צ'אנגואים
מוצא הצ'אנגואים > תאוריית המוצא הסקלרי

בעמק הטרוטוש, בסביבת הערים טרגו אוקנה ואונשט, תועדה נוכחותם של מדיארים רומיים-קתוליים החל מימי הביניים.
הטופונימים ההונגרים המרובים באזור גאוגרפי זה צוינו לראשונה על ידי ההיסטוריון ראדו רוסטי ובעקבותיו, החוקרים קרל אאונר, ניקולאיה יורגה ואנדריי ורש הסיקו על בסיס תיעודים מקוריים את המסקנה כי בימי הקמת נסיכות מולדובה במאה ה-14, ישבה באזור הזה אוכלוסייה הונגרית. על בסיס מחקרים אנטרופונימים על התושבים, הוכיחו ראדו רוסטי ויורגה שרוב רובם של תושבי עמק הטרוטוש היו הונגרים אתניים אפילו לפני הקמת המדינה המולדובנית. בשנת 1924 טען אישטוואן גיירפי שהגבול האתנוגרפי של הסקלרים בימי הביניים ובהמשך הגיע יותר מזרחה מגבול הנסיכות. מאוחר יותר, טען לאסלו מיקץ' שהתפשטות הסלקרים מזרחה במאה ה-13 לא עצרה בקו הקרפטים אלא הגיעה עד לנהר הסירט. גאבור ליקה (Gábor Lükő) הצביע על כך שלקהילות הסקלריות בעמק הטרוטוש ואלו הנמצאות דרומית מאזור זה יש ותק זהה עם זה של הקהילות ההונגריות הלא-סקלריות בצפון מולדובה.
לפיכך, האוכלוסייה ההונגרית הוותיקה באזור זה הייתה ממוצא סקלרי, והקהילות הראשונות שלה לא היו תוצאת הגירות סקלרים בתקופה המודרנית אלא קמו הרבה זמן קודם. אולם, בעקבות המלחמות והמגפות במאות 16–17 מספר הסקלרים ירד מאוד, כאשר כמה יישובים שנרשמו במקורות תיעוד נעלמו.
לפי קודקס בנדינוס שנכתב על ידי מרקו בנדיני ב-1646, ב-42 היישובים הקתוליים בכל מולדובה חיו בסך הכל 5577 תושבים, מתוכם רק 516 היו מאזור הטרוטוש, לפי לאסלו מיקץ' אולם הבישוף המיסיונר לא לקח בחשבון כמה יישובים חשובים בסביבה כמו אונשט ודרמנשט.
חלק מהצ'אנגואים היו אולי צאצאי הסקלרים שהובאו אחרי שנת 1400 על ידי בויארים כדי שיעבדו באחוזותיהם. זרים אלה, בדרך כלל קתוליים, שהובאו מארץ אחרת על ידי בעלי האחוזות ומנהלי המנזרים על מנת שישתמשו בעבודתם במשך פרק זמן מסוימם, היו פטורים ממסים ונקראו "ליוזים" (liuzi).המונח מופיע בשם הכפר לואיז-קלוגרה במחוז בקאו.
החל משנת 1420 הרשה המלך-קיסר ז'יגמונד לבית לוקסמבורג מספר גדול של סקסונים טרנסילבנים וסקלרים לעזוב את טרנסילבניה כדי להתיישב במולדובה שבשליטת הנסיך אלכסנדר הטוב. בהתחלה הם חולקו בין תשע פרוכיות שנמצאו בפיקוחה של הבישופות הקתולית של בקאו. עם הזמן הפרוכיות הגרמניות נעלמו או התמזגו עם אלו ההונגריות. הסקלרים שמרו על הפרוכיות בפרואן, במחוז בקואו של היום, לואיזי-קלוגרה (עם שלוחות בבקאו ובראץ, בקאו) וגרוזשט, בקאו (עם שלוחות בטרגו טרוטוש וטרגו אוקנה)
באזורים יותר דרומיים של מולדובה - בעמקי הסירט והטרוטוש - ובמיוחד באזור הטרטוש - התיישבו עוד בימי הביניים סקלרים שבאו מטרנסילבניה. הם התיישבו ביישובים סולונץ (בקאו), מוינשט, בחנשן, בוסטורואסה (בקאו), גרוזט (בקאו), בוגדנשט (בקאו), סלניק-מולדובה, טרגו אוקנה, טרגו טרוטוש, אונשט, ברזונץ, ואליה ריה-טרג, סנדולן, טצקאן (ניאמץ), נדישה (בקאו), בודאגנה (בקאו), קיוץ (בקאו).
