stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כפר אוריאל
סגירת המפעל

במסגרת תקופת הצנע ותחושת המחסור בשנותיה הראשונות של המדינה לא התקשה המפעל לשווק את תוצרתו ברווח, זאת בייחוד לאור ההקלות במסים והפטורים ממכס על חומרי הגלם שקיבל המפעל. עם השנים החל מצב זה להשתנות: ביטול ההקלות הממשלתיות, צמצום הכנסותיו של הג'וינט, הפסקת ההזמנות של מוצרי המפעל מצד הסוכנות ומשרד הביטחון לצד הופעתם של מוצרים זהים וזולים יותר בשוק - אלה ועוד הביאו לכך שגירעון המפעל הלך ותפח. בשנת 1955 נקבעו נורמות מקסימום של עבודה עבור העובדים כדי להגביל את תוצרת המפעל. ב-1956 ביקשה הנהלת המפעל לבטל את מחלקת קליעת הסלים לאור העדר הביקוש, אך נתקלה בשביתה של פועלי המפעל שהתנגדו למהלך.
האפשרות להסב את תחומי הייצור נפסלה על הסף בשל מגבלות העובדים, ומלב"ן החל לנקוט במספר פעולות על מנת להציל את המפעל. נציגי מלב"ן שכנעו 17 מהעובדים להסכים על פרישה מרצון עבור פיצויים, שעות העבודה הצטמצמו ותקני הפקידות קוצצו. עם השנים הלך היקף פעילות המפעל והצטמצם - בשנת 1960 הועסקו במפעל 66 עובדים ואילו בראשית 1967 נותרו במפעל 50 פועלים בלבד. בצעדים אלה לא היה די וסגירת המפעל נראתה בלתי נמנעת. בשנה זו הודיע מלב"ן על כוונתו לחדול מניהול המפעל בטענה כי הכספים המושקעים במפעל אינם פרופורציונליים ובאים על חשבון תמיכה במוגבלים במקומות אחרים.
לסגירת המפעל התנגדה מועצת גדרה, מחשש הן ש-400 תושבי הכפר יהפכו למעמסה על כתפי שירותי הסעד של המועצה והן שדימוייה של גדרה יפגע ושייווצר משבר חברתי שיגרמו פיטורים כלליים אשר יהפכו את הפועלים העיוורים ללא יצרניים. גם העיוורים תושבי הכפר התנגדו לכוונה לסגור את המפעל. במרץ 1967 ביקרה בכפר ועדת השירותים הציבוריים של הכנסת כדי לעמוד על תנאי המקום ולאחר הביקור הופיעו בפניה בכנסת נציגי העיוורים ודרשו למנוע את סגירת המפעל. תושבי הכפר אף יצאו להפגין מול משרדי מלב"ן בתל אביב, שם ערכו שביתת שבת בטענה שאי יעילותו של מלב"ן, היא המביאה לגרעונות המפעל. בהופיעם בפני ועדת השירותים של הכנסת באפריל 1967 הציגו מנהלי מלב"ן את שיקוליהם בדבר סגירת המפעל:
סברנו כי צמצום זה יהווה אמצעי זמני בלבד עד למציאת פתרון והמשכנו לשלם לעובדים את משכורותם המלאה על מנת שהמשפחות לא תסבולנה... יודעים אנו כי זקוק העיוור לעבודה, מבינים אנו שהוא נאחז באשליה כי על ידי כך מרוויח הוא את לחמו בכבוד. אך שומה עלינו להיות אובייקטיביים במקרה זה ולהבין כי אין התשלום הניתן לעיוור אלא צורת תמיכה יקרה מאוד ובלתי יעילה המבזבזת מחצית מהכספים בדרך אל המקבל.
הדיונים שהתקיימו בין כל הנוגעים בדבר לא צלחו ובספטמבר 1967 נסגר המפעל.
לאחר סגירת המפעל

לאחר סגירת המפעל בשנת 1967 נותרו צריפי המפעל שוממים עד להריסתם בסוף שנות השבעים. במקום בו עמדו נבנו כ-70 יחידות דיור, בחלקן התיישבו בני הדור השני של אנשי הכפר. גן הילדים והמרפאה נהרסו אך הצרכנייה עודה פעילה וכך גם בית הכנסת העיראקי ובתי הכנסת התימניים שאחד מהם התמקם בבית התרבות. הבנייה בשכונות הסמוכות חיברה את כפר אוריאל עם יתר חלקי גדרה וכיום כפר אוריאל הוא בגדר שכונה רגילה לכל דבר. עם זאת, בראשית שנות ה-2000 כשני שלישים מאוכלוסיית השכונה היו עדיין בני הדור הראשון, השני והשלישי של קהילת העיוורים, תושביו המקוריים של הכפר.
כפר עיוורים כקונספט

