stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלבר דה מון
ביוגרפיה

מון נולד ב-28 בפברואר 1841 בלומיני-נל-אורמו כבן למשפחת אצולה. הוא התגייס לצבא צרפת, הוצב בחיל הפרשים ולמד באקדמיה הצבאית סן-סיר. במהלך שירותו הצבאי הוא התוודע למצוקתו של מעמדת הפועלים. ב-1862 הוא נשלח לאלג'יריה, וב-1870 חזר לצרפת כדי להילחם במלחמת צרפת-פרוסיה. הוא השתתף במצור על מץ אשר לאחריו נפל בשבי הפרוסי ונשלח כשבוי מלחמה לאאכן. עם סיום המלחמה הוא חזר לצרפת והוצב ב"צבא ורסאי" אשר היה אחראי על דיכוי הקומונה הפריזאית. מון הוצב כעוזרו של מפקד צבא ורסאי המרקיז דה גאליפה.
לטענתו של מון, האירוע ששינה את חייו היה כאשר במהלך דיכוי המרד, הוא הבחין בחיילים נושאים אלונקה שבה אדם גוסס. החיילים הצהירו שזהו "מורד", ובתגובה התרומם האיש וצעק "לא, אתם המורדים!" ומת. מון היה מזועזע מהמאורע, וטען שהסיבה לסבלם של העניים היא אדישותם של הבורגנים. מון החל לעסוק בפעילויות צדקה וכן בפעילות פוליטית למען שיפור מצב מעמד הפועלים. הוא הקים אגודות פועלים קתוליות אשר הפגישו לתפילה בעלי הון ופועלים פשוטים. מון החליט להיכנס לפוליטיקה, והביע עמדות לאומניות ומלוכניות קיצוניות. עמדות אלו לא מצאו חן בעיני מפקדיו בצבא, שב-1875 הורו לו לבחור בין קריירה פוליטית לקריירה צבאית מון בחר לעזוב את הצבא. בפברואר 1876 הוא נבחר לפרלמנט כציר של פונטיבי.
במהלך כהונתו כחבר פרלמנט, התפרסם מון בזכות נאומיו הסוחפים, ונחשב לנואם הטוב ביותר בקרב סיעות הימין. הוא כונה "המגן המיסטי" ואף "ז'ורס של הימין". הוא החזיק בעקשנות בעמדות אנטי-רפובליקניות וקתוליות, והרבה בנאומיו להלל את הצבא. הוא תמך בניסיון ההפיכה של ז'ורז' בולנז'ה. בשל פעילותו החברתית, מתנגדיו מימין האשימו אותו בהיותו סוציאליסט, אולם הוא עצמו דחה את הסוציאליזם בתקיפות וטען שהוא מהווה "שלילת האל". מון נחשב לדמות כה חשובה בתנועה להחזרת בית בורבון לשלטון, עד שהטוען לכתר הצרפתי אנרי, רוזן שאמבור שימש כסנדק לאחד מילדיו. עם זאת, ב-1891 הוציא האפיפיור לאו השלושה-עשר את האנציקליקה Rerum novarum, אשר בה בין היתר קרא לקתולים הצרפתים להשלים עם קיומה של הרפובליקה, ולהתחיל בתהליך של "חבירה", היינו כניסה אטית למוסדות המדינה הרפובליקנית כדי להשפיע עליהם מבפנים. בעוד שמרבית המלוכנים הצרפתים לא קיבלו את הדברים, הרי שמון פרש מיד מהתנועה המלוכנית והפך לרפובליקני נאמן, אולם המשיך לאהוד את המלוכנים. האפיפיור שלח לו מכתב תודה אישי על כך.
מון נודע גם בהשקפותיו האנטישמיות, והאמין שהיהודים זוממים להשתלט על העולם. ב-1891 הובס מון בבחירות הכלליות, ולא הצליח להיבחר שוב כנציג פונטיבי. אולם ב-1894 הוא הצליח להיבחר מחדש כנציג פיניסטר. במהלך פרשת דרייפוס הוא השתייך למחנה האנטי-דרייפוסרי ונשא נאומים תקיפים בפרלמנט בנושא זה. ב-1897 הוא הפך לחבר האקדמיה הצרפתית. הוא נפטר ב-6 באוקטובר 1914.
לקריאה נוספת

