stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טביליסי
תחבורה

ישנם מספר סוגי תחבורה הפועלים בטביליסי. האמצעי הפופולרי מכולם הם האוטובוסים הצהובים שהועברו מהולנד על ידי ממשלתה החדשה של גאורגיה. אמצעי תחבורה נוסף שפועל בעיר משנת 1966 הוא הרכבת התחתית של טביליסי, שנמצאת בתהליך מודרניזציה במטרה להקל על העומס בכבישי העיר. הירידה בשימוש בחשמליות ובטרוליבוסים עד להפסקת השימוש בהם בסוף 2006, שהיו כלי תחבורה עיקריים בתקופה הסובייטית, הביאה לגידול בשימוש במיניבוסים (מרשרוטקה) ובמוניות. השימוש במוניות הגדיל במידה ניכרת את העומס בכבישים, ונעשים מאמצים לצמצמו. אמצעי תחבורה נוספים הפועלים בטביליסי הם הרכבל והפוניקולר של טביליסי. המתאימים לתחבורה בעיר המאופיינת באזורים הרריים בתוכה. עקב מחסור כספי נפגמה האחזקה השוטפת של הרכבל, ובשנת 2004 היו רק כשישה קווים פעילים.
כ-20 ק"מ מטביליסי נמצא שדה התעופה הבינלאומי הראשי של גאורגיה, נמל התעופה הבינלאומי של טביליסי, שבנייתו מחדש נסתיימה בפברואר 2007. כביש מהיר מחבר בין נמל התעופה למרכז טביליסי. הרכבת התחתית של טביליסי נמצאת עדיין בתהליך התחברות לנמל התעופה.
תחבורה > כבישים

עקב מצבה הרעוע של רשת הרחובות בטביליסי והגאוגרפיה ההררית שלה, מוגבל, על פי תחשיבי האו"ם, מקסימום כלי הרכב המותרים לנסיעה ל-4,200-4,500 כלי רכב בשעה. מספר כלי הרכב הנעים בטביליסי משנות ה-90 של המאה ה-20 נמצא בעלייה מתמדת, ולכן הצפיפות בכבישי טביליסי ועומס היתר הם מנת יומם של תושביה. על פי תוכניות עיריית טביליסי, עד שנת 2009 צפוי חידושם של 25 כבישים ראשיים וצמתים.
תחבורה > כבישים > טרוליבוס

בתקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה, בשנת 1937, הוכנסו לשימוש בטביליסי החשמליות הישנות שנקראות "הטרוליבוס של טביליסי" ("Троллейбус"). בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 הועברו לטביליסי כ-300 טרוליבוסים מסוג "סקודה". בשנות ה-90 של אותה מאה עדיין היו 137 מתוכם פעילים בטביליסי. אולם בשנת 2004 קטן מספרם משמעותית לכ-80, ורק מחציתם (כ-40) היו פעילים. הטיפול השוטף בטרוליבוסים נפגע עקב מחסור בכסף. בשנת 2004 הוכנסו לראשונה לשימוש האוטובוסים. בשנת 2005 העמיד הבנק האירופי לשיקום ולהשקעות (EBRD) לרשות חברת התחבורה של טביליסי 3.1 מיליון אירו אשראי לרכישת טרוליבוסים חדשים. אולם הטרוליבוס יחד עם החשמלית של טביליסי נסגרו בסוף 2006.
במקום הטרוליבוסים הופיעו בשנות ה-90 של המאה ה-20 מיניבוסים קטנים, מרשרוטקה (маршрутка). מספר הנתיבים המיועדים לתחבורה ציבורית גדל מ-72 ל-223. הפחתת השימוש בטרוליבוסים הביאה גם להתחזקות השימוש במוניות, עד כדי כך שמספר המוניות הפועלות בטביליסי אינו פרופורציונלי לכמות האוכלוסייה. מנהלת העיר מנסה להגדיל את מספר המיניבוסים ולהקטין את מספר המוניות במטרה להפחית את הצפיפות ואת זיהום האוויר ברחובות טביליסי.
תחבורה > תחבורה מסילתית

מאז שנת 1966 פועלת בטביליסי רכבת תחתית קטנה – הרכבת התחתית של טביליסי. אורכה מגיע ל-26.3 ק"מ. הרכבת התחתית פועלת במרווחים של שלוש דקות, ומחברת חלקים מרוחקים למרכז העיר. כיום ישנם שני קווים פעילים, והשלישי נמצא בתהליך בנייה עוד משנות ה-80 של המאה ה-20 ומתעכב עקב בעיות מימון. יחד עם הטרוליבוסים סבלה הרכבת התחתית מנפילות חשמל תכופות, והנוסעים בה נאלצו לסבול עיכובים בנסיעה.
מאז שנת 1872 מחוברת טביליסי לרשת מסילות הברזל של רכבת גאורגיה. קו מסילת הברזל בין טביליסי לוולדיקווקז, שהיה אמור לעבור דרך הרי הקווקז הגדול ולחבר את גאורגיה לרשת מסילות הברזל הרוסית, לא הושלם מאז התקופה הסובייטית, וכרגע גם אין כוונה להשלימו. מסילת הברזל שהוחל בבנייתה בינואר 2007, מסילת הברזל קארס-אחלכלכי-טביליסי-באקו, תחבר את גאורגיה לרשת מסילות הברזל באירופה מבלי להזדקק לחיבור לרשת הרוסית. מסילת הברזל אמורה להתחיל בקארס, טורקיה, לעבור דרך אחלכלכי וטביליסי בגאורגיה, ולהסתיים בבאקו שבאזרבייג'ן.
תרבות > דת