התפיסה לפיה הדאגה והטיפול בנכים ובעלי מוגבלויות נעשים במסגרות נפרדות מיוחדות הממוקמות בדרך כלל בשוליים הגאוגרפיים של החברה הייתה תפיסה שרווחה לאורך ההיסטוריה, עד לעשורים האחרונים של המאה ה-20. בתשתית התפיסה מונחות הן הדאגה לשלום הציבור והן הדאגה לאותם מוגבלים, מתוך הנחה כי הקמת מסגרות נפרדות תתרום בצורה המיטבית לכל הצדדים. על בסיס הנחה זו הוקמו, בדרך כלל, מוסדות שיקומיים בפאתי מרכזי ההתיישבות. בארץ ישראל, למשל, הוקמו מאז המאה ה-19 מוסדות מסוגים שונים שטיפלו בחולים ונכים, רובם הרחק מהמרכזים העירוניים. כך הוקמו בירושלים מוסדות כמו בית החולים למצורעים, בית החולים לחולי רוח וחשוכי מרפא, בית חינוך עיוורים - אלה ועוד, כולם בפאתי העיר.
גם כפר אוריאל הוא דוגמה, מאוחרת יחסית, לאותו קונספט שיקומי, קונספט מתקדם בעיני הוגיו ולפיו שיקומם של העיוורים יוכל להתבצע בצורה המיטבית כאשר יחיו במעטפת המשלבת עבורם מגורים, תעסוקה, שירותים וחיים קהילתיים. במכתב שכתב פקיד הסוכנות שהציע את הקמת הכפר, ראה הכותב את מטרת הכפר בכך "שיתן לעיוור לחיות עם אחיו בגורל".
במסגרת הכנת מאמר העוסק בכפר אוריאל, ערכו המחברות, פרופ' מרים ביליג ורחל שרעבי, סדרת ראיונות עם ותיקי הכפר ובני הדור השני. התושבים תיארו את היחס האמביוולנטי שהיה מנת חלקם, הן מצד מלב"ן, הן מצד הד"ר הגל והן מצד מועצת גדרה, אך הדגישו את הנוחות והיתרון שבחיים המשותפים בכפר. אחת התושבות אמרה כי -
היה מצוין שכולם היו עיוורים, היה לנו טוב, היינו שמחים זה עיוור וזה עיוור, כולם אותה בעיה, אותה רמה, אנחנו לא מקנאים - כולם עיוורים.
תושבת אחרת אמרה אף כי "זה היה תענוג שהיינו ביחד... כולם אחים כי היינו עיוורים". התושבים תיארו כיצד סייעו להם החיים המשותפים בשיקום ובפיתוח עצמאות תוך עזרה הדדית. ההתרשמות החיובית מהחיים בכפר אוריאל הייתה גם נחלת בני הדור השני שהעלו רשמים חיוביים מילדותם בכפר ומהיותם מלוכדים. בניגוד ליזמים של הכפר שסברו כי הקמתו הייתה טעות, תושבי הכפר טענו כי הטעות לא הייתה בהקמת הכפר שסיפק להם איכות חיים ודאג להצלחת דור ההמשך, אלא באופן ניהולו ובאי ההקפדה על זכויותיהם. כך גם סברה מועצת גדרה וועדת השירותים של הכנסת.
הערות שוליים

↑  רמזור לעוורים בגדרה, דבר, 19 במאי 1963
↑  כפר העוורים מייצר תוצרת ב-30 אלף לירות לחודש, דבר, 23 ביוני 1955
↑  נמשכת השביתה בכפר אוריאל, דבר, 21 במאי 1956
↑  על המגמה העולמית ראו R. Helldin, 'Special Education Knowledge Seen as a Social Problem', Disability and Society, 15 (2000), pp. 247 - 270; C. Townsend, The Last Refuge, London 1962; על הביטויים למגמה זו ביישוב הארץ-ישראלי ובמדינת ישראל ראו י' בן אריה, עיר בראי תקופה, ב: ירושלים החדשה בראשיתה, ירושלים תשל"ט, עמ' 340 - 365; ח' חזן, הזיקנה כתופעה חברתית, תל אביב 1988; ט' גמליאל, 'זיקנה לפי צו האופנה: אסטרטגיות של זהות א-זיקנתית בדיור מוגן', עבודת מוסמך, אוניברסיטת תל אביב 1997.
↑  מ' ביליג ור' שרעבי, "כפר אוריאל", קתדרה 124, עמ' 143.
↑  מ' ביליג ור' שרעבי, "כפר אוריאל", קתדרה 124, עמ' 154.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007413715405171 
הלן קלר
(באמצע) בביקורה בכפר העיוורים כפר אוריאל בשנת 1952. מימינה מזכירתה, פולי תומפסון, ומשמאלה ד"ר ניסן הגל, מנהל הכפר.
לוטוס

