stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ורקינגטוריקס
קורות חייו

רוב הידוע על קורות חייו של ורקינגטוריקס - מספרו של יוליוס קיסר: "מלחמת גאליה", בהקשר למרד שהנהיג.
ורקינגטוריקס היה בן לשבט הארוורנים (Arverni) הגאלי, ששכן במרכז צרפת של היום. אביו, קלטילוס (Celtillus), שהיה ראש השבט, הוצא להורג בידי בני עמו תוך כדי ניסיונו לכפות שליטתו על שאר שבטי הגאליים.
באותה תקופה שלטה רומא ישירות על הפרובינקיה גאליה נארבוננסיס (דרום צרפת של ימינו). ב-58 לפנה"ס מונה יוליוס קיסר לנציב הפרובינקיה הזו, ויצא למסע כיבוש של כל גאליה. עד מהרה הייתה גאליה בשליטתו המלאה, וקיסר אף פלש לגרמניה ולאי הבריטי. מרידות של מספר שבטים גאליים (שפעלו באופן עצמאי) דוכאו בקלות על ידי הרומאים, תוך ניצול הפיצול בין השבטים הגאליים השונים.
בחורף 52/3 לפנה"ס, בעת שקיסר שהה ברומא, החלה מרידה נוספת של שבט הקארנוטים (Carnuti). ורקינגטוריקס ניסה לעורר את הכפופים אליו להצטרף למרד, אך הוא ותומכיו גורשו מהעיר גרגוביה (Gergovia) על ידי אצילי העיר בהנהגת דודו, שחששו להסתכן בהרפתקה נגד רומא. ורקינגטוריקס לא התייאש, ולאחר גירושו גייס צבא באזורי הכפר ובתום קרב גרגוביה השתלט על העיר והוכרז כמלך על ידי תומכיו. לאחר ניצחון זה, ורקינגטוריקס שלח שליחים אל שבטים גאליים אחרים וצירף אליו רבים מהם. הוא הטיל מרותו על השבטים שהצטרפו אליו, ארגן אותם ואף טבע מטבעות נושאי קלסתרו, כשליט לכל דבר.
לאחר מספר הפסדים בקרבות נגד הרומאים, עברו ורקינגטוריקס והגאלים לנקוט באסטרטגיה של לוחמת גרילה ואדמה חרוכה, שאכן נחלה הצלחה והסבה קשיים לרומאים. ורקינגטוריקס השיג ניצחון מכריע ומשמעותי נגד הרומאים בקרב על גרגוביה (ספטמבר 52 לפנה"ס). בקרב זה תקפו הגאלים את הרומאים שצרו על העיר ואילצו אותם להסיר את המצור, אך הם ספגו אבדות כבדות בניסיונות לזנב ברומאים הנסוגים. עקב כך נאלץ ורקינגטוריקס לסגת מן המרדף ולהתבצר באלסיה (Alesia).
קיסר הטיל מצור על אלסיה בכוונה להרעיב את מגיניה. במבצע הנדסי מרשים הקימו הרומאים שתי חומות סביב העיר: פנימית, במטרה לסכל ניסיונות פריצה של הנצורים, וחיצונית שנועדה להגן מפני תגבורות גאליות שניסו להסיר את המצור מבחוץ. מאות אלפי גאלים (לדברי קיסר) באו לעזרת מנהיגם, אך הרומאים הצליחו להדפם. בתחילת אוקטובר 52 לפנה"ס, למרות הגעת כוח תגבורת של כ-60,000 גאלים בראשות בן דודו של ורקינגטוריקס, בגבור הרעב הכבד ועקב נפילת רוח לוחמיו, נכנע ורקינגטוריקס. לפי המסופר, הוא יצא רכוב על סוסו ולבוש בשריון המפואר שלו. אחרי שחג סביב המחנה הרומאי התקרב לקיסר, הניח את נשקו לרגליו ואמר: "הנה אני, אדם חזק שהובס בידי אדם חזק יותר". תבוסת הגאלים וכניעת מנהיגם הביאה לקץ מרידתם.
ורקינגטוריקס הוצג לראווה במסע טריומף של קיסר ברומא, ב-46 לפנה"ס. מקץ שש שנים בכלא הרומאי הוצא להורג, ככל הנראה בחניקה, ואחר כך ראשו נכרת.
מורשתו

ורקינגטוריקס נחשב לאב-טיפוס הלוחם הגאלי עז-הרוח הנלחם ברומאים על חרותו, וככזה נתפס כגיבור לאומי בעיני צרפתים רבים. פסלים המנציחים את דמותו מצויים בקלרמון פראן (בקרבת האתר המשוער של גרגוביה) ובאתר המשוער של קרב אלסיה (ראו תמונה). האחרון הוקם ב-1865/6 ביוזמת נפוליאון השלישי. דמותו של ורקינגטוריקס הונצחה גם במספר ספרים, סרטים ומשחקי מחשב העוסקים בתקופתו. נציין את סדרת הקומיקס "אסטריקס", סדרת הטלוויזיה "רומא", משחק המחשב "Age of Empires", והסרט הצרפתי Vercingétorix : La légende du druide roi מ-2001, המתאר את חייו של ורקינגטוריקס.
וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה

וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה (בגרמנית: Prinz Wilhelm zu Schaumburg-Lippe‏; 12 בדצמבר 1834 – 4 באפריל 1906), היה נסיך גרמני וגנרל חיל הפרשים בצבא האוסטרו-הונגרי.
ביוגרפיה

וילהלם נולד ב-12 בדצמבר 1834 בביקבורג שהשתייכה לנסיכות שאומבורג-ליפה, לגאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ולאידה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של גאורג הראשון, נסיך ולדק ופירמונט ואוגוסטה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן. בין השנים 1854–1856 למד וילהלם באוניברסיטת בון, ובשנת 1859 הוא הצטרף לצבא האוסטרי. בשנת 1857 נתן לו אביו את טירת נאחוד, ובשנת 1861 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית.
ב-30 במאי 1862 התחתן וילהלם בדסאו עם בטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של פרידריך אוגוסט, נסיך אנהלט-דסאו ומריה לואיזה שרלוטה, נסיכת הסן-קאסל, ממנה נולדו לו 8 ילדים. בשנת 1866 השתתף וילהלם במלחמת אוסטריה–פרוסיה כקצין בצבא האוסטרי. הוא הועלה לדרגת מיור על ידי הקיסר פרנץ יוזף הראשון, וקיבל את עיטור צלב ההצטיינות הצבאי. בשנת 1867 מונה וילהלם כחבר תורשתי של בית הלורדים האוסטרי, ובשנת 1871 הוא רכש את מזלטש. בשנת 1875 הוא קיבל את עיטור מסדר כתר הברזל מדרגה ראשונה, ובשנת 1876 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. בשנת 1879 הוא הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט הדרגונים ה-14 (אלפרד הראשון, נסיך וינדיש-גראץ). בשנת 1885 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1890 הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט. בשנת 1899 הוענק לו הצלב הגדול של מסדר לאופולד, ובשנת 1901 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
וילהלם התערב גם בפוליטיקה הבוהמית, וניסה להביא לידי פשרה בין הלאומנים הצ'כים לבין הפאן-גרמנים, ולשם כך הסתייע בקשריו עם הקיסר. וילהלם ניסה להביא ללגיטימיות של שתי הקבוצות האתניות, וקרא לזכויות שוות לשפות הגרמנית והצ'כית.
בשנת 1902 מתה אשתו בטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו, ובשנת 1904 מת בנו מקסימיליאן, נסיך שאומבורג-ליפה. ב-4 באפריל 1906 מתה כלתו לואיז, נסיכת דנמרק, וכמה שעות לאחר מכן מת אף וילהלם. ב-9 באפריל נערך טקס הלוויה צבאי, ובו השתתפו מלבד חתנו וילהלם השני, מלך וירטמברג אף פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה ופרדריק השמיני, מלך דנמרק.
משפחתו

ב-30 במאי 1862 התחתן וילהלם עם בטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של פרידריך אוגוסט, נסיך אנהלט-דסאו ומריה לואיזה שרלוטה, נסיכת הסן-קאסל, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
שרלוטה, נסיכת שאומבורג-ליפה (1864–1946), התחתנה עם וילהלם השני, מלך וירטמברג
פרנץ יוזף, נסיך שאומבורג-ליפה (1865–1881)
פרידריך, נסיך שאומבורג-ליפה (1868–1945), התחתן עם לואיז, נסיכת דנמרק
אלברכט, נסיך שאומבורג-ליפה (1869–1842), התחתן עם אלזה, דוכסית וירטמברג
מקסימיליאן, נסיך שאומבורג-ליפה (1871–1906), התחתן עם אולגה, דוכסית וירטמברג
בטילדיס, נסיכת שאומבורג-ליפה (1873–1962), התחתנה עם פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט
אדליידה, נסיכת שאומבורג-ליפה (1875–1971), התחתנה עם ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג
אלכסנדרה קרולינה, נסיכת שאומבורג-ליפה (1879–1949), הייתה מיועדת להתחתן עם אלכסנדר הראשון, מלך סרביה, אולם לבסוף הוא התחתן עם דראגה מאסין
זאב טיבטי

| זאב טיבטי |
| --- | --- |
 זאב טיבטי
מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: כלביים
סוג:: כלב
מין:: זאב מצוי
תת־מין:: זאב טיבטי
שם מדעי
 Canis lupus chanco ‏גריי, 1863
תחום תפוצה


