stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התיקון לשוויון זכויות
רקע > שנות השישים

בוועידה הלאומית הדמוקרטית ב-1960 עלתה לדיון הצעה לאימוץ התיקון לשוויון זכויות אולם היא נדחתה על ידי אופוזיציה חזקה שכללה את האיגוד האמריקאי לחירויות האזרח וארגוני המורים, האחיות וקבוצות עובדים נוספות וכן על ידי אגף הנשים של הכנסייה המתודיסטית, והמועצות הלאומיות של הנשים היהודיות, הקתוליות והאפרו-אמריקאיות. התומכים הדמוקרטים בתיקון דרשו מהמועמד לנשיאות ג'ון פ. קנדי להכריז על תמיכה בתיקון אף על פי שלא היה להם רוב בוועידה. ב-21 באוקטובר 1960 כתב קנדי ליושבת ראש מפלגת הנשים הלאומית מכתב בו הביע תמיכה בתיקון. עם בחירתו הוא מינה את אסתר פיטרסון לאישה בכירה ביותר בממשל. פיטרסון התנגדה בפומבי לתיקון לשוויון זכויות משום שהאמינה כי הוא יחליש את חוקי המגן. בסופו של דבר, קשריו של קנדי עם איגודי העובדים הובילו לכך, שהלכה למעשה, הממשל לא תמך ב-ERA.
כמחווה לתומכות בשינוי החוקה, מינה קנדי את הוועדה הנשיאותית למעמד האישה (Presidential Commission on the Status of Women) על מנת לחקור את אפליה על בסיס מגדרי בארצות הברית. בראש הוועדה עמדה אלינור רוזוולט שהתנגדה לתיקון לחוקה אך לא יצאה בפומבי נגדו ובשנות השישים המוקדמות. רוזוולט הודיעה כי בשל מעמדם החזק של ארגוני העובדים, היא מאמינה שה-ERA כבר אינו מהווה איום לנשים כמו בעבר ועל כן היא לא מתנגדת לקדם את התיקון בחוקה. עם זאת, בדיווח של הוועדה הנשיאותית למעמד האישה (שהתפרסם לאחר מותה) נכתב כי התיקון אינו נדרש. הוועדה קידמה את חוק שכר שווה שנחקק ב-1963 וצו נשיאותי לביטול אפליה על בסיס מגדרי בשירות הציבורי. כמו כן, הוועדה הנשיאותית למעמד האישה ייסדה רשת של ועדות מקומיות וכנסים אזוריים שעודדו-שיח בנושא מעמד האישה. פעילות הוועדה העלאתה את המודעות הציבורית לכך שהחוק שכר שווה לא נאכף ונשים עדיין מופלות לרעה במקומות העבודה. באותה התקופה, החל מאמצע שנות השישים הייתה התעוררות פמיניסטית מחודשת הקשורה גם לספרה של בטי פרידן "המסתורין הנשי" שהפך לרב מכר וב-1966 הוקם ארגון נשים לאומי (NOW) שדגל בעיקרון השוויון ובמסמך עקרונות היסוד שפרסם ב-1968, מופיע התיקון לחוקה. NOW הפך לארגון משמעותי בסוף שנות השישים אחרי מספר הישגים משפטיים החל לפעול בבית הנבחרים לקידום התיקון. ב-21 במאי 1969 חברת הקונגרס, שירלי צ'יזהולם, קראה לקונגרס לאשר את התיקון לחוקה והעלתה את הנושא שוב לדיון ציבורי. כשנה לאחר מכן, צ'יזהולם, נשאה נאום בשם "למען התיקון בחוקה לשוויון זכויות" בו היא דיברה על כך שאפליה על בסיס מיני נפוצה מאוד והסבירה כיצד ה-ERA יטפל בכך.
אישור הקונגרס

בפברואר 1970, השבית NOW את הדיון בוועדת המשנה של הסנאט של שעסקה בהצעה לתיקון החוקה בנושא שינוי גיל ההצבעה ל-18. פעילות NOW שיבשו את הדיונים ודרשו דיון בנושא התיקון לשוויון זכויות וזכו לפגישה עם חברי הוועדה בה דנו בתיקון. באוגוסט באותה השנה, יותר מ-20,000 נשים אמריקאיות השתתפו בשביתת הנשים למען השוויון (Women's Strike for Equality) בדרישה לשוויון חברתי, כלכלי, ופוליטי מלא.
ב-10 באוגוסט 1970, מרתה גריפית'ס חברת קונגרס דמוקרטית ממישיגן הביאה לדיון במליאה את ההצעה לתיקון חוקת ארצות הברית, אחרי חמש-עשרה שנה בה ההצעה נעצרה בוועדת המשפט של בית הנבחרים. היא הועברה לסנאט, אשר הצביע בעד התיקון בתוספת סעיף לפיו נשים יהיו פטורות משירות צבאי.
גריפית'ס הציגה מחדש את הצעת התיקון לשוויון זכויות. בהצבעה בבית הנבחרים, ב-12 באוקטובר 1971, 354 תמכו בתיקון 24 התנגדו לתיקון ו-51 נמנעו. בהצבעה בסנאט ב-22 במרץ 1972, 84 תמכו, 8 נגדו ו-7 נמנעו. הנשיא ריצ'רד ניקסון תמך בהצעה מיד לאחר ההצבעה בשני הבתים.
אשרור התיקון על ידי המדינות

