stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גדוד העמק

|  פרטים |
| --- | --- |
 כינוי:  גדוד "העמק"
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   פלמ"ח
 סוג:  גדוד רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  יולי 1944 – אפריל 1949 (כ־4 שנים)
 מקים היחידה:  נחום שריג
 מלחמות:  מלחמת העצמאות
 פיקוד
 יחידת אם:   חטיבת יפתח. לפני כן: מטה הפלמ"ח.
 יחידות בת:  פלוגה א', פלוגה ד', פלוגה ו'.
 דרגת המפקד:    סגן אלוף (לאחר הקמת צה"ל)
 מפקדים:  מפקדי הגדוד: נחום שריג, אורי יפה, דן לנר, איתיאל עמיחי, אסף שמחוני, שייקה גביש (שקלאר).  מפקדי הפלוגות לפני הקמת הגדוד  פלוגה א': יגאל אלון (פייקוביץ), זלמן מרט, נחום שריג.  פלוגה ד': בנימין צור (גולדשטיין), זלמן מרט, יוסף גדרון  פלוגה ו': ישראל ליברטובסקי, שמעון אבידן (קוך), ציון אלדד  מפקדי הפלוגות לאחר הקמת הגדוד  פלוגה א': נחמיה שיין, אסף שמחוני, רפי גינצבורג ("התרנגול")  פלוגה ב' (שנוספה בהמשך): אלכס בניה.  פלוגה ג' (לתקופה קצרה): יצחק חופי (חקה).  פלוגה ד': חיים אבינועם, חיים בר-לב, ישעיהו גביש  פלוגה ו': שאול יפה, ברוך אקסלרוד (בוזה)
 
גדוד "העמק" היה הגדוד הראשון של הפלמ"ח. הוא הוקם ביולי 1944, לאור אישור המפקדה הארצית של "ההגנה" להקים גדודים מתוך פלוגות הפלמ"ח, ופעל ישירות תחת מטה הפלמ"ח. בין השאר השתתף בשחרור המעפילים ממחנה המעצר בעתלית, ליל המשטרות, ליל הגשרים, פעולת בלד א-שייח', השמדת שיירת הנשק הערבית בקרית מוצקין (מתוך 12 אותות הגבורה שהוענקו במלחמת העצמאות, שניים ניתנו ללוחמים מהגדוד על פעולה זו), פשיטות שונות (אות גבורה נוסף על הפשיטה בשפרעם) והקרב על משמר העמק, בו הביס הגדוד את צבא ההצלה של קאוקג'י.
ב-26 באפריל 1948 הוקמה חטיבת "יפתח" על בסיס הגדודים הראשון והשלישי. במסגרת חטיבה זו השתתף הגדוד הראשון, בין השאר, במבצע מטאטא ובקרבות מלכיה בחזית הצפון; במבצעי "יורם" ו"דני" בחזית המרכז; במבצע "אבק", בקרבות ח'רבת מחאז, שבהם הביס את הצבא המצרי, במבצע יואב, בקרבות חוליקאת ובטריז בית חאנון בחזית הנגב. הגדוד המשיך להתקיים גם לאחר פירוק מטה הפלמ"ח ב-7 בנובמבר 1948, והתפזר, כגדודים אחרים בפלמ"ח, במהלך אפריל 1949. לפני, במהלך ואחרי מלחמת העצמאות, היו יוצאי הגדוד הראשון בין מקימי 29 קיבוצים ויישובים ברחבי ישראל.
ראשית הגדוד > הפלוגות מהן הוקם הגדוד

הגדוד הראשון הוקם על בסיס שלוש משש "פלוגות המחץ" הראשונות:
פלוגה א', שמרחב הגיוס העיקרי שלה היה בעמק הירדן, עמק בית שאן ועמק יזרעאל. מפקדה הראשון היה יגאל אלון, לימים מפקד הפלמ"ח ומפקד מבצעים מכריעים במלחמת העצמאות.
פלוגה ד', שמרחב הגיוס שלה היה תל אביב וסביבתה. מפקדה הראשון היה בנימין (ג'ינג'י) צור, ממקימי החי"ש (חיל השדה) של "ההגנה" מפקד חטיבה מחוזית במלחמת העצמאות.
פלוגה ו', שמרחב גיוסה העיקרי היה ירושלים. מפקדה הראשון היה ישראל ליברטובסקי, שבהמשך התגייס לצבא הבריטי, יצא לשליחות העפלה, ובמלחמת העצמאות היה מהנדס קו המים בנגב.
ראשית הגדוד > הקמת הגדוד

