stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אולן בטור
גאוגרפיה ואקלים

העיר שוכנת בצפון-מרכז המדינה על גדות הנהר טול בגובה 1,350 מטרים מעל פני הים. בשל מאפייני המיקום שלה בעומק פנים-הארץ, אולן בטור היא עיר-הבירה הקרה ביותר על פני כדור הארץ.
האקלים בעיר מסווג כאקלים יבשתי. כמות המשקעים בעיר היא 267 מילימטרים לשנה, והטמפרטורה הממוצעת בה היא 0.4- מעלות צלזיוס, כאשר בחורף (נובמבר–מרץ) הן כמעט תמיד מתחת ל־0 מעלות צלזיוס ובחודשים החמים הן לרוב בין 10 ל־20 מעלות צלזיוס. המשקעים יורדים בעיקר בין אפריל לאוקטובר. במקרי קיצון עלולות להימדד טמפרטורות של מעל 35 מעלות צלזיוס או 35- מעלות צלזיוס.
| אקלים באולן בטור> חודש.שיא טמפרטורה מרבית (C°).טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).שיא טמפרטורה מזערית (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים באולן בטור> ינואר.-2.6.-15.6.-25.9.-42.2.2 | אקלים באולן בטור> פברואר.11.3.-9.6.-22.2.-42.2.3 | אקלים באולן בטור> מרץ.17.8.-0.7.-13.6.-38.9.4 | אקלים באולן בטור> אפריל.28.9.7.-4.3.-26.1.10 | אקלים באולן בטור> מאי.33.5.17.8.3.3.-16.1.21 | אקלים באולן בטור> יוני.38.3.22.5.9.6.-3.9.46 | אקלים באולן בטור> יולי.39.24.5.12.9.-0.2.64 | אקלים באולן בטור> אוגוסט.34.9.22.3.10.6.-2.2.70 | אקלים באולן בטור> ספטמבר.31.5.16.7.3.6.-13.4.27 | אקלים באולן בטור> אוקטובר.22.5.7.6.-4.8.-22.10 | אקלים באולן בטור> נובמבר.13.-5.-15.7.-37.6 | אקלים באולן בטור> דצמבר.6.1.-13.5.-22.9.-37.8.4 | אקלים באולן בטור> שנה.39.6.4.-5.8.-42.2.267 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור:
חינוך

באולן בטור נמצאת האוניברסיטה הלאומית של מונגוליה, שהיא האוניברסיטה הוותיקה, הגדולה והמקיפה ביותר במדינה. בנוסף, נמצאות בעיר מספר אוניברסיטאות נוספות, שחלקן החלו את דרכן כפקולטות באוניברסיטה הלאומית של מונגוליה.
תחבורה

נמל התעופה הבין-לאומי בויאנט אוכאה ממוקם במרחק 18 קילומטרים דרומית מערבית לעיר. חברות התעופה העיקריות המגיעות לשדה התעופה הן חברת התעופה המונגולית, קוריאן אייר ואייר צ'יינה. אולן בטור מקושרת לערי מונגוליה באמצעות רשת כבישים, רובם דרכים כבושות, וכמו כן באמצעות רכבות לתשתית הרכבות הסינית ולרכבת הטרנס סיבירית.
תיירות > אתרי תיירות בעיר

כיכר סוחבאטר ובניין הפרלמנט – לבה של העיר, וסביבה רוב מבני הציבור והמוזיאונים. בחזית בניין הפרלמנט מוצגים פסליהם של ג'ינגיס חאן ויורשיו, ובתוכו מוזיאון להיסטוריה של המדינה המציג את סמליה לאורך ההיסטוריה.
המוזיאון הלאומי להיסטוריה – מציג את ההיסטוריה והתרבויות השונות של תושבי מונגוליה החל מתקופת האבן ומכיל ממצאים ארכאולוגיים רבים.
מוזיאון הטבע – מציג את הגאוגרפיה, צמחייה ובעלי חיים של מונגוליה. בעל אוסף נרחב של עצמות דינוזאורים שהתגלו במדבר גובי.
מנזר גנדן (גנדנטגצ'ינלן) – נוסד ב-1840 ונחשב למנזר החשוב ביותר במדינה. בעבר היה אחד המרכזים הבודהיסטיים החשובים באסיה.
הגלריה הלאומית לאמנות.
הגלריה לאמנות על שם זנבזר.
ארמון החורף של בוגד חאן – היחיד ששרד מבין ארבעת ארמונותיו של החאן המונגולי האחרון.
מקדש צויג'ין לאם – אחד המקדשים הבודהיסטיים היחידים ששרדו את הרדיפות הקומוניסטיות ב-1930 בידי הורלוגין צ'ויבלסאן. שימש לאחר מכן כמפקדת הקומוניסטים בעיר.
שוק נרן טול המכונה גם השוק השחור.
פסל ג'ינגיס חאן הרכוב – נוסד ב-2008 בקרבת אולאן באטר ובתוכו מוזיאון להיסטוריה של האימפריה המונגולית.
מנזר מנזושיר – נוסד ב-1733 בקרבת אולן בטור.
ספורט

