stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'רארד ג'ון שייפר
ביוגרפיה > נעורים

עד לנעוריו החל שייפר לפתח פנטזיות ארוטיות, בהן פגע והתעלל בנשים אשר נתפסו בעיניו כנחותות או כראויות לשנאתו. לאורך הזמן החמירו חלומות אלו לכדי סטייה עבור סאדומזוכיזם ובונדג', ואף הפקת סיפוק מיני מפגיעה עצמית, לעיתים תוך כדי לבישת תחתוני נשים, עד להשגת פורקן מיני במהלך חניקה עצמית. במרבית המקרים, נהג שייפר לערוך את הטקסים הללו במקומות מיוערים ומבודדים, בהם קשר עצמו לעצים. תדירותם של הטקסים, אשר הפכו לאינטינסיביים יותר ויותר, התגברה בחלוף הזמן, עד שלבסוף עסק בהם במרבית שעות ערותו.
אף על פי שנהג לבלות ולצאת עם בנות מבית ספרו, זכה שייפר ליחס שלילי ומזלזל מצד כמה מחברותיו לכיתה, ועד לסוף לימודיו פיתח הרגלי מציצנות. במקרה אחד, נערה מכיתתו בשם ברברה קרוליק, אמרה כי ”אני לא זוכרת שהוא היה חבר של אף אחד מהבנים. הוא תמיד עמד מרחוק והביט על כולם. למעשה, הדבר היחיד שאני באמת זוכרת הוא שהייתי צריכה למשוך את החצאית שלי עד למטה, לרגליים, כי הוא, פחות או יותר, היה מוכן לעמוד על הראש רק בשביל להציץ מבעד לחצאיות של הבנות”.
שייפר נחשב לתלמיד מבטיח בעיני מוריו. תיקים מאותה העת מציינים כי היה חבר בקבוצת הפוטבול בשנות לימודיו הראשונות, ואף היה ידוע בתור שחקן גולף מצטיין. הוא סיים את חוק לימודיו בבית הספר התיכוני סנט תומאס אקווינס, ועבד למשך תקופה קצרה בתור מדריך דיג באברגליידס (אנ'), בטרם נרשם למכללה הקהילתית של ברוארד (אנ').
ביוגרפיה > לימודים אקדמיים

תחילה נרשם שייפר ללימודי סוציולוגיה, בטרם עבר לענף ההוראה ב-1964, שבו קיבל ציונים בינוניים. בתום שנתו השנייה בברוארד, הגיש בקשה לקבלת מלגה באוניברסיטת פלורידה אטלנטיק (אנ') בבוקה רטון, שם המשיך בלימודי ההוראה שהתחיל.
במהלך אותה תקופה התארס שייפר למרתה "מרתי" לואיז פוג, סטודנטית מאוניברסיטת פלורידה אטלנטיק שפגש עוד קודם לכן בברוארד, כאשר הייתה שתי כיתות מתחתיו. השניים טיילו במשך זמן מה יחד עם להקתה, סינג-אאוט 66 - קבוצה מוזיקלית ופטריוטית, אשר ביקשה להציע חלופה לתנועת ילדי הפרחים. בדצמבר 1968 התחתנו השניים ועברו לגור יחד בדירה ששכרו ברחוב ס. וו. עשרים ושתיים, פורט לודרדייל. זוגיותם התדרדרה במהרה, בשל דרישותיו הבלתי פוסקות של שייפר לקיום יחסי מין, וכן בגלל נטייתו לבלות את מרבית זמנו בציד. ב-2 במאי 1970 התגרשו השניים, לאחר שפוג האשימה את אכזריותו הקיצונית של שייפר כסיבה העיקרית לפרידתם.
זמן מה לאחר מכן, פתח שייפר במערכת יחסים קצרה עם אישה בעלת נכות פיזית, שאותה פגש במרפאה לבריאות הנפש בפורט לודרלייל. אולם הזוגיות לא החזיקה מעמד והשניים נפרדו במהרה.
ביוגרפיה > קריירה

