stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית רומנו (תל אביב)
היסטוריה

במקום בו ניצב הבניין, שכן בית קאפוס הטמפלרי, ובו התגורר ארתור רופין עם עלייתו לארץ ישראל בשנת 1908. הבניין הנוכחי נבנה בשנת 1947 ביוזמתם וכספם של האחים יוסף רומנו, זכי רומנו ואלי רומנו מסוריה (בני אברהם, משפחה ענפה נצר לצאצאי הגאון מווילנא ולגירוש ספרד, שרכשה אדמות בתל אביב של אותן השנים). רומנו בנו מבנה על פני שטח של שלושה דונם, ובעת הקמתו נחשב לענק: אורכו עומד על כ-70 מטרים מדרך יפו בדרום ועד התעלה בה עברה מסילת הרכבת יפו–ירושלים בצפון, ורוחבו מגיע לכ-40 מטרים ממזרח למערב. את הבניין תכנן האדריכל מאיר הורמן.
במרכזו משתרעת חצר פנימית מוארכת ונגישה לכלי רכב דרך מעבר מרחוב יפו אשר מוקם בקומת הקרקע. המבנה מתנשא לגובה של ארבע קומות, ובחצר הפנימית הוקמו בשתי הקומות התחתונות אכסדראות עמודים. לחלקו האחורי נוספה לימים קומה חמישית. לעיתים הוא מתואר כקניון הראשון בארץ ישראל (ראו גם פסז' פנסק).
300 החנויות במבנה אוכלסו החל מתחילת שנת 1948. בתחילתו שכנו במבנה חנויות שונות ומספר משרדי ממשלה, דוגמת חלק מיחידות המנהלה של משרד הביטחון וצה"ל, פקיד שומה תל אביב 2, מועצת הפיקוח על פרי הדר, פרקליטות מחוז תל אביב, משרד החקלאות, ומשרדי מס רכוש ומס הכנסה (פ"ש 5); אך בהמשך הוא נודע בעיקר בזכות חנויות הביגוד והאופנה הרבות שפעלו בו.
בתקופה החל מיוני 1948, שבה היו ממוקמות במבנה יחידות מנהלה של משרד הביטחון וצה"ל, כונו אלה ששירתו שם בלעג: "שועלי בית רומנו" (על משקל שועלי שמשון).
בעשור השני של המאה העשרים ואחת החל המקום לשמש בשעות שאחרי הפעילות העסקית למסיבות על ידי קבוצת התדר.
חברת נכסים ובניין החזיקה ב-72% מהבעלות על בית רומנו. במרץ 2022 נמכר הבניין לקבוצת הנדל"ן YBOX תמורת 371 מיליון ש"ח בתוספת מע"מ.
ב-1 באוגוסט 2023, הודיע רון חולדאי, ראש עיריית תל אביב, כי הבניין יעבור לבעלות עירונית וישונה ייעודו לבניין ציבורי.
הערות שוליים

↑   דפנה ארד, "התדר" - כך כבשו ההיפסטרים את תל אביב בסערה, באתר הארץ, 9 בספטמבר 2016
↑  איתן גרסטנפלד, וויי בוקס רוכשת את בית רומנו מנכסים ובנין תמורת 370 מיליון שקל, באתר ביזפורטל, 3 במרץ 2022;
דיווח מיידי – רכישת זכויות בנכס מקרקעין בתל אביב – "בית רומנו", באתר "מאיה", 3 במרץ 2022
↑  בשורה לבליינים: המתחם הפופולרי בת"א ימשיך לפעול | ישראל היום, באתר www.israelhayom.co.il, ‏2023-08-01
בית המועצה (נצרות)

בית המועצה בקתדרלת לינקולן עם תמיכות דואות סביב הבניין
בית המועצה בקתדרלת ולס, נבנה סביב 1300
בית המועצה בקתדרלת קנטרברי
בית המועצה (באנגלית: Chapter House) הוא בניין או חדר המהווים חלק מקתדרלה, מנזר או כנסייה קולגיאטית (אנ') שבהם מתקיימות ישיבות. כאשר הוא מחובר לקתדרלה, נפגשים בו כל אנשי הדת המייעצים לבישוף שהקתדרלה היא כנסייתו. במנזרים, כל הקהילה נפגשה שם מדי יום לקריאה וכדי לשמוע את אב המנזר או הנזירים הבכירים מדברים. כאשר הוא מחובר לכנסייה קולגיאטית, נפגשים שם הדיקן, אנשי הדת המנהלים את הכנסייה והקנונים של הכנסייה.
היסטוריה ושימושים

המונח "בית המועצה" לא נזכר במאה ה-6 בכתבי בנדיקטוס מנורסיה, שאחראי במידה רבה לתקנוני המנזרים וההוראות המינהליות שלהם. ייתכן שבמנזרים קדומים, נערכו ישיבות בכנסייה עצמה, בקלויסטר, או ברפקטוריום (חדר האוכל). התוכנית הקרולינגית של סנט גל (Plan de Saint-Gall‏, 820 לערך) שהיא התוכנית למנזר אידיאלי מהמאה ה-9, כוללת מגוון גדול של מבנים וחדרים, אך אף אחד מהם איננו מיוחד לתפקיד בית המועצה.
"בית המועצה" מוזכר בסיכומים של הסינוד באאכן בשנת 816, וסביב שנת 1000 הפך חדר כזה להיות מקובל במוסדות נזירים גדולים. הצד המזרחי של הקלויסטר עליו היה ממוקם לעיתים קרובות בית המועצה היה בדרך כלל הראשון שנבנה; בניית בית המועצה הייתה מתחילה זמן קצר לאחר בניית קירות הכנסייה.
קהילת הנזירים הייתה נפגשת בבית המועצה עם אב המנזר "לקריאת המרטירולוגיה (אנ') והנקרולוגיה", לתיקון פגמים, להקצאת המשימות לאותו יום, ולתוכחה של הממונה, ושוב בערב לקריאה פומבית לפני תפילות הערב. הפגישה הראשונה התקיימה בבוקר, לאחר תפילות הבוקר בכנסייה. הנזירים עשויים לשבת לאורך הקירות בסדר גיל קפדני, מלבד נושאי המשרה.
בית המועצה שימש לא פעם גם לפגישות שאינן של אנשי הכנסייה בלבד; בהיותו מבנה שנמצא בראשות הכנסייה אך כזה שאינו חלק ממבני הקודש, סינודים, בתי משפט כנסייתיים ומפגשים דומים התקיימו לעיתים קרובות בבתי מועצה, ומלכים היו נוטלים אותו לצורכיהם לא פעם.
עיצוב

כאשר הוא חלק ממנזר, ממוקם בית המועצה בדרך כלל באגף המזרחי של הקלויסטר, שנמצא בסמוך לכנסייה. מכיוון שקתדרלות רבות באנגליה התחילו במקור כמנזרים, זהו הסידור המקובל גם בהן. במקרים אחרים זה יכול להיות בניין נפרד. בית המועצה כולל אולם גדול שנועד להכיל את כל הנזירים של המנזר, ולעיתים קרובות הוא מקושט מאוד. בדרך כלל יש מקומות ישיבה מובנים בתוך כל קירות החדר, לעיתים קרובות עשויים מאבן, כאשר החלל המרכזי נותר פתוח. המושבים לחברים הבכירים לרוב גדולים יותר מהאחרים, ולעיתים ממוקמים על בימה קטנה. בדרך כלל יש רק פתח אחד, ואף על פי שהחדר מואר היטב היכן שהמיקום מאפשר זאת, החלונות לרוב גבוהים מכדי לאפשר לנוף (או לציתות) לחדור פנימה. בתי מועצה גדולים רבים מעוצבים עם פרוזדורים למלווים ולאלו הממתינים שיקראו להם, כאשר לא ניתן להשתמש בפתח לקלויסטר לשם כך. לעיתים קרובות יש אח, ובחלק מהמקרים גם מזבחות, כשלפעמים הוסיפו אותם מאוחר יותר.
במנזרים עם תקציב גדול, פעמים רבות נעשה שימוש בטכניקת בניה של קמרונות אבן הנתמכים על ידי עמודים במרכז החלל. צורת החדר מתוכננת בדרך כלל לאפשר שמיעה טובה של הדוברים מכל חלקי החדר. היא עשויה להיות מלבנית, נוטה לריבועית, אך תכנון מתומן או קרוב למעגלי הן מומחיות אנגלית, וזו ככל הנראה המוקדמת ביותר בקתדרלת ווסטר (אנ'). לרוב, כמו אלה בקתדרלת ולס, בקתדרלת ליצ'פילד, במנזר וסטמינסטר ובמנזר לאקוק (אנ') יש עמוד מרכזי אחד, ממנו מתפשט קמרון הגג הגבוה. בקתדרלת יורק יש גג עץ ואין עמוד מרכזי. לרבים יש ארקדות משוכללות עם ספסלים סביב הקיר, עם מסגרות קרוקטים למושבים. בתי מועצה באנגליה נוטים להיות משוכללים ומעוטרים יותר מאלה שביבשת אירופה, והצורה המתומנת איפשרה תצוגות מרהיבות של ויטראז'ים, שרובם אבדו, אם כי לא ביורק. פרט למנזר ווסטמינסטר כל הציורים אבדו.
בווסטמינסטר שימש בית המועצה, שמול ארמון וסטמינסטר,  לפגישות מלכותיות, כולל רבים מהמועצה המלכותית, והיה המקום הרגיל לפגישות בית הנבחרים עד שלטונו של הנרי השמיני, מלך אנגליה. לאחר מכן הוא הוסב לתפקיד של  מה שהוא כיום משרד הרשומות הציבוריות (אנ') (הארכיונים הלאומיים) זמן קצר לאחר הרפורמציה באנגליה . הציורים הגותיים המאוחרים שנוספו מאחורי המושבים נשמרו מוסתרים מאחורי מדפי הספרים עד המאה ה-19.
בכמה מנזרים רומנסקיים או גותיים, יש בכניסה לבית המועצה חזית משוכללת עם דלת המוקפת בארכיוולטים (אנ') מעוצבים במיוחד, במיוחד כאשר מדובר בבניין נפרד. בתי מועצות רבים כוללים גילוף או ציורי קיר מורכבים, הכוללים כמה יצירות מופת של אמנות דתית, אך היו לעיתים גם חילוניים. הציורים מארלנסה (Pinturas de San Pedro de Arlanza), המפוזרים כיום על פני מוזיאונים בספרד ובארצות הברית, עיטרו במקור את מנזר סן פדרו דה ארלנסה (Monasterio de San Pedro de Arlanza), ומכילים חיות מיתולוגיות ענקיות שהן בין הדוגמאות הטובות ביותר ששרדו של עיטורים של ארמון רומנסקי. בזמננו יכול בית המועצה להיות או לשמש כמשרד דירקטוריון רגיל או כחדר ישיבות. כאשר מדובר בבניין נפרד, הוא כולל לעיתים קרובות רק חדר ראשי יחיד.
הערות שוליים

