stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הגזענות (ספר)
ניתוח האנטישמיות ברוח הספר "הגזענות"

היהודים, לפי ממי, הם אחת הקבוצות המשמעותיות ביותר במושג הגזענות. ניתוח היחס האנטישמי כלפי היהודים לאורך ההיסטוריה, תוך שימוש בשיח הגזעני שהביא ממי, יוכל לאשר את עיקרי ניתוחו.
כבר בניתוח ראשוני של המושג ה"אקדמי" לכאורה "אנטישמיות", קיים חוסר היגיון פנימי. אמנם, המונח "אנטישמיות" עצמו נטבע רק בשנת 1879 על ידי וילהלם מאר, עיתונאי גרמני שהגדיר את התופעה שגם הוא היה חלק ממנה, כדי להגדיר על ידו את התנועות האנטי-יהודיות שרווחו באירופה של תחילת המאה ה-19. אולם שנאת היהודים ורדיפתם, שממי מעדיף לכנותה בשם "יודופוביה", הייתה קיימת במשך רוב ימי העולם, הן הנוצרי והן המוסלמי.
ניתוח האנטישמיות ברוח הספר "הגזענות" > אנטישמיות ונצרות

מבחינת הנצרות, שהאנטישמיות הייתה לה כדגל, הרי קיימת התעלמות נוחה מהעובדה כי הנוצרים הראשונים, כולל ישו בן האלוהים בעצמו, היו בעצמם יהודים. דו-המשמעות כאן בולטת: העם היהודי הנבחר על ידי האל, הוא גם העם היהודי הנרדף, האשֵם בחטא הבגידה בצו האל.
לאנטישמיות היה תפקיד משמר חשוב בדת הנוצרית ובחברה הנוצרית. השימוש ביהודים כשעיר לעזאזל, באירופה של ימי הביניים המוקדמים והמאוחרים, בעולם שבו שררו לעיתים קרובות עוני, רעב, מחסור, מחלות ומוות, היה חיוני מבחינה חברתית. הטלת האשם על היהודים סייעה בהסבת המבט מגורמים אחרים לקשיים, והפחיתה הסיכויים להתמרמרות כנגד גורמי שלטון ודת. אולם מעבר לכך, שנאת היהודי והשפלתו היוותה גורם משמעותי מבדל, תוך הבלטת השונות (שלמעשה, ייתכן שאינה כה גדולה, לפי ממי) בין "הדת היהודית הבזויה" לבין הנצרות. העובדה כי מבחינה תאולוגית ממשיכה הנצרות את הדת היהודית, וכי ראשוני הנוצרים היו יהודים בעצמם, חייבה נקיטת צעדים דרסטיים, לאורך זמן, ובכל אמצעי אפשרי, על מנת להבהיר את ההבדל, את השוני, את עליונות הנצרות על פני היהדות ועל פני ממשיכי דרכה היהודים.
עם זאת, "הנוצרים מעולם לא ייחלו להיפרד לגמרי מהיהודים: על היהודים לשמש בנוכחותם המושפלת, עד עולם, עדים לשוני המפואר של הנצרות המאדיר אותה. זו תהיה אחת התוצאות... של המועצות האקומנויות".
ניתוח האנטישמיות ברוח הספר "הגזענות" > אנטישמיות ואסלאם

ייחודו של אלבר ממי ביחס לפילוסופים צרפתיים אחרים שעסקו בתחום, הוא נגישותו לשלוש תרבויות במקביל. ממי נולד בגטו בתוניס למשפחה יהודית מסורתית; הכיר את השפה והתרבות הערבית שבסביבתה גדל; ואת חינוכו רכש במערכת החינוך הצרפתית. ממי מעיד על עצמו כי היכרותו עם התרבות הערבית והמוסלמית מאפשרת לו לדון גם באנטישמיות בעולם המוסלמי, תחום שפחות תשומת לב הופנתה אליו על ידי חוקרי מדעי הרוח והחברה בעבר.
ניתוח האנטישמיות ברוח הספר "הגזענות" > אנטישמיות ואסלאם > הרטוריקה: הדו-משמעות שביחס כלפי היהודים באסלאם