במרץ 1969 התקבל שייפר לתוכנית התמחות בהוראה בבית הספר התיכוני פלנטיישן (אנ'). הוא החל ללמד גאוגרפיה ב-23 בספטמבר אותה שנה, אולם פוטר ב-7 בנובמבר לאחר שסירב לקבל הדרכה ועצות מהממונים עליו, וכן מפני שבית הספר קיבל תלונות רבות מהורי התלמידים על כך ששילב את דעותיו המוסריות והפוליטיות בחומר הלימודי שהעביר.
מעט לאחר מכן, ניסה שייפר להתקבל להתמחות נוספת בבית הספר התיכוני הקהילתי של בוקה רטון (אנ'), אולם נדחה. כעבור ארבעה חודשים התקבל להתמחות אחרת בבית הספר התיכוני סטראנהאן (אנ'), במרץ 1970, והחל ללמד גאוגרפיה ב-2 באפריל אותה שנה. דיווחים שונים מצביעים על כישורי ההוראה הירודים שלו, כאשר הממונים עליו הבחינו בהתנשאות שהפגין כלפי עמיתיו ובידע המקצועי המוגבל שהחזיק במסגרת החומר שנדרש ללמד. כעבור חודשיים, הודיע מנהל בית הספר לשייפר על החלטתו להוציא אותו מתוכנית ההתמחות עד ל-18 במאי. בזאת תמה הקריירה של שייפר כמורה באופן סופי.
לאחר שנסתם הגולל על עתידו כאיש הוראה, החליט שייפר לטוס לחופשה באירופה ובצפון אפריקה בטרם שב לפלורידה, שם עבד במשך תקופה קצרה כשומר עבור תאגיד ואקנהאט, בזמן ששקל את צעדיו הבאים. ב-1 בספטמבר 1970 הגיש בקשת קבלה למשטרת וילטון מנורס (אנ'), אולם השמיט בקורות חייו את עניין פיטוריו הקודמים ממשרות ההוראה, ובמקום זאת שיקר וטען כי רכש ניסיון במשך שנתיים כעוזר מחקר באוניברסיטת אטלנטיק פלורידה, וחזר רק לאחרונה ממרוקו. עברו של שייפר לא נבדק כראוי, והוא התקבל למשטרת מחוז ברוארד בספטמבר 1971, לאחר שסיים את הדרכתו כשוטר פטרולים בסוף אותה שנה בהצלחה.
מספר חודשים לפני שהתחיל את הקריירה שלו כשוטר, פגש שייפר את תרזה דין בת התשע עשרה. דין עבדה כמזכירה באותה העת, והשניים הכירו בזמן שעדיין התפרנס כשומר. הם התארסו במהרה ונישאו בפורט לודרדייל ב-11 בספטמבר 1971. לדברי שייפר, נישואיו השניים היו מוצלחים יותר מקודמיהם. דין נענתה בשמחה לדרישותיו התדירות לקיום יחסי מין, וחלקה את תשוקתו הנלהבת לדיג.
העסקתו של שייפר במשטרת וילטון מנרוס באה אל קיצה במהרה, ובסך הכל נמשכה רק כשישה חודשים. אף על פי שבמקרה אחד זכה לשבחים לאחר שחבר לכוח משטרתי אשר פשט על מעבדת סמים, התנהלותו הכללית הייתה ירודה. הוא פוטר ממשרתו לאחר שהממונים עליו הבחינו במנהגו לעצור כלי רכב בהם נהגו נשים אשר ביצעו עבירות תנועה קלות, לחפש אחר פרטיהן במאגר המידע המשטרתי וליצור עמן קשר מאוחר יותר בכדי לחזר אחריהן.
מעט לפני פיטוריו, החל שייפר לחפש אחר עבודה רווחית יותר במסגרת רשויות החוק, והתקבל למשטרת השריף במחוז מרטין (אנ'), פלורידה, ב-23 ביוני 1972, לאחר שזייף מכתב המלצה ממשטרת וילטון מנורס. בדיקת רקע סטנדרטית שנערכה באותו הזמן, חשפה כי היה נטול עבר פלילי.
הרציחות > חטיפות

ניצני סטיותיו של שייפר הופיעו לראשונה ב-21 ביולי 1972, כאשר נתקל בננסי אלן טרוטר בת השמונה עשרה ופאולה סו ולס בת השבע עשרה, בזמן שסייר עם ניידת המשטרה שלו. השתיים חיפשו אחר טרמפים, ושייפר הציע להסיע אותן ליעדן המבוקש בסטיוארט (אנ'). הוא הזהיר אותן מפני הסכנות הכרוכות בטרמפים ונסיעה עם זרים, ולאחר שהבין שאף אחת מהן לא הגיעה מפלורידה, וכי שתיהן התכוונו להמשיך לג'נסן ביץ' (אנ') למחרת היום, הציע לקחת אותן בעצמו. הן נענו להצעתו בחיוב, והסכימו להיפגש איתו למחרת בשדרות איסט אושן ב-09:15 בבוקר.
למחרת, בא שייפר למקום המיועד בזמן שנקבע. הוא הגיע ברכבו הפרטי כשהוא אינו לובש את מדיו המשטרתיים, ושכנע את ולס וטרוטר כי עדיין היה בתפקיד, אלא שלבש בגדים אזרחיים מפני שעבד באותה העת כשוטר סמוי, ובשל כך גם נהג ברכב לא מזוהה.
מיד לאחר שנכנסו שתיהן לרכבו, סטה שייפר מהמסלול באמתלה, משום שרצה להראות להן מבצר ספרדי ישן, לא הרחק מהאי האצ'ינסון (אנ'). הוא הטיף להן שוב נגד טרמפים ונסיעה עם זרים, והזהיר אותן כי הן עלולות להיחטף ולהימכר כשפחות מין.
בהמשך הדרך עצר בסמוך לבקתה נטושה באזור מרוחק ביער, הוציא את שתיהן החוצה, קשר את ידיהן וחסם את פיותיהן. לאחר מכן לקח את אחת מהן לעץ ברוש קרוב, ליד נהר אינדיאן (אנ'), וקשר את רגליה לגזע בטרם עטה חבל בעל קשר תלייה מסביב לצווארה, שאותו קיבע לענף מרומם, כך שנאלצה לעמוד בעזרת קצות אצבעותיה על שורשי עץ עבים, וזאת בכדי לא להיחנק למוות. הוא קשר את הנערה השנייה לעץ סמוך בצורה דומה, והודיע לשתיהן כי הן עומדות להיאנס ולהירצח.
באותו הרגע נשמעה קריאה דחופה ברדיו המשטרתי של שייפר, שאותו התבקש להחזיק גם ברכבו הפרטי, אשר האיצה בו לשוב לתחנת המשטרה בהקדם. הוא הותיר את שתי הנערות קשורות במקומן, ואמר כי ישוב בקרוב. לאחת מהן אמר בחיפזון, ”אני חייב לזוז!”, בטרם הזהיר אותה שלא תברח כי, ”אני הולך להיות ממש בהמשך הדרך”, וטען שהוא הולך להתייעץ עם האדם לו הוא התכוון למכור אותן.
כאשר שב שייפר למקום כעבור שעתיים, נדהם לגלות כי שתי הנערות הצליחו להימלט. הוא חזר לביתו במהרה על מנת להתקשר לתחנת המשטרה, והודיע לממונה עליו, השריף רוברט קראודר, כי ”עשיתי משהו מאוד טיפשי, אתה הולך לכעוס עליי”. לאחר מכן הסביר לו כיצד החליט ללמד את שתי הנערות לקח בנוגע לסכנות הכרוכות בטרמפים, אף על פי שייתכן שהגזים מעט. לדבריו, נטש את שתיהן באזור ביצתי ביער שמסביב להאצ'ינסון, לא הרחק מנהר אינדיאן.
קראודר ולוטננט מלווין ולדרון נסעו למקום במהרה, ואיתרו את טרוטר הקשורה למחצה, כשידיה מאחורי גבה, מתאמצת לשחות בתוך הנהר. כאשר עמדו לעצור את הרכב בכדי להיחלץ לעזרתה, צפו בה עולה על הגדה, כשחולצתה ומכנסי הג'ינס שלבשה קרועים לגזרים. משהסירו את המחסום שסתם את פיה, הזדהתה בפניהם בתור ננסי, ונאבקה לומר מנשימה לנשימה כי חברתה, ולס, עדיין בתוך היער. להקלתה של טרוטר, הודיעו לה השוטרים כי נהג משאית גילה את ולס מדשדשת בין העצים לכיוון הכביש המהיר, כארבעים וחמש דקות קודם לכן, וכעת היא שוהה בבטחה בתחנת המשטרה.
הרציחות > מעצר

