stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקאם אבו אבראהים
הערות שוליים

↑  דליה שלי רפיק חלבי, מאמר מה-7 ביולי 2010
↑  ג'בר אבו רוכן, "לתולדות ההתיישבות הדרוזית בהרי הכרמל",  הר הכרמל סקר נוף, עמ' 156
↑  הביקור השנתי במתחם אבו אבראהים עה"ש בפורטל הכרמל
| רכס הכרמל |
| --- | --- | --- |
| הרים, עמקים ונקודות ציון גאוגרפיות | בקעת אלון • הר אלון • הר אורן • הר חורשן • הר ערקן • הר שוקף • הר סומק • הר טללים • חניון האגם •  מצוק מגדים • עין ורדיה • עין עמיקם • עמק מהר"ל •  סטלה מאריס • רום כרמל • חוטם הכרמל |  |
| נחלים | נחל אבן  • נחל אורן • נחל אזוב  • נחל אחוזה  • נחל אלרואי • נחל בוסתן • נחל גחר • נחל גיבורים • נחל גלים • נחל דורים • נחל הוד • נחל ורדיה • נחל חוסיפה • נחל חיק • נחל חרובים • נחל יגור • נחל כלח • נחל לוטם • נחל מגדים • נחל מהר"ל • נחל מערות • נחל נדר • נחל מעפילים • נחל נץ • נחל נשר • נחל סבך • נחל סעדיה • נחל ספונים • נחל עובדיה • נחל עמיק • נחל עמירם • נחל קטיע • נחל רקית • נחל רקפת • נחל שיח • נחל תן |  |
| אתרים ארכאולוגים | חורבת דובה • חורבת כרך • חורבת סומקה • חורבת קסטרא • חורבת רקית • מבצר ראש מיה • מחצבות קדומים • מערת אורן • מערות אורנית • מערת גמל • מערת הגדי • מערת הנחל • מערת תנור • מערת כבארה • מערת מיסליה • מערת ספונים • מערת רקפת • נווה דוד |  |
| נקודות ציון | בית אוליפנט • גבעת ההגנה • חוות משמר הכרמל • חורשת הארבעים • בית סוהר דמון • מלון יערות הכרמל • מקאם הנביא אבו אברהים • מצפה עופר • משמר הכרמל • קרן הכרמל • פארק הכרמל • פארק נשר • בית הקברות הצבאי בעספיא |  |
| יישובים | חיפה • נשר • טירת כרמל • דלית אל-כרמל • עספיא • יגור • בית אורן • גבעת וולפסון • ניר עציון • עין הוד • ימין אורד • עין חוד • כרם מהר"ל • עופר • מאיר שפיה • פוריידיס • זכרון יעקב • מעיין צבי |  |
| שונות | גאולוגיה של הכרמל • השרפה בכרמל בשנת 1989 • השרפה בכרמל בשנת 2010 • כביש 672 • כביש 705 • כביש 721 • כביש 7212 • דרך נוף כרמל • מטמון עספיא • חזירי הבר בחיפה • מלון יערות הכרמל • ההר הירוק תמיד  • גל השריפות בישראל בשנת 2016  • יקבי כרמל |  |
משה משיח

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 באוקטובר 1940 (בן 83) בגדאד, עיראק
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
משה משיח (נולד ב-24 באוקטובר 1940), לשעבר מנכ"ל משרד הבריאות ומנכ"ל בית חולים וולפסון.
ביוגרפיה

משיח נולד בבגדאד שבעיראק ועלה לישראל בשנת 1951. בשנת 1960 סיים לימודיו התיכוניים בתל אביב, במהלכם עבד כפקיד בבנק אלרן וקודם לדרגת סגן מנהל הסניף. בין השנים 1960–1962 שירת כחובש קרבי בצה"ל ולאחר מכן למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים (1962–1969). במלחמת ששת הימים שירת כחובש באמבולנס צבאי וניצל מכישוריו כסטודנט לרפואה להצלת חיי חיילים פצועים. את התמחותו עשה בבית חולים אסף הרופא ובשנת 1978 סיים התמחות ברפואת עיניים. באותה שנה נסע להשתלמות בהמבורג שבגרמניה בתחום הפזילה.
החל בשנת 1978 עבד משיח במשרד הבריאות. עד 1980 שימש סגן ראש שירות האשפוז במשרד ועד 1989 עמד בראש שירותי האשפוז. משנת 1983 שימש גם ממלא מקום של הממונה על מקצועות רפואיים, ומשנת 1984 ממלא מקום מנכ"ל המשרד. בשנת 1987 קודם לתפקיד סמנכ"ל המשרד וב-1988 למשנה למנכ"ל. בין השנים 1989–1993 כיהן כמנכ"ל.
בשנת 1993 מונה משיח למנהל בית חולים וולפסון. בסמוך לכניסתו לתפקיד הורה על התקנת האזנת סתר במרכזיית בית החולים. בשנת 2001 הוא הורשע על פי הודאתו במסגרת עסקת טיעון ונידון לנזיפה חמורה מטעם נציבות שירות המדינה. פרקליטות המדינה נמנעה מהגשת תביעה פלילית כנגדו ודינו נגזר בבית הדין המשמעתי של הנציבות. בשנת 2007 פרש מתפקידו.
משיח נשוי ואב לשתי בנות.
הערות שוליים

