stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זלמה מאיר
ביוגרפיה > פרסים ואותות הוקרה

1968 – פרס ע"ש האחות אהובה דגני-רבינוביץ', מטעם איגוד האחיות והאחים בישראל.
1974 – אות יקירת ירושלים, מראש העיר טדי קולק, בהיותה בת תשעים.
1975 – אות הצטיינות מטעם הכנסת במסגרת שנת האישה הבינלאומית.
1975 – מאנשי המופת של המגזין TIME: ב-29 בדצמבר 1975 היא נכללה ברשימת "מלאכים החיים בינינו" של מגזין TIME, יחד עם האם תרזה ואנשי מופת נוספים.
1976 – אות הנגיד מטעם מועצת נגידי בית החולים שערי צדק, מידי נשיא המדינה אפרים קציר, לציון 60 שנות עבודתה בבית החולים.
טבעת יהלום – בזיכרונותיה מספרת האחות זלמה, כי היא קיבלה טבעת יהלום מאשה וינאית. האשה סיפרה לה, כי הטבעת הייתה שייכת לאחותה שנספתה בשואה. לפני שנשלחה למחנות הריכוז, היא מסרה את הטבעת לאחות וביקשה ממנה, שאם היא לא תשרוד את המלחמה, על אחותה למסור את הטבעת ליצור אנוש שלא בא מעולם בברית הנישואין ושהקדיש את חייו לעזור לבני האדם. האחות קראה בעיתונות האירופית מספר פעמים על שווסטר זלמה והחליטה למסור לה את הטבעת היקרה.
נוסדה קרן על שמה לחינוך אחיות בישראל.
ב-29 ביוני 1995 נקרא על שמה רחוב "האחות זלמה (מאיר)" בשכונת גבעת משואה בירושלים.
ביוגרפיה > שנותיה האחרונות

האחות זלמה המשיכה לעבוד עד שהייתה בת למעלה משמונים. אפילו בגיל זה, היא לא ראתה פחיתות כבוד לעצמה לאסוף פיסת אשפה מהרצפה כשהיא שבה ומזכירה לתלמידותיה – "אין דבר משפיל בעבודה שלנו".
בשנת 1973, בעודה מתאוששת מניתוח, היא הכתיבה לידידתה טרודי פרנקל את ספר זיכרונותיה "חיי בשערי צדק". הספר נכתב בגרמנית ותורגם לעברית ולאנגלית.
כאשר בית החולים עבר לבניין גדול ומודרני יותר בשכונת בית וגן, בשנת 1980, עברה גם האחות זלמה למיקום החדש.
מאיר נפטרה בדירתה ביום ראשון, 5 בפברואר 1984, יומיים לאחר יום הולדתה המאה. באותו היום היה אמור להתקיים אירוע מחווה לכבודה בבית החולים שערי צדק. נקברה בחלקת יקירי ירושלים בהר המנוחות בירושלים בלוויה שבה נכחו מאות בני אדם, מהם מטופליה, ראשי בתי חולים, רופאים ואחיות ואנשי ציבור, בהם יו"ר הכנסת, ראש עיריית ירושלים וכן שרי הבריאות והפנים, שספדו לה.
המילים האחרונות בספר זיכרונותיה של זלמה הן:
ספר זה עורר בי מחשבות על ערכם של יצורי אנוש, על הערך שיש לתפקיד הכובש את האדם לחלוטין, על החובות של כל מקצוע, ובאופן מיוחד של מקצועי שלי – מקצוע האחות, ובעיקר על החובה לעזור לאנשים חולים ומסכנים.
לקריאה נוספת

רות שרם, מלאכים בין הסלעים: רומן מהווי בית החולים שערי צדק, הוצאת י' גולן, 1996
נירה ברטל, חמלה וידע: ראשית מקצוע הסיעוד בארץ ישראל 1918-1948, יד יצחק בן-צבי, 2005
נסים לוי, פרקים בתולדות הרפואה בארץ ישראל 1799-1948, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998
אמיל פוירשטיין, נשים שעשו היסטוריה: 40 דמויות ראשוניות בארץ ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1989
Zakon Miriam, A Sister in White: The Story of Schvester Selma, Targum Press, 1999 (ISBN)
הערות שוליים

↑  Lili Elyon (1979), "Jewish Florence Nightingale: Schwester Selma Turns 95", Israel Digest (World Zionist Organization) 22: 60; "Selma Mayer Dies 2 Days After 100th Birthday", Montreal Gazette, 6 February 1984, p. B11
1 2  זלמה מאיר, חיי בשערי צדק, ירושלים 2001, עמ' 38
↑  ניר חסון‏, 28.1.1902: נפתח שערי צדק, בית החולים הראשון מחוץ לחומות, באתר וואלה, 29 בינואר 2009
↑  עלה – ביטאון ארגון יוצאי הולנד, שמעון בר אפרת
↑  דף לזכר בוליסה דאנה, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
↑  זלמה מאיר, חיי בשערי צדק, ירושלים 2001, עמ' 8
↑  זלמה מאיר, חיי בשערי צדק, ירושלים 2001, עמ' 27
↑  זלמה מאיר, חיי בשערי צדק, ירושלים, 2001, עמ' 39
↑  דף לזכר בוליסה דאנה, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה

אלידע בר שאול, "כ"ח השנים של בוליסה דאנה", פנימה 26 בינואר 2012

שפרה לשם, "מסע בעקבות דודה בוליסה"
↑  פרסים לאחיות שפרשו לגימלאות, מעריב, 29 ביולי 1968; אורי צחור, פרס מסירות ל"שוועסטער זלמה", דבר, 14 באוגוסט 1968
↑  מרים גורן, גולדה בין 12 הנשים שיקבלו אות ההצטיינות מטעם הכנסת, דבר, 10 בפברואר 1975; תצלום, דבר, 13 בפברואר 1975
↑  Saints among us", TIME, December 29, 1975; Carnegie Samuel Calian (1982), Today's Pastor in Tomorrow's World, Westminster Press, p. 51 ISBN 0664244262"
↑  "אות הנגיד" של 'שערי צדק' ל"שוועסטער זלמה", דבר, 11 בנובמבר 1976; 10 מיליון ל"י נתרמו לבי"ח "שערי-צדק" בהודעה דרמטית, דבר, 25 בנובמבר 1976
↑  אורה עריף, קרן שוועסטר זלמה צברה 5.5 מיליון שקל, מעריב, 5 במרץ 1984
↑  אורה עריף, האל לא שכח את 'שוועסטר זלמה', מעריב, 6 בפברואר 1984; אריה בנדר, עבר שבוע, מעריב, 10 בפברואר 1984
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265235605171  ISNI: 0000 0000 6699 9823  LCCN: n2008012066  VIAF: 43767647   WorldCat (עם VIAF): 43767647 
הבניין הישן של בית החולים שערי צדק ברחוב יפו, כיום בניין רשות השידור
אחות מוסמכת מקבלת את סיכת האחות בבית הספר לאחיות של "שערי צדק", צופה (שנייה משמאל) האחות זלמה מאיר
רחוב "האחות זלמה (מאיר)", גבעת משואה, ירושלים.
פרניאופטרה

| פרניאופטרה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
שם מדעי
 Paraneoptera

פרניאופטרה (באנגלית: Paraneoptera או Acercaria) היא על-סדרה של חרקים הכוללת כינאים, תריפסאים ופשפשאים. על הסדרה כוללת גם את הסדרה שנכחדה פרמופסודה (אנ') שנמצאה במאובנים המתוארכים לעידן שמהפרמיאן הקדום (אנ') ועד אמצע הקרטיקון.
גפי הפה של פרניאופטרה משקפים הרגלי האכלה מגוונים. קבוצות הבסיס ניזונות ממשטחי חיידקים, בעוד שקבוצות אחרות ניזונות מנוזלי צמחים או בעלי חיים.
טקסונומיה

על הסדרה פרניאופטרה כוללת את הסדרות הבאות:
טקסונומיה > פשפשאים

פשפשאים היא סדרה של חרקים שכוללת כ-50,000-80,000 מינים של כנימות עלה, ציקדות, פשפשים ואחרים. גודלם נע בין מילימטר ל-15 סמטימטרים, והם חולקים סידור משותף של גפי הפה.
טקסונומיה > תריפסים

סדרת תריפסאים כוללת 5,500 מינים המסווגים לשני תתי-סדרה הנבדלים בביצתם.
טקסונומיה > כינאים

פסיקונאים או כינאים, כוללים כ-11,000 מינים ידועים המחולקים ל-3 תת-סדרות.
טקסונומיה > פרמופסודה

