stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועדת צמח
הערות שוליים

↑  החלטה מספר 442 של הממשלה מיום 23.06.2013: אימוץ עיקרי המלצות הוועדה לבחינת מדיניות הממשלה בנושא משק הגז הטבעי בישראל (דו"ח ועדת צמח)
↑  בג"ץ 4491/13 המרכז האקדמי למשפט ולעסקים נ' ממשלת ישראל, ניתן ב־2 ביולי 2014, סעיף 36 דף 25
↑  איתי טרילניק, תחזית מוגזמת // גם מאגר שמשון נכלל בחישובי ועדת צמח, באתר TheMarker‏, 3 באוקטובר 2012
↑  איתי טרילניק, דו"ח המדענים הראשיים: "לא לייצא גז עד ל-2020", באתר TheMarker‏, 17 ביולי 2012
↑  איתי טרילניק, "אם יפרוץ משבר אנרגיה, ישראל תהיה בסוף התור של ספקיות הנפט", באתר TheMarker‏, 21 באוגוסט 2012
↑  עמירם ברקת, ‏רה"מ והאוצר לוחצים על ועדת צמח להגדיל יצוא הגז, באתר גלובס, 25 ביולי 2012
↑  https://www.makorrishon.co.il/nrg/online/1/ART2/472/496.html
הרפתקה באילת

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אסתר שטרייט-וורצל
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת עמיחי
 תאריך הוצאה:  1978
 מספר עמודים:  200
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001895228, 001260086
הרפתקה באילת הוא רומן לבני נוער מאת אסתר שטרייט-וורצל שפורסם בשנת 1978 בהוצאת עמיחי.
הספר מספר את קורותיהם של שלושה חברים, שיוצאים לבלות באילת ופוגשים בדרכם כמה נערים ערבים בדרכם לבצע פיגוע טרור. הספר עוסק ביחסים הסבוכים בין יהודים וערבים במדינת ישראל, ובסבל הרב המלווה את הסכסוך.
עלילה

שמוליק ויוסי מנצלים את חג הסוכות כדי לנסוע לאילת. אליהם מצטרפת חנה'לה בת דודתו של שמוליק. באותו הזמן סעד ניסה להגיע לתל אביב, אך הוא נעצר באוטובוס אגד. הוא חש מושפל, ומחליט להצטרף לחבריו ובן דודו אחמד בהתארגנות נגד היהודים. אחמד וסעד מצטרפים לדודם תופיק כדי להוציא לפועל פיגוע תופת ברחובות אילת ההומים. בדרכם לאילת נתקלים שמוליק יוסי וחנה'לה, בסעד ואחמד.
התנהלותם החשאית של סעד ואחמד, וחבילותיהם הכבדות מעוררות את חשדם של השלושה והם מדווחים על כך למשטרה. הם מחליטים יחד עם ז'קו, שוטר במשטרת אילת, לעקוב אחרי הנערים הערבים ולנסות לתפוס את כל המעורבים בפרשה. יוסי עוקב אחריהם לבדו ונלכד. תופיק מנסה להטביע את שמוליק וחנה'לה. במהלך הניסיון סעד טובע, שמוליק מציל אותו, ושניהם מובלים לבית החולים. תופיק בצעד נואש מצמיד את המטענים לבית החולים, אבל שמוליק מזעיק את יחידת החבלנים והם מצליחים להעביר את המטען לשדה סמוך ובכך למנוע הרוגים רבים. אחמד מנסה להטמין מטען בתחנת האוטובוס אבל המטען מתפוצץ מיד והורג אותו. בבית החולים נודע לסעד כי דודו ניסה לרצוח אותו יחד עם כל שאר שוכני בית החולים, שניסה להצמיד מטען אך נכשל. ז'קו מצליח לאתר את יוסי ולהצילו ממש ברגע האחרון. עאמר נתפס ומסכים להסדר טיעון. ההורים של הילדים מגיעים לאילת, ואילו ז'קו מגלה סליק סודי בכפר של סעד. הספר מסתיים בנימה של צער על הסכסוך והצער שהוא גורם לכל המעורבים בו.
נקודת מבט

הספר מסופר מנקודת מבט של כל הדמויות בסיפור. כתיבת הספר מנקודות מבט שונות, אמורה לתת לספר מידה של אובייקטיביות, זאת למרות שהסופרת מעידה על עצמה כי היא בעלת עמדה פוליטית.
הערות שוליים

