stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945)
אמצעי גילוי ונשק נגד צוללות > אמצעי גילוי > נשק נגד צוללות

הנשק הבסיסי, שבו נעשה שימוש כבר במלחמת העולם הראשונה, היה פצצת עומק. הפצצה הייתה מוטלת לים ממסילות בירכתי האונייה או נורית לים בעזרת משגרים מיוחדים. הפצצה הייתה מתפוצצת בעומק שנקבע מראש, בעזרת מרעום. אוניות הליווי היו מטילות כמה פצצות כאלה, בתבנית מסוימת, שנועדה לכסות שטח רחב. לפצצות העומק היו כמה בעיות: ראשית, הפצצות היו מוטלות מירכתי האונייה, כלומר על אוניית הליווי היה לעבור מעל המיקום המשוער של הצוללת, ורק אז להטיל את הפצצות. מכיוון שב-100 עד 200 המטרים האחרונים לא היה לאונייה מגע סונאר עם הצוללת (כאמור לעיל), והיה על אוניית הליווי להגיע עד למיקום המשוער, הותיר הדבר זמן לצוללת לבצע תמרון התחמקות חריף, ולהימנע מפגיעת הפצצות. מעבר לכך, כדי שהפצצות תגרומנה להטבעת הצוללת היה עליהן להתפוצץ במרחק של 5 עד 10 מטרים ממנה; בהתחשב בזמן שניתן לצוללת להתחמק, הייתה פגיעה ישירה כזו נדירה למדי. מחקרים אחרי המלחמה הראו, שהסיכוי להטביע צוללת בהתקפה אחת של פצצות עומק היה בממוצע 6% בלבד.
כדי להתגבר על מצב זה, פותחו מרגמות שירו קדימה - מהחרטום והלאה. סוג ראשון שנכנס לשירות בסוף 1941 נקרא Hedgehog ("קיפוד", על שם מראה המרגמה לאחר שירתה את הפצצות), ויעילותו בהתקפה אחת הגיע בממוצע ל-20%; ב-1944 הוכנסה לשירות מרגמה כבדה עוד יותר, בשם Squid("דיונון"), שיעילותה הגיעה בממוצע ל-50% הצלחה בהתקפה אחת. פצצות אלו התפוצצו רק במגע (ולא על פי קביעה מראש, כמו פצצות העומק). הפעלתן דרשה מיומנות רבה, שלא תמיד הייתה לצוותי אוניות הליווי. בדרך כלל נהגו צוותי האוניות להשתמש במרגמות רק לאחר שאזלו פצצות העומק.
למרות הקושי הרב שהיה בשימוש בנשק נגד הצוללות, הרי גם אם הצוללת לא נפגעה, לעיתים שכיחות למדי נגרמו לה נזקים שמנעו ממנה לחזור לפעילות; צוללת תחת תקיפה נחושה ומנוסה של אוניות ליווי הייתה בסכנה גדולה. הסטטיסטיקה מראה שצוללת שהותקפה שש פעמים ברציפות לא הייתה שורדת, בדרך כלל.
מטוסים

שני הצדדים במערכה עשו שימוש רב במטוסים. עם נפילת צרפת הציב הלופטוואפה בצרפת מטוסים ארוכי טווח מדגם פוקה וולף 200, "קונדור". מטוסים אלו ביצעו גיחות ארוכות אל תוך האוקיינוס, שבהן תקפו את השיירות וכן סיפקו לצוללות מידע בדבר מיקומן. מטוסים אלו נחשבו כסיכון גדול כל כך, עד שבאביב 1941 החליטה האדמירליות להציב בכל שיירה לפחות אוניית סוחר אחת שנשאה מעוט (קטפולטה) להזנקת מטוס קרב, בדרך כלל מסוג הוקר הוריקן. אוניות אלו נקראו אוניות מעוט אזרחיות (CAM). לא הייתה להן יכולת להנחית את המטוס, והטייס נאלץ לנטוש את מטוסו ליד השיירה, אך מטוסים אלו היו יעילים בהפלת מטוסי הקונדור, ולפחות בהרחקתם מן השיירה.
יעילותם של מטוסים בהרחקת צוללות הייתה ידועה כבר ממלחמת העולם הראשונה. ואולם, בתחילת המלחמה לא היו בידי בעלות הברית מטוסים בעלי טווח מתאים כדי לכסות את כל נתיבי השיירות. מטוסים הופעלו מבריטניה, מאיסלנד ומצפון אמריקה, אך נותר פער של כ-300 קילומטר שבו לא היו יכולים לפעול בשל טווחם הקצר. רק במהלך 1943 הופיעו מפציצים ארוכי טווח, שהיו יכולים לספק חיפוי אווירי לשיירות לכל אורך הדרך. לשיא יעילותם הגיעו המטוסים, כאשר נושאות מטוסים החלו להתלוות לשיירות, ומטוסיהן סיפקו ליווי קבוע. חשיבותם של מטוסים במערכה הייתה מרכזית: למעלה ממחצית מן הצוללות שהוטבעו במערכה הוטבעו על ידי מטוסים.
תקשורת ומודיעין

