stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חולדת קנים ענקית

| חולדת קנים ענקית |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: Hystricognatha
משפחה:: חולדות קנים
סוג:: חולדת קנים
מין:: חולדת קנים ענקית
שם מדעי
 Thryonomys swinderianus ‏טמינק, 1827
תחום תפוצה


חולדת קנים ענקית (שם מדעי: Thryonomys swinderianus) היא מין של דמוי קביה גדול החי ברחבי אפריקה. זהו מכרסם גדול ואיטי והוא שייך למשפחת חולדות קנים לצד המין חולדת קנים קטנה. מכרסמים אלה אינם קשורים לחולדות אמיתיות.
החולדה יכולה להגיע לאורך 50 ס"מ ולמשקל של 4–7 ק"ג ואפילו ל-10 ק"ג. הם בעלי פרווה ארוכה חומה, אוזניים קצרות, ראש גדול בעל לסתות גדולות וחזקות ורגליים קטנות יחסית. הזנב עגול והרגליים הקדמיות גדולות מהאחוריות מעט. בכל אחת מהם שלוש אצבעות.
הם חיים בקבוצות קטנות שבראשם זכר בכיר והם חיים בין העשבים או מתחת לאדמה ויוצאים בלילות לאכול עשבים. במקרה שהם מפוחדים הם ירוצו למקווה מים וישחו עד שתחלוף הסכנה.
חולדות אלה קיבלו את שמם עקב מנהגם לאכול קני סוכר שמגודלים במטעים וכתוצאה מכך לגרום לנזקים כלכליים. כמו כן הם התרגלו לפשוט על מטעים של תירס, מניהוט מצוי ועל שדות חיטה. כתוצאה החקלאים צדו את החולדות האלה, להגנה אך גם לשם בשרם שנחשב למשובח מאוד. למרות הציד והגידול בשבי כחיית מחמד, החולדות הללו אינם בסכנה בטבע.
הערות שוליים

↑  חולדת קנים ענקית באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549532005171
חולדת צ'ינצ'יל בנט

| חולדת צ'ינצ'יל בנט |
| --- | --- |
 חולדת צ'ינצ'יל בנט
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: Hystricognatha
משפחה:: חולדות צ'ינצ'יל
סוג:: חולדת צ'ינצ'יל
מין:: חולדת צ'ינצ'יל בנט
שם מדעי
 Abrocoma bennettii ‏וטרהאוס, 1837
תחום תפוצה


חולדת צינציל בנט (שם מדעי: Abrocoma bennettii) היא מין של מכרסם ממשפחת חולדות צ'ינצ'יל האנדמית לצ'ילה.
חולדת צ'ינצ'יל בנט מגיעה לגודל של צ'ינצ'ילה באורך 35 סנטימטרים ומשקל של חצי קילו.
חולדת צ'ינצ'יל בנט ניזונה בעיקר מעשב.
מין זה תואר על ידי החוקר גורג' רוברט וטרהאוס ב-1837 ומצב שימורו הוא ללא חשש.
הערות שוליים

↑  חולדת צ'ינצ'יל בנט באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חואן הוהברג

חואן הוהברג (בספרדית: Juan Hohberg;‏ 19 ביוני 1926 – 30 באפריל 1996) היה כדורגלן ומאמן יהודי אורוגוואי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה

הוהברג נולד בקורדובה שבארגנטינה. הוא החל לשחק כדורגל בשנת 1946 עבור סנטראל קורדובה (רוסאריו) לפני שעבר לשחק שנה לאחר מכן ברוסאריו סנטראל. בשנת 1948 עבר לאורוגוואי שם שיחק עבור פניארול, עימה זכה בשש אליפויות. לקראת סוף הקריירה שיחק בקבוצה ראסינג מונטווידאו, ובקוקוטה דפורטיבו הקולומביאנית.
בנבחרת אורוגוואי כבש 3 שערים, אשר כולם נכבשו במסגרת מונדיאל 1954 שנערך בשווייץ. הוהברג כבש צמד נגד הונגריה בשלב חצי הגמר, בו ניצחה הונגריה בתוצאה 4–2 בהארכה מצמד שערים של שנדור קוצ'יש. במשחק על המקום השלישי פגשה אורוגוואי את אוסטריה והוהברג כבש גם במשחק הזה, אך אוסטריה ניצחה בסיום 3–1 ואורוגוואי סיימה את הטורניר במקום הרביעי.
לאחר פרישתו פנה הוהברג לקריירת אימון, והדריך את נבחרת אורוגוואי במונדיאל 1970 שנערך במקסיקו, וסיים עימה פעם נוספת במקום הרביעי. הוא אימן את הקבוצות הפרואניות אוניברסיטריו דה דפורטס ואליאנסה לימה, וזכה פעם אחת באליפות פרו עם אוניברסיטריו בשנת 1974, ופעמיים עם אליאנסה לימה בשנים 1977 ו-1978.
הוהברג נפטר ב-30 באפריל 1996, בלימה שבפרו, בגיל 69. נכדו, אלחנדרו הוהברג, הוא כדורגלן בהווה.
הערות שוליים