ב-1972, ההצעה לתיקון חוקת ארצות הברית הועברה למדינות. 38 נדרשו לאשרר את תיקון תוך שבע שנים על מנת שיהפוך לחלק מהחוקה. ב-1972, 22 מדינות אשררו את התיקון ו-8 נוספות הצטרפו ב-1973. בין 1974 ל-1977, רק חמש מדינות אישרו את ה-ERA. התומכים חששו שעד המועד נקבע, 22 במרץ 1979, התיקון לא יעבור. עם זאת, מחוקקים של ארבע מדינות שאישרו את ה-ERA אימצו חקיקה שמתיימרת לבטל את האשרור.
התיקון לשוויון זכויות אושר על ידי המדינות הבאות: הוואי, ניו המפשייר, דלוור, איווה, איידהו, קנזס, נברסקה, טקסס, טנסי, אלסקה, רוד איילנד, ניו ג'רזי, קולורדו, מערב וירג'יניה, ניו יורק, ויסקונסין, מישיגן, מרילנד, מסצ'וסטס, קנטקי, פנסילבניה, ויומינג, דרום דקוטה, אורגון, מינסוטה, ניו מקסיקו, ורמונט, קונטיקט, וושינגטון, מיין, מונטנה, אוהיו, צפון דקוטה, אינדיאנה ונבדה.
המחוקקים הצביעו על ביטול האישור המוקדם של ה-ERA במדינות הבאות: נברסקה, טנסי, איידהו, קנטקי ודקוטה הדרומית.
בשמונה מדינות אחד מבתי המחוקקים לא אישר את התיקון: פלורידה, אילינוי, לואיזיאנה, וירג'יניה, דרום דקוטה, צפון קרולינה, אוקלהומה ומיזורי. במהלך עשרים השנים האחרונות, התיקון לחוקה לא עבר באריזונה, ארקנסו ומיסיסיפי.
הארכת מועד האשרור על ידי הקונגרס

ב-1978 שהמועד לאשרור התיקון לחוקה התקרב ולא היה רוב של מדינות התומכות בתיקון, נציגת ניו יורק בבית הנבחרים, אליזבת הולצמן, הציעה להאריך את תאריך האשרור עד ל-30 ביוני 1982. ההצעה עברה הן בסנאט והן בבית הנבחרים אך נתמכה על ידי פחות משני שלישים מהקולות; מסיבה זו, תומכי התיקון סברו כי הכרחי שההצעה להארכת מועד האשרור תאושר על ידי הנשיא ג'ימי קרטר כאמצעי זהירות. קרטר חתם על ההחלטה המשותפת, אם כי הוא הטיל ספק - מטעמים פרוצדורליים - בתקינות המעשה.
הארכת מועד האשרור על ידי הקונגרס לא הביא לכך שמדינות נוספות אשררו את התיקון לחוקה. בתקופה זו, בפלורידה ואילינוי נעשו ניסיונות להעביר את התיקון ללא הצלחה. מעבר לניסיונות לאשרור התיקון בבתי הנבחרים של המדינות, נערך גם דיון בבית המשפט של מחוז איידהו שפסק שהשינויים שאירעו לפני מועד הארכה תקפים והארכת מועד האשרור אינה חוקתית. ארגון נשים לאומי (NOW) ערערו על החלטה זו פעמיים, בבית המשפט באיידהו ובבית המשפט העליון.
ב-2013, הסנאטורים בן קרדין ממרילנד מארק קירק מאילינוי, יחד עם חברת הקונגרס ג'קי ספיר מקליפורניה, הציגו הצעות זהות בשני הבתים במטרה להאריך שוב את תאריך היעד לאישור התיקון.
התמיכה בתיקון

