stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישיבה קטנה לאומית
ישיבות תיכוניות-תורניות - ישיבות "חצי קטנות"

בשנות האלפיים, הוקם סוג שונה של ישיבות, אשר משלב לימודי חול במתכונת של בגרות מלאה, כמו ישיבות תיכוניות, אך במתכונת מצומצמת ויעילה, כשניים-שלושה שיעורי חול בהגדרה ביום, כאשר מה שתופס את רוב החשיבות הם לימודי הקודש, כששאר היום מוקדש ללימודי קודש, עם שיעורים וסדרים כרגיל, כמו בישיבה קטנה רגילה. ישיבות כאלו מכונות לעיתים "ישיבה תיכונית-תורנית" או "ישיבה תיכונית קטנה" ו"ישיבה חצי קטנה". בישיבות בסגנון זה לומדים קרוב לאלף תלמידים.
הערות שוליים

↑  ישיבת שבי חברון לצעירים, באתר הישיבות התיכוניות
↑  האתר הרשמי של ישיבת מעלה חבר (ארכיון)
↑  ישיבה קטנה מורשה, באתר stender.co.il
↑  אתר הרשמי של ישיבת דרך חיים
↑  השינוי בישיבות קטנות בשנים האחרונות, כתבה ממומנת על ידי הישיבה באתר ערוץ 7
↑  האתר הרשמי של ישיבת שלום בניך
↑  ישיבת אדר"ת בת ים, אתר הישיבות התיכוניות
ישיבת מעלה חבר, הנחשבת כ"אם הישיבות הקטנות הלאומיות"
בעז קראוס

בעז קראוס (נולד ב-30 בספטמבר 1961) הוא עורך דין ישראלי, הנמנה עם עורכי הדין הבולטים בישראל בתחום דיני הירושה והעיזבון.
ביוגרפיה

קראוס נולד בישראל, למד במדרשית נועם, שירת כלוחם בחטיבת הצנחנים ולמד משפטים באוניברסיטת בר-אילן. את התמחותו עשה בפרקליטות המדינה ואצל יו"ר לשכת עורכי הדין עו"ד דרור חוטר ישי.
משרד עורכי הדין "בעז קראוס, משרד עורכי דין", שהקים בשנת 1986 מופיע ברשימת מאה משרדי עורכי הדין המובילים בישראל לפי דירוג החברות של "גלובס DUN'S 100", ודורג כמשרד מוביל בתחומו. קראוס הוא יו"ר ועדת ירושה בלשכת עורכי הדין וחבר בארגון הבינלאומי STEP העוסק בתחום הירושה והנאמנויות.
פועלו המשפטי

במהלך שנות פעילותו בתחום, קראוס טיפל במספר גדול של לקוחות ועיזבונות בולטים, כגון עיזבון המנוח רו"ח יגאל ברייטמן ז"ל, עיזבון השרה לשעבר שולמית אלוני ז"ל, עיזבון הזמרת המנוחה שושנה דמארי ז"ל, עיזבון השופט העליון משה בייסקי ז"ל, עיזבון דודו טופז ז"ל, עיזבון עוה"ד צבי לידסקי ז"ל ועוד.
במסגרת תפקידו כיו"ר ועדת ירושה, פעל להוספת מספר שינויים בחוק הירושה על מנת לתקן את מה שלתפיסתו פגום בחוק הקיים. בין השינויים הללו ניתן למנות את תיקון סעיף 16 לחוק הירושה העוסק בהכרה בילד מאומץ כיורש, תיקון שהתקבל בשנת 2012; תיקון סעיף 5 לחוק הירושה העוסק בשלילת זכאותו של רוצח לרשת גם במצב בו לא הועמד לדין מחמת העדר כשירות; תיקון סעיף 34 לחוק הירושה בעניין הגבלת זכויות ירושה של מטפלים אשר יורשים את מטופליהם ועוד.
בין התקדימים המשפטיים שהוביל משרד עו"ד בעז קראוס, נמנה מקרה מפורסם בו רצח בן את אמו הרופאה בשישים ושש דקירות סכין. לאחר שהוכרז כבלתי כשיר לעמוד לדין הגיש בקשה לרשת את אמו, כבנה. בהליך משפטי תקדימי הביא קראוס לכך שזכאותו של הבן לרשת את אמו נשללה למרות העובדה שלא הורשע ברצח כפי שדורש חוק הירושה ותוך קביעה כי מודעות למעשה עשויה לשלול זכאות לרשת אף בהיעדר הרשעה ברצח.
תיק נוסף שבו טיפל ושהוביל לשינוי המצב המשפטי, הוא תיק בו ביקשו מאומצים לרשת את דודם המנוח, מציאות שעד לאותו מועד הייתה בלתי אפשרית לאור הוראותיו של חוק הירושה, אשר הפלה לרעה ילד מאומץ לעומת צאצא ביולוגי. מציאות בלתי שוויונית זו שונתה במהלך שהוביל קראוס לשינוי חוק הירושה והשוואת מעמדים של ילדים מאומצים למעמדם של ילדים ביולוגיים בכל הנוגע לירושת קרובי המאמץ.
פרסומים וחיבורים

