stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התמכרות לסמים
הערות שוליים

↑  Lee Robins' studies of heroin use among US Vietnam veterans
↑  How Vietnam War Veterans Broke Their Heroin Addiction
↑  G.I.s’ Drug Use in Vietnam Soared—With Their Commanders’ Help
↑  Casey BJ, Tottenham N, Liston C, Durston S., Imaging the developing brain: what have we learned about cognitive development?, 2005
↑  בן - אמנון, ש'. 1980; המרכז לגמילה מהתמכרויות - בחזרה
לחיים צלולים, הגורמים להתמכרות - מגורמים חברתיים ועד משפחתיים
↑  the American Academy of Pain Medicine, the American Pain Society, and the American Society of Addiction Medicine
1 2  Rakesh Lal, Koushik Sinha Deb, Swati Kedia, Substance use in women: Current status and future directions, Indian Journal of Psychiatry 57, 2015-7, עמ' S275–S285 doi: 10.4103/0019-5545.161491
↑  Compton, W. M., Thomas, Y. F., Stinson, F. S., & Grant, B. F. (2007). Prevalence, correlates, disability, and comorbidity of DSM IV drug abuse and dependence in the United States: Results from the national epidemiologic survey on alcohol and related conditions. Archives of general psychiatry, 64, 566-576.
↑  Substance Abuse in Women: Does Gender Matter? | Psychiatric Times, www.psychiatrictimes.com (באנגלית)
↑  Abuse, National Institute on Drug (2015-09-01). "Women and Drugs" (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2017-12-14.
↑  National Institute on Drug Abuse, Substance Use in Women, ‏2015-09-01
1 2  גור, ע'. (2009). אימהות יש מאין: שיקום האימהות בקרב אימהות וילדים בקצה רצף הסיכון של זנות, התמכרויות, עבריינות וכליאה. עט השדה, 2, 54-59.1
↑  פלורנטין, א', בן גיא, ר', כהן, ש', וקופפר, ח'., מדיניות הטיפול בנשים מכורות לחומרים פסיכו-אקטיביים., משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים, 2010
↑  רונאל, נ'. (1999). תפיסת ההתמכרות כמחלה- מטאפורה בשירות ההחלמה. חברה ורווחה, 19 (4), 485-501.
↑  M. D. Patrick Abbott, M. D. Duane M. Chase, Culture and Substance Abuse: Impact of Culture Affects Approach to Treatment, Psychiatric Times Vol 25 No 1 25, 2008-01-01
↑  Beth R. Hoffman, Jennifer B. Unger, The Role of Culture in Addiction, Cambridge University Press, 2020-08-31, עמ' 171–181, ISBN 978-1-108-63259-1
↑  M. Pinedo, A.P. Villatoro, The role of perceived treatment need in explaining racial/ethnic disparities in the use of substance abuse treatment services, Journal of Substance Abuse Treatment 118, 2020-11, עמ' 108105 doi: 10.1016/j.jsat.2020.108105
↑  Kresina TF, Kaplowitz L, Johnson K, Human Immunodeficiency Virus Infection in Young Adults: Treatment of Substance Use Disorders as a Priority Component of HIV Prevention, Care and Treatment in Low and Middle Income Countries, International Journal of HIV/AIDS and Research, 2016-09-01, עמ' 97–104 doi: 10.19070/2379-1586-1600021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558256905171  LCCN: sh85089810  NKC: ph117184
גאי המילטון

| --- | --- |

 לידה:  16 בספטמבר 1922 הרובע החמישה-עשר של פריז, צרפת 
 פטירה:  20 באפריל 2016 (בגיל 93) פלמה דה מיורקה, ספרד 
 שם לידה:  Mervyn Ian Guy Hamilton 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1938 
 בן או בת זוג:  נעמי צ'אנס  כרימה 
 פרופיל ב-IMDb
 
גאי המילטון (באנגלית: Guy Hamilton;‏ 16 בספטמבר 1922 – 21 באפריל 2016) היה במאי קולנוע אנגלי.
ביוגרפיה

המילטון נולד בפריז, צרפת שם חיו הוריו, שהיו ממוצא אנגלי. הוא נותר בצרפת במהלך הכיבוש הנאצי והיה פעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית. בתום המלחמה, הוא עבד כעוזרו של קרול ריד על כמה סרטים בכללם The Fallen Idol ‏ (1948) וההאדם השלישי (1949), לפני שנהפך לבמאי בעצמו. הוא ביים את סרטו הראשון The Ringer בשנת 1952. הוא ביים 22 סרטים משנות החמישים ועד לשנות השמונים (כולל), בכללם ארבעה סרטי ג'יימס בונד, המבוססים על הרומנים של איאן פלמינג. ב-1985 ביים את סרט הפעולה "רמו", שהיה מעין גרסה אמריקאית של בונד, אך הסרט לא זכה להצלחה מסחרית.
ביוגרפיה > סופרמן ובאטמן