ההתייחסות ליהודים בעולם האסלאם, לפי ממי, גובלת אף היא בדו-משמעות. עם הספר המלומד והקדום, מחד, וכופרים בוגדניים מאידך. מצד אחד, הקוראן מלא בדברי שבח, הגובל לעיתים בהערצה, לעם היהודי. לדוגמה:
"הוי בני ישראל, זכרו הטוב אשר עשיתי אתכם ואשר העדפתי אתכם על-פני כל האדם" (סורה 2, 122).
"אם יש לך ספק כלשהו בדבר מה [מן הקוראן] שהורד אליך שאל את [בני ישראל] שקיבלו ולמדו את הספר לפניך." (סורה 10 פסוק 94).
"ולפנים, נתנו לבני ישראל את הספר והחכמה והנבואה ונכלכלם מן המטעמים ונפלה אותם מכל האדם" (סורה 45, 16).
"אל תתווכחו עם בני עם הספר אלא בצורה מהוגנת ואמרו להם: אנו מאמינים במה שהורד אליכם כי ריבוננו וריבונכם אחד הם ולו אנו מסורים". (סורה 29 פסוק 45).
מצד שני, במקרים אחרים שוללת האמונה המוסלמית את היהודים (והנוצרים) על הסף, ככופרים. לדוגמה:
"המאמינים, אל תיקחו לכם את היהודים ואת הנוצרים לבעלי ברית, בעלי ברית הם זה לזה" (סורה 5, 51), ועוד.
גם באנטישמיות האסלאמית מוצא ממי סתירות לוגיות ודו משמעות, שראשיתן ביחסו האמביוולנטי של הנביא מוחמד כלפי היהודים. בתחילה רחש כלפיהם כבוד ורצה לגייסם לדת החדשה. אולם לאחר שנכשל בכוונתו לקבל את התמיכה היהודית, החליט להצליח על ידי מאבק בהם: "לאחר שנבחרו לשמש עדים לעלייתו, תהיה השפלתם הוכחה להצלחתו... הוא מכריז עליהם מלחמה בשם האסלאם".
הרווח הכלכלי במלחמה ביהודים מצד השלטון המוסלמי בולט לעין, אולם נוסף אליו רווח רוחני. באופן שאינו מבוסס על לוגיקה כלשהי או על היגיון בסיסי, "היהודי ראוי לבוז כיוון שהובס, ועתה הוא חלש ומפורק מנשקו. אך גם משום שהוא ההוכחה החיה לבגידה [במוחמד הנביא] ובעיוורון: גם בהכירו את האמת יותר מכל אחד אחר, אין הוא מוכן להודות בכך. זוהי הסיבה לאומללותו ההיסטורית וזאת סיבת תהילתו המוצדקת של המנצח. ...הערבים לא דיכאו את היהודים משום שהיו נגד יהודים. להפך: הם נעשו אנטי-יהודים מכיוון שדיכאו את היהודים".
ניתוח האנטישמיות ברוח הספר "הגזענות" > אנטישמיות ואסלאם > היחס בפועל: מעמד בני החסות

היחס אל היהודים בארצות האסלאם הוא פועַל יוצא מהרטוריקה שלעיל. היהודים נחשבו בארצות האסלאם כד'ימי, בני חסות. מעמד הדִ'מה הוא ביטוי מובהק לאפליה דתית אך לא גזעית. הדִ'מה לא היה רשאי לקיים טקסים דתיים בפומבי, להרחיב או לשפץ את בתי התפילה שלו או לשאת אישה מוסלמית. מגבלות נוספות שהוטלו על הדִ'מים מזמן לזמן נועדו להשפילם ולהבליט את נחיתותם לעומת המוסלמים. למשל: לבוש מיוחד, איסור רכיבה על סוס או גמל ואיסור על בניית בתי תפילה לא-מוסלמים הגבוהים מהמסגדים המקומיים.
ועדיין, השרידות הגבוהה של קהילות יהודי המזרח התיכון, חצי האי ערב וצפון אפריקה, לעומת יהודי מרכז ומזרח אירופה ניתנת להסבר בחלקה על ידי מעמד הדִ'מה שהשתרש בשלטונות מקומיים אסלאמיים.
האנטישמיות בעולם המוסלמי הביאה להתאסלמות בכפייה בשטחים שונים מסיבות שהיו לרוב שלטוניות ולא דתיות, לרוב לפי מידת האיום שהציגה האוכלוסייה הלא-מוסלמית כלפי השלטון המקומי. השליטים התחלפו כל מספר שנים ואיתם המדיניות כלפי היהודים. כאשר זכו היהודים לשליט סובלני, הורשו חלקם לעסוק במסחר נרחב יחסית, ולכן מצבם הכלכלי השתפר במידת מה. ואילו כאשר נקט השליט באפליה, דוכאו. גם כאן ניתן להצביע על היחס ליהודים כשעיר לעזאזל בהתאם למצב החיצוני. במצבים של עוני, מחסור ומלחמה גברה העוינות כלפי היהודים. מקרים קיצוניים שניתן להזכיר כאן הם, לדוגמה, דיווחו של הרמב"ם באיגרת השמד על חיובם של יהודים להתאסלם בכפייה, ועלילת הדם בדמשק בשנת 1840.
העוינות כלפי היהודים בארצות האסלאם החלה להחריף ביתר שאת עם קום התנועה הציונית, ובהמשך עם קום מדינת ישראל. כיום ניתן לומר, כי היחס ליהודים ברבות מארצות האסלאם מלווה לעיתים בהסתה ובקריקטורות אנטישמיות. דוגמה מובהקת בת ימינו להסתה גזענית אנטישמית בעולם הערבי בן ימינו היא בפרסום הספר הפרוטוקולים של זקני ציון בערבית במהדורות רבות. אף אם היחס כלפי היהודים מונע על רקע מתיחות פוליטית, נראה כי הוא עונה על הגדרת "שנאת הזר" תוך שימוש בשיח הגזעני.
מקומה של היצירה "הגזענות" ביצירתו של ממי

