stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
One Battle After Another
הפקה

ביוני 2023 דווח כי האחים וורנר יפיקו את סרטו הבא של הבמאי פול תומאס אנדרסון, בו על פי השמועות עתידים היו לככב חואקין פיניקס, רג'ינה הול וויגו מורטנסן. בינואר 2024 דווח כי לאנורדו דיקפריו, שון פן והול לוהקו לפרויקט, ששמו וקווי העלילה שלו נותרו חסויים. עוד נודע כי אנדרסון גם כתב את התסריט, ויפיק את הסרט יחד עם שרה מרפי ואדם סומר. בפברואר 2024 נודע על הצטרפותם של אלנה חיים, ווד האריס, טייאנה טיילור, שיינה מקהייל וצ'ייס אינפיניטי לצוות השחקנים. על פי הדיווחים, דיקפריו הרוויח למעלה מעשרים מיליון דולר על השתתפותו בסרט.
צילומי הסרט העיקריים החלו ב-22 בינואר 2024 במחוז הומבולדט בקליפורניה. ב-3 בפברואר עברה ההפקה לסקרמנטו, וכללה צילומים בבניין המנהל ובבית המשפט של המחוז. ביוני 2024 התקיימו צילומים נוספים באל פאסו, טקסס. בשלב זה לסרט עדיין לא ניתן שם, והוא צולם תחת הכותרת "BC Project".
בפברואר 2024 דיווח וראייטי כי תקציב הסרט עומד על 115 מיליון דולר. באוגוסט 2024 דיווח הוול סטריט ג'ורנל כי התקציב הוא למעלה מ-140 מיליון דולר, וכי האולפן מקווה שהסרט יצדיק את ההשקעה למרות שסרטו המרוויח ביותר של אנדרסון, "זה ייגמר בדם", הרוויח רק 76 מיליון דולר.
בתחילת 2024 נפוצו שמועות כי הסרט מבוסס על "Vineland", ספרו של תומאס פינצ'ון, וכי הוא ייקרא "הקרב על בקטן קרוס" (The Battle of Baktan Cross). בינואר 2025 נעשתה הקרנת מבחן בפני קהל בפיניקס, אריזונה, ושמו של הסרט נחשף כ-"One Battle After Another".
הערות שוליים

↑  Eric Kohn, Turner Classic Movies Needs a New Home, Not Just New Leadership, IndieWire, ‏2023-06-24 (באנגלית אמריקאית)
↑  Justin Kroll,Mike Fleming Jr, Paul Thomas Anderson & Warner Bros Set Leonardo DiCaprio, Sean Penn, Regina Hall In Film To Shoot This Year, Deadline, ‏2024-01-10 (באנגלית אמריקאית)
↑  Mia Galuppo, Teyana Taylor, Alana Haim to Star in Paul Thomas Anderson’s Latest Movie (Exclusive), The Hollywood Reporter, ‏2024-02-02 (באנגלית אמריקאית)
1 2  Tatiana Siegel, Warner Bros. Spends Big: ‘Joker 2’ Budget Hits $200 Million, Lady Gaga’s $12 Million Payday, Courting Tom Cruise’s New Deal and More, Variety, ‏2024-02-21 (באנגלית אמריקאית)
1 2  PTA's Next Film to Continue Shooting Until January 2025!, World of Reel, ‏2019-08-19 (באנגלית אמריקאית)
↑  Ariane Lange, Movie crew, director Paul Thomas Anderson film in Sacramento — but no sign of DiCaprio, Sacramento Bee, ‏04/02/2024
↑  Natassia Paloma, Mysterious Warner Bros. film crew in El Paso: What are they shooting?, El Paso Times (באנגלית אמריקאית)
↑  Joe Flint, At Warner Discovery It’s Lean Times, Except for the Movie Studio Bosses, WSJ (באנגלית אמריקאית)
↑  Paul Thomas Anderson's ‘The Battle of Baktan Cross’ ..., World of Reel, ‏2019-08-19 (באנגלית אמריקאית)
↑  Grant Rindner, Is Paul Thomas Anderson’s Mysterious, Big-Budget New Leonardo DiCaprio Film an IMAX Thomas Pynchon Movie?, GQ, ‏2024-03-22 (באנגלית אמריקאית)
↑  Paul Thomas Anderson's ‘One Battle After Another' Screens ..., World of Reel, ‏2019-08-19 (באנגלית אמריקאית)
אדם הירש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 באפריל 1988 (בן 36) ירושלים, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1992
 עיסוק:  שחקן
 פרופיל ב-IMDb
 
אדם הירש (נולד ב-27 באפריל 1988) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה

אדם הירש נולד וגדל בירושלים, במבשרת ציון. את שירותו הצבאי עשה כמפקד בסוללה אלון בגדוד נמר שבחיל התותחנים בין השנים 2007-2010.
קריירה

