stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של צ'ייקובסקי
מבנה היצירה > הפרק השלישי

הפרק השלישי הוא רונדו בצורת סונאטה. עם זאת, גם בפרק זה, המבוסס גם הוא על שירי עם אוקראינים, מוצא צ'ייקובסקי את דרכו המיוחדת להציג ולהביע את נושאיו. נלוו לכך ההרמוניות, שהיו חדשניות מדי לטעמו של רובינשטיין. התזמורת כללה גם טרומבונים, והתזמור של צ'ייקובסקי, הבומבסטי לעיתים ויחד עם זאת מבריק, לא ענו על תפיסתו השמרנית של רובינשטיין.
הפרק כתוב בסולם סי במול מינור.
הפרק נפתח בהקדמה קצרה עם הקשת הצליל פה בטימפני ולאחריו כלי הקשת וכלי הנגינה מעץ מנגנים את התיבה הראשונה מהנושא הראשון. עם סיום הנגינה, כלי הקשת בפיציקאטו מנגנים כעין וריאנט על הנושא הראשון מהפרק הראשון כהקדמה לכניסת הפסנתר. הפסנתר נכנס בתיבה חמישית בנגינת הנושא הראשון, שיר עם אשר נשמע כריקוד קוזאקי. את הפעם הראשונה בה מציג הפסנתר נושא ראשון מנגן הוא סולו. את הפעם השנייה (מתיבה 13) מנגן הפסנתר בליווי פיציקטו בכלי הקשת. עם סיום נגינת הנושא בפעם השנייה, יוצר צ'ייקובסקי מודולציה לסולם רה במול מז'ור מה שנשמע כפיתוח של הנושא בליווי כלי הנשיפה מעץ, מה שנשמע כקנון. מעבר של ארבעה צלילים בכלי הקשת, כלי הנשיפה מעץ המזכיר את הפתיחה של הפרק הראשון מוביל בחזרה אל הטוניקה משהפסנתר מנגן את הנושא פעם שלישית אלא שהפעם אקורדים באוקטבה והתזמורת מנגנת את הליווי. צ'ייקובסקי יוצר כאן שילוב מעניין של שני מפעמים. הפסנתר מנגן ב-3/4 ואילו התזמורת מנגנת ב-6/8. בשמיעה ראשונה של קטע זה נשמע כאילו התזמורת טועה ואיננה מנגנת על הפעמה הנכונה. אם סיום הנגינה של נושא ראשון פעם שלישית, אוספת התזמורת את הנושא לטוטי גדול (מתיבה 37) משהתזמורת מנגנת את המשכו של נושא ראשון בפורטיסימו. מתיבה 45 הפסנתר נכנס ומנגן וריאנט על הנושא הראשון המשמש כמעבר לנושא שני. בתיבה 56 נכנס הנושא השני משמנוגן הוא בכינורות ראשונים ושניים כאשר הפסנתר מסיים את נגינת המעבר. התזמורת מנגנת את הנושא השני המבוסס אף הוא על שיר עם ומסיים על הדומיננטה. בתיבה 66 נכנס הפסנתר ומנגן את הנושא השני בליווי תרוצות יורדות ועולות הנעות בין שתי הידיים. הפסנתר מרחיב את הנושא השני ואף עוסק במקצת בפיתוח הנושא עד אשר מגיע הרגע בו תרוצות בפסנתר ולאחר מכן בכלי התזמורת מובילים אל שובו של הנושא הראשון (מתיבה 89). הפעם כלי הנשיפה מעץ מלווים את הנושא במנגינה עצמאית. צ'ייקובסקי יוצר מודולציה אל הדומיננטה של הסולם הראשון. מתיבה 101 נשמע נושא חדש אשר הוא פיתוח של הנושא הראשון. הן כלי הקשת והן הפסנתר מנגנים בחלקי 16 שבורים משכלי הנשיפה מעץ מנגנים את המלודיה. קטע זה בימנו אנו לא מנוגן כפי שהוא כתוב בפרטיטורה המקורית אלא וריאנט שלו שנמצא בהוצאה מאוחרת יותר של הקונצ'רטו. הווריאנט מחליף את תיבות 109-125. בתיבה 125 הפסנתר מנגן תרוצה של אקורדים העולה מעלה ומובילה אל טוטי בתזמורת. זה אותו הטוטי כפי שנשמע בפעם הראשונה אלא שהפעם מנוגן הוא על הדרגה השביעית. נשמע מעבר המבוסס על הנושא הראשון אל הנושא השני תוך כדי מודולציה לסולם מי במול מז'ור (דרגה רביעית במג'ור) הנושא נשמע בכינורות ראשונים ושניים משהפסנתר מלווה בפסאג'ים. לאחר 4 תיבות הפסנתר אוסף את המלודיה וממשיך לנגנה בליווי כלי הקשת יחד עם פיתוח קצר המוביל הישר אל תרוצות יורדות בפסנתר ולאחר מכן בכלי התזמורת כמעבר המוביל אל הנושא הראשון. הנושא הראשון (מתיבה 171) מנוגן בפסנתר כשכלי הנשיפה מעץ משמיעים מלודיה עצמאית הנשמעת כליווי הולם.
הערות שוליים

