסת הכוראלי הגדול (סנקט פטרבורג)
שרטר היה שותף בהקמת מונומט ליקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה בסנקט פטרבורג
בית האופרה בקייב
בניין תיאטרון בניז'ני נובגורוד
אחוזה באירקוטסק
סולומון ביבו

| --- | --- |
סולומון ביבו מושל אקומה וסגניו ב-1885–1886. סולומון ביבו מסומן כמספר 15 בתמונה
סולומון ביבו מושל אקומה וסגניו ב-1885–1886. סולומון ביבו מסומן כמספר 15 בתמונה
 לידה:  15 ביולי 1853 בראקל, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  4 במאי 1934 (בגיל 80) סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 מדינה:  גרמניה, ארצות הברית 
 
סולומון ביבו (באנגלית: Solomon Bibo;‏ 29 באוגוסט 1853 - 4 במאי 1934) היה איש עסקים יהודי אמריקאי יליד פרוסיה. התפרסם בתור "היהודי שכיהן כראש שבט אינדיאני".
חייו ומשפחתו בפרוסיה

סולומון ביבו נולד ב-1853 בעיירה בראקל שבפרוסיה (כיום במדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה) למשפחה יהודית, השישי מבין 11 ילדים. אביו, יצחק ביבו, עבד כמורה וחזן בעיירה.
סבו לוקאס רוזנשטיין, אביה של אימו בלימנכן, עזב את פרוסיה לאמריקה ב-1812 כדי שלא יצטרך להתגייס לצבא. רוזנשטיין התאהב בארץ מגוריו החדשה, אך כעבור שמונה שנים הוא חזר לפרוסיה כדי למצוא לעצמו אישה. למרות רצונו העז לשוב לאמריקה, אשתו מיאנה להיפרד ממשפחתה, והם נשארו בפרוסיה. אך הסב נהג לספר לבני משפחתו סיפורים על ימיו המופלאים באמריקה, ונטע בהם אהבה למקום.
בסביבות 1860 החליט בנו של לוקאס, יוזף רוזנשטיין, דודו של סולומון, להגר לארצות הברית, והוא השתקע בניו מקסיקו, שאז עדיין הייתה טריטוריה תחת שלטון הממשל הפדרלי. יוזף נפטר כעבור חמש שנים ונקבר בניו מקסיקו. לא עבר זמן רב וב-1866 הלכו בדרכו של דודם שניים מנכדיו של לוקאס, סימון ונתן ביבו, אחיו הבוגרים של סולומון. השניים השתקעו בעיר סנטה פה שבניו מקסיקו, שם עבדו בחברת הסחר של משפחת שפיגלברג, משפחה יהודית ממוצא גרמני שנתן ביבו הכיר עוד מצעירותו. כשצברו שני האחים די ניסיון בעסקים, הם עברו לעיירה סבּוייטה (באנגלית Cebolleta), שם הקימו תחנת סחר עם האוכלוסייה האינדיאנית המקומית. ב-1869, בעודו בן 16, עזב סולומון אף הוא לארצות הברית לחבור עם אחיו. לאחר מספר חודשים בחוף המזרחי שבהם למד אנגלית, הוא הצטרף כשותף לעסק של אחיו בניו מקסיקו.
מעורבותו עם האקומה

