stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרישנהמצ'ריה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בנובמבר 1888 Chitradurga district, הודו 
 פטירה:  28 בפברואר 1989  (בגיל 100) צ'נאי, הודו 
 מדינה:  הראג' הבריטי, הודו 
 
סרי טירומלאי קרישנהמצ'ריה (Sri Tirumalai Krishnamacharya, בקנאדה: ಶ್ರೀ ತಿರುಮಲೈ ಕೃಷ್ಣಮಾಚಾರ್ಯ, שְׁרִי טִירוּמַלַאי קְרִישְׁנַמָצָ'רְיָה, ‏ 18 בנובמבר 1888 - 28 בפברואר 1989) היה מורה, מרפא באיור ודה, מומחה לסנסקריט ולפילוסופיה הינדית.
קרישנהמצ'ריה ידוע כמחייה ההאתה יוגה, לימוד ששם דגש על הצד הפיזי בתרגול כפי שמקובל היום במערב, כאדריכל של הוינייסה יוגה המתורגלת כרצף של תנוחות תוך שימת דגש על התאמת הנשימה לתנועה וכיוגי המסוגל לעצור את פעימות ליבו.
ברחבי הודו התפרסם ביכולתו לרפא ולשפר את איכות חייהם של מטופליו תוך שימוש בשילוב יוגה עם איור ודה.
אף על פי שמעולם לא עזב את היבשת בה נולד, תורתו השתרשה היטב במערב, בעיקר בזכות תלמידיו, שהתפרסמו, כל אחד בפיתוח שיטת תרגול שונה: בנו, ט.ק.ו. דסיקצ'ר שפיתח איתו את ה"ויניוגה" המדגישה את הסינכרון בין התנועות לנשימה ומתאימה את התרגול למצב הכללי (גיל, עיסוק וכדומה) בו נמצא המתרגל, גיסו, ב.ק.ס. איינגר שהתמקד בשלימות שבביצוע התנוחה, ופיתח לשם כך שלל עזרים, ק. פטבי ג'ויס מפתח האשטנגה יוגה המדגישה את הדינמיות שבין התנוחות ואת בניית הבעירה (זיעה) בגוף, ואינדרה דבי אשר הפיצה את היוגה מחוץ להודו.
קרישנהמצ'ריה, המורה של המורים המובילים במאה העשרים נחשב לאחד מאישי היוגה המשפיעים ביותר ומכונה האבא של היוגה המודרנית.
חייו

נולד ב-18 בנובמבר 1888 במוּצ'וּקוּנְדַפּוּרַם (Muchukundapuram), כפר במדינת המחוז קרנטקה שבדרום הודו. אביו, סרי טירומלאי סריניווסה טטצ'ריה, היה מורה ידוע לודות.
שם אימו היה שרימטי רנגניקיממה. לזוג נולדו שלושה בנים ושלוש בנות. בגיל שש התחיל ללמוד ולכתוב סנסקריט ותפילות ודיות תחת ההשגחה הקפדנית של אביו שגם לימד אותו תנוחות יוגיסטיות (אסאנות) ופראנאימה (טכניקות נשימה הודיות עתיקות). אביו נפטר כשהיה בן 10 והמשפחה נאלצה לעבור למייסור, העיר השנייה בגודלה במדינת קרנטקה שם כיהן אבי סבו כראש מינזר הינדי עתיק ומפורסם: The Bramhatantra Parakala Mutt.
קרישנהמצ'ריה החל לרכוש השכלה פורמלית בקולג' המלכותי של מיסור בפילוסופיה הינדית ולוקיגה הודית. במקביל המשיך ללמוד סנסקריט.
בגיל 16 נסע לעיר אלוור טירונג'רי במדינת טמיל-נדו בעקבות חלום שהיפנה אותו לשם. כשהגיע ליעדו, כך הוא מספר, נכנס לטראנס שבמהלכו פגש שלושה מלומדים. הם לימדו אותו את ה"יוגה רהסייה", חיבור יוגי עתיק וידוע שאבד במהלך הזמן. כשהקיץ מהטראנס, הוא זכר את כל החיבור האגדתי, והשתמש בו ללימוד במשך כל חייו.
משם המשיך לנדוד ברחבי הודו בעקבות הפלגים האורטודוכסים של ההינדואיזם.
בשנת 1906 נרשם ללימודי סנסקריט ולוגיקה באוניברסיטת בנארס הידועה כעיר של מאות מקדשים וכמרכז גדול ומרשים ללימוד פילוסופיה הודית מסורתית.
לקריאה נוספת

Desikachar, Kausthub. The Yoga of the Yogi : The legacy of T Krishnamacharya. Krishnamacharya Yoga Mandiram, 2005.
Desikachar, T.K.V. The Heart of Yoga : Developing a personal practice. Inner Traditions India, 1st ed., 1995. ISBN 0-89281-533-7
Desikachar, T.K.V. & Cravens, R.H. Health, Healing & Beyond : Yoga and the living tradition of Krishnamacharya. Aperture, 1998. ISBN 0-89381-941-7
Mohan, A. G. (2010). Krishnamacharya: His Life and Teachings. Boston: Shambhala. ISBN 978-1-59030-800-4.
הערות שוליים