התומכות והתומכים בתיקון לשוויון זכויות לנשים היו מכל הקשת הפוליטית האמריקאית. החל משנות הארבעים התמיכה בתיקון הופיע במצע של המפלגות הרפובליקנית והדמוקרטית. חברת הקונגרס הדמוקרטית שירלי צ'יזהולם שימשה כ"גשר" בתנועת הנשים בין נשים צבעוניות ונשים לבנות בעלות הכנסה נמוכה לבין הנשים לבנות מהמעמד הבינוני שהובילו את המאבק לתיקון.
ארגון נשים לאומי (NOW) ו-ERAmerica, קואליציה של יותר מ-80 ארגונים שתמכה בתיקון, הובילו את המאמץ לאשרור התיקון. הקואליציה כללה ארגוני נשים (שהיו הגרעין של הקואליציה), ארגוני עובדים, ארגונים מקצועיים ואחרים. גם ארגוני נשים שחורות היו חלק מהקואליציה בין 1972 ל-1982, תומכות ה-ERA ערכו עצרות ומשמרות, החתימו עצומות, הפעילו שדולות במדינות וברמה הלאומית, רתמו ידועניות למאבק ועוד ועוד. ב-9 ביולי 1978 NOW וארגונים נוספים ארגנו צעדה בוושינגטון, בהשתתפות יותר 100,000 תומכים ולמחרת נערכה בפעילות שתדלנות לקידום התיקון. בסמוך למועד האחרון לאשרור, ב-6 ביוני 1982, NOW ארגנו תהלוכות בחלק מהמדינות בהן לא עבר ה-ERA, פלורידה, אילינוי, צפון קרוליינה, אוקלהומה.
ההתנגדות לתיקון

המתנגדות והמתנגדים לתיקון החוקה טענו כי אם הוא יאושר, נשים יחויבו בגיוס חובה לצבא, נשים נשואות יאבדו את הזכאות למזונות ואמהות לא יקבלו משמורת על ילדיהן בהסדרי גירושין. בנוסף טענו המתנגדים, כי יבוטלו השירותים הנפרדים לגברים ונשים ושהתיקון יוביל לנישואים חד-מיניים. פיליס שלאפלי, פעילה שמרנית, אנטי פמיניסטית שהגנה על תפקידי מגדר וערכי המשפחה מסורתיים, הובילה את המאבק נגד התיקון לחוקה בתקופה בו המדינות היו צריכות לאשרר אותו. היא טענה שגברים ונשים שווים בצורה משביעת רצון בזכות חוק שכר שווה (1963) וחוק זכויות האזרח (1964). היא גייסה למאבק הציבורי עקרות בית, פונדמנטליסטים, אוונגליסטים, קתולים, מורמונים ויהודים אורתודוקסים. ניסיונה של שלאפלי בארגון פעילות פוליטית סייע לה לארגן, בזמן קצר, את האופוזיציה תחת הסיסמה: "עצרו את השינוי בחוקה" (Stop ERA).
בוועידה המפלגה הרפובליקנית ב-1980, התיקון לשוויון זכויות הוצא ממצע המפלגה. שלאפלי החלה את הקמפיין שלה נגד ה-ERA בנובמבר 1972 אחרי שהוא אושרר בסנאט. אז, סקרים הציגו תמיכה בתיקון וההנחה הייתה שהוא יאושרר. 30 מדינות אשררו את התיקון עד 1973. אחרי 1973, מספר המדינות המאשררות הואט לטפטוף. התמיכה במדינות שלא אשררו ירדה מתחת ל-50%. פרופ' ג'יין מנסברידג' טוענת כי ה-ERA היה מאושרר בשנת 1975 או 1976 אלמלא מאמציה המוקדמים והיעילים של שלאפלי לארגן את המתנגדים.
עד 6 ביוני 1982, התיקון לחוקה למען שוויון זכויות לא קיבל אשרור ממספיק מדינות ועל כן לא התווסף לחוקה האמריקאית. המאמצים לאשרר אותו נמשכים נכון ל-2017.
מודסט פון קורף

| --- | --- |

 לידה:  11 בספטמבר 1800 (יוליאני) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  2 בינואר 1876 (יוליאני) (בגיל 75) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית הקברות ניקולסקויה של הלאוורה אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג 
 תפקיד:  מזכיר המדינה (1834–1843)  חבר המועצה המדינית של האימפריה הרוסית 
 בן או בת זוג:  Olga Korff 
 פרסים והוקרה:  פרס דמידוב (1862)  עיטור אנדריי הקדוש  אות המסדר אלכסנדר נבסקי הקדוש  אות מסדר העיט הלבן  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 1  מסדר סנטה אנה, דרגה 2  אות המסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 1  עיטור  ולדימיר הקדוש, דרגה 3  מסדר אנה הקדושה, דרגה 1 עם חרבות  עיטור ולדימיר הקדוש, דרגה 4  מסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 2  אות המסדר אנה הקדושה, דרגה 3 
 