המילטון היה הבמאי המקורי שנבחר לביים את סופרמן ב-1978, אולם בגלל שהוא היה בגלות מס והותר לו להיות באנגליה רק שלושים יום, כשההפקה עברה ברגע האחרון לאולפני פיינווד. תפקיד הבמאי הועבר לבסוף לריצ'רד דונר, אבל המילטון דרש שישלמו לו שכר מלא.
ההפקה של באטמן נשאה ונתנה עם המילטון כדי להפיק את הסרט בראשית שנות השמונים, מגעים שלא נשאו לבסוף פרי.
פילמוגרפיה > ג'יימס בונד

המילטון היה אחד הבמאים שסירבו להצעה לביים את ד"ר נו, אבל נכנס לסדרה אחרי שהבמאי טרנס יאנג עזב את בימוי גולדפינגר. המילטון עזב את הסדרה במהלך טרום ההפקה של הסרט "המרגלת שאהבה אותי".
גולדפינגר (1964)
יהלומים לנצח (1971)
חיה ותן למות (1973)
האיש בעל אקדח הזהב (1974)
פילמוגרפיה > סרטים אחרים

The Ringer ‏(1952)
The Intruder ‏(1953)
An Inspector Calls ‏(1954)
The Colditz Story - חומות קולדיץ - (שהוא גם היה התסריטאי-שותף שלו) ‏(1955)
Charley Moon ‏(1956)
Manuela ‏(1957)
A Touch of Larceny ‏(1959)
The Devil's Disciple ‏(1959)
The Best of Enemies ‏(1962)
Man in the Middle ‏(1963)
The Party's Over ‏(1965)
Funeral in Berlin‏ (1966)
הקרב על בריטניה (1969)
כח עשירי מנברון (1978)
The Mirror Crack'd ‏(1980)
Evil under the Sun ‏(1982)
רמו (1985)
Try this One for Size‏ (1989)
הערות שוליים

↑  גאי המילטון ביאהו סרטים
↑  תמר גלבץ, קולנוע -  תחליף בונד - "רמו"/ במאי: גיי האמילטון, תסריט: כריסטופר ווד, שחקנים: פרד וורד, ג'ואל גריי, כל העיר, 25 באפריל 1986
↑  ריאיון עם מיכאל אולסן, חלק ראשון, 8 בנובמבר 2005, Batman-on-Film.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007365609605171  PLWABN: 9810651373305606  BNE: XX1277851  BnF: cb138949248 (data)  GND: 12376467X  ISNI: 0000 0001 2141 135X  LCCN: n92054597  NKC: pna2004259355  NLK: KAC200103611  NTA: 071350535  SNAC: w6cz43z6  SUDOC: 120490854  VIAF: 79166791   WorldCat (עם VIAF): 79166791
מני יצחקי

| --- | --- |
מני יצחקי (משמאל) עונד את סיכת יחידת להב 433 על מדיו של רוני ריטמן
מני יצחקי (משמאל) עונד את סיכת יחידת להב 433 על מדיו של רוני ריטמן
 לידה:  https://m.maariv.co.il/news/military/article-597776 1956
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  מני
 השתייכות:   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1977 – ינואר 2017 (כ־40 שנה)
 דרגה:  ניצב
 תפקידים בשירות
 מפקד יחידת להב 433  ראש אגף החקירות והמודיעין
 
מנחם (מני) יצחקי (נולד ב-1956) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, כיהן כראש אגף החקירות והמודיעין.
קורות חייו