↑  דבר, יהודים בכדורגל העולמי, ‏30.07.1954
חג המים

טקס חג המים ברמת יוחנן, שנות ה-90
חג המים הוא כינוי עממי לחג השבועות על שם מנהג יהודי צפון אפריקה לשפוך מים על חברי הקהילה במהלך החג. מנהג זה שנוי במחלוקות בין הרבנים.
המנהג

מנהג שפיכת המים היה נפוץ אצל יהודי צפון אפריקה, מנהגם היה לזלף מים בבית הכנסת על "חתן המים" שעלה בגורלו לסיים את הקריאה של האזהרות לר' שלמה אבן גבירול. כמו כן התקיימו אמירת אזהרות בבית חתן וכלה שנישאו במהלך השנה, בסיום הקריאה שפכו המשתתפים כמויות של מים על החתן והכלה. חלק מרבני צפון אפריקה התנגדו לקיום מנהגים אלו.
עם עליית יהודי צפון אפריקה לישראל התבטל המנהג מבתי הכנסת כליל, אך המשיך ברחובה של עיר בדרך משחק ושעשוע, בעיקר משחקים וקרבות מים בין ילדים.
בתנועה הקיבוצית יש שחגגו את חג המים דווקא בחג הסוכות שבו חגגו במקדש את שמחת בית השואבה.
מקור

המקור הראשוני למנהג בדברי רבי משה בן מימון אלבאז, מרבני העיר תרודאנת שבמרוקו במאה ה-16:
ונהגו כל ישראל לזרוק מים זה על זה ביום שבועות וגם כן טובלים בטבילה או טהרת תשעה קבין, זיכרון לטל התחיה שהיה יורד עליהם בהר סיני יום מתן תורה. כמו שאמרו רבותינו, שבשעה ששמעו ישראל מפי הגבורה פרחה נשמתן.
מאוחר יותר נזכר המנהג בדברי ר' דוד הסבעוני מהעיר סלא שבמרוקו, בהגהותיו לספרו של ר' מיימון הדיין שם הוא מחזק את מנהגי מרוקו, ובין היתר הוא כותב שבחג השבועות נהגו בדרעא בחג השבועות להשלך תפוחים על חתן וכלה, "וכן מנהגינו לזלף מים קצתם על קצתם".
הסיבות למנהג

בנוסף לדבריו של הרמב"ם אלבאז, נכתבו טעמים רבים למנהג זה:
משום שהתורה נמשלה למים וכן משום שמים הם מקור החיים והתורה היא חיינו.
יש שכתבו שהטעם הוא על פי הגמרא, שהתורה נמשלה למים - שכשם שמים אינם הולכים אלא ממקום גבוה למקום נמוך, כך דברי תורה אינם הולכים אלא למי שמנמיך עצמו, ולכן בחג השבועות, זמן מתן תורה, נהגו לשפוך מים.
בקונטרס "נוהג בם" נכתב שכיוון שנהגו בליל חג השבועות להיות ערים בלילה וללמוד תורה, בהגיע הבוקר היו עייפים, ולכן נהגו להתיז מים על העם כדי לעוררם.
על פי המסורת היהודית, משה רבנו ניצל מיד המצרים במי היאור, והוא נולד בז' באדר, ובתורה כתוב – ותצפינו שלושה ירחים, יוצא ששלושת הירחים הסתיימו בחג השבועות (הנחגג בו' בסיוון). לזכר הצלת משה נהגו לשמוח עם מים.
בספר "זיו המנהגים" נאמר: "מנהג אצל רוב אחינו יהודי ארצות המזרח, לזלף בשבועות מי שושנים על המתפללים, וטעם נתנו לדבר על פי המדרש בשעה ששמעו ישראל דברה ראשונה מפי הגבורה פרחה נשמתם, המטיר עליהם הקב"ה טל של תחיה וחיו, וזכר לטל זה מזלפים מי שושנים. ולי נראה להוסיף הפסוק בהושע י"ד אהיה כטל לישראל יפרח כשושנה"
שוללי המנהג

היו רבנים ששללו את המנהג, וקראו לביטולו. לדעת הרב יוסף משאש, מנהג זה היה רק אצל אנשים משולי המחנה, וכבר במרוקו ביטלו הרבנים את המנהג, בין היתר משום שמנהג זה גורם לאיסורים הלכתיים בחג. כך כתב:
מנהג זה היה בעיר מכנאס בזמן הקודם, אצל אנשים ריקם דוקא, וחכמי העיר היו מוחים בכל שנה על זה, ובשנת תר"ל ליצירה עשו תקנה לבטל מנהג זה... ועם כל זה, לא נמנעו איזה יחידים בורים לעשות כמנהגם... וכן המנהג עד היום באיזה בתי כנסיות שלא כמנהג חכמים.
מנהגים שונים

צורה נוספת למנהג הנעשה עם מים, הוא "מי ישועות" – הלנת מים בפחים תחת כיפת השמים, ובאשמורת השלישית, משתמשים במים אלו כסגולה לכאבי עיניים או לשאר מחלות (בקרב יהודי לוב).
לקריאה נוספת