↑  http://simania.co.il/bookdetails.php?item_id=207282
↑  https://www.makorrishon.co.il/nrg/online/47/ART1/828/111.html
עומאר (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  האני אבו אסעד
 הופק בידי:  האני אבו אסעד   וואליד זואיטר   דייוויד גרזון
 תסריט:  האני אבו אסעד
 עריכה:  מרטין ברינקלר   אייאס סלמאן
 שחקנים ראשיים:  אדם בכרי   סאמר בישאראת   לים לובאני   וואליד זואיטר
 צילום:  איהאב עסל
 מדינה:  הרשות הפלסטינית
 חברת הפקה:  ZBROS (חברת הפקה)
 חברה מפיצה:  Adopt Films (בארצות הברית)
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  21 במאי 2013 (פסטיבל קאן)
 משך הקרנה:  96 דקות
 שפת הסרט:  ערבית ועברית
 סוגה:  סרט מתח, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  ישראל 
 הכנסות באתר מוג'ו:   omar
 פרסים:  פרס אסיה פסיפיק לסרט הטוב ביותר 
 adoptfilms.net/omar
 דף הסרט ב־IMDb
 
עומאר (בערבית: عمر, תעתיק מדויק: "עמר") הוא סרט קולנוע פלסטיני משנת 2013 שנכתב ובוים על ידי האני אבו אסעד. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2014. זהו הסרט השני שייצג את פלסטין ושנבחר כמועמד לפרס זה; הסרט הראשון, "גן עדן עכשיו", גם הוא סרטו של אבו אסעד.
עלילת הסרט נסובה סביב דמותו של עומאר (אדם בכרי), אופה פלסטיני צעיר המאוהב בנדיה (לים לובאני), אחות חברו הטוב והמיליטנטי טארק (איאד חוראני). בעקבות רצח חייל ישראלי שעומאר משתתף בו, יחד עם צעיר נוסף בשם אמג'ד ובהנהגתו של טארק, הוא נלכד ונעצר על ידי השב"כ. הוא נאלץ להפוך למשת"פ, ובינו לבין מפעילו הישראלי רמי (וואליד זואיטר) מתפתח משחק חתול ועכבר, ועומאר עומד בפני קונפליקט של בגידה בעמו וחבריו לבין אהבתו לנדיה.
אבו אסעד סיפר כי את התסריט לסרט כתב תוך ארבעה ימים, ולאחר שנה של מימון, החלה הפקת הסרט. הסרט צולם בישראל בנצרת ובשטחי הרשות הפלסטינית בשכם ובמחנה הפליטים אל-פארעה. הסרט לא נשען בהפקתו על גופים ישראליים כלשהם, וצוות ההפקה והשחקנים היו רובם פלסטינים.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל קאן, בו זכה בפרס חבר השופטים בקטגוריית "מבט מסוים". בנוגע למועמדותו לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, ראויה לציון העובדה כי בניגוד לסרטו הקודם של אבו אסעד, "גן עדן עכשיו", אשר האקדמיה האמריקאית לקולנוע הציגה אותו כנציג "הרשות הפלסטינית", מועמדות זו הוצגה כמועמדות של "פלסטין".
הסרט הושווה על ידי מבקרים שונים לסרט הישראלי "בית לחם", שעוסק בנושאים דומים והיה נציג ישראל במועמדות לפרס האוסקר לסרט הזר, אך לא נבחר כמועמד לפרס.
הערות שוליים

↑  Nancy Tartaglone, Foreign Language Oscar Preview: A Long List Of Strong Contenders For Such A Shortlist Of Possible Nominees, Deadline, 15 December 2013
↑  Alex Ritman, Hany Abu-Assad presents a direct hit from the West Bank at DIFF, TheNational,3 December 2013
↑  נחום מוכיח, גן עדן אחר כך: ריאיון עם במאי "עומאר", אתר nrg,‏ 24 בינואר 2014
↑  The Times Of India, Academy drops 'territories' in Palestine reference, 17 January 2014
↑  ראו למשל: שמוליק דובדבני, "עומאר": סיכול ממוקד של הכיבוש, באתר ynet, 10 בינואר 2014; נחום מוכיח, רומיאו הפלסטיני: איך "עומאר" הגיע לאוסקר?, אתר nrg,‏ 21 בינואר 2014
יחסי גאנה–ישראל

| יחסי ישראל–גאנה |
| --- | --- |
ישראל: גאנה
   לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה   

ישראל: גאנה
שטח (בקילומטר רבוע)
22,072: 238,533
אוכלוסייה
10,023,983: 34,801,136
תמ"ג (במיליוני דולרים)
509,901: 76,370
תמ"ג לנפש (בדולרים)
50,868: 2,194
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: דמוקרטיה נשיאותית