↑  Mohan,Krishnamacharya: His Life and Teachings, p. 125.
↑  Mohan, Krishnamacharya: His Life and Teachings, p. 38.
↑  Desikachar, T. K. V., The Heart Of Yoga, p.xvi
↑  a b c d e f g h i j k l m n o p Ruiz 2001.
↑  "Memories of a Master". YogaJournal.com. אורכב מ-המקור ב-2014-07-08. נבדק ב-10 באוקטובר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mohan, Krishnamacharya: His Life and Teachings, p.1
↑  Pierce, Martin (בינואר–בפברואר  1988). "A Lion in Winter". Yoga Journal: 61–62. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Desikachar, Kausthub, The Yoga of the Yogi, p. 31.
↑  Desikachar, Kausthub, The Yoga of the Yogi, p. 31-33
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13592038g (data)  GND: 122042123  ISNI: 0000 0001 1437 0297  LCCN: n82252999  LNB: 000260545  VIAF: 5101389   WorldCat (עם VIAF): 5101389
מאיר כרמון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 בדצמבר 1947 (בן 77) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן 
 מעסיק:  אוניברסיטת בר-אילן 
 
מאיר כרמון (נולד ב-31 בדצמבר 1947) הוא סופר ישראלי, מרצה בכיר במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן ובמחלקה לקרימינולוגיה במכללה האקדמית אשקלון.
ביוגרפיה

כרמון, קצין משטרה לשעבר, כיהן, בין היתר, כראש המשרד ללוחמה בפשיעה במחוז תל אביב ועסק בחקירתם של פשעים חמורים. נמנה עם חוקרי פרשת חטיפתו של אורון ירדן בראשית שנות ה-80. בוגר אוניברסיטת תל אביב ובהמשך רכש תואר שני באוניברסיטת בר-אילן ודוקטורט בחינוך[דרושה הבהרה].
ספריו

עד כה יצאו לאור ארבעה עשר מספריו וספר אחד שותף בעריכה.
בספר "חוקרים ונחקרים - משחק המוחות" דן המחבר באפשרות לבסס את החקירה הפלילית על כלים מדעיים ובכך למנוע הפללת חשודים חפים מפשע.
בספרו "שקיעתה של האמת - מוסר האמת והשקר" ניתח את הדילמה העומדת בפני המין האנושי, באיזה עולם אנו חיים. האם זהו עולם המבוסס על ערכים של 'אמת' ו'צדק' או עולם הנע בין 'שקר קדוש' ל-'שקר נתעב'. הספר מנתח את התפיסות הפילוסופיות, התאולוגיות והמשפטיות המתמודדות עם דילמה זו.
בספרו "השמונה ביוני" חוזר המחבר אל שנות השמונים של המאה העשרים ומעלה על הכתב, כסיפור מתח הנוגע ללב, את אחת הפרשות שזעזעו מדינה שלמה.
בספרו "שגעון מחפש משמעות" דן המחבר, בתפיסתה של החברה את המשוגע, את החריג, ממיני זוויות ראייה: סוציאלית, פילוסופית, רפואית ומשפטית.
ד"ר כרמון היה שותף בעריכת הספר "הרשעות שווא" קובץ מאמרים הדנים בליקויים במערכת אכיפת החוק, דבר שהביא להרשעתם של חפים מפשע.
בספרו "ארץ הילדים הבודדים" מציג המחבר את סיפורם של חמישה ילדים קטנים שנשלחים לחיות ב"בית הילד" בפרדס חנה של שנות החמישים, בלי הורים ובלי בני משפחה, עזובים ובודדים. הם נאחזים זה בזה באהבה, בצחוק ובנאמנות אין-קץ.
בספר "לא רוצה להיות אלוהים" מעלה המחבר את שאלת קיומו של אלוהים השולט באדם ובאתני הטבע. נער סקרן, המלווה בקיפוד, נחש, שועל, ינשוף, נשר ועגור, הנלחם באיתני הטבע, ברוחות רעות, חוצה אגמים והרים מושלגים, עד שהוא מגיע אל מקום משכנו של האין סוף-שרואה בו את מחליפו.
בספר "הזקן עם המטאטא", מתאר המחבר קשר בלתי אפשרי הנרקם בסמטאותיה הצבעוניות של מרקש, בין מקס, הבחור היהודי המופנם, לבין סרינה, ילדת הסהרה המוסלמית היפהפייה.
הספר "הזקן עם המטאטא", תורגם לצרפתית Le Vieux Au Balai.
שני עולמות המשתלבים בעלילה אחת. עולמה של סרינה המותירה אחריה שובל של דם כחלק מחיפושיה אחר אביה הביולוגי, מחד, לבין עולמו של מקס השזור במעשי גבורתם של לוחמי המחתרת היהודית באלג'יר, שסייעו לכוחות האמריקניים לפלוש לאלג'יריה במלחמת העולם השנייה ולסיפור עלייתם של יהודי המגרב בשנות החמישים של המאה ה-20.
בספרו "רצח בבעל בק" חושף המחבר את סיפורן של 'הנזירות' אן מרי המוסלמית ונדין עשראווי היהודיה, שפעלו בשליחות מדינת ישראל שאך קמה על רקע מלחמת קדש והעלאת יהודי פורט סעיד.
בספרו  "רצח פקיד השומה" מעלה המחבר את סיפורה של משפחת אבולעפיה שאחד מבניה שימש כפקיד שומה ובחקירת הרצחו נחשפו בידי חוקרים פרטיים מקרי רצח נוספים של בני המשפחה.
בספר האחרון "רוקסאן" נשזרים סודות מהעבר עם ההווה בדמויותיהם של שלוש הגיבורות, ג'מה, רוקסאן, לואיז. ג'מה מחפשת את קורות משפחתה שברחה מעיראק, רוקסאן נמלטת מאימת פרחי כנסייה לאחר שחשפה בית בושת שהם ניהלו ולואיז שלא חסה על איש וחיסלה את כל מי שאיים על רוקסאן. סופה של העלילה המפתיעה תשאיר את הקורא פעור פה.
רשימת ספריו

