stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
א-דרעיה
היסטוריה

א-דרעיה נוסדה בשנת 1446. במאה ה-15 היו יישובים רבים בנג'ד ושימוש אינטנסיבי יותר בנווה המדבר. אבן דיר, ראש האד-דיר, שבט בני חניפה מהג'יר, רצה לנצל טוב יותר את הוואדי ובשנת 1446 הזמין את קרוביו, שבט מוראדה מאזור אל-קטיף שבמפרץ הפרסי, להתיישב כאן. הם ייסדו את ההתנחלויות מולאיביד וע'סיבה בגדה המזרחית של הוואדי וקראו לאתר החדש א-דרעיה, שכלל גם את כל היישובים שהיו ממוקמים על כארבעת הקילומטרים של הוואדי שהיה בין שני האתרים.
ע'סיבה הייתה הבירה הראשונה של "נווה המדבר של הוואדי" של מוראדה בוואדי חניפה. עם זאת, הנג'ד הדרומי נשלט מאוחר יותר בתחילה מאל-אויינה (בצפון הוואדי ממערב לאל-ג'וביילה). בסוף שנות ה-80, הפך מוקרין בין מרשאן את א-טוריף לבירת א-דרעיה בגדה המערבית של הוואדי. משנת 1725 שלטה א-דרעיה בדרום נג'ד תחת מוחמד אבן סעוד (1735–1765), מייסד המדינה הסעודית הראשונה.
על הגדה המזרחית של הוואדי, מול א-טוריף, נמצאת בוג'אירי, שם התגוררה משפחתו של השייח' מוחמד אבן עבד אל-והאב (1703-1792) לאחר שגורשו מאל-עוינה. לאחר 1745, הוא הפך חשוב יותר מהשיח' מוחמד אבן סעוד, שהתגורר בא-טוריף. אבן סעוד הצטרף לתנועה הרפורמציה הווהאבית וכרת ברית עם האימאם מוחמד אבן עבד אל-והאב ב-1744. בית סעוד השתלט על רוב חצי האי ערב, התקדם לחג'אז, וכבש את מכה ב-1806.
בא-טוריף השלים האימאם סעוד הראשון בין עבד אל-עזיז (אנ') (אימאם 1803–1814) את ארמונות סלווה. הבנאי המפורסם ביותר של אז בא-דרעיה היה אבן חזם.
הסולטן העות'מאני מהמוט השני רצה להגביל את הכוח החדש בחצי האי ערב. במהלך המלחמה הווהאבית-עות'מאנית, הוא שלח את המושל המצרי שלו, מוחמד עלי, למערכה נגד הסעודים בנג'ד.
נווה המדבר הותקף על ידי אבראהים פאשא, בנו של מוחמד עלי פאשה, בשנת 1818 ונפל לאחר שישה חודשי מצור בספטמבר באמצעות פרצה בצפון, לאחר התקפות קודמות לא מוצלחות על א-טוריף מדרום דרך ואדי שעיב צפאר. החברים החשובים ביותר של החמולה הסעודית נכלאו ובמקרים מסוימים נחטפו או הוצאו להורג.
בשנה שלאחר מכן, נהרסה א-דרעיה כליל והנפות א-טוריף וע'סיבה נותרו נטושים עד היום (היו ניסיונות התיישבות בא-טוריף בשנות ה-60 ועד שנות ה-90 שוחזרו הארמון הקדום של סעד וקאסר נאסר).
העיירה החדשה א-דרעיה נמצאת כשני קילומטרים מזרחית לוואדי חניפה. הבניינים ברובם בני שתי קומות.
אתרים עיקריים

המבנים ההיסטוריים של העיר העתיקה כוללים:
ארמון סלווה (قصر سلوى), זה היה בית המגורים והבית הראשון של האמירים והאימאמים של אל סעוד בתקופת המדינה הסעודית הראשונה. הוא נחשב לארמון הגדול ביותר באתר, המתנשא לגובה ארבע קומות. הוא מורכב מחמישה חלקים עיקריים שנבנו בפרקי זמן שונים ברציפות. הוא כנראה הושלם על ידי סעוד אבן עבדול עזיז בן מוחמד אבן סעוד, שהיה האימאם מ-1803 עד 1814.
ארמון סעד בן סעוד (قصر سعد), אחד מהארמונות הגדולים באתר, הוא מפורסם בחצר שלו, ששימשה לאורווה. הארמון משוחזר לחלוטין והוא מתנשא לגובה של מספר קומות.
החאן והחמאם של א-טוריף (حمام الطريف), בניין מסורתי המורכב ממספר חצרות קטנות מוקפות חדרים. החמאם מפורסם בסגנונות הארכיטקטוניים השונים שלו ומראה כיצד הבניין אטום למים על ידי שימוש בסוגי טיח שונים. הן לחאן והן לחמאם סופקו מים מבאר בוואדי.
מסגד אימאם מוחמד אבן סעוד, מסגד שנבנה בתקופת שלטונו של האימאם מוחמד אבן סעוד. השייח' מוחמד אבן עבד אל-והאב נהג להעביר שיעורים על תנועת האסלאם המתוקנת שלו במסגד זה. הוא הפך למרכז לחינוך דתי. תלמידים נהגו להגיע אליו מכל חלקי חצי האי ערב.
נפת אלבוג'אירי (حي البجيري), אחת מהנפות של העיר. היא ידועה בסגנון הייחודי של בנייניה בהשראת עצי הדקל שמסביב.
את מתווה העיר עצמה ניתן ללמוד בקלות במוזיאון הלאומי של ערב הסעודית (אנ') בעזרת דגם מפורט בקנה מידה גדול של העיר המוצג שם.
הערות שוליים