טרוטר נלקחה לתחנת המשטרה, שם מסרה יחד עם ולס את גרסתה לאירועים שחוו. השתיים סיפרו כיצד הצליחו להיחלץ מכבליהן לאחר שהתחככו כנגדם, והסירו באופן חלקי את המחסומים מפיותיהן בעזרת שיניהן, תוך כדי שהתאמצו לשמור על איזון ולא ליפול משורשי העץ עליהן עמדו, פן היו נחנקות למוות. שתי הנערות מסרו עדות מפורטת בנוגע לחוטף ולרכב בו נסע, בטרם זיהו את שייפר באופן רשמי.
אף על פי ששייפר התעקש בתוקף על כך שבסך הכל הגזים במאמציו ללמד את שתיהן שיעור על הסכנות הכרוכות בנסיעה בחברת אנשים זרים, סיפורו לא זכה לאמון רב, והוא פוטר ממשרתו והושם במעצר. קראודר הורה לפקודיו להגיש נגדו כתב אישום בגין כליאת שווא ותקיפה בנסיבות מחמירות.
כעבור שבועיים, שוחרר שייפר בערבות עצמית של כ-15 אלף דולרים, ולפיכך נותר חופשי עד למשפטו, שנקבע לנובמבר 1972. הוא שב לבית אותו שכר עם אשתו בסטיוארט. דין והוריה לא שמו לב לשינויים בהתנהגותו, והאמינו לטענתו כי רק ניסה ללמד את הנערות לקח. בזמן שהמתין למשפטו התפרנס מעבודות כפיים שונות בקוויק צ'ק.
הרציחות > רציחות