↑  Catholic Encyclopedia (1913)/Chapter House
בלקיניה

בלקיניה (בשוודית: Blekinge) הוא חבל ארץ ומחוז בדרום-מזרחה של שוודיה. שטחה של בלקיניה הוא 3,055 קמ"ר ומספר תושביה כ-154,000 (נכון ל-24 בדצמבר 2014). בלקיניה היא אחד החבלים/מחוזות העתיקים ביותר בשוודיה, וקיים כבר משנת 1683.
מבחינה גאוגרפית, החבל גובל בחבלים סמולנד ואלנד מצפון, ובחבל סקונה ממערב. מדרום וממזרח נמצא הים הבלטי. המחוז גובל במחוז קאלמאר מצפון מזרח, במחוז קרונוברי מצפון, במחוז סקונה ממערב, ובים הבלטי מדרום.
הערות שוליים

↑  מושלי בלקיניה, (באנגלית).
| מחוזות שוודיה |
| --- | --- | --- |
|  נורלנד | אופסלה, דלרנה, וסטרבוטן, וסטרנורלנד, יבלבורג, ימטלנד, נורבוטן |  |
|  סביאלנד | סטוקהולם, אופסלה, ארברו, דלרנה, וסטמנלנד, וסטרה ייטלנד, ורמלנד, יבלבורג, ימטלנד, סדרמנלנד, אסטרייטלנד |  |
|  יטאלנד | גוטלנד, וסטרַה יֶיטלנד, ינשפין, קאלמאר, קרונוברי, אסטרייטלנד |  |
|  סקונהלנד | בלקיניה, הלנד, סקונה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb120448500 (data)  GND: 4080431-8 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של שוודיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית הכנסת של רחוב וישגראדי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  בודפשט 
 מדינה:  הונגריה 
 קואורדינטות:  47°30′43″N 19°03′13″E﻿ / ﻿47.5119°N 19.0537°E﻿ / 47.5119; 19.0537
  (למפת בודפשט מוגדלת) בית הכנסת של רחוב וישגראדי(למפת בודפשט רגילה) בית הכנסת של רחוב וישגראדי
 
בית הכנסת של רחוב וישגראדי (בהונגרית: Visegrádi utcai zsinagóga) הוא ביתם של קהילת היהודים שמתגוררים בסביבת אויליפוטווארוש (חלק מרובע 13 של בודפשט), ומגדירים עצמם כאורתודוקסים מודרניים.
בית התפילה

לאחר מלחמת העולם השנייה בית התפילה נוצר מהפיכת דירת מגורים לבית כנסת. ריהוט בית הכנסת משתלב בתפיסה האורתודוקסית של קהל המתפללים בו. ארון הקודש מעוטר בתצורות קרניים בחצי עיגול וקישוטי האולם המחודש עשויים לבן-זהב-כחול. מעל ארון הקודש שני לוחות הברית מאבן משובצים במסגרת של תמונות.
חיים תרבותיים

אגודה בשם ה"שוּל של פשט", שמאגדת יהודים צעירים, צמחה מתוך קהילת צעירי הרובע. בהשתתפותם הם מארגנים אירועי תרבות רבים בבית הכנסת.
ראו גם

בית הכנסת ברחוב הגדוש ד'יולה בבודפשט
רשימת בתי הכנסת בהונגריה
לקריאה נוספת

"Pesti Súl". אורכב מ-המקור ב-2010-08-04. נבדק ב-2010-07-28.
"MAZSIHISZ". נבדק ב-2010-07-28.
הערות שוליים