רצח בתשרי (1995)
חוקרים ונחקרים ומה שביניהם, תל אביב, הוצאת סער, שנת 2000.
מסע ללא שם, שנת 2004.
חוקרים ונחקרים – משחק המוחות, תל אביב, הוצאת מסדה, שנת 2008.
שקיעתה של האמת – מוסר האמת והשקר, תל אביב, הוצאת מסדה, שנת 2011.
הרשעות שווא – היבטים פילוסופים פסיכולוגים וארגוניים, תל אביב, הוצאת פירלשטיין-גינוסר, שנת 2012.
השמונה ביוני, תל אביב, הוצאת מסדה, שנת 2013.
שיגעון מחפש משמעות, תל אביב, הוצאת דיונון, שנת 2013. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר".
ארץ הילדים הבודדים, אזור, הוצאת ספרי צמרת, שנת 2014.
לא רוצה להיות אלוהים, כפר סבא, הוצאה עצמית, שנת 2018
הזקן עם המטאטא, תל אביב, הוצאת 'הדובדבן', שנת 2019
Le Vieux Au Balai, כפר סבא, תרגום לצרפתית של הספר 'הזקן עם המטאטא', שנת 2019
"חוקרים ונחקרים-משחק המוחות" גרסה שלישית, מעודכנת. 'מסדה' שנת 2020
"רצח בבעל בק", כפר סבא, 2020
"רצח פקיד השומה", כפר סבא, 2021
"רוקסאן" ספרי 'ניב' 2023
מיכאל הלפרן

| --- | --- |

מיכאל הלפרן, בסביבות 1905
 לידה:  1860 האימפריה הרוסית (1858–1883) וילנה, האימפריה הרוסית
 פטירה:  9 בדצמבר 1919 (בגיל 59 בערך)  צפת, מנהלת שטחי האויב (אנ')
 שם מלא:  מיכאל הלפרן
 מקום קבורה:  ישראל מחניים, ישראל
 מפלגה:  פועלי ציון
מיכאל הלפרן‏ (1860 – 3 בדצמבר 1919, י"ב בכסלו תר"ף) היה מחנך ופעיל ציוני, איש העלייה הראשונה, ממייסדי מפלגת "פועלי ציון", יזם של ארגוני הגנה יהודית בארץ ישראל ובמזרח אירופה, יזם תעשייה והתיישבות ותועמלן השפה העברית. היווה השראה למייסדי ארגון "השומר".
קורות חייו

הלפרן נולד בעיר וילנה שבליטא, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית. אמו, פרידה מאירוֹבְנה, הייתה בתו של פרשן התנ"ך הרב מאיר ליבוש וייזר (מלבי"ם), שנחשב לאחד מחשובי הרבנים בתקופתו. אביו של מיכאל, ר' אליהו חריף הלפרן, היה נשוי בנישואין ראשונים לשרה סוניה לבית רטנר (נישאה לאחר גירושיה למהרי"ל דיסקין ונודעה בירושלים בכינויה "הרבנית מבריסק"). האב החזיק מגילת יוחסין שהגיעה עד דוד המלך. למיכאל הייתה אחות אחת, אמליה.
אביו נפטר קודם שמלאו למיכאל 14, והוריש לו הון רב. אמו עברה לסמולנסק, שהייתה מחוץ לתחום המושב היהודי ברוסיה, ונישאה שם לעשיר יהודי בשם זליקין.
בווילנה למד בישיבה, ובסמולנסק למד בגימנסיה הממלכתית הרוסית. בנעוריו הצטרף לאחד מתאי-הנוער המהפכני, לתנועת "נרודניה ווליה" (ברוסית: Народная воля, "רצון העם"). הצטרפותו הייתה אופיינית לרבים מבני הנוער היהודי ברוסיה, ושיעור היהודים בארגונים מהפכניים היה גדול פי כמה משיעורם באוכלוסייה. הארגון היה אחראי, בין השאר, לרצח הצאר הרוסי אלכסנדר השני ב-1881. בעקבות כך, פרצו פרעות קשות ביהודים ברוסיה במשך השנים 1881–1882, אשר כונו "הסופות בנגב". פרעות אלו כללו רצח המוני של יהודים, מעשי אונס, אלימות ושוד על ידי כנופיות חמושים. השלטונות ”הוכיחו אזלת יד גמורה וחוסר רצון להגן על היהודים המותקפים, ובכמה מקרים כגון בקייב עמדו יחידות צבא באפס מעשה שעה שהפורעים היו עסוקים במלאכת ההרס. עצם העובדה שהפרעות נתפשטו במהירות רבה מרמזת על כך שהיתה כאן יד מכוונת”. שר הפנים החדש איגנאטייב, יזם מסר להמונים שהתפרצותם האלימה היא "זעם העם" כנגד "הניצול היהודי", ובעקבות זאת, נוסחו "תקנות זמניות", שנקראו "חוקי מאי", שאסרו על היהודים שורה של פעילויות במסחר ברוסיה ואף ב"תחום המושב"; בהמשך התפשטו הפרעות לוורשה ולבאלטה (כ-150 ק"מ מצפון לאודסה), הקצוות המערביים של האימפריה הרוסית. בעקבות שרשרת האירועים הקשים, החל הלפרן להתעניין בגורלו של העם היהודי וברעיונות התנועה הציונית.
הלפרן נדד בערים ובעיירות שבהן שכנו הקהילות היהודיות המוכות. הוא ניסה לארגן קבוצות חמושות של יהודים, במסגרת פעולות "הגנה עצמית" של הקהילות היהודיות, אך "נתקל בהתנגדות קשה מצד פרנסיהן של הקהילות היהודיות וגבאיהן", אשר חששו מהמשטרה החשאית, האוכרנה. בבית הכנסת הגדול של וילנה קטע הלפרן את הרצאתו הפייסנית של הרב הראשי של העיר, והכריז בניגוד לדבריו על יום "צום ותפילה" קרא:
לא עקידת יצחק דרושה לנו, אלא מרד המכבים ובר-כוכבא, הבוז לדמעותיכם ולתחנוניכם, כי לא באלה ניוושע.
בגיל 19 נישא לבבה פאפירנא, בתו היחידה של יוסף פאפירנא, יהודי עשיר ושומר מסורת בן העיר וִיטֵבְּסְק; אולם נישואים אלה לא עלו יפה, והם התגרשו כעבור שנתיים[דרושה הבהרה].
הלפרן הקים את האיגוד המקצועי היהודי של פועלים ופועלות הראשון בווילנה. ארגון זה נקט באמצעי השביתה להטבת תנאי העובדים, להעלאת שכרם ולהקטנת מספר שעות עבודתם ביום. הוא הרצה על ציונות סוציאליסטית באיגוד שהקים, וכן במפגשי "חברת שש"י" ("שאלו שלום ירושלים"), ולהרצאותיו נהר קהל רב.
קורות חייו > בשנות העלייה השנייה - מ-1905 עד 1914

ב-1905 חזר הלפרן בגפו לארץ ישראל. אשתו וילדיו הצטרפו אליו כעבור מספר שנים. בשובו ארצה, החליף הלפרן את נתינותו הרוסית לעות'מאנית. זמן קצר לאחר מכן, התקשר עם מנהיגי "הטורקים הצעירים", והחל לפעול במחתרת המפלגה "אחדות וקידמה" בתכנון המהפכה נגד משטרו של עבדול חמיד השני. לאחר המהפכה, זכה הלפרן בדרגת "יוז-בש" (מקבילה לסרן), והוחלט להעניק לו אות הצטיינות גבוה; לחגיגת ה"חוריה" שהתקיימה בכיכר ליד בית הסראייה ביפו, הגיע הלפרן רכוב על סוס לבן ובידו הדגל הציוני; הוא נשא נאום בדבר הקמת מדינה עברית בארץ, שבסיומו הריעו לו נציגי השלטון והקהל.
ב-1911 הגיע קרקס ליפו. מנהלו הציב אתגר למתנדבים אמיצים להיכנס לזמן קצר לכלוב האריות. הלפרן התנדב, ובעומדו בכלוב נשא נאום למען תחיית העם היהודי בארצו, ופרץ בשירת "התקוה" בליווי שאגות האריות. מאורע זה התפרסם בעיתונות העולמית.
הלפרן נסע לאתיופיה לעשות נפשות אצל הפלשים ("ביתא ישראל") לרעיון תחיית המדינה העברית בארץ אבות, ולגייסם לשירות בצבא שחרור יהודי בארץ ישראל. הוא נעצר כעבור זמן מה על ידי המיליציה החבשית, הואשם בריגול, ובהתערבות הנציגות הבריטית באדיס אבבה גורש מאתיופיה.
קורות חייו > במלחמת העולם הראשונה וראשית תקופת העלייה השלישית - 1914–1919

בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בקיץ 1914, פסקה להישלח אליו הקצבה הכספית, שהיה מקבל מן האפוטרופוסים שהפקידה אמו על שארית ירושתו, בשל שיבושי הדואר וסגירת הבנקים. רכושו הרב ברוסיה הוחרם לאחר עלייתם לשלטון של הקומוניסטים הבולשביקים בנובמבר 1917. בחמש שנות חייו האחרונות נותר הלפרן כמעט ללא מקורות קיום. השמירה הפכה למקור פרנסתו העיקרי. בהיותו שומר בגימנסיה הרצליה בתל אביב נורה בחזהו ונפצע קשה, אך החלים וחזר למשמרתו.
הלפרן תמך בצד העות'מאני בראשית מלחמת העולם הראשונה. בנוסף, גויס בנו לצבא העות'מאני, ונפל בקרב בפאתי עזה בשנת 1917. בעקבות יחסם הקשה של השלטונות העות'מאניים ליישוב היהודי ורדיפתם את הציונות בשנות המלחמה, וגם בעקבות הטבח ההמוני בארמנים בפיקודו של ג'מאל פאשה, השליט הטורקי במזרח הקרוב, שינה הלפרן את עמדתו ועבר לתמוך בבריטים. הלפרן עמד לצד אנשי מחתרת ניל"י בתקופת גילויה בתשרי תרע"ז ספטמבר 1917, כנגד עמדת רוב היישוב אז. הוא נתן מקלט בצריפו ליוסף לישנסקי כשנמלט למטולה מפני הבולשת הטורקית ואנשי "השומר", שרדפו אחריו וניסו להתנקש בחייו.
כאשר נכנס הצבא הבריטי לארץ בשנת תרע"ח 1917, היה הלפרן מהראשונים שהצטרפו אל תנועת ההתנדבות והגיוס של הגדוד העברי הארץ-ישראלי, שנערכה ביוזמתם של "האקטיביסטים", רובם ממפלגת "פועלי ציון", וזאב ז'בוטינסקי. אולם הוא נדחה מפאת גילו.
לקראת סוף 1919, בתקופת מאורעות תל חי, הגיע הלפרן אל הגליל העליון. הוא נפטר בבית החולים בצפת ממחלות הצהבת והקדחת, ממנה סבל שנים רבות. כשהיה מטופל בבית החולים הורע מצבו אף יותר לאחר שהאחות שטיפלה בו התבלבלה ונתנה לו תרופה שגויה, אך הוא דרש ממנהל בית החולים שהיא לא תפוטר מעבודתה בשל כך.
הוא נטמן בחורשת האקליפטוסים על שם בורוכוב במושבה מחניים. בשנת 1920, בימי הפורענות שלפני נפילת תל-חי וכפר גלעדי, ננטשה מחניים על ידי תושביה. לוח העץ שהוצב על קברו של הלפרן הוסר, כדי למנוע חילולו על ידי הפורעים. רק בשנת 1941 הקימו אנשי ארכיון העבודה של "הסתדרות העובדים הכללית" מצבה על קברו, לאחר שנגבו עדויות על אתר הקבר מפי ותיקים.
קורות חייו > משפחתו

בנו אריה (ליובה) התנדב יחד עם חבריו מן הגימנסיה העברית הרצליה לצבא הטורקי בשנת 1915. הוא נהרג בקרבות כנגד הצבא הבריטי בחזית עזה בדרום הארץ ב-1917.
בתו שולמית (מיטה) היגרה לאחר מות אביה לצרפת. שם נישאה לצרפתי קתולי. בנם, רנה (ליאון) אוואר (René Havard) (צר'), היה לשחקן קולנוע ותסריטאי. הוא כתב את התסריט לסרט "מונית לטוברוק" ("Un Taxi pour Tobrouq") משנת 1960. רנה הוא נכדו היחיד שהאריך ימים.
בנו ירמיהו (ירמה) היה מלח ורב חובל, מפקד בתנועת הנוער בית"ר והתנועה הרוויזיוניסטית וממייסדי הימאות העברית.
לאחר פטירתו

לאחר פטירתו התייחסו הכותבים אל מעשיו החריגים. כך למשל, בהודעה על פטירתו בכתב העת קונטרס של מפלגת הפועלים "אחדות העבודה" מטעם מערכת העיתון שבראשה עמד ברל כצנלסון: ”בצפת בבית החולים, נפטר בי"א כסלו ש"ז אחד מזקני הפועלים וחולמי-הגאולה הגדולים יחיאל מיכל הלפרין. שלום לעפרו.”
בגיליונות העוקבים, הופיעה מודעה שפרסם משה אלוני תושב ירושלים: ”נטף-דמעה על מות בן-אדם כשר וישר, איש הרוח והחולם הקיצוני שבבני עמנו: מיכל הלפרין ז"ל!.” וכן, הצעתו של אחד מקוראי קונטרס: ”שמשרד הקפא"י יוציא בסדרה הבאה של פנקסי-הבולים גם בול עם תמונת מיכאל הלפרין, שהיה בין ראשוני מייסדי אגודות "פועלי ציון" ברוסיה, ואחד החלוצים הראשונים בארץ ישראל על שדה העבודה והשמירה, והקריב את כל חייו בעד עמו וארצו. ראוי, הוא ששמו לא ישכח בינינו.”
רוב כתביו, ובכלל זה יצירות ספרותיות מפרי עטו, נשרפו בשני אירועים: ארכיונו ברוסיה כלה בדליקה שהציתו בביתו אנשי "המאות השחורות". כתביו שנשמרו בארגזים בתל חי, עלו באש בתקופת מאורעות תל חי לאחר מותו.
אבי מיכאל הלפרן, היא ביוגרפיה שכתב בנו ירמיהו הלפרין; ראתה אור בשנת (תשכ"ד 1964) בהוצאת הדר.
בעיר נס ציונה פסל לזכרו.
על שמו שכונת גבעת מיכאל בנס ציונה ושמות רחובות בישראל.
דיוקנו מתנוסס על בול בערך של שבעה שקלים, שהונפק על ידי השירות הבולאי ב-15 במרץ 1984 (באותו תאריך הונפקו גם בולים לזכרם של יגאל אלון ואורי צבי גרינברג).
בשנת 1975 הוציאה להקת גייסות השריון שיר על חייו בשם "הלפרין", במסגרת תוכניתה 'מן המזרח הפרוע'.
על שמו נקרא רחוב ברמת גן.
לקריאה נוספת > מאספים וכתבי עת