↑  תואר דוקטור לרפואה, דבר, 30 ביוני 1971
↑  בעקבות הכוחות לעזה, דבר, 18 באוגוסט 1967
↑  ישעיהו אביעם, 2 החולים בביילינסון מתו משתיית פורמלין, מעריב, 24 בנובמבר 1980
משרד הבריאות: אין מקום לכולם, דבר, 21 בדצמבר 1983
↑  יואב יצחק, מנהל בית החולים וולפסון ד"ר משה משיח הורשע בעבירה של הזמנת האזנות סתר, באתר News1 מחלקה ראשונה, 24 ביוני 2001
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מתאווארי

מתאווארי (בגאורגית: მთავარი, "נסיך") היה תואר פיאודלי בגאורגיה מקביל לתואר נסיך. התואר עצמו מורכב מהמילה "תאבי" (თავი) שפירושה ראש או מנהיג.
המקור הכתוב המוקדם ביותר שמזכיר את התואר מתאווארי הוא טקסט גאורגי היסטוריוגרפי המתוארך למאה החמישית. מהמאה האחת עשרה ועד למאה הארבע עשרה, התואר מתאווארי, יחד עם התואר תאוואדי, היה זהה לתואר אריסתווי, והתייחסה לאחד מהאצילים, נסיך. בתור הזהב של הממלכה הגאורגית המאוחדת (המאה השתים עשרה והמאה השלוש עשרה), השתנה התואר בהדרגה מתואר מוּתנה לתואר תורשתי קבוע, עד שהושלם בסוף המאה החמש עשרה. באותה מאה שימש התואר מתאווארי כתוארם של נסיכים מכהנים במערב גאורגיה (סאמצחה, מגרליה, גוריה, סוואנתי ואבחזיה), שעצמאותן בוטלה סופית על ידי האימפריה הרוסית.
מקס פפר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 ביוני 1883 גלדרן, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית 
 פטירה:  21 בדצמבר 1955 (בגיל 72) וואיקובו, ברית המועצות ברית המועצות 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1902–1943 (כ־41 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל התותחנים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-297   מפקד הקורפוס ה-4
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה קרב סטלינגרד
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   עיטור בית הוהנצולרן עם חרבות
 
גנרל מקס פפר (בגרמנית: Max Pfeffer;‏ 12 ביוני 1883 – 31 בדצמבר 1955) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על דיוויזיה ועל קורפוס במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פפר נולד ב-12 ביוני 1883 בגלדרן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1902 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-22 (ווסטפאליה ה-2), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, וב-24 בדצמבר 1918 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פפר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1927 הועלה פפר לדרגת מיור, ומונה לקצין מטה בגדוד ה-2 של רגימנט הארטילריה ה-6 (הפרוסי). ב-1 באוקטובר 1928 הועבר לאחר מכן למשרד המלחמה, וב-1 באפריל 1931 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 בספטמבר 1931 מונה למפקד הגדוד ה-2 של רגימנט הארטילריה ה-6 (הפרוסי), וב-1 באוקטובר 1933 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-16, וב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-26, וב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-20. ב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד פיקוד הארטילריה ה-5, ב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-26 באוגוסט 1939 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-44.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה פפר מפקד אגד הארטילריה ה-44, ופיקד עליו במהלך המערכה בפולין, כחלק מהדיוויזיה ה-44 במסגרת הקורפוס ה-17. בתחילת 1940 הועבר פפר לעתודת המילואים, וב-5 באפריל 1940 מונה למפקד הדיוויזיה ה-297. במהלך מבצע ברברוסה לחם פפר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-44 במסגרת הארמייה השישית, ולאחר מכן כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה ומהארמייה ה-17, ולחם עימה בקרב אומן ובכיתור הגדול בקייב. באוקטובר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-55 שהיה חלק מהארמייה ה-17, ובנובמבר הועברה הדיוויזיה לארמייה השישית, כחלק מהקורפוס ה-11, ה-55, וה-51 לסירוגין. על פעולותיו בקרבות קיבל פפר ב-4 בדצמבר 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך מתקפת הקיץ הגרמנית בשנת 1942, לחם פפר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-51, ולאחר מכן כחלק מקורפוס הפאנצר ה-24 במסגרת הארמייה השישית. בספטמבר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-4 שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית, והחל מדצמבר חלק מהארמייה השישית, ופפר לחם עם הדיוויזיה בקרב סטלינגרד.
ב-17 בינואר 1943 מונה פפר למפקד הקורפוס ה-4, במקום ארווין ינקה שנפצע בקרבות, וב-31 בינואר נכנע פפר יחד עם כל שרידי הכוחות שהיו בכיס הדרומי בסטלינגרד ונלקח לשבי.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