ב-27 בספטמבר 1972, חטף שייפר את סוזן קרול פלייס בת השבע עשרה ואת ג'ורג'יה מרי ג'סופ בת השש עשרה. השלושה הכירו במרכז לחינוך מבוגרים בפורט לודרדייל, כאשר שייפר הציג את עצמו בתור ג'רי שפרד, וטען כי הגיע מקולורדו, לשם התכוון לשוב לשם לאחר טיול קצר שתכנן לערוך במקסיקו. הוא ככל הנראה העמיד פנים כאילו גילה עניין במשיכתה של ג'סופ לגלגול נשמות ותפיסה על חושית, בנוסף לאהבתה של פלייס למוזיקה, בניסיון למצוא חן בעיניהן.
בצהרי היום בו נראו שתיהן לאחרונה, הגיעה אמה של פלייס, לוסיל, לביתם, בכדי למצוא את בתה מסדרת את חדרה, בזמן שג'סופ ושייפר ישבו לצדה. הן הציגו אותו בפניה, ופלייס אמרה לאמה כי הן מתכוונות ”לנסוע עמו לחוף ולנגן על גיטרה”. אף על פי שאמה נותרה חשדנית, הבטיח לה שייפר כי כוונותיו טובות. אולם היא נותרה לא משוכנעת ורשמה את מספר רכב הדטסון (אנ') 1969 שלו על דף. פלייס גמרה אומר בליבה לעזוב, והבטיחה לאמה בדמעות כי תלך רק לזמן קצר, ותשמור איתה על קשר. שתי הנערות יצאו מהבית יחד עם שייפר בסביבות השעה 08:45 בערב.
כעבור ארבעה ימים בהם לא שמעה דבר מפלייס, יצרה לוסיל קשר עם אמה של ג'סופ, שירלי, רק כדי להודיע לה כי בתה ברחה מביתם ב-27 בספטמבר, וכי לא שמעה מאף אחת מהן מאז. שתי הנערות דווחו כנעדרות במשטרת אוקלנד פארק (אנ'). לוסיל מסרה לחוקרים את מספר הרכב שרשמה, בנוסף לתיאור פיזי של האדם שבחברתו הנערות עזבו. לוחית הרישוי שויכה לרכב מדגם שונה לחלוטין אשר נמצא בבעלות תושב מסנט פטרסבורג אשר לא דמה בשום צורה לג'רי שפרד, והחזיק באליבי מוצק לתאריכים בהם נעלמו הנערות. לאחר שהאדם היחיד שענה לשם ג'רי שפרד והתגורר בפורט לודרדייל הוסר מרשימת החשודים בגין חוסר התאמה, הפך מקרה היעלמותן של הנערות לתיק לא פתור.
הרציחות > חשדות נוספים

מרי אליס בריסקולינה בת הארבע עשרה ואלזי לינה פרמר בת השלוש עשרה נעלמו בדרכן למסעדת דרכים על כביש ס. ר. 870 (אנ'), לאחר שעזבו את האכסניה בה שהו בעיירה לודרדייל-ליד-הים (אנ'), ב-26 באוקטובר 1972, פחות מחודש לאחר היעלמותן של פלייס וג'סופ. בראשית 1973 נמצאו גופותיהן תחת סבך צמחייה, לא הרחק מכביש 838 (אנ'), סמוך לפלנטיישן (אנ'). כל אחת מהגופות אותרה בנפרד, אולם רגליהן היו פתוחות לרווחה. בריסקולינה הוכתה קשות בראשה ואחת המהלומות אשר ניפצה את גולגולתה ככל הנראה הובילה למותה. כמה מציפורניה נתלשו לחלוטין מאצבעותיה, דבר העשוי להצביע על המאבק הפראי שניהלה נגד רוצחה. פרמר מתה גם היא כתוצאה מחבטה בראשה.
תשאול מקביל של חבריה של בריסקולינה חשף כי היא ופרמר נהגו לבקר באכסניה בלודרדייל-ליד-הים לעיתים קרובות, שם שכר בן זוגה של אחותה הגדולה של בריסקולינה חדר. כמו כן, גילו החוקרים כי אדם בשם גרי שפרד היה מוכר לבריסקולינה. שפרד, אדם שמספר אנשים זיהו אותו כשייפר, טען כי היה שוטר לשעבר במשטרת וילטון מנורס.
כעבור שלושה חודשים נעלמו שתי צעירות נוספות. ב-11 בינואר 1973, קולט מרי גודאינף וברברה אן וילקוקס בנות התשע עשרה, היו בדרכן לפלורידה מסו סיטי, איווה, ונראו לאחרונה בבילוקסי (אנ'), מיסיסיפי. באותה העת, המתין שייפר לפתיחת משפטו בגין חטיפתן של ולס וטרוטר, והסתובב בחופשיות. נודע כי ביצע שיחת טלפון לטווח רחוק מסידר רפידס, איווה, לביתו בפלורידה, זמן קצר לפני היעלמותן, וייתכן כי שלושתם נפגשו כאשר שב לפלורידה. עצמותיהן התגלו לצד ארגז תפוזים שניצב בסמוך לעץ גדול ביער, בינואר 1977. שני הקורבנות נקשרו לעץ בעזרת תיל ונתלו ממנו, בזמן שהרוצח עמד או ישב על הארגז.
הרציחות > מאסר ראשוני

בדצמבר 1972 נפתח משפטו של שייפר בגין חטיפתן של ולס וטרוטר. לאחר שחתם על הסדר טיעון עליו המליץ לו בחום עורך דינו לקבל, הודה באשמה בגין סעיף אחד של תקיפה בנסיבות מחמירות, ונגזרה עליו שנת מאסר אחת, עם אפשרות לשחרור מוקדם לאחר שישה חודשים, ועונש נוסף של שלוש שנות מאסר על תנאי. עם הקראת גזר הדין, ב-22 בדצמבר, אמר השופט ד. ק. סמית' לשייפר, ”זה נשגב מבינתו של בית המשפט לתפוש כיצד אפשר להיות טיפש בצורה כה אסטרונומית, כפי שאתה היית במקרה הזה”; כמו כן, התיר לו לדחות את תחילת מאסרו עד לאחר החגים, והוא החל לרצות את עונשו בבית הכלא של מחוז מרטין ב-15 בינואר 1973. כאשר עזב את בית המשפט ביום הקראת גזר הדין, ציין בפני העיתונאים שנכחו במקום: ”עשיתי טעות מטופשת. לא היו יחסי מין בכל הסיפור.. אף אחד לא נפגע”.
הרציחות > חקירה > קצה חוט