לאחים ביבו היו יחסים טובים עם האינדיאנים איתם סחרו. סולומון בפרט יצר קשר הדוק עם תושבי הפואבלו (ישוב אינדיאני) של שבט אקומה (באנגלית Acoma Pueblo), שכינו אותו בתואר הכבוד "דון סולומונו". בדצמבר 1882 פתח סולומון תחנת סחר (חנות) על אדמתם של האקומה. הוא התיידד עם בני השבט, למד את שפתם, והכיר את אחת מבנות השבט, קתולית בשם חואנה ואייה (בספרדית Juana Valle), נכדתו של מושל השבט לשעבר. אף על פי שבני השבט לרוב התנגדו לנישואים מחוץ לשבט, באופן נדיר התירו לזוג להינשא, וחתונתם נערכה ב-1 במאי 1885. טקס הכלולות נערך על פי מסורת אינדיאנית תחת השגחתו של כומר קתולי. הזוג נישא שוב ב-30 באוגוסט של אותה שנה על ידי שופט מחוזי, כנראה כדי לבסס את נישואיהם באופן חוקי. אף על פי שהזוג לא נישא על ידי רב, סולומון דבק במסורתו היהודית, ואשתו אימצה נוהגים יהודים אף היא. נישואיו הקנו לביבו מעמד של חבר שווה זכויות בשבט האקומה.
נישואיו של ביבו וכניסתו לשבט האקומה אירעו על רקע סכסוך שנבע מעסקיו של ביבו עם האקומה. ב-1884 שכר ביבו את כל אדמתם של בני השבט לתקופה של שלושים שנה. לטענתו, היה זה כדי להגן על השבט מפני סוחרי קרקעות שזממו לנצלם ומהממשל הפדרלי שאיים להפקיע את אדמותיהם. פדרו סנצ'ז, הסוכן לענייני אינדיאנים (באנגלית Indian agent) האחראי על האקומה, הביע דעה שביבו עצמו ניצל את השבט ושכר את אדמתם במחיר נמוך. סנצ'ז ערך מפגש עם מנהיגי האקומה, ולטענתו הנוכחים בישיבה הודו שההסכם עם ביבו נחתם ללא הסכמתם, למעט מושל השבט, שהודה שהוא הסכים לחוזה, אך הסביר שהוא לא הבין נכון את החוזה שביבו הציע לו, וחשב שהוא דן רק בחלק מאדמת השבט ולתקופה של שלוש שנים, לא שלושים. ביבו מנגד טען שלסנצ'ז לא היה מתרגם בעת שנפגש עם זקני השבט, ושתיאורו של טענותיהם אינו נכון. סנצ'ז וביבו ניהלו מאבק משפטי על תקפות החוזה שנמשך מספר שנים. אנשי השבט מצאו את עצמם בין הפטיש והסדן. מצד אחד, הם חששו לאבד את קשרי המסחר שיצרו עם ביבו, ומצד שני הם פחדו מאיומיו של סנצ'ז שהממשל הפדרלי יענישם אם יקיימו את החוזה. ב-1888, לאחר שסנצ'ז הוחלף בנציג חדש, פסק בית המשפט לזכותו של ביבו. בשיא המאבק נהיה ביבו חבר בשבט על רקע נישואיו. סנצ'ז טען שהנישואים היו פיקטיביים ונועדו לחזק את טענותיו של ביבו לאדמותיהם של האקומה. הסיבה מדוע הסכימו האקומה שלא כמנהגם בעבר לאפשר לביבו להתחתן עם בת שבט אינה ברורה, וייתכן שהם אכן יזמו את הנישואים כדי לסייע לביבו במאבקו המשפטי. עם זאת, סולומון וחואנה היו נאמנים זה לזה, הקימו משפחה, וחיו חיי זוגיות מלאים עד סוף ימיהם.
ב-1885, אותה שנה בה נישא סולומון לחואנה ונהיה לבן שבט, מינתה אותו מועצת חכמי דת לתפקיד מושל השבט, מינוי לתקופה של שנה. תפקיד זה היה מקביל לתואר ראש שבט אצל שבטים אינדיאנים אחרים, ומכאן הכינוי "היהודי שנהיה לראש שבט אינדיאני" שדבק בביבו. ייתכן שהמינוי נועד לחזק את ידו של ביבו במאבקו המשפטי, אך אין עוררין שביבו מילא את תפקידו בנאמנות. בין היתר, ביבו פתח בית ספר ושכר את המורה הראשון שילמד בו. ביבו מונה כמושל עוד שלוש פעמים, וכיהן ארבע שנים סך הכל. ב-1888, לאחר שזוכה בבית-משפט, הסכים הממשל הפדרלי להכיר בו רשמית כמושל השבט.
לאחר היותו מושל

ביבו נשאר פעיל בשבט גם לאחר כהונתו, אך הסתכסך עם בני שבט אחרים על רקע תוכנית הלימודים בבית הספר שהקים. כעבור מספר שנים החליטו ביבו ומשפחתו לעזוב את השבט, כנראה בגלל המריבות להן נקלע וגם בגלל רצונו להקנות לילדיו חינוך יהודי. תחילה עברו לעיר סנטה פה, ומשם עברו לסן פרנסיסקו. בסן פרנסיסקו השתייכה המשפחה לבית הכנסת עמנואל. ידוע שבנם הבכור עלה לתורה כבר מצווה בבית הכנסת אוהבי שלום, ובנם הצעיר קיבל חינוך דתי בבית הכנסת עמנואל. המשפחה פתחה חנות מכולת, אך המשיכה להתפרנס גם מחנויותיו של ביבו שנותרו בניו מקסיקו. עם זאת, הקשר של המשפחה עם שבט האקומה נותק. ב-1920 נידה שבט האקומה את ביבו מאדמתו, ואף סירבו לאפשר לו לחזור לחיק השבט.
ביבו נפטר ב-1934, ונקבר בבית קברות יהודי בעיירה קולמה שבקליפורניה. אשתו, שנפטרה ב-1941, נקברה לידו.
מורשתו