פפר מת ב-31 בדצמבר 1955 במהלך שהותו בשבי במחנה וואיקובו, והוא בן 72 שנים.
קברו של מקס פפר
מקס פליישר (צייר)

| --- | --- |

 לידה:  4 ביולי 1861 Lipiny, רפובליקת פולין 
 פטירה:  3 באפריל 1930 (בגיל 68) מנטון, צרפת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ציריך 
 תחום יצירה:  מדע הטחבים, בוטניקה, טחבי עלים, מדעי הטבע, ציור, גאולוגיה, פטריות 
 
ריצ'רד פול מקס פליישר (בגרמנית: Richard Paul Max Fleischer ‏; 4 ביולי 1861 – 3 באפריל 1930) היה צייר ובריולוג (אנ') גרמני. כבוטנאי, הוא זכור בזכות עבודתו עם טחבים.
ביוגרפיה

הוא לקח שיעורי אמנות בורוצלב, והוסמך כמורה לאמנות בשנת 1881. הוא המשיך את לימודיו במינכן ובפריז, שם גבר העניין שלו במדעי הטבע. לאחר מכן עבר לציריך בשנת 1892 על מנת ללמוד גאולוגיה. לאחר מספר שנים הוזמן על ידי הבוטנאי מלכיאור טרוב לג'אווה כמאייר. בג'אווה, יחד עם תפקידיו האמנותיים, הוא אסף דגימות בוטניות אזוריות וערך חקירות על טחבי האי. במהלך שהותו בהודו המזרחית של הולנד, הוא למד גם את הטכניקה ליצירת הדפסי בטיק מצבעי ירקות.
לאחר מספר שנים בג'אווה הוא נסע לגינאה החדשה, ארכיפלג ביסמרק, אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אמריקה, לפני שחזר לגרמניה בשנת 1903. בין השנים 1908–1913, הוא חזר לביקור בדרום מזרח אסיה הימית, שם אסף בעיקר טחבים אך גם סחלבים ופטריות.
בשנת 1914 החל לעבוד במוזיאון הבוטני בברלין ושלוש שנים לאחר מכן מונה לפרופסור לבוטניקה באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1925 נסע לאיים הקנריים במטרה לצייר ולחקור את טחבי האזורים. בשנה שלאחר מכן עבר להתגורר בהאג, ובשנת 1927 חזר לקנריים עם אשתו השנייה, פ.ג. הייגטון.
לאחר מותו בשנת 1930, אוספיו הפרטיים וספרייתו נרכשו על ידי חנות עתיקות בלייפציג.
גלריה

רקדניות בג'אווה
במחצבות קררה
סטודנטית לומדת
וולקן בג'אווה
גנים בוטנים
הערות שוליים

1 2  Fleischer, Richard Paul Max (1861-1930) on JSTOR, plants.jstor.org
↑  Fleischer, Max - Flora Malesiana Wiki, floramalesiana.biowikifarm.net
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009464278405171  Botanist: M.Fleisch.  GND: 116600845  ISNI: 0000 0000 8095 4007  NKC: mub20211119715  NTA: 315721456  RKD: 28262  SIKART: 4032058  SNAC: w68m0x7t  SUDOC: 155553232  TePapa: 49767  ULAN: 500025241  VIAF: 15524238   WorldCat (עם VIAF): 15524238 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מקס פליישר (צייר)".
מסירת האב לשלוחי הבעל

בהלכה, מסירת האב לשלוחי הבעל הוא אחד משלבי הנישואין בהלכה. על פיו, כאשר האב מוסר את בתו הקטנה או הנערה, העומדת ברשותו למוסרה לנישואין, לשלוחי הבעל, היא נחשבת כנשואה במובנים הלכתיים מסוימים.
המקור במשנה

לְעוֹלָם הִיא בִּרְשׁוּת הָאָב, עַד שֶׁתִּכָּנֵס לִרְשׁוּת הַבַּעַל לְנִשּׂוּאִין.
מָסַר הָאָב לִשְׁלוּחֵי הַבַּעַל,
הֲרֵי הִיא בִּרְשׁוּת הַבַּעַל.
הָלַךְ הָאָב עִם שְׁלוּחֵי הַבַּעַל,
אוֹ שֶׁהָלְכוּ שְׁלוּחֵי הָאָב עִם שְׁלוּחֵי הַבַּעַל,
הֲרֵי הִיא בִּרְשׁוּת הָאָב.
מָסְרוּ שְׁלוּחֵי הָאָב לִשְׁלוּחֵי הַבַּעַל,
הֲרֵי הִיא בִּרְשׁוּת הַבַּעַל:
במשנה מוזכרים, לכאורה, שני גדרים שבהם עוברת הכלה לרשות המשפטית וההלכתית של בעלה, ונחשבת כאשתו. הראשונה מוזכרת בתחילת המשנה: "עד שתיכנס לחופה". החופה, לפי המשמעות המקובלת, הוא כינוי למעמד שבו ובסיומו עוברת הכלה לדור בבית בעלה ונחשבת לאשתו לכל דבר ועניין. אך מיד אחר כך מוזכרת "מסירת האב לשלוחי הבעל", ולא ברור האם מדובר בפירוש של תחילת המשנה, או שמא מדובר בשני גדרים הלכתיים שונים, וכתוצאה מכך קיימת מחלוקת אמוראית אודות הפירוש במשנה.
המקור במשנה > מחלוקת האמוראים

כמוזכר, נחלקו האמוראים בכוחה של המסירה לשלוחי הבעל, שאודותיו נכתב "הרי היא ברשות הבעל", ואלו דינים הלכתיים או משפטיים מושפעים ממסירה זו. לפי רב, החילוק בין החופה למסירת האב לשלוחי הבעל ברור: מסירת האב את בתו לחופה משפיעה על כל ההלכות הקשורות למשפט העברי: ירושה, כתובה, ודומיהן אך אכילת תרומה, אם הבעל כהן, תותר לכלה רק לאחר החופה. שכן האיסור על ארוסה לאכול מתרומת בעלה אינו קשור בהכרח לנישואין, שהרי למרות שמהתורה הארוסה (לאחר הקידושין) נחשבת לאשתו של הכהן ורשאית לאכול בתרומה שמותרת באכילה רק לכהנים גזרו חז"ל שלא תאכל הארוסה בתרומה, מכיוון שקיים חשש שמא ימצא בה הארוס מום שלא היה ידוע לו ושעל פי ההלכה יתבטלו הקידושין למפרע, ואז ימצא שאכלה תרומה למרות שלא הייתה כהנת, דבר הכרוך באיסור מיתה בידי שמיים, ומכיוון שכך, תקנת חז"ל הייתה שלא תאכל בתרומה עד שתכנס לביתו של הבעל ואם יש בה מומים - יודיע הבעל על ביטול הנישואין לאלתר.
לעומת זאת רב אסי סבור שהטעם שחז"ל אסרו על ארוסה לאכול מתרומת בעלה הוא מכיוון שעד הנישואין היא אינה מתגוררת בבית בעלה, ומכיוון שהיא אוכלת בצוותא עם אחיה ואחיותיה קיים חשש שמא תמזוג כוס של תרומה, ותשקה לאחיה ואחיותיה. כאשר מסר האב את בתו לחופה וחל חיוב מזונות על הבעל, הוא מייחד לה מקום מיוחד לאכול המתוקצב על ידו, ושבו אין רשאים בני המשפחה של הארוסה לאכול - שהרי ממון הבעל הוא, ומכיוון שכך לא קיים חשש שמא תשקה לאחיה ואחיותיה. לפי רב אסי, תוקף המסירה לרשות הבעל הוא כמו כניסה לחופה, ואלו נחשבים, למעשה, לנישואין גמורים. רב הסביר, כי הסתירה, לכאורה בין דבריו של רב אסי למה שכתוב במשנה "עד שתכנס לחופה" אינו קשה, כי לפי רב אסי זה הוא ההסבר למשנה שבה כתוב ”לעולם היא ברשות האב עד שתכנס לחופה”, שמכך משמע שאסורה האשה לאכול תרומה עד כניסתה לחופה, שהרי "מסירתה זו היא כניסתה לחופה" ממש. לדיעה זו מצטרפים גם רבי יוחנן ורבי חנינא.
לפי שמואל (כפי שמפרש רש"י), מסירת האב היא רק לדינים משפטיים מוגבלים, וזו משפיעה רק על דיני הירושה, שמשעת המסירה לחופה מוחל האב על ירושת בתו ומעביר זכות זו לארוס. אף מציאתה של האשה אינה לבעלה, שכן זו היא תקנת חז"ל משום שלום בית וזו אינה אקטואלית כאשר בני הזוג אינם דרים יחד, בנוסף אין הבעל מפיר את נדריה כדין בעל לאשתו, אלא רק בשותפות האב, כדין ארוסה. לפי ריש לקיש, מסירת האב מוגבלת עוד יותר, ואינה נחשבת לנשואה לשום דין משפטי, אלא רק לעניין זה שאם תתגרש ותנשא עם בעל אחר, יהיה סכום כתובתה מנה (מאה זוז), מכיוון שהיא נחשבת כבר כנשואה לעניין זה. לעומת זאת חכמי התוספות מפרשים שלפי שמואל הבעל נחשב לבעלה לכל דבר, אם הוא כהן הוא מותר להיטמא כדי לטפל בקבורתה כמו כל שאר הקרובים, והוא יכול להפר את נדריה
לפי מסקנת הגמרא, ברור שהמסירה לחופה לא מועלת לעניין תרומה, ושלא כדעת רב אסי, רבי יוחנן ורבי חנינא, וזאת מברייתא מפורשת: ”הלך האב עם שלוחי הבעל או שהלכו שלוחי האב עם שלוחי הבעל או שהיתה לה חצר בדרך ונכנסה עמו ללין אע"פ שכתובתה בבית בעלה מתה אביה יורשה מסר האב לשלוחי הבעל או שמסרו שלוחי האב לשלוחי הבעל או שהיתה לו חצר בדרך ונכנסה עמו לשום נישואין אע"פ שכתובתה בבית אביה מתה בעלה יורשה בד"א לירושתה אבל לתרומה אין אשה אוכלת בתרומה עד שתכנס לחופה.”.
דינה לעניין זנות