במערכה על האטלנטי נעשה שימוש נרחב בקשר רדיו. חלק מרכזי מהטקטיקה של צי הצוללות היה הנחייתן מהמרכז בברלין אל מיקומן של השיירות. כל מפקד צוללת היה צריך, לפיכך, להעביר מסרים שונים אל המפקדה: מיקומו, מצבו, מזג האוויר במיקומו, ועוד. למרות ניסיונות רבים לקודד את השידור בצופן, מכל מקום נקלטו שידורים אלו אצל הבריטים. קליטת האותות בשתי תחנות איפשרה את איתור מיקום השידור בשיטה של טריאנגולציה. שיטה זו נקראה High Frequency Direction Finder, ובקיצור - Huff-Duff. לא היה צורך לפענח את ההודעה ששולחת הצוללת - די היה באיתור מיקומה. לפי איתור זה ניתן היה להפנות את השיירות אל נתיבים הרחוקים ממיקום הצוללות. האחראים על השיירות הצליחו בדרך זו להפנות למעלה מ-60% מהשיירות לנתיבים בטוחים יותר. ב-1942 הותקן ציוד כזה גם על אוניות הליווי, והן היו יכולות לזהות בעצמן מיקום של צוללות הנמצאות על נתיבן, ולנסות לתקוף אותן באמצעות זיהוי זה. השיירות, לעומת זאת, הפליגו בדממת אלחוט.
איתור מקומה של הצוללות לא נתן מידע על מטרתה וכוונותיה - כדי לדעת זאת היה על המודיעין לפצח את תוכן ההודעה.
המודיעין הימי הגרמני, B-Dienst, (בשמו המלא: Beobachtungs-Dienst, שירות התצפית), הצליח לפצח עוד לפני המלחמה את הצופן המינהלי הבריטי, ועד 1940 הצליח לקרוא 30% - 50% מההודעות שנשלחו בצופן המבצעי, שהיה בשימוש קצינים בלבד (אם כי כנראה לא הצליח לפצח את הצופן שבו השתמשו קצינים בכירים). הצלחה זו גרמה לבריטים קשיים חמורים בעת המערכה בנורווגיה באפריל 1940. אף על פי שהבריטים החליפו את הצפנים באוגוסט 1940, עדיין הצליח המודיעין הימי הגרמני לקרוא חלק נכבד מהתקשורת הימית. הקושי הגדול של בעלות הברית בעת המערכה באטלנטי היה יכולתו של המודיעין הימי הגרמני לקרוא את הצופן ששימש את השיירות ותיאם בין הכוחות של בעלות הברית השונות; רק בסוף 1942 התברר לבעלות הברית סופית שהצופן אכן נפרץ ושהגרמנים קוראים עד כ-80% מהתעבורה בצופן זה, דבר שנתן לפיקוד הצוללות אתרעה מוקדמת של עשר עד עשרים שעות על תנועות השיירות. רק ביוני 1943 הוחלף סופית הצופן לצופן מתוחכם יותר, ואותו לא הצליחו הגרמנים לפצח.
פיצוח הצופן הגרמני היה תרומה חשובה ביותר למערכה באטלנטי. פיצוח הצופן היה תלוי בטעויות שתיעשנה על ידי המפעילים. מפעילים מנוסים, כמו בפיקוד הלופטוואפה כמעט ולא טעו, והצופן שלהם כמעט ולא נפרץ; הצופן שבו השתמשו אנשי הגסטפו לא נפרץ אף פעם. לעומת זאת, האחראים על השידור בצוללות היו בדרך כלל קצינים צעירים, פחות מנוסים, ששידרו תחת עומס פיזי ונפשי רב. פיקוד הצוללות היה מודע לבעיה; הצוללות צוידו בדרך כלל במכונות האניגמה המשוכללות ביותר, ובקודים מתוחכמים יותר.
למרות זאת, אחת ההצלחות הגדולות בפיצוח הקוד הגרמני הייתה במערכה על האטלנטי. על אף שהפיצוח לא היה אחיד, הרי שבמהלך 1943 כבר התקבל מידע רב, שסייע מאוד במערכה.
הערות שוליים