הברון והרוזן מודסט אנדרייביץ' פון קורף (ברוסית: Модест Андреевич Корф‏; 11 [23] בספטמבר 1800, פטרבורג, האימפריה הרוסית — 2 [14] בינואר 1876) היה איש ציבור, מנהל הספרייה הציבורית הקיסרית (1849-1861), יו"ר ועדת בוטורלינסקי, האחראית לתחום הצנזורה, מנהל המחלקה השנייה בלשכת הצאר (1861–1864). מזכיר מדינה (1834), יועץ חשאי (1854).
מחבר ספר זיכרונות, שפורסם בכתב העת "סטארינה הרוסית" בשנים 1899–1904, עם הערות בכתב ידו של אלכסנדר השני.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  Воспоминания о графе М. А. Корфе
↑  Воспоминания старого библиотекаря // «Историческій Вестникъ», т. XXXVIII, стр. 70.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289231505171  PLWABN: 9810592828505606  BnF: cb165679813 (data)  CiNii: DA00939801  GND: 119424940  ISNI: 0000 0001 0972 015X  LCCN: nr88006585  LNB: 000152344  NDL: 00446140  NKC: jn20000700943  NLG: 142391  NTA: 147626625  RERO: 02-A003468503  SELIBR: 238398  SUDOC: 097418749  VIAF: 52498789   WorldCat (עם VIAF): 52498789
לאיוש הטווני

| --- | --- |

 לידה:  28 באוקטובר 1880 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  12 בינואר 1961 (בגיל 80) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 שפות היצירה:  הונגרית, גרמנית 
 בן או בת זוג:  Christa Winsloe 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1959) 
 
הברון לאיוש הַטְוַוני (בהונגרית: Hatvany Lajos, הברון מהטוון, דויטש עד 1897, הטווני-דויטש עד 1917; בודפשט, 28 באוקטובר 1880 – בודפשט, 12 בינואר 1961) היה סופר, זוכה פרס קושוט, מבקר, היסטוריון ספרות, נדבן, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים, הונגרי-יהודי שהמיר את דתו לנצרות. כונה ה"הנדבן האחרון". הוא היה בן דודה של המשוררת אנה לסנאי (עמליה מוסקוביץ) ובן דודו של הסופר והנדבן ברטלן הטווני. יוז'ף הטווני היה אחינו.
קורות חיים

הברון הטווני הוא נצר למשפחת הטווני-דויטש. הוא גדל במשפחה יהודית עשירה שהיה בבעלותה מפעל גדול. במשפחה אהבו ותמכו בתרבות ההונגרית. אביו היה שאנדור הטווני-דויטש, בעל מפעל לסוכר, מייסד וסגן הנשיא האיגוד הלאומי ההונגרי של התעשיינים (GYOSZ). הבן לאיוש המשיך את לימודיו אחרי התיכון באוניברסיטאות בהונגריה ובגרמניה. בהונגריה הוא הושפע בעיקר מפאל דיולאי (היסטוריון של הספרות). הטווני סיים בשנת 1905 דוקטורט במדעי הרוח. שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1908, ביחד עם הוגו איגנוטוש ומיקשה פנייה (שלושתם יהודים), הקימו את כתב העת "ניוגט" (מערב), שהיה המגזין הספרותי המשפיע ביותר בהונגריה בשליש הראשון של המאה העשרים. בשנת 1911, בגלל העימות האישי שלו עם ארנה אושבאט (יהודי אף הוא), נפרד הטווני מכתב העט ניוגט ועבר להתגורר בברלין למספר שנים.
הטווני תמך בהכחדה עצמית מרצון של היהודים. ב-1908 המיר את דתו לנצרות קתולית (ללא כל מניע דתי), והטיף לכך שעל כל אב יהודי מוטלת החובה להטביל את ילדיו: "די קשיים מחכים לילדיכם, יש לדאוג לפחות שייפטרו מהעול היהודי. היפטרות מהתכונות היהודיות צריכה להיות מטרתו של הדור היהודי החדש." ככל שהחמירה האנטישמיות הגזעית באירופה, הטווני התייאש גם מן האפשרות הזו.
כשחזר להונגריה בשנת 1917, הפך לבעלים ולעורך של "פשטי נפלו", ה"יומן של פשט", ואחר כך ערך את כתב העת הספרותי החדש "השנה" בשנות קיומו בשנים 1918–1919. בעת המהפכה הבורגנית באותן שנים היה חבר המועצה הלאומית ההונגרית וחבר ואף ממייסדי "אקדמיה ורשמרטי" (אגודה ספרותית). בנפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היגר לווינה ושכר למגוריו את וילה הרמס בליינז. שם אירח מספר דמויות ספרותיות הונגריות של אז, ואחר כך עבר להתגורר בברלין ובפריז. הוא חזר להונגריה בשנת 1927, נשפט ונידון לשנתיים וחצי מאסר בשל ביקורתו "משמיצת-האומה" על משטר הורטי, אך לבסוף קיבל חנינה בלחץ ארצות מערב אירופה. בשל האנטישמיות הגואה בהונגריה, לתחושתו, הוא היגר שוב בשנת 1938; הוא גר תחילה בפריז ואחר כך באוקספורד שבבריטניה.
יצירתו