לעניין עונש זנות אחרי מסירת האב לשלוחי הבעל, מקובל מתנאי המשנה כי העונש הוא חנק כדין אשה נשואה, ולא סקילה כדין אשה מאורסת לא נשואה. רב אמי בר חמא אמר כי מקור ההלכה הוא בפסוק שבו כתוב עונש הסקילה לנערה המאורסה: ”וְהוֹצִיאוּ אֶת הַנַּעֲרָה אֶל פֶּתַח בֵּית אָבִיהָ וּסְקָלוּהָ אַנְשֵׁי עִירָהּ בָּאֲבָנִים וָמֵתָה כִּי עָשְׂתָה נְבָלָה בְּיִשְׂרָאֵל לִזְנוֹת בֵּית אָבִיהָ וּבִעַרְתָּ הָרָע מִקִּרְבֶּךָ”, שמשם משמע שעונש הסקילה הוא רק כאשר הדבר התרחש ב"בית אביה", ולא כאשר שמסר האב לשלוחי הבעל.
ראו גם

חדר ייחוד
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף מ"ח, עמוד ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף נ"ז, עמוד ב'.
↑  רש"י ד"ה שמואל אמר כתובות מח ב.
↑  תוספות ד"ה ושמואל כתובות מח ב.
↑  ספר דברים, פרק כ"ב, פסוק כ"א.
מסע הצלב של הילדים

ציור של מסע הצלב, גוסטב דורה
מסע הצלב של הילדים (1212) הוא השם שניתן לניסיון יוצא דופן וייתכן בדיוני "לשחרר" את ארץ הקודש אשר הונע על ידי הילד הצרפתי בן ה-12 סטפאן דה קלואה. קיימים כמה הסברים מנוגדים לאירוע זה, והעובדות לגבי האירוע עודן נושא לוויכוח בין היסטוריונים.
על פי גרסה אחת של סיפור מסע הצלב של הילדים, סטפאן דה קלואה החל להטיף בסן-דֶנִי, ובדרשותיו טען כי ישו ביקר אותו ואמר לו להוביל את מסע הצלב הבא לירושלים. באמצעות סדרה של נסים ואותות, הוא השיג חסידים רבים, וייתכן כי למעלה מ-30,000 ילדים הצטרפו אליו. הוא הוביל את חסידיו דרומה לעבר מרסיי, ונאמר כי האמין שהים ייקרע עם בואו, כך שהוא וחסידיו יוכלו לצעוד לעבר ירושלים. במרסיי שני סוחרים אספו ילדים ככל יכולתם בשבע סירות, ומכרו אותם לעבדות לסרצנים של צפון אפריקה ומצרים.
לפי גרסה אחרת, מסע הצלב של הילדים התחיל בגרמניה וכלל 20,000 משתתפים באותה שנה, אך הגיע עד איטליה בלבד.
יש מקורות הטוענים שהסיפור הוא על איחוד של שתי תנועות קטנות יותר של ילדים מצרפת ומגרמניה, בתחילת המאה ה-13. נאמר שניקולס, ילד גרמני שהיה רועה, הוביל קבוצה של כ-20,000 ילדים דרך הרי האלפים לאיטליה (רובם מתו מרעב, חטיפות, רציחות וכדומה). בכל מקרה, תקוותיהם להגיע לארץ הקודש לא התגשמו וגם המעטים מאוד שאולי הגיעו לשם נלקחו ככל הנראה לעבדות או לזנות.
כמה היסטוריונים משערים כי מסע צלב זה בדיוני, היות שאין הוכחות שאירוע כזה התרחש. היסטוריונים אחרים סבורים כי מקור שם האירוע בטעות תרגום, שכן אין מדובר בתנועות דתיות של ילדים, אלא של כפריים עניים, ובטעות תרגום שאירעה במהלך המאה ה-12 בתרגום המילה הלטינית "pueri" שמשמעה "נערים" ב"ילדים". המשמעות של "נערים" הייתה למעשה "אנשים חסרי חשיבות" (במובן הביטוי התנ"כי המופיע בספר שמואל) ולא גיל הנעורים.
מחקר שנערך בתחילת שנות השמונים טוען שמסע הצלב של הילדים יצא לדרכו כתוצאה מפרשנות מוטעית שהייתה בקרב עניים חסרי אדמה, באשר למהותה של תנועה דתית מסוימת.
בתרבות