↑  Mazsihisz.hu
|  בודפשט  |
| --- | --- | --- |
| אתרים עיקריים | בניין הפרלמנט ההונגרי • בזיליקת אישטוון הקדוש • גבעת הטירה • ארמון בודה • ארמון שנדור • האי מרגיט • המוזיאון הלאומי של הונגריה • מוזיאון האמנויות היפות • מוזיאון הטכנולוגיה והתחבורה ההונגרי • ארמון גרשם • בית האופרה • כנסיית מתיאש • באסטיון הדייגים • פסל החירות • בית הקפה אבזיה • בית הקפה היפני • היכל האמנות (בודפשט) • טירת ויידהוניאד • אנדרטת המילניום • אוסף הטקסטיל של גולדברגר • תיאטרון האופרטה של בודפשט • תיאטרון ארקל • קפה ז'רבו • מסעדת גונדל • מרתף מתיאש • התיאטרון הלאומי (בודפשט) • גן החיות והבוטני (בודפשט) • אקווינקום |  |
| גשרי בודפשט | גשר מגיירי • גשר ארפאד • גשר מרגיט • גשר השלשלאות • גשר אליזבת • גשר החירות • גשר פטפי • גשר ראקוצי •  גשר הרכבת המחבר (הדרומי) • גשר הרכבת המחבר (הצפוני) |  |
| בתי כנסת ואתרים יהודיים | בית הכנסת הגדול של בודפשט • בית הכנסת ברחוב קזינצי • בית הכנסת רומבך • גטו בודפשט • בית הכנסת של ראקושפלוטה • בית הכנסת ברחוב פאווה • בית הכנסת בדרך פרנקל לאו • בית הכנסת בכיכר טלקי • בית הכנסת של אובודה • בית הכנסת של רחוב וישגראדי • בית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג' • בית הכנסת בבודהוואר • בית הכנסת באויפשט • בית הכנסת של פשטארז'בט • בית הכנסת של קבאניה • בית הכנסת של כיכר בתלן • המוזיאון והארכיון היהודי-הונגרי • המרכז לזיכרון ותיעוד השואה • בית הזכוכית (בודפשט) • בית המדרש לרבנים  בבודפשט • נעליים על הדנובה • בית כנסת בית שלום (בודפשט) • |  |
| בתי קברות יהודים | בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה • בית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני • בית הקברות היהודי ברקושקרסטור • בית הקברות היהודי פרקשרט • בית הקברות היהודי ברחוב גראנאטוש • בית הקברות היהודי ברחוב צ'רס • בית הקברות היהודי של אובודה • בית הקברות היהודי של בודה • בית הקברות היהודי של ראקושליגט |  |
| תחבורה | כביש הטבעת • קלטי פאייאודבר • ניוגטי פאייאודבר • דלי פאייאודבר • הרכבת התחתית של בודפשט • נמל התעופה הבין-לאומי בודפשט פרנץ ליסט • רכבת הילדים של בודפשט • רכבת גלגלי שיניים (בודפשט) • שדרת הטבעת הונגריה • השדרה הקטנה (בודפשט) • השדרה הגדולה (בודפשט) • הרכבת הפרברית של בודפשט |  |
| כיכרות | כיכר בלאהה לואיזה • אוקטוגון (בודפשט) • כיכר הגיבורים • כיכר ניוגטי • כיכר דיאק פרנץ • כיכר החירות בבודפשט • כיכר ורשמארטי |  |
| ספא (מרחצאות) | ספא סנט לוקאץ' • ספא גלרט • ספא דגאי • מרחצאות פלטינוס • ספא סצ'ני |  |
| אחר | בודה (עיר) • פשט (הונגריה) • אובודה • אויפשט • דנובה • הפארק העירוני • פארק ממנטו • נפליגט • אוניברסיטת אטווש לוראנד • שדרות אנדראשי • יהדות הונגריה • השוק המרכזי של בודפשט • רחוב ואצי • אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה • אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב • היכל האמנות (בודפשט) |  |
ארנסט קנטורוביץ'

| --- | --- |

קנטורוביץ' ב-1921
 לידה:  3 במאי 1895 פוזנן, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  9 בספטמבר 1963 (בגיל 68) פרינסטון, ארצות הברית 
 שם לידה:  Ernst Hartwig Kantorowicz 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין, אוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת מינכן 
 שפות היצירה:  גרמנית, אנגלית 
 פרסים והוקרה:  מדליית האסקינס (1959)  עמית אקדמיית ימי הביניים של אמריקה (1956) 
 
