stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סוגיות מוסריות במסע בין כוכבים
מוסר מלחמה > פשעי מלחמה > הכיבוש הקרדאסי ככיבוש נאצי

במספר פרקים ב"מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" מוצג הכיבוש הקרדאסי של באג'ור ככיבוש אכזרי המעלה סוגיות מוסריות בעלות דמיון לאלו שעלו כתוצאה מהכיבוש הנאצי של אירופה:
"Duet" - אאמין מריצה מתחזה לגול דאר-הל - "הקצב מגאלליטפ", המפקד האכזר של מחנה העבודה גאלליטפ בפרק "Duet" ("מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", עונה 1, פרק 19) קרדאסי בשם אאמין מריצה מתחזה לגול דאר־הל, פושע מלחמה קרדאסי שרצח מאות באג'ורים במחנה שניהל. לאורך הפרק מייג'ור קירה חוקרת את זהותו עד שלבסוף הוא משוחרר כאשר מתגלה שהוא אינו גול דאר־הל. לאחר שחרורו הוא נרצח בידי באג'ורים שסוברים שעצם היותו קרדאסי היא עילה למותו. ניתן לראות בפרק זה הקבלה למחנות העבודה בשואה ולרדיפת פושעי המלחמה הנאצים והעמדתם לדין, למשל במשפטי נירנברג ובמשפט אייכמן, וגם למקרים של זהות לא ברורה כגון ג'ון דמיאניוק. הפרק מעורר מספר דילמות:
האם כל הקרדאסים אשמים בפשעי המלחמה שבוצעו במסגרת הכיבוש הקרדאסי של באג'ור? האם אדם כמו מאריצה חף מפשע כי היה רק פקיד מנהלי ולא נטל חלק מעשי בזוועות או שמא הוא נחשב אשם לא פחות מאחר שהיה מודע למעשים אך לא התנגד להם בפועל מתוך פחד?
האם נקמה בפושעי מלחמה ראויה או לא? האם היא מהווה פיצוי או סיפוק לנפגעים או שמא היא אינה מספיקה מאחר שאת הנעשה אין להשיב?
האם התנגדות לכיבוש אכזרי על ידי פעולות טרור הכוללות הרג חפים מפשע כגון אלו שבוצעו על ידי תא המחתרת של קירה נריס היא דבר לגיטימי?
"The Collaborator" - המחשב מאשר שוודק בראייל הוא משתף הפעולה בפרק "The Collaborator" ("מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", עונה 2, פרק 24), מייג'ור קירה נמצאת במצב מורכב כאשר היא נדרשת לחקור את בן זוגה, ודק בראייל, כאשר מועלות נגדו האשמות על ידי באג'ורני שהוגלה וגורש מעולם הבית שלו בגלל עזרתו לקרדאסים בזמן הכיבוש. ניתן לראות בפרק זה הקבלה לשאלת שיתוף הפעולה עם הנאצים במקרים שונים כגון: ישראל קסטנר, היודנראט והקאפו - האם מותר להקריב חיי אדם בודדים כדי להציל אלפים? האם זה מתיר לשתף פעולה עם רוצחים אכזריים כנאצים?
מוסר מלחמה > פשעי מלחמה > המדרון החלקלק

בפרק "In the Pale Moonlight" ("מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", עונה 6, פרק 19), קפטן סיסקו מחליט לפעול לעצירת המלחמה נגד הדומיניון. הוא מגבש תוכנית שתביא למפנה דרמטי באמצעות כניסת כוח חזק, חדש ורענן למלחמה: הרומולאנים. בסיועו של גארק הוא מגבש תוכנית למציאת ראיות לתוכנית של הדומיניון נגד הרומולנים. משלא נמצאות כאלו הקפטן מחליט לזייף את הראיות אך המזימה מתגלה על ידי הסנאטור הרומולנים לו הוצגו הראיות. לאחר מספר ימים מגיעה ידיעה על כך שספינתו של הסנאטור התפוצצה, וקפטן סיסקו מבין שזו הייתה תוכניתו של גארק לאורך כל הזמן: לגרום לרומולנים להאמין שהסנאטור מצא ראיות נגד הדומיניון, ושהדומיניון החליט לחסלו כדי למנוע מהראיות להגיע לידי הרומולנים. גארק מנמק את דבריו באומרו שרביע אלפא עלה רק: חיי סנאטור אחד, חיי פושע אחד וכבודו העצמי של קצין צי הכוכבים. סיסקו מתקשה להשלים עם מעשיו, אך כיוון שבסופו של דבר, המהלך התברר כמוצלח, הוא מגיע למסקנה שזה אכן מחיר נמוך ושהיה עושה הכול שוב.
הפרק מעורר דיון בשאלה עד כמה מותר להרחיק לכת למען מטרה טובה, למען טובת הכלל. האם מותר להרוג כדי למנוע עוד הרג? האם המטרה אכן מקדשת את האמצעים? "מוות למען הפסקת המלחמה"? מוות של אחד, או כמה בודדים, כדי לגרור מיליוני/מיליארדי רומולאנים למלחמה, לסיים אותה מוקדם יותר ולחסוך בעצם חיים של מיליונים/מיליארדים רבים אחרים?
מבחינת הסיפור המוצג לצופה, הדיון המוסרי בפעולת ההרג מתבצע באמצעות לבטיו של סיסקו. הלבטים מבוססים על כל מה שהוא מסמל: היותו קפטן, איש מוסר, קצין בצי הכוכבים.
מוסר מלחמה > פשעי מלחמה > רצח עם