כותרת המשנה של הספר "בית מטבחיים חמש" של קורט וונגוט, המספר על החוויות שלו כשבוי מלחמה בגרמניה בזמן מלחמת העולם השנייה, היא "מסע הצלב של הילדים". וונגוט מסביר את הנימוק לכך בתוך עלילת הספר. אשת חברו הטוב, שהיה שבוי אף הוא, התעמתה עם וונגוט, מתוך מחשבה שהספר יהיה פרו-מלחמתי. וונגוט מסביר כי ספרו, אף שלא יהיה אנטי-מלחמתי במוצהר (משום שאין טעם בכך), יציג גם את הצדדים הנחמדים פחות של המלחמה ושל החיילים. לפי וונגוט, כל המלחמות הן מלחמות של ילדים, משום שרוב המעורבים בהם הם אנשים צעירים שאינם מבינים עדיין את משמעות החיים והמוות.
בשירו Children’s Crusade סטינג מתייחס למלחמת העולם הראשונה וכן להתמכרות לסמים בתקופה בה נכתב השיר (שנות ה-80) כדוגמאות למקרים בהם צעירים משמשים ככלי במשחקים של אחרים. בראיון איתו התייחס סטינג למסע הצלב של הילדים, שרק נזכר בכינויו בשיר, כרקע והשראה.
ראו גם

מסעי הצלב
החלילן מהמלין
לקריאה נוספת

עידן האמונה - התקופות הגדולות בהיסטוריה של תרבויות העולם: אן פרומנטל. ספריית מעריב, 1979. עמוד 60
הערות שוליים

↑  Children’s Crusade by Sting - אתר Songfacts
| מסעי הצלב |
| --- | --- | --- |
| תשעת המסעות הגדולים | מסע הצלב הראשון • מסע הצלב השני • מסע הצלב השלישי • מסע הצלב הרביעי • מסע הצלב החמישי • מסע הצלב השישי • מסע הצלב השביעי • מסע הצלב השמיני • מסע הצלב התשיעי |  |
| מסעי הצלב האחרים | מסע הצלב העממי • מסע הצלב של 1101 • מסע הצלב של הילדים • מסע הצלב הליבוני (אנ') • מסע הצלב של 1197 • מסע הצלב האלביגנזי • מסע הצלב הפרוסי • מסעי הצלב הצפוניים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285509605171  PLWABN: 9810620719905606  BNE: XX5366356  BnF: cb119596837 (data)  GND: 4163835-9  LCCN: sh85023587  NKC: ph779430  SUDOC: 027589242
מקאם שהאב א-דין

| --- | --- |

מקאם שהאב א-דין. ברקע הכיפה של בזיליקת הבשורה
 מידע כללי
 סוג:  מקאם, מסגד 
 מיקום:  נצרת 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°42′06″N 35°17′51″E﻿ / ﻿32.7017°N 35.2975°E﻿ / 32.7017; 35.2975
 he
 
מקאם שהאב א-דין (ערבית: مقام شهاب الدين) בנצרת הוא מבנה מקאם המזוהה כקברו של שהאב א-דין, אחיינו של צלאח א-דין, שמצא את מותו בקרב קרני חיטין ב-1187. המקום נמצא מול חאן אל-באשה בדרום השוק העירוני בעיר ובסמוך לבזיליקת הבשורה. במקום שוכן מבנה קטן הנושא כיפה ירוקה ובו חדר בודד. פרוזדור חיצוני מוביל אל חצר קטנה וממנה עולה גרם מדרגות אל הגג, המשמש כמסגד.
מסגד המריבה