לקראת סוף שנת 1944 חל שינוי משמעותי במבנה הפלמ"ח: עקב הקמתן של תשע פלוגות וסיכוי להגדלה נוספת, אישרה המפקדה הארצית של ה"הגנה" להקים גדודים. נחום שריג, לימים מפקד חטיבת הנגב, מונה למפקד הגדוד הראשון. עם הקמת הגדוד מונו שלושה מפקדים לפלוגות שהרכיבו אותו. מפקדים אלה היו מראשוני המתגייסים לפלמ"ח, טירונים שהוכשרו והתקדמו בתוך הארגון:
מפקד פלוגה א' נחמיה שיין, חבר קיבוץ עין חרוד, יהיה בהמשך מפקד פלוגה ו'. בחודש יוני 1946 נפל עם 13 מפקודיו כאשר פיקד על פיצוץ גשר אכזיב ב"ליל הגשרים".
מפקד פלוגה ד' (שלתקופה קצרה השתייכה לגדוד השלישי) חיים אבינועם, מראשוני הפלוגה שקודם מתפקידו כמפקד מחלקה.
מפקד פלוגה ו' שאול יפה, חבר קיבוץ יקום, שהיה עד אז מפקד מחלקת סיירים בפלוגה ג'.
מפקד פלוגה ז', שהשתייכה במשך כחצי שנה לגדוד הראשון, היה שמעון אבידן (קוך). הוא פיקד קודם על פלוגה ו' ועוד לפני הקמת הגדודים פיקד על מסגרת גדודית ניסיונית, שכללה את פלוגות ו', ז'. פלוגה ז' הייתה פלוגת מטה, שכללה את המחלקות: הגרמנית, הבלקנית, הערבית, הימית והטיס.
הפריצה למחנה עתלית ושחרור המעפילים

בהתאם למדיניות "הספר הלבן" נכלאו מעפילים שנלכדו על ידי הבריטים במחנה המעצר בעתלית. המוסדות המוסמכים של היישוב הינחו את מיפקדת ה"הגנה" לשחרר מעפילים מעתלית, ומטה הפלמ"ח קיבל פקודה לבצע זאת. היה זה המבצע הראשון של תנועת המרי העברי ומטה הפלמ"ח הטיל על הגדוד הראשון בפיקודו של נחום שריג לבצע את המשימה. הפקודה נמסרה לנחום שריג ב-6 באוקטובר 1945 והוקצו לו 48 שעות בלבד ותכנון וביצוע המשימה.באותו זמן היו עצורים בעתלית כ-215 מעפילים, ביניהם 37 מעפילים מסוריה שהיו צפויים לגירוש. בעצה אחת עם סגנו, יצחק רבין, החליט שריג להחדיר חוליה לתוך המחנה במטרה להכין את המבצע גם מבפנים ולסייע לכוח הפורץ מבחוץ. לביצוע עצמו הוקצה כוח של פלוגה, כל לוחם היה חמוש ברובה וברימונים, לכל מפקד חוליה היה תת-מקלע ולכל אחת משתי המחלקות הפורצות – מקלע "ברן".
הפריצה למחנה עתלית ושחרור המעפילים > התוכנית

מחלקה בפיקוד הסמג"ד יצחק רבין תפרוץ את הגדרות, תאבטח את אזור הפריצה ותהווה מאסף בעת הנסיגה; מחלקה בפיקוד נחמיה שיין (מ"פ א') תיכנס לתוך המחנה, תסייע בפינוי העולים ותוביל אותם לעבר בית אורן.
מרחב הפעולה יאובטח על ידי חסימות: אחת, בפיקוד שאול יפה (מ"פ ו'), תתמקם מול משטרת עתלית; שנייה, בפיקוד עמוס חורב (מ"מ בפלוגה ו'), תתמקם על הכביש צפונית למשטרת עתלית; שלישית תתמקם על הכביש המוביל משכונת אחוזה בחיפה לכפר עוספייה; חוליה רביעית תשמור על המשאיות שיסיעו את העולים ליגור.
מדורה באזור בית אורן תשמש סימן לחוליה שבתוך המחנה כי המבצע מתקיים וכי עליהם לפעול.
החוליה שחדרה למחנה תארגן את העולים לפינוי, תנטרל את השומרים ותיתן אות המוסכם להצלחתה, ולהתחלת הפריצה.
לוח הזמנים לפעולה: 7 באוקטובר, חדירת מפקד החוליה לתוך המחנה; ריכוז הכוח ביגור. 8 באוקטובר, חדירת שאר החוליה למחנה, וניטרול השומרים; תנועת הכוח לאזור בית אורן. 9 באוקטובר, יום ה"ע", שעת ה"ש" 01:00 (כלומר בלילה שבין 8 ל-9 באוקטובר. בפועל, יום ה"ע" נדחה ב-24 שעות ללילה שבין 9 ל-10 באוקטובר).
הפריצה למחנה עתלית ושחרור המעפילים > הביצוע