דיני ירושה ועיזבון, 6 כרכים, בהוצאת המכון למחקרי משפט וכלכלה, תל אביב, 2000.
המדריך המעשי למוריש וליורש, בהוצאת תמר, תל אביב, 1996.
כשרות משפטית ואפוטרופסות, בהוצאת המכון למחקרי משפט וכלכלה, תל אביב, 2002.
הערות שוליים

↑  בעז קראוס, משרד עורכי דין, בגלובס DUN'S100.
↑  Society of Trust and Estate Practitioners, בוויקיפדיה האנגלית.
↑  ירושה מכוח אימוץ, סעיף 16 בחוק הירושה, אתר נבו.
↑  הצעה: מי שגרם למות המוריש לא יירש אותו; nrg, ה-5 בינואר 2011.
↑  יובל גורן, מסע רצחני ברעננה: דקר למוות את אמו, רץ לדירה סמוכה עם הסכין ודקר את אחיו, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2009
↑  חשיפה: רוצח אמו יובב אלגואטי מבקש לרשת אותה; nrg, ה-5 בינואר 2011.
↑  קובי בן-שמחון, כשזה מגיע לירושה, ילדים מאומצים אינם שווים לילדים ביולוגיים, באתר הארץ, 20 בינואר 2011
↑  תיקון 13 לחוק הירושה באתר כנסת פתוחה.
שוק משקאות האנרגיה בישראל

משקאות אנרגיה על מדף בסופרמרקט
שוק משקאות האנרגיה בישראל החל להתפתח בשנת 1999 עם כניסתה של "רד בול". על פי נתונים משנת 2013 ישראל היא אחת המדינות המובילות בעולם בצריכה של משקאות אנרגיה. משקאות האנרגיה נמכרים בישראל ברשתות השיווק, פאבים ופיצוציות והם נצרכים הן כמוצר נלווה לשתייה חריפה והן כמוצר העומד בפני עצמו. השוק הקמעונאי של משקאות האנרגיה בישראל נאמד ב-2018 בכ-900 מיליון שקל ובישראל שותים כ-11.7 מיליון ליטר של משקאות אנרגיה בשנה.
היסטוריה

"רד בול" החלה לפעול בישראל בשנת 1999 ובשנת 2003 החזיקה בנתח שוק של כ-90%. בשנת 2004 החלה חברת "בני פאוזי שמשום" בשיווק המשקה XL בישראל. המחיר הגבוה של רד בול ותנאי הסחר הנוקשים שהכריחו את הספקים לקנות כמויות גדולות סייעו לחדירת המותג החדש, שנמכר במחיר זול משמעותית. הדבר הוביל לירידה במכירות רד בול ותוך שנה הצטמצם נתח השוק שלה לכ-70%.
במאי 2007 התגלע סכסוך בין רד בול ובין חברת "תימקו בירה", שהייתה חברת ההפצה של המשקה בישראל. כתוצאה מהסכסוך הופסקה האספקה של משקאות החברה לספקים למספר חודשים, דבר שסייע לצמיחה של מותגים אחרים, כאשר XL היה הגדול מביניהם. בקיץ 2007 חתמה רד בול על הסכם הפצה עם חברת "סידס", אך הוא בוטל לאחר זמן קצר ובמקומו הקימה רד בול חברה עצמאית לצורך שיווק המוצר. בשנת 2008 ביטלה חברת XL העולמית את הזיכיון שניתן ל"בני פאוזי שמשום" לשיווק המוצר בישראל והעבירה אותו לידי חברת "סידס". בתגובה החל ענאן שמשום, מנכ"ל החברה, לפעול על מנת לעכב את שחרור פחיות המשקה מהמכס וגרם לכך שבמשך מספר חודשים לא היה ניתן להשיג את פחיות המשקה בישראל. במקביל, החל בייבוא משקה חדש – "Blu". המעבר של XL לסידס סייע לרד בול להתאושש מעט כאשר נתח השוק הכספי של החברה צמח מכ-16.5% בספטמבר ל-20.5% באוקטובר, אך השינוי הגדול בשוק הגיע מצד Blu, המותג החדש. ברבעון הראשון של 2009 תפס המותג נתח כספי של כ-20.8% מהקטגוריה ועד אוגוסט המשיך לגדול עד ל-29.7%, דבר שהוביל להתבססותו במקום השני על חשבונה של רד בול שתפסה רק 8.1%.
בספטמבר 2009 העבירה חברת XL העולמית את הזיכיון לשיווק מוצרי החברה מ"סידס" לידי חברת "טמפו". בשנת 2012, עקב צמצום נפח הפעילות לכ-6% מנפח השוק, החליטה רד בול על הפסקת פעילות השיווק שלה בישראל ועברה לעבוד במודל של הפצה בלבד.
חברת יפאורה-תבורי ניסתה להיכנס לשוק משקאות האנרגיה מספר פעמים. בשנת 2009 השיקה החברה בישראל את המשקה "Red Rain" הבריטי, בהשקעה של 8 מיליון שקלים. שנתיים לאחר מכן, עמד נתח השוק של המשקה על 1% בלבד והחברה החליטה להפסיק את שיווקו. בשנת 2019 השיקה סדרת משקאות אנרגיה חדשה בשלושה טעמים.
החברה המרכזית לייצור משקאות קלים, שהיא יצרנית מוצרי קוקה-קולה ושולטת בשוק המשקאות הקלים בישראל, מהווה שחקן שולי בשוק משקאות האנרגיה. בשנת 2013 השיקה החברה את משקה האנרגיה "קרנרג'י", שלא הצליח במכירות ושיווקו הופסק לאחר זמן קצר. בתחילת 2020 החלה החברה לשווק את משקה האנרגיה מונסטר, שעד אז יובא באופן פרטי בלבד.
נכון ל-2018 נמצא השוק בשליטה כמעט מוחלטת של שני מותגים: XL המחזיק בכ-63% מהשוק ו-BLU ב-34% נוספים. נפח השוק של רד בול עומד על כ-3%. לפי דוח נילסן שווי השוק של משקאות אנרגיה בישראל עמד על 181 מיליון שקלים. על פי הערכות, שווי השוק האמיתי עשוי להיות גדול פי חמישה (כ-900 מיליון שקלים) משום שבארים, מועדונים ופיצוציות, המהווים את מקור הצריכה של משקאות האנרגיה, אינם נכללים בנתונים.
השפעות בריאותיות