↑  Steinberg, 477—478.
↑  See J. Norris, The Russian Piano Concerto, 1:114—151. As cited in Maes, 76.
↑  Maes, 76.
↑  Brown, Crisis Years, 22—24.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007415725005171  BnF: cb13910161t (data)  LCCN: no96010010  MusicBrainz work: ba27a04b-1a26-4771-909e-81b2f8449ff7  VIAF: 181246747   WorldCat (עם VIAF): 181246747 
הנושא הראשי של הקונצ'רטו הראשון לפסנתר, כפי שהוא מנוגן בפסנתר.
ריצ'רד שוויקר

מזכיר הבריאות שוויקר ביחד עם קצין הרפואה הראשי של ארצות הברית ד"ר אוורט קופ (ימין), רעייתו בטי קופ והסנאטור אורין האץ' מיוטה, נובמבר 1981
ריצ'רד שולץ שוויקר (באנגלית: Richard Schultz Schweiker‏; 1 ביוני 1926 – 31 ביולי 2015) היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי. שוויקר היה מזכירהּ ה-14 של מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית בממשלו של הנשיא רונלד רייגן בשנים 1981–1983. קודם לכן היה חבר הקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת פנסילבניה, תחילה בבית הנבחרים (1969-1961) ואחר כך בסנאט (1981-1969). ב-1976 היה מועמד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית כעמיתו למירוץ של מושל קליפורניה רייגן במסע הבחירות שלו לנשיאות בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית.
ביוגרפיה > ראשית חייו

שוויקר נולד בנוריסטאון שבמזרח פנסילבניה ביוני 1926, בנם של מלקולם אלדרפר שוויקר האב (1982-1895) ואשתו בלאנש שולץ (1974-1894). אביו ודודו עבדו בעסקי הריצוף במשך כמה עשורים. הוא רכש את השכלתו המוקדמת בבתי ספר ציבוריים בווסטרסטר, וסיים את לימודיו בתיכון האזורי של נוריסטאון כוולדיקטוריאן ב-1944. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת בצי ארצות הברית על סיפון נושאת המטוסים "(USS Tarawa (CV-40" מסדרת אסקס, והשתחרר משירות פעיל ב-1946.
לאחר שירותו הצבאי, למד שוויקר במכללת סליפי רוק סטייט במשך שנתיים לפני שעבר לאוניברסיטת מדינת פנסילבניה. הוא קיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה מהאוניברסיטה ב-1950, וסיים את לימודיו כסטודנט באחוות פי קאפה סיגמא. לאחר מכן הוא הצטרף לעסק של משפחתו, חברת "אמריקן אולין טייל", ומעוזר במחלקת כוח האדם של החברה טיפס בסולם הדרגות עד לנשיא הארגון בתוך מספר שנים. הוא גם היה פעיל בפוליטיקה הרפובליקנית המקומית. הוא היה חבר בוועדת המחוז, והקים את סניף הרפובליקנים הצעירים במחוז מונטגומרי, שבשנים 1952–1954 היה נשיאו. הוא נבחר כציר חלופי לכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית ב-1952 וב-1956.
ב-10 ביוני 1955 נישא שוויקר לקלייר ג'ואן קולמן, לשעבר מארחת של תוכנית הטלוויזיה לילדים "חדר המשתובבים" (Romper Room) בפילדלפיה. נולדו להם שני בנים ושלוש בנות.
ביוגרפיה > בית הנבחרים של ארצות הברית