יצחקי גדל בשכונת בית הכרם בירושלים ולמד בתיכון ברנדייס. התגייס לצה"ל ב-1975 והחל בקורס טיס, בהמשך שירת בבית הספר למ"כים ובחיל התותחנים. לאחר שירותו הצבאי ניהל עסק לטיולי ג'יפים בחצי האי סיני.
התגייס למשטרת ישראל ב-1977, החל את שירותו ביחידה הסמויה ופיקד על היחידות הסמויות במחוז ירושלים ובמחוז דרום. שימש סגן ראש היחידה המרכזית של מחוז ש"י, ראש מפלג סמים ביחידה המרכזית של מחוז תל אביב, סגן מפקד מרחב דוד במחוז ירושלים, מפקד מרחב מוריה במחוז ירושלים וראש מחלקת מחקר באגף מודיעין. ב-2004 מונה למפקד מרחב ציון ובהמשך כיהן כמפקד היחידה המרכזית של מחוז ירושלים.
ב-2007 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לראש חטיבת המודיעין באגף החקירות והמודיעין. ב-2010 מונה לסגן מפקד מחוז ירושלים. ביולי 2012 קודם לדרגת ניצב ומונה למפקד יחידה להב 433. כשבוע לאחר מכן נקרא לשמש מפקדו בפועל של מחוז ירושלים בעקבות השעייתו של ניצב ניסו שחם שנחשד בביצוע עבירות מין.
ביולי 2013 מונה לראש אגף החקירות והמודיעין, כשבמקביל המשיך לשרת כמפקד יחידה 433 עד מינויו בספטמבר של מחליפו מנשה ארביב. בינואר 2014 חזר לשרת גם כמפקד יחידה 433, עקב יציאתו המאולצת לחופשה של ניצב ארביב ועד כניסתו לתפקיד של רוני ריטמן.
יצחקי היה חבר בוועדה לצמצום השימוש במזומנים.
בינואר 2017 הודיע יצחקי על פרישתו מהמשטרה, אך נעתר לבקשת המפכ״ל להישאר בתפקידו עד סיום החקירות בעניינו של ראש הממשלה בנימין נתניהו. בדצמבר 2017 סיים את כהונתו בתפקיד.
החל מ-2020 יצחקי משמש כעמית מחקר אורח במכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS).
חיים אישיים

יצחקי נשוי ואב לשתי בנות, ומתגורר בירושלים. בעל תואר ראשון מאוניברסיטת בן-גוריון, בוגר המכללה לביטחון לאומי ותואר שני מאוניברסיטת חיפה.
מסמך יצחקי

בשנת 2016 נחשף דבר קיומו של "מסמך יצחקי", מסמך שהוכן לבקשת יצחקי כשנתיים קודם לכן, ללא ידיעת המפכ"ל והיועמ"ש לממשלה, ובו ריכז מידע וחשדות פליליים על כ-40 חברי כנסת ושרים. על פי החשש שהועלה בכנסת החומר נועד על מנת לסחוט את חברי הכנסת ולשלוט על החלטותיהם. מספר ימים לאחר הפרסום הודלף שמו של גלעד ארדן שכיהן באותה תקופה כשר לביטחון הפנים, כמי ששמו בין המופיעים במסמך, לדברי חושף הפרשה רביב דרוקר, שמו של ארדן הודלף בכדי למנוע ממנו לדרוש הסברים מיצחקי ובכדי להלך עליו אימים. בדיון מיוחד בנושא שנערך בוועדת הפנים, טען מפכ"ל המשטרה רוני אלשיך כי המסמך נועד דווקא בכדי למנוע מצב של סחיטת אישי ציבור באמצעות תיקים פליליים. ב-2018 פורסמו הקלטות של ניצב מני יצחקי בהם לכאורה הנחה "לתפור תיק" לגל הירש כאשר ביקשו לקדם את מינויו למפכ"ל המשטרה. בעקבות חשיפת ההקלטות, ועדת הפנים של הכנסת קיימה דיון בחשש מהשימוש בחקירות רדומות לטובת סיכול פוליטי, וקראה להקמת ועדת בדיקה ממשלתית לבחינת התנהלות מערכות האכיפה.
הערות שוליים