ארנסט הרטוויג קנטורוביץ' (באנגלית ובגרמנית: Ernst Hartwig Kantorowicz;‏ 3 במאי 1895 – 9 בספטמבר 1963) היה היסטוריון יהודי-גרמני-אמריקאי, שעסק במחשבה פוליטית ובתאולוגיה של ימי הביניים. שני ספריו הידועים ביותר הם "פרידריך השני 1194–1250" שעוסק בפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (פורסם בגרמנית ב-1927), ו"שני הגופים של המלך: מחקר בתאולוגיה הפוליטית של ימי הביניים" (פורסם באנגלית ב-1957), העוסק באידאולוגיות של ימי הביניים והתקופה המודרנית המוקדמת, ובאופן בו אידאולוגיות אלה עיצבו תפיסות לגבי המלוכה והמדינה. האחרון מבין שני ספרים אלה נחשב עד היום לספר חשוב ומשפיע בלימוד ההיסטוריה של ימי הביניים, ועורר עניין ומחלוקת גם בתחומים אחרים, כגון תאוריה ופילוסופיה פוליטית.
ביוגרפיה ועבודה > ראשית חייו

קנטורוביץ' נולד בעיר פוזן שבפרוסיה (כיום פוזנן בפולין) למשפחה יהודית עשירה שעסקה בייצור משקאות חריפים. לאחר איחוד גרמניה (1871) גברו המתחים בין האוכלוסייה הגרמנית לאוכלוסייה הפולנית בעיר, והממשל הגרמני נסה לאכוף את העליונות של התרבות הגרמנית. בתוך האווירה הזו, מרבית יהודי העיר הזדהו עם התרבות הגרמנית, וכך גם משפחתו של קנטורוביץ'. כתוצאה מכך, קנטורוביץ' עצמו חונך כגרמני, אך משפחתו שמרה גם על הזדהות עם המסורת היהודית.
הוריו של קנטורוביץ' ביקשו להכינו להמשיך את העסק המשפחתי, ובמסגרת זו למד בין היתר גם את השפה האנגלית. הוא למד בחטיבת ביניים מקומית, ולאחר מכן, בשנים 1904–1913, עבר ללמוד בבית ספר תיכון בעל אוריינטציה הומניסטית, שם למד יוונית, לטינית וצרפתית והוכשר לקריאה של ספרות קלאסית מהעת העתיקה. קנטורוביץ' לא היה תלמיד מצטיין, אך לימודים אלה סייעו לו בעבודתו בהמשך.
ביוגרפיה ועבודה > מלחמת העולם הראשונה

כשפרצה מלחמת העולם הראשונה קנטורוביץ' בן ה-19 התנדב מיד לצבא הגרמני. הוא נשלח עם הרגימנט הארטילרי לחזית המערבית, שם לחם בשנים 1914–1916. בשנת 1915 קוּדַם לדרגת סמָּל וזכה בעיטור צלב הברזל. לאחר מכן הוא נשלח להשתתף בקרב ורדן, שם נפצע. כשהחלים הצטרף לחזית הרוסית ובהמשך הועבר לטורקיה, שם למד טורקית ושימש גם כמתרגם. במאי 1917 הוענק לקנטורוביץ' סהר הברזל (המקבילה העות'מאנית לצלב הברזל). במהלך חלק משנת 1918 שהה בבירה ברלין ולמד סמסטר באוניברסיטה, בעיקר לימודי כלכלה, שנועדו לסייע לו במקצוע המשפחתי. באוגוסט של אותה השנה, נשלח שוב לחזית המערבית בצפון צרפת.
לאחר המלחמה חזר קנטורוביץ' לפוזן, שם השתתף בקרבות בין הגרמנים לפולנים בעיר ונכלא לזמן קצר על ידי הפולנים. משם המשיך לברלין על מנת ללמוד באוניברסיטה. בברלין התנדב לכוחות הממשל שפעלו נגד מרד הספרטקיסטים, אך כנראה לא השתתף בלחימה של ממש. לאחר מכן עבר מהאוניברסיטה בברלין לאוניברסיטת מינכן, שם התנדב שוב בלחימה נגד הכוחות המהפכניים שהקימו לזמן קצר את הרפובליקה הסובייטית הבווארית. במהלך הלחימה נפצע שוב.
ב-1919 עבר קנטורוביץ' לאוניברסיטה בהיידלברג, שם למד כלכלה והיסטוריה ונמשך ל"מעגל גאורגה", קבוצה של אינטלקטואלים שהתגבשה סביב המשורר שטפן גאורגה. אנשי המעגל, כמו המשורר עצמו, היו ברובם שמרנים, אנטי-דמוקרטים, וביקורתיים כלפי רפובליקת ווימאר. קנטורוביץ' וגאורגה פיתחו קשרי ידידות, שנמשכו עד מותו של המשורר. גאורגה עודד את תלמידיו לכתוב ביוגרפיות על גיבורים היסטוריים וככל הנראה עודד גם את קנטורוביץ' לכתוב את ספרו על פרידריך השני.
ביוגרפיה ועבודה > ביוגרפיה של פרידריך השני

