מיין קאמפף
תוכנו של הספר

הכרך הראשון הוא אוטוביוגרפי בחלקו הגדול, אך יש בו אי דיוקים רבים. הוא מסתיים בהשתלטות של היטלר על המפלגה הנאצית עם הכרזת מצעה בפברואר 1920. הכרך השני עוסק ברעיונותיו של היטלר על אופייה של המדינה ובענייני אידאולוגיה, תעמולה וארגון. פרקי הסיום עוסקים במדיניות חוץ.
היטלר היה קורא אובססיבי, והרעיונות בספר היו מקבץ אקלקטי של רעיונות גזעניים שנלקחו ממקורות שונים. השפעתם של אנשים כאלפרד רוזנברג, "האידאולוג" של המפלגה הנאצית, (שספרו "המיתוס של המאה העשרים" דמה באופיו ל"מיין קאמפף") סימנה לו אך נתיב בתוך בליל של רעיונות שקלט ממקורות שונים, החל מקרל מרקס ופרידריך וילהלם ניטשה וכלה ביוסטון סטיוארט צ'מברלין, והפרוטוקולים של זקני ציון.
את דעתו על הפרוטוקולים הוא תיאר כך (עמודים 77–80):
כמה שקיומו של עם זה מושתת על שקריות מתמשכת, מתגלה בצורה שאין דומה לה, בפרוטוקולים של זקני ציון, השנואים כל כך על היהודים. "הם מבוססים על זיוף!", טוען ברבים שוב ושוב ה-"פרנקפורטר צייטונג", זו ההוכחה הטובה ביותר לאמיתותם! בהדרגה הוא (היהודי) משתלב בכלכלה, לא כיצרן, כי אם אך ורק כמתווך. הוא מתחיל כמלווה, כתמיד תמורת ריבית קצוצה ולמעשה הוא זה שהנהיג בדרך זו את הריבית בכלל. את עסקי המסחר והכספים, הוא רואה כזכות יתר אישית, ומנצל אותה בלא כל התחשבות. עסקי הכספים והמסחר אכן עברו לשליטתו הבלעדית. וכעת, מתחיל היהודי לחשוף את תכונותיו האמיתיות. בחנופה מגעילה הוא מזדנב אחרי הממשלות, משקיע את כספו ומבטיח לעצמו, תמיד בדרך זו, כתב זכויות לעשוק מחדש את קרבנותיו. נוצר איפוא מצב, שלכל שליט היה "יהודי חצר" משלו, כפי שנקראו המפלצות הללו שהציקו לעם עד כדי יאוש, ועם זאת, דאגו לשעשועיו הבלתי פוסקים של הנסיך
התאוריה הבסיסית של היטלר (שעליה בוססו שאר תאוריות הגזע הנאציות), היא שלאמיתו של דבר תולדות האדם הם קורות מאבק בין הגזעים. העמים הגרמאניים-נורדים הנעלים ומובחרי הגזע מצויים במאבק נגד היהודים, הסלאבים ואחרים, שהם "תת-אדם" (untermensch). היהודי החותר תחת הציוויליזציה הארית יכול להיות קפיטליסט, שמשעבד את הפועל הגרמני לריבית רצחנית, או קומוניסט, שאומר לבצע בגרמנים רצח עם מעין זה שלכאורה ערכו הבולשביקים בעממי רוסיה. אך האידאולוגיות השונות אינן אלא כסות למאבק בין הגזעים.
המאבק בין העמים הוא על "מרחב מחיה", כאשר כיוון התפשטותה הראוי של גרמניה הוא לעבר המזרח, אל שטחי הדגן של אוקראינה ומקורות הנפט והמחצבים של הקווקז. כאן תבוא ההתנגשות המכריעה עם האויב היהודי בתחפושתו הבולשביקית, אשר הצליח להשתלט, אליבא דהיטלר, על המוני התת-אדם חסרי הבינה, הסלאבים והמונגולים, ולאחד אותם לכלל המדינה המודרנית של ברית המועצות.
היריעה הרחבה של האנטישמיות של היטלר הופיעה רק ב"מיין קאמפף". בספר בא לידי ביטוי הממד האפוקליפטי של המאבק נגד היהודים. קרוב לוודאי שהיה זה פרי התרומה האידאולוגית של דיטריך אֵקַרט, שהיטלר נפגש עמו בסוף 1919 או 1920, ואמר עליו מאוחר יותר: "הוא האיר את עינינו ככוכב קוטב... מבחינה אינטלקטואלית הייתי באותם ימים כתינוק שיונק מבקבוק". אקרט מת על יד ברכטסגאדן בערב חג המולד 1923 והיטלר הקדיש לו את "מיין קאמפף", בנוסף לחבריו שנהרגו בפוטש של אותה שנה.
היטלר מציג חזון של קץ העולם בגין מעשיו של היהודי (עמ' 65): "אם ינצח היהודי את עמי תבל בעזרת האני־מאמין המרקסיסטי שלו, אזי יהיה ניצחונו אות לגסיסת האנושות, וכדור הארץ ישוב לנוע באֶתֶר ריק מאדם, כמו לפני שנים".
בסוף הפרק השני מופיעה הצהרת אמונה של היטלר (עמ' 679): "מאמין אני היום, שאני פועל ברוחו של בורא עולם הכול יכול: בכך שאני מתגונן מפני היהודי אני נאבק למען פועל ידו של אדון עולם".
היטלר תיאר את היהודים כמשחיתי הגזע הארי במגוון צורות ודרכים, כולל שימוש בדימויים כמעט-פורנוגרפיים. מוטיב זה עלה, בין היתר, בהכריזו כי "המשימה הלאומית" החשובה ביותר היא עקירתה מן השורש של העגבת.
במקום אחד בספר מתייחס היטלר אל היהודים ואל השימוש בגז מרעיל:
אם בתחילת המלחמה, או אף בהמשכה, היו שנים עשר או חמישה עשר אלף מאותם העברים משחיתי האומה מובאים תחת גז מרעיל באותה דרך בה מאות אלפי מיטב הפועלים הגרמנים נאלצו לסבול בשטח, כי אז לא היה קורבנם של המיליונים שהקריבו את חייהם בחזית מוקרב לשווא.
בוויכוח על מקורות הפתרון הסופי, היסטוריונים הדוגלים בגישה אינטנציונליסטית קיצונית, בעיקר לוסי דווידוביץ', הצביעו על קטע זה כהוכחה לכך שהיטלר תכנן את רצח יהודי אירופה כבר בשלב מוקדם כל כך. גישה זו נדחתה על ידי מרבית החוקרים.
מהבחינה האישית ניכרת בספר תחושת השליחות. כפי הנראה, בעת כתיבת הספר הגיע היטלר למסקנה שהוא ולא אחר הוא השליח ששלח האל להושיע את העם הגרמני. בהתאם לכך רצוף הספר בסקירה של ילדותו ונעוריו של היטלר (דבר שהופך אותו לבעל ערך לחוקרים עד ימינו), מתוך כוונה להראות את מאבקו האישי ההופך בהדרגה למאבק לאומי. כן קובע היטלר כי הדמוקרטיה היא חסרת ערך (שכן אינה מביאה תועלת במאבק בין הגזעים על מרחב המחיה), ושם במקומה את "עקרון המנהיג" (פיהרר פרינציפ) – לפיו כל בעל תפקיד אחראי כלפי מפקדו, וזה אחראי כלפי מפקדו, עד הפיהרר, האחראי כלפי האל, או כלפי ההיסטוריה הגרמנית, והוא בעל סמכות בלתי מוגבלת ביחס לכל נתיניו.