ניתן לראות ביצירה "הגזענות" את סיכום עבודתו של ממי. ממי עצמו מזכיר בדבריו כי בספר "הגזענות" בכוונתו לסכם את עבודתו רבת השנים. היצירה היא מספריו המאוחרים יותר של ממי, והיא מרחיבה את נקודת המבט הפוסט-קולוניאלית אל מעבר לקולוניאליזם הפיזי, אל ההשקפה הגזענית בה חי חלק נרחב מהמין האנושי בחיי היום יום.
ממי משתמש בספר בביטויים המוכרים לקורא מספריו הקודמים. הוא בונה את דבריו, המוגשים לקורא בניסוח שוטף ובלשון חריפה, תוך הסתמכות על המבנים הבסיסיים שטבע בספריו הקודמים. בעיקר מזכיר ממי את ספריו "דיוקן הנכבש" (1957), "יהודים וערבים" (1957), ו"שחרורו של היהודי" (1966).
המשנה הסדורה על נושא הגזענות נראית כסיכום כללי ומרתק של עבודותיו הקודמות של ממי, תוך התמקדות בשיח הגזעני, שיח שלפי ממי קיומו הוא הדבק המאחד את יצירותיו.
היחס לספר

ניתן לבקר את ממי ולטעון כי הוא לא "המציא" את הביקורת על הגזענות, ולא הביא למהפכה בהתייחסות אל התופעה, שרבים וגדולים גינו ומגנים את קיומה. אולם חשיבות הגדרתו של ממי לגזענות היא דווקא בפשטות שבה היא מוצגת, בניסוחה כמצב חברתי הקיים בכל מקום ובכל זמן, שיש להילחם בו. ראיית הגזענות כמצב נורמטיבי הקיים בכל חברה, במקום כמצב פתולוגי.
הגדרותיו של ממי לגזענות, כפי שהן מופיעות בספר "הגזענות" ובספריו הקודמים, מצוטטות תדיר, הן בציבור הרחב והן בבתי המשפט.
ראו גם

גזע (אדם)
פשע שנאה
זכויות האדם
דיוקן הנכבש ולפני כן דיוקן הכובש
פרנץ פנון
לקריאה נוספת

ממי, אלבר. הגזענות (תרגום: נורית פלד אלחנן), הוצאת כרמל, 1998.
Benjamin Isaac, The Invention of Racism in Classical Antiquity. Princeton Univercity Press, 2004.
Les Back and John Solomos (Editors), Theories of Race and Racism. Routledge; 2 edition March 2009.
הערות שוליים

↑  אלבר ממי (2004). "דיוקנו של הכובש", בתוך: קולוניאליות והמצב הפוסטקולוניאלי (עורך: יהודה שנהב), עמוד 53.
↑  אלבר ממי, "הגזענות", הוצאת כרמל, עמ' 100.
↑  "Les Français et le racisme", Paul H. Maucorps, Albert Memmi, Jean-Francois Held, Revue Française de Sociologie, Vol. 7, No. 4 (Oct. - Dec., 1966)
↑  תיאור המחקר בספר "הגזענות", עמ' 95–96.
↑  ממי, אלבר (2005 [1957]). דיוקן הנכבש לפני כן דיוקן הכובש. ירושלים: הוצאת כרמל. עמ' 83.
↑  הגדרתו של ממי למונח "מיעוט" אינה דמוגרפית אלא סוציולוגית. הנשים הן דוגמה למיעוט מדוכא ומופלה מבחינה סוציולוגית לאורך ימי התרבות האנושית, אף שהן מהוות חמישים אחוז מהאוכלוסייה. דוגמה נוספת למיעוט מבחינה סוציולוגית, אך לא דמוגרפית, ניתן למצוא בקבוצת השחורים בדרום אפריקה עד המהפך בשנת 1990.
↑  אלבר ממי, הגזענות, הוצאת כרמל, עמ' 52.
↑  שם, עמ' 72.
↑  שם, עמ' 106.
↑  השימוש בביטויים "חשוד", "קורבן" ודומיהם – הם במקור, על ידי המחבר.
↑  ממי משתמש בספרו בדוגמאות אחרות (ראו עמ' 110–123).
↑  שם, עמ' 115.
↑  מקור הציטוטים בפסקה זאת: שם, עמ' 133–143.
↑  ממי משתמש בדוגמאות אחרות.
↑  שם, עמ' 80.
↑  שם, עמ' 85.
↑  שם, עמ' 86.
↑  דוגמאות לציטוטים על גזענות (באנגלית); רבאח חלבי, הגזענות והקונפליקט היהודי-ערבי; אמל אבו זידאן, התמודדות עם הגזענות הגלויה והסמויה, בשירות החדשות "קומון גראונד-מזרח תיכון", 17 באוגוסט 2009.
↑  דוגמה
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 312507894   WorldCat (עם VIAF): 312507894 
עטיפת הספר "הגזענות" בגרסה הצרפתית המודרנית. פרושה בכל הכיוונים, נמצאת בכל הצבעים.
גלוית דואר המתארת בצורה לעגנית אישה שחורה אוכלת אבטיח (1900); דמות השחור האוכל אבטיח היא סממן גזעני מוכר בארצות הברית
"היהודי השורד בכל מצב". התמונה שעיטרה את עטיפת הספר "הפרוטוקולים של זקני ציון, פוזנן, גרמניה הנאצית (היום בפולין), מהדורת 1943
"The Usual Irish Way of Doing Things"
 "הדרך האירית המקובלת לעשיית דברים". קריקטורה הלועגת למיעוט האירי, ארצות הברית, 1871.
שלט: "ערבים אינם רשאים לשבת כאן. איננו רוצים שהם ישתכרו ויטרידו נשים" (תרגום מאנגלית). אזור תיירות בתאילנד, 2002.
הים השחור (מחוז)