לדעתם של ההיסטוריונים שתיעדו את חייו של סולומון ביבו, השפעתו כמושל מדינת האקומה הייתה זניחה. מפעלו רוכז באזורים נידחים, ולכן להחלטותיו לא הייתה משמעות גדולה על הנעשה בניו מקסיקו. מעבר לכך, כוונותיה של הממשלה הפדרלית כלפי השבטים האינדיאנים באזור אותו סיפחה היו הרות גורל מכדי שאדם אחד היה יכול לשנותם, וספק אם עתידם של האקומה היה נראה שונה תחת מושל אחר. עיקר תהילתו של ביבו נבעה מהעובדה שהוא הצליח להתברג להנהגת שבט אינדיאני שנטה להיות סגור כלפי זרים. בפרט, העובדה שמהגר יהודי אירופאי כמו ביבו הפך למושל של שבט אינדיאני סיפקה דוגמה מיוחדת במינה לאלו שטענו, כפי שסבו של סולומון סיפר לנכדו בזמנו, שבאמריקה אדם יכול לעשות כל מה שרק ירצה.
כריך רובן

| --- | --- |

כריך רובן מהמעדנייה של כץ
 
 מאכלים
 סוג:  כריך
 מטבח:  המטבח היהודי
 מוצא:  ארצות הברית
 מרכיבים עיקריים:  קורנד ביף, כרוב כבוש, אמנטל, רוטב רוסי ולחם שיפון
 
כריך רוּבּן (באנגלית: Reuben sandwich) הוא כריך אמריקאי קלוי העשוי מקורנד ביף, גבינת אמנטל, כרוב כבוש ורוטב רוסי הקלויים בין פרוסות לחם שיפון. מאכל זה מזוהה לרוב עם מעדניות יהודיות בעיר ניו יורק, אף על פי שאינו כשר.
מקורות אפשריים > רובן קולקופסקי וברני שימל, מלון בלקסטון: אומהה, נברסקה

חלק טוענים כי רובן קולקופסקי (במקורות מסוימים שם משפחתו קוצר לקיי), בעל מכולת יהודי יליד ליטא שהתגורר באומהה, נברסקה, היה מזמין כריך עשוי קורנביף ופסטרמה במשחק הפוקר השבועי בו שיחק במלון בלקסטון בין השנים 1920–1935. בין המשתתפים, שכינו עצמם "הוועדה", נכח גם בעל המלון, צ'ארלס שימל. בנו של שימל, שעבד במטבח, הכין עבור קולקופסקי את כריך הרובן הראשון, כשהוסיף להזמנתו הקבועה גבינה שווייצרית ורוטב אלף האיים, והגיש אותם בלחם שיפון. הכריך זכה לתהילה מקומית לראשונה כששימל הכניס אותו לתפריט ארוחת הצהריים של בלקסטון, ותהילתו התפשטה כאשר עובד לשעבר במלון זכה בתחרות הרעיונות הארצית לכריכים עם המתכון. באומהה מציינים ב־14 במרץ את יום הרובן. סיפור זה מוזכר בסרט "חידון האשליות", שם דיק גודווין, הדמות הראשית, מזמין ואוכל רובן במסעדה עם צ'ארלס ואן דורן, והם דנים במקורות הכריך.
מקורות אפשריים > מעדניית רובן: ניו יורק

גרסה אחרת טוענת כי יוצרו של הרובן היה ארנולד רובן, הבעלים הגרמני-יהודי של מעדניית רובן (1908–2001) בעיר ניו יורק. על פי ראיון עם קרייג קלייבורן, ארנולד רובן יצר את "ספיישל רובן" בסביבות 1914. ברנרד סובל בספרו "פעימות בברודוויי: זיכרונותיו של יחצ"ן" (Broadway Heartbeat) משנת 1953 גורס כי הכריך היה אלתור שיצר ארנולד עבור מרג'ורי רמבו כאשר השחקנית המפורסמת ביקרה במעדניית רובן לילה אחד כשהמזווה היה ריק באופן חריג.
גרסה נוספת מייחסת את ההמצאה לאלפרד שייוינג, טבח במעדניית רובן, וטוענת שהוא יצר את הכריך לבנו של רובן, ארנולד רובן הבן, בשנות ה-30.
הערות שוליים