שיא הנהירה של הסקלרים למולדובה התרחש אחרי הטבח בסיקולן בשנת 1764 כשהגנרל ניקולאוס פון בוקו ניסה לגייסם לגדודי שומרי גבול חדשים, נקתל בהתנגדות הכפריים ודיכא אותם.
הכומר פטר זלד, אחד מראשי המחאות בסיקולן (מאדפלאו, מחוז הרגיטה) שנפלט עם כמה אלפי משפחות סקלרים ממחוז צ'יק,
ציין לראשונה את המונח "צ'אנגואים" בזאת כ"צ'אנגואים-מדיארים" והתייחס לעובדה שהתושבים האלה שהוא מצא במולדובה קוראים לעצמם כך, מבלי לדעת מהו מקור האתנונים הזה. הכומר זלד מכניס במונח "צ'אנגואים" גם את צאצאי הסקוסונים דוברי ההונגרית, וכן את צאצאי הסקלרים או ההונגרים מטרנסילבניה שהיגרו למולדובה כמה מאות שנים קודם. מצד שני הוא מבחין בין צ'אנגואים לסקלרים שהיגרו עקב הטבח, כך שמבחינתו המהגרים הסלקרים הם קבוצה נפרדת.
סקלרים אלה באו מהאזורים המזרחיים של חבל הסלקרים (ה"כיסאות" הסקלריים) - הכיסא "צ'יק" (Csíkszék) (בימינו צ'וק) עם שלוחותיו - ה"כיסא" גיירגיו (Gyergyószék - בימינו גאוגריין) וה"כיסא" קאשין (קאסון - Kászonszék) וכן מחוז "שלושת הכיסאות"
(Háromszék - כיום ברומנית Trei Scaune). למרבית הכפרים הצ'אנגואים של ימינו בעלי הצביון הסקלרי, הוקמו באותה תקופה.

מכיוון שחבל הסלקרים נמצא בשפל מבחינת הפיתוח הכלכליולא היו לו מספיק אדמות חקלאיות בגלל צפיפיות האוכלוסין,
המשיכו בסלקרים במהלך המאה ה-19 להגר אל הכפרים הצ'אנגואים במולדובה. בין המאה ה-19 והמאה ה-20 הגירת הסלקרים גברה וחלקם התיישבו בערים החשובות של ממלכת רומניה. בין אלו שהיגרו למולדובה, מספר מצומצם יותר היו בני הדת הרפורמית אבל נטמעו מהר בתוך הרוב הרומי-קתולי של דוברי ההונגרית. בכפרים אחדים היה רוב רפורמי (ססקוט-סאט, בקאו, פראליה, ויזאנטיה מנסטיריאסקה) אבל גם שם לא שמרו בסופו של דבר על דתם. המאמינים הרפורמים החיים כיום במולדובה הם הונגרים מהגירות יותר טריות, שאינם צ'אנגואים.
כשגל ההגירה מהמאה ה-18 הגיע לשיאו, קבוצות סקלרים יותר גדולות ואחידות מבחינה אתנית ודתית התיישבו המולדובה בכפרים פוסטיאנה (Pustiana), פרומואסה (Frumoasa), לספז (Lespezi), פרגרשט (Pârgărești) (מחוז בקאו) ובסביבה:הכפרים ארין (Arini), ולדניק (Vladnic), לואיזי-קלוגרה) (Luizi-Călugara) וכו'. מכיוון שהאדמות הטובות ביותר נתפסו כבר, נאלצו המתיישבים החדשים להסתפק בעמקים הצרים של הנחלים ובמקומות עם מהמורות.
