הרולד הולט
ראש ממשלה

ביום אוסטרליה, 26 בינואר 1966 הושבע הרולד הולט כראש ממשלת אוסטרליה השבעה עשר. תקופת כהונתו הקיפה כמעט את רובן שתי השנים הקלנדריות של 1966 ו-1967. משמעות אורכה הקצר יחסית של תקופת כהונתו הייתה שהשפעתו האישית והפוליטית בתפקיד הייתה מוגבלת והוא ייזכר בעיקר בשל הנסיבות הדרמטיות של היעלמותו ומותו המשוער. האופן חסר המזל בו סיים הולט את חייו האפיל על האירועים החשובים שקרו במהלך כהונתו, בעיקר חלקו בהמשך המעורבות האוסטרלית במלחמת וייטנאם והרחבתה.
תקופת כהונתו של הולט כראש ממשלה התרחשה במהלך התקופות המתוחות ביותר במהלך המלחמה הקרה וממשלתו התמודדה עם כמה אתגרים הקשורים למדיניות החוץ שאין לקנא בהם. הקו המדיני, הכלכלי והצבאי של אוסטרליה עוצב מחדש כאשר ארצות הברית וברית המועצות התחרו על השליטה בעולם בכמה זירות מאבק. קשריה של אוסטרליה עם בריטניה התרופפו במהירות כאשר זו האחרונה פינתה את בסיסיה ממזרח לתעלת סואץ, חיזרה אחר השוק האירופי המשותף וכתוצאה מהגידול בהשקעות האמריקניות באוסטרליה, האויבת לשעבר של אוסטרליה, יפן, תפסה את מקומה של בריטניה כשותפה העיקרית של אוסטרליה בשוק הסחר העולמי.
מבחינה אסטרטגית, עמדה תקופה זו בסימן החלטתו הגורלית של נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון להסלים את המלחמה בדרום-מזרח אסיה. מעורבותה של אוסטרליה בווייטנאם התרחבה באופן משמעותי בתקופת שלטונו של הולט, כשחיילים אוסטרלים נלחמו ונהרגו בקרבות נואשים כמו קרב לונג טן. אי השקט הציבורי בנוגע למלחמה, מספר החללים שהלך ועלה והוויכוח הציבורי בנוגע למוסריותה של המלחמה, היוו דלק למנועי האופוזיציה מבית, כמו תנועה בעל השפעה משמעותית שהתנגדה לגיוס החובה.
דאגה נוספת התרחשה על רקע טיהור הקומוניסטים באינדונזיה, שבמסגרתו הודח הנשיא סוקרנו והוחלף על ידי סוהארטו ובמקביל החלה המפלגה הקומוניסטית של סין במהפכת התרבות הרת האסון. המצב הבינלאומי המסוכן הגיע לנקודת משבר ביוני 1967, כאשר מלחמת ששת הימים הציתה את המזרח התיכון ושישה ימים לאחר מכן ביצעה סין את הניסוי הראשון שלה בפצצת מימן. המרוץ לחלל החל לצבור תאוצה, ובמקביל התנהלו מלחמות על רקע תהליך הדה-קולוניזציה, הפיכות התרחשו בארצות רבות ורעב ומרידות אלימות התחוללו באזורים נרחבים בדרום אמריקה, מרכז אמריקה, אפריקה ואסיה.
תהליך העברת השלטון ממנזייס להולט בפברואר 1966 היה חלק ולא לווה בבעיות כל שהן ובבחירות הכלליות שהתקיימו באותה שנה זכה הולט לתמיכה ציבורית רחבה ונתן לקואליציה רוב של 41 מושבים בפרלמנט, הגדול ביותר בתולדות אוסטרליה עד לאותה עת.
