stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רכס קלארק (יוסמיטי)
הערות שוליים

1 2  מידע גאוגרפי באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
↑  פסגת מרסד באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
↑  לפי מקור אחר גובהו של הרכס 3,351 מטרים מעל פני הים
↑  ראו בספר "Geologic History of the Yosemite Valley" המפורט בפסקת "לקריאה נוספת"
המסדר השחור

| --- | --- |

חברי המסדר השחור, כפי שהופיעו על עטיפות החוברות Infinity #1-6 מאוגוסט-נובמבר 2013. אמנות מאת אין-היוק לי. מימין לשמאל: לוע-שחור, פרוקסימה מידנייט, תאנוס, להב-עורב, ננס שחור, על-ענקית.
 סוג:  קבוצת נבלי-על
 הוצאה לאור:  מארוול קומיקס
 הופעה ראשונה:  New Avengers Vol.3 #8 (יולי 2013)
 יוצרים:  ג'ונתן היקמן, מייק דאודטו ג'וניור
 מידע
 סטטוס:  פעיל
 בסיס:  ספינת החלל סקנטאורי II (בעבר)
 חברוּת בקבוצה:  להב-עורב (מנהיג), ננס שחור, ברבור שחור, לוע-שחור, פרוקסימה מידנייט
 חברוּּת לשעבר בקבוצה:  תאנוס (מנהיג ומייסד) על-ענקית
המסדר השחור (באנגלית: Black Order) היא קבוצה בדיונית של נבלי-על חייזרים המופיעה בחוברות הקומיקס האוונג'רס ביקום מארוול קומיקס. הופעתה הראשונה הייתה בחוברת New Avengers Vol.3 #8 מיולי 2013, והיא נוצרה על ידי הכותב ג'ונתן היקמן והמאייר מייק דאודטו ג'וניור. המסדר נודע ברחבי היקום כ"קול אובסידיאן", ביטוי שמשמעותו באחת מהשפות החוצניות ביקום הוא "טבח חצות".
המסדר השחור הוא שמה של קבוצה שמנתה את חמשת הגנרלים הקרובים ביותר לטיטאן המטורף תאנוס, אשר כל אחד מהם הוא חסר רחמים וייחודי בפני ועצמו. חברי המסדר סייעו לתאנוס בהתקפה והרס של עולמות שונים, מהם הוא דרש מחווה בתמורה לרחמים. המחווה אותה דרש תאנוס היא ראשיהם הכרותיהם של בלתי אנושיים בגילאי 16‏-22, מסיבות שלא נחשפו לקוראי הקומיקס עד החוברות האחרונות של אירועי "אינסופיות".
קבוצת המסדר השחור הופיעה כנבלים משניים בסרטי היקום הקולנועי של מארוול "הנוקמים: מלחמת האינסוף" ו"הנוקמים: סוף המשחק". בגרסה זו, חברי המסדר לא כללו ביניהם את על-ענקית, וננס שחור נקרא קול אובסידיאן. ארבעת הגנרלים הם בניו המאומצים של תאנוס, בדומה לגאמורה ונביולה. את דמויותיהם מגלמים באמצעות לכידת תנועה השחקנים טום ווהן לואלור כלוע-שחור, טרי נוטרי כקול אובסידיאן, קארי קון כפרוקסימה מידנייט, ומייקל ג'יימס שאו כלהב עורב.
ביוגרפיה בדיונית > אינסופיות

מבין חייליהם של תאנוס וחמשת הגנרלים נמנים המבשרים, גזע של דמויי אדם שהונדסו גנטית בידי תאנוס למציאת עולמות חדשים ואידיאליים למטרתו. בסופו של דבר, אחד מהמבשרים מצא את דרכו לכדור הארץ, ודיווח ללהב-עורב על ממצאיו. תאנוס הוביל את כוחותיו לכדור הארץ בחיפוש אחר יהלומי האינסוף, ושלח את חברי המסדר להתעמת עם חברי קבוצת אילומינטי במקומות שונים; להב-עורב ועל-ענקית נשלחו לבית הספר החדש ע"ש ג'ין גריי, פרוקסימה מידנייט לאטלנטיס, ננס שחור לוואקאנדה ולוע-שחור נשלח לטפל בדוקטור סטריינג' באחוזתו, הסנקטום סנטאורום. לוע-שחור השתלט על סטריינג' ולמד את סודותיהם של האילומינטי, בהם מיקומו של בנו של תאנוס, ת'אן. לוע-שחור הגיע למושבה בלתי אנושית בגרינלנד, חטף את ת'אן, ויידע את חברי המסדר על מיקומו. מתגלה כי תאנוס דרש את מחוותו מהעולמות השונים בניסיון לאתר ולגרום למותו של בנו, שנודע לו שירד למחתרת במושבה בלתי אנושית והעריך את גילו.
ננס שחור, שנכשל במשימתו בוואקאנדה, נשאר מאחור כדי לשמור על מפקדת ארגון S.W.O.R.D הכבושה, ונהרג במתקפת כוחותיהם של האוונג'רס בידי רונאן המאשים. על-ענקית נכנסה לעימות עם חברי האילומינטי ומקסימוס בנקרופוליס ואקאנדה, איימה לפוצץ את המקום באמצעות פצצות האנטי-חומר של האילומינטי, אך נהרגה כאשר לוקג'או העביר אותה לכוכב לכת נטוש עם הפצצות המופעלות. חברי המסדר הנותרים, האוונג'רס והאילומינטי הגיעו לגרינלנד והחלו בעימות, במהלכו להב-עורב נהרג בידי היפריון. לפתע לוע-שחור בגד בקבוצתו ושחרר את ת'אן, שהקפיא את תאנוס ופרוקסימה מידנייט האוחזת בלהבו של להב-עורב. השניים הועברו למתקן כליאה בנקרופוליס ואקאנדה, בו להב-עורב החל להתגבש מחדש על להבו הכלוא בנפרד. לוע-שחור נמלט בליוויו של ת'אן.
ביוגרפיה בדיונית > הזמן אוזל, מארוול החדשה והשונה

במהלך אירועי "הזמן אוזל", מקסימוס המטורף האיץ את תהליך ההחייאה של להב-עורב. נאמור הגיע לנקרופוליס ואקאנדה ושחרר את כל הכלואים בו - תאנוס, להב-עורב, פרוקסימה מידנייט, ברבור שחור וטראקס הנאור האמיתי. יחד עם מקסימוס, הקימו נאמור והשבויים את קבוצת הקאבאל, שמטרתה להשמיד עולמות המתנגשים עם ארץ-616. מאוחר יותר הם נתקעו בארץ-1610, שם הצטרף אליהם "הבורא", גרסה מרושעת של ריד ריצ'רדס. הקאבאל הכינו לעצמם ספינת מילוט התאפשר להם לשרוד את התנגשות היקומים ארץ-616 וארץ-1610, שלאחריה הם מצאו את עצמם בעולם המלחמה של האל הקיסר דום, שהחל לרדוף אותם בשל מקורם ביקומים הקודמים לעולם המלחמה. כל אחד מחברי הקאבאל נפרד לדרכו, ולהב-עורב ופרוקסימה מידנייט נלכדו בידי לורד אפוקליפס והועברו לכליאה בטירת דום.
לאחר יצירת המולטי-יקום מחדש בידי ריד ריצ'רדס, תאנוס גורש מעבר לאומני-יקום ונחשב לנעדר. להב-עורב יצר גרסה משלו למסדר השחור המורכבת מהפושעים הנבזיים ביותר שמצא ביקום, הקים את בסיסו בירח שהיה שייך בעבר לתאנוס, ויצא עם קבוצתו למסע כיבוש כוכבי לכת. לאחר שפילס את דרכו חזרה לארץ-616, תאנוס הזועם הגיע להעניש את להב-עורב על ביזוי שמו. כדי להציל את עצמו מחמת זעמו של תאנוס, להב-עורב ביצע התאבדות עם הלהב שלו. פרוקסימה מידנייט חזרה לעבוד בשירותו של תאנוס, שדמות מסתורית הבטיחה לו את המיולניר מארץ-1610 כמחווה. תאנוס, פרוקסימה מידנייט, ברבור שחור והדמות המסתורית יצאו למתקפה על מעוזו של האספן ונכנסו לקרב נגד בטא ריי ביל ובן אודין, שלקח את המיולניר איתו. בעקבות כישלון זה, הדמות המסתורית חשפה את עצמה כאלת המוות הלה, והרגה את פרוקסימה מידנייט כדי להראות את כוחה. לוע-שחור החל לסייע לת'אן בניסיון התנקשות באביו, ולאחר שת'אן החל לעבוד עם ישות המוות, מיקומו הנוכחי לא ידוע.
חברי המסדר

תאנוס - בין כלאיים,חלקו מגזע הנצחיים וחלקו מגזע הסטיות שנולד בירח טיטאן ומכונה על שמו בדומה לטיטאנים מהמיתולוגיה היוונית. תאנוס אובססיבי למוות, ניהיליזם ולפריטים הידועים כיהלומי האינסוף, שישה יהלומים קוסמיים רבי עצמה. האובססיה של תאנוס גרמה לו להתאהב בישות המוות עצמה, וכדי להרשימה יצר אירועים קוסמיים שונים, הידועים כ"סאגת האינסוף".
להב-עורב (Corvus Glaive) (אנ') – הגנרל הנאמן והמועדף ביותר על תאנוס. להב-עורב בגד בבני עמו שלו עבור הטיטאן המטורף, והוא הראשון מחברי המסדר השחור שהופיע בחוברות הקומיקס. הוא אוחז בלהב רב עצמה היכול לפצל אטומים, ומעניק לאוחז בו חיי נצח. נוסף לכך, להב-עורב הוא אחיו של ננס שחור ובעלה של פרוקסימה מידנייט.
פרוקסימה מידנייט (Proxima Midnight) (אנ') – הלוחמת הטובה ביותר בצבאותיו של תאנוס, אשתו של להב-עורב המחזיקה ברומח שנוצר משמש שנלכדה בעיוות של החלל-והזמן, דבר שגרם לה לתפקד ככוכב, סופרנובה וחור שחור בו זמנית. הרומח מאפשר ירי מטחי אנרגיה רעילים וקטלניים, שאף השבית את כוחותיה של מוניקה רמבו והחזיר את הענק הירוק לצורתו האנושית.
לוע-שחור (Ebony Maw) (אנ') – טקטיקן והמוח מאחורי כוחותיו של תאנוס. לוע-שחור הוא מניפולטור אמן, המציג את עצמו כחסר כוחות-על, כאשר כוחו היחיד הוא לשונו החדה ומוחו הקודח, המסוגלים לתמרן אף את מוחו המורכב של דוקטור סטריינג'.
ננס שחור (Black Dwarf) - אחיו של להב-עורב, ענק עוצמתי בעל כוחות על-אנושיים, עור בלתי חדיר וגרזן קרב עצום. מבין חברי המסדר, ננס שחור הוא הקרוב ביותר בדעותיו להשקפת העולם הניהיליסטית של אדונו, תאנוס.
על-ענקית (Supergiant) - ערפדית מנטלית, פסיכופתית שניזונה מהאינטלקט של קרבנותיה. על-ענקית נמצאה בידי תאנוס כילדה בבית יתומים, שביקשה ממנו לשים קץ לחייה לאחר שצפתה בו הורג בדם קר את אחד מילדיה. נוסף לכך, על-ענקית בעלת יכולת שליטה מוחית בלתי מוגבלת, המאפשרת לה לשלוט על פרט יחיד או על קבוצה גדולה. בשל כוחותיה, על-ענקית שמשה ככוח התקפי וכאוספת מודיעין לתאנוס, כשכל המידע שהיא צברה הועבר עליו.
אהבה למבוגרים בלבד

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  סיפור של מרטין רנסוהוף
 בימוי:  וינסנט מינלי
 הופק בידי:  מרטין רנסוהוף 
 תסריט:  דלטון טרמבו, מייקל וילסון
 עריכה:  דייוויד ברת'רטון
 שחקנים ראשיים:  אליזבת טיילור אווה מארי סיינט ריצ'רד ברטון
 מוזיקה:  ג'וני מנדל
 צילום:  מילטון קרסנר
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר 
 חברה מפיצה:  מטרו גולדווין מאייר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  23 ביוני 1965
 משך הקרנה:  117 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  מלודרמה, סרט דרמה 
 תקציב:  5,000,000 ‏$
 הכנסות:  13,691,111 ‏$
 דף הסרט ב־IMDb
 
אהבה למבוגרים בלבד (באנגלית: The Sandpiper) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה רומנטית משנת 1965 בבימויו של וינסנט מינלי, עם אליזבת טיילור, ריצ'רד ברטון ואווה מארי סיינט בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על מנהל בית ספר דתי בעל משפחה, המתאהב בציירת אתאיסטית, אם יחידנית, המנהלת סגנון חיים מתירני. גם ברטון וטיילור ניהלו ביניהם רומן מחוץ לנישואין. הם נישאו זמן קצר לפני תחילת צילומי הסרט.
בתפקיד הילד משחק מורגן מייסון, בנו של ג'יימס מייסון.
הסרט זכה לביקורות פושרות. כל הפרסים היו על הפסקול ועל שיר הנושא של הסרט "צל חיוכך" ("The Shadow of Your Smile") שמנגינתו שחוברה על ידי ג'וני מנדל (אנ') נשמעת לאורך כל הסרט ומושרת בסופו למילים של פול פרנסיס ובסטר (אנ'). השיר זכה ב:
פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לפסקול הטוב ביותר
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר
פרס גראמי לפסקול הטוב ביותר למדיה חזותית
מקום 77 ברשימת מאה שנים... מאה שירים.
תקציר העלילה

לורה ריינולדס (אליזבת טיילור) היא אם יחידנית הגרה עם בנה דני (מורגן מייסון) בבקתה על חוף הים ליד מנטריי בקליפורניה. היא מתפרנסת בקושי מציור ומנהלת אורח חיים מתירני עם גברים הגרים בקומונת אמנים סמוכה ובהם קוס אריקסון (צ'ארלס ברונסון) המפסל אותה בעירום. היא מציירת בעיקר ציפורים ובהן את החופית שהיא מטפלת בה לאחר ששברה כנף.
דני מתחנך בבקתה על ידי אמו ומבצע עבירות כמו הטרדה של ילדה וירי על צבי. השופט תומפסון (טורין תומפסון) נותן ללורה אפשרות או לשלחו למוסד לעבריינים קטינים או להעבירו לפנימייה של בית ספר דתי. היא בוחרת מחוסר ברירה באפשרות השנייה אף על פי שהיא אתאיסטית.
בית הספר שייך לכנסייה האפיסקופלית ובראשו עומד הכומר ד"ר אדוארד יואיט. יואיט נשוי 22 שנים לקלייר (אווה מארי סיינט) העובדת בבית הספר הזה כמורה בכירה ולהם שני בנים בוגרים.
בפגישה הראשונה נדהם יואיט מיופייה של לורה ומשהו מהעקרונות הדתיים שלו מתחיל להתערער. דני נקלט בבית הספר ויואיט וקלייר נוכחים כי קבל חינוך טוב בספרות ובידע כללי. יואיט מתחיל לבקר את לורה בבקתה שלה ואט אט מתפתחת ביניהם רומן אהבה. לורה מרגישה שיואיט מתייחס אליה כאדם ולא כיצור לסיפוק תאווה כמו כל הגברים האחרים.
יואיט מספר לאשתו שהוא מוסע לארבעה ימים לגיוס תרומות בסן פרנסיסקו בעוד שהוא מבלה את הימים האלה עם לורה בבקתה על חוף הים.
הרומן הזה לא נעלם מעיניו של וורד הנדריקס (רוברט וובר) שהיה בעבר מאהבה של לורה ותמך בה כספית בלימודי הציור תמורת הפיכתה לפילגשו. וורד נמצא בחבר הנאמנים של בית הספר ובישיבה סוערת הוא מטיח ביואיט שהוא מושפע מלורה ריינולדס. הסוד התגלה וקלייר מטיחה אשמות בפני בעלה. יואיט נפגש עם לורה ואומר לה כי גילה את סוד אהבתם לקלייר. ולורה כועסת עליו ובורחת והוא רודף אחריה ומתעמת עם קוס.
לורה מוזמנת לטקס סיום שנת הלימודים בו נואם יואיט ומגלה לקהל כי התפטר מתפקידו. הוא מתבונן בלורה ללא מילים והיא חוזרת לבקתה. יואיט נפרד מקלייר בכוונה למצוא עבודה ככומר במקום אחר. בדרך הוא עוצר על הצוק ומתבונן בלורה. היא מבחינה בו ובטוחה שיבוא לקראתה אבל הוא עוזב את המקום.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| אליזבת טיילור | לורה ריינולדס | ציירת |
| ריצ'רד ברטון | ד"ר אדוארד יואיט | מנהל בית ספר |
| אווה מארי סיינט | קלייר יואיט |  |
| צ'ארלס ברונסון | קוס אריקסון | פסל |
| מורגן מייסון | דני ריינולדס |  |
| רוברט וובר | וורד הנדריקס |  |
| טורין טאצ'ר | השופט תומפסון |  |
הערות שוליים

↑  Sandpiper היא ציפור קטנה בעלת מקור ארוך ביחס לגופה. בעברית - חופית.
מחזור יומי

סיבוב כדור הארץ ביחס לשמש גורם למחזור יום/לילה של 24 שעות.
מחזור יומי (או מחזור דל (diel cycle)) הוא כל תבנית החוזרת על עצמה מדי 24 שעות כתוצאה מסיבוב מלא של כדור הארץ סביב צירו. סיבוב כדור הארץ גורם לתנודות טמפרטורת (temperature fluctuations, (אנ')) בפני השטח לאורך היום והלילה, כמו גם לשינויי מזג האוויר (Seasonal lag, (אנ')) במהלך השנה. המחזור היומי תלוי בעיקר בקרינת השמש (solar radiation, (אנ')) הנכנסת.
אקלים ואטמוספירה

בקלימטולוגיה, מחזור יומי מהווה צורה בסיסת ביותר של שינוי אקלים, לרבות שינויים בטמפרטורה ובכמות הגשמים היומית (Diurnal air temperature variation, (אנ')). המחזורים היומיים עשויים להיות בקירוב סינוסואידיים (sinusoidal, (אנ')) או לכלול רכיבים של סינוסואיד קטום (אנ') והרפיה תרמית (קירור ניוטון) בלילה. למחזור היומי יש גם השפעה רבה על רמות הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה, עקב תהליכים דוגמת פוטוסינתזה ונשימה תאית.
השפעות ביולוגיות

מחזורים יומיומיים של אור וטמפרטורה יכולים לגרום למחזורים דומים בתהליכים ביולוגיים, כמו פוטוסינתזה בצמחים ודיכאון קליני בבני אדם. תגובת צמחים למחזוריות סביבתית עשויה אף לגרום למחזורים עקיפים בפעילויות מיקרוביאליות בריזוספרה (rhizosphere, (אנ')), כולל קיבוע חנקן ימי.
מחזור חצי יומי

מחזור חצי יומי (semi-diurnal cycle) מתייחס לדפוס המתרחש מדי כ-12 שעות, או בערך פעמיים ביממה. לעיתים קרובות מחזורים אלה קשורים לגאות ושפל, ובמקרה זה המרווח קרוב יותר ל-12 שעות ו-25 דקות.
ראו גם

שעון צירקדי
פעילי יום
הערות שוליים

1 2 3  Betts, A (2015). Diurnal Cycle (באנגלית) (2nd ed.). pp. 319–23. doi:10.1016/B978-0-12-382225-3.00135-3. ISBN 9780123822253.
↑  Hartmann, Dennis L. (1994). "The Energy Balance of the Surface". International Geophysics (באנגלית). 56: 81–114. doi:10.1016/S0074-6142(08)60561-6. ISSN 0074-6142.
1 2  Matthews, Jack S.A.; Vialet-Chabrand, Silvere R.M.; Lawson, Tracy (2017). "Diurnal Variation in Gas Exchange: The Balance between Carbon Fixation and Water Loss". Plant Physiology. 174 (2): 614–623. doi:10.1104/pp.17.00152. ISSN 0032-0889. PMC 5462061. PMID 28416704.
↑  Wirz-Justice, Anna (2008). "Diurnal variation of depressive symptoms". Dialogues in Clinical Neuroscience. 10 (3): 337–343. doi:10.31887/DCNS.2008.10.3/awjustice. ISSN 1294-8322. PMC 3181887. PMID 18979947.
↑  G.K., Sims; Dunigan, E.P. (1984). "Diurnal and seasonal variations in nitrogenase activity (C2H2 reduction) of rice roots". Soil Biology and Biochemistry (באנגלית). 16 (1): 15–18. doi:10.1016/0038-0717(84)90118-4. ISSN 0038-0717.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4383138-2 
שינויים יומיומיים של טמפרטורת האוויר (כחול) מפגרים ב-3 עד 4 שעות אחרי שיא קרינת השמש בצהרי היום (אדום).
מיסה סולמניס (בטהובן)

מיסה סולמניס (מלטינית: Missa solemnis) ברה מז'ור, אופוס 123 – יצירה של לודוויג ואן בטהובן מהשנים 1817–1823 הנחשבת לאחד מהישגיו הגדולים של המלחין. חשיבותה כמוזיקה לטקסט הפולחני עולה על זו של כל מיסה אחרת שנכתבה באותה תקופה.
בטהובן עצמו, בשנותיו האחרונות, התייחס אליה כמעולה ביצירותיו, ואף כי לא הצליחה להגיע לאותה פופולריות שהשיגו רבות מן הסימפוניות והסונאטות, היא מייצגת את בטהובן בשיא כוחו. זו היצירה השנייה שבטהובן כתב לטקסט המיסה, אחרי המיסה בדו מז'ור, אופוס 86, יצירה הנופלת ממנה בהרבה במידת ההערכה שזכתה לה.
המוזיקולוג יו מקדונלד (אנ') כתב על היצירה:
הוא [בטהובן] ראה בה את היצירה הגדולה ביותר שלו. בראש הפרטיטורה הוא כתב: "Von Herzen – möge es wieder zu Herzen gehen!" (מן הלב: מי יתן ותיכנס ללב). אם יש יצירה משנותיו האחרונות של בטהובן המציגה את ראיית הקיום המורכבת שלו, הרי זו המיסה סולמניס, יותר מן הסימפוניה התשיעית, שהיא שיר תהילה כביר לאחוות אחים ולשאיפת אנוש למרומים, ויותר מרביעיות המיתרים האחרונות, המרוחקות מוודאויות השפה מכדי שאפשר יהיה לפרשן בנקל בכל התייחסות אנושית שהיא
המקור באנגלית
He regarded it as his greatest work. At the head of the score he wrote: “Von Herzen – möge es wieder zu Herzen gehen!” (From the heart: may it go to the heart). If any work from his last years reveals Beethoven’s complicated view of existence, it is the Missa solemnis, more than the Ninth Symphony, which is a vigorous paean for human brotherhood and aspiration, and more than the late string quartets, which are too far removed from the certainties of language to be lightly interpreted with any human reference
המיסה כתובה לתזמורת קלאסית מלאה (כוללת טרומבונים), מקהלה בארבעה קולות וסולנים בקולות סופרן, אלט, טנור ובס.
מבנה

כמרבית המיסות, המיסה סולמניס כתובה בחמישה פרקים:
קיריה: פרק זה, אולי המסורתי ביותר בפרקי המיסה, כתוב במבנה מסורתי של א-ב-א, עם כוראל איטי בחלק הראשון של הפרק והולכת קולות קונטרפונקטית יותר בכריסטה, שבו נכנסים גם ארבעת הסולנים.
גלוריה: שינויים מהירים במרקמים ובנושאים מציינים כל אחד מקטעי הטקסט של הגלוריה, הנפתחת בחקר של מפעם 3/4. הפרק מסתיים בראשונה משתי הפוגות כבדות המשקל של היצירה, על הטקסט In Gloria Dei Patris. Amen המובילה אל הרפריזה (רקאפיטולציה) של הטקסט והמוזיקה הראשוניים של ה"גלוריה".
קרדו: אחד הפרקים המרשימים ביותר שיצאו, קודם או אחר כך, מקולמוסו של בטהובן, נפתח בסקוונצה של אקורדים, שתופיע שוב בפרק לצורך מודולציות. הקרדו, כמוהו כגלוריה, הוא לא פעם מרוץ מטורף ומבלבל בין שורות הטקסט. ההרמוניות המודליות הנוקבות של et incarnatus נכנעות לשיאי רגש גוברים והולכים ב-crucifixus ומגיעות להכרזת א-קפלה מרשימה ב-et resurrexit החולפת כמעט לפני שהחלה. אבל הראויה ביותר לציון בפרק זה היא הפוגה et vitam venturi החותמת אותו וכוללת את אחד הקטעים הקשים ביותר ברפרטואר המקהלתי, כאשר הנושא חוזר במהירות כפולה עד לסיום המפעים.
סנקטוס: עד לבנדיקטוס של הסנקטוס, המיסה סולמניס שומרת על פרופורציות קלאסיות סבירות למדי. אבל אז, לאחר "פרלודיו" תזמורתי, נכנס כינור סולו בטווח הצלילים הגבוה ביותר שלו - לייצג את רוח הקודש היורדת אלי אדמות - ומתחיל בקטע מוזיקה יפהפה, שלוחה ארוכה להפליא של הטקסט.
אגנוס דאי: התחינה miserere nobis, המתחילה בקולות גברים בלבד, נפתחת לבסוף לתפילת dona nobis pacem (תן לנו שלום) בהירה ברה מז'ור, הנושאת אופי פסטורלי. לאחר פיתוח פוגלי מסוים, היא מופסקת בצלילי שיר לכת, אבל מתייצבת בסופו של דבר בסיום מתון ואומר כבוד.
ביצוע

המבנה המוזיקלי של המיסה סולמניס קרוב יותר לסימפוניה המלווה מקהלה מאשר למיסה כוראלית "מסורתית". הכתיבה מציגה את התעלמותו האופיינית של בטהובן מן המבצע ובמקומות אחדים היא מחמירה ביותר בתביעותיה, הן טכנית והן פיזית, ורצופה שינויים פתאומיים בדינמיקה, במשקל ובמפעם. קשיים אלה נמשכים בעקביות לכל אורך היצירה, החל ב"קיריה" הפותח, שם ההברות קי-רי מושרות בפורטה או בספורצאנדו, אך ההברה הסופית היא בפיאנו.
כפי שצוין לעיל, הרפריזה של הפוגה Et vitam venturi מפרכת במיוחד, הן בשל השינויים הדקים לעומת ההצגה הקודמת של הנושא ושל הנושא הנגדי, והן משום שמהירותה גבוהה בערך כפליים.
גם תפקידי התזמורת כוללים קטעים תובעניים רבים, בהם סולו הכינור ב"סנקטוס" וכמה מן הקטעים הקשים ביותר לביצוע ברפרטואר לבסון ולקונטרבסון.
מחמת הקושי שביצירה, והדרישה לתזמורת מלאה הכוללת כנר ראשי סולן, אין מבצעים אותה לעיתים קרובות במקהלות חובבים ומקצועיות למחצה, האחראיות על רוב הביצועים האורטוריים.
תגובת הביקורת

אי-אילו מבקרי מוזיקה מוטרדים מן הבעיה, כפי שהציג אותה תיאודור אדורנו, כי: "במיסה סולמניס יש משהו משונה ויוצא דופן." מבחינות רבות, זו יצירה חריגה, אפילו לגבי בטהובן. היא חסרה אותה חקירת נושאים רצופה ומתמשכת באמצעות פיתוח, שהיא מסימני ההיכר המובהקים של בטהובן. הפוגות המאסיביות בסוף הגלוריה והקרדו מציבות אותה בשורה אחת עם יצירותיו המאוחרות - אבל העניין שגילה בו בזמן בצורת הנושא וריאציות בולט בהיעדרו. תחת זאת, מציגה המיסה סיפור מוזיקלי רציף, כמעט ללא חזרה, בעיקר בפרקי הגלוריה והקרדו, העולים באורכם על כל אחד משלושת האחרים. הסגנון, כפי שמציין אדורנו, קרוב לטיפול בנושאים בדרך החיקוי, שאפשר למצוא אצל רבי-האמנים הפלמיים, כמו ז'וסקן דה פרה ויוהנס אוקכם, אבל לא ברור, אם בטהובן חיקה ביודעין את הטכניקות שלהם, או שמדובר פשוט באבולוציה מתכנסת לענות על הדרישות המיוחדות במינן של טקסט המיסה. דונלד טובי קישר את בטהובן למסורת המוקדמת בדרך שונה:
אפילו באך או הנדל אינם יכולים להציג תחושת מרחב ומצלול גדולה יותר. אין כתיבה כוראלית מוקדמת יותר, המתקרבת כל כך לשחזור משהו מן הסודות האבודים של סגנון ג'ובאני פלסטרינה. אין עוד כתיבה כוראלית ותזמורתית, קודמת או מאוחרת יותר, החדורה בתחושה מסעירה יותר של צבעם הייחודי של כל אקורד, כל פוזיציה, כל טרצה כפולה או דיסוננס.
הדרך הטובה ביותר, אולי, בהבנת חשיבותה של המיסה ביצירתו של בטהובן היא להכיר בייחודה ולהבחין במגוון המרשים והאינדיבידואליות רבת העוצמה שלה והגדרתה כיצירה שמיימית.
יש אומרים, שטיפולו בטקסט - לרבות הוספת האות a בקטע ה"מיזררה" בגלוריה וההיפטרות המהירה מכמה שורות טקסט בקרדו, תחת כובד משקלם של שני תפקידי המקהלה אחרים והתזמורת - מצביע על התעלמות חוזרת מהתפיסות הדוגמטיות יותר של הכנסייה, בעוד שאחרים רואים בביטוי הרגשי העז של שני הפרקים המרכזיים כנות, שאי אפשר לראותה אלא כתולדה של אמונה אמיתית.
מה שברור הוא, שהמיסה סולמניס היא יצירה קשה ושנויה במחלוקת. בכך אפשר לראותה כמשקפת את אמונתו של בטהובן עצמו.
הערות שוליים

↑  About Missa Solemnis by Ludwig van Beethoven, LA Philharmonic website
↑  פאול בקר, "בטהובן", הוצאת ניב 1962, עמ' 318
↑  בקר, עמ' 324-319
↑  בקר, עמ' 329-325
↑  בקר, עמ' 331-329
↑  בקר, עמ' 335-331
↑  פאול בקר, "בטהובן", הוצאת ניב 1962, עמ' 335-316
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007576982105171  BnF: cb14816875v (data)  GND: 300015798  LCCN: n83162688  MusicBrainz work: d3e0be2d-874d-44b8-9beb-2b04ad528e1a  NLA: 35310779  SELIBR: 264110  VIAF: 179836400   WorldCat (עם VIAF): 179836400
טויוטה AE85

| --- | --- |

Toyota AE85, דגם "SE" בתצורה 2 דלתות קופה
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Toyota Corolla Levin  Toyota Sprinter Trueno  Toyota Corolla DX
 יצרן:  טויוטה
 שנות ייצור:  1983 – 1987
 הרכבה:  יפן יפן
 מודל קודם:  Toyota Corolla (E70) (אנ')
 מודל אחריו:  Toyota Corolla (E90) (אנ')
 סיווג:  מכונית קופה
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')
 פלטפורמה:  Toyota Corolla (E80) (אנ')
 אורך:  4,200 מ"מ
 רוחב:  1,630 מ"מ
 גובה:  1,340 מ"מ
 משקל:  880–941 ק"ג (ריק)
 בסיס גלגלים:  2,400 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 2 שסתומים לצילינדר, בטור, 1,452 סמ"ק המפיק 83.5 כ"ס ב-5,600 סל"ד, יחס דחיסה 9.0:1, מנוע "טויוטה" סדרה "Toyota A engine" (אנ') סוג מנוע "3A-U"
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות  תמסורת אוטומטית - 4 מהירויות
טויוטה AE85 (באנגלית: Toyota AE85 (אנ'), קרויה גם: Toyota Corolla Levin, Toyota Sprinter Trueno, Toyota Corolla DX) היא מכונית קופה, מתוצרת יצרנית הרכב היפנית טויוטה אשר יוצרה בין השנים 1983–1987 ביפן.
"טויוטה AE85"

דגמי "טויוטה AE85" שווקו ממאי 1983
"טויוטה AE85" חילקה את השלדה והעיצוב החיצוני עם דגם "Toyota AE86" (אנ')
תצורות: 2 דלתות קופה, 3 דלתות הצ'בק.
2 דלתות.
2+2 מושבים.
מנוע קדמי - 1.5 ליטר (מנוע קירור מים).
סוג הנעה: הנעה אחורית.
1 מאייד מסוג "Aisan 3A-U".
קיבולת מכל דלק - 50 ליטר.
מקדם גרר - 0.35.
צמיגים: 155 SR 13.
יחס כוח / משקל: 93.94 כ"ס ל-1,000 ק"ג.
ראו גם

טויוטה
טויוטה סרה
הערות שוליים

↑  ההיסטוריה של 75 שנים לטויוטה toyota-global.com/company/history_of_toyota/75years/vehicle_lineage/family_tree/index
↑  "טויוטה AE85", דגם "1500 SR", תצורה 3 דלתות, שנת 1983 -מפרט carfolio.com/specifications/models
↑  "טויוטה קורולה AE85", שנת 1985 superstreetonline.com/features/0402-impp-1985-toyota-corlla-ae85
↑  "טויוטה AE85" club4ag.com/tech-data/tech-specs/ae86-model
קרב חאן בגדאדי (1918)

לוטננט גנרל וויליאם מרשל (1917) - מפקד הכוח הבריטי
חיילים הודים בדרכם לחאן בגדאדי (החיילים מרגימנט הרובאים ה-6 (גורקה) / הבריגדה ההודית ה-42 / הדיוויזיה ה-15 ההודית)
קרב חאן בגדאדי התחולל בחאן אל בגדאדי (אנ') במהלך מרץ 1918 בין הצבא הבריטי לצבא האימפריה העות'מאנית במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה. הקרב היה חלק מהמאמץ הבריטי לסילוק הצבא הטורקי ממסופוטמיה. הקרב הסתיים בניצחון הבריטים ובכיבוש חאן בגדאדי.
רקע

בשנת 1916 התאפיינה המערכה במסופוטמיה בשורה של כישלונות מבצעיים מהם סבלו הבריטים כשבשיאם נכנעה הדיוויזיה השישית "פונה" לטורקים בסיומו של המצור על כות בזמן שלכוחות הבריטים עשרות אלפי נפגעים ממאמצי החילוץ של הנצורים.
לעומת זאת שנת 1917 סימלה מפנה במערכה וזאת בעקבות החלפת הפיקוד הבריטי וחיזוק משמעותי של הכוחות שהביאו לשורה של הצלחות. בין הצלחות אלו ניתן למנות את הכיבוש החוזר של כות, כיבוש בגדאד, כיבוש סמאראה וכיבוש רמאדי.
עם תחילת 1918 המשיכו הבריטים ללחוץ על הטורקים הנסוגים צפונה וזאת כדי להביא לנסיגתם המלאה משטחי מסופטמיה ולכניעתם. מאמץ זה בא לידי ביטוי, בשלב ראשון, בהתקדמות לאורך נהר הפרת כשהיעד היה העיר חאן אל בגדאדי (אנ') בה התרכז כוח חסימה של הצבא הטורקי.
תוכנית קרב חאן בגדאדי

התוכנית שנרקמה לתקיפת חאן בגדאדי הייתה דומה לתוכנית של קרב רמאדי השני דהיינו פיצול הכוח הבריטי לכוח התוקף חזיתית ולכוח מאגף לחסימת דרך ההמלטות של הטורקים.
הכוחות המעורבים > הצבא הבריטי

היחידה הבריטית המרכזית בכח התקיפה הייתה הדיוויזיה ה-15 ההודית שכללה 3 בריגדות (12, 42 ו-50). בנוסף תוגברה הדיוויזיה בכוחות נוספים:
סוללת המכוניות החמושות ה-8 (מתוך קורפוס המקלעים)
בריגדת הפרשים ההודית ה-11 (אנ')
בהתאם תוכנית הקרב חולק הכוח הבריטי לשניים כדלקמן:
כוח התקיפה החזיתי שהורכב מרובה של דיוויזיית הרגלים ה-15.
כוח האיגוף שהורכב מבריגדת הפרשים, יחידת המכוניות החמושות וחלק מחיילי דיוויזיית הרגלים עבורם הוקצו 300 משאיות תובלה.
הכוחות המעורבים > הצבא העות'מאני

הכוח הטורקי שהגן על חאן בגדאדי כלל כ-5,000 חיילים מדיוויזיית הרגלים ה-50.
מהלך הקרב

ב-9 במרץ 1918 יצא הכוח הבריטי מרמאדי צפונה לכוון חאן בגדאדי. בדרכם כבשו הבריטים את העיר הית (אנ') ואחריה התפצל הכוח כשכוח המשנה הנייד החל באיגוף מדרום של חאן בגדאדי בעוד שכוח הרגלים נערך למתקפה.
ב-26 במרץ פתח הכוח הרגלי בהסתערות על העיר וגרם ללחיילים הטורקים לנטוש את עמדותיהם ולסגת צפונה, במעלה הפרת, שם נתקלו בכוח החסימה שהקים כוח האיגוף. הפתעת הטורקים הייתה גדולה כל חיילי הכוח נכנעו.
הבריטים ניצלו את ההצלחה והכוח המאגף הנייד המשיך צפונה כ-90 ק"מ וכבש את העיירה אנה (Anah) אליה היו מועדות פני הנסוגים ובה היה מרכז לוגיסטי טורקי. בנוסף לציוד הרב שנתפס שבו הבריטים גם מספר קצינים גרמנים רמי דרג.
תוצאות הקרב

נפגעים:
הצבא הבריטי: כ-160 פצועים וחללים.
הצבא העות'מאני: כ-5,000 שבויים.
קרב זה היה הקרב האחרון, במערכה זו, לאורכו של נהר הפרת. המשך המערכה התחולל לאורך נהר חידקל.