כעיר בירה והעיר הגדולה ביותר, זו העיר עם מירב מועדוני הספורט במדינה ולעיר נציגות בכל אחת מליגות הספורט במדינה.
ספורט > מועדוני כדורגל בולטים

ארצ'ים אולן בטור
פ.צ. אולן בטור
אולן בטור סיטי
ערים תאומות

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  טורקיה אנקרה, טורקיה  קזחסטן אסטנה, קזחסטן  תאילנד בנגקוק, תאילנד  הרפובליקה העממית של סין בייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין  גרמניה בון, נורדריין-וסטפאליה, גרמניה  ארצות הברית דנוור, קולורדו, ארצות הברית  רוסיה אליסטה, קלמיקיה, רוסיה  טורקיה גזיאנטפ, טורקיה |  הרפובליקה העממית של סין האיקואו, האינאן, הרפובליקה העממית של סין  הרפובליקה העממית של סין חוחחוט, מונגוליה הפנימית, הרפובליקה העממית של סין  קוריאה הדרומית אינצ'ון, קוריאה הדרומית  רוסיה אירקוטסק, אירקוטסק, רוסיה  רוסיה קאזאן, טטרסטן, רוסיה  רוסיה קרסנויארסק, קרסנויארסק, רוסיה  אסטוניה מארדו (אנ'), אסטוניה  רוסיה מוסקבה, רוסיה |  רוסיה נובוסיבירסק, נובוסיבירסק, רוסיה  קוריאה הצפונית פיונגיאנג, קוריאה הצפונית  קוריאה הדרומית סיאול, קוריאה הדרומית  בולגריה סטרלצ'ה (אנ'), בולגריה  טאיוואן טאיפיי, טאיוואן  הרפובליקה העממית של סין טיינג'ין, הרפובליקה העממית של סין  רוסיה אולן-אודה, בוריאטיה, רוסיה  הרפובליקה העממית של סין יינצ'ואן (אנ'), נינגשיה, הרפובליקה העממית של סין |
גלריית תמונות

נוף כללי של העיר
בנייה חדשה בעיר
אחד הרחובות הראשיים בעיר
רוכבים בדרכם לפסטיבל בעיר
נוף מהעיר אל בוגד חאן אול, אחד מההרים הקדושים של מונגליה
הערות שוליים

↑  Mongolia: Administrative Division (Provinces and Districts) – Population Statistics, Charts and Map
↑  КЛИМАТ УЛАН-БАТОРА (ברוסית). Pogoda.ru.net. נבדק ב-4 בינואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ulaanbaatar Climate Normals 1961–1990". National Oceanic and Atmospheric Administration. אורכב מ-המקור ב-2017-10-10. נבדק ב-4 בינואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555130005171  BnF: cb15202679m (data)  GND: 4061507-8  LCCN: n82211486  MusicBrainz: 0c220b8d-4eda-43be-96e9-5d1a180cadc5  NARA: 10044603  NKC: ge391521  SUDOC: 050365568  VIAF: 164650599   WorldCat (עם VIAF): 164650599 
תצלום לוויין של אולן בטור
נעם ארנון

| --- | --- |
נעם ארנון, 2015
נעם ארנון, 2015
 לידה:  25 בנובמבר 1954 (בן 70)
 מקום מגורים:  חברון
 עיסוק:  דובר היישוב היהודי בחברון
 מקום לימודים:  ישיבת בני עקיבא נחלים  האוניברסיטה העברית בירושלים  המכללה האקדמית הרצוג  ישיבת מרכז הרב  ישיבת ניר קריית ארבע  אוניברסיטת בר-אילן 
 מנחה לדוקטורט:  בועז זיסו 
 מוסדות:  היישוב היהודי בחברון 
 פרסים והוקרה:  פרס מוסקוביץ' לציונות (2009) 
 
נעם ארנון (נולד ב-25 בנובמבר 1954, ה'תשט"ו) הוא דובר היישוב היהודי בחברון, דוקטור להיסטוריה.
ביוגרפיה