ב-1960 נבחר שוויקר לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס ה-13 של פנסילבניה. באותה תקופה כלל מחוז מונטגומרי, המרכזי שבמחוז הקונגרס ה-13, את נוריסטאון - עיר הולדתו של שוויקר - ומספר קהילות פרווריות אמידות בקו הראשי של פילדלפיה. שוויקר היה רפובליקני מתון ובמידה מסוימת אפילו ליברלי, ובבחירות המקדימות שנערכו במלגה הרפובליקנית גבר על חבר בית הנבחרים המכהן ג'ון לאפור. בבחירות הכלליות הוא ניצח את וורן בלארד מהמפלגה הדמוקרטית, שהיה פרופסור למשפטים באוניברסיטת טמפל, בהפרש של 62% –38%. הוא נבחר לשלוש תקופות כהונה נוספות, ומעולם לא קיבל פחות מ-59% מקולות הבוחרים.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים, היה שוויקר חבר בוועדת הכוחות המזוינים ובוועדת המבצעיים הממשלתיים (בהווה נקראת "ועדת הפיקוח"). הוא נתן את חסותו לחקיקה שנחתמה בידי הנשיא לינדון ג'ונסון ב-1965, שהעניקה הטבות במזומן לאנשי ההכוחות המזוינים של ארצות הברית למען קיצוץ בעלויות. הוא גם תמך בחקיקות הנוגעות לזכויות אזרח, ביצירת מדיקר, הגדלת הביטוח הלאומי וסובסידיות פדרליות לשכר דירה. הוא שקל להתמודד לתפקיד מושל פנסילבניה ב-1966, אך מנהיגים רפובליקנים במדינה שכנעו אותו שלעשות לעשות כן.
ביוגרפיה > סנאטור מטעם פנסילבניה

ב-1968 נבחר שוויקר לסנאט של ארצות הברית, והביס את הסנאטור המכהן זה 12 שנה ג'ו קלארק בפער של יותר מ-280,000 קולות. הוא היה המועמד הרפובליקני היחיד שניצח בבחירות ארציות במדינת פנסילבניה, באותה השנה בה יוברט האמפרי ניצח בבחירות לנשיאות בפנסילבניה את ריצ'רד ניקסון ביותר מ-170,000 קולות. בהמשך למוניטין הפרוגרסיבי שלו בבית הנבחרים, התנגד שוויקר למלחמת וייטנאם ולמועמדיו של הנשיא ניקסון לבית המשפט העליון של ארצות הברית קלמנט היינסוורת' וג'. הרולד קארסוול. שוויקר קיבל דירוג בן 89% מהארגון הפרוגרסיבי "אמריקאים לפעולה דמוקרטית" (Americans for Democratic Action). עם זאת, הוא גם תמך במספר רעיונות שמרניים כמו תפילות במערכת החינוך הציבורי והתנגד לבקרה חזקה יותר ונרחבת על כלי נשק.
במהלך כהונתו בסנאט, שימש שוויקר כחבר הבכיר בוועדת העבודה ומשאבי האנוש ובוועדת המשנה להקצבות בעבודה, בבריאות ובשירותי האנוש. שוויקר היה חלוץ בהגדלת ההוצאות הממשלתיות למחקר מחלת הסוכרת, באמצעות נתינת חסות וניסוחו של "חוק המחקר והחינוך הלאומי לסוכרת". חקיקה זו, שהתקבלה על ידי הקונגרס ב-1974, הקימה את הנציבות הלאומית לסוכרת כדי ליצור תוכנית ארוכת טווח למלחמה במחלה.
הוא נבחר מחדש ב-1974 לאחר שניצח את יריבו הדמוקרטי, ראש עיריית פיטסבורג פיט פלהרטי, אף על פי שבבחירות אלה איבדו הרפובליקנים מושבים רבים בקונגרס כתוצאה מפרשת ווטרגייט. הוא זכה ב-53% מקולות הבוחרים, אחוז התמיכה הגבוה ביותר שהצליח לקבל סנאטור מפנסילבניה מאז 1946. הוא היה הסנאטור הרפובליקני הראשון שקיבל אי פעם את תמיכת הסתדרות העובדים האמריקאית AFL-CIO בפנסליבניה, וקיבל 49% מהקולות בפילדלפיה, מעוז מובהק של המפלגה הדמוקרטית.
ביוגרפיה > סנאטור מטעם פנסילבניה > ועדת צ'רץ'