הטווני הקדיש את כל חייו לתמיכה כספית ומוסרית באמנויות, ובמיוחד בספרות ההונגרית. הוא תמך בסופרים ובמשוררים שאותם ראה כמוכשרים וחדשניים. הייתה לו ידידות קרובה עם המשורר אנדרה אדי. הוא תמך מוסרית ואף חומרית בצעירים מוכשרים כמו רודיון מרקוביץ', אטילה יוז'ף, אנה לסנאי ועוד דמויות רבות אחרות של הספרות ההונגרית. הוא עזר גם דרך כתביו להעלות את המודעות וההכרה ביוצרים צעירים ומוכשרים אלה. הוא היה הנציג הבולט של הביקורת העיתונאית הרציונליסטית והאימפרסיוניסטית. את שארית חייו בילה במחקר לגבי יצירתו והביוגרפיה של שנדור פטפי. הוא השאיר יצירות משמעותיות בהיסטוריה הספרותית, אך כתב גם רומנים ומחזות. ביצירותיו הספרותיות תיאר את היווצרותה והתפתחותה של הבורגנות ההונגרית באינטימיות ובביקורת חריפה. הוא פרסם בהונגרית בהונגריה, אך בגרמנית מחוץ להונגריה. היו לו כמה שמות בדויים אמנותיים: "פילווקס" ו"אגריקולה".
כתביו

Plinius, a levélíró; Franklin Ny., Bp., 1904
Die Wissenschaft des nicht Wissenswerten. Ein Kollegienheft; Zeitler, Leipzig, 1908
Én és a könyvek; Nyugat, Bp., 1910
Gyulai Pál estéje; Nyugat, Bp., 1911
Kunstzigeuner. Schauspiel; Müller, München, 1913
A híresek. Színjáték; Nyugat, Bp., 1913
Feleségek felesége. Petőfi, mint vőlegény; Pallas, Bp., 1919
Szemnélküli János. Pacifista írások; Táltos, Bp., 1919
Gyalu grófnő. Igaz történet, régi időkből; Pegazus, Wien, 1921 (Kis magyar könyvek)
Das verwundete Land; Tal, Leipzig–Wien–Zürich, 1921
Csöndes napok és hangos esték; Pegasus, Wien, 1921
A vén korcsmáros és fia, a kontár. Pesti téglák krónikája; Új Modern Könyvtár, Bécs, 1922 (Új modern könyvtár)
Ady világa. Isten könyve, 1-2.; Pegasus, Wien, 1923
Ady világa. Szerelem könyve, 1-2.; Pegasus, Wien, 1924
Urak és emberek. 1. Zsiga a családban; Genius, Bp., 1927
Ady a kortársak közt. Ady Endre levelei és levelek Ady Endréhez; Genius, Bp., 1928
Bondy jr. Roman; Drei Masken, München, 1929
Egy székely nemes, aki felfedezte a demokráciát; Káldor, Bp., 1934 (Munkák és napok)
Urak, polgárok, parasztok. Tanulmányok; Révai, Bp., 1947 (Révai könyvtár)
Így élt Petőfi; Új Idők, Bp., 1947
Ahány párt, annyi Ady; Népszava, Bp., 1948 (Irodalomról – szocialistáknak)
Petőfi márciusa; Magvető, Bp., 1955
Beszélő házak; szerk. Hatvany Lajos; Bibliotheca, Bp., 1957
Magyarok beszélnek. Szemelvények emlékiratokból; vál. Hatvany Lajos, Belia György; Szépirodalmi, Bp., 1957
Ady. Cikkek, emlékezések, levelek; jegyz. Belia György; Szépirodalmi, Bp., 1959
Irodalmi tanulmányok, 1-2.; Szépirodalmi, Bp., 1960
Gyulai Pál estéje. Tanulmányok, emlékezések; Gondolat, Bp., 1960
Öt évtized. Tanulmányok, cikkek; Szépirodalmi, Bp., 1961
Urak és emberek. Regény, 1-2.; utószó Bóka László; Szépirodalmi, Bp., 1963
Emberek és korok. Regényes korrajzok, naplók, cikkek, 1-2.; vál., sajtó alá rend. Belia György; Szépirodalmi, Bp., 1964
Levelek Hatvany Lajoshoz; vál., szerk. Hatvany Lajosné, bev. Nagy Péter, jegyz. Belia György; Szépirodalmi, Bp., 1967
Így élt Petőfi, 1-2.; sajtó alá rend., szerk. Kiss József, Pándi Pál; 2. jav. kiad.; Akadémiai, Bp., 1967
A tudni-nem-érdemes dolgok tudománya; németből ford. Szőllősy Klára; Gondolat, Bp., 1968
Gyulus. Regény; szerk., utószó Belia György; Szépirodalmi, Bp., 1968
Emberek és könyvek; sajtó alá rend., utószó Belia György; Szépirodalmi, Bp., 1971
Utak, sorsok, emberek; sajtó alá rend. Belia György; Szépirodalmi, Bp., 1973
Szalontától Pestig. Cikkek, tanulmányok Arany Jánosról; Szépirodalmi, Bp., 1977
Harcoló betűk. Irodalmi tanulmányok; vál., szerk. Hatvany Lajosné, bibliográfia Rozsics István; Gondolat, Bp., 1981
Hatvany Lajos levelei; vál., szöveggond. Hatvany Lajosné és Rozsics István, jegyz. Hatvany Lajos, Rozsics István, előszó Illés Endre; Szépirodalmi, Bp., 1985
Beszélő házak és tájak. A magyar irodalom emlékhelyei; szerk. Hatvany Lajos, fotó Gink Károly, sajtó alá rend., kieg. Erki Edit; Officina Nova, Bp., 1990
לקריאה נוספת