הסדרה הנכחדת Permopsocida (אנ') כוללת 18 סוגים המחולקים ל-3 משפחות.
הערות שוליים

↑  Hu Li; Renfu Shao; Nan Song; Fan Song; Pei Jiang; Zhihong Li; Wanzhi Cai (23 בפברואר 2015). "Higher-level phylogeny of paraneopteran insects inferred from mitochondrial genome sequences". Scientific Reports. 5 (8527): 8527. Bibcode:2015NatSR...5E8527L. doi:10.1038/srep08527. PMC 4336943. PMID 25704094. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  David A. Grimaldi & Michael S. Engel (2005). "The Paraneopteran Orders". Evolution of the Insects. Volume 1 of Cambridge Evolution Series. Cambridge University Press. pp. 261–330. ISBN 978-0-521-82149-0.
↑  Johnson, K. P., Smith, V. S., & Hopkins, H., Psocodea Species File | COL, www.catalogueoflife.org, Johnson, K. P., Smith, V. S., & Hopkins, H. (2022). Psocodea Species File. In O. Bánki, Y. Roskov, M. Döring, G. Ower, L. Vandepitte, D. Hobern, D. Remsen, P. Schalk, R. E. DeWalt, M. Keping, J. Miller, T. Orrell, R. Aalbu, J. Abbott, R. Adlard, E. M. Adriaenssens, C. Aedo, E. Aescht, N. Akkari, et al., Catalogue of Life Checklist (Sep 2022). https://doi.org/10.48580/dfqj-3d4, ‏Sep 2022
↑  Huang, Di-Ying; Bechly, Günter; Nel, Patricia; Engel, Michael S.; Prokop, Jakub; Azar, Dany; Cai, Chen-Yang; van de Kamp, Thomas; Staniczek, Arnold H.; Garrouste, Romain; Krogmann, Lars (במרץ 2016). "New fossil insect order Permopsocida elucidates major radiation and evolution of suction feeding in hemimetabolous insects (Hexapoda: Acercaria)". Scientific Reports (באנגלית). 6 (1): 23004. Bibcode:2016NatSR...623004H. doi:10.1038/srep23004. ISSN 2045-2322. PMC 4785345. PMID 26961785. {{cite journal}}:  (עזרה)
מאובן Permopsocida
אווה מריאן האבאק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 באפריל 1886 
 פטירה:  15 ביולי 1949 (בגיל 63) אדג'וור, הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  קולג' ניונהאם, אוניברסיטת קיימברידג' 
 מעסיק:  קולג' ניונהאם, אוניברסיטת קיימברידג', גירטון קולג', קולג' מורלי 
 תפקיד:  חברת מועצת מחוז לונדון 
 בן או בת זוג:  Francis William Hubback (31 באוגוסט 1911–12 בפברואר 1917) 
 
אווה מריאן האבאק (באנגלית: Eva Marian Hubback;‏ 13 באפריל 1886 – 15 ביולי 1949) הייתה פמיניסטית בריטית ותומכת מוקדמת של חינוך למניעת היריון ואאוגניקה.
ראשית חייה

אווה מריאן שפילמן נולדה ב־13 באפריל 1886, בתו של סר מאייר שפילמן (1856–1936). סר מאייר היה אחד משלושת הבנים, שנותרו בחיים, משמונת ילדיו של הבנקאי אדם שפילמן (1812–1869). הוא היגר לבריטניה מאזור פוזנן עם שני אחיו.
אווה הייתה אחייניתו של המהנדס האזרחי, שנהייה שוחר אמנות, סר איזידור שפילמן (1854–1925), ושל מבקר האמנות הנודע מריון שפילמן (1856–1936) ואשתו, סופרת הילדים מייבל שפילמן (1862–1938). מצד דודים אלו אווה הייתה קרובת משפחה של המשפחות הידועות מונטאגו / סמואל וסבג-מונטיפיורי.
אווה למדה בבית הספר סנט פליקס, סאות'וולד, סאפקולק ואחר כך בניוהאם קולג' בקיימברידג'. בשנת 1908 היא סיימה בהצטיינות את הבחינות לתואר הראשון בכלכלה בשנת 1911 נישאה לפרנסיס ויליאם האבק (1884–1917). לזוג היו שלושה ילדים, דיאנה, רחל ודוד. בעלה נפטר בפברואר 1917, מפציעות שספג בפעולה במלחמת העולם הראשונה, משנת 1916, למשך שנה, היא הייתה המנהלת של לימודי הכלכלה בניוהאם וגירטון בקיימברידג'.
קריירה

האבאק הייתה מעורבת בתנועת הסופרג'יזם יחד עם אלינור ראת'בון. משנת 1918 עד 1927 היא הייתה מזכירה פרלמנטרית, ובהמשך גם נשיאת האיחוד הלאומי לשוויון אזרחי, שניהל מאבקים מוצלחים לרפורמות בחוקים הנוגעים לזכויות נשים וילדים. היא הפכה למנהלת של המכללה לחינוך מבוגרים מורלי לגברים ונשים עובדות בשנת 1927. בשנת 1929 הצטרפה לאגודה היוג'נית, בשנת 1931 הפכה לעמיתה באגודה, בשנת 1932 חברת המועצה ובשנת 1934 חברת הוועד המנהל.
בשנת 1930 היא סייעה בהקמת התנועה הפמיניסטית "גילדת נשות העיר" (Towenswomen's Guild). בשנת 1933 יחד עם שאנה סיימון וארנסט דרווין סימון הם ייסדו את האגודה לחינוך לאזרחות. היא הפכה למזכירה של אגודה זו, ויושבת ראש האגודה לתמיכה במשפחה.
בנה של האבאק, דוד, היה נשוי לג'ודית האבאק ששיתפה פעולה עם מחקריה הסוציולוגים של אווה האבאק, ולאחר מותה המשיכה והרחיבה את פועלה.
בשנים 1946 - 1948 ייצגה האבק את צפון קנסינגטון במועצת מחוז לונדון, מועצה שנבחרה על מצע מפלגת הלייבור. היא נפטרה ב־15 ביולי 1949.
ביבליוגרפיה