על פי מפקד האוכלוסים משנת 2014, כ-96% מתושבי העיר הם נוצרים, רובם (כ-93%) אורתודוקסים. רובם משתייכים לכנסייה הגאורגית, וגם לכנסייה האורתודוקסית הרוסית מספר משמעותי של מאמינים. כ-2.3% מהאוכלוסייה משתייכים לכנסייה הארמנית. בין המיעוטים הנוצריים בטביליסי ניתן למנות את הקתולים (כ-0.15%), הפרוטסטנטים (כ-0.1%), הבפטיסטים ואחרים. לכל פלג נוצרי בתי תפילה משלו.
מיעוט נוסף, בסביבות 1.2% מהאוכלוסייה, הם המוסלמים, בעיקר מוסלמים סונים[דרוש מקור][מפני ש...]. גם היהודים הם מיעוט, המהווה כ-0.1% מהאוכלוסייה. טביליסי ידועה באופן היסטורי בסובלנותה הדתית, דבר הבא לידי ביטוי למשל בטביליסי העתיקה, בה ניתן למצוא מסגד, בית כנסת וכנסיות זה לצד זה.
תרבות > תיאטרון

בטביליסי נמצאים 33 תיאטראות מסוגים רבים ומגוונים. עם החשובים ביותר נמנים תיאטרון גריבוידוב או "תיאטרון הרובע המלכותי", שהוקם ב-1845 כתיאטרון דרכים. בסוף המאה ה-19 הוא נשרף כליל וחודש בשנות השלושים של המאה ה-20; תיאטרון מרג'נישווילי, "תיאטרון הדרמה הרוסית", שנוסד בשנת 1921; האקדמיה הממלכתית לתיאטרון שותא רוסתוולי, שנוסדה בשנת 1851; תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי על שם זכריה פליאשווילי; ובין השנים 1969–1971, נבנה אולם גדול עבור התזמורת הסימפונית של גאורגיה. יחד עם אלה קיימים גם תיאטראות של קבוצות אתניות, כגון תיאטרון הדרמה הארמני, האזרבייג'ני, האוסטי ויהודי. כמו כן ישנם בטביליסי שני תיאטרוני נוער. תיאטרון הקומדיה המוזיקלית של גאורגיה (נוסד ב-1934), תיאטרון שחקני הקולנוע, תיאטרון הפנטומימה ותיאטרון המריונטות או תיאטרון הבובות הגאורגי (הוקם ב-1934) והרוסי (הוקם ב-1936), תיאטרון המיניאטורות של טביליסי, והתיאטרון העממי וֶלי (1907). מאז התקופה הסובייטית פועל "הקרקס הלאומי הגאורגי", שנקרא בתחילת דרכו "קרקס סטלין".
תרבות > קולנוע

ב-16 בנובמבר 1896 נפתח הקולנוע הגאורגי הראשון בטביליסי. בשנות ה-20 נוסדה חברת הסרטים וההפקות "כּארתוּלי פּילמי" ונעשו בה סרטים באורך מלא. בשנת 1972 נוסדה הפקולטה לקולנוע ב"מוסד לתיאטרון על שם שותא רוסתוולי", שלאחר מכן נקרא "המוסד הממלכתי לתיאטרון ולקולנוע". המוסד הלאומי לסינמטוגרפיה נמצא אף הוא בטביליסי. באוקטובר מדי שנה מתקיים בטביליסי פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטביליסי, שהחל בשנת 2000.
תרבות > מוזיאונים

בטביליסי שנים-עשר מוזיאונים מרכזיים, שהחשובים בהם: מוזיאון האמנויות היפות על שם שלווה אמירנאשווילי, הסמוך לכיכר החירות, ומוזיאון סימון ג'נשיה בשדרות רוסתוולי. במוזיאון האמנויות של גאורגיה מוצגים אוצרות הכסף והזהב של מלכי גאורגיה וכן יצירותיהם של ציירי גאורגיה מהמאות ה-18, ה-19 וה-20, כולל אוסף יקר ערך של ציורי ניקו פירוסמני, גדול ציירי גאורגיה. מוצגים אחרים הם מסמכים מההיסטוריה של גאורגיה והקווקז מתקופת האבן הקדומה בימי קדם ועד היום.
מוזיאונים נוספים בטביליסי הם מוזיאון הכסף של הבנק הלאומי הגאורגי, הסוקר את תולדות אמצעי התשלום באזור, המוזיאון האתנוגרפי של טביליסי, שהוא מוזיאון תחת כיפת השמיים המציג את אופן חייהם של הגאורגים באזורים השונים של גאורגיה, מוזיאון הכיבוש הסובייטי, מוזיאון חדש הסוקר את ההיסטוריה של גאורגיה בתקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה ועוד.
נוסף לכל אלה ישנן 22 גלריות פרטיות ושישה אולמות תערוכה המציגים בקביעות אמנות גאורגית עכשווית.
תרבות > ספורט