↑  Riyadh Region (Saudi Arabia): Places in Governorates - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
↑  At-Turaif District in ad-Dir'iyah
↑  "ThePlace: Al-Bujairi district in Saudi Arabia's historic Ad Diriyah". Arab News (באנגלית). 2019-06-21.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550255805171  GND: 4560305-4  LCCN: n78078677  VIAF: 128986655   WorldCat (עם VIAF): 128986655
א-רשידיה

ערך זה עוסק בעיר במרוקו. אם התכוונתם למחנה פליטים בלבנון, ראו .
| --- | --- |

 מדינה:  מרוקו מרוקו
 מחוז:  דרעה תאפילאלת
 פרובינציה:  א-רשידיה
 גובה:  1,009 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  97,687 (2024)
 קואורדינטות:  31°55′55″N 4°25′28″W﻿ / ﻿31.931944444444°N 4.4244444444444°W﻿ / 31.931944444444; -4.4244444444444 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מרוקו מוגדלת) רבאט קזבלנקה אגאדיר טנג'יר מקנס מרקש פאס אוג'דה סלא האוקיינוס האטלנטי הים התיכון אלג'יריה סהרה המערביתא-רשידיה(למפת מרוקו רגילה) רבאט קזבלנקה אגאדיר טנג'יר מקנס מרקש פאס אוג'דה סלא האוקיינוס האטלנטי הים התיכון אלג'יריה סהרה המערביתא-רשידיה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אַ-רַּשִׁידִיַּה (בערבית: الرشيدية, בברברית: ⵉⵎⵜⵖⴻⵔⵏ; בצרפתית: Errachidia; בעבר הייתה ידועה בשם קְסַר אַ-סּוּק; قصر السوق) היא עיר במרכז מרוקו, השוכנת על הגדה המערבית של נהר זיז, כ-320 דרומית-מזרחית לרבאט. העיר היא בירת מחוז תאפילאלת, ומתגוררים בה כ-100 אלף תושבים. היא ידועה בעבור תעשיית התמרים שלה.
בעבר התקיימה בעיר קהילה יהודית שמנתה בשיאה כאלף נפשות. בשנת 1908 סבלה הקהילה מפרעות נגד היהודים, והרובע היהודי (מלאח) נהרס. בשנים 1928–1929 בנתה צרפת רובע יהודי חדש בעיר ועודדה הגירת יהודים אליה. בשנות ה-50 של המאה ה-20 עמד בראש הקהילה הסוחר מאיר צרפתי, ופעלו בה מספר רבנים חשובים. בתהליך הדרגתי עזבו מרבית היהודים את העיר לישראל ולצרפת, ובית הספר אליאנס של הקהילה נסגר לבסוף בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20.
א-שוואוורה

| --- | --- |
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  בית לחם
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  3,737 (2007)
 קואורדינטות:  31°41′05″N 35°16′06″E﻿ / ﻿31.684627777778°N 35.268391666667°E﻿ / 31.684627777778; 35.268391666667 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) א-שוואוורה(למפת הרי ירושלים רגילה) א-שוואוורה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום א-שוואוורה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום א-שוואוורה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
א-שוואוורה (ערבית: الشواورة) הוא כפר פלסטיני הממוקם כ-12 ק"מ מדרום-מזרח לבית לחם. הכפר נמצא בנפת בית לחם שבצפון חבל יהודה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה למעלה מ-3,737 תושבים בשנת 2007. שירותי הבריאות העיקריים מתקבלים בכפר זעתרה.
א-שרקיה