זאב טיבטי (שם מדעי: Canis lupus chanco; ידוע גם כזאב מונגולי או זאב צמרירי), הוא תת-מין של זאב אפור המצוי ברחבי מרכז אסיה - ממנצ'וריה ועד תת-היבשת ההודית. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1863 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי. בטיבט ובלדאק הוא מכונה "צ'אנקו" (chánkú) או "שאנקו", וזהו המקור לשמו המדעי.
הזאב הטיבטי נחשב בעבר על ידי מספר מדענים כבעל הסבירות הגבוהה ביותר להיות האב הקדמון של כלב הבית; זאת על בסיס גודלו הקטן יחסית, וכן על בסיס המורפולוגיה של הלסת התחתונה שלו אשר זהה לו ולכלב הבית אך אינה נמצאת אצל שאר תת-המינים של הזאב. תאוריה זאת הופרכה לאחר מחקר על הגנום של הכלבים אשר הוכיח שמקורם באוכלוסייה נכחדת של זאבים ולא באחד מתת-המינים הקיימים כיום. חלק מהטקסונומים סבורים שהזאב הטיבטי זכאי לקבלת מעמד של מין נפרד בסוג כלב.
טקסונומיה

הזאב הטיבטי תואר מדעית לראשונה על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי בשנת 1863, לאחר שקיבל עור של זאב עבור המוזיאון הבריטי מאזור טרטארי הסיני. גריי קרא לו זאב הזהב, ותיאר אותו כדומה לזאב אירואסייתי במדידות השיניים ובעצמות הבולטות, אך אם רגליים קצרות יותר, ופרווה אדמדמה באזור האוזניים, הצלעות והגפיים. בשנת 1923, הזואולוג היפני יושיו אייב הציע להפריד את הזאבים הטיבטים של חצי האי הקוריאני לתוך תת-מין נפרד שיקרא "Canis lupus coreanus" על בסיס הפרצוף הצר שלהם. הבחנה זו הייתה שנויה במחלוקת על ידי הזואולוג רג'ילנד פוקוק שטען שמדובר בוויריאציה מקומית של אוכלוסיית הזאב בסין ולא באוכלוסייה ייחודית גנטית המצדיקה מעמד נפרד. מלבד ההבחנה המורפולוגית המפוקפקת, טקסונומים מאוחרים יותר דחו את הסיווג של אייב בטענה שמדובר בטקסונומיה עממית על רקע לאומני.
בשנת 2009, הזאב הטיבטי נמצא כבעל מעמד גנטי ייחודי אשר מספיק כדי להחשיבו כמין נפרד. בשנת 2011, מחקר גנטי נוסף מצא כי הזאב הטיבטי יכול להיות אילן נפרד בקלדוגרמה של תת-המינים של הזאב, אולם בו זמנית העריך שיש לחלק את הזאבים במרכז אסיה לשני תת-מינים: זאב טיבטי וזאב מונגולי. יש הסוברים שהאוכלוסייה באזור ההימלאיה מהווה תת-מין או מין נפרד תחת השם זאב ההימלאיה. בשנת 2013, מחקר גנטי נרחב שכלל רצפי DNA של כלבים וזאבים ובכללם הזאב הטיבטי, הצביע על פילוגנטיקה רחוקה מאוד מהזאבים האפורים. על פי מחקר משנת 2016 על רצף הגנום של זאבים וכלבים ברחבי העולם, נמצא שאוכלוסיית הזאב הטיבטי התפצלה בזמן קדום משאר זאבי העולם הישן, והיא סובלת מתופעת צוואר בקבוק גנטי אשר נגרמה אולי בתקופה קדומה על ידי אובדן בית הגידול או מחמת בידוד גנטי כתוצאה מקרחונים. במהדורה השלישית של הספר מיני יונקים של העולם משנת 2005 לא התייחסו לזאב המונגולי והטיבטי כתת-מינים נפרדים, בניגוד ל־NCBI.
אנטומיה

לזאב הטיבטי יש גוף ארוף וצר, צוואר קצר וראש ואוזניים משולשים. יש לו רגליים קצרות למדי, וזנב ארוך שנראה גדול במיוחד בחורף. בדומה לבעלי חיים אחרים החיים באזור הרמה הטיבטית (כגון: מקוק טיבטי, אייל ת'ורולד, כבש כחול, שועל טיבטי, ועוד), לזאב הטיבטי יש פרווה עבה במיוחד וצמרירית אשר נתנה לו את הכינוי "זאב צמרירי"; נוסף על כך, בחורף יש לעיתים לזאב הטיבטי רעמה גדולה ועבה סביב הצוואר והסנטר אשר גורמת לו להזכיר במקצת את האריה. בקיץ לעומת זאת, הכסות העבה והצמרית נושרות ומתגלה תחתיה כסות קצרה ובהירה.
צבע הפרווה של הזאב הטיבטי משתנה עונתית: בעוד שבקיץ המראה הכללי של הפרווה הוא זהוב-כתום הנוטה לגוון חולי או לבן, בפרוות החורף, הגב והזנב מקבלים גוונים שחורים, לבנים ואפורים היוצרים מעין אוכף כהה השתרע מהכתפיים למותניים. הרגליים לרוב יהיו בהירות ולעיתים יהיה בחזית שלהן פס כהה. האוזניים שלו בצבע אפור או חום עמוק, ועל פרצופו ומתחו יש בחורף כתם כהה ודהוי. בנוסף, ישנם כתמים שחורים שמשתרעים מתחת לעין לעבר האוזניים והלחיים הלבנות. הסנטר נע בין שחרחר מעט ללבנבן.
עובי הפרווה של הזאב בחורף הוא 100–120 מ"מ בכתפיים, 80-70 מ"מ בגב, ו-40–60 מ"מ בצלעות. הזאב הטיבטי הוא תת-מין קטן למדי למרות הרושם המוטעה שמקנה לו פרוותו העבה בחורף, ורק לעיתים רחוקות משקלו עולה על 45 ק"ג; עם זאת, הוא גדול יותר מהזאב ההודי. ישנה מוטציה גנטית של זאבים טיבטים שחורים המוכנים על ידי הילידים הטיבטים "Chanko nagpo", והם נחשבים לנועזים ואגרסיבים יותר מזאבים בעלי פרווה רגילה ובהירה.
תפוצה ובית גידול