ארנון גדל במושב שדה ורבורג ולמד בישיבת נחלים, בישיבת ניר קריית ארבע ובמרכז הרב. בהמשך, שירת בחיל השריון ולחם במלחמת יום הכיפורים בחזית המצרית ובחזית הסורית. לאחר השחרור מצה"ל למד באוניברסיטה העברית והוא בעל תואר ראשון בגאוגרפיה ותואר שני בהיסטוריה של עם ישראל. כמו כן, למד הוראה במכללת הרצוג.
ארנון סיים את עבודת דוקטור באוניברסיטת בר-אילן בשנת 2021, בהנחיית פרופ' בועז זיסו מהמחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. נושא העבודה "מערת המכפלה – האתר ותולדותיו מראשיתו ועד שלהי העת העתיקה". מחקרו על אודות המערה נמשך כשמונה שנים וכולל פרקים בגאוגרפיה, גאולוגיה, היסטוריה, ארכאולוגיה, ספרות תנאית, ספרות נוצרית ומקורות היסטוריים רבים ושונים. המחקר מקיף את תולדות המערה במשך 2500 שנה, מתקופת הברונזה התיכונה – תקופת האבות ממנה נותרה מערת קבורה כפולה, ועד תום התקופה הביזנטית בה התקיימו לצד המערה בית כנסת וכנסייה.
ארנון היה בקבוצת הצעירים שהצליחו להיכנס בחשאי למעמקי המערה הקדומה שמתחת למבנה מערת המכפלה, באחד מלילות הסליחות בחודש אלול ה'תש"מ (1980).
ארנון ניהל את שיקום בית הכנסת אברהם אבינו בחברון, הקים את מדרשת חברון ואת מוזיאון היישוב היהודי בחברון. כתב את הספר "חברון – 4000 שנה ועוד 40" לרגל 40 שנה לחידוש ההתיישבות היהודית בעיר. כן ערך והוציא לאור את הספר המחקרי "המערה" על מערת המכפלה.
ביום ירושלים תשס"ט הוענק לו פרס מוסקוביץ' לציונות. בנימוקי ועדת הפרס נאמר כי הפרס הוענק "על חלקו המרכזי בהפיכת חברון לאבן שואבת ליהודים מכל רחבי הארץ והעולם ולאחד מאתרי המורשת המרכזיים בארץ; על חלקו בתיעוד קורות קהילת יהודי חברון וחשיפת עברה המפואר ועל מנהיגותו כאחד מראשי מחדשי היישוב היהודי בעיר".
חבר ההנהלה הארצית של תנועת בני עקיבא.
חיים אישיים

ארנון גר בבית הדסה בחברון. נשוי ואב לשמונה. בתו נריה נשואה לאשר בן אבו.
הערות שוליים

↑  שליפות עם נעם ארנון, באתר nrg‏, 6 ביוני 2006
↑  מערת המכפלה: תולדות האתר מראשיתו עד שלהי העת העתיקה – כרך א – ספריית אסיף
↑  מערת המכפלה: תולדות האתר מראשיתו עד שלהי העת העתיקה – כרך ב(1) – ספריית אסיף
↑  מערת המכפלה: תולדות האתר מראשיתו עד שלהי העת העתיקה – כרך ב(2) – ספריית אסיף
↑  נעם ארנון, באתר פרס מוסקוביץ'
↑  עניין אישי והפעם עם נעם ארנון, באתר ערוץ 7, 4 בנובמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309539605171  GND: 1200160053  ISNI: 0000 0000 6695 609X  LCCN: nr92012846  VIAF: 4792225   WorldCat (עם VIAF): 4792225
נשק להשמדה המונית ברוסיה

הפדרציה הרוסית היא אחת מחמשת "מדינות הנשק הגרעיני" במסגרת האמנה על אי הפצת נשק גרעיני. עם כ-68,000 ראשי נפץ גרעיניים, לרוסיה יש את מלאי הנשק הגרעיני הגדול ביותר בעולם. בנוסף לנשק גרעיני, רוסיה הכריזה על ארסנל של 39,967 טונות של נשק כימי בשנת 1997. ברית המועצות אישרה את פרוטוקול ז'נבה ב-5 באפריל 1928 תוך הסתייגויות, שבוטלו ב-18 בינואר 2001. רוסיה חתומה גם על אמנת הנשק הביולוגי ואמנת הנשק הכימי. בברית המועצות היה מלאי שיא של 45,000 ראשי נפץ גרעיניים בשנת 1986. ההערכה היא כי בשנים 1949–1991 ייצרה ברית המועצות כ-55,000 ראשי נפץ גרעיניים. בתחילת 2019, יותר מ-90% מכלל 13,865 הנשק הגרעיני בעולם היו בבעלות רוסיה וארצות הברית.
נשק גרעיני > היסטוריה > העידן הפוסט סובייטי

עם פירוק ברית המועצות בשנת 1991 נשק גרעיני סובייטי היה בארבע מהרפובליקות החדשות: רוסיה, אוקראינה, בלארוס וקזחסטן. במאי 1992 חתמו ארבע המדינות הללו על פרוטוקול ליסבון, והסכימו להצטרף לאמנה על אי הפצת נשק גרעיני, כאשר רוסיה היא המדינה היורשת לברית המועצות כמדינה גרעינית, ושלוש המדינות האחרות הצטרפו כלא גרעיניות.
אוקראינה הסכימה לוותר על נשקיה לרוסיה, בתמורה להבטחת שטח אוקראיני מרוסיה, בריטניה וארצות הברית, המכונה תזכיר בודפשט להבטחת הביטחון. סין וצרפת גם הצהירו בתמיכה בתזכיר.
נשק גרעיני > הארסנל הגרעיני של רוסיה