Nagy Sz. Péter: Hatvany Lajos. (Monográfia). Budapest : Balassi, 1993. 119 o. ISBN 9637873295
מכירים אותם? הונגרים מפורסמים ממוצא יהודי Reményi Gyenes István: Ismerjük őket? Zsidó származású nevezetes magyarok (Ex Libris Kiadó, Budapest, 2000) ISBN 963-85530-3-0
הערות שוליים

↑  Todd Endelman, Leaving the Jewish Fold: Conversion and Radical Assimilation in Modern Jewish History. הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 2015. עמ' 125.
↑  Balett a Hermész-villa termeiben és parkjában, 2016. december 29. (szervuszausztria.hu)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262462105171  PLWABN: 9810689685405606  BnF: cb12233894h (data)  GND: 119336634  ISNI: 0000 0001 0898 7274  LCCN: n85122743  NKC: jn20000720099  NTA: 072884827  RERO: 02-A013313480  SUDOC: 03104493X  VIAF: 49278609   WorldCat (עם VIAF): 49278609 
לאיוש הטווני ואשתו בברלין
כתב העת ניוגט (מערב), 1908. גיליון ראשון (שנה א', מספר 1)
מאיר דביר

| --- | --- |

 לידה:  1931 אוז'הורוד, צ'כוסלובקיה 
 פטירה:  2018 (בגיל 87 בערך) 
 שם לידה:  מיקולש דויטש 
 ענף מדעי:  פיזיקה 
 מקום קבורה:  עינת 
 מקום לימודים:  בית הספר למקצועות הטכניים  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  התעשייה האווירית לישראל  אלסינט 
 מספר צאצאים:  3 
 
מאיר דביר (במקור דויטש, 1931– 26 באפריל 2018) היה פיזיקאי ומנהל ישראלי, כיהן כמנכ"ל התעשייה האווירית לישראל ומנכ"ל אלסינט.
קורות חיים

