טיפול ממוקד-פתרון
אמצעים טיפוליים

דיבור מעבר לבעיות (problem-free talk) - בנוסף לכלל לפיו מתמקדים בפתרונות ולא בבעיות, בזמנים מסוימים המטפל מכוון את השיחה לנושאים שלא קשורים כלל לבעיות של המטופל ופתרונותיהן. הסיבה לכך היא שבמהלך שיחות אלה מועבר המסר שהמטופל הוא לא רק סכום של בעיות, אלא הוא בן אדם בעל חיים מלאים שאינם קשורים לבעיותיו. על ידי הסחת דעתו מהנושאים שהוא תקוע בהם, המטפל עוזר לו לחלץ את מחשבותיו מהתמקדותו, אל חשיבה משוחררת המאפשרת לגעת באמונות, ערכים, כישורים, משאבים וכוחות טמונים שיכולים לשרת אותו בדרכו לפתור את בעיותיו. בדרך כלל, המטפל משתדל בתחילת המפגש לדובב את המטופל בדיבורים מעבר לבעיות, כדי להתחיל כל מפגש עם הרגשה פנימית אחרת ומחוסנת יותר.
שינוי קדם מפגש (pre-session change) - הנחת יסוד בסיסית היא שהמטופלים מתעסקים בהתנהגויות יעילות עוד לפני המפגש הראשון. חלק מהתנהגויות אלו פועלות באופן חיוני וחלק מונעות נזק נוסף. כשהמצב מאפשר זאת, כבר מהקשר הראשון (למשל בשיחת הטלפון שנועדה לקבוע את הפגישה הראשונה), המטפל משתדל להפנות את מחשבותיו של המטופל להתנהגויות החיוניות, למשל על ידי בקשה לשים לב לשינוי ושיפור במצבו עד למפגש הראשון.
בחירת מטרה (goal-setting) - כגישת טיפול המכבדת את המטופלים ומאמינה ביכולתם ובמשאביהם, ומתוך גישה הרוצה לעזור להם להשיג את התוצאות המועדפות על ידם, המטפל בונה יחד עם המטופל אווירה של שיתוף פעולה בבחירת מטרות הטיפול וסדר העדיפות שלהן, הנמצאים לחלוטין בידיו של המטופל. כבר במפגש הראשון המטפל מבקש מהמטופל לחשוב על שאלות אלו ולענות עליהן:
איך תדע שהמפגש הראשון מועיל?
מה התקוות שלך במפגש הראשון?
לפי דעתך, כמה זמן ייקח עד שמצבך ישתפר?
איך תדע שמצבך משתפר?
מה יהיה הסימן הראשון לכך?
מהו החשש העיקרי שלך?
מאין תרצה להתחיל?
אם היה באפשרותך לבצע שינוי בקרוב, מה היעיל ביותר עבורך?
חיפוש יוצאי דופן (exception-seeking) - כשהמטפל מקשיב לסיפור הבעיה ולאופן בו היא משפיעה על המטופל, הוא קשוב במיוחד לזמנים ורגעים יוצאי דופן, בהם הבעיה לא הייתה נוכחת בחייו של המטופל או שהמטופל התייחס אליה באופן אפקטיבי יותר. תמיד ישנם יוצאי דופן, אולם המטופלים תקועים בהתמקדות בבעיות ומוכוונים לצורת הסתכלות הרואה רק מה שרע. תפקיד המטפל להסיח דעתם כדי להתחיל לראות, להכיר ולהעריך את הזמנים בהם הם מצליחים ומתגברים. שאלות של "יוצאי דופן" מכוונות את המטופל לחיפוש בהווה ובעבר אחר פתרונות, על ידי התמקדות בזמנים בהם ציפו להופעת הבעיה והיא לא הופיעה, או הופיעה ברמה נמוכה ביותר. המטפל עוזר למטופל לאתר מקרים אלו כדי לגלות פתרונות שנשכחו או שאינם מוכרים כלל. תהליך זה עוזר לשניהם לייצר מעין מפה הכוללת פתרונות מועדפים וחיים מוצלחים יותר למטופל.
חיפוש יכולות (competence-seeking) - מטופלים לרוב מחפשים עזרה אחרי תקופה ארוכה של כישלונות. תחושת היכולת שלהם וביטחונם העצמי פגועים, והם שוכחים את משאביהם וכוחותיהם. לעומתם, המטפלים שואפים להעצים את המטופלים, ובכל הזדמנות משתדלים להראות להם את הצלחתם – מה הם עושים טוב ונכון. למשל, המטפלים משתמשים בשאלות "איך" כדי לעזור למטופלים להסתכל בעצמם ובמעשיהם אחרת:
איך הצלחת לעשות זאת?
איך ידעת שזה רעיון טוב לנסות זאת?