לטביליסי היסטוריה עשירה למדי בספורט. כמו ערים אחרות במזרח הקרוב עם השפעה תרבותית אסייתית חזקה, יש לטביליסי אזור היסטורי מיוחד המיועד לתחרויות ספורט. רובעי דידובה וסבורתלו של היום הם האזורים שבהם התקיימו תחרויות ספורט. עד תחילת המאה ה-19 היו ענפי הספורט הנפוצים בעיר: רכיבה על סוסים (במיוחד פולו), היאבקות, אגרוף וקליעה למטרה. עם ההתפתחות החברתית והכלכלית של טביליסי, וההשתלבות הגדולה יותר עם המערב, התפתחו ענפי ספורט נוספים.
תקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה הביאה לגידול בפופולריות של ענפי הספורט שהיו נפוצים באירופה ובמידה מסוימת גם בארצות הברית. באותה תקופה נבנו והתפתחו בטביליסי תשתיות במגוון ענפי ספורט מקצועני. עד לשנת 1978 היו בעיר כ-250 מתקני ספורט קטנים וגדולים, ביניהם: 4 בריכות שחייה אולימפיות מקורות ו-6 לא מקורות, 185 מגרשי ואולמות כדורסל, 192 מתקני כדורעף, 82 מתקני כדוריד, 19 מגרשי טניס, 31 מגרשי כדורגל ו-5 אצטדיונים.
כיום המגרש הגדול ביותר בטביליסי הוא אצטדיון בוריס פאיצ'דזה עם 55,000 מושבים ואחריו אצטדיון מיכאיל מסחי עם 24,680 מושבים. ארמון הספורט של טביליסי, המארח בדרך כלל משחקי כדורסל בהשתתפות קהל רב וכן טורנירים של טניס, יכול להכיל כ-11,000 איש. אולם הכדורסל ורה הוא אצטדיון מקורה קטן יותר עם 2,500 מקומות ישיבה.
ענפי הספורט הנפוצים בטביליסי כיום, בתחילת המאה ה-21, הם: כדורגל, רוגבי, כדורסל והיאבקות. כמו כן פופולריים גם טניס, שחייה ופולו-מים. ישנן מספר קבוצות כדורגל ורוגבי בטביליסי, וכן מועדוני היאבקות. שחקני ליגת ה-NBA זאזא פאצ'וליה וניקולוז צכיטישווילי הם ילידי טביליסי. מחוץ לספורט מקצועני ישנן קבוצות ספורט של המכללות וקבוצות ספורט של חובבנים.
קבוצת הספורט החשובה ביותר בטביליסי היא קבוצת הכדורגל דינמו טביליסי, שזכתה בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונה 81/‏1980. קבוצת הכדורסל, דינמו טביליסי זכתה ביורוליג בשנת 1962, אולם מאז לא הצליחה לשחזר הישג כזה.
תרבות > ספורט > כדורגל

ההישג הבולט ביותר של הכדורגל הגאורגי היה בשנת 1981, בתקופת גאורגיה הסובייטית, כאשר מועדון הכדורגל דינמו טביליסי זכה בגביע אירופה למחזיקות גביע לאחר ניצחון בתוצאה 1:2 על קארל צייס יינה המזרח-גרמני במשחק הגמר.
קבוצות הכדורגל מטביליסי:
דינמו טביליסי
אמרי טביליסי
לוקומוטיב טביליסי
ספרטקי טביליסי
ו.י.ט. גאורגיה טביליסי
מראני טביליסי
בשנת 2004 עברה קבוצת הכדורגל ספרטקי-לזיקה זוגדידי מזוגדידי לטביליסי ושינתה את שמה לספרטקי טביליסי. קבוצת הכדורגל מראני-91 טביליסי אוחדה, בשנת 2006, עם אולימפי רוסתווי ועברה לרוסתווי. כמו כן, עקב המצב הפוליטי באבחזיה משחקת ASMC סוחומי בטביליסי, ומגרשה הביתי הוא אצטדיון שוורדני.
אצטדיוני הכדורגל בטביליסי הם:
אצטדיון בוריס פאיצ'דזה על שם בוריס פאיצ'דזה, עם 55,000 מושבים - של דינמו טביליסי
אצטדיון מיכאיל מסחי על שם מיכאיל מסחי, עם 24,680 מושבים - של לוקומוטיב טביליסי
אצטדיון שוורדני של ספרטקי טביליסי, ו.י.ט. גאורגיה טביליסי ו-ASMC סוחומי
אצטדיון אמרי - האצטדיון של אמרי טביליסי
אצטדיון סינתלה - האצטדיון של מראני טביליסי
תרבות > מדיה