במרץ 1973 נתקלה לוסיל פלייס במכתב מאת ג'רי שפרד בחדר השינה של בתה, ונסעה לכתובת המוען שהייתה רשומה עליו: שדרות מרטין 333, פלורידה. שם גילתה מאחראי הבניין כי שפרד רשם את דירתו על שמו האמיתי, ג'רארד שייפר, וכי נכלא לאחרונה בגין חטיפה וניסיון לרצח של שתי נערות.
בזמן שלוסיל ובעלה נסעו מסביב לשכונה, היא לפתע הבינה כי ככל הנראה רשמו החוקרים את מספר לוחית הרישוי שמסרה באופן שגוי, כך ששויכה למחוז פינלאס (אנ') ולא למחוז מרטין, היות שמרבית הלוחיות שראתה באותו הזמן התחילו במספר 42 ולא 4 בלבד. לאחר שהודיעה על כך למשטרה, גילו החוקרים כי הרכב היה למעשה מדגם דטסון ובצבע כחול-ירוק, והשתייך לאדם בשם ג'רארד שייפר, אשר התגורר בשדרות מרטין 333.
כאשר תוחקר, הכחיש שייפר כי פגש אי פעם את פלייס או את הוריה, אף על פי שלוסיל הצליחה לזהות אותו באופן ברור בתור ג'רי שפרד באמצעות תמונה שנמסרה לה, מהתקופה בה עבד במשטרת וילטון מנורס.
הרציחות > חקירה > גופות

כעבור חודש, מצאו אב ובנו אשר חיפשו אחר פחיות אלומיניום ביער, שאריות של שתי גופות רקובות, מפוזרות בתוך בור שנחפר בין העצים ומסביב לו, באוק המוק פארק, פורט סנט לוסי, פלורידה. עומקו של הקבר המאולתר היה שישים ותשעה סנטימטרים לערך. הזירה כולה נמצאה במרחק של כשישים וחמישה מטרים מדרך העפר הקרובה ביותר, ובמרחק של פחות מעשרה קילומטרים מהמקום בו החזיק שייפר בוולס וטרוטר בקיץ הקודם.
על גזע עץ סמוך התגלו סימני שריטה עמוקים, אליו ככל הנראה נקשר גופן של הנערות. אחת הגופות עדיין הייתה לבושה בגזרי ג'ינס כחולים עם סמל הדמויות וייל אי. קויוטי ורוד ראנר מסדרת לוני טונס, ואילו הגופה השנייה הייתה עירומה לחלוטין. ערמת בגדים נוספת שהשתייכה לקורבנות, נמצאה בתוך סבך צמחייה קרוב. חתיכות מהגופות נתלשו בידי חיות בר ופוזרו בכל עבר.
שתי הנערות נקשרו לעצים בטרם נרצחו, כאשר עמודי השדרה שלהן נקטעו באזור החוליות המותניות וחוליות הצוואר. מספר עצמות נחתכו לחלוטין בעזרת סכין או מצ'טה. לאחר מותן נכרתו ראשיהן, ועצמות הלסת שלהן נשברו בכמה מקומות. סדרת השאריות אשר הרכיבו את אחת הגופות, שזוהתה מאוחר יותר כשייכת לפלייס, נורתה בלסתה על ידי אקדח בעל קליבר בקוטר 22 מ"מ.
כמו כן, חתיכות של קליפת עץ בניאן, שנמצאו בסביבת הקבר, הצביעו על כך שאחת הנערות או שתיהן נתלו מאותו הגזע די זמן בכדי להשאיר עליהן סימנים לפני שמתו. ראשי התיבות ג'י. ג'יי. נחרטו על הקליפה, ושורשי העץ נשאו סימני חיתוך עמוקים, אשר ככל הנראה בוצעו בעזרת סכין, מצ'טה או גרזן, והכילו סיבי בד.
הגופות נלקחו למכון לרפואה משפטית במחוז דייד, שם זיהה אותן דוקטור ריצ'רד סווירון כשייכות לפלייס וג'סופ, באמצעות השוואת הממצאים לצילומים דנטליים וצילומי רנטגן של שברים אשר החלימו זה מכבר. זמן מה לאחר מכן נודע הדבר לשייפר, אשר ביקש ייצוג משפטי מהסנגוריה הציבורית. עורך הדין שמונה עבורו היה אלטון שוורץ.
המיקום בו התגלו הגופות, בנוסף לקווי הדמיון במודוס אופרנדי של שיטת החטיפה והרצח ביחס לפשעיו הקודמים של שייפר, סייעו לכוחות המשטרה במחוזות ברוארד ומרטין להשיג את צווי החיפוש שביקשו עבור ביתו ורכבו של שייפר, וכן לביתה של אמו.
הרציחות > חקירה > צווי חיפוש > מחוז ברוארד