קירה מנחמת את אודו החולה בנגיף
המשתנה נקבה חותמת על אמנת באג'ור, חוזה שלום המסיים את מלחמת הפדרציה-דומיניון
ד"ר ג'וליאן באשיר והצ'יף מיילס או'בריאן מתעמתים עם לות'ר סלואן ממדור 31 בתוך מוחו
לאורך מספר פרקים בעונה השביעית של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" המתארים את מלחמת הפדרציה-דומיניון, מתגלה מזימה של מדור 31 להשגת ניצחון במלחמה על ידי ניסיון לביצוע רצח עם של המייסדים (הדומיניון). בתחילת העונה השביעית מגלה אודו שגזע המייסדים נדבק במחלה מסתורית חסרת מרפא, שגורמת לדעיכתם של המייסדים וכנראה גם למותם. לאחר מספר פרקים מגלה דוקטור באשיר כי גם אודו נדבק במחלה, והוא מתחיל לעבוד על תרופה, אך נתקל במבוי סתום כאשר הוא מגלה שתיקיו הרפואיים של אודו אינם כוללים פרטים רבים מבדיקותיו האחרונות. הדבר מעלה את חשדו ויחד עם מיילס או'בריאן הוא מתחיל לחקור את היתכנות מעורבות מדור 31 בדבר. השניים מחליטים להפיץ שקר שנמצאה תרופה למחלה, בתקווה שהדבר יביא את מדור 31 אליהם. הדבר עובד והם מצליחים ללכוד את סוכן מדור 31, לות'ר סלואן, להיכנס למוחו, ולמצוא בין מחשבותיו את הנוסחה הכימית לסינטוז התרופה. באשיר מצליח לייצר את התרופה ולרפא את אודו, אך כאשר הוא מציע לקפטן סיסקו להביא את התרופה למייסדים, כדי למנוע את רצח עמם, קפטן סיסקו מודיע לו החליטה מועצת הפדרציה לא לספק את התרופה למייסדים, בתקווה כי הדבר יביא ליתרון על פניהם. בפרק סיום הסדרה, ולאחר שכוחות הדומיניון נחלשים מאוד, מסכימים המייסדים להיכנע לחלוטין בתמורה לקבלת התרופה.
השאלה העולה כאן היא האם המטרה מקדשת את האמצעים? האם כדי להביס אויב אכזר בלחימה מותר לבצע רצח עם? התשובה איננה ברורה במקרה זה, כפי שבאה לידי ביטוי בתשובתו של קפטן סיסקו לאודו "כי בעוד מדור 31 היה אחראי לנגיף, היו אלו המייסדים שהתחילו במלחמה האכזרית שגבתה את חייהם של מיליונים ושמסירת התרופה רק תחזק אותם ותכריע את המלחמה לטובתם". האם קיומם של ארגונים כגון מדור 31 אשר סמכויותיו לפעול נובעות מסעיף באמנת צי הכוכבים, פרק 14, סעיף 31 (ומכאן גם שמו), אשר מתיר "לכופף את החוקים" בתקופות של איומים בלתי רגילים בצורה קיצונית, הוא רע הכרחי?
חוק וסדר

במספר פרקים עולות סוגיות הקשורות לפעילות מערכת החוק והמשפט:
"Justice" - קפטן פיקארד נושא ונותן עם בני האדו על חייו של ווסלי קראשר.בפרק "Justice" ב"מסע בין כוכבים: הדור הבא", (עונה 1, פרק 8), האנטרפרייז מבקרת בעולמם היפה של בני האֶדוֹ, בו מוחל חוק פשוט - בכל רגע נתון נבחר ברנדומליות אזור ענישה, שבו העונש על כל עבריה הוא מוות. המטרה היא להרתיע את הפושעים, שלא יודעים היכן בדיוק נמצא אזור הענישה ועל כן נמנעים מלעשות דבר רע. השיטה אכן עובדת וכוכב הלכת הוא מקום נטול פשע במשך שנים רבות. במהלך משחק כדור שובר וסלי קראשר בטעות חממה שנמצאה באזור הענישה, ועל כן הוא נידון למוות. בהמשך הפרק נושא ונותן פיקארד עם בני האדו, כדי להציל את חייו של וסלי, ולבסוף מצליח. במהלך הפרק, מתעוררת שאלה על ידי חבר הצוות, דאטה האנדרואיד: “האם אתה בוחר בחייו של אחד על חשבון אלפים?”. דאטה תוהה האם נזק הפגיעה (הקרבתו של האחד) לא קטן בהרבה מתועלת הפגיעה (הצלתם של הרבים מסכנת המוות)? תשובתו של פיקארד היא נחושה: "אני מסרב לדון בשאלות אריתמטיות כגון זו”. יש בכך שלילה מוחלטת של עקרונות תועלתניים, המבקשים להתייחס לבני אדם כנתונים מספריים במשוואת התועלת, ואימוץ של עקרון ערכו העליון של האדם הסובייקטיבי.
"Random Thoughts" - ב'לאנה טורס עומדת לעבור ניתוח למחיקת זיכרון של מחשבה אלימה.בפרק "Random Thoughts" ב"מסע בין כוכבים: וויאג'ר" (עונה 4, פרק 10), וויאג'ר מגיעה לעולם הבית של המארי, גזע של טלפתים. מתברר שמחשבותיה האלימות של ב'לאנה טורס עברו למארי אחד, שהכה את חברו עד זוב דם. הרשויות במארי מוצאות את ב'לאנה אשמה בתקיפה, מכיוון שהמחשבה האלימה שהציתה את המעשה הייתה שלה. השאלה המרכזית העולה בפרק היא מהי הדרך הנכונה להילחם בפשיעה? - בתחילת הפרק מוצגת חברת המארי כעולם שלו ונטול פשע. האחראית הראשית על האבטחה, נימירה, טוענת שעבודתה מיותרת. בהמשך מתברר כי רמת הפשיעה הנמוכה נובעת כתוצאה מהאיסור על מחשבות אלימות והטיפול הכולל ניתוח לשינוי זיכרון הניתן לעבריינים. בסוף הפרק מתברר כי המחשבות האלימות כלל לא נעלמו מאנשי המארי והאיסור עליהן רק הוביל לסחר לא חוקי בהן.
ראו גם

ההשפעה התרבותית של מסע בין כוכבים
הקאנון של מסע בין כוכבים
ציר הזמן של מסע בין כוכבים
הערות שוליים

↑  Barad, Judith A., 1949-, The ethics of Star trek, 1st ed, New York: HarperCollins Publishers, 2000, ISBN 0-06-019530-4
↑  Michelle Erica Green, Duet, ‏2004
1 2 3  ארץ לא נודעת – מוות ב"מסע בין כוכבים"
1 2  ד"ר אלעד אורג, הומניזם במאה ה-24: "מסע בין כוכבים" ומשפט, חלק ד', לקט המאמרים "משפט וספר", ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין בישראל, 2007
1 2  ד"ר אלעד אורג, הומניזם במאה ה-24: "מסע בין כוכבים" ומשפט, חלק ה', לקט המאמרים "משפט וספר", ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין בישראל, 2007
↑  ד"ר אלעד אורג, הומניזם במאה ה-24: "מסע בין כוכבים" ומשפט, חלק ג', לקט המאמרים "משפט וספר", ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין בישראל, 2007
↑  ד"ר אלעד אורג, הומניזם במאה ה-24: "מסע בין כוכבים" ומשפט, חלק ב', לקט המאמרים "משפט וספר", ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין בישראל, 2007
↑  Erdmann, T. The Star Trek: Deep Space Nine Companion. 2000.
"Pen Pals" - דאטה מביא את הנערה סרז'נקה אל סיפון האנטרפרייז
"Duet" - אאמין מריצה מתחזה לגול דאר-הל - "הקצב מגאלליטפ", המפקד האכזר של מחנה העבודה גאלליטפ
"In the Pale Moonlight" - קפטן סיסקו מציג לסנטור הרומולאני את המזימה (המזויפת)
קולנוע גרמני

הקולנוע הגרמני הוא קולנוע ותיק ורב השפעה שהחל להתפתח עוד בסוף המאה ה-19, שהם ימי תחילת הראינוע. הקולנוע הגרמני תרם תרומות אמנותיות וטכניות רבות לתעשייה, במיוחד בין השנים 1918–1932 שהם ימי רפובליקת ויימאר.
בניגוד למערכות קולנוע לאומיות אחרות אשר התקיימו במערכת פוליטית קבועה ורציפה יחסית, עברה גרמניה זעזועים רבים בתהליך לגיבוש זהותה. תהליכים אלו החלו לאחר פירוק האימפריה הגרמנית עם תום מלחמת העולם הראשונה ונמשכו לאורך כל המאה ה-20, בהם: הקמת רפובליקת ויימאר, גרמניה הנאצית, חלוקתה לשתי מדינות ואיחודן מחדש, והשפיעו רבות על פיתוח הקולנוע במדינה.
סטטיסטיקה

נכון לשנת 2014, בגרמניה יש 4,637 מסכי קולנוע. חברות ההפצה הגדולות במדינה הן האחים וורנר, וולט דיסני וסוני. בשנת 2014 נמכרו 121,740,690 כרטיסים לבתי הקולנוע (מתוכם 32,100,000 כרטיסים אשר נמכרו לסרטים גרמניים), כרטיס וחצי בממוצע לכל אזרח. בשנה זו תעשיית הקולנוע כולה הרוויחה בגרמניה 980 מיליון אירו.
היסטוריה > 1895–1918 (האימפריה הגרמנית)