ניתן להניח שבחלק מהכפרים הסלקרים נחתו על אוכלוסייה הונגרית כבר קיימת, ושינו באופן משמעותי את השפה והתרבות העממית של היישובים. כך קרה למשל במקומו הבאים בעמק הסירט:ג'וסן (Gioseni), לואיזי-קלוגרה, קלז'ה (Cleja) ופרואן (Fărăoani) וייתכן גם בפונדו רקצ'וני (Fundu Răcăciunii) וססקוט (Sascut), כולם במחוז בקאו של היום.
ייתכן כי בכמה כפרים לאורך הנהר טרטוש ויובליו, כגון אויטוז (Oituz), טרגו טרוטוש ואולי אונשט, חיו הונגרים עוד קודם לכן. עם זאת, בגלל ההשפעה הסקלרית החזקה, נעלם בהם הניב המקורי וסיווגם של אותם היישובים לפי הניבים הפך לבעייתי עבור החוקרים המסתמכים על שיטות הגאוגרפיה הלושנית. יש לשים לב שהצ'אנגואים הצפוניים לא התערבבו מעולם עם הסקלרים דבר שהוסבר על ידי צפיפות האוכלוסייה הגדולה יותר ועל ידי ההשפעה האיתנה של שכבת התושבים הבסיסית.
הסקלרים שהגיעו בקבוצות קטנות, בודדות, אלו שבאו מאוחר יותר (במאה ה-19) או אלו שבאו מכפרים מולדוביים קיימים, השתקעו בתוך הקהילות הרומניות הקיימות או מסביבן. ייתכן כי בכפרים אחדים חיה בו זמנית אוכלוסייה מעורבת רומנית-סלקרית.
ביישובים כמו גרלן (Gârleni), ליליאץ' (Lilieci), סולונץ (Solonț), סירב (Sârbi), ורששט (Verșești), ינקשט (Enăchești)' טורלויאנו (Turluianu), בוגאטה (Bogata), דרמנשט (Dărmănești), שטפאן צ'ל מארה ( ׁׂ(Ștefan cel Mareׁׂׂ) וכו' ובאלו מעמק הסרט כמו קטריש (
Chetriș), פורניקאר (Furnicari, גאורגה דוז'ה - אפשר לפגוש תערובת של אוכלוסייה צ'אנגואית-סקלרית. אפשר לפגוש תערובת כזאת גם באזורים הרריים כמו צ'וגש (Ciugheș ), ברוסטורואסה (Brusturoasa), גוטינאש (Gutinaș), פרסטראו-אויטוז (Ferestrău-Oituz), ביזאנטיה (Vizantea) וכו'. ניתן למצוא כמה יישובים הונגריים קטנים או רק חלקי כפר הונגרים בסביבת יישובים רומניים הרריים:
קוקוייץ, (Cucuieți), בוגדנשט (סקורצן) (Bogdănești (Scorțeni)), רפה (Râpa), לרגוצה (Lărguța),נסוישט (Nesuești), סיאקה
(Seaca), בוטוקאר ( Butucari), ברזונץ (Berzunți), ואליה ריה (Valea Rea), סלניק-מולדובה (Slănic-Moldova), צ'רדאק (Cerdac), פראליה (Pralea), קאפטה(Capăta) במחוז בקאו.
הבלשן יאנוש שוטייר החישב את כל הצ'אנגואים במולדובה בסקלרים על סמך הדמיון בין הניב הצ'אנגואי לניב הסקלרי.
הבלשן גאבור סרוואש, לעומת זאת, סבר שישנם הבדלים דיאלקטליים המצדיקים את ההשקפה שהצ'אנגואים והסקלרים שייכים לקבוצות תת-אתניות שונות.
הסקלרים שבאו בעקבות הטבח בסיקולן חיזקו את המרכיב ההונגרי של קהילות קתוליות רבות במולדובה, תוך ריענון השפה ההונגרית של התושבים והבאת מנהגים מעבל להרים.