stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מעשה בית דין במשפט העברי
מקור הכלל > הנימוקים לשלילת 'מעשה בית דין'

הטעם העקרוני למתן האפשרות לדיון מחדש נעוץ בחובתם של הדיינים לדון דין אמת, ובאופייה של שיטת המשפט העברי כשיטת משפט דתית.
התלמוד הבבלי במסכת סנהדרין מדבר על חשיבות בירור האמת:
"אמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן דכל דיין שדן דין אמת לאמיתו משרה שכינה בישראל, שנאמר (תהלים, פ"ב, א') "אֱ‍לֹהִים נִצָּב בַּעֲדַת אֵל בְּקֶרֶב אֱלֹהִים יִשְׁפֹּט". וכל דיין שאינו דן דין אמת לאמיתו - גורם לשכינה שתסתלק מישראל, שנאמר (תהלים יב, ו) "משוד עניים מאנקת אביונים עתה אקום יאמר ה' וגו'". ואמר רבי שמואל בר נחמן אמר רבי יונתן הכל דיין שנוטל מזה ונותן לזה שלא כדין הקדוש ברוך הוא נוטל ממנו נפשו שנאמר (משלי כב, כב) "אל תגזול דל כי דל הוא ואל תדכא עני בשער כי ה' יריב ריבם וקבע את קובעיהם נפש". ואמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן ולעולם יראה דיין עצמו כאילו חרב מונחת לו בין ירכותיו וגיהנם פתוחה לו מתחתיו".
כלומר, במילוי תפקידו השיפוטי אין הדיין ממלא רק פונקציה של בורר בסכסוך שבין איש לרעהו, אלא גם ממלא חובה דתית. כשהוא דן דין אמת הוא משרה שכינה בישראל. חובה זו היא ערך עליון, והוא גובר על שיקול העלות הציבורית של אי סופיות הפסק ועל ערך היציבות המשפטית.
הרב יוסף שלום אלישיב סיכם רעיון זה באחד מפסקיו:
"מטרת משפט התורה ומגמתו היא שיהיה פסק הדין אמת לאמיתו, אמת לפי הטענות והבירורים שהיו לפני בית הדין; לאמיתו - אמת בתוצאות (ראו תוס' ב"ב דף ח' ע"ב). וע"כ לפי משפט התורה אין לסתום את הפתח ולהיאחז בטענת קם דינא ובמעשה בית-דין עד שאין להרהר אחריו".
תחולת העיקרון במשפט העברי

העילה לפתיחת דיון מחדש עשויה להיות הימצאותן של ראיות או טענות חדשות שנמצאו לבעל הדין לאחר מתן פסק הדין ויש בהן כדי לסותרו, ולחלופין, טעות שנתגלתה בפסק הדין. למרות גישתו הכללית של המשפט העברי המצמצמת את עקרון סופיות הדיון, ישנם מצבים בהם גם ההלכה מעניקה לבית הדין את האפשרות לקבוע 'מעשה בית דין', ככל הנראה בשל החשיבות לקיים מערכת משפטית המעניקה וודאות מסוימת לצדדים, לצד חשיבות בירור האמת.
תחולת העיקרון במשפט העברי > 2. טעות בפסק הדין

כאמור, המשנה במסכת סנהדרין קובעת כי "דיני ממונות מחזירין, בין לזכות בין לחובה". בקשתו של בעל דין לסתור את הדין עשויה אם כן לנבוע לא רק מראיות או מטענות חדשות שלא הוצגו קודם בפני בית הדין, אלא גם ממקרים בהם נפלה טעות בפסיקה.
לעומת זאת, על פי המשנה במסכת בכורות "דן את הדין זיכה את החייב וחייב את הזכאי, טימא את הטהור וטיהר את הטמא, מה שעשה עשוי וישלם מביתו...". דהיינו, במקרה של טעות אין מחזירים את הדין, ו"מה שעשה עשוי".
חכמים הציעו לתרץ את הסתירה לכאורה בין המקורות על ידי הבחנה בין שני סוגים של טעויות – טעות בדבר משנה וטעות בשיקול דעת:
תחולת העיקרון במשפט העברי > 2. טעות בפסק הדין > א. טעות בדבר משנה

טעות בדבר משנה היא פסיקה בניגוד להלכה המפורשת במשנה, בתלמוד או במקור הלכתי מקובל אחר. לדעת רב ששת, "טעה בדבר משנה חוזר", בין שהדיין מומחה ובין שאינו מומחה. כך קובע הרמב"ם בפירושו למשנה:
"והכלל הנכון שכל טועה בדבר משנה חוזר הדין ואינו חייב לשלם כלל, יהיה המורה מי שיהיה, ואף על פי שאין באותו דבר מה להציל".
דהיינו, הכלל של "מעשה בית דין" לא חל במקום שבו הדיין טעה בדבר משנה ויש להחזיר את הדין, אפילו אם פסק הדין הוצא לפועל. בנסיבות אלו, הזכויות שרכש הזוכה מכוח פסק הדין - מקורם בטעות יסודית, ואין הזוכה יכול לטעון לסופיות הדיון, ובמיוחד לאור חובת הדיינים לדון דין אמת. כך נפסק בשולחן ערוך:
"כל דיין שדן דיני ממונות וטעה אם טעה בדברים הגלויים והידועים כגון דינים המפורשים במשנה או בגמרא או בדברי הפוסקים חוזר הדין ודנין אותו כהלכה".
תחולת העיקרון במשפט העברי > 2. טעות בפסק הדין > ב. טעות בשיקול דעת

טעות בשיקול דעת הינה טעות בדבר שאין בו הלכה ברורה ומפורשת, אלא דעה מקובלת, ובית הדין הגיע למסקנתו מבלי לסתור את הדין. לדעת רב ששת, "טעה בשיקול הדעת מה שעשה עשוי". בנסיבות המתוארות ניתן להפעיל את הכלל של מעשה בית דין, על בסיס שלושה משתנים: האם הדיין מומחה; האם סמכות הדיין היא מכוח קבלת הצדדים או שהיא מכוח הסמכה שלטונית (נטילת רשות מריש גלותא); והאם פסק הדין מנומק:
דיין מומחה שטעה בשיקול הדעת, בין שנטל רשות לדון ובין שהצדדים קיבלוהו עליהם, בין שפסה"ד מנומק ובין אם לא - הדיין פטור מלשלם ולשפות את הצד הנפגע. לכן, לא יופעל הכלל של 'מעשה בית דין', ויש להחזיר את הדין ולדון שוב, כדי למנוע הפסד כלכלי לבעל הדין.
דיין מומחה שלא נטל רשות, הצדדים לא קיבלוהו עליהם ופסק הדין לא מנומק – לא יופעל הכלל של 'מעשה בית דין' ומחזירים את הדין כדי למנוע הפסד לבעל הדין.
דיין מומחה שלא נטל רשות, הצדדים לא קיבלוהו עליהם ופסק הדין מנומק – לא מחזירים את הדין, אך הדיין נדרש לשפות את הניזוק.
דיין לא מומחה, שהצדדים קיבלוהו עליהם ופסק הדין לא מנומק - לא יופעל הכלל של 'מעשה בית דין' ומחזירים את הדין כדי למנוע הפסד לבעל הדין.
דיין לא מומחה, שהצדדים קיבלוהו עליהם ופסק הדין מנומק – לא מחזירים את הדין, אך הדיין משפה את הניזוק.
דיין לא מומחה, שהצדדים לא קיבלו אותו עליהם ופסק הדין שלו לא מנומק – פועל בחוסר סמכות. לכן, לא יופעל כאן הכלל של 'מעשה בית דין' ומחזירים את הדין.
דיין לא מומחה והצדדים לא קיבלו אותו עליהם ופסק הדין מנומק – יש אפשרות להחזיר את הדין או לבקש את שיפוי הנפגע על ידי הדיין. במידה והצד שהפסיד יבקש שיפוי מהדיין, הדיין יכול לתבוע מהצד הזוכה להחזיר את שקיבל. זאת, משום שאין בכוחו של פסק הדין המוטעה להקנות זכויות לצד שזכה.
ריכוז האפשרויות בטבלה:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| מספר מקרה | דיין מומחה | הסמכה שלטונית או מכח קבלת הצדדים | פס"ד מנומק | תוצאה |
| 1 | V | V | V | אין מעשה בית דין. הדין חוזר כדי למנוע הפסד לבעלי הדין. |
| 1 | V | V | X | אין מעשה בית דין. הדין חוזר, כנ"ל. |
| 2 | V | X | X | אין מעשה בית דין. |
| 3 | V | X | V | יש מעשה בית דין, אך הדיין משפה את הניזוק. |
| 4 | X | V | X | אין מעשה בית דין. |
| 5 | X | V | V | יש מעשה בית דין, אך הדיין משפה את הניזוק. |
| 6 | X | X | X | אין מעשה בית דין. |
| 7 | X | X | V | יש אפשרות להחזיר את הדין או לבקש את שיפוי הנפגע. |
עיקרון סופיות הדיון בבתי הדין בימינו > בתי דין רבניים

בתי הדין הרבניים בישראל הם חלק ממערכת המשפט הישראלית. בתי הדין פוסקים על פי דין תורה ובהתאם להוראות חוק המופנות אל בתי הדין. החוק מעניק לבתי הדין הרבניים סמכות שיפוט בלעדית בנושא נישואין וגירושין של יהודים העניינים הכרוכים בהם וכן סמכויות בענייני המעמד האישי והקדשות. סדרי הדיון מוסדרים בתקנות בתי הדין הרבניים בישראל משנת התשנ"ג.
פרק י"ד לתקנות, מתייחס לעניין סתירת הדיון ודיון מחדש. על פי התקנות, אם "חושש בית הדין שטעה בפסק דינו, יזמן את הצדדים לבירור נוסף, ובמקרה זה רשאי בית הדין לעכב את ביצוע פסק הדין עד לבירור". תקנה זו מאפשרת לדיינים לפתוח את הדין מחדש, במקרים בהם יש חשש לטעות בפסק דינם.
ניתן לראות כי בהתאם להלכה, אין בתקנה הגבלת מועדים. בשונה ממה שראינו עד כה, התקנה אינה מבחינה בין טעות בדבר משנה לטעות בשיקול דעת.
כותרת התקנה היא "דיון מחדש ביוזמת בית הדין". עם זאת, התקנה פותחת במילים "חושש בית הדין". סגנון זה מעלה את השאלה האם היוזמה לסתירת הדין הינה רק בידי בית הדין או גם בידי בעלי הדין. מחד, ניתן היה לומר כי לאור העובדה שקיים מוסד ערעור במערכת בתי הדין הרבניים, אין לאפשר לבעלי הדין לבקש את סתירת הדין בגין טעות בפסק הדין, והסמכות לכך מסורה רק לבית הדין לערעורים. מאידך, בית הדין פסק שאין מניעה שבית דין אזורי יזמן את הצדדים לדיון מחדש בשל חשש לטעות בפסק הדין, גם בעקבות בקשתו של בעל דין לעיון מחדש בפסק הדין.
בנוסף לתקנה הנזכרת, נקבע עוד:
"(1) בעל-דין זכאי בכל זמן לבקש דיון מחדש מבית-הדין שדן בעניינו על סמך טענות עובדתיות או ראיות חדשות שלא היו ידועות לו בדיון הקודם. (2) המבקש יגיש בקשה בכתב ויפרט בה את הטענות או הראיות החדשות ואת הסיבה למה לא הביא אותן בדיון הקודם".
תקנה זו משתלבת עם העקרונות שראינו בעניין אי סופיות הדין, ומכריעה בסוגיות בהם נחלקו הפוסקים:
ראשית, היא קובעת כי את הבקשה לסתירת הדין יש להגיש אך ורק לבית הדין האזורי שדן בעניין. יצוין כי הדבר אינו עולה בקנה אחד עם משפט הישראלי לפיו יש להגיש את הבקשה לסתירת דיון לערכאה גבוהה יותר.
שנית, על פי התקנה אפשרות הגשת הבקשה לסתירת הדיון אינה מוגבלת בזמן. בהסרת מגבלת הזמן, בתי הדין הולכים כשיטת רבן שמעון בן גמליאל, ומכריעים במחלוקת לגבי משך הזמן שבו ניתן להביא ראיות או טענות חדשות לסתירת הדין. עם זאת, שיהוי בהגשת הבקשה לסתירת הדין עלול לעורר חשש לדין מרומה ולדחיית הבקשה.
שלישית, בדומה למשפט הישראלי, הן התובע והן הנתבע יכולים להגיש בקשה לסתירת הדיון. בכך מכריעה התקנה במחלוקת שראינו בשאלת יכולתו של התובע להגיש בקשה לסתירת הדיון בשל טענות או ראיות חדשות.
רביעית, על הבקשה להיות מנומקת ועל המבקש לפרט את הסיבה שלא העלה את אותן טענות או ראיות בדיון הקודם. נראה כי הדרישה לנימוק על ידי בעל הדין נועדה להתגבר על הפגיעה בוודאות וביציבות המשפטית כתוצאה מהדיון המחודש. כמו כן, חובת ההנמקה נועדה למנוע הגשת פזיזה של בקשה, כאשר לבעל הדין אין את מלוא הראיות או הטענות בידיו. לחלופין, ההנמקה עשויה לסכל הליך שבו בעל הדין-המבקש בודה ראיות או טענות כדי לסתור את הדין.
עיקרון סופיות הדיון בבתי הדין בימינו > בתי דין פרטיים לממונות

לצד מערכת המשפט המדינתית, פועלים במדינת ישראל מגוון בתי דין לממונות כמוסדות בוררות פרטיים. בתי דין אלו, אינם שואבים את סמכותם מכוח סעיף 9 לחוק שיפוט בתי דין רבניים, אלא שואבים אותה מן הסמכות הרבנית של דייניהם ומהסכמת הצדדים למנות את בית הדין כבורר. רבים מבתי הדין מחתימים את המתדיינים על הסכמי בוררות בכתב, בין היתר, כדי לתת תוקף חוקי לפסק, וזאת על פי חוק הבוררות.
על פי סעיף 21 לחוק הבוררות, בכפוף לאפשרות לערער על פסק הדין או לפנות לבית המשפט לביטול הפסק, ובאין כוונה אחרת המשתמעת מהסכם הבוררות, פסק הבוררות מחייב את בעלי-הדין וחליפיהם כמעשה בית-דין. הוראה זו משתלבת עם המגמה במשפט הישראלי להכיר בדוקטרינה של "מעשה בית דין", כפי שהוזכר לעיל.
חלק מבתי הדין הפרטיים מתגברים על הוראת חוק זו באמצעות סעיף בהסכם הבוררות הקובע כי פסק הבוררות יוכל להבחן שוב על ידי בית הדין ללא הגבלת זמן. בתי הדין אף מרחיבים את סמכותם ואינם מגבילים אותה רק לעילות הקלאסיות שראינו לעיל לצורך בחינה מחדש של הדיון.
לדוגמה ניתן לראות כי בשטרי הבוררות של בית הדין "הליכות עולם" שע"י בד"ץ בית יוסף, סעיף 9 קובע כי "בית הדין יהיה רשאי לפרש את הסכם הבוררות ואת פסקי הדין או צווי בית הדין וכן להוסיף או לשנות את פסק הדין, על פי שיקול דעתו או על סמך נתונים חדשים שבאו לפניו, וזאת ללא הגבלה בזמן".
בשטרי בוררות בהם אין סעיף הצהרתי כזה, עולה שאלת תחולת הכלל של "מעשה בית דין" במקרים בהם צד מעוניין לבחון מחדש פסק בורר של בית דין פרטי.
לדעת פרופ' שוחטמן, בעלי דין המבקשים להתדיין בפני בוררים ולמנוע מראש את האפשרות שמי מהם יוכל לסתור את הדין באמצעות ראיות חדשות, צריכים לכלול בהסכם הבוררות פסקה בה יצהיר כל אחד מהם על כך במפורש.
החיילים היהודים בחיל הספר העבר-ירדני

החיילים היהודים בחיל הספר העבר-ירדני היו כמה מאות יהודים ששירתו ביחידת הזַ'נדַרמֶריה של הצבא הבריטי, רובם ככולם בתפקידים תומכי לחימה. בשנות העשרים ובשנות השלושים של המאה ה-20 מנה מספרם של חיילים אלה עשרות בודדות, מתוך מאות חיילים בכל החיל. בתקופת מלחמת העולם השנייה הגיע מספרם לכ-150–200 מתוך כ-3,000 חיילים בכל החיל. היהודים ששירתו בחיל הספר העבר-ירדני היו שותפים לכל פעילויותיו הן בארץ ישראל והן מחוצה לה, עת הגיעו למקומות כמו צפון סוריה ובנדר עבאס שבאיראן. הקצינים היהודים הבודדים ששירתו בחיל שימשו בתפקידי מטה כמו קצין מנהלה ראשי והוטרינר הראשי. אחד המקומות שבהם היה שיעורם של היהודים בקרב אוכלוסיית החיילים הכללית גבוה, היה מפקדת החיל שבזרקא שבעבר הירדן, שם הייתה ממוקמת גם סדנת הרכב המרכזית של החיל ששירתה גם את כלל כוחות בעלות הברית.
שלושה מחיילי חיל הספר העבר ירדני וגמליהם ב"באר חכמי הקדם" בבית לחם, צולם על ידי צלמי המושבה האמריקאית בשנות ה-30
חיל הסְפָר העבר-ירדני

חיל הסְפָר העבר-ירדני היה יחידת ז'נדרמריה (כוח צבאי העוסק בפעילות שיטור), שהיוותה חלק מ"הגדודים הטריטוריאליים" של הצבא הבריטי. היחידה הוקמה על ידי שלטונות המנדט בשנת 1926. סגל הפיקוד הבכיר של היחידה היה בריטי, והלוחמים מן השורה היו ערבים, ומיעוטם (כמה עשרות) יהודים. תפקידה העיקרי של היחידה היה שמירת גבולות עבר הירדן, בתקופת המנדט הבריטי, אך היא פעלה גם בארץ ישראל, ובמיוחד בשמירה על גדר הצפון. היחידה פעלה אף במקומות שונים אחרים במזרח התיכון שבהם פעלו כוחות בריטים. בשנת 1948, לאחר קבלת העצמאות של ממלכת ירדן ולקראת יישום תוכנית החלוקה פורקה היחידה. מרבית חייליה עברו אל הלגיון הערבי, ונלחמו לצדו במלחמת העצמאות.
הרקע להקמת חיל הספר > הקמת אמירות עבר הירדן והפרדתה משטח ארץ ישראל

במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה הגיע בספטמבר 1918 חיל המשלוח המצרי הבריטי לעמאן, שננטשה עם מנוסת הכוחות העותמאנים. עד מהרה נכבש כל השטח שממזרח לנהר הירדן. ב-1 באוקטובר נפלה דמשק וכחודש לאחר מכן חתמה האימפריה העות'מאנית על הפסקת האש של מודרוס. למעשה כל שטחי ארץ ישראל, עבר הירדן, סוריה ולבנון היו באותה עת תחת שליטה בריטית.
באוגוסט 1920 הגיעה משלחת של מאה שייח'ים מעבר הירדן לפגישה עם הרברט סמואל שמונה לנציב עליון בארץ ישראל, וביקשה ממנו להכליל את שטח מגוריהם תחת תחום שלטונו. בנובמבר הגיע מחג'אז בראש כ-1,200 בדויים בנו השני של השריף חוסיין, עבדאללה, למעאן.
במרץ 1921 הוזמן עבדאללה לירושלים לפגישה עם וינסטון צ'רצ'יל, הרברט סמואל, ותומאס אדוארד לורנס שנודע גם כ"לורנס איש ערב". בפגישה זו סוכם עם עבדאללה שהוא יעמוד בראש השלטון האזרחי בעבר הירדן, שיהיה תחת פיקוחו של הנציב העליון בירושלים. מאוחר יותר הפך הסכם זה להסכם קבע.
באפריל 1923 הודיעה ממשלת האימפריה הבריטית כי החליטה, בכפוף לאישורו של חבר הלאומים, להכיר בקיומה של ממשלה בעבר הירדן בראשותו של האמיר עבדאללה. זאת בתנאי שהממשלה תהיה קונסטיטוציונית ושלממשלת בריטניה יתאפשר לקיים את התחייבויותיה הבינלאומיות לגבי שטח זה. ב-23 במאי 1923 הוכרז על הקמתו של ממשל זה. ב-1920 הוקם בעבר הירדן הלגיון הערבי. מפקדו הראשון היה מייג'ור פרדריק ג'רארד פיק, מקציניו של לורנס. הלגיון הצליח להשליט בשלב הראשון לקיומו סדר בשטח האמירות. הלגיון הכניע את השבטים המורדים שהתנגדו לשלטונו של עבדאללה והדף את הפלישות הסעודיות מבחוץ.
אמירות עבר הירדן הייתה למעשה עצמאית למחצה. ההסכם שנחתם בין עבדאללה לבין ממשלת בריטניה בפברואר 1928 קבע כי לבריטים תהיה סמכות לפקח על ענייני החוץ, הביטחון והכספים של האמירות. האמירות תנוהל על ידי הנציב העליון לארץ ישראל ולפי תנאי המנדט.
הרקע להקמת חיל הספר > היהודים בכוחות ביטחון הפנים בשטחי המנדט הבריטי

עיקר משימתם של שלטונות המנדט בהגנת ביטחון תושבי ארץ ישראל, בייחוד בשנותיו הראשונות, היה לשמור על חלקו המזרחי של שטח המנדט, דהיינו, על שטח הספר המזרחי שבשטח עבר הירדן. הסכנות שאיימו על ביטחון תושבי האזור מכיוון זה היו בעיקר פלישותיהם של כנופיות שודדים, מרידות שבטים בדואים וחדירתם של מורדים מן הצפון.
שיטת הלחימה של הלגיון במדבר פותחה לראשונה במלחמת העולם הראשונה. יתרונם של הבריטים במלחמתם בשבטי המדבר היה הכוח הממוכן שעמד לרשותם. בעזרת כוחות שיטור ממונעים ניתן היה לגמוע מרחקים ארוכים יותר בזמן קצר יותר ובכך להשיג יתרון על הסוס והגמל. נוסף לכך הופעתו של המטוס בשדה המערכה גרמה חרדה בקרב שבטי הבדואים. למעשה על שטח רחב יחסית לא היה צורך להציב כוח שיטור גדול מדי. כוח קטן מאומן ומצויד כראוי בנשק מודרני וברכב יכול היה להשיג שליטה ראויה לשמה על שטחי הספר במדבר.
היישוב היהודי באותה תקופה ידע מעט מאוד על מאמציו הכבירים של הצבא הבריטי לחצוץ בינו לבין פלישותיהם של שבטי עבר הירדן המזרחי לארץ ישראל. כוחותיו של אבן סעוד (מלכה הראשון של ערב הסעודית) הצליחו כמעט למוטט את שלטון השושלת ההאשמית בעמאן, בקיץ 1924, ונבלמו בידי כוחות חיל האוויר המלכותי.
הרקע להקמת חיל הספר > היהודים בכוחות ביטחון הפנים בשטחי המנדט הבריטי > הז'נדרמריה הבריטית ("האירלנדים")

המשטרה המעולה הוקמה, כאמור כאחד מלקחי מאורעות 1921. אולם אין לתלות את ההצלחות שהיו במהלך המחצית הראשונה של שנות העשרים, בהרגעת הרוחות בארץ, רק באנשיה. את עיקר המאמץ בשדה זה ואת עיקר הסיוע למשטרת ארץ ישראל ניתן לראות בפעולתם של אנשי גדוד משטרה בריטית שאנשיה היו למעשה אירים אשר הגיע ארצה באפריל 1922.
גדוד זה שכונה הז'נדרמריה הבריטית ובפי בני הארץ כונו "האירלנדים" הגיע מקרב יוצאי "המשטרה האירית המלכותית" (Royal Irish Constabulary). שוטרים אלו הטילו את אימתם על תושבי אירלנד במהלך מלחמתם לעצמאות נגד בריטניה בשנים 1919 - 1921. לאחר שאירלנד קיבלה את עצמאותה פורק כוח זה ומקרב אנשיו גויסו השוטרים לשורות הז'נדרמריה בארץ ישראל. היו אלה לוחמים עזי נפש ששירתו במלחמת העולם הראשונה ואת טבילת האש המשטרתית הרצינית שלהם עברו כאמור בימי מלחמת העצמאות האירית.
שמם יצא לפניהם ועד מהרה נפלה אימתם על רבים מאנשי הכנופיות הערביות. הם חיסלו את שרידי כנופיות השודדים שהיו חלק בלתי נפרד מנוף הארץ עוד מימי השלטון העות'מאני והשקיטו את האווירה בארץ בשלהי תקופת נציבותו של הרברט סמואל. הדבר גרם לצמצום משמעותי במהלך שנים אלו בכוחות הצבא הבריטי שעדיין חנו בארץ. מכמעט 3,000 חייל בשנת 1922 נותרו בארץ לאחר 4 שנים כמה מאות.
שנות ה-20 > הקמת חיל הספר העבר ירדני וראשית המאבק על שירות היהודים

בסוף שנת 1925 סיים הרברט סמואל את כהונתו כנציב העליון הראשון לארץ ישראל. במקומו הגיע הלורד הרברט פלומר, איש צבא ותיק שלחם במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית. פלומר הקפיד על סדרי מנהל תקין ושאף להשליט סדר ושקט בתחום ביטחון הפנים. בתחום זה עמדו לנגד עיניו שתי מטרות: האחת להבטיח את השקט בארץ על ידי ארגון יעיל של כוחות הביטחון והשנייה להמעיט ככל האפשר את מימונם של אלה על ידי כספי משלם המיסים הבריטי. שלא בטובתו נגרר פלומר על ידי נטייתם של אנשי הפקידות הבכירה בממשלת המנדט ושל הקצונה הבכירה שעמדה בראש מערכת ביטחון הפנים, להרחיק את היהודים משורות כוחות הביטחון.
הצעדים העיקריים שנקט פלומר כדי להגשים את מטרותיו אלו היו בראש ובראשונה פירוקן של ה"משטרה המעולה" ושל הז'נדרמריה הבריטית ("האירלנדים"). למיטב האנשים שבכוחות אלו הוצע לעבור למשטרה הרגילה לצורך חיזוקה. חלק לא מועט של השוטרים האירים מצאו עצמם ברבות הימים בתפקידי פיקוד בכירים במשטרת ארץ ישראל. גם ליהודים ששירתו במשטרה המעולה הוצע לעבור למשטרת ארץ ישראל.
במקביל בוצע שינוי בכוחות שנועדו לפעול בעבר הירדן. סמכויותיו של הלגיון הערבי קוצצו והוא הפך למעשה לכוח שיטור גרידא. במקביל הוכרז על הקמתו של כוח חדש – "חיל הספר העבר ירדני לשירות צבאי בפלשתינה (א"י) ובעבר הירדן" (באנגלית: The Trans Jorden Frontier Force For Military Service In Palestine And In Trans Jordan).
חיל הספר היה אמור להיות הכוח הצבאי העיקרי משני עברי הירדן. הוא היה אמור להיות כפוף לחיל האוויר המלכותי שלפקודתו נמסרה האחריות הכללית לביטחון בארץ. על פניו נראה היה כי חיל זה אמור היה להיות פתוח לכל אזרחי ארץ ישראל ועבר הירדן שירצו להתגייס אליו. אולם, עקב רוגזו של האמיר עבדאללה, שלא רצה שיהודים יגנו על גבולות ארצו, שונה שמו של החיל והובטח לעבדאללה כי יהודים לא יוכנסו לשירות בו.
שמו החדש של החיל היה "חיל הספר העבר ירדני" (באנגלית: Trans Jorden Frontier Force ‏ [T.J.F.F.]). האמיר עבדאללה מונה לקולונל הכבוד שלו ולמפקדו בפועל מונה הקולונל ביושר, מי שהיה מפקדו של גדוד המשטרה המעולה.
גרעין ההקמה של חיל זה התבסס על יוצאי המשטרה המעולה. אך היה מדובר רק על הערבים ועל הבריטים שבהם. ליהודים ששירתו במשטרה המועלה הוצע, כאמור לשרת במשטרת ארץ ישראל. אף על פי שחיל הספר החדש היה, לכאורה, פתוח לפניהם נמנעה האפשרות בדרכים שונות הדרך לגיוסם. להוציא מספר מועט של מומחים בתפקידי מנהלה לא גויסו כמעט יהודים לחיל זה.
ההתנגדות בקרב מוסדות היישוב היהודי המאורגן להקמתו של החיל החדש במתכונת זו היו נרחבות ונשענו על שני טיעונים מרכזיים: האחד שאין להסכים לאפליה שכזו בנוגע להשתתפות תושבי הארץ בהגנת גבולותיה ושטחה. והשני שיצירתו של חיל שכזה ה"נקי" מיהודים עלול להוות גרעין של כוח שברבות הימים יופנה כנגד היישוב היהודי.
שנות ה-20 > דיווחו של מפקד החיל - דווקא על היהודים אפשר לסמוך

למרות עמדתם המגמתית של פקידי הממשלה בנוגע לגיוסם של יהודים לחיל הספר, החזיק ביושר, מפקד חיל הספר, בעמדה שונה במקצת. את המכתב המפורט שהוא כתב באפריל 1926 למפקדה הממונה עליו, מפקדת חיל האוויר המלכותי המקומית בביר סאלם, הוא פתח בהשגותיו לגבי צמצום מספרם של הקצינים הבריטים בחיל.
כאמור, הקמתו של חיל הספר הייתה רק צעד אחד במסגרת תוכנית הארגון מחדש של כוחות הביטחון בארץ. אחת ממטרותיו העיקריות של הנציב פלומר בתוכנית זו הייתה לצמצם את מספרם של הקצינים הבריטים המשרתים בארץ ובכך לחסוך מכספי משלם המיסים הבריטי. אחד מצעדי הייעול שהוחלט עליהם לצורך זה היה איחודם של תפקידים שונים בקרב הקצונה של חיל הספר. אחת האפשרויות במסגרת צעד זה היה איחודם של תפקיד קצין האפסנאות (quartermaster) וקצין התשלומים (paymaster).
מניסיונו הרב כמפקד המשטרה המעולה חשף ביושר את הקשיים שעלולים, לדעתו, לנבוע כתוצאה מאיחוד תפקידים זה. בחיל קולוניאלי כמו חיל הספר אשר חייליו הם למעשה שכירי חרב יש חשיבות רבה לתפקידו של קצין התשלומים בייחוד כאשר החיילים נמצאים במשך תקופות ארוכות במיוחד בשטח מחוץ למחנה.
ביושר טען כי ללא ריכוזו של תפקיד ניהול המשכורות לחיילים בידיו של אדם אחד עלולים להיווצר מצבים מסוכנים של עריקה, מרידה ומעשי ביזה בקרב החיילים. כמו כן פירט ביושר את תפקידיו המרובים של קצין האפסנאות אשר חשיבותו לניהול הלוגיסטיקה של החיל גורלית ביותר. בהמשך הבהיר ביושר את חשיבותו של קיום מספר מספיק של קצינים ונגדים בריטים בחיל. הוא טען כי בשלב זה, כאשר החיל עדיין בחיתוליו, אין הוא יכול לסמוך בכל מאת האחוזים על תפקודם של מפקדים מקומיים.
הוא פירט מניסיונו במשטרה המעולה, כאשר מצבים כאלה של הפקדתן של יחידות בידיהם של קצינים מקומיים או של קצינים בריטים חסרי הכשרה מתאימה לפקד על חיילים מהסוג הקיים בחיל כזה, גרמו לו לצרות צרורות ולעימותים רבים בין קבוצות אתניות שונות ששרתו תחת פיקודו.
כאשר הזכיר ביושר את קיומה של בעיה זו הוא הקדיש דיון נפרד להרכב האתני של חייליו. הוא הצליח להבחין כי היחידים שניתן לסמוך עליהם הם היהודים והצ'רקסים. האחרים, לדעתו, לא היו בשלים עדיין כדי לקבל מרות מסגל פיקוד בריטי, ולאור הרגישות הקיימת באפשרות הצבתם של קצינים או מש"קים יהודים כמפקדים על חיילים ערבים הוא גורס כי לעת עתה יש צורך לשמור על מספרם של המפקדים הבריטים.
שנות ה-20 > קצינים יהודים ראשונים בחיל