↑   אמיר אורן, לכתו של צייד השחיתות המשטרתי, באתר הארץ, 28 ביוני 2013
↑  6 קציני משטרה בכירים סיכמו על פרישה לגמלאות ב-2017, אתר משטרת ישראל, 16 בינואר 2017
↑  מור שמעוני‏, במקום סגלוביץ': ניצב יצחקי מונה לראש אגף החקירות, באתר וואלה, 21 ביוני 2013
↑  אלי סניור ונועם (דבול) דביר, אחרי 7 חודשים: מונה מפקד ליחידת הדגל של המשטרה, באתר ynet, 14 באוגוסט 2014
↑  [content://media/external/file/73814 דו"ח הוועדה לצמצום השימוש במזומן]
↑  אבי אשכנזי‏, החוקר מספר 1 פורש: ראש אגף החקירות מני יצחקי מסיים את תפקידו, באתר וואלה, 6 בדצמבר 2017
↑  מני יצחק, באתר INSS
↑  איסוף חומרים על אנשי ציבור על ידי משטרת ישראל באתר כנסת פתוחה
↑   צבי זרחיה, "מסמך סודי במשטרה: עשרות ח"כים ביצעו לכאורה עבירות פליליות", באתר TheMarker‏, 20 ביוני 2016
 יהונתן ליס, יו"ר הכנסת דורש מהמפכ"ל הסבר לגיבוש מסמך המרכז חומר על הח"כים, באתר הארץ, 21 ביוני 2016
↑  קלמן ליבסקינד, ‏פרסום ראשון: מה מופיע ב"מסמך יצחקי" שהחזיקה המשטרה בנוגע לח"כים, באתר מעריב אונליין, 21 ביולי 2018
ישי פורת, תנ"צ גיא ניר על פרשת גל הירש: "חקירות רדומות משמשות לסיכול פוליטי", באתר ynet, 12 בנובמבר 2018
↑   רביב דרוקר, הספין שעשו עלי, באתר הארץ, 27 ביוני 2016
↑  יעל פרידסון, המפכ"ל: "מצדיק את 'מסמך יצחקי'. הוא מוצג הפוך ממה שהוא", באתר ynet, 6 ביולי 2016
↑  גיא פלג, ‏כך ניסו לתפור תיק למפכ"ל המיועד?, באתר ‏מאקו‏, 6 באוגוסט 2018
 גור מגידו, סיכול ממוקד: האם המשטרה מחזיקה "בנק" על אישי ציבור - ומי אסף חומרים על המפכ"ל הבא, באתר TheMarker‏, 3 באוגוסט 2018
↑  החקירות הרדומות באתר הכנסת
| להב 433 |
| --- | --- | --- |
| מפקדי להב 433 | יואב סגלוביץ (ינואר 2008 - ינואר 2009) • יורם הלוי (ינואר-אוקטובר 2009) • דודו מנצור (אפריל 2010 - יולי 2012) • מני יצחקי (יולי 2012 - ספטמבר 2013) • מנשה ארביב (ספטמבר 2013 - פברואר 2014) • רוני ריטמן (אוגוסט 2014 - מאי 2018) • יגאל בן שלום (מרץ 2018 - מאי 2020) • מוטי לוי (מאי 2020 - מאי 2024) • מני בנימין (ספטמבר 2024 ואילך) |  |
| יחידות בלהב 433 | אתג"ר • יאחב"ל • היחידה הארצית לחקירות הונאה • היחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית • היחידה הארצית לחקירת סוהרים • יחידת הגדעונים • יחידת הסייבר הארצית • יחידת פלס |  |
טלפלא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 סוגה:  ילדים
 בימוי:  פינחס הר-זהב
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית 
 שידור
 רשת שידור:  הטלוויזיה הישראלית (הערוץ הראשון) כאן חינוכית (שידורים חוזרים)
 תקופת שידור מקורית:  אוגוסט 1975 – מרץ 1979
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
טֶלֶפֶּלֶא היא תוכנית טלוויזיה ישראלית לילדים, שהוקלטה ושודרה בטלוויזיה הישראלית (הערוץ הראשון) בין השנים 1975–1979 ובשידורים חוזרים במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20.
במרכז התוכנית עמדה אינטראקציה בין המגישים לבין בובת גרב בצורת תולעת בעלת כובע קסקט בשם "טלא"; הבובה לא השמיעה קול, אבל המגיש תמיד הבין מה היא אומרת ומסר את דבריה לצופים. במהלך התוכנית נדונו נושאים שונים מחיי הילדים, באמצעות שירים וסיפורים. בנוסף, במהלך התוכנית הוקרן פרק מסדרת אנימציה, כדוגמת "ברבאבא" ו"יוסי בארץ ציורי הגיר" (אנ').
צוות ההקמה של התוכנית כלל את מנהלת תוכניות הילדים אסתר סופר, התפאורן יוסי עצמון, התסריטאים פוצ'ו ובינה אופק,
המנהל המוזיקלי היה מוני אמריליו, הבמאי פינחס הר-זהב, הבמאית ורדינה ארז והמפיקה שרה פרידמן.
לאורך מרבית התקופה היא שודרה שלוש פעמים בשבוע. התוכנית זכתה לשיעורי צפייה גבוהים מאוד, ותקופת שידורה הייתה הממושכת מכל תוכניות הילדים שהופקו בטלוויזיה בישראל עד אז. התוכנית זכתה בפרס רשות השידור לשנת 1978.
בעקבות התוכנית הופקו מספר ספרים ותקליטים, וכמו כן נכתב בהשראת התוכנית השיר "טלפלא" שביצעה יונית שוהם בשירוויזיון 1979 שזכה במקום החמישי.
מגישים

דודו אלהרר
אלי גורנשטיין
מוטי ברכאן
רחל הפלר
אושיק לוי
שושיק שני (בתפקיד הדודה שוש)
השיר "טלפלא"