בחיפוש שנערך בבית אמו של שייפר, נמצאו בתוך ארון נעול בחדר השינה, כשלוש מאות דפים, שבהם כתב לאורך מספר שנים סיפורי זוועה המלווים בציורים גרפיים. בסיפוריו תיאר שייפר חטיפות, השפלות, אונס והוצאות להורג של מספר נערות ונשים צעירות, אליהן התייחס באופן שגרתי בתור זונות, פרוצות או יצאניות, בנוסף לשתיים ספציפיות אשר ענו לשמות בלינדה וקרמן, וכן אישה לא מזוהה נוספת אשר נתלתה במקום לא ידוע סמוך לכביש 845 (אנ').
חלק מהמעשיות תיארו כיצד הכריח שייפר את קורבנותיו לשתות משקאות שונים, לרוב יין או בירה, בזמן שעמדו על קצות אצבעותיהן, כאשר מסביב לצווארן נקשר חבל תלייה, כך שיכל לצפות בהן משתינות על עצמן בטרם נחנקו למוות. לעיתים קרובות שב שייפר לזירות הפשע, שבועות או חודשים לאחר שביצע את הרציחות, בכדי לקיים מעשי נקרופיליה עם הגופות המבותרות, או על מנת לעקור את שיניהן. כמו כן, חושפים כתביו את העניין הרב שגילה בשיטות היסטוריות של עינויים והוצאה להורג, ואת העונג שהפיק מצפייה בנשים, הנתונות תחת מצבי לחץ, משתינות או עושות את צרכיהן על עצמן, לפני ובזמן תלייתן.
כמו כן, נמצאו אחד עשר אקדחים, שקים מלאי תחמושת, שלושה עשר סכיני ציד, גלילי חבל, וערימות של מגזיני פורנו רך, עליהם צייר שייפר ציורים שונים, כך שעתה הציגו נשים קשורות הנתלות מעצים או מגיליוטינות שונות, חלקן נושאות פצעי יריות, בזמן שהן מטילות את מימיהן. בנוסף, נמצאו שלושים ושבע תמונות פולארויד בשחור-לבן, המציגות נשים שנתלו או שגופן הושחת, בדרך כלל לצד עצי תה, אשר עשויים היו להימצא בדיווי (אנ'), פלורידה. חלק מהתמונות הציגו את שייפר לבוש בבגדי נשים ומדמה את תלייתו העצמית מעץ, כאשר צואה מרוחה על ישבנו.
בין ניירותיו של שייפר נמצא מכתב מ-20 ביולי 1971, מאדם אלמוני ממזרח ברונסויק (אנ'), ויקטוריה, אוסטרליה, עמו נפגש כאשר טיילו שניהם במרוקו בקיץ 1970. המכתב הכיל תמונות פולארויד נוספות של ”כפר בסהרה” אליו הגיעו שניהם, ממש לאחר שנערך בו ”טבח של ערבים”. חלק מהתמונות הציגו נשים שאיבריהן הפנימיים נשפכו החוצה, לאחר שגופן בותר בעזרת סכינים וגרזנים.
בתוך קופסת תמרוקים מוזהבת, מצאו החוקרים תכשיטים, דרכונים ופריטי לבוש השייכים למספר נערות ונשים צעירות. על אף שבעליהן של חלק מהחפצים מעולם לא נמצאו, רבים מהם שויכו לנשים צעירות אשר דווחו כנעדרות בשנים קודמות. תליון זהוב, עליו נחרט השם "לי", שויך לנעדרת בשם לי היינליין בונדיס, אשר הייתה שכנה של שייפר בצעירותה, ועקבותיה נעלמו בספטמבר 1969. כמו כן, נמצאו רישיון הנהיגה של ברברה אן וילקוקס ודרכונה של קולט מרי גודאינף, לאחר ששתיהן נעלמו בינואר 1973. בנוסף, גילו החוקרים בשטח הבית מספר שיניים וחתיכות עצם, השייכות, לכל הפחות, לשמונה קורבנות.
הרציחות > חקירה > צווי חיפוש > מחוז מרטין

ב-6 באפריל נערך חיפוש בביתו של שייפר במחוז מרטין, בו נמצאו פחות ראיות פיזיות מאשר בברוארד. אולם החוקרים נתקלו בשתי שיניים אנושיות, אשר אוחסנו בקפסולת פלסטיק בתוך חדר השינה הראשי, בנוסף לציפית כרית מוכתמת בדם אשר נשטפה באופן יסודי, וכן במספר סכינים וכלי נשק. ארנק הזמש של ג'סופ התגלה ברשות אשתו של שייפר, דין, אשר מאוחר יותר העידה כי בעלה העניק לה אותו כמתנה בנובמבר אשתקד, על אף שבהמשך ניסה לשכנע אותה ואת אחיה להיפטר ממנו, זאת לאחר שב-1 באפריל גילה על מציאת הגופות באוק המוק פארק, בטענה כי המשטרה עשויה להשתמש בארנק על מנת ”לבדות ראיות נגדו”. על אף הפצרותיו, מסר גיסו של שייפר את הארנק לידי המשטרה.
משפט > אישומים