↑  Weil, Elizabeth. "My Grandfather Invented the Reuben Sandwich. Right?". New York Times. NY Times. נבדק ב-22 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Rader, Jim. "The Reuben Sandwich". Reuben Realm.
↑  Griswold, Jennifer. "Today is Proclaimed Reuben Sandwich Day". KMTV. אורכב מ-המקור ב-2015-03-15.
↑  Jared Ingersoll (2006). "Toasted Reuben sandwich". Danks Street Depot. Murdoch Books. p. 115. ISBN 9781740455985.
↑  Craig Claiborne. The New York Times Food Encyclopedia. See also Arnold Reuben interview, American Life Histories: Manuscripts from the Federal Writers' Project, 1936–1940, quoted on What's cooking America site.
↑  Sobel, Bernard (1953). "Broadway Heartbeat: Memoirs of a Press Agent". Hermitage House. New York City: 233. OCLC 1514676.
מנדלי מוכר ספרים

ערך זה עוסק בסופר יידי ועברי. אם התכוונתם לחנות ספרים מקוונת, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  2 בינואר 1836 קופיל, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  8 בדצמבר 1917 (בגיל 81) אודסה, הרפובליקה העממית של אוקראינה 
 שם לידה:  שלום יעקב אברמוביץ'
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 לאום:  יהודי
 מקום קבורה:  2nd Christian Cemetery 
 עיסוק:  סופר, מתרגם, פובליציסט
 שפות היצירה:  עברית, יידיש, רוסית 
 יצירות בולטות:  'ספר הקבצנים, 'האבות והבנים', 'בעמק הבכא', 'מסעות בנימין השלישי'
 תקופת הפעילות:  מ-1863 
 צאצאים:  Mikhail Abramovich 
 
מימין לשמאל: חיים נחמן ביאליק, מרדכי בן עמי, שלום עליכם, מנדלי מוכר ספרים (אודסה 1910)
חוג הסופרים היהודים באודסה (1916). מימין לשמאל: שמעון פרוג, חיים נחמן ביאליק, מנדלי מוכר ספרים, ש. אנ-סקי ויהושע חנא רבניצקי
מנדלי מוכר ספרים מונצח בשמות רחובות ברבות מערי ישראל. בתמונה שלט רחוב בירושלים.
שלום יעקב אברמוביץ', הידוע בשם העט מנדלי מוכר ספרים (ביידיש: מענדעלע, קרי "מֶנְדֶלֶה מוֹיְכֶֿר סְפֿוֹרִים", 2 בינואר 1836 יוליאני: 21 בדצמבר 1835‏‏ – 8 בדצמבר יוליאני: 25 בנובמבר‏ 1917), היה מחשובי סופרי היידיש והעברית בעת החדשה.
מנדלי, שנודע בכינוי "הסבא" של הספרות העברית והיידית המודרנית, היה בן הדור האחרון להשכלה, אולם בהמשך חייו חווה את תקופת חובבי ציון וראשית הציונות, שהשפיעו על יצירתו. מרבית ספריו וכתביו תורגמו לעברית ויצאו לאור בישראל.
מקור הכינוי "מנדלי מוכר ספרים"

בשיחה שניהל שלום אברמוביץ' עם הרב מזא"ה הוא סיפר לו כיצד נוצר הכינוי "מנדלי מוכר ספרים":
כאשר החל לצאת לאור ה"קול המבשר", פנה אלי ה"ארז" כי אכבד את העיתון בפרי עטי. הבטחתיו, ומראש החלטתי כי על כל מאמרי הז'ארגוניים עלי לכתוב באיזה פסבדונים קבוע, ולא בשמי המפורש אברמוביץ, כדי להבדיל בין קודש לחול. בחרתי לי את השם "סנדרקע מוכר ספרים", על שם מוכר ספרים אחד, שהיה בעירי בימי ילדותי, ושלחתי מאמר ל"קול המבשר" חתום בכינוי זה.
כאשר קבלתי את העלה הנדפס, נשתוממתי לראת כי חתום עליו במקום "סנדרקע" - "מנדלי", אשר תקן העורך מדעתו...
באתי בדברים עם הד"ר גולדבלום, אשר היה חתנו של "ארז" וחברו בעריכת עיתוניו, והנה אמר לי הד"ר: "כפי הנראה גזירה היא מן השמים שתקרא בשם 'מנדלי' ולא בשם 'סענדערקע', כי צריך אתה לזכור כי חותני בעצמו שמו אלכסנדר, והוא חושב זאת לאיזו פגיעה בכבודו, כי 'סנדערקע' זהו שמו הילדותי. והוא, כלומר חותני, חושד אותך בלאו הכי בדקירות ועקיצות כנגדו"...
"ובכן", אמר מנדלי, "עניתי לגולדבלום: עלי לקבל את הדין ומעתה אהיה בריה חדשה בשם 'מנדלי' ".