↑  The Oxford Companion to the Second World War, p. 269
↑  לפירוט מלא של הקודים שבהם נעשה שימוש בשיירות, ראו כאן.
↑  U-boat Types - German U-boats of WWII - Kriegsmarine - uboat.net
↑  Type VIIC - U-boat Types - German U-boats of WWII - Kriegsmarine - uboat.net
↑  John Keegan: The Price of Admirality, p. 279
↑  The Torpedoes - Technical pages - German U-boats of WWII - Kriegsmarine - uboat.net
↑  U-boat Deck guns - Technical pages - German U-boats of WWII - Kriegsmarine - uboat.net
↑  John Terraine: Business in Great Waters, pp. 772 - 773
↑  לפרטים טכניים ורשימת הקורבטות מדגם Flower, ראו כאן.
↑  River class Frigates - Allied Warships of WWII - uboat.net
↑  John Keegan, ibid, p. 283
↑  Keegan, ibid
↑  The Oxford Companion to the Second World War, p. 116/
שיירה באוקיינוס האטלנטי, 1942
מפציץ צלילה מדגם SB2U וינדיקייטור מלווה שיירה בדרכה לקייפטאון. המטוס המריא מסיפונה של נושאת המטוסים "ריינג'ר" המלווה את השיירה. 1941
הצוללת הגרמנית U-570, צוללת מדגם VIIC
הצוללת הגרמנית U-3003, צוללת מטיפוס XXI, שנבנתה לקראת סיום המלחמה. התמונה צולמה בוילהלמסהאפן לאחר כניעת גרמניה.
אה"מ "בגוניה", קורבטה מסדרת Flower
זרקור לֵיי (Leigh Light) מותקן על כנף מפציץ B-24 ליברייטור של פיקוד החופים של חיל האוויר המלכותי, 26 בפברואר 1944
הטענת פצצת עומק על משגר, על סיפון אוניית ליווי
מטוס הוקר הוריקן על מעוט של אוניית סוחר, 1942
מכונת אניגמה שנלקחה מהצוללת U-505 שנלכדה בידי בעלות הברית ב-1944. במכונה זו הותקנה מעין מדפסת, שהציגה את הפלט על סרט נייר
הרי ברברטון מקונג'ווה

הרי ברברטון מקונג'ווה (באנגלית: Barberton Makhonjwa Mountains) הם רכס של הרים וגבעות קטנים המשתרע על שטח של 120 על 60 קילומטרים, כ-80% במפומלנגה, פרובינציה של דרום אפריקה, והשאר באסוואטיני השכנה.
גאוגרפיה

גובה האזור נע בין 600 ל-1,800 מטר מעל גובה פני הים. יש בו מספר גבעות סלעיות, עם רמות עשב לח ועמקים מיוערים. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 600–1,150 מילימטרים, כשהקיץ גשום והחורף יבש.
גאולוגיה

הרי ברברטון מקונג'ווה שוכנים בקצה המזרחי של קראטון קפוואל (אנ'), ומהווים 40% מחגורת האבן הירוקה של ברברטון, אחד המבנים הגאולוגיים העתיקים בעולם. הרכס ידוע בעיקר משום שהוא מכיל כמה מהסלעים החשופים העתיקים ביותר על פני כדור הארץ, בני 3.2 עד 3.6 מיליארד שנים (Ga), כלומר מתוארכים לתור הפלאוארכאיקון. גילו המופלג של רכס ההרים והשימור יוצא הדופן הניבו כמה מסימני החיים הבלתי מעורערים העתיקים ביותר על פני כדור הארץ ומספקים תובנה לגבי האופי העוין של הסביבה של הפרקמבריון שתחתיה התפתחו חיים אלה. זה הוביל לכך שהאזור מכונה גם "מוצא החיים" (Genesis of life).
הרכס ידוע גם במרבצי הזהב שלו ובסוג הסלעים קומטיט, סוג יוצא דופן של סלע געשי אולטרה-מאפי הקרוי על שם הנהר קומאטי הזורם דרך הרכס, ושבעמק שלו גילו ב-1965 האחים מוריס וריצ'רד ויליוֹאֵן את סוג הסלע לראשונה.
באפריל 2014, דיווחו מדענים על מציאת עדויות לאירוע פגיעת המטאוריטים היבשתי הגדול ביותר ליד האזור. הם העריכו שהפגיעה התרחשה לפני כ-3.26 מיליארד שנים וכי רוחבו של המטאוריט היה בין 37 ל-58 קילומטרים. המכתש מאירוע זה, אם הוא עדיין קיים, טרם התגלה. במאי 2019 נמצאו בהרי מקונג'ווה חומרים אורגניים מחוץ לכדור הארץ בסלעים געשיים בני 3.3 מיליארד שנה.
היסטוריה

בני עם הסוואזי ועמים אחרים נהגו לרעות שם כנראה את חיות המשק שלהם, אך לא במספרים גדולים, עד לבואם של המתיישבים האירופים בשנות ה-60 של המאה ה-19. זהב התגלה ליד קפסהופ (אנ') בשנת 1875, אך היה זה הממצא של ג'ורג' ברבר (George Barber) ובני דודיו פרד והארי ברבר שגרם לבהלה לזהב ב-1884, שהוביל לייסודה של העיר ברברטון (אנ'). מאוחר יותר העיבה עליה הבהלה לזהב של ויטווטרסראנד (אנ') משנת 1886.
מבחינה כלכלית, הכרייה נמצאת בירידה, והפעילות העיקרית היא כיום כריתת עצים ורעייה. ביערות מסחריים מגדלים אורן ואקליפטוס.
אתר המורשת העולמית