Kenneth M. Lindsay, Stanley Baldwin of Bewdley (earl.), Eva M. Hubback, Ernest Darwin Simon (sir.) (1939). Education for citizenship in elementary schools: issued by the Association for education in citizenship. [Forewords by the Earl Baldwin of Bewdley and Kenneth M. Lindsay. Preface by E. D. Simon and Eva M. Hubback.] Oxford University press.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
Ernest Darwin Simon, Eva M. Hubback (1935). Training for citizenship. Assoc. for Education in Citizenship.
Eva M. Hubback (1945). Population facts and policies. Pub. for British Social Hygiene Council by G. Allen & Unwin.
Eleanor Florence Rathbone, Eva M. Hubback (1943). Family allowances: ... with an epilogue by Lord Beveridge and a new chapter on The family allowances movement 1924-1947, by Eva M. Hubback. Allen and Unwin.
Eva Marian Spielman Hubback (1947). The population of Britain. Penguin Books.
לקריאה נוספת

Diana Hopkinson (1954). Family inheritance: a life of Eva Hubback. Staples Press.
הערות שוליים

1 2 3 4  "Mrs. Eva M. Hubback". The Eugenics Review. National Center for Biotechnology Information. 41 (3): 141. PMC 2974257
1 2  Richard Aldrich; Peter Gordon (1989). "Hubback, Eva Marion (1886-1949)". Dictionary of British educationists. Routledge. p. 124. ISBN 0-7130-0177-1
↑  Casualty, www.cwgc.org
↑  "Jane Austin". RootsWeb,2010-12-18
↑  "Hubback; Eva Marian (1886-1949); social reformer, feminist and Principal of Morley College". The Women's Library. London School of Economics. Retrieved
↑  Eugenio F. Biagini (2002). Citizenship and Community: Liberals, Radicals and Collective Identities in the British Isles, 1865-1931. Cambridge University Press. p. 72. ISBN 0-521-89360-7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007326897605171  BIBSYS: 3052743  BnF: cb11015024q (data)  GND: 1055650873  ISNI: 0000 0001 0987 7018  LCCN: no2005064814  NTA: 183652886  SNAC: w6s30b04  SUDOC: 124426387  Trove: 1187020  VIAF: 73588928   WorldCat (עם VIAF): 73588928
מועדון בר-ברים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 
 קואורדינטות:  32°04′01″N 34°47′28″E﻿ / ﻿32.066897°N 34.791076°E﻿ / 32.066897; 34.791076
 תבנית:לשוניות2
 
מועדון בר-ברים היה מועדון הג'אז הראשון בתל אביב ואחד החשובים והחלוציים בישראל. המועדון היה בבעלותו של זוהר עקיבא ומנהלה האמנותי של תוכנית הג'אז שלו היה אהרלה קמינסקי. המועדון פעל במתכונת זו מ-1967 ועד 1979.
תולדות המועדון