את שיר הנושא "טלפלא" כתב אוריאל אופק (בן-זוגה של בינה אופק) והלחין ועיבד מוני אמריליו וביצעו אלי גורנשטיין ומוטי ברכאן יחד עם סיגל זיו.
טלפלא באתר שירונט
טלפלא יוטיוב
מועדון החתול שמיל

| --- | --- |

 סוגה:  ילדים, מוזיקלי, אירוח
 בימוי:  אלי ריבנבך
 מנחים:  גדי יגיל, נתן דטנר, מתי סרי, יעל עמית
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית 
 הפקה
 עורכים:  שרה פרידמן
 אורך פרק:  30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  הערוץ הראשון
 תקופת שידור מקורית:  25 באוקטובר 1979 – 1983
 
מועדון הֶחתול שְׁמיל היא תוכנית טלוויזיה ישראלית לילדים ששודרה בערוץ הראשון בשנים 1979–1983 בהנחיית השחקן נתן דטנר.
רקע

תלמה אליגון התבקשה לכתוב תוכנית אירוח עם בעל חיים. היא בחרה בחתול וקראה לו על שם החתול שלה - שמיל. אליגון כתבה את מילות שיר הפתיח, יגאל חרד הלחין ושר (עם חבורת ילדים). גדי יגיל היה הראשון לגלם את דמותו של החתול שמיל. לאחר פרישתו, נקרא לתפקיד נתן דטנר, אז שחקן צעיר ואלמוני בתיאטרון באר שבע, יוצא להקה צבאית. מכיוון שגילם את הדמות בתחפושת חתול כשמסכה (שעיצבה יהודית גרינשפן) לראשו, נותר אלמוני למדי עד ששיחק ברחוב סומסום. למרות זאת, סיפר דטנר כי הילדים זיהו את הקול והרגישו בהחלפת השחקן שמתחת לתחפושת; לפיכך כשנזקק למחליפים (בעיקר משום שתיאטרון באר שבע סירב לשחרר את דטנר בתדירות הנדרשת) הם גילמו דמויות חתולים אחרות: מתי סרי גילם קרוב משפחה (דוד או אח) ויעל עמית גילמה את חברתו. בשנת 1983 גילמו את תפקיד החתול שמיל גם אבי קושניר ואבי דור.
התוכנית הראשונה שודרה ביום חמישי 25 באוקטובר 1979 בשעה 17:30. בפרק זה אירח החתול שמיל את שושיק שני, אריק לביא ושתי בנותיהם - נועה ויעל. בתחילה שודרה התוכנית בשחור לבן ובהמשך בצבע. כל תוכנית הוקדשה לאמן אחר שאירח שמיל ופירוש הדבר היה "ספיישל" של חצי שעה בערוץ ללא מתחרים, חשיפה שאמנים חשקו בה, ולכן רבים ביקשו להתארח במועדונו. מיטב אמני התקופה התארחו בתוכנית, ביניהם: רבקה מיכאלי, דליה פרידלנד, יהורם גאון, עפרה חזה, הכל עובר חביבי, ספי ריבלין, עוזי חיטמן, ריקי גל ועוד.
בתרבות

התוכנית זכתה להצלחה רבה בקרב הילדים, ושיר הפתיחה הפך ללהיט; לימים נכלל באוסף הנוסטלגי "לעולם בעקבות השמש 2" בעריכת קובי בן עטר.
בדצמבר 1982 התקיים בתוכנית ספיישל של מופע הפסטיגל.
ב-1983 עלתה בטלוויזיה החינוכית התוכנית "רחוב סומסום", שנתן דטנר גילם בה את נתן/צוציק השכן של קיפי. באחת מהתוכניות של אותה שנה שודר קרוסאובר - החתול שמיל קפץ לביקור ברחוב סומסום כדי להזמין את קיפי למועדון.
במאי 2019 גילם נתן דטנר את דמותו של החתול שמיל בפרסומת של חברת כלל ביטוח ופיננסים.
הערות שוליים

↑  חוברת מארז ה-DVD "מריצ' ועד רץ'", בהפקת רשות השידור ו-NMC יונייטד, 2008
↑  נתן דטנר, "ציפורי לילה מתגעגעות", גל"צ, 30.5.2010
↑  מועדון החתול שמיל, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
↑  רחוב סומסום - החתול שמיל קופץ לביקור, YouTube
↑  שפה תקשורתית חדשה לכלל ביטוח - עם "החתול שמיל", באתר אייס, 27 במאי 2019
השריף מגבעות הוליווד

| --- | --- |
 שיר הנושא:  יאקטי סאקס
 סוגה:  הוראת אנגלית, קומדיה, מערבון
 כותבים:  לו גולן
 בימוי:  סטיבן ביק
 שחקנים:  אירווינג קפלן, צ'ארלס ברנשטיין, אליס גולמבו, בריין פיין, סטיבן ביק
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  3
 הפקה
 מפיק:  סטיב כהן
 חברת הפקה:  הטלוויזיה הלימודית
 צלמים:  אבי דיין
 אורך פרק:  כ-20 דקות
 שידור
 רשת שידור:  הטלוויזיה החינוכית הישראלית
 תקופת שידור מקורית:  1974–הווה
 
