נוירופתיה פריפרית
פולינוירופתיה

פולינוירופתיה היא תהליך של נזק עצבי השונה ממונו-נוירופתיה. לעיתים משתמשים במונח "נוירופתיה פריפרית" כדרך לתאר פולינוירופתיה. בפולי-נוירופתיה, תאי עצבים רבים באזורים שונים בגוף מושפעים, ללא קשר לעצב דרכו הם עוברים. לא כל תאי העצב מושפעים באותו אופן – במצבים של פגיעה באקסונים דיסטליים, למשל, גרעיני תא העצב לא נפגעים אולם האקסונים עצמם נפגעים באופן הפרופרוציונלי לאורכם. נוירופתיה סוכרתית היא השכיחה ביותר מבין קבוצת מחלות אלו. בפולי-נוירופתיות הכרוכות בתהליך של דה-מיאליניזציה, עטיפת המיאלין מסביב לעצב נהרסת, וכתוצאה מכך יכולת האקסון להעביר אימפולס חשמלי נפגעת. הקבוצה השלישית תחת מחלות אלו, שהיא הפחות נפוצה, כוללת פגיעה ישירה בתאי העצב הנוירונליים – לרוב פגיעה זו מתרחשת או בעצבים סנסוריים או בעצבים מוטוריים.
פולינוירופתיות לרוב מציגות תמונה קלינית הכוללת פגיעה ביותר מאזור אחד בגוף, לרוב בצורה סימטרית. בדומה לנוירופתיות אחרות, התסמינים העיקריים כוללים חולשה ומגושמות מוטורית, תחושות כגון שרפה ועקצוץ, ירידה בתחושות העדינות ותחושת טמפרטורה, וכן חוסר יציבות במהלך הליכה או עמידה. בפולינוירופתיות רבות, סימפטומים אלו מתרחשים ראשוניים ובאופן חמור בעיקר בכפות הרגליים. סימפטומים אוטונומיים, כגון סחרחורת במעבר מישיבה לעמידה, בעיות בזקפה ובעיות בשליטה על השתן, קיימות אף הן בחלק מן המקרים.
פולינוירופתיות לרוב נגרמות כתוצאה מתהליך המשפיע על הגוף כולו – סוכרת ואי סבילות לגלוקוז הן הסיבות הנפוצות ביותר. סיבות אחרות מתייחסות בהתאם לסוג הפולינוירופתיה וקיימות קבוצות רבות הכוללות מחסור בוויטמינים, מחלות דלקתיות, רעלנים כגון שימוש באלכוהול ותופעות לוואי של תרופות שונות וכן בעיות במערכת ההמטולוגית.
ברוב המקרים, פולינוירופתיה מתפתחת באופן איטי, לרוב על פני חודשים או שנים, אולם קיימות גם צורות בהן ההתפתחות היא מהירה.
תסמונת גייאן-בארה – זוהי פולינוירופתיה המופיעה כתסמונת אקוטית היכולה להופיע לאחר מחלה זיהומית קלה (קשר לחיידק קמפילובקטר ג'ג'וני), המתבטאת בחולשה סימטרית המתחילה לרוב ברגליים, והחולשה בולטת יותר בשרירים פרוקסימליים מאחר דיסטליים (יותר בירך מאשר בשוק, למשל). לעיתים המחלה עלולה להיות חמורה עד כדי סיכון חיים (אם יש מעורבות של שרירי הנשימה או הבליעה). לצורך אבחנה של גייאן-בארה יש להדגים חולשת שרירים מתקדמת של יותר מגפה אחת, חוסר או הפחתה של רפלקסים, כאשר בבדיקת ניקור מותני לרוב מופיעים ערכים מוגברים של חלבון (אולם ספירת דם לבנה תקינה). הטיפול במחלה זו כולל פלסמה-פרזיס (טיפול זה מקצר את הזמן הדרוש להחלמה ומקטין סיכון לנזק שאריתי). אצל מבוגרים וילדים יש להעדיף טיפול על ידי מתן IVIG, ולעיתים יש צורך בטיפול תומך למניעת סיבוכים כמו כשל נשימתי או לבבי. לרוב, המחלה נעצרת לאחר עד 4 שבועות, וכ־70% מהחולים מחלימים ממנה לחלוטין. 25% מן החולים נותרים עם נזק נוירולוגי קל, ו-5% מהם מתים, לרוב מכשל נשימתי. ככל שהמחלה תוקפת בגיל מבוגר יותר ובמהלך מהיר יותר, וכן כאשר המחלה פוגעת באקסונים ויש עדות להדבקה בחיידק הקמפילובקטר, כך הפרוגנוזה גרועה יותר.