בשנת 2023 התריע משרד הבריאות בישראל על עלייה בצריכת משקאות אנרגיה ועל כך שהם מכילים כמות גבוהה של קפאין, לצד מרכיבים נוספים- טאורין, די גלוקורונולקטון ולעיתים אף ויטמינים מקבוצת B ותמציות צמחים שונים כמו גוארנה ו/ או גינסנג. לפי המשרד המשקה נמכר בנקודות מכירה רבות לרבות פאבים, רשתות השיווק, קיוסקים ופיצוציות, מכונות לממכר משקאות, קפיטריות ועוד. לטענת המשרד השיווק האגרסיבי של משקאות אלה, כמו גם הוזלה ניכרת במחירם, הביאו להגברת השימוש בהם גם בקרב בני נוער וילדים.
המשרד מציין כי רשויות בריאות בעולם החלו להביע עניין ודאגה ביחס למשקאות אלו, בעיקר בנטייה ההולכת וגוברת של צרכנים צעירים כמו ילדים ונוער, לצרוך משקאות אלה באופן בלתי מבוקר ובכמויות מוגזמות, עם או ללא משקאות אלכוהוליים.
המשרד מזהיר כי צריכה בכמות גבוהה של משקאות אנרגיה בעיקר בצעירים ובני נוער מביאה לצריכה גבוה של קפאין וכי צריכה עודפת כזו גורמת לתופעות לוואי שליליות, ביניהן חרדה, מתח, כאבי ראש, עצבנות, חוסר שינה, טכיקדיה, אובדן תיאבון, שלשולים, סחרחורות, רעד בידיים. כמו כן משרד הבריאות מציין כי הדבר מעלה את הסיכון להתמכרות לקפאין ולחומרים אחרים כמו ניקוטין, אלכוהול וקנביס. ילדים ובני נוער רגישים יותר ממבוגרים למגוון ההשפעות השליליות של קפאין. נזק נוסף נגרם בגלל שחלק מהמשקאות מכילים סוכרים, וצריכה של משקאות אלה בכמות גבוהה גורמת לנזק לשיניים ולצריכה עודפת של קלוריות ריקות.
משרד הבריאות מזהיר גם מפני צריכה של משקאות אנרגיה בשילוב עם אלכוהול בקרב צעירים. צריכה כזו מקובלת כדי "לנטרל" חלק מהתסמינים הדפרסיביים הנובעים מצריכת אלכוהול. כתוצאה מכך יורדת המודעות של השותים לכמות האלכוהול האמיתית אותה צרכו והדבר מגביר את צריכת האלכוהול. צריכה כזו עלולה להגיע למצבי שכרות ולהן שלל השפעות מזיקות כמו הסכמה ליחסי מין ללא כוונה, הסכמה לנסוע עם נהג ששתה אלכוהול, עליה בסיכון לפגיעות גופניות ועליה במעורבות בתגרות אלימות. לטענת המשרד, נכון ל-2023 יש כבר עדויות לחלק מהבעיות הללו בישראל.
הפעולה המרכזית של המשרד בנושא עד כה הייתה להכניס הנחיות סימון של מוצרי מזון ומשקאות המכילים קפאין מכל מקור בכמות של מעל 150 מ"ג/ליטר: "כמות קפאין גבוהה" ורישום אזהרות והגבלות: "לא מומלץ לנשים בהריון וילדים עד גיל 12".
ראו גם