בין 1847 ל-1923, הזאבים הטיבטים תוארו תחת שמות מדעיים שונים ממספר מקומות באזור הטרטארי במרכז אסיה, כגון מטיבט, קשמיר, מדבר גובי, ליד סיאול שבקוריאה הדרומית. טווח התפוצה הנוכחי של המין כולל את הרי פמיר באזור טורקסטן (בשטח של טג'יקיסטן, קירגיזסטן וקזחסטן), הרי טיין שאן, בכל רחבי מישורי העשב העצומים במונגוליה ובצפון ומרכז סין העממית (סצ'ואן, יונאן, מנצ'וריה, שאאנשי, ועוד); כמו כן הוא מצוי בחצי האי הקוריאני, ברמה הטיבטית והאזורים ההיסטוריים של טיבט, דרום מרכז רוסיה (כולל סיחוטה-אלין), וככל הנראה גם בקזחסטן, אוזבקיסטן וטורקמניסטן עד לים הכספי.
במערב הרי ההימלאיה התרחשותו ידועה בצפון הודו מג'אמו וקשמיר, לדאק והימאצ'ל פרדש, מחוז צ'יטרל שבפקיסטן ואולי גם בצפון אפגניסטן ואיראן. עד תחילת המאה ה-20, הזאב היה מצוי גם על המורדות הדרומיים של הרי ההימלאיה בנפאל ובהוטן, וכן בשבע האחיות ובצפון בורמה. הוא  בין 2005 ל-2008, היו תצפיות של זאבים באחו מעל קו העצים בפארק הלאומי נאנדה דווי שבאוטראקהאנד. בנובמבר 2013, זאב טיבטי צולם בגובה של 3,500 מטר מעל פני הים באוטראקהאנד. על פי מחקרים חדשים, אוכלוסיית הזאב בהרי ההימלאיה משתייכת למין או תת-מין נפרד בשם זאב ההימלאיה.
בית הגידול של הזאב הטיבטי מגוון למדי, והוא כולל ערבה ומישורי עשב, אזורים הרריים וסלעיים (מורדות ההימלאיה), אזורים צחיחים כמו מדבר גובי ומדבריות מונגוליה וקזחסטן, ואזורים מיוערים במנצ'וריה, קוריאה ומרכז סין. הטמפרטורות בתחומי המחייה שלו בחורף מגיעים עד למינוס 20, ובקיץ הן נעות בין 0 ל-30 מעלות; כמות המשקעים הממוצעת נעה בין 5 ל-1,000 מילימטר לשנה על פני התפוצה הרחבה שלו.
אקולוגיה

הזאב הטיבטי פחות חברתי מתת-מינים אחרים: הוא נוהג בדרך כלל לצוד ביחיד או בזוגות, לפעמים בקבוצות של שלושה זאבים, ורק לעיתים רחוקות בלהקה גדולה ומסודרת. הזאב אינו פעיל לילה, אם כי הוא נוהג לנוח במשך השעות החמות של היום. פריטי הטרף הנצודים בהרחבה במשך כל השנה הן הארנבות, מרמיטות ניצודות בעיקר בקיץ, ומספרים גדולים של צבאים מונגולים, צבאים טיבטים וכבשים נופלים טרף לידי הזאב בחורף כאשר השלג העמוק מגביל את הניידות שלהם. הזאבים מצליחים רק לעיתים רחוקות לתפוס כבשי בר כמו כבש ארגאלי וכבש כחול מצוי או יעל סיבירי, מחמת הזריזות היוצאת דופן שלהם במורדות הסלעים וההרים. פריטי טרף פוטנציאליים אחרים הם אנטילופות טיבטיות, איילי ת'ורולד, איילים סיביריים, סאיגות, איילים קנדים, איילי סיקה, איילי מושק, צבאי פרז'וואלסקי, גוראלים, סרואים, אלקרנים, מונטיאקים סיניים, טאקינים, חזירי בר, פראים וקיאנגים.
הזאבים הטיבטים נוהגים לבצע פשיטות לתוך כפרים ומגורי אדם עבור בעלי החיים המקומיים שבמהווים טרף קל; התנהגות זאת צפויה יותר בחורף שאז המזון פחות זמין. ב-3 כפרים בשמורת הטבע גיה-מירו בלדאק, הזאבים הטיבטים היו המזיקים הגדולים ביותר מבין הטורפים באזור, וכ-60% מטריפת בעלי החיים הביתיים בוצעה על ידם - יותר מנמר השלג ושונר צפוני. עיזי הבית היו הטרף השכיח ביותר עבור הזאבים (32%), לאחר מכן כבשים (30%), יאקים מבויתים (15%) וסוסים (13%); עם זאת, ביחס לשכיחותם של בעלי החיים המקומיים, סוסים ניצודו יותר מעיזים.
על פי מקורות היסטוריים, הזאבים הרגו מדי פעם ילדים בלאדק; בקוריאה, דווח שב-1928 הזאבים הרגו בני אדם יותר מטיגריסים, נמרים, דובים וחזירי בר גם יחד.
מצב