המספר המדויק של ראשי נפץ גרעיניים הוא סוד מדינה ולכן הוא עניין של ניחוש. פדרציית המדענים האמריקנים מעריכה כי ברוסיה 6,800 נשק גרעיני, ואילו בארצות הברית 6,185; ברוסיה ובארצות הברית יש 1,600 ראשי נפץ אסטרטגיים פרוסים פעילים.
ה-RS-28 Sarmat (ברוסית: РС-28 Сармат; שם הדיווח של נאט"ו: SATAN 2), הוא טיל בליסטי מונע בדלק נוזלי, מצויד MIRV, תרמו-גרעיני כבד במיוחד, שפותח על ידי משרד התכנון מאקייב בשנת 2009 ונועד להחליף את טיל ה-R-36 הקודם. המטען הגדול שלו יאפשר עד 10 ראשי נפץ כבדים או 15 קלים יותר או שילוב של ראשי נפץ וכמויות אדירות של אמצעי נגד שנועדו להביס מערכות נגד טילים; הנשק הוכרז על ידי הצבא הרוסי כתגובה לתקיפה מהירה אפשרית של ארצות הברית.
בשנת 2015 עלה מידע כי רוסיה עשויה לפתח טורפדו גרעיני חדש, עד 100 מגה-טון, מערכת רב-תכליתית סטטוס -6, שכונה בשם הקוד "קניון" על ידי פקידי הפנטגון. כלי נשק זה נועד ליצור גל צונאמי בגובה של עד 500 מטר אשר יזהם רדיואקטיבית שטח רחב על חופי האויב ויהיה חסין מפני מערכות הגנה נגד טילים כמו נשק לייזר ו-Raligun שעלולים להשבית טילים בליסטיים בין-יבשתיים. שתי צוללות נוצרו במסגרת פרויקט 09852 על שם העיר בלגורוד, ופרויקט 09851 על שם העיר חברובסק, הן כלי שיט חדשים שהוזמנו ב-2012 וב-2014 ונועדו לשאת את הנשק. נראה כי סטטוס 6 הוא כלי נשק מרתיע של המוצא האחרון. מידע עדכני יותר מציע מהירות מרבית של 100 קמ"ש (54 קשר), עם טווח של 10,000 קילומטרים (6,200 מיל) ועומק מקסימום של 1,000 מטרים (3,300 רגל).
במהלך נאום שנתי לאומה שנשא ב-1 במרץ 2018, הנשיא ולדימיר פוטין טען בפומבי כי ברוסיה יש כעת כמה סוגים חדשים של נשק גרעיני, כולל כמה עם יכולות שהיו בעבר ספקולציות. פוטין דן עד כמה כלי נשק חדשים או משודרגים, כולל טיל על קולי המכונה אוונגארד המסוגל לבצע תמרונים חדים תוך כדי נסיעה במהירות הגבוהה פי 20 והופך אותו ל"בלתי פגיע לחלוטין עבור כל מערכת הגנה מפני טילים". פוטין גם דן בקיומם של טורפדו תת-מימי מונע גרעינית וטיל שיוט גרעיני (בשם 9M730 בורווסטניק), שניהם בעלי טווח בלתי מוגבל למעשה. הוא גם דן בכך שרוסיה בדקה טיל חדש בשם "סרמאט". אנימציות של כלי נשק אלו הוצגו בפני הקהל ופוטין הציע לערוך משאל מקוון שייתן להם שמות ציבוריים רשמיים.
נשק גרעיני > נשק גרעיני בדוקטרינה הצבאית הרוסית

על פי דוקטרינה צבאית רוסית שהוצהרה בשנת 2010, נשק גרעיני יכול לשמש את רוסיה "בתגובה לשימוש בכלי נשק גרעיניים וסוגים אחרים של השמדה המונית כנגדה או בעלות בריתה, וגם במקרה של תוקפנות נגד רוסיה עם השימוש בכלי נשק קונבנציונליים כאשר עצם קיומה של המדינה מאוים". מרבית האנליסטים הצבאיים סבורים כי במקרה זה רוסיה תנקוט באסטרטגיית "הסלמה תמורת הסלמה" ותתחיל במתקפות גרעיניות מוגבלות כדי להביא יריבים לשולחן המשא ומתן. רוסיה תאיים גם על סכסוך גרעיני כדי להרתיע מפני הסלמה הראשונית של כל סכסוך קונבנציונלי גדול.
נשק גרעיני > הפצת נשק גרעיני