אדם הירש הופיע לראשונה בטלוויזיה בשנת 1992 בפינה קטנה בתוכנית "שבשבת" לצד דני רופ.
בשנת 1999 השתתף בפינה קבועה בתוכנית "זאפזאפים" ששודרה בערוץ 1.
בשנת 2000 השתתף בתוכנית "ארבעה בעקבות החג" ששודרה בערוץ הילדים, גילם את בן.
בשנת 2001 הנחה לצד סופי צדקה את התוכנית "יופי סופי" ששודרה בערוץ 1.
בשנת 2002 השתתף בסרטו של ערן ריקליס "פיתוי" לצד דפנה רכטר ושרון אלכסנדר, שיחק את גלי עילם.
בשנת 2003 השתתף בסרטו של שחר סגל "צעד קטן" לצד חלי גולדנברג ואבי נשר, ועל משחקו זכה למועמדות לפרס אופיר, והיה למועמד הצעיר ביותר, שיחק את דובה.
בשנים 2004-2007 השתתף בסדרת הטלוויזיה לילדים של יס "ראש גדול" בתפקיד תומר בן נון. הירש גילם את דמותו של תומר במשך שלוש העונות הראשונות של הסדרה, שאף הייתה הדמות הראשית בסדרה.
בשנת 2006 גילם את דמותו הראשית של אילן בסרט "בקרוב יקרה לך משהו טוב" של אייל שיראי לצד טינקרבל ואסי דיין, וזכה למועמדות שנייה לפרס אופיר. באותה השנה גם זכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת ילדים ונוער על משחקו בעונה השנייה בסדרה "ראש גדול".
לאחר שירותו הצבאי למד משחק בסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין, אותו סיים בשנת 2016.
בשנת 2016 שיחק בעונה השנייה של "שכונה", ששודרה בערוץ ניקלודיאון, גילם את רום.
בשנת 2018 שיחק בהצגה "מייד אין יזראל" לצד אסף הרץ, רועי ויינברג ועוד. באותה השנה התארח בסדרת הטלוויזיה ״ילדי בית העץ״ ששודרה בטלוויזיה החינוכית, שיחק את דניאל המבוגר.
בשנת 2019 שיחק בהצגה "הדולפין" בדמות מיקי ובסרטו של טומי לנג, "מריונטה".
בשנת 2020 שיחק בתפקיד משני בסדרה "תאג"ד" בדמות חייל חרדי.
בשנת 2021 כתב וכיכב בסדרת הרשת "גיבורים מהדורה מוגבלת" שעלתה בערוץ שרוטונים.
בשנת 2022 דיבב בסדרה "אולי הלך לאיבוד", כאשר זהו תפקיד הדיבוב הראשון שלו. באותה השנה התארח בתוכנית הרדיו ״קול האוניברסיטה״ שהנחה צח שמעון.
בשנים 2023-2024 דיבב בסדרת הטלוויזיה ״חקירות חייתיות״.
הערות שוליים

1 2 3  קול האוניברסיטה - AudioVersity (2022-12-28), פלאשבק עם אדם הירש, נבדק ב-2024-07-21
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2005 | זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר בסדרה ילדים ונוער לשנת 2006 - אדם הירש ("ראש גדול") | הבא: 2007 |
בית תמחוי

בית תמחוי במונטריאול, קנדה, 1931 (בתקופת השפל הגדול)
בית תמחוי הוא מוסד המשמש לספק ארוחות, בחינם או במחיר מזערי, לנזקקים שאין ידם משגת לרכוש מזון לעצמם.
בלשון חז"ל המילה תמחוי מתארת קערה גדולה עבור תבשילים שונים שהכניסו נדבנים לתוך הקערה עבור העניים, וכבר הם השאילו אותה לכינוייה את מגבית המצרכים הקהילתית. שימוש שנעשה במגשיות מסוג זה לחלוקת אוכל לנזקקים, היה ביסוד השם "בית תמחוי".
בתי התמחוי מנוהלים על בסיס התנדבותי והפעלתם מבוססת על תרומות כספיות ותרומות של עודפי מצרכים ותבשילים (ממסעדות, מאולמי חתונות וכדומה). הניהול אינו אחיד וגם השיטה אינה זהה בכל המקומות. התלות בתרומות ספורדיות גורמת לכך שפעילות בתי התמחוי אינה מובטחת ועלולה להקטע בגלל חוסר באמצעים.
בארץ-ישראל העות'מאנית, באמצע המאה ה-16, ייסדה רוקסלנה, אשת הסלטאן סלימאן את עמארת ח'אצכי סלטאן, בית תמחוי שנועד לספק מזון לנזקקים מוסלמים.
בתי תמחוי הפכו נפוצים בעיקר מאז התמורות הגדולות שהביאה המהפכה התעשייתית, שמבחינה חברתית יצרה תהליכי עיור והגירה, במהלכם איבדו רבים את מקור פרנסתם, או נאלצו לעבור תקופה של התאקלמות לזירה החדשה, ובתי תמחוי היוו פתרון מינימלי למניעת רעב. בשנת 1800 בערך, המציא היזם והמדען הבריטי בנג'מין תומפסון, את 'מרק רמפורד', מרק מתוכנן כך שיספק את התזונה המינימלית הנחוצה לכל אדם. פילנתרופים רבים הלכו בדרכו של תומפסון והקימו בתי תמחוי מתוך תפיסה שמדובר בצעד יעיל שערכו הישיר רב, וכל זה בעלות יחסית נמוכה. ארגונים ותנועות חברתיות-פוליטיות לעומת זאת, ראו בעצם קיומם של בתי תמחוי ביטוי לעיוות החברתי שנוצר דווקא במציאות של גידול כללי בשפע, אך באופן שלא התחלק באופן שוויוני מספיק.
ראו גם