הרכס הוצע כמועמד להכרה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-2009, וקיבל מעמד זה ב-2018.
בדברי ההסבר לבחירה באתר נכתב שהרי ברברטון מקונג'ווה מכילים תיעוד יוצא דופן של כמה מהסלעים הגעשיים וסלעי המשקע העתיקים, המגוונים והשמורים ביותר מהתקופה המוקדמת של כדור הארץ. סלעים אלו, העטופים בגופי גרניט גדולים וקבורים תחת שכבה עבה של משקעים, התחמקו במידה רבה מתהליכי של התמרה ושל סחיפה והותירו לנו תיעוד של 340 מיליון שנה של לבות ומשקעים ארכאיים. מחשופים אלו נחקרו באינטנסיביות במשך יותר ממאה שנה, ומספקים תובנות לגבי התהליכים המוקדמים שהתחוללו בכדור הארץ, כולל היווצרות יבשות, ההרכב הכימי של האטמוספירה והאוקיינוסים, תנאי פני השטח לפני 3.5 עד 3.2 מיליארד שנים, והסביבה שבה הופיעו החיים לראשונה על הכוכב הלכת שלנו.
אונסק"ו החליט לכלול רכס זה על בסיס הקריטריון הבא:
קריטריון (viii): הנכס הוא שריד ייחודי לקרום כדור הארץ העתיק, המכיל את אחד הרצפים העתיקים והשמורים ביותר של סלעים געשיים וסלעי משקע על פני כדור הארץ. מחשופים עתיקים נגישים אלה מציגות רצף רציף של 340 מיליון שנים של סלעים, החל לפני 3,600 מיליון שנים. המאפיינים הפיזיים, הכימיים והביולוגיים שלהם מספקים מקור חסר תקדים למידע מדעי על כדור הארץ המוקדם - כולל מקור היבשות, מרבצים של הלבות החמות ביותר שזרמו אי פעם על פני כדור הארץ, הפצצות חוזרות ונשנות של מטאוריטים, אוקיינוסים ואטמוספירה חסרי חמצן – שיצרו את הסביבה בה חיים חד-תאיים פרימיטיביים הופיעו לראשונה על כוכב הלכת שלנו. הערך הבולט של הסלעים הללו טמון במספר הגדול של אתרים ומאפיינים שבשילוב ביניהם מספקים משאב מדעי ייחודי, שנחקר חלקית בלבד.
הערות שוליים

↑  de Wit, Maarten (2010). "The deep-time treasure chest of the Makhonjwa Mountains" (PDF). South African journal of Science. אורכב מ-המקור (PDF) ב-4 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Makhonjwa Mountains at Barberton". Mpumalanga Tourism. אורכב מ-המקור ב-23 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Scientists reconstruct ancient impact that dwarfs dinosaur-extinction blast". American Geophysical Union. 9 באפריל 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mandelbaum, Ryan F. (24 במאי 2019). "Extraterrestrial Organic Matter Found in 3.3-Billion-Year-Old Volcanic Rock". Gizmodo. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Advisory Body Evaluation (IUCN)
↑  Four sites added to UNESCO’s World Heritage List
נוף ברכס ברברטון
סלע קומטיט במיקום המייצג, עמק הנהר קומאטי ברכס ברברטון
המוזיאון הגרמני-רוסי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  היסטוריה
 כתובת:  Former Officers' Mess of the Pioneer School I (10) 
 מיקום:  ברלין 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1995
 תאריך פתיחה רשמי:  10 במאי 1995 
 קואורדינטות:  52°29′10″N 13°32′23″E﻿ / ﻿52.486111111111°N 13.539694444444°E﻿ / 52.486111111111; 13.539694444444
 www.museum-karlshorst.de
  (למפת ברלין מוגדלת) המוזיאון הגרמני-רוסי(למפת ברלין רגילה) המוזיאון הגרמני-רוסי
 
המוזיאון הגרמני-רוסי (בגרמנית: Deutsch-Russische Museum Berlin-Karlshorst) הוא מוזיאון להיסטוריה בעיר ברלין, בירת גרמניה. הוא מוקדש ליחסי גרמניה וברית המועצות בשנים 1917-‏1990, ובמיוחד למלחמת העולם השנייה.
המוזיאון > אתר המוזיאון

המוזיאון ממוקם בשכונת קרלסהורסט ברובע ליכטנברג שבצפון-מזרח ברלין. הוא שוכן במבנה היסטורי - המקום בו התקיים טקס הכניעה השני של גרמניה הנאצית ב-8 במאי 1945. קודם לכן שימש המבנה כמתקן צבאי גרמני, ולאחר סיום המלחמה באירופה היה למפקדת הממשל הצבאי הסובייטי בגרמניה. ב-1949 העביר שם הפיקוד הסובייטי את ניהולה של גרמניה לממשלה הראשונה של גרמניה המזרחית. משנת 1967 ועד 1994 שכנה במבנה שלוחה של מוזיאון הכוחות המזוינים המרכזי במוסקבה, אשר בה הוצג אתר טקס הכניעה השני של גרמניה הנאצית.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990 ויציאת הכוחות הרוסיים משטחה הסכימו ממשלות שתי המדינות להקדיש את המוזיאון לתולדות המלחמה ביניהן ולסופו של השלטון הנאצי. תצוגת הקבע במוזיאון עודכנה והמוזיאון נפתח לציבור במאי 1995.
המוזיאון > תערוכות