לאחר מלחמת קוריאה העבירה ברית המועצות טכנולוגיה גרעינית וכלי נשק לרפובליקה העממית של סין כיריבה של ארצות הברית ונאט"ו. לדברי יון מיחאי פצ'פה, "תהליך התפשטות הגרעין של חרושצ'וב החל עם סין הקומוניסטית באפריל 1955, כאשר השליט החדש בקרמלין הסכים לספק לבייג'ינג פצצת אטום לדוגמה ולעזור בייצור המוני שלה. לאחר מכן, ברית המועצות בנתה את כל יסודות התעשייה הגרעינית הצבאית החדשה של סין."
רוסיה היא אחת מחמש "מדינות הנשק הגרעיני" במסגרת האמנה בנושא אי הפצת נשק גרעיני (NPT), שרוסיה אישרה (כברית המועצות) בשנת 1968.
לאחר פירוק ברית המועצות בשנת 1991, נותרו מספר ראשי נפץ גרעיניים מתקופת ברית המועצות בשטחי בלארוס, אוקראינה וקזחסטן. על פי תנאי פרוטוקול ליסבון ובעקבות ההסכם המשולש משנת 1995 בין רוסיה, בלארוס וארצות הברית, הועברו לרוסיה והותירו את רוסיה היורשת היחידה של ארסנל הגרעין הסובייטי. ההערכה היא כי בברית המועצות היו כ-45,000 נשק גרעיני בזמן קריסתה.
קריסת ברית המועצות אפשרה את התחממות היחסים עם נאט"ו. החששות מפני שואה גרעינית פחתו. בספטמבר 1997 טען המזכיר לשעבר של מועצת הביטחון הרוסית, אלכסנדר לבד, כי 100 נשק גרעיני "בגודל מזוודה" לא הוכנסו למלאי הכללי. לדבריו, הוא ניסה לחדש את מלאי הנשק כאשר פוטר על ידי הנשיא בוריס ילצין באוקטובר 1996 ואכן, כמה פוליטיקאים אמריקאים הביעו דאגות והבטיחו חקיקה העוסקת באיום.
בשנת 2002, ארצות הברית ורוסיה הסכימו לצמצם את מלאי נשק שלהן לא יותר מ-2,700 ראשי נפץ כל אחת מהם בהתאם להסכם SORT. בשנת 2003 דחתה ארצות הברית את הצעות רוסיה להקטין עוד יותר את מאגרי הגרעין של כל מדינה ל-1,500. רוסיה מצידה סירבה לדון בהפחתת נשק גרעיני טקטי.
לאחר שהנשיא ג'ורג' וו. בוש פרש מהאמנה נגד טילים בליסטיים מ-1972, רוסיה הגיבה בבניית יכולות הגרעין שלה, באופן שיאזן את יכולות ארצות הברית.
רוסיה החליטה שלא לחתום על אמנת האו"ם בנושא איסור נשק גרעיני, שאומצה ב-7 ביולי 2017 על ידי 122 מדינות.
מרבית האנליסטים מסכימים כי האסטרטגיה הגרעינית של רוסיה תחת פוטין הביאה אותה בסופו של דבר להפרת אמנת פירוק הנשק הגרעיני לטווח בינוני משנת 1987. לדברי גורמים רוסיים, ההחלטה האמריקאית לפרוס את מערכת ההגנה מפני טילים באירופה הייתה הפרה של האמנה. הנשיא דונלד טראמפ הודיע ב-20 באוקטובר 2018 כי ארצות הברית לא תראה עצמה מחויבת להוראות האמנה ותעלה את המתיחות הגרעינית בין שתי המעצמות. החששות להחמרה בנושא הורגעו בינואר 2021 עם הודעתו של הנשיא ג'ו ביידן על כוונתו לחדש את הסכם START החדש בחמש שנים נוספות, עד 2026.
היו טענות כי רוסיה תרמה לתוכנית הגרעין הצפון קוריאנית, ומכרה לה ציוד לאחסון והובלה בטוחים של חומרים גרעיניים. אף על פי כן רשמית, רוסיה גינתה ניסויים גרעיניים שנערכו בצפון קוריאה מאז.
לטענת עריק סוכנות הביון הרוסית, הבכיר, סרגיי טרטיאקוב, איש עסקים אמר לו שהוא מחזיק את הפצצה הגרעינית שלו בדאצ'ה שלו מחוץ למוסקבה.
על פי החשד רוסיה עושה מאמצים לבנות את אחיזתה והשפעתה באפריקה על הכנסות של כמה מיליארדי לירות ממכירת טכנולוגיה גרעינית למדינות אפריקה המתפתחות.
נשק גרעיני > טענות לחבלה גרעינית מרוסיה

עריק המודיעין הצבאי הרוסי סטניסלב לונב, תיאר את התוכניות הסובייטיות לכאורה לשימוש בנשק גרעיני טקטי לצורך חבלה נגד ארצות הברית במקרה של מלחמה. הוא תיאר מזוודות גרעיניות מתוצרת ברית המועצות המזוהים כ-RA-115 (או RA-115-01 לנשק טבולי) שמשקלם עד 27 ק"ג. פצצות ניידות אלה יכולות להחזיק מעמד שנים רבות אם הן מחוברות למקור חשמלי. "במקרה שיש אובדן חשמל, יש גיבוי לסוללה. אם הסוללה נגמרת, לנשק יש משדר ששולח הודעה מקודדת - או בלוויין או ישירות לעמדת המודיעין הצבאי בשגרירות רוסיה או בקונסוליה."
לונב חיפש באופן אישי מקומות מסתור למטמון נשק באזור עמק שננדואה . לדבריו, "קל להפליא להבריח נשק גרעיני לארצות הברית" מעבר לגבול מקסיקו או באמצעות טיל תחבורה קטן שיכול להחליק אם כי לא מזוהה כששוגר אותו ממטוס רוסי. נערכו חיפושים באזורים שזוהו על ידי לונב - שמודה שמעולם לא שתל אמצעי לחימה בארצות הברית, "אך גורמי אכיפת החוק מעולם לא מצאו מטמחי נשק כאלה, עם או בלי נשק גרעיני נייד" בארצות הברית.
בראיון שנערך בשנת 2004 אמר אלוף-משנה של חיל הטילים האסטרטגיים ויקטור יסין כי פצצות גרעיניות קטנות בקנה מידה קטן הופעלו רק על ידי הצבא. כל המכשירים הללו אוחסנו במחסן נשק בתוך רוסיה, והשאירו אותו רק לניסוי במפעל שייצר אותם.
נשק ביולוגי

