האמנציפציה היהודית באנגליה
הזכות לכהן במשרה ציבורית

לאחר האמנציפציה הקתולית בשנת 1829 הוגשו לפרלמנט מספר רב של עצומות שקראו גם לאמנציפציה של היהודים. לבית הנבחרים הוצגה עצומה שנחתמה בידי 14,000 סוחרים ובנקאים בכירים מלונדון. עצומה נוספת שהוגשה על ידי ועד שליחי הקהילות כללה חתימות של יותר מ-1,000 מיהודי לונדון, וביניהם משפחות מיוחסות כמו רוטשילד, מונטיפיורי, גולדשמידט, סלומונס ומקוטה. בשיתוף פעולה עם הוועד הביא חבר הפרלמנט רוברט גרנט את הצעת החוק הראשונה לאמנציפציה של היהודים, שבה הוצעה שבועה חלופית עבור יהודים המתמודדים למשרה ציבורית.
בדיונים בבית הנבחרים טען מוביל האמנציפציה הקתולית דניאל או'קונל שזה יהיה צבוע מצד פרלמנט נוצרי לא לאמץ עקרונות נוצריים של ליברליות וחסד וכן כי היהודים הם מיעוט קטן, שלא ניצבת מצידו סכנה לשינוי אופייה של המדינה. הלורד גון' ראסל ציין כי על פי החוקה האנגלית אין לפרלמנט זכות למנוע מאדם משרה ציבורית בגלל אמונתו הדתית, וכי חופש הדת הוא אחד מעקרונות היסוד של אנגליה.
המתנגדים להצעת החוק טענו כי קבלתם של היהודים תהרוס את האופי הנוצרי של המדינה ותבזה את מוסדות הפרלמנט. שר הפנים רוברט פיל השיב כי "היהודי אינו נתין מבוזה של המדינה, אלא הוא מוגדר כזר מכיוון שאינו מוכן לשנות אף אחד ממנהגיו על מנת להשתלב בחברה הבריטית". חבר פרלמנט שמרני בשם רוברט אינגליס, שנודע כמגן חריף של עליונות הכנסייה האנגליקנית, טען ש"האינטרסים של היהודי אינם רק שונים, אלא עוינים לאלו שלנו", והוסיף כי "ליהודי לונדון יש יותר סימפתיה ליהודי ברלין ווינה מאשר לנוצרים שבקרבם הם חיים".
בתום הדיונים הועברה הצעת החוק להצבעה: 165 הצביעו בעד ו-228 נגד. כישלונה של ההצעה גרמה לאכזבה מרה בקרב תומכי היהודים. פרנסיס גולדשמידט ציין כי במבט לאחור, לאור מחויבותו של הפרלמנט לחירות דתית ויחסיו הידידותיים עם יהודים, "כל התנגדות רצינית לאמנציפציה נחשבה בגדר בלתי אפשרי על ידי המנוסים ביותר מביננו"
ניצחונה של המפלגה הוויגית הליברלית בבחירות של 1832 הפיחה שוב אופטימיות אצל תומכי האמנציפציה. הניסיון השני לתיקון מצבם של היהודים הובא בפני בית הנבחרים שנה לאחר מכן, בשנת 1833. חוק האמנציפציה עבר בבית הנבחרים ברוב גדול. פילס, שהוביל את ההתנגדות להצעה בשנת 1830, שינה את דעתו. הוא ציין כי ברוח החוקה הבריטית אין מקום להגבלות ליהודים, ושבתור נוצרי, מתפקידו לסלוח לאלו שיצאו כנגד המשיח.
הצעת החוק עברה לבית הלורדים, שם נמצאה התנגדות קולנית לאמנציפציה. מבין המתנגדים העיקריים ביותר היו ראש הממשלה לשעבר הדוכס מוולינגטון, דוכס גלוסטר, הארכיבישוף של קטנרברי והבישוף של לונדון. שני הדוכסים יצאו נגד האמנציפציה כי היהודים הוקיעו את האמת הנוצרית. הדוכס מוולינגטון ציין, כי לעומת הקתולים, היהודים לעולם לא נהנו מזכויות שוות באנגליה, ולכן אין שום מחויבות "להשיב" להם זכויות.