צדקה (יהדות)
גבאי צדקה
בית חב"ד
הערות שוליים

↑  Amy Singer, Constructing Ottoman Beneficence: An Imperial Soup Kitchen in Jerusalem, New-York: State University of New York Press, 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532038305171  BNE: XX5009597  BnF: cb120493248 (data)  GND: 4274533-0  LCCN: sh88000914  SUDOC: 028713206 
ערך זה הוא קצרמרבנושא סוציולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו

ש"י עגנון, מחבר הסיפור הקצר.
שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו הוא סיפור קצר, בן 39 פרקים, מאת ש"י עגנון, שהתפרסם לראשונה ב"לוח הארץ" לשנת ה'תש"ז ולאחר מכן נכלל בקובץ סיפוריו סמוך ונראה שהופיע בהוצאת שוקן (תשי"א, 1950).
העלילה, הנפרשׂת על פני יותר משלושים שנה, עוסקת בשני תלמידי חכמים, האחד בן עניים והאחר בן עשירים מיוחס. בעת דיון הלכתי, הלבין העשיר את פני חברו העני ברבים. העלבון הביא לשנאת העני את העשיר, וזו לא חלפה במשך כל חיי העני, חרף הנזק שגרמה לו ולמשפחתו וחרף ניסיונות הפיוס של המעליב. העימות המר העכיר גם את חייו של העשיר.
פרשנות > שם הסיפור

שם הסיפור, "שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו", מרמז לאמור בתלמוד במסכת סוטה: "שני תלמידי חכמים הדרין בעיר אחת ואין נוחין זה לזה בהלכה - אחד מת ואחד גולה". השימוש במילה "בעירנו" (ולא "בעיר") מרמז על נוכחות גלויה של המספר, והמילה "שהיו" מלמדת שהסיפור מובא אלינו במרחק זמן ממועד התרחשותו, ובעת שהוא מוסר לנו את העלילה, המספר כבר יודע את סופה, ומסוגל לרמוז על אירועים עתידיים, משום שמבחינתו עתיד זה כבר התרחש.
על התממשות הרמז המטרים שבשם הסיפור העיר דוד צימרמן: "בסיפורנו, מי מת ומי גולֶה - נשארה שאלה פתוחה, ואולי, כמו שאמרנו, נתקיימו שניהם בשניהם: שניהם גם מתו וגם הוגלו."
שם הסיפור מרמז גם על מה שאמור במסכת שבת: "שני תלמידי חכמים המקשיבים זה לזה בהלכה הקב"ה שומע לקולן... ואם אין עושין כן, גורמין לשכינה שמסתלקת מישראל". בדרשתו האחרונה מוכיח ר' שלמה שר' משה פנחס ראוי היה שתשרה עליו שכינה, ובכך, לדברי אפרים אלימלך אורבך, "בא לתקן את הפגם שפגמו שני תלמידי חכמים, שלא הקשיבו זה לזה בהלכה". אורבך מוסיף כי "האמת הפנימית של הספור ועלילתו דבוקה ואחוזה במקורות – קו מפליא ומאלף ביצירתו של עגנון".
פרשנות > שמות הגיבורים

אפרים אלימלך אורבך מצא סמליות בשמו של משה פנחס: "שני השמות מורים על מידותיו. משה על שם שכל מעייניו היו בתורה ופנחס על שם קנאותו, שכן אדם קשה היה ומעולם לא נראה שחוק על פניו". דוד צימרמן פירש את השם באופן דומה: "כל חייו של אדם זה נתונים הם לתלמוד תורת־משה: ואדם זה מהיר־חימה הוא וקנא כפנחס בן אהרון הכהן." באחרית ימיו של ר' שלמה הוסיפו לו המתפללים שדאגו לשלומו את השם "משה", ואף בכך מצא צימרמן סמליות: "עתה נושא ר' שלמה גם אחד משמות ר' משה פנחס: סמל נוסף להזדהות בין שני תלמידי החכמים. אך בו בזמן נרמז לנו, כי בכל זאת נשארת העובדה שהאחד נקרא גם פנחס, סמל הקנאות הדתית, והאחר שלמה, סמל השלום."
פרשנות > זמן התרחשות העלילה