האיומים על הזאבים כוללים הרעלה, רדיפה וציד מכוון על ידי המקומיים בשל הנזקים הכבדים שהם גורמים לחיות הבית; פיצול בית הגידול וחדירה אנושית עשויים להשפיע לטווח הארוך על הזאבים בשל חוסר יכולת של השטח המפוצל לתמוך באוכלוסיית זאבים גדולה מבחינת משאבי טבע. הזאבים ניצודים באזורים רבים עבור פרוותם העבה והמחממת. בעבר הלא רחוק, כ-5,000 זאבים היו ניצודים מדי שנה. שיטה פופולרית בציד הזאבים הייתה על ידי שימוש בעיט הזהוב אשר תוקף את הזאב מלמעלה ונועץ בו את טרפיו המעוקלים והחדים. אוכלוסיות הזאב הטיבטי בבהוטן, הודו, נפאל ופקיסטן רשומות בCITES כמוגנות.
אומדן האוכלוסייה העולמי של הזאבים הטיבטים הוא בסביבות 70,000 פרטים.
בתרבות

לזאב הטיבטי הייתה משמעות רבה בתרבות המונגולית. על פי אמונות עממיות המונגולים וג'ינגיס חאן היו צאצאים של זאבים טיבטים אשר היו מפורסמים בכח ההתגנבות והעקשנות שלהם. מכיוון שהמונגולים היו רועים וציידים, הם כבדו מאוד את הזאב בתור צייד חזק ומהיר; על פי אמונתם, אף אחד לא היה יכול לראות את הזאב אלא אם כן הוא היה ראוי לכך, ואין אפשרות לאף אדם להרוג זאב אלא אם כן הזאב הסכים לכך.
בשנת 2015, עלה לאקרנים הסרט הזאב האחרון (או "טוטם הזאב" באנגלית) של הבמאי ז'אן-ז'אק אנו, אשר עלילתו עוסקת בסטודנט סיני קומוניסטי שנשלח ללמד את התושבים באזורים הנידחים קרוא וכתוב; במהלך הסרט הסטודנט מוצא גור זאבים ומגדל אותו ובכך גורם להפרת האיזון בין הזאב לאדם. עלילת הסרט צולמה במונגוליה הפנימית והשתתפו בו זאבים טיבטיים אמיתיים שגודלו מאז היותם גורים עבור זאת והפכו למאולפים. הסרט שזכה להצלחה קופתית מבוסס על רומן אוטוביוגרפי למחצה משנת 2004 הקרוי טוטם הזאב שנכתב על ידי הסופר הסיני ג'יאנג רונג, ואשר הפך בזמנו ללהיט אדיר בסין ומחוצה לה עם 4 מיליון עותקים שנמכרו בסין לבדה.
ראו גם

זאב ההימלאיה
זאב הודי
זאב זהוב אפריקאי
הערות שוליים

↑  "טרטארי", הוא כינוי שהיה שגור בפי האירופאים בימי הביניים למרכז אסיה (מימת אורל עד האוקיינוס השקט), אשר כלולים בו סיביר, סין מונגוליה, קוריאה ועוד.
תקריב ראש של זאב טיבטי. ניתן להבחין בפרווה הצמרירית והעבה.
זאבים טיבטיים במישורי עשב. מתוך הסרט הזאב האחרון.
זאב טיבטי בחורף בבית גידול אופייני.
זאבים טיבטיים בריצה.
טיבטים לצד זאב שצדו.
גור זאב טיבטי מוחזק על ידי השחקן פנג שאופנג בסרט הזאב האחרון.
וילהלם, נסיך אלבניה

וילהלם, נסיך אלבניה (בגרמנית: Wilhelm Friedrich Heinrich Fürst zu Wied;‏ וילהלם פרידריך היינריך, הנסיך מוויד;‏ 26 במרץ 1876 - 18 באפריל 1945), היה נסיך גרמני אשר שלט בנסיכות אלבניה.
ביוגרפיה