התוכנית הסובייטית של נשק ביולוגי פותחה בתחילה על ידי משרד ההגנה של ברית המועצות (בשנים 1945–1973).
ברית המועצות חתמה על אמנת הנשק הביולוגי ב-10 באפריל 1972 ואשררה את האמנה ב-26 במרץ 1975. עם זאת, היא הגדילה את תוכניותחה. לאחר 1975, תוכנית הנשק הביולוגי הופעלה בעיקר על ידי הסוכנות "אזרחית" לתכשירים ביולוגיים Biopreparat, אם כי היא כללה גם מתקנים רבים המופעלים על ידי משרד ההגנה הסובייטי, משרד החקלאות, משרד התעשייה הכימית, משרד הבריאות והאקדמיה הסובייטית למדעים.
לדברי קן אליבק, שהיה סגן-מנהל לתכשירים ביולוגיים BiopreparatBiopreparat, סוכנות נשק ביולוגי סובייטית ולאחר שערק לארצות הברית בשנת 1992, הנשק פותח במעבדות באזורים מבודדים של ברית המועצות לרבות מתקנים בפנזה, פוקרוב, מוסקבה, סטירז'י, ו-ולדימיר. כלי נשק אלה נבדקו בכמה מתקנים לרוב בים אראל. לדברי אליבק, אף על פי שהתוכנית ההתקפית הסובייטית הסתיימה רשמית בשנת 1992, רוסיה עשויה עדיין להיות מעורבת בפעילות האסורה על ידי אמנת הנשק הביולוגי.
בשנת 1993 התפרסם ברוסיה סיפור על דליפת האנתרקס של סברדלובסק. האירוע התרחש כאשר נבגי אנתרקס שוחררו בטעות ממתקן צבאי בעיר סברדלובסק (יקטרינבורג), 1,500 קילומטרים (930 מיל) ממזרח למוסקבה ב-2 באפריל 1979. לאחר פרוץ המחלה, 94 אנשים נדבקו, 64 מהם נפטרו בתוך שישה שבועות.
נשק כימי

רוסיה חתמה על אמנת הנשק הכימי ב-13 בינואר 1993, ואשררה אותה ב-5 בנובמבר 1997. רוסיה הכריזה על ארסנל של 39,967 טונות של נשק כימי בשנת 1997 המורכב מ:
גז חרדל לסוגיו (HL)
חומרים עצביים: סארין, סומן, VX
לאישור קדמו שלוש שנים של חוסר מעש בהשמדת נשק כימי בגלל המשבר הפיננסי הרוסי באוגוסט 1998.
רוסיה עמדה בהתחייבויותיה כלפי האמנה על ידי השמדת אחוז אחד מהחומרים הכימיים שלה עד למועד האחרון של אמנת הנשק הכימי לשנת 2002, אך ביקשה סיוע טכני וכלכלי והארכות ב-2004 וב-2007 עקב האתגרים הסביבתיים של סילוק כימיקלים. הליך הארכה זה שפורט באמנה נוצל על ידי מדינות אחרות, כולל ארצות הברית. עם זאת, רוסיה לא עמדה במועד המוארך להשמדה מוחלטת (אפריל 2012) והרסה רק 57% ממאגריה. רוסיה השמידה גם את כל הכימיקלים המוצהרים שלה בקטגוריה 2 (10,616 MT) ובקטגוריה 3.
רוסיה אחסנה את הנשק הכימי שלה (או את הכימיקלים הנדרשים) עליהם הכריזה בשמונה מקומות: גורני (מחוז סרטוב; 2.9% מהמאגר) קמברקה (רפובליקת אודמורטיה; 15.9% מהמאגר ובמקומות נוספים כמו קורגן, מחוז קירוב, מחוז פנזה פוצ'פ שבמחוז בריאנסק ובקיזנר שברפובליקת אודמורטיה.
ב-27 בספטמבר 2017 הודיע הארגון למניעת הפצת נשק כימי (OPCW) כי רוסיה השמידה את כל מלאי הנשק הכימי שלה.
נשק כימי > נוביצ'וק

מגוון גזי נוביצ'וק פותחו ונוסו בשנות השבעים והשמונים, אך אתר ייצור הנשק של נוביצ'וק המיועד במפעל הכימי פבלודאר בקזחסטן הסובייטית עדיין היה בבנייה כאשר הוחלט להרוס את הנשק הכימי בשנת 1987 בשל החתימה על אמנת הנשק הכימי.
במרץ 2018 סוכן המודיעין הצבאי הרוסי לשעבר סרגיי סקריפל ובתו הורעלו בסולסברי, בריטניה על ידי חומר כימי שאושר מאוחר יותר כ"נוביצ'וק". האירוע עורר מחלוקת חדשה סביב הפוטנציאל לייצור ושימוש בנשק כימי של רוסיה, כאשר הממלכה המאוחדת האשימה את ממשלת רוסיה או סוכנים רוסים בתיאום התקיפה, טענה שרוסיה הכחישה שוב ושוב.
באוגוסט 2020, איש האופוזיציה הרוסי והפעיל נגד השחיתות אלכסיי נבלני הורעל בטומסק, רוסיה על ידי חומר כימי שזוהה מאוחר יותר כנוביצ'וק. חקירה משותפת של Bellingcat, CNN, Der Spiegel ו-The Insider עם תרומות של אל פאיס טענה למעורבות של שירות הביטחון הפדרלי הרוסי בהרעלת גז עצבים כמעט קטלני, עובדה שהוכחשה על ידי רוסיה.
נשק כימי > מתקני פינוי