ברברה טוכמן, המגדל הגאה, דביר, 1998.
הערות שוליים

↑  טוכמן, עמ' 222.
↑  טוכמן, עמ' 222-223.
↑  טוכמן, עמ' 223.
↑  טוכמן, עמ' 224.
↑  טוכמן, עמ' 222-224.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301605405171  PLWABN: 9810652404705606  BnF: cb119172218 (data)  GND: 118785346  ICCU: LO1V141911  ISNI: 0000 0001 0879 2688  LCCN: n83239594  Léonore: 274523  NTA: 069700125  SNAC: w6b01b9g  SUDOC: 090397592  VcBA: 495/92514  VIAF: 24605699   WorldCat (עם VIAF): 24605699
איימון סאליבן

אֵיימון סאליבן (באנגלית: Eamon Sullivan ; נולד ב-30 באוגוסט 1985), הוא שחיין אוסטרלי שהחזיק בשיאי עולם במשחים ל-100 מטר חופשי ול-50 מטר חופשי.
ביוגרפיה

סאליבן נולד בפרת' במערב אוסטרליה, שם הוא חי עד היום.
באולימפיאדת אתונה סיים סאליבן במקום שישי במשחה שליחים 4X100 מטר חופשי.
את אליפות העולם בשחייה ב-2005 החמיץ סאליבן בשל פציעה. באליפות העולם בשחייה 2007 שנערכה במלבורן הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי. בנוסף, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי.
באליפות הפתוחה של ניו סאות' ויילס בפברואר 2008, קבע סאליבן במשחה ל-50 מטר חופשי שיא עולם חדש של 21.56 שניות, שיפור ב-8 מאיות השנייה לשיא בן 8 השנים של אלכסנדר פופוב. כחודש לאחר מכן הוא איבד את השיא לאלן ברנאר מצרפת, אולם כעבור שלושה ימים שבר אותו פעמיים במסגרת המבחנים האולימפיים של אוסטרליה והעמיד אותו על 21.28 שניות. שם הוא גם קבע את התוצאה השנייה בטיבה בעולם במשחה ל-100 מטר חופשי, 47.52 שניות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שבר סאליבן לראשונה את שיא העולם של אלן ברנאר במשחה ל-100 מטר חופשי כששחה בזמן של 47.24 שניות, כשחיין ראשון במשחה שליחים 4X100 מטר חופשי, בו נבחרת אוסטרליה זכתה במדליית ארד. שיאו העולמי החזיק מעמד שלושה ימים עד שברנאר שיפר אותו בארבע מאיות השנייה במקצה הראשון בשלב חצי הגמר, אולם דקות ספורות לאחר מכן הוא החזיר לעצמו את שיא העולם כשניצח במקצה השני בתוצאה של 47.05 שניות. בשלב הגמר הוא לא הצליח לשחזר את הצלחתו וזכה במדליית כסף לאחר שהפסיד לברנאר. הוא זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב כששחה את סגנון החופשי. בנוסף, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-50 מטר חופשי.
באליפות צרפת באפריל 2009 נשברו שיאיו העולמיים במשחה ל-50 מטר ול-100 מטר חופשי על ידי פרד בוסקה וברנאר בהתאמה, אולם השיא ב-100 מטר נפסל על ידי פדרציית השחייה הבינלאומית בשל חליפת שחייה לא תקנית. באליפות העולם בשחייה 2009 ברומא, בה לא השתתף בשל מחלה, נשבר שיאו במשחה ל-100 מטר חופשי על ידי סזאר סיילו מברזיל.
באליפות אוסטרליה ב-2011 זכה רק במדליית הארד במשחה 100 מטר חופשי (בזמן של 48.89 שניות), אחרי השחיינים הצעירים ג'יימס מגנוסן וג'יימס רוברטס ובמקום החמישי ב-50 מטר (22.40 שניות) , ובשל כך איבד את המקום במשחים האישיים באליפות העולם בשחייה 2011. אולם הוא שולב בנבחרת עבור משחי השליחים. והשתתף, יחד עם מגנוסן, מט טרגט, ומתיו עבוד במשחה 4x100 מטר חופשי. הוא שחה את החלק האחרון במשחה, ולמרות שיריביו צימצמו את הפער שקודמיו פתחו, הוא הצליח לשמור על היתרון עד הסוף, ולהוביל את אוסטרליה למדליית זהב לפני צרפת וארצות הברית.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים סאליבן במקום שמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.98 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 21.88 שניות ובמקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:11.63 דקות, 22 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד, כשחיין שלישי הוא שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 47.68 שניות.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
התפתחות שיא העולם במשחה ל-50 מטר חופשי
התפתחות שיא העולם במשחה ל-100 מטר חופשי
הערות שוליים