וילהלם נולד ב-26 במרץ 1876 בנויוויד, לוילהלם, נסיך ויד ולמריה, נסיכת הולנד, בתם של פרדריק, נסיך הולנד ולואיזה, נסיכת פרוסיה. וילהלם פרידריך היה נינם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ווילם הראשון, מלך הולנד, ואחיינה של אליסאבטה, מלכת רומניה. בצעירותו התגייס וילהלם לצבא הקיסרות הגרמנית כקצין פרשים, ובשנת 1913 צורף למטה הכללי הגרמני. ב-30 בנובמבר 1906 התחתן וילהלם עם סופיה, נסיכת שנבורג-ואלדנבורג, בתם של ויקטור, נסיך הכתר של שנבורג-ואלדנבורג ולוציה, נסיכת זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג, ממנה היו לו שני ילדים.
בשנת 1913 קיבלה אלבניה את עצמאותה בהסכם לונדון (1913), והמעצמות הגדולות החלו לחפש אחר נסיך שישלוט במדינה החדשה. אליסאבטה, מלכת רומניה שלחה את טאקה יונסקו להציע את אחיינה לתפקיד, ואכן וילהלם נבחר לעמוד בראש המדינה החדשה. באביב 1913 קיבל וילהלם את ההצעה אולם דחה אותה, אולם האוסטרים לחצו עליו מאוד לקבל את ההצעה. ב-7 בפברואר 1914 הודיע וילהלם למעצמות הגדולות שהוא יקבל את כס המלוכה. ב-21 בפברואר 1914, משלחת של נכבדים אלבניים בראשות אסאד פאשה טופטאני וארברשה אלה (בראשות לואיג'י באפה ווינצ'נזו באפה טראשי), הציגה לו בקשה רשמית, וב-7 במרץ הוא הגיע לבירתו הזמנית בדורס והחל לארגן את ממשלתו, ומינה את טורהאן פאשה פארמטי להקים את הממשלה האלבנית הראשונה.
מייד לאחר הגעתו פרצו באלבניה מרידות של מוסלמים נגד שר ההגנה שלו, אסאד פאשה, ונגד שליטה זרה שאיננה טורקית. יוון עודדה את הקמתה של ממשלה זמנית, נפרדת, בצפון אפירוס, למרות שהוסכם על הענקת זכויות יתר למיעוט היווני שם, הצבא ההלני כבש את דרום אלבניה למעט בראט וקורצ'ה. גם מעמדו של וילהלם התערער על ידי תומכיו, ובמיוחד אסאד פאשה עצמו, שקיבל כסף מאיטליה על מנת לממן מרד ולבצע הפיכה נגד וילהלם. העלילה נחשפה, פאשה נעצר ב-19 במאי 1914, הועמד לדין על בגידה ונידון למוות. רק התערבות של ממשלת איטליה הצילה את חייו והוא נמלט לגלות באיטליה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה דרשה ממנו האימפריה האוסטרו-הונגרית לשלוח חיילים אלבנים שיילחמו לצדם. כאשר סירב, בשל הנייטרליות של אלבניה כפי שסוכם באמנת לונדון, הופסקה התמיכה שקיבל מהם. ביולי 1914 פרצה מלחמת אזרחים בנסיכות, ובעקבות כך ברח וילהלם ב-3 בספטמבר לוונציה, ומשם חזר לגרמניה. וילהלם התגייס לצבא הגרמני תחת השם הרוזן פון קרויה, ולחם בקרבות השונים במלחמה. בשנת 1916 כבשו מעצמות המרכז את סרביה ומונטנגרו ווילהלם קיווה שיחזירוהו לשלטונו, אולם הגרמנים והאוסטרים סירבו לכך. לאחר המלחמה הציג וילהלם את תביעותיו בועידת השלום בפריז (1919), אולם בשל העובדה שלחם לצד מעצמות המרכז לא זכו תביעותיו להכרה. במשך כמה שנים לחמו פלגים שונים על השלטון באלבניה כעוצרי המדינה בשם וילהלם, אולם בשנת 1925 הוקמה הרפובליקה האלבנית ובוטל שלטונו.
לאחר מכן חי וילהלם ברומניה עד מותו ב-18 באפריל 1945 בפרדיאל, ובנו קרול ויקטור, נסיך הכתר של אלבניה ירש את תאריו.
משפחתו

ב-30 בנובמבר 1906 התחתן וילהלם עם סופיה, נסיכת שנבורג-ואלדנבורג, בתם של ויקטור, נסיך הכתר של שנבורג-ואלדנבורג ולוציה, נסיכת זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג, ממנה היו לו שני ילדים:
מריה אלאונורה, נסיכת אלבניה (1909–1956)
קרול ויקטור, נסיך הכתר של אלבניה (1913–1973)
ז'ול גופה

| --- | --- |

חזית של ספר המאפים שנחרט על ידי צ'ארלס רוברט אחרי אוג'ן רונג'אט (1873).
 לידה:  1807 פריז, הקיסרות הראשונה 
 פטירה:  28 בפברואר 1877 (בגיל 70 בערך) ניי-סיר-סן, צרפת 
 