שלמה טולידאנו, "מים בשבועות, תיאור פולקלור משחקי המים בשבועות במכנס שבמרוקו", ירחון העדה המערבית, תשל"ה.
הרב שמעון ביטון שפיכת מים בחג השבועות, על מנהג והעלמו.
הערות שוליים

↑  מאיר נזרי, קהילות יהודי תאפילאלת, אונ' בר-אילן תשע"ו
↑  חוגגים את חג המים: צפו במשדר המיוחד של וואלה! NEWS לכבוד שבועות, באתר וואלה, 14 במאי 2018
↑  לחגוג את חג המים, באתר אוניברסיטת ת"א
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף פ"ח, עמוד ב'.
↑  בתוך קובץ "שריד ופליט" עמוד 8. מאת הרב יעקב משה טולדאנו
↑  הרב יעקב אריאל, חג המים או חג מתן תורה?, באתר ישיבה, ב סיון תשס"ו
↑  תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף ז', עמוד א'
1 2  הרב כפיר ברוך מבורך דדון, קונטרס נוהג בם - בירורי הלכה במנהגי צפון אפריקה, בהוצאת הספרייה הספרדית, תשס"ה, סימן ט"ו - שפיכת מים בשבועות
↑  הרב דוד עובדיה בספרו נהגו העם עמ' נז.
↑  הרב יהודה דב זינגר, זיו המנהגים, תשכ"ה, עמ' קח
↑  יואל רפל, מועדי ישראל, הוצאת משרד הביטחון 1990
| חג השבועות |
| --- | --- | --- |
| רקע | יום המיוחס • שלושת ימי ההגבלה • מעמד הר סיני • עשרת הדיברות • לוחות הברית |  |
| תפילות ופיוטים | קריאת ההלל • אקדמות • יציב פתגם • כד יתבין ישראל • אזהרות • אתה הנחלת • עליונים ששו |  |
| מנהגים | אכילת מאכלי חלב ודבש • מגילת רות • תיקון ליל שבועות • חג המים |  |
| שונות | שמחת הרגלים • ביכורים • שתי הלחם • הצעת התורה לאומות |  |
חגי ישראל ומועדיו • שלוש רגלים
ברכה לחג המים בחשבון מים של עיריית אשדוד
ח'אנות קוקנד

| --- | --- |

ארמון החאן בקוקנד
 
 ממשל
 משטר:  חאנות
 שפה נפוצה:  פרסית
 עיר בירה:  אסקי-קורגן, קוקנד
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה
 היסטוריה
 הקמה:  ניתוק מאמירות בוכרה
 תאריך:  1709
 פירוק:  סיפוח על ידי האימפריה הרוסית
 תאריך:  1876
 ישות קודמת:  אמירות בוכרה
 ישות יורשת:  האימפריה הרוסית
 שטח בעבר:  220 אלף קמ"ר (נכון ל־1810)
 אוכלוסייה בעבר:  כ-3 מיליון במחצית המאה ה-19; כמיליון בשטח שהיה בשנת 1876 (נכון ל־סביבות המאה ה-19)
 דמוגרפיה
 דת:  אסלאם סוני
 
ח'אנות קוקנד (באוזבקית: Qo'qon xonligi) הייתה מדינה באזור עמק פרגנה שבמרכז אסיה שהתקיימה בשנים 1709–1876. שטחי הח'אנות מחולקים עתה בין אוזבקיסטן, טג'יקיסטן, דרום קזחסטן וקירגיזסטן.
היסטוריה

הח'אנות הוקמה בשנת 1709 כאשר אציל מקומי הכריז על עצמאותם של שטחים שבשליטתו, בחלק המערבי של עמק פרגנה, מאמירות בוכרה. הוא בנה מבצר חדש בעיר קוקנד, ועם הזמן הפכה עיר זו לבירת המדינה החדשה. היות שביקש לבסס את שאיפותיו לשלטון, הוא טען כי מוצאו מצאצאי טימור לנג. השליטים החדשים ניצלו את החולשה השלטונית באמירות בוכרה באותה העת, והחלו בהתרחבות המדינה החדשה. ככל הנראה בסביבות 1735 הם אף כבשו את סמרקנד. בשנת 1740 השאה הפרסי כבש את בוכרה, וכוחותיה של קוקנד נאלצו לעזוב את סמרקנד. באותה שנה שונה שם בירת הח'אנות מ"אסקי-קורגן" ל"קוקנד". שליטי הח'אנות המשיכו בהתרחבות לכיוון מזרח ונכנסו למגע עם השטחים שהיו בשליטת סין. בעקבות המגעים הדיפלומטיים נשלחו מתנות לבייג'ינג. בהתאם לרשומים במקורות סיניים מסוף המאה ה-18, הסינים ראו את שטח הח'אנות כמדינת חסות.
בתחילת המאה ה-19 נמשכה מדיניות ההתרחבות, ובעזרת הכוחות המקומיות נכבשו ח'וג'נד וטשקנט. באותה תקופה שליט הח'אנות היה אלים-ביי. במקורות הוא מאופיין כבן אדם אלים במיוחד. בשנת 1809 הוא נהרג על ידי תומכיו של אחיו, עומר. בתקופת הח'אן עומר לא נוהלו מלחמות ארוכות, אך נמשכה מדיניות של התפשטות איטית. בשנת 1821 נפטר הח'אן עומר, והשלטון הועבר לבנו מוחמד אל ח'אן. בתקופה זו המדינה הגיעה לשיא התפשטותה. לשליטתה התווספו שטחים בדרום קזחסטן וצפון קירגיזסטן. להתבססות השליטה באזור הוקמו מבצרים חדשים. גם שטחים באזור הרי פמיר הועברו לשליטת החא'נות.
התנהגות מוחמד אל ח'אן הגיע לשיאים חדשים. הוא התחתן עם אמו החורגת, מעשה האסור לפי חוקי האסלאם. מנהיגי התקוממות מקומית פנו בבקשת עזרה לאמיר בוכרה. בעקבות זאת נהרג הח'אן בקרב, קוקנד נכבשה, ולמשך תקופה קצרה עברה השליטה בח'אנות לנציג הבוכרים. החל מתקופה זו, ההיסטוריה של הח'אנות מהווה רצף בלתי פוסק של הפיכות שלטוניות במהלך מאבקי שליטה בין שני המחנות היריבים. כל הפיכה שלטונית הייתה מלווה בהרג מספר רב של תומכיו של הצד שהובס.
המבנה השלטוני

בראש המדינה עמד ח'אן. בסביבתו היו האצולה והפקידות. תפקידי הפקידות המרכזיים היו היועץ, האוצר, שר הביטחון ושר המשטרה. כמו כן פעלה מועצה, שכללה פקידים המקורבים לח'אן. להנהגה הדתית היה תפקיד שלטוני חשוב. ראש ההנהגה הדתית היה חבר קבוע במועצה ועמדתו היה בין החשובות.
השליטים המקומיים היו ביים. שליט טשקנט היה במעמד מיוחד: הוא היה ממונה על ידי הח'אן בעצמו, והיה לו תואר מיוחד – "בקלרי-בגי" (הביי הראשי). בכפרים השלטון המקומי היה בידי זקני הכפר. אנשי הדת היו משגיחים על התנהגות התושבים ושמירת חוקי האסלאם. עונש מוות ועונשים פיזיים היו מקובלים מאוד.
המערכת המשפטית הייתה בידי הקאדים. בדרך כלל לתפקידי השופטים מונו אנשי הדת, בהיותם מומחי בחוקי האסלאם.
הרכב אוכלוסייה

בתחילת המאה ה-19 הגיעה אוכלוסיית הח'אנות לכ-3 מיליון תושבים. לאחר העברת חלק משמעותי של השטח לאימפריה רוסית, הצטמצמה אוכלוסיית המדינה לכמיליון תושבים. האוכלוסייה כללה אוזבקים, טג'יקים, קירגיזים וקזחים שהיו שייכים לשבטים וקלאנים שונים. אוזבקים היו דוברי טורקית, וטג'יקים דוברי השפה הפרסית. בדרך כלל אוכלוסיית היישובים הייתה מעורבת וכללה עמים שונים. רוב האוזבקים והטג'יקים התגוררו בערים. רוב הקזחים והקירגיזים היו נוודים.
כלכלה

הכלכלה הייתה מבוססת על חקלאות. רוב השטחים המעובדים היו שייכים לח'אן. מעבדי האדמה היו צריכים לשלם מס לפי גודל היבול ולפי גודל החלקה המעובדת. החקלאים היו מגדלים מספר רב של סוגי פירות וירקות. גידול חיטה היה נפוץ מאוד. גידול כותנה התפתח רק לאחר הכיבוש הרוסי בשנת 1876. רוב השטחים המעובדים היו מבוססים על השקיה. מערכת זו התבססה על מי נהר נרין, והייתה מפותחת מאוד.
בשטחי המדינה היו גם מכרות זהב, כסף, נחושת ואבני חן. כמו כן היו מכרות פחם. על בסיס זה הוקמו מפעלי ברזל ומפעלי לייצור נשק בטשקנט, קוקנד ואנדיז'ן. בנוסף לכך, הח'אנות הייתה ידוע כמקור לכלי חרסינה ובדים.
תפקיד חשוב בכלכלה היה מסחר עם אמירות בוכרה וסין. בערים היו שווקים גדולים, ושוק קוקנד היה גדול אף משוק טשקנט.
לאחר הסיפוח לרוסיה, התפתחה כלכלת הח'אנות בהדרגה והפכה לספק כותנה עיקרי לתעשיית הטקסטיל הרוסית ויבוא התוצרת התעשייה הרוסית.
רשימת שליטי הח'אנות

שאהרוח' ביי (Shahrukh Bı), ‏ 1709–1721
עבד א-רחים ביי (Abdu’l Rahım Bı), ‏ 1721–1733
עבד אל-כרים ביי (Abdu’l Karım Bı), ‏ 1733–1746
תקופת מהומות שלטוניות
אירדאנה (Irdana), ‏ 1751–1770
תקופת מהומות
נארבוטה ביי (Narbuta Beg), ‏ 1774–1798
עאלם ח'אן (Alım Khan), ‏ 1798–1810
עומר ח'אן (Umar Khan), ‏ 1810–1822
מוחמד עלי ח'אן (Muhammad Ali Khan), ‏ 1822–1841
סולטאן מחמוד (Sultan Mahmud), ‏1842
אבראהים דאד-ח'אה (Ibrahım Dad-khwah), ‏ 1842 (מושל מטעם אמירות בוכרה)
שיר עלי ח'אן (Shır Alı Khan), ‏ 1842–1845
ח'ודאיאר (Khudayar),‏ 1842–1858, 1862–1863, 1865–1875
מוחמד מאליה ביי ח'אן (Muhammad Mallya Beg Khan), ‏ 1858–1862
שאה מוראד ח'אן (Murad), ‏ 1862, 1864–1865
נאסר א-דין ח'אן (Nasir ad-Din Khan), ‏ 1875, 1875–1883
מוחמד פולד ביי ח'אן (Muhammad Pulad Beg Khan), ‏ 1875
מרכז אסיה בשנת 1900. רוב שטח הח'אנות מהווה אובלסט פרגנה
ז'אן רישאפור

| --- | --- |
 לידה:  1480 רוזנות אנו 
 פטירה:  1547 (בגיל 67 בערך) ברוז', צרפת 
 סוגה:  מוזיקת רנסאנס, מוזיקה קלאסית 
 
ז'אן רישאפור (בצרפתית: Jean Richafort;‏ סביבות 1480 - סביבות 1547) היה מלחין מן האסכולה הפרנקו-פלמית של תקופת הרנסאנס.
חייו

קרוב לוודאי שרישאפור נולד במחוז אֵנוֹ (Hainaut), ושפת אמו הייתה ככל הנראה צרפתית. ייתכן שלמד אצל ז'וסקן דה פרה, אם כי הראיות לכך נסיבתיות. רישאפור כיהן כמנצח מקהלה בקתדרלת סינְט רוֹמְבּאוּט במכלן בשנים 1507 עד 1509, ובכנסיית סן ז'יל בברוז' בשנים 1542 עד 1547 - מידע המשאיר פער זמנים עצום ברשומות פעילותו. בזמן מן הזמנים במהלך תקופה זו עמד בקשר עם הקאפלה המלכותית הצרפתית, כיוון שיש לו יצירות שנכתבו לאירועים רשמיים הקשורים ללואי השנים-עשר, ויש ראיה מסוימת לשהותו בבריסל בשנת 1531 בשירות מריה מהונגריה, מושלת ארצות השפלה, שהייתה אז יורשת העצר.
מבחינה מוזיקלית, רישאפור ייצג את הדור הראשון שאחרי ז'וסקן, שלסגנונו היה נאמן מבחינות רבות. בחלק מן המוזיקה עשה שימוש בקטעים מיצירותיו של ז'וסקן כמחוות הוקרה. הטכניקות ששימשו את רישאפור טיפוסיות לתקופתו, כגון פוליפוניה חלקה ואימיטציה מקול לקול, אך הוא נתן דעתו למעלה מן המקובל לבהירות הטקסט במוזיקה שכתב, כדי שמילותיו תהיינה מובנות.
רישאפור כתב ב-1532 רקוויאם לשישה קולות, שהקדיש לזכר ז'וסקן דה פרה, מיסות, מוטטים, כמה מגניפיקטים, שני מוטטים חילוניים ושאנסונים.
הקלטות

"כריסטוס רסורגנס", מוטט (יחד עם המיסה של אדריאן וילארט המבוססת עליו, תקליטור נאקסוס 8.553211
רקוויאם [לזכר ז'וסקן דה פרה], בביצוע אנסמבל הוּאֶלְגַס (Huelgas Ensemble) תקליטור HNC 901874
Missa Pro Defunctis בביצוע Cinquecento, תקליטור היפריון CDA67959
לקריאה נוספת

Article "Jean Richafort," in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2
Gustave Reese, Music in the Renaissance. New York, W.W. Norton & Co., 1954. ISBN 0-393-09530-4
חואן דיאס דה סוליס

| --- | --- |
 לידה:  1470? São Pedro de Solis, פורטוגל 
 פטירה:  20 בינואר 1516 (בגיל 46 בערך) Punta Gorda, ספרד 
 מדינה:  כתר קסטיליה 
 
חוּאַן דִיאֶס דֶה סוֹלִיס (1470 - 20 בינואר 1516, בספרדית: Juan Díaz de Solís) היה יורד ים, הנווט הראשי של האימפריה הספרדית והאירופאי הראשון שהתיישב באורוגוואי.
הערות שוליים

↑  נדב יעקבי, לשם כבוד, באתר ynet, 12 בינואר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007574576605171  GND: 1131382528  ISNI: 0000 0003 8718 6575  LCCN: no2008159583  NKC: ola2002161368  NTA: 126255806  SUDOC: 199735557  VIAF: 280018015   WorldCat (עם VIAF): 280018015 
תיאטרון הקרוי על שמו של חואן דיאס דה סוליס במונטווידאו, בירת אורוגוואי
וילהלם פילדרמן

| --- | --- |
צילום בגטו מוגילב בטרנסניסטריה ב-1942  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  14 בנובמבר 1882 בוקרשט, ממלכת רומניה 
 פטירה:  22 באפריל 1963 (בגיל 80) פריז, צרפת 
 מדינה:  ארצות הברית, רומניה 
 השכלה:  המכללה הלאומית מאתיי בסאראב  אוניברסיטת בוקרשט  סורבון 
 מפלגה:  המפלגה הלאומית ליברלית, התאחדות יהודי רומניה 
 
וילהלם פילדרמן (Wilhelm Filderman‏; 14 בנובמבר 1882 – 22 באפריל 1963) היה משפטן, מנהיג קהילתי ופוליטיקאי יהודי ברומניה, מנהיג בפועל של יהדות רומניה בשנים 1919–1947, לרבות בתקופת השואה. היה חבר הפרלמנט הרומני בשנים 1928-1927 מטעם המפלגה הלאומית-ליברלית. כיהן כיושב ראש איחוד היהודים הרומנים בשנים 1923–1938, ראש קהילת יהודי בוקרשט בשנים 1931–1933, יושב ראש הפדרציה של איחודי הקהילות היהודיות ברומניה בין השנים 1940–1941 ובין 1944–1947, יושב ראש המועצה המרכזית של יהודי רומניה בשנים 1936–1941 ובשנת 1945.כנציג לא ציוני מילא את התפקיד של ראש המחלקה הרומנית של הסוכנות היהודית ובנוסף היה נציג של הג'וינט ברומניה. לוחם למען זכויות היהודים, דגל פילדרמן ללא פשרות בהשתלבות היהודים הרומנים ברומניה כאזרחים נאמנים ושווים ובו זמנית גאים במורשתם התרבותית הייחודית. בימי השואה עשה מאמצים עילאיים למען הישרדותם, בשיתוף פעולה עם הרב הראשי אלכסנדרו שפרן, א. שוופלברג, מתתיאס קארפ, א. שרגא ואחרים.
קורות חיים

פילדרמן נולד בבוקרשט, רומניה, כבנו של בעל בית דפוס שהתעשר וזכה למוניטין טובים. הוא למד בבית ספר התיכון "מאטיי באסראב" בבוקרשט באותה כיתה עם תלמיד בשם יון אנטונסקו שדרכיהם יצטלבו בהמשך, למד משפטים באוניברסיטת בוקרשט ובסיום לימודיו המשיך ללימודי דוקטורט באוניברסיטת פריז וסיים בהצלחה ב-1909 עם עבודה בנושא הירושה במשפט ההשוואתי. הוא המשיך ללמוד בבית הספר לאמנויות ולאדריכלות שליד מוזיאון הלובר בפריז ובקורס לפילוסופיה של אנרי ברגסון. פילדרמן סיים גם לימודים בבית הספר הגבוה למסחר ועם שובו לרומניה זכה באזרחות הרומנית. החל מ-1912 היה עורך דין בבוקרשט. הוא התגייס לצבא הרומני והיה קצין במלחמת הבלקן הראשונה, בשנת 1913 ובמלחמת העולם הראשונה. בצבא הוענקו לפילדרמן העיטורים הממלכתיים Coroana României ("כתר רומניה") ו-Virtutea militară ("היושרה הצבאית")
פעילות קהילתית ופוליטית

פילדרמן היה בין מייסדי איחוד היהודים הילידים ב-1909 והיה סגן יושב הראש שלו מ-1915. בשנים 1914 עד 1919, בהיעדרו מרומניה של אדולף שטרן, היה פילדרמן היושב ראש בפועל. הוא היה חבר במשלחת הרומנית לוועידת השלום בפריז ופעל רבות כדי להביא לכך שבהסכמי השלום של שנת 1919 יכלל סעיף המעניק אזרחות ליהודי רומניה. הוא נכנס לפוליטיקה ונבחר לפרלמנט הרומני. ב-18 בפברואר 1923, כשאיחוד היהודים הילידים שינה את שמו להתאחדות יהודי רומניה (Uniunea Evreilor Români), נבחר פילדרמן ליושב ראש האיחוד. הוא היה בשנת 1915 ממיסדי האוניברסיטה העממית וחוג התרבות "החופש" (Libertatea) בבוקרשט. בהיותו חבר במפלגה הלאומית ליברלית נבחר ב-17 ביולי 1927 לכהן בפרלמנט הרומני, כהונה שנמשכה זמן קצר עד נובמבר 1928.
בשנת 1920 התמנה ד"ר פילדרמן גם לנציג הג'וינט ברומניה.
בשנת 1928 יצא לארצות הברית בשליחות מיוחדת מטעם ממשלת רומניה.
ב-1929 הוא השתתף כנציג לא ציוני בכנס בציריך שבה הוקמה הסוכנות היהודית המורחבת.
החל משנת 1940 היה פילדרמן יושב ראש פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה שהוקמה בשנת 1937. מתוקף תפקידו שימש ככתובת עבור השלטונות הרומניים ופה לקהילה היהודית.
עם כניסת רומניה למלחמה נגד ברית המועצות במטרה מוצהרת להחזיר לחיקה את בסרביה ובוקובינה הצפונית, פילדרמן וד. רוזנקרנץ ואחר כך פילדרמן ומתתיאס קארפ חתמו על מכתבים אל השלטונות שבהם ביקשו לאפשר ליהודים לחזור לשירות הצבאי הרגיל כדי להקריב עצמם למען המולדת כפי שעשו בעבר. הם מחו נגד ההסתה האנטישמית לפיה היהודים משרתים את האויב הבולשוויקי. משלא נענו השלטונות לבקשות אלה לנורמליזציה של מעמד היהודים בצבא ובמדינה, קראו פילדרמן, שפרן וקארפ לקהל היהודי לכבד את הצבא והתגייס לסייע במאמץ המלחמתי של המדינה. המיעוט יהודי, שמספרו היה מופחת והיה מרושש על ידי הפקעת נכסיהם, תרם בהמשך למדינה, תוך מאמצים כבירים, 10 מיליארד ליי.
ב-16 בדצמבר 1941 צו-חוק של המשטר אנטונסקו ביטל את הפדרציה של איחודי הקהילות. היא הוחלפה בארגון שהיה אמור להיות ארגון-בובה שנועד לשרת את מדיניות הדיכוי של המשטר, בשם "מרכז היהודים" Centrala Evreilor בהנהגתו של ד"ר ננדור גינגולד, רופא יהודי שהתנצר. בנסיבות אלה הוקמה מועצה יהודית בלתי חוקית Sfatul evreiesc בראשות הרב שפרן, פילדרמן, שוופלברג ואחרים שהמשיכה במאבק להישרדות היהודים ברומניה. כמו כן בסגל הפקידות של מרכז היהודי הרשמי התקבלו אנשי הפדרציה שפוזרה, והם שיחקו תפקיד חשוב בהמשך פעילות הסעד והתרבות בחיק הקהילה. פילדרמן המשיך בניסיונות להשפיע על החלטות המשטר כדי לנסות לסכל סכנות בדרך, זאת כפי שאמר, בתפקיד "יהודי ואזרח רומני".
פעילות קהילתית ופוליטית > הטלאי הצהוב

בימי השלטון הצבאי-פאשיסטי נקט פילדרמן בדרך של הצפת השלטונות בבקשות שנוסחו מתוך חוש דיפלומטי
והכרה עמוקה של המנטליות והשקפת הנמענים. לדוגמה מובא כאן תרגום של בקשה, מיום 6 בספטמבר 1941, שהגיש פילדרמן, יחד עם הרב הראשי אלכסנדר שפרן לראש הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, הפטריארך ניקודים,(שנודע בהשקפות אנטישמיות מובהקות), בעניין ענידת הטלאי הצהוב:
"להוד רוממותו הקדוש, מצורף בזה העתק של הפניה מס' 1046 מיום 5 בספטמבר 1941, שהוגשה לשרי הפנים, האוצר והכלכלה הלאומית, בעניין חיוב כל היהודים, גברים, נשים וילדים, בעיר הבירה וברחבי הארץ לשאת סימן מזהה. לנשיאת הסימן המזהה יהיו השפעות חמורות על הסדר הציבורי, הכלכלה והפיננסים של המדינה.
היות שהסימן המזהה הוא "כוכב דוד" (הכינוי הלועזי למגן דוד), שהוא קדוש באותה מידה לנצרות וליהדות, ובמיוחד שהאלוהות של ישו מבוססת על היותו מגזע דוד, ללא ספק פקודה זו מבזה את הדת בהציגה ללעג ולביזוי הנוצרים את אחד הסמלים הקדושים ביותר ומערערות תוך כדי כך את האמונה בדברים הקדושים. מה כבר ניתן להבין מנקודת מבט דתית, כאשר יוצאים מהכנסייה, לאחר שמיעת שירת התהילים של דוד ואהבת רעך ורואים איך מטמאים את הסמל של אחד מאבות מייסד הדת הנוצרית ואיך סמל זה משמש להסתה לשנאה נגד רעך. אנו מקווים, הוד רוממותך הקדוש שתועיל לקחת תחת חסות קדושתך את כיבוד הדת והאדם. אנו מבקשים... "
מאמציהם של פילדרמן ושפרן הופעלו גם כלפי מלכת האם אלנה, ושגרירי שוודיה, שווייץ וטורקיה וגם נציג הצלב האדום. פרט לכך פילדרמן הפעיל את מלוא כישרונו בשיחותיו עם אנטונסקו ועם שרים נוספים. פילדרמן שלח לאנטונסקו תזכיר בו הסביר שהטלאי הצהוב לא הונהג בגרמניה ולא באיטליה, אלא רק בארצות כבושות וניגן בכך על רצונו של אנטונסקו להוכיח את עצמאות רומניה, גם כלפי גרמניה. התזכיר הגיע לאנטונסקו באיחור בגלל מחלתו של אנטונסקו. לאחר שאנטונסקו קרא את התזכיר יצאה הזמנה לפילדרמן לבוא אליו ביום ראשון (יום המנוחה ברומניה) למפגש, יחד עם יהודי נוסף, הוריה קלז'אן (Horia Clejan), בביתו הכפרי של אנטונסקו. פילדרמן ענה שמכוניתו הוחרמה ולא יוכל להשיג תחבורה ביום ראשון ועל כך נענה שמכוניתו של אנטונסקו תבוא לאסוף אותו. היהודי הנוסף, קלז'אן, לא השתייך למנהיגות היהודית, אך אנטונסקו הכיר אותו משום שהיה האדריכל שבנה לו בית לפני המלחמה. בראיון, שנמשך קרוב לשעה, העלה פילדרמן בעיות שונות, שחלקן נענו וחלקן לא, אך חובת ענידת הטלאי הצהוב ברומניה בוטלה. בסיום המפגש ציין אנטונסקו את היחס השונה ליהודי ה"רגאט" (ה"ממלכה" -רומניה בגבולות שלפני מלחמת העולם הראשונה) לעומת יהודי המחוזות שסופחו מאוחר יותר.
פילדרמן ואנטונסקו - עליות ומורדות

לאחר עלייתו לשלטון של אנטונסקו, השתמש פילדרמן בקשריו איתו כדי לבקש על בני עדתו, לרכך או אף לבטל חלק מהאמצעים שננקטו כנגדם. ההיכרות המוקדמת עם אנטונסקו נתנה לו יתרונות בלתי מבוטלים. כדי לעמוד על כך מובא כאן תיאור הראיון הראשון שנתן הדיקטטור אנטונסקו לפילדרמן:
פילדרמן הגיע ביום 17 בספטמבר 1940, בשעה 7.00 בערב ללשכתו של אנטונסקו והתיצב בפני ראש לשכתו, קולונל אלפטרסקו (Elefterescu) שהזמין אותו לשבת בחדר ההמתנה. כעבור מספר דקות נכנס לשם פרופסור אלכסנדרו קונסטנטין קוזה (שותפו של אוקטביאן גוגה בהנהגת המפלגה הנוצרית לאומית, מפלגה אנטישמית), שפנה אליו והושיט לו את ידו, בעודו מציג את עצמו. פילדרמן לחץ את היד המושטת ובתורו, הציג את עצמו. קוזה, נדהם וממורמר מנוכחותו של יהודי בלשכת אנטונסקו, התרחק והתיישב בפינה.
היחס המיוחד שקיבל פילדרמן אצל אנטונסקו ונכונותו להקשיב לתלונותיו בעניין רדיפת היהודים על ידי המשטר והלגיונרים, היו בין נושאי המחלוקת שבין אנטונסקו ובין הלגיונרים, נושאים שהביאו למרד הלגיונרים.
פילדרמן הכיר היטב את אנטונסקו והשתמש בידיעותיו כדי לתמרן את אנטונסקו לעמדות נוחות יותר עבור היהודים. הוא אמר לאנטונסקו בצורה גלויה שהגרמנים יפסידו במלחמה, וליד שולחן המשא ומתן להסכם שלום עתידי רומניה תידרש לתת דין וחשבון על מעשיה כלפי היהודים. אין לדעת כמה זה השפיע על אנטונסקו, אך האחרון שינה את יחסו כלפי היהודים לפי המצב המשתנה בחזית המלחמה. יש היסטוריונים, כמו פאול שמידט, הטוענים, שהיחס הטוב יחסית שקיבל פילדרמן מאנטונסקו, נועד להכין לו בן ברית למקרה של כישלון כוחות הציר.
לעיתים קרובות הזכיר פילדרמן לאנטונסקו, שהיה בראש וראשונה איש צבא מסור, את תרומת היהודים למלחמות של רומניה ואת העובדה שאחוז היהודים שנפלו במלחמות אלה לא נפל מאחוז הרומנים שנפלו. הוא גם ניצל לא פעם את הגאווה הלאומית של אנטונסקו, בהצביעו על כך שיש הקלות ליהודים הניתנות ליהודים ההונגרים (מעבר מהגרים יהודים דרך גרמניה), אך הגרמנים מסרבים לתת ליהודים הרומנים. אנטונסקו תמיד הגיב כמצופה ויצא למאבק עם הגרמנים בנושא.
פילדרמן השיב בשלילה לדרישת שלטונות רומניה כלפי היהודים לתשלום מס נוסף למימון המלחמה, מס ענק (4,000,000,000 לאי) שהיהודים המרוששים לא יכלו לעמוד בו. תשובה זו הרגיזה את אנטונסקו והוא הורה להגלות את פילדרמן לטרנסניסטריה. כעבור שלושה חודשים, לאחר השתדלות למענו של מלכת האם, אלנה, שינה אנטונסקו את טעמו והורה להחזיר את פילדרמן מגלותו.