עישון בישראל
הערות שוליים

1 2 3 4  עדי דברת, לאחר שהובסה בידי המתחרים מצהיר מנכ"ל רדבול ישראל: "אנחנו מוכנים לקרב", באתר TheMarker‏, 4 בינואר 2009
↑  רחלי לוין, XL אנרג'י פלוס: מותג משקאות האנרגיה הנמכר בישראל משיק סדרת משקאות חדשה, אתר לדעת, 15 באוקטובר 2015
1 2 3   גבריאלה דוידוביץ'-ויסברג, מנסה להתחרות ב-XL ובלו: יפאורה משיקה משקאות אנרגיה חדשים של שוופס, באתר TheMarker‏, 5 במאי 2019
1 2  נורית קדוש, היפראקטיבי: מלך משקאות האנרגיה מכוון גבוה במיוחד, 25 בדצמבר 2010
1 2  עדי דברת, רדבול מצמצמת פעילותה בישראל ותפטר עשרות עובדים, באתר TheMarker‏, 16 בפברואר 2012
↑  אילנית חיות, ‏המותג BLU כבש את המקום השני בשוק משקאות האנרגיה, באתר גלובס, 5 באוקטובר 2009
↑  טמפו משקאות בע"מ דו"ח תקופתי לשנת 2014
↑  אורנה יפת, יפאורה מורידה מהמדף את משקה האנרגיה Red Rain, באתר כלכליסט, 10 באוגוסט 2011
↑  מירב קריסטל, החברה המרכזית חשפה משקה אנרגיה חדש, באתר ynet, 29 באפריל 2013
↑  נווית זומר, שוק משקאות האנרגיה: המותג האמריקני Monster Energy מגיע לישראל, באתר ynet, 23 בדצמבר 2019
1 2 3 4 5 6  צמצום בצריכה של משקאות אנרגיה, משרד הבריאות, 19.02.2023
עמוס ברנס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1944
 פטירה:  3 בספטמבר 2011 (בגיל 67 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 
עמוס ברנס (1944 – 3 בספטמבר 2011) היה ישראלי שהורשע בשנת 1976 ברצח רחל הלר, נשפט למאסר עולם. לאחר שהתברר כי היו במשפטו עיוותי דין ועדויות שקר של חוקרי המשטרה, נקצב עונשו על ידי נשיא המדינה ל-12 שנות מאסר, ולאחר ניכוי שליש הוא שוחרר מהכלא בתום שמונה וחצי שנות מאסר. לאחר מאבק ארוך של ברנס לקיום משפט חוזר נקבע לו משפט חוזר ב-2002, אך עקב החלטת פרקליטות המדינה שלא להגיש כתב אישום חוזר, זוכה ברנס זיכוי אילם, ואף נפסקו לו פיצויים בסך 5 מיליון שקלים על מאסר שווא.
רקע

ברנס נולד בלוב ב-1944, עלה עם משפחתו בגיל 5 לישראל. גדל בביריה ובכפר שגב, למד שנתיים בבית הספר המקצועי יד נתן פילדלפיה ובתיכון עיוני בעכו. שירת בצה"ל כלוחם בחטיבת הצנחנים, עד שחרורו ב-1964. בשירות המילואים השתתף במלחמות ששת הימים, ויום הכיפורים. למד מכונאות מטוסים ועבד בתחום זה מספר חודשים. למד בסמינר מדריכי נוער בבית רוטנברג, ועבד בעיריית עכו כנהג משאית, ובחברת עמידר בעבודות מזדמנות. התגורר בבית הוריו בעכו.
ב-24 באוקטובר 1974 נמצאה גופתה של רחל הלר, חיילת בת 19 מבת ים, בצד כביש "קיט ושיט", המחבר את קיסריה ואור עקיבא; בגדיה ותיקה נמצאו לאחר ימים אחדים מתחת למעביר מים באזור זכרון יעקב. מברנס, שהכיר את הלר באופן שטחי מבית רוטנברג בחיפה, פנה מיוזמתו למשטרה, כדי לסייע בחקירה. ברנס נחקר, כחשודים אחרים, ורק לאחר מספר חודשים, עם הקמת צוות חקירה מיוחד שלישי, בראשות סנ"ץ שאול מרכוס, זומן ברנס לחקירה חוזרת. מאותו רגע, נחקר ברנס נקודתית בחשד לרציחתה של הלר, תוך מניעת שינה, סטירות, ואיומים לפיהם השב"כ יחסל אותו ויביים את התאבדותו, כביכול בשל "ייסורי מצפון". בשלב זה הודה ברנס ברצח, ואף אולץ לשחזרו כביכול.
בשנת 1980, קצין משטרה שהיה מעורב בפרטי חקירת הרצח, הגיע למסקנה כי ברנס אינו הרוצח, אלא אנס סדרתי שפעל באותו אזור. הקצין פנה לשופט חיים כהן, מביהמ"ש המחוזי בחיפה, שהרשיע את ברנס, ושיכנע אותו כי טעה בפסק הדין. השופט כהן פנה לברנס, הציע לו לבקש חנינה. אך ברנס סירב, בטענה שחנינה תהיה בגדר הודאה באשמה על רצח שלא ביצע. השופט כהן פנה לנשיא המדינה, ושיכנע אותו לקצוב את עונשו של ברנס. הנשיא קצב את עונשו ל-12 שנות מאסר ולאחר ניכוי שליש, שוחרר ברנס כעבור 8 וחצי שנים, ביוני 1983.
שקרים בחקירה

