הגליה לאוסטרליה
מושבות העונשין > ניו סאות' ויילס

במאה ה-18, לפני פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית, נבדקו מושבות עונשין אלטרנטיבות לשלוש עשרה המושבות. בין האלטרנטיבות שנבחנו, הוצע החוף המזרחי של ניו הולנד שהתגלה לאחר המסע הראשון של ג'יימס קוק.
ב-18 באוגוסט 1786, התקבלה ההחלטה לשלוח צי של נידונים למפרץ בוטאני בפיקודו של האדמירל ארתור פיליפ, שהיה אמור להיות מושל המושבה החדשה. הצי הזה, שנקרא כיום הצי הראשון, יצא מספיטהד, פורטסמות' ב-13 במאי 1787. הצי הכיל 11 אוניות ומעל מאלף איש, כאשר יותר ממחציתם היו נידונים שקיבלו את עונש הגלות.
הצי הגיע למפרץ בוטאני ב-18–20 בינואר 1788. עד מהרה התברר כי המיקום לא יתאים להקמת מושבה בגלל "הפתיחות של המפרץ הזה, ולחות האדמה, שעל פיה ככל הנראה העם יהיה לא בריא" ופיליפ החליט לבחון את מפרץ ג'קסון, מפרץ שהוזכר על ידי קפטן קוק, כשלוש ליגות מצפון למפרץ בוטאני. ב-22 בינואר הפליגה משלחת קטנה בראשות פיליפ למפרץ ג'קסון, שהגיעה בשעות אחר הצהריים המוקדמות. ביומנו הוא סיכם את ההפלגה:
כאן נמחקה בבת אחת כל החרטה שנבעה מהאכזבות לשעבר; ולמושל פיליפ היה את הסיפוק למצוא את אחד הנמלים הטובים בעולם, בו אלף מפרשים של הקו עשויים להביא בביטחון מושלם. המפרצונים השונים של הנמל הזה נבדקו עם כל המסע האפשרי, וההעדפה ניתנה למעיין מים המעולה ביותר, ובו ספינות שיכולות לעגון כל כך קרוב לחוף, עד כדי כך שניתן לבנות ומזח קטן שבו הספינות הגדולות ביותר עלולות לפרוק בכל אורכו של המפרצון הזה, כחצי קילומטר, ורוחב של קילומטר בכניסה. לכבוד לורד סידני, המושל קרא לזה בשם מפרצון סידני.
מושבת העונשין האירופאית הקבועה הראשונה ביבשת אוקיאניה, ניו סאות' ויילס, הוקמה במפרצון סידני ב-26 בינואר, ומאז התפתח האזור לעיר סידני. כיום, תאריך זה נחגג כיום אוסטרליה.
בתחילה, היה שיעור תמותה גבוה בקרב חברי הצי הראשון, בעיקר בגלל רעב. האוניות נשאו מספיק מזון כדי לספק למתיישבים עד שיוכלו להקים חקלאות באזור. לא היה מספר מספיק של חקלאים מיומנים ובעלי חיים מבויתים לעשות זאת, והמושבה המתינה לבואו של הצי השני, כשנה מאוחר יותר. בספרו של ג'יימס מרטין (אנ')‏, Memorandoms נמצאה תיאור עכשווי על האירועים כפי שנראה על ידי אסיר בצי הראשון. הצי השני היה אסון חסר תקדים שסיפק מעט עזרה ובעת הגעתו ביוני 1790 של נידונים חולים וגוססים עוד יותר, החמיר את המצב במושבת העונשין.
סגן אלוף סר ריצ'רד בורק (אנ') היה המושל התשיעי של המושבה ב-1831–1837. כשהוא נחרד מהעונשים המוגזמים שניתנו לנידונים, העביר בורק את "חוק השלום", שהגביל את העונש שיכול להביא שופט לככל היותר חמישים מלקות (בעבר לא הייתה מגבלה כזו). הממשל של בורק היה שנוי במחלוקת, ושופטים ומעסיקים זועמים עתרו לאימפריה הבריטית כנגד הפרעה זו בזכויותיהם החוקיות, מחשש שהפחתה בעונשים תחדל לספק די הרתעה לנידונים.
בורק, לעומת זאת, לא הונע מרפורמותיו והמשיך ליצור מחלוקת במושבה על ידי מאבק ביחס הלא-אנושי שניתן לנידונים, כולל הגבלת מספר העובדים הנידונים שהותר לכל מעסיק לככל היותר שבעים, וכן הענקת זכויות לנידונים משוחררים, כגון מתן רכישת רכוש ושירות בבתי משפט. יש הטוענים כי ניתן לייחס את השעיית הגלות לניו סאות' ויילס ב-1840 למעשיהם של בורק, עורך הדין ויליאם וונטוורת' (אנ') ואנשים אחרים. הגלות למושבה הסתיימה באופן רשמי ב-1 באוקטובר 1850, כ-10 שנים מאוחר יותר.
אם נידון התנהג היטב, ניתן היה לתת לנידון כרטיס חופש, תוך מתן חופש מסוים. בתום עונשו של הנידון, כ-7 שנים ברוב המקרים, הונפק למורשע תעודת חופש, תעודה שנותנת לו להיות מתנחל חופשי או לחזור חזרה לאנגליה. נידונים שהתנהגו בצורה לא נכונה, לעומת זאת, נשלחו לעיתים קרובות למקום של עונש משני כמו פורט ארתור, טסמניה או האי נורפוק, שם הם יסבלו מעונש נוסף ובידוד.