ב-9 באוקטובר בשעה 23:00 יצא כל הכוח לדרך במרוכז, כ-80 לוחמים ולוחמות, למבצע מורכב ומסובך שהפלמ"ח טרם נתנסה בכמותו. התנועה הייתה ישר מערבה, בדרך קשה במורד ואדי פלאח (נחל אורן); חישוב הזמנים נעשה על סמך קצב התנועה של הסיירים בעוד שהכוח הגדול נע לאט יותר. את שני הקילומטרים האחרונים עברו בריצה, ושבע דקות לפני שעת ה"ש" נערך הכוח במרחק-מה מהגדר החיצונית של המחנה. עם קבלת הסימן המוסכם מהחוליה שבתוך המחנה, לפיו הזקיפים נוטרלו, החלה הפריצה. חוליית החיתוך פרצה את הגדר הראשונה ואת השנייה, המחלקות פרצו פנימה, העולים שאורגנו על ידי החוליה שחדרה מקודם יצאו בקבוצות. כל הפעולה, הפריצה ושחרור המעפילים, ארכה רק כמחצית השעה; אולם העלייה אל בית אורן התנהלה באיטיות רבה ובינתיים התחילה המשטרה הבריטית במרדף. החסימה בכביש אחוזה-עוספייה בלמה טנדר משטרה בירי וברימונים, והטנדר התדרדר לוואדי. שריג התכוון להיכנס לבית אורן להתארגנות ופיזור העולים, אך הבחין בשיירה בריטית מתקרבת והחליט לנקוט בתכסיס הונאה. המשאיות שיועדו להסעת העולים נשלחו ריקות, באורות דולקים, מאזור בית אורן לכיוון עתלית, כאילו הנמלטים נוסעים מערבה. הנהגים טעו בדרכם, נקלעו לדרך ללא מוצא ונתפסו על ידי הבריטים, שניסו לאחר מכן ללא הצלחה לפרוץ לתוך בית אורן, בהנחה שהנמלטים נמצאים בקרבת מקום יציאת המשאיות. כך יצא שההונאה עלתה יפה, שכן בעוד הבריטים רודפים אחר המשאיות הריקות ואחר כך מנסים לפרוץ לקיבוץ, אנשי הגדוד והמעפילים נעו לעבר יגור במורד התלול של ואדי חייה; במלאת 50 שנה למבצע נקרא הוואדי "נחל מעפילים". הבריטים הטילו מצור על יגור, אך בהנחיית ה"הגנה" נהרו לשם המוני אזרחים מחיפה, מהקריות ומקיבוצי הסביבה, ומנעו את כניסת הבריטים עד שנשק הלוחמים הוכנס לסליקים, המעפילים ולוחמי הגדוד התערבו בקהל ולא ניתן היה עוד לזהותם ולעוצרם. יצוין כי כל התשתית המודיעינית והלוגיסטית הוכנה מראש על ידי ארגון ה"הגנה" בחיפה: הכנסת מפקד החוליה למחנה עתלית במסווה של מורה, הקשר עם אנשים מהימנים בתוך המחנה, התחבורה, הנשק וגיוס ההמונים שבאו ליגור ולבית אורן. מפקד ה"הגנה" בחיפה, דוד שאלתיאל, היה בקשר ישיר עם המג"ד שריג, ואפילו רמטכ"ל ה"הגנה" יעקב דורי (אז דוסטרובסקי) היה בשטח. קרה כך שקבוצת מעפילים הגיעה בטעות לשכונת אחוזה, מישהו מהתושבים הזעיק את מטה ה"הגנה", והרמטכ"ל בעצמו הגיע למקום ודאג לשכנם בבתי תושבים.
הפריצה למחנה עתלית ושחרור המעפילים > הערכת המבצע

שחרור המעפילים מעתלית היה המבצע הראשון של הפלמ"ח ברמה הגדודית, והוכיח את יכולתו לנהל מבצע גדודי מורכב ומתוחכם בהתראה קצרה. היה זה גם אחד המבצעים המוצלחים ביותר במאבק נגד השלטון הבריטי ומדיניות הספר הלבן, ואכן ראשי הנהלת הסוכנות דוד בן-גוריון ומשה שרת בירכו במברק אישי מיוחד את המבצעים. הגדוד הראשון הפגין לראשונה את יכולותיו, נחישותו וכישורי מפקדיו. במבצע השתתפו, בכל הרמות, מפקדים ולוחמים שהגיעו לימים לעמדות בכירות בהנהגת הצבא והמדינה, וזה היה להם ניסיונם הראשון בהפעלת יחידה צבאית הגדולה מפלוגה. ביניהם: יצחק רבין, נחום שריג, שאול יפה, אברהם אדן (ברן), עמוס חורב, יוסף (יוסקה) יריב, רפי איתן, ואנשי פלי"ם כגון מיכה פרי, שאול ביבר ונמרוד אשל.
ממבצע עתלית לליל הגשרים > ליל הרכבות

מבצע "מסיבה", שנודע בתור ליל הרכבות, התבצע ב-1 בנובמבר 1945, בשעה 23:00. מטרתו המקורית הייתה חבלה ברשת מסילות הברזל המנדטורית, כאיתות לבריטים: אם אתם סוגרים את הגבולות בפני מעפילים, גם אנו מסוגלים למנוע תנועה חופשית שלכם בארץ ומחוצה לה. המבצע כלל חבלות ב-153 נקודות שונות: תחנות רכבת, צמתים ומעתיקי מסילות, גשרונים, מובילי מים ועוד, תוך שאיפה להימנע מפגיעה בנפש. מטרה זו הוטלה על ארבעת גדודי הפלמ"ח, שפעלו ב-50 חוליות בנות כמה לוחמים כל אחת. בנוסף לכך חיבל הפלי"ם בספינות משמר החופים שפעלו נגד אוניות מעפילים. האצ"ל חיבל בקטרים בתחנת הרכבת בלוד, והלח"י עשה ניסיון כושל לחבלה בבתי הזיקוק בחיפה.
הגדוד הראשון ביצע חבלות באזורים בהם שהו פלוגותיו, בקווים מחיפה צפונה ומזרחה. פלוגה ד' בפיקוד חיים אבינועם פעלה בקו רכבת העמק בקטע אחד, בין היתר ליד משטרת שאטה. פלוגה ו' בפיקוד שאול יפה פעלה בקטע אחר, וכן בתוך העיר חיפה, סמוך לכיכר פלומר, שם פוצץ ישעיהו בודילובסקי את המסילה. חוליה מפלוגה א' פוצצה את גשר "של" בחיפה; חוליה נוספת מפלוגה ו', פוצצה את המסילה בגשר אכזיב. כל פעולות הגדודים בוצעו בתיזמון אחיד בשעת ה-ש', והלוחמים נסוגו תוך טשטוש עקבותיהם כדי למנוע פעולות גמול של הבריטים נגד יישובי המוצא. פעולת ליל הרכבות הראתה את יכולתם של גדודי הפלמ"ח, והגדוד הראשון בתוכם, להוציא אל הפועל מבצע מורכב בתיזמון אחיד ומבלי להשאיר עקבות.
ממבצע עתלית לליל הגשרים > לילות הורדת מעפילים אל החוף

חלקו של הפלמ"ח היבשתי במבצעי ההעפלה היה בעיקר באבטחת אזור הנחיתה, בסיוע לפיזור ולעיתים גם בהורדה לחוף. כדברי המג"ד נחום שריג: "הפעולה הייתה בנויה על שלושה מעגלים... נשיאת העולים, הבאתם בסירות לחוף, הטיפול בהם, ארגונם לתנועה. המעגל השני, קרוב וצפוף יותר, אבטחה... אנשים מזוינים ברובים, מקלעים, תת-מקלעים, רימונים. המעגל השלישי צריך לחסום, להשהות ולעכב, מרוחק ודליל יותר... [לגדוד] הייתה אפשרות לבנות את יחידת הפעולה, צוות הפעולה, לפי הצורך, בהתאם לתנאים". האבטחה הייתה כרוכה בהמתנה מתישה במשך שעות ובסכנה להיתפש עם הנשק על ידי הבריטים או להיכנס לקרב יריות.
ספינת המעפילים "חנה סנש" הפליגה מאיטליה והגיעה קרוב לחוף נהריה ב-25 בדצמבר 1945, כשעל סיפונה 252 מעפילים; בקרבת החוף עלתה הספינה על שרטון. פלוגה א' אבטחה את אזור הפעולה והכינה לקראת פיצוץ את הגשר שנמצא בכניסה הדרומית לנהריה. לבסוף לא הגיעה תגבורת בריטית והפיצוץ לא בוצע. הורדת המעפילים הצליחה, ולוחמי הגדוד הובילו את המעפילים לקיבוצים באזור.
ספינת המעפילים "עליה" הפליגה מצרפת והגיעה לחוף נהריה ב-16 בנובמבר 1947 כשעל סיפונה 182 מעפילים. בפעולה זו עסקו אנשי הגדוד הראשון גם בהורדה אל החוף.
ספינת המעפילים "האומות המאוחדות" הפליגה מאיטליה, וזכתה לשמה בשל הכרזת האו"ם חודש לפני כן, בכ"ט בנובמבר 1947, על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. הספינה הגיעה לחוף נהריה ב-1 בינואר 1948 כשעל סיפונה 537 מעפילים. למרות הכרזת האו"ם, עדיין היה צורך באבטחת ההורדה אל החוף כדי למנוע את תפיסת המעפילים, ולוחמי הגדוד הראשון נשלחו לאבטח את האזור ולסייע בהורדה ובפיזור המעפילים.
אנשי הגדוד השתתפו בעוד מסגרות שונות של מפעל ההעפלה: באירופה בארגון "הבריחה", כמלווי מעפילים בפלי"ם וכגדעונים; אחדים השתתפו במסגרת "החוליה" בהעפלה היבשתית, דוגמת חיים חפר ממחלקת דפנה בפלוגה ו' שאף הנציח את עלילותיה בשורות: "בין גבולות, בהרים ללא דרך, / בלילות חשוכי כוכבים, / שיירות של אחים מבלי-חרף /למולדת אנו מלווים".
ממבצע עתלית לליל הגשרים > מבצע ברזילי: הוצאת נשק מתוך רכבות הצבא הבריטי