ערך זה עוסק בשם עממי למספר מיני פרחים מתרבויות שונות. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
פיסולי בודהה יוצא מלוטוס במערות לונגמן (龍門石窟) שבמחוז חנאן שבסין
לוֹטוּס הוא שם לא טקסונומי למספר מיני צמחים, בעיקר צמחי מים. באגדות, בדתות וביצירות האמנות של מצרים העתיקה, הודו ויוון העתיקה נקראו בשם זה צמחי מים בעלי עלים צפים ושושנות מים.
הלוטוס בתרבויות השונות > במצרים העתיקה

במצרים העתיקה נקראו בשם לוטוס צמחים מהסוג נימפאה (נימפאה כחולה (Nymphaea caerulea), נימפאת הלוטוס (Nymphaea lotus) ועוד). הנימפאה הכחולה, הנקראת גם "לוטוס כחול" או "לוטוס מצרי קדוש", מופיעה בציורי קיר ובתבליטים ממצרים העתיקה. נמצא כי המצרים הקדמונים נהגו לשתות את תמצית הפרחים, שהיא בעלת השפעה נרקוטית בשל החומרים הפסיכואקטיביים שבה, ומביאה את המשתמשים בה לתחושת אופוריה ולהזיות. אף על פי שהשם לוטוס מופיע בשמה המדעי של נימפאת הלוטוס, הרי שמציורי הקיר המצריים עולה כי הצמח אותו צרכו היה נימפאה כחולה.
פרחי לוטוס מצרי לצריכה, מכילים חומר פסיכואקטיבי
הרחת לוטוס - ציור קיר מצרי ממערת הקבורה של המלכה נבסמי (Nebsemi) אשתו של תחותמס השלישי
הלוטוס בתרבויות השונות > ביוון העתיקה

בתרבות היוונית ייחסו לפרח הלוטוס את השכחה, על פי סיפור מתוך האודיסיאה של הומרוס, המספר כי חבריו של אודיסוס שאכלו את פרח הלוטוס אצל ה"לוטופאגים" ("אוכלי לוטוס") שכחו את מולדתם ולא רצו לשוב אליה.
ביוון העתיקה התייחס המונח היווני לוטוס למינים נוספים של צמחים, בנוסף לנימפיאה, שאינם צמחי מים:
צמחי מספוא ממשפחת הקטניות, כגון מינים של תלתן - (Trifolium fragiferum), גרגרנית יוונית (Trigonella foenum-graecum), ומינים מהסוג דבשה (Melilotus).
המין Lotus corniculatus - מהסוג לוטוס.
מין של אפרסמון - Diospyros lotus.
המין סיזיפוס לוטוס (Ziziphus lotus) ממשפחת האשחריים.
המין מיש דרומי (Celtis australis) ממשפחת הקנאביים.
הלוטוס בתרבויות השונות > בתרבות ההודית

הלוטוס בשמו העממי הוא סמל חשוב בבודהיזם ובמיתולוגיה הברהמינית, שם הוא מסמל את הכוח האלוהי, את היופי, הטוהר וחיי הנצח, משום יופיו של הצמח והיותו צמח מים. כמו כן, מוזכרות דמויות רבות בדתות הללו, שנולדו מתוך פרח הלוטוס. בתרבויות אלו נהוג היה לפזר פרחי לוטוס על מצבות ובזמן טקסי כבוד לנשמות המתים. ביצירות אמנות ברהמה, בעל ארבעה ראשים המופנים לארבע רוחות השמים וארבע ידיים, מוצג יושב על פרח לוטוס.
בהודו, הצמחים שנקראו בשם לוטוס היו מהמין נלומבו נאכל (Nelumbo nucifera), הידוע גם כ"לוטוס הודי קדוש", המשתייך לסוג נלומבו, ממשפחת הנופריים, שבו מין נוסף: נלומבו צהוב (Nelumbo lutea), הנקרא גם לוטוס אמריקאי.
הלוטוס בתרבויות השונות > בתרבות הסינית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חסר על הלוטוס בתרבות הסינית.
הלוטוס בתרבויות השונות > בתרבות הסינית > במניכאיזם הסיני

(Chinese Manichaeism)
ראו גם

לוטוס
תוצא לוטוס
הערות שוליים

↑  מקור
↑  הומרוס, אודיסיה, ספר 9, 90-100
↑  לקסיקון יווני-אנגלי
אודיסאוס גורר בכח את אוכלי הלוטוס
האלה ההודית לקשמי עומדת על צמח לוטוס, ראג'ה ראבי וארמה (Raja Ravi Varma)
זרתוסטרה (Zarathustra in Manichaeism), בודהה (The Buddha in Manichaeism), ישו (Jesus in Manichaeism) ומאני (Mani (prophet)) יושבים על כיסאות לוטוס (Lotus throne)
לוקאש מנדש