בין השנים 1975–1976 היה שוויקר חבר ב"וועדה המיוחדת לחקר פעולות ממשלתיות בנושא פעילויות מודיעין", בראשותו של הסנאטור פרנק צ'רץ' מאיידהו, שחקרה פעילויות לא-חוקיות של סוכנויות קהילת המודיעין האמריקאית. ועדץ צ'רץ' חשפה כי הטענות לפיהן זממה סוכנות הביון המרכזית להתנקש בחייו של פידל קסטרו, נשיא מועצת המדינה של קובה, במהלך נשיאותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי — לא דווחו לוועדת וורן אף על פי שמנהל ה-CIA אלן דאלס היה חבר בה. ממצאים ראשוניים אלה הביאו את שוויקר לקרוא לחקירה מחודשת של רצח ג'ון קנדי. צ'רץ' מינה את שוויקר והסנאטור גארי הארט מקולורדו להרכיב ועדת משנה בת שני אנשים לבחינת "הביצועים או אי-הביצועים" של סוכנויות הביון בארצות הברית במהלך החקירה הראשונית של הרצח.
באוקטובר 1975, הצהיר שוויקר במסיבת עיתונאים כי ועדת המשנה מצאה "קצי-חוט משמעותיים" ובוחנת שלוש תאוריות קשר. הוא הוסיף ואמר ”אני חושב שוועדת וורן היא כמו מגדל קלפים. היא הולכת לקרוס.” בדו"ח הסופי שלה, ועדת צ'רץ' קבעה כי החקירה הראשונית לוקה בחסר וביקרה את תגובת ה-CIA וה-FBI, אך הצהירה כי קביעה זו איננה חושפת מספיק ראיות שיבססו הוכחה שהייתה תיאורית קשר להתנקש בחייו של הנשיא קנדי. ב-14 במאי 1976, אמר שוויקר בתוכנית "CBS Morning News" כי הוא מאמין שה-CIA וה-FBI שיקרו לוועדת וורן. ב-27 ביוני 1976 הוא הופיע בתוכנית "Face the Nation" של רשת הטלוויזיה "CBS" ואמר כי הוועדה עשתה טעות אנושה בכך שהסתמכה על ה-CIA ועל ה-FBI במקום להשתמש בחוקרים עצמאיים משלה. שוויקר הצהיר עוד כי הוא חש שטיוח מצד הבית הלבן אפשרי.
ביוגרפיה > מועמד לסגן הנשיא בבחירות 1976

ב-1976, מושל קליפורניה רונלד רייגן היה המתמודד העיקרי נגד הנשיא המכהן ג'רלד פורד בבחירות המקדימות למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות. מיד לפני כינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית, ניסה רייגן למשוך צירים מתונים באמצעות הבטחתו להכריז על שוויקר כעמיתו למירוץ, שהיה בעל דפוס הצבעות מתון בסנאט. מהלך זה היה יוצא דופן מכיוון שרייגן לא דבק במוסכמה לפיה מכריזים על עמית למירוץ רק לאחר זכייה במועמדות. בתגובה, רפובליקנים שמרנים ובהם הסנאטור ג'סי הלמס מקרוליינה הצפונית עודדו את היבחרו של ג'יימס ל. באקלי, סנאטור מניו יורק המכהן מטעם המפלגה השמרנית של ארצות הברית, למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות. הנשיא פורד במועמדות המפלגה בהצבעה הראשונה על חודו של קול, ואז בחר בבוב דול כמועמדו לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
בחירתו של רייגן בשוויקר כעמית פוטנציאלי למירוץ הפתיעה את שוויקר עצמו כיוון שהשניים לא הכירו זה את זה באופן אישי. בהמשך הפגין שוויקר דפוס הצבעה שמרני בהרבה: דירוגו מהארגון "אמריקאים לפעולה דמוקרטית" ירד ל-15% ב-1977. ב-1980 הודיע כי לא יתמודד לכהונה שלישית בסנאט של ארצות הברית. רייגן זכה בסופו של דבר במועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1980 אך שוויקר לא נבחר להיות עמיתו למירוץ. במקום זאת, רייגן בחר בג'ורג' הרברט ווקר בוש כעמיתו למירוץ והשניים גברו בבחירות על הנשיא המכהן ג'ימי קרטר וסגנו וולטר מונדייל.
ביוגרפיה > מזכיר הבריאות ושירותי האנוש

בינואר 1981 מונה שוויקר למזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית בידי הנשיא רונלד רייגן. הוא מילא את התפקיד עד שהתפטר בפברואר 1983. במהלך כהונתו הוא עבד עם רייגן ועם יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית טיפ אוניל ברפורמה בביטוח לאומי, שם דגש רב יותר על רפואה מונעת, הפחית את מענקי הרפואה והענקת חותמות המזון של תוכנית הסיוע לתזונה משלימה (Supplemental Nutrition Assistance Program, או בשמה הידוע "Food Stamp Program") למדינות ארצות הברית והגביל את הזכאות לקצבאות סעד.
ביוגרפיה > מותו

ב-31 ביולי 2015 מת שוויקר כתוצאה מזיהום שהסתבך במרכז הרפואי אטנלטיקר שבפומונה, ניו ג'רזי.
הערות שוליים