בין השנים 1924–1926, עבד קנטורוביץ' על מחקר וכתיבה של ביוגרפיה של פרידריך השני. הספר עצמו יצא לאור בגרמנית במרץ 1927 ובאנגלית ב-1931 וזכה להצלחה מסחרית. אחת הסיבות להצלחת הספר היא סגנון הכתיבה הקולח, שנועד לקהל הרחב ולא רק למומחים אקדמיים. קנטורוביץ' ניסה להפיח חיים בדמותו של הקיסר ולציירו כדמות היסטורית הרואית. לצורך כך הוא התמקד בתיאורים ספרותיים ולא רק במקורות מידע שנחשבו אמינים במחקר היסטורי-פוזיטיבי. מאפיינים אלה זיכו את הספר בקהל קוראים רחב שהגיב אליו בהתלהבות רבה, אך גם הביאו לביקורת כלפי קנטורוביץ' מצד מומחים אקדמיים, שטענו שהספר עוסק במיתוס ולא בהיסטוריה, שהוא אינו ממוסמך היטב, ושאינו מתבסס על מתודה מהימנה. כדי לענות לביקורות אלה, הוציא קנטורוביץ' בשנת 1931 כרך משלים, שהתמקד במקורות היסטוריים ודוקומנטציה.
הספר משבח את הגישה האוטוריטרית של פרידריך השני, ורבים מקוראיו זיהו בו אידאולוגיה אנטי-ליברלית ולאומנית. גם מאפיין זה סייע להצלחה של הספר, מצד אחד, והביא לביקורת עזה כלפיו, מצד שני. אף על פי שקנטורוביץ' עצמו לא התכוון לכך, המשיך הספר להיות פופולרי אחרי עליית הנאצים לשלטון והודפס שוב ב-1936, על אף שנכתב על ידי יהודי. מסיבות אלה, הצטער קנטורוביץ' בהמשך על פרסום הספר.
ביוגרפיה ועבודה > אחרי עליית הנאצים לשלטון

בשנת 1932 קיבל קנטורוביץ' משרה כפרופסור באוניברסיטה בפרנקפורט. זמן קצר לאחר מכן, בקיץ 1933, עלו הנאצים לשלטון. קנטורוביץ' נאלץ לבקש חופשה של סמסטר, אך לא ויתר בתחילה על משרתו. בנובמבר, כאשר חזר ללמד, הוא פתח את השנה בנאום שבו טען במרומז כי המשטר הנאצי אינו מייצג את השאיפות האמיתיות של הלאומיות הגרמנית, והיה לאחד מהפרופסורים הגרמנים היחידים שיצאו באופן פומבי כנגד המשטר בעודם מכהנים. לאחר אירועים אלה נאלץ קנטורוביץ' להפסיק ללמד, ולעבור באופן זמני לאוניברסיטת אוקספורד, לשם הוזמן כמרצה.
למרות המצב בגרמניה, הוא חזר לברלין אחרי שסיים את עבודתו באוקספורד. ב-1938 נלקח ממנו דרכונו, והוא הבין שעליו להשיג דרכון חדש ולברוח מגרמניה. לבסוף הצליח, זמן קצר לאחר ליל הבדולח, לברוח מגרמניה לארצות הברית, לאחר שסטודנט לשעבר, שאביו היה קצין בגסטפו, סייע לו לקבל דרכון. אמו, שנשארה בגרמניה, מתה בטרזיינשטט בשנת 1943.
ביוגרפיה ועבודה > פרופסור בברקלי

בספטמבר 1939 התקבל קנטורוביץ' לעבודה כפרופסור אורח באוניברסיטת ברקלי, משרה זמנית שחודשה מדי שנה עד שהפכה לקבועה ב-1944. בשנת 1946 פרסם את הספר Laudes Regiae: A Study in Liturgical Acclamations and Mediaeval Ruler Worship, שעסק בליטורגיה נוצרית בימי הביניים ובהקשרים הפוליטיים שלה. הספר זכה לביקורות אוהדות, אך לא עורר עניין מתמשך.
בשנת 1949 החליטה הנהלת אוניברסיטת ברקלי לתבוע מכלל המרצים ואנשי הסגל לחתום על שבועת נאמנות לחוקת ארצות הברית ולחוקת קליפורניה ולהישבע כי אינם לוקחים חלק בארגונים פוליטיים חתרניים. ברקע של מהלך זה הייתה הבהלה בארצות הברית מפני פעילות קומוניסטית לכאורה, ותחילת עידן המקארתיזם. קנטורוביץ' היה מהמתנגדים הבולטים להחלטה, וביוני של אותה שנה הוא נשא נאום ובהמשך פרסם פמפלט, בהם הוא הגדיר את השבועה כפגיעה בכבוד האדם ובכבוד המקצועי של אקדמאים. הוא טען כי על אף שהוא שמרן ואינו קומוניסט, הוא אינו יכול לשאת את השבועה מתוך עיקרון ומתוך התנגדות "למהלך המביש". בעקבות הפרשה התפטר קנטורוביץ' מברקלי ועבר למכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
ביוגרפיה ועבודה > שני הגופים של המלך