רוב רובן של חברות המדיה של גאורגיה מרוכזות בטביליסי, כולל טלוויזיה, עיתונות ורדיו. בעיר נמצאת תחנת הטלוויזיה הפופולרית רוסתווי 2, שזכתה לפרסום רב עקב סיקורה את מהפכת הוורדים. מלבד רוסתווי 2 מרוכזות בטביליסי שלוש מארבע התחנות האחרות (אימדי, מזה וערוץ השידור הציבורי). שידורי הטלוויזיה של טביליסי, שהחלו בשנת 1956, עברו שינויים מרחיקי לכת במחצית השנייה של 2005, כאשר רוסתווי 2 רכשה את ערוץ הטלוויזיה מזֶה, וחברת החדשות של רופרט מרדוק הפכה לבעלת המניות באימדי בתחילת 2006. רכישת המניות בידי חברת החדשות נתנה לה דריסת רגל ראשונה בשוק הטלוויזיה הפוסט-סובייטי.
מטביליסי משדרות תחנות הרדיו המשפיעות ביותר בגאורגיה ובעלות שיעורי ההאזנה הגדולים ביותר בגאורגיה, בהן: אימדי (105.9FM), פורטונה, ורדיו 105. שידורי הרדיו בגאורגיה החלו בשנת 1927.
תרבות > מדיה > המילה המודפסת

בטביליסי נמצאים מספר בתי הוצאה של עיתונים. בין הידועים שבהם העיתונים היומיים: "24 סאאתי" ("24 שעות"), "רזוננסי" ("תהודה"), "עלייה", ובשפה האנגלית: "דה מסנג'ר", השבועון "פייננשל", "גאורגיה טודיי" ו"הטיימס הגאורגי".
בית הדפוס הראשון בטביליסי נוסד בשנת 1709 על ידי וחטנג השישי, הוואלי של כארתלי. בשנת 1712 הודפס הספר הראשון על ידי אנטים האיברי. בשנת 1819 יצא לאור העיתון המודפס הראשון בטביליסי, "סָכַּרתווֶלוֹס גאזֶתי". שנה לאחר מכן שונה שמו ל"כּארתוּלי גאזֶתי" ובשנת 1828 יצא לאור העיתון "טפיליסיס אוצק'באני". בין השנים 1852–1875 ראה אור הז'ורנל, "ציסקארי" ובין השנים 1866–1885 העיתון "דרוֹאֶבָּה" ("זמנים"). בשנת 1877 הוציא איליה צ'בצ'בדה לאור את הז'ורנל "איבריה" שהפך משנת 1886 לעיתון. בשנת 1966 יצאה לאור "האנציקלופדיה הגאורגית-סובייטית".
תרבות > אדריכלות

האדריכלות של טביליסי משלבת אדריכלות גאורגית מקומית עם השפעה ביזנטית חזקה והשפעה אירופית/רוסית (נאו-קלאסית), וסגנונות אדריכלות מזרח-תיכוניים. החלקים העתיקים של העיר, ובכללם אבאנותובני, אוואלברי ובמידה מסוימת רובע סולולקי מתאפיינים בבירור באדריכלות גאורגית מסורתית עם השפעה מזרח-תיכונית. אזורים שנבנו בעיקר במאה ה-19 (שדרות רוסתוולי, רובע ואקה וכו') מאופיינים באדריכלות מנוגדת בסגנון אירופי/רוסי נאו-קלאסי.
במאה ה-20 חלה תחייה של האדריכלות בייחוד בסגנון אר נובו. עם הקמת הממשלה הקומוניסטית הוצא צו שהכריז על אר נובו כסגנון בורגני, והוא נזנח ברובו. האדריכלות בסוף המאה ה-20 מזוהה בעיקר עם מבנים בסגנון סובייטי שהיה נפוץ בכל רחבי ברית המועצות. בשנת 1975 נבנה מבנה משרד התחבורה היבשתית של גאורגיה הסובייטית, בעל צורה מיוחדת במיוחד.
סגנון הבנייה הסובייטי כלל מבנים גדולים של דירות בטון (הנקראים "בלוקים"). בניית מבני התרבות, החברה והרשויות נעשתה אף היא באותו סגנון, שלא תאם במיוחד את הנוף של טביליסי. עם התפרקות ברית המועצות הפכה טביליסי לזירת בנייה לא-מבוקרת ואף לא-מתוכננת ומאושרת על ידי הרשויות. משנת 2004 פתחה עיריית טביליסי ביוזמה לריסון הבנייה הבלתי מבוקרת, בהצלחה חלקית.
בעתיד הקרוב מתוכננים בטביליסי קומפלקס של גורדי שחקים ומגדלי אקסיס מלון אג'ריה, שיהיה גם קומפלקס עסקי (בתהליך בנייה).
תרבות > מדעים