דביר נולד בשם מיקולש דויטש למשפחה חסידית באוז'הורוד, צ'כוסלובקיה (היום באוקראינה). לאחר כיבוש הונגריה על ידי גרמניה הנאצית ב-1944 נשלח עם משפחתו ברכבות לאושוויץ-בירקנאו, שם ראה בפעם האחרונה את אמו, שלושת אחיו ואחותו הקטנים, שנספו בתאי הגזים. את אביו איבד מאוחר יותר במחנה עבודה כשנספה מרעב. הועסק בעבודות כפייה במחנה הריכוז גרוס-רוזן וגורש בצעדת המוות למאוטהאוזן. שוחרר באוסטריה על ידי חיילים אמריקאים ביום האחרון של המלחמה.
עלה לארץ ישראל ב-1946. למד בבית הספר הטכני ושירת כטכנאי תחזוקה בבסיס חיל האוויר בתל נוף. עבר קורס קציני אלקטרוניקה בארצות הברית ומונה לראש מדור אחזקת אלקטרוניקה בחיל. היה בעל תואר ראשון ודוקטורט בפיזיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1964 הצטרף לתעשייה האווירית, עבד במפעל תממ (תעשיות מכשירים מדויקים), שימש סגן מנהל ומנהל המפעל. ב-1975 מונה למנכ"ל חברת אלתא. ב-1977 מונה לסמנכ"ל התעשייה האווירית וריכז תחת אחריותו את נושא המחקר ופיתוח בחברה. באוקטובר 1982 מונה למנכ"ל החברה, וכיהן בתפקיד עד פרישתו במהלך 1983. לאחר מכן כיהן כמנכ"ל אלסינט וכדירקטור בחברות רבות, בהן בנק לאומי, תאת טכנולוגיות ויועץ לדירקטוריון התעשייה הצבאית. ב-2001 מונה ליושב הראש הזמני של תע"ש. שימש כיו"ר הנהלת העמותה של הסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין החל מיום הקמתה בשנת 1996 עד יום מותו.
נפטר ב-26 באפריל 2018, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עינת. השאיר אחריו 3 ילדים ו־7 נכדים.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  דף הנצחה לד"ר מאיר דביר ז"ל, 1931-2018, יו"ר הנהלת העמותה | יורם לוינשטיין, באתר www.studioact.co.il
↑  ריקי ריבלין, מבחינה טכנית ואישית, ביטאון חיל האוויר, מס' 41, ספטמבר 1984
↑  קרן צוריאל-הררי ודליה טל, ‏דברים שאפשר לדעת על חברי דירקטוריון ישראלים, באתר גלובס, 16 בספטמבר 2001
↑  מאת אמנון ברזילי, בין הזרמת כספים ממשלתית למכירה, באתר הארץ, 2 בספטמבר 2001
↑  ד"ר מאיר דביר ז"ל. אבלים. 27 באפריל 2018
| ראשי התעשייה האווירית לישראל |
| --- | --- | --- |
| יושבי ראש החברה | מיכאל פירון • ישראל סחרוב • דוד עברי • מרדכי הוד • צבי צור • יאנוש בן גל • אורי אור • יאיר שמיר • דב בהרב • רפי מאור • הראל לוקר • עמיר פרץ |  |
| מנהלים כלליים | אל שווימר • גבריאל גידור • מאיר דביר • נמרוד שלום אריאב • משה קרת • יצחק ניסן • יוסי וייס • נמרוד שפר • בועז לוי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260674405171  ISNI: 0000 0004 0207 4767  VIAF: 297104633   WorldCat (עם VIAF): 297104633
לאסלו הארש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 במאי 1911 טרזווארוש (רובע 6), הונגריה 
 פטירה:  19 במרץ 1978 (בגיל 66) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Herczog László 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 שפות היצירה:  הונגרית 
 בן או בת זוג:  Judith Sziráky (1947–1978) 
 פרסים והוקרה:  פרס אטילה יוז'ף (1971)  State Youth Award (1975) 
 
לאסלו הארש (במקור הרצוג, בהונגרית: Hárs László; בודפשט, 7 במאי 1911 – בודפשט, 19 במרץ 1978) היה משורר, סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי זוכה פרס אטילה יוז'ף (1973) שהוא הפרס הספרותי הגבוה ביותר בהונגריה ופרס הנוער (1975).
ביוגרפיה

לאסלו הרצוג נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ הרצוג (1876–1959) מסגר, ושל פאני דוורלס. בסיום חטיבת הביניים המשיך את לימודיו בבודפשט בבית ספר מקצועי וסיים אותם בבית הספר להנדסת מכונות. לאחר מכן עבד כמסגר כמו אביו ב"מפעלי גנץ". משנת 1929 התחיל להוציא לאור מכתביו. בשנות ה-30 השתייך לחוג הסוציאליסטי של מקהלת פירושקה סלמאש והשתתף בתנועת העבודה הבלתי חוקית. ב-1933 נידון לשלושה חודשי מאסר על כרך השירה הראשון שלו באשמת "העלבת הדת". לאחר מלחמת העולם השנייה היה ראש מחלקת התרבות של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP). עד 1949 היה בעל טור ועורך של יומונים, שבועונים וירחונים כמו:
נפסבה עיתון יומי חשוב
האור (Világosság) שבועון
העתיד (Jövendő) שבועון
בן זמננו (Kortárs) ירחון
העם של קושוט (Kossuth népe)
ב-1947 נשא לאישה את הסופרת יודית סיראקי (1904–1992).
אחרי המלחמה הפך הארש לסופר ולעיתונאי עצמאי (freelance) על אף שהחל את דרכו כמשורר, שיריו הראשונים ב-1929 הופיעו ב"עיתון" (Újság). בשיריו השמאלניים והמתסיסים תיאר כלוחם את הסתירות החברתיות של שנות ה-30 ולאחר מכן את סיוטי מלחמת העולם השנייה. לאחר מכן ערך בעיקר יצירות וסיפורי נוער וילדים, הוא הופיע עם כרך לירי נוסף רק ב-1972 (ערעור על פסק דין - Appeal for Judgment), בו עסק שוב בבעיות אישיות המשמרות את עצמן בסערות ההיסטוריה. למעשה, הוא באמת נודע כמספר סיפורים. יצירותיו הראשונות היו רומנים "עליזים והרפתקנים", מאוחר יותר מה שנקרא כתב רומני נוער וילדים. לעיתים קרובות הוא איחזר את יצירותיו, עיבד אותן מספר פעמים, והוסיף עלילות המשך חדשות וטוויסטים מדהימים. יצירתו הידועה ביותר היא "ואז הילדים" (1947 ו-1970–1972). טרילוגיה זו שלו תורגמה למספר שפות (למשל לארמנית!). הוא היה סופר פורה מאוד, ערך מספר יוצא דופן של אנתולוגיות של אגדות קלאסיות בנוסף לעשרות רומני הנוער והילדים שלו, עם מספר סיפורים המתקרבים לאלף. מספרו "מחפשים זוכה" (1962). ג'רג' רנקי כתב אופרה לילדים. כמה מסיפוריו ומסיפורי האגדות שלו הושמעו בהצלחה רבה על במות נוער הונגריות ובמופעי תיאטראות בובות, וחלק מסיפוריו הקלאסיים עובדו בעל כורחו למחזות ולשקופיות. הוא עסק גם בסוגיות תאורטיות במשחק ילדים.
יצירותיו (חלק)

