stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המכון הארץ ישראלי לפולקלור ואתנולוגיה
היסטוריה

פטאי יזם את הקמת המכון, לאחר שלא הצליח לקבל תפקיד באוניברסיטה העברית, וביקש למלא את החלל החסר של מחקר אתנוגרפי ואתנולוגי בארץ ישראל. המכון הוקם לאחר סדרת הרצאות שערך פטאי בבית העם בירושלים החל ממרץ 1944. אספת היסוד של המכון נערכה בבית החלוצות ב-22 בנובמבר 1944. פטאי מונה למנהל המדעי של המכון; נשיאי המכון היו הרב הראשי בן-ציון מאיר חי עוזיאל, דמות מובילה בקהילה הספרדית בירושלים ויצחק בן-צבי שלימים הפך לנשיא מדינת ישראל השני. הרב יהודה ליב אבידע (זלוטניק) הפך בשלב מאוחר יותר לנשיא המכון הרביעי.
המכון התרכז במחקריו של פטאי בסיוע חוקרים מהקהילה היהודית בארץ ישראל, ביניהם משה אביגדור שולוואס ואברהם אלמליח, וכן אנתרופולוגים מהעולם (בעיקר מבריטניה ומארצות הברית). הכרך הראשון של כתב העת "עדות" יצא לאור בסוף 1945, והוא היה אמור להיות רבעון. עורכיו היו יוסף יואל ריבלין ורפאל פטאי. הכרך הראשון כלל בין השאר: מאמר מקיף של פטאי על "הפולקלור והאתנולוגיה של עם ישראל", בו סקר את הבעיות הכרוכות במחקר זה, שמנהגים ומסורות שבעל־פה משתנים ונעלמים, וכאשר שומרי המסורת האחרונים הולכים לעולמם, עמם הולך ונעלם עולם שלם של מנהגים ומסורות. מאמר של חוקר הפולקלור יהודה ברגמן על "קמיעות וסגולות לחיילים במלחמה" ומאמר של חוקר הבדוים והנוודות בארץ-ישראל טוביה אשכנזי על השבט הבדואי ערב אל-תראבין.
בזמן שהמכון פעל כתב ופרסם פטאי שני ספרים רחבי היקף. "מדע האדם: מבוא לאנתרופולוגיה", ספר לימוד למדע האנתרופולוגיה, שכלל פרקים העוסקים בנושאים: מוצא האדם והגזעים, הלשון, הכלים, המזון, הרכוש והמסחר, המשפחה והשבט. הספר השני, "אדם ומקדש במיתוס היהודי העתיק" (Man and Temple in Ancient Jewish Myth and Ritual), התפרסם באנגלית, ועסק בניתוח הטקסים והמנהגים שנערכו בבית המקדש. בספר טען שהיהודים לא היו האנשים היחידים שמרכז הפולחן שלהם היה סביב מקדש, והמוטיבים של הטקסים שנערכו בו היו קיימים בתרבויות הסובבות את היהודים באותה תקופה במזרח הקרוב. לדוגמה טקס שמחת בית השואבה, ניסוך המים ונענוע הלולב בסוכות הוא בעל מוטיבים של טקסים פגאניים דומים להבטחת פוריות וגשם לקראת החורף.
פטאי עזב את ישראל ב-1947, לאחר שקיבל מלגת קרן ויקינג, הוא עבר לארצות הברית והמשיך לנהל את המכון משם עד 1948. בתחילה באמצעות רעיתו נעמי פטאי ואחר כך באמצעות קולין מלמד, ששימש המזכיר האדמיניסטרטיבי של המכון. בתחילת 1949 מונה הרב יהודה ליב אבידע לנשיא המכון. המכון המשיך לפעול בצורה בלתי רציפה עד 1952, שניסיונות שונים להחיות את פעילותו, בעיקר של האתנומוזיקולוגית אסתר גרזון-קיוי, נכשלו והוא נסגר.
ההתכתבויות של המכון נשמרות בארכיון הספרייה הלאומית
פרסומי המכון

יעקב לנדאו, מחזות הצללים במזרח הקרוב, 1945.
אריך בראואר (עורך: רפאל פטאי), יהודי כורדיסתאן: מחקר אתנולוגי, 1947.
שרה ברגנר-רבינוביץ, היגיינה, חינוך ותזונה בין יהודים כורדים ופרסים : בירושלים בהשוואה לאשכנזים, עם הקדמה מאת רוברטו בקי, 1948.
הערות שוליים