לוקאס מישל מנדש (בפורטוגזית: Lucas Michel Mendes; בערבית: لوكاس ميشيل مينديز; נולד ב-3 ביולי 1990) הוא כדורגלן ברזילאי בעל אזרחות קטרית המשחק באל-וכרה בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים

מנדש הוא בוגר קבוצת הנוער של קוריטיבה ובגיל 18 הצטרף לקבוצה הבוגרת. עד מהרה הפך לשחקן בקבוצה הבוגרת ושיחק במדיה 4 שנים.
ב-29 באוגוסט 2012 מנדש חתם לארבע שנים באולימפיק מרסיי תמורת 2 מיליון אירו ו-15% ממכירה עתידית של השחקן. ב-4 באוקטובר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית נגד א.א.ל. לימסול, בו גם כבש שער. בקיץ 2014 מרסלו ביילסה מונה למאמן הקבוצה ומנדש נדחק מההרכב.
ב-12 באוגוסט 2014 חתם באל-ג'יש מליגת העל הקטרית, אחרי שסירב להצעה מוולנסיה. בשנת 2016 זכה עם הקבוצה בגביע יורש העצר. בקיץ 2017 המועדון התאחד עם לח'וויא לא-דוחייל.
קריירה בינלאומית

בנובמבר 2023 זומן לראשונה לסגל נבחרת קטר לאחר שהתאזרח במדינה אחרי 9 שנים ששיחק בליגה המקומית.
ב-23 בנובמבר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-3 נגד הודו. זכה עם הנבחרת בגביע אסיה בכדורגל 2023 ונכלל בהרכב מצטייני הטורניר.
תארים

ליגת העל הקטרית: 2017/2018
הגביע הקטרי: 2017/2018
הגביע הקטרי: 2018/2019
גביע אסיה בכדורגל: 2023
נבחרת מצטייני הטורניר: גביע אסיה בכדורגל 2023
מבצע חתונה (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  ענת זלמנסון-קוזניצוב 
 מדינה:  ישראל, הממלכה המאוחדת, לטביה, ארצות הברית 
 הקרנת בכורה:  2016 
 משך הקרנה:  63 דקות
 שפת הסרט:  עברית, רוסית, אנגלית
 סוגה:  סרט תיעודי, סרט היסטורי 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
מבצע חתונה הוא סרט תיעודי של ענת זלמנסון קוזניצוב על סיפור הוריה, מקבוצת מבצע חתונה: ניסיון בריחה של קבוצת יהודים מסורבי עלייה מברית המועצות ב-1970 על ידי חטיפת מטוס ריק. הסרט הופק על ידי סשה קליין הפקות ואגו מדיה בסיוע הערוץ הראשון, מרכז הסרטים הלאומי של לטביה ובתמיכת מימון המונים.
הסרט צולם ב-2013–2015.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בסינמטק תל אביב ב-29 ביולי 2016. הבכורה הטלוייזיונית הייתה ברשות השידור ב-2 באוגוסט 2016.
תקציר העלילה

לנינגרד, 1970. קבוצת יהודים מנסים לחטוף מטוס ריק כדי לברוח לישראל ונתפסים על ידי הקג"ב. הם נשפטים בעוון בגידה במולדת ושניים מהם מקבלים גזר דין מוות.
45 שנה לאחר מכן בתם של מנהיגי הקבוצה, ענת זלמנסון-קוזניצוב, חושפת דרך מסע אישי את סיפור הוריה הנחשבים לגיבורים בארץ ובעולם המערבי אבל ברוסיה עדיין מכונים "טרוריסטים".
מבצע חתונה התחיל כפנטזיה[דרושה הבהרה]: תחת מסווה של טיסה לחתונה מקומית, חברי הקבוצה יקנו את כל הכרטיסים למטוס קטן בעל 12 מושבים. טייס הקבוצה ישתלט על תא הטייס וימריא מעבר לגבול הסובייטי.
הם נעצרו מספר צעדים לפני עלייתם למטוס ונשפטו על בגידה במולדת. בין הנעצרים נותרת אישה אחת במשפט, סילווה זלמנסון. היא מקבלת 10 שנות מאסר. בעלה של סילווה אדוארד קוזניצוב, מנהיג הקבוצה, מקבל גזר דין מוות.
בעיתונות הסובייטית יש שמחה על כך שהפושעים קיבלו את עונשם, אבל בעולם המערבי רבבות אנשים דורשים "שלח את עמי!". הסובייטים מתחילים לשחרר יהודים וחברי הקבוצה נשארים לשלם את מחיר החופש עבור כולם.
"ההורים שלך גיבורים", כך אמרו לענת מאז שהייתה ילדה. הסיפור שהסעיר את העולם בשנות ה-70 החל להתפוגג מהזיכרון הקולקטיבי בשנות ה-90 עד שכמעט ונשכח לגמרי. בגיל 29 ענת מתחילה לחקור בארכיונים ומגלה סרטים רוסים בהם ממציאים את ההיסטוריה מחדש ושם מכנים את הוריה "טרוריסטים."
ענת נוסעת עם אמה לשחזר את מסעם בדרך לחטיפת המטוס ומגיעה עד לתא המעצר הטחוב בו שהתה סילווה, אז בת 25. התחקיר של ענת מעמיק ומתמשך במשך שנים בהם היא מראיינת אנשי קג"ב, כדי להבין את הצד שלהם, ולמעשה הופך למסע שאינו נגמר.
דרך שילוב של ראיונות, שיחות מהולות בוודקה ועשן סיגריות, ארכיונים נדירים ושחזורים שנעשו הן בישראל בשנות ה-80 והן ברוסיה ב-2010, ענת חושפת אותנו לראשונה מנקודת מבט אינטימית לסיפור המלא והמרתק של קבוצת אזרחים ששינו את ההיסטוריה וסדקו את מסך הברזל.
פרסים