מבצע פריצה לרכבות עמוסות אמצעי חימוש שהובילו הבריטים, והעברת נשק ותחמושת לסליקים של הפלמ"ח. הש"י, שירות הידיעות של ה"הגנה", סיפק מידע על תנועת הרכבות שיצאו ממחסני הנשק במחנה כורדני, צפונית-מזרחית לקריית מוצקין, ונעו דרומה לעבר מצרים, דרך רפיח. לוחמים מן הגדוד הראשון חדרו לרכבות שנעו על מסילות הברזל והוציאו את הנשק במסגרת "מבצע ברזילי", שנמשך כשלושה חודשים במהלך המחצית הראשונה של שנת 1946.
מנהל תחנת הרכבת בעתלית היה חבר ה'הגנה', ומהגדוד היו מודיעים לו לאיזו רכבת מעוניינים לפרוץ ובאיזו שעה תעבור; התפקיד שלו היה להאט את מעבר הרכבת בתחנת עתלית. מדרום לתחנת עתלית הייתה שוכבת כיתה, בגודל שהותאם למספר הקרונות. כל שני לוחמים היו קופצים על קרון נוסע, פותחים עם מנוף את הדלת וממשיכים לנסוע עם הקרון. מעתלית עד חדרה הובערו חמש עד שמונה מדורות, ולידן אנשי הגנה. הלוחמים בכל קרון ערמו ארגזי תחמושת ליד הפתח ועל פי אות מוסכם, בהתקרב הקרון לכל מדורה, היו דוחפים ארגזים החוצה, וכך ממדורה למדורה. אנשי ה"הגנה" הממונים על איסוף הארגזים העמיסו אותם על פלטפורמות מכוסות בברזנט קשורות לטרקטורים ולעגלות והובילו את הנשק לסליקים שביישובים הסמוכים.
במשך הזמן הבריטים הרגישו שמשהו מתרחש והוסיפו שמירה לאורך הקרונות, וכשהרכבת הייתה נעצרת היו יורדים ומסיירים סביבה, אך מעולם לא תפסו את לוחמי הגדוד. המבצע המוצלח הופסק כאשר רכבות הנשק התחילו לנסוע בשעות היום.
ממבצע עתלית לליל הגשרים > תקיפת מתקני הרדאר

על מנת להקשות על הבריטים לזהות התקרבות אוניות מעפילים, החליטה מיפקדת ההגנה בהשפעת יצחק שדה לפוצץ מתקני רדאר ששימשו לשם כך בבסיס סטלה מאריס שבכרמל הצרפתי.
מועד המבצע הראשון נקבע לשעות הערב של 20 בינואר 1946, כתגובה להשתלטות הבריטים ב-17 בינואר, בלב ים, על האונייה "אנצו סרני" שהובילה 908 מעפילים. כוח מפלוגה א' ביצע תצפיות, ולאחר מכן פרץ את גדרות התיל של המחנה, הניח חומר נפץ עם עפרונות השהייה ל-45 דקות, ויצא מהמחנה מבלי להתגלות. מטעם מפקדת ההגנה הודיעו לבריטים לפנות את הבסיס לקראת הפיצוץ, כי רצו למנוע פגיעות בנפש; אולם קצין בריטי חיפש ומצא את המטען והצליח לנטרל את מנגנון ההפעלה.
לאחר תפיסת "אנצו סרני" הייתה הפסקה של חודשיים בהבאת ספינות מעפילים. לחודש מארס תכנן המוסד לעלייה ב' עלייתן של שלוש ספינות נוספות, וכדי לסייע בכך הוחלט שוב לפוצץ את הרדאר בסטלה מאריס.. המועד לפשיטה החדשה נקבע ללילה שבין 18 ל-19 בפברואר ושוב הוטלה המשימה על הגדוד הראשון. הפעם התקיפה בוצעה מכיוון שונה; הכוחות לא הספיקו להגיע במועד אל הבסיס ולכן נדחתה ללילה הבא. מחנה הרדאר תוגבר בעקבות הפשיטה הקודמת, והוגברו צפיפות התיל והתאורה. הגדר הראשונה והשנייה נפרצו בקלות יחסית, למרות סיורי הזקיפים. הגישה לגדר השלישית, המקיפה את בסיס האנטנה הענקית, הייתה קשה במיוחד אך לבסוף נפרצה הגדר הפנימית והחבלנים השליכו לרגלי הרדאר את המטען הכבד, פתיל ההשהייה כוון הפעם ל-30 שניות בלבד, והפיצוץ בוצע כשהכוח תופס מחסה בסמוך. מייד לאחר מכן הושבתה רשת החשמל באזור המחנה, האורות כבו, והכוח הצליח לחמוק מהמירדף הבריטי. הלוחמים הגיעו בבוקר לקיבוץ יגור, ומשם התפזרו ליחידותיהם. הבריטים הודו כי פיצוץ הרדאר "הוכיח תכנון וביצוע מבריקים, שלוו במזל מסוים". ההתקפה זכתה לכיסוי תקשורתי נרחב, בארץ ובבריטניה.
כשנה וחצי מאוחר יותר, ב-19 ביולי 1947, חזרה פלוגה א' לפשוט על הרדאר בסטלה מאריס, וכן על "הרדאר הקטן" בבסיס ח'רייבה שליד הכפר עוספייה. גם שתי פשיטות אלה הוכתרו בהצלחה, ומתקני הרדאר יצאו מפעולה למשך שבועות רבים.
ליל המשטרות

ב-21 בפברואר 1946 התבצע "ליל המשטרות", במהלכו הותקפו בסיסים של כוחות המשטרה הניידת הבריטית (P.M.F), שפעלו נגד היישוב היהודי. על הגדוד הראשון הוטלה תקיפת בסיסי המשטרה בג'נין ובשפרעם, וזאת 24 שעות בלבד לאחר הפעולה השנייה נגד הרדאר בסטלה מאריס. משטרות נוספות שהותקפו על ידי הפלמ"ח היו שרונה (לימים הקריה בתל אביב) וכפר ויתקין (לימים "הדסה נעורים"). הכוונה הייתה לפוצץ את תחנות משטרה בעת ובעונה אחת: התחלת החדירה ב-23:30 בלילה של 21 בפברואר 1946, וביצוע הפיצוצים כעבור שעה וחצי.
ליל המשטרות > ניסיון הפשיטה על משטרת ג'נין