The Sheriff of Hollywood Hills הייתה מיני-סדרת טלוויזיה ללימוד אנגלית של הטלוויזיה הלימודית בת שלושה פרקים. מיני-סדרה זו שודרה החל משנת 1974, ובשידורים חוזרים רבים עד לאמצע שנות השמונים.
המיני-סדרה התמקדה בהוראת התחביר הנכון של משפטים בעלי שני פעלים. כל אחד משלושת פרקי המיני-סדרה, התמקד בקבוצה אחרת של פעלים, ובדרך השילוב שלהם במשפט רב-פועלי. הפרק הראשון עוסק בפעלים, שהפועל הבא אחריהם באותו משפט, מקבל ing בסופו. הפרק השני עוסק בפעלים, שהפועל הבא אחריהם באותו משפט, יופיע בצורת שם הפועל (עם המילית to לפניו). הפרק השלישי עוסק בתת-קבוצה של פעלים, שבהם עוסק הפרק השני: to want, to like (would like), & to expect.
המיני-סדרה הייתה הומוריסטית. עלילתה התרחשה בשנת 1937, ותיארה צוות צילום של סרט קולנוע, שעלילתו מתרחשת במערב הפרוע. בסרט היו ארבע דמויות: שריף גודמן (אירווינג קפלן), בורטן בדמן (צ'ארלס ברנשטיין), מיס דינגדונג (אליס גולמבו) ודפיוטי דוליטל (בריין פיין). מלבד דמויות המערבון ודמויות שחקניהן, הסדרה התמקדה גם בדמות במאי הסרט (סטיבן ביק) ומעט בדמות התפאורן.
התסריט נכתב בידי לו גולן והמפיק היה סטיב כהן. במאי הסדרה היה סטיבן ביק, שגם שיחק את דמות במאי הסרט, שבסדרה.
מנגינת הפתיחה והסיום של כל פרק הייתה יאקטי סאקס.
הערות שוליים

↑  ראו את הפרק הראשון. עובדה זו מופיעה בו.
↑  למעט סיום הפרק השלישי
ערך זה הוא קצרמרבנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סנדרה גילברט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 בדצמבר 1936 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  10 בנובמבר 2024 (בגיל 87) ברקלי, ארצות הברית 
 שם לידה:  Sandra Mortola 
 ענף מדעי:  ביקורת ספרות, פמיניזם וספרות, ביקורת ספרות פמיניסטית, ספרות אמריקאית, שירה אמריקאית, אנגלית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה (1968)  אוניברסיטת קורנל  אוניברסיטת ניו יורק 
 מוסדות:  אוניברסיטת פרינסטון  אוניברסיטת המדינה של סן חוזה  אוניברסיטת סטנפורד  אוניברסיטת אינדיאנה  אוניברסיטת קורנל  אוניברסיטת ג'ונס הופקינס  אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס  ויליאמס קולג' 
 פרסים והוקרה:  פרס הספר האמריקאי (2001)  מלגת גוגנהיים (1982) 
 בן או בת זוג:  דייוויד גייל (1991–2008) 
 מספר צאצאים:  3 
 
סנדרה מ. גילברט (באנגלית: Sandra M. Gilbert,‏27 בדצמבר 1936 –  10 בנובמבר 2024) הייתה פרופסור אמריטה לאנגלית באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, משוררת, חוקרת ומבקרת ספרות פמיניסטית, אשר זכתה להכרה בינלאומית בזכות שיריה הידועים, כתיבתה הביקורתית, המסתייעת בסקירה היסטורית מקפת ומאמציה החלוציים ליצור קאנון ספרותי חלופי. גילברט פרסמה עשרות שירים, מאמרים אקדמיים, ספרי עיון ופרוזה. כתביה הבקורתיים הבוחנים את היצירתיות הנשית בספרות, היוו סוג של אקטיביזם אינטלקטואלי במהלך הגל השני של הפמיניזם, השפיעו על חקר הספרות ועוררו דיון מחודש על ספרות שנכתבה על ידי נשים.
חייה האישיים