Documentary of the month – Danish Film Institute / Copenhagen, Denmark, February 2018
Best Documentary, Audience Choice – Chicago Festival of Israeli Cinema / Chicago, USA 2017
Best Feature Documentary – International Filmmaker Festival of NY / New York, NY, USA 2018
Best Writing – History Film Festival / Croatia 2018
Young Jury award for Best Documentary - The Rasnov Histories and Film Festival / Romania 2018
Important Documentary About a Socially Relevant Topic, Semi-Final - “Award This” Film Threat / Los Angeles, USA 2019
Opening film - Jewish Film & Culture Festival / Saarbrücken, Germany 2018
Semi-Finalist - Courage Film Festival / Berlin, Germany 2019
Award of Excellence - Cinema World Fest Awards Winter / Ottawa, Canada 2018
Best Feature Film - Ogeechee International History Film Festival / Georgia, USA 2018
Best Documentary - Mindie, Miami Independent Film Festival / Florida, USA 2018
Semi Final – Hollywood Screenings Film Festival / California, USA 2018
Silver award - World Human Rights Awards / Indonesia 2018
Jury Award for February Best Documentary - Eurasia International Film Festival / Moscow, Russia 2018
Semi Final – Tribute Film Festival / Texas, USA 2018
Semi Final – Gold Movie Awards / London, UK 2018
Audience Choice Award - Tirana International Documentary Film Festival / Tirana, Albania 2017
Globe Award - Around Film Festival / Berlin, Germany 2017
Merit Award - International Film Festival Spirituality Religion and Visionary / Bali Indonesia 2017
Opening film - Israel Film Days / Riga, Latvia 2017
Award of Recognition - Hollywood International Independent Documentary Awards / California, USA 2016
מדליית גרוון-אולין

| --- | --- |
 תיאור:  פרס לכימאית אמריקאית עבור תרומה בולטת לכימיה
 מדינה:  ארצות הברית 
 הגוף המעניק:  האגודה האמריקנית לכימיה 
 תקופת הפרס:  1936–הווה (כ־88 שנים) 
 נקרא על שם:  פרנסיס פטריק גרוואן, ג'ון מ. אולין 
 אתר רשמי
 
מדליית גרוון - אוֹלין (באנגלית: Garvan–Olin Medal) היא מדליה המוענקת מדי שנה על ידי האגודה האמריקנית לכימיה, לכימאית אזרחית ארצות הברית, עבור "תרומה בולטת לכימיה". בנוסף למדליה ניתן לזוכה מענק כספי בסך של 5000 דולר.
הפרס נוסד בשנת 1936 על ידי הזוג פרנסיס ומייבל אולין, לזכר בתם גרוון. הפרס הוענק לראשונה בשנת 1937, הוא מחולק ברציפות מאז שנת 1946.
בין מקבלות הפרס

1940 - מארי אנגל פנינגטון.
1942 - פלורנס סייברט
1947 - מרי לורה שריל
1948 - גרטי קורי, זוכת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1947.
1949 - אגנס פיי מורגן
1950 - פולין בירי מאק
1951 - קטרין בר בלודג'ט
1952 - גלאדיס אמרסון.
1955 - גרייס מידס
1956 - אלן ג'ינס
1960 - מארי קולדוול
1961 - שרה רטנר.
1962 - הלן דייר
1963 - מילדרד כהן
1968 - גרטרוד עליון, זוכת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1988.
1970 - רות בנריטו
1973- מרי לו גוד, ג'ויס ג'קובסון קאופמן.
1974 - ג'וייס ג'קובסון קאופמן
1976 - איזבלה קרל
1979 - ג'ני פיקוורת' גלוסקר
1980 - הלן מארי פרי
1988 - מארי אן פוקס
1990 - דרלין כריסטיאן הופמן
1992 - ג'קלין בארטון.
1993 - אדית' מארי פלאניגן
1996 - ג'רלדין ריצ'מונד
2005 - פרנסס המילטון ארנולד
לה מדוז