↑  השיא של אלן ברנארד ב-100 מ' חופשי נפסל, באתר ONE‏, 22 ביוני 2009
איימון סאליבן באולימפיאדת בייג'ינג, לבוש בחליפת לייזר רייסר
איתן מור (רופא)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 בדצמבר 1951 (בן 72) חיפה, ישראל
 לימודי רפואה:  אוניברסיטה העברית בירושלים
 התמחות:  כירורגיה
 תואר:  פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב
 תפקידים:  מנהל מערך ההשתלות בבית החולים בילינסון ובבית החולים שניידר  מנהל המרכז להשתלות איברים במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר
 
איתן מור (נולד ב-30 בדצמבר 1951) הוא כירורג ישראלי, המכהן כמנהל המרכז להשתלות איברים במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר. פרופסור לרפואה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

מור נולד בחיפה וגדל בירושלים. הוא למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה. ב-1970 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם בסיירת מטכ"ל. לאחר שחרורו למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא עשה את הסטאז' במרכז רפואי הדסה, ואת ההתמחות בכירורגיה אותה סיים ב-1989 עשה בבית חולים קפלן. לאחר מכן נסע לארצות הברית ושימש עמית ביחידת ההשתלות של המרכז הרפואי של אוניברסיטת ביילור בטקסס וביחידת ההשתלות של בית החולים מאונט סיני בניו יורק. בשובו לישראל ב-1994 עבד ביחידת הניתוחים וההשתלות של מרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר. ב-1995 עבר לבית החולים בילינסון וב-1997 מונה למנהל היחידה להשתלות כבד בבית החולים בילינסון. ב-2002 מונה למנהל מערך ההשתלות בבית החולים בילינסון ובבית החולים שניידר. מור ביצע את השתלות הכבד מתורם חי בילד ובמבוגר הראשונות בישראל. הוא הוביל את ביצוען הראשון של השתלות כליה שאינן תואמות סוג דם והשתלות מוצלבות. ב-2019 מונה למנהל המרכז להשתלות איברים במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר.
מור שימש יו"ר החברה הישראלית להשתלות (2006–2008) וחבר ועדת ההיגוי של המרכז הלאומי להשתלות.
בתחום המחקר והאקדמיה פרסם למעלה מ-170 מאמרים מדעיים. ב-1997 מונה למרצה בכיר בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, ב-2001 לפרופסור חבר ומאז 2011 מכהן כפרופסור מן המניין בפקולטה.
הוא נשוי ליעל ואב לארבע בנות.
אלבר ונדאל

| --- | --- |

ציור דיוקן מסביבות 1899
 לידה:  7 ביולי 1853 פריז, צרפת 
 פטירה:  30 באוגוסט 1910 (בגיל 57) פריז, צרפת 
 ענף מדעי:  היסטוריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות של ברסי 
 מקום לימודים:  בית הספר החופשי למדעים פוליטיים 
 מוסדות:  בית הספר החופשי למדעים פוליטיים 
 פרסים והוקרה:  פרס גובר (1894)  פרס גובר (1893)  פרס בורדין (1882)  אביר בלגיון הכבוד 
 
אלבר ונדאל או בשמו המלא לואי ז'ול אלבר, רוזן ונדאל (בצרפתית: Louis-Jules-Albert conte Vandal;‏ 7 ביולי 1853, פריז – 30 באוגוסט 1910, פריז) היה היסטוריון צרפתי, חבר האקדמיה הצרפתית.
החשובים שבספריו הוקדשו לתקופתו של נפוליאון, מתוך גישה של הערצה למנהיג. כמו כן חקר את ההיסטוריה של הדיפלומטיה הצרפתית במאה ה17–20. יחד עם מורו ורבו, אלבר סורל, ייסד את האסכולה הצרפתית להיסטוריה דיפלומטית. גישתו הייתה סטאטוצנטריסטית, כלומר התמקד בעיקר ביחסים בין המדינות.
פרטים ביוגרפיים