מְחוֹז אַ-שַּׁרְקִיַּה (בערבית: محافظة الشرقيّة) הוא מחוז בצפון מצרים. שטחו כ-4,180 קמ"ר, ובמפקד האוכלוסין של שנת 2006 נמצא כי במחוז 5,340,058 איש (כ-1278 איש לקמ"ר). הערים העיקריות במחוז הן בירת המחוז, זקאזיק, ובילביס.
קורט שוברט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 במרץ 1923 וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 פטירה:  4 בפברואר 2007 (בגיל 83) וינה, אוסטריה 
 ענף מדעי:  לימודי יהדות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 מוסדות:  אוניברסיטת וינה 
 תלמידי דוקטורט:  רות בורשטין 
 פרסים והוקרה:  פרס וינה לחינוך (1982)  פרס הקרדינל איניצר  אות השירות למען השחרור של אוסטריה 
 בן או בת זוג:  אורסולה שוברט (28 בדצמבר 1948–?) 
 
קורט שוברט (בגרמנית: Kurt Schubert;‏ 4 במרץ 1923 – 4 בפברואר 2007) היה חלוץ ונושא הדגל בלימודי יהדות באוניברסיטת וינה, אוסטריה, ומייסד המוזיאון היהודי הראשון באוסטריה באייזנשטדט. היה בין בוניה מחדש של אוניברסיטת וינה אחרי מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

שוברט נולד בווינה בשנת 1923. בגיל 15, לפני סיום בית הספר התיכון הוא חווה את כניסת הנאצים לווינה. בגלל מחלת האסתמה הקשה שממנה סבל, לא גויס לצבא ולכן החל את לימודיו באוניברסיטה. התנגדותו למשטר הנאצי, ורדיפות היהודים הביאו אותו כמחאה ללמוד שפות שמיות עתיקות באוניברסיטת וינה. שוברט, הקתולי הדתי האדוק, למד אכדית, עברית תנ"כית, וסורית. הצליח ללמוד באמצע מלחמת העולם השנייה לימודי עברית. בשנת 1944 סיים דוקטורט בנושא מדיניות החוץ של המלך חמורבי.
במלחמת העולם השנייה, בהיותו פקח אזרחי להתקפות אוויריות, הוא הצליח להציל את הספרייה העשירה של בית המדרש הרבני בבית הכנסת טמפלגאסה בווינה, על ידי הסתרת הספרים הנדירים במרתף באוניברסיטה. אחרי המלחמה הועבר האוסף לקהילה היהודית החדשה בווינה, ואחר כך תרמה הקהילה את הספרים לספריה הלאומית בירושלים ישראל. שוברט הופקד על העברת הארגזים לארץ, והגיע איתם בערב פסח 1949 באניית העולים "גלילה".
בזמן המלחמה הוא היה פעיל במספר תנועות התנגדות אוסטריות קתוליות.
עם שחרור וינה, ביקש שוברט וקיבל אישור מהמפקד הרוסי לפתיחה מחדש של אוניברסיטת וינה. באפריל 1945 הוא נשא את הרצאתו הראשונה אחרי המלחמה, "עברית למתחילים". נושא בעל משמעות סמלית מיד אחרי המלחמה.
הוא ייסד מכון ללימודי יהדות באוניברסיטת וינה, במסגרת הפקולטה למזרחנות. ב-1966 הפכה למכון עצמאי. שוברט לימד עברית ויהדות, התמחה בעברית מודרנית, ארמית, תלמוד, וביקר בארץ לעיתים מזומנות. עד פרישתו הוא היה המנהל וראש המכון, והקדיש את כוחו וזמנו לביסוס והרחבת מחקריו. גם אחרי פרישתו המשיך את עבודתו האקדמית, והצליח להיות מורה וחוקר במשך 60 שנה.
הרעיון המנחה של מחקריו היה "מדע היהדות"- הוא ניסה ליצור קשרים מתחילת התנ"ך ועד ההווה במחקר נרחב שהסתמך על היסטוריה יהודית, ספרות, דת, ציונות, הקשר עם כתבי הקודש והשפעת היהדות על תחילת הנצרות. זה גם מה שהוא לימד, וסירב להיצמד לנושאים מבודדים. בהקשר זה ראה חשיבות בכתבים עתיקים, היה המפרסם הראשון בגרמנית את נושא מגילות קומראן. הוא פרסם שני ספרים על המגילות, ועסק בנושא שנים רבות. הוא היה בקשר לנושא זה הרבה קשרים עם חוקרים.
החל משנת 1970, יחד עם אשתו המנוחה, דר' אורסולה שוברט, עסק רבות בנושא האמנות היהודית בימי הביניים.
בשנת 1972 הוא ייסד את המוזיאון היהודי הראשון באוסטריה (ובעולם דובר הגרמנית) אחרי המלחמה. זהו המוזיאון היהודי בעיר אייזנשטד. המוזיאון הוקם בבית ורטהיימר, ששימש כבית הקהילה עד השואה. המוזיאון נפתח ב-1982 עם תערוכה מקיפה שנקראה "1000 שנות יהדות אוסטריה". הוא גם פעל להקמת מוזאונים דומים בגרמניה.
שוברט ייסד והיה פעיל קבוע בדיאלוג הנוצרי - יהודי שבו ראה כלי חשוב למניעת אנטישמיות.
הוא התפרסם בעולם, אך בעיקר באירופה דוברת הגרמנית, ובאוסטריה, הוא היה מורה, ואישיות ציבורית מוערכת שתרם לפתיחת אוניברסיטת וינה מיד אחרי המלחמה, תרם לניצחון על האנטישמיות, ולהעמקת הדיאלוג בין יהדות לנצרות.
האקדמיה האוסטרית למדעים Österreichische Akademie der Wissenschaften ערכה טקס לזכרו ולזכר אשתו בינואר 2016 . הטקס נערך בשיתוף המרכז ללימודי יהדות בצ'כיה המרכז לאמנות יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת פרייבורג ואוניברסיטת וינה. בטקס הודגש שיתוף הפעולה בין שני בני הזוג במחקר ציורי הקיר בבית הכנסת בדורה אירופוס (כיום בסוריה) לבין הציורים בקטקומבה Via Latina ברומא.
הוא נפטר ב-4 בפברואר 2007 בווינה, בגיל 83.
ביוגרפיה > פרסים

1978 – אות השירות למען השחרור של אוסטריה
1982 – פרס העיר וינה לחינוך עממי
1987 – חבר כבוד באקדמיה האוסטרית למדעים (מחלקה פילוסופית- היסטורית).
1988 – דוקטור לשם כבוד יחד עם אורסולה שוברט, אוניברסיטת פרייבורג, שווייץ.
1990 – פרופסור כבוד של אוניברסיטת וינה.
1998 – "אות הזהב הגדול" איחוד הקהילות היהודיות באוסטריה.
2004 – חבר כבוד וסנטור כבוד של אוניברסיטת וינה.
2006 – פרס -ICCJ פרס סר זיגמונד שטרנברג, קרן בינלאומית לשיתוף פעולה נוצרי- יהודי.
הערות שוליים

↑  אתר המוזיאון
↑
↑  מסמך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267866405171  BIBSYS: 90089902  BnF: cb12316844f (data)  CiNii: DA02600359  GND: 119098970  ICCU: SBTV021843  ISNI: 0000 0001 2276 4800  LCCN: n82070663  NKC: jn20000604976  NTA: 068431805  SUDOC: 032067798  Trove: 969280  VcBA: 495/100150  VIAF: 12376878   WorldCat (עם VIAF): 12376878
א-נסאריה

| --- | --- |
 מדינה / טריטוריה:  הרשות הפלסטינית
 נפה:  שכם
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,354 (2006)
 קואורדינטות:  32°14′38″N 35°23′31″E﻿ / ﻿32.243777777778°N 35.391919444444°E﻿ / 32.243777777778; 35.391919444444 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צפון השומרון מוגדלת) א-נסאריה(למפת צפון השומרון רגילה) א-נסאריה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום א-נסאריה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום א-נסאריה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
א-נַּסַּאריה (בערבית: النصّارية, בתעתיק מדויק: אלנַּצַּאריה) היא עיירה פלסטינית בנפת שכם בגדה המערבית, הממוקמת 14 ק"מ מזרחית לשכם. לפי נתוני הלשכה המרכזית הפלסטינית לסטטיסטיקה (PCBS), הכפר מנה 1,354 תושבים באמצע שנת 2006. מתקני הבריאות לכפרים בסביבה מבוססים בא-נסאריה.
הערות שוליים

↑  Projected Mid -Year Population for Nablus Governorate by Locality 2004- 2006, Palestinian National Bureau of Statistics
| Flag of Senegalיישובי נפת שכם |
| --- | --- | --- |
| ערים | שכם |  |
| מועצות מקומיות | עקרבה • עסירה א-שמאלייה • ביתא • חווארה • ג'מאעין • קבלאן • סבסטיה • בית פוריכ |  |
| כפרים | עסירה אל-קבלייה • עזמוט • עוורתא • אל-באד'אן • בלאטה אל-בלד • בית דג'ן • בית חסאן • בית איבא • בית אימרין • בית וזן • בזאריה • בורין • עיראק בורין • בורקה • ג'אלוד • דיר אל-חטב • דיר שרף • דומא • עינאבוס • פורוש בית דג'ן • איג'ניסיניא • ג'וריש • כפר קליל • לובאן א-שרקיה • מאדמא • מג'דל בני פדיל • א-נאקורה • ניסף ג'בייל • א-נסאריה • אודלה • עוסארין • קריות • קוסין • קוסרה • רוג'ייב • סאלם • סרה • א-סאוויה • תלפית • טלוזה • תל • עוריף • יאנון • יאסיד • יתמא • זאוואתא • זיתא ג'מעין • קריית לוזה |  |
| מחנות פליטים | בלאטה |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007582148305171
בוב הולדמן

הולדמן (משמאל) בפגישת ניקסון עם שארל דה גול
הולדמן (משמאל) בפגישת יועציו של ניקסון בחדר הסגלגל
הארי רובינס הולדמן (באנגלית: Harry Robbins Haldeman; ‏27 באוקטובר 1926 - 12 בנובמבר 1993) אשר ידוע בעיקר כה. ר. הולדמן או בוב הולדמן היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי, שהתפרסם בעיקר בשל היותו ראש הסגל של הבית הלבן תחת הנשיא ריצ'רד ניקסון ובשל מעורבותו בפרשת ווטרגייט.
בבית הלבן הוא כונה "המברשת" בגלל תספורתו הקפדנית.
חייו > נעוריו ותחילת דרכו

הולדמן נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה למשפחה פעילה מבחינה חברתית. אביו, שהקים וניהל חברה מצליחה לאספקת חימום ומיזוג, השקיע מזמנו ומכספו בתמיכה במפלגה הרפובליקנית. אמו, בטי, התנדבה למשך זמן רב בצבא הישע ובארגונים התנדבותיים אחרים. הוא ואחיו, טום ובטסי, גודלו כחברים בכנסייה המדעית. בימי בית הספר הלך עם תספורת שטוחה וקפדנית, איתה נשאר בבגרותו כך שזו הפכה לסימן ההיכר שלו. הוא נישא לחברתו מהתיכון, ג'ואן הורטון, ב-1949.
במלחמת העולם השנייה שירת בצי האמריקני. בסיומה, למד הולדמן באוניברסיטת רדלנדס, אוניברסיטת דרום קליפורניה, ולבסוף סיים את לימודיו ב-1948 באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. לאחר סיום לימודיו, עבד במשך כעשרים שנה בניו יורק ובלוס אנג'לס, בסוכנות הפרסום של וולטר תומפסון.
חייו > קריירה פוליטית ופרשת ווטרגייט

הולדמן פגש את ריצ'רד ניקסון לראשונה בשנות ה-50. הוא היה פעיל בקמפיין של ניקסון לסגנות-הנשיא ב-1956, ולאחר מכן ראש הפעילים בקמפיין הכושל לנשיאות ב-1960. ב-1962 מונה הולדמן למנהל הקמפיין של ניקסון לתפקיד מושל מדינת קליפורניה, אך ניקסון הפסיד פעם נוספת. ב-1968 הצטרף כמועמד לתפקיד ראש הסגל של הבית הלבן לקמפיין לנשיאות של ניקסון, שזכה בבחירות.
לאחר הזכייה בבחירות, מונה הולדמן לתפקיד ראש הסגל בבית הלבן. הוא וג'ון ארליכמן (אנ'), יועצו של ניקסון, כונו על ידי עובדי הבית הלבן "חומת ברלין" עקב נטייתם להרחיק אחרים מניקסון, כמעין "שומרי ראש". שניהם הפכו לאנשים הנאמנים והקרובים ביותר לנשיא בתקופתו בתפקיד, ועשו הכול לשמירת האינטרסים של ניקסון, מנקודת מבטם. הולדמן אף התייחס לעצמו כ"בן הכלבה" (אנ') של ניקסון.
הולדמן היה דמות מפתח בפרשת ווטרגייט. שמונה עשרה וחצי הדקות החסרות מהקלטות החדר הסגלגל היו של שיחה בין הולדמן לנשיא. לאחר עדות מרשיעה של ג'ון דין, יועץ הבית הלבן, ביקש ניקסון מהולדמן ומארליכמן להתפטר במה שתואר כשיחה אמוציונלית בקמפ דייוויד. ב-30 באפריל 1973 התפטרו השניים, זמן קצר לאחר פיטוריו של דין.
ב-1 בינואר 1975 הורשע הולדמן בקשירת קשר ובשיבוש מהלכי משפט ונשפט לשמונה-עשר חודשי מאסר. לאחר שחרורו, הפך לסוכן נדל"ן ויזם מצליח.
חייו > לאחר הפוליטיקה

ב-1978 פרסם את הספר "קצות הכוח", בו לקח אחריות להכשרת הקרקע לפרשת ווטרגייט, בניגוד לארליכמן שמעולם לא סלח לניקסון על שלא חנן אותו. הספר גם טען לקנוניה מצד ה-CIA לכיסוי עובדות רבות אשר היו פוגעות בסוכנות, כולל פרטים הנוגעים לרצח קנדי. בהתבסס על מידע זה, הציג אוליבר סטון, בסרטו "ניקסון" משנת 1995, גרסה על-פיה 18 וחצי הדקות החסרות הכילו שיחה בה דובר על גרסת הכיסוי לרצח קנדי. בספרו טוען הולדמן שכאשר ניקסון ביקש ממנו להודיע ל-FBI שחקירת ווטרגייט יכולה "לפתוח את כל עניין מפרץ החזירים", כפי שצוטט בקלטות, התייחס ניקסון לרצח קנדי. הולדמן מת בנסיבות בלתי-ידועות בביתו בסנטה ברברה שבקליפורניה, אחת הסברות היא שהוא מת מסרטן בבטנו. גופתו נשרפה ואפרו פוזר במקום לא ידוע. במותו השאיר אחריו את אשתו ג'ו וארבעת ילדיהם - סוזן, הארי, פיטר ואן. לאחר מותו אמר ניקסון: "הכרתי את בוב הולדמן כאיש בעל אינטליגנציה נדירה, כוח, יושר ואומץ...".
יומניו מהתקופה בה עבד בבית הלבן פורסמו ב-1994 כ"יומני הולדמן".
יחסי ישראל–סינגפור

| יחסי ישראל–סינגפור |
| --- | --- |
ישראל: סינגפור
   לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה   

ישראל: סינגפור
שטח (בקילומטר רבוע)
22,072: 719.20
אוכלוסייה
10,023,983: 5,851,695
תמ"ג (במיליוני דולרים)
509,901: 501,428
תמ"ג לנפש (בדולרים)
50,868: 85,689
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה (בפועל דיקטטורה)

יחסי ישראל–סינגפור הם יחסים קרובים ביותר, המבוססים על שנים של סיוע והדרכה שהעניקה ישראל לסינגפור החל משנותיה הראשונות, בעיקר בצורת סיוע צבאי. ראשיתו של הקשר בשנת 1965, מיד לאחר פרישת סינגפור מהפדרציה המלזית. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו במאי 1969.
עצמאות סינגפור

בדומה לישראל שנשלטה בידי הבריטים, הייתה סינגפור מושבה בריטית החל מ-1819, ושימשה מעוז חשוב לאימפריה הבריטית במזרח הרחוק. במלחמת העולם השנייה נכבשה בידי היפנים, שביצעו טבח המוני בתושביה של סינגפור. (שנים אחר כך יספר לי קואן יו, אבי האומה הסינגפורית והאדם שהצעיד אותה למעמד של מעצמה כלכלית, כיצד נמלט מן הטבח, ולמד מהיפנים את כוחו של הפחד, בו ישתמש מאוחר יותר בשנות שלטונו בסינגפור). ב-1955 העניקה בריטניה אוטונומיה לאי. בשנת 1963 התאחדה סינגפור עם מלאיה ועם מדינות סבה וסאראוואק שבצפון האי בורנאו במה שנודע כפדרציה המלזית, אך אולצה לפרוש מהאיחוד בשנת 1965.
קשרים ביטחוניים

סינגפור, בראשותו של לי קואן יו, מנהיג "מפלגת הפעולה העממית" (PAP), הייתה מדינה זעירה, דלת משאבים וידידים, ומוקפת באויבים. בינה לבין מלזיה, בעלת בריתה של בריטניה וארצות הברית, שררה איבה כתוצאה מפרישתה של סינגפור מהפדרציה. היות שמפלגתו של לי קואן יו הייתה אויבתה המרה של המפלגה הקומוניסטית במדינה, אפשרות הקשר עם ברית המועצות והמדינות הקומוניסטיות הייתה חסומה בפניו. על כן, סינגפור חיפשה בעלי ברית אחרים. היא פנתה להודו ולמצרים בבקשת סיוע צבאי, אולם שתיהן התעלמו מבקשתה. לבסוף החליט קואן יו, בדעה אחת עם שר ההגנה גו קנג סווי לפנות לישראל לקבלת עזרה, הצעה שנענתה בחיוב על ידי ישראל.
חודשים מספר אחרי הקמתה של סינגפור הגיעה אליה משלחת של שישה מומחים ישראלים בראשותו של אל"ם יעקב אלעזרי. המשלחת בנתה את הצבא הסינגפורי תחת מעטה חשאיות כבד, כצבא האידיאלי שלא צלחה בנייתו בישראל, לפי תוכניתו של האלוף רחבעם זאבי. בניית הצבא הצליחה כל כך, שכיום נחשב צבא סינגפור הזעירה לצבא החזק והמתקדם בדרום-מזרח אסיה. ברם, הקשרים הצבאיים לא הסתיימו בבניית הצבא: סינגפור נעזרה בישראל גם בתכנונם והרכבתם של המשטרה ושירות בתי הסוהר הסינגפוריים, ועד היום היא נחשבת לאחת הלקוחות הגדולים של אמצעי לחימה ישראלים. תעשיות ביטחוניות ישראליות מחזיקות נציגויות בסינגפור, ומשתתפות באופן קבוע בתערוכה האווירת הבינלאומית - Singapore Air-show, שמתקיימת מדי שנתיים. בתערוכה שהתקיימה בפברואר 2022 ביקר גם הרמטכ"ל, רב-אלוף אביב כוכבי.
ביטוי פומבי ראשון לסיוע של ישראל לבניית הצבא הסינגפורי נתן "אבי האומה" של סינגפור וראש ממשלתה הראשון, לי קואן יו, בספרו From Third World to First: The Singapore Story 1965-2000, שיצא לאור בשנת 2000. חזר על כך ראש ממשלת סינגפור לי הסיין לונג (בנו של לי קואן יו), במהלך ביקורו בישראל באפריל 2016 בנאומו בירושלים.
קשרים אזרחיים

קשרים רבים נרקמו בין ישראל לסינגפור גם בתחום האזרחי. בין השאר נבנתה מערכת הבריאות הסינגפורית לפי זו הישראלית, ומומחי חינוך רבים נשלחו לישראל ללמוד את שיטות החינוך שלה, ובעיקר חינוך מתמטי שכן הסינגפורים סוברים ששיטת לימוד המתמטיקה בישראל מעודדת מחשבה יצירתית, תחום בו סינגפור חלשה במיוחד. למרבה האירוניה, דווקא בישראל מעריכים מאוד את החינוך הסינגפורי ומביאים אותו כדוגמה לחינוך למופת. לאחרונה החלו בישראל בהשתלמות מורים ב"חינוך סינגפורי" בטכניון. בשנים האחרונות מושוות ישראל וסינגפור פעמים רבות בגלל הדמיון הרב ביניהן בתנאים המדיניים, הגאוגרפיים, והדמוגרפיים (מדינה קטנה וחסרת משאבים מוקפת אויבים גדולים ממנה).
בשנת 1968 ביקר בסינגפור שר האוצר פנחס ספיר בכוונה לפתוח נציגות מסחרית ישראלית בסינגפור, שעמה לא התקיימו יחסים דיפלומטיים בזמנו. בחודש מאי 1969 כוננו יחסים דיפלומטים מלאים בין ישראל לסינגפור, שגרירה הראשון של מדינת ישראל בסינגפור היה חגי דיקן.
קשרים כלכליים

לשכת המסחר ישראל-סינגפור החלה לפעול בשנת 1990 כתת-לשכה של לשכת המסחר ישראל-אסיה, שהוקמה כבר ב-1984. בשנת 1996 נחתם הסכם מחקר ופיתוח בין המדינות וב-1997 הוקמה קרן SIIRD מכוח ההסכם: קרן השקעות דו-לאומית למחקר ופיתוח תעשייתי משותף. בשנת 2013 שהובל רמי בר וסוחרים נוספים, הסתכם סחר החוץ של המדינות ב-1.956 מיליארד דולר, קפיצה של 24.6% משנת 2012. סינגפור מייבאת מישראל בעיקר ציוד טכנולוגי ואילו ישראל מייבאת מסינגפור בעיקר ציוד מחשבים. סינגפור מהווה מרכז עבור חברות ישראליות רבות, שפועלות בה וממנה אל השווקים של אסיה.
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית בסינגפור, המשמשת כנקודת קשר עבור חברות ישראליות, בעלי עסקים ותעשיות, המחפשים הזדמנויות להשקיע בסינגפור. הנספחות מספקת שירותי פיתוח עסקי וכן שיווק וייעוץ אסטרטגי לחדירה לשוקי דרום מזרח אסיה. הנספחת הכלכלית בסינגפור היא רון שניר.
במרץ 2022 נחתם בין ישראל הסכם בתחום הבינה המלאכותית.
קשרים דיפלומטיים