המועדון פעל ברחוב בן אביגדור 28, סמוך לרחוב המסגר בתל אביב, כמועדון סטודנטים. ב-1966 החלו זוהר עקיבא ואהרלה קמינסקי להפעיל במקום תוכנית ג'אז קבועה בימי ראשון, שלאחר מכן עברה גם לידי חמישי ובהמשך רכש עקיבא את המועדון. בכל ערב ג'אז ניגנו שני הרכבים, שלישייה ואחר-כך רביעייה או חמישייה והמקום הפך לבית לנגנים וחובבי ג'אז. נגני ג'אז ניגנו עד אז במועדונים כעומר כיאם ביפו ומועדון צוותא הישן ברחוב מאפו, ללא תשלום. ב"בר ברים" זכו הרכבי הנגנים לתנאים טובים (כגון תשלום למונית לפני ואחרי המופע, אוכל ושתייה חינם) ולתשלום עבור ההופעות. לאחר ההופעות התקיים ג'אם סשן עד עלות הבוקר (כפי שכתבה טלילה לוי בן-זכאי בראשית ימי המועדון: "קבוצה אחת של נגנים מוזמנת בתשלום והיא משמשת ציר מרכזי. ואילו ידידיהם, הבאים לשמוע אותם, כטוב עליהם ליבם, עולים אף הם לבמה ומצטרפים.").
רבים מהנגנים במקום הפכו לעמודי התווך של נגני האולפן של ימי ראשית הרוק הישראלי, בהם קמינסקי עצמו, שמוליק ארוך, ממלו גיאטנופולוס, אלונה טוראל, זיגי סקרבניק, זאב דיקוורט, עוזי מלמד, בני נגרי, רומן קונסמן, אלי מגן, ג'ס קורן, צבי קרן, ירוסלב יעקובוביץ', דני גוטפריד ועוד. במקום הונהגו הופעות מאוחרות, עבור הנגנים שהגיעו אליו לאחר שסיימו הופעה "ממוסדת".
בין היתר הופיעו במקום בי בי קינג וממפיס סלים בעת הופעותיהם בישראל.
בימי שישי ושבת פעל המקום כמועדון ריקודים. לצורך כך הזמין קמינסקי את אלברט פיאמנטה להקים את להקת "הברנשים של פיאמנטה" על מנת להיות הרכב קבוע שינגן בלילות אלה מוזיקה לריקודים (כלומר גרסאות כיסוי ללהיטי התקופה, פסדובלה, סמבה וכדומה כמו גם שירי הביטלס ומעט חומר מקורי). בהרכב היו חברים פיאמנטה, קמינסקי, שמוליק ארוך, זאב דיקוורט ועוזי מלמד, רובם ניגנו במספר כלי נגינה. אחד מכיווני ההתפתחות של ההרכב היה שילוב אלמנטים של מוזיקה ישראלית-מקומית במסגרת העיבודים (מוזיקה מזרחית ושירי ארץ ישראל, בהם הגרסה הראשונה לשיר "בדד" שהתפרסם בביצועו של זוהר ארגוב). הרכב זה היה לאחד מהרכבי הליווי העסוקים והמקצועיים ביותר בישראל של ראשית שנות ה-70 וליווה זמרים כאריק איינשטיין (ב"מזל גדי"), צמד דרום ועדנה גורן.
בשנת 1968 ביקשה קבוצת צעירים להעלות את ההצגה הסאטירית "את ואני והמלחמה הבאה" שחיבר חנוך לוין בבימויה של עדנה שביט. חזרות על ההצגה נעשו באולם "צוותא", אך לקראת העלאת ההצגה פסלו מנהלי "צוותא" את ההצגה, והיא הועלתה לראשונה במועדון בר-ברים באוגוסט 1968.
בשנת 1979 נסגר המועדון. חלק מהנגנים פיתחו קריירות של נגני אולפן ופנו לתחום הרוק וחלקם עבר לחו"ל. באותה עת לא היה דור צעיר של נגני ג'אז ישראלים.
בתחילת 2008 יצא הרומן אשה בורחת מבשורה מאת דויד גרוסמן, מתוארת בו סצנת הג'אז שהייתה בארץ באותה תקופה:
"ושנינו אהבנו ג'אז, נזכר אילן וחייך על צווארה של אורה, היינו נוסעים ל'בר-ברים' בתל אביב לשמוע את אהר'לה קמינסקי ואת ממלו היווני, ואחר כך באוטובוס לירושלים היינו יושבים תמיד בספסל האחורי ומחקים בקול את כל הסשן. אנשים היו מתעצבנים ולנו לא היה אכפת".
לקריאה נוספת

אלונה שגיא-קרן, 'השתרשות הג'אז בישראל', עיונים בתקומת ישראל: מוזיקה בישראל, עמ' 153–155
הערות שוליים

↑  טלילה בן זכאי, אין ברברים ב"בר-ברים", מעריב, 18 בינואר 1967
↑  אדר אבישר, 3. בנו של בר-ברים, מעריב, 22 באפריל 1988
↑  "מי מכיר את הברנשים של פיאמנטה, אקו"ם
↑  תכנית סאטירית על המלחמה, דבר, 30 ביולי 1968
↑  דויד גרוסמן, אשה בורחת מבשורה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, 2008, עמ' 517
הספרידות

ההֶסְפֶּרִידּוֹת (ביוונית עתיקה: Eσπερίδες`) במיתולוגיה היוונית הן נימפות המשגיחות על גן מבורך בפאתי מערב של העולם. הגן נמצא, על פי מקורות שונים, בהרי ארקאדיה שביוון, ליד הרי האטלס שבלוב או באיי האושר על שפת האוקיינוס. על פי המשורר היווני סְטֵסִיכוֹרוֹס ביצירתו "שירת גֶרְיוֹן", והגאוגרף היווני סטרבו, בחיבורו "גאוגרפיקה" (ספר שלישי), נמצאות ההספרידות בטָרְטֶסוֹס שבדרום איבריה (ספרד). המשורר היווני הסיודוס מספר, כי שמה הקדום של קדיס (Cádiz) היה "אֶרִיתֵיָה", כינוי נוסף של ההספרידות. אחרים קובעים את מקום גן ההספרידות באזור הנמצא בין טנג'יר ולראצ'ה (Larache) שבמרוקו.
אלות בין הערביים