בן של הרוזן אדואר ונדאל, שכיהן כמנהל הכללי של הדואר תחת השלטון השל נפוליאון השלישי, אלבר ונדאל היה דוקטור למשפטים. היה לתלמידו וידידו של אלבר סורל וירש ב-1906 את משרתו כפרופסור להיסטוריה דיפלומטית בבית הספר החופשי למדעים פוליטיים (École libre des sciences politiques). אחד מהנושאים החביבים עליו ושלהם הקדיש קורס מיוחד היה "השאלה המזרחית" שנגעה לגורל האימפריה העות'מאנית ושל עמיה.
השתתף בעבודות מועצת המדינה של צרפת. אחרי אישור החוק להפרדת הדת מהמדינה בשנת 1905 כתב לאפיפיור וביקש ממנו להסכים עם הקמת האגודות התרבותיות שקמו באותם הימים.
אינטלקטואל קתולי, קישר יחסי ידידות עם הסופר ומבקר הספרות הקתולי פרדינאן ברינטייר.
אלבר ונדאל נבחר לאקדמיה הצרפתית בשנת 1897 על הכיסא שהתפנה אחרי מותו של לאון סיי. היה אביר של מסדר לגיון הכבוד.
בשנת 1897 הירצה הרצאה פומבית שבה גינה את הטבח הגדול בארמנים באימפריה העות'מאנית תחת שלטונו של עבדול חמיד השני וקרא להפעלת לחצים מחודשים על טורקיה לשם יישום רפורמות באזורים המאוכלסים על ידי ארמנים ונוצרים אחרים ומניעת מעשי רצח המוניים נגדם.
בתחום הפוליטי היה בעל דעות שמרניות ופטריוטיות ("צרפת שוחרת שלום ושואפת לתהילה"). כמו אלבר סורל ורוב ההיסטוריונים באקדמיה הצרפתית נמנה עם המחנה נגד דרייפוס.
התנגד גם לרפורמה של האורתוגרפיה הצרפתית.
עם תלמידיו בבית הספר למדעים הפוליטיים נמנו גם הסופרים מרסל פרוסט ופול מוראן.
ספרים

En karriole à travers la Suède et la Norvège‏, 1876 (בעגלת סוסים בשוודיה ונורווגיה), סיפור מסע
Louis XV et Elizabeth de Russie (1882) (לואי החמישה עשר ויליזבטה של רוסיה). מחקר על יחסי צרפת ורוסיה במאה ה-18, לפי הארכיון של משרד החוץ הצרפתי
Ambassade française en Orient sous Louis XV: la mission du marquis de Villeneuve, 1728-1741, (שגרירות צרפתית במזרח תחת לואי החמשה עשר: שליחותו של המרקיז דה וילנב)
1885 - Pacha Bonneval (הפאשה בונוואל)
Napoléon et Alexandre Ier. L'alliance russe sous le premier empire, 1891-1896
(נפוליאון ואלכנדר הראשון:הברית עם רוסיה תחת האימפריה הראשונה (שלושה כרכים, 1894-97), זכה בפרס גובר (Gobert) של האקדמיה הצרפתית
1900L'Odyssée d'un ambassadeur. Les voyages du marquis de Nointel (1670-1680) (המסעות של המרקיז דה נוטל: אודיסאה של שגריר)
1902 L'Avènement de Bonaparte I. La Genèse du Consulat. Brumaire. La Constitution de l'an VIII, (עלייתו של בונפרט. א. הקמת הקונסולאט. ברימר. החוקה של השנה השביעית.
L'Avènement de Bonaparte. II. La République consulaire, 1800, 1907. (עלייתו של בונפרטה. ב. הרפובליקה הקונסולרית)
לקריאה נוספת

Sidney Horowitz, Albert Vandal and Franco-Russian relations, 1740-1746 New York University, 1954 (אלבר ונדאל והיחסים הצרפתיים רוסיים בשנים 1740–1746)
Hubert Cole, Jean Tulard, Albert Vandal, Jean Vanel Murat et la campagne de Russie, 1975 : (יוברט קול, ז'אן טילאר, אלבר ונדאל, ז'אן ואנל - מירא והמסע לרוסיה)
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיה אוניברסליס
↑  ראו נאומו של פול מוראן באקדמיה הצרפתית, 1969
↑  קריסטוף שארל - מישור ספרותי ומישור שלטוני: הסופרים ופרשת דרייפוס
Christophe Charle, Champ littéraire et champ du pouvoir, les écrivains et l'Affaire Dreyfus
Annales, Économies, Sociétés, Civilisations, Annee 1977, vol. 32,Nr.2, pp.240-264
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306407305171  PLWABN: 9810629816105606  BIBSYS: 90650748  BnF: cb107163763 (data)  GND: 117681180  ICCU: RAVV058854  ISNI: 0000 0001 1873 0771  LCCN: n84210394  Léonore: 366832  NKC: mzk2009502567  NTA: 075277433  SELIBR: 342898  SNAC: w6186crk  SUDOC: 073363588  VcBA: 495/113406  VIAF: 12299459   WorldCat (עם VIAF): 12299459
אישה חתול