לרוסיה יש מספר מפעלים להשמדת הנשק הכימי שלה: גורני בסראטוב, קמברקה באודמורטיה, במחוז פנזה, במחוז קירוב, בקורגן ובפוצ'פ שבמחוז בריאנסק, 70 ק"מ מהגבול עם אוקראינה, בנוי מכספים שהתקבלו מאיטליה בהתאם להסכם שנחתם בין שתי המדינות. המתקן לסילוק כימיקלים רוסיים האחרון בקיזנר, אודמורטיה, נפתח בדצמבר 2013.
ראו גם

הרעלת אלכסיי נבלני
תעשייה צבאית ברוסיה
אבי כל הפצצות
נשק גרעיני בארצות הברית
דוד אזולאי

ערך זה עוסק בחבר הכנסת והשר לשירותי דת מטעם מפלגת ש"ס. אם התכוונתם לראש מועצה מקומית מטולה, ראו .
דוד אזולאי (5 במאי 1954, ב' באייר ה'תשי"ד – 30 באוקטובר 2018, כ"א בחשוון ה'תשע"ט) היה השר לשירותי דת בממשלת ישראל ה־34 וחבר הכנסת מטעם סיעת ש"ס במשך כ-22 שנה. כיהן גם כסגן שר הפנים תחת השר אלי ישי (2001 - 2003) שימש בכנסת ה־15, ובכנסת ה־18 כיושב ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה (עד 2011), ולאחר מכן, כיושב ראש הוועדה לפניות הציבור. היה גם יושב ראש ועדת משנה לנושא ביטחון פנים.
ביוגרפיה

נולד במקנס למסעוד ופרלה, מצאצאי החיד"א. בשנת 1963, בגיל 9, עלתה משפחתו לישראל והתיישבה ברכסים. כנער התייתם מאביו, ולמד בבית הילדים ציון-בלומנטל. בהמשך למד בישיבה התיכונית הראשון לציון בחיפה, ושירת בצה"ל כחובש קרבי. לאחר שחרורו, למד בסמינר למורים "חזון יחזקאל", ועבד כמורה בעכו בה התגורר, וגם ניהל בית ספר של החינוך העצמאי בעיר. עסק בחינוך עד לשנת 1993. במקביל, כיהן כחבר מועצת העיר עכו מטעם אגודת ישראל במשך שלוש קדנציות, מ-1978 עד 1993. בין היתר היה ממונה על שירותי הרווחה, וחבר הנהלת רשת המתנ"סים העירונית. היה מקורב לרב העיר הרב שלום לופס.
בשנים 1993–1996 כיהן מטעם משרד הפנים כסגן ראש המועצה, ולאחר מכן כראש המועצה האזורית נחל עירון (שפורקה לאחר מכן למעלה עירון ובסמ"ה). היה חבר הוועדה הקרואה של המועצה הדתית קריית-אתא, וחבר המועצה הממונה ביישוב חצרות יסף, שהוקם עבור עולים מאתיופיה.
ביוגרפיה > פעילות פרלמנטרית