| --- | --- |

תרשים של שברי האונייה
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  פריגטה
 צי:  הצי הצרפתי
 דגל הצי:  
 סדרה:  פאלאס
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Crucy shipyard, Paimboeuf
 תחילת הבנייה:  24 ביוני 1806
 הושקה:  1 ביולי 1810
 תקופת הפעילות:  26 בספטמבר 1810 – 1816 (כ־5 שנים)
 אחריתה:  עלתה על שרטון מול חוף ארגן במאוריטניה ב-1816
 מיקום:  16°N 39°W﻿ / ﻿16°N 39°W﻿ / 16; -39 
 מידות
 הֶדְחֶק:  1,080 טון
 אורך:  46.93 מטר
 רוחב:  11.91 מטר
 שוקע:  5.9 מטר
 נתונים טכניים
 גודל הצוות:  326
 מספר נוסעים:  326 
 שטח המפרשים:  1,950 מטר רבוע
 הנעה:  מפרשים
 אמצעי לחימה
 שריון:  עץ
 חימוש:  40 תותחים. 28 תותחי 18 ליטראות, 2 תותחי 12 ליטראות
 
לה מדוז (La Méduse – "המדוזה") הייתה פריגטה צרפתית שעלתה על שרטון מול חוף ארגן במאוריטניה ב-1816, ננטשה על ידי צוותה, והייתה לאחד האסונות הימיים הנודעים ביותר בתקופת אוניות המפרשים.
האירוע, בו קיפחו את חייהם 140 אנשי צוות ונוסעים, נתפרסם בכל רחבי אירופה וגרר ביקורת נוקבת כלפי ממשלת צרפת על אחריותה לכישוריו הלוקים בחסר של רב-חובל האונייה ופעולות ההצלה הכושלות. לימים היה האסון נושאם של כמה ציורים ידועים, שהמפורסם ביותר ביניהם הוא "רפסודת המדוזה" של תאודור ז'ריקו, המוצג במוזיאון הלובר.
תיאור האסון

בשנת 1816 יצאה הספינה הצרפתית "מדוזה" אל עבר חופי סנגל. כשהייתה מול חופיה המערביים של אפריקה, עלתה הספינה על שרטון. הקברניט החליט לנטוש את הספינה, אך מכיוון שהיו רק שש סירות הצלה, בנו אנשיו רפסודה בשביל שאר הנוסעים. לאחר שראו כי גרירת הרפסודה אינה אפשרית, חתכו אנשי הצוות בסירות ההצלה את חבלי הגרירה והפקירו את הרפסודה לגורלה.
המצב ברפסודה הלך והחמיר במהירות. בלילה הראשון התאבדו או מתו 20 מהנוסעים, וביום הרביעי החלו הניצולים אוכלים את גופות חבריהם המתים. לאחר שמונה ימים השליכו החזקים שבנוסעים את החלשים והפצועים המימה. מתוך 150 איש שהיו על הרפסודה ביום טביעת האונייה נותרו 15 בלבד, אשר ניצלו שבוע לאחר מכן.
תגובות

כאשר נודע סיפורה של רפסודת המדוזה בצרפת התחוללה סערה ציבורית. אל הזעזוע מתיאורי האיבוד המהיר של המוסר האנושי נוספה ביקורת על רקע מעמדי וגזעי. מבקרים חברתיים ראו ברפסודה סמל למדיניות המלוכנית החדשה-ישנה, שהעדיפה להציל את בני המעמדות העליונים ולהפקיר את העניים לגורלם.
ראו גם

רפסודת המדוזה
הציור "רפסודת המדוזה" של הצייר תאודור ז'ריקו, המוצג במוזיאון הלובר
כלה בהפתעה

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  שרי פולקסון (Sheree Folkson)
 הופק בידי:  רוברט ברנסטיין דאגלס ריי פול ריצ'י
 תסריט:  ניל ג'וורקסקי סאלי פיליפס
 שחקנים ראשיים:  דייוויד טננט אליס איב קלי מקדונלד סאלי פיליפס מייקל לורנזו אוריה
 מוזיקה:  ג'וליאן נוט
 מדינה:  הממלכה המאוחדת
 חברה מפיצה:  CinemaNX
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 במאי 2011 (קאן) 9 במרץ 2012 (הממלכה המאוחדת)
 משך הקרנה:  89 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט דרמה 
 תקציב:  2,500,000 ליש"ט
 הכנסות באתר מוג'ו:   decoybride
 דף הסרט ב־IMDb
 
כלה בהפתעה (באנגלית: The Decoy Bride) הוא סרט קומדיה רומנטית בריטי משנת 2011 שכתבו הקומיקאית סאלי פיליפס וניל ג'וורסקי. בסרט מככבים דייוויד טננט, אליס איב וקלי מקדונלד. מקום ההתרחשות הוא באי בדיוני בשם הג, שממוקם באיים ההברידיים החיצוניים בסקוטלנד. את הסרט הפיקה חברת Ecosse Films.
תקציר העלילה