הלחץ הציבורי שהופעל על המשטרה, הוביל להקמת צוות חקירה (שלישי), שחתר להשגת חשוד וכתב אישום מהיר. כבר בשלב בקשת הארכת המעצר, שיקרו השוטרים בפני בית המשפט, כאשר פקד יהודה אלבז העיד עדות שקר בשבועה כי ברנס, היה חשוד בביצוע מעשים מגונים בשתי בחורות ובנער, וברנס טען בפניהם כי אינו זוכר את הפרטים.
לאחר ארבעה ימים ללא שינה ולאחר שקיבל סטירות במהלך חקירתו, הסכים ברנס לשחזר את רצח הלר, אך גם במהלכו סטר לו שוב סנ"ץ מרכוס, כדי להמשיך בו להשלמת החקירה. החוקרים טענו בבית המשפט כי מרכוס כלל לא היה נוכח בחקירה. השוטרים שנחקרו בבית-המשפט על האירוע, טענו שלא היו מצוות החקירה, אלא רק שמרו על החשוד. ברנס טען שחוקר בשם סימון אבוטבול כבל אותו באזיקים. ברנס התלונן בפני ד"ר בצלאל בלוך, רופא מהמכון לרפואה משפטית, על המכות שקיבל מהשוטרים. ד"ר בלוך טען תחילה שברנס כלל לא התלונן בפניו, אך בחלוף כשבע שנים, נמלך ד"ר בלוך בדעתו, וביום 15 בפברואר 1981, הצהיר בפני עזרא גולדברג בכתב, ואחר כך בעדותו במשטרה, שברנס אכן התלונן בפניו אז על מכות שקיבל מהחוקרים.
אף על פי שבית המשפט המחוזי ביקר את השוטרים מרכוס ואלבז על מתן עדות שקר (לגבי מרכוס במשפט-זוטא ולא בעצם השתתפות בחקירה), הוא החליט להרשיעו על סמך עדויותיהם של שאר השוטרים, ועל סמך הודאת החשוד. השופטים קבעו כי ברנס משקר "במצח נחושה" בנוגע לאלימות, ובקשר להימצאותו של סגן ניצב מרכוס בחקירתו. ארבעה מהחוקרים: שאול מרקוס, יהודה אלבז, יחיאל פיקהולץ ועדי בראונר הועמדו לדין בבימ"ש השלום ונמצאו אשמים בטיוח ושקרים בחקירה. הארבעה ערערו לעליון ושם יצאו זכאים מחמת הספק.
הרשעה

בפסק דין של בית המשפט המחוזי בחיפה, שניתן ב-11 בינואר 1976 הורשע עמוס ברנס ברצח רחל הלר ונידון למאסר עולם. הוא טען במשפטו כי הודה משום שחוקרי המשטרה הפעילו עליו לחץ, וכי חשב שבבית המשפט יוכל להוכיח את חפותו. בקשתו לפסול את הודאתו נדחתה במסגרת משפט זוטא. במהלך משפט הזוטא, זומן מומחה פוליגרף משטרתי שהעיד על מצבו הגופני של ברנס. בתשובה לאחת משאלות ההגנה אמר המומחה שמבדיקת הפוליגרף של ברנס לא ניתן לקבוע אם דיבר אמת או שיקר. טענות האליבי של ברנס נדחו על ידי ביהמ"ש מפני שהעדים קפקא ובוחבוט, שהיו אמורים לאשר כביכול, את טענות האליבי, לא אישרו אותן.
ברנס ערער לבית המשפט העליון, ובפסק דינם של השופטים חיים כהן, יהודה כהן ואליהו מני (ע"פ 127/76), שניתן ב-6 ביולי 1976 הוחלט לדחות את הערעור, חרף פגמים שנמצאו בחקירה. ב-12 באוגוסט, דחה השופט שמעון אגרנט את בקשתו של ברנס לדיון נוסף, ואילו בקשתו למשפט חוזר, שהוגשה כעבור שנתיים, נדחתה על ידי השופט יואל זוסמן, בטענה שלא נמצאה ראיה חדשה המסייעת לברנס.
קציבת העונש

עזרא גולדברג, ניצב משנה בדימוס, שהיה מפקד מרחב מרכז ופרש מהמשטרה בספטמבר 1974, הגיע בשנת 1979 למסקנה כי לא ברנס הוא שרצח את הלר, זאת בהסתמך על הודאתו, שלא תאמה את הממצאים הפתולוגיים, והשחזור המבולבל שנקטע 46 פעמים, הוא סבר שהרוצח היה אנס סדרתי שפעל באותו אזור. דפוס הפעולה הדומה הוביל אותו למסקנה זו. הוא פנה לשופט חיים כהן, שהסיק מכך שהוטעה בפסק הדין, בכשלי החקירה ושקריו של סגן ניצב מרכוס. השופט כהן פנה לברנס, והציע לו לבקש חנינה. ברנס סירב, וטען שבקשת חנינה תהא הודאה באשמה על רצח שלא ביצע. בעקבות לחץ תקשורתי, נפתחה חקירה נוספת, ולאחר שהוברר כי סגן ניצב מרכוס אכן שיקר, הועמד לדין והורשע במתן עדות שקר. אולם, גם לאחר הגשת ערעור, השופטים בביהמ"ש העליון לא השתכנעו שהופעל לחץ פיזי על ברנס. השופט חיים כהן פנה לנשיא המדינה, ושכנע אותו לקצוב את עונשו של ברנס. הנשיא קצב את עונשו ל-12 שנות מאסר ולאחר ניכוי שליש, שוחרר ברנס כעבור 8.5 שנים, ביוני 1983.
בקשה למשפט חוזר