↑  פרופסור ריבלין - בן 70, למרחב, 31 בינואר 1960
↑  בית העם בירושלים, הד-המזרח, 24 במרץ 1944
בית העם בירושלים, העולם, 23 במרץ 1944
↑  המכון לפולקלור יהודי ירושלים פתח את פעולתו המדעית באםיפת־יסוד, העולם, 30 בנובמבר 1944
↑  הרב זלוטניק — חבר נשיאות המכון לפולקלור יהודי, העולם, 12 באוקטובר 1944
↑  "ע ד ו ת", הד-המזרח, 30 בנובמבר 1945
↑  רשימות ספרותיות  - מחקר עברי על אנתרופולוגיה, הַבֹּקֶר, 12 בספטמבר 1947
↑  Man and Temple in Ancient Jewish Myth and Ritual. New York: Nelson. 1947
↑  נבחרו נשיאים *מכון למדעי-עם ולאתנולוגיה, הַבֹּקֶר, 31 בינואר 1949
↑  ארכיון המכון הארצישראלי לפולקלור ואתנולוגיה (ירושלים), בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257356205171  LCCN: n84054795  VIAF: 123700996   WorldCat (עם VIAF): 123700996
הינו בריסקה

| --- | --- |

הינו בריסקה
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  הינו מוטורס
 שנות ייצור:  1961–1968
 הרכבה:  יפן יפן (טוקיו)  ישראל ישראל (חיפה)
 מודל אחריו:  טויוטה היילקס 
 חברת אם:  Hino Motors
 אורך:  3,840-4,150 מ"מ  (מתייחס לסדרת FG, "בריסקה 900")
 רוחב:  1,620 מ"מ
 גובה:  1,640 מ"מ
 משקל:  935 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,230-2,295 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, בטור,  893 סמ"ק, המפיק 35 כ"ס, 39 כ"ס (משנת 1963)
 הילוכים:  תמסורת ידנית  - 4 מהירויות
 מהירות מרבית:  91 קמ"ש סדרת FG  - (בדגם 893 סמ"ק שהפיק 35 כ"ס), 100 קמ"ש סדרת FG - בדגם 893 סמ"ק שהפיק 39 כ"ס, משנת 1963)
 
הינו בריסקה (באנגלית Hino Briska) הוא טנדר אשר יוצר על ידי יצרנית הרכב הינו מוטורס היפנית משנת 1961–1968 בגרסאות 900 סמ"ק ו- 1,300 סמ"ק.
בנוסף, הדגם הורכב בישראל, בחיפה על ידי חברת קייזר-אילין תעשיות, בין השנים 1964–1968.
סדרות

סדרת FG (בין השנים 1961-1966), הדגם היה קרוי בישראל "בריסקה 900".
סדרת FH (בין השנים 1965-1968), הדגם היה קרוי בישראל "בריסקה 1,300".
סדרות > מאפיינים סדרת FG

במדינת ישראל הדגם היה קרוי "בריסקה 900"
מעמס - 670 ק"ג
3 מקומות ישיבה בתא הנהג
ספסלים ל-6 נוסעים
דגם קצר: "FG30", בסיס גלגלים - 2,230 מ"מ
דגם ארוך: "FG30P " בסיס גלגלים 2,295 מ"מ
לוח שעוני הבקרה היה זהה לחלוטין לדגם ה-קונטסה 900
סדרות > מאפיינים סדרת FH

בישראל הדגם היה קרוי : "בריסקה 1,300" (הדגם שווק בישראל מפברואר 1967)
הסדרה יוצרה בין השנים 1965–1968
מנוע 4 צילינדרים, 1,251 סמ"ק המפיק 62 כ"ס
תאוצה 0-100 קמ"ש - 29.3 שניות
תמסורת ידנית - 4 מהירויות
אורך הרכב - 4,275 מ"מ
רוחב -1,640 מ"מ
בסיס גלגלים - 2,450 מ"מ
גובה - 1,595 מ"מ
משקל - 1,080 ק"ג
לוח שעוני הבקרה היה זהה לחלוטין לדגם הקונטסה 1300
היסטוריה

חברת הינו מוטורס הוקמה בשנת 1910 והתמקדה בייצור מנועי דיזל ורכבים כבדים. בשנת 1953 החלה החברה לייצר רכבים פרטיים, תחילה בהרכבת דגמי רנו הצרפתית. באפריל 1961 הציגה רכב עצמאי קונטסה 900. החברה קיימה הסכם שיתוף עם מפעל קייזר-אילין תעשיות בע"מ, בחיפה שהרכיב את הקונטסה 900, קונטסה 1300, וטנדרים מסוג הינו בריסקה : "בריסקה 900" ו"בריסקה 1300". מי שעמד מאחורי ההסכם היה התעשיין אפרים אילין שהרכיב בישראל משנת 1961 את הלארק תוצרת סטודיבייקר.
בסוף שנת 1964 עלה דגם ה"בריסקה 900" בישראל 7,296 ל"י, בהמשך המחיר התייקר ל-7,498 ל"י, אך ניתן בתשלומים למשך שנתיים (1,950 ל"י במזומן ו- 5,548 ל"י בתשלומים לשנתיים, עד  230 ל"י לחודש). ה"בריסקה 900" שווקה על ידי סוכנות קפריש בע"מ.
ראו גם

הינו מוטורס
קונטסה 900
קונטסה 1300
קונטסה 1300 ספרינט
תעשיית רכב בישראל
קייזר-אילין תעשיות
אפרים אילין
לקריאה נוספת