ההיסטוריה של הקולנוע בגרמניה החלה עם לידתו של מדיום הראינוע. ב-1 בנובמבר 1895, באולם המוזיקה "וינטרגארטן" שבברלין, הדגימו האחים מקס ואמיל סקלאדאנובסקי מקרן-סרטים פרי המצאתם שנקרא ה"ביוסקופ", על ידי הקרנה בת 15 דקות של שמונה סרטים קצרים. למעשה הייתה זו גם הפעם הראשונה באירופה בה צופים שילמו על צפייה בסרט. כחודש לאחר מכן ערכו האחים לומייר בפריז הקרנה מסחרית במקרן משלהם, ה"סינמטוגראף", ומקס סקלאדאנובסקי שנכח בהקרנה נאלץ להודות שהמצאתם של האחים לומייר עולה מבחינה טכנית על ה"ביוסקופ". באותה עת הדגש היה על החידוש הטכנולוגי ולא על התוכן שהוצג - בעיתונות תיארו "מאות תמונות מוארות שעוברות במהירות ויוצרות מיצג חי".
בימיו הראשונים נתפס הקולנוע כאטרקציה לבני המעמדות הגבוהים, אך עד מהרה העניין שעורר החידוש שב"תמונות הנעות" דעך. בירידים החלו לצוץ סרטים פשוטים שכוונו למעמד הפועלים, דבר שהוביל לזלזול במדיום החדש. יוצרי סרטים החלו לתור את הארץ מיריד ליריד תוך שהם מציגים את עבודתם, ובבתי קפה ובתי מרזח הקרינו סרטים על מנת למשוך לקוחות. הסרט היה מוקרן ב-"קינטופ", שהיה למעשה החלק הקדמי של החנות או בית העסק. אולם, עם הזמן, החלו לפעול גם יוצרים בעלי נטייה אומנותית אשר ניסו לעשות סרטים ארוכים על בסיס ספרותי ואנשי רוח החלו לכתוב על ה"עונג החזותי" שבקולנוע. תהליך זה תרם לשיפור התדמית של הקולנוע והציב אותו כסוג חדש ולגיטימי של אומנות.
בתי קולנוע ייעודיים החלו לקום בשנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה. בית הקולנוע הראשון בגרמניה נפתח ב-1906 במנהיים ועד שנת 1910 פעלו כבר למעלה מ-1,000 בתי קולנוע ברחבי המדינה. ב-1912 החל לפעול גם אולפן הסרטים "באבלסברג" שבפאתי ברלין, הנחשב לעתיק ביותר באירופה.
עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, הוצגו בגרמניה בעיקר סרטים זרים שיובאו ממדינות אחרות באירופה בהם הייתה כבר תעשיית קולנוע מפותחת. בעידן של הסרט האילם לא היו גבולות של שפה והקולנוע הדני והאיטלקי היו פופולריים במיוחד. מעט הסרטים שיוצרו בגרמניה הופקו בהשקעה מינימלית ובלא תיחכום והקהל שבא לצפות בקולנוע היה ברובו מהמעמד הנמוך וחסר השכלה. מצבה העגום של התעשייה המקומית הדאיג את ההנהגה הצבאית, שכן היה חשש מתעמולה אנטי-גרמנית שתבוא לידי ביטוי בסרטי הקולנוע הזרים. לפיכך, בדצמבר 1917, הורה הצבא על איחוד של החברות הגדולות להפקה, הפצה והקרנה של סרטים וכך הוקם תאגיד Universum Film Aktiengesellschaft, הידוע בראשי התיבות שלו - UFA, שתפקידו היה לשדרג את איכות הקולנוע הגרמני, להציבו בשורה אחת עם התעשיות השכנות ועל ידי כך לשרת את המטרות הלאומיות של גרמניה. ואכן, המשאבים האדירים שהקצתה המדינה לתאגיד החדש (25 מיליון מארקים) הפכו אותו עד מהרה לשחקן החזק ביותר בתעשיית הסרטים המקומית ועם סיום המלחמה בנובמבר 1918, הייתה תעשיית הקולנוע הגרמנית מוכנה אפילו לתחרות בשוק הבינלאומי.
היסטוריה > 1933–1945 (גרמניה הנאצית)