| --- | --- |

 מבוסס על:  קאטוומן 
 בימוי:  פיטוף 
 הופק בידי:  דניס די נובי, Edward McDonnell 
 תסריט:  מיכאל פריס, ביל פינגר, בוב קיין, ג'ון ד' ברנקטו, ג'ון רוג'רס, תרזה ריבק 
 עריכה:  סילבי לנדרה 
 שחקנים ראשיים:  האלי ברי (Patience Phillips) שרון סטון (Laurel Hedare) פרנסס קונרוי (Ophelia Powers) אהרון דאגלס אונה גראוור Lori Fung ברוק תייס Ryan Robbins Larry Sullivan ג'נט וארני אן פלשטר Benita Ha קים סמית' Peter Williams Dagmar Midcap Jill Krop John Cassini אלכס בורסטיין מיכאל מאסי למבר וילסון בנג'מין בראט מיסי פרגרים כריסטופר היירדאל פיטר וינגפילד John Mann ביירון מן Aaron Miko מייקל דיינגרפילד פרנסס מקדורמנד 
 מוזיקה:  קלאוס באדלט
 צילום:  תיירי ארבוגסט 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  DC Entertainment Village Roadshow Pictures Di Novi Pictures Frantic Films Maple Shade Films Catwoman Films
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 באוגוסט 2004 
 משך הקרנה:  104 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, ספרדית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט פנטזיה, סרט מתח, סרט גיבורי-על 
 תקציב:  100 מיליון דולר
 הכנסות:  82.1 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   catwoman
 פרסים:  פרס פטל הזהב לתסריט הגרוע (מיכאל פריס, ג'ון ד' ברנקטו, ג'ון רוג'רס, תרזה ריבק)  פרס פטל הזהב - השחקנית הגרועה ביותר (האלי ברי)  פרס פטל הזהב - הסרט הגרוע ביותר (האחים וורנר, דניס די נובי)  פרס פטל הזהב לבמאי הגרוע (פיטוף) 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
אישה חתול (באנגלית: Catwoman) הוא סרט גיבורי על אמריקאי משנת 2004, המבוסס באופן רופף על דמותה של קאטוומן מבית DC Comics. הסרט נעשה על פי תסריט מאת ג'ון רוג'רס, ג'ון ברנקאטו ומייקל פריס מסיפור של תרזה רבק, ברנקאטו ופריס בליווי פסקול מאת קלאוס באדלט. בסרט מככבת האלי ברי בתפקיד הראשי, עם בנג'מין בראט, למברט וילסון, פרנסס קונרוי, אלכס בורסטיין ושרון סטון לצדה. הסרט מתרכז סביב דמותה של פיישנס פיליפס, מעצבת צנועה שחושפת קונספירציה בחברת הקוסמטיקה שהיא עובדת בה, הסובבת סביב מוצר מסוכן שעלול לגרום לבעיות בריאות נרחבות. לאחר שהתגלתה ונרצחה על ידי הקושרים, היא מתעוררת מחדש בעזרת חתולים מצריים המעניקים לה יכולות דומות לחתולים על-אנושיים ומאפשרות לה להפוך לאנטי-גיבורה הלוחמת בפשע, תוך כדי ניהול רומן עם בלש שרודף אחריה.
הסרט הופק על ידי אולפני Village Roadshow וחברת Di Novi של דניס די נובי. הסרט יצא לאקרנים ב-23 ביולי 2004 על ידי האחים וורנר אך נחל כישלון מסחרי, כשהכניס 82 מיליון דולר בלבד אל מול תקציב של 100 מיליון דולר. הסרט ספג ביקורות שליליות לרוב וזכה בשבע מועמדויות לפרס פטל הזהב וזכה בקטגוריות השחקנית הגרועה ביותר, הסרט הגרוע ביותר, הבמאי הגרוע ביותר והתסריט הגרוע ביותר; מבקרים רבים ראו שזה אחד הסרטים הגרועים ביותר בכל הזמנים ונמתחה ביקורת על הביצועים של ברי ובייחוד העדר הקישור לדמותו של באטמן (מאחר שבקומיקס קאטוומן היא בעלת ברית ואויבת של באטמן. עם זאת, הסרט היה סרט גיבורי העל עם דמות נשית בתפקיד ראשי המכניס ביותר עד ליציאת הסרט וונדר וומן בשנת 2017, אף הוא מבית DC קומיקס.
שחקנים ודמויות

האלי ברי כפיישנס פיליפס / אישה חתול
בנג'מין בראט כבלש טום לון
שרון סטון כלורל הדאר
למברט וילסון כג'ורג' הדאר
פרנסס קונרוי כאופליה פאוארס
אלכס בורסטיין כסאלי
מייקל מסי כארמנדו
ביירון מאן כווסלי
אלכס קופר כגלוריה אוג'דה
קים סמית' כדרינה
פיטר ווינגפילד כד"ר איוון סלאוויקי
ברנד מקנזי כלאנס
מיסי פרגרים מופיעה בסרט אך לא זכתה לקרדיט, היא הופיעה בתצלום המציג את ההשפעות הרעות של מוצר היופי. תצלום של מישל פייפר כאשת החתול מהסרט באטמן חוזר מופיע באוסף התמונות שאופליה מראה לפיישנס בסרט.
הפקה > צילומים