הארכיבישוף מקנטרברי הוסיף, שאף על פי שחשוב לשמור על יחסי ידידות עם היהודים, על הממשלה להישאר נוצרית: "המחוקק יוצר את אופייה של המדינה. על מנת לשמור על הנצרות, על הגוף המחוקק להיות מורכב מנוצרים בלבד. אנגליה תזכה בברכת אלוהים רק אם תישאר נוצרית". ההצבעה לאמנציפציה נפלה עם 104 מצביעים נגד ורק 54 בעד. מתוך 24 מושבי הכנסייה, רק 3 הצביעו בעד.
בתגובה להפלת הצעת החוק החליט הבנקאי דייוויד סלומונס לאמץ את הטקטיקה המוצלחת של הקתולי דניאל או'קונל ביצירת משבר חוקתי על ידי היבחרות למשרות שיהודים היו מנועים מלכהן בהן. בשנת 1835 הוא רץ בהצלחה למשרת השריף של הסיטי של לונדון. זמן קצר לאחר מכן הועבר חוק בפרלמנט שאפשר לנושאי משרת השריף להשמיט בשבועתם אמירות שמנוגדות למצפונם, ובכך הייתה זו המשרה הציבורית הראשונה שנפתחה באופן רשמי בפני יהודים, על אף שיהודים כבר איישו בפועל מספר משרות ציבוריות זוטרות כבר קודם לכן.
ב-1841 הוגשה שוב הצעת חוק לתיקון השבועה למשרות ציבוריות עבור יהודים. ויליאם גלאדסטון התנגד להצעה וטען כי אין הגיון לאפשר ליהודים לרוץ למשרה ציבורית, משום שאנגליה היא מדינה נוצרית ולכן לא יכולה לאפשר ליהודים לחוקק או לשפוט בה. חבר בית הנבחרים בשם הרני גולבורן טען שיהיה זה בעייתי לאפשר לשופט יהודי לפסוק בבית משפט המבוסס על החוק הנוצרי. מנגד טענו התומכים כי היהודים כה מעטים במספרם, שאין בכלל סכנה לשחיקת השלטון הנוצרי. ההצעה עברה בבית הנבחרים אך נדחתה שוב בבית הלורדים ברוב של 98 מתנגדים מול 64 תומכים.
בשנת 1844 נבחר סולמונס כחבר מועצה של הסיטי של לונדון. בית המשפט של הסיטי חסם את מינויו בגלל שלא נשא בשבועה. בפגישה שנערכה בוועד שליחי הקהילות בינואר 1845, הוחלט לקדם את הערעור של סולומנס בפני הממשלה. ועדה שהורכבה מחמישה חברים, ביניהם סולומונס, רוטשילד ומונטיפיורי פנו אל ראש הממשלה פיל במכתב. הם טענו כי סולומנס נבחר על דעת אנשי העיר, ושהמניעה שלו מלהיבחר למועצה מהווה מגבלה משפילה עבור היהודים. ב-18 בפברואר נערכה פגישה של הוועדה עם ראש הממשלה. פיל, שהיה רגיש ביותר להלך הרוח במפלגה שלו, הסכים להגיש לבית הנבחרים את הצעת החוק של הוועד בתמורה להבטחה שהוועד לא ינצל את המהלך החוקתי כדי לקרוא לאמנציפציה מלאה של היהודים. בחוק שהועבר בבית הלורדים בשנת 1845 הותרה השבועה האלטרנטיבית עבור היהודים למשרות ציבוריות. אך הבישוף מלונדון הקפיד לציין, כי אין לראות במהלך זה אינדיקציה לכך שתהיה נסיגה מהדעה כי יש לאסור יהודים מלכהן בפרלמנט, וכי החוק מועבר רק מתוך רצון למנוע חיכוך עם הממשלה ומתוך הכרה כי היהודים כבר מאיישים משרות ציבוריות בפועל במספר תחומים. בנסיבות אלו נפתחה בפני היהודים הזכות לרוץ לכל משרה ציבורית, אך הדרך לפרלמנט נותרה עדיין חסומה.