המספר אינו מציין במפורש את התקופה שבה התרחשה העלילה, אך ניתן ללמוד על כך מסיפורו. בשלב מתקדם של הסיפור מציינת אשתו של ר' שלמה "בן ארבעים ושבע הוא". הסיפור מתחיל ביום כתיבת התנאים לחתונתו של ר' שלמה, שסביר שהתחתן בערך בהיותו בן שמונה עשרה שנה (לקיים: "בן שמונה עשרה לחופה"). עלילת הסיפור משתרעת, אם כן, על פני תקופה של כשלושים שנה ויותר.
בשלב מוקדם של הסיפור שוקלים בני העיר "להביא דרשן מטרנופול, מתלמידיו של יוסיל בנו של טודרוס, הנקרא יוסף פערל". יוסף פערל, מראשי תנועת ההשכלה היהודית בגליציה, חי בשנים 1773–1839, ומכאן סביר שהסיפור התרחש במחצית הראשונה של המאה ה-19.
פרשנות > פער המעמדות

בין שני תלמידי החכמים מתקיים פער מעמדות, שלו השפעה מהותית על היחסים ביניהם. ר' משה פנחס הוא בן כפר, בנו של טוחן עני, ואילו ר' שלמה הוא בן גדולים שנישא לבת הגביר. מחמת עוניו לא זכה ר' משה פנחס בלימודים מסודרים, ונאלץ להסתפח לתלמידים אחרים. לעומתו, ר' שלמה "בן שש עשרה כבר היה מוסמך להוראה משני גדולי הדור". בלימוד התורה מתבטל, לכאורה, פער המעמדות, משום שבפעילות זו נמדד אדם רק לפי שקדנותו, בקיאותו וחריפותו. ר' משה פנחס מדגיש זאת, באומרו: "התורה אינה ירושה". מתברר שדווקא בתחום זה פער המעמדות בא לידי ביטוי חריף: בוויכוח ההלכתי בין השניים, הובס ר' משה פנחס מחמת עוניו, משום שהשתמש בגרסה לא מוגהת של התלמוד, לעומת הגרסה המוגהת (ומן הסתם היקרה יותר) ששימשה את ר' שלמה. תגובתו של ר' משה פנחס מדגישה את פער המעמדות: "פאני הורוויץ אשריך שכספך וזהבך עמדו לך לקנות לך ספרים מוגהים".
פער המעמדות, שהחל בילדותם של שני תלמידי החכמים, בא לידי ביטוי בשורש הפגיעה של ר' שלמה בר' משה פנחס, שבה לעג ר' שלמה לרווקותו של ר' משה פנחס. מיכל ארבל העירה כי "נישואיו המאוחרים של משה פנחס אינם מובילים לתיקון ולהתפייסות חברתית", ופער המעמדות נמשך גם במהלך חייהם: ר' משה פנחס ומשפחתו חיים בעוני, ואילו ר' שלמה ומשפחתו חיים בעושר מופלג. לקראת סוף ימיו מתואר ר' משה פנחס: "ר' משה פנחס די לו בפת ומלח. לסוף הגיעו ימים שאף פתו ומלחו נעשו דחוקים. וכאן זרעו מבקש לחם ובגד לכסות מערומיהם, ובבית אין לחם ואין שמלה". לעומתו מתואר ר' שלמה לקראת סוף ימיו: "נכנסה מרכבת חורף לעירנו, ועליה אדם מלופף באדרת חורף גדולה של עורות כאחד השרים הגדולים" (הבדלי הלבוש משקפים את פער המעמדות גם במקומות נוספים במהלך הסיפור).
דוד צימרמן רואה את פער המעמדות כנמצא בשורש העימות שבין שני תלמידי החכמים, באומרו:
ר' שלמה היה מודע לחוסר הצדק שבפער המעמדות: "נזכר ר' שלמה באותם הימים, שהיו שניהם שרויים בעיר אחת, זה יושב בכבודו של עולם וזה חי חיי צער". הוא ניסה לתקן זאת, ודרש "שהשכינה שורה אפילו על עני גדול", ואף "התקין כמה תקנות טובות לעשירים ולעניים".
פרשנות > השנאה