ברנס לא הסתפק בשחרורו, והגיש כעבור שנה בקשה למשפט חוזר. השופטת מרים בן-פורת דחתה את הבקשה במרץ 1985 בנימוק שברנס לא הציג בפניה כל ראיה חדשה, ואף המליצה על טיפול פסיכולוגי: "המוצא ממצב נפשי זה הוא, לדעתי, בקבלת עזרה מתאימה של מומחה לדבר וחבל אם לא יבחר בדרך זו".
בשנת 1996 תוקן נוהל הבקשה למשפט חוזר בחוק בתי המשפט, ועקב כך פנה ברנס בשלישית לקיום משפט חוזר בעניינו. השופט שלמה לוין דחה את בקשתו של ברנס בטענה שאין ראיותיו מהוות עילה למשפט חוזר. ברנס לא התייאש, ופנה אל הסניגוריה הציבורית. עו"ד דייוויד וינר, שהיה אז סגן הסניגור הציבורי הארצי, החליט שיש בסיס להגשת בקשה נוספת למשפט חוזר, ורתם את צוות הסניגוריה הציבורית למשימה.
גיסה של המנוחה רחל הלר, שברציחתה הואשם ברנס, הצהיר פומבית:[דרושה הבהרה] "דמי רחל זועקים מהאדמה (בעוד) הרוצח מסתובב חופשי".[דרוש מקור] באמירה זו נתן הגיס ביטוי להסכמת משפחת הלר עם חפותו של ברנס.
בחוברת "עיוות דין ועינוי נפש במדינה דמוקרטית" טען ברנס כי הפללתו התאפשרה על ידי השופטים מרים בן פורת, שלמה לוין, יעקב קדמי וגבריאל בך. באשר לשופטת בן פורת, שדחתה את בקשת ברנס למשפט חוזר, טען ברנס שהחלטתה ניתנה למרות הראיות, העובדות והכתובים שהוצגו בפניה, שבכוח כל אחת מהן היה להביא למחיקת אשמתו. השופטת בן פורת השיבה לכך באומרה "המשך מאבקו של ברנס הינו הוכחה לחוסר שפיותו" ודחתה את בקשתו. באשר למעורבותו של השופט שלמה לוין טען ברנס כי לוין לא בדק את התיק על סוגיותיו המשפטיות, אלא קבע נחרצות כי "אין ראיות מספיקות", ובמקום לתקן עיוותים ולהגיע לחקר האמת כנדרש ממנו מוסרית, הלך לוין נחרצות בעיניים עצומות וחזר על עמדתו כשהייתה. באשר לפרקליט המדינה גבריאל בך, טען ברנס כי הוראתו לפתיחה מיידית בחקירת ברנס, ניתנה "כדי להגן על החלטות שותפיו בעליון חרף הראיות הסותרות שהוצגו בפניהם. הכוונה לסדרת ראיות שחלקן פורטו במכתבו של חוקר המשטרה מר עזרא גולדברג, מ-1983 לחבר הכנסת אלי קולס, שעותק ממנו הגיע לידי ערוץ 7. עיקרו רשימת ראיות שהועלמו לטענת גולדברג מעיני ביהמ"ש ושבכוחן היה לקבוע כי עמוס ברנס אינו אשם ברצח רחל הלר, וביניהן דו"ח פתולוגי על מצב גופתה, ודו"ח פסיכולוגי המעיד על אופיו הקרימינלי של רוצחה, המנוגד בתכלית לאופיו של ברנס.
ב-14 במרץ 2002 החליטה השופטת דליה דורנר (בפסק דין מ"ח 3032/99 עמוס ברנס נ' מדינת ישראל) להורות על משפט חוזר לברנס (שהיווה גם תקדים למשפט חוזר למורשעי כנופיית מע"צ). השופטת דורנר הצביעה על הפגמים החמורים שנפלו בהליך הרשעתו של ברנס, ואף שטרם הייתה בטוחה בחפותו, קבעה כי הוא זכאי למשפט חוזר. כארבעה שבועות לאחר מתן פסק דין זה, נפטר השופט (בדימוס) חיים כהן. שיחת הטלפון האחרונה בחייו של כהן, הייתה לשופטת דורנר, ממיטת חוליו כדי להודות לה בהתרגשות על שתיקנה את העוול "שאני עשיתי", כדבריו (בהתעלם מעוולת המשטרה בנידון). ברנס היה מנושאי ארונו של כהן בהלווייתו.
ב-11 בדצמבר 2002 החליט בית המשפט לזכות את ברנס "בזיכוי אילם", כלומר, ללא שמיעת הראיות, מבלי לקבוע באם ביצע הנאשם את הרצח שיוחס לו, או לא, וזאת לאחר שהתביעה העדיפה שלא לנהל משפט חוזר. ברנס תבע מהמדינה פיצוי על שנות הסבל והעינויים הרבים שעבר בכלא והובילו להפללתו. ב-4 באוגוסט 2010 פסק בית המשפט המחוזי בתל אביב (גם זאת כתקדים לכנופיית מע"צ), שברנס יפוצה על ידי המדינה בחמישה מיליוני שקלים על שלילת חירות, על אות הקין החברתי שסבל, אבדן כושר השתכרות הוצאות משפט.
עמוס ברנס נפטר ממחלת הסרטן ב-3 בספטמבר 2011. הוא הותיר אחריו בת ובן. ב-2013 הקימה עיריית עכו אנדרטה לזכרו של ברנס במרכז העיר.
סרטים תיעודיים

