stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דגנית ברסט
בין ציור לצילום, 1994-1990

במחצית הראשונה של שנות ה-90, הרבתה ברסט לעסוק בקשר שבין ציור לצילום. האופנים השונים שבהם עברו הדימויים בין מדיום למדיום יצרו פרוק של הדימוי החזותי, לצד בנייה של מערכות אסתטיות חדשות, השואבות מן התרבות המודרנית ומההיסטוריה של האמנות המודרניסטית. לעיתים, יצרה עמדה זו פרדוקס כמו בסדרה של ציורים גדולי ממדים ("M"), בהם הופיע דמותו של מחבל רעול פנים (1992/1991) שלקוחה מתוך תצלום עיתונות המתעד את חטיפת טיסה 847 של TWA‏ (1985). נושא התמונה, כמו גם הגדלתה לממדים מונומנטליים העצימה את תחושת האיום מן הדימוי. אולם, אופן הטיפול הציורי יצר השהייה מכוונת של השיפוט המוסרי של האמנית. עמדה כזו תחזור גם בעבודות מאוחרות יותר של האמנית.
בסדרת הציורים "מתרחצים" (1990), לדוגמה, הציגה ברסט מגוון של 24 דימויים שנלקחו מתצלומים או מן המדיה (רדי מייד), אותם הגדילה ועיבדה לציורים המצוירים בצבע-מים שחור. לצד דמויות על החוף הופיעו תיאורים של דמויות רעולי פנים או לוגו חברת המכוניות סובארו. הסדרה הוצגה בתערוכה "הנוכחות הנשית" (1990) במוזיאון תל אביב לאמנות. קטלוג התערוכה הכיל מאמר שכתבה ברסט והתייחסה להיבטים מגדריים בפעולתה כאמנית. במאמר כתבה ברסט בהערכה על הפמיניזם, אולם העירה כי "בתוך תוכי לא מצאתי את הנפש האנדוגינית. לא מצאתי את הצג הגברי שלה וגם לא את הצד הנשי. כשאני עם עצמי ומול עבודתי, כל חשתי, לנפש שלי אין מין".
סדרת התצלומים הידועה יותר שיצרה ברסט בתקופה זו הוצגו בתערוכה "המתרחצים – הצילומים", שנפתחה ב-12 באפריל 1991. ההפשטה הצילומית של הדימוי, שנוצרה בעזרת תהליך הגדלה שנעשה בשניים או שלושה שלבים, יצרה אפקט ציורי שביטל את קווי המתאר של הדמויות. עם זאת בתערוכה הופיעו גם דימויים אקספרסיביים, המעלים על הדעת אספקטים חברתיים של הדמויות. מרדכי גלדמן תיאר בביקורתו על התערוכה זאת כ"רגעי קיץ", בהם "האני מצטמק לכלל כתם עיוור, לגופניות פשוטה ושטוחה והנצנוצים הבוהקים מכל עבר מאירים ומעוורים בשווה".
דמות ה-"מתרחץ" המונומנטלית, שנלקחה מתוך תצלום מן הסדרה, היותה את הדימוי העיקרי בו עסקה האמנית בשנים אלו בציור. ה"מתרחץ" מתואר כדמות חסרת סימני זיהוי, עומדת כשרגליה בתוך מי הים וידיה פרושות לצידי הגוף באופן המעלה על הדעת איקונוגרפיה דתית. בין השנים 1994-1992 יצרה ברסט סדרה גדולה של ציורים בגובה של 50 ס"מ וברוחב של 40 ס"מ, בהם מופיעה הטורסו של הדמות במרכזו של בד הציור, וראשה חתוך אל מחוץ לפורמט. גוף הדמות הוטמעה בשורה של דגמים גאומטריים שונים כגון דגמי משבצות, פסים או נקודות, שיצרו גשטלט. עבודות אלו הוצגו בתערוכת היחיד "מתרחץ קטן" (1993) ובתערוכה הקבוצתית "Blow-Up – בין ציור לצילום" (1993) במשכן לאמנות על שם חיים אתר.
לבד מתערוכת אלו השתתפה ברסט בראשית שנות ה-90 בשורה של תערוכות חשובות כגון "90-70-90" (1993) ו"אוסף פלוס, סובטרופי: גם פיגורטיבי גם מופשט, טווח הריאליזם" (1993) במוזיאון תל אביב לאמנות, בתערוכה "המזוודה" (1994) בגלריה בוגרשוב, בתערוכה הקבוצתית הישראלית "Locus – Contemporary Art from Israel" ‏(1993) שהתקיימה בארצות הברית וב-"לצייר את הנראה" (1992), שהתקיימה במוזיאון ישראל. בשנת 1993 אף זכתה ברסט, ביחד עם נורית דוד, בפרס סנדברג לאמנות מטעם מוזיאון זה.
ממבנה דיאכרוני למבנה סינכרוני, 2001-1995

במחצית שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה ברסט בתהליך החלפת המבנים המתמטיים והפיזיקליים בשימוש במבנים פסיכולוגיים ובלשניים כבסיס ליצירותיה. אלו יצרו הקשרים חדשים בין העבודות החדשות לבין עבודותיה בעבר. על אף שעבודותיה מן התקופה המשיכו להתרחק מן הממד הביוגרפי, ששימוש כזה היה עשוי לרמוז עליו, עדיין החלו להופיע בהן דימויים אישיים יותר.
באותה עת פעלה ברסט בסטודיו ששכן במקלט ציבורי ששכן בשדרות יד לבנים בתל אביב, שניתן לה כחלק מפרויקט של הסבת מקלטים לסטודיו לאמנים של עיריית תל אביב-יפו. כאן, החלה ליצור סדרה של עבודות שהתבססו על מאגר דימויים מיצירתה הקודמת, כמו דמויות מתרחצים, לצד דימויים חדשים. עבודות אלו נועדות לתצוגה בתערוכת-יחיד במוזיאון ישראל. בכל עבודה יצרה ברסט רצף של תשעה דימויים שונים המרכיבים משפט ויזואלי. על הדימויים החדשים שיצרה נמנו תצלומים של הפרעות תקשורת על גבי מסכי טלוויזיה, פרטים מעורה המנומר של ג'ירפה, הפסים על עורה של זברה ועוד. כל תצלום מן הדימויים שהרכיבו את הסדרות היווה אפשרות אחת מתוך פוטנציאל אינסופי של דימויים אפשריים, והרצף השבור של ברסט יצר, באופן אירוני, מבנה מסודר של אנטרופיה, כפי דבריה: "אני נולדתי כקו איזותרמי, והיצירה הנה תהליך איזוכורי".
בין הדימויים הבולטים היו תצלומים של גולת-משחק. צילומים אלו נוצרו כהקרנה של אור דרך הג'ולה על גבי נייר הצילום. על ידי כך יצרה ברסט דימוי בעל אפקט פסדו-מדעי וקומסומולגי, הפועל במישור של מיקרו ושל מאקרו כאחד. לצד שילובן ברצף הדימויים, ברסט הציגה את תצלומי הג'ולות גם כקבוצה בודדת בתערוכה "צילום ישראלי עכשווי" שנערכה בסוף שנת 1995 במוזיאון ישראל. החזרה על הדימוי שב והציב מחדש את האמנית בעמדת ה"חוקרת", היוצרת טיפולוגיה של האובייקט. האומנית נהגה להשוות עצמה למתמטיאי קורט גדל, והשתמשה בדימויי מכונות טורינג, וכן העידה על עצמה ביצירותיה שהיא מצביעה על סתירה עצמית במהותה של האומנות.
דימוי נוסף ברצף היה תצלומים לבנים ובהם סימני מרובעים מופשטים שנלקחו מדפי שקפים של מונטאז', בהם השתמשה מרים כבסה בעת עבודתה כמונטז'ארית של דפוס עיתון "דבר". במרץ 1996 הציגה חלקים מן הפרויקט בתערוכה בשם "טלפון שבור: פרקים מתוך עבודה בתהליך" בגלריה של המחלקה לאמנות של מכללת אורנים. השם הצביע על האופן שבו בכל עבודה נוצר רצף דיאכרוני חדש של תצלומים שהכיל מבנה תחבירי חדש, באופן הדומה למשחק "טלפון שבור". בסוף שנת 1996 קיבלה ברסט הודעה על דחיית התערוכה המתוכננת במוזיאון ישראל. כתוצאה מכך החליטה להציג את העבודות בתערוכה "המונטז'רית או טלפון שבור" שנפתחה ב-3 באפריל 1997 נפתחה בגלריה ג'ולי מ'.
בשנת 1997 החלה ליצור סדרה של פוטומונטאז'ים, שהתבססו על תצלומים ביתיים וחומרי עבודה שנלקחו מארכיון התצלומים שלה. ברסט העידה כי הדבר היה תגובה לפרידה מבת זוגה באותה עת, פרידה שהולידה משבר רגשי. העבודות הכילו לראשונה חשיפה של דמויות מן הביוגרפיה האישית של ברסט. לצד תצלומי בעלה לשעבר (חלום מס' 1), והוריה (חלום מס' 17) הופיעו דימויים של בנות-זוג שונות של האמנית (חלום מס' 32). באותה תקופה הכירה את בת זוגה הנוכחית, עמה היא מגדלת בן.
גרסאות מוקדמות של חלק מן הפוטומונטז'ים שולבו בסדרת ה"טלפון השבור". כל עבודה בסדרה, שנקראה "החלומות", הורכבה משישה נגטיבים שונים שנלקחו מאותו סרט צילום והודפסו זה על גבו של האחר בתהליך הדפסה ידני. הדפסה מסוג זה יצרה דימויים מפורקים, המסתרים זה את זה. ברסט, קשרה את תהליך העבודה הסינכרוני אל מושג "עיבוי" הפסיכואנליטי של זיגמונד פרויד, שנלקח מתוך מאמרו "על חלומות". בשנת 2001 הציגה ברסט את סדרת "החלומות" כתערוכת-יחיד במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
ממבנה דיאכרוני למבנה סינכרוני, 2001-1995 > שנות ה-2000

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשנת 2004, בעקבות כתבה בערוץ 1, עלה לדיון ציבורי דימוי מתוך תערוכתה "ארבעה פרקים על מים", בו הוצג צילום מוגדל של פני מחבל מתוך עיתון ידיעות אחרונות, כולל הכיתוב הנלווה שהופיע בעיתון. מועצת מוזיאון חיפה לאמנות החליטה לכסות את הדימוי עד לדיון ציבורי בסוגיה בשבוע שלאחר מכן, שבעקבותיו הוחלט להשאיר את היצירה על כנה.
בספטמבר 2011 הציגה ברסט תערוכה ובה מבחר עבודות אותן יצרה בשנות השמונים. בשנת 2012 זכתה ברסט בפרס רפפורט לאמן בכיר. במרץ נפתחה בגלריה ג'ולי מ. תערוכתה "שיר של תדיאוש רוז'ביץ'", ובה הציגה ספר אמן המורכב מהדפסים ממוחשבים המשלבים דימויים מצולמים המעובדים במחשב עם מילים המרכיבות שיר של המשורר הפולני תדיאוש רוז'ביץ' (Tadeusz Różewicz). תערוכת יחיד מקיפה מעבודותיה הוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 2013.
גלריה

שפת הסימנים, 2000
תחריט צילומי, אקווטינטה
אוסף הכנסת, ירושלים
מראה בפתיחת התערוכה "ציורים משנות השמונים" (2011)
מראה בתערוכה "ציורים משנות השמונים" (2011)
מראה בתערוכה "ציורים משנות השמונים" (2011)
מראה בתערוכה "ציורים משנות השמונים" (2011)
מראה בתערוכה "שיר של תדיאוש רוז'ביץ'" (2012)
מראה בתערוכה "שיר של תדיאוש רוז'ביץ'" (2012)
מראה התערוכה "ראשים במים" (2012)
פרסים

1978 - מלגת לימודים בארצות הברית, קרן התרבות אמריקה ישראל
1987 - פרס בנק דיסקונט לאמן ישראלי, מוזיאון תל אביב לאמנות
1988 - פרס שר החינוך והתרבות לציור ופיסול
1990 - פרס ההסתדרות לאמנות
1991 - פרס ג'נט וג'ורג' ג'פין, קרן התרבות אמריקה-ישראל
1993 - פרס Mid-America Art Association, MAAA
1993 - פרס סנדברג לאמן ישראלי, מוזיאון ישראל
2000 - פרס ישראכרט ומוזיאון תל אביב לאמנות לאמן ישראלי
2005 - פרס משרד החינוך והתרבות לאמנות חזותית
2006 - פרס קרן מנדל ואווה פונדיק לאמנות ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות
2007 - פרס דיזנגוף
2012 - פרס רפפורט לאמן בכיר, מוזיאון תל אביב לאמנות
תערוכות יחיד

1977 - גלריה רוס, תל אביב-יפו
1977 - גלריה ג'ולי מ., תל אביב-יפו
1980 - גלריה מכון פראט, ניו יורק
1983 - "הדיון", גלריה ג'ולי מ., תל אביב-יפו
1985 - "דיוקנאות ונופים", גלריה ג'ולי מ., תל אביב-יפו
1985 - "צילומים 1978-1985", גלריה בית הספר קמרה אובסקורה, תל אביב-יפו
1986 - גלריה קיבוץ נען
1987 - מתוך "חקירות לוך נס", גלריית המחלקה לאמנות בצלאל, ירושלים
1989 - "חקירות לוך נס", מוזיאון ישראל, ירושלים [קטלוג]
1991 - "המתרחצים – הצילומים", גלריה ג'ולי מ., תל אביב-יפו
1993 - "מתרחץ קטן", גלריה ג'ולי מ., תל אביב-יפו
1993 - "Blow-Up – בין ציור לצילום" (לצד סמדר אליאסף ודני טבק), המשכן לאמנות על שם חיים אתר, עין חרוד [קטלוג]
1994 - הגלריה של החוג לאמנות, אוניברסיטת חיפה, חיפה
1994 - "אמנות 5 III", גלריה אינגה הרברט, ברלין
1994 - הגלריה לאמנות ועיצוב, מכללת מיניאפוליס
1995 - "8 בנובמבר", 8 תערוכות יחיד, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו [קטלוג]
1996 - גלריית המכון לאמנות אורנים
1997 - "המונטג'רית או טלפון שבור", גלריה ג'ולי מ. תל אביב-יפו
2001 - "החלומות", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה [קטלוג]
2004 - "ארבעה פרקים על מים", מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה [קטלוג]
2005 - "כוסות וכתמים", גלריה ג'ולי מ., תל אביב-יפו
2006 - "פני הים", בית גבריאל, הכנרת [קטלוג]
2009 - "פני הים", גלריה ג'ולי מ., תל אביב-יפו
2010 - "פני הים", גלריה ג'ולי מ., טורונטו, קנדה
2010 - "לבן על לבן, גלריה ג'ולי מ., תל אביב-יפו
2011 - "ציורים משנות השמונים", גלריה ג'ולי מ', תל אביב-יפו
2012 - "שיר של תדיאוש רוז'ביץ'", גלריה ג'ולי מ', תל אביב-יפו
2012 - "ראשים במים", מרכז פרס לשלום, תל אביב-יפו
2013 - "המזימה של הטבע, עבודות, 2013–1973", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו [קטלוג]
2015 - "2014", גלריה ג'ולי מ', תל אביב-יפו
2016 - "The Making of: שיר של תדיאוש רוז'ביץ", הירקון 19, המרכז לאמנות תרבות וחינוך, תל אביב-יפו/
ראו גם

פורטרטים ונופים
דוד (מיכלאנג'לו)
לקריאה נוספת > טקסטים מאת דגנית ברסט

["התיישבתי על חופיו של נהר והתחלתי לשאול את עצמי"], בתוך: גינתון, אלן (אוצרת), הנוכחות הנשית: אמניות ישראליות בשנות השבעים והשמונים, מוזאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1990, עמ' 54–56
"רפי ואני", המדרשה, כתב-עת של בית הספר לאמנות, מכללת בית-ברל, גיליון מס' 2, מאי 1999, עמ' 161–171
"צפלין", הרמה, מגזין לאמנות, גיליון #18 אסור לצלם, אוקטובר 2017
לקריאה נוספת > קטלוגים ומאמרים

צלמונה, יגאל (אוצר), דגנית ברסט – חקירות לוך נס, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1989
בר אור, גליה (אוצרת), Blow-Up: בין ציור לצילום, משכן לאמנות על שם חיים אתר, עין חרוד, 1993
אביב, נעמי, "דגנית ברסט, מבעד לרעלת הציור", גלובס, תל אביב, 1 בנובמבר 1996
רוזן, רועי, "מוטציה, מים, מין, מקום: ארבעה פרקים על דגנית ברסט", סטודיו מס' 70, מרץ-אפריל 1996, עמ' 36–51
לוריא, איה (אוצרת), השגבה ממוכנת: אופני התבוננות בעבודותיהם של דגנית ברסט, יצחק ליבנה, גבי קלזמר, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, תל אביב, 1999
דגנית ברסט: החלומות, מוזיאון הרצליה לאמנות, הרצליה, 2001
טלמור, דניאלה (אוצרת), דגנית ברסט: ארבעה פרקים על מים, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה, 2004
ביברמן, אפרת, "על הידידות ועל היופי: טלפון שבור מדגנית ברסט לווירג'יניה וולף", בתוך: בצלאל, כתב עת לתרבות חזותית וחומרית, על החושני באמנות, אוקטובר 2011
גינתון, אלן (אוצרת), דגנית ברסט: המזימה של הטבע: עבודות 2013-1973, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2013
דב כהן

| --- | --- |
דב כהן, בעת שירותו בצבא הבריטי
דב כהן, בעת שירותו בצבא הבריטי
 לידה:  28 בדצמבר 1915 פולין פולין
 נהרג:  4 במאי 1947 (בגיל 31) פלשתינה (א"י)
 תאריך עלייה:  1938
 כינוי:  שמשון (שם מחתרתי)
 השתייכות:  צבא פולין הצבא הבריטי הצבא הבריטי  אצ"ל
 תקופת הפעילות:  1939–1945 (הצבא הבריטי)   1946 – 1947 (אצ"ל)
 דרגה:  סרג'נט (בצבא הבריטי) גונדר באצ"ל
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה, המערכה על צרפת וארצות השפלה המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה  המערכה בצפון אפריקה המערכה באיטליה באצ"ל לאחר המלחמה ליל המטוסים  פיצוץ תחנת הרכבת באשדוד,  חטיפת הקצינים הבריטים, הפריצה לכלא עכו
דב כהן בתקופת שירותו בצבא הבריטי
דב ברנרד כהן (כינוי מחתרתי: "גונדר שמשון"; 28 בדצמבר 1915 - 4 במאי 1947) היה חבר תנועת בית"ר, סופר וכותב שירה, איש מחתרת ומפקד באצ"ל, במלחמת העולם השנייה היה לוחם ומפקד בחיל החפרים, הבאפס, הבריגדה היהודית. לוחם ומפקד ביחידות מיוחדות בריטיות קומנדו 51, קבוצת החקירה המיוחדת SIG ו־SAS. וחבר בקבוצת הנוקמים. מפקד הח"ק (החיל הקרבי של האצ"ל) בפתח תקווה חבר חוליית התכנון של האצ"ל, פיקד ותכנן מבצעים באצ"ל. בעת פיקודו על מבצע הפריצה לכלא עכו, נהרג כשחיפה על חייליו הנסוגים.
ביוגרפיה > נעוריו

דב כהן נולד בעיירה הורודנקה (אז בפולין) עיר במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. לסופיה ואהרון-לייב כהן. דב גדל במשפחה משכילה והשלים בעיר הולדתו את לימודי בית ספר היסודי והתיכוני וגם למד עברית. במקביל הצטרף לתנועת בית"ר שם מונה לסגן מפקד הסניף המקומי ולמפקד בית"ר הצעירה. עם סיום לימודיו שירת בצבא פולין. בתחילת 1938 הגיע לסוריה ומשם חצה את הגבול והצטרף לפלוגת בית"ר בראש פינה. ביוני 1938 נרשם לאוניברסיטה העברית בירושלים ללימודי פילוסופיה בצד לימודיו באוניברסיטה המשיך פעילותו בבית"ר לפלוגת נחלת יצחק בקרבת ירושלים.
ביוגרפיה > שירות בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה > חיל החפרים

ב-20 בדצמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס כהן לחיל החפרים המלכותי ובתחילת 1940 נשלח עם יחידתו לעיר רן בצרפת, שם עבדו בהנחת מסילת רכבת. עם התקדמות הצבא הגרמני נסוגה היחידה לעיירת החוף סן-מלו ופונו לאנגליה. לאחר חודשיים הוחזרו למזרח התיכון.
ביוגרפיה > שירות בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה > קומנדו 51

באוקטובר 1940 הקים לוטננט קולונל הנרי ג' קייטור את יחידת הקומנדו 51, על בסיס מתנדבים מחיילי חיל החפרים שפונו מסן-מלו וזאת לאור הרושם הרב שעשתה היחידה על הפיקוד הבריטי, כאשר התפנתה בסדר ובמשמעת, בניגוד לחיילי יחידות אחרות שנטשו את נשקם וברחו. החיילים נלקחו לסדרת אימונים על שפת תעלת סואץ שבמצרים ועם סיומם נשלח הגדוד בו שירת כהן לאריתריאה. היחידה השתתפה במערכה לסילוק האיטלקים מקרן אפריקה. כהן לחם במספר רב של קרבות, ששיאם היה הקרב על קרן בפברואר-מרץ 1941, במהלכו נכבשה העיר קרן שבאריתריאה. על לחימתו בקרב זכה כהן בציון לשבח.
ביוגרפיה > שירות בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה > באפס

עם התפרקות היחידה, עבר כהן לשרת באחת מפלוגות חיל הרגלים הארצישראלי (ה"באפס") בדרגת סמל. כהן הדריך טירונים במשך שבועות אחדים בצריפין בתרגילי-סדר, אך לא מצא סיפוק בתפקידו.
ביוגרפיה > שירות בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה > SIG

בזכות הצטיינותו בלימודי הגרמנית עבר כהן להתנדב בקבוצת החקירה המיוחדת (SIG), יחידה שנבנתה ממתנדבים יהודים דוברי גרמנית, ברובם מארץ ישראל, ששירתו בחיל החפרים ובקומנדו 51. היחידה ערכה פשיטות חבלה וקומנדו כנגד כוחות מדינות הציר במהלך המערכה בצפון אפריקה תוך כדי התחזות לגרמנים. היחידה פעלה תחת יחידת הSAS במדבר המערבי.
ביוגרפיה > שירות בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה > בריגדה יהודית

ב-1943, פוזרה היחידה וכהן נשלח חזרה ארצה וצורף לגדוד העברי השני של הבריגדה היהודית. תחילה נשלח הגדוד למדבר המערבי, אך בינואר 1945 נשלח לגזרת נהר הסניו באיטליה. בחזית זו מונה כהן למפקד מחלקת חבלנים ובתפקיד זה פינה מוקשים בדרכו של הגדוד לחציית נהר הסניו. על פעילותו בזירה ועל אומץ ליבו עוטר כהן במדליה.
ביוגרפיה > שירות בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה > הנוקמים

בשלהי המלחמה ולאחריה נטל כהן חלק בפעילות קבוצת חיילים מהבריגדה היהודית בראשות ישראל כרמי וחיים לסקוב, אשר נודעה בשם הנוקמים. בעזרת קשריו של כרמי עם המודיעין הבריטי איתרה קציני גסטפו ואס אס ונקמה בהם. הקבוצה, כללה יהודים יוצאי הבריגדה או שורות הפרטיזנים, ועם חבריה נמנו אבא קובנר, יצחק אבידב, רוברט גרוסמן, שלום גלעדי, מאיר זורע, שייקה וינברג ומשה קורפוביץ.
ביולי 1945 לאחר כיבוש איטליה עבר הגדוד לבלגיה והולנד (הצבא הבריטי אסר על חיילי הבריגדה את הכניסה לגרמניה, בשל חשש מפעולות נקם). כהן ניצל את ההזדמנות. ובאמצעות ג'יפ צבאי נסע ברחבי אירופה, בהגיעו להורדנקה עיר הולדתו, גילה כי לא נותר בה שריד ממשפחתו. (בהמשך התברר כי אחת מאחיותיו ניצלה). כהן איתר ונקם בנאצים שסייעו ברצח משפחתו: בעירו מצא את כתבי אחיו מארק כהן ובהם תיאור של הנאצי שהיה אחראי על ההשמדת יהודי הורדנקה ולאחר חקירה וחיפוש ברחבי אירופה כהן מצאו והרגו.
כהן שירת בצבא הבריטי במשך שש שנים ושישים יום.
ביוגרפיה > שירות באצ"ל

בדצמבר 1945 השתחרר כהן וחזר ארצה. חיים לסקוב וישראל טל שהכירו את כהן מהבריגדה ניסו לגייסו להגנה ללא הצלחה. תוך זמן קצר הצטרף לאצ"ל בפתח תקווה ובמהרה נהפך למפקד הח"ק בפתח תקווה.
ביוגרפיה > שירות באצ"ל > ליל המטוסים

תפקידו הפיקודי הראשון במסגרת האצ"ל היה הפיקוד על תקיפת שדה התעופה בלוד. ב-25 בפברואר 1946 פשט כח האצ"ל בן 16 לוחמים על שדה התעופה. הגשם והבוץ גרמו לאיחור בתוכנית הפעולה ואף על פי שהדי ההתפוצצויות מכיוון שדה התעופה בכפר סירקין העמידו את הבריטים בכוננות החליט כהן לבצע את המשימה. הלוחמים חיבלו בשנאי מרכזי דבר שגרם לחלק גדול מהמחנה להיות באפילה שבחסותה זחלו החבלנים לעבר המטוסים. החבלנים הניחו את המטענים במקומם אך הפעילות התגלתה לאורו של זרקור ממגדל הפיקוח שלא נותק מהחשמל. מאות חיילים שהיו באותה עת בבית הקולנוע, פרצו משם למגוריהם כדי לתפוס את נשקם אך רותקו על ידי מקלעי האצ"ל. לבסוף סיימו החבלנים את משימתם ונסוגו. 4 מטוסי "אנסון" ושבעה מטוסי סיור והושמדו. הלוחמים חזרו בשלום לבסיסם. לאחר פעולה זו צורף כהן למחלקת התכנון של הארגון בראשות איתן לבני.
ביוגרפיה > שירות באצ"ל > חבלה בתחנת הרכבת באשדוד

ב-2 באפריל 1946 בפעולה שנועדה לחבל ברכבות בדרום הארץ. פיקד כהן על הפעולה בתחנת הרכבת באשדוד. לאחר השלמת המשימה נתגלו הלוחמים בנסיגה לאחר שצעדו 40 קלימוטר, הבריטים שפתחו עליהם באש וכיתרום. שלושים ואחד מתוך שלושים ושלושת הלוחמים נעצרו. כהן ועוד לוחם שהצטרף אליו הצליחו להימלט בזחילה דרך הכיתור הבריטי. בעקבות התוצאות הקשות של פעולה זו החליט האצ"ל להגביר את תדירות פעולותיו כנגד הבריטים וכהן היה מהפעילים במערכה זו. השבויים נשפטו ונשלחו לכלא בין השבויים היה איתן לבני. על כהן הוטלה המשימה להוביל כוח לשחררם משביים והוא החל לתכנן את הפריצה לכלא ירושלים, ביצוע התכנית נדחה. משום שהעצורים הועברו לכלא עכו. בעקבות השינוי תוכננה הפריצה לכלא עכו ודב כהן נתמנה כמפקד הכוח.
ביוגרפיה > שירות באצ"ל > חטיפת חיילים בריטים

ב-16 באפריל 1947 הוצאו להורג בתלייה עולי הגרדום, ארבעת לוחמי האצ"ל - דב גרונר, מרדכי אלקחי, אליעזר קשאני ויחיאל דרזנר בכלא עכו. מספר ימים אחר כך הוחלט באצ"ל לתפוס בני ערובה בריטיים ולתלותם כדי להביא להפסקה ב"מדיניות הגרדומים" של הבריטים. לילה אחד יצאה יחידה לרחוב הירקון בתל אביב כדי לתפוס קצינים בריטים שנהגו לבקר בבארים של בתי-המלון באזור. מפקד הפעולה היה נחום סלונים. היחידה מנתה את "גידי" (עמיחי פאגלין) ואשתו צפורה, יעקב עמרמי (ראש ה"דלק") ואשתו חוה, וכן את דב כהן והנהג, אהרון מזרחי. היחידה חשבה לעזוב כי לא נמצאו בריטים אך חוה זיהתה אחד והזעיקה את האנשים, כהן שאל : "Who are you?" והאנגלי ענה לו: "I am an Englishman." האנגלי נלקח באיומי אקדח והעובר לאחד הפרדסים בקצה רחוב גורדון (גן הדסה) - שם אמורים היו לתלות אותו. עמרמי חקר אותו תחילה וגילה ששמו היה ג'ק וילקינסון. לדבריו רצה לטייל בארץ מכיוון שהוא יהודי המשרת בצבא הבריטי ושמו האמיתי הוא יעקב ולדמן. כשהתברר לקצין הבריטי מה הולך לקרות התחיל לומר "קדיש" מתחילתו ועד סופו והוסיף פסוקים מתפילת "אדון עולם". לאחר הדברים האלה, הבינו אנשי האצ"ל במה מדובר עמרמי התנצל בפני החטוף והוא הוחזר לבית המלון.
ביוגרפיה > שירות באצ"ל > הפריצה לכלא עכו

ב-4 במאי 1947 פיקד כהן על הפעולה. מבצע לשחרור אסירי המחתרת שנכלאו שם. מבצע הפריצה התבצע כמתוכנן אך במהלך הנסיגה נתקלו הנסוגים ביחידת צנחנים בריטית שהגנה על הכלא. כהן חיפה על הנסוגים תוך שהוא יורה על החיילים הבריטים במקלע "ברן" עד שנפגע ונהרג.
כהן וששה חללי פעולה נוספים (בפעולה נפלו תשעה) הובאו לקבורה בבית הקברות של שבי ציון.בגלל השתייכותם הרוויזיוניסטית סירבו יישובים אחרים להביאם לקבורה בשטחם.
ב-1960 יצא לאקרנים הסרט אקסודוס ובו כלולה הפריצה לכלא עכו בהובלת איש ההגנה ארי בן כנען דבר שהכעיס את אנשי אצ"ל שטענו לסילוף ההיסטוריה.
הנצחתו

אנדרטה בבית הקברות שבי ציון
אנדרטת נורדיה
ראו גם

הפריצה לכלא עכו
לקריאה נוספת

משה בן-שאול, מעלות לוחמים - עשרים ושלשה פרקי לוחמים, הוצאת הדר, 1967, עמודים 120–143
אביעזר גולן, להיות חייל. קורות חייו ומותו של דב כהן, הוא "גונדר שמשון", ספריית תרמיל, 1968
הערות שוליים

↑  עקב היקף ההתנדבות הנמוך של החפרים כללה יחידת הקומנדו רק פלוגת חפרים אליה נוספו פלוגת חיילים בריטים ופלוגת חיילים הודים
↑  האיטלקים שלטו באריתריאה מאז 1885
↑  שמואל שליט, שמשון הלוחם הנועז בדורו, תל אביב: ציון, 2000, עמ' 55
↑  חברים נוספים בקבוצה היו בצלאל עמיצור, עמיחי פאגלין ואליהו טמלר
↑  החיילים שנשבו נשפטו לתקופות מאסר ארוכות והועברו לכלא עכו
↑  קובץ:שבי ציון (8).jpg – עמוד ענן, באתר amudanan.co.il
↑  עמוס גלבוע, ‏על האיבה: השנאה הפכה מרכיב מרכזי בהוויה החברתית כיום, באתר מעריב אונליין, 16 במאי 2019
↑  ביקורת קטלנית של מפקדי אצל לשעבר על הזיופים ההיסטוריים בסרט "אקסודוס", חרות, 24 באוגוסט 1961
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305170305171  LCCN: n00050503  VIAF: 60313051   WorldCat (עם VIAF): 60313051 
המצבה שהונחה על קברו של דב כהן. לאחר החלפתה במצבה של משרד הביטחון, הועברה המצבה, יחד עם מצבות שאר חללי הפריצה לכלא עכו, לאתר הנצחה ליד מבצר שוני
חיים כצמן (איש עסקים)

| --- | --- |

 לידה:  4 בנובמבר 1949 (בן 75) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 עיסוק:  איש עסקים, דירקטור, מנכ"ל
 מספר צאצאים:  3 
 
חיים כצמן (נולד ב-4 בנובמבר 1949) הוא איש עסקים, מנכ"ל ונדבן ישראלי-אמריקאי, מייסד ובעל השליטה בחברת הנדל"ן המניב ג'י סיטי (שנקראה בעבר גזית גלוב). מכהן כמנכ"ל וסגן יו"ר בחברה.
ביוגרפיה

כצמן נולד בתל אביב, הצעיר מבין שלושה ילדים, בן לסוניה ויהושע כצמן, שעלו בשנת 1933 מפינסק שבבלארוס. אביו היה מחזיק תיק "הפועל" במועצת פועלי תל אביב וממלא מקום מזכיר מועצת פועלי תל אביב ואמו הייתה עקרת בית. למד בבית הספר 'תיכון חדש' בתל אביב. ב־1967 התגייס לצה"ל ושירת כמדריך נוער וכמפקד בפיקוד הגדנ"ע (עד שחרורו משירות המילואים, בדרגת רב-סרן). הוא עורך דין בהשכלתו, כאשר במקביל ללימודי המשפטים באוניברסיטת תל אביב, בשנים 1969–1974, פעל כיזם נדל"ן.
לכצמן ולרעייתו, ד"ר שולמית כצמן, רופאת ילדים שנפטרה ב־2013, שלוש בנות. מתגורר כיום במיאמי עם רעייתו השנייה, שלי כצמן, לה נישא ב־2018. אחותו דליה פרשקר היא יזמית הייטק.
פעילות עסקית

ב־1989 עבר כצמן עם אשתו, ד"ר שולמית כצמן, ושלוש בנותיהם להתגורר במיאמי, שם התמחתה אשתו ברפואת ילדים. הוא החל לעסוק בנדל"ן, רכש ב־1991 מרכז מסחרי ראשון במיאמי לחברת גזית אינק. (שבהמשך שינתה שמה ל"נורסטאר") שנסחרה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ושאותה רכש כשלד בורסאי באותה שנה.
ב־1992 ייסד כצמן את חברת אקוויטי 1 (EQY Equity One) כחברה בת בבעלות מלאה של גזית אינק. וב־1998 הנפיק אותה לראשונה בבורסה לניירות ערך בניו יורק. כצמן שימש ב־EQY מאז היווסדה כמנכ"ל וכיו"ר עד 2006 וכיו"ר החברה עד למיזוגה עם חברת Regency Centers ב־2016. ב־1995 החל לכהן כיו"ר דירקטוריון חברת 'גזית גלוב' הציבורית, אותה רכשה גזית אינק עם שותפים אחרים. בין השנים 2000–2017 כיהן כיו"ר חברת FCR ‏ (First Capital Realty Inc) שהייתה בשליטת גזית גלוב, הרשומה למסחר בבורסה בטורונטו. ב־2010 מונה ליו"ר דירקטוריון של חברת Citycon Oyj, חברה ציבורית הרשומה למחסר בבורסה של הלסינקי, פינלנד שגזית גלוב מחזיקה כ־48% ממניותיה.
ב־2008 רכש כצמן עבור גזית גלוב את השליטה בחברת Atrium האירופאית הרשומה למסחר בבורסות של וינה ואמסטרדם ומאז הוא משמש כיו"ר החברה.
ב־2018 מונה כצמן למנכ"ל וסגן יו"ר דירקטוריון בחברת 'נורסטאר'.
פעילות חברתית

כצמן הוא חבר במועצה הבינלאומית של מרכזי הקניות (ICSC), שימש כנאמן ב־ULI-Urban Land Institute, חבר באיגוד הלאומי של קרנות להשקעות בנדל"ן (NAREIT), וחבר באגודת המשקיעים הזרים למקרקעין (AFIRE). הוא נשיא עולמי בעמותת "גדולים מהחיים", המסייעת לילדים חולי סרטן בישראל.
ב־2011 ייסד כצמן את מכון גזית-גלוב לנדל"ן, במרכז הבינתחומי הרצליה.
ב־2017 החל כצמן בהקמת מרכז הסרטן מהמתקדמים בישראל: "בית שולמית", בעלות מוערכת של כ־50 מיליון דולר, מחציתה תרומה של כצמן, בקמפוס המרכז הרפואי העמק בעפולה על שטח של כ-11,000 מ"ר. את המבנה תכנן האדריכל הבינלאומי רון ארד.
מאז 2006 הוא חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב, ומאז 2010 הוא חבר בידידים האמריקאים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
באמצעות הקרן המשפחתית שלו הקים כצמן מוסדות לילדים:
מעון יום ואשכול גנים ביחד עם קרן תל אביב יפו לפיתוח,
מעון יום לילדים "בית שולמית" בירוחם.
פעילות מתמשכת בקריית מלאכי, ובכלל זה הרמת מעון לתינוקות ו"בית שולמית" - מעון יום לילדים מעוכבי התפתחות.
"בית שולמית - גן החלומות" בבאר שבע מרכז חינוכי שיקומי וסטרילי לילדים המחלימים ממחלת הסרטן.
ב־2019 הוענק לו תואר 'יקיר העיר' קריית מלאכי על השקעתו בצעירים בעיר, על ידי ראש העיר אליהו זוהר.
הערות שוליים

↑  מרדכי רוזנבלום, כצמן וסגל התפטרו מניהול הפועל ת"א, מעריב, 8 בינואר 1975
↑  ארנון מגן, משל הגיש לארליך התביעה לשנות שיטת החישוב של תוסהייי הקרובה, דבר, 20 ביולי 1977
↑  ד"ר שולמית כצמן, באתר "בית שולמית"
1 2 3 4  חיים כצמן, באתר של אוניברסיטת רייכמן
↑   אתר האינטרנט הרשמי של בית שולמית
↑   חיים כצמן, ברשת החברתית LinkedIn
↑  מנציחים את זכרה של שולמית, בפייסבוק של קרן רש"י, 9 באוקטובר 2017
↑  חיים כצמן וקבוצת גזית גלוב ממשיכים את השותפות עם קריית מלאכי- זו השנה ה-10, באתר של עיריית קריית מלאכי, 19 באוקטובר 2021
↑  סתיו ליבנה, גן החלומות נחנך בבאר שבע, באתר "באר שבע נט", 1 ביולי 2021
↑  תואר יקיר העיר הוענק למר חיים כצמן, באתר של עיריית קריית מלאכי, 1 בינואר 2020