עלבונו הקשה של ר' משה פנחס הופך לשנאה עזה לר' שלמה. השנאה אינה נובעת רק מהעלבון האישי, הנקודתי, אלא גם מפער המעמדות שבין העולב לנעלב. שמואל ביאלובלוצקי ציין: "ר' שלמה אינו האובייקט של השנאה העיקרית, הוא רק גרם לה שהיא תבוא. ... שנאה זו היא התקוממות הלמדן העממי כנגד הלמדן האריסטוקרט."
גם מיכל ארבל רואה את המחלוקת בהקשר רחב יותר מזה של עלבון אישי:
השנאה משבשת את כל חייו של ר' משה פנחס. עקב שנאתו הוא יוצא לבית הכנסת שבו נושא ר' שלמה את דרשתו הראשונה, וסופו שהוא מסולק בבושת פנים. השנאה גורמת לו לפרוש ממינוי לרב העיר ברגע שנודע לו שהמינוי הוא בהמלצת ר' שלמה. הוא גם מסרב להצעה מפתה להתמנות לדיין, כאשר התנאי לכך הוא הסכמתו למינוי ר' שלמה לרב העיר. בהחלטותיו אלה הוא גוזר על משפחתו חרפת רעב.
ר' משה פנחס יודע שאין זו דרך נכונה, אך הוא ממשיך בה עד מותו (ולכאורה אף לאחר מכן, באומרו: "איני רוצה להיות במחיצתו לא בעולם הזה ולא לעולם הבא"). כאשר אמו שואלת אותו: "טובתך הוא מבקש, למה אתה שונא אותו?", הוא עונה: "שונא אני אותו משום שהוא מביא אותי לידי מדה מגונה זו של שנאה".
אף שנראה ששנאתו של ר' משה פנחס אינה יודעת גבולות, יש לה גבול. כאשר אמו מציעה לו שתיתן את שמו של ר' שלמה לאדם ש"כשהוא מקלל אדם בשמו ובשם אמו עושה הוא אותו עפר ואפר", מזדעזע ר' משה פנחס.
לדברי המספר, שנאתו של ר' משה פנחס נמשכה אף לאחר מותו. כשהרגיש ר' שלמה שסופו קרב הורה: "קברוּ אותי אצל ר' משה פנחס", אך לא כך קרה, והמספר מסביר זאת: "אף יד ר' משה פנחס היה באמצע, שלא עשה שלום עם ר' שלמה ולא רצה בשכנותו". בכך התקיימו דברי ר' משה פנחס לר' שלמה: "איני רוצה להיות במחיצתו לא בעולם הזה ולא לעולם הבא". אך ניתן גם למצוא הסבר אחר ל"נדידת" קברו של ר' שלמה מקברו של ר' משה פנחס; שנאתו הקנאית של תלמיד חכם אחד לתלמיד חכם אחר העבירה אותו על דעתו והעכירה את חייו וחיי כל סביבתו, ועל כך נענש בכך שהורחק מקברו של ר' שלמה, תלמיד חכם צדיק, שהאיר פנים לכולם, כולל לשונאו הגדול.
פרשנות > הקהילה היהודית

אגב תיאור קורותיהם של שני תלמידי החכמים מספק עגנון תיאור לא מחמיא של הקהילה היהודית שבקרבה חיו השניים.
בתחילת הסיפור מתואר הכבוד שחלקו בני הקהילה לגביר: "באותו היום כתב גביר אחד תנאים לבתו שנתארסה לבן גדולים מעיר אחרת ויצאה כל העיר להקביל את פני החתן שבא עם אביו הגאון, ולא נשתייר אדם אחד בקלויז".
פרק ל"ב מוקדש לתיאור מבקריו של ר' שלמה. תחילתו בתיאור: "ובכן ישב לו הרב ר' שלמה בשלום והנהיג את עדתו במישור. תיקן תקנות הרבה וקיבל כל אדם בסבר פנים יפות. אבל בכל מקום שמצא שמץ של חילול השם לא נשא פנים אפילו לנשואי פנים." על כך ש"לא נשא פנים אפילו לנשואי פנים" קמו לו מבקרים רבים:
משכיל עשיר ניסה להתיר נסיעה ברכבת בשבת, ור' שלמה התנגד לכך. "כיוון שהתחיל מרגן דברים על הרב מצא נרגנים כמותו."
מלווה בריבית זקן, שביקש מר' שלמה הסכמה לספרו, ונענה: "ומי יסכים על ספרו האחר", ומסביר המספר: "היינו על ספר ההלוואות". עקב כך, "יצא הזקן בחרי אף והתחיל מרגן דברים על הרב. כיוון שהתחיל מרגן דברים על הרב מצא נרגנים כמותו."
גבאי של חברת מלביש ערומים השתמש בכספי החברה לרכישת תפילין לנער עני. חייב אותו הרב לשלם מכיסו (משום שחרג ממטרות החברה). "התחיל מרגן דברים על הרב. כיוון שהתחיל מרגן דברים על הרב מצא נרגנים כמותו."
ר' שלמה סירב למינוי של ר' פישל לדיין, משום שהכיר אותו כסכסכן. גם ר' פישל "התחיל מרגן דברים על הרב. כיוון שהתחיל מרגן דברים על הרב מצא נרגנים כמותו."
הצטרפו כל הנרגנים וכתבו כתב מלשינות נגד ר' שלמה לשרי העיר, אך אלה, "שהכירו את הרב, קרעו את כתב המלשינות וגערו במחרחרי ריב". צעד זה לא עצר את הנרגנים מנרגנותם. נישואיו של ר' פישל לאישה ממשפחת הפייבושים, שהנהיגה את העיר, החמירה את המחלוקת.
אפרים אלימלך אורבך העיר על כך: "בשני עמודים וחצי קיפל עגנון דמותה של קהילה וחברה על כל חולשותיה".
בעת פטירתו של ר' שלמה מתוארת עוצמת השתתפותה של הקהילה באבל: "יצאה כל העיר מנער ועד זקן טף ונשים ללוות את רבינו לבית עולמו. אדם לא הסיק את תנורו, אשה לא בישלה את תבשילה, תינוק לא נשתייר בעריסה, חולה לא שכב על מטתו, אלא הכל יצאו אחר המטה, כשעיניהם זולגות דמעות".
פרשנות > פסקת הסיום