"עוף בנוסח גודאר", ציור צבעוני של המנה מתוך "ספר המטבח" של ז'ול גופה
ז'ול גופה (בצרפתית: Jules Gouffé; פריז 1807 – ניי-סיר-סן 1877) היה שף ומגדנאי נודע, שכונה "מבשרו של הבישול הקישוטי" (l'apôtre de la cuisine décorative). לגופה הייתה השפעה עמוקה על התפתחות הגסטרונומיה הצרפתית, בשל הידע הרב שצבר ושאותו הציג בספריו "livre de cuisine" (ספר הבישול) ו"livre de pâtisserie" (ספר המגדנאות). העריצו אותו שפים כגון פייר ארמה וברנאר לואזו, ומורשתו עודנה חיה וקיימת אצל טבחים כיום.
ביוגרפיה

הוא החל להתלמד אצל אביו, שהיה בעל מגדנייה ברחוב נב סן-מרי, פריז. גופה נהפך לתלמידו של מארי-אנטואן קארם בהיותו בן 16, והוא נשאר איתו במשך שבע שנים. האגדה מספרת שקארם, שהיה עובר אורח ליד חנותו של גופה, נעצר להתפעל מה-pièces montées (קישוטי ממתקים, שנעשו לשם ראווה ולא לשם אכילה ושימשו בעבר בארוחות חגיגיות) שנשקפו מהחנות. הוא שיבח את האומן והציע לקחת את בנו תחת חסותו.
ב-1840 פתח גופה חנות ברי די פובור סנט-אונורה שם מהר מאוד שמו הלך לפניו. הוא מכר את החנות ב-1855 ופרש.
ב-1867 הוא נענה להצעה מאלכסנדר דיומא האב וברון בריס, להיות שף מועדון רוכבי הסוסים של פריז. בזמן שהחזיק במשרה זו הוא החל לכתוב ספרים שהביאו לו תהילה וממון. רוב עבודתו תורגמה לאנגלית בידי אחיו, אלפונס גופה, שהיה השף מגדנאי של המלכה ויקטוריה.
ספריו

Le livre de cuisine (The Royal Cookery Book)
Le livre de pâtisserie (The Royal Book of Pastry and Confectionery) 1873 Librairie Hachette
Le livre des conserves (The Book of Preserves)
Le livre des soupes et des potages
ויקיליקס

| --- | --- |

 סוג:  הדלפות
 תקופת הפעילות:  2007–הווה (כ־17 שנים)
 מייסדים:  ג'וליאן אסאנג' 
 https://wikileaks.org
 
ויקיליקס (באנגלית: WikiLeaks; בתרגום חופשי: "ויקי-הדלפות") הוא אתר אינטרנט המציג ידיעות שהודלפו למערכת האתר בעילום שם למרות הגבלות צנזורה, סיווג ביטחוני או הגנת הפרטיות. בעלי האתר ומייסדיו שומרים לרוב על אנונימיות, ולפי הכתוב באתר מייסדיו הם עיתונאים, מתמטיקאים, אקטיביסטים המתנגדים למשטר הסיני ואנשי היי-טק ממדינות שונות ברחבי העולם. האדם היחיד שהזדהה כדובר מטעם האתר הוא העיתונאי האוסטרלי ג'וליאן אסאנג', שטען כי הוא חבר ב"וועדה המייעצת" לאתר. מאחורי האתר עומד הארגון ההתנדבותי Sun Shine Press. האתר סבל מעת לעת מבעיות מימון שגרמו מספר פעמים לסגירתו הזמנית, כמו גם מהחלטתן של חברות טכנולוגיה מובילות (אמזון, PayPal) לא לאפשר לוויקיליקס להשתמש בשירותן. בנוסף הועלה החשד שחלק מנפילות האתר הן תוצאה של מתקפה מצד האקרים אמריקאים. ב-11 באפריל 2019 נעצר אסאנג'.
למרות שמו, אין זה אתר ויקי במובן המקובל של המילה. מאז שנת 2010, גולשים מזדמנים אינם יכולים לשנות את תוכנו. עם הקמתו בשנת 2007 עשה האתר שימוש בתוכנת מדיה-ויקי ואף איפשר עריכה מזדמנת. ב-2008 שינו יוצרי האתר את המדיניות ואיפשרו עריכה חופשית רק בדפי שיחה של מאמרים. ב-2010, כשהאתר הושק מחדש לאחר השבתה, הוסרה גם האפשרות להגיב על מאמרים.
פעילות האתר