המקום ניצב בליבם של עימותים וחיכוכים בלתי פוסקים בין האוכלוסייה הנוצרית לאוכלוסייה המוסלמית בנצרת, על רקע כוונתם של האחרונים להקים במקום מסגד. התוכנית אושרה על ידי ממשלת ישראל בשנת 1997, ובשל קרבתו הרבה לבזיליקת הבשורה התנגדו לה הנוצרים. המקום זכה לכינויים "מסגד המריבה" ו"כיכר המריבה", וביקורו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 2000 מיקד את תשומת הלב העולמית לעניין. לבסוף קבעה הממשלה בחודש מרץ 2002, לאחר שבחנה את המלצותיה של ועדה מיוחדת בראשותו של שר הבינוי והשיכון נתן שרנסקי, כי המסגד לא יוקם באתר שבו ביקשו להקימו. תחת זאת הציעה הוועדה שבעה אתרים חלופיים להקמתו של המסגד. ההחלטה גררה תגובות גינוי מצידם של פוליטיקאים ערבים ואנשי דת מוסלמים. דובר הכנסייה הקתולית בישראל והקהילה הנוצרית המקומית הביעו קורת רוח.
בתגובה נבנה במקום מבנה בלתי חוקי, אך הוא נהרס ביום 1 ביולי 2003 לפי צו של בית המשפט המחוזי בנצרת. כאשר החלו דחפורי מינהל מקרקעי ישראל לבצע את מלאכת ההריסה, קרא המואזין במסגד למאמינים להגיע אליו ולהצילו. בתגובה הגיעו כמה עשרות אנשים למקום ובהם שניים מסגני ראש העיר נצרת, אך פעולת ההריסה שגובתה בנוכחותם של כ-500 שוטרים, התנהלה בשקט יחסי. התקרית היחידה שנרשמה במהלך האירוע הייתה פציעתו של שוטר באורח קל כתוצאה מדקירה.
המתיחות בין העדות בנצרת זכתה לאזכור בנאומו של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר עת ביקר בעיר וערך מיסה בהר הקפיצה בשנת 2009.
הערות שוליים

↑  Nazareth mosque will not be built next to the Basilica of the Annunciation
↑  נהרס "מסגד המריבה" בנצרת; מעטים הפגינו, באתר ynet, 1 ביולי 2003
מסע הקרח של הצי הבלטי

מסע הקרח של הצי הבלטי
מסע הקרח של הצי הבלטי (ברוסית: Ледовый поход Балтийского флота) הוא הכינוי למסע התחמקותו של הצי הבלטי, שהיה חלק מן הצי הרוסי, מנמל טאלין (שנקראה אז בגרמנית: רוול (Reval) וברוסית: רוֶול (Ревель)) לנמל הלסינקי, בפברואר-מרץ 1918, ואחר כך, באפריל, מהלסינקי לקרונשטאדט, בשלביה האחרונים של מלחמת העולם הראשונה. באותה העת החל להתפורר המאמץ המלחמתי של רוסיה, ומתקפה גרמנית הובילה לכיבוש אסטוניה במלחמת העולם הראשונה.
רקע

לנוכח העליונות המובהקת של הגרמנים בים, לא הרבו יחידות השטח של הצי הרוסי לצאת מנמליהן. בכל זאת, אם חרגו מנמליהן, הסתבר שהיוו יריב עיקש לגרמנים. כך אירע, למשל, בקרב איי אולנד ובקרב מפרץ ריגה.
ב-7 בנובמבר 1917 התרחשה מהפכת אוקטובר. אחת מתוצאות הלוואי של המהפכה הייתה פירוקו של הצי הקיסרי הרוסי, ועל בסיסו הוקם "הצי האדום של הפועלים והאיכרים" (Рабоче-Крестьянский Красный флот), הצי של המשטר הבולשביקי, שליטה החדש של רוסיה. בצי זה הונהגו, בחודשים הראשונים לקיומו, סדרים בהתאם להווי החדש, כולל קומיסרים לצד המפקדים, אסיפות בהשתתפות המלחים ואפילו בחירת המפקדים על ידיהם. מלחי הצי, רבים מהם איכרים ופועלים במוצאם, נחשבו לתומכים נלהבים של המהפכה, ונמנו על עמודי התווך שלה.
ככלל, מאמץ המלחמה של רוסיה החל להתפורר, ורוסיה חיפשה דרכים לצאת מן המעמד של צד לוחם פעיל, על מנת לייצב את סדריה הפנימיים. גרמניה ניצלה מצב זה כדי להשתלט, כמעט באפס יד, על שטחים נרחבים שבשליטה רוסית, כולל איום מוחשי על נמליו של הצי הבלטי.
פינוי נמל טאלין