↑  Malcolm Schweiker, 87, Dies; Father of Cabinet Secretary, באתר הניו יורק טיימס, 14 ביוני 1982 (באנגלית)
↑  Statistics of the Presidential and Congressional Election of November 5, 1968, מסמך מאת פקיד בית הנבחרים של ארצות הברית (באנגלית)
↑  Statistics of the Congressional Election of November 4, 1974, מסמך מאת פקיד בית הנבחרים של ארצות הברית (באנגלית)
↑  בוני ל. קוק, Former senator, cabinet secretary, Richard Schweiker, 89, dies, באתר Philly.com‏, 3 באוגוסט 2015 (באנגלית)
| מזכירי הבריאות ושירותי האנוש ארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| מזכירי הבריאות, החינוך והרווחה   (1953 - 1980) | אובטה קאלפ הובי • מריון ב. פולסום • ארתור שרווד פלמינג • אברהם ריביקוף • אנתוני ג'וזף סלברצה • ג'ון ו' גרדנר • וילבור ג. כהן • רוברט פינץ' • אליוט ריצ'רדסון • קספר ויינברגר • פ. דייוויד מתיוס • ג'וזף א. קליפנו • פטרישה רוברטס האריס |  |
| מזכירי הבריאות ושירותי האנוש   (1980 - הווה) | פטרישה רוברטס האריס • ריצ'רד שוויקר • מרגרט הקלר • אוטיס בוון • לואיס וייד סאליבן • דונה שלאלה • טומי תומפסון • מייק ליוויט • קתלין סבליוס • סילביה מתיוס ברוול • טום פרייס • אלכס אזר • חבייר ביסרה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009537930705171  ISNI: 0000 0000 2473 1781  LCCN: n81020399  NARA: 10570131  SNAC: w6hd98gm  US Congress: S000159  VIAF: 33314196   WorldCat (עם VIAF): 33314196
הראת

| --- | --- |

מראה כללי של העיר, מאי 2009
 מדינה:  אפגניסטן אפגניסטן
 מחוז:  הראת
 שטח:  234.2 קמ"ר
 גובה:  920 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  574,276 (21 בספטמבר 2020)
  ‑ צפיפות:  2,452 נפש לקמ"ר (21 בספטמבר 2020)
 קואורדינטות:  34°20′31″N 62°12′11″E﻿ / ﻿34.341944°N 62.203056°E﻿ / 34.341944; 62.203056 
 אזור זמן:  UTC +4:30
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אפגניסטן מוגדלת) קאבול קנדהאר מזאר-י שריף ג'לאלאבאד לשכר גאה תאלקאן ח'וסת שברגאן ע'זני א י ר א ן  פקיסטן הודו סין טג'יקיסטן אוזבקיסטן טורקמניסטןהראת(למפת אפגניסטן רגילה) קאבול קנדהאר מזאר-י שריף ג'לאלאבאד לשכר גאה תאלקאן ח'וסת שברגאן ע'זני א י ר א ן  פקיסטן הודו ס. טג'יקיסטן אוזבקי. טורקמניסטןהראת  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
הראת (בפרסית, פשטו ודארי: هرات) היא העיר השלישית בגודלה באפגניסטן (אחרי קאבול וקנדהאר) ובירת המחוז הקרוי על שמה במערב המדינה. לפי תחזית רשמית לתאריך 21 בספטמבר 2020 אוכלוסיית העיר מנתה 574,276 בני אדם.
היסטוריה

העיר נוסדה לפני המאה ה-6 לפנה"ס ונכבשה במאה ה-4 לפנה"ס על ידי אלכסנדר מוקדון ובמקורות ההלניסטיים נקראה בשם אלכסנדריה אריון. אחרי שנכבש האזור, צבא אלכסנדר המשיך במסעו לעיר סמרקנד, ובשל היותה רחוקה ממקדוניה ויוון לא התפתחה במהירות.
אחרי מות אלכסנדר מוקדון, האזור היה בשליטת בית סלאוקוס, ובאמצע המאה השנייה לפנה"ס נכבש האזור על ידי הפרתים, והם שינו את שמה ל"הראת".
אחרי נפילת הפרתים, אפגניסטן נשלטה על ידי האימפריה הסאסאנית, ותוך כדי כך הייתה גם השפעה מוסלמית באזור.
הראת נהרסה על ידי המונגולים במאה ה-13. היא נבנתה מחדש ונכבשה ב-1380 על ידי טימור לנג. לאחר מותו, ב-1405 הכתיר בנו שאח'רוח את הראת לבירת האימפריה הטימורית והעיר פרחה עד לשלהי המאה ה-15, שקיעתה של השושלת וכיבוש הראת בידי האוזבקים. מאתיים השנים הללו כבירה של אימפריה שהשתרעה על מישורי אוזבקיסטן ועד מרכז פרס, הייתה תקופת פריחה בבנייה ובאומנויות, וכן בהשכלה ומדעים.
העיר עברה מיד ליד וכבשוה נאדר שאה, אחמד שאה דוראני ואחרים, והיא נפלה קורבן גם למלחמות הבריטיות עם אפגניסטן, ושימשה כחלק מהמשחק הגדול - מאבק השליטה בין האימפריה הבריטית לרוסים. במאה ה-19 הייתה בעיר השפעה רוסית. בשנת 1863 עבר העיר לשליטת אפגניסטן.
במרץ 1979 התרחש בעיר מרד של הצבא האפגני נגד נוכחות סובייטית שאורגנה על ידי אסמאעיל חאן, קצין בצבא האפגני. גם לאחר דיכוי המרד הוא היה בין הלוחמים הבולטים באזור וקיבל את כינוי "האריה של הראת".
ב-12 באוגוסט 2021 כבשו כוחות הטליבאן את העיר מידי כוחות הצבא האפגני.
גאוגרפיה וכלכלה

הראת שוכנת על גובה 920 מעל פני הים, סמוך להרי פַּרוּפַּמיס, במערב אפגניסטן, ומרוחקת כ-640 ק"מ מערבית לבירה קאבול. העיר שוכנת ליד הנחל הַרי, יוצאים ממנה כבישים למקומות שונים ברחבי אפגניסטן וגם כביש אחד למשהד שבאיראן.
בעיר עוסקים במסחר, שירותים ומנהל והמחצבים העיקריים שיש בסביבתה הם פחם ועופרת.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 18 מעלות צלזיוס וכמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 300 מ"מ.
צפיפות האוכלוסין באזור היא 150 נפש לקמ"ר. המקור העיקרי להפקת חשמל בעיר (ובעצם במדינה כולה), הוא על ידי זרמי מים.
אישים מפורסמים

עבד אללה אנצארי - משורר ומיסטיקן (מת 1089)
אלישר נבואי - פוליטיקאי ומשורר (נפטר ב-1501)
כמאל א-דין בהזאד - מגדולי הציירים באסכולת הציור הפרסית (מת 1535)
עבאס שאה הראשון - השאה הצפאווי החמישי (מת 1629)
אחמד שאה דוראני - מייסד השושלת הדוראנית (מת 1772)
אמינה אפזאלי - פוליטיקאית אפגנית (ילידת 1957)
סוניתה עליזאדה - ראפרית ופעילה נגד נישואים בכפייה (ילידת 1997)
יהדות העיר

בהראת הייתה קהילה גדולה ומשגשגת. במשך תקופה ארוכה למדי נשאה בתואר של הקהילה הגדולה מכל קהילות אפגניסטן. היהודים בהראת היו קרובים מאוד לבני יהדות איראן בגלל קרבתם הגאוגרפית אליהם. בשנת 1840 הגיעו אליה כ-200 משפחות מהעיר משהד שבאיראן לאחר שנאנסו להתאסלם שם. מסיבות שונות עזבו יהודים רבים את הקהילה במהלך השנים ועד אמצע המאה ה-20 נעלמה הקהילה היהודית בעיר כמעט כליל. שרידי הקהילה היחידים שנשתמרו הם ארבעה בתי כנסת שנתגלו בשנת 1978, שביניהם בית הכנסת יואב, וארון הקודש של זה שנשתמר במצב הטוב ביותר הועלה ארצה לירושלים כזיכרון מקהילה גדולה זו.
הערות שוליים

↑  Afghanistan: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
↑  הטליבאן כבש את קנדהאר, טראמפ נגד ביידן: "איתי הנסיגה הייתה מוצלחת", באתר ynet, 12 באוגוסט 2021
↑  Goldbaum, Christina (12 באוגוסט 2021). "Afghanistan Collapse Accelerates as 2 Vital Cities Near Fall to Taliban". The New York Times. נבדק ב-12 באוגוסט 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Paropamisadae... was used to denote the foothills south of the Hindu Kush watershed, near ancient Capisa and the modern city of Kabul. The name of the Paropamisadae can be given an Iranian etymology, “(the land) beyond (the land) above the eagle/falcon,” and would thus indicate an appellation given to the country by (Iranian) people living to the north of the Hindu Kush, namely in or near ancient Bactria"; Willem Vogelsang, "Gāndhāra," Encyclopedia Iranica, s.v.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555178905171  GND: 4024442-8  LCCN: n81108322  MusicBrainz: 91bb6872-7b31-401e-a2f5-7d44f9419377  NARA: 10044381  NKC: ge329251  SUDOC: 027718603  VIAF: 130198044   WorldCat (עם VIAF): 130198044 
שדה התעופה בעיר
קריית ים