התערוכה הקבועה במוזיאון משתרעת על פני כאלף מטרים רבועים. היא עוסקת ביחסי גרמניה-ברית המועצות מסיום מלחמת העולם הראשונה ביניהן ועד לאיחוד גרמניה. היא מדגישה את מלחמתן השנייה בשנים 1941-‏1945, לרבות הרקע הפוליטי שלה, השימוש בתעמולה וחיי היום יום של החיילים והאזרחים משני הצדדים במהלכה. התצוגה כוללת את החדר שבו התקיים טקס הכניעה ב-1945, אשר שוחזר למראהו המקורי. תצוגת הקבע כוללת גם אזור תצוגה תחת כיפת השמיים, שבו מוצגים כלי רכב צבאיים ותותחים סובייטים. המוזיאון מעלה מעת לעת תצוגות זמניות בשטח של כ-100 מטרים רבועים. תצוגות אלו מועלות גם בערים אחרות בגרמניה, רוסיה ואוקראינה.
אוסף המוזיאון כולל מספר רב של מסמכים, תצלומים, סרטים, הקלטות ופריטים צבאיים. חלק מן האוסף הובא ממוזיאון הכוחות המזוינים המרכזי במוסקבה. במוזיאון פועלת גם ספרייה.
המוזיאון עוסק גם בארגון סיורים לתלמידי בתי ספר וכנסים ציבוריים ומדעיים. טקס שנתי נערך בו מדי שנה ב-8 במאי.
המוזיאון הוא מוסד דו-לאומי, הנתמך על ידי ממשלות גרמניה ורוסיה. נציגי שתי המדינות מכהנים בחבר הנאמנים של המוזיאון ועמם נציגים של מוזיאוני "המלחמה הפטריוטית הגדולה" (כינויה ברוסיה של מלחמת העולם השנייה) במינסק ובקייב. בראש חבר הנאמנים עומדים לסירוגין מנהל המוזיאון הגרמני להיסטוריה ומנהל מוזיאון הכוחות המזוינים המרכזי במוסקבה.
ראו גם

מוזיאון בעלות הברית
תבליט זיכרון סובייטי המוצג במוזיאון
הסכמי אדיס אבבה (1972)

הסכמי אדיס אבבה שנחתמו בשנת 1972, היוו חוזה מייצג לסדרת פשרות, שהביא לסיום מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה והחיל על שטחה הדרומי של סודאן (כיום רפובליקת דרום סודאן) אוטונומיה עצמאית.
תוצאות

מפגש הפסגה התכנס במטרה להגיע להבנות עם התנועה לשחרור דרום סודאן לאחר 17 שנות לחימה רצופה. ממשלת סודאן חתמה על ההסכמים שהגדירו את שטחה הדרומי של סודאן כאוטונומיה עצמאית חלקית בשליטת המורדים.
ההסכמים התקיימו במשך 11 שנים בלבד עקב הכרזת נשיא סודאן, ג'עפר נומיירי, על החלת חוקי השריעה האיסלמים במדינה כולל האוטונומיה הדרומית, שרובה נוצרית. ב-5 ביוני 1983 ביטלה האוטונומיה הדרום סודאנית את הסכמי אדיס אבבה והכריזה על מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה.
ראו גם

דרום סודאן
היסטוריה של דרום סודאן
הערות שוליים

↑  http://www.splamilitary.net/documents/THE%20ADDIS%20ABABA%20AGREEMENT.pdf
↑  The Sudan
↑  http://www.pachodo.org/201010061749/Pachodo.org-English-Articles/history-of-southern-sudan-hoss.html
המעגל הארי

| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  1983–הווה (כ־41 שנים) 
 
המעגל הארי (באנגלית: Aryan Circle) היא תנועה גזענית אנטישמית הדוגלת בעליונות הגזע הלבן, אשר נפוצה בקרב אסירים בבתי כלא בארצות הברית.
מקור התנועה

התנועה נוסדה על ידי מארק "קאובוי" גאספרד (באנגלית: Mark "Cowboy" Gaspard) במהלך שנת 1985, וזאת במטרה לספק הגנה עבור אסירים לבנים בבתי כלא ברחבי ארצות הברית מפני התנכלויות מצד אסירים ממוצא אפרו-אמריקאי והיספני.
אידאולוגיה וחברות במעגל