משטרת ג'נין הוקצתה לפלוגה א', בפיקוד הסמג"ד יצחק רבין והמ"פ חיים אבינועם. רבין ניצל את מעמד אביו (נחמיה רבין, יוצא הגדודים העבריים וחבר ה"הגנה") כעובד חברת החשמל, ובילה כמה שעות במסווה של אחד החשמלאים שביצעו בדיקות במשטרת ג'נין. הוא יצא משם עם פרטים רבים על מיבנה המשטרה וכבר תכנן הצעת התקפה עליה כדי להגישה ליגאל אלון ולנחום שריג שהמתינו לו בחיפה. לרוע המזל, בשובו מעפולה לחיפה פגעה משאית באופנועו והוא התעורר בבית החולים, רגלו נותחה וגובסה והוא נוטרל מפעילות לזמן מה. גם חיים אבינועם, המ"פ, התחזה כעבור זמן-מה לעובד חברת החשמל ובדק את פנים מחנה המשטרה הניידת הצמוד למבצר המשטרה, וכן את בונקר הנשק. הוא גם ערך סיורים ותצפיות יחד עם מפקדים אחרים מהפלוגה, לשם איתור מקום הפריצה, נוהלי הבסיס ומידע נוסף. הפלוגה יצאה מחפצי-בה והתרכזה השכם בבוקר בבסיס היציאה במשמר העמק, כדי לנסוע משם עם רדת הלילה לנקודת מפגש עם רכב ובו סליק נייד ולקבל את הנשק וחומר הנפץ, ולהמשיך ברגל אל היעד. אלא שרצף של תקלות שיבש את התוכנית: הרכב התאחר, זרם החשמל למשטרה נותק כשרק המ"פ ומפקדי החוליות הגיעו לגדר והכוח כולו טרם התרכז שם. כיוון שהפעולות בשלוש המשטרות האחרות החלו בזמן, הופעלה אזעקה במחנה ג'נין ושתי שריוניות החלו לפטרל סביבו ולהאיר את השטח. המ"פ התייעץ קצרות עם אנשיו והחליט לבטל את הפעולה ולסגת לכיוון הגלבוע; לפנות בוקר הגיעו חזרה לחפצי-בה. בתחקיר בעקבות הפעולה, עם יגאל אלון ומאיר פעיל, המסקנה הייתה שהמ"פ אבינועם פעל נכון: בנסיבות אלה לא היה לו סיכוי להצליח בביצוע המשימה, ולו ניסה להמשיך היה סופג אבדות והכוח היה נופל בידי הבריטים.
ליל המשטרות > פיצוץ משטרת שפרעם

הפעולה במשטרת שפרעם הוטלה על יחידה מפלוגה ו' בפיקוד עודד מסר, לימים מפקד חטיבת גבעתי. בסיס היציאה היה ברמת יוחנן. כמה לילות לפני הפעולה עשו מפקדי החוליות מעין חזרה כללית ליד המשטרה: בדקו אם יש מיקוש, את הגדר שצריך היה לפרוץ ואת שיגרת הפטרולים. הוכנו סימנים מוסכמים לחיתוך הגדר, ריצה לעבר מגדל המשטרה והנחת שלושה תרמילים עם חומר נפץ, כל תרמיל 30 ק"ג, לרגלי המגדל. לאחר הצתת הפתילים היה עליהם לרוץ לעבר הפתח שפרצו בגדר, על פי הכוונת איש החוליה שיסמן משם בפנס. בליל הפעולה, למרות הופעה בלתי צפויה של שריונית שסיירה בכביש, הצליח הכוח לפעול כמתוכנן; הדף הפיצוץ השיג את הלוחמים בשעת הנסיגה לקיבוץ אלונים. רק לאחר הפיצוץ הבינו השוטרים הבריטיים את הנעשה ופתחו באש, אולם יחידות חיפוי סייעו לכוח להיחלץ בשלום; בפעולה ניזוק קשה מגדל בניין המשטרה.
ליל הגשרים והשבת השחורה