על פי גרסאות שונות היו שלוש, ארבע ואף שבע הספרידות, אם כי לרוב הן שלוש במספר, כמו השילושים היווניים האחרים (הכַארִיטוֹת והמוֹירוֹת). שמות רבים הוענקו להן, ובהם: אַיגְלֵה (אור סַנוורים), אַרֶתוּסָה, אֶרִיתֶייָה (או אֶרִיתֶאִיס), הֶסְפֶּרִייָה (או הֶסְפֶּרֵייָה), הֶסְפֶּרֶה (או הֶסְפֶּרָה), הֶסְטִייָה והֶסְפֶּרוֹסָה. הן נקראות לעיתים "עלמות המערב", "בנות הערב" או "אלות בין הערביים". כינויים אלה קשורים כנראה למקומן האגדי במערב הרחוק; הֶסְפֶּרִיס היא התגלמות הערב (כפי שאֶאוֹס היא התגלמות השחר) והֶסְפֶּרוֹס הוא "כוכב הערב". הן מכונות גם "האחיות האפריקאיות", אפשר על שום שחשבו כי משכנן באפריקה. תפקידן היה להשגיח על הגן, ועוד מספרים כי הן נהנו גם לשאת קולן בשיר.
הן מתוארות לעיתים כבנות הלילה (ניקס) והחושך (אֶרֶבּוֹס), כפי שאֶאוֹס אשר בפאתי-מזרח, בקולכיס, היא בת הטיטן הִיפֶּרְיוֹן (אל השמש). לפעמים הן מופיעות כבנות אטלס, כבנות זאוס והֶסְפֶּרְיוֹס (או זאוס ותֶמִיס), או כבנות פוֹרְקִיס וקֵטוֹ.
גן ההספרידות

גן ההספרידות הוא גן הפרדס של הֶרָה במערב העולם, בו גדלו עץ יחיד או פרדס של תפוחי זהב המעניקים חיי נצח. התפוחים ניטעו מענפים נושאי-פרי שגאיה העניקה להרה ולזאוס כמתנת כלולותיהם. תפקידן של ההספרידות היה לשמור על הפרדס, אך כפעם בפעם קטפו הן עצמן את פירותיו. הרה, שלא בטחה בהן, הציבה בגן שומר נוסף, לאדוֹן - הדרקון בעל מאה הראשים שאינו נרדם לעולם.
הדמות הראשית במיתוס גן ההספרידות הוא הגיבור הֵרָאקְלֵס (הרקולס). המטלה האחת-עשרה מבין התריסר שהטיל עליו אֶוּרִיסְתֶאוּס מלך מִיקֵנָאי הייתה להביא שלושה תפוחים מגנה של הרה. הראקלס, שלא ידע את מקום הגן, נזקק לעזרתם של אחרים, וסיפור המעשה הוא בעיקרו תיאור תלאותיו של הגיבור בדרכו אל יעדו ובשובו. למיתוס גרסאות אחדות, שהן פועל יוצא של האמונות השונות בדבר מקומו של הגן המופלא. הראקלס הצליח בסופו של דבר להתגבר על כל מכשולי הדרך ולהגיע אל הגן, תוך שהוא משתמש בכוחותיו הפיזיים העצומים ובעורמתו, והוא היחיד מבין גיבורי המיתולוגיה היוונית שהצליח ליטול תפוחים מגן ההספרידות.
ראו גם

המטלה האחת-עשרה של הרקולס - תפוחי ההספרידות
"גני ההספרידות", ציור מאת פרדריק לורד לייטון, 1892.
רות אסאווה

| --- | --- |

רות אסאווה ב-1952  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  24 בינואר 1926 נורווק, קליפורניה, ארצות הברית 
 פטירה:  6 באוגוסט 2013 (בגיל 87) סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 לאום:  אמריקני-יפני 
 מקום לימודים:  בלאק מאונטיין קולג' (1949)  אוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי  מילווקי 
 תחום יצירה:  פיסול
 הושפעה על ידי:  יוזף אלברס, Trude Guermonprez, אנני אלברס, Chris K. Ishii, Marguerite Wildenhain 
 פרסים והוקרה:  פרס שדולת הנשים למפעל חיים בתחום האמנות (1993) 
 ruthasawa.com
 
רות אייקו אסאווה (באנגלית: Ruth Aiko Asawa; ‏ 24 בינואר 1926 - 5 באוגוסט 2013) הייתה פסלת אמריקאית ממוצא יפני. אסאווה פעלה רבות לחינוך לאמנות, והשתתפות אמנים בחינוך, והייתה הגורם שהביא להקמת בית הספר לאמנות של סן פרנסיסקו, הידוע כיום כבית הספר לאמנות על שם רות אסאווה (אנ'). עבודותיה נמצאות באוספי מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית ומוזיאון גוגנהיים בניו יורק ומוצגות באופן קבוע במוזיאון דה-יאנג בפארק שער הזהב בסן פרנסיסקו.
בצעירותה