הקונטסה סגרה את המפעל  (The Israel Motor Industry)
הערות שוליים

↑  הינו בריסקה "1962 Hino Briska Fg-Series specs, performance, photo & data". automobile-catalog.com. Retrieved 2012-05-25.
↑  אתר הנוסטלגיה, "טנדר בריסקה"
↑  הינו בריסקה 1965 
6.Jump up ^ "1965 Hino Briska FH100 specs, performance, photo & data". automobile-catalog.com. Retrieved 2012-05-25.
↑  נחתם החוזה לייצור מכונית יפאנית בחיפה, דבר, 6 ביוני 1963
↑  קונטסה מיפן מגיעה לאילת Contessa comes from Japan to Eilat]. IsraelMotorIndustry.org. Retrieved 2012-06-01.
↑  "קונטסה ובריסקה", ראו: פרסומת לבריסקה 900 בני אביעד - מאמרים מקצועיים - קונטסה ובריסקה
| יפן הינו מוטורס |
| --- | --- | --- | --- |
| מכוניות-משאיות-אוטובוסים | דגמים בולטים בהווה | 600 • Melpha • פונקו • בלו ריבון • 300  |   |
| מכוניות-משאיות-אוטובוסים | דגמים בולטים בעבר | 1300 • 900 • 900 ספרינט • 1300 ספרינט • בריסקה • הינו-רנו 4CV • Liesse • HS3KRK • TH  |   |
קבוצת טויוטה: טויוטה • לקסוס • דייהטסו • הינו מוטורס • סאיון • סובארו (שותפות חלקית)
היהודי בקוצים

איור מהיהודי בקוצים
יהודי בסבך הקוצים (בגרמנית: Der Jude im Dorn) הוא סיפור אנטישמי שלוקט על ידי האחים גרים, והוא מספר 110 במעשיות האחים גרים. בסיפור פוגעים בזקן יהודי באופן אכזרי, אך הדבר מוצג כהשבה לו כגמולו - כיוון שגנב את הזהב שלו מנוצרים. בסיפור חמש תמונות - שלוש קצרות ושתיים ארוכות יותר.
תוכן הסיפור

בתמונה הראשונה מבקש 'משרת טוב' מאדונו שכר על שלוש השנים בהן עבד אצלו, ואדונו הקמצן מעניק לו 3 פרוטות בלבד, תוך שהוא מנצל את בורותו וחוסר הבנתו של המשרת בערכו של הכסף.
בתמונה השנייה, המשרת טוב הלב שמח בחלקו ויוצא לחפש את אושרו. בדרך פוגש ביצור פלאי המעניק לו בתמורה למטבעות חץ וקשת וכינור מופלא המכריח כל אדם לרקוד בעת הנגינה בלי יכולת להפסיק.
בתמונה השלישית, בהמשך הדרך, פוגש המשרת הטוב יהודי המאזין לשירתו של זמיר תוך שהוא שוקל לעצמו כיצד להרוויח כסף מן הזמיר או ללוכדו. המשרת הטוב יורה בזמיר, אשר נופל לשדה קוצים. היהודי ניגש מיד להביאו משדה הקוצים, אולם אז המשרת הטוב מתחיל לנגן בכינור המכושף. תחת כישוף הנגינה היהודי חייב לרקוד וכך נשרט בשדה הקוצים בלא יכולת להציל את עצמו. רוקד וצועק 'אוי ואי', ומבקש את רחמי המשרת הטוב. זה מוכן לשחררו רק לאחר שהיהודי מבטיח לו שק של זהב הנמצא ברשותו. התמונה מסתיימת כאשר המשרת הטוב ממשיך בדרכו עם שק הזהב, בעוד היהודי מגדף אותו ומבטיח להשיב לו כגמולו.
בתמונה הרביעית ניגש היהודי אל שופט המחוז ומתלונן על שוד. לראייה הוא מראה את בשרו השרוט ומתאר את שק הזהב, המשרת, הכינור ונשקו. אולם לא מספר את שאירע באמת, לרבות תכונותיו המופלאות של הכינור.
בתמונה החמישית, לאחר שנתפס המשרת הטוב הוא מובל בפני השופט אשר אינו מאמין לגרסתו (ובגרסה מאוחרת של הסיפור אף אומר שיהודי לא ייפרד מממונו כך סתם) ושולח אותו אל הגרדום. המשרת אמנם עולה לגרדום אך מבקש בקשה אחרונה - לנגן ולו פעם אחרונה בכינור. משניתנה ההסכמה, כמובן כולם מתחילים לרקוד בניגוד לרצונם - בתחילה אף נהנים מזאת ולאחר מכן סובלים. המשרת הטוב מוכן להפסיק את נגינתו רק לאחר הבטחת השופט לשחררו ולהשיב את כספו, שק מלא זהב. בדרכו החוצה ניגש 'המשרת הטוב' אל היהודי ומאיים עליו שיספר מהיכן שק הזהב (אחרת יחזור לנגן) והיהודי מודה שגנב אותו מנוצרי. הסיפור מסתיים בתלייתו של היהודי.
התפתחות הסיפור

במקורו (בקובץ Bawrenknecht Historia מאת אלברכט דיטריך, סיפור דומה מופיע גם בספר טיל אוילנשפיגל) היה הסיפור אודות נזיר שברח מהמנזר, אך ברוח העריכה הלאומית של יאקוב גרים, ששאף לאחד את העם הגרמני תוך חיסול המתחים האנטי-קלריקליים (נגד אנשי הדת), שונה הנזיר ליהודי.
הסיפור ממחיש היטב את תרומת האחים גרים לעידוד המגמות האנטישמיות הקיימות. הסיפור נכלל במבחר הסיפורים מתוך מכלול האגדות ואף נלמד בבתי הספר בגרמניה הנאצית כספרות חובה. יש הקושרים בין הלגיטימציה והעידוד להתעללות ביהודים בסיפור לבין מעשי החיילים הנאצים, כאשר נפלה לידם ההזדמנות להשיב ליהודים כגמולם.
יש בסיפור אזכור לתופעת ריקודי ההמונים באירופה, בימי הביניים, ריקודים ספונטניים בחוצות ערים שהפכו לתופעה מדבקת, כאשר אף אחד מהרוקדים לא יכול היה להפסיק ויש שהגיעו למוות. מוטיב הכינור המכריח לרקוד מופיע גם בסיפור "רולנד האהוב" (מספר 56 בסיפורי האחים גרים).
סיווג ארנה-תומפסון

לפי סיווג ארנה-תומפסון האגדה מכילה את המוטיבים AT 592 - ריקוד בקוצים ו-AT 777 - היהודי הנודד.
ראו גם

הסחבה הטובה
העסקה הטובה
השמש תוציא הכל לאור היום
הערות שוליים

↑  Lee M. Roberts, "Literary Nationalism in German and Japanese Germanistik", p. 32
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7853304-1
הפארק הלאומי אל-פייג'ה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  פארק לאומי
 תאריך הקמה:  1980 
 נתונים ומידות
 שטח:  26.32 קמ"ר
 מיקום
 מדינה:  תוניסיה תוניסיה
 מיקום:  מחוז ג'נדובה 
 קואורדינטות:  36°30′00″N 8°20′00″E﻿ / ﻿36.5°N 8.33333°E﻿ / 36.5; 8.33333
  (למפת תוניסיה מוגדלת) תוניס ג'רבה קירואן ביזרטה ספקס סוסה קרתגו גאפסה לוב אלג'יריה הים התיכוןהפארק הלאומי אל-פייג'ה(למפת תוניסיה רגילה) תוניס ג'רבה קירואן ביזרטה ספקס סוסה קרתגו גאפסה לוב אלג'יריה הים התיכוןהפארק הלאומי אל-פייג'ה
 
הפארק הלאומי אל-פייג'ה (בערבית: المحمية الوطنية بالفايجة) הוא פארק לאומי בתוניסיה, הממוקם במחוז ג'נדואובה, למעלה מ-200 ק"מ מערבית לבירה תוניס. הפארק נמצא בקצה הצפון-מערבי של תוניסיה, והוא הפארק המערבי במדינה. מקומו על רכס הררי של הרי האטלס תרם לעובדת היותו האזור הגשום ביותר בתוניסיה כולה. הפארק גובל בצידו המערבי באלג'יריה.
הפארק משתרע על שטח כולל של 2,632 דונם, בהם 417 דונם שהם שמורת טבע מוחלטת שבה גם כניסה לבני אדם היא אסורה לחלוטין, והיא מוקדשת למחייתם של האיילים הברבארים; עם זאת, מבקרים רבים מגיעים לצפות באיילים הענקיים מרחוק, בעיקר בחודשי אוגוסט עד ספטמבר אז מגיעה עונת הרבייה והזכרים נלחמים זה בזה עבור הנקבות.
ב-28 במאי 2008 ממשלת תוניסיה הציעה את הפארק למועמדות עבור תואר אתר מורשת עולמית של אונסקו; נכון להיום (ינואר 2021) הוא עודנו מוצב ברשימת ההמתנה.
היסטוריה

ממצאים ארכאולוגים של אבני צור מגולפות ואובסידיאנים חתוכים מעידים על התיישבות אנושית פרה-היסטורית עוד לפני 10,000 שנה. עוד נמצאו ציורי קיר במערת ק'ף נגצ'ה, שמעיד אולי על מקום פולחן עתיק של ילידים ברברים. מבצרים עתיקים שנמצאו ברחבי הפארק מגלים התיישבות עתיקה באזור של ממלכות קדומות מלפני 2,000 שנה ויותר, בהם מבצרים המשויכים אל ממלכת נומידיה.
במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה בנו המורדים האלג'יראים מאהלים וביצורים בין עצי היער, והשתמשו באזור זה כמקלט סודי מפני הכוחות הצרפתים. הבונקר הידוע ביותר מתקופה זו הוא המקלט של קולונל הווארי בומדיין ששכן בין רכסי ההרים של האזור.
החי בפארק

בעלי החיים בפארק מגוונים מאוד, וקיימים בו למעלה מ-20 מינים של יונקים, 70 מינים של עופות ו-20 מינים של זוחלים. בין היונקים הנפוצים בפארק נמצאים אייל ברבארי, חזיר בר, זאב זהוב אפריקאי, שועל, גחן מצוי, סמור אירופי, קיפוד, חתול בר אפריקני, נמייה, ארנבת, דורבן, עטלף, חדף ויערון קטן. בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלו ניסיונות הנמשכים עד היום להחדרת אוכלוסיית סרוואלים אל שטח הפארק.
בעבר היו בפארק, כמו במקומות נוספים בהרי האטלס התוניסאים, גם יונקים גדולים כדוגמת אריה ברברי ונמר ברבארי. הכחדתם של יונקים אלו מיוחסת לקולוניאליזם הצרפתי, כאשר השלטונות הצרפתים צדו כמויות גדולות של יונקים מקומיים בארצות שאותם כבשו, ובהן גם תוניסיה, וגרמו להכחדה כמעט מוחלטת של מינים רבים.
תארים

הפארק הוכרז כפארק לאומי בשנת 1990, הוכרז על ידי IUCN כגן לאומי ונכנס לרשימת ההמתנה של אונסק"ו בדרך לתואר אתר מורשת עולמית (כשהוא עונה על קריטריונים vii ,viii ו-x בקטגוריית טבע).
הערות שוליים

↑  Discover El Feidja National Park, Eco Trekking and walking tours in Tunisia - Siroko Travel, Sirokotravel, ‏19 בספטמבר 2019 (באנגלית)
1 2  UNESCO World Heritage Centre, Parc National d'El Feija, UNESCO World Heritage Centre (באנגלית)
↑  El Feija National Park, TUNISIA, Med-O-Med (באנגלית)
המוביל המלוח

המוביל המלוח הוא מפעל מים המוביל מים מלוחים מחופי הכנרת בצפון ומערב אל הירדן מדרום לכנרת, במטרה להוריד את רמת המליחות של מי הכנרת.
היסטוריה ראשונה

המים הנכנסים מן הירדן לכנרת מכילים מעט מאוד כלור. אולם, קיימים מעיינות מלוחים בסביבת הכנרת, שהזרימו כמויות גדולות של מים מלוחים לכנרת. פרופ' אברהם דה ליאו מתה"ל הציע בשנת 1957 להקים תעלה שתטה את המים המלוחים לכיוון הירדן במוצא הכנרת, כדי להטות את מי המעיינות המלוחים מלהיכנס לכנרת ולמנוע המלחה מהירה של הכנרת. אולם למרות התקדמות בהקמת המוביל הארצי, לא ננקטו צעדים ממשיים למניעות עליית מליחות מי הכנרת, בתקווה שגשמים שירדו יפתרו את הבעיה והפעילות בעניין התרכזה במחקר ואיתור מעיינות מלוחים, תוך שתוכנית התעלה להטיית המים נשארה על המדף. בשנת 1961 נבדקה האפשרות להתפיל חלק ממי המעיינות הנכנסים לכנרת.
במרץ 1962 עלתה הבעיה במלוא חריפותה כאשר בעקבות שנים מועטות גשמים הגיעה מליחות מי הכנרת לרמה שאינה מאפשרת שימוש בהם לחקלאות. בספטמבר 1962 הוחלט לקדם את תוכנית המוביל המלוח ובדצמבר 1962 אישרה הממשלה תקציב להקמת המוביל המלוח. באביב 1963 הוחל בחפירת התעלה. העבודות דרשו רכישת קרקעות או הפקעתן לאורך הכנרת.
חפירת התעלה לוותה בחוליה צמודה של ארכאולוגים שפעלו עם החופרים ומפקחים של משרד הדתות למניעת חילול קברים. בטבריה הוקם בסוף שנת 1963 מפעל מיוחד לאספקת בטון לעבודות המוביל המלוח.
מבנה

המעיינות המלוחים שעל חוף הכנרת מרוכזים בשלושה מקורות ראשיים: נור שמצפון לטבח'ה, פולייה שמצפון לטבריה ומעיינות חמי טבריה. המים המלוחים מנקודות אלו מוטים אל תעלה שנבנתה לאורך חוף הכנרת ומועברים אל הירדן בקטע הנהר שמדרום לצמח, היורד לים המלח. אורכו של ה"מוביל המלוח" 22 ק"מ, והוא עובר במקביל לחוף המערבי של הכנרת, ממעיינות נור (טבחה) ועד דרומית לשפך הכנרת לירדן, מדרום לסכר אלומות.
בשנים האחרונות החלו פעולות לכיסויו.
יעילות

בשנים הראשונות לאחר הפעלת המוביל המלוח ירדה מליחות המים בכנרת בצורה משמעותית וחלק מהחוקרים מנו את פתיחת המוביל המלוח כסיבה לירידה.
מהפעלת המוביל המלוח ועד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 תרם המוביל המלוח להורדת המליחות של הכנרת מ-367 מ״ג לליטר ל-212. אולם במהלך שנות ה-90, עלתה רמת המליחות עקב תחזוקה לקויה של המוביל המלוח והגברת השימוש בו להובלת מי קולחין.
שימוש

בנוסף למטרתו המקורית, שימש המוביל המלוח להובלת מי קולחין של יישובים לאורך הכנרת. בשלב הראשון נקלטו שפכי טבריה, גינוסר ואתרי הנופש הנמצאים לאורך החוף המערבי. במהלך השנים נוספו השפכים של צפת ומגדל.
בנוסף מוביל המוביל המלוח מי שיטפונות.
הערות שוליים

↑  מי ים כנרת ותכנית המים הארצית, על המשמר, 27 בנובמבר 1957; המשך
מי ים כנרת ותכנית המים הארצית ב', על המשמר, 4 בדצמבר 1957
↑  הכנסת לדיון מיוחד בבצורת ובמצב המים, דבר, 15 בינואר 1959
↑  סוכם שלב א' להטיית המעיינות המלוחים של הכנרת, על המשמר, 21 באפריל 1960
↑  מומחי תה"ל מאתרים מעיינות הממליחים את מימי הכנרת, דבר, 9 במאי 1960
↑  הטיית הירמוך, למרחב, 1 בספטמבר 1961
↑  תוכנית להמתקת חלק ממי המעיינות המלוחים, על המשמר, 13 בנובמבר 1961
↑  המדיניות והמליחות - בעוכרי מפעל־הירדן, קול העם, 21 במרץ 1962; המשך
↑  מנחם תלמי, בעיות ואופטימיות, מעריב, 9 באפריל 1962
↑  מובילים מיוחדים ירחיקו המים המלוחים מהכנרת, דבר, 17 בספטמבר 1962
↑  אושרו 7.5 מיליון ל"י להרחקת המים המלוחים מן הכינרת, דבר, 20 בדצמבר 1962
↑  העבודות במפעל הירדן מתקדמות בהתאם לתכנון, דבר, 14 באפריל 1963
↑  הסדרים בין בעלי הקרקעות ו'מקורות' להנחת המוביל המלוח, דבר, 3 בדצמבר 1963
↑  חוקוק ועמיעד מנעו עבודות חפירה, דבר, 17 במרץ 1964
↑  דוד שליו, חוליית ארכיאולוגים מלווה את חופרי המוביל־המלוח, דבר, 1 באוקטובר 1963
↑  שרידי בסיליקה נדירה נתגלו בטבריה בחפירת המוביל המלוח, דבר, 12 באפריל 1964
↑  יפקחו על חפירת המוביל בטבריה למניעת חילול קברים, דבר, 16 באוקטובר 1963
↑  מרכז לאספקת בטון לציפוי מוביל מים מלוחים מן הכנרת, על המשמר, 2 בדצמבר 1963
↑  תעלה תאסוף המים המלוחים בחוף הכנרת, למרחב, 21 בדצמבר 1962
↑  ישראל כהן, ירידה במליחות הכנרת עליה בפני ים המלח, דבר, 23 באוגוסט 1968
↑  אלון רימר, השפעת שינויים במשטר הניצול של האקוויפרים בגליל המזרחי על השפיעה והמליחות של מעיין הסרטנים בטבחה, יולי 2008, עמ' 33-34
↑  מאיר הראובני, חוששים שהירדן יהיה לתעלת ביוב, מעריב, 4 בדצמבר 1972
מאיר הראובני, שפכים מטוהרים מטבריה מוזרמים לכנרת, מעריב, 26 בפברואר 1973
הפארק הלאומי אישקל

הפארק הלאומי אישקל (בערבית المحمية الوطنية إشكل; בצרפתית Parc national de l'Ichkeul) הוא פארק לאומי בצפון תוניסיה, השוכן במרחק של כ-70 ק"מ צפונית-מערבית לבירה תוניס, וכ-25 ק"מ דרומית-מערבית לעיר ביזרטה שלחופי הים התיכון. הפארק מקיף את אגם אישקל והביצות שסביב לו, ואת ג'בל אישקל, הר הנישא לגובה של 511 מטר והשוכן על הגדה הדרומית של האגם. בשנת 1980 הוכרז הפארק כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה

ג'בל אישקל נרכש בידי הממשלה בשנת 1891 ועד אז שימש כאזור ציד מסורתי שנזכר כבר במאה ה-13. ב-1974 נמסר רוב שטחו של אגם אישכל והביצות למנהל היערות של תוניסיה, וב-1977 הוא הוכר כשמורה ביוספרית. בחודש יוני 1980 הוכר האזור כאתר מורשת עולמית וב-18 בדצמבר 1980 הוא הוכרז כפארק לאומי. המקום נכלל ברשימת אתרי המורשת העולמית בסיכון בין 1996 ל-2006 בשל ניצול מי האגם למטרות חקלאיות, דבר שהביא לעלייה במליחותו ולהפרת המאזן האקולוגי באגם
. חלק מהצומח האופייני למים מתוקים פינה את מקומו לצמחים המתקיימים בסביבה מלוחה, והדבר פגם גם באוכלוסיית העופות הנודדים העוצרת באגם. בעקבות יוזמה של ארגון אונסק"ו נרתמה ממשלת תוניסיה לשימור האגם, והביאה להפסקת ניצול מימיו לצרכים חקלאיים, דבר שהפחית את מליחותו. איום נוסף לאגם נשקף מסכרים שהוקמו לרוחב שניים מהנחלים המזינים אותו. למרות הסרתו של האתר מרשימת האתרים בסיכון, ייתכן שהנזק שנגרם לו שוב אינו הפיך.
גאוגרפיה ואקלים

הפארק משתרע על שטח של 12,600 הקטאר בגבהים הנעים מ-1.5 מטר מתחת לפני הים ועד 511 מטר מעליו.
אגם אישקל הוא אגם עונתי קבוע ששטחו משתנה בהתאם לעונות השנה. הוא מחובר אל הים התיכון באמצעות ואדי טינג'ה הנשפך אל אגם ביזרטה השוכן כשלושה ק"מ צפונית מזרחית לאגם אישקל. אגם ביזרטה שהוא למעשה לגונה, מחובר אל הים התיכון בתעלה צרה החוצה את העיר ביזרטה. אגם אישקל ניזון ממספר נחלים אכזבים הזורמים אליו מדרום וממערב, אך בעונה היבשה נפסקת בהם זרימת המים. עובדה זו כמו גם העלייה ברמות ההתאיידות, גורמת לירידת מפלס האגם. מים מלוחים מהים התיכון זורמים בעונה זו אל האגם דרך אגם ביזרטה וואדי טינג'ה ומביאים לעלייה במליחותו, וזו מגיעה לשיאה בין החודשים יולי ואוקטובר. התופעה מתהפכת בכל שנה עם תחילת העונה הגשומה, ומליחות מי האגם שבה ויורדת. קרקע האגם והביצות שסביב לו, שקעה במקום בתור הרביעון.
ג'בל אישקל הוא מסיב מבודד בשטח של 1,360 מטר, השוכן בצמוד לחופו הדרומי של האגם. הוא עשוי מסלעים מתקופת הטריאס והיורה. בצידו הדרום-מערבי של ההר שוכנות מחצבות המפיקות מההר אבן גיר מתקופת הטריאס.
האקלים באזור הוא ים-תיכוני אופייני. הטמפרטורה הממוצעת בחודש ינואר עומדת על 11.3°C ואילו בחודש יולי היא מגיעה ל-25.2°C. הטמפרטורות הקיצוניות מגיעות ל-0°C ו-40°C בהתאמה. כמות המשקעים השנתית עומדת על 625 מ"מ בממוצע, ורק 4% ממנה יורדת בעונת הקיץ.
עולם החי

עולם החי בפארק מגוון. חסרי חוליות במימי האגם אופייניים למים מלוחים, אך סמוך לגדותיו נפוצים מינים האופייניים למים מתוקים. חשיבותו העיקרית של האגם היא לאוכלוסיית העופות הנודדים העושים בו שימוש כנקודת עצירה, ומספרם עשוי להגיע ל-300,000 עד 400,000 פריטים בשיא תקופת הנדידה. בפארק נצפו 185 מינים של עופות נודדים. על היונקים נמנים חזיר הבר הגחן המצוי, הלוטרה המצויה, הדרבן הצפון אפריקאי, הנמייה לבנת-הזנב והתאו, שהובא למקום בתקופה הפונית ולפי מקורות אחרים במאה ה-19.
הערות שוליים

↑  Report of the 20th Session of the Committee
↑  30com8c.3
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535095705171  VIAF: 315165526   WorldCat (עם VIAF): 315165526 
ג'בל אישקל
מראה הביצות
הפטיש

| --- | --- |
לוגו העיתון
 תדירות:  ירחון
 עורך ראשי:  בן דרור ימיני, חנה קים
 תאריכי הופעה:  1989–1993 (כ־4 שנים) 
 שפה:  עברית 
 
הפטיש היה עיתון שפעל בשנים 1993-1989 והתמקד בביקורת חברתית. הוא יצא לאור פעם בחודש.
היסטוריה

הפטיש נוסד בידי עופר ברונשטיין, חנה קים, בני תורתי, בן דרור ימיני ויונתן דני וחולק חינם בדוכני העיתונים ובקיוסקים בגוש דן.
העיתון כלל את הטור "קו 16", מדור שכתב תורתי ובו סיפורי שכונות. תורתי כתב בעיתון ראיונות עם אמני התקופה, בהם ראיונות ראשוניים עם זמרי הקסטות. שייקה לוי מהגשש החיוור כתב על אוכל. הרב הראשי לרמת גן, יצחק ברדע, היה בעל טור קבוע בעיתון.
העיתון עסק בענייני חברה וכלכלה וליווה את מחאת מחוסרי הדיור שפרצה בשנת 1990, עם תחילת גלי העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90.
העורך האחראי היה בן דרור ימיני, והעורכת הראשונה של העיתון הייתה חנה קים. מישל אופטובסקי עיצב את העיתון ואת הלוגו הציורי שלו - "הפטיש - העיתון שיפתח לך את הראש".
בעיתון כתבו שוש גבאי, איריס עודד, שאול ביבי, רפי אהרון, שייקה לוי, מיכה לנקרי, אמנון אברמוביץ', רחל יונה, דרור ניסן ואחרים. דודו גבע אייר בעיתון.
הערות שוליים