סנדרה גילברט נולדה בשנת 1936, בניו-יורק שבארצות הברית. היא עזבה את עיר הולדתה לקליפורניה בעקבות בעלה המנוח, אליוט ל. גילברט (Elliot L. Gilbert), שהיה פרופסור וראש החוג לאנגלית באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, והמחבר והעורך של מספר ספרים ומאמרים ביקורתיים. שנים לאחר מותו הפתאומי, פרסמה גילברט ספר לזכרו הנקרא "מוות שגוי: טרגדיה רפואית" (1995). הספר משחזר את נסיבות מותו, מהווה כתב אישום על רשלנות רפואית וכולל הספד על בן זוגה המשכיל, לו הייתה נשואה למעלה משלושים שנה. בשנת 1997, כתבה ספר שירה לזכרו הנקרא "וולקנו רפאים", שהביא לזכייתה ב"פרס פטרסון". גילברט ניהלה מערכת יחסים ארוכה עם פרופסור דייוויד גייל (David Gale), מתמטיקאי בעל שם באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הזוגיות של השניים נמשכה עד יום מותו, בשנת 2008.
גילברט התגוררה בברקלי, קליפורניה. הייתה אם לשלושה ילדים וסבתא לארבעה נכדים.
השכלה והתפתחות מקצועית

גילברט למדה לתואר ראשון באוניברסיטת קורנל, לתואר שני באוניברסיטת ניו–יורק ובאוניברסיטת קולומביה, שם סיימה את הדוקטורט שלה בספרות אנגלית, בשנת 1968.
היא לימדה במספר רב של קולג'ים ואוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית. גילברט החלה את דרכה כמרצה זוטר באוניברסיטת קליפורניה, עבדה בהייווארד, ויליאמס קולג', סנט מרי קולג', אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטת אינדיאנה. בשנת 1975, הצטרפה לאוניברסיטת קליפורניה כפרופסורית לאנגלית. בשנת 1985, עזבה את אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, כדי לעמוד בראש המחלקה לאנגלית באוניברסיטת פרינסטון ובשנת 1989, חזרה לאוניברסיטת קליפורניה בדייוויס על-פי בקשת האוניברסיטה.
כחוקרת בולטת, הוזמנה להרצות בכנסים רבים, ביניהם: כנס על אמילי דיקנסון באינסברוק, כנס באוניברסיטה העברית בירושלים (1990), כנס באוניברסיטת וושינגטון (1992) ועוד'.
בשנת 1994, נבחרה גילברט לכהן כסגן נשיא שני של האגודה השפות המודרניות. בשנת 1995, על-פי רוטציה, נתמנה לסגן נשיא ראשון ובינואר 1996, נתמנתה לנשיאת איגוד השפות המודרניות, שנחשב לאיגוד המקצועי והיוקרתי ביותר של חוקרי הספרות. גילברט מונתה כפרופסור אורח באוניברסיטת קורנל, בסמסטר אביב 2007 ובסמסטר אביב 2009, מונתה כפרופסור אורח בתוכנית כתיבה יצירתית באוניברסיטה של סן חוזה.
שיתוף פעולה עם סוזן גובאר

שיתוף הפעולה בין סנדרה גילברט לסוזן גובאר, פרופסור לאנגלית וללימודי נשים באוניברסיטת אינדיאנה, תופס מקום מרכזי בחקר הספרות הפמיניסטית עד היום. השתיים נפגשו בראשית שנות השבעים באוניברסיטת אינדיאנה, שם לימדו סמינר משותף. המפגש הוביל לכתיבת ספרן הראשון, "המשוגעת בעליית הגג" (1979) The Madwoman in the Attic, שנחשב פורץ דרך וסימן את ראשית המחקר הפמיניסטי הספרותי והאקדמי בכלל. ספרן בוחן את הספרות הוויקטוריאנית, מנקודת מבט פמיניסטית ומאפשר דיון מקיף בסוגיית קריאה וכתיבה נשית. במחקרן, חזרו גילברט וגובאר לאחור וקראו קריאה מחודשת ושונה את כל הקאנון של המאה ה-19. השתיים הראו את ההבדלים בין קריאתן, לקריאה המקובלת עד לעליית הפמיניזם. "המשוגעת בעליית הגג" היה מועמד לפרס פוליצר היוקרתי ולפרס "ארגון מבקרי הספרים הלאומי" (National book Critics Circle). ההשפעה המכרעת של הספר נובעת מהיקף הדיון של גילברט וגובאר. המגוון הרחב של תחומי המחקר שלהן, והמעורבות הרבה של שתיהן במחקר הספרותי של תרבויות שונות, ז'אנרים וצורות כתיבה מגוונים, הפכו את "המשוגעת בעליית הגג" לספר יסוד.
בשנת 1979, הן פרסמו ספר נוסף, "אחיותיו של שייקספיר", שהציג נקודת מבט פמיניסטית על משוררות. בשנת 1985, ערכו השתיים את "אנתולוגיית נורטון של ספרות נשים", שהביאה לזכייתן בתואר "אשת השנה" של המגזין הפמיניסטי.Ms, והשתים נכללו ברשימת האנשים המשפיעים שפרסם העיתון "USA Today". בשנים 1988–1994, גילברט וגובאר פרסמו סדרה ביקורתית, בת שלושה כרכים, בשם "שטח הפקר" שבה הן מבקרות, מנקודת מבט פמיניסטית, את הישגיהן של נשות ספרות בריטיות ואמריקאיות במודרניזם, במאה ה-20. מאז, שיתוף הפעולה של שתי החוקרות המשיך להניב כתיבה ועריכה של כתבים רבים, שתרמו לחקר הספרות מנקודת מבט פמיניסטית.
בכתיבתן המשותפת, טענו גילברט וגובאר לשיח נשי החוצה ארצות, לאומים ותרבויות. עבודתן המשותפת נחשבת כצעד חשוב במתן לגיטימציה לביקורת ספרות פמיניסטית.
ביקורת ספרות פמיניסטית