פסקת הסיום של הסיפור היא מעין התנצלות של המספר:
פסקה זו, שבה עובר המספר לקדמת הבמה, עוררה עניין רב בקרב פרשני הסיפור, שהתקשו לקבל את הדברים כפשוטם.
דוד צימרמן ציין:
אסתר פוקס רואה בדברי המספר התעלמות מהבעייתיות שבסיפור ומציינת:
מיכל ארבל ציינה:
פרשנות > מקורות לשוניים

גיבורי הסיפור הם תלמידי חכמים, וגם מרבית הסובבים אותם הם יראי שמים ובקיאים בתורה. לפיכך פעמים רבות משובץ דיבורם, וכן דיבורו של המספר, בציטוט פסוקים מהמקרא, מהמשנה ומהתלמוד, לעיתים כלשונם ולעיתים בשינוי קל (זאת בנוסף לאזכור מפורש של הנאמר במקורות אלה, למשל בתיאור בית הכנסת של החייטים). דוגמאות:
כאשר ר' משה פנחס עונה: "התורה אינה ירושה", הוא רומז לאמור בפרקי אבות: ”וְהַתְקֵן עַצְמָךְ לִלְמוֹד תּוֹרָה, שֶׁאֵינָהּ יְרֻשָּׁה לָךְ” (משנה, מסכת אבות, פרק ב', משנה י"ב)
"זקני בית המקדש היו אומרים, אם לא ראיתם אדם כי ימות באוהל, ראו את רבי משה פנחס". דבריהם הם ציטוט של הפסוק: ”זֹאת הַתּוֹרָה, אָדָם כִּי יָמוּת בְּאֹהֶל...” (ספר במדבר, פרק י"ט, פסוק י"ד), אך הם מוציאים את הפסוק מידי פשוטו ורומזים לדבריו של ריש לקיש על הפסוק: ”מנין שאין דברי תורה מתקיימין אלא במי שממית עצמו עליה” (תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ס"ג, עמוד ב')
המספר מתאר: "שתלמיד חכם זה שיָגע בתורה, התורה הכריזה עליו", בעקבות דברי רבא: ”כל העוסק בתורה מבפנים תורתו מכרזת עליו מבחוץ” (תלמוד בבלי, מסכת מועד קטן, דף ט"ז, עמוד ב')
על ר' שלמה נאמר: "והוא היה מכבד את אשתו יותר מגופו", בעקבות האמור בתלמוד: ”האוהב את אשתו כגופו והמכבדה יותר מגופו...” (תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ס"ב, עמוד ב')
על ר' משה פנחס נאמר: "דקל הרים הוא", בעקבות האמור בספרא (תזריע פרשה ה) "אמר לו ר' אליעזר: ישמעאל, דקל הרים אתה" ופירוש הראב"ד לדקל הרים: "שאינו מקיים פירותיו ופירותיו כחושין".
לקראת סוף ימיו מתואר ר' משה פנחס: "ר' משה פנחס די לו בפת ומלח. לסוף הגיעו ימים שאף פתו ומלחו נעשו דחוקים. וכאן זרעו מבקש לחם ובגד לכסות מערומיהם, ובבית אין לחם ואין שמלה". שני משפטים אלה מרמזים למקורות אחדים: "ר' משה פנחס די לו בפת ומלח" – מרמז לנאמר בפרקי אבות: ”כַּךְ הִיא דַּרְכָּהּ שֶׁל תּוֹרָה, פַּת בַּמֶּלַח תֹּאכֵל...” (משנה, מסכת אבות, פרק ו', משנה ד'). ההמשך, "וכאן זרעו מבקש לחם", מרמז לנאמר בתהלים (ובעקבות זאת גם בברכת המזון): ”נַעַר הָיִיתִי גַּם זָקַנְתִּי וְלֹא רָאִיתִי צַדִּיק נֶעֱזָב וְזַרְעוֹ מְבַקֶּשׁ לָחֶם” (ספר תהלים, פרק ל"ז, פסוק כ"ה) סוף התיאור, "ובבית אין לחם ואין שמלה" מרמז לאמור בספר ישעיהו: ”וּבְבֵיתִי אֵין לֶחֶם וְאֵין שִׂמְלָה” (ספר ישעיהו, פרק ג', פסוק ז'). דוד צימרמן העיר על שני משפטים אלה שבסיפור: "לכאורה, תיאור אובייקטיבי של מצב. לאמיתו של דבר הקונוטציות הלשוניות מביאות איתן, בדרך אירונית, ביקורת חריפה".
פרשנות > ספרות תורנית