מרכז המדע בגאורגיה, האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי, נוסד בשנת 1918 וכיום לומדים בו כ-35,000 סטודנטים ב-22 פקולטות. ספריית האוניברסיטה כוללת כ-3.6 מיליון ספרים וכתבי עת. האקדמיה הגאורגית למדעים כוללת עשר מחלקות ו-63 מכוני מחקר. היא מנהלת מחקר בסיסי ומתאמת בין מכוני המחקר בגאורגיה.
בטביליסי נמצאות גם האוניברסיטה הטכנולוגית של גאורגיה, האוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית, האוניברסיטה לרפואה והאוניברסיטה הממלכתית לשפות ותרבות. כן נמצאים בה גם מוסדות פרטיים, בהם האוניברסיטה הגאורגית למדעי החברה ואוניברסיטת גריגול-רוביקדזה. בטביליסי עצמה עוסקים מעל 20,000 איש במוסדות מחקר.
בשנת 1934 נענה הביולוג הקנדי ממוצא צרפתי פליקס ד'אֶרֶל (Felix d'Hérelle) להזמנתו של סטלין להצטרף למכון לבקטריולוגיה בטביליסי, שהוקם ב-1923 על ידי המיקרוביולוג הגאורגי גיאורגי אליאבה (George Eliava). אליאבה התיידד עם ד'ארל בעת ביקורו במכון פסטר, והתוודע לבקטריופאג'ים רק בשנת 1926. מכון גיאורגי אליאבה לבקטריופאג'ים מיקרוביולוגיה ווירולוגיה מומן על ידי סטלין, למטרות ביצוע מחקר, דגימה וייצור של פאג'ים. ברבות השנים הפך למרכז עולמי לחקר שימושים רפואיים בפאג'ים. אחת מהצלחותיו הראשונות של המכון הייתה בפיתוח פאג' רב-עוצמה למלחמה בדיזנטריה, שבו השתמש הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה ובשנים שלאחר מכן. המכון עדיין שוכן בטביליסי ומשקיף על נהר הקורה. מעבר לחומת המכון אפשר להבחין בקוטג' היפה שבנה סטלין לד'ארל. הוא עדיין מכונה "הקוטג' של ד'ארל", על אף שמאוחר יותר שכנה בו מפקדת הק.ג.ב. הגאורגית. המכון פועל עד היום.
השכלה

המוסדות להשכלה גבוהה בטביליסי הם:
האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי
האוניברסיטה הטכנולוגית של גאורגיה - "המוסד הפוליטכני הגאורגי על שם לנין" לשעבר
האוניברסיטה הממלכתית על שם איליה צ'בצ'בדזה
אוניברסיטת גריגול רובכידזה
הקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי
האקדמיה הגאורגית למדעים
האוניברסיטה הממלכתית לרפואה של טביליסי
האוניברסיטה הבינלאומית של הים השחור, נוסדה בטביליסי בשנת 1995, במטרה להעמיק את שיתוף הפעולה האקדמי בין גאורגיה לטורקיה
בהקשר זה ניתן לציין גם את ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה, שהיא גם הספרייה הלאומית של גאורגיה.
ערים תאומות

גרמניה זארבריקן, גרמניה (מ־1975).
צרפת נאנט, צרפת (מ־1979)
סלובניה ליובליאנה, סלובניהמ-14 באוקטובר 1979‏
אוסטריה אינסברוק, אוסטריה (מ־1982)
איטליה פלרמו, איטליהמ-21 בנובמבר 1987‏
אנגליה בריסטול, אנגליהמ-12 ביולי 1988
ספרד בילבאו, ספרד (מ־1989)
טורקיה אנקרה, טורקיה (מ־1996)
צרפת פריז, צרפת (מ־1997)
אוקראינה קייב, אוקראינהמ-29 במאי 1999‏
קזחסטן אסטנה, קזחסטן (מ־2005)
טורקיה איסטנבול, טורקיה
ארמניה ירוואן, ארמניה
ארצות הברית אטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הבריתמ-10 באוקטובר 1987‏
ראו גם

הקרב על טביליסי בערך פלישת הצבא האדום לגאורגיה
בבוטוב
ואסיל גבשווילי
אבו תביללי
טבחמלה
איסני
אורתצ'לה
המנזר הכחול
קתדרלת אלכסנדר נבסקי
ימת ליסי
בית עיריית טביליסי
מגדל שידורי הטלוויזיה של טביליסי
תפליסיים
טביליסובה
עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מלחין:  קורט וייל
 לבריתן:  ברטולט ברכט 
 סוגה:  תיאטרון מוזיקה
 שפה:  גרמנית  שני שירים באנגלית
 מספר מערכות:  3
 זמן התרחשות העלילה:  הבהלה לזהב
 מקום התרחשות העלילה:  ארצות הברית
 תפקידים
 האלמנה בגביק (Begbick), פושעת נמלטת - מצו סופרן  טריניטי מוזס (Dreieinigkeitsmoses), (עברית: מוזס פי-שלוש) בריון, פושע נמלט - בריטון  פאטי מנהל החשבונות (Fatty der Prokurist), פושע נמלט - טנור  ג'ים מהוני (Jimmy Mahoney), חוטב עצים מאלסקה - טנור  בילי (Sparbüchsen Billy), חברו של ג'ים - בריטון  ג'ק אובריאן (Jack O'Brien), חוטב עצים מאלסקה - טנור  ג'ו "זאב אלסקה" (Alaska Wolf Joe), חוטב עצים מאלסקה - באס  ג'ני סמית (Jenny Smith), זונה - סופרן  קריין  מקהלה: תושבי העיר, זונות
 
עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני (בגרמנית: Aufstieg und Fall der Stadt Mahagonny) היא אופרה סאטירית-פוליטית-חברתית ("תיאטרון מוזיקה") מאת ברטולט ברכט (ליברית) וקורט וייל (לחן). האופרה הועלתה לראשונה בלייפציג ב-9 במרץ 1930 והיא באה להתריע על התדרדרות החברה הגרמנית ועל רעיון "מדינת החירות" (Heilstaat) שהיה מרכיב מרכזי במצעה של המפלגה הנאצית. האופרה לועגת לעצם הממסד והמוסכמות האופראיות, על אף שיש בה חלוקה לתמונות ומערכות, הן אינן נפרדות אלא באות כרצף מהיר של תמונות אפיזודיות, הציר העלילתי המרכזי קלוש בכוונה וכל מטרתו היא אלגורית. כך למשל, המקבילה לאריית האהבה הגדולה באופרה המסורתית מושרת לזונה, שכאשר היא מבינה של"אהובה" אין כסף, היא מפנה לו עורף והשירה הסנטימנטלית הופכת לנלעגת במיוחד. האופרה בנויה בתבנית המזכירה קברט מרצף של אפיזודות ומשילוב בין סגנונות מוזיקליים רבים, בהם פרודיות על מוזיקה של באך, מוצארט, שופן וואגנר ושימוש בסגנונות מודרניים כריקודי פוקסטרוט, ג'אז ורגטיים.
עלילת האופרה

האופרה ממוקמת בתקופת הבהלה לזהב בארצות הברית. היא נפתחת בכוונתם של שלושה פושעים נמלטים, האלמנה בגביק, מנהל החשבונות המושחת פאטי והבריון טריניטי מוזס, להקים עיר במקום נידח ולעשוק את המגיעים אליה כיוון ש"קל יותר לכרות זהב מבני אדם מאשר מנהרות". העיר מיוסדת על בסיס הרעיון ש"הכל מותר" ושניתן לרכוש בכסף כל תענוג. הראשונות המגיעות לעיר הן זונות, ובראשן ג'ני סמית, ששרה את השיר הידוע ביותר מתוך האופרה, שיר אלבמה, המושר בכל הפקות האופרה בשפה האנגלית.
לאחר מכן מגיעים לעיר התענוגות גברים מערי התעשייה הגדולות וחבורה מגובשת של חברים שהרוויחו הון רב באלסקה. בין הדמויות, ג'ק הגרגרן, ג'ו הרברבן ו"גיבור" האופרה, ג'ים מהוני, דמות כביכול בעלת מצפון. ג'ים מתאהב בזונה ג'ני ומנסה לעודד את תושבי העיר בעת שמאיימת עליה סופת טייפון.
בהמשך מוצגות ארבע תמונות, המייצגות את חיי העיר והסתאבותה: "אוכל ללא גבול", בה מת ג'ק מוות גרוטסקי מאכילה ללא גבול; "סקס ללא גבול", בו מוצגות על הבמה באופן מפורש למדי סצנות המדמות תנוחות של יחסי מין באופן בוטה וגס; "קרב אגרוף" בו מהמר ג'ים בכל כספו על ידידו חסר הסיכוי ג'ו בקרב עד המוות מול הבריון טריניטי מוזס, שהורג את ג'ו והתמונה האחרונה בסדרה זו, "שתייה ללא גבול" בה רוכש ג'ים ויסקי לכל חבריו אך כיוון שאין לו פרוטה, אין ביכולתו לשלם.
כיוון שלג'ים אין כל יכולת לשלם הוא מועמד למשפט בפני האלמנה בגביק. סצנת המשפט היא גרוטסקית ביותר ומציגה כתב אישום כנגד המשפט המעוות של החברה הקפיטליסטית. ג'ים נשפט על מספר פשעים בהם העובדה ששכנע את ג'ו להילחם עד מוות וחוסר יכולתו לשלם בעבור הוויסקי. בגין הפשע הראשון נדון ג'ים לשהות של מספר ימים בכלא, בגין "הפשע הנורא מכל" - חוסר יכולתו לשלם - הוא נידון למוות. כיוון שאין ביכולתו לשחד את בית הדין כמקובל הוא אינו זוכה לסנגוריה ראויה.
האופרה מסתיימת עם הוצאתו של ג'ים להורג ועם משבר כלכלי שבגינו נאלצים התושבים לעזוב את העיר אל העיר בנארס. "שיר בנארס" מושר אף הוא באנגלית.
הפקת האופרה