בין מדינת ישראל ורפובליקת גאנה קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים נכון לשנת 2023, וכן שיתוף פעולה בנושאים שונים, בעיקר בתחומי המסחר והחקלאות.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.  אין כאן אזכור להקמת בית הספר האווירי ראו לדוגמה באדם שתקאי.
היחסים בין ישראל וגאנה החלו בתחילת שנות ה-50, זמן קצר לאחר הקמתה של מדינת ישראל, כאשר לאורך מחציתו השנייה של העשור ישראל הפעילה מספר פרויקטים בגאנה, במימון חלקי מטעם ממשלת ישראל, וכן סייעה בהקמתו של צי ימי משותף לישראל ולגאנה, אשר כ-40% ממנו היו תחת שליטתה של חברת "צים", דאז חברה ממשלתית בבעלות מדינת ישראל. בנוסף, ישראל סייעה בהקמת אקדמיה למקצועות הסחר הימי בגאנה.
בשנת 1957, שווי הייצוא של סחורה ישראלית לגאנה עמד על סך של כ-135,000 דולר אמריקאי.[דרוש מקור]באותה השנה חברת תה"ל (תכנון המים לישראל בע"מ) סייעה בפיתוח תשתיות המים בגאנה. באותה השנה גם פעלה חברת סולל בונה, בשיתוף ממשלת גאנה, להקמת חברת הבנייה הלאומית של גאנה (GNCC).
בשנת 1958, ובעקבות בקשה של ממשלת גאנה, הלוותה ממשלת ישראל לגאנה סכום של 20 מיליון דולר. אותה שנה העניק דוד בן-גוריון מטוס פייפר לשימושו האישי של ראש ממשלת גאנה. בשנת 1959 גדל ערך הייצוא הישראלי לגאנה ועמד על סך של כ-1.4 מיליון דולר.[דרוש מקור] בין השנים 1959–1960, גאנה, בסיוע של מומחים ישראלים, הקימה את "גדודי הבונים והחלוצים", אשר היוו כוח עבודה אזרחי מאורגן שמטרתו הייתה שיפור מצב התשתיות במדינה, וזאת בהשראת הדגם הישראלי של הגדנ"ע והנח"ל.
במהלך שנות ה-50 וה-60, אקרה, בירת גאנה, שימשה בפועל כמרכז הפעילות הדיפלומטית של ישראל באפריקה, כאשר המעורבות הישראלית בגאנה הייתה, מבחינת ממשלת ישראל, פרויקט לדוגמה שנועד לעודד מדינות נוספות באפריקה לשתף פעולה עם ישראל, ולא להיכנע לתכתיבי מדינות ערב, אשר קיימו בתקופה זו חרם מוחלט על ישראל ותוצרתה. מסיבה זו, גם אחרי התקררות היחסים בין שתי המדינות בעקבות ועידת קזבלנקה בשנת 1961, ישראל המשיכה לספק סיוע אזרחי לגאנה.
היחסים בין שתי המדינות התחממו פעם נוספת בעקבות ההפיכה הצבאית בגאנה בשנת 1966, וזאת בשל רצונו של המשטר החדש לזכות בסיוע צבאי מטעם מדינת ישראל, תחום שישראל רכשה בו מוניטין מכובד. עם זאת, באותה התקופה ישראל התמקדה בפעילות דיפלומטית באזור מזרח אפריקה, ופחות התעניינה בחלקה המערבי של היבשת, ומסיבה זו ממשלת גאנה לא הצליחה להבטיח סיוע צבאי משמעותי מצד ישראל, דבר שהוביל להצטננות מחודשת ביחסי שתי המדינות. בסופו של דבר, בעקבות מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973, גאנה, יחד עם מדינות רבות באפריקה, הודיעה על ניתוק הקשרים עם מדינת ישראל, החזירה את שגרירה מישראל, וסגרה את שגרירות ישראל באקרה. מאז עד 2011, היחסים היו עוינים מאוד, וגאנה תמכה במדינות ערב. עם זאת, חרף ניתוק היחסים המשיכו להתקיים קשרים מסחריים חלקיים בין שתי המדינות, הרחק מאור הזרקורים.
קרובו אדוסיי, הפוליטיקאי הראשון מגאנה שביקר בישראל, עם דוד בן-גוריון ב-1959
ביקור משלחת מגאנה בקיבוץ גן שמואל, ביחד עם ילדי הקיבוץ ונציגים ישראלים ב-1957
שגריר ישראל בגאנה מיכאל ארנון ואשתו בחברת שר החוץ של גאנה, קוג'ו בוטסיו, 1964
היחסים בתחילת המאה ה-21

לאחר 38 שנות ניתוק, היחסים הדיפלומטיים הישירים בין ישראל וגאנה שוקמו באופן רשמי במהלך שנת 2011, בשעה שישראל שבה וחנכה שגרירות רשמית בגאנה.
היקף המסחר בין שתי המדינות עלה בצורה משמעותית,[דרושה הבהרה] וגאנה הפכה ליעד אטרקטיבי עבור אנשי עסקים מישראל, בין היתר הודות לגילוי נפט באדמתