stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות

במשפט חוקתי בארצות הברית, תאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות (באנגלית: Independent State Legislature Theory, בקיצור: ISLT; מכונה גם "דוקטרינה") היא הטענה שחוקת ארצות הברית מעניקה לבתי המחוקקים של מדינות ארצות הברית סמכות עצמאית להסדרה של הבחירות הפדרליות בתוך המדינה, ושבתוך המדינות סמכות זו היא בלעדית, כך שהמחוקקים כפופים לחוק הפדרלי בלבד. לפי הגרסה החזקה של התאוריה, אותה פסל בית המשפט העליון של ארצות הברית ביוני 2023, לרשויות הממשל האחרות במדינה – בתי המשפט ומושל המדינה – אין כלל סמכות להתערב בהחלטות המחוקקים בנוגע לאסדרת הבחירות הפדרליות, ובאופן ספציפי אין לבתי המשפט סמכות להכפיף את המחוקקים לחוקת המדינה ואין למושל זכות להטיל וטו על החלטותיהם, בכל הקשור לכללי הבחירות. גרסאות מתונות מאפשרות מידה מוגבלת של ביקורת שיפוטית (לדוגמה, בעניינים פרוצדורליים) או מקבלות את הסמכות של מושלים להטיל וטו, בהתאם להליך החקיקה המקובל במדינה.
תומכי התאוריה טוענים כי היא מבוססת ישירות על סעיפים בפרק 1 ופרק 2 לחוקה, ושהיא נתמכת על ידי הפרשנות המקובלת של החוקה בזמן אשרורה. עם זאת, תמיכה בתאוריה החלה להתגבש רק אחרי הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000, כאשר שמע בית המשפט העליון טיעונים בתיק בוש נגד גור (אנ'). פרקליטיו של ג'ורג' ווקר בוש הציגו בפני בית המשפט טיעונים הקשורים לתאוריה, ונשיא בית המשפט העליון ויליאם רנקוויסט תמך, בדעת מיעוט, בגרסה של התאוריה. לאחר מכן צברה התאוריה תמיכה בקרב חלק מהמשפטנים השמרנים, ובהקשר של הבחירות בשנת 2020, ארבעה שופטים בבית המשפט העליון הביעו עמדות שהתפרשו כתמיכה מלאה או חלקית בתאוריה.
מבקרי התאוריה טוענים כי אין לה בסיס בשפה של החוקה או בדיונים שקדמו לאשרורה, ושמההיסטוריה של ארצות הברית ניתן להבין כי החוקה מעולם לא הובנה כתומכת בתאוריה. בנוסף, לפי המבקרים, התאוריה מסוכנת כיוון שהיא מבקשת להסיר את מערכת האיזונים והבלמים שמונעים מהמחוקקים במדינות השונות לפגוע בזכות של אזרחים לבחור, להטות את מחוזות הבחירה ולהציב מכשולים בפני המצביעים בבחירות, באופן שאינו דמוקרטי.
בפסק דין מור נגד הרפר, שניתן ב-27 ביוני 2023, דחה בית המשפט העליון את הגרסה החזקה של התאוריה, ברוב של 6-3. פסק הדין, שעסק במפת מחוזות הבחירה של קרוליינה הצפונית, קבע שסעיף הבחירות בפרק 1 לחוקה לא מעניק לבתי המחוקקים של המדינות סמכות בלעדית ולא פוטר אותם מביקורת שיפוטית בבתי המשפט של המדינות. פסק הדין לא עסק בהליך בחירת האלקטורים על פי פרק 2 לחוקה.
בסיס חוקתי

טיעוני המצדדים בתאוריה מסתמכים על שני סעיפים בחוקת ארצות הברית שבהם מוענקת לרשות המחוקקת ("legislature") של כל מדינה סמכות הקשורה לניהול בחירות לתפקידים בממשל הפדרלי. במובאות להלן מקום הופעת המילה "legislature" מודגש ובמקומה מופיע "הרשות המחוקקת".
בסעיף הבחירות בפרק 1 לחוקה כתוב, בהתייחס לבחירות לקונגרס של ארצות הברית:
המועדים, המקומות והאופן של בחירת סנאטורים וחברי בית נבחרים ייקבעו בכל מדינה על ידי הרשות המחוקקת שלה; אבל הקונגרס רשאי בכל עת לקבוע בחוק תקנות בנושא זה או לשנותן...
המקור באנגלית
The Times, Places and Manner of holding Elections for Senators and Representatives, shall be prescribed in each State by the Legislature thereof; but the Congress may at any time by Law make or alter such Regulations, except as to the Places of chusing Senators.
הסעיף מקנה לחקיקה הפדרלית של הקונגרס עליונות על פני החקיקה במדינות, אך חקיקת הקונגרס היא כללית ומוגבלת, והיא מותירה בידי המדינות את האפשרות לקבוע הסדרים שונים לגבי המועדים, המקומות, והאופן שבו תתבצע ההצבעה. להסדרים שקובעות המדינות יש השפעה רבה על הבחירות. למשל, המדינות יכולות לקבוע כיצד תיראה מפת מחוזות הבחירה ובכך להשפיע על התוצאות. הן יכולות לקבוע האם תתאפשר הצבעה מרחוק, האם ניתן להצביע מוקדם, לפני יום הבחירות, מהם מסמכי הזיהוי שנדרשים כדי להצביע, היכן ממוקמות הקלפיות וכדומה. להסדרים אלה השפעה על תוצאת הבחירות, ולכן הם מהווים לעיתים נושא למחלוקת בין תומכי שתי המפלגות.
בסעיף האלקטורים שבפרק 2 לחוקה כתוב, בהתייחס לאופן בחירות האלקטורים, שבוחרים את נשיא ארצות הברית ואת סגן הנשיא:
כל מדינה תמנה, באופן שבו תורה הרשות המחוקקת שלה, מספר אלקטורים השווה למספר הסנאטורים והנציגים בבית הנבחרים שלה זכאית המדינה בקונגרס...
המקור באנגלית
Each State shall appoint, in such Manner as the Legislature thereof may direct, a Number of Electors, equal to the whole Number of Senators and Representatives to which the State may be entitled in the Congress: but no Senator or Representative, or Person holding an Office of Trust or Profit under the United States, shall be appointed an Elector.
בדומה לסעיף הבחירות, לאופן מינוי האלקטורים, שנקבע על ידי המדינות, יכולה להיות השפעה רבה על התוצאה, ולכן מדובר בסמכות חשובה של המדינות.
בסיס היסטורי

המצדדים בתאוריה טוענים כי יש לה בסיס בהיסטוריה של ניסוח החוקה, אשרורה, ובדיונים במהלך המאות ה-18 וה-19, שמראים כי החוקה הובנה בהתאם לתאוריה. מתנגדיה חולקים על טענה זו וטוענים שהדיונים והפרקטיקה החל מתקופת המהפכה האמריקאית ועד ימינו מראים כי החוקה מעולם לא הובנה כתומכת בתאוריה.
בסיס היסטורי > תקופת המהפכה

בתקופת המהפכה האמריקאית, לפני אשרור החוקה, הבסיס החוקתי לפדרציה היה תקנון הקונפדרציה. בתקנון זה נכתב כי הנציגים לקונגרס הקונפדרציה יבחרו על ידי "הרשות המחוקקת [the legislature] בכל מדינה". בנוסף, התקנון איפשר למדינות להחליף את נציגיהן על פי החלטתן העצמאית. באותה תקופה, 10 מתוך 11 המדינות שלהן הייתה חוקה לפני 1788, כללו בה מגבלות לגבי אופן בחירת הנציגים, והמחוקקים התייחסו למגבלות אלה כמחייבות.
הצדדים לדיון על התאוריה, מפרשים את העובדות ההיסטוריות האלה באופן שונה. תומכי התאוריה מודים כי לפני אשרור החוקה המדינות לא התייחסו לכללי הבחירות של הרשות המחוקקת כעצמאיים ובלתי-מוגבלים. עם זאת, לטענתם, הסעיף שאיפשר למדינות להחזיר את נציגיהן בקונגרס הקונפדרציה ולהחליפם הוא המקור להבנה כי הרשות המחוקקת אינה עצמאית, וסעיף זה לא קיים בחוקה של ארצות הברית. לטענתם, קיים הבדל משמעותי באופן בו נהגו המדינות לפני ואחרי אשרור החוקה, וניתן להסיק מכך שהחוקה שינתה את הדין לגבי עצמאות הרשות המחוקקת של המדינה בתחום. בנוסף, הבעיה שהחוקה ניסתה לתקן היא שלפני אשרורה, תחת תקנון הקונפדרציה, לחוק הפדרלי לא הייתה עליונות על החוקים של המדינות השונות, כך שממילא לתקנון לא הייתה יכולת להגביל את היכולת של המדינות לתקן כללי בחירות באמצעות חוקתן.
למתנגדי התאוריה מסקנה הפוכה מההשוואה בין תקנון הקונפדרציה לחוקה ומהנוהג של המדינות לפני אשרור החוקה. לטענתם, העובדה שמנסחי החוקה בחרו להעתיק, כמעט מילה במילה, את הניסוח שמפקיד את קביעת זמני והסדרי הבחירות בידי "הרשות המחוקקת" של כל מדינה, מראה שהם לא שאפו לשנות את הנוהג שהיה קיים לפני החוקה, ולא התנגדו לכך שחוקות המדינות השונות יגבילו את המחוקקים בבתי המחוקקים. הייוורד סמית כתב על כך ש"זה פשוט לא מתקבל על הדעת" שמנסחי החוקה ביקשו לבסס בה את העצמאות של הרשויות המחוקקות במדינות, בשונה ממנהג העבר, "על ידי שימוש בשפה כה דומה לזו של החוקה הישנה, אשר תחתיה – כפי שהם ידעו היטב – 'הרשויות המחוקקות' [legislatures] היו בבירור לא עצמאיות".
בסיס היסטורי > ניסוח החוקה והדיונים על אשרורה

לפי מייקל מורלי, פרופסור למשפטים חבר האגודה הפדרליסטית שכתב מספר מאמרים התומכים בתאוריה, ההיסטוריה של ניסוח שני הסעיפים בוועידת החוקה "שותקת לגבי השאלה האם החוקות של המדינות רשאיות להטיל מגבלות מהותיות בנוגע לבחירות פדרליות". עם זאת, לפי מורלי, ניתן להסיק מהתיעוד של הדיונים בזמן ועידת החוקה, שמנסחיה הבינו את המונח "legislature" כמתייחס לבתי המחוקקים הממוסדים בלבד. מורלי מסתמך בטיעוניו על ה"איגרות מאיכר פדרלי", טקסט שנכתב בעילום שם על ידי אנטי-פדרליסט בעת הדיונים על אשרור החוקה ב-1787. לטענתו, האיגרות מראות שהטקסט של החוקה הובן כמתייחס לבתי מחוקקים ממוסדים. לטענה זו לא כולם מסכימים, והיסטוריונים של תקופת הייסוד של ארצות הברית טענו כי מסמך זה וטקסטים אנטי-פדרליסטים אחרים מראים כי הסעיף נידון באריכות בזמן הדיונים על אשרור החוקה, אך אף צד לא העלה את הטיעון שלבתי המחוקקים תהיה סמכות עצמאית ובלתי-מוגבלת לקבוע כללי בחירות במדינה.
מורלי מסתמך בנוסף על כתבי הפדרליסט ועל "הערות על החוקה" של ג'וזף סטורי, וכן על תיעוד הדיונים לגבי הליך בחירת הנשיא בוועידת החוקה. טענות אלה סותרות את פסק דין "בית המחוקקים של אריזונה נגד המועצה העצמאית של אריזונה לקביעת מחוזות בחירה" משנת 2015. בפסק דין זה, שנכתב על ידי רות ביידר גינסבורג, הסכימו רוב השופטים (5–4) כי כל מדינה יכולה להחליט מיהו "המחוקק", והמדינות רשאיות להפקיד חקיקה הקשורה בהסדרת הבחירות בידי העם במשאל עם.
סעיף הבחירות בפרק 1 עורר דיון בוועידת החוקה, אך הדיונים לא התייחסו ישירות לשאלה כיצד נקבע מיהו המחוקק במדינות ולשאלת היחס בין סמכות המחוקקים לחוקת המדינה או למושל. תומכי התאוריה טוענים כי הבחירה במילה "legislature" הייתה מכוונת, ושהצירים בוועידה החליפו התייחסות כללית ל"מדינה" בהתייחסות ספציפית למחוקקים. טיעון זה נסמך בחלקו על הטענה שבפני הוועידה הוצגה בתחילה טיוטה של צ'ארלס פינקני, המכונה "תוכנית פינקני", שבה נכתב כי "כל מדינה תכריע לגבי הזמן והאופן של הבחירות", אך ועדת הפרטים שינתה את הנוסח לזה שמופיע כיום. מתנגדי התאוריה העירו על כך שהטיוטה המיוחסת לפינקני היא לא הטיוטה שעמדה בפני הוועידה, וחלקם אף כינו את המסמך "מזויף". בתצהיר של עשרה היסטוריונים ומשפטנים שעוסקים בתקופת ייסוד האיחוד ואשר כתבו כידידי בית המשפט בתיק "מור נגד הרפר", נכתב שלמעשה לא קיים תיעוד של הצגת "תוכנית פינקני" בפני הוועידה ושהמסמך המדובר פורסם, ואולי חובר, רק ב-1818. לאחר פרסום המסמך (על ידי ג'ון קווינסי אדמס) ב-1818, עלו מייד טענות שהוא לא אותנטי, כולל טענותיהם של ג'יימס מדיסון ורופוס קינג, שהכחישו כי המסמך אי פעם הוצג בפני הוועידה. בתחילת המאה ה-20, לאחר שנחשפו מסמכים נוספים מתקופת הוועידה, עלו ראיות נוספות שהוא לא היה קיים בזמן הוועידה או לפחות לא הוצג בפניה. חלק מתומכי התאוריה טוענים כי בנפרד מהטיוטה שפורסמה ב-1818 ישנן ראיות אחרות שהניסוח שונה מ"כל מדינה" לנוסח הנוכחי.
בסיס היסטורי > השנים הראשונות לאחר אשרור החוקה

הטענות ההיסטוריות של תומכי התאוריה מסתמכות בעיקר על 40 השנים הראשונות לאחר אשרור החוקה. קיימת אי-הסכמה בין תומכי התאוריה למתנגדיה, הן באשר לעובדות ההיסטוריות והן באשר למסקנות המתבקשות מהן.
העותרים בתיק "מור נגד הרפר" טענו כי מייד לאחר אשרור החוקה, כל 11 המדינות שלהן הייתה חוקה כללו בהן כללים לגבי הסדרה של בחירות למוסדות של המדינה, אך לא כללו כללים לגבי הסדרה של הבחירות הפדרליות. לטענתם, עד 1830, 21 מתוך 24 המדינות שהתקבלו לאיחוד לא הטילו מגבלות על הסדרים הקשורים לבחירות פדרליות. מאמרים של תומכי התאוריה מעלים טענה דומה. כך למשל, מייקל מורלי טוען כי "גם חוקות המדינות שאומצו מייד לאחר אשרור החוקה וגם אלה של המדינות החדשות שהתקבלו לאיחוד בשנות ה-90 של המאה ה-18 לא כללו כללים הנוגעים לבחירות הפדרליות".
מבקרי התאוריה מציגים תמונה שונה עובדתית. לטענתם, בשנים 1789–1821, 16 מתוך 20 המדינות שיצרו חוקה או תיקנו את חוקתן כללו בהן כללים להסדרה של כל מערכות הבחירות במדינה, וב-7 מתוכן אומצו כללים להסדרה של בחירות פדרליות באופן ספציפי. המשיבים בתיק מור נגד הרפר טענו כי "העותרים לא הצליחו לזהות אף אדם שתמך בקריאה שלהם של סעיף הבחירות בזמן הדיונים על אשרור החוקה. ההיסטוריה ברמת המדינות ברורה עוד יותר. הן לפני והן אחרי אשרור החוקה, כמעט כל המדינות הסדירו את הבחירות הפדרליות באמצעות החוקות שלהן".
ההבדלים העובדתיים מוסברים על ידי ההגדרות השונות שכל אחד מהצדדים מאמץ. תומכי התאוריה מתעלמים ממקרים שבהן חוקת המדינה מתייחסת ל"כל המדינות" ולא לבחירות הפדרליות באופן ספציפי, בטענה שהביטוי "כל הבחירות" אינו מתייחס לבחירות פדרליות בצורה שאינה משתמעת לשני פנים. מתנגדי התאוריה מציינים שבפועל סעיפים אלו הובנו כמתייחסות לכלל הבחירות, כולל בחירות פדרליות. בנוסף, חלק מתומכי התאוריה מבחינים בין סעיפים בחוקות המדינות שאותם הם מגדירים כמאפשרים מגבלות "פרוצדורליות" בלבד על בתי המחוקקים, לבין מגבלות "מהותיות". מבקרי התאוריה מתנגדים להבחנה בין כללים פרוצדורליים לכללים מהותיים, משום שלטענתם הבחנה זו אינה נתמכת על ידי הטקסט של החוקה או הפרקטיקה לאחר אשרורה, וכן מפני שההבחנה עצמה אינה בהירה דיה.
המצדדים בתאוריה מתקמקדים בשתי מדינות – פנסילבניה ומסצ'וסטס – שבהן נדחו הצעות לתיקון חוקת המדינה באופן שיגביל את המחוקקים בהקשר של קביעת הסדרי הבחירות הפדרליות. בפנסילבניה, ההצעה נמשכה ללא נימוק; במסצ'וסטס ההצעה הובסה בשנת 1821 לאחר שג'וזף סטורי טען כי היא אינה חוקתית. לגבי הטענה כי ג'וזף סטורי הביע תמיכה בתאוריה, מתנגדי התאוריה סבורים כי גם אם סטורי הכיר בתאוריה, בדיונים על ההצעה עלתה גם הטענה שהתיקון הוא כן חוקתי (על ידי מציע ההחלטה, ג'יימס אוסטין (אנ')), שכנגד ההצעה עלתה גם הטענה שאין לקבלה מסיבות שאינן קשורות בחוקתיותה (על ידי דניאל ובסטר וסטורי עצמו), ושמהדיונים ברור כי ההצעה נדחתה, אך לא ברור באיזה נימוק.
הן המצדדים בתאוריה והן מבקריה מסכימים שבשנת 1830 שונתה חוקת וירג'יניה, באופן שמגביל את המחוקקים במדינה בהקשר של הסדרי בחירות. תומכי התאוריה טוענים כי שינוי זה של חוקת וירג'יניה התקבל מאוחר והוא לא משקף את ההבנה המקורית של החוקה, בזמן אשרורה. מבקרי התאוריה טוענים כי שינוי החוקה מראה שהחוקה מעולם לא הובנה כאוסרת על מגבלות חוקתיות על בתי הנבחרים. הם מצביעים על כך שהתנגדות ברוח התאוריה הובעה בדיונים על הסעיפים הרלוונטיים ונדחתה, ושהן ג'יימס מדיסון (שנחשב לאחד התורמים המרכזיים לניסוח החוקה) והן ג'ון מרשל (שהיה קודם לכן נשיא בית המשפט העליון), הצביעו בעד התיקון.
בסיס היסטורי > המחצית השנייה של המאה ה-19

תומכי התאוריה מסכימים כי בהמשך המאה ה-19 נטו בתי המשפט והמחוקקים שלא לאמץ את התאוריה. עם זאת, לטענתם היסטוריה מאוחרת זו לא צריכה להשפיע על הפרשנות של החוקה, שעל פי הגישה האוריג'ינליסטית יש להבינה על פי המשמעות המקובלת של החוקה בעת ניסוחה ובזמן הדיונים על אשרורה. בנוסף, הם מצביעים על מספר מקרים במחצית השנייה של המאה ה-19, שבהם בתי משפט של מדינות אימצו טיעונים שעולים בקנה אחד עם התאוריה. מנגד, חלק ממבקרי התאוריה סבורים שגם במקרים אלו לא הסתמכו מקבלי ההחלטות על התאוריה. מבקרים אחרים טוענים שגם אם במקרים אלו הייתה הסתמכות על התאוריה, הם היוצאים מן הכלל שמעידים על הכלל.
בזמן מלחמת האזרחים, החוקות של מספר מדינות קבעו שההצבעה בבחירות תיעשה בקלפי בנוכחות המצביע. כתוצאה מכך, היה צורך לשנות את החוקות של מדינות שרצו לאפשר לחיילים להצביע מרחוק. ב-1864, בית המשפט העליון של ניו המפשיר כתב חוות דעה מייעצת בנושא, לפיה מקור הכללים לבחירות לקונגרס ולבחירת האלקטורים הוא בחוקה הפדרלית בלבד, ולכן לבית הנבחרים במדינה יש סמכות בלתי-מוגבלת ושיקול דעת בלתי-מותנה לקבוע את הכללים בבחירות, ללא התחשבות בחוקת המדינה. לפי מייקל מורלי, חוות דעה זו היא המקרה הברור ביותר של אימוץ התאוריה. עם זאת, במאה ה-20 הביע בית המשפט העליון של ניו המפשיר ספקות לגבי הפרשנות שניתנה בזמן מלחמת האזרחים. חלק ממבקרי התאוריה סבורים שהמקרה לא קשור לתאוריה עצמה ושהחלטה לא הסתמכה על טיעוניה. לפי הייוורד סמית, בית המשפט העליון בניו המפשיר בחן רק את השאלה האם החוקה הפדרלית עצמה קובעת שהצבעה מרחוק אינה חוקתית, ולא האם הסעיף בחוקת המדינה מונע מהמחוקקים לאשר את אופן הבחירה הזה.
סוגיה דומה עלתה במישיגן בשנת 1864. בבחירות לבית הנבחרים באותה שנה, אחד המתמודדים, רולנד טרוברידג' (אנ'), קיבל יותר קולות ממתמודד אחר, אוגוסטוס בולדווין (אנ') רק בהתחשב בקולות החיילים שהצביעו מרחוק. בולדווין טען שקולות אלו אינם כשרים, מפני שחוקת המדינה אסרה על הצבעה מרחוק. בוועדת הבחירות של בית הנבחרים (אנ'), חלק מהנציגים צידדו בטרוברידג' על סמך טיעונים דומים לאלו שמוצגים בתאוריה, בעוד אחרים תמכו בבולדווין. לאחר דיון בבית הנבחרים הוחלט לאפשר לטרוברידג' לכהן. מצדדי התאוריה רואים במקרה זה עדות התומכת בפרשנותם לחוקה, בעוד מבקריה טוענים כי לא כל הנציגים תמכו בתאוריה וכי חלק מהנציגים שצידדו בטרוברידג' עשו זאת על סמך טיעונים שאינם קשורים לתאוריה.
לטענת מורלי, בית המשפט העליון של מיסיסיפי התבסס על התאוריה בהחלטה משנת 1873, בה נקבע כי סעיף בחוקה שחייב עריכת בחירות מדי שנתיים אינו מחייב את המחוקקים במדינה. גם במקרה זה, לפי סמית, בית המשפט לא הסתמך על התאוריה.
ב-1887, בית המשפט העליון של רוד איילנד הכריע ברוח התאוריה במחלוקת שעלתה לגבי הבחירות לקונגרס של ארצות הברית ולגבי בחירת האלקטורים. חוקת המדינה קבעה שבכל מערכות הבחירות, דרוש רוב מוחלט מתוך כלל הבוחרים. מנגד, חוקי המדינה קבעו שדרוש רק רוב קולות (plurality). בית המשפט העליון ברוד איילנד קבע שהכלל בחוקת המדינה אינו מחייב את בית המחוקקים, שיכול, אך לא מוכרח, לציית לו, ושחוקת ארצות הברית מותירה את אופן הבחירה "לחלוטין בידי בתי הנבחרים". מורלי טוען שהחלטה זו מראה על תמיכה בתאוריה; מנגד, לפי הייוורד סמית, ההחלטה של בית המשפט ברוד איילנד לא הסתמכה על התאוריה ולא אישרה אותה.
בשנת 1892 התייחס בית המשפט העליון בחיוב לטיעונים הקשורים לתאוריה בפסק דין מקפירסון נגד בלאקר (McPherson v. Blacker). עם זאת, התיק לא עסק ישירות בנושא זה, ולכן בית המשפט לא קבע בו עמדה בנושא, אלא רק עסק בו כחלק מהרקע.
פסקי דין קשורים במאות ה-20 וה-21

עד "מור נגד הרפר" לא נדרש בית המשפט העליון של ארצות הברית להתייחס ישירות לתאוריה. עם זאת, חלק מפסקי הדין במהלך המאה ה-20 זוהו כרלוונטיים במיוחד לתאוריה. ברוב המוחלט של פסקי הדין העמדה שהתקבלה פורשה כנוגדת את התאוריה. עם זאת, העותרים ב"מור נגד הרפר" טענו כי ניתן לקבל את התאוריה מבלי להפוך פסקי דין קודמים. בנוסף, במספר פסקי דין מאז שנת 2001 הביעו שופטים עמדות שפורשו כתמיכה בתאוריה בדעת מיעוט.
פסקי דין קשורים במאות ה-20 וה-21 > לסר נגד גארנט (1922)

בפסק דין לסר נגד גארנט (Leser v. Garnett) משנת 1922 עסק בית המשפט בעליון בעתירה נגד אשרור התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, שהעניק זכות בחירה לנשים. אחד הטיעונים שהעלו העותרים נגד התיקון הוא שאשרורו בטנסי ובווירג'יניה המערבית לא היה חוקי, שכן המחוקקים המדינות אלה אימצו את התיקון בניגוד לכללים שקבעו החוקות במדינות אלה. בית המשפט דחה את הטענה הזו, בנימוק שהפעולה של בתי הנבחרים במדינות אלה נסמכת על הסמכות שמקנה להם החוקה הפדרלית, ולא החוקה של המדינה. הפסיקה בלסר נגד גארנט לא התבססה על סעיף הבחירות או על סעיף האלקטורים, אלא על פרק 5 בחוקה, שמגדיר את הליך האשרור של תיקונים לחוקה. עם זאת, תומכי התאוריה פירשו את פסק הדין באופן שיוצר אנלוגיה בין הסעיפים השונים שמזכירים את המילה "legislature".
פסקי דין קשורים במאות ה-20 וה-21 > סמיילי נגד הולם (1932)

מבקרי התאוריה מסתמכים על פסק דין סמיילי נגד הולם (Smiley v. Holm) משנת 1932, שבו קבע בית המשפט כי זכות הווטו של מושלים של המדינות, אשר ניתנת להם מתוקף חוקות במדינות שונות, היא לא בלתי-חוקתית גם כאשר הווטו הוא על קביעה של בית המחוקקים בעניין הגבולות של מחוזות בחירה במדינה. בית המשפט העליון של מינסוטה קבע שווטו של המושל, פלויד ב. אולסון (אנ'), אינו תקף, משום שהחוקה הפדרלית מפקידה את הסמכות להסדיר את הבחירות במדינה בידי בתי המחוקקים של המדינה בלבד. שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית קבעו פה אחד בפסק הדין (שנכתב על ידי צ'ארלס אוונס יוז), שסעיף הבחירות בפרק 1 לחוקה לא אוסר על וטו של מושל המדינה גם בעניינים הקשורים להסדרת הבחירות. בהחלטתם, השופטים הבחינו בפסק הדין בין השימוש במילה "legislature" בהקשר של פרק 5 לחוקה לבין השימוש בב בפרק 1 (ובכך גם הבחינו את פסיקתם זו מהפסיקה המוקדמת יותר בלסר נגד גארנט). הם קבעו שבהקשר לסעיף הבחירות, הרשות המחוקקת במדינה מפעילה את סמכותה "בהתאם לשיטה שהמדינה קבעה להליך החקיקה". בנוסף הם כתבו ש"אנו לא מוצאים בחוקה הפדרלית אף ניסיון להקנות לרשות המחוקקת של המדינה את הכוח לחוקק באופן שאינו תואם את הליך החקיקה כפי שהוא מוגדר בחוקת המדינה". כיוון שבאופן רגיל, הצעות חוק במינסוטה צריכות להיות מוצגות למושל, שיכול להטיל עליהן וטו, בטרם הפיכתן לחוק, גם הצעות חוק הקשורות להסדרי בחירות יכולות להתקבל על פי אותו הליך בחירות.
בעתירה בתיק "מור נגד הרפר" טענו העותרים שניתן להבחין את פסק הדין הזה מהתאוריה שהם מבקשים מבית המשפט לקבל, שכן המגבלה על כוחם של המחוקקים במקרה של חוקת מדינה המאפשרת למושל להטיל וטו היא פרוצדורלית בלבד, בעוד שהתאוריה שהם מקדמים מונעת רק מגבלות "מהותיות" על החלטות המחוקקים.
פסקי דין קשורים במאות ה-20 וה-21 > בוש נגד גור (2000)

לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000 התעוררה מחלוקת באשר לספירת הקולות בפלורידה. בית המשפט העליון של פלורידה קבע, ברוב של ארבעה שופטים מול שלושה, שתתבצע ספירה חוזרת ידנית של כל פתקי הבחירות. ב-12 בדצמבר קבע רוב של חמישה שופטים בבית המשפט העליון של ארצות הברית שהספירה החוזרת אינה חוקתית, משום שהיא סותרת את הזכות להגנה שווה, המובטחת בתיקון ה-14 לחוקה. ההחלטה הביאה להודאת אל גור בתבוסה לג'ורג' ווקר בוש (הטענה כי בוש זכה רק בזכות ההחלטה היא נושא שנוי במחלוקת בקרב חוקרים).
בנוסף להחלטה זו (שלא הייתה חתומה, אך מקובל כי היא נכתבה על ידי אנתוני קנדי), כתב נשיא בית המשפט העליון ויליאם רנקוויסט דעת מיעוט, לה הצטרפו אנטונין סקאליה וקלארנס תומאס, שהסתמכה בין השאר על טיעונים הקשורים לתאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות. רנקוויסט כתב שברוב המקרים על בית המשפט העליון לקבל את העמדה של בתי המשפט במדינות כאשר הם מפרשים את החוק והחוקה של המדינה. אולם, מקרה זה הוא שונה, משום שהחוקה מאצילה על הרשות המחוקקת של המדינה בלבד את הסמכות למנות אלקטורים. במקרה זה, על בית המשפט העליון לבחון בעצמו האם בתי המשפט של המדינה, בפרשם את חוקי הבחירות שחוקקו המחוקקים במדינה, לא חרגו מסמכותם ולקחו מהרשות המחוקקת את הסמכות שמעניקה לה החוקה הפדרלית. רנקוויסט קבע בחוות דעתו שבית המשפט העליון של פלורידה פעל בניגוד לכוונות של המחוקקים ברשות המחוקקת ולכן על החלטתו להתבטל. קביעות אלו התפרשו כתמיכה בתאוריה, ועל אף שחוות הדעה של רנקוויסט לא הייתה חוות הדעה הקובעת בפסק הדין, היא מצוטטת לעיתים קרובות על ידי תומכי התאוריה.
שופטי המיעוט (ג'ון פול סטיבנס, דייוויד סוטר, רות ביידר גינסבורג וסטיבן ברייר) ביקרו בחוות דעתם את הטענות של רנקוויסט. סטיבנס כתב שפרק 2 בחוקה "לא יוצר את הרשויות המחוקקות של המדינות [state legislatures] יש מאין, אלא לוקח אותן כפי שהן באות – כיצירים שנולדו מתוך, ומוגבלים על ידי, החוקות של מדינותיהם". שני שופטים, קנדי וסנדרה דיי או'קונור, סירבו לבתייחס לטיעונים של רנקוויסט לחיוב או לשלילה.
פסקי דין קשורים במאות ה-20 וה-21 > הרשות המחוקקת של אריזונה נגד הוועדה העצמאית של אריזונה לקביעת מחוזות בחירה (2015)

בשנת 2000 התקבל באריזונה תיקון לחוקת המדינה, לפיו מחזוות הבחירה במדינה ייקבעו על ידי ועדה עצמאית דו-מפלגתית. מטרת התיקון הייתה להתמודד עם הבעיה של הטיית מחוזות בחירה (ג'רימנדרינג), והיא אושרה במשאל עם ברוב של 56.1% תומכים מול 43.9% מתנגדים. התיקון קובע גם מספר קריטריונים שעל הוועדה לשקול, ביניהם הצורה של המחוזות, שעליהם להיות "קומפקטיים", התחשבות בפיזור הגאוגרפי של קהילות, שימוש בקווי גבול של רשויות מוניציפליות ככל האפשר, העדפה של מחוזות תחרותיים ועוד. התיקון גם מונע מהוועדה להתחשב בהעדפות הבוחרים לנציגים מכהנים. כשהוצע התיקון, מרבית הנציגים בבית הנבחרים של אריזונה ובסנאט של המדינה התנגדו לו.
בשנת 2012, עתרה הרשות המחוקקת של אריזונה לבית המשפט המחוזי הפדרלי, בטענה שהתיקון לחוקת המדינה אינו חוקתי, שכן החוקה הפדרלית מעניקה את הסמכות לקביעת הסדרי הבחירות לבתי המחוקקים במדינה וחוקת המדינה אינה יכולה לקחת מהם את הסמכות הזו. בית המשפט המחוזי דחה את העתירה וקבע ברוב של שני שופטים מול אחד ש"המילה 'Legislature' בסעיף הבחירות מתייחסת שהליך החקיקה שבו נעשה שימוש במדינה, כפי שהוא נקבע על ידי החוקה והחוקים של המדינה". הפסיקה הסתמכה בין השאר על פסק דין סמיילי נגד הולם של בית המשפט העליון. בנוסף, בית המשפט המחוזי קבע שהתיקון לחוקה מתיר מספיק השפעה בידי המחוקקים וש"לא ניתן לערער על כך שחוקת אריזונה קובעת שהליך משאל העם (the initiative power) הוא חקיקתי".
הרשות המחוקקת של אריזונה ערערה, והתיק הגיע בסופו של דבר לבית המשפט העליון, שהכריע ב-2015 ואישר את הפסיקה של הערכאות הנמוכות ברוב של 5 תומכים מול 4 מתנגדים. פסק הדין נכתב על ידי רות ביידר גינסבורג, והצטרפו לדעתה אנתוני קנדי, סטיבן ברייר, סוניה סוטומיור ואלנה קגן. פסק הדין קבע שקביעת מחוזות הבחירה היא הליך חקיקתי שיש לבצעו בהתאם לכללי החקיקה המקובלים במדינה, ושמשאלי עם נכללים תחת ההגדרה של "legislature" כ"סמכות שבכוחה לחוקק חוקים". גינסבורג כתבה שחקיקה באמצעות משאל עם נחשבת, תחת החוקה של אריזונה, לאחת מהאפשרויות החקיקה במדינה. היא ציטטה פסיקות קודמות של בית המשפט העליון, לפיהן החוקה מכירה בכך שההסדרים החוקתיים והחוקים במדינות השונות משמשים כמעין מעבדות שבהן נבחנים אופני מדיניות שונים, ושעל בית המשפט העליון לכבד את הסמכות של המדינות להתנסות בהסדרים שונים. שופטי הרוב כתבו "אנו מתנגדים לקריאה שלפיה סעיף הבחירות מוציא מהכלל בחירות פדרליות כתחום היחיד שבו אסור למדינות להשתמש במשאלי עם כהליך חקיקה אלטרנטיבי".
נשיא בית המשפט העליון ג'ון רוברטס כתב את דעת המיעוט המרכזית, שלה הצטרפו אנטונין סקאליה, קלארנס תומאס וסמואל אליטו. לפי רוברטס, דעת הרוב עושה "פעלול קסמים" שמשנה את המשמעות של המילה "legislature" בסעיף הבחירות ממשמעותו המקורית – הגוף הממוסד שבו יושבים המחוקקים – לעם כולו. רוברטס טען שהקביעה שה-legislature הוא הגוף הממוסד בלבד אינה סותרת פסקי דין קודמים (כגון "סמיילי"), אלא נסמכת עליהם, ושההגדרה של הרוב למילה legislature (הסמכות שבכוחה לחוקק) היא מעגלית. אנטונין סקאליה כתב בנפרד שלדעתו לעותרים אין זכות עמידה, אך הוא מצטרף לחוות הדעה של רוברטס, משום שההגדרה של הרוב למילה "legislature" היא "מוטעית באופן כה שערורייתי, כה נטולת תמיכה טקסטואלית או היסטורית, סותרת את פסקי הדין הקודמים של בית המשפט העליון באופן כה ברור, נובעת באופן כה מובן מאליו מעוינות כלפי קביעת מחוזות בחירה בידי בתי המחוקקים של המדינות" שהוא לא יכול שלא להצביע נגדה.
פסק דין מור נגד הרפר

בית המשפט העליון עסק לראשונה באופן ישיר בתאוריית הרשות המאוחדת בתיק "מור נגד הרפר" (Moore v. Harper) שהוכרע ביוני 2023. ברוב של 6 שופטים מול 3 מתנגדים קבע בית המשפט שבכל הנוגע לפרק 1 לחוקה, אין בסיס חוקתי לגרסה החזקה של התאוריה וכי בתי המחוקקים במדינות השונות אינם פטורים מביקורת שיפוטית בנוגע לחוקי בחירות.