המצב הכלכלי ופוליטי הגרוע ברפובליקת ויימאר כבר הוביל למספר יוצרי סרטים לעזוב את גרמניה ובעיקר לארצות הברית. 1,500 אנשי קולנוע היגרו מגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון ביניהם היו דמויות מפתח כגון המפיק אריך פומר, השחקנית מרלן דיטריך, פיטר לורה, והבמאי הידוע פריץ לאנג. פרשת יציאתו של לאנג מגרמניה ידועה מאוד : הוא אמר כי יוזף גבלס התרשם מאוד מסרטו מטרופוליס וכי ביקש מלאנג להפוך לראש יחידת סרטי התעמולה. במקום זאת, לאנג החליט לעבור לאמריקה, שם הייתה לו קריירה ארוכה ומשגשגת. תסריטאי יליד אוסטריה (ובמאי מאוחר יותר) בילי ויילדר גם הוא היגר מגרמניה הנאצית והפך לאחד מהבמאים המצליחים בארצות הברית. לא כל מי שהיה מאוים בגרמניה הנאצית הצליח לבסוף לברוח. השחקן ובמאי קורט גרון, למשל, נספה במחנה ריכוז. להגירה מגרמניה הנאצית הייתה השפעה מכרעת על הקולנוע האמריקאי. לדוגמה: חלק מסרטי האימה הגדולים של שנות ה-30 הופקו על ידי מפיקים גרמנים.
בחודשים שלאחר עליית הנאצים לשלטון, המשטר השתלט על UFA ולמעלה מ-3,000 יהודים וזרים פוטרו מעבודתם בתעשייה. בנוסף, הוקמה מחלקה מיוחדת לקולנוע תחת יוזף גבלס. עיתונאים יכלו רק לדווח על תוכנו של סרט ולא להעביר עליו ביקורת.
אחרי עליית המשטר הטוטליטרי יוצרי סרטים לא יכלו ליצור סרטים שרעיונם התנגד לאידאולוגיה הנאצית. למרות שבתקופה הנאצית יצאו מספר רב של סרטי תעמולה (כמו היהודי זיס והיהודי הנצחי) שהצליחו בקופות, רוב הסרטים שיצאו בשנים אלה היו למטרות בידור בלבד ללא קשר לתעמולה. יבוא סרטים זרים הוגבל באופן חוקי לאחר 1936 והתעשייה הגרמנית, שהולאמה ביעילות בשנת 1937, הייתה צריכה לפצות על הקולנוע הזר שחסר במדינה. בשנים האחרונות של המלחמה היה צורך בסרטי בידור קלים שייצרו הסחות דעת מההפצצות של בעלות הברית וההפסד הגרמני. בשנים 1943 ו-1944 הקולנוע הגרמני הרוויח מיליארדים.
למרות ההגירה של יוצרי סרטים רבים והמגבלות הפוליטיות, לקולנוע הנאצי הייתה השפעה אמנותית מסוימת. השפעה זו באה במיוחד מיוצרי סרטי תעמולה כגון לני ריפנשטאהל. בין עבודותיה הידועות אפשר למנות את ניצחון הרצון (1935), המתעד את קונגרס המפלגה הנאצית שנערך בשנת 1934, ואולימפיה (1938), המתעד את אולימפיאדת 1936, חלוץ שימוש בטכניקות של תנועת מצלמה ועריכה שהשפיעו על סרטים רבים מאוחר יותר. סרטי התעמולה הם היום נושא שנוי במחלוקת כי אמנם השפיעו מבחינה אמנותית, אך חלק זה הוא בלתי נפרד מהאידיאל הנאצי שלהם.
היסטוריה > 1945–1989 גרמניה המזרחית

בתחילה, הקולנוע המזרח גרמני הרוויח רבות מכיוון שחלק רב מאולפני UFA נמצאו באזורי הכיבוש הסובייטים ולכן היה נוח יותר להפיק סרטים. הרשויות היו להוטות לשקם מחדש את תעשיית הקולנוע והוציאו צו לפתוח מחדש את בתי הקולנוע בברלין בסוף מאי 1945, שלושה שבועות בלבד אחרי הכניעה הגרמנית. חברת ההפקה הגרמנית Deutsche Film-Aktiengesellschaft (או בראשי תיבות DEFA) נוסדה ב-17 במאי 1946, והשתלטה על תעשיית הקולנוע באותו אזור, במה שהפך מאוחר יותר לגרמניה המזרחית.
בסך הכל DEFA ייצרה כ-900 סרטים עלילתיים במהלך קיומה, כמו גם כ-800 סרטי אנימציה ומעל 3,000 סרטים תיעודיים וסרטים קצרים. בשנותיה הראשונות, הייצור היה מוגבל בשל בקורות מחמירות שהוטלו על ידי הרשויות אשר הגבילו את נושאי העניין של הסרטים לנושאים שתרמו ישירות לפרויקט הקומוניסטי של המדינה. רק 50 סרטים הופקו בין השנים 1948–1953, לא כולל יומני חדשות וסרטים חינוכיים. עם זאת, בשנים מאוחרות יותר סרטים רבים הופקו על מגוון רחב של נושאים. בנוסף, DEFA החלה לייצר סרטי ילדים רבים.
בשנות ה-70 המאוחרות יוצרי סרטים רבים עזבו את גרמניה המזרחית וערקו למערב כתוצאה מההגבלות על עבודתם.
בשנים האחרונות של המדינה, הזמינות של טלוויזיה ותוכניות וסרטים בשידורי טלוויזיה שהגיעו למזרח גרמניה באמצעות גלי האתר הבלתי נשלטים, החשיבות ההפקות של DEFA הופחתה, למרות שהתפקיד המתמשך שלה בהפקת מופעים לערוץ טלוויזיה המזרח גרמני נשאר. לאחר איחוד גרמניה, אולפניה וציודה של DEFA נמכרו והארגון פורק.
היסטוריה > 1945–1989 גרמניה המערבית > 1945–1960: שיקום

