קהילת יהודי גורליצה
אישים מרכזיים בתולדות הקהילה > רבני הקהילה

בראשיתה, הייתה קהילת גורליצה שייכת לגליל צאנז, ולכן רב הגליל ממונה היה גם על גורליצה. לפיכך ניתן לומר שרב העיר הראשון היה רב הגליל ר' ברוך סגל לנדא. עם זאת, ישנה עדות לכך שהרב הראשון היה ר' יחזקאל לנדא, מנכדיו של "הנודע ביהודה".
ר' חיים הלברשטאם בעל "דברי חיים", שהיה רב הגליל, מינה את מחותנו, הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים, כרב בקהילת גורליצה. הוא היה ידוע גם בכינויו ר' זלמן לייב טיטלבוים ונודע בשם "ייטב לב" על שם ספרו. המינוי היה כנראה בסביבות 1838–1840. ר' זלמן לייב ישב בגורליצה עד 1857, ועזב לדרוהוביץ'. במקומו התמנה חתנו, ר' ברוך הלברשטאם, (1827–1906) שהיה בנו הרביעי של בעל ה"דברי חיים" מצאנז. בהיותו צעיר לימים באותם זמנים, היו בקהילת גורליצה בעלי עמדה שסברו, שקהילת גורליצה ראוי לה רב ותיק יותר ובעל ניסיון. לכן פסק אביו, ר' חיים מצאנז, שר' ברוך ילך לכהן כרב בקהילת רודניק (בה נולד), ואילו לרבה של גורליצה יתמנה ר' שמואל טיטלבוים, אחיו של בעל ה"ייטב לב".
הרב שמואל טיטלבוים, כיהן כרב העיר כ־30 שנה. בימי כהונתו נחנך בית הכנסת הגדול, והוקדש בית העלמין בעיר. לאחר מותו ירש את כס הרבנות בנו, ר' יוקיל מבעשט (עיירה בהונגריה). אך לא עבר זמן, וכמה מפרנסי הקהילה החלו לפעול כדי להחזיר לעיר את ר' ברוך הלברשטאם, לאחר שהלה היה רב ברודניק במשך כשלושים שנה.
בין פרנסי הקהילה התגלעה מחלוקת, למי משני הרבנים זכות לשבת על כס הרבנות? מצד אחד, ר' יוקיל "ירש" באופן טבעי את משרת אביו, אך מצד שני, ר' ברוך, שנתמנה שנים קודם לכן לתפקיד זה, עזב את גורליצה רק משום שאביו פקד עליו לעשות כן ומחמת מצוות כיבוד אב עזב. ובנוסף, בתור חתנו של הרב הראשון, בעל ה"ייטב לב" הוא קודם לר' יוקיל, שהיה אחיינו. המחלוקת נמשכה שנתיים שלוש, עד שהתגלגלו הדברים לבוררות רבני גליציה. הללו הכריעו שלשני הרבנים הזכות להישאר בעיר, ועל הקהילה להחליט מי יהיה רבה. כיוון שהקהילה לא החליטה, נשארו שניהם רבנים בעיר, וחסידיהם ספקו להם צורכיהם. לבסוף עזב ר' יוקיל את גורליצה וחזר לעירו, בעשט, ור' ברוך נשאר כרב העיר. בנו של ר' יוקיל, ר' שלמה'לה נשאר לגור בגורליצה.
ר' ברוך הלברשטאם כיהן כרב העיר במשך כ-13–14 שנים. בימי כהונתו נחנך קו הרכבת לגורליצה. ספרו בעיר, שהוא הגדיר את עצמו כשונה מאחיו הבכור, האדמו"ר ר' יחזקאל שרגא משינאווא. לדבריו, בעוד אחיו, "כשרואה אדם שרובו שקר, ורק קורטוב אחד של אמת בו, הריהו מכבדו ומקרבו. ואילו אני, כשאני פוגש אדם שרובו אמת ורק קורטוב אחד של שקר בו, אין אני יכול לעמוד בד' אמותיו" (חיים חן, ספר גורליצה).
לאחר פטירתו של ר' ברוך, לא מיהרו אנשי גורליצה למנות להם רב בעיר, שכן היו בעיר דיינים ומורי צדק. ר' ברוך לא השאיר צוואה לגבי יורשו, ובנו הבכור, האדמו"ר ר' צבי מרודניק, (אביו של ר' יקותיאל יהודה הלברשטאם, האדמו"ר מקלויזנבורג) ויתר על רבנות גורליצה. בנו הצעיר לעומת זאת, ר' אלישע הלברשטאם, בא להתיישב בגורליצה, לאחר שהיה תחילה רב בקרוסנו. הוא נתקבל בכבוד גדול, אך התמנה כאב בית דין ולא כרב העיר, ואילו ר' שלמה'לה טייטלבוים, בנו של הרב ר' יוקיל, נתמנה לדיין ומורה צדק (מו"ץ).
למשרת רב העיר, נתמנה ר' אלישע הלברשטאם בימי מלחמת העולם הראשונה, לאחר שהעיר שוחררה מפלישה הרוסית. בימיו רפתה המתיחות בין מצדדי ר' שלמה'לה בנו של ר' יוקיל לבין מצדדי שושלת הלברשטאם. כאשר נולד בן לר' שלמה'לה, הוזמן ר' אלישע להיות הסנדק. בהמשך אף השתדכו המשפחות זו בזו (בנו של ר' שלמה נשא לאשה את נכדת ר' אלישע).
בתום מלחמת העולם הראשונה, כאשר הוקמה מדינת פולין העצמאית, נתמנה ר' אלישע כרב רשמי, ולפי החוק - גם חבר בוועד הקהילה ויו"ר הוועד. ר' אלישע כיהן ברבנות כשלושים שנה, והיה רבה האחרון של גורליצה, אנשי הקהילה העריכו את רבם מאוד, הן בשל צדקתו ותורתו והן בשל היותו איש אמת.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, הצליחו ר' אלישע ומשפחתו להימלט מן העיר. הוא יצא עם בני משפחתו והגיעו עד ללבוב. משם שולחו על ידי הרוסים לערבות סיביר, והגיעו לאזור יקוטסק. מהתלאות והסבל, נפטר ר' אלישע בליל הסדר תש"ג. גם רעייתו, הרבנית יוכבד, נפטרה במקום ההוא.
בנוסף לרבני העיר שצוינו לעיל, היו בקהילה לאורך שנותיה דיינים, מלמדים בתלמודי התורה, מגידי שיעורים בבית המדרש ותלמידי חכמים רבים.