הצילומים העיקריים החלו בסוף ספטמבר 2003 והתרחשו ברחוב הרביעי במרכז לוס אנג'לס, קליפורניה בוויניפג, מניטובה, כמו גם באולפני הקולנוע של ליונס גייט (Lionsgate), בוונקובר, קולומביה הבריטית, באולפני האחים וורנר ובאולפני ברבנק, שדרות וורנר 4000, בברבנק, קליפורניה. מרבית החתולי בסרט הגיעו ממקלטים לבעלי חיים ברחבי קליפורניה. הצילומים הסתיימו ב-20 בפברואר 2004.
פרסים

הסרט תואר בתור אחד הסרטים הגרועים בתולדות הקולנוע:
| פרס | תאריך הטקס | קטגוריה | נושא | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| פרסי פטל הזהב | ‏26 בפברואר 2005 | הסרט הגרוע ביותר | האחים וורנר | זכייה |
| פרסי פטל הזהב | ‏26 בפברואר 2005 | השחקנית הגרועה ביותר | האלי ברי | זכייה |
| פרסי פטל הזהב | ‏26 בפברואר 2005 | שחקן המשנה הגרוע ביותר | למברט וילסון | מועמדות |
| פרסי פטל הזהב | ‏26 בפברואר 2005 | שחקנית המשנה הגרועה ביותר | שרון סטון | מועמדות |
| פרסי פטל הזהב | ‏26 בפברואר 2005 | זוג הקולנוע הגרוע ביותר | האלי ברי ואו בנג'מין בראט או שרון סטון | מועמדות |
| פרסי פטל הזהב | ‏26 בפברואר 2005 | הבמאי הגרוע ביותר | פיטוף | זכייה |
| פרסי פטל הזהב | ‏26 בפברואר 2005 | תסריט הגרוע ביותר | ג'ון ברנקאטו ומייקל פריס, ג'ון רוג'רס | זכייה |
| פרסי הסרט הגרוע | ‏2005 | הסרט הגרוע ביותר | האחים וורנר | זכייה |
| פרסי הסרט הגרוע | ‏2005 | אפקטים מיוחדים הגרועים ביותר | האחים וורנר | זכייה |
| פרסי הסרט הגרוע | ‏2005 | הפסקול המוסיקלי הגרוע ביותר | האחים וורנר | מועמדות |
| פרסי הסרט הגרוע | ‏2005 | התסריט הגרוע ביותר | האחים וורנר | מועמדות |
| פרסי הסרט הגרוע | ‏2005 | הבמאי הגרוע ביותר | פיטוף | זכייה |
| פרסי הסרט הגרוע | ‏2005 | השחקנית הגרועה ביותר | האלי ברי | זכייה |
| פרסי הסרט הגרוע | ‏2005 | שחקנית המשנה הגרועה ביותר | שרון סטון | זכייה |
הערות שוליים