ב-18 בפברואר 1918 קיבל הצי הרוסי שבנמל טאלין פקודה להתנגד לגרמנים בכל כוחו, וככלות כל הקיצין, לטבע את עצמו, לבל יפול בידי האויב. למרות הפקודה, יום אחר כך, ב-19 לחודש, החלו ספינות בודדות של הצי הרוסי לעזוב את טאלין, לכיוון הלסינקי, תוך שיט בים הבלטי הקפוא. ב-22 לחודש החלה עזיבה מסיבית יותר, עת ארבע ספינות עזבו את טאלין, כאשר ספינה שוברת קרח, "ירמאק" (Ермак), מפלסת את דרכן, ועשו דרכן להלסינקי. בהמשך, ב-24 לחודש, עזבה את טאלין שיירת ספינות משא, מלווה בשתי צוללות, שלוש שולות מוקשים ומקשת אחת. כך, כשנכנס הצבא הגרמני לטאלין, ביום המחרת, רוב הצי הבלטי הרוסי, בפיקודו של אלכסיי מיכאילוביץ' שסטני (Алексе́й Миха́йлович Ща́стный), כבר חמק. שלוש שוברות קרח (כולל "ירמאק") פילסו בעבורו את הדרך. ההפלגה, בשל הים הקפוא, הייתה איטית עד מאוד, ורק ב-5 במרץ הגיעו כל האוניות להלסינקי, להוציא צוללת אחת, אשר התרסקה בשל הקרח.
בעוד הפינוי בעיצומו, יצאה רוסיה מן המלחמה, עת חתמה ב-3 במרץ על חוזה ברסט-ליטובסק עם מעצמות המרכז.
פינוי נמל הלסינקי

על פי תנאי חוזה ברסט-ליטובק, אשר נחתם בעת שהצי היה בדרכו, היה על הרוסים לפנות את גם נמל הלסינקי, או להכניס את הצי להסגר בפיקוח פינלנד, מדינה אשר קמה ממש באותה העת. לפיכך, עלה הצורך במסע היחלצות נוסף של הצי הבלטי הרוסי. כיוון שכך, שוב בפיקוד שסטני, פונה הצי הרוסי, והפעם יעדו היה נמל קרונשטאדט. כיוון שמימי מפרץ פינלנד היו קפואים באותו מועד, שוב עלה הצורך לפלס את דרכו של הצי מבעד לקרח. אף פינוי זה, ששוב התבצע בכמה חלקים, הסתיים בהצלחה עד 28 באפריל.
בסופו של תהליך הפינוי, הרוסים הצליחו למלט ארבעה דרדנוטים: גַנְגוּט (Гангут), פטרופבלובסק (אונייה, 1911) (Петропавловск), פולטבה (Полтава) וסבסטופול (Севастополь); שני פרה-דרדנוטים: אנדריי פרבוזְוואני (Андрей Первозванный) ורספובליקה (Республика). פרה-דרדנוט שלישי שהה עוד קודם הפינוי בנמל קרונשטאדט; חמש סיירות משוריינות: רוריק (Рюрик), אדמירל מקרוב (Адмирал Макаров ), באיאן (Баянь), גרומובוי (Громобой) ורוֹסיה (Россия); שלוש סיירות: בוגאטיר (Богаты́рь), אולג (Олег) ואברורה. סיירת רביעית, דיאנה (Диана), אשר הוסבה לאוניית בית חולים, שהתה עוד קודם לכן בקרונשטאדט. כן התפנו 59 משחתות, שלוש ספינות תותחים, שלוש מקשות, 12 צוללות ו-144 ספינות אחרות, כולל, כאמור, שלוש שוברות קרח. כן פונה בהצלחה ציוד צבאי אחר, כולל כזה של חיל האוויר הרוסי.
אחרית דבר

למרות הפינוי המוצלח, הרי סכנת לכידת הצי על ידי הגרמנים לא חלפה, לנוכח התקדמות האחרונים בפינלנד, קרוב למדי לקרונשטאדט ולפטרוגרד. לפיכך, ב-3 במאי הוציא לב טרוצקי פקודה לצי להכין עצמו לאפשרות זו, וזאת למרות ההסכם שנחתם עם הגרמנים. כיוון שלא יוותר במקרה כזה להיכן למלט את רובו של הצי - פירוש הדבר היה, ככלות כל הקיצין, להוציא את רוב האוניות מכלל פעולה.
מספר שבועות לאחר פינויו בהצלחה של הצי הרוסי, החלה תסיסה בין מלחי הספינות המפונות, וכן עבר חתול שחור בין שסטני למשטר החדש. הוא הואשם בפעילות אנטי-מהפכנית, ונעצר ב-27 במאי. ביוני שסטני עמד למשפט, ולאחריו הוא הוצא להורג.
חלק גדול מן הספינות שחולצו הושבתו מסיבות שונות, הן סיבות טכניות, שקצרה ידם של הבולשביקים לפתרן, הן קשיים בציוות האוניות. מה שנותר מן הצי הרוסי שנותר שימש את המשטר החדש במלחמת האזרחים ברוסיה, בעיקר בהגנת פטרוגרד וסביבתה, וכן בקרבות נלווים למלחמת האזרחים, כגון פלישת הצבא האדום לאסטוניה, וכנגד התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה.
לקריאה נוספת

Н. С. Кровяков. "Ледовый поход" Балтийского флота в 1918. Moscow, 1955.
В. И. Сапожников. Подвиг балтийцев в 1918. Moscow, 1954.
שוברת הקרח "ירמאק".