עם זאת, נוצר מאחורי הקלעים ריק מנהיגותי עקב פרישתו של מנזייס ועד מהרה צצו פילוגים פנימיים. המשמעות של שליטתו של מנזייס על המפלגה ומשמעות העובדה שירושתו של הולט התבשלה במשך שנים רבות, הייתה שלא נוצר דרג בטוח של מנהיגות משנה. היעלמותו של הולט בסוף 1967 אילצה את המפלגה לבחור יורש בצורה בלתי מתוכננת מקרב חברי הסנאט לאחר שהמועמד המוביל, סגן מנהיג המפלגה, ויליאם מקמהון, פרש מהמרוץ למנהיגות עקב חילוקי דעות עם השותפה לקואליציה, מפלגת הכפר.
ההיסטוריון ג'יימס ג'פ טוען כי בתחום מדיניות הפנים, הולט היה מזוהה עם האגף החדשני של הליברליזם בוויקטוריה. אחד מהישגיו הבולטים ביותר היה היוזמה לחסל את מדיניות אוסטרליה הלבנה על ידי הפסקתה של ההבחנה בין מהגרים ממוצא אסיאתי לבין מהגרים ממוצא אירופאי ובאמצעות מתן היתרים לאסיאתים בעלי כישורים מקצועיים להתיישב באוסטרליה עם משפחותיהם. הוא גם הקים את המועצה האוסטרלית לאומנויות, שהעניקה תמיכה ממשלתית בתחום, יוזמה שהורחבה באופן משמעתי על ידי יורשו של הולט, ג'ון גורטון.
בתחום הרפורמות החוקתיות, האירוע שללא ספק הוא המשמעותי ביותר בתקופת כהונתו של הולט כראש ממשלה, היה משאל העם שנערך ב-1967 ובו רוב מוחץ של אזרחי אוסטרליה הצביעו בעד מתן סמכות לממשלה לחוקק חוקים הנוגעים לאבוריג'ינים.
בתחום הכלכלה, תקופת כהונתו של הולט החלה עם המעבר של אוסטרליה למטבע המבוסס על השיטה העשרונית, מהלך שהחל ב-14 בפברואר 1966 והוא ציין את נטישת הקשרים הכלכליים של אוסטרליה עם בריטניה ויצירת קשרים עם ארצות הברית ועם אסיה. למרות שכל ההכנות לתהליך החלפת המטבע בוצעו במהלך כהונתו של מנזייס, הולט היה מעורב בהן באופן משמעותי בתוקף תפקידו כשר האוצר. ב-1967 קיבלה ממשלת הולט החלטה שלא לפחת את הדולר האוסטרלי במקביל לפיחות בשערה של הלירה שטרלינג הבריטית, נוהג שהיה קיים מאז ומתמיד, אך החלטה זו נתקלה בהתנגדות בקרב חוגי הקואליציה. מנהיג מפלגת הכפר, ג'ון מק'איוון, זעם במיוחד על צעד זה. הוא ראה במהלך זה איום על מאזן התשלומים של אוסטרליה וחשש שהוא יוביל לעלייה בתשומות הייצור של התעשייה.
בתחום הפוליטיקה המפלגתית, אחד המאפיינים הבולטים ביותר של תקופת כהונתו הקצרה של הולט כראש ממשלה היה שמותו הבלתי צפוי פתח תקופה חסרת תקדים של מבוכה במפלגה הליברלית וירידה מהירה בכוחה האלקטורלי של קואליציית האנטי-לייבור. במשך 22 שנים, מהקמת המפלגה ב-1944 ועד לפרישתו של מנזייס ב-1966, היה למפלגה הליברלית מנהיג אחד בלבד. לאחר פרישתו של מנזייס, היו למפלגה שלושה מנהיגים במשך תקופה של שש שנים: הולט, גורטון ומקמהון. בבחירות שהתקיימו בדצמבר 1969 היו חסרים למפלגת הלייבור בהנהגתו של גוף ויטלם ארבעה מושבים בלבד כדי לנצח את המפלגה הליברלית. לעומת זאת, ב-1972 הצליחה הלייבור לסיים את תקופת השליטה הארוכה של הקואליציה בניצחון משכנע בבחירות שהתקיימו אז.