חדר 40
מבנה וארגון

בתחילת נובמבר 1914 מונה קפטן ויליאם רג'ינלד הול כראש המודיעין הימי, במקומו של הנרי אוליבר, שהועבר לשמש כמזכיר הימי של הלורד הראשון של האדמירליות, ואחר כך ראש מטה המלחמה של האדמירליות. הול היה לפני כן מפקד סיירת המערכה אה"מ קווין מרי, אך נאלץ לוותר על תפקיד מבצעי בים בשל בריאותו הרופפת. הסתבר שהול היה בחירה מעולה לתפקיד ראש המודיעין הימי, אף על פי שבחירה זו הייתה בת מזל בלבד.
הארגון החדש החל לגדול, וגם להראות את יעילותו; היה צורך ליצור לו מבנה ארגוני ברור יותר ולמצוא לו מקום מסודר יותר מאשר משרדו של יואינג. ב-6 בנובמבר 1914 עבר הארגון לפעול בחדר מס' 40 בבניין האדמירליות הישן; מספר החדר הפך להיות שמה של המחלקה (החדר עודנו קיים, אם כי מאז ניתן לחדר זה מספר אחר). היה זה חדר בקומה הראשונה של הבניין, שחלונותיו פונים לחצר הפנימית של הבניין. מחלקות אחרות ששכנו בחדר זה לפני כן התלוננו שאיש אינו מוצא את המקום, אם כי באותו מסדרון היה חדר הישיבות של האדמירליות ומשרדו של לורד הים הראשון ג'קי פישר, אחד מהאנשים הספורים שידע על קיומה של המחלקה. סמוך לחדר 40 היה גם משרדו של הלורד הראשון של הימייה, וינסטון צ'רצ'יל, שהיה גם הוא אחד משותפי הסוד הבודדים. בנוסף לצ'רצ'יל ופישר ידעו על המחלקה גם לורד הים השני, מזכיר האדמירליות, ראש מטה האדמירליות, ראש אגף המבצעים ועוזרו, ראש אגף המודיעין הימי, ושלושה קציני המשמרת באדמירליות, קצינים בדרגת קפטן, דרגה המקבילה לקולונל ואלוף-משנה. ייתכן שגם ראש ממשלת בריטניה ידע על קיומה של המחלקה.
כל הידיעות שהתקבלו ופוענחו במחלקה נשמרו בסודיות מלאה; העתקים של ההודעות המפוענחות הועברו לידיעת ראש המטה וראש המודיעין בלבד. הוחלט שיש צורך באדם ממחלקת המודיעין שיסקור את ההודעות המפוענחות ויפרש אותן לאור מידע שהגיע בערוצים אחרים. האדם שנבחר היה קומנדר (סגן-אלוף) הרברט הופ (Hope), שלפני כן הופקד על סימון מקומן של אוניות אויב. להופ ניתן משרד קטן באגף המערבי של בניין האדמירליות, שם ישב והמתין בסבלנות לידיעות המועטות שאושר לו לראות. הוא ניסה להסיק מן המעט שקיבל לגבי תמונה כוללת יותר, אך המידע המצומצם שקיבל הפך את תפקידו ללא יעיל. הוא ביקש מהול מידע נרחב יותר, אך הול לא יכול היה לסייע; ואולם, בפגישה מקרית עם לורד הים הראשון, ג'קי פישר ב-16 בנובמבר, הצליח הופ להסביר את קשייו, וזכה לגישה מלאה לכל המידע שנאסף, בצד הוראה להגיש שני דיווחים ביום ללורד הים הראשון. הופ לא ידע דבר על קריפטוגרפיה ולא הבין גרמנית, אך הכרתו הנרחבת את הצי ואת הלוחמה הימית סייעו למפענחים להבין טוב יותר את ההודעות המפוענחות ולתרגם אותן נכון יותר.
ככל שגדל מספר ההודעות המפוענחות היה על הופ לקבוע את סדר החשיבות של ההודעות: אילו מן ההודעות לא היו חשובות, וניתן היה לתייק אותן, ואילו היו בעלות חשיבות והיה צורך להעביר אותן הלאה. לצי הגרמני היה נוהג לשדר באלחוט מדי בוקר את מיקומה המדויק של כל אונייה, כולל אוניות שהיו במהלך הפלגה. בדרך זו הצליחו הבריטים לקבל תמונת מצב מדויקת על מיקומו של הצי הגרמני, ואף להסיק מנתיבן הנבחר של האוניות הגרמניות על מיקומם של שדות מוקשים ימיים. כאשר היה שינוי מהשגרה, ניתן היה להסיק על פעילות מבצעית של הגרמנים, וניתן היה להוציא התרעה מתאימה. המידע איפשר גם לקבל מידע רב על פעילותן של הצוללות הגרמניות.
למרות המידע הרב והמפורט שהגיע לחדר 40, נותר רובו במחלקה ולא הופץ הלאה. העדיפות העליונה מבחינת האדמירליות הייתה למנוע את הידיעה על פיצוח הצופן הגרמני, וכדי למנוע את דליפת הסוד הוגבלה מאוד הפצת הידיעות המפוענחות; כדי להעביר ידיעה הלאה היה צורך באישורו האישי של ראש המודיעין, אוליבר. מפקד ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול"), אדמירל ג'ון ג'ליקו, ביקש שלוש פעמים מן האדמירליות להעביר אליו את ספר הצופן שהובא מרוסיה על אחת מן הסיירות שלו, כדי שיוכל לפענח את התשדורות הגרמניות שנקלטו. ג'ליקו ידע שישנו תהליך כלשהו של פענוח במודיעין הבריטי, אך רק מעט ידיעות הועברו אליו. ייתכן שעבודת פענוח על גבי אונייה הייתה בלתי מעשית, אך אנשי חדר 40 היו בדעה שלא נעשה שימוש מלא בתוצאות עבודתם, בשל הסודיות הרבה שמנעה מהם גם להעביר ידיעות למחלקות אחרות של אגף המודיעין ולאגף המבצעים.