אוק רידג' (אתר גרעיני)
העובדים ותנאי העבודה

החל מ-1 באפריל 1943 נשלטה הגישה למפעלי האתר הגרעיני בקפידה. הוא הוקף בגדרות תיל, עם שערים מוגנים, ושומרים סיירו סביבו כל העת. כל העובדים נאלצו לחתום על הצהרת ביטחון, שמטרתה הייתה להודיע להם על עונשים אפשריים על ריגול והפרת סודיות על פי חוק הריגול האמריקאי משנת 1917 (אנ'). אנשי הביטחון של אוק רידג' ראו כל מסיבה פרטית עם יותר משבעה אנשים כחשודה, ותושבים, שהאמינו שסוכנים חשאיים של ממשלת ארצות הברית מסתובבים ביניהם, נמנעו מלהזמין לביתם את אותם אורחים שוב ושוב. אף שתושבי המקום המקוריים היו יכולים להיקבר בבתי הקברות המקומיים, כל ארון קבורה נפתח, ובוצעה בו בדיקה של אנשי ביטחון. כולם, כולל אפילו מפקדי צבא בכירים ומכוניותיהם, עברו חיפוש ונבדקו בעת הכניסה והיציאה ממתקני הפרויקט. דואר ומכתבים עברו צנזורה, ונעשה שימוש בפוליגרף בתהליך קבלת עובדים ובבדיקות ביטחוניות. לכל עובד הוענק תג מקודד-צבע שהגביל את המקומות אליהם הוא יכול להיכנס. העובדים, רובם ככולם, כלל לא ידעו במה הם עובדים. הם ראו כמויות עצומות של חומרי גלם נכנסים למפעלים, אך שום דבר לא יוצא מהם. הם משגיחים על "חוגות ומתגים כשמאחורי קירות בטון עבים מתבצעות ראקציות מסתוריות" בלי שהם יודעים כלל מה מטרת עבודתם. למרות אמצעי הביטחון, חדרו לאתר הגרעיני המרגלים ג'ורג' קובאל ודייוויד גרינגלאס, שהעבירו סודות לברית המועצות.
בריאות ובטיחות תעסוקתית הציבו אתגר, מכיוון שהעובדים באו במגע עם מגוון כימיקלים רעילים, השתמשו בנוזלים ובגזים מסוכנים בלחצים גבוהים, עבדו במתח גבוה, והתמודדו עם סכנות, שרובן לא נחקר כראוי, של רדיואקטיביות ושל טיפול באיזוטופים בקיעים. ריבוי התאונות גרם למספר גבוה ובלתי קביל לחלוטין של ימי עבודה שאבדו, והוכנה תוכנית נמרצת לשיפור הבטיחות. התוכנית עסקה במניעת תאונות בעבודה, וגם בבתים ובבתי הספר. החדרה של נורמות בטיחותיות נכללה בתהליכי ההכשרה לעבודה, ונערכו גם קורסים ממוקדים בנושאי בטיחות. הופצו גם כרזות בטיחות, חוברות הדרכה וסרטים בנושא. בדצמבר 1945 העניקה המועצה לבטיחות לאומית לפרויקט מנהטן את אות ההוקרה לשירות בטיחותי, מתוך הכרה ברמת הבטיחות הגבוהה שאליה הגיע הפרויקט. אוק רידג' גם קיבלה פרס הוקרה בתחרות הלאומית לבטיחות בתעבורה. עובדים רבים נאלצו לנסוע מרחקים ארוכים על כבישים משובשים ובלתי מתוחזקים כנדרש. 21 עובדים נהרגו מכלי רכב באוק רידג' בארבע השנים שבין 1943–1946, מספר שייצג בטיחות תעבורתית טובה יותר מאשר ערים אחרות בגודל דומה.
אזרחי אוק רידג' לא הורשו להשתתף בשלטון מקומי כלשהו, אך מדינת טנסי, שהייתה מודאגת מהפסד פוטנציאלי של הכנסות ממיסים, לא מנעה מהם אפשרות לבעלות על קרקע. תושבי אוק רידג' לא חיו אפוא במעין "שמורה" פדרלית, והיו רשאים להצביע בבחירות הארציות ובבחירות למדינת טנסי. ולמרות זאת היו ניסיונות להקשות על הצבעתם של התושבים, כמו במשאל העם על השאלה אם מחוז אנדרסון יישאר "מחוז יבש" מאלכוהול; ביום המשאל נסגר לפתע לצורך תיקונים גשר אג'מור, שעליו עברה רוב התחבורה מאוק רידג' לכיוון נוקסוויל, ו"היובש" נותר על כנו. בהצבעה הבאה ב-1947 התהפכה ההחלטה, כשרוב התומכים בביטול היובש היו המצביעים מאוק רידג'.
זו הייתה רק נקודת שוני אחת בין תושבי אוק רידג' לתושבי שאר מחוז אנדרסון. בעוד שרוב תושבי אוק רידג' היו בעלי תעודות בגרות, ורבים מהם בעלי תארים אקדמיים, רמת ההשכלה הממוצעת של מבוגרים במחוז אנדרסון הייתה 6.8 שנות לימוד בלבד. תושבי אוק רידג' דרשו, וגרובס התעקש ותמך בדרישתם, שמורים משובחים ילמדו בבתי הספר ושמתקני הלימוד יהיו ברמה הגבוהה ביותר. כדי להשיג זאת שילם מחוז מנהטן למורים כמעט פי שניים מהנהוג בשאר מחוז אנדרסון. הדבר גרם להתרוקנות של מורים מוסמכים טובים מהאזורים הסובבים, מה שעורר תרעומת רבה.
מחוז מנהטן הסכים שהשכר באוק רידג' צריך להיות גבוה מספיק כדי לאפשר לקבלנים להעסיק ולהחזיק עובדים טובים. מדיניות זו אפשרה לקבלנים לשלם שכר כראות עיניהם, בכפוף למגבלות זמן מלחמה על השכר, ובקרת מחירים שנועדה להגביל את האינפלציה. פטרסון וגרובס היו צריכים לאשר שכר גבוה מ-9,000 דולר.
מועצת הייצור המלחמתית התבקשה להחזיק מלאי מספיק בחנויות באוק רידג' כדי להפחית בהיעדרויות מעבודה. כשהיה מחסור, תושבי אוק רידג', ששכרם היה גבוה יחסית, קנו מוצרים שהיה קשה להשיג באזורים הסמוכים. עובדים שהועסקו באתר לא שוחררו מגיוס תחת מערכת השירות הסלקטיבי. בקשות לדחיית שירות הוגשו רק עבור עובדים קריטיים, בעיקר מדענים וטכנאים צעירים שחויבו בגיוס.