קרב סן וית
המתקפה > הכיתור בשנה אייפל

הקורפוס ה-66 פתח בהפגזה ארטילרית על עמדות הדיוויזיה ה-106. ההפגזה לא גרמה נזק רב, אך הצליחה לשבש את התקשורת בין מפקדת הדיוויזיה ה-106 בסן וית, לכוחותיה הקדמיים בשנה אייפל. דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-18, שחייליה הכירו היטב את הגזרה (לאחר שנמצאו בקו החל מאוקטובר), קיבלה את התפקיד העיקרי בתוכנית המתקפה של הקורפוס. יחידות הדיוויזיה נועדו ללכוד את הכוחות האמריקאים, שהחזיקו בבליטת שנה אייפל, באמצעות איגוף כפול, כאשר שתי הזרועות של תנועת המלקחיים נועדו לחבור באזור שנברג, על נהר אור. דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-62, חסרת הניסיון, נועדה לסייע לזרוע הדרומית של תנועת המלקחיים. ביום הראשון של המתקפה הצליחו הגרמנים להשיג התקדמות מועטה בלבד, וההישג העיקרי שלהם היה התקדמות של מספר קילומטרים מדרום לשנה אייפל, לאזור וינטרספלט (Winterspelt), שניתקה את הרגימנט ה-424 של הדיוויזיה ה-106 (שהחזיק בגזרה מדרום לפרצה הגרמנית), משני הרגימנטים הנותרים של הדיוויזיה. בשעות הבוקר המוקדמות של 17 בדצמבר חידשו הגרמנים את המתקפה, לאחר שתגברו את כוחותיהם, והצליחו להבקיע את הקווים האמריקאים מצפון ומדרום לבליטת שנה אייפל. הזרוע הצפונית של תנועת המלקחיים הגרמנית, שקיבלה סיוע בלתי צפוי מטנקי הטיגר II של גדוד הפאנצר הכבד ה-506, התגברה על התנגדות קבוצת הפרשים האמריקאית ה-14, שהגנה על פרצת לוסהיים (Losheim) ועל האגף השמאלי של הדיוויזיה ה-106. היא כבשה את הכפר אנדלר ותפסה את הגשר על נהר אור בשנברג (Schoenberg) סביב השעה 9:00 בבוקר. במקביל חידשו הכוחות הגרמניים את התקדמותם מאזור וינטרספלט, השתלטו על הגשר על נהר אור בסטיינברוק, ואף ניסו להמשיך להתקדם מערבה לכיוון סט וית, אולם התקפת נגד של צוות קרב ב' מהדיוויזיה המשוריינת האמריקאית ה-9 הדפה אותם אל מעבר לנהר. צוות קרב ב' רצה לנצל את ההצלחה לכיבוש מחדש של וינטרספלט, אך גנרל מידלטון, מפקד הקורפוס האמריקאי השמיני, פקד עליו להיערך להגנה ממערב לנהר אור, ובכך חרץ למעשה את דינם של כוחות הדיוויזיה ה-106 בבליטת שנה אייפל. עד לשעות החשיכה של ה-17 בדצמבר חברו שתי הזרועות של תנועת המלקחיים הגרמנית באזור שנברג והשלימו את כיתור שני הרגימנטים האמריקאים (ה-422 וה-423) שהחזיקו בשנה אייפל. בשעות הבוקר של 17 בדצמבר נתן גנרל ג'ונס, מפקד הדיוויזיה ה-106, אישור נסיגה מסויג לכוחותיו בבליטת שנה אייפל, אך עקב בעיות תקשורת, מפקדי שני הרגימנטים שהחזיקו בבליטה קיבלו את פקודת הנסיגה רק בליל 17/18 בחודש, לאחר סגירת טבעת הכיתור הגרמנית. ג'ונס ידע שהדיוויזיה המשוריינת ה-7 נמצאת בדרכה לאזור סן-וית כדי לתגבר את כוחותיו, וחשב שהיא לא תתקשה לחבור לכוחות המכותרים בשנה אייפל, ולכן לא נתן לכוחותיו הוראה חד משמעית לפנות באופן מיידי את עמדותיהם ולסגת אל מעבר לנהר אור.
במהלך היומיים הבאים (18–19 בדצמבר), הידקו דיוויזיות הפולקסגרנדיר ה-18 וה-62 את טבעת הכיתור סביב הכוחות האמריקאים הלכודים בבליטת שנה אייפל. הכוחות המכותרים סבלו ממחסור באספקה, אך לא נעשה כל ניסיון רציני לתספק אותם בדרך האוויר. אף על פי שבמהלך 17 בדצמבר הגיע הכוח העיקרי של הדיוויזיה המשוריינת ה-7 לאזור סן-וית, ואף על פי שבשלב זה היה לכוחות השריון האמריקאים באזור עדיפות ניכרת על הכוחות הגרמניים שניצבו מולם, הם התמקדו בהדיפת ניסיונות גרמניים להתקדם לכיוון סן-וית. כל בקשותיו של גנרל ג'ונס, שהדיוויזיה המשוריינת ה-7 תתקוף מזרחה לעבר שנברג, כדי לחבור לכוחותיו המכותרים, נדחו. במהלך 18 בדצמבר החלו שני הרגימנטים המכותרים בתנועה מזרחה, במגמה לפרוץ את טבעת הכיתור הגרמנית ולהגיע לגשר על נהר אור בשנברג, אולם התקדמותם הייתה איטית מאוד, ועד רדת החשיכה הם הצליחו להגיע רק עד הבסיס של רכס שנה אייפל, מזרחית לעמק נהר אור. בשעות הבוקר של ה-19 בחודש עשו הכוחות המכותרים מאמץ אחרון לפרוץ את טבעת הכיתור, ולחצות את המרחק הקצר שנותר עד לשנברג, אך הגרמנים פתחו בהפגזה ארטילרית כבדה עליהם, והתקדמותם נבלמה באש מתותחים מתנייעים ותותחי נ"מ גרמניים. הם הותקפו מכל העברים על ידי כוחות חי"ר גרמניים, שלכדו את הארטילריה המסייעת שלהם, ועל ידי השריון של בריגדת "משמר הפיהרר" (שנשלחה לסייע להתקפת הקורפוס ה-66 על סן-וית), ומלאי התחמושת שלהם כמעט אזל. בשלב זה החליט קולונל דשנו, מפקד הרגימנט ה-422, שאין טעם להמשיך בהתנגדות, ובשעות אחר הצהריים נכנעו שרידי שני הרגימנטים. 7,000–8,000 חיילים אמריקאים, נפלו בשבי הגרמני. קבוצות קטנות של חיילים אמריקאים, שכללו כ-500 איש, המשיכו בלחימה באזור שנה אייפל עד 21 בדצמבר.