רצח לכל החיים; במאי יצחק רובין, 2002.
צל של אמת: רוצח כביש החוף, 2019
לקריאה נוספת

ברוך לשם, רצח רחל הלר: אנטומיה של חקירה, הוצאת עידנים, 1978.
עזרא גולדברג, האמת על פרשת ברנס, הוצאת עידנים, 1983.
שלמה ולדמן, עמוס ברנס, מאבקו וניצחונו של חף מפשע, הוצאת תמוז, 2003.
הערות שוליים

1 2  ידיעה על פטירת עמוס ברנס, 3/9/11, בשונה מהכתוב על האנדרטה
↑  גלעד גרוסמן‏, עמוס ברנס יפוצה במיליוני שקלים על מאסר שווא, באתר וואלה, 5 באוגוסט 2010
↑  דני זאק, פרשת ברנס: היסטוריה של מאבק בעינוי דין, באתר nrg‏, 5 באוגוסט 2010
↑  עזרא גולדברג, האמת על פרשת ברנס, הוצאת עידנים 1983 (עמ' 235)
↑  קובי בן שמחון, ואני עבדך, באתר הארץ, 2 בדצמבר 2011
↑  תביעת ענק: עמוס ברנס נגד המדינה, באתר ערוץ 7, 2 בינואר 2007
↑  אחיה ראב"ד, עמוס ברנס: אקום גאה יותר, אך הלב עוד סדוק, באתר ynet, 5 באוגוסט 2010
↑  אחיה ראב"ד, עמוס ברנס הלך לעולמו בגיל 67, באתר ynet, 3 בספטמבר 2011
↑  עדי חשמונאי, חקוק באבן: עכו מנציחה את מאבקו לצדק של עמוס ברנס, באתר nrg‏, 6 במרץ 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305264205171  ISNI: 0000 0000 8901 2016  LCCN: n82219598  VIAF: 129555989   WorldCat (עם VIAF): 129555989 
אנדרטה לזכרו של עמוס ברנס, גן רקלינגהאוזן, עכו
אח'תר מוחמד מנסור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1968 Maiwand District, אפגניסטן 
 נהרג:  21 במאי 2016 (בגיל 48 בערך) Ahmad Wal, פקיסטן 
 מדינה:  ממלכת אפגניסטן, המדינה האסלאמית של אפגנסיטן, הרפובליקה הדמוקרטית של אפגניסטן, רפובליקת אפגניסטן, אפגניסטן 
 השכלה:  דאר אל-עלום חקאניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1985 
 תפקיד:  Minister of Transport and Civil Aviation (ספטמבר 1996–דצמבר 2001)  Deputy Leader of the Islamic Emirate of Afghanistan (24 במרץ 2010–29 ביולי 2015)  Deputy Leader of the Islamic Emirate of Afghanistan (2007–24 במרץ 2010)  Supreme Leader of Afghanistan (29 ביולי 2015–21 במאי 2016) 
 השקפה דתית:  אסלאם סוני 
 
אח'תר מוחמד מנסור (בערבית: أختر محمد منصور, תעתיק מדויק: אח'תר מחמד מנצור, 1968–21 במאי 2016) היה מנהיג הטליבאן. הוא תפס את ההנהגה לאחר מותו של מוחמד עומאר בשנת 2013 אולם הצהרה רשמית על מנהיגותו יצאה מהארגון רק ב-30 ביולי 2015. ב-21 במאי 2016 הודיע הטליבאן כי נהרג באמצעות כלי טיס בלתי מאויש אמריקאי. לדברי הממשל האמריקאי החיסול נבע מתוכניות של מנסור לפגיעה ביעדים אמריקאים בקאבול.
המסר הראשון שפרסם כמנהיג הארגון היה ב-1 באוגוסט 2015:
כולנו צריכים לעבוד כדי לשמר אחדות, מחלוקות בשורותינו רק ישמחו את אויבינו ויגרמו בעיות נוספות עבורנו ... מטרתנו וססמתנו היא ליישם את השריעה ולייסד מערכת אסלאמית והג'יהאד שלנו ימשיך עד להשגת המטרה
ההשערה היא כי מנסור נולד בכפר קאריז שבמחוז מייוואנד שבקנדהאר, בדרום אפגניסטן. מקור אחד מציין את שנת הולדתו כ-1963, אך לפי מקור אחר, הוא נולד בשנת 1965. מוצאו האתני מזוהה עם הפשטונים, והוא שייך לשבט האישקזאי של הקונפדרציה השבטית דוראני. בשנת 1985, במהלך מלחמת אפגניסטן הצטרף ללחימת ג'יהאד כנגד הפלישה הסובייטית. נפצע ככל הנראה בשנת 1987. לאחר הלחימה חזר לחינוכו הדתי ועבר לפשאוור. החל לעבוד בהנדסה ואף בשנת 1996 מונה למנכ"ל חברת התעופה "אריאנה נתיבי אוויר אפגנים". הוא נרדף שנים על ידי השלטון, והסגיר את עצמו לשלטון האפגני בשנת 2001. לאחר מכן ברח בחזרה לאפגניסטן.
הערות שוליים