על פי כותבי האתר, מטרתו העיקרית היא לפעול נגד משטרי דיכוי באסיה, בגוש המזרחי לשעבר, באפריקה שמדרום לסהרה ובמזרח התיכון ולסייע לכל אדם המבקש לחשוף שחיתות במדינות או חברות. חודשים ספורים לאחר עליית האתר לאוויר ב-2007, טען הארגון כי בשורותיו כ-1,200 מתנדבים. במהלך הזמן חשף האתר מסמכים וקבצים רבים שלטענתו הוכיחו שחיתויות, פשעים ושאר מקרים לא-חוקיים או לא-חוקיים-לכאורה שאירעו בחסות ממשלתית או ממסדית.
האתר טוען כי המדליפים לו זוכים להגנה רחבה מפני חשיפת זהותם באמצעות הצפנה מתוחכמת. לדברי מנהלי האתר, הדבר מסייע להגן על מקורות ההדלפה. בנוסף, חברי האתר טוענים כי החומרים המודלפים עוברים בדיקה קפדנית על ידי עיתונאים מארצות שונות כדי לוודא שלא מדובר בזיוף. לטענתם, טרם גילו שפרסמו זיוף.
בדצמבר 2010, בעקבות תחילתה של הדלפה גדולה של תכתובת דיפלומטית אמריקאית, הפסיקה Amazon Web Services לאחסן את אתר ויקיליקס בשרתיה. לאחר מכן הודיע שירות PayPal על הפסקת השימוש בו להעברת כספים לאתר ויקיליקס.
במרץ 2017, פורסמו באתר כ-8,000 מסמכים מסווגים של ה-CIA המפרטים שיטות ריגול, מיקומי בסיסים וטכנולוגיות (בעיקר בתחום הסייבר) של המודיעין האמריקני-כך למשל נחשפו יכולות ציתות באמצעות מכשירי טלוויזיה וטלפונים ניידים.
הכרה בינלאומית

ויקיליקס זכה להערכה הודות להדלפות שנחשפו בו. בין השאר זכה במספר פרסים בתחום התקשורת, כולל פרס התקשורת החדשה של האקונומיסט לשנת 2008, ופרס ארגון אמנסטי אינטרנשיונל בבריטניה לתקשורת לשנת 2009.‏
מנגד, האתר ספג לא אחת ביקורת מצד גופים ממשלתיים. בעקבות הדלפת ידיעות על ירי באזרחים עיראקים על ידי צבא ארצות הברית החלו משרדי הממשלה האמריקאיים לתור אחר המדליף ולנסות ולאתר את אסאנג' עצמו לצורך תשאול. במקרה אחר דרשו אנשי הסיינטולוגיה להסיר מסמכים שפורסמו באתר. בתגובה העלו עורכי האתר מסמכים נוספים בהקשרם.
המסמכים שפורסמו על ידי ויקיליקס גרמו לסערה עולמית בעקבות מקרים קשים של הפרת זכויות אדם שתועדו בהם, בין היתר נאמר כי ארצות הברית טייחה התעללויות קשות באסירים עיראקים והרגה אזרחים.
ב-28 בנובמבר 2010 החל האתר לפרסם מסמכים ממזכרים פנימיים של משרד החוץ האמריקני, שהודלפו לאתר על ידי צ'לסי מאנינג, חיילת בצבא ארצות הברית, שהעבירה מאות אלפי מסמכים מסווגים שהורידה מהרשת המסווגת של ארצות הברית, במה שנודע כהדלפה הגדולה בהיסטוריה.
המסמך הראשון שנחשף טען כי מנהיגי מדינות ערב, ובהם חוסני מובארכ נשיא מצרים, עבדאללה מלך ירדן, מלך סעודיה ומנהיגים ערבים נוספים תמכו בפתרון צבאי לסוגיית הגרעין של איראן, שהטרידה אותם, כך מסתבר, לא פחות מאשר את ישראל ומדינות המערב. המסמכים, בדרגות סיווג שונות, כללו התבטאויות שונות של דיפלומטים אמריקניים כלפי דמויות של מנהיגים ושרים ברחבי העולם. בהקשר הישראלי נחשפו אמירות מעוררות מחלוקת של יו"ר מועצת יש"ע דני דיין, שר החוץ, אביגדור ליברמן, וחבר הכנסת יצחק הרצוג.
חלק מהפרשנים[דרוש מקור][מפני ש...] טענו כי פרסום המסמכים עשוי לעורר מבוכה עצומה ואף משברים דיפלומטיים עם רבות מבעלות בריתה של ארצות הברית. היו גם שטענו שהדלפות ויקיליקס תרמו למהומות בתוניסיה ב-14 בינואר 2011, בעקבות חשיפת שחיתויות בממשלתו של זין אל-עאבדין בן עלי. מהומות אלה, בתורן, עוררו תגובת שרשרת של הפגנות ומרי אזרחי ברבות ממדינות ערב, שהובילו להדחתו של חוסני מובארכ מן השלטון במצרים (האביב הערבי).
ב-28 בפברואר 2012 פרסם האתר כי במסמך של חברת ביון אמריקנית נכתב כי ישראל ורוסיה קיימו לפני כמה שנים עסקה, שבמסגרתה סיפקה ישראל לרוסיה צפנים של מל"טים שמכרה לגאורגיה, ובתמורה סיפקה לה רוסיה צפנים של מערכת הגנה המשמשת את איראן.
ראו גם

פרשת קייבלגייט
Distributed Denial of Secrets
לקריאה נוספת

מרסל רוזנבך והולגר שטארק, ויקיליקס - אויב המדינה, ידיעות ספרים, 2011.
ג'וליאן אסאנג', כשגוגל פגשה את ויקיליקס, דיונון, 2014.