הכיבוש ובנייתה מחדש של גרמניה על ידי ארבע המעצמות בתקופה שמיד לאחר תום מלחמת העולם השנייה הביאו לשינוי רב בטווח ארוך בעבודתה של תעשיית הקולנוע. ההחזקות של UFA הוחרמו על ידי בעלות הברית.
למרות ההרס של המלחמה, צריכת הקולנוע עלתה מאוד ואף עלתה על זו שהייתה לפני המלחמה. בפעם הראשונה בשנים רבות, לקהל הגרמני הייתה גישה חופשית לקולנוע מכל רחבי העולם ובתקופה זו סרטיו של צ'ארלי צ'פלין נשארו פופולריים כפי שהיו לפני עליית הנאציזם. בנוסף מלודרמות מארצות הברית היו פופולריות מאוד. עם זאת, 40% מנתח השוק בשנת 1950 היה של הסרטים הגרמניים. סרטים אמריקאים לקחו כ-30 אחוזים מהשוק.
רבים מהסרטים שיוצרו לאחר המלחמה התייחסו למלחמה ולהריסות. סרטים אלו מראים זיקה חזקה לזאנר הנאו ריאליזם האיטלקי ועוסקים בעיקר בחיים בגרמניה ההרוסה וחיי היום-יום. קולנוע זה היווה תגובה ראשונית לאירועים שקרו בתקופת הנאציזם.
למרות כניסתה של הטלוויזיה במדינה בשנת 1952, מספר צופי הקולנוע המשיך לגדול במשך רוב שנות ה-50, והגיע לשיא של 817,500,000 ביקורים בשנת 1956. מטרת רוב הסרטים בתקופה זו הייתה אך ורק לבדר את הקהל והיו למעט סרטים יומרה אמנותית או מסר חברתי. את סרטי התקופה ניתן לכנות "סרטי מולדת", שבהם התרחשו סיפורים פשוטים של אהבה ומשפחה והוכרעו בסביבה כפרית, לעיתים קרובות בהרים של בוואריה, אוסטריה או שווייץ. ז'אנרי סרט אחרים אופייניים לתקופה זו היו עיבודים של אופרטות, מלודרמות בתי חולים, קומדיות ומחזות זמר. סרטים רבים היו רימייקים של ההפקות קודמות של UFA.
התחמשותו והקמתו של הבונדסוור בשנת 1955 הביאה עמה גל של סרטי מלחמה שנטה לתאר את החיילים הגרמנים הרגילים של מלחמת העולם השנייה כאמיצים ולא כדמויות פוליטיות. ההיסטוריון עומר ברטוב כתב שסרטים גרמנים של התקופה הראו את החייל הממוצע הגרמני כקורבן הרואי: אצילי, קשוח, אמיץ, מכובד ופטריוט בזמן הלחימה הקשה במלחמה חסרת טעם למשטר שלא אכפת לו. עם זאת, לא הוזכרו כלל ההיבטים של רצח עם של מלחמתה של גרמניה במזרח. החיילים האמריקניים תוארו בבוז. החריג היחיד הוא הקצין היהודי האמריקאי, שמוצג כהיפר-אינטליגנטי ומאוד חסר מצפון, ולדברי ברטוב נראה כרומז שהטרגדיה האמיתית של מלחמת העולם השנייה הייתה שהנאצים לא קיבלו הזדמנות להשמיד את כל היהודים, שעכשיו חזרו עם תבוסתה של גרמניה לשוב לנצל את העם הגרמני.
היסטוריה > 1945–1989 גרמניה המערבית > שנות ה-60 – קולנוע במשבר והפקות פופולריות

בסוף שנות החמישים, הגידול בצריכת הקולנוע והכנסות תעשיית הקולנוע החלו לרדת. בשנת 1969 הנוכחות המערב-גרמנית בבתי הקולנוע הייתה קטנה ברבע מאשר זו שהייתה באמצע שנות ה-50. כתוצאה מזה, חברות הפקה והפצה גרמניות רבות פשטו את הרגל בשנות ה-50 וה-60 ובתי קולנוע ברחבי הרפובליקה הפדרלית נסגרו; מספר המסכים במערב גרמניה כמעט חצוי בין תחילת וסוף העשור.
בתחילה, המשבר נתפס כבעיה של ייצור יתר. כתוצאה מכך, תעשיית הקולנוע הגרמנית החלה לקצץ בייצור הסרטים. בשנת 1965 הופקו כ-65 סרטים, לעומת 123 סרטים שהופקו 10 שנים קודם לכן. עם זאת, מעורבותה של גרמניה בהפקות בינלאומיות גדל בשנים אלו. המקור של הדעיכה הכלכלית נמצא בנסיבות הכלכליות והתרבותיות של התקופה. בתקופה זו התפתחה הטלוויזיה, שהיוותה מקור תחרות לקולנוע. בשנת 1962 היו בגרמניה המערבית 7,000,000 מכשירי טלוויזיה. לשם השוואה, בשנת 1953 היו רק מיליון מכשירים.
בסוף העשור החלו להפיץ סרטי פורנוגרפיה רכים. סרטים אלה הצליחו מבחינה מסחרית במערב גרמניה ומחוצה לה, אך לא זכו לאהדה מהמבקרים.
היסטוריה > 1945–1989 גרמניה המערבית > 1960–1980 – הקולנוע הגרמני החדש