עד ל-12 במאי אספו חוקרי התיק מספיק ראיות נסיבתיות, על מנת לקשור את שייפר לתשעה מקרי רצח והיעלמויות לא פתורות שהתרחשו בין השנים 1969–1973. באותו החודש, פרסם עיתון מקומי רשימה של עשרים ושמונה נשים מתות או נעדרות, אשר האמונה הרווחת באותה העת סברה כי גורלן נגזר בידי שייפר. מרביתן הגיעו מפלורידה, למעט שתיים שהגיעו מוירג'יניה המערבית ואיווה. במסיבת עיתונאים שנערכה ב-14 במאי, אמר החוקר הראשי לם ברמלי ג'וניור כי ”במונחים של גודל ומוזרות”, היה זה התיק הקשה ביותר בו נתקל מעודו.
ב-18 במאי הואשם שייפר בשני סעיפי רצח מדרגה ראשונה של פלייס וג'סופ. הוא נעצר עד לתום ההליכים ללא אפשרות לשחרור בערבות, ונלקח לבית החולים המדיני של פלורידה (אנ') בצ'אטהוצ'י (אנ'), על מנת לעבור הערכה פסיכיאטרית בת שלושים ימים, בטרם הושב לבית הכלא המחוזי של סנט לוסי (אנ') ב-20 ביוני. תוצאות הבדיקה גילו כי הוא סבל מפרנויה, פסיכוזה וסטייה מינית חמורה, מצב רפואי אשר הגדיר אותו בתור ”מחסל של נשים הנתפסות בעיניו כלא מוסריות”, אולם בעת ובעונה אחת החשיב אותו לכשיר בכדי לעמוד למשפט.
בשימוע שנערך בבית משפט לערעורים ב-21 ביוני, שכנע התובע המחוזי רוברט סטון את השופט סיירוס פייפר טרוברידג' כי שייפר היה שפוי, ובשל כך כשיר להישפט. שייפר טען בתוקף לחפותו, ואמר כי ההאשמות נגדו ”הן טעות”. הוא סיפר לאחד העיתונאים שנכחו במקום כי היה בטוח ומשוכנע שינוקה מכל מאשמה.
ב-17 בספטמבר 1973 נפתח משפטו של שייפר במחוז סנט לוסי. השופט שנבחר עבורו היה סיירוס פייפר טרוברידג'. צוות התביעה הורכב מהתובע המחוזי, רוברט סטון, וכמו כן מעורכי הדין פיליפ שיילר, ריצ'רד פורדי ואנתוני יאנג. הגנתו של שייפר הורכבה מהסנגור הציבורי אלטון שוורץ, יחד עם עורכי הדין ברוס קולטון וג'יימס ברקר.
מאחר שבאותה העת הכריז בית המשפט העליון של פלורידה (אנ') על עונש המוות כאמצעי לא חוקתי אשר לא יתקיים בין גבולות המדינה, ביקשה התביעה לגזור מאסר עולם על שייפר. הוא המשיך לטעון לחפותו בפני האישומים, ושמר על התנהגות מרוחקת ואדישה לכל אורך ההליכים המשפטיים. לעיתים בהה בקרירות לכיוון עדי התביעה בזמן שדיברו, או חייך לעבר העיתונאים שנכחו באולם כאשר אחד העדים מטעם ההגנה עלה לדבר בדוכן.
אף על פי ששייפר העיד בשימוע הקדם משפטי שנערך והכחיש כל מעורבות במקרי הרצח של פלייס וג'סופ, בנוסף לכך שטען כי אינו זוכר היכן שהה בתאריכים בהם נחטפו ונרצחו, נמנע מלהעיד במשפט עצמו בהתאם לייעוץ שקיבל מעורכי דינו.
בהצהרת הפתיחה שמסר התובע סטון לחבר המושבעים ב-19 בספטמבר, פרס את טענתה הראשית של התביעה כי הראיות הפיזיות והנסיבתיות אשר עמדו להיחשף בקרוב, בנוסף לעדויות הרבות שנאספו, ימחישו באופן ברור את אשמתו של שייפר בכל הנוגע לרציחתן של פלייס וג'סופ. כמו כן, אמר כי המדינה ציפתה מהמושבעים להשיב פסק דין של ”אשמה ברצח מדרגה ראשונה עבור שני הסעיפים”. בתום הצהרת התביעה, ביקש עורך דינו של שייפר, שוורץ, לדחות את הצהרת הפתיחה של ההגנה עד לאחר שתסיים התביעה להציג את כל ראיותיה ועדויותיה. בקשתו התקבלה ללא כל התנגדות מצד התביעה.
משפט > עדויות > עדים מטעם התביעה