באביב 1946 עזב נחום שריג את הפיקוד על הגדוד הראשון וקיבל את הפיקוד על הגדוד הרביעי. החליף אותו כמפקד הגדוד הראשון אורי יפה, עד אז מפקד הגדוד השלישי.
ב-12 ביוני 1946 הודיע שר החוץ הבריטי ארנסט בווין על דחיית המלצות הוועדה אנגלו-אמריקנית מאפריל אותה שנה, להתיר עלייתם של 100 אלף יהודים. בתגובה, ניתנה לפלמ"ח פקודה לפוצץ 11 גשרים המחברים את ארץ ישראל עם הארצות השכנות, בלילה שבין 16 ל-17 ביוני 1946. המבצע, שנודע מאז כ"ליל הגשרים", קיבל את שם הצופן "מבצע מרכולת". מפקדי הגדודים של הפלמ"ח קיבלו פקודת מבצע מפורטת, בה הוגדרה מטרת המבצע: לנתק את הארץ מן הארצות השכנות שאתן היא קשורה ביבשה על ידי ניתוק קווי התחבורה היבשתיים, באמצעות פיצוץ גשרים כפי שפורטו לכל גדוד. הפיצוצים צריכים להיות מופעלים בעת ובעונה אחת, להוציא את הגשרים מכלל שימוש וכן לשוות להם צורה של חורבן גמור בעיני כל מסתכל. על הגדוד הראשון הוטל לפוצץ את גשר שייח' חוסיין על נהר הירדן המחבר את ארץ ישראל עם עבר הירדן, ושני גשרים על נחל אכזיב בגליל המערבי, המחברים את ארץ ישראל עם לבנון.
ליל הגשרים והשבת השחורה > גשר שייח' חוסיין

אורי יפה, כחבר קיבוץ מעוז חיים, הכיר היטב את גשר שייח' חוסיין (בהמשך: גשר מעוז), המרוחק פחות משני ק"מ מקיבוצו. גשר הברזל חצה את הירדן בכביש המחבר את בית-שאן לאירביד שבעבר הירדן. לאחר ביצוע סיורים מקדימים ביום ובלילה הגיעה מפקדת הגדוד למסקנה שיש אפשרות להתגנב, לשים את חומרי הנפץ בשקט, על יד העוגנים (מדובר בגשר תלוי), על ה"רלסים": מוטות שלד הברזל. לאחר מכן ניתן להכין את הפיצוץ עם חשמל, להתרחק מהגשר, לבצע את הפיצוץ ולהסתלק. על מנת למנוע את גילוי העקבות לאחר הפעולה הוחלט להתקרב אל הגשר בתוך מים; היציאה הייתה ממעוז חיים אבל הנסיגה תוכננה לגוש חרוד, בהנחה שדבר ראשון שיעשו הבריטים הוא חיפוש במעוז חיים.
בקצה המזרחי של הגשר שמרו חיילי הלגיון הערבי ובקצה המערבי, שבו הונח חומר הנפץ, שמרה יחידת שוטרים ערבים מארץ ישראל. הוכנה יחידת חיפוי, הכביש בין הגשר לבית-שאן נחסם וחוטי הטלפון נותקו. את הפעולה ביצעה מחלקה מפלוגה ו' בפיקוד ברוך אקסלרוד (בוזה), שבהמשך מונה למפקד הפלוגה. בעת ההתגנבות, כיסה רעש מי הירדן כל רעש אפשרי של התקדמות החבלנים עד רגלי הגשר. רעש נוסף שסייע הייתה שיחה קולנית שהתנהלה בין הזקיפים משני קצות הגשר. לפי מקור אחד, לאחר שחומר הנפץ הונח ובטרם הופעל הפיצוץ, הוזהרו הזקיפים שעליהם להתרחק ממקום הסכנה, הם אכן התרחקו ותוך דקות הגשר פוצץ ונהרס בלא שאיש ייפגע; לפי עדות המפקד בשטח הזקיפים לא הוזהרו, ואם לא נפגעו זה משום שהגשר קרס במרכזו.
ליל הגשרים והשבת השחורה > השבת השחורה