על מנת להיחשב כחבר במעגל, האסיר המועמד נדרש לרוב לתקוף את אחד מאויביו של הארגון, דהיינו אסיר ממוצא לא לבן, או גורם המתנכל לחברי מעגל אחרים.
המעגל הארי מתבסס על ארבעה עקרונות: אחווה, סולידריות, נאמנות ומסירות; אמונות אלו מיוצגות על ידי ארבעת הקצוות של טלאי יהלום המשולב בצלב קרס, אשר במרכזו מוצגות האותיות AC (ראשי תיבות של שם הארגון). זהו הסמל הרשמי של המעגל, ורבים מחברי המעגל בוחרים לקעקעו על גופם.
האידאולוגיה של המעגל מתבססת על גזענות ואנטישמיות. מסיבה זו, רבים מחברי המעגל נושאים גם סימני היכר אופייניים כגון צלב קרס, שני ברקים המייצגים את תג היחידה של ארגון האס אס, וכן סמלים נאציים למיניהם. עם זאת, מאחר שרשויות הכלא בארצות הברית מגדירות את פעילות המעגל הארי כאיום ביטחוני, ונוטות להתייחס באופן נוקשה לחברי המעגל, אסירים רבים בוחרים להימנע מלקעקע סימנים אלו על גופם.
סימן נוסף לחברות במעגל, אשר נפוץ בעיקר בקרב אסירים מבוגרים, הוא קעקוע של עיגול קטן, מעט מתחת לחזה השמאלי שלהם.
פעילות פלילית

חברים שונים במעגל מעורבים באופן מתמשך בפעילות פלילית מגוונת, הן בתוך בתי הכלא בארצות הברית והן מחוצה להם, כאשר הממשל הפדרלי בארצות הברית מייחס חשיבות רבה למאבק בפעילות זו, ומשקיע משאבים ניכרים לצורך כך.
בתאריך ה-10 באוגוסט 2007, חבר המעגל הארי דניס לייטון קלם רצח שני שוטרים במוטל בעיר באסטרופ שבמדינת לואיזיאנה במהלך קרב יריות, שבסופו אף הוא נהרג. קלם והחברה שלו היו במנוסה לאחר שקלם ירה לעבר רכב שטח עם בני נוער שחורים, אשר חודש קודם לכן פתחו באש על מכר של קלם בחזית ביתו ביוסטון, ופצעו אותו פצעים קשים. שניים מבני הנוער נהרגו במהלך התקיפה, ואחד נוסף נפצע.
כמו כן, חברים במעגל הארי הורשעו בקשירת קשר לייצור ולהפצת כמויות גדולות של הסם הבלתי חוקי מתאמפטמין.
ראו גם

האחווה הארית
צוות 211
נאו-נאציזם
הערות שוליים

↑  Aryan Circle Blamed for Two Cop Killings
↑  Louisiana slaying suspect caught in Harris County
↑  Aryan Circle defendants win appeals
↑  Feds bust up Aryan Circle meth ring
המסלול הבין-לאומי של בחריין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מסלול מירוץ 
 מיקום:  מחוז הדרום 
 מדינה:  בחריין 
 מידות
 אורך:  5,412 מ' 
 קואורדינטות:  26°01′57″N 50°30′38″E﻿ / ﻿26.0325°N 50.510555555556°E﻿ / 26.0325; 50.510555555556
  (למפת בחריין מוגדלת) מנאמה מוחארק עוואלי רפאע עיסא ג'בל א-דוחן איי חוואר  דורת אל-בחריין קטר ערב הסעודית  ערב הסעודית  מפרץ בחרייןהמסלול הבין-לאומי של בחריין(למפת בחריין רגילה) מנאמה מוחארק עוואלי רפאע עיסא ג'בל א-דוחן איי חוואר  דורת אל-בחריין קטר ע ר ב  ה ס ע ו ד י ת  מפרץ בחרייןהמסלול הבין-לאומי של בחריין
 
המסלול הבין-לאומי של בחריין (בערבית: حلبة البحرين الدولية) הוא מסלול מרוצים בו מתקיימים מגוון מרוצים בקטגוריות שונות, כשהבולט שבהם הוא גרנד פרי בחריין המתקיים מאז פתיחת המסלול בשנת 2004, כחלק מאליפות הפורמולה 1. אורכו הכולל של המסלול הוא 5.412 ק"מ וקיימות מגוון תצורות בהן ניתן להתחרות.
היסטוריה