בעת הצגת האופרה לראשונה היה ברכט מחזאי ידוע שמאחוריו הפקה מוצלחת ופופולרית בדמותה של "אופרה בגרוש". האופרה "מהגוני", לעומת זאת הייתה הטחה בוטה בפני הקהל של אנטי-אופרה. גסה, בוטה, צורמנית ומעוררת גועל מכוון. ברכט ביקש לזעזע ולקרוא קריאות אזהרה מול מה שראה כהתדרדרות החברה ולא לענג את הקהל. הגוף שהעלה את האופרה היה קולקטיב רעיוני-אמנותי שפעל באופן מגובש למעלה מעשר שנים ובו כל שחקן, רקדן וזמר תרם רעיונות משלו, דבר שתרם אף הוא לתחושת התוהו-ובוהו על הבמה.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933 הופסקה הצגת האופרה ורוב האנשים הקשורים בה נמלטו מגרמניה.
האופרה הישראלית החדשה העלתה את עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני בינואר 1987 בעברית, בתרגומו של אברהם עוז; הזמר גבי שדה גילם את דמותו של ג'ימי מאהוני. הטקסט העברי יצא באותה שנה בהוצאת זמורה-ביתן, ת"א. בינואר 2012 עלתה האופרה שוב על במת האופרה הישראלית, בבימויו של עמרי ניצן, הפעם בגרמנית. את תפקיד ג'ימי מאהוני גילם הפעם וולפגנג שויינינגר.
דני קושמרו

| --- | --- |

קושמרו, 2014
 לידה:  10 במאי 1968 (בן 56) באר שבע, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 תקופת הפעילות:  מ-1996
 מעסיק:  חברת החדשות (חדשות 12)  N12 (מאקו)
 מספר צאצאים:  3
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  DanyCushmaroNews
 טוויטר (X):  DanyCushmaro
 
דני קושמרו (נולד ב-10 במאי 1968) הוא עיתונאי, עורך ושדרן טלוויזיה ורדיו ישראלי. מגיש את "אולפן שישי" וכן את "מהדורת החדשות המרכזית" של חברת החדשות שבערוץ 12.
ביוגרפיה > חיים אישים

נישא בראשונה למעצבת הפנים מיכל סביון, ולהם שני בנים משותפים. כיום הוא בזוגיות עם אנג'ליקה ברמן, ולהם בת משותפת.
רוכב על אופנועים מגיל 16. ביוני 2018 נפצע באופן בינוני בתאונת אופנוע באיטליה. בנוסף, הוא חובב צלילה, טיפוס וספורט אתגרי, וידוע כאוהד של קבוצת הכדורגל הפועל באר שבע.
במאי 2020 הוציא אנסמבל "ציפורלה" שיר פארודי שנקרא "אבא שלי זה דני קושמרו" (סולנית להקת כרמל נצר). השיר זכה להצלחה רבה ברשתות החברתיות וקושמרו שיתף-פעולה עם השיר, ואף הופיע בעצמו בקטע קצר בסיום הסרטון. בשלהי חודש אוקטובר 2023, על רקע פרוץ מלחמת חרבות ברזל של מדינת ישראל, הפך השיר ללהיט ברשתות החברתיות, ובהן  טיקטוק.
הערות שוליים