רות אייקו אסאווה נולדה ב-1926 בנורווק, קליפורניה. הוריה, מהגרים מיפן היו בעלי גינה חקלאית (אנ') ששיווקה פירות וירקות טרייה. לרות היו שישה אחים ואחיות.
מגיל צעיר, אסאווה הביעה עניין באומנות. בכיתה ג', מורתה עודדה אותה ליצור ולהשקיע באומנות. בשנת 1939, יצירתה של פסל החירות זכתה במקום ראשון בבית הספר בתחרות בנושא "מה זה להיות אמריקאי". בשנת 1942, לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור, הנשיא רוזוולט אישר את העברתם של מעל ל-110,000 אמריקאים ממוצא יפני ששהו בארצות הברית למחנות מעצר (רובם אזרחים אמריקנים וחלקם ילידי ארצות הברית). בין האנשים שהועברו למחנות המעצר היו משפחתה של אסאווה. המשפחה, מלבד אביה, הועברה למחנה כליאה שהוקם על מסלול המרוצים בסנטה אניטה (אנ') בו הם שהו רוב שנת 1942. לאחר מכן הועברו למתקן הכליאה רוואר (אנ') בארקנסו. אביה, אומקיצ'י אסאווה (Umakichi Asawa), נעצר על ידי סוכני FBI בפברואר 1942 והועבר למתקן כליאה בניו מקסיקו. במשך חצי שנה המשפחה לא ידעה מה עלה בגורלו והאם הוא בחיים. אסאווה לא ראתה את אביה במשך שש שנים. אחותה הצעירה של רות, ננסי (קימיקו), בדיוק ביקרה משפחה ביפן בזמן שהמשפחה נעצרה ולא הורשתה לחזור לארצות הברית, כיוון שממשלת ארצות הברית מנעה כניסה של אזרחים אמריקאים ממוצא יפני. ננסי נאלצה להישאר ביפן למשך כל המלחמה.
אסאווה אמרה בראיון בשנת 1994 כי היא אינה מאשימה אף אחד על קורותיה בזמן המלחמה, וכי היא לא הייתה האמנית שהיא לוליא חוויה זו.
בשנת 1943, עם סיום לימודי התיכון במחנה הכליאה אסאווה קיבלה מימון ללמוד במכללת מדינת ויסקונסין למורים במילווקי (Wisconsin State College of Milwaukee), מתוך כוונה להיות מורה לאומנות. כיוון שאזור מערב ארצות הברית היה עדיין אסור לאזרחים ממוצא יפני (במסגרת צו נשיאותי 9066), היא לא הצליחה להשיג מקום עבודה בו תוכל לצבור את השעות המעשיות הדרושות לסיום התואר ולכן בסופו של דבר היא נאלצה לעזוב את המכללה ללא סיום התואר. בשנת 1998, המכללה רצתה להעניק לאסוואה דוקטורט לשם כבוד. אסאווה ביקשה במקום זאת לקבל את התואר הראשון אותו לא הצליחה לסיים.
בשנה האחרונה ללימודיה במילווקי, אסאווה טיילה עם אחותה הגדולה לואיס (מסאקו) למקסיקו, שם למדה בקורס לאומנות של האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו(אנ'). בת כיתתה הייתה קלרה פורסט (אנ'), חלוצה בתחום העיצוב והריהוט, חברה של האומן יוזף אלברס. היא סיפרה לה על בלק מאונטן קולג' (Black Mountain Collage) בצפון קרולנייה.
המכללה הייתה מאוד ידועה בזמנה ללימודי אומנות. אסאווה השתכנעה ללמוד שם ובין השנים 1946 ו-1949 היא למדה במכללה אצל אלברס שלימד אותה על אומנות תוך ניצול חומרים יומיומיים.
אסאווה החלה להתנסות עם חוטי תייל בטכניקות שונות. היא לקחה קורסים בטכניקות ותחומים שונים והמולטי דיסציפלינריות השפיעה עליה ועל האומנות שלה. בין הקורסים שהשפיעו עליה היה שיעורי ריקוד של מרס קנינגהם, שיעורי מוזיקה עם המלחין ג'ון קייג', שיעורי אומנות עם וילם דה קונינג, ושיעוריו של באקמינסטר פולר. בראיון בשנת 1992, אסאווה מספרת עד כמה אווירת המכללה השפיעה עליה, והכי השיעורים של אלברס היו אתגר ואושר יחדיו. במכללה לא היה סילבוס מוגדר, והסטודנטים היו צריכים לבצע מטלות בחווה, במטבח ובקהילה במקביל ללמידה והשיעורים.
קריירה

בשנת 1949, אסאווה התחתנה עם האדריכל אלברט לנייר. לזוג נולדו שישה ילדים. הזוג חיו יחדיו עד לפטירתו של לנייר בשנת 2008. במקביל לגידול ששת ילדיה, אסאווה ולנייר לא הצליחו להתקדם בתחום העיצוב. אסאווה עבדה בלילות על הפסלים בעוד שלנייר עובד באדריכלות. במהלך שנות החמישים של המאה ה-20 אסאווה התנסתה עם אריגה וסריגה בצורה המזכירה אריגה של חוטי תייל לצורות תלת־ממדיות, בשיטה הדומה לשיטת האריגה של הכפרים במקסיקו.
הפסלים שלה קיבלו הכרה ופרסום והוצגו מספר פעמים בתערוכת הביאנלה השנתית של מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית. בשנת 1955 עבודותיה הוצגו בביאנלה לאמנות בסאו פאולו.
בשנת 1962 אסאווה החלה להתנסות עם פסלים עשויים חוטי תייל אבסרקטים אשר התחילו מאובייקטים של טבע, דמויות עצים שהתפתחו והמשיכו לצורות גאומטריות.
בשנת 1968 אסאווה יצרה את מזרקה של בת ים המניקה בת ים קטנה ועוד חיות של בנות ים בכיכר ג'ירארדלי בסן פרנסיסקו. ליד תחנת כיכר יוניון היא הפעילה 200 תלמידי בית ספר ליצור מאות צורות של העיר סן פרנסיסקו בבצק, ולאחר מכן הוצקו בברזל. במהלך השנים היא המשיכה לתחנן מזרקות נוספות ומקומות ציבוריים ונועדה בתור "גברת המזרקות".
בשנת 1976 היא השתתפה בתערוכה Other Sources: An American Essay (1976) של אמניות ואמנים בני מיעוטים מאזור סן פרנסיסקו בה השתתפה גם ברניס לי בינג ורבות נוספות.
עבודותיה נמצאות באוספי מוזיאון מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית ומוזיאון גוגנהיים בניו יורק ומוצגות באופן קבוע במוזיאון דה-יאנג בפארק שער הזהב בסן פרנסיסקו. בשנת 2013, אחת מעבודותיה נמכרה במחיר של 1.4 מיליון דולר.
פעילות ציבורית ואקטיביזם

אסאווה פעלה רבות לקידום נושא החינוך לאומנות ואומנות כמחזקת חוויות, בעיקר אצל ילדים.
בשנת 1968 היא מונתה לחברת המועצה לאומנות של סן פרנסיסקו והחלה לפעול מול פוליטיקאים וארגוני צדקה כדי לתמוך בתוכניות לאומנות לילדים ולאנשי סן פרנסיסקו. כמו כן הייתה שותפה בהקמת סדנת לאומנות באלווארדו לילדי בית הספר. מודל הסדנה אומץ על ידי מועצת האומנות ליצור תמיכה ממשלתית לאומית, והייתה הבסיס לתוכנית המעסיקה אומנים העושים פעילות ציבורית בעירם.
שיטת הסדנה כללה התנסות בחומרים לפי אמונתה של אסאווה בחשיבות ההתנסות האישית ולמידה דרך עשייה. 85% מתקציב התוכנית הוקצה להעסקת אמנים שילמדו אומנות לילדי בית הספר. בעקבות התוכנית, בשנת 1982 הוקם בית ספר לאומנויות. בית הספר נקרא על שמה של רות אסאווה כאות הוקרה בשנת 2010. (בית הספר ע"ש רות אסאווה לאומנות). במהלך השנים אסאווה מונתה להיות חברה במועצת האומנות של קליפורניה. בשנת 1976 מונתה להיות חברת הקרן הלאומית לאמנויות, ובין השנים 1989–1997 הייתה חברת מועצת הנאמנים של איגוד מוזאוני סן פרנסיסקו (אנ').
אסאווה נפטרה בביתה ב-5 באוגוסט 2013, בגיל 87.
פרסים ואותות הוקרה

1968: פרס דימקסיון (Dymaxion) לאמן / מדען
1974: מדליית זהב מהאיגוד הארכיטקטים האמריקאי (אנ')
1990: פרס על שם סיריל מאנין (אנ') של לשכת המסחר של סן פרנסיסקו
1993: פרס על מפעל חיים של איגוד הנשים לאומנות (Women's Caucus for Art Lifetime Achievement Award)
1995: פרס מפעל חיים של איגוד האמנים האסייאתים אמריקאים
2002: דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו
בשנת 2019, לכבוד חודש מורשת אמריקאים ממוצא אסיאתי, אסאווה צוינה בדודל של גוגל.
משנת 1982, העיר סן פרנסיסקו מציינת את 12 בפברואר כ-"יום רות אסאווה".