מחוז הים השחור (בטורקית: Karadeniz Bölgesi) הוא אחד משבעה מחוזות בטורקיה. המחוז שוכן בצפון אסיה הקטנה לחופי הים השחור ומחולק ל-18 נפות כדלקמן:
אמסיה
ארטווין
ברטין
בייבורט
בולו
צ'ורום
דיזג'ה
גירסון
גימישהנה
קרביק
קסטמונו
אורדו
ריזה
סמסון
סינופ
טוקט
טרבזון
זונגולדק
שטחו של המחוז הוא 141,000 קמ"ר, 18.1% משטח המדינה, ובשנת 2000 מנתה אוכלוסייתו 8,439,213 תושבים. המחוז הוקם בשנת 1941.
אטרקציות תיירותיות:
טרבזון - עיר נמל גדולה מוקפת פסגות ההרים של הרי פונטיק המזרחי. נוסדה במאה ה-8 לפנה"ס על ידי מתיישבים יוונים, ושגשגה עד מהרה כחלק מתוואי הסחר של השיירות בין פרס לים התיכון. האטרקציה התיירותית המרכזית היא כנסיית האגיה סופיה, שנבנתה בשנת 1204. הכנסייה הוסבה למסגד בתקופה העות'מאנית וכיום מצוי בתוכה מוזיאון. הכנסייה בנויה במתכונת צלבנית.
מנזר סומלה (Sumela Monastery) - בולט מתוך הצוק כ-70 ק"מ דרומית לטרבזון, למקום יש היסטוריה ביזנטית, והוא נסגר כמנזר פעיל ב-1923. במקום יש פרסקאות בתוך הקפלה הראשית, ושאר הקפלות המרכיבות את המתחם נותנות מושג טוב על הצנע של החיים הדתיים במאות הקודמות.
סינופ - עיר קוסמופוליטית שהיא גם הנקודה הצפונית ביותר על חוף הים השחור של טורקיה וגם הנמל המוגן ביותר. כעת זהו מקום קטן בהשוואה לחשיבותו בעת העתיקה, כשהייתה עיר מסחרית עסוקה בקצה הצפוני של נתיבי השיירות העיקריים מקפדוקיה ואזור הפרת. רחובות העיר, ובהם בתים עות'מאניים ששרדו, הם בעלי מראה מיוחד.
ריזה (Rise) - עיר הבירה של אזור גידול התה של טורקיה. העיירה עצמה היא בעלת אופי רומנטי, מוקפת מטעי תה ירוק. בנוסף למגוון עצום של צמחי תה, יש בגן אוסף של צמחייה סובטרופית. תצוגות פנורמיות יפות מוצעות בטירת רייז (Rize Kalesi), שנבנתה בימי הביניים.
אורדו (Ordu) - בתוך הכפר היה בעבר אתר היישוב האיוני של קוטיורה. ברובע היווני הישן, עם בתי העץ והסמטאות הצרות, מורגש אופי עתיק.
אמסרה (Amasra) - עיר נמל. העיר העתיקה של אמסרה היא עירוב של בתים ססגוניים, ורחובות צרים שיורדים אל הים. המצודה הביזנטית ליד הנמל הקטן היא האטרקציה התיירותית העיקרית. סירות יוצאות מן הנמל הקטן לטיולים אל המפרצונים שמסביב.
מערת קרקה (Karaca) - רשת מערות 97 ק"מ מטרבזון, ליד העיירה טורול. המערה משתרעת על פני 107 מטר, והיא מלאה זקיפים ונטיפים ענקיים. שבילים נוחים ותאורה מעולה מאפשרים למבקרים לראות את תצורות המערה מקרוב.
גירסון (Giresun) - עיר הדובדבנים. ברובע העתיק נמצא האתר של קֵרָסוס, שנוסדה על ידי מילטוס במאה ה-7 לפנה"ס. במוזיאון גירסון יש אוסף של ממצאים ארכאולוגיים.
אינבולו (Inebolu) - הנמל העיקרי של האזור המערבי של הים השחור. בימי קדם, העיר הייתה ידועה בשם Abonoteichus, אבל בתקופה הרומית היה שמה יונופוליס. ברובע העתיק נמצאים שרידי הרובע הנוצרי.
איגנאדה (Igneada) - כפר דייגים במרחק 15 ק"מ מדרום לגבול עם בולגריה, ממש בקצה המערבי של חוף הים השחור של טורקיה. בחודשי הקיץ, החופים המקיפים את קו החוף הסביבתי מהווים מוקד משיכה מרכזי לתיירים מקומיים.
סמסון - העיר הגדולה ביותר בים השחור שמייצרים בסביבותיה טבק, דגנים וכותנה, אשר מיוצאים מן הנמל של העיר. המוזיאון הארכאולוגי של העיר מציג ממצאים עתיקים, מוזיאון Ghazi מזכיר את תפקידה של סמסון כנקודת מוצא למלחמת העצמאות של טורקיה בשנת 1919, וכמה מסגדים נמצאים ברחבי העיר.
הערות שוליים