↑  דני קושמרו, והרי החדשות, באתר הארץ, 13 באוקטובר 2008
↑  יניב זך, מהנדס קריירה, באתר nrg‏, 11 במרץ 2005
↑  פריים טיים לילי, באתר הארץ, 31 במאי 2001
↑  ניר קיפניס, ‏חלוצי החלל, באתר גלובס, 2 בפברואר 2003
↑  לי-אור אברבך, ‏הפתעה: "חדשות השבת" של ערוץ 2 במקום החמישי בטבלת הרייטינג, באתר גלובס, 22 באוגוסט 2010
↑  לי-אור אברבך, ‏בעקבות פרישת לפיד: דני קושמרו יגיש הערב את "אולפן שישי", באתר גלובס, 13 בינואר 2012
↑  דני קושמרו מוותר על "אולפן שישי", באתר הארץ, 19 בינואר 2012
לי-אור אברבך, ‏מחליף ללפיד? אודי סגל ערך פיילוט להגשת "אולפן שישי", באתר גלובס, 19 בינואר 2012
לי-אור אברבך, ‏מודי בר-און עשה פיילוט הגשה ל"אולפן שישי", באתר גלובס, 1 במרץ 2012
↑  לי-אור אברבך, ‏סבב בחדשות 2: דנה ויס למוצ"ש, רינה מצליח ל"פגוש", באתר גלובס, 14 במאי 2013
↑  כתב גלובס, ‏האהבה שוב מעבר לפינה, באתר גלובס, 8 במאי 2005
↑  אהוד אשרי, סליחה, טעות בליהוק, באתר הארץ, 5 במרץ 2006
↑   הסרט "אני מצהיר", באתר mako
↑  אבישי מתיה, ‏עוקף בסיבוב: איך הפך דני קושמרו למגיש החדשות האהוב בישראל, באתר מעריב השבוע, 13 באוגוסט 2014
↑  דני קושמרו, ‏דני קושמרו דוהר ברחובות אירופה לצד נסיכים סעודים, באתר גלובס, 27 ביוני 2013
↑  רותה קופפר, אמא'לה, באתר הארץ, 9 ביוני 2005
↑   הסרט "שתי מדינות, עם אחד", באתר mako
↑  ענת וקסמן: "ביבי אומר ערבים, והשוקולדים יוצאים מהחורים", באתר גלובס, 13 באפריל 2015
↑   הסרט "מזג האוויר השתגע", באתר mako
↑  איתמר אייכנר, דני קושמרו ויעל אבקסיס ינחו את טקס הדלקת המשואות השנה, באתר ynet, 31 בינואר 2018
↑  איתי פת-יה, דני קושמרו, ברהנו טגניה ודינה קראפט זכו בפרס העיתונות, באתר אייס, 6 במאי 2020
↑  החדשות הישנות (2024-10-01), ערוץ 12: מלחמת חרבות ברזל, 07.10.2023 (יום 1 חלק א), נבדק ב-2024-10-14
↑  דני קושמרו: "אני אומר בשידור שיהיה בסדר למרות שאין לי מושג", באתר אייס, 7 באוקטובר 2024
↑  הרגעים שלא נשכח מהשבת השחורה: הצעירה ששברה את דני קושמרו - "חטפו את אבא שלי", באתר מעריב אונליין, 14 בינואר 2024
↑  "כולל השמנמן מימין": קושמרו קרא להנייה "בן מוות" ב-7/10 - עכשיו הוא סוגר מעגל, באתר מעריב אונליין, 31 ביולי 2024
↑  דני קושמרו משחזר את ה-7.10: 'אני הראשון שאמר', באתר "סרוגים", 9 בינואר 2024
↑  ביני אשכנזי‏, ראש המועצה שנהרג ב-7 באוקטובר וחושף שחיתויות: פורסמה רשימת זוכי אות אבירי איכות השלטון, באתר וואלה, 20 ביוני 2024
↑  הבן של דני קושמרו קפץ למסלול הנינג'ה - ערב טוב עם גיא פינס עונה 3 | קטעים קצרים | +12, באתר 12+
↑  התפוח לא נפל רחוק מהעץ: כך נתפס בנו של דני קושמרו, באתר https://tmi.maariv.co.il, ‏2020-10-15
1 2  מיקי לוין, ‏זאת בת הזוג של דני קושמרו והם תועדו יחד ברגע נדיר, באתר מעריב אונליין, 1 במאי 2024
↑  יוני פרוים, אבא לוהט: תינוקת נולדה לדני קושמרו ובת זוגו, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 15 ביולי 2019
↑  דני קושמרו במסר ראשון מאז תאונת האופנוע באיטליה: "תודה לכולם, אחזור בקרוב", באתר ‏מאקו‏, 15 ביוני 2018
↑  למה כולם בטוחים שדני קושמרו זה אבא שלהם? השירים שהפכו ללהיט בטיקטוק בגלל המלחמה, באתר ‏מאקו‏, 22 באוקטובר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007591931905171  MusicBrainz: 6caa701d-ad49-46d8-bcc6-b61cf36321ac  VIAF: 36147266761435481325   WorldCat (עם VIAF): 36147266761435481325 
קושמרו בניידת השידור ליד קיבוץ סעד, בזמן מבצע עופרת יצוקה
גרפיטי של דני קושמרו ותמיר סטיינמן בתל אביב בעקבות סיקור מלחמת חרבות ברזל, 2023
טיפול זוגי (תוכנית טלוויזיה ישראלית)

ערך זה עוסק בתוכנית מציאות תיעודית ישראלית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

סמליל התוכנית
 מבוסס על:  "Couples Therapy" (ארצות הברית)
 סוגה:  מציאות תיעודית
 בימוי:  עדי לוי
 משתתפים:  ראו בהמשך
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  24
 הפקה
 מפיק:  תמי קושניר (עונה 1) עירית כץ (עונה 2)
 מפיקים בפועל:  קלאודיה טנג (עונה 2)
 חברת הפקה:  יולי אוגוסט הפקות
 עורכים:  עדי לוי
 אורך פרק:  25-30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  כאן 11
 פורמט (תמונה):  16:9, HDTV
 תקופת שידור מקורית:  29 בנובמבר 2021 – הווה
 קישורים חיצוניים
 האתר הרשמי
טיפול זוגי היא תוכנית מציאות תיעודית ישראלית המבוססת על הפורמט האמריקאי "Couples Therapy" של רשת שואוטיים, העוקבת אחר זוגות העוברים טיפול זוגי לעיני המצלמות. התוכנית משודרת החל מ-29 בנובמבר 2021 בכאן 11.
פורמט

התוכנית עוקבת במשך 20 שבועות אחר זוגות אמיתיים שעוברים טיפול זוגי לעיני מצלמות על ידי המטפלת הזוגית. התוכנית מתרחשת בחדר הטיפולים המרושת במצלמות המוסתרות מאחורי מראה חד כיוונית המקיפה את החדר. כל פרק מורכב מקטעים מסוימים מתוך טיפולי הזוגות, ומקטעים בהם מתייעצת המטפלת עם המנטור שלה לגבי הטיפול בזוגות.
בעונה הראשונה, המטפלת הזוגיות היא שרון ברעם וולובסקי. כמנטור המלווה אותה במהלך העונה משמש פרופסור משה אלמגור טיקוצקי, בעבר יושב ראש האגודה לטיפול זוגי ומשפחתי.
בעונה השנייה, המטפלת הזוגית היא שרי אופיר לביא, מטפלת זוגית ומינית ומדריכת מטפלים. כמנטור המלווה אותה במהלך העונה משמשת דוקטור שרה איוניר, דוקטור לעבודה סוציאלית קלינית וממקימות מכון שינוי (מכון לטיפול זוגי ומשפחתי ולהכשרת מטפלים).