הסיפור עוסק בשני תלמידי חכמים, ומציג בהתאם את הספרות התורנית הממלאת את עולמם, שבה בנוסף לגמרא נכללים (לפי סדר הופעתם בסיפור):
"חושן משפט" – ב"ארבעה טורים", קובץ הלכתי על דיני ממונות ונזיקין, מאת רבי יעקב בן אשר, ובעקבותיו החלק הרביעי ב"שולחן ערוך" מאת רבי יוסף קארו.
"הלבושים" – שמה המקוצר של סדרת הספרים "לבוש מלכות" מאת רבי מרדכי יפה.
תהלים בתרגום לגרמנית של משה מנדלסון.
פיוטים ("קרובות") בתרגום לגרמנית של וולף היידנהיים.
"קצות החושן", ביאורו של הרב אריה לייב הלר לחלק חושן משפט של ה"שולחן ערוך".
"אלפס", ספרו של הרי"ף (רבי יצחק אלפסי).
"הגהות הב"ח" – תיקוני גרסאות לתלמוד מאת רבי יואל סירקיש.
"קב הישר" – ספר מוסר מאת רבי צבי הירש מקוידינוב.
"שבט מוסר" – ספר מוסר מאת רבי אליהו הכהן האתמרי.
"ספרא" – מדרש הלכה על ספר ויקרא.
"ספרי" – מדרש הלכה על ספרי במדבר ודברים.
"מכילתא" – מדרש הלכה על ספר שמות.
"תוספתא" – אוסף ברייתות.
"תיקוני הזוהר" – ספר קבלה.
"כסף משנה" – פירוש מאת רבי יוסף קארו ל"משנה תורה".
"לחם משנה" - פירוש מאת רבי אברהם די בוטון ל"משנה תורה".
"נודע ביהודה" – ספרו של רבי יחזקאל לנדא.
"יורה דעה" – ב"ארבעה טורים", קובץ הלכתי על הלכות איסור והיתר, מאת רבי יעקב בן אשר, ובעקבותיו חלק ב"שולחן ערוך" מאת רבי יוסף קארו.
על אלה נוסף ספר בדיוני אחד, "הורה גבר" (על "יורה דעה"), המיוחס לר' גבריאל ריינוש, רבו הבדיוני של ר' משה פנחס. לשמו של ספר בדיוני זה מאפיינים מקובלים של ספר תורני: הצירוף "הורה גבר" נלקח מפסוק בספר איוב: ”יֹאבַד יוֹם אִוָּלֶד בּוֹ וְהַלַּיְלָה אָמַר הֹרָה גָבֶר” (ספר איוב, פרק ג', פסוק ג'), המילה "גבר" בשם הספר רומזת לשם מחברו, גבריאל, המילה "הורה" רומזת לספר "יורה דעה", שבו עוסק ספר זה.
פרשנות > הקללה שבמאגיה רדומה - מקורותיו של הסיפור ב'מעשה בוך' (בזל, 1602)

אבידב ליפסקר מציין שפרק ג' בסיפור מבוסס על מסורת קדומה של סיפורים על תלמידי חכמים שעסקו בטחינת חיטים וחניכתם הייתה סמוך לריחיים. הידוע בהם הוא הסיפור שב'מגילת אחימעץ' על ר' אהרון מבגדאד שהכניע ארי שטרף את החמור שליד הריחיים בעזרת השבעה מאגית. סיפור זה התגלגל לאשכנז (כנדפס ב'מעשה בוך', סיפור מס' 162 על ר' שמואל החסיד), וממנו הסתעפו כמה סיפורים שבכולם מיוחסות לטוחנים על יד הריחיים סגולות מאגיות. עגנון עושה שימוש במוטיבים מן המסורת הסיפורית הזו כדי לצייר את משה פנחס כמי שהגיע מן המחוזות הפולקלוריים, הכפריים והמאגיים של הקהילה והתיישב במרכז הלמדני-עירוני שלה. הסיפור מביא לידי ביטוי את מאבקה של הלמדנות האליטיסטית במסורת רחוקה וקמאית זו.
פרשנות > הזיקה בין סיפור זה לסיפורם של רבי יוחנן וריש לקיש בתלמוד

בתלמוד מסופר סיפורם של רבי יוחנן וריש לקיש: ריש לקיש היה ליסטים, שבעקבות מפגש עם רבי יוחנן חזר בתשובה והפך לתלמידו של רבי יוחנן. בעת ויכוח הלכתי בין השניים בדבר גמר מלאכתם של הסכין, הפגיון והרומח (כשנגמרת מלאכת הכלי הוא מוכשר לקבל טומאה), הטיח רבי יוחנן בריש לקיש: "לסטאה בלסטיותיה ידע" - שודד שכמוך יודע ומכיר את מאפייני כלי הנשק בהם עסקה המחלוקת. בעקבות זאת נעלב ריש לקיש ואמר לרבי יוחנן שלא הועיל לו האחרון בהכנסתו תחת כנפי השכינה - שם היה "רבי" (מראשי חבורת הליסטים) וגם כאן, בבית המדרש הוא "רבי". עקב כך חלשה דעתו של רבי יוחנן. כתוצאה מזאת נחלש ריש לקיש ומת, ורבי יוחנן, שהצטער על מות תלמידו ובר הפלוגתא שלו, מת אף הוא.
חוקר הספרות חיים וייס מוצא זיקה בין הסיפור "שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו", שגם בו נקודת המפנה היא פתגם מעליב הנאמר בעת ויכוח הלכתי, ובין סיפורם של רבי יוחנן וריש לקיש. וייס מציין:
עיבודים