↑  טליבאן הודיע רשמית: מנהיג הארגון באפגניסטן חוסל, באתר nrg‏, 22 במאי 2016
↑  U.S. says late Taliban leader was planning attacks on Americans, באתר רויטרס, 23 במאי 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2022210267  VIAF: 21164959396324020023   WorldCat (עם VIAF): 21164959396324020023 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא אפגניסטן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלעד סקר

| --- | --- |

 לידה:  15 בפברואר 1970 (בן 54) 
 מדינה:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  אות הנשיא להתנדבות (2010) 
 eladseker.co.il
 
אלעד סקר (נולד ב-15 בפברואר 1970) הוא מפקדה (במיל.) של יחידת החילוץ ערבה, מרצה לקבלת החלטות בתנאי אי ודאות וזוכה אות הנשיא למתנדב בשנת 2010. חבר מושב עין יהב בערבה.
התנדבות ביחידת החילוץ ערבה

אלעד סקר מתנדב ביחידת החילוץ ערבה מאז שנת 1993. במהלך תקופת התנדבותו ביחידה שימש כראש צוות, רכז הדרכה וראש תחום המבצעים היחידתי. מאז 2003 ועד לשנת 2017 שימש אלעד סקר מפקד יחידת החילוץ ערבה. יחידת החילוץ, אחת מעשר יחידות החילוץ הפועלות בישראל במסגרת התנדבות במשטרה, מופעלת אך ורק על ידי מתנדבים. היחידה עוסקת באיתור, חילוץ והצלת חיים של מאות אזרחים מדי שנה. יחידת החילוץ ערבה היא אחת מיחידות החילוץ הפעילות ביותר בישראל, שכן אזור הערבה מאופיין בתנאי שטח ומזג אוויר קשים. היחידה עוסקת בחילוץ משיטפונות בנחלים, איתור נעדרים במדבר וחילוץ פצועים מהשטח.
בשנת 2006 גייס אלעד את המתנדבים מכל יחידות החילוץ בישראל לשמש תצפיתנים קדמיים במלחמת לבנון השנייה. מאז שנת 2008 מוביל ומפקד על קורס מפקדי יחידות החילוץ הארצי, המכשיר את כל מפקדי יחידות החילוץ הפועלות בישראל.
הובלת משלחות סיוע לחו"ל

מאז שנת 2009 מוביל אלעד סקר משלחות סיוע לאזורי אסון ברחבי העולם, במסגרת תפקידו כראש צוות חו"ל בעמותת החילוץ F.I.R.S.T. בין השאר, פיקד סקר על משלחת סיוע לפיליפינים לאחר סופת הטייפון ב-2009, משלחת סיוע ליפן לאחר הצונאמי ב-2011 וכן משלחת סיוע בינלאומית לדרום סודאן. כמו כן, שימש סקר כמפקד לוגיסטי של משלחת הסיוע הישראלית שנשלחה לנפאל לאחר רעידות האדמה ב-2015.
בנוסף, לוקח סקר חלק במגוון שיתופי פעולה בינלאומיים בין יחידות חילוץ; אירוח שומרי יערות מקניה שאורגן בסיוע משרד החוץ, יחידת כלבנים מגרמניה, יחידת חילוץ מצרפת ועוד. כמו גם שיתופי פעולה הומניטריים עם ירדן וטורקיה. במילואים משרת סקר ביחידת אית"ן.
אות הנשיא למתנדב

בשנת 2010 זכה אלעד סקר באות הנשיא למתנדב, שהוענק לו על ידי נשיא המדינה דאז, שמעון פרס. לדברי חברי הוועדה המסייעת בבחירת הזוכים, זכה סקר באות "על שנים של התמדה, נחישות ומקצועיות בהצלת חיי אדם ופינוי נפגעים בתנאי שטח קשים ותוך הקרבה וסיכון עצמי".
פרסים נוספים ליחידת החילוץ

תנועת אומ"ץ, בשיתוף ההסתדרות הרפואית בישראל (הר"י) וצרכני בריאות ישראל (צ.ב.י), העניקה במרץ 2016 את אות אומ"ץ ליחידת החילוץ ערבה, בפיקודו של אלעד סקר. למרות העובדה, שיחידת החילוץ אינה שייכת למערך גורמי הרפואה, החליטה הוועדה הציבורית, בראשות השופטת בדימוס ד"ר עדנה קפלן-הגלר, להעניק באופן יוצא דופן את האות ליחידה בשל ההשפעה הרבה של פעולתה על היכולת להציל מטיילים ממוות וצמצום חומרת הפציעות של מחולצים.
בשנת 2018 זכתה היחידה בצל"ש מפכ"ל המשטרה.
הערות שוליים

↑  https://isar.org.il/branch/%D7%A2%D7%A8%D7%91%D7%94/
↑  באתר "הגבורה"