↑  Jean Lowerison. "'Catwoman' The cat and the Bratt". San Diego Metropolitan. אורכב מ-המקור ב-24 ביולי 2011. נבדק ב-2011-01-17. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Janet Kim (2004-07-20). "Me-Ouch – Page 1 – Movies – New York". Village Voice. נבדק ב-2011-01-17.(הקישור אינו פעיל, 19.3.2022)
↑  "CATWOMAN - Movie Production Notes...CinemaReview.com". www.cinemareview.com. אורכב מ-המקור ב-2018-09-09. נבדק ב-2020-08-26.
↑  אי.פי, והזבל של השנה הוא... "אשה חתול", באתר ynet, 27 בפברואר 2005
↑  להאלי ברי לא אכפת להצטלם לסרטים זבליים, באתר ‏מאקו‏, 25 באפריל 2018
| פרס פטל הזהב לסרט הגרוע ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1980–1999 | אי אפשר לעצור את המוזיקה (1980) ‏•‏‏ אמא יקרה (1981) ‏•‏‏ אינצ'ון (1982) ‏•‏‏ הגברת הבודדה (1983) ‏•‏‏ בולרו (1984) ‏•‏‏ רמבו: משחק הדמים 2 (1985) ‏•‏‏ הווארד הברווז / תחת ירח דובדבן (1986) ‏•‏‏ ליאונרד חלק 6 (1987) ‏•‏‏ קוקטייל (1988) ‏•‏‏ מסע בין כוכבים 5: הגבול האחרון (1989) ‏•‏‏ ההרפתקאות של פורד פיירליין / תשוקה אחרת (1990) ‏•‏‏ הדסון הוק (1991) ‏•‏‏ ניצוץ באפילה (1992) ‏•‏‏ הצעה מגונה (1993) ‏•‏‏ צבע הלילה (1994) ‏•‏‏ נערות שעשועים (1995) ‏•‏‏ סטריפטיז (1996) ‏•‏‏ הדוור (1997) ‏•‏‏ לשרוף את הוליווד (1998) ‏•‏‏ פרוע על המערב (1999) |  |
| 2000–2019 | הקרב על כדור הארץ (2000) ‏•‏‏ אחי איך דפקו אותך (2001) ‏•‏‏ סחף חושים (2002) ‏•‏‏ אהבה מחוץ לחוק (2003) ‏•‏‏ אישה חתול (2004) ‏•‏‏ אהבה מלוכלכת (2005) ‏•‏‏ אינסטינקט בסיסי 2 (2006) ‏•‏‏ אני יודעת מי הרג אותי (2007) ‏•‏‏ גורו האהבה (2008) ‏•‏‏ רובוטריקים 2: הנקמה (2009) ‏•‏‏ איירבנדר (2010) ‏•‏‏ ג'ק וג'יל (2011) ‏•‏‏ דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 2 (2012) ‏•‏‏ סרט 43 (2013) ‏•‏‏ מצילים את חג המולד (2014) ‏•‏‏ ארבעה מופלאים / חמישים גוונים של אפור (2015) ‏•‏‏ אמריקה של הילרי: ההיסטוריה הסודית של המפלגה הדמוקרטית (2016) ‏•‏‏ אמוג'י: הסרט (2017) ‏•‏‏ הולמס & ווטסון (2018) ‏•‏‏ קאטס (2019) |  |
| 2020–הווה | הוכחה ממשית (2020/21) ‏•‏‏ דיאנה: המחזמר (2021) ‏•‏‏ בלונדינית (2022) ‏•‏‏ פו הדב: דם ודבש (2023) |  |
אלי צור

אין תמונה חופשית
אלי צור (נולד ב-1943) הוא חוקר היסטוריה של הציונות, של השמאל הישראלי ושל עם ישראל. פרופסור בסמינר הקיבוצים. צור עומד בראש "המכון לחקר תולדות תנועות הנוער" במכון יד יערי בגבעת חביבה. לימד באוניברסיטת חיפה.
חניך תנועת הנוער "השומר הצעיר" בנעוריו (עליה גם כתב ספרי מחקר), וחבר קיבוץ זיקים.
מספריו

מלחמת העולם השנייה - המלחמה ששינתה את פני העולם: מהלכים והשפעות, ירושלים: הוצאת משרד החינוך, 1995.
נופי האשליה: מפ"ם 1954-1948, הוצאת המרכז למורשת בן-גוריון, 1998.
(עורך), לא יוכלו בלעדינו - עמדות מפ"ם בשאלות חוץ וביטחון, קובץ מחקרים, גבעת חביבה: הוצאת יד יערי, 2000.
שומר לישראל - פרקי חייו של דוד שאלתיאל, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 2001.
(עורך), עולם ישן אדם חדש: קהילות ישראל בעידן המודרניזציה, הוצאת המרכז למורשת דוד בן-גוריון, 2005.
לפני בוא האפלה - השומר הצעיר בפולין ובגליציה 1930-1940 הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון ויד יערי, 2006.
לבלוב אחרון - השומר הצעיר בפולין בשנים 1944-1950, הוצאת יד ושם ויד יערי, 2017.
אלבר דדון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1957 (בן 67 בערך) מרוקו מרוקו
 מדינה:  אוסטרליה אוסטרליה
 מקצוע:  מוזיקאי, איש עסקים
 
אלבר דדון (בצרפתית: Albert Dadon; נולד ב-1957) הוא איש עסקים, פילנתרופ ומוזיקאי יהוד-אוסטרלי. יו"ר קבוצת Ubertas לניהול קרנות ופיתוח נכסים.
קורות חיים

נולד במרוקו, עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1962, כשהיה בן 5 והמשפחה התיישבה בדימונה. בגיל 10 היגר עם משפחתו לצרפת. לימים הכיר שם אישה אוסטרלית, ובשנת 1983 היגר אחריה לאוסטרליה.
קריירה