הסיפור עובד להצגת יחיד בשם "יאָרצייט" על ידי השחקן שולי רנד. ההצגה עלתה יותר מ-600 פעמים, וזכתה לביקורות מחמיאות.
לקריאה נוספת

שמואל יוסף עגנון, "שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו", בצירוף הערות, ביאורים ומראי מקומות מאת נפתלי גינתון, הוצאת שוקן, 1979.
דוד צימרמן, "על 'שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו' לש"י עגנון", עלי שיח 14-12, תשמ"ב
הלל וייס, פרשנות לחמישה מסיפורי ש"י עגנון, הוצאת עקד, 1974.
אפרים אלימלך אורבך, "שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו, מקורות ופירוש", בקובץ לעגנון שי: דברים על הסופר וספריו, ה'תשי"ט.
מיכל ארבל, "דילמות חברתיות ואסטרטגיות של סיום: 'שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו' לש"י עגנון", בספר: יהודית בר-אל, יגאל שוורץ ותמר ס’ הס (עורכים), ספרות וחברה בתרבות העברית החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000, עמ' 137–154
אבידב ליפסקר, "טרנסגרסיה ומאגיה רדומה בסיפורו של ש"י עגנון 'שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו'", אלפיים 32, תשס"ח, עמ' 133–148.
חיים וייס, "ארבעה תלמידי חכמים שהיו בעירנו: יחסי חכמים בבית המדרש בין התלמוד לש"י עגנון", בתוך: הגר סלמון ואביגדור שנאן (עורכים), מרקמים - תרבות, ספרות, פולקלור, לגלית חזן-רוקם, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2013, עמ' 517–530. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
חבצלת (זלק) לורברבוים, "כוחו של פתגם - לתפקידו של פתגם בסיפור עגנוני", בתוך: הגר סלמון ואביגדור שנאן (עורכים), מרקמים - תרבות, ספרות, פולקלור, לגלית חזן-רוקם, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2013, עמ' 503–515. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
אבידב ליפסקר, "טראנסגרסיה ומגיה רדומה ב'שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו' ", מחשבות על עגנון, רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, 2015, עמ' 21–39.
לאה גולדברג, "הסופר וגיבורו", בתוך: האומץ לחולין - בחינות וטעמים בספרותנו החדשה, ספרית פועלים, עמ' 110–121.
Arnold Band, Nostalgia and Nightmare: The Fiction of S.J. Agnon, University of California Press, 1968, pp. 402–405
ביאורים

↑  בפולנית: אדון. ומעיר על כך המספר: "מעולם לא שמעו שיהודי בן תורה קורא לתלמיד חכם, כל שכן במקום קדוש, במין תואר של האומות".
↑  בעקבות האמור במשנה: "והתקן עצמך ללמוד תורה, שאינה ירושה לך" (משנה, מסכת אבות, פרק ב', משנה י"ב)
↑  הושפל, התבייש, נפלה רוחו.
האצטדיון האולימפי (מונטריאול)

| --- | --- |
 
 על שם:  אולימפיאדת מונטריאול 
 מיקום:  מונטריאול שבקנדה
 קואורדינטות:  45°33′28″N 73°33′06″W﻿ / ﻿45.55781°N 73.55164°W﻿ / 45.55781; -73.55164
 אבן יסוד:  28 באפריל 1973
 תקופת הפעילות:  17 ביולי 1976 – הווה (48 שנים)
 עלות הבנייה:  770 מיליון דולר קנדי 1,470 מיליון דולר קנדי (2006)
 בעלים:  ממשלת קוויבק 
 משטח:  דשא סינתטי
 אדריכל:  רוז'ר טייליבר
 מושבים:  43,739 (במשחקי בייסבול) 56,245 (במשחקי פוטבול)
 parcolympique.qc.ca
 he
 
פנים האצטדיון.
חזית האצטדיון.
האצטדיון האולימפי של מונטריאול (באנגלית: Olympic Stadium, בצרפתית: Le Stade Olympique) שימש כאצטדיון המרכזי של אולימפיאדת מונטריאול שנערכה בשנת 1976. האצטדיון נמצא במונטריאול שבפרובינציית קוויבק שבקנדה. באצטדיון 43,739 מושבים (במשחקי בייסבול), או 56,245 (במשחקי פוטבול) והוא משמש כיום למטרות שונות.