איך ידעת שזו הזדמנות טובה לעשות זאת?
איך למדת את זה?
איך התחלת?
איך הצלחת להמשיך?
מה למדת מכך?
מה זה אומר עליך?
האם זה שינה את דעתך על עצמך?
האם הופתעת שעשית את זה?
מה אחרים חשבו על כך?
שאלת הנס (the miracle question) - זהו מוקד ההתערבות המרכזי בטיפול ממוקד-פתרון. "שאלת הנס" פותחה על ידי סטיבן דה שייזר, ונחשבת כדרך להבין את התחלת התהליך לשינויים משמעותיים. דה שייזר התאים אותה מטכניקה היפנוטית של מילטון אריקסון, הנקראת "כדור הבדולח". השאלה היא: "נניח שלילה אחד כאשר ישנת, קרה נס ובעיה זו נפתרה; כיצד תדע על כך? מה יהיה שונה?"
קביעת מדדים - על ידי שימוש ב"שאלות מדד", המטפל יכול לעזור למטופלים לבטא תצפיות והבנות מורכבות הקשורות לחוויותיהם בעבר והערכות לגבי העתיד. שאלות אלו הן רב שימושיות; ניתן להשתמש בהן להערכת צורת ההסתכלות של המטופל כמעט בכל נושא, כולל הערכה עצמית, שינויים קודם למפגש הראשון, ביטחון עצמי, רצון להשקיע להשגת השינויים המועדפים, קביעת סדר העדיפויות, והערכת תקווה והתקדמות. המטפלים יכולים להשתמש בקביעת מדדים בכל מקום במהלך המפגש, אבל בדרך כלל משתמשים בזאת כתוספת ל"שאלת הנס". שאלות מדדים מייצגות את החלק של המפגש בו המטופלים מתחילים לפרק את "הנס" לחלקים קטנים יותר ואפשריים יותר. מטרת קביעת מדדים היא לעזור למטופלים לקבוע מטרות מזוהות, למדוד התקדמות ולקבוע סדר עדיפויות לפעולה. שאלות מדדים יכולות, בנוסף, לעזור למטפל להעריך את מידת המוטיבציה והביטחון של המטופל. בנוסף, המטופלים יכולים להשתמש בקביעת מדדים באופן עצמאי ככלי שימושי ורב ערך בין המפגשים. מדדים אלו מספקים למטפלים בדיקה יעילה על מנת לדעת את המקום בו נמצא המטופל ואת מידת המאמץ שהוא מוכן להשקיע כדי להשיג את השינוי המבוקש. יש ארבעה סוגי שאלות מדדים:
הערכת מצב - במדד בין 0 ל-10, כאשר 0 מסמל את המצבים הגרועים ביותר ו-10 את מצב החיים האופטימלי בעיניך, היכן אתה עומד במדד עכשיו? מה היה ממוצע המדד בשבוע האחרון? מה היה מקומך הגבוה ביותר בשבוע האחרון? מה היה מקומך הנמוך ביותר בשבוע האחרון?
מדדי ביטחון - במדד בין 0 ל-10, כאשר 10 מסמל שאתה בטוח ביכולתך לבצע שינוי ו-0 מסמל שאתה חושב שאין תקווה בכלל, כמה ביטחון יש לך?
מוטיבציה - במדד בין 0 ל-10, כאשר 10 מסמל שתעשה כל מה שנדרש על מנת לפתור את הבעיה ו-0 מסמל שלא תעשה כלום מלבד לקוות ולהתפלל, איפה אתה עומד עכשיו?
הערכת סיכון - במדד בין 0 ל-10, כמה עליי לדאוג שתפגע בעצמך, תתאבד, תכה את בן/בת זוגך, תשתמש בסמים וכו', בשבועיים הקרובים?
עבודה בין המפגשים - לקראת סוף כל מפגש, המטפל קובע עם המטופל פסק זמן לאתנחתא קצרה עבור מחשבה על המפגש. כעבור דקות ספורות, המטפל נותן למטופל משוב שלרוב כולל ארבעה חלקים:
מחמאה או מחמאות המתארות את השתתפות המטופל באותו יום ואת הרגשת המטופל באשר לכך.
סיכום קצר של הדברים המועילים שהמטופל כבר עושה.
משפט המקשר את מעשיו של המטופל למטרה או למטרות שנקבעו.
שיחה אודות המעשים שהמטופל יכול לעשות במשך השבוע או השבועיים הקרובים כדי להתמודד עם הבעיה. המטפל מקשר כל המלצה שהוא נותן לנושאים שהמטופל כבר דיבר עליהם. לעיתים קרובות המטפל מעודד את המטופל להמשיך לעשות את הדברים היעילים עבורו, להפסיק את הלא-יעילים ובמקומם לעשות דבר שונה.