רחל ינאית (בן-צבי), קובץ השומר
אלכסנדר זייד, לפנות בוקר - פרקי יומן, עמ' 54–55.
אלכסנדר זייד, בתוך: קובץ השומר, עמ' 86.
משה סמילנסקי, משפחת האדמה, כרך שני
אהרון שוחט, זכרונות על מיכאל הלפרן, ידיעות הארכיון והמוזיאון של תנועת העבודה, חוברת ב'
שמואל טשרנוביץ, עם שחר
שמואל טשרנוביץ, 'חולם ולוחם', השחר
יוסף קרול, זכרונות על מיכאל הלפרן, העובד הציוני, סיוון תרצ"ז-1937
פסח ליפוביצקי, עלית-הנוער, ספר העלייה השניה, (עורכים: ברכה חבס ואליעזר שוחט), תל אביב: הוצאת עם עובד, תש"ז-1947, עמ' 31
אברהם קריניצי, בכֹח המעשה, דפוס לפאי, 1962, עמ' 25–26.
פועה רקובסקי, לא נכנעתי, (תרגום: דוד קלעי), תל אביב: הוצאת נ. טברסקי, תשי"ב-1952
דני בירן, איש על דגלו, הוצאת סטימצקי, 2017
נחמן תמיר, אנשי העלייה השנייה - פרקי זכרונות - כרך ב', הוצאת המרכז לתרבות וחינוך תל אביב, 1974, עמודים 93-97
לקריאה נוספת > מתוך העיתונות

ז' לוינזון, מיכאל הלפרין, קונטרס, י"ט, ח' טבת תר"ף, עמ' 8
יוסף פוגרבינסקי, האביר היהודי, הבֹקר, 21 בינואר 1939
אלכסנדר זייד, 'לאדם שנשכח', דבר, ינואר 1934
משה סמילנסקי, 'יסוד נס ציונה', הארץ, י"ט בטבת תרפ"ח (12 בינואר 1928)
החרות (עיתון), ירושלים, 22 באוקטובר 1909
האחדות, 11 בנובמבר 1910
יהודה אפל, הארץ, 19 במאי 1932
מרדכי בן הלל הכהן, הארץ, 10 בדצמבר 1919
ש' ארנסט, דער אמריקאנער, דצמבר 1935
יעקב יערי-פולסקין, (תוכנית ספר על מיכאל הלפרן), בארכיון מכון ז'בוטינסקי, מדור אישים, מס' 5376
פרוטוקול הקונגרס הציוני השלישי (1899)
לקריאה נוספת > מחקרים

ירמיהו הלפרן, אבי, מיכאל הלפרן, תל אביב: הוצאת הדר, תשכ"ד-1964
מרדכי רייכר, מיכאל הלפרין, פתח תקווה 1964
ישראל ברטל, זאב צחור, יהושע קניאל (עורכים), העלייה השנייה, חלק ג, ירושלים תשנ"ח, עמ' 143–145.
יהואש ביבר, הגיבור מכלוב האריות, סיפורו של מיכאל הלפרין, הוצאת יד בן צבי, 1994
לשרוד את גיל 12

| --- | --- |

כרזת הסרט באנגלית
 בימוי:  מייקל קואסטה
 הופק בידי:  מייקל קואסטה
 תסריט:  אנתוני קיפריאנו
 שחקנים ראשיים:  ג'רמי רנר
 צילום:  Romeo Tirone 
 מדינה:  ארצות הברית
 חברה מפיצה:  IFC Films, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  19 במאי 2005
 משך הקרנה:  95 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סיפור התבגרות 
 מקום התרחשות:  ניו ג'רזי 
 הכנסות באתר מוג'ו:   twelveandholding
 www.12andholdingmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
לשרוד את גיל 12 (באנגלית: Twelve and holding) הוא סרט התבגרות משנת 2005. את הסרט ביים מייקל קואסטה.
תקציר העלילה

הסרט עוסק בנושאים המעסיקים מתבגרים דרך הצגתם של שלושה חברים לאחר אובדן של ילד בן גילם בשם רודי, שנשרף למוות בעת ששהה בבית עץ. אחיו התאום ג'ייקוב מחליט לחפש נקמה אחר הבריונים שגרמו לאסון בו אבד אחיו. הוא ושני חבריו מאבדים את תמימותם בעוד האנשים המבוגרים סביבם נאבקים במציאות הלא פשוטה ומנסים למצוא דרכים להדריך אותם.
מוות לחמישה קולות

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ורנר הרצוג 
 הופק בידי:  לוקי סטיפטיק
 תסריט:  ורנר הרצוג
 שחקנים ראשיים:  מילווה 
 מוזיקה:  קארלו גסולדו
 צילום:  פטר זייטלינגר 
 מדינה:  גרמניה 
 הקרנת בכורה:  1995 
 משך הקרנה:  59 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט תיעודי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מוות לחמישה קולות (בגרמנית: Tod für fünf Stimmen) הוא סרט תיעודי משנת 1995 של הבמאי הגרמני ורנר הרצוג, שהופק עבור ערוץ הטלוויזיה ZDF television. הסרט חוקר את המוזיקה של קרלו ג'זואלדו ואת האגדות אודות אישיותו, טירתו המכושפת, ורציחתו את אשתו והמאהב שלה. בין קטעי הקריינות לראיונות, מבוצעים לאורך הסרט שירים שונים של ג'זואלדו. הרצוג מעיד על הסרט כאחד מסרטיו הקרובים יותר ללבו.
תקציר העלילה

הסרט מתחיל בסיור מודרך בטירתו של ג'זואלדו, שנעשה על ידי אחד מעובדי הטירה. במהלך הסרט אנו פוגשים באנשים שונים בתוך הטירה, כולל אדם שמנגן מוזיקה לתוך הסדקים שבקיר על מנת להתמודד עם השדים שרודפים את הטירה, אישה שטוענת שהיא הרוח של דונה מריה ד'אבאלוס, אשתו של ג'זואלדו, שאותה רצח. שני טבחים שמקיימים מחדש משתה חתונה ראוותני על פי הזמנתו של ג'זואלדו. הרצוג גם מבקר בסרט עובדים ממרפאה מקומית לבריאות הנפש, שטוענים שטיפלו בעבר באותה אחת שטוענת שהיא רוחה של האישה ושיש להם כעת שני מטופלים שמאמינים כי הם קרלו ג'זואלדו עצמו.
כמו כן, הרצוג ריאיין עובדים ב"פאלאצו סאן סברו" בנאפולי, שם ביצע ג'זואלדו את הרצח. שומר השער מרואיין, כמו גם היורש של ד'אבאלוס, שמראה להרצוג את המיטה שבה התבצעו הרציחות. לאחר מכן, הרצוג מבקר כנסייה באזור, בה מוצגות גופותיהם המשומרות של מריה ומאהבה.
סצנות אלה ערוכות לסירוגין עם ביצועים של שיריו של ג'זואלדו בתוספת פרשנות היסטורית ומוזיקלית של תלמידיו של ג'זואלדו.
הפקה

חלק הארי של הסרט צולם בעיירה ג'זואלדו, בתוך טירתו ההרוסה של קרלו ג'זואלדו, ומסביבה. הסרט מכיל סצנות רבות שאינן נחשבות לדוקומנטריות במובן המקובל. הרצוג אמר:
"מרבית הסיפורים בסרט מומצאים ומבוימים לחלוטין, אף על פי כן הם מכילים את האמיתות האפשריות המעמיקות ביותר אודות ג'זואלדו. אני חושב שמתוך כל סרטיי ה'דוקומנטריים', "מוות לחמישה קולות" הוא כזה שבאמת "רץ ריצת אמוק", וזה אחד הסרטים היותר קרובים לליבי."
לדוגמה, דמות האישה שטוענת שהיא רוחה של ד'אבאלוס למעשה מגולמת על ידי השחקנית והזמרת האיטלקייה המפורסמת מילבה. סצנת אוצר המוזיאון שעוסקת ביצירת אמנות אשר הותירה את ג'זואלדו אובד עצות, תוסרטה על ידי הרצוג. למעשה יצירת האומנות שמוצגת בסרט התמיהה את הרצוג עצמו וגרמה לו לנדודי שינה ולא היה לה שום קשר לג'זואלדו. הסיפור על כך שג'זואלדו רצח את בנו על ידי כך שכפה עליו להתנדנד בנדנדה במשך שלושה ימים כשמקהלה שרה לו את שיריו, כמו כן הומצא עבור הסרט.
סצנת הסיום של יריד הרנסאנס שבה מדבר האיש עם אמו בטלפון הנייד בוימה גם היא. הרצוג הנחה את אחיו, שעה שהוא מחוץ לאזור המצולם, לקרוא לבחור הצעיר, ואת הבחור הצעיר הנחה לנהוג כמי שאמו קראה לו לחזור הביתה. על מנת להפיק את המבט המוזר של האיש, הרצוג הנחה אותו לבהות ברצינות במצלמה, ואז כאשר התחיל לצלם לפתע החל הרצוג להשתטות ולספר בדיחות. הרצוג השתמש בשיטה זאת לבימוי סצנות בסרטו המוקדם יותר Even Dwarfs Started Small.
לקריאה נוספת

Herzog, Werner (2001). Herzog on Herzog. Faber and Faber. ISBN 0-571-20708-1.
מש

ערך זה עוסק בקטנית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| מש |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי הפרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: פרפרניים
סוג:: לוביה
מין:: מש
שם מדעי
 Vigna radiata ‏וילקזצק, 1954
צלחת עם נבטי מש.
מש או מאש ולעיתים שעועית מאש (שם מדעי: Vigna radiata) הוא סוג קטנית המשמש למאכל, ונפוץ בעיקר במזרח הרחוק. נקרא גם אפונה סינית או שעועית מונג.
שימושים

המש נפוץ מאוד בסין, שם הוא משמש בעיקר להכנת נבטים, המוכרים כ"נבטים סיניים". בהודו, פולי מש מקולפים משמשים להכנת דאל, תבשיל הודי מסורתי. המש משמש כחומר גלם בסוגי מאכלים רבים ושונים, בין השאר אפילו גלידות מש, הנפוצות בארצות המזרח הרחוק. בפיליפינים מכינים ממנו אפילו עוגות.
ערכים תזונתיים

| --- | --- |
 ערך תזונתי ל-100 גרם
 
 מים:  9.05 ג'
 
 קלוריות:  347 קק"ל
 
 חלבונים:  23.86 ג'
 פחמימות:  62.62 ג'
 שומן:  1.15 ג'
 
 ויטמינים:  ‏
  ‑ ויטמין A:  6 מק"ג
  ‑ ויטמין B1:  0.621 מ"ג
  ‑ ויטמין B2:  0.233 מ"ג
  ‑ ויטמין B3:  2.251 מ"ג
  ‑ ויטמין B6:  0.382 מ"ג
  ‑ ויטמין C:  4.8 מ"ג
 
 ברזל:  6.74 מ"ג
 סידן:  132 מ"ג
 מגנזיום:  189 מ"ג
 זרחן:  367 מ"ג
 אשלגן:  1246 מ"ג
 נתרן:  15 מ"ג
 בטא-קרוטן:  68 מק"ג
 סיבים תזונתיים:  16.3 ג'
 
 מקור: משרד החקלאות האמריקני
לשעועית המש ערכים תזונתיים מצוינים, היא קלה לעיכול ועשירה בסיבים תזונתיים, חלבון, סידן, ברזל, אשלגן, זרחן וויטמינים מסוג B.
עם ההנבטה נוספים ויטמין C וכמות ויטמיני ה-B עולה.
גידול

גידול טרופי (אף סוב-טרופי) גדל (בארץ ישראל) במהלך העונה החמה. זריעה באביב וגדילה בקיץ. יגדל בהצלחה בקרקע המכילה: חול, טין וחרסית.
זרעי המש נובטים היטב בחשיפה קצרה לאור ובשהייה בחושך רוב שעות היממה.
זרעי המש אינם נובטים בתנאי חומציות נמוכים מ-1-5 pH, אלא הם מעדיפים תנאי חומציות גבוהים של pH 8.5-9.5. הם נובטים בתנאי גדילה עם מים.
הערות שוליים

↑  מש באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  ערכים תזונתיים לנבטי מש
ערך זה הוא קצרמרבנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פסגת מזק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  מזק 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  רכס אימאון 
 קואורדינטות:  62°56′19″S 62°26′47″W﻿ / ﻿62.938611111111°S 62.446388888889°W﻿ / -62.938611111111; -62.446388888889
  (למפת איי שטלנד הדרומיים מוגדלת) אי הפיל קלרנס אי המלך ג'ורג'  ליווינגסטון סמית' מעבר דרייק מצר ברנספילד  אנטארקטיקהפסגת מזק(למפת איי שטלנד הדרומיים רגילה) אי הפיל קלרנס אי המלך ג'ורג'  ליווינגסטון סמית' מעבר דרייק מצר ברנספילד  אנטארקטיקהפסגת מזק(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהפסגת מזק(למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהפסגת מזק
 
פסגת מזק (באנגלית: Mezek Peak; בבולגרית: връх Мезек) היא פסגה ברכס אימאון, באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 1,650 מטרים מעל פני הים.
הפסגה חדה, ומדרונותיה המזרחיים על פי רוב חשופים מקרח.
הפסגה ממוקמת 1.07 קילומטרים מזרחית להר פסגה; ו- 4.02 קילומטרים דרומית - מערבית להר כריסטי.
הפסגה מתנשאת מעל קרחון דאלגופול שמצפון-מערב לה, ומעל קרחון נוסיי שממזרח לה.
היסטוריה > גילוי ומיפוי הפסגה

הפסגה מופתה לראשונה על ידי חוקרים בולגריים בשנת 2009.
היסטוריה > מקור השם

הפסגה נקראת על שם המצודה ימי-הביניימית מזק שבדרום-מזרח בולגריה.