לארה טיילר (אליס איב) היא אחת מכוכבות הקולנוע המפורסמות ביותר. כל מה שהיא רוצה הוא להינשא לבחיר לבה, הסופר ג'יימס ארבר (דייוויד טננט). הם עורכים חתונה מסורתית בכנסייה האמורה להיות סודית, אבל הטקס מופרע כשלארה מגלה שצלם הפפראצי מרקו באלאני (פדריקו קסטלוצ'יו) מתחבא בארון ליד המזבח, והיא מסלקת אותו משם. לארה וג'יימס נואשים למצוא מקום שקט ולא מוכר שבו יוכלו להתחתן בשלווה ובאושר. כשהעיתונאים צרים עליהם, ובמיוחד באלאני שיש לו אובססיה לגבי לארה, הם נמלטים לאי קטנטן בסקוטלנד בשם הג. באלאני מצליח איכשהו גם הוא להגיע לאי, ואמה של אחת הצעירות המקומיות קייטי (קלי מקדונלד) מודיעה לעיתונאים תמורת כסף על מקום הימצאה של לארה. לארה מגלה כל מה שמתרחש, ובכעסה היא מתחבאת מכולם. צוות ההפקה, בראשות סטיב קורביץ (מייקל לורנזו אוריה), מוצא פתרון לערוך טקס נישואים מדומה, בתקווה שאנשי הפפראצי יעזבו אחר כך את האי. קייטי, שחזרה לא מכבר לאי שבורת לב אחרי פרידה מהחבר האחרון שלה, נבחרת להעמיד פנים שהיא לארה. הנסיבות לאחר מכן מובילות את קייטי וג'יימס להתאהב זה בזו.
צוות השחקנים

קלי מקדונלד – קייטי מגהייד, הכלה המדומה
דייוויד טננט – ג'יימס ארבר, סופר אנגלי של רבי מכר שרוצה להתחתן עם לארה אבל מתחתן שלא בידיעתו עם קייט, הכלה המדומה. זוג של זקנים חרשים מאמין שהוא נגן חמת חלילים מפורסם, והם רוקדים בשמחה מסביבו.
אליס איב – לארה טיילר, שחקנית הוליוודית מפורסמת, שרוצה להתחתן עם הסופר ג'יימס ארבר
מייקל לורנזו אוריה – סטיב קורביץ, ראש צוות העוזרים של לארה והסוכן שלה
סאלי פיליפס – אמה, העוזרת של סטיב קורביץ
מורין ביטי – איזיבייל ניק אוד
פדריקו קסטלוצ'יו – מרקו באלאני, עיתונאי שמצלם ללא הרף את לארה וג'יימס
דילן מורן – צ'ארלי
ג'יני פישר – איילין
המיש קלארק – אנגוס
ג'יימס פליט – אדון הטירה
סאלי הוויט – מיורין
האנה בורן – קלואי
מתיו צ'אלמרס – קאלום
רוני ברידג'ס – רואן
ויקטוריה גרוב – אנאיס אנאיס
אלישה ביילי – סורלה
אלכס צ'יילדס – מראיין בטלוויזיה
טוני רופר – הכומר מקדונה
בן אדיס – עיתונאי 1
ויליאם אוון – עיתונאי 2
קאלום מקנב – עיתונאי 3
רוס ארמסטרונג – צלם פפראצי 1
סמואל ראוקין – צלם פפראצי 2
פטריק רג'יס – כומר בהוליווד
דני בייג' – שוער במלון
טונה גריי – זקנה
גיל קולירין – מאבטח
רוברט פייף – איכר ישיש
מריאן טרנר – אשתו של האיכר הישי
הפקה

דייוויד טננט אמר שהסרט הוא מחווה לסרט "גיבור מקומי" משנת 1983 המתרחש בסקוטלנד. ההשראה לאי הג התקבלה מהאיים ג'ורה ואג.
החזרות החלו בלונדון ב-21 ביוני 2010. הצילומים החלו ב-27 ביוני באי מאן ואחר כך בסקוטלנד. סיום הצילומים היה ב-31 ביולי 2010. רוב צילומי החוץ נערכו באי מאן, והשאר צולמו בגלאזגו ובטירת קארלוורוק בדופריס ובלוך פיין בארגייל.
את הפסקול לסרט כתב ג'וליאן נוט.
CinemaNX הפיצו את הסרט בממלכה המאוחדת, וחברת HanWay Films היא חברת ההפצה הבינלאומי.
קבלה וביקורת

הסרט קיבל ביקורות מעורבות ממבקרי הקולנוע. באתר Rotten Tomatoes קיבל דירוג של 23%, ובאתר Metacritic ציון של 42/100.
ניל גנזלינגר מהניו יורק טיימס אהב את הסרט, שיבח את משחקם של טננט ומקדונלד, ולעג לתרבות הסלבריטאים.
הערות שוליים

1 2 3 4  Kemp, Stuart (2010-10-25). "'Decoy Bride' adds cast". The Hollywood Reporter. נבדק ב-2010-06-25.
1 2  "Film quiz: can you identify the Scottish location doubles?". The Herald. 14 בפברואר 2012. נבדק ב-11 בנובמבר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Macnab, Geoffrey (2010-05-14). "Tennant, MacDonald, Eve walks down the aisle with decoy bride". Screen Daily. נבדק ב-2010-06-25.
1 2  "Hollywood comes to isle of 'Hegg' in a Local Hero for the 21st century". The Scotsman. 15 במאי 2010. נבדק ב-11 בנובמבר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Cooper, Sarah (25 ביוני 2010). "Shooting will begin on Ecosse Films' romantic comedy this weekend on the Isle of Man and Scotland". Screen Daily. נבדק ב-25 ביוני 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Julian Nott Scoring The Decoy Bride". Film Music Reporter. 20 באפריל 2011. נבדק ב-21 באפריל 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Decoy Bride (2012)". Rotten Tomatoes. נבדק ב-26 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Decoy Bride Reviews". Metacritic. נבדק ב-26 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Genzlinger, Neil (8 במרץ 2012). "Here Comes the Bride's Understudy". The New York Times. נבדק ב-26 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
מודסטו

מודסטו (באנגלית: Modesto) היא מושב המחוז של מחוז סטניסלוס שבמדינת קליפורניה בארצות הברית. נכון לשנת 2010, מתגוררים בעיר 201,165 תושבים. מודסטו שוכנת על הנהר טואולומי באזור העמק המרכזי במרכז קליפורניה.
מחבר VGA

פורט VGA (צד נקבה)
פלאג VGA (צד זכר)
מחבר VGA (על שם ראשי תיבות של Video Graphics Array) הוא מחבר חשמלי המשמש להעברת אותות וידאו אנלוגיים. המחבר שווק לראשונה ב-1987 על ידי חברת IBM וידוע לעיתים גם בשם D-sub 15.
במחשבים, ה-VGA היה מחבר תצוגה נפוץ בין הכרטיס הגרפי לבין הצג, אולם מאז תפוצתם של מסכי ה-LCD הוא הולך ונעלם בהדרגה לטובת חיבור ה-DVI וה-HDMI הדיגיטליים. מחבר ה-VGA היה פופולרי בכרטיסי מסך ומחשבים ישנים, אך כיום יצרניות כרטיסי המסך כמו Nvidia ו-ATI ויצרניות מחשבים נוהגות ליישם במכשיריהם חיבורים כמו HDMI ,DVI, DisplayPort.
לה ריטה מיצוקו

| --- | --- |

לה ריטה מיצוקו (פרד שישן וקתרין רנז'ה)
 מקום הקמה:  פריז 
 תקופת הפעילות:  מ-1980 
 סוגה:  מוזיקת הגל החדש 
 פרסים והוקרה:  Victory of the album (1987) 
 www.lesritamitsouko.com
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 Catherine Ringer Fred Chichin 
 
לֶה ריטה מיצוּקוֹ (בצרפתית: Les Rita Mitsouko) היו להקת פופ רוק צרפתית מורכבת מצמד מוזיקאים: נגן הגיטרה פרד שישן   (Fred Chichin, ‏ 1 במאי 1954 - 28 בנובמבר 2007 ) והזמרת קתרין רנז'ה (Catherine Ringer, ילידת 18 באוקטובר 1957).
הם הופיעו לראשונה תחת השם הזה במועדון ז'יבוס בפריז בשנת 1980.
הם הפכו בהמשך לאחת מהתופעות המוזיקליות המוערכות ביותר בצרפת.
סינגל הבכורה שלהם "Marcia Baila" שהופק על ידי קוני פלנק, הגיע למקום השני במדרג הסינגלים בצרפת בשנת 1984. אחר כך הם שיתפו פעולה עם המפיק טוני ויסקונטי ביצירת שני אלבומים:No Comprendo ו־Marc & Robert.
בהמשך "Singing in the Shower" שבוצע יחד עם ספארקס הפך ללהיט בצרפת והושמע תכופות בתחנות הרדיו לריקודים בארצות הברית בשנת 1988. איגי פופ שיתף איתם פעולה
ב-Système D ושר יחד עם קתרין רנז'ה ב-"My Love Is Bad"
קיום הלהקה הסתיים עם בשנת 2007 עם מותו של פרד שישן מסיבוכים של סרטן.
קתרין רנז'ה יצא לסיור הופעות תחת הכותרת "קתרין רנז'ה שרה לה ריטה מיצוקו ויותר" ופרצה בקריירה של זמרת סולו.