stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרל ארנדט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 במרץ 1892 גרוסקאואר, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  30 בדצמבר 1981 (בגיל 89) לאנגנהולטהאוזן, גרמניה המערבית גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1911–1945 (כ־34 שנים)
 דרגה:   גנרל-לויטננט
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-293   מפקד הדיוויזיה ה-359   מפקד קורפוס הפאנצר ה-39
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
קרל הרמן ארנדט (בגרמנית: Karl Hermann Arndt; ‏10 במרץ 1892 – 30 בדצמבר 1981) היה גנרל בוורמאכט אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

ארנדט נולד ב-10 במרץ 1892 בגרוסקאואר. מאפריל 1908 למד ארנדט בוולאו, ובהמשך למד בבית הספר לקצינים בפוטסדאם. ב-1 באוקטובר 1911 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית והצטרף לרגימנט הרגלים ה-46 ("גרף קירכבאך" - שלזיה התחתית ה-1). עם הרגימנט השתתף במלחמת העולם הראשונה, בה נפצע מספר פעמים. על הישגיו הוענק לו עיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה ושנייה ואות הפציעה בכסף. ב-18 בספטמבר 1918 הוא נלקח בשבי על ידי הבריטים בחזית המערבית, ממנו שוחרר ארנדט ב-20 במרץ 1919, לאחר תום המלחמה.
לאחר חזרתו הביתה, הצטרף ארנדט לרגימנט פולקסווהר ה-5 כקצין פלוגה באוגוסט 1919, שם הועסק כסגן מפקד פלוגה מדצמבר 1919 ועד שהועבר לרייכסווהר. ב-15 בפברואר 1920 הוא הועבר לרגימנט הרובאים ה-105 של הרייכסווהר ושלושה חודשים לאחר מכן לרגימנט הרובאים ה-9. ב-1 באוקטובר 1920 הועבר לרגימנט הרגלים ה-8. לאחר קידומו להאופטמן ב-1 בנובמבר 1928, הוא מונה למפקד הפלוגה ה-3 בפרנקפורט על האודר ב-1 בפברואר 1929.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בתחילת מלחמת העולם השנייה, ארנדט פיקד על הגדוד ה-2, רגימנט הרגלים ה-68 של הדיוויזיה ה-32. ב-15 בפברואר 1940 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-511 וב-20 באוקטובר 1940 הועלה לדרגת אוברסט. בחזית המזרחית זכה ארנדט בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-23 בינואר 1942. ב-10 בינואר 1943 מונה למפקד הדיוויזיה ה-293, וב-ב-10 במרץ 1943 הועלה לדרגת גנרל-מיור. לאחר הפסדים כבדים באומן, הדיוויזיה שלו פורקה בנובמבר 1943 והשרידים הועברו לדיוויזיה ה-359. ב-8 בנובמבר 1943 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט וב-20 בנובמבר אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה ה-359. ב-2 ביולי 1944 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.ב-17 בינואר 1945 מונה בנוסף לסגן מפקד הקורפוס ה-59 וכיהן בתפקיד זה עד ה-24 באפריל 1945. במהלך תקופה זו, הוענק לארנדט תוספת עלי האלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-1 בפברואר 1945. בימיה האחרונים של המלחמה הוא מונה ב-25 באפריל 1945 למפקד קורפוס הפאנצר ה-39, וב-8 במאי 1945 נכנע בראש כוחותיו לצבא ארצות הברית עם כניעת גרמניה הנאצית.
לאחר המלחמה

ארנדט שוחרר מהשבי ב-5 ביולי 1947. לאחר שחרורו הוא התגורר בלאנגנהולטהאוזן על למותו ב-30 בדצמבר 1981.
קרל באנצר

| --- | --- |

 לידה:  6 באוגוסט 1857 Ziegenhain, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  19 בדצמבר 1941 (בגיל 84) מרבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום קבורה:  Main Cemetery of Marburg 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאומנויות של ברלין 
 תחום יצירה:  ציור, גרפיקה, אמנות חזותית 
 פרסים והוקרה:  מדליית גתה לאמנות ומדעים (1937) 
 
קרל לודוויג נואה באנצר (בגרמנית:  Carl Ludwig Noah Bantzer‏; 6 באוגוסט 1857 – 19 בדצמבר 1941) היה צייר, פרופסור באוניברסיטה וסופר אמנות שהושפע מאוד מהאימפרסיוניזם.
ביוגרפיה

אביו היה היינריך באנצר (1809–1863), וטרינר. לאחר מות האב, העבירה אמו את המשפחה למרבורג, שם למד בגימנסיה היוקרתית פיליפינום. בהמשך למד באקדמיה לאמנויות בברלין. ב-1884 וב-1885 הוא היה בשוולם, שם עבד עם הצייר וילהלם קלאודיוס, מדרזדן. הוא בילה גם בטרייזה, וצייר דיוקנאות של נכבדים מקומיים ואנשים בתלבושת מסורתית.
אשתו הראשונה, קלייר, נפטרה בשנת 1887, וילדה את בנם ארנולד. לאחר מותה נסע לוילינגהאוזן, שם התיידד עם האמנים הרמן קטלהון ואדולף לינס. הוא היה חוזר לשם מדי קיץ במשך שנים רבות. בשנת 1890 שהה בפריז מספר חודשים. בשנה שלאחר מכן הוא היה בדרזדן.
בשנת 1893 הוא נסע למסע לימודים ממושך עם וילהלם גאורג ריטר, וביקר ברחבי מרכז גרמניה. לאחר שלא הצליח למצוא רעיונות מתאימים לעבודתו, חזר לוילינגסאוזן. בשנת 1896 פורקה ונבנתה מחדש כנסיית העץ הישנה במרבורג, שתשמש אותו כסטודיו. באותה שנה הוא מונה לפרופסור באקדמיה לאמנויות של דרזדן.
הוא התחתן בשנית בשנת 1899 עם הלן פרנסיס דרבישיר (1874–1953). בנישואין אלה נולדו חמישה ילדים, ביניהם מריגארד באנצר, מאיירת ספרי ילדים שנישאה לקריקטוריסט E. O. Plauen, וקרל פרנסיס באנצר (1900–1945), שגם הפך לצייר. קרל פרנסיס, היה אביו של השחקן כריסטוף באנצר והמוזיקאי קלאוס באנצר.
משנת 1903 הוא היה חבר בהתאחדות האמנים הגרמנים. שנה אחר כך, השתתף בתערוכה הראשונה שלהם עם הזצסיון במינכן. בשנת 1909 הפך קורט שוויטרס לאחד מתלמידיו.
בשנת 1918 הוא מונה למנהל בית ספר לאמנות בקאסל, תפקיד אותו מילא עד 1923.
הוענקה לו מדליית גתה לאמנות ומדע בשנת 1937. באותה תקופה, הפרסים נבחרו באופן אישי על ידי אדולף היטלר שנתיים לאחר מכן, הוא היה מועמד לפרס הלאומי הגרמני לאמנות ומדע. את ביקורו האחרון בוילינגסאוזן הוא קיים ממש לפני מותו, בשנת 1941.
בית ספר בזיגנהיין נושא את שמו. בשנת 2015 הוקם בחצר בית הספר פסל של דמותו, שיצר אוולד רומף .
גלריה

דיוקן אמי לייזנר
טקס דתי בהסן
ריקודים
בקבר סנט אליזבת
הערות שוליים

↑  kuenstlerbund.de: Mitglieder seit 1903/Ordentliche Mitglieder Bantzer, Carl
↑  Andreas Bantzer: Carl Bantzer, ein Leben in Briefen. Vereinigung Malerstübchen Willingshausen, 1998
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007423811405171  BnF: cb14968838b (data)  GND: 118506439  ISNI: 0000 0001 0783 7645  KulturNav: 1c5e68d2-b6dd-4693-8fa6-4639553dc3d4  LCCN: nr93024040  NKC: xx0253440  RKD: 4239  SUDOC: 111141893  ULAN: 500020257  VIAF: 74124452   WorldCat (עם VIAF): 74124452
קרל זרבה

| --- | --- |

 לידה:  16 בספטמבר 1903 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  24 בנובמבר 1972 (בגיל 69) טאלאהאסי, ארצות הברית 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם 
 
קרל זרבה (באנגלית: Karl Zerbe; ‏  16 בספטמבר 1903 - 24 בנובמבר 1972) היה צייר ומחנך אמריקאי יליד גרמניה.
ביוגרפיה

זרבה נולד ב-16 בספטמבר 1903 בברלין, גרמניה. המשפחה התגוררה בפריז, צרפת, בין השנים 1904 עד 1914, שם אביו היה מנהל בקונצרן לאספקת חשמל. ב-1914 הם עברו לפרנקפורט, גרמניה, שם חיו עד 1920. זרבה למד כימיה ב-1920 בטכניון בפרייבורג, גרמניה.
מ-1921 עד 1923 התגורר במינכן, שם למד ציור בעיקר אצל יוזף אברץ. מ-1924 עד 1926 עבד ונסע זרבה באיטליה במלגה מטעם העיר מינכן. בשנת 1932 נרכש ציור השמן שלו שכותרתו, "גן סתיו", משנת 1929, על ידי הגלריה הלאומית, ברלין; בשנת 1937, הציור נהרס על ידי הנאצים כ"אמנות מנוונת".
מ-1937 עד 1955, זרבה היה ראש המחלקה לציור, בית הספר במוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון.
בשנת 1939 הפך זרבה לאזרח ארצות הברית ובאותה שנה בפעם הראשונה השתמש בטכניקת אנקאוסטיק בציור - ציור עם שעווה חמה. הוא הצטרף למחלקה לאמנות ותולדות האמנות באוניברסיטת פלורידה סטייט ב-1955, שם לימד עד מותו.
בבוסטון הוא התחבר עם האמנים כחליל ג'יבראן (פסל), ג'ק לוין והיימן בלום כחבר מרכזי בבית הספר לציור האקספרסיוניסטי של בוסטון. באמצעות הוראתו השפיע על דור של ציירים,   כולל, בין היתר, דייוויד ארונסון, ברנרד צ'אט, ריד קיי, ארתור פולונסקי, ג'ק קרמר, ברברה סוואן, אנדרו קויסטרה ולויס טארלו.
יצירותיו נחשבות למשמעותיות מכיוון שהן מתעדות "את תגובתו של אמן חשוב בעל רגישות אירופאית ביסודה לסצנה הפיזית והתרבותית של העולם החדש".
הערות שוליים

1 2  Karl Zerbe | WorldCat.org, search.worldcat.org (באנגלית)
↑  Karl Zerbe papers | Collection: AAA.zerbkarl, sova.si.edu
↑  "Creative Expression: An Imminent Clash as Experienced by Three Artists"
↑  Waxing Poetic: Encaustic Art in America during the Twentieth Century by Gail Stavitsky, Ph.D., Chief Curator, www.tfaoi.org
↑  Cate McQuaid Globe Correspondent, December 27, 2011, 12:00 a m Share on Facebook Share on TwitterView Comments, Boston Expressionists get their due - The Boston Globe, BostonGlobe.com (באנגלית אמריקאית)
↑  Chaet, Bernard (1980). "The Boston Expressionist School: A Painter's Recollections of the Forties". Archives of American Art Journal. The Smithsonian Institution. 20 (1): 29.
↑  Judith Arlene Bookbinder, Boston Modern: Figurative Expressionism as Alternative Modernism, UPNE, 2005, ISBN 978-1-58465-488-9. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007509753905171  BNE: XX5556266  GND: 119030020  ISNI: 0000 0000 6677 7008  LCCN: n88293590  RKD: 86321  SNAC: w63r13qc  ULAN: 500020391  VIAF: 54949008   WorldCat (עם VIAF): 54949008
קרל זייץ

קרל יוזף זייץ (בגרמנית: Karl Josef Seitz;‏ 4 בספטמבר 1869 – 3 בפברואר 1950) היה פוליטיקאי אוסטרי מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, חבר המועצה הקיסרית של האימפריה האוסטרית, נשיא המועצה הלאומית (אוסטריה), ראש עיריית וינה ונשיא אוסטריה הראשון.
חייו

קרל זיץ נולד בווינה, אז בירתה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, כבנו של סוחר פחם קשה יום. לאחר מותו בטרם עת של אביו ב-1875 נקלעה המשפחה למצב של עוני קשה וקרל בן השש נשלח לבית יתומים. עם זאת זייץ זכה לקבל חינוך הולם וזכה במלגה שאפשרה לו להתקבל לקולג' להכשרת מורים בעיר סנקט פלטן שבאוסטריה תחתית. ב-1888, הוא החל להיות מועסק כמורה בבית ספר יסודי ציבורי בווינה. כבר אז, בהיותו בגלוי סוציאל-דמוקרט, הוא ננזף לא פעם על פעילותו הפוליטית. חלקו בהקמת איחוד המורים הסוציאל-דמוקרטים ב-1869, גרם לו להיות חבר במועצת החינוך המחוזית של אוסטריה תחתית ב-1897, מינוי שבעקבותיו הפסיק מאוחר יותר באותה שנה לעסוק בהוראה. משלב זה פנה זייץ לעיסוק מלא בפוליטיקה וקנה לעצמו שם של אחד המומחים הבולטים ביותר בחוגים הסוציאל-דמוקרטים באוסטריה בנוגע למדיניות החינוך. ב-1901 נבחר זייץ להיות חבר במועצה הקיסרית וב-1902 כחבר בפרלמנט המחוזי של אוסטריה תחתית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, פיתח זייץ נטיות פציפיסטיות מובהקות והשתתף בקונגרס הסוציאליסטי שהתקיים בסטוקהולם ב-1917.
זייץ קנה לעצמו מקום חשוב בהיסטוריה של אוסטריה כאשר ב-1918, כאשר קרסה האימפריה האוסטרו-הונגרית והתפרקה למדינות לאום עצמאיות קטנות. ב-21 באוקטובר, ייסדו הנציגים של המועצה הקיסרית, שייצגו את המחוזות דוברי הגרמנית באימפריה, את האספה הלאומית הזמנית. באספת הייסוד שלה, מינתה האספה הלאומית הזמנית את זייץ כאחד משלושת יושבי הראש שלה. פחות משבוע לאחר מכן, ב-30 באוקטובר, הפך זייץ להיות באופן בלתי רשמי כראש המדינה בפועל. ב-12 בנובמבר התפטר מתפקידו קרל הראשון, קיסר אוסטריה, הוכרז על הקמתה של הרפובליקה אוסטריה הגרמנית וזייץ הפך להיות מראש מדינה בפועל לנשיא זמני. כמעט באותה עת, מונה זייץ להיות גם כיושב ראש הזמני של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, בעקבות מותו של מי שהיה ממייסדי המפלגה, ויקטור אדלר. ב-1919 זכו הן מעמדו כנשיא אוסטריה והן כיושב ראש המפלגה, למעמד רשמי.
בעקבות יישומו של הנוסח הסופי של חוקת אוסטריה ב-1 באוקטובר 1920, דחה זייץ הצעה להיבחר לתפקידו מחדש והוא סיים את תפקידו ב-9 בדצמבר. עם זאת, הוא לא פרש לחלוטין מהחיים הפוליטיים והוא עדיין החזיק בתפקיד יושב ראש המפלגה ובמושבו במועצה הלאומית שאך זה קמה. כעת הקדיש זייץ את מרב תשומת לבו לעניינים המקומיים של העיר וינה. ב-13 בנובמבר 1923 הוא נבחר לתפקיד ראש עיריית וינה. תוכניות הרווחה והחינוך המקיפות והיעילות של העיר יושמו במהלך תקופת כהונתו, במיוחד התוכנית שלו לקידום מפעל הבנייה לדיור, שבזכותו קנה זייץ לעצמו אהדה ציבורית רחבה אפילו בקרב מתנגדיו הפוליטיים. הוא ייזכר באופן חיובי בעיר במשך עשורים רבים. ב-1934, כאשר עבר אוסטריה למשטר הדיקטטורי אוסטרופשיסטי וההתקוממות של הסוציאל-דמוקרטים כנגד הממשלה הפדרלית נחלה כישלון, הוצאה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מחוץ לחוק. עקב כך איבד זייץ את תפקידו כיושב ראש המפלגה, הודח מתפקידו כראש העיר ונלקח למעצר, למרות שהוא שוחרר ללא שהוגשו נגדו האשמות כל שהן לאחר שבועות ספורים. למרות זאת, ראו וינאים רבים בהעברתו מתפקידו כפעולה בלתי חוקית. הקריירה הפוליטית של זייץ הגיעה בשלב זה לקיצה.
זייץ המשיך להתגורר בווינה והיה עד לאנשלוס, הסיפוח של אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-1938 ולפריצתה של מלחמת העולם השנייה ב-1939. ב-1944 הוא הושם תחת מעצר בפעם השנייה, אז הוא נאסר במחנה הריכוז ראוונסבריק והוא שוחרר ושב לווינה כאשר התמוטט שם השלטון הנאצי במאי 1945. למרות שבריאותו החלה אז להתרופף, שירת זייץ במפלגה הסוציאל-דמוקרטית שהוקמה מחדש כיושב ראש הכבוד שלה וכחבר במועצה הלאומית עד למותו בגיל 80.
גלריה

דיוקן קרל זייץ, ראש עיריית וינה (1933-1923), תבליט מאת מרדכי (מקס) פרבמן
קרלו השלישי, דוכס סבויה

קרלו השלישי, דוכס סבויה (באיטלקית: Carlo III. di Savoia; ‏10 באוקטובר 1486 – 17 באוגוסט 1553), היה דוכס סבויה משנת 1504 ועד מותו ב-1553.
ביוגרפיה

קרלו נולד ב-10 באוקטובר 1486 בשאזה-סור-אן, לפיליפו מסבויה ולקלודין דה ברוס, בתם של ז'אן השני דה ברוס וניקול דה שאטיון. כילד לא היה צפוי שיירש את דוכסות סבויה, מכיוון שהיו כמה יורשים לפניו. אולם בשנת 1496 מת קרלו השני, דוכס סבויה ללא יורשים, ואביו פיליפו השני, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו. בשנת 1497 מת אביו, ובמקומו עלה לשלטון אחיו למחצה פיליברטו השני, דוכס סבויה, אך גם הוא מת בשנת 1504 ללא יורשים, וקרלו ירש את נחלותיו. בנוסף אביו בעת עלותו לשלטון נטל לעצמו את התארים והטענות לממלכת קפריסין, וכעת ירש אותם קרלו.
במהלך הסכסוך בין בית הבסבורג לממלכת צרפת, תמך קרלו בקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1523 תקף פרנסואה הראשון, מלך צרפת את הצבא הקיסרי בלומברדיה, אך הובס ונאלץ לסגת. שנה לאחר מכן שוב תקף פרנסואה הראשון באיטליה, תוך שצבאו זורע הרס וחורבן בדוכסות סבויה, אך שוב הובס בקרב פאביה ונלקח בשבי. במהלך המהומות שהיו בז'נבה בין הקתולים לפרוטסטנטים, סייע קרלו לקתולים, אך הובס בשנת 1534 ושוב בשנת 1535. בשנת 1536 פלש הצבא הצרפתי לתחומי הדוכסות, כחלק מהמאבק עם בית הבסבורג, וקרלו יצא לגלות לאחר כיבוש הדוכסות על ידם.
ב-17 באוגוסט 1553 מת קרלו בגלות בוורצ'לי, ובנו אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

ב-8 באפריל 1521 התחתן קרלו עם ביאטריש מפורטוגל, דוכסית סבויה, בתם של מנואל הראשון, מלך פורטוגל ומריה מאראגון, מלכת פורטוגל, שממנה נולדו לו 9 ילדים:
אדריאנו ג'ובאני אמדאו, נסיך פיימונטה (1522–1523)
לודוביקו, נסיך פיימונטה (1523–1536)
אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה (1528–1580)
קתרינה מסבויה (1529–1536)
מריה מסבויה (1530–1531)
איזבלה מסבויה (1532–1533)
אמנואלה מסבויה (1533)
אמנואלה מסבויה (1534)
ג'ובאני מסבויה (1537–1538)
קצה היום

"קצה היום" הוא סינגל של הזמרת הישראלית רוני דלומי, שיצא לאור ב-6 ביולי 2013. השיר יצא בסמיכות לצאת אלבומה השני "תחזיקו".
השיר נכתב בידי נועם חורב, הולחן בידי הצמד גיא ויהל והופק בידי לואי להב. השיר עוסק בסיומה של מערכת יחסים. השיר שוחרר בליווי קליפ שבוים בידי אלעד וייסמן.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי סקר בצורה ביקורתית את מילות השיר, אולם שיבח את הביצוע מלא הרגש של דלומי תוך שהוא מעניק לשיר שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה.
השיר צעד במשך ארבעה שבועות רצופים במצעד ההשמעות של רשת ג', ובשיאו הגיע למקום התשיעי במצעד.
הערות שוליים

↑  היום/ קצה היום, יוסי חרסונסקי, באתר יוסמיוסיק, ‏6 ביולי 2013
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 8 באוגוסט 2013
| רוני דלומי |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה | דיסקוגרפיה |  |
| אלבומי אולפן | קצת אחרת • תחזיקו • תסתכל עליי |  |
| אלבומי הופעה | לוקחים את הזמן |  |
| ערכים קשורים | כוכב נולד |  |
| רוני דלומי – סינגלים |
| --- | --- | --- |
| קצת אחרת | "תן" • "קצת אחרת" • "כך או כך" |  |
| תחזיקו | "תחזיקו" • "פניי לרוח" • "סתם שני אנשים" • "קצה היום" |  |
| תסתכל עליי | "איש של לילה" • "לשמור עליי" • "תסתכל עליי" |  |
| סינגלים אחרים | "עכשיו תורי" • "כל הזמן" • "12 בלילה" • "רוץ איתי" • "רציתי שזה יכאיב" • "זה בא אליי" • "למרות" |  |
| השתתפות בסינגלים | "כל אחד יכול" • "ספסלים" • "תחזור" |  |
קרלו הראשון, דוכס סבויה

קרלו הראשון, דוכס סבויה (באיטלקית: Carlo I. di Savoia; ‏29 במרץ 1468 – 13 במרץ 1490), היה דוכס סבויה בין השנים 1482–1490.
ביוגרפיה

קרלו נולד ב-29 במרץ 1468 בקארינינו, לאמדאו התשיעי, דוכס סבויה וליולנד מוולואה, בתם של שארל השביעי, מלך צרפת ומארי מאנז'ו.
בשנת 1472 מת אביו אמדאו התשיעי, דוכס סבויה, ואחיו פיליברטו הראשון, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו. בשנת 1482 מת פיליברטו ללא ילדים, וקרלו עלה לשלטון במקומו. בשנת 1485 ויתרה שארלוט מקפריסין, שהייתה בת דודתו של אביו ואשתו של דודו לואיג'י, רוזן ז'נבה, על תאריה ועל טענתה לכתר ממלכת קפריסין לטובת קרלו. בשנת 1487 נלחם קרלו נגד לודוביקו השני, מרקיז סאלוצו והביס אותו, ולמשך תקופה קצרה הייתה מרקיזות סאלוצו כפופה לבית סבויה.
ב-13 במרץ 1490 מת קרלו בפינרולו, ובנו קרלו השני, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

בשנת 1483 התחתן קרלו עם ביאנקה ממונטפראט, בתם של גוליילמו השמיני, מרקיז מונטפראט ואליזבטה ספורצה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
יולנדה לואיזה מסבויה (1487–1499), התחתנה עם פיליברטו השני, דוכס סבויה
קרלו השני, דוכס סבויה (1489–1496)
קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן

קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן (בגרמנית: Karl Anton von Hohenzollern-Sigmaringen;‏ 7 בספטמבר 1811 - 2 ביוני 1885), היה נסיך מבית הוהנצולרן-זיגמרינגן, וראש ממשלת פרוסיה, מ-6 בנובמבר 1858 ועד 12 במרץ 1862.
ביוגרפיה

קרל אנטון נולד ב-7 בספטמבר 1811 בזיגמרינגן, לקרל, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן ומארי אנטואנט מירא, בתם של פייר מירא ולואיז ד'אסטור.
בשנת 1848 הודח אביו קרל, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן במהלך מהפכות אביב העמים, וקרל אנטון עלה לשלטון במקומו. קרל אנטון קיבל סיוע מהצבא הפרוסי שהחזירו לשלטונו, ובדצמבר 1849 הגיע לידי הסכם עם ממלכת פרוסיה על סיפוח הנסיכות לפרוסיה. בשנת 1850 סופחה הנסיכות לפרוסיה יחד עם נסיכות הוהנצולרן-הכינגן, והשתיים אורגנו כפרובינציית הוהנצולרן.
בשנת 1852 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-14, ובשנת 1853 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. בין השנים 1858–1861 שימש קרל אנטון כראש ממשלת פרוסיה, ובשנת 1869 קיבל את התואר "נסיך הוהנצולרן", לאחר מותו של קונסטנטין, נסיך הוהנצולרן-הכינגן ללא יורשים. בנו השני של קרל אנטון - קרל אייטל פרידריך, נסיך הוהנצולרן מונה לנסיך רומניה בשנת 1866, ובשנת 1881 הוכתר כקרול הראשון, מלך רומניה. משפחתו נשארה בשלטון עד לסיום המונרכיה ברומניה בשנת 1947, עם הדחתו של המלך האחרון מיכאי הראשון, מלך רומניה. בנו הבכור של קרל אנטון - לאופולד, נסיך הוהנצולרן קיבל בשנת 1869 הצעה לכתר ספרד, מה שהביא לבסוף למלחמת צרפת–פרוסיה ולהקמת הקיסרות הגרמנית.
ב-2 ביוני 1885 מת קרל אנטון בברלין, ובנו לאופולד, נסיך הוהנצולרן ירש את תאריו.
משפחתו

ב-31 באוקטובר 1834 התחתן קרל אנטון עם יוזפינה, נסיכת באדן, בתו של קרל, הדוכס הגדול של באדן, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
לאופולד, נסיך הוהנצולרן (1835–1905)
סטפני, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן (1837–1859), התחתנה עם פדרו החמישי, מלך פורטוגל
קרול הראשון, מלך רומניה (1839–1914)
אנטון, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן (1841–1866)
פרידריך, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן (1843–1904)
מריה, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן (1845–1912), התחתנה עם הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה
קווי מתאר אשלייתיים

המשולש של קניצה : שברים נפרדים במרחב יוצרים חוויה תפיסתית של משולש לבן בוהק, המוגדר על ידי קו מתאר חד שהוא אשלייתי. המשולש הלבן נתפס כמסתיר שלושה מעגלים שחורים הנמצאים בקודקודיו, ומשולש בעל גבולות שחורים שנמצא מתחתיו.
קווי מתאר אשלייתיים או קווי מתאר סובייקטיביים (באנגלית: Illusiory contours) הם אשליות אופטיות המעוררות תפיסה של קצה מבלי שיהיה שינוי בבהירות או בצבע על פני אותו קצה. בהירות אשלייתית וסידור עומק מלווים לעיתים קרובות קווי מתאר אשלייתיים. לרוב, גילוי קווי המתאר האשלייתיים מיוחס לפרידריך שומאן ומתוארך לתחילת המאה ה-20, אך למעשה קווים כאלו נוכחים כבר באמנות המתוארכת לימי הביניים. בשנת 1976 פרסם גאטנו קניצה (Gaetano Kanizsa) מאמר על אשליות אופטיות ב-Scientific American, אשר היווה אבן דרך בהתעוררות העניין בקווי מתאר אשלייתיים בקרב חוקרי תפיסה חזותית.
סוגים נפוצים של קווי מתאר אשלייתיים > גופי קניצה

ייתכן והדוגמה המפורסמת ביותר לקו מתאר אשלייתי היא תצורת הפק-מן שהוצגה והופצה על ידי גאטנו קניצה.
גופי קניצה מעוררים תפיסה של קו מתאר אשלייתי על ידי יישור דימויים בצורת פק-מן בשדה הראייה כך שהקצוות שלהם יוצרים יחד צורה. למרות שהם אינם חלק מפורש מהצורה הנתפסת, גופי קניצה מעוררים את התפיסה של צורה, המוגדרת על ידי קו מתאר אשליה חד.
בדרך כלל, הצורה נראית בהירה יותר מהרקע שלה, למרות שבפועל אין הבדל ברמת הבהירות ביניהם. בנוסף, הצורה האשלייתית נחווית על ידי הצופה כקרובה יותר מאשר הצורות הממשיות הנמצאות סביבה, הצורות מעוררות האשליה. גופי קניצה כוללים השלמה מודאלית של הצורה האשלייתית והשלמה אמודאלית של הצורות מעוררות האשליה.
סוגים נפוצים של קווי מתאר אשלייתיים > אשליית ארנשטיין

אשליה קרובה לגופי קניצה, היא אשליית ארנשטיין (Ehrenstein illusion). במקום להשתמש במעוררי אשליה דמויי פק-מן, אשליית ארנשטיין מעוררת תפיסה של קווי מתאר אשלייתיים באמצעות מקטעי קוים רדיאלים. התגלית של ארנשטיין הוגדרה במקור כשינוי של רשת הרמן.קווי מתאר אשלייתיים נוצרים בקו הגבול בין שתי רשתות סורגים שאינן מיושרות זו עם זו. באשליות מסוג זה, קו המתאר האשלייתי שנוצר הוא מאונך לגופים המעוררים שיצרו אותו.
באמנות ועיצוב גרפי

הסמלים האולימפיים מ-1972, 1984, 1988 ו-1994 כוללים קווי מתאר אשליתייים, וכך גם סדרת שנות ה-50 של אלסוורת' קלי.
יעקב גסטמן גראדטס (אנ') השתמש לעיתים קרובות באשליית קניצה בהדפסי המשי שלו, למשל בעבודתו פורמולה 1 (1991).
תגובות קורטיקליות

הדיעה הרווחת היא שאזורי ראייה קורטיקלים מוקדמים, כמו V1 ו-V2, הם האחראים ליצירת קווי מתאר אשלייתיים. מחקרים שבהם נעשה שימוש בטכניקות של הדמיה עצבית בבני אדם, מצאו שקווי מתאר אשלייתיים קשורים לפעילות בשכבות העמוקות של קורטקס הראייה הראשוני.
תופעות חזותיות קשורות

אשליות אופטיות הן גירויים שימושיים לחקר הבסיס העצבי של התפיסה, מכיוון שהן "חוטפות" את המנגנונים המולדים המובנים במערכת הראייה לצורך פירוש העולם החזותי בתנאים רגילים. לדוגמה, פעמים רבות אובייקטים בטבע גלויים בצורה חלקית בלבד, ולא ניתן לראות את הגוף השלם. קווי מתאר אשלייתיים מספקים רמזים לאופן שבו מערכת הראייה בונה ייצוגים שלמים כאשר חלקים מקצה האובייקט הממשי אינם נראים לעין.
הקידוד של משטחים נחשב לחלק הכרחי מהתפיסה החזותית, המהווה שלב ביניים קריטי של עיבוד חזותי בין הניתוח הראשוני של התכונות החזותיות לבין היכולת לזהות גירויים מורכבים כמו פרצופים וסצנות.
ראו גם

אוטוסטראוגרמה
פסיכולוגיית הגשטלט
אשליית מולר-לייר
לקריאה נוספת

Coren, S (1972), "Subjective contour and apparent depth", Psychological Review, 79 (4): 359–367, doi:10.1037/h0032940, PMID 5038153
Peterhans, E.; von der Heydt, R. (1991). "Subjective contours--bridging the gap between psychophysics and physiology". Trends Neurosci. 14 (3): 112–119. doi:10.1016/0166-2236(91)90072-3. PMID 1709535. Phenomena of contour, color and movement perception have been used to identify functions of neurons and to reveal functional differences between cortical areas that application of classical receptive-field concepts has not suggested.
הערות שוליים

↑  Schumann, F (1900), "Beiträge zur Analyse der Gesichtswahrnehmungen. Erste Abhandlung. Einige Beobachtungen über die Zusammenfassung von Gesichtseindrücken zu Einheiten.", Zeitschrift für Psychologie und Physiologie der Sinnesorgane, 23: 1–32
1 2 3  Kanizsa, G (1955), "Margini quasi-percettivi in campi con stimolazione omogenea.", Rivista di Psicologia, 49 (1): 7–30
↑  Ehrenstein, W (1941), "Über Abwandlungen der L. Hermannschen Helligkeitserscheinung (Modifications of the Brightness Phenomenon of L. Hermann).", Zeitschrift für Psychologie, 150: 83–91
↑  von der Heydt, R; Peterhans, E; Baumgartner, G (1984), "Illusory contours and cortical neuron responses", Science, 224 (4654): 1260–1262, doi:10.1126/science.6539501, PMID 6539501
↑  Barghout, Lauren (2014). Vision. Global Conceptual Context Changes Local Contrast Processing (Ph.D. Dissertation 2003). Updated to include Computer Vision Techniques. Scholars' Press. ISBN 978-3-639-70962-9.
↑  Kok, Peter; Bains, Lauren; van Mourik, Tim; Norris, David G.; de Lange, Floris (2016-02-08). "Selective Activation of the Deep Layers of the Human Primary Visual Cortex by Top-Down Feedback". Current Biology (באנגלית). 26 (3): 371–376. doi:10.1016/j.cub.2015.12.038. ISSN 0960-9822. PMID 26832438.
↑  Nakayama, K; He, Z; Shimojo, S (1995). "Visual surface representation: a critical link between lower-level and higher level vision" (PDF). An Invitation to Cognitive Science: Visual cognition. Vol. 2. pp. 1–70.
אשליית ארנשטיין היא התפיסה של עיגול בהיר במרכז התמונה
התפשטות צבע ניאון (אנ'): קווי המתאר של עיגול הכחול הבהיר הם אשלייתיים
קלמנס הארבעה עשר

מצבה של קלמנס הארבעה עשר מאת אנטוניו קנובה.
האפיפיור קלמנס הארבעה עשר (בלטינית: Clemens XIV‏; 31 באוקטובר 1705 – 22 בספטמבר 1774) נולד כג'וֹבַאנִי וִינְצֶ'נְצוֹ אַנְטוֹניוֹ גַנְגַנֶלֶי (באיטלקית: Giovanni Vincenzo Antonio Ganganelli) היה אפיפיור מ-19 במאי 1769 עד מותו.