בין השנים 1991–1993 היה דדון יו"ר לשכת המסחר הצרפתית באוסטרליה (Victorian Chapter). הוא הקים תחרות יין באוסטרליה בשם "Le Concours des Vins du Victoria". בשנים 1994–1996 הוא מונה לדירקטור של קרן צרפתית באוסטרליה על ידי הסנאטור גארת׳ אוונס (אנ'), אז שר החוץ האוסטרלי. את היסוד הזה יזם ראש ממשלת אוסטרליה, בוב הוק, כמתנה לצרפת לרגל דו המאתיים של המהפכה הצרפתית. בשנת 2001 היה דדון יו"ר United Israel Appeal בוויקטוריה. בשנת 2002 הוא הקים את "לשכת חילופי תרבות אוסטרליה–ישראל" ועמד בראשה. הצהרה משותפת על הקמת הלשכה ניתנה על ידי שר החוץ וחבר הפרלמנט האוסטרלי אלכסנדר דאונר, וחבר הכנסת ושר החוץ הישראלי בנימין נתניהו. טקס התקיים במקביל בבית הפרלמנט בקנברה ובמשרד החוץ בירושלים. בשנת 2009 הקים דדון את פורום המנהיגות אוסטרליה–ישראל. בשנת 2011 הפורום שינה את שמו ל" ל"דיאלוג מנהיגות אוסטרליה–ישראל–הממלכה המאוחדת" לאחר שבריטניה הצטרפה לקבוצה. לימים שונה שמו שוב, ל"מכון הבינלאומי לשיח מנהיגות אסטרטגי". במסגרת אירועים שקיים השתתפו ראש ממשלת אוסטרליה לשעבר טוני אבוט; שר ההגנה האוסטרלי לשעבר כריסטופר פיין; התובע הכללי של מדינת אוסטרליה כריס פורטר; סגן שר הביטחון אבי דיכטר; וח"כ גדעון סער.
בין השנים 2003–2005 היה דדון יו"ר פסטיבל הג'אז הבינלאומי של מלבורן. בשנת 2005 הוא הביא למלבורן את פסטיבל הג'אז של אומבריה, שקיבל את השם "Umbria Jazz Melbourne 05". הפסטיבל בשנת 2005 משך 135 אלף מבקרים. בשנת 2006 מינה הארגון את דדון להיות המנהל החדש של הפסטיבל וכן גם המנהל האומנותי. מינויו של דדון הביא לשינוי שם הפסטיבל ל"מלבורן ג'אז", וב-2007 השתתפו בו יותר מ-200 אמנים מהעולם, אשר הופיעו ב-10 במות ב-112 הופעות במהלך עשרת ימים. בין האמנים שניגנו בפסטיבל היו הרבי הנקוק, צ'יק קוריאה, גארי ברטון ומק'קוי טיינר.
דדון הוא גיטריסט ומלחין ג'אז המופיע תחת שם הבמה "Albare". הוא הקליט שני אלבומים עם Festival Records באוסטרליה. הוא הפיק את "A History of Standard Time", הקלטת הסולו הראשונה של ג׳ו צ'ינדאמו, ובה מופיע גם ריי בראון. דדון חתום כעת בחברת Enja Records.
דיסקוגרפיה חלקית

Midnight Blues (2007)
After the Rain (2009)
Travel Diary (2010)
Long Way (2012)
The Road Ahead (2013)
2 Decades of Jazz (2014)
Only Human (2015)
Dream Time (2016)
הערות שוליים

↑  אילנה שטוטלנד, ‏מדירה בדימונה לצמרת עולם העסקים: אלברט דדון דואג ליחסי ישראל ואוסטרליה, באתר מעריב אונליין, 15 בדצמבר 2019
↑  Tony Abbott. "The Spectator - Jerusalem Diary".
↑  חזקי ברוך, משלחת מהפרלמנט האוסטרלי והבריטי הגיעה לארץ בלי לחשוש מהמצב הביטחוני. "ידידי אמת שנעמדים לצד ישראל"., באתר ערוץ 7, 28 ביולי 2014
↑  אילנה שטוטלנד, ‏מדירה בדימונה לצמרת עולם העסקים: אלברט דדון דואג ליחסי ישראל ואוסטרליה, באתר מעריב אונליין, 15 בדצמבר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1026262887  MusicBrainz: 53cd85ef-bc51-4e5b-a4b1-488e8a99910c  VIAF: 263282342   WorldCat (עם VIAF): 263282342
איתן מזרחי (מנכ"ל)

ערך זה עוסק במנכ"ל. אם התכוונתם לכדורגלן, ראו .
איתן מזרחי
איתן מזרחי (נולד ב-28 בפברואר 1954) הוא עובד סוציאלי, איש ציבור ויזם קהילתי-חברתי, שכיהן כמנכ"ל החברה למתנ"סים בשנים 2008–2013 וכמנכ״ל אלו״ט בשנים 2017-2016.