stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שארל השני, רוזן אלנסון

| --- | --- |

 לידה:  1297 
 פטירה:  26 באוגוסט 1346 (בגיל 49 בערך) Crécy-en-Ponthieu, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בזיליקת סן-דני 
 בן או בת זוג:  Maria de Lara (1336–?) Jeanne de Joigny (1314–?) 
 
שארל השני, רוזן אלנסון, המכונה "הגדול" (בצרפתית: Charles II d'Alençon;‏ 1297 – 26 באוגוסט 1346) היה רוזן אלנסון ורוזן פרשה (1325 – 1346), וכן רוזן שארטר ורוזן ז'ואיני (1335 – 1336) כבעלה של ז'ואן מז'ואיני.
ביוגרפיה

שארל היה בנם השני של שארל, רוזן ולואה ואשתו הראשונה מרגריט, רוזנת אנז'ו,  ואחיו של פיליפ השישי, מלך צרפת. באפריל 1314 התחתן עם ז'ואן מז'ואיני  שירשה את אביה ז'אן השני כרוזנת ז'ואיני בשנת 1335, אך היא מתה ב-2 בספטמבר 1336. לא היו להם ילדים. שארל ערך את הופעת הבכורה שלו בגיין בהוראת אביו והפגין אומץ רב במצור הראשון שלו.
עם מות אביו ב-16 בדצמבר 1325 קיבל שארל את רוזנות אלנסון, את אדמות שמפרון, שאטונאף-אן-תימרה וסנונש, וכן את יער פרשה, בהתאם להסכם שערך אביו.
אחיו פיליפ הפך למלך צרפת ב-1328, אך אדוארד השלישי, מלך אנגליה תבע את הכתר וסירב להישבע אמונים. פיליפ מינה את שארל לוטננט גנרל של הממלכה ושלח אותו לדכא מרד בסנטה, שעוררו האנגלים.  הוא כבש את סנטה ועוד כמה מעוזים.
שארל נכנס למלחמת הירושה הברטונית ב-1340, ולאחר מכן נהרג בקרב קרסי.  כמו אביו, הוא נקבר בכנסייה שנהרסה כעת של קובנט דה ג'קובינים בפריז; הדמות שלו מוצגת כעת בבזיליקת סן-דני.
את נחלותיו ירש אותו בנו הבכור שארל השלישי.
משפחתו

באפריל 1314, הוא התחתן תחילה עם הרוזנת ז'ואן מז'ואיני. לא היו להם ילדים.
בדצמבר 1336, לאחר מות אשתו הראשונה, נישא שנית למריה דה לה סרדה אי לארה, בתו של פרננדו דה לה סרדה, לורד לארה. היו להם הילדים הבאים:
שארל השלישי, רוזן אלנסון (1337 – 5 ביולי 1375), מונה לארכיבישוף של ליון בשנת 1365.
פיליפ מאלנסון (1338 – 1397, רומא), מונה לבישוף של בובאה ב-1356,  לימים קרדינל, ארכיבישוף רואן, הפטריארך הלטיני של ירושלים, הפטריארך של אקוויליה, והבישוף של אוסטיה וסבינה
פייר השני, רוזן אלנסון (1340 – 20 בספטמבר 1404),  נישא למארי שמאלאר, הויסקונטית מבומון-או-מיין.
איזבל מאלנסון (1342 – 3 בספטמבר 1379),  הפכה לנזירה.
רובר, רוזן פרשה (1344 – 1377),, נישא ב-5 באפריל 1374 לז'אן מרואן,  בתו של ז'אן הראשון, הוויקונט מרואן.
שלט האצולה

שלט האצולה של הרוזנים והדוכסים של אלנסון מבית ולואה
שלט האצולה של רוזני פרשה
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16296285d (data)  VIAF: 316737589   WorldCat (עם VIAF): 316737589
הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן (2004–2021)

הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן הייתה רפובליקה אסלאמית בין 2004 עד לשנת 2021 במהלך המלחמה באפגניסטן ועד כיבוש המדינה על ידי הטליבאן. היא הוקמה בשנת 2004 לאחר פלישת ארצות הברית לאפגניסטן בשנת 2001. הממשלה האפגנית נכנעה לאמירות האסלאמית של אפגניסטן באוגוסט 2021, לאחר נפילת קאבול לידי הטליבאן.
הנשיא חאמיד כרזאי מברך את הצבא החדש
במהלך נסיגת הכוחות האמריקאיים מאפגניסטן ב-2021, הטליבאן הוציאו מתקפה חזקה במאי של אותה השנה, שהצליחו לכבוש כמעט את כל המדינה בתוך שלושה חודשים וחצי. צבא הכוחות המזוינים של אפגניסטן נעשה חלש יותר ויותר כאשר החלה המתקפה. מוסדות הרפובליקה נפלו ב-15 באוגוסט, לאחר נפילת בירת הרפובליקה, קאבול, לידי הארגון. נשיא אפגניסטן אשרף ע'ני אחמדזאי נמלט לאיחוד האמירויות הערביות.
גם לפני נפילת קאבול, הטליבאן שלטו במספר שטחים במדינה. בגלל ההסתמכות הגדולה של ממשלת אפגניסטן בצבא ארצות הברית, יש שהכירו בה כמדינה קליינטית של ארצות הברית, והיא איבדה את השליטה על עצמה לאחר מבצע חירות מתמשכת.
ב-17 באוגוסט 2021, גולבדין חכמתיאר, מנהיג אפגני שהקים את מפלגת חיזב-י אסלאמי גולבודין וידיד עם הטליבאן, פגש את נשיא אפגניסטן לשעבר חאמיד כרזאי ואת עבדאללה עבדאללה, נשיא המועצה העליונה לרגיעה לאומית בדוחה שבקטר, במטרה להקים ממשלה חדשה. אשרף ע'ני אחמדזאי הצהיר כי הוא בעד משא ומתן על עתידה של המדינה. באותו היום, הסגן הראשון לנשיא אפגניסטן, אמרוללה סאלח, הכריז על עצמו כנשיא המדינה בפועל, בהתאם לחוקת אפגניסטן. הוא הצהיר, כמו כן, כי הוא יתנגד לטליבאן ויהיה חלק מן חזית ההתנגדות הלאומית של אפגניסטן.
היסטוריה > השנים הראשונות

בדצמבר 2001, לאחר שממשלת הטליבאן נפלה, ממשלת המעבר של אפגניסטן תחת חאמיד כרזאי נוצרה. כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי (ISAF) נוסד על ידי מועצת הביטחון של האו"ם כדי לסייע לכרזאי בביטחון מדינתו. באותו הזמן, לאחר שני עשורים של לחימה קשה באפגניסטן ורעב המוני, באפגניסטן הייתה תוחלת החיים הממוצעת לאדם הנמוכה ביותר, ותשתיות המדינה קרסו.
לאחר שהפסיד במלחמה לאמריקאים, ארגון הטליבאן החליט להתיישב בפקיסטן הקרובה, כאשר עוד כוח נכנס לאפגניסטן לעזור לממשלה החדשה. בעשור הבא, ה-ISAF וצבא אפגניסטן התקיפו פעמים רבות את ארגון הטרור, אך נכשלו להביס אותו לגמרי. המדינה נותרה אחת העניות בעולם.
באותו הזמן, כרזאי ניסה לאחד את תושבי אפגניסטן וליצור ממשלה דמוקרטית, בכך שחוקק חוקה חדשה בשנת 2004 עם השם "הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן". פעמים רבות מדינות חוץ ניסו לשפר את הכלכלה, הבריאות, החינוך, התחבורה וחקלאות המדינה. ה-ISAF החלו לאמן את צבאות ההגנה הלאומיים של אפגניסטן. כוחות נאט"ו במדינה הגיעו לשיאם בשנת 2011, כאשר היו כ-140,000 חיילים באפגניסטן, לעומת רק כ-16,000 בשנת 2018.
בספטמבר 2014, אשרף ע'ני אחמדזאי נהפך לנשיא אפגניסטן החדש, לאחר הבחירות הדמוקרטיות הראשונות במדינה. ב-28 בדצמבר סיימה נאט"ו רשמית את פעילותה באפגניסטן, אך כמה אלפי חיילים נשארו ברפובליקה. מעריכים כי 106,000-170,000 נפשות נהרגו במלחמה באפגניסטן מאז שנת 2001.
היסטוריה > נפילת המדינה לידי הטליבאן

ב-14 באפריל 2021, מזכ"ל נאט"ו, ינס סטולטנברג הודיע כי הארגון יחזיר את כל חייליו, בדומה למה שעשתה ארצות הברית מה-1 במאי. זמן קצר לאחר נטישת כוחות נאט"ו את אפגניסטן, הטליבאן החלו במתקפה כנגד הממשלה האפגנית. ב-14 באוגוסט רוב מחוזות אפגניסטן היו בשליטת הטליבאן, וב-15 לחודש נפלה קאבול.
היסטוריה > נפילת המדינה לידי הטליבאן > נפילת קאבול

ב-15 באוגוסט הטליבאן כבשו את בירת אפגניסטן, קאבול. הם נתקלו רק במעט התנגדות לפלישה. באותו היום, דווח כי הנשיא אשרף ע'ני אחמדזאי ברח מהמדינה, לטג'יקיסטן או לאוזבקיסטן. לאחר בריחתו של ע'ני, הצבא האפגני חדל למעשה להתקיים. בערב אותו היום, הטליבאן כבשו את הארג, הורידו את דגל אפגניסטן הישן, והחליפו אותו בדגל הארגון שלהם. ב-19 באוגוסט הטליבאן החזירו באופן רשמי את האמירות האסלאמית של אפגניסטן.
היסטוריה > נפילת המדינה לידי הטליבאן > חזית ההתנגדות הלאומית

ב-17 באוגוסט, הסגן הראשון לנשיא אפגניסטן לשעבר, אמרוללה סאלח, הודיע כי הוא נשאר במדינה והוא נשיא אפגניסטן בפועל לפי חוקת 2004. הוא הודיע, כמו כן, שהוא מצטרף לחזית ההתנגדות הלאומית של אפגניסטן נגד הטליבאן. ב-6 בספטמבר, הטליבאן הכריז כי הוא שולט במחוז פנג'שיר, המחוז הרפובליקני האחרון שנותר במדינה. ובכך, למעשה, שולט על כל הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן.
ממשל ופוליטיקה

הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן הייתה רפובליקה אסלאמית המחולקת לשלוש רשויות: מבצעת, מחוקקת ושופטת. ראש המדינה היה נשיאה. הגוף המחוקק של הרפובליקה היה האספה הלאומית של אפגניסטן. לפי Transparency International לשנת 2016, אפגניסטן אחת מן המדינות המושחתות ביותר בעולם.
ממשל ופוליטיקה > בחירות

לפי חוקת 2004, בחירות לנשיאות ולפרלמנט האפגני יערכו אחת לחמש שנים. בשנת 2004, זכה חאמיד כרזאי מהמפלגה "עצמאות" בבחירות לנשיאות עם ניצחון של 55.4% מהקולות. ב-2009 זכה בשנית כרזאי ונשאר בתפקידו. לעומת זאת, בשנת 2014, החליף אותו אשרף ע'ני אחמדזאי מאותה המפלגה, עם כ-55.27% מהקולות. הוא נבחר פעם נוספת בשנת 2019.
ממשל ופוליטיקה > יחסי חוץ

אפגניסטן נכנסה לאומות המאוחדות בשנת 1946. תחת השלטון של הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן, המדינה נהנתה מיחסים טובים עם המעצמות ועם מדינות נאט"ו, במיוחד עם ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, קנדה, גרמניה, אוסטרליה וטורקיה. בשנת 2012, אפגניסטן הפכה לבעלת ברית עיקרית שאינה חברה בנאט"ו. יחסיה עם פקיסטן נהיו מתוחים לעיתים קרובות מכמה סיבות: סכסוכים על הגבול ובעיות פליטים אפגנים בפקיסטן. לאפגניסטן היו גם יחסים דיפלומטיים עם שכנותיה איראן, טורקמניסטן, אוזבקיסטן, טג'יקיסטן והרפובליקה העממית של סין, גם כן עם מדינות כמו בנגלדש, יפן, קזחסטן, נפאל, רוסיה, קוריאה הדרומית ואיחוד האמירויות הערביות.
ממשל ופוליטיקה > זכויות אדם, חופש הביטוי וחופש העיתונאות

חופש הביטוי והעיתונאות הורשו באפגניסטן לפי חוקת 2004, כל עוד הם לא כוללים ביקורת על הדת והלאומיות במדינה. בשנת 2019, עיתונאים ללא גבולות דירגו את אפגניסטן במקום ה-121 מתוך 179 מדינות במדד חופש העיתונאות.
מצב נשים במהלך תחילת המאה ה-21 השתפר במיוחד באזורים עירוניים. הן קיבלו זכות להשתתף בתחרויות ספורט ולקבל רישיון נהיגה. למרות זאת, לאחר שאלאהה סורור הקליטה שיר נגד סקילת נשים, היא נאלצה לעזוב את אפגניסטן לאור איומים על חייה.
ראו גם

אפגניסטן
האמירות האסלאמית של אפגניסטן
היסטוריה של אפגניסטן
פלישת ארצות הברית לאפגניסטן
השתלטות הטליבאן מחדש על אפגניסטן
נפילת קאבול (2021)
חזית ההתנגדות הלאומית של אפגניסטן
ביאורים

↑  עד שנת 2014 לא הייתה משרת ראש ממשלה בצורה כלשהי.
↑  Afghanistan Population
הערות שוליים

↑  איחוד האמירויות הודיעה: נשיא אפגניסטן ומשפחתו מצאו מקלט במדינה, באתר מעריב אונליין, 18 באוגוסט 2021
↑  "הטליבאן נפגשו עם מנהיגי אפגניסטן לשעבר: כראזי ועבדאללה עבדאללה", באתר Brecorder, ‏18 באוגוסט 2021
↑  סגן הנשיא הראשון האפגני הודיע כי הוא הנשיא "בפועל", באתר REUTERS
↑  "כמה חיילים יש עכשיו באפגניסטן?", באתר forces.net
↑  "אזרחי אפגניסטן הצביעו בבחירות היסטוריות לנשיאות", באתר BBC
↑  "אפגניסטן: קרבות קשים מתמשכים בפרברי קאבול", באתר GardaWorld, ‏16 באוגוסט 2021
↑  "הנשיא האפגני עוזב את המדינה, הטליבאן כובשים את קאבול", באתר The Khaama Press News, ‏15 באוגוסט 2021
↑  אחוז השחיתות בעולם, באתר Transparency International
↑  תוצאות בחירות 2014
↑  ארצות הברית שידרגה יחסיה עם אפגניסטן: "לא ננטוש אותה", באתר וואלה, 7 ביולי 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLG: 1869  VIAF: 22158790617838851498   WorldCat (עם VIAF): 22158790617838851498 
השתלטות הטליבאן על אפגניסטן ב-25 ביולי 2021:   הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן  האמירות האסלאמית של אפגניסטן: הטליבאן ואל-קאעידה  שנוי במחלוקת
ההשתלטות ב-15 באוגוסט.
נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ עם הנשיא לשעבר אשרף ע'ני אחמדזאי ב-2017.
גולן שריקר-צ'ריקר

| --- | --- |

 לידה:  2 בינואר 1979 (בן 45) לוד, ישראל 
 השכלה:  האקדמית גורדון 
 
גולן שריקר-צ'ריקר - (נולד ב-2 בינואר 1979) הוא פעיל חברתי, חזן ופובליציסט. שריקר הוא בן לקהילת בני ישראל מהודו, מנכ"ל מסע'לה (תנועה למען קהילות יהדות הודו בישראל ובעולם) ובין מובילי הרנסאנס הקהילתי של יוצאי הודו בישראל. מזוהה פוליטית עם השמאל המזרחי.
רקע משפחתי

נולד בישראל בעיר לוד. בן יחיד למשה שריקר (צ'ריקר) ז"ל אשר עלה לישראל בשנת 1951 וללאה (ראטן) נגאוקר, אשר עלתה בשנת 1968 ארצה. שני הוריו ילידי הודו. להוריו היו אלו נישואין שניים ולשניהם ישנם ילדים מנישואיהם הראשונים.
גולן הוא דור ראשון ממשפחתו אשר נולד בישראל ודור רביעי החי בה. משפחתו מצד אביו היו שומרי ראשם של הקיסרים באימפריה המראטית במאה ה-16 וה-17. אביו הקדום אהרון (ארונג'י) צ'ריקר יליד 1575 קיבל את התואר "נאיאק מוכאדם" כמפקד הצי המראטי והתואר עבר מדור אל דור בין צאצאיו אשר שירתו בצי עד לשריפתו בשנת 1793.
משפחת צ'ריקר התיישבה בכפר חוואלי, במהאראשטרה לאחר קבלת אדמות בכפר כפרס על גבורה בשדה הקרב של אחד מבני המשפחה.
ילדות ונעורים

שריקר למד במסגרות החינוך הדתי-מסורתי בלוד. ביסודי למד בבית חב"ד ולאחר מכן בתיכון אמי"ת רמלה-לוד (שקדיאל לשעבר), בו סיים לימודי תואר כהנדסאי מכונות.
במקביל בין השנים 1990–1999 למד חזנות בטעמי קהילת בני ישראל מהודו, על ידי חזני לוד: יוסף ג'יראד, חיים קוליט (קוליטקר), שלמה פנקר וג'ואל (יואל) טלקר.
את שירותו הצבאי עשה בחיל הים הישראלי בין השנים 1999–2004, בתחילה בסדיר כלוחם ובשירות קבע כנשק בכיר על ספינות הטילים בגזרת לבנון. שוחרר בדרגת רס"ל ועוטר באות המערכה ברצועת הביטחון בדרום לבנון.
קריירה ועשייה חברתית

בין השנים 2004-2006 למד מלונאות במכללת תדמור, ובין השנים 2006–2009 למד מנהל עסקים במכללת רופין. בין השנים 2014–2023 עבד ברשת מלונות דן כאחראי שיווק ומכירות.
בשנת 2017 החל להעמיק בזהותו ההודית, והצטרף לראשוני קבוצת "הדור החדש ליוצאי הודו בישראל" בהובלת אילנה שזור והסופר אליעז ראובן-דנדקר. שריקר השתתף בטקס המלידה באירועי ה"כרמלידה" בחיפה בשנת 2018, והשתתף בהנחיה וארגון של אירועי המלידה הלאומית בין השנים 2019-2020. היה בין מובילי הכנסת טקס המלידה לפרויקט הלו"ז העברי. בין השנים 2018-2022 השתתף והנחה טקסי הוקרה למחאות החברתיות של קהילת הבני ישראל (המחאה השקטה 1951-1952 והמחאה השנייה 1960–1964).
השתתף בספר "הג'מאט-א. נשים מעוררי השראה מקהילת הבני ישראל מהודו" מאת אליעז ראובן-דנדקר. בין השנים 2020–2021 שיתף פעולה עם אליעז בסדרת הרצאות זום "מהודו ועד כאן", בהן העלו סוגיות חברתיות ותרבותיות של יוצאי הודו ודנו בסוגיות זהות, הגירה/עלייה, מורשת, תרבות ופעילות חברתית ופוליטית.
בשלהי 2021 פרש מקבוצת הדור החדש, יחד עם אליעז והקים את "מסע'לה" - חברה לתועלת הציבור למען קהילות יהדות הודו בישראל ובעולם, בה הוא משמש כמנכ"ל. בין פעילויות העמותה: הפקת אירועי תרבות, עזרה לאוכלוסייה המבוגרת, הנגשת ידע באמצעות מכון מחקר ושיתוף פעולה עם גורמי ממשלה וקבוצות חברתיות מהקשת של השמאל המזרחי. תחת זאת החל לטפל בסוגיית האפליה בקרב העלייה היהודית מהודו לישראל, רישות הקהילות היהודיות של יוצאי הודו בישראל ובעולם (בהודו, ארצות הברית, אוסטרליה, קנדה ואנגליה).
שריקר מתראיין ברשתות החברתיות, הטלוויזיה והרדיו בנושאים חברתיים ומשתף פעולה עם ארגון שוברות קירות, האמן יורם בלומנקרנץ, שגרירות הודו בישראל וארגוני זכויות אדם בארץ ובחו"ל.
באמצע שנת 2023 יזם את כנס מנהיגות קהילות יוצאי הודו בישראל לראשונה מזה 54 שנים.
חיים אישיים

שריקר הוא רווק גאה. מתגורר בתל אביב. למד חינוך במכללת גורדון בחיפה וכיום משמש כמורה בתוכנית היל"ה בבת ים ובתל אביב
בני ישראל מהודו
אליעז ראובן-דנדקר
לקריאה נוספת

אליעז ראובן-דנדקר, הג'מאט-א. נשים מעוררי השראה מקהילת הבני-ישראל מהודו, הוצאת קמודן מוכאדם, 2020, ישראל
אנדריי שטוהרין

אנדריי ויטליוביץ' שטוהרין (באוקראינית: Андрій Віталійович Штогрін; נולד ב-14 בדצמבר 1998 באודסה שבאוקראינה) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת נפטצ'י באקו.
קריירת מועדונים

שטוהרין, יליד אודסה שבאוקראינה, גדל במחלקת הנוער של צ'רנומורץ אודסה המקומית, ובשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל האוקראינית.
ב-30 ביולי 2024 חתם בקבוצת נפטצ'י באקו.
בו ניקל

| --- | --- |

 לידה:  14 בינואר 1996 (בן 28) רייפל, ארצות הברית 
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  תיכון אלן 
 www.bonickal.com
 ספורט
 ענף ספורט:  היאבקות, collegiate wrestling, אמנויות לחימה משולבות 
 
בו דין ניקל (באנגלית: Bo Dean Nickal; נולד ב-14 בינואר 1996) הוא לוחם MMA אמריקאי מקצועי, מתאבק בסגנון חופשי לשעבר ובוגר מתאבק בסגנון פולק שמתחרה כיום בחטיבת המשקל הבינוני של UFC. בהיאבקות בסגנון חופשי, הוא זכה באליפות העולם U23 2019 ובאליפות ארצות הברית הפתוחה הלאומית, והיה פיינליסט במבחנים האולימפיים של ארצות הברית ב-2020 אך הפסיד לדייוויד טיילור. הוא התחרה ב-Final X ב-2019. כמתאבק במכללות, ניקל היה שלוש פעמים אלוף לאומי של חטיבת NCAA I ושלוש פעמים אלוף ב-Big Ten Conference מאוניברסיטת פנסילבניה סטייט.
ניקל, שנחשב לאחד מ"אריות הניטני" המצליחים ביותר בכל הזמנים, זכה בגביע דן הודג' לשנת 2019 כמתאבק המכללות המצטיין במדינה, זכה פעמיים בפרס השלס בתור הפיננר הטוב ביותר במדינה וגם נבחר לעשרת האתלטים הגדולים לשנת 2019 של השנה.
כלוחם MMA, נכון לנובמבר 2024 יש לניקל מאזן מושלם של 7 ניצחונות (2 נוקאאוט, 4 בכניעה, 1 בהחלטת שופטים) מול 0 הפסדים. זאת לאחר קריירה חובבנית קצרה של 2 ניצחונות ו 0 הפסדים.
הערות שוליים

↑  Collegian, Jake Aferiat | The Daily. "Former Penn State wrestler Bo Nickal claims U23 Senior World championship crown at 92 kg". The Daily Collegian (באנגלית). נבדק ב-2021-02-25.
↑  "Bo Nickal | UFC". www.ufc.com (באנגלית). 2022-06-28. נבדק ב-2022-10-10.
↑  "Bo Nickal Dominates at U-23 World Championships | News & Updates | Nittany Lion Wrestling Club". www.nittanylionwrestlingclub.com. נבדק ב-2021-02-25.
↑  NJ.com, Bill Evans | NJ Advance Media for (2019-06-09). "J'den Cox sweeps past Bo Nickal at Final X Rutgers, has chance to defend world title". nj (באנגלית). נבדק ב-2021-02-25.
↑  "Bo Nickal Wins Gold at U.S. Open National Championship". Penn State University Athletics (באנגלית). נבדק ב-2021-02-25.
↑  "Bo Nickal - Wrestling". Penn State University Athletics (באנגלית). נבדק ב-2020-05-02.
↑  "College wrestling: All-time Penn State lineup | NCAA.com". www.ncaa.com (באנגלית). נבדק ב-2021-02-25.
↑  "Bo Nickal is the 2019 Big Ten Male Athlete of the Year". Team USA. 3 ביולי 2019. אורכב מ-המקור ב-14 באוגוסט 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "בו ניקל".
קרוליין גראהם הנסן

קרוליין גראהם הנסן (נולדה ב-18 בפברואר 1995) היא שחקנית כדורגל נורווגית המשחקת בעמדת הקשר בנבחרת נורווגיה ובקבוצת ברצלונה. במהלך השנים זכתה עם קבוצתה 3 פעמים בליגת האלופות, 4 אליפויות ספרד, 3 אליפויות גרמניה, 2 אליפויות נורווגיה וגביעים רבים בשלוש ארצות אלו.
קריירה > נעורייה ותחילת דרכה

הנסן נולדה באוסלו, נורווגיה. היא החלה לשחק כדורגל במועדון המקומי לין, המעורב לבנים ובנות. בגיל 14 עברה לשחק בקבוצת גיל שנה מעליה בגלל שהמאמן שלה טען שהיא משפיעה לרעה על הבנים בקבוצה. בגיל 15 עזבה את המועדון לא לפני שזכתה בגביע הנורווגי לבנות עד גיל 16.
קריירה > סטבק (2010–2013)

הנסן עברה למועדון המקצועני הראשון שלה סטבק באוגוסט 2010. היא ערכה את הופעת הבכורה שלה מול טופסריין כשנכנסה כמחליפה בדקה ה-73. באותה עונה זכתה הקבוצה באליפות נורווגיה ובשנה לאחר מכן זכתה בגביע, בגמר הגביע בשלה הנסן שער שוויון בתוספת הזמן אך החמיצה פנדל בדו-קרב פנדלים.
קריירה > טירסה (2013)

באוגוסט 2013 חתמה בקבוצה השוודית טירסה שהייתה אלופת שוודיה. באותה עונה שחקה בליגת האלופות לנשים.
קריירה > סטבק (2014)

הנסן חזרה לסטבק בינואר 2014 על מנת לסיים את לימודיה בבית ספר התיכון.
קריירה > וולפסבורג (2014–2019)

ב-8 במאי 2014 הודיעה המועדון הגרמני שהנסן חתמה אצלו על חוזה לשנתיים, ובתקשורת הנורווגית דווח שהשכר השנתי שלה הוא 100,000 פאונד.
לקראת סוף השנה היא אובחנה כסובלת מברך קופצים. הפציעה גרמה לה להיעדר מליגת האלופות ומגביע העולם. בסוף העונה הבאה סבלה הנסן מפציעה נוספת בברך שגרמה לה להיעדר מגמר ליגת האלופות לנשים בה הפסידה קבוצתה לליון לאחר דו-קרב בעיטות עונשין.
בעונת 2016–2017 זכתה בדאבל הגרמני וכך גם בעונה שלאחר מכן כאשר היא כובשת פנדל מכריע בגמר הגביע מול באיירן מינכן.
בעונה האחרונה שלה בוולפסבורג 2018–2019 זכתה פעם נוספת בדאבל הגרמני כשהיא כובשת 14 שערים ומבשלת 29 שערים ב-33 משחקים.
קריירה > ברצלונה (2019–)

ב-20 במאי 2019 חתמה על חוזה לשנתיים בקבוצת ברצלונה והייתה לשחקנית הנורווגית הראשונה במועדון.
הנסן ערכה את הופעת הבכורה שלה בליגה בברצלונה במחזור הראשון מול קבוצת סי די טאקון (שהפכה לריאל מדריד) והיא כבשה במשחק את השער השישי במשחק שנגמר בתוצאה 1–9.
במרץ 2020 הצטרפה הנסן לקבוצת שחקניות שהודיעו שיתרמו 10% מהשכר שלהן לטובת אנשים שנפגעו ממגפת הקורונה.
באותה עונה הגיעה הקבוצה עד חצי גמר ליגת האלופות והודחה על ידי וולפסבורג קבוצתה הקודמת.
בעונה לאחר מכן בשלה לאלכסיה פוטיאס את השער הראשון במשחק נשים תחרותי שנערך אי פעם בקאמפ נואו.
באותה שנה זכתה קבוצתה בליגת האלופות לנשים כשהנסן תורמת בישול בחצי הגמר מול קבוצת פריז סן-ז'רמן ושער בגמר בניצחון 0–4 על צ'לסי.
בעונת 2022-23 זכתה עם קבוצתה ברצלונה באליפות ספרד ובליגת האלופות. במשחק הגמר של ליגת האלופות בשלה את השער הראשון של קבוצתה בדרך לניצחון 3-2.
בעונת 2023-24 זכתה עם קבוצתה ברצלונה בכל התארים האפשריים. הנסן כבשה 21 שערים ובשלה 19 ב-25 משחקי ליגה וסיימה כמלכת השערים ומלכת הבישולים של הליגה. כמו כמו כן כבשה 5 שערים בליגת האלופות בדרך לזכייה בתואר. בעקבות הישגיה בעונה זאת הגיעה למקום השני בפרסי כדור הזהב.
קריירה > נבחרת

הנסן ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת נורווגיה בנובמבר 2011 מול בלגיה.
היא כבשה את שערה הראשון בנבחרת ביוני 2012 מול בולגריה.
היא זומנה לסגל של הנבחרת ליורו 2013 ביחד עם אדה הגרברג. הקבוצה הגיעה לגמר הטורניר מול גרמניה אך הפסידה 0–1 כשהשוערת הגרמנייה עוצרת שני פנדלים אחד מהם כתוצאה מעברה על הנסן.
הנסן נעדרה מגביע העולם לנשים ב-2015 כתוצאה מפציעה בברך.
ביורו 2017 הוגרלה נורווגיה לבית המוות יחד במהלכו הפסידה את כל שלושת המשחקים ולא כבשה שער. במהלך המשחק האחרון החמיצה הנסן פנדל.
לאחר היורו פרשה אדה הגברג מהנבחרת כביקורת על חוסר ההשקעה בנבחרת הנשים - מהלך שהפתיע את הנסן אם כי היא הצטרפה לביקורת זאת.
במונדיאל 2019 היא הובילה את הנבחרת לרבע הגמר בו הפסידו לאנגליה וסיימה את הטורניר כשחקנית שהשלימה הכי הרבה דריבלים.
הישגים ותארים > במועדונים

אליפות ליגת העל הנורווגית 2010, 2013
הגביע הנורווגי לנשים 2011, 2012, 2013
אליפות ההבונדסליגה לנשים בעונות 2016/2017, 2017/2018, 2018/2019
הגביע הגרמני לנשים בעונות 2014/2015 ,2015/2016 ,2016/2017, 2017/2018, 2018/2019
זכייה בליגת האלופות ב-2020/2021ֿ, 2022/23, 2023/24
אליפות ליגת העל הספרדית ב-2019/2020, 2020/2021, 2021/2022, 2022/2023 ו 2023/2024
גביע המלכה הספרדי ב-2020, 2021, 2022 ו-2024
אלוף האלופים הספרדי ב-2020, 2022
גביע קטלוניה ב-2019
הישגים ותארים > תארים והישגים אישיים

השחקנית הנורווגית הטובה של השנה ב-2019, 2020, 2021
ה-MVP של העונה בליגת העל הספרדית בעונת 2020/2021
מועמדת לכדורגלנית השנה בעולם ב-2019, 2020
נבחרה לנבחרת העונה בליגת האלופות של אופ"א בעונות 2019/2020 ו-2020/2021
הערות שוליים

↑  Matchvinner-Grønli sendte slengkyss til Røas keeper, www.vg.no (בנורווגית ספרותית)
↑  Graham Hansen valgte svensk klubb, dagbladet.no, ‏2013-08-08 (בנורווגית)
1 2  Goal 50: The best players in the world for 2018-19, www.goal.com (באנגלית)
↑  Caroline Graham Hansen reinforces Barça Women's team, www.fcbarcelona.com (באנגלית)
↑  Emily Dulhanty, UWCL Semifinal: Wolfsburg defeat Barcelona 1-0 – Equalizer Soccer (באנגלית אמריקאית)
↑  Mathias Hagen, Graham Hansen og Barcelona vant historisk kamp: – Det var spesielt, NRK, ‏2021-01-06 (ב־)
↑  UEFA.com, Chelsea 0-4 Barcelona: Barça surge to first Women's Champions League title, UEFA.com, ‏2021-05-16 (באנגלית)
↑  UEFA.com, Teenage talent Hansen backs Norway blend, UEFA.com, ‏2013-06-21 (באנגלית)
↑  Hanne Skjellum, Lagvenninne om Hegerbergs landslagsnei: – Jeg er sjokkert, NRK, ‏2017-08-29 (ב־)
קטה קול

קטלינה תומאס קול יוץ׳ (בספרדית: Catalina Thomas Coll Lluch; נולדה ב-23 באפריל 2002) הידועה יותר בשם קטה קול, היא שחקנית כדורגל ספרדייה המשחקת כשוערת בקבוצת ברצלונה ובנבחרת ספרד.
קריירה > מועדונים

קול נולדה בפורטול, שבמיורקה, והחלה לשחק כדורגל בגיל 6 בקבוצת בנים, בהתחלה כבלמית עד שבגיל 11 עברה לעמדת השוער. בגיל 14 עברה לקבוצת הנשים של אתלטיק מרצ׳י ולאחר מכן לקבוצת קוירנסה שבמיורקה.
בראיון לטלוויזיה הקטאלונית, ספרה קול שכילדה הדמות שהעריצה הייתה דודו אוואט ,השוער הישראלי של מיורקה באותה תקופה. עוד ספרה קול שאספה חולצות רבות שלו וכן שלאחר הזכייה באליפות אירופה עד גיל 17, כאות הוקרה מהמועדון של מיורקה, נערכה פגישת הפתעה ביניהם - פגישה שקול תארה כחלום שהתגשם .
לאחר שהתבלטה בשער קבוצתה בעונת 2018/2019 כשזאת עלתה לליגת העל הספרדית, היא חתמה בברצלונה ביולי 2019, בחוזה עד יולי 2023.
בעונתה הראשונה הושאלה לקבוצת סביליה ושחקה במדיה ב-16 משחקים בעונת 2019/20.
היא חזרה לקבוצת ברצלונה ב- יולי 2020. היא שחקה לראשונה בקבוצה באוקטובר 2020 במקום סנדרה פאניוס שנפצעה. ב- דצמבר 2020 שחקה לראשונה בליגת האלופות לנשים במשחק נגד פסו איינדהובן.
ב-יוני 2022 סבלה מפציעה במניסקוס וחזרה לשחק רק ב-במרצ 2023.
ב-פברואר 2023 חתמה על הארכת חוזה בברצלונה עד יוני 2026.
קריירה > נבחרת

ב־2016 גיל 15 קול זומנה לסגל נבחרתה לטורניר אליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 17 - טורניר בו הפסידה נבחרת בגמר לגרמניה. ב-2018 זכתה עם נבחרתה באליפות אירופה עד גיל 17 שנערכה בליטא.
ב-אוגוסט 2018 שחקה עם נבחרת ספרד באליפות העולם עד גיל 20, קול עצרה פנדל בחצי הגמר מול צרפת אך נבחרתה הפסידה בגמר 1–3 לנבחרת יפן.
בסוף 2018 היא זכתה עם נבחרתה בגביע העולם עד גיל 17 כאשר היא עוצרת שני פנדלים בחצי הגמר נגד קוריאה ונבחרה לשוערת הטורניר.
בגביע העולם בכדורגל נשים 2023 קול הייתה בסגל הנבחרת, בתחילת הטורניר קול לא שחקה במשחקי נבחרתה בשלב הבתים אך החל משלב שמינית הגמר ועד הזכייה בגמר 0–1 מול אנגליה הייתה לשוערת הראשונה.
תארים > קבוצתיים > ברצלונה

ליגת האלופות לנשים: 2020/2021, 2022/23, 2023/24
אליפות ספרד (3): 2020/2021, 2021/2022, 2022/2023, 2023/24
גביע המלכה (2):, 2021, 2022, 2024
תארים > נבחרות > נבחרת ספרד בכדורגל נשים עד גיל 17

אליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 17: 2018
גביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 17: 2018
גביע העולם בכדורגל נשים: 2023