בשבועיים שחלפו מאז "ליל הגשרים" החליטו הבריטים לעצור את מנהיגי היישוב המאורגן שהפעיל את ה"הגנה", ולחסל את הפלמ"ח. אלה היו מטרות מבצע BROADSIDE, מטח-אש, שתוכנן חודשים מראש ועיקריו היו ידועים לשירות הידיעות של ה"הגנה". באותה מסגרת נערך ב-29 ביוני 1946 מבצע "אגאתה", הוא "השבת השחורה": רבבות חיילים, ביניהם מדיוויזיית הצנחנים, "הכלניות", וכן כ-15 אלף שוטרים, בריטיים וערביים, חסמו את גבולות הארץ, שיתקו את אמצעי התקשורת, שמרו על קיום העוצר ופשטו על 27 יישובים שבהם ערכו חיפושים אלימים. היישובים היו בעיקר קיבוצים שבהם שהה הפלמ"ח וביניהם בסיסי היחידות של הגדוד הראשון. רק בליל שבת נודע כי המבצע ייערך למחרת ובקושי היה זמן לחלק מהמבוקשים להסתתר ולהשמיד מסמכים. ניתנה הנחיה להתנגדות סבילה, ואולם, אלימות הבריטים גרמה להתנגשויות במהלך החיפושים. בעין חרוד ובתל יוסף ירו והרגו הבריטים שני חברי קיבוץ ניר דוד ואת חיים חרודי חבר פלוגה א'. הם חיפשו צעירים והצליחו לעצור כ-200 חברי פלמ"ח, חמישית מן כוח הלוחם של "החטיבה". בסך הכול נעצרו ב"שבת השחורה" 2,700 איש, רובם אנשי ההתיישבות העובדת וכן חלק ממנהיגי היישוב.
ההצלחה המשמעותית ביותר הייתה לבריטים ביגור, שם מצאו במהלך שבוע את מאגר הנשק הגדול ביותר של ה"הגנה". אולם את נשק האימונים של הפלמ"ח, שלא היה בסליקים, לא מצאו. המ"מית דבורה פלום-ספקטור מן הגדוד הראשון, שנפצעה קשה ואיבדה עין בפירוק חומר נפץ אחרי הפריצה לעתלית, הייתה מפקדת הפלמ"ח ביגור. היא הספיקה לאסוף את הנשק ולמסור אותו לחברי פלמ"ח שהסתתרו בחורש על הכרמל. לוחמים רבים מהגדוד הראשון נעצרו ביגור באלימות; לוחם אחד ברח לעוספייה והסתתר שם אצל משפחה דרוזית, וגם פנחס זוסמן (סיקו) הצליח לחמוק ממעצר. עוד מחברי הגדוד הראשון ברחבי הארץ הצליחו לחמוק ממעצר. מ"פ ד' חיים בר-לב שפיקד על פיצוץ גשר אלנבי (בידי הגדוד השני והרזרבה), היה בבסיס פלוגתו בבית השיטה וחמק בכסות של הבאת ענבים מהמטבח; באופן דומה חמקו גם צחיק יבנה, מפקד החבלנים בפיצוץ גשר אכזיב, והמ"מ עוזי נרקיס. חלק ממחלקת גבת היו בסיור ולא נעצרו, אחרים נעצרו אך חמקו במעבר ממחנה למחנה. בכיר המפקדים שנעצרו היה יצחק רבין, סגן מפקד הגדוד הראשון שנתפס בביתו, שם החלים עדיין מפציעתו בתאונת האופנוע לקראת הפשיטה בג'נין, והיה עדיין מגובס.
העצורים הועברו תחילה למחנות המעצר בעתלית ובלטרון, ובהמשך לארבעה מחנות שהוקמו ליד רפיח. מוריס בן-דרור, שהתמנה למפקד פלוגה א' לאחר מות נחמיה שיין בגשר אכזיב, ועוד מפקדים אחדים, התחבאו במרווח שבין תיקרת המטבח וחדר האוכל של מחנה עתלית לבין גג האזבסט המשופע, לפני שעמדו לקחתם לרפיח. לאחר מכן חמקו החוצה בתוך משאית עם ארגזים ריקים. ברפיח, עצורי הפלמ"ח והגדוד הראשון קיימו שיגרה של אימוני כושר, ופעילות תרבות לרבות הופעה של חנה רובינא. הפלמ"ח הכין תוכנית בריחה מרפיח. שייקה גביש, לימים מפקד הגדוד הראשון, היה ב"שבת השחורה" מ"מ מחלקת נען בגדוד השני, והשתחרר אחרי כחמישה שבועות מלטרון. הוא ושני מ"כים ערכו סיור מקדים לקראת פריצת גדרות המחנה ברפיח ומילוט דרך הים, בפיקודו של יוחאי בן-נון. יצחק רבין המגובס חשש שמא לא יוכלו לקחת אותי. אולם יוחאי בן-נון החליט שהוא יוברח גם כן, על אלונקה. בסופו של דבר לא היה צורך במבצע החילוץ, שכן ב-5 בנובמבר 1946 החלו הבריטים בשחרור מזורז של כל עצורי לטרון, לטרון ב' ורפיח.
ליל הגשרים והשבת השחורה > מעצרים נוספים בין השנים 1943 עד 1947

ביוני 1943 נעצרו חברי פלוגה ד' בסיור בסביבות שכם ובגלל נשק שנתגלה אצלם ישב חבר הפלוגה כמה שנים בלטרון, ושתי חברות בכלא בית-לחם; ב-1943 נעצרו חברי פלוגה ד' בחיפוש ברמת הכובש; ב-1944 נעצר חבר פלוגה א' במהלך הפגנה בתל אביב ונכלא בכלא יפו; ב-1944 נעצרו וישבו שבוע בכלא בירושלים חמישה חברי פלמ"ח, ביניהם שניים מפלוגה ד', שעה שפעלו במסגרת "הסזון" ונחשדו דווקא בהשתייכות לאצ"ל. ב-22 בנובמבר 1947 לכדו הלבנונים חמישה חברי הכשרת גבת מהגדוד הראשון שסיירו בגבול הצפון, והם היו כלואים 17 חודש בבירות.
משנת 1947 עד מרץ 1948

כפי שצוין כבר, ב-19 ביולי 1947 פשטה פלוגה א' על הרדאר בסטלה מאריס ועל "הרדאר הקטן" בבסיס ח'רייבה שליד הכפר עוספייה, והשביתה אותם.
בספטמבר-אוקטובר 1947 הודיעו מקורות מודיעיניים על כוונה סורי לפלוש לגליל טרם ההצבעה על תוכנית החלוקה. כוחות פלמ"ח, חלקם מהגדוד הראשון ומפלוגה ד', הועלו אל הקיבוצים דן, דפנה, כפר סאלד, שמיר, וקיימו משם סיורי עומק לתחום סוריה. בנובמבר 1947 חזרו כוחות אלו לבסיסיהם הקבועים.