מכתבו של ביושר נשא פרי לפחות בחלקו. לימים החזיקו בתפקידי הקצונה המקצועית אשר הוזכרו במכתבו של ביושר קצינים יהודים. הנרי לודמר, יליד צפת, היה קצין התשלומים של חיל הספר. הוא היה מראשוני המגויסים למשטרה המעולה, עבר לחיל הספר ושירת בו כמעט עד לפירוקו בשנת 1948. הוא היה למעשה הקצין היהודי הבכיר ביותר בחיל ואיש הקשר הראשי של אנשי המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית עם פיקוד החיל. קצין אחר, אברהם כ"ץ שימש בתפקיד של קצין אפסנאות.
קצין יהודי אחר ששרת בחיל היה ד"ר חיים אפלבאום, וטרינר, יליד זכרון יעקב ובן לאחת המשפחות הוותיקות בה. הוא סיים את חוק לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית. אפלבאום התגייס לחיל הספר בשנת 1928 ושירת במשך שנים רבות כווטרינר של החיל. הוא היה מוצב במחנה מיוחד שהוקם בג'סר אל מג'מע (ליד קיבוץ גשר) בו הקים חוות סוסים מיוחדת. בחווה זו, בנוסף לטיפול הווטרינרי השוטף בסוסי החיל דאג גם לריבוי של סייחים לפי הצבעים הרצויים. שכן, הסוסים שעליהם רכבו לוחמי החיל חולקו לפלוגות השונות לפי צבעים שונים ואפלבאום דאג לעתודה מספקת של סוסים לפי החלוקה הנכונה של צבעים. במסגרת תפקידו זה קשר אפלבאום קשרים אמיצים עם המלך עבדאללה ואף קיבל ממנו סוס ערבי אציל במתנה. לימים רכב אפלבאום על הסוס הזה במצעד יום העצמאות הראשון של מדינת ישראל ומאוחר יותר העניקו למשטרת ישראל.
שנות ה-30 > חיל הספר בשנות המרד הערבי הגדול

עם פרוץ המאורעות של 1936 - 1939 שולב חיל הספר בכוחות הביטחון וניתן היה למצוא את יחידותיו בכל רחבי הארץ ובייחוד בשטחי בקעת הירדן. החיל הציב מארבים ומחסומים, בצע פטרולים והשתתף בפעולות יזומות נגד הכנופיות. בגלל הרכבו האתני, שהיה למעשה ערבי טהור מצאו עצמם לוחמי חיל הספר נאבקים בבני עמם. כל עוד היו לוחמים אלה תחת פיקודם של קצינים בריטים הייתה פעילותם יעילה, אולם משעה שהנסיבות חייבו את פיצולם של הכוחות ליחידות קטנות ולפיכך להשאירם תחת פיקודם של קצינים מקומיים, לרוב ערבים, היה קשה לתת בהם אמון.
חוסר אמון זה היה גם מנת חלקם של השוטרים הערבים ששרתו במשטרת ארץ ישראל, לפיכך הואט קצב גיוסם של שוטרים ערבים חדשים למשטרה וכמו כן גם לחיל הספר. גישתו של הנציב העליון ארתור ווקופ לסוגיה זו הייתה, שלאור התעצמות המרד ערבי אין זה יהיה מן ההגיון לתת נשק בידיהם של ערבים נוספים.
בהקשר לטענת הנגד, שהובעה מצדם של גורמי ביטחון בהנהגת יישוב היהודי, ואשר גרסה כי יש להגדיל באופן משמעותי מאוד את מספרם של היהודים בחיל הספר, לאור חוסר נאמנותם של הערבים בחיל, או לחלופין להקים חיל ספר יהודי שישמש משקל נגד, הביע הנציב העליון את דעתו כי אין זה מין הראוי לנקוט לעת זאת בצעד שכזה לאור המתיחות השוררת ממילא בין יהודים לערבים. ואף על פי כן היה צורך לתגבר את כוח האדם של חיל הספר. מטרה זו הושגה על ידי גיוסם של שכירי חרב יוונים וטורקים מקפריסין שהיו ידועים כלוחמים מצוינים.
לאור כל האמור לעיל היה ברור כי דרכם של יהודים לתפקידי לוחמה בחיל הספר חסומה למעשה. יעברו עוד שנים אחדות בהן יישאר מספרם של היהודים בחיל קטן מאוד ואלה יועסקו רובם ככולם בתפקידי שירותים או בתפקידים מקצועיים שונים. במקרים מעטים יחסית הצליחו ארגוני המחתרת להחדיר מאנשיהם לחיל הספר, או לקשור קשר עם אנשים שכבר היו בו ולנצל אותם לצורכי השגת נשק, תחמושת וציוד שהוברחו מהמאגר של חיל הספר על ידי אותם יהודים.