↑  planetware, Top-Rated Attractions on the Black Sea Coast, Turkey
| דגל טורקיה מפת טורקיה חלוקה מנהלית של טורקיה |
| --- | --- | --- |
| מחוז מרמרה | בלקסיר • בילג'יק • בורסה • צ'נקלה • אדירנה • איסטנבול • קירקלרלי • קוג'אלי • סקריה • טקירדא • ילובה |  |
| מחוז הים האגאי | אפיונקרהיסאר • איידן • דניזלי • איזמיר • קיטהיה • מניסה • מולה • אושק |  |
| מחוז הים השחור | אמסיה • ארטווין • ברטין • בייבורט • בולו • צ'ורום • דיזג'ה • גירסון • גימישהנה • קרביק • קסטמונו • אורדו • ריזה • סמסון • סינופ • טוקט • טרבזון • זונגולדק |  |
| מחוז מרכז אנטוליה | אקסראי • אנקרה • צ'נקירי • אסקישהיר • קאראמאן • קייסרי • קרקקלה • קרשהיר • קוניה • נבשהיר • נידה • סיוואס • יוזגט |  |
| מחוז הים התיכון | אדנה • אנטליה • בורדור • האטיי • אספרטה • קהרמאנמרש • מרסין • אוסמנייה |  |
| מחוז מזרח אנטוליה | אארי • ארדהאן • בינגל • ביטליס • אלזי • ארזינג'אן • ארזורום • האקארי • אדיר • קארס • מלטיה • מוש • טונג'לי • ואן |  |
| מחוז דרום-מזרח אנטוליה | אדיאמן • בטמן • דיארבקיר • גזיאנטפ • קיליס • מרדין • אורפה • סיאירט • שרנק |  |
הווידויים של אליסטר קראולי: אוטוביוגרפיה

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  אליסטר קראולי 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  ביוגרפיה 
 
הווידויים של אליסטר קראולי: אוטוביוגרפיה (באנגלית: The Confessions of Aleister Crowley: An Autohagiography) הוא אוטוביוגרפיה חלקית שנכתבה על ידי אליסטר קראולי. הספר מגולל את סיפור חייו, משנותיו הראשונות ועד לאמצע שנות העשרים של המאה ה-20. הספר לא מכיל את המשך סיפור חייו עד לפטירתו בשנת 1947.
תוכן

לעבר השחר המוזהב.
ההרפתקאה המיסטית.
הופעת העידן של הורוס.
עבודות מאגיות.
המכשף.
במנזר תלמה.
תיאור

הווידויים מספקים את נקודת המבט של קראולי עצמו על אירועים רבים במחצית הראשונה של חייו. ישנם תיאורים נרחבים של מספר משלחות טיפוס הרים למקומות אקזוטיים כמו הרי ההימלאיה. בהתייחס לשנותיו הראשונות של גידול על ידי נוצרים פונדמנטליסטים, קראולי מסביר כיצד הפך למורד בדת הקונבנציונלית וכיצד התנהגותו והתנגשויותיו עם דמויות סמכות תרמו למוניטין שלו כמכשף אפל. בעוד שקראולי אינו מכחיש את התעסקות עם כוחות דמוניים, זיכרונותיו מגלים שמטרתו הייתה ההתקדמות והחירות הרוחנית של האנושות.
ראו גם

ספר השקרים
הערות שוליים

↑  The Confessions of Aleister Crowley
↑  The Confessions of Aleister Crowley edited by Symonds & Grant, onlineshop.oxfam.org.uk
הווידאו של בני

| --- | --- |

כרזת הסרט בגרמנית
 בימוי:  מיכאל הנקה 
 הופק בידי:  פייט היידוצ'קה
 תסריט:  מיכאל הנקה 
 עריכה:  מרי הומולקובה
 שחקנים ראשיים:  ארנו פריש אנגלה וינקלר אולריך מיהה אינגריד שטסנר
 צילום:  כריסטיאן ברגר 
 מדינה:  אוסטריה, שווייץ 
 חברת הפקה:  Lang Film 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 במאי 1992 
 משך הקרנה:  105 דק' 
 שפת הסרט:  גרמנית 
 סוגה:  סרט אימה, סרט דרמה 
 פרסים:  פרס המבקרים של האקדמיה האירופית לקולנוע (מיכאל הנקה) 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הווידאו של בֶני (במקור: Benny's Video) הוא סרט הקולנוע השני של הבמאי האוסטרי מיכאל הנקה. הסרט, שיצא בשנת 1992, עוסק בדיון על ניכור חברתי בחברה המודרנית, השפעתה השלילית של התקשורת ובמיוחד הטלוויזיה על תפיסת המציאות של האדם, ויחסי הגומלין ביניהם. זהו חלקה השני של טרילוגיה קולנועית העוסקת בנושאים אלה ודומים, שכוללת גם את הסרטים "היבשת השביעית" ו"71 פרגמנטים מכרונולוגיה מקרית".
תוכן הסרט

בני הוא נער שחדרו עמוס בציוד וידאו, הכולל בין השאר מצלמה דו-כיוונית שמסוגלת לצלם הן את הרחוב שבחוץ והן את פנים החדר. הסרט סובב סביב רצח שמבצע בני בחדרו בנערה בלתי מוכרת, שאותה הזמין לביתו במהלך ביקורו בספריית וידאו. הרצח מתבצע בעקבות החלפת העלבות סתמית בין בני והנערה, בעזרתו של אקדח הימום (המשמש להימום בעלי חיים לפני שחיטתם) אותו לקח בני ללא רשות מחוותם של הוריו, גאורג ואנה. המצלמה של בני הייתה מכוונת אל פנים החדר בזמן הרצח. לאחר הרצח, בני חוזר לשגרה היומיומית שלו, ובשלב מסוים מקרין כבדרך אגב את סרטון הווידאו בו תועד הרצח בפני הוריו. בסרטון מעשה הרצח עצמו מתנהל מחוץ למסך, ורק השתתקות צרחותיה של הנערה מעידה על מותה.
ההורים, שחוששים לעתידו של בני וכן מהאשמות שיופנו כלפיהם, מחליטים לחתוך את גופת הנערה לפיסות קטנות מספיק על מנת להעלימן דרך צינור ניקוז. בני ואמו יוצאים לנופש במצרים בעוד שהאב נשאר באוסטריה לשם ביצוע המשימה. במהלך הנופש בני מצלם וידאו עבור אביו בו הוא מספר לו, ספק בציניות, על חוויותיו במצרים. לאחר חזרתם של בני ואמו מהנופש, בני מקרין בפני שוטרים את שיחתם של הוריו בה הם תכננו את דרך ההיפטרות מן הגופה, אותה צילם בעצמו, ובכך מפליל את הוריו. גם בסרטון הווידאו הזה, ההורים עצמם מוסתרים מאחורי דלת מוגפת כמעט לחלוטין, ורק קולותיהם נשמעים.
הסרט כולל מוטיב חוזר של מסך טלוויזיה שעליו מוקרן סרטון כלשהו, המופנה ישירות אל צופי הסרט, כך שחלק מהסצנות בסרט מתנהלות למעשה על גבי "מסך בתוך מסך".
נושאי הסרט

נושא מרכזי בסרט הוא הסכנה הגדולה הנעוצה, לתחושתו של הנקה, בהשפעתה של הטלוויזיה על תפיסת המציאות של האדם המודרני. לטענתו של הנקה, האדם אינו תופס את המציאות כפי שהיא אלא רק נגזרת של המציאות, שהיא דרך הייצוג של המציאות בטלוויזיה.
סרט נוסף של הנקה שמתמקד בנושא זה ואף מרחיב את הטיפול בו הוא "משחקי שעשוע" משנת 1997.
לדעת מבקרי קולנוע רבים, סצנת הרצח היא סצנת המפתח בסרט: הצופה בסרט מצפה למפגש מיני בין בני והנערה, אך בני מעדיף להרוג את הנערה ולשוב אל חדרו העמוס במכשירי וידאו, שהשליטה שלו עליהם היא מוחלטת; זהו אחד מהסמלים שבסרט לניכור ולחוסר היכולת של בני אדם להיחשף אחד לשני.
באתר "Senses of Cinema" נרמז כי הסרט הוא פרודיה על "סרטי התבגרות" (באנגלית: "coming-of-age films", סרטים שעוסקים בתהליך ההתבגרות).
פרסים ומועמדויות

פסטיבל וינה 1992 - פרס "Vienna Film Award" (זכייה)
פרסי האקדמיה האירופאית 1993 - פרס פיפרסקי (זכייה), הסרט האירופאי הטוב ביותר (מועמדות)
הערות שוליים

↑  כריסטופר שארט, העולם הגלוי - ריאיון עם מיכאל הנקה, באתר kinoeye.org (באנגלית)
1 2  מתיאס פריי, מיכאל הנקה, באתר Senses of Cinema (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7758843-5
המוזיאון הלאומי של הונגריה