בראשית דרכה הייתה סינגפור ידידה קרובה של ישראל. עם זאת, היותה מוקפת במדינות מוסלמיות גדולות (אינדונזיה ומלזיה) מנעה ממנה להציג עמדה נחרצת בסכסוך הערבי ישראלי. באופן רשמי, רוצים הסינגפורים לראות קץ לסכסוך תוך הענקת זכויות לאומיות לפלסטינים בדרך שתהיה מקובלת על ישראל. אמנם לישראל יש שגרירות בסינגפור, אך החשש מהאוכלוסייה המוסלמית הגדולה של שכנותיה מנע מסינגפור לפתוח שגרירות בישראל, והכתיב משך שנים רבות חשאיות מוחלטת של היחסים, בדגש לקשרים הביטחוניים.
עם זאת, לאורך השנים התקיימו ביקורי בכירים הדדיים, חלקם בלתי רשמיים. בנובמבר 1986 ביקר הנשיא חיים הרצוג בסינגפור, ביקור שגרר ביקורת נוקבת במדינות השכנות - מלזיה ואינדונזיה. באוקטובר 1993 קיים ראש הממשלה יצחק רבין ביקור בלתי רשמי בסינגפור. במאי 1994 ביקר בישראל "אבי האומה" של סינגפור, לי קואן יו, אשר נשא אז בתואר השר הבכיר (אנ') (Senior Minister). במרץ 2015 ביקר בסינגפור הנשיא ראובן ריבלין והשתתף בהלווייתו של לי קואן יו. באפריל 2016 ביקר בישראל ראש ממשלת סינגפור, לי הסיין לונג. בפברואר 2017 ביקר ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו בסינגפור. במסגרת הביקור דנו ראש הממשלה ועמיתו הסינגפורי על הרחבת הסכמי הסחר ועל חיזוק הקשר הביטחוני בין שתי המדינות.
במרץ 2022 הודיעה ממשלת סינגפור, במהלך ביקורו של שר החוץ בישראל, כי תיפתח שגרירות של סינגפור בישראל.
שגריר ישראל הנוכחי בסינגפור הוא אלי ורד חזן שמונה ביולי 2023 לתפקיד. שגריר סינגפור בישראל הוא איאן מק שמונה בדצמבר 2023 לתפקיד.
ראו גם

שגרירות ישראל בסינגפור
אל-אח'באר (לבנון)

| --- | --- |

 תדירות:  יומי
 פורמט:  חצי צהובון
 מו"ל:  אח'באר ביירות
 עורך ראשי:  איבראהים אל-אמין
 תאריכי הופעה:  2006–הווה (כ־19 שנים)
 שפה:  ערבית
 מערכת:  רחוב ורדאן, ביירות, לבנון
 מדינה:  לבנון
 https://al-akhbar.com
 
אל-אח'באר (בערבית: الأخبار, "החדשות") הוא עיתון יומי בשפה הערבית המתפרסם בפורמט צהובוני-למחצה בביירות. העיתון נחשב בעל אג'נדה שמאלית פרוגרסיבית ואנטי-ציונית, ופועל מאז 14 באוגוסט 2006 (לאחר מלחמת לבנון השנייה). סקר מ-2009 של אפסוס הצרפתי קבע כי היומון הוא בין חמשת העיתונים הפופולריים ביותר בביירות.
כותבי העיתון כללו את אבראהים אל-אמין, אסעד אבו ח'ליל, אמל סעד-גורייב, שרמיין נרוואני, פייר אבי סעב ועאמר מוחסן. עד 2015 הייתה לו גם גרסה אנגלית שפורסמה באינטרנט.
היסטוריה

העיתון החל לצאת לאור בשנת 2006, והוא רשום באותו רישיון של העיתון בעל אותו השם, שהוקם ב-1953, בבעלות "אח'באר ביירות" (חדשות ביירות). הוא הוקם על ידי יוסף סמהא (אינטלקטואל שמאלני ולשעבר העורך הראשי של "א-ספיר") ואבראהים אל-אמין (גם הוא עיתונאי שמאלני ומנתח פוליטי).
בדצמבר 2010, "אל-אח'באר" קיבל ופרסם עותק מוקדם של הדלפות מפרשת קייבלגייט בארצות הברית, ולאחר מכן נפרץ אתר העיתון. בעקבות המתקפה הזו, העיתון סגר את האתר שלו לזמן מה. מאז הוא המשיך לשתף פעולה עם ויקיליקס, ולתרגם הדלפות לערבית. הגרסה המקוונת של העיתון הגיעה למקום ה-12 ברשימת האתרים הפופולריים ביותר לשנת 2010 באזור המזרח התיכון וצפון אפריקה.
ב-18 ביולי 2011 נאסר העיתון בסוריה יחד עם "א-ספיר", יומון נוסף שפורסם בלבנון.
אתר האינטרנט "אל-אח'באר" בשפה האנגלית סיים את פעילותו ב-6 במרץ 2015, ותוכניות המעבר לעיתון מודפס בוטלו, בין השאר בגלל מחסור בכספים.