ויליאם בטלר ייטס
ביוגרפיה > תיאטרון אבי

בשנת 1896 הכיר לו חברו אדוארד מרטין את ליידי אוגוסטה גרגורי. ליידי גרגורי תמכה בלאומנות שאותה ביטא ייטס ושכנעה אותו להמשיך ולכתוב דרמה. על אף שהושפע מהסימבוליזם הצרפתי, התמקד ייטס בתוכן אירי, ונטייה זו התחזקה בעקבות קשריו עם הדור הצעיר של כותבים אירים. יחד עם ליידי גרגורי, מרטין וכותבים אחרים, בהם ג'ון מ. סינג, שון או'קייסי, פדריג קולום וג'יימס סטפנס, הקים ייטס את תנועת ההתחדשות המכונה התחייה הספרותית האירית (או התחייה הקלטית). מלבד יוצרים אלה, עיקר הדחיפה לתחייה באה מעבודתם של מתרגמים, שעזרו לגלות גם את הסאגות האיריות הקדומות ואת השירה הקדומה, וכן את מסורת שירי העם החדשה יותר. אחד מאלה היה דאגלס הייד, לימים נשיא אירלנד, שספרו "שירי אהבה של קונכט" זכה להערכה רבה.
אחד מההישגים המשמעותיים של התחייה היה ייסודו של תיאטרון אבי (Abbey Theatre). ב-1899 יסדו ייטס, ליידי גרגורי, מרטין וג'ורג' מור את התיאטרון הספרותי האירי כדי להעלות לבמה מחזות איריים-קלטיים. הרעיונות המקצועיים שעמדו לנגד עיניהם היו אלה של מחזאות האוונגרד הצרפתי, אשר שאפו לבטא את ”עליית מעמדו של המחזאי ביתר שאת לעומת תפקיד השחקן-מנהל כללי בסגנון האנגלי” מנשר התיאטרון אשר אותו ניסח ייטס הצהיר בזו הלשון את תקוותיו: ”אנו מצפים למצוא באירלנד קהל בעל חוש דמיון ובלתי מקולקל, המאומן לשמוע, כשהוא מלא תשוקה, את אומנות הדיבור ... ומוכן לקבל את אותה החירות, החירות לנסות, אשר לא תימצא בתיאטראות אנגליה, ואשר בלעדיה שום תנועה באמנות ובספרות איננה יכולה להצליח”
אולם הפרויקט הראשוני כשל ושרד שנתיים בלבד. לאחר מכן, ייטס, יחד עם שני אחים איריים בעלי ניסיון בתיאטרון – ויליאם ופרנק פיי, מזכירתו של ייטס, אני הורנימן (שקודם לכן הייתה מעורבת בהפקת "האדם והנשק" של ג'ורג' ברנרד שו בלונדון בשנת 1894), ופלורנס פאר, שחקנית הווסט אנד (West End) המצליחה, הקים את להקת התיאטרון האירי הלאומי. לצד ג'ון מילינגטון סינג, קבוצה זו הצליחה לקבל קרקע בדבלין ולפתוח את התיאטרון ב-27 בדצמבר 1904. מחזותיהם של ייטס וליידי גרגורי, "קתלין ני הוליהאן" ו-"מפיצים את השמועות" הועלו על בימת התיאטרון בערב פתיחתו. ייטס המשיך להיות מעורב בתיאטרון עד מותו, הן כחבר ההנהלה והן ככותב מחזות פורה.
בין היתר, לצד פעילות התיאטרון, הוקמו בתי ספר למשחק ולבלט, כאשר בית הספר למשחק נוסד ב-1911 ובית הספר לבלט, פעל בין השנים 1927 - 1933. מי שהקימה את בית הספר לבלט של תיאטרון אבי, הייתה הכוראוגרפית והרקדנית האירית נינט דה ולואה, אשר במסגרת התיאטרון, הופיעה בארבעת המחזות לרקדנים (Fighting the Waves, At the Hawk's Well, The Dreaming of the Bones, The King of the Great Clock Tower), אותם חיבר ייטס. בית הספר לבלט, מיסודה של דה ולואה, אשר פעל עד יוני 1933, היה אחד מחמישה ניסיונות להקים ולבסס פרויקטים של בתי ספר לבלט לאומיים באירלנד, במהלך המאה העשרים.
ב-1902 עזר ייטס להקים את הוצאת "דן אמר" (Dun Emer Press), שמטרתה הייתה לפרסם יצירות הקשורות לתחייה. שמה הוסב אחר־כך להוצאת קוּלָה (Cuala) ב-1904. הוצאת הספרים שאבה את השראתה לאופן עיצובם של הספרים אותם היא שיווקה ופרסמה מתנועת האמנויות והאומנויות. תוך שהיא שואפת ”למצוא ידיים איריות אשר תהיינה אמונות על יצירתם של דברי טעם יפים למראה”. מאז ועד לסגירתה ב-1946 – ההוצאה שנוהלה על ידי אחיותיו של המשורר – הדפיסה מעל 70 ספרים, 48 מהם ספרים של ייטס עצמו.
ייטס היה קשור בקשר ידידותי עמוק לליידי אוגוסטה גרגורי וכמו כן היה קשור בלבו לאחוזת קול פארק שבבעלותה, מחוז גולוויי, אירלנד. הוא היה מבקר ושוהה שם תכופות כיוון שהמקום שימש כמקום ההתכנסות העיקרי של המשוררים והסופרים אשר צידדו בתחייתן מחדש, של הספרות ומסורות התרבות העתיקות של אירלנד. שירו, "ברבורי הפרא שבקול" (The Wild Swans at Coole), נכתב במקום זה, בין 1916 ל-1917. הוא שיתף פעולה עם ליידי גרגורי בחיבור "הספר השלם של המיתולוגיה האירית" (The Complete Irish Mithology), אולם בכותבו את המבוא לספר הוא רושם: ”הקורא לא אמור לצפות למצוא בסיפורים אלו את אותם סממנים של סיפורי גבורה, בעלי צירופי המקרים הרבים, הקשורים זה בזה והנרקמים לסיפור גבורה אחד גדול, לדוגמא: "פשיטת הבקר בקוּלי" או "הכינוס הגדול במוּרהִיבנה". אוסף סיפורים זה כולל בתוכו למעשה עלילות הנפרדות אחת מן השנייה”.