כתגובה לקיפאון האמנותי וכלכלי של קולנוע גרמני, קבוצה של יוצרי סרטים צעירים הוציאה מניפסט באוברהאוזן ב-28 בפברואר 1962. בין החותמים על המניפסט נמנו היוצרים ורנר הרצוג, ריינר ורנר פאסבינדר ווים ונדרס.
בשנת 1965 החלה הממשלה לממן את תעשיית הקולנוע, אך אנשי הקולנוע החדש לא שייכו את עצמם לתעשייה הקיימת, ולכן לא נהנו מכספי הממשלה. לעיתים רבות היוצרים נאלצו להיות תלויים מכספים שהגיעו מהטלוויזיה. היה לכך יתרון שבאמצעות הטלוויזיה היוצרים יכלו להתאמן ולהתרגל ליצירה וכשהגיעו לקולנוע, הם הצליחו להוציא סרטי איכות שהיו שוברי קופות.
מצב זה השתנה לאחר שנת 1974, שבה נחתם הסכם אשר הוארך שוב ושוב עד היום, שמספק לחברות הטלוויזיה תמיכה כספית להפקת קולנוע. על פי תנאי ההסכם, סרטים שהופקו באמצעות כספים אלה יכולים להיות מוקרנים בטלוויזיה רק 24 חודשים לאחר השחרור התיאטרלי שלהם. הם עשויים להופיע בווידאו או DVD לא מוקדם משישה חודשים לאחר השחרור לקולנוע. הסכם זה הוביל להגדלת צריכת הקולנוע.
בקולנוע הגרמני החדש נוצרו סרטים אמנותיים ושאפתניים ששאפו לעסוק בנושאים חברתיים.
חברות הייצור הגרמניות היו מעורבות באופן נפוץ בהפקות צרפתיות ואיטלקיות יקרות ממערבוני ספגטי ועד לעיבודי קומיקס צרפתים.
היסטוריה > 1945–1989 גרמניה המערבית > שנות ה-80

לאחר שהקולנוע במערב גרמני השיג חלק ממטרותיו, ביניהן מימון הקולנוע על ידי הממשלה והכרה בינלאומית מחודשת, התעשייה החלה להראות סימני עייפות בשנות ה-80, על אף שרבים מתומכיו המשיכו ליהנות מהצלחה אישית.
מאמצע העשור התפשטות מכשירי וידאו ויצרו תחרות לקולנוע. בתקופה זו חלה ירידה בנוכחות בבתי הקולנוע. בשנת 1989 היו רק 101.6 מיליון כניסות לבתי הקולנוע, לעומת 115.1 מיליון כניסות בשנת 1976. עם זאת, הטלוויזיה אפשרה לשפר ולחזק שחקנים צעירים עד שהגיעו לקולנוע. בנוסף, החלה הפצה של סרטים בודדים בקטלוג של סרטי ווידאו, מה שעשה שינוי במערכת היחסים שבין סרט לצופה.
היסטוריה > 1990–הווה (גרמניה המאוחדת)

מאז האיחוד הופקו סרטים רבים העוסקים בהיסטוריה הגרמנית במאה ה-20. החל בגרמניה הנאצית ועד לחלוקת גרמניה. חלק רב מהסרטים אשר יצאו בתקופה זו הצליחו רבות גם מבחינה מסחרית וגם מבחינה אמנותית. מאז שנות ה-60 ועד היום, לגרמניה יש מסורת של שיתוף של הפקות עם שאר המדינות באירופה.
מאז שנת 2000, קיימת התעוררות כללית של תעשיית הקולנוע הגרמנית, עם סרטים שהופקו בתקציב רחב והצליחו רבות בקופות, בגרמניה ובעולם. מאז תור הזהב שלה בשנת 1920 תעשיית הקולנוע הגרמנית מעולם לא חזרה למצוינות הטכנית, ערעור מערכת כוכבים או הסיפורים הפופולריים המתאימים לקהל עולמי.
סרטים בולטים מתקופה זו: "חיים של אחרים" (אשר זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר), "הנפילה", "כנופיית באדר מיינהוף", "ראן לולה ראן", "להתראות לנין!" ועוד.
בין הבמאים הבולטים מהתקופה אפשר למנות את וולפגנג בקר, פאטי אקין ופלוריאן הנקל פון דונרסמארק.
בנוסף, בשנים האחרונות יוצרים מגרמניה החלו ליצור בהוליווד, כגון: רולנד אמריך והנס צימר.
הערות שוליים