בשנת 1945 החל קנטורוביץ' לעבוד על היצירה המרכזית שלו, The King's Two Bodies. הוא סיים לכתוב את הספר ב-1955, שנתיים לפני שפורסם. במרכז הספר נמצא הבדיון לפיו למלך, או לגוף הפוליטי, יש שני גופים – אחד טבעי, שכדרך הטבע הוא בן-חלוף, ואחד אלמותי ונשגב. כפי שנהג גם בספרו הראשון, דרך הניתוח של קנטורוביץ' לא מתמקדת רק במקורות היסטוריים מקובלים, אלא גם בניתוח המשמעות של יצירות ספרות ואומנות. כך למשל, הוא משלב בספר פרק על המחזה "ריצ'רד השני" של שייקספיר ופרק על "הקומדיה האלוהית" של דנטה. נקודת ממשק נוספת בין הספרים הוא הדיון על פרידריך השני, שמופיע גם ביצירה זו.
הסקירה של קנטורוביץ' מתחילה בדיון על הרעיון הליטורגי של שני הגופים בראשית ימי הביניים. המלך מיוצג בתפיסה זו כבעל שני גופים, גשמי ורוחני, בדומה לישו. עם ההתפתחות של השיח היורידי, תפיסה זו התפתחה לרעיון אחר, שקושר בין שני הגופים של המלך לבין החוק. התפיסה היורידית שאפה להסביר כיצד יכול המלך להיות גם מעל לחוק וגם כפוף לחוק, ואת מקומו ביחס למשפט הטבע והמשפט הפוזיטיבי. המלך נתפס כאדם טבעי, אך גם כאדם נשגב בעל גישה למשפט הטבע וחוקי הצדק הנצחיים. לפי קנטורוביץ' התפתחות מאוחרת יותר התגבשה כחלק מהקונפליקט בין הכנסייה לבין גופים פוליטיים חילוניים בימי הביניים המאוחרים. מצד אחד הוגים נוצרים החלו לייצג את ה"גוף" של הכנסייה כגוף קולקטיבי והיררכי; במקביל, אנשי הגות ומשפט שהתמקדו בארגונים מדינתיים החלו לראות את עצמם כ"גוף פוליטי" קולקטיבי, שהוא באותו הזמן גם גוף מוסרי בעל המשכיות נצחית, שאינה ניתנת לרדוקציה לגוף הטבעי של מנהיגיו או אנשיו.
ביוגרפיה ועבודה > ביקורת ומורשת

ספרו האחרון של קנטורוביץ' זכה לביקורות משבחות בארצות הברית, בריטניה וגרמניה מייד עם יציאתו לאור. שניים ממבקריו הראשונים הגדירו אותו כיצירת מופת. עם זאת, הספר זכה גם לביקורת, בין השאר, על מיעוט התייחסות לחיי היומיום, לאירועים היסטוריים מחוץ לעולם האינטלקטואלי של ימי הביניים, ולמבנים החברתיים והפוליטיים שברקע העבודות האינטלקטואליות שהוא סוקר.
נורמן קנטור, חוקר של ימי הביניים שהכיר את קנטורוביץ' בפרינסטון, פרסם בשנת 1991 ספר שבו טען שקנטורוביץ', בתקופה שבה חי בגרמניה, היה נאצי בכל מובן מלבד היותו יהודי. באחד מפרקי הספר, שכותרתו "התאומים הנאצים: פרסי ארנסט שראם וארנסט הרטוויג קונטורוביץ'", השווה קנטור את קנטורוביץ' לפרסי ארנסט שראם (אנ'), חוקר אחר של ימי הביניים, שהיה חבר במפלגה הנאצית ושימש כהיסטוריון של הפיקוד העליון של צבא גרמניה במלחמת העולם השנייה. לאחר שהתפרסם הספר של קנטור, מספר חוקרים (ביניהם תלמידו רוברט בנסון, דייוויד אבולעפיה, רוברט לרנר ואחרים) יצאו להגנתו של קנטורוביץ' וניסו להפריך את טענותיו של קנטור.
הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו טען בספרו לפקח ולהעניש שהוא כותב על גופו של המורשע כהומאז' לכתיבתו של קנטורוביץ' על גופו של המלך.
בין כתביו

"Plato in the Middle Ages," The Philosophical Review, Vol. 51(3), 1942.
Laudes Regiae: A Study in Liturgical Acclamations and Mediaeval Ruler Worship, University of California Press, 1946.
"Pro Patria Mori in Medieval Political Thought," The American Historical Review, Vol. 56(3), 1951.
The King’s Two Bodies: A Study in Mediaeval Political Theology, Princeton University Press, 1957.
Frederick the Second, 1194–1250, Frederick Ungar Publishing Co., 1957.
"The Prologue to Fleta and the School of Petrus de Vinea," Speculum, Vol. XXXII, 1957.
"On the Golden Marriage Belt and the Marriage Rings of the Dumbarton Oaks Collection," Dumbarton Oaks Papers, Vol. XIV, 1960.
לקריאה נוספת

Robert E. Lerner, Ernst Kantorowicz: A Life, Princeton University Press, 2017
Alain Boureau, Kantorowicz: Stories of Historian, tr. by Stephen G. Nichols and Gabrielle M. Spiegel, Johns Hopkins University Press
הערות שוליים

↑  Robert E. Lerner, 2017, Ernst Kantorowicz: A Life, Princeton: Princeton University Press, pp. 16-17.
↑  Robert E. Lerner, 2017, Ernst Kantorowicz: A Life, Princeton: Princeton University Press, pp. 23-40.
1 2  David Abulafia, 1977, "Kantorowicz and Frederick II", History 62(205): 193-210.
↑  Robert E. Lerner, 2017, Ernst Kantorowicz: A Life, Princeton: Princeton University Press, pp. 101-116.
↑  Robert E. Lerner, 2017, Ernst Kantorowicz: A Life, Princeton: Princeton University Press, pp. 124-132.
↑  Robert E. Lerner, 2017, Ernst Kantorowicz: A Life, Princeton: Princeton University Press, p. 115.
↑  Robert E. Lerner, 2017, Ernst Kantorowicz: A Life, Princeton: Princeton University Press, pp. 3, 168-171.
↑  Text of 1950 Loyalty Oath, Berkeley University Library Archive.
↑  Ernst H. Kantorowicz, "The Fundamental Issue: Documents and Marginal Notes on the University of California Loyalty Oath", Berkeley Library Archives.
↑  Hans Belting, 1997, "Images in History and Images of History", in Ernst Kantorowicz: Erträge der Doppeltagung Institute for Advanced Study, Princeton, Johann Wolfgang Goethe-Universität, Frankfurt, edited by Robert L. Benson and Johannes Fried, pp. 94-103.
↑  Ernst Kantorowicz, "Chpater III: Christ-Centered Kingship", in The King's Two Bodies: A Study in Medieval Political Theology, pp.42-86
↑  Ernst Kantorowicz, "Chpater IV: Law-Centered Kingship", in The King's Two Bodies: A Study in Medieval Political Theology, pp.87-192
↑  Ernst Kantorowicz, "Chpater V: Polity-Centered Kingship", in The King's Two Bodies: A Study in Medieval Political Theology, pp.193-259
↑  William Chester Jordan, "Preface (1997)", in Ernst Kantorowicz, The King's Two Bodies: A Study in Medieval Political Theology, pp. xxv-xxvii.
↑  John-Phillip Genet, 1997, "Kantorowicz and the King's Two Bodies: A Non-Contextual History", in Ernst Kantorowicz: Erträge der Doppeltagung Institute for Advanced Study, Princeton, Johann Wolfgang Goethe-Universität, Frankfurt, edited by Robert L. Benson and Johannes Fried, pp. 265-273.
↑  Norman E. Kantor, "Chapter 3: The Nazi Twins: Percy Ernst Schramm and Ernst Hartwig Kantorowicz", in Inventing the Middle Ages, Harper Perennial
↑  John B. Freed, 1999, "Ernst Kantorowicz: An Accounting", Central European History 32(2): 221-224.
↑  Robert L. Benson, Ralph E. Giesey, and Margaret B. Sevcenko, Reply by Robert Bartlett, 1992, "Defending Kantorowicz", The New York Review of Books.
↑  David Abulafia, 1997, "Kantorowicz, Frederick II and England", in Ernst Kantorowicz: Erträge der Doppeltagung Institute for Advanced Study, Princeton, Johann Wolfgang Goethe-Universität, Frankfurt, edited by Robert L. Benson and Johannes Fried, pp. 124-143.
↑  Michel Foucault, Discipline and Punish: The Birth of the Prison, tr. Alan Sheridan, New York: Vintage Books, pp. 28-29
בית ריטפלד שרדר

דגם הבית
בית ריטפלד שרדר (הולנדית Rietveld Schröderhuis) נבנה באוטרכט ב-1924 על ידי האדריכל ההולנדי חריט ריטפלד עבור לקוחה בשם טרוס שרדר (Truus Schröder), שהזמינה את הבית עבורה ועבור ילדיה. היא ביקשה שהבית יהיה במידת האפשר ללא קירות פנימיים. בניין זה הוא אחת הדוגמאות המוכרות ביותר של אדריכלות דה סטייל, ונטען כי הוא הבניין היחיד המשתייך לחלוטין לסגנון זה.