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  היסטוריה
 כתובת:  בודפשט, הונגריה
 מיקום:  יוז'פווארוש (רובע 8) 
 מדינה:  הונגריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1802
 תאריך פתיחה רשמי:  1802 
 אדריכל:  מיהאי פולק 
 קואורדינטות:  47°29′28″N 19°03′46″E﻿ / ﻿47.491111°N 19.062778°E﻿ / 47.491111; 19.062778
 mnm.hu
  (למפת בודפשט מוגדלת) המוזיאון הלאומי של הונגריה(למפת בודפשט רגילה) המוזיאון הלאומי של הונגריה
 
חזית המוזיאון
בניין המוזיאון, כיכר קלווין וסביבותיה
פסל ברונזה של ג'ורג' הקדוש ותצוגות נוספות במוזיאון
המוזיאון הלאומי של הונגריה (בהונגרית: Magyar Nemzeti Múzeum) בבודפשט הוא מוזיאון לארכאולוגיה ולהיסטוריה של הונגריה וכולל תצוגה קבועה, תערוכות מתחלפות וספרייה. בנוסף, המוזיאון מהווה גם סמל לתחייה הלאומית ההונגרית.
היסטוריה

ראשיתו של המוזיאון ב-1802 בספרייה ואוסף של פריטי טבע של הרוזן פֵרֵנְץ סֵצֵ'נִי (Széchényi Ferenc; אביו של אישטוון סצ'ני) שנפתחו לציבור. ב-1807 תמך הפרלמנט ההונגרי בעידוד תרומות למוזיאון. הפרלמנט של 1832–1834 נתן זריקת עידוד למוזיאון בהקצבת חצי מיליון פורינט והחלטה על הקמת משכן קבע למוזיאון.
בשנת 1846 נחנך המבנה הנוכחי של המוזיאון, בניין נאו-קלאסי גדול ומרשים בתכנונו של האדריכל מיהאי פולק. הגמלון מתאר ייצוגים סימבוליים של פאנוניה (הונגריה), המדעים והאמנויות.
במרץ 1848 היה המוזיאון למוקד ההתקוממות של המהפכה ההונגרית של 1848. בחזיתו ניצב המשורר הלאומי שנדור פטפי והקריא להמון את "12 הנקודות" ואת שירו הלאומי "Nemzeti dal" ("שיר לאומי"). מעמד זה הפך לסמל המהפכה והקנה למוזיאון מקום סמלי בלאומיות ההונגרית המתחדשת. בחזיתו מונצחים המשוררים פטפי וחברו, יאנוש אראן וברחבה שלפניו נערכים טקסי הזיכרון למהפכה.
התצוגות

אגף הארכאולוגיה של המוזיאון מתאר את החיים בשטח הונגריה בתקופה הפרה-היסטורית שלה, החל מ-400,000 שנה לפני זמננו ועד שנת 804 לספירה. התערוכה כוללת ממצאים ארכאולוגיים מאזורי "הונגריה הגדולה" הכוללת גם את טרנסילבניה וחלקים מסלובקיה ומקרואטיה.
תצוגת הקבע המרכזית מתארת את התפתחות ההיסטוריה של הונגריה. בעיקר מתמקדת התערוכה בסממני הריבונות והשלטון של המדיארים ובמקומם ברצף הכיבושים מתקופת השלטון הרומי ועד הכיבוש העות'מאני. כל תקופה מיוצגת על ידי תרשימים, מפות, חפצי אמנות פלסטית, מטבעות, תכשיטים, תעודות, חפצים יומיומיים, סרטונים והמחשות ממוחשבות. כמו כן מאחסן, משמר ומציג המוזיאון כלים, רהיטים ואריגים אותנטיים מכנסיות וארמונות, בהם כיסאות מגולפים בעץ בסגנון גותי מכנסיית בארטפה (Bártfa; כיום ברדיוב בסלובקיה) ומכנסיית המנזר הפרנציסקני בנירבאטור (Nyírbátor).
תצוגה חשובה נוספת מתארת את ההיסטוריה ההונגרית המודרנית מהמהפכה של 1848 ואילך. כן מונצחים אישים הונגרים, בעיקר בני המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, בעלי חשיבות עולמית בתחומי הספרות, המוזיקה, המדע והרפואה.
המחצית השנייה של המאה ה-20 מיוצגת על ידי התמודדות העם ההונגרי עם משטרי האימה הפשיסטיים של מיקלוש הורטי ושל "צלב החץ" במלחמת העולם השנייה, עם משטרו של הרודן מתיאש ראקושי והתקופה מהמרד ההונגרי של 1956 ועד החזרת העצמאות הלאומית המלאה ב-1989. המוזיאון מחזיק באוסף גדול של תצלומים המתעדים את ההיסטוריה ההונגרית ואת חיי העם במהלך המאה ה-20.
הערות שוליים