העדים הראשונים אשר עלו להעיד מטעם התביעה היו האב והבן אשר גילו את גופותיהן המבותרות של פלייס וג'סופ באוק המוק פארק. שניהם שחזרו את ממצאיהם, את הדברים שראו ואת מעשיהם מיד לאחר מכן, קרי דיווח לרשויות. מיד לאחר מכן, עלה לדוכן העדים לוטננט פטריק דובאל ממשרד השריף של מחוז סנט לוסי, אשר תיאר את זירת הפשע, את הראיות שנאספו, ואת הקבר אליו הושלכו הקורבנות. כמו כן, הוסיף כי החוסר בסחיפה שהתקיים מסביב לקבר העיד על כך שהוא נחפר שוב לפחות פעמיים.
הוריה של פלייס הגיעו גם הם להעיד באותו היום, וזיהו את שייפר בתור האדם אשר ראו בחברת בתם לפני היעלמותה. על אף ניסיונות ההגנה לפגוע באמינותם, שניהם הצהירו שהיו בטוחים לחלוטין כי שייפר היה אותו אדם אשר ביקר בביתם. כמו כן, זיהו הוריה ואחותה הצעירה של ג'סופ, שריל, את ארנק הזמש אשר נמצא ברשות אשתו של שייפר, כארנקה של ג'סופ.
בימים הבאים נמסרה עדותו של פקיד בית משפט מחוזי, אשר טען כי רכבו של שייפר נרשם על כתובת מגוריו במחוז מרטין, כחודש לפני הרציחות, ובכך הוכיח כי לוחית הרישוי שרשמה אמה של פלייס אכן הייתה תואמת לשלו. בהמשך עלה לדוכן העדים לוטננט דייוויד יורצ'וק, אשר תיאר את החיפוש שנערך בבית אמו של שייפר באפריל 1973, ואת הראיות שנמצאו במקום.
דוקטור ריצ'רד סווירון מסר בעדותו מידע על הנתיחות שלאחר המוות שנערכו בגופות הקורבנות, ועל תהליך הזיהוי הרשמי שבוצע בהתאם לצילומי רנטגן של השיניים, ושל עצמות שנשברו בעבר. כאשר תושאל בידי ההגנה, התעקש כי כלי הנשק ממנו נורה הקליע שפגע בלסתה התחתונה של פלייס, היה בעל קליבר בקוטר 22 מ"מ ולא 25 מ"מ, כפי שהציע הסנגור. רופא נוסף בשם דוקטור ג'וזף דייוויס, אשר עבד בשירות מחוז דייד, פירט בעדותו על קשירת הקורבנות בטרם רציחתם, השחתת וביתור גופותיהם, ואין ספור סימני החיתוך שנחרטו על עצמותיהם.
ננסי טרוטר ופאולה ולס הגיעו להעיד בהמשך בנוגע לחטיפתן. טרוטר שחזרה בפני בית המשפט מספר דברים ששייפר אמר בפניה, לאחר שקשר אותה לעץ ברוש; לדבריה, סיפר לה שהוא מסוגל לחפור בור באדמה, בו יקבור אותה ואת ולס, כך שאף אחד לעולם לא ימצא אותן. לעדותן צורף סרט קצר המציג את קשירתן של הנערות, בשחזור שבוצע בידי המשטרה; ראייה זו נמסרה מידי שוורץ, אשר היה להוט להציג לחבר המושבעים כי לא נגרם אף נזק לנערות.
בין הראיות שהוצגו מטעם התביעה בפני חבר המושבעים היו קליפות העץ אליהן נקשרו הנערות שנרצחו, אשר הצביעו על כך ששתיהן היו תלויות מהעץ למשך תקופת זמן ארוכה מספיק על מנת להשאיר עליהן סימנים עמוקים, בטרם נרצחו. כמו כן, הוצגו שורשי העץ עליהם הוכרחו פלייס וג'סופ לאזן את עצמן בכדי להימנע מחנק, בזמן שהיו נתונות לעינויים. מיקרואנליסט בשם הרולד ניוט העיד כי סיבי הבד שנמצאו בין השורשים התאימו באופן מדויק לאחד מפריטי הלבוש שנמצאו בזירת הפשע, וכי סיבי הקנבוס שנמצאו בתוך קליפת העץ היו ככל הנראה שייכים לחבל שאיתו נקשרו הנערות.
לאחר שהציגה התביעה את ראייתה האחרונה ואת התסריט שנמצא בבית אמו של שייפר, בו תיאר כיצד יש להוציא להורג כראוי נשים, הכריז סטון כי התביעה סיימה להציג את תיקה. שוורץ עתר מיד לזיכויו של שייפר מכל ההאשמות, מאחר שלדבריו, התביעה לא הצליחה להוכיח את אשמתו של הנאשם מאחר שכל הראיות שהוצגו היו נסיבתיות בלבד. בית המשפט דחה את עתירתו.
משפט > עדויות > עדים מטעם ההגנה

אסטרטגיית ההגנה התמקדה במציאת חולשות בדברי העדים וערעור אמינותם, בייחוד בנוגע לזיהויו של שייפר, להנחה כי שתי הנרצחות לא נראו יותר בחיים לאחר 27 בספטמבר 1972 ולטענה כי הקבר נחפר פעמיים נוספות רק לאחר שהחל שייפר לרצות את עונשו בגין חטיפתן של ולס וטרוטר.
מספר עדים, ביניהם אשתו ואחותו של שייפר, העידו בנוגע לתכונותיו הפיזיות ואופן לבושו, בצורה שהציגה שוני רב מהתיאור שנמסר בידי הוריה של פלייס. עדות נוספת שנמסרה לטובתו הגיעה מפיו של אדוארד האריס, שותף לציד עמו נפגש בעבר, אשר הצהיר כי תמיד הסתובב רק עם ארנק זמש הדומה לזה שזוהה בידי הוריה ואחותה של ג'סופ כשייך לה.
אחד העדים האחרונים מטעם ההגנה היה נציג תחנת המים של פורט פירס, אשר העיד בנוגע למצב המשקעים ומזג האוויר באוק המוק פארק בין החודשים ספטמבר 1972 לאפריל 1973. בתשאול נגדי, טען כי המידע שמסר נוגע רק לסביבה הקרובה לזירת הפשע, אולם לא בהכרח לזירת הפשע עצמה.