בניית המסלול הוגדרה כיעד לאומי של בחריין ונעשתה ביוזמה של נסיך הכתר של בחריין סלמאן בן חמד אאל ח'ליפה, המשמש גם כנשיא כבוד של הפדרציה המוטורית של בחריין. בבניית המסלול הושקעו 56.2 מיליון דינר בחרייני (כ-155 מיליון דולר). בניית המסלול החלה בשנת 2002, כאשר הגרנד פרי הראשון נקבע לשנת 2004. מתכנני המרוץ חששו שבניית המסלול לא תסתיים בזמן וביקשו לדחות את קיום מרוץ הבכורה. ברני אקלסטון, מנהל אליפות הפורמולה 1, דחה את הבקשה. בסופו של דבר הבנייה לא הושלמה עד סופה, אך איפשרה את קיום המרוץ, שהסתיים בניצחונו של מיכאל שומאכר.
בשנת 2007 היה המסלול לראשון שזוכה באות המצוינות של הפדרציה הבין-לאומית לרכב שניתן בשל אמצעי הבטיחות במסלול, אמצעי הטיפול הרפואי והשימוש המתקדם שנעשה בטכנולוגיה לצורך קידום נושאים אלה.
גרנד פרי בחריין היה אמור להיות מרוץ הפתיחה של עונת 2011. אירועי האביב הערבי הוביל למצב פוליטי מתוח גם במדינה והדבר הוביל לדחיית מרוץ הפתיחה בשבועיים ובהמשך הוחלט על ביטולו. בתחילת חודש יוני הודיעה FIA על כוונתו לקיים את המרוץ בחודש אוקטובר. ההודעה זכתה לביקורות רבות, הבולט מבין המבקרים היה נהג העבר דיימון היל. שבוע לאחר ההודעה על קיום המרוץ, הוציאה FIA הודעת ביטול סופית לאירוע.
תכנון ובניה

המסלול תוכנן בידי האדריכל הגרמני הרמן טילקה. חברת Cebarco-WCT הייתה החברה שהובילה את פרויקט הבנייה, שנאמד בסכום של כ-155 מיליון דולר. המסלול כולל שישה תוואים שונים בהם ניתן להתחרות כולל מסלול אובלי ומסלול ישר המיועד למרוצי דראג.
על מנת למנוע מהחול המדברי לכסות את המסלול, רוסס החול בסביבות המסלול בחומרים דביקים שמונעים ממנו לעוף במהלך המרוצים. החומר ממנו עשוי המסלול יובא ממחצבה בבייסטון היל ממחוז שרופשייר באנגליה. החומר מייצר אחיזה גבוהה מאד למכוניות במהלך המרוץ.
בפברואר 2014 נקראה הפנייה הראשונה במסלול על שמו של מיכאל שומאכר, נהג המרוצים שזכה שבע פעמים באליפות הפורמולה 1, ונפצע קשה כמה חודשים קודם לכן בתאונת סקי.
תכנון ובניה > תוואי המסלול

"מסלול הגרנד פרי".
משמש את גרנד פרי בחריין בין השנים 2004–2009 ומאז שנת 2012
מסלול הסיבולת. 
שימש בגרנד פרי של עונת 2010
המבלול החיצוני. 
 שימש בגרנד פרי סאחיר (2020)
מסלול הפאדוק
אואזיס (המסלול הפנימי)
המסלול האובלי
המוות בשפה העברית

השלט "בית מועד לכל חי" בראש בניין הכניסה לבית הקברות סנהדריה בירושלים.
בשפה העברית (כבשפות אחרות) זכה המוות למגוון רחב של ביטויים העוסקים בו, בהקשרים אחדים:
ציון מותו של אדם;
תוספת לאחר שמו של נפטר, בעת אזכור שם זה;
ביטויים המציינים בית קברות.
על הלהוט לבשר בשורה רעה נאמר במשלי (על פי הגמרא, פסחים קג:) "וּמוֹצִא דִבָּה הוּא כְסִיל".
ציון מותו של אדם > בספרות

הסופר מאיר שלו נדרש לסוגיית המוות בשפה העברית ברומן פונטנלה:
שדה מלים גדול וּרחב-ידיים יש למוות בשפה העברית: נקטף, כלה, נגדע, נפל, נפח את נשמתו, שבק חיים, שכב עם אבותיו, נקצר, נתבקש לישיבה של מעלה, כבה נרו, החזיר נשמתו, מלאו ימיו, נספה, לקח אותו אלוהים, ניצחו אראלים את המְצוּקים, נלקח, נכרת, הלך, נקפּד, התפגר, עלה השמיימה, שב לעפרו, שירת חייו באמצע נפסקה, פרחה נשמתו ועוד...
שלל ביטויים לציון מותו של אדם מופיעים בדיאלוג שבספר שנים-עשר הכיסאות (איליה אילף ויבגני פטרוב, 1938):
"קלבדיה איבנובה מתה", הודיע הלקוח.
"נו, מנוחתה עדן", הסכים בזנצ'וק. "אם כן, הזקנה נאספה אל עמיה... הזקנות תמיד נאספות אל עמיהן... או מחזירות את נשמתן לבורא, זה כבר תלוי איזו זקנה. שלך, למשל, קטנה ובעלת גוף, זאת אומרת נאספה אל עמיה. ולמשל, אחת שהיא יותר גבוהה ויותר רזה, על אחת כזו אומרים שהיא החזירה את נשמתה לבורא..."
"מה פירוש אומרים? מי אומר?"
"אנחנו אומרים, המומחים. הנה אתה למשל, גבר בעל חזות מרשימה וקומה נעלה, אם כי רזה. אתה, אם תמות, חס וחלילה, אז יאמרו שירדתָּ דּוּמָה. ואחד שעסק במסחר, היה חבר בגילדת הסוחרים לשעבר, עליו יאמרו שציווה לנו את החיים. ואם זה מישהו מהדרגים הנמוכים יותר, חצרן, למשל, או איכר, עליו אומרים התפגר או שבק חיים. אבל רמי המעלה ביותר, כשהם מתים - כרטיסנים ברכבת או מישהו מהממונים - אז עליהם אומרים ארז כי ימוט. כך בדיוק אומרים עליהם: 'ועל הממונה שלנו, שמעת, ארז כי ימוט'".
ציון מותו של אדם > סלנג לציון מותו של אדם

