stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מארי לואיז, דוכסית פארמה
ביוגרפיה > נפילתו של נפוליאון

במאי 1812, חודש לפני הפלישה הצרפתית לרוסיה, הגיעה מארי לואיז מלווה בנפוליאון לדרזדן, שם פגשה את אביה ואמה החורגת. אביה פרנץ אמר לנפוליאון שהוא יכול לסמוך על אוסטריה במלחמה המתקרבת. ב-29 במאי השאיר נפוליאון את מארי לואיז ובנם בדרזדן, כדי לקחת את האחריות על צבאו.
מארי לואיז נסעה לפראג, שם בילתה כמה שבועות עם המשפחה הקיסרית האוסטרית, וב-18 ביולי חזרה לסנט קלאוד. מארי לואיז שמרה על קשר עם נפוליאון לאורך כל המלחמה, ולאחר התבוסה הקשה ברוסיה, חזר אליה נפוליאון ב-18 בדצמבר 1812.
באפריל 1813 הצטרפו פרוסיה ובריטניה למלחמה נגד נפוליאון, והכריזו מלחמה על צרפת, אולם אוסטריה נשארה נייטרלית לבינתיים. ב-30 במרץ 1813 יצא נפוליאון לגרמניה, ומארי לואיז מונתה לעוצרת הקיסרות. באוגוסט 1813 הצטרפה אוסטריה למלחמה נגד צרפת, אולם מארי לואיז ניסתה לשכנע את אביה לפרוש מהלחימה נגד נפוליאון. ב-19 באוקטובר 1813 הובס נפוליאון בקרב לייפציג, וב-9 בנובמבר חזר לסן-קלאוד.
ב-23 בינואר 1814 מארי לואיז מונה לעוצרת הקיסרות בפעם השנייה, וב-25 בינואר בשעה 03:00 לפנות בוקר, חיבק נפוליאון את מארי לואיז ובנו בפעם האחרונה, ועזב כדי להוביל את צבאו על מנת להדוף את פלישת בעלות הברית מהצפון.
על אף שבעלות הברית התקרבו לפריז, לא רצתה מארי לואיז לעזוב את העיר, משום שהייתה בטוחה שעקב היותה בתו של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה ינהגו בה כוחות בעלות הברית בצורה יפה. בנוסף קיוותה שבנה נפוליאון השני יירש את נפוליאון במקרה שהלה יודח, וכן פחדה שעזיבתה תחזק את תומכיהם של בית בורבון. לבסוף שוכנעה מארי לואיז על ידי אנרי ז'אק גיום קלארק לעזוב את העיר, וב-29 במרץ עזבה מארי לואיז את פריז, יום לפני שנכנסו אליה בעלות הברית.
מארי לואיז ופמלייתה עברו לבלואה, שם הייתה מוגנת מפני בעלות הברית. ב-3 באפריל הסנאט ביוזמת טליראן הודיע על הדחת נפוליאון מכס הקיסרות, וב-7 באפריל נודע הדבר למארי לואיז. מארי לואיז רצתה לחזור לפריז, אך שוכנעה על ידי רופאה ז'אן-ניקולא קלוריבסאר ועל ידי הדוכסית מונטבלו לא לעשות זאת.
ב-11 באפריל התפטר נפוליאון מתפקידו ללא תנאי, אך מארי לואיז שמרה על תואר הקיסרית, וקיבלה את השליטה בדוכסות פארמה תוך שבנה ממונה ליורש העצר אחריה. ב-16 באפריל שוכנעה מארי לואיז על ידי אביה לנסוע לווינה, וב-23 באפריל הגיעה לווינה, שם נפגשה עם בני משפחתה.
ביוגרפיה > קונגרס וינה

בקיץ 1814 שלח אביה את אדם אלברט פון נייפרג ללוות את מארי לואיז לעיירת הנופש אקס-לה-בן, על מנת למנוע ממנה להצטרף לנפוליאון. מארי לואיז התאהבה בפון נייפרג, אשר היה ידיד של מטרניך, ואף ייצג אותה בקונגרס וינה, אולם החדשות על כך לא התקבלו בעין יפה בעיני הציבור האוסטרי והצרפתי.
כאשר נמלט נפוליאון מהאי אלבה, שלחה לה אמה החורגת הזמנה להשתתף בתפילות להצלחת הצבא האוסטרי, אולם מארי לואיז דחתה את ההזמנה המעליבה. ביוני 1815 הובס נפוליאון בקרב ווטרלו ונשלח לגלות באי סנט הלנה. לאחר מכן הוא לא ניסה ליצור עמה קשר נוסף.
בקונגרס וינה קיבלה מארי לואיז את דוכסות פארמה, אך הוחלט שלאחר מותה תועבר הדוכסות לבית בורבון, משום שבעלות הברית התנגדו שצאצא של נפוליאון ישלוט בנחלה כלשהי באירופה.
ביוגרפיה > דוכסית פארמה

ב-18 באפריל 1816 הגיעה מארי לואיז לדוכסות פארמה, והתקבלה בהתלהבות רבה על ידי התושבים. בדצמבר אותה שנה הדיחה מארי לואיז את ראש הממשלה המכהן, ומינתה במקומו את פון נייפרג. בשנת 1821 מת נפוליאון באי סנט הלנה, וזמן קצר לאחר מכן התחתנה מארי לואיז עם פון נייפרג.
בשנת 1829 מת פון נייפרג, ומארי לואיז לקחה זאת באופן קשה, על אף שנמנעה מלהתאבל עליו בפומבי, על פי דרישת בני משפחתה.
בשנת 1831 פרצו ברחבי הדוכסות מהומות של הקרבונארי, ומארי לואיז נאלצה להחליף את ראש ממשלתה. לאחר מכן שלחה מכתב לאביה בבקשת עזרה, ואכן צבא אוסטרי נשלח לדוכסות ודיכא את המרידה. על מנת למנוע מהומות נוספות, חננה מארי לואיז את ראשי המתמרדים.
בשנת 1833 שלח מטרניך למארי לואיז את שארל רנה דה בומבלה, ובשנת 1834 התחתנו השניים.
ב-9 בדצמבר 1847 חלתה מארי לואיז בדלקת קרום הריאה, וב-17 בדצמבר נפטרה ונקברה בווינה, שלט האצולה שלה משמש את חברת הקוסמטיקה האיטלקית, אקווה די פארמה.
משפחתה

מנישואיה לנפוליאון בונפרטה נולד לה בן אחד:
נפוליאון השני (1811–1832)
מנישואיה לאדם אלברט פון נייפרג נולדו לה 3 ילדים:
אלברטינה, רוזנת מונטנואובו (1817–1867)
וילהלם אלברכט, נסיך מונטנואובו הראשון (1819–1895)
מתילדה, רוזנת מונטנואובו (1822–1823)
מדד הפחד (ספר)

| --- | --- |

עטיפת המהדורה העברית. עיצוב: אמרי זרטל
 מידע כללי
 מאת:  רוברט האריס
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספר מתח
 הוצאה
 הוצאה:  Hutchinson
 הוצאה בשפת המקור:  ספטמבר 2011
 תאריך הוצאה:  2013
 מספר עמודים:  באנגלית: 323; בעברית: 270
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  זמורה ביתן
 תרגום:  קטיה בנוביץ'
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב באנגלית: 978-0-09-193696-9
 הספרייה הלאומית:  003519922
מדד הפחד (באנגלית: The Fear Index) הוא ספר מתח בדיוני מאת רוברט האריס. הספר מתאר את קורותיו, במשך יממה אחת, של ד"ר אלכס הופמן, פיזיקאי המשמש נשיא של קרן גידור מבוססת מסחר אלגוריתמי שמרכזה בז'נבה. היממה שבמהלכה מתרחשת העלילה היא 6 במאי 2010, מועד הבחירות הכלליות בבריטניה והתרחשותה של  התרסקות הבזק בשנת 2010 של שערי ניירות הערך בבורסה לניירות ערך בניו יורק (אנ').
שם הספר

שם הספר, "מדד הפחד", הוא הכינוי של VIX - מדד התנודתיות, האומד את התנודתיות הצפויה במדד המניות S&P 500 ומחושב באופן שוטף על ידי בורסת האופציות של שיקגו (CBOE).
על שמו הרשמי של מדד זה, VIX, מבוסס שמה של התוכנה שבה עוסק הספר, "ויקסל-4".
עיבוד לסרט

האריס עיבד את הספר לתסריט, שישמש בסיס לסרט שהיה אמור להיות מבוים על ידי פול גרינגראס, בהפקת פוקס המאה ה-20. הסרט מעולם לא נוצר, וב-5 בפברואר 2020, הוכרז כי אולפני סקיי יעבדו במקום זאת את הרומן לטלוויזיה כסדרה בת 4 פרקים, בכיכובם של ג'וש הארטנט, ליילה פרזד, ארשר עלי וגרגורי מונטל. הסדרה הוצגה לראשונה ב-10 בפברואר 2022.
הערות שוליים

↑  Ben Child, Robert Harris to adapt his novel The Fear Index for the screen, The Guardian, 23 August 2011
↑  White, Peter (5 בפברואר 2020). "'The Crown' Producer Left Bank Developing Adaptation Of Robert Harris' Financial Thriller 'The Fear Index' For Sky". Deadline Hollywood. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kanter, Jake (26 באפריל 2021). "'The Fear Index': Josh Hartnett To Headline Sky's Adaptation Of Robert Harris' Financial Thriller". Deadline Hollywood. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Fear Index review – a nail-biting, number-crunching, big-money mystery". TheGuardian.com. 10 בפברואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
מארי טליוני

| --- | --- |

 לידה:  23 באפריל 1804 סטוקהולם, שוודיה 
 פטירה:  23 באפריל 1884 (בגיל 80) מרסיי, צרפת 
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 תקופת הפעילות:  1822–1880 (כ־58 שנים) 
 בן או בת זוג:  Jean Pierre Victor Albert Gilbert, Comte Gilbert de Voisins   Alexander Trubetskoy 
 
מארי טליוני, בלרינה
מארי טליוני (באיטלקית: Marie Taglioni, הרוזנת ז'ילבר דה וואסן;‏ 23 באפריל 1804 - 22 באפריל 1884) הייתה רקדנית בלט שוודית מתקופת הבלט הרומנטי, דמות מרכזית בתולדות הבלט האירופאי. היא הייתה מהבלרינות המהוללות ביותר של הבלט הרומנטי, שאותו טיפחו בעיקר תיאטרון הוד מלכותה בלונדון, והתיאטרון של האקדמיה המלכותית למוזיקה של בלט האופרה גרנייה בפריז. היא נחשבת בעיני רבים לבלרינה הראשונה שרקדה על קצות האצבעות.
ילדות ונעורים

טליוני נולדה בסטוקהולם, שוודיה, לכוריאוגרף האיטלקי פיליפו טליוני ולרקדנית הבלט השוודית סופי קרסטן, נכדתם מצד אמה של זמר האופרה השוודי כריסטופר כריסטיאן קרסטן ושל זמרת האופרה והשחקנית הפולניה סופי סטבנובסקה. אחיה, פאול (1884-1880), היה גם הוא רקדן וכוריאוגרף חשוב; הם הופיעו יחדיו בראשית הקריירות שלהם.
לימודי ריקוד

בגיל צעיר מאוד עברה טליוני עם משפחתה לווינה, שם החלה בלימודי בלט קלאסי בהדרכתם של ז'אן-פרנסואה קולון ואביה. לאחר שפיליפו התמנה למנהל הבלט באופרה של החצר הווינאית, הוחלט שהופעתה הראשונה של מארי תתקיים בבירה ההבסבורגית. על אף אימוניה של מארי אצל קולון, הטכניקה שלה לא הייתה ברמה שתרשים את הקהל הווינאי. אביה בנה אפוא לבתו תוכנית אימונים קפדנית ומאמצת של שישה חודשים, שדרשה ממנה להתמיד בפוזיציות לספירת 100. האימונים התנהלו מדי יום, והתבטאו בשעתיים מדי בוקר של תרגילים קשים לרגליים ושעתיים אחר-הצהריים כאימון בתנועות אדג'ו, שיסייעו לה לשפר את תנוחות הבלט שלה. גבה של טליוני היה קמור וגרם לה לרכון קדימה, ובפרופורציות שלה היה עיוות קל. היא עמלה קשה להסוות את מגבלותיה הגופניות בהגדלת טווח התנועה ובפיתוח כוחה. היא מיקדה את מרצה בהצגת צורה ומבנה לקהל ופחות בתעלולי רושם מבריקים ובפירואטים. בווינה רקדה מארי את הבלט הראשון שאביה כתב למענה, בשם "La Reception d'une Jeune Nymphe à la Cour de Terpsichore".
קריירה

לפני שהצטרפה לאופרה של פריז, רקדה טליוני הן במינכן והן בשטוטגרט, ובגיל 23 הופיעה לראשונה בעוד בלט שיצר בשבילה אביה, בשם "לה סיסיליאן", שהקפיץ את הקריירה שלה. טליוני זכתה לתהילה כרקדנית ראשית באופרה של פריז, כשאביה יצר את הבלט הסילפידה (1832) למענה. הבלט, שנועד להבליט את כשרונה של טליוני, היה הראשון, שבו היה לריקוד על קצות האצבעות רציונל אסתטי, בניגוד ללהטוט אקרובטי גרידא, שהיה כרוך לא פעם בתנועות זרוע מגושמות ומאומצות, כפי שהייתה גישת הרקדנים בסוף שנות ה-20' של המאה ה-19.
קריירה > "מחול הארבע"

ב-1837 עזבה טליוני את "בלט תיאטרון הוד מלכותה" ועברה ל"בלט האימפריאלי" (המוכר כיום כבלט קירוב) בסנקט פטרבורג. היה זה ברוסיה, אחרי הופעתה האחרונה שם (1842) ובשיא "פולחן הבלרינה", שזוג נעלי בלט שלה נמכר במאתיים רובל. לפי השמועה, בושלו נעלי הבלט והוגשו בלוויית רוטב לחבורה של "משוגעים לבלט".
ביולי 1845 רקדה טליוני עם לוסיל גראהן, קרלוטה גריזי ופאני צ'ריטו ב"Pas de Quatre" ("מחול הארבע"), בלט שהציג את סגולותיה האווריריות של טליוני והיה מבוסס על הליתוגרפיות של אלפרד אדוארד שאלון. "מחול הארבע" נכתב במקורו להצגה לפני המלכה ויקטוריה.
נישואים

טליוני נישאה לרוזן אוגוסט ז'ילבר דה וואסן ב-14 ביולי 1832, אבל נפרדה ממנו ב-1836. לאחר מכן התאהבה באז'ן דמארה, מעריץ נאמן, שהגן על כבודה בדו-קרב. דמארה וטליוני הביאו לעולם ילד (ללא נישואים) בשנת 1836. שלוש שנים אחר כך נהרג דמארה בתאונת צייד. ב-1842 ילדה טליוני את ילדה השני. לא ידוע מי היה האב, אם כי בתעודת הלידה נרשם האב כז'ילבר דה וואסן. שמות ילדיה של טליוני היו ז'ורז' ז'ילבר ואז'ני-מארי- אדוויז'.
פרישה, שנים אחרונות ומוות

טליוני פרשה מהופעות בשנת 1847; זמן מה התגוררה ב"קא ד'אורו" על הגרנד קאנאל בוונציה. כשבלט האופרה של פריז אורגן מחדש לפי קווים מחמירים ומקצועיים יותר, הייתה זו טליוני שלאורה הלך הבלט במגמה החדשה. יחד עם מנהל הקונסרבטואר החדש למחול, לוסיאן פטיפה, ותלמידו לשעבר, הכוריאוגרף לואי מראנט, ישבה בחבר השופטים בן ששת החברים הנבחרים של התחרות השנתית הראשונה ללהקת הבלט (corps de ballet), שהתקיימה ב-13 באפריל 1860.
יצירתה הכוריאוגרפית היחידה הייתה "פרפרים" (Le papillon) (1860) שכתבה לתלמידתה אמה ליוורי, הזכורה במותה בשנת 1863, כשתלבושתה עלתה באש בגלל עששית גז ששימשה לתאורת הבמה. יוהאן שטראוס הבן הלחין את "מארי טליוני פולקה" (אופוס 173) לכבוד אחייניתה של מארי טליוני, מארי "פול" טליוני, הידועה גם כ"מארי הצעירה". כיוון שהשתיים נשאו אותו שם, נוטים לבלבל ביניהן.
בשנים הבאות לימדה טליוני באנגליה ריקודי חברה וריקודים סלוניים לילדים ולנשות החברה של לונדון; כמו כן לימדה בלט למספר מוגבל של תלמידים.
פרישה, שנים אחרונות ומוות > מוות

טליוני מתה במרסיי ב-22 באפריל 1884, יום לפני מלאת לה 80. גופתה הועברה לפריז. יש חילוקי דעות בשאלה, אם היא קבורה במונמארטר או בפר לשז, או אם חלקת הקבר במונמארטר שייכת לאמה. רקדניות מקומיות התחילו להניח את נעלי הבלט הבלויות שלהן על הקבר במונמארטר כמנחה וכהכרת תודה לרקדנית הראשונה על קצות האצבעות.
הערות שוליים

↑  http://abitofhistory.net/html/rhw/t.htm Profile
↑  =History of dance: an interactive arts approach גייל קאסינג, 2007, עמ' 131
↑  Marie Taglioni, the Italian Ballerina חיים באיטליה, מארי טליוני, בלרינה איטלקייה
↑  1, 2 מנחת נעלי בלט במונמארטר
↑  3 תצלומים מבית הקברות במונמארטר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007460103505171  PLWABN: 9810660665605606  BNE: XX1263325  BnF: cb148440497 (data)  GND: 117197408  ICCU: MUSV063422  ISNI: 0000 0000 8101 6477  LCCN: n50047856  NKC: mzk2010588350  NTA: 160998816  SELIBR: 235705  SNAC: w6dr2xv8  SUDOC: 15387337X  VIAF: 22408351   WorldCat (עם VIAF): 22408351 
סילפידים - מארי טליוני -1832 -2
ליתוגרפיה של שאלון וליין של מארי טליוני כ"פלורה" ב"זפיר ופלורה" של שארל דידלו, לונדון, 1831 (מוזיאון ויקטוריה ואלברט, אוסף סרגייב)
פסל של טליוני מאת רינלדו רינלדי בארמיטאז'
הדפס אבן מהבלט של ז'יל פרו ״Pas de quatre״, עם הבלרינות לוסיל גראהן, קרלוטה גריזי, פאני צ'ריטו ומארי טליוני.
מדד הכוח של שפלי ושוביק

בתורת המשחקים, ערך שפלי משמש כמדד למידת ההשפעה של כל חבר על תהליך קבלת ההחלטות במשחק שיתופי.
מדד זה נקרא מדד הכח של שפלי ושוביק והוא פותח על ידי שפלי ושוביק בשנת 1954.
במשחק שיתופי נתונה קבוצה של שחקנים, ופונקציית תועלת שקובעת את השווי במשחק של כל תת-קבוצה של השחקנים (קואליציה). משמעות השווי של קואליציית שחקנים היא התועלת של הקואליציה במשחק, אם שחקני הקואליציה יחליטו להתאגד כדי לשתף פעולה. הבעיה היא למצוא חלוקה הוגנת של הזכייה בין כל השותפים, שתתחשב בכח המיקוח של כל שותף ושותף, שנובע מהתרומה שלו לכל קואליציה.
הגדרת מדד הכוח

מדד הכוח של שפלי ושוביק הוא פונקציה המתאימה לכל משחק פשוט את ערך שפלי שלו. משחק פשוט הוא סוג של משחק שיתופי בצורה קואליציונית  \left(N;v\right) בו שוויה של קואליציה הוא או 1 (קואליציה מנצחת) או 0 (קואליציה מפסידה). משחק  \left(N;v\right) ייקרא מונוטוני אם לכל שתי קואליציות S ו- T, המקיימות  S\subset T, מתקיים  v(S)\leq v(T)
כעת, עבור משחק פשוט ומונוטוני  \left(N;v\right), ועבור שחקן  i כלשהו ניתן לחשב את ערך שפלי: השווי של כל קואליציה הוא 0 או 1 ובהתאם תרומתו של כל שחקן לשווי הקואליציה יכול להיות 0 או 1.
תרומת שחקן  i לקואליציה היא 0: כאשר S קואליציה מנצחת ולכן קואליציה S יחד עם שחקן  i מכילה את קואליציה S . ממונוטוניות נובע שהיא קואליציה מנצחת גם כן.
מקרה נוסף הוא כאשר קואליציה S יחד עם שחקן  i היא קואליציה מפסידה ולכן ממונוטוניות נובע שכל תת-קואליציה של קואליציה מפסידה היא מפסידה ולכן קואליציה S מפסידה גם היא.
תרומת שחקן  i לקואליציה היא 1: כאשר S קואליציה מפסידה וכאשר שחקן  i מצטרף אליה היא הופכת למנצחת.
כלומר, הביטוי  (v\left(S\cup \{i\}\right)-v\left(S\right)) מהנוסחה השקולה לחישוב ערך שפלי, המייצג את תרומת שחקן  i לקואליציה, מקבל את הערכים 0 או 1 .
לכן הנוסחה השקולה לחישוב ערך שפלי הופכת לפשוטה:
כאשר בסכימה עוברים על כל הקואליציות המפסידות S שהוספת השחקן  i הופכת אותן למנצחות.
משמעות

הבוחרים בתהליך קבלת ההחלטות יכולים להיות מוצגים כשחקנים במשחק פשוט ומונוטוני עם N שחקנים, כאשר שחקנים עם העדפות זהות יוצרים קואליציה. שווי קואליציה יהיה 1 כאשר חברי הקואליציה הם אלה שמכריעים את תוצאת המשחק ללא קשר לבחירתם של השחקנים מחוץ לקואליציה, קואליציה כזו תקרא "מנצחת" . בדומה, שווי קואליציה יהיה 0 כאשר חברי הקואליציה לא יכולים להשפיע אפילו לא במעט על תוצאת המשחק. קואליציה כזו תקרא מפסידה.
בהתבסס על ערך שפלי, הסיקו שפלי ושוביק שכוחן של קואליציות לא בהכרח פרופורצינליות לגודלן. כוחה של קואליציה או כוחו של שחקן נמדדים על פי מספר הפעמים בהן השחקן או הקואליציה הם אלה המשפיעים על תוצאת המשחק.
כאשר רוצים לקבל החלטה בנושא מסוים נסדר את כל מקבלי ההחלטות (שחקנים) מימין לשמאל לפי מידת תמיכתם בעניין. הימני ביותר יעמוד התומך ביותר ברעיון והשמאלי ביותר יעמוד המתנגד הקיצוני ביותר. ביניהם יעמדו כל שאר מקבלי ההחלטות לפי מידת הסכמתם. לאחר שנסדר את כל המצביעים לפי הסדר ישנו שחקן מסוים שאם יצביע בעד, גם כל השחקנים שעמדו מימינו יצביעו בעד מכיוון שהם הרבה יותר תומכים ממנו וההצעה תתקבל. אם שחקן זה יצביע נגד אז כל השחקנים משמאלו יצביעו גם הם נגד מכיוון שהם הרבה פחות מסכימים ממנו ולכן ההצעה לא תתקבל. כלומר שחקן זה הוא בעצם זה שמכריע את הכף ומכאן כוחו.
כאשר יש צורך להכריע במספר נושאים מדד הכוח של שפלי ושוביק של שחקן מסוים הוא בעצם ההסתברות שהשחקן יהיה השחקן שמכריע את הכף. ככל שההסתברות של השחקן גבוהה יותר להיות שחקן כזה זה מעיד על כוח והשפעה גדולים יותר על קבלת ההחלטות.
דוגמה לשימוש במדד הכוח

בניית קואליציה בפרלמנט
ראו גם

ערך שפלי
ערך בנזף
גרעינון
תורת המשחקים - מונחים
לקריאה נוספת

שמואל זמיר, מיכאל משלר, אילון סולן, תורת המשחקים, ירושלים: מאגנס, 2008, מסת"ב 9654932946
מאן SL200

| --- | --- |

מאן SL200
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  MAN Truck & Bus (אנ')
 שנות ייצור:  1988–1973
 יחידות שיוצרו:  כ-5,500  22 יחידות טרוליבוס
 הרכבה:  גרמניה גרמניה
 מודל קודם:  MAN SL192
 מודל אחריו:  MAN SL202 (אנ')
 חברת אם:  מאן
 אורך:  11,280 - 11,000 מ"מ
 רוחב:  2,500 מ"מ
 גובה:  2,935 מ"מ
 משקל:  16.0 טון (ריק)
 מפרט טכני
 מנוע:  מנועי דיזל 6 צילינדרים 11,334 סמ"ק המפיק 192 כ"ס  6 צילינדרים 11,334 סמ"ק המפיק 200 כ"ס  6 צילינדרים 11,334 סמ"ק המפיק 213 כ"ס ב-2,300 סל"ד  6 צילינדרים 11,334 סמ"ק המפיק 241 כ"ס  6 צילינדרים 11,334 סמ"ק המפיק 245 כ"ס
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות תוצרת "Voith DIWA" (אנ') מסוג "Voith DIWA 851"  תמסורת ידנית מסוג "Voith DIWA 851.2"  תמסורת ידנית תוצרת "Renk Doromat" מסוג "Renk Doromat 872A"  תמסורת ידנית מסוג "Renk Doromat 873A"  תמסורת ידנית מסוג "Renk Doromat 874A"  תמסורת ידנית - 4 מהירויות תוצרת "ZF" סדרה "ZF Ecomat"(אנ') סוג תמסורת "ZF 4HP500"
מאן SL200 (בגרמנית : MAN SL200) הוא אוטובוס מתוצרת חטיבת המשאיות והאוטובוסים MAN Truck & Bus (אנ') בבעלות מאן, אשר יוצר בין השנים 1988–1973 ב-גרמניה.
ממאפייני "מאן SL200"

יוצרו כ-5,500 יחידות
מנועי דיזל
מספר מושבים : 44 - 37 מושבים + נהג, 75 - 59 נוסעים בעמידה, סך הכל 113 - 112 נוסעים
2 דלתות כניסה
אוטובוס חד-סיפוני
רצפה גבוהה
476 יחידות יוצאו לאוסטרליה, 88 יחידות יוצאו ל-ניו זילנד
גרסה טרוליבוס דגם "MAN SL-E 200"

דגם "מאן SL200" הוסב לרכב חשמלי על ידי חברת הבת "Gesellschaft für elektrischen Straßenverkehr" שעסקה בתחום מתחילת שנות ה-70.
בשנת 1975 שווקו 22 יחידות מהדגם החשמלי (טרוליבוס) שהיה קרוי "MAN SL-E 200".
8 יחידות פעלו בעיר מנשנגלדבך עד שנת 1981 בשנת 1988 הם נמכרו לעיר "דיסלדורף". 14 יחידות בעיר דיסלדורף עד שנת 1988.
הציוד החשמלי הגיע מ-"Bosch", סוללות המתיחה הייתה של "Varta".
משקל דגם "MAN SL-E 200" עמד על 17.6 טון (ריק). בדגם תוכננו 45 מושבים. בנוסף למנוע החשמלי שפעל על סוללות בדגם הותקן מנוע דיזל.
גלריה

"מאן SL200"
"מאן SL200"
"מאן SL200" (צולם במלבורן)
"מאן SL200" - דגם פתוח (קבריולה)
"מאן SL200"
"מאן SL200" - מבט למושבי הנוסעים
"מאן SL200"
"מאן SL200"
"מאן SL200" - מבט לתא הנהג ו-לוח מחוונים
ראו גם

מאן SG
מאן NG272
מאן NLxx3F
הערות שוליים

↑  מנוע מאן סוג מנוע "D2566UH/205" phototrans.eu/07,22,0.html
↑  חטיבת המשאיות והאוטובוסים מאן ://web.archive.org/web/20111130043849
↑  "מאן SL200" - תמונה omnibus.org.nz/buslocation/man/gobus200
↑  "מאן SL200" actbus.net/man-sl200
↑  דגם חשמלי "MAN SL-E 200" (גרמנית) rheinbahn.de/unternehmen/fuhrpark/historische_busse
↑  דגם חשמלי "MAN SL-E 200" (גרמנית) linied.net/fahrzeuge/busse_9063
מונטיאק שחור

| מונטיאק שחור |
| --- | --- |
 מונטיאק שחור
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: אייליים
תת־משפחה:: איילים
שבט:: מונטיאקים
סוג:: מונטיאק
מין:: מונטיאק שחור
שם מדעי
 Muntiacus crinifrons ‏סקלטר, 1885

מונטיאק שחור (שם מדעי: Muntiacus crinifrons; ידוע גם כמונטיאק שעיר חזית) הוא מין אייל קטן בסוג מונטיאק החי ביבשת אסיה ואנדמי למחזות סין. בסוג מונטיאק קיים מין נוסף דומה מאוד הקרוי מונטיאק גונגשאן (Muntiacus gongshanensis), ובינו לבין המונטיאק השחור שורר בלבול נרחב עד כדי כך שחוקרים רבים מחליפים בין תפוצתם.
תיאור

למונטיאק השחור כשמו יש פרווה כהה מאוד בצבע חום שוקולד או שחור, עם כתמים בהירים בצבע חום אדמדם או כתמתם על האוזניים, צידי האף ובחלק העליון של הראש. לעיתים השיער השחור שעל הכתפיים עשוי להיות מהול בשערות כתומות, ומצד שני הלחיים או אפילו הראש כולו עלולים להיות שחורים לגמרי. הזנב הוא קצר ובעל צבע שחור, וצידו התחתון של זנבו בולט מאוד בשל שערותיו הלבנות. מונטיאק גונגשאן אמנם בעל צבע זהה, אך בדרך כלל הוא בהיר יותר בכתפיים, פרותו מהולה בשערות כתומות גם בשדרה ובבטן, ופניו לעולם לא יהיו שחורים. לזכרי המונטיאק השחור יש זוג קרניים קטנות ובהם סיעוף אחד בלבד המוקפות כמעט עד סופם בפרווה גרמית; כמו כן הזכרים גם מתאפיינים בזוג ניבים מוארכים שלא תמיד בולטים מהשפה. גופו של מונטיאק זה הוא קופקטי, וצווארו וראשו קצרים. גבו מקושת מעט, רגליו קצרות יחסית והגפיים האחוריות גבוהות יותר מהקדמיות. האף גדול ושחור, העיניים קטנות ושחורות ותחתיהם בלוטות ריח גדולות, ומעליהם יש שני חריצים שחורים הנראים כגבות ונמשכים עד הפרווה הגרמית של הקרניים.

מידות גופו של המונטיאק השחור הן:

אורך הראש והגוף: 132-98 ס"מ.

גובה הכתפיים: 78-62 ס"מ.

משקל: 28.5-21 ק"ג.
תפוצה ואקולוגיה

המונטיאק השחור אנדמי למזרח סין העממית, ונפוץ שם במחוזות: דרום מזרח אנהוי, צפון פוג'יין וג'יאנג'קסי, וצפון מזרח ומערב ג'יאנגשי וז'איג'יאנג; בעבר הטווח התארך מעט מערבה למחוז גואנגדונג. ישנם דיווחים שהמין נצפה גם במחוז יונאן (דרום סין) וצפון מיאנמר, אך דיווחים אלו נובעים מבלבול עם מונטיאק גונגשאן.
בית גידולו של מין זה הוא בעיקר באזורים הרריים מיוערים עם צמחייה צפופה וגבוהה, כמו גם יערות נשירים, יערות מחט וירוקי-עד המעורבים עם שיחים בגבהים שבין 200 ל-1,000 מטרים מעל פני הים שבהם הפרעת האדם נמוכה.
המונטיאק השחור הוא חיה מאוד זהירה, ובשילוב עם בית גידולו שאינו נגיש יחסית, הוא הפך למין שקשה מאוד לצפייה בטבע ולכן המידע עליו מוגבל מאוד. מין זה בדרך כלל בודד, ובמקומות מסוימים ניתן לראותו בקבוצות קטנות. הוא ניזון בעיקר מעשבים ועשבי תיבול, כמו גם מעלים, שיחים, ענפים קטנים, זרדים, ופירות ופרחים שנפלו. עונת הרבייה של מין זה אינה קבועה, והנקבות יכולות להמליט בכל ימות השנה עופר בודד לאחר תקופת הריון של 210 ימים. הנקבה בדרך כלל ממליטה בצמחיית יער צפופה, והעופר נשאר חבוי בתוכה מספר שבועות עד שהוא מסוגל להסתובב עם אימו; העופרים של מין זה מגיעים לבגרות בגיל שנה. נקבות המונטיאק יכולות להרות שוב תוך כדי שהם עדיין מטופלות בעופר צעיר.
איומים ושימור

המספרים של המונטיאק השחור ירדו בצורה דרסטית (למעלה מ-30%) בשל כריתת יערות, הרחבת שטחי חקלאות, ציד לבשרו ועורו, והפרעות אחרות על ידי האדם, ומסווג כיום על ידי IUCN כמין במצב "פגיע" (VU). באזורים הקרובים לכפרים המונטיאקים גם סובלים מכלבי בית שהורגים חיות בגודל שלהם כאשר יש להם הזדמנות. ב-1980 דיווחו הסוקרים כי 500 מונטיאקים שחורים ניצודים מדי שנה לעורות ובשר הנמכרים לשווקים המקומיים. בשנת 1989 גודל האוכלוסייה נאמד בכ-5,000 עד 6,000 פרטים, וב-1998 בסביבות 7,000 עד 8,500 פרטים; עם זאת ייתכן כי המספר ירד מאז בהרבה.
בין מאמצי השימור של מין זה ניתן למנות את הכללתו בחוק הסיני הלאומי להגנת חיות הבר תחת הקטגוריה הראשונה מ-1988, ועל ידי רישומו בנספח א' של אמנת הסחר הבינלאומי בזנים נכחדים (CITES), שאוסרת סחר בינלאומי באייל זה. המונטיאק בשחור מצוי גם במספר אזורים מוגנים כגון חואנגשאן והרי וו-יי, אך כרגע הוא אינו נתון תחת פעולות שימור ספציפיות.
הערות שוליים

↑  מונטיאק שחור באתר הרשימה האדומה של IUCN
| איילי העולם הישן |
| --- | --- | --- |
| אייל זהוב | אייל אנאמייט • אייל חזירוני • אייל קוהל • אייל קאלאמיאן |   |
| אייל אלדי | אייל אלדי |   |
| אייל ת'ורולד | אייל ת'ורולד |   |
| אייל | אייל אדמוני • אייל קנדי • אייל מרכז-אסייתי • אייל סיקה |   |
| אייל רוסה | אייל אלפרד • אייל פיליפיני • אייל טימור • אייל סמבר |   |
| אייל רוסרבוס | אייל ברסינגה |   |
| אייל נקוד | אייל נקוד |   |
| יחמור | יחמור אירופי • יחמור פרסי |   |
| אייל דוד | אייל דוד |   |
| מונטיאק הציצית | מונטיאק הציצית |  |
| מונטיאק | מונטיאק שחור • מונטיאק פי • מונטיאק מצוי • מונטיאק סיני • מונטיאק צהוב • מונטיאק גונגשאן • מונטיאק פוהאט • מונטיאק ענק • מונטיאק רוזוולט • מונטיאק אנאמייט • מונטיאק העלה • מונטיאק סומטרי |  |
איור של מונטיאק שחור.
הרי וו-יי בהם מצויה אוכלוסייה מוגנת של המונטיאק השחור.
מורינו

| --- | --- |

 מדינה:  רוסיה רוסיה
 אובלסטי:  מחוז לנינגרד מחוז לנינגרד
 שפה רשמית:  רוסית
 שטח:  13.36 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  112,536 (2024)
 קואורדינטות:  60°03′05″N 30°26′19″E﻿ / ﻿60.051388888889°N 30.438611111111°E﻿ / 60.051388888889; 30.438611111111 
 אזור זמן:  UTC+3
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפונימורינו(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפונימורינו(למפת מחוז לנינגרד רגילה) סנקט פטרבורג  גטצ'ינה ויבורג טיחווין קירישי וסוולוז'סק קינגיספ וולחוב קרליה וול. טבר נובגורוד פסקוב אסטונ. פינלנד ימת לדוגה  המפרץ הפיני מורינו(למפת מחוז לנינגרד מוגדלת) סנקט פטרבורג  גטצ'ינה ויבורג טיחווין קירישי וסוולוז'סק קינגיספ וולחוב קרליה וול. טבר נובגורוד פסקוב אסטונ. פינלנד ימת לדוגה  המפרץ הפיני מורינו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מורינו (ברוסית: Мурино) היא העיר המאוכלסת ביותר במחוז לנינגרד, ברוסיה. ממוקמת בחלקו המערבי של המחוז על הגבול של העיר סנט פטרסבורג. אוכלוסיית העיר מונה 112,536 תושבים (נכון לשנת 2024).
בשנת 2016, מורינו חולקה רשמית למיקרו-נפות:
נפה מרכזית
נפה מערבית
נפה מזרחית
היסטוריה

בשנות ה-1950–1960. ביישוב הופיעו בתי פאנל ראשונים של בנייה סטנדרטית.
בשנת 1988 שוחזרה ונפתחה כנסיית סנט קתרין, הפעילה כיום ומוכרת כאנדרטה היסטורית.
עלייה חדה באוכלוסייה חלה לאחר 2010. החלה בנייה המונית והזמנת דיור.
ב-2019, ניתן ליישוב מורינו מעמד של עיר על ידי האספה המחוקקת של מחוז לנינגרד.
תחבורה

בשנת 1978 נבנתה תחנת המטרו קומסומולסקאיה (מאז 1992 - דוויאטקינו) (אנ') של הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג.
תחנת דוויאטקינו (רו') של הקו סנקט פטרבורג-קוזנצ'נויה של רכבת אוקטובר.
דרך העיר עובר כביש הטבעת של סנקט פטרבורג.