1 2  אפי לנדאו, בעוד שבוע: עיתון חדש לענייני שכונות המצוקה, חדשות, 26 באוקטובר 1989
↑  יוסי דהאן, על דודו גבע, באתר "העוקץ", 16 בפברואר 2005
הפיכת 2 במאי 1864

אלכסנדרו יואן קוזה
הפיכת 2 במאי 1864 התרחשה בנסיכויות הרומניות המאוחדות, כשהדומניטור, אלכסנדרו יואן קוזה לא הצליח להעביר באספה המחוקקת את הרפורמות שחשב לנחוצות ופיזר, בתאריך הנקוב, את האספה המחוקקת בעזרת אנשי צבא ופרסם את המעמד המתפתח של הסכמת פריז.
עם עלייתו של קוזה לשלטון חתר הוא לביצוע רפורמות ובעיקר רפורמה אגרארית, שבמסגרתה יבוטל מעמד הצמיתים-אריסים ויחולקו קרקעות לאיכרים העניים. לפני הפיכה סערו הרוחות בין עניי הארץ והיו מרידות איכרים מרובות. לשם ביצוע הרפורמות נדרשה הסכמת האספה המחוקקת, שרבים מחבריה היו בויארים בעלי קרקעות, שהתנגדו לרפורמות ולא איפשרו את ביצוען.
הסלע הטארפיאני

| --- | --- |

הסלע הטארפיאני כיום
 מידע כללי
 על שם:  טארפיאה 
 מדינה:  איטליה 
 מיקום:  רומא, איטליהאיטליה
 קואורדינטות:  41°53′29″N 12°28′57″E﻿ / ﻿41.8915°N 12.482388888889°E﻿ / 41.8915; 12.482388888889
  (למפת רומא מוגדלת) הסלע הטארפיאני(למפת רומא רגילה) הסלע הטארפיאני
 
הסלע הטארפיאני או סלע טארפיאן (בלטינית: Rupes Tarpeia) היה צוק סלע תלול בסמוך לפסגה הדרומית של גבעת הקפיטולין שברומא העתיקה. הצוק צפה לעבר הפורום הרומאי ושימש בתקופת הרפובליקה הרומית כאתר הוצאה להורג. כל המורשעים בפשעים חמורים, כגון רצח ובגידה הוצאו להורג בהטלה מהצוק.
היסטוריה

על פי המסורת הרומית, הסלע הטארפיאני נקרא על שם הבתולה הוסטאלית טארפיאה, בתו של מושל המצודה שבמרומי הגבעה הקפיטולינית, ספוריוס טארפיוס (Spurius Tarpeius), מצודה שנועדה להגן על רומא. כאשר תקף טיטוס טאטיוס את רומא לאחר חטיפת הנשים הסביניות בגדה טארפיאה ברומא, כשהכניסה את הסבינים אל תוך המצודה. טארפיאה "מכרה" את רומא בתמורה ל"מה שהם יישאו בזרועותיהם", בהאמינה שהסבינים יתנו לה צמידי זהב. במקום צמידי זהב, חבטו בה הסבינים במגיניהם ודחפו אותה אל מותה מהצוק.
בסביבות 500 לפנה"ס בנה לוקיוס טרקוויניוס סופרבוס את מקדש יופיטר במקום בו עמדו קודם המקדשים הסביניים; כמו כן הוא הפך את הצוק לאתר הוצאה להורג.
היסטוריה > נוהג ההוצאה להורג

ההטלה מצוק הסלע הטארפיאני נחשבה לעונש חמור, ונועדה לפשעים הקשים ביותר. לענישה זו נלוותה סטיגמה שלילית מאוד שלא דבקה בהוצאה להורג רגילה, ורק במקרים מיוחדים נקטו בעונש זה.
אישים ידועים שהוצאו להורג

בין האישים שהוצאו להורג בהטלה מהסלע:
ספוריוס קסיוס וקלינוס, 485 לפנה"ס
מרקוס מנליאוס, 384 לפנה"ס
שמעון בר גיורא, 71
ראו גם

המדרגות הגמוניאניות
הפארק הלאומי איווינדו

הפארק הלאומי איווינדו (בצרפתית: Parc national d'Ivindo) הוא פארק לאומי במזרח-מרכז גבון במרכז אפריקה, על גבול המחוזות אוגואה-איווינדו (אנ') ואוגואה-לולו (אנ'). הקמתו הוכרזה באוגוסט 2002 על ידי הנשיא עומר בונגו בפסגת כדור הארץ (אנ') ביוהנסבורג, יחד עם 12 הפארקים הלאומיים היבשתיים האחרים של גבון. הפארק, שהתפרסם בזכות מפלי קונגואו (אנ') ומפלי מינגולי המרהיבים של הנהר איווינדו (אנ'), הידועים כ"נפלאותיו של איווינדו", כולל גם את שמורת הביוספרה איפאסה מאקוקו (אנ') ואת לנגואה באי (Langoué Baï), אחת מחמש קרחות היער החשובות במרכז אפריקה. הפארק הוגדר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 2021 בשל המגוון הביולוגי יוצא הדופן והמערכת האקולוגית של היער הטרופי השלם יחסית.