נולדתי בבודפשט (שירים, 1933)
מְצא כוכב אחר (שירים, 1937)
כיכר ארז'בט הוא שלנו (רומן נוער, 1938)
בעיר השקועה (שירים, 1941)
טוביאס, הענק הפחדן (סיפורים למבוגרים, 1946)
גוריל התשיעי - המעגל נסגר (שניים של מערכה אחת, 1947)
ואז הילדים (רומן ילדים, 1947)
האדון הגדול והענבים. בגד הקיסר החדש (אגדות, 1947)
ממש משחק ילדים (רומן, 1948)
אלה ילד פשט (רומן נוער, 1949)
מורגנשטרן: שירי ליגלוג (תרגומי שירים 1949)
שני הימים של אַנוּש בֶּרְקֶה (רומן, 1951)
כיכר הלחם האפוי (סיפורים, 1954)
הכיתה הסודית (קומדיה, 1954)
טחנת הרוח של פרסומי (סיפורים, 1955)
שנה הפוכה (רומן נוער, 1958)
הפיה היחידה (סיפורים, 1960)
מחפשים זוכה (רומן נוער, 1962)
מדריך לסטודנטים שחקנים (1962)
בירי ובורי (רומן נוער, 1964)
טהטהטה (רומן נוער, 1965)
הסבא שנפל מהשמיים (רומן ילדים, 1968)
עשרים סיפורים (סיפורים, 1968)
איפה הייתי, איפה לא הייתי (סיפור, 1971)
יוטקה והפיה המחליפה (1971)
ערעור על פסק דין (ארבעים שנות שירה, 1972)
10x10 = 100 (סיפור, 1973)
רק סיפור (1974)
לא אהיה נכדך! (סיפורים, 1974)
גם אנו היינו ילדים (רומן נוער, 1975)
כל הסיפורים החדשים (1976)
כל סיפורי הנסיך בוצי (1977)
פיית השלג (סיפורים, 1978)
פיפאפו, בוא איתי למטרו (עבודה חינוכית לילדים, 1978)
מכתב מהיער (עם ז'וז'ה שומוש, לפורלו, 1996)
סרטיו (תסריטים)

הנסיך בוצי עומד למבחן
המצור על ביסטריצה (1948)
לבוש מקושט הונגרי (1949)
יהלום חצי הגרוש של התרנגול הקטן (1951)
וארגה המתפאר (1979)
ראו גם

Irod.: Magyar irodalmi lexikon. I–III. köt. Főszerk. Benedek Marcell. (Bp., 1963–1965)
Vidor Miklós: Új magyar gyermekirodalom. (Kritika, 1976)
Siklós Olga: Az ifjúsági dráma. (A magyar drámairodalom útja 1945–1957. Bp., 1970)
Keményfi Margit: „Tízezer nap” fénye. (Élet és Irodalom, 1973)
Cs. Nagy István: H. L. meséi. (Életünk, 1977)
Halálhír. (Magyar Nemzet, 1978. márc. 21.–Népszabadság, 1978. ápr. 1.)
Lengyel Balázs: Búcsú H. L.-től. (Kortárs, 1978)
Mándy Iván: H. L. (Jelenkor, 1980)
Komáromi Gabriella: A hetvenes évek ifjúsági regényei. (Bp., 1981)
Tóthné Szűcs Éva: H. L. az égből pottyant nagyapa c. meseregényének elemző bemutatása. (Acta Academiae Paedagogicae Nyíregyháziensis, 1992)
Trencsényi László: H. L. és a gyermekirodalom. (Módszertani Közlemények, 1993)
Humorlexikon. Szerk. Kaposy Miklós. (Bp., 2001).
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש 1994. ISBN 963-05-6422-X)
סופרים הונגרים בני זמננו
נקודת שם