קריית ים בשנת 1949
רחוב צה"ל בעיר
פסל בת הים הקטנה בחוף קריית ים
קִרְייַת יָם היא עיר במחוז חיפה בישראל, אחת מערי הקריות. נוסדה בשנת 1941 והוכרזה כעיר בשנת 1976. העיר הוקמה בשנת 1941 ושטחה הוא 13,000 דונם (13 קמ״ר) לאחר סיפוח שטח רפאל מכון דוד וחלק מקריית הפלדה. קריית ים שוכנת במפרץ חיפה והיא העיר השנייה בגודלה בקריות מבחינת שטח והרביעית בתושבים כאשר מספר תושביה הוא 49,229 לפי נתוניי הלמ״ס (נכון ל-1 במאי 2024). העיר היא חלק ממישור החוף, מפרץ חיפה והגליל המערבי
קריית ים גובלת בצפון בעכו במועצה אזורית מטה אשר, במזרח בקריית מוצקין בקריית ביאליק (דרך רפאל מכון דוד השייך לה) ובקריית שמואל, בדרום בקריית חיים, ובמערב בים התיכון.גבולה הצפוני הוא נחל נעמן ושפכו בצפון מזרח כביש 4 במזרח מסילת הרכבת וקריית מוצקין, בדרום מזרח קריית חיים מזרחית בדרום בקריית חיים מערבית ובמערב בים התיכון.
בשטחי העיר נמצאים שני מפעלי ענק: רפאל מכון דוד שהוא המפעל הביטחוני הגדול בישראל והיחיד בעל גישה לים וקריית הפלדה (פעלה עד שנת 2001) ששייכת לה ולעכו אך עיקרה בקריית ים.
שם היישוב

עוד לפני הקמת הבית הראשון נקבע שם המקום לקריית ים. אולם במהלך שנות ה-40 רווח השימוש בשם "גב ים" או "שיכון גב ים" לציון המקום כשם חברת הבנייה שבנתה את השכונה הראשונה. בשנת 1954 פרסמה המועצה המקומית מודעה בזו הלשון: "תושב נכבד! שם קרייתנו הוא קרית-ים ולא גב-ים. מעתה תאמר רק: קריית ים!".
היסטוריה > שנות ה-70 וה-80

עם גל העלייה הגדול מברית המועצות בראשית שנות ה-70, נבנה מרכז קליטה בדירות צמודות קרקע ובמגדלי מגורים בני עשר קומות, מה שיצר לבסוף את האזור המכונה "קריית ים ד'". עם הגעת גלי העלייה לקראת סוף שנות השבעים, נבנה מרכז קליטה גדול ממדים במתכונת של מלון סוויטות על חוף ימה של העיר ברחוב פנחס ספיר, והוא שימש עד אמצע שנות התשעים כמרכז קליטה גם לגלי העלייה הגדולים ממדינות "חבר העמים" ולעולים מאתיופיה. בשנות האלפיים, משמש המבנה כמקום מגורים זמני (המכונה "הוסטל") לעולים חדשים. ב-8 באוקטובר 1980, בטקס חגיגי בהשתתפות ראש העיר הראשון בנימין אפרת ונציגי הסוכנות היהודית, נקרא מרכז הקליטה על שם צביה לובטקין, מלוחמות ומנהיגות מרד גיטו וורשה וממייסדי קיבוץ ומוזיאון לוחמי הגיטאות.
טקס הכרזת קריית ים לעיר נערך ב-11 באוגוסט 1976 במעמד שר הפנים, ד"ר יוסף בורג.
בנימין אפרת פרש מראשות העיר ב-1981 ובמקומו נבחר סגנו, בנימין שנל.
בשנותיה הראשונות, קריית ים הייתה בשלטון תנועת העבודה. שלושה מראשי המועצה והעיר הראשונים, קובר, אפרת ובנימין שנל, היו חברי מפא"י ובהמשך חברי המערך והעבודה. ב-1989 חל המהפך הפוליטי הראשון בעיר כאשר שמואל סיסו מהליכוד ניצח בבחירות המקומיות את בנימין שנל ונבחר לראש העיר.
הסתדרות העובדים הכללית פעלה רבות בקריית ים מראשיתה, בעיקר בבית ההסתדרות המרכזי ברחוב הנרייטה סולד בקריית ים ב' ובצריף ההסתדרות של קריית ים א' ברחוב ארפלסא.[דרוש מקור] מזכיר ההסתדרות בקריה, משך שנים רבות, היה בנימין שנל, עד היבחרו ב-1981 לראש העיר. כחלק מפעילות ההסתדרות פעל בקריה "ארגון אמהות עובדות", אשר בשנת 1976 הוסב שמו ל"נעמת". מזכירת הארגון בקריית ים הייתה פרידה בילגוראי ובין הפעילות הבולטות: חנה נמרי וסוניה פורת.
היסטוריה > במלחמת לבנון השנייה ובמלחמת חרבות ברזל

במהלך מלחמת לבנון השנייה, ספגה קריית ים מטחים של קטיושות. בעיר עצמה לא נהרג אף אזרח, אך נגרם נזק כבד לרכוש. חייל תושב העיר נהרג בקרב בבינת ג'בייל.[דרוש מקור]
במהלך המלחמה התרחש אסון מוסך הרכבת בחיפה, רקטת קטיושה שפגעה במוסכי רכבת ישראל בחיפה, גרמה למותם של שמונה מהעובדים במקום. חמישה מתוכם היו תושבי קריית ים ולזכרם הוקמה אנדרטה בשדרות ירושלים פינת שדרות הפלמ"ח.[דרוש מקור]
במהלך מלחמת חרבות ברזל נורו אל העיר טילים רבים מלבנון ובנינים ורכבים בעיר חוו פגיעות ישירות לאורך הלחימה בלבנון, ביתר שאת מאז פריצת מבצע חיצי הצפון.
שכונות

קריית ים מחולקת לאזורים (מדרום לצפון); קריית ים א', קריית ים ב', קריית ים ג' וקריית ים ד'. עם הרחבת הבניה בעיר, נוספו שכונות מגורים עם שמות מוגדרים כמו ״גלי ים״ "פסגות ים" ו"בנה ביתך" במזרח העיר. "אלמוגים" בצפון, ו"סביוני ים" במזרח. זאת מלבד שיכון "צבא קבע" הוותיק, הקיים במרכזה (קריית ים ב') כבר משנות ה-50.
שכונות > קריית ים ד'

הוחל בהקמתה בשנות השבעים עבור עולים חדשים מברית המועצות.
שכונות > קריית ים ג'

הוחל בהקמתה אחרי קום המדינה ב-1949 בבניה מיוחדת באמצעות אקדח בטון.
שכונות > קריית ים ב'

הוחל בהקמתה אחרי הקמת המדינה וחלקה נבנה באזור בו היה המחנה הבריטי "הקמפ", שהיה למעברה אשר התפנתה מתושביה האחרונים ב 1975. המבנה הבולט בשכונה: שיכון צבא קבע.
שכונות > מרכז ניצן - כיכר לוי אשכול

"מרכז ניצן" (המכונה גם "מרכז נמיר"), הוא המרכז של העיר שנמצא בשכונה ב', בדיוק בגבול בין שכונה א' לשכונה ב'. במרכז זה ממוקמות רוב החנויות בקריה.
השם המדויק: כיכר לוי אשכול.[דרושה הבהרה] בסביבת מרכז נמיר חלק ממערכות החינוך, ביניהן רודמן (חטיבת הביניים), עירייה, ספרייה עירונית, מתנ"ס, בית יד לבנים, אשכול פייס, לוינסון (חטיבת ביניים), מגרש ספורט אתלטי (שייך לחטיבת ביניים/תיכון רודמן) ופלנטריום.
הספרייה העירונית הועברה למשכנה הנוכחי בשדרות משה שרת ב 2008 ומכילה כמאה אלף ספרים בשלל שפות.[דרוש מקור]
ב 14 ביוני 2021 נערך בספריה טקס חגיגי בו נקראה הספרייה על שמו של יצחק מאיר. בספריה ממוקם הארכיון העירוני ופועל המיזם קריית ים נגלית לעין של יד בן צבי, אשר מתעד אלבומי תמונות משפחתיים של תושבי העיר.
אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף דצמבר 2024 (אומדן), מתגוררים בקריית ים 42,048 תושבים, מתוכם 41,487 תושבי ישראל (מקום 55 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  שינוי בגודל האוכלוסייה ‎-0.5% בשנה‏.  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 75.9%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 8,957 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).

להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב: