stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בילי באד (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט בילי באד
כרזת הסרט בילי באד
 מבוסס על:  ספר של הרמן מלוויל
 בימוי:  פיטר יוסטינוב 
 הופק בידי:  ג'רי ואלד
 תסריט:  פיטר יוסטינוב, רוברט רוסן, דוויט בודין 
 עריכה:  ג'ק האריס 
 שחקנים ראשיים:  טרנס סטמפ רוברט ראיין  פיטר יוסטינוב מלווין דאגלס 
 מוזיקה:  אנטוני הופקינס 
 צילום:  רוברט קרסקר 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברה מפיצה:  Allied Artists
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  12 בנובמבר 1962
 משך הקרנה:  117 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט דרמה, סרט הרפתקאות, סרט המבוסס על יצירה ספרותית 
 הכנסות:  25,000,000‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   billybudd
 פרסים:  פרס גלובוס הזהב לכוכב החדש של השנה – שחקן (טרנס סטמפ)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
בילי באד (באנגלית: Billy Budd) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1962 שצולם בשחור-לבן בשיטת סינמסקופ בהפקתו ובביומו של פיטר יוסטינוב.
יוסטינוב השתתף בכתיבת התסריט יחד עם רוברט רוסן ודויט בודין. התסריט מבוסס על רומן קצר בשם זה מאת הרמן מלוויל, שפורסם לאחר מותו ב-1924, ובמחזה שעובד לפי הספר בשנת 1951 על ידי לואיס קוקס.
המלחין בנג'מין בריטן כתב אופרה בשם זה המבוססת על ספרו של מלוויל.
בתפקיד הראשי משחק טרנס סטמפ שזו הופעתו בראשונה בקולנוע. על משחקו בסרט היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר וזכה בפרס גלובוס בזהב לשחקן חדש ומבטיח. הסרט היה מועמד לארבעה פרסי באפט"א: הסרט הבריטי הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר, השחקן הזר הטוב ביותר (רוברט ראיין) והשחקן החדש והמבטיח ביותר (טרנס סטמפ).
תקציר העלילה

השנה 1797, בריטניה נמצאת במלחמה עם צרפת. אוניית המלחמה הבריטית Avenger ("הנוקם") שטה במטרה לתקוף אוניות צרפתיות. מפקד האונייה הוא קפטן ויר (פיטר יוסטינוב). דמות מרכזית בעלילה הוא קצין המשמעת ג'ון קלגרט (רוברט ראיין).
הם נתקלים באוניית סוחר בריטית בשם The Rights of Man ("זכויות האדם"), ומתוקף חוקי המלחמה הם שולחים לאונייה האזרחית קצין כדי לגייס בכפייה מלחים לשירות באונייתם. הקצין בוחר במלח הצעיר והיפה בילי באד (טרנס סטמפ).
בילי הוא בחור צעיר, תמים וחסר השכלה. הוא נפרד מחבריו בספינה, אשר בה התייחסו בהומניות לצוות, ללא התעמרות ועונשי מלקות, והוא אינו יודע מה מחכה לו באוניית המלחמה. הוא מתחבב במהירות על אנשי הצוות ובמיוחד על המלח הוותיק דנסקר (מלווין דאגלס). כבר בהתחלה הוא נאלץ לעמוד עם אנשי הספינה ולצפות בעונש מלקות. לשאלתו "מה העבירה?", עונה דנסקר שאיש אינו יודע והדבר גם לא חשוב, מפני שכל אחד יגיע זמנו להיענש במלקות. הוא זוכה לאהבת הצוות לאחר שגבר בהיאבקות עם ג'נקינס (רונלד לואיס), איש ראש התורן הראשי.
קצין המשמעת קלגרט הוא סדיסט אכזר, הסבור כי רק על ידי הטלת פחד הוא ימנע מרידות ואי-ציות לפקודות. הוא פועל בעזרת עוזרו סקוויק (לי מונטגיו), אשר בולש ומרחרח אצל הצוות ומדווח לו על שיחות המלחים ודעותיהם.
קפטן ויר מכיר בחולשותיו הסדיסטיות של קלגרט, אבל לא מתערב במעשיו, היות שלדעתו הוא פועל להשקטת התלונות ולמניעת מרידות גם אם בדרך הפחדה.
כאשר ג'נקינס חולה, מכריח אותו קלגרט לטפס אל מרומי התורן, משם הוא צונח אל מותו. קפטן ויר עורך חקירה ובה שותקים כל המלחים מפחד. רק בילי מספר את האמת, ובכך נגזר גורלו אצל קלגרט.
לאחר מות ג'נקינס ממנה קפטן ויר את בילי לאיש ראש התורן הראשי למרות התנגדותו של קלגרט. קלגרט שולח את עוזרו סקוויק כדי לשכנע את בילי לארגן מרד, אך בילי מסרב.
קלגרט מחליט לפעול בתקיפות נגד בילי. הוא מודיע לקפטן ויר כי בילי מתכנן מרד. בילי מוזמן לחדר הקפטן וקלגרט מטיח בפניו, כי הוא מארגן את הצוות למרד כללי באונייה. בילי המום לנוכח האשמות השווא, אינו מסוגל להוציא מילה מפיו להגנתו, ובזעמו חובט בקלגרט. קצין המשמעת נופל, ראשו נחבט בסיפון והוא מת במקום.
בילי מושם במעצר, וקפטן ויר מזמן שלושה קצינים לשמש כשופטים בבית דין צבאי. הם שומעים את עמדות קפטן ויר, דנסקר ובילי, ומחליטים בסופו של דבר שבילי אינו אשם.
קפטן ויר מעיר להם שמבחינה עקרונית הצדק איתם, אבל כולם מחויבים לחוקי המלחמה הקובעים שיש להוציא את בילי להורג.
למחרת בבוקר מוציאים את כל אנשי האונייה כדי לחזות בתלייתו של בילי. האנשים מזועזעים, עומד לפרוץ מרד, אך לפתע הם מותקפים על ידי אוניית מלחמה צרפתית. המלחים מתעשתים, ומתחילים להשיב אש. קפטן ויר נהרג בלחימה והפסל שהיה בחרטום הספינה נופל לים.
אחרי שהתנגשנו

| --- | --- |
כרזת הסרט בישראל
כרזת הסרט בישראל
 מבוסס על:  After We Collided  אנה טוד
 בימוי:  רוג'ר קאמבל 
 הופק בידי:  ג'ניפר גיבגוט  אנה טוד  מארק קנטון  קורטני סולומון  אהרון לויץ  אריק להרמן
 תסריט:  אנה טוד 
 שחקנים ראשיים:  ג'וזפין לנגפורד  הירו פיינס-טיפין
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  קלמייפל מדיה  אופספרינג אנטרטיינמנט  סרטי ולטאז'  ואטפד  דיימונד פילם פרודקשנס
 חברה מפיצה:  Big Bang Media, נטפליקס, אמזון פריים וידאו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  3 בספטמבר 2020 
 משך הקרנה:  105 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  דרמה • רומנטי
 תקופת התרחשות:  תקופת חג המולד 
 סרט קודם:  אחרי ש...
 סרט הבא:  אחרי שנפלנו
 דף הסרט ב־IMDb
 
אחרי שהתנגשנו (באנגלית: After We Collided) הוא סרט דרמה רומנטי אמריקאי בכיכובם של ג'וזפין לנגפורד והירו פיינס-טיפין, בבימויו של רוג'ר קמבל. הסרט נכתב על ידי אנה טוד ומריו סלאיה, והוא מבוסס על הרומן הבדיוני משנת 2014 באותו שם שנכתב על ידי אנה טוד. זהו סרט ההמשך של הסרט "אחרי ש...".
שחקנים

ג'וזפין לנגפורד – טסה יאנג
הירו פיינס-טיפין – הרדין סקוט
ג'ון ג'קסון האנטר – הרדין הצעיר
דילן ספראוס – טרבור מתיוס
שיין פול מקגי – לנדון גיבסון
סלמה בלייר – קרול יאנג
קנדיס קינג – קימברלי ואנס
צ'ארלי ובר – כריסטיאן ואנס
מקס רוגונה – סמית' ואנס
לואיז לומברד – טריש דניאלס
רוב אסטס – קן סקוט
קרימה ווסטברוק – קארן סקוט
קאדיג'ה רד טאנדר – סטף ג'ונס
סמואל לרסן – זד אוונס
אינאנה סרקיס – מולי סמואלס
פיה מיה – טריסטן
דילן ארנולד – נואה פורטר
הפקה

במאי 2019 אושר כי מתוכנן סרט המשך עם ג'וזפין לנגפורד והירו פיינס-טיפין אשר ימשיכו בתפקידם בתור טסה יאנג והרדין סקוט.
ב-4 באוגוסט הוכרז כי רוג'ר קמבל יביים את סרט ההמשך. ב-5 באוגוסט הוכרז כי דילן ספראוס לוהק לתפקיד טרבור, עמיתה לעבודה של טסה. ב-14 באוגוסט לוהק ג'ון ג'קסון האנטר כהרדין הצעיר. ב-15 באוגוסט הודיעו צ'רלי ובר, רוב אסטס, לואיז לומברד, קנדיס קינג, קרימה ווסטברוק ומקס ראגונה כי לוהקו לתפקידים כריסטיאן ואנס, קן סקוט, טריש, קים, קארן וסמית' בהתאמה. אסטס ווסטברוק החליפו את פיטר גלגר וג'ניפר ביילס בתפקיד קן וקארן סקוט.
הפקה > צילומים

הצילומים החלו באוגוסט 2019 באטלנטה, ג'ורג'יה והסתיימו ב-16 בספטמבר.
הפצה

לאחר שהתנגשנו יצא לאקרנים באיטליה, באירלנד, בפורטוגל ובבריטניה ב-2 בספטמבר 2020. ב-3 בספטמבר 2020 הופץ הסרט באוסטריה, קפריסין, צ'כיה, גרמניה, יוון, הונגריה, סלובקיה, ספרד, שווייץ ואוקראינה. לאחר מכן הופץ בשוודיה ב-9 בספטמבר, באוסטרליה, דנמרק, המזרח התיכון וניו זילנד ב-10 בספטמבר, ובקנדה, אסטוניה, לטביה, ליטא, נורווגיה, פולין ורומניה ב-11 בספטמבר.
ב-23 באוקטובר הופץ הסרט בבתי הקולנוע ולפי דרישה בארצות הברית על ידי חברת "Open Road Films".
סרטי המשך

בספטמבר 2020 פורסם כי צפויים לצאת שני סרטי המשך לסדרת הסרטים: "אחרי שנפלנו" ו"אחרי שהגענו לסוף הטוב".
הערות שוליים

↑  Tartaglione, Nancy (19 במאי 2019). "Voltage Heats Up 'After' Sequel; Josephine Langford & Hero Fiennes Tiffin Returning – Cannes". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  D'Alessandro, Anthony (7 באוגוסט 2019). "'Cruel Intentions' Director Roger Kumble Takes On 'After' Sequel 'After We Collided' Starring Dylan Sprouse". Deadline. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Logan, Elizabeth (5 באוגוסט 2019). "Dylan Sprouse Will Play 'F-cking Trevor' In The After Sequel". W Magazine. נבדק ב-5 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  D'Alessandro, Anthony (15 באוגוסט 2019). "'After We Collided' Rounds Out Cast With Charlie Weber, Louise Lombard, Candice King & More". Deadline. נבדק ב-16 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Xidias, Angelica (6 באוגוסט 2019). "Dylan Sprouse has been cast in the sequel of After". Vogue Australia. נבדק ב-16 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  https://twitter.com/aftermovie/status/1173805630194421761?ref_src=twsrc%5Egoogle%7Ctwcamp%5Eserp%7Ctwgr%5Etweet
↑  Anthony D'Alessandro, Anthony D'Alessandro, ‘After’ Sequels ‘After We Fell’ & ‘After Ever Happy’ Going Into Production; Castille Landon To Direct – Updated, Deadline, ‏8 בספטמבר 2020 (באנגלית)
דרך גדעון

ערך זה עוסק בדרך בגוש שילה. אם התכוונתם לדרך בגולן, ראו .
| --- | --- |

דרך גדעון, מצומת הכניסה לעדי עד
דרך גדעון, מצומת הכניסה לעדי עד
 מידע כללי
 כינוי:  דרך גדעון
 סיווג:  כביש מקומי
 אורך:  2 ק"מ
 מיקום
 נקודת התחלה:  צומת הכניסה לעדי עד
 נקודת סיום:  צומת גדעון
דרך גדעון הוא כביש מקומי בבנימין שנמצא בעמק שילה הסמוך לגוש שילה. הכביש מתחיל בצומת הכניסה לעדי עד ומסתיים ב"צומת גדעון" על כביש 458 (דרך אלון), והוא חלק מכביש 5055. דרך גדעון מתחילה בסוף דרך נוף הכרמים, שגם היא חלק מכביש 5055.
הדרך נקראה על שמו של גדעון ליכטרמן, שנרצח בפיגוע ירי בדרך היורדת לכיוון דרך אלון. האנדרטה לזכרו נמצאת בסמוך למקום הפיגוע בו נרצח, ליד צומת גדעון. היישובים הסמוכים לדרך זו הם שילה, שבות רחל, עמיחי, ישוב הדעת, עדי עד, אחיה וקידה.
דרך זו משרתת בעיקר את תושבי צפון בנימין והאזור ומשמשת לנסיעה לכיוון בקעת הירדן.
הדרך נחסמה לתנועה פלסטינית בראשית האינתיפאדה השנייה.
ראו גם

פיגוע הירי ליד שבות רחל (2003)
פיגוע הירי ליד דומא (2015)
הערות שוליים

↑  דו"ח בצלם וכרם נבות, זה שלנו, זה גם כן מדיניות ההתנחלות הישראלית בגדה המערבית (עמ' 42)
ערך זה הוא קצרמרבנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'ניפר וורנס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 במרץ 1947 (בת 77) סיאטל, וושינגטון
 שם לידה:  Jennifer Jean Warnes 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1968
 מקום לימודים:  Immaculate Heart College 
 עיסוק:  זמרת, כותבת, מפיקה, מעבדת
 סוגה:  פולק, פופ
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  Cisco, Reprise, Parrot
 שיתופי פעולה בולטים:  לאונרד כהן, ג'ו קוקר
 http://www.jenniferwarnes.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ניפר וורנס (נולדה 3 במרץ 1947) היא זמרת, כותבת, ומפיקה אמריקאית. היא ידועה בעיקר בשל שיתופי הפעולה שלה ושירתה בפסקולי סרטים, בהם שיר הנושא של הסרט קצין וג'נטלמן, "Up Where We Belong", אותו שרה יחד עם ג'ו קוקר, ואשר זכה בפרס האוסקר; וכן שיתופי הפעולה עם לאונרד כהן, כולל אלבום הכיסוי לשיריו, Famous Blue Raincoat. בין שיתופי הפעולה האחרים שלה הם הקלטות יחד עם הארי בלפונטה, ג'קסון בראון, טינה טרנר, בוב דילן, רוי אורביסון, ג'יימס טיילור, ג'ון פריין, ריטה קולידג', בובי וומאק, ועוד.
קורות חיים

וורנס נולדה בסיאטל, וושינגטון, וגדלה באנהיים, קליפורניה. היא שרה מגיל מוקדם, והוצע לה חוזה הקלטות בגיל 7, אותו דחה אביה. היא שרה בכנסייה ובמופעים מקומיים עד גיל 17, כאשר קיבלה מלגה לאופרה במכללת Immaculate Heart. אך היא עזבה את הלימודים, הצטרפה לתנועת מוזיקת הפולק של שנות ה-60, והופיעה בפסטיבלים ומועדוני פולק והייתה פותחת הופעות של ג'קסון בראון, רנדי ניומן, וחוזה פליסיאנו. לקראת סוף העשור התחילה לחוות הצלחה מקצועית: ב-1968 חתמה חוזה הקלטות ויצאה באלבומה הראשון. באותה שנה הצטרפה לקאסט של תוכנית הבידור The Smothers Brothers Comedy Hour, ואף שיחקה בתפקיד הראשי בהפקת המחזמר "שיער" בלוס אנג'לס. ב-1969 אף יצאה במספר סינגלים מתוך המחזמר.
קריירה > שנות ה-70

ב-1971 פגשה את לאונרד כהן, והשניים פתחו חברות אמיצה לחיים. היא תיירה באירופה יחד עם כהן ב-1972 וב-1979 - בתחילה כזמרת ליווי, ולאחר מכן כמעבדת מוזיקלית וזמרת אורחת באלבומיו של כהן, כולל: Live Songs (1973), Recent Songs (1979), Various Positions (1985), I'm Your Man (1988), The Future (1992), Field Commander Cohen: Tour of 1979 (2001), ו-Old Ideas (2012). מאוחר יותר, ב-1987, וורנס הוציאה אלבום אודיופילי של שיריו של כהן, Famous Blue Raincoat.
ב-1972 היא יצאה באלבומה השלישי, Jennifer, בהפקתו של ג'ון קייל, וב-1976 יצאה באלבום נוסף, Jennifer Warnes, שכלל את השיר "Right Time of Night", שהפך ללהיט מספר 1 במצעד המוזיקה הקלה של בילבורד, והגיע למספר 6 בבילבורד Hot 100.
וורנס הקליטה את השיר "It Goes Like It Goes" עבור הסרט נורמה ריי ב-1979. השיר זכה בפרס אוסקר לשיר הטוב ביותר.
קריירה > שנות ה-80