↑  Stephen Brockmann, A Critical History of German Film, Camden House, 2010
↑  Christian Rogowski, The Many Faces of Weimar Cinema, Camden House, Rochester, New York, 2010
1 2  The New Encyclopedia Britannica, Macropedia - Volume 24, Encyclopedia Britannica Inc., 2010
1 2  Susan Hayward, Cinema Studies: The Key Concepts, p. 175, 178, Routledge - Taylor & Francis, 2000
↑  אבנר שפירא, "הליכה על עבר הלילה" מאת עופר אשכנזי - מבט חדש על הקולנוע הגרמני המוקדם, הארץ - 20.12.2010
↑  ניקולס באר, הדיאלקטיקה של החינוך המיני בקולנוע: על מהותה של ההומוסקסואליות בסרט "שונה מהאחרים" של ריכרד אוסוולד, סליל, כתב עת להסטוריה, קולנוע וטלוויזיה - גיליון 5, חורף 2011
↑  הספרייה הלאומית, הסרט הגרמני "דרייפוס" והקרנתו בארץ ישראל, באתר הספרייה הלאומית - אוספים וארכיונים - רפובליקת ויימר, ‏תאריך לא רשום
↑  אבנר שפירא, מדיטריך ועד טום קרוז - מאחורי הקלעים של הקולנוע הגרמני, הארץ - 30.12.2012
פרסי הקולנוע הלאומי (הודו)

| --- | --- |

 מיקום הטקס:  Vigyan Bhavan 
 מדינה:  הודו 
 הגוף המעניק:  Directorate of Film Festivals 
 dff.gov.in
 
פרסי הקולנוע הלאומי הוא טקס חלוקת פרסי הקולנוע הבולט ביותר בהודו מאז 1954. החל מ-1973 הוא מנוהל, יחד עם פסטיבל הסרטים הבינלאומי של הודו (אנ') והפנורמה ההודית, על ידי מנהלת פסטיבלי הסרטים של ממשלת הודו.
מדי שנה, פאנל לאומי שמונה על ידי הממשלה בוחר את המועמדים הזוכים, וטקס הענקת הפרסים נערך בניו דלהי, שם נשיא הודו מעניק את הפרסים. לאחר מכן, נערכת חנוכת פסטיבל הסרטים הלאומי, בו מוקרנים לציבור סרטים עטורי פרסים. בטקס מוכרזים סרטים שהופקו בשנה הקודמת ברחבי הודו, מעניקים פרסי הצטיינות למיטב הקולנוע ההודי בכללותו, כמו גם מתן פרסים לסרטים הטובים ביותר בכל אזור ושפה של המדינה.
| סרט | שנה | מספר פרסים |
| --- | --- | --- |
| לגאאן | 2001 | 8 |
| Bajirao Mastani (אנ') | 2015 | 7 |
| סנדקית | 1998 | 6 |
| Kannathil Muthamittal (אנ') | 2002 | 6 |
| Aadukalam (אנ') | 2010 | 6 |
| RRR | 2022 | 6 |
היסטוריה

הפרסים הוענקו לראשונה בשנת 1954. ממשלת הודו הגתה את הטקס עבור סרטים שנעשו ברחבי הודו, בקנה מידה לאומי, כדי לעודד את קידום האמנות והתרבות ההודית. מאז 1973, מנהלת פסטיבלי הקולנוע ההודית מנהלת את הטקס יחד עם אירועי קולנוע גדולים אחרים בהודו מדי שנה.
מושבעים וחוקים

פרסי הקולנוע הלאומי מוענקים בשתי קטגוריות עיקריות: סרטים עלילתיים וסרטים תיעודיים. המושבעים ממונים על ידי מנהלת פסטיבלי הסרטים בהודו . לא לממשלה ולא למנהלה יש השפעה על הסרטים שנבחרו לשיקול ואיזה סרטים בסופו של דבר זוכים בפרסים. ישנם קריטריונים קפדניים לגבי האם סרט כשיר לבחינת הפאנל של חבר השופטים. למעלה מ-100 סרטים שנעשו ברחבי הארץ נרשמים בכל קטגוריה לקבלת הפרסים ונחשבים כמתאימים מדי שנה.
רשימת כללים מוצגת מדי שנה במסמך תקנות המכונה תקנות פרס הקולנוע הלאומי. הקריטריונים לזכאות מכילים סעיפים רבים. ביניהם, יש דרישה ישירה ליוצרי סרט, ובמיוחד לבמאי, להיות אזרחים הודיים. סרטים הנכנסים לתחרות צריכים להיות מופקים בהודו, ובמקרה של הפקה משותפת הכוללת ישות זרה, ישנם עד שישה תנאים שצריך למלא על מנת שהסרט יהיה כשיר. על פי הקריטריונים, על מנת להיות כשיר להתייחסות על ידי חבר השופטים, סרט צריך להיות מאושר על ידי המועצה המרכזית להסמכת סרטים בין ה-1 בינואר ל-31 בדצמבר.