פול ניצה
קריירה בממשל הפדרלי

במהלך מלחמת העולם השנייה הוכנס ניצה לפוליטיקה על ידי עמיתו לעולם הפיננסי, ג'יימס פורסטל, כאשר זה האחרון היה לעוזר המנהלתי לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט. ב-1942 הוא היה למנהל הפיננסי של משרד התיאום ליחסים בין-אמריקאים, שם הוא פעל יחד עם נלסון רוקפלר. ב-1943 הוא היה לראש ענף המתכות והמינרלים במועצת כלכלת המלחמה, עד שבהמשך השנה הוא מונה כמנהל ענף הרכש והפיתוח של מנהל כלכלת החוץ. בין השנים 1944–1946 שימש ניצה כחבר מועצת המנהלים ולאחר מכן כסגן יושב הראש של סקר ההפצצות האסטרטגיות של ארצות הברית, פעילות שעליה העניק לו הנשיא הארי טרומן את עיטור לגיון ההצטיינות. אחת ממשימותיו הממשלתיות הראשונות הייתה לבקר ביפן בתקופה שלאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי ולבחון את הנזקים שנגרמו כתוצאה ממנה. התנסות זו עיצבה רבות מתחושותיו בהמשך בנוגע לעוצמת כלי הנשק הגרעיני ואת הצורך בבקרת נשק.
בראשית התקופה שלאחר המלחמה, בשנים 1950–1953, שימש ניצה כמנהל תכנון המדיניות במחלקת המדינה בממשל טרומן. ב-1950 הוא היה הכותב הראשי של "תוכנית הייעדים והתוכניות לביטחון לאומי של ארצות הברית" שנודעה יותר בשם NSC68 ושהתוותה את קווי המתאר האסטרטגיים להוצאות הכספיות של ארצות הברית מול האיום הנתפס של החימוש הסובייטי.
בין השנים 1953–1961 שימש ניצה כנשיא "מוסד החינוך של שירות החוץ" ובמקביל שירת כעמית ב"מרכז וושינגטון למחקר מדיניות חוץ" וב"בית הספר ללימודים בינלאומיים מתקדמים" של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס. ב-1956 הוא השתתף בוועידה למיזם הלוחמה נגד צוללות "נובסקה", שהדיונים בה התנהלו על נושאים החל מאוקיינוגרפיה וכלה בכלי נשק גרעיניים
ניצה היה שותף לייסודו של "בית הספר ללימודים בינלאומיים מתקדמים" (SAIS) ב-1943 יחד עם כריסטיאן הרטר ומוסד זה, בעל שם עולמי, השוכן בוושינגטון די. סי., נקרא על שמו. פרסומיו בתקופה זו כללו את ספרו "מדיניות החוץ של ארצות הברית: 1955-1945".
ב-1961 מינה הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי את ניצה כעוזר מזכיר ההגנה לענייני ביטחון בינלאומי. ב-1963 מונה ניצה כמזכיר הצי של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד 1967. כמזכיר הצי, הוא העלה את חשיבות תשומת הלב שנתנה לסוגיית איכות השירות. הישגיו הרבים כללו את הקמת "מועצת מדיניות כוח האדם" הראשונה והנהגת מענקים אישיים ממוקדים. הוא האריך את משך תקופות הפיקוד של המפקדים והעלה את שכרם.
לאחר תום כהונתו כמזכיר הצי, שימש ניצה בשנים 1967–1969 כסגן מזכיר ההגנה וכחבר המשלחת האמריקאית לשיחות הסכמי סאל"ט בין השנים 1969–1973. בהמשך, מתוך חשש להתחמשותה מחדש של ברית המועצות, הוא התנגד לאשרור הסכמי סאל"ט-2 ב-1979.
ניצה נמנה עם מקימי "צוות B"‏ (Team B, צוות מומחים חיצוני ב-CIA שתפקידו היה להוות "פרקליט השטן" בתהליכי החשיבה של הארגון). הדוחות של הצוות היו לבסיס התבונתי לרעיון "חלון הפגיעות" ולתהליך בניית הכוח העצום שהחל לקראת תום תקופות נשיאותו של ג'ימי קרטר והואץ עוד יותר בתקופת נשיאותו של רונלד רייגן. צוות B הגיע למסקנה שהסובייטים פיתחו נשק חדש להשמדה המונית ושהם קידמו אסטרטגיות תוקפניות בנוגע לאפשרות של מלחמה גרעינית. לימים נפוצה האמונה שההערכות של הצוות היו מוגזמות מאוד.
על פי אן קאהן מהסוכנות לבקרת ופירוק נשק, "אם אתה עובר על רוב הטענות הספציפיות של צוות B בנוגע למערכות הנשק, ואתה רק בוחן אותם זה אחרי זה, כולן היו שגויות". אף על פי כן, יש שעדיין טוענים שמסקנות הצוות בנוגע למטרות האסטרטגיות של ברית המועצות הוכחו ברובן כנכונות, אך הן בקושי מתיישבים עם עלייתו של מיכאיל גורבצ'וב ב-1985. בשנים 1981–1984 היה ניצה ראש צוות המשא ומתן של הנשיא רייגן להסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני. לאחר מכן הוא מנה כיועץ מיוחד לנשיא ולמזכיר המדינה לבקרת הנשק.
במשך יותר מארבעים שנה היה ניצה אחד מאדריכלי המדיניות של ארצות הברית כלפי ברית המועצות.