עבודותיה הביקורתיות והתאורטיות של גילברט, במיוחד אלו שנכתבו במשותף עם סוזן גובאר, מזוהות כטקסטים של הגל השני של הפמיניזם. ככאלו, הן דוחות את הסדר החברתי הנתון, המדכא, הפטריארכאלי הנשלט על ידי גברים ותרות אחר דרך לשנות סדר זה.
ב"משוגעת בעליית הגג", גילברט וגובאר מציעות מודלים שיכולים להתאים לספרויות ולתרבויות שונות. ספרן בוחן מי מסומן/ת על ידי התרבות, כמתאים ורשאי לכתוב ומתאר את האישה הכותבת כנגד כל הסיכויים כחריגה. במחקר מקיף הכולל סקירה מעמיקה של ספרות שנכתבה על ידי גברים ונשים, במאה ה-19, שתי החוקרות חושפות, כי מעשה היצירה בעולם המערבי מתואר בתרבות כמעשה בריאה גברי מטבעו. הסופר הוא אבי היצירה, כפי שהאל, ברא את העולם וכבעל הסמכות יש לו בעלות על היצירה ועל הדמויות שמשמשות כנתיניו. שתי החוקרות טוענות, שתפיסה זו מייצגת את העמדה המערבית הכוללת של המגדר הגברי. כפועל יוצא מעמדה זו, נגזלה מן האישה היכולת להיות יוצרת ונשים שניסו ליצור ולחבור למעשה הבריאה, תויגו כ"משוגעות" שיש לכלוא אותן ב"עליית גג".גילברט וגובאר מראות כיצד הנורמות החברתיות הללו, שמופיעות בטקסטים הספרותיים לאורך כל ההיסטוריה והפכו ל"אמת" תרבותית ולמכוננות זהויות גברית ונשית, מנעו מנשים לכתוב, או הגבילו אותן לכתוב ז'אנרים מסוימים.
הן מציגות את השליטה המלאה של ה"האב הספרותי" על הייצוג הנשי ביצירה: דמות האישה נוצרה כשילוב של מלאך ומפלצת, שני קטבים למוסריותה של האישה אשר מבטאים את האמביוולנטיות הגברית כלפי המיניות הנשית. הדימוי הנשי איים על האישה היוצרת, שהייתה מוגבלת בכתיבתה להצגת הדמויות הנשיות שלה כהתגלמות ה"מלאך" או כהתגלמות ה"מפלצת", שכן זהו המודל היחיד שהתרבות העמידה לרשותה לחיקוי ולכינון עצמי. שתי החוקרות מדגישות את החשיבות של הרג שתי הדמויות מאחר שהן אינן מייצגות נשים.השתיים מביאות את הצהרתה של וירג'יניה וולף, הקוראת לנשים להמית את האידיאל האסתטי שבאמצעותו "הומתו" הן עצמן אל תוך האומנות.
במילים אחרות, נשים כותבות צריכות לשאוף להגדרה מעבר לדיכוטומיה זו, אשר יצרו עבורה המחברים-הגברים, על מנת להשיג אוטונומיה ספרותית.
ה"קריאה מחדש" שלהן של הקאנון של המאה ה-19, הולידה את תיאור הדמות הנשית הקבועה בספרות הקאנונית, ואת התובנה שהיצירות של הנשים בנות התקופה הן דו-שכבתיות ומכילות, לצד הרובד הגלוי שנענה לדימוי הנשי הקאנוני, גם רובד סמוי, שמביע התקוממות ואלטרנטיבה לדימוי זה.