בשנת 1996 נבחר לראשונה לכנסת, ומהכנסת הארבע עשרה כיהן ברציפות כחבר כנסת במשך כ-22 שנים ברציפות עד מותו.
בשנים 2000–2001 כיהן כיו"ר ועדת הפנים ואיכות הסביבה של הכנסת. הרבה לעסוק בזכויות אסירים, נושא שהיה קרוב ללבו, וקיים סיורים רבים בבתי כלא.
בשנים 2001–2003 כיהן כסגן שר הפנים בממשלתו הראשונה של אריאל שרון. במהלך כהונתו במשרד הפנים מונה על ידי שר הפנים אלי ישי, לעמוד בראש צוות מקצועי שיפעל לבדיקת מעמדם של בני הפלאשמורה - ביתא ישראל ששהו במחנות באתיופיה. בצוות המקצועי היו חברים הרב שלמה משה עמאר, אז אב בית דין בפתח תקווה, שריכז את המחקר ההלכתי, דוד אפרתי לשעבר ראש מינהל האוכלוסין במשרד הפנים, ואז ראש מועצת הר אדר, הרב יוסף הדנה רבה של יהדות אתיופיה, ועורך הדין חיים קנר, עוזרו של אזולאי, שריכז את פעילות הצוות. בעקבות הוועדה ופסיקת הרב עובדיה יוסף, התקבלה החלטת ממשלה לאפשר כניסתם של שארית יהודי אתיופיה.
לאחר הבחירות לכנסת השמונה עשרה נבחר לכהונה נוספת כיו"ר ועדת הפנים והגנת הסביבה. ב-2011, הוא פינה את כיסאו לחברו לסיעה אמנון כהן, והתמנה ליושב ראש הוועדה לפניות הציבור.
בבחירות לכנסת ה-19 הוצב במקום השמיני ברשימת ש"ס. לאחר הבחירות היה חבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה, בוועדה המיוחדת לפניות הציבור, בוועדת הכנסת ובוועדת הכספים.
בבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום החמישי ברשימת ש"ס, ועם הרכבת הממשלה החל לכהן כשר לענייני דתות, מחודש מאי 2015. מעט לאחר כניסתו לתפקיד, התבטא בחריפות כנגד הרפורמים ואמר כי אינו יכול להגיד שהם יהודים, לאחר שדבריו עוררו סערה, סייג אותם. כשר הממונה התנגד למתווה הכותל.
בכהונתו בכנסת היה אזולאי גם חבר בוועדת הכספים, ובוועדת החוץ והביטחון. חבר בשדולות למען הדיור הציבורי, למען העסקה ישירה, למען השתלבות תעסוקתית של המגזר החרדי, למען אנשים עם מוגבלויות, למען חיזוק הפריפריה, ולמען השלטון המקומי. כן היה יו"ר השדולה למניעת הגירה בלתי חוקית לישראל. כן פעל לסבסוד משפחתונים וצהרונים למשפחות מעוטות יכולות, לסיוע של משרד הבריאות לילדים נכים, ולסיוע למפוני גוש קטיף.
ביוגרפיה > חקיקה

במהלך כהונתו בכנסת הגיש אזולאי כ-780 הצעות חוק, ויזם מספר חוקים, ובהם:
חוק האוסר על גביית דמי כניסה לגנים ציבוריים (יחד עם משה גפני ודב חנין)
תיקון לחוק קביעת הזמן הקובע את מועדי שעון הקיץ בישראל (יחד עם אלי אפללו)
תיקון לחוק הגנת השכר הקובע את המועד שבו יש לתת לעובד את תלוש השכר ופרטים שחובה לציין בו (יחד עם שלי יחימוביץ' ומשה שרוני)
תיקון לחוק המקרקעין הקובע כי אם דייר בבית משותף מעוניין להרחיב את דירתו לשם בניית מרחב מוגן, יידרשו לשם כך הסכמתם של 60% מבעלי הדירות (לעומת 75% עד אז)
תיקון לחוק המקרקעין (חיזוק דירות מפני רעידות אדמה), שבין היתר הקטין את רף ההסכמה הנדרש מהדיירים כדי לבצע חיזוק מבנה לפי תמ"א 38 (יחד עם זבולון אורלב)
תיקון לפקודת התעבורה המחייב מורים לנהיגה להתקין דיבורית (יחד עם יצחק לוי)
חוק הרשות הארצית לכבאות והצלה (הצעתו מוזגה בהצעת חוק ממשלתית שבאה בעקבותיה).
תיקון לפקודת העיריות המסדיר את אבטחתם של ראשי רשויות מקומיות מאוימים (יחד עם אופיר פינס-פז)
תיקון לפקודת מסי העירייה ומסי הממשלה (פטורין) הפוטר בתי עלמין שאינם למטרות רווח מתשלום ארנונה (יחד עם משה גפני ואורי מקלב)
תיקון לחוק הכניסה לישראל המאפשר את הארכת רישיונו של עובד זר המועסק במתן טיפול סיעודי, מטעמים הומניטריים מיוחדים, גם אם העובד לא הועסק בכל פרק הזמן אצל אותו מטופל סיעודי, בהמלצת ועדה.
תיקון לחוק פיצוי לנפגעי פוליו המרחיב את תחולתו גם על מי שנפגעו מחוץ לישראל (יחד עם ציון פיניאן).
תיקון לחוק מרשם האוכלוסין הקובע כי פסק דין הצהרתי של בית דין רבני לעניין יהדותו של אדם בתובענה של בעל דין שהוא תושב בענייני נישואין וגירושין, יחייב, ככלל, את רישומו של אותו אדם כיהודי במרשם האוכלוסין.
ביוגרפיה > מחלתו ומותו

התמודד כ-13 שנה עם מחלת הסרטן. ב-14 במרץ 2018, עקב החמרת המחלה שתקפה אותו, התפטר מהכנסת, ואת מקומו בכנסת תפס בנו, ינון אזולאי, שמוקם במקום ה-16 ברשימת ש"ס בבחירות לכנסת העשרים. הוא המשיך לכהן כשר לענייני דת עד 12 באוקטובר, אז החליף אותו השר אריה דרעי, עקב החמרת המחלה.
ב-30 באוקטובר 2018 נפטר מהמחלה. בהלווייתו השתתפו אלפים בהם השרים אריה דרעי, מירי רגב, זאב אלקין. הספידוהו הרבנים שלום כהן, יצחק יוסף, ושלמה משה עמאר. נקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים. יום לאחר מותו, קיימה הממשלה ישיבת אבל, ובנובמבר, שלושה שבועות לאחר מותו, קיימה מליאת הכנסת ישיבת אבל נוספת.