מיתולוגיה מצרית
מוצא

קשה לעקוב אחר התפתחות המיתוס המצרי. על האגיפטולוגים להסיק מסקנות לגבי השלבים המוקדמים ביותר שלה, בהתבסס על מקורות כתובים שהופיעו מאות שנים מאוחר יותר. השפעה ברורה אחת על המיתוס היא הסביבה הטבעית של המצרים. בכל יום זרחה ושקעה השמש, הביאה אור לארץ וויסתה את פעילות האדם; בכל שנה הוצף הנילוס, חידש את פוריות האדמה ואיפשר את החקלאות היצרנית ביותר שקיימה את הציוויליזציה המצרית. כך ראו המצרים במים ובשמש סמלים לחיים וראו את הזמן כסדרה של מחזוריות טבעית. דפוס מסודר זה היה בסיכון מתמיד של שיבוש: שיטפונות בעלי מפלס נמוך בצורה יוצאת דופן הביאו לרעב, ושיטפונות בעלי מפלס גבוה הרסו יבולים ומבנים. עמק הנילוס מסביר הפנים היה מוקף במדבר צחיח, מאוכלס בעמים שהמצרים ראו בהם לא מתורבתים ואויבי הסדר. מסיבות אלו, ראו המצרים בארצם מקום מבודד של יציבות, או מאעת, מוקף ובסכנת כאוס. נושאים אלו - סדר, כאוס והתחדשות - מופיעים שוב ושוב במחשבה הדתית המצרית.
מקור אפשרי נוסף למיתולוגיה הוא הפולחן. טקסים רבים מתייחסים למיתוסים ולעיתים מבוססים ישירות עליהם. אם זאת, קשה לקבוע אם מיתוסים של תרבות התפתחו לפני הפולחן או להפך. שאלות על הקשר בין מיתוס לפולחן (אנ') הולידו דיונים רבים בקרב אגיפטולוגים וחוקרי דת השוואתית (אנ') בכלל. במצרים העתיקה, העדויות המוקדמות ביותר למנהגים דתיים קדומות למיתוסים כתובים. פולחנים בתחילת ההיסטוריה המצרית כללו רק כמה מוטיבים מהמיתוס. מסיבות אלה, טענו מספר חוקרים כי במצרים, טקסים הופיעו לפני מיתוסים. אך מכיוון שהראיות המוקדמות כה דלות, ייתכן שהשאלה לעולם לא תיפתר עם וודאות מוחלטת.
בפולחנים פרטיים, הנקראים לרוב "מאגיים", המיתוס והטקס קשורים קשר הדוק במיוחד. רבים מהסיפורים דמויי המיתוס המופיעים בכתבי הטקסים אינם מצויים במקורות אחרים. אפילו המוטיב הנרחב של האלה איסיס המצילה את בנה המורעל הורוס מופיע רק בסוג זה של טקסט. האגיפטולוג דייוויד פרנקפורטר טוען שפולחנים אלה מתאימים למסורות מיתיות בסיסיות כדי להתאים לטקס הספציפי, ויוצרים סיפורים חדשים משוכללים (המכונים היסטוריולים) המבוססים על מיתוס. לעומת זאת, יוריס בורווטס (אנ') אומר על כתבים מאגיים כי אין "שמץ של עדות לכך שסוג מסוים של מיתולוגיה 'לא שגרתית' נטבע... לסוגה הזו."
חלק ניכר מהמיתולוגיה המצרית מורכב ממיתוסי מוצא, המסבירים את ראשיתם של מרכיבים שונים בעולם, כולל מוסדות אנושיים ותופעות טבע. המלכות שהתעוררה בין האלים בראשית הזמן ובהמשך עברה לפרעונים האנושיים; המלחמה נובעת כאשר בני אדם מתחילים להילחם זה בזה לאחר נסיגת אל השמש לשמיים. מיתוסים מתארים גם את ההתחלה כביכול של מסורות פחות בסיסיות. בפרק מיתי קטן, הורוס כועס על אמו איסיס וכורת את ראשה. ראשה האבוד של איסיס מוחלף בראש פרה. אירוע זה מסביר מדוע איסיס צוירה לפעמים עם קרניים של פרה כחלק מכיסוי הראש שלה.
ייתכן שמספר מיתוסים נוצרו בהשראת אירועים היסטוריים. איחוד מצרים תחת הפרעונים, בסוף התקופה הקדם-שושלתית בסביבות שנת 3100 לפני הספירה, הפך את השליט למוקד הדת המצרית, וכך הפכה אידאולוגיית השלטון לחלק חשוב מהמיתולוגיה. בעקבות האיחוד, אלים שהיו פעם אלוהויות פטרוניות מקומיות קיבלו חשיבות לאומית, ויצרו קשרים חדשים שקישרו בין האלוהויות המקומיות למסורת לאומית מאוחדת. ג'רלדין פינץ' (אנ') מציעה שייתכן שנוצרו מיתוסים מוקדמים ממערכות היחסים הללו. מקורות מצריים קושרים את המחלוקת המיתולוגית בין האלים הורוס וסת עם סכסוך אזורי בין מצרים העליונה והתחתונה, שאולי התרחש בסוף העידן הקדם-שושלתי או בתקופה השושלתית הקדומה.
לאחר תקופה מוקדמת זו, רוב השינויים במיתולוגיה גרמו לפיתוח והתאמת מושגים קיימים במקום יצירת חדשים, אם כי היו יוצאים מן הכלל. חוקרים רבים הציעו שהמיתוס של אל השמש הנסוג אל השמים, משאיר את בני האדם להילחם בינם לבין עצמם, נוצר בהשראת התמוטטות הסמכות השלטונית והאחדות הלאומית בסוף תקופת הממלכה הקדומה (בערך 2686–2181 לפני הספירה). בתקופת הממלכה החדשה (בערך 1550–1070 לפני הספירה), התפתחו מיתוסים קטנים סביב אלוהויות כמו ים וענת שאומצו מהדת הכנענית. לעומת זאת, בתקופת יוון ורומא (332 לפני הספירה–641 לספירה), לתרבות היוונית-רומית (אנ') הייתה השפעה מועטה על המיתולוגיה המצרית.