↑  ב-"12 הנקודות" דרשו ההונגרים חופש מן הצנזורה, ממשלה לאומית, שוויון זכויות אזרחי ודתי, שחרור אסירים פוליטיים, איחוד עם טרנסילבניה תחת שלטון הונגרי וזכויות חוקיות על האדמה לאיכרים ההונגרים.
|  בודפשט  |
| --- | --- | --- |
| אתרים עיקריים | בניין הפרלמנט ההונגרי • בזיליקת אישטוון הקדוש • גבעת הטירה • ארמון בודה • ארמון שנדור • האי מרגיט • המוזיאון הלאומי של הונגריה • מוזיאון האמנויות היפות • מוזיאון הטכנולוגיה והתחבורה ההונגרי • ארמון גרשם • בית האופרה • כנסיית מתיאש • באסטיון הדייגים • פסל החירות • בית הקפה אבזיה • בית הקפה היפני • היכל האמנות (בודפשט) • טירת ויידהוניאד • אנדרטת המילניום • אוסף הטקסטיל של גולדברגר • תיאטרון האופרטה של בודפשט • תיאטרון ארקל • קפה ז'רבו • מסעדת גונדל • מרתף מתיאש • התיאטרון הלאומי (בודפשט) • גן החיות והבוטני (בודפשט) • אקווינקום |  |
| גשרי בודפשט | גשר מגיירי • גשר ארפאד • גשר מרגיט • גשר השלשלאות • גשר אליזבת • גשר החירות • גשר פטפי • גשר ראקוצי •  גשר הרכבת המחבר (הדרומי) • גשר הרכבת המחבר (הצפוני) |  |
| בתי כנסת ואתרים יהודיים | בית הכנסת הגדול של בודפשט • בית הכנסת ברחוב קזינצי • בית הכנסת רומבך • גטו בודפשט • בית הכנסת של ראקושפלוטה • בית הכנסת ברחוב פאווה • בית הכנסת בדרך פרנקל לאו • בית הכנסת בכיכר טלקי • בית הכנסת של אובודה • בית הכנסת של רחוב וישגראדי • בית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג' • בית הכנסת בבודהוואר • בית הכנסת באויפשט • בית הכנסת של פשטארז'בט • בית הכנסת של קבאניה • בית הכנסת של כיכר בתלן • המוזיאון והארכיון היהודי-הונגרי • המרכז לזיכרון ותיעוד השואה • בית הזכוכית (בודפשט) • בית המדרש לרבנים  בבודפשט • נעליים על הדנובה • בית כנסת בית שלום (בודפשט) • |  |
| בתי קברות יהודים | בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה • בית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני • בית הקברות היהודי ברקושקרסטור • בית הקברות היהודי פרקשרט • בית הקברות היהודי ברחוב גראנאטוש • בית הקברות היהודי ברחוב צ'רס • בית הקברות היהודי של אובודה • בית הקברות היהודי של בודה • בית הקברות היהודי של ראקושליגט |  |
| תחבורה | כביש הטבעת • קלטי פאייאודבר • ניוגטי פאייאודבר • דלי פאייאודבר • הרכבת התחתית של בודפשט • נמל התעופה הבין-לאומי בודפשט פרנץ ליסט • רכבת הילדים של בודפשט • רכבת גלגלי שיניים (בודפשט) • שדרת הטבעת הונגריה • השדרה הקטנה (בודפשט) • השדרה הגדולה (בודפשט) • הרכבת הפרברית של בודפשט |  |
| כיכרות | כיכר בלאהה לואיזה • אוקטוגון (בודפשט) • כיכר הגיבורים • כיכר ניוגטי • כיכר דיאק פרנץ • כיכר החירות בבודפשט • כיכר ורשמארטי |  |
| ספא (מרחצאות) | ספא סנט לוקאץ' • ספא גלרט • ספא דגאי • מרחצאות פלטינוס • ספא סצ'ני |  |
| אחר | בודה (עיר) • פשט (הונגריה) • אובודה • אויפשט • דנובה • הפארק העירוני • פארק ממנטו • נפליגט • אוניברסיטת אטווש לוראנד • שדרות אנדראשי • יהדות הונגריה • השוק המרכזי של בודפשט • רחוב ואצי • אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה • אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב • היכל האמנות (בודפשט) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264828105171  PLWABN: 9810559345905606  BIBSYS: 90057604  BnF: cb123022616 (data)  CiNii: DA05279743  GND: 41431-1  ISNI: 0000 0001 1957 0247  LCCN: n50053619  NKC: kn20031023010  NLA: 36575873  NSK: 000313040  RERO: 02-A000184367  SUDOC: 028327314  VcBA: 494/4941  VIAF: 312926811   WorldCat (עם VIAF): 312926811
המודל הבינומי לתימחור אופציות

המודל הבינומי לתימחור אופציות הוא מודל פיננסי המספק שיטה נומרית להערכת אופציות. המודל הבינומי הוצע לראשונה ב-1979 על ידי הכלכלנים ג'ון קוקס, סטיבן רוס ומארק רובינשטיין.
המודל הבינומי משמש להערכת אופציות בהם מודלים אחרים אינם מדויקים, למשל באופציות אמריקאיות, שניתן לממשן בכל נקודת זמן, ובאופציות על מניות המחלקות דיבידנד.