גם בסלנג נכללים ביטויים רבים לציון מותו של אדם. ביטויים אלה משקפים הומור שחור, דרך מקובלת להקהות את הרגשות השליליים כלפי המוות, לא פחות מלשון נקייה וביטויים עקיפים.
הלך להביא (מיושן)
מריח את הפרחים מלמטה
נמצא ארבע אמות באדמה
החזיר ציוד (נאמר על חייל שנהרג, מפני שהוא מחזיר לצבא את הציוד שקיבל ממנו)
סגר את הבסטה
גמר את הקריירה
הצטרף למועדון השיש
הפסיק לעשן
הלך לישון עם הדגים
הלך לחייאט ביץ'
על אדם שנוא שמת יש האומרים "התפגר" (המשמש בדרך כלל למות בעלי חיים).
ברכת המתים - תוספת לאחר שמו של נפטר

מקובל להוסיף לשמו של אדם שמת את הביטוי "זִכרונו לברכה" או "זכרו לברכה", ובראשי תיבות - ז"ל, אם כי בעבר היה מקובל להשתמש בביטוי זה גם על אנשים חיים. בתלמוד הבבלי מוזכר דין לומר ביטוי זה על אביו של אדם שמת, בנוסף לביטוי "הריני כפרת משכבו".
כמו כן מוזכר הביטוי: "זכר צדיק לברכה", ביטוי זה מקובל כיום להוסיף לשמות רבנים או מכובדים אחרים שמתו, בדרך כל בראשי התיבות זצ"ל. במשך הזמן נוצרו גרסאות נוספות של הביטוי, למשל: "זכר צדיק וקדוש לברכה" (זצוק"ל), "זכר צדיק וקדוש לברכה לחיי העולם הבא" (זצוקללה"ה).
ביטוי נוסף המוצמד לשמותיהם של רבנים גדולים שנפטרו הוא: זכותו יגן עלינו (זי"ע), או זכותו יגן עלינו אמן (זיע"א). ביטוי זה נובע מהאמונה שצדיק שעובר לעולם הבא יכול לשמש כמליץ-יושר בפני האל לבני קהילתו שנותרו מאחור. ראשי תיבות נוספים מסוג זה הם נבג"מ (נשמתו בגנזי מרומים) ונלב"ע (נלקח לבית עולמו).
ביטויים אחרים שמקובל להוסיף לשמם של אנשים שמתו: "עליו השלום" (ע"ה), "המנוח", "מנוחתו עדן" (או: "נוּחוֹ עדן"), "ינוח בשלום על משכבו". אם המנוח נרצח בשל היותו יהודי, נהוג לומר (בעיקר כאשר רוצחו חי) "השם יקום דמו" (הי"ד).
נהוג לחתום על המצבות את ראשי התיבות תַּנְצְבָ"ה (תְּהִי נִשְׁמָתוֹ צְרוּרָה בִּצְרוֹר הַחַיִּים; לפי לשון הכתוב שמואל א כה כט: וְהָיְתָה נֶפֶשׁ אֲדֹנִי צְרוּרָה בִּצְרוֹר הַחַיִּים).
כאשר מאזכרים ברצף שמות של כמה אנשים שאחדים מהם מתו ואחדים עודם בחיים, נוהגים להציב לאחר שמות החיים את ראשי התיבות "יבדל"א" (או "יבלחט"א", "יבל"א"), כביטוי של כבוד וברכה, לציון "ייבדל לחיים [ארוכים (וטובים) (אמן)]". לנשים מחליפים את הי' בת', בהתאם לאותיות אית"ן.
בעוד לשמותיהם של אנשים אהובים מוסיפים את הביטוי "זכרו לברכה", לשמותיהם של אנשים שנואים שמתו נהוג להוסיף את הביטוי "יִמח שְמו" (ימ"ש) או "יִמח שְמו וזכרו".
השימוש בביטוי "שם רשעים יִרְקַב" (או שר"י), נדיר מאוד, ונעשה רק כאשר מדובר ברשע גמור, ובמיוחד כאשר מציינים פרט מאויביהם של עם ישראל. עם זאת, הכינויים הנ"ל מודבקים לעיתים גם לאנשים חיים.
דוגמה בולטת שאפשר להשתמש על דמות במושג שר"י, הוא אדולף היטלר .