מחלה דומה למחלת גייאן-בארה נקראת CIDP, או chronic inflammatory demyelinating polyneuropathy: זוהי מחלה, אשר בשונה ממחלת גייאן-בארה, מאופיינת במהלך כרוני יותר, או בהפוגות ללא שיפור נראה לעין לאחר 6 חודשים מהופעתה. הגורם למחלה זו אינו ידועה. במרבית המקרים החולים מתלוננים על חולשה בידיים או רגליים (יותר בידיים, יותר בשרירים דיסטליים), וכן חוסר סנסורי בגפיים ותחושות נימול. בניקור מותני, הממצאים דומים למחלת גייאן-בארה. מחלה זו מגיבה לעיתים קרובות לטיפול בסטרואידים, אשר ניתן למשך זמן ממושך במרבית המקרים. טיפול ב-IVIG או פלסמהפרזיס אף הוא אפשרי.
נוירופתיה סוכרתית – זוהי תופעה נפוצה מאוד בסוכרת והיא יכולה להופיע כפולינוירופתיה מעורבת (פגיעות סנסוריות, מוטוריות ואוטונומיות) – ב-70% מהמקרים, וב־30% מהמקרים קיימת פגיעה סנסורית בלבד. ככל שמידת האיזון של הסוכרת גרועה יותר, כך גדלה המעורבות של העצבים הפריפריים במחלה. הביטוי הנפוץ ביותר של החולים הם תחושת נימול, אובדן תחושה או כאבים, יותר ברגליים מאשר בידיים. במקרים חמורים יותר, יש אובדן תחושה בכל הגפיים (בעיקר הדיסטליות – כפות ידיים וכפות רגליים) המשולבות עם הפרעות מוטוריות. אצל סוכרתיים רבים, מלווה לתהליך עצמו גם בעיה במערכת העצבים האוטונומית הכוללת פגיעה בהזעה, בתפקוד המיני, פגיעה בתפקוד השלפוחית, המעי והקיבה וכן הפרעות בקצב הלב ותת לחץ דם אורתוסטטי. אין טיפול ספציפי לסיבוכים אלו – ניתן לטפל בכאב נוירופתי באמצעות תרופות (להלן).
דיפתריה – החיידק קורינובקטריום דיפטריה מדביק את דרכי הנשימה העליונות או מדביק פצע עורי, ומייצר טוקסין הגורם לדה-מיאלניזציה של עצבים פריפריים. כחודש לאחר ההדבקה, החולה מפתח נוירופתיה מוטורית עם פגיעה בולטת בתפקוד העיניים – ראייה מטושטשת היא תלונה נפוצה (יש פגיעה ביכולת האקומודציה של העין). גם שרירים האחראיים על תנועות עיניים עלולים להיפגע, וכן שרירי הפנים, הלוע והסרעפת. תגובת האישונים, עם זאת, היא תקינה. החלמה בדרך כלל מתרחשת לאחר מספר שבועות, ורוב החולים מחלימים לגמרי. במקרים חמורים יש שיתוק נשימתי. הטיפול כולל מתן מהיר של אנטי-טוקסין, וכן מתן של פניצילין או אריתרומיצין כדי להכחיד את החיידק. בבדיקת ניקור מותני ניתן לראות חלבון מוגבר ופלאוציטוזיס קל.
מחלות תורשתיות מסוג Charcot-marie tooth הן מחלות פולי-נוירופתיות, הכוללות חולשה ודלדול שרירי גפיים דיסטאליים, בנוסף להחזרי רפלקסים ירודים ו-pes cavus של כף הרגל. המחלות מועברות בתורשה אוטוזומלית דומיננטית, כאשר CMT מסוג 1 קשורה להתחלה בעשור הראשון לחיים, עם מהלך מחלה שהוא פרוגרסיבי ואיטי ובחומרה משתנה – העצבים מעובים, וניתנים למישוש בכמחצית מהמקרים. מהירות ההולכה העצבים ירודה באופן בולט. יש פגיעה דה-מיאלנטיבית. CMT מסוג 2 אינו כולל פגיעה סנסורית, ומתבטא בפגיעה בנוירונים עצמם.
הטיפול בפולינוירופתיה כולל ראשית אבחון המחלה הראשונית או השגת שליטה על המחלה הראשונית, שמירה על תפקוד מוטורי ועל כוח השריר וכן השגת הפחתה בכאב נוירופתי.