ב-1981 הקליטה וורנס את השיר של רנדי ניומן, "One More Hour" עבור הסרט "רגטיים". השיר היה מועמד לפרס אוסקר לשיר הטוב ביותר.
יחד עם ג'ו קוקר, וורנס שרה את השיר "Up Where We Belong" לפסקול של קצין וג'נטלמן ב-1982. השיר, אותו כתבה באפי סיינט-מארי יחד עם ויל ג'נינגס וג'ק ניטשה, זכה בפרס האוסקר לשיר הטוב ביותר, וכן בפרס גלובוס הזהב ובפרס ג'ונו. קוקר ווורנס זכו בפרס גראמי עבור הופעתם. השיר הגיע למספר 1 ב-Hot 100 של בילבורד, ונהיה לדיסק הנמכר ביותר בקריירה של וורנס, עם סטטוס פלטינה ומכירות של יותר מ-2 מיליון רק בארצות הברית. באותה שנה, וורנס גם הקליטה גרסת כיסוי לשירו של ג'יימס טיילור, "Millworker" עבור הפקת המחזה Working של ערוץ PBS.
ב-1987 וורנס וביל מדלי הקליטו את השיר "(I've Had) The Time of My Life" עבור הסרט ריקוד מושחת. שיר זה היה השיר השלישי בביצועה של וורנס שזכה בפרס האוסקר לשיר הטוב ביותר, והזכייה השנייה בפרס גלובוס הזהב. גם עבור שיר זה זכתה וורנס בפרס גראמי יחד עם ביל מדלי. גם שיר זה הגיע לראש מצעדי הלהיטים של בילבורד.
שיתופי פעולה אחרים מתקופה זו היו יחד עם רוי אורביסון, בספיישל הטלוויזיוני שלו, ודואט עם בי .ג'יי תומאס, "As Long As We've Got Each Other", שהיה שיר הנושא של התוכנית "להתבגר ולהתגבר".
ב-1985, הקליטה יחד עם לאונרד כהן את האלבום Various Positions, עליו קיבלה קרדיט שווה לשלו עבור שירה בעטיפת האלבום. היא הוציאה אלבום מחווה לשיריו של כהן ב-1987, Famous Blue Raincoat, ולכבוד האלבום הוציא כהן שני שירים חדשים: "First We Take Manhattan", בו ניגן סטיבי ריי וון בגיטרה, ואת "Ain't No Cure for Love". וורנס גם תרמה ביצועים ווקאליים לאלבום I'm Your Man ב-1988.
קריירה > שנות ה-2000

בעשור הראשון של שנות ה-2000, יצאו מספר רי-מאסטרים לאלבומיה של וורנס, ביניהם The Hunter, The Well, ומהדורת 20 שנה ל-Famous Blue Raincoat, כולם עם טארקים חדשים כבונוס. ב-2013, יצאה מהדורה חדשה לאלבומה השלישי, Jennifer, אשר לא היה זמין בשוק מאז יציאת המהדורה הראשונה ב-1972.
וורנס המשיכה בשיתופי הפעולה, והקליטה יחד עם איאן טייסון, וורן זיבון, ואלחנדרו אסקובדו. היא יצאה גם לסבבי הופעות בצפון אמריקה. ב-2010, ושוב ב-2015, הודיעה וורנס שהיא בשלבי הפקה של אלבום חדש.
דיסקוגרפיה > אלבומים

| Year | Album | Peak chart positions> US | Peak chart positions> US Country | Peak chart positions> CAN | Peak chart positions> UK | Label |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1968 | I Can Remember Everything | — | — | — | — | Parrot |
| 1969 | See Me, Feel Me, Touch Me, Heal Me | — | — | — | — | Parrot |
| 1972 | Jennifer | — | — | — | — | Reprise |
| 1976 | Jennifer Warnes | 43 | — | 26 | — | Arista |
| 1979 | Shot Through The Heart | 94 | 13 | — | — | Arista |
| 1987 | Famous Blue Raincoat | 72 | — | 8 | 33 | Cypress |
| 1992 | The Hunter | — | — | 76 | — | Private Music |
| 2001 | The Well | — | — | — | — | Music Force/Cisco |
דיסקוגרפיה > סינגלים

| Year | Single | Peak chart positions> US   | Peak chart positions> US AC | Peak chart positions> US Country | Peak chart positions> CAN | Peak chart positions> CAN AC | Peak chart positions> CAN Country | Peak chart positions> UK | Album |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1969 | "Easy to Be Hard" | 128 | — | — | — | — | — | — | See Me, Feel Me, Touch Me, Heal Me |
| 1976 | "Right Time of the Night" | 6 | 1 | 17 | 3 | 1 | 18 | — | Jennifer Warnes |
| 1977 | "I'm Dreaming" | 50 | 9 | — | 67 | 6 | — | — | Jennifer Warnes |
| 1979 | "I Know a Heartache When I See One" | 19 | 14 | 10 | 46 | — | 12 | — | Shot Through the Heart |
| 1979 | "Don't Make Me Over" | 67 | 36 | 84 | — | — | — | — | Shot Through the Heart |
| 1980 | "When the Feeling Comes Around" | 45 | 15 | — | — | — | — | — | Shot Through the Heart |
| 1981 | "Could It Be Love" | 47 | 13 | 57 | — | — | — | — | The Best of Jennifer Warnes |
| 1982 | "Come to Me" | 107 | 40 | — | — | — | — | — | The Best of Jennifer Warnes |
| 1982 | "Up Where We Belong" (duet with Joe Cocker) | 1 | 3 | — | 1 | 2 | — | 7 | An Officer and a Gentleman |
| 1983 | "Nights Are Forever" | 105 | 8 | — | — | — | — | — | Twilight Zone |
| 1983 | "All the Right Moves" (duet with Chris Thompson) | 85 | 19 | — | — | 5 | — | — | All the Right Moves (soundtrack) |
| 1983 | "Simply Meant To Be" (duet with Gary Morris) | — | 3 | — | 1 | 2 | — | 7 | Blind Date |
| 1987 | "Ain't No Cure for Love" | — | — | 86 | 23 | 1 | 17 | — | Famous Blue Raincoat |
| 1987 | "First We Take Manhattan" | — | 29 | — | 43 | 6 | — | 74 | Famous Blue Raincoat |
| 1987 | "Bird on the Wire" | — | — | — | — | 16 | — | — | Famous Blue Raincoat |
| 1987 | "(I've Had) The Time of My Life" (duet with Bill Medley) | 1 | 1 | — | 1 | 3 | — | 6 | Dirty Dancing |
| 1992 | "Rock You Gently" | — | 13 | — | 50 | 7 | — | — | The Hunter |
| 1992 | "True Emotion" | — | 43 | — | — | — | — | — | The Hunter |
| 1993 | "The Whole of the Moon" | — | 49 | — | — | — | — | — | The Hunter |
דיסקוגרפיה > אוספים

Best of Jennifer Warnes – Arista, 1982 – US #47
Just Jennifer – Deram (Germany), 1992
Best: First We Take Manhattan – unauthorized (Germany), 2000
Platinum and Gold Collection – with errors in actual tracks, not Warnes singing, 2004 (recalled)
Love Lifts Us Up: A Collection 1968–83 – Raven (Australia), 2004
הופעות אחרות

| Year | Song / Album |
| --- | --- |
1982: Bert Jansch, Heartbreak
1988: Roy Orbison and Friends, A Black and White Night
1994: "Up Where We Belong" (live version with Joe Cocker) – Grammy's Greatest Moments Volume III
1989: When the Winter's Gone (Song for a Stranger)/Urban Daydreams (David Benoit) Written with David Pack and David Benoit
הערות שוליים

1 2  "Discography". JenniferWarnes.com. Porch Light LLC.
1 2  "Jennifer Warnes > Discography". AllMusic.
1 2  Roberts, David (2006). British Hit Singles & Albums (19th ed.). London: Guinness World Records Limited. p. 591. ISBN 1-904994-10-5.
↑  Whitburn, Joel (2011). Top Pop Singles 1955–2010. Record Research, Inc. p. 954. ISBN 0-89820-188-8.
↑  "Grammy's Greatest Moments, Volume III: Various Artists". Amazon.com.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420407405171  BIBSYS: 6057235  BnF: cb139756055 (data)  GND: 134550978  ISNI: 0000 0000 7366 2348  LCCN: n91120146  MusicBrainz: 2f140aa6-b99b-4f79-ae33-96018af87fa3  NKC: xx0205368  NLA: 35205883  NLK: KAC2019F4941  NTA: 073626392  VIAF: 56804007   WorldCat (עם VIAF): 56804007
המקס הכחול

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ג'ון גוילרמין
 הופק בידי:  כריסטיאן פירי
 תסריט:  דייוויד אייר
 עריכה:  מקס בנדיקט 
 שחקנים ראשיים:  ג'ורג' פפארד ג'יימס מייסון אורסולה אנדרס
 מוזיקה:  ג'רי גולדסמית'
 צילום:  דאגלס סלוקומב 
 מדינה:  בריטניה בריטניה
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  21 ביוני 1966
 משך הקרנה:  156 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מלחמה, סרט הרפתקאות 
 מקום התרחשות:  צרפת 
 תקציב:  5 מיליון דולר
 הכנסות:  16,151,612 מיליון דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
המקס הכחול (באנגלית: The Blue Max) הוא סרט מלחמה בריטי העוסק בטייסי שירות האוויר הגרמני לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה. שם הסרט נלקח מכינויו הלא-רשמי של הפור לה מריט, העיטור הגבוה ביותר בצבא הקיסרות הגרמנית. הסרט מבוסס על רומן בשם זהה מאת ג'ק האנטר, ומרמז באופן חלקי לסיפורו של הטייס וילהלם ריינהרד.
עלילה

ברונו סטיישל (ג'ורג' פפארד) הוא לוטננט בצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. הוא מתואר כאדם חסר מצפון, חסר אמפתיה, וללא רגשות כלפי מישהו מלבדו. הוא עוזב את חיל הרגלים, ומתגייס לשירות האוויר הגרמני. סטיישל מעריץ את מנפרד פון ריכטהופן, וחולם לזכות כמוהו בעיטור הפור לה מריט - העיטור הגבוה ביותר של הצבא הקיסרי הידוע בכינויו הלא-רשמי "המקס הכחול". כדי לזכות בעיטור, עליו להפיל 20 מטוסים של מדינות ההסכמה. לסטיישל לוקח זמן להשתלב בחיל האוויר, שמרבית אנשיו באו מקרב האצולה בעוד הוא עצמו בן למשפחה פשוטה. עד מהרה מתפתחת יריבות בינו לבין וילי פון קלוגרמן (ג'רמי קמפ), בן אצולה אשר כבר זכה במקס הכחול. באחת מגיחותיו, סטיישל מציל מטוס גרמני צבוע באדום, ומופתע לגלות שטייס המטוס הוא ריכטהופן בעצמו (קרל של). ריכטהופן מציע לסטיישל לעבור ליחידת הטייס המובחרת שלו, אולם סטיישל מעדיף להישאר בטייסת הנוכחית תחת פיקודו של האופטמן אוטו היידמאן (קרל מיכאל ווגלר). עם זאת, התעמולה הגרמנית חשה שהעם קץ במלחמה, ועל כן הגנרל פון קלוגרמן (ג'יימס מייסון), דודו של וילי, ממהר לנצל את סטיישל ולהציגו כגיבור מלחמה עממי. סטיישל ממשיך לצבור הפלות לזכותו בדרך לזכייה במקס הכחול, ובמקביל מפתח רומן עם קייטי (אורסולה אנדרס), אשתו של קלוגרמן אשר לפני כן ניהלה רומן עם וילי.
גדעון רובין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1973 (בן 52 בערך) תל אביב
 מקום לימודים:  יוניברסיטי קולג' לונדון  בית הספר סלייד לאמנות יפה  בית הספר לאמנויות חזותיות 
 אתר הבית של גדעון רובין
 
גדעון רובין (נולד ב-1973 בתל אביב, ישראל) הוא אמן עכשווי, המתגורר ועובד בלונדון.
ביוגרפיה

רובין גדל בסביבה רווית תרבות ואמנות: הוא נכדו של הצייר הישראלי, ראובן רובין, ואביו שימש כדיפלומט ואוצר. בשנת 1999 סיים רובין לימודי BFA בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק. בשנת 2002 סיים לימודי MFA בבית הספר סלייד לאמנות של הקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
עבודותיו

רובין עוסק בנושאים כגון ילדות ומשפחה, ומצייר ציור מופשט ודיוקנאות. מחיקת הפנים של הדמויות היא סימן היכר בולט של ציוריו. לאחר שהיה עד לפיגועי 11 בספטמבר 2011, רובין בחר לשלב בעבודתו צעצועים שראה ברחובות.
עבודותיו > תערוכות יחיד בולטות

2006 - Tender‏, גלריה אלון שגב
2010 - להחליף אוויר קצת, בית ביאליק, תל אביב
2015 - הזיכרון מרחיק לכת עד לבוקר הזה, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
2020 - הספר השחור, בית האמנים בירושלים. אוצרת: מרי שק
הערות שוליים

1 2  דנה גילרמן, ברגע שנגעתי במברשת הרגשתי שמשהו נכון, באתר כלכליסט, 5 ביולי 2012
↑  Studio Visit : Gideon Rubin - NYTimes.com
↑  ורד לי, סבי, נכדו, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2002
↑   שני ליטמן, למה האמן גידי רובין מוחק פנים של אחרים, באתר הארץ, 31 במאי 2015
↑  Gideon Rubin, Artist Gideon Rubin on how he paints, The Observer
↑  סמדר שפי, בחזרה לדיוקן - גידי רובין בגלריה אלון שגב, באתר הארץ, 14 באפריל 2006
↑  נורית טל-טנא, עכבר העיר אונליין, להחליף אוויר קצת: הנכד של רובין עושה מחווה לביאליק, באתר הארץ, 30 בדצמבר 2010
↑  שהות אמן - שלוש תערוכות, באתר המוזיאון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 277522  NLI: 987007297954705171  GND: 1032494530  ISNI: 0000 0004 0239 7718  LCCN: no2011086549  SUDOC: 251013219  ULAN: 500477440  VIAF: 297967058   WorldCat (עם VIAF): 297967058 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים ובנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'ון רנדולף פפר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1958  (בן 67 בערך) רומא, איטליה
 מדינה:  איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1962
 עיסוק:  צלם, במאי תיאטרון
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרינסטון (היסטוריה של אמנות, 1976)
 http://www.johnrpepper.it
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ון רנדולף פפר (באיטלקית: John R. Pepper;‏ נולד בשנת 1958) הוא צלם ובמאי תיאטרון.
ביוגרפיה

פפר נולד ברומא, בשנת 1958 לעיתונאי קרטיס ביל פפר (אנ'), כתב צבאי וראש הלשכה ברומא של ניוזוויק מגזין, ולפסלת בוורלי פפר. יש לו אחות אחת, המשוררת ג'ורי גרהם (Jorie Graham). הוא גדל ברומא, איטליה. הוא למד היסטוריה של האמנות באוניברסיטת פרינסטון (1976) שם היה גם אחד מחבריה הראשונים של "תוכנית הציור של רחוב נסאו 185" וקיבל מלגת ציור ממוזיאון הוויטני בשנת 1975. בשנת 1981 התקבל כ-'במאי שותף' על ידי מכון הסרטים האמריקאי, בלוס אנג'לס. פפר נשוי פעמיים ואב לשני בנים מנישואיו הראשונים.
צילום

פפר החל את הקריירה שלו בתור מתלמד של Ugo Mulas שנתן לו הכשרה פורמלית באמנות צילום הרחוב.
פפר המשיך לעבוד בתחום הצילום (אנלוגי) במשך שלושה עשורים ובמקביל ביים בתיאטרון ובקולנוע. המופע שלו "רומא: 1969 – מחווה לקולנוע האיטלקי הנאו-ריאליסטי" (ארה "ב/צרפת 2008) הוביל אותו בחזרה אל מולדתו איטליה, שם יצא ספרו "ללא נייר" (בצרפתית "Sans Papier") בהוצאת Lanterna Magica Edizioni (איטליה 2011) עם תערוכות עוקבות ברומא, ונציה, סנט פטרסבורג (רוסיה), פריז, פאלרמו (סיציליה).
בשנת 2012 מוזיאון Manège בסנט פטרסבורג (רוסיה) הציג את עבודתו החדשה של פפר, אשר פורסם גם כספר תמונות בהוצאת Istituto Superiore Per la Storia della (איטליה) בשנת 2014 בשם "התאדויות" (באנגלית "Evaporations") שהוצגו לראשונה במוזאון הסטודיו פאולו מורלו (פלרמו, איטליה) וב- Officina delle Zattere בוונציה (איטליה).
בשנת 2015, במימון המכון האיטלקי לתרבות ומשרד התרבות של רוסיה נפתחה תערוכה נודדת במוזיאון הצילום Rosphoto (סנט פטרסבורג, רוסיה).
במרץ 2015 הציג פפר תערוכה רטרוספקטיבית בגלריית Showcase בדובאי (איחוד האמירויות).
המכון האיטלקי לתרבות והזרוע הרוסית של הארגון United States Mission נתנו חסות לתערוכה הנודדת (2015/2016) של "Evaporations" ברחבי סיביר, רוסיה (ולדיווסטוק, אירקוטסק, נובוסיבירסק, אומסק, יקטרינבורג, סמארה, מוסקבה.
מנובמבר 2016 ועד ינואר 2017 תערוכתו של פפר Evaporations / Испарения הוצגה ברומא (איטליה) ב-Fondazione Terzo Pilastro e Meditteraneo, 'Museo Palazzo Cipolla'. התערוכה המונומנטלית כללה 52 עבודות בגדלים שבין 120X160 סנטימטרים לבין 3X5 מטרים.
בנובמבר 2017, פפר חנך את התערוכה "מדבריות מיושבות" (באנגלית: Inhabited Deserts) ב-La Galerie du Palace בפריז. תערוכה זו היא התחנה הראשונה של תערוכה נודדת (צרפת, איראן, איחוד האמירויות הערביות, ישראל, רוסיה, איטליה וארצות הברית) של צילומים חדשים בהם שואל פפר האם נוכחותו של האדם שינתה את הנוף באופן בלתי נמנע, או אם הקרקע היא למעשה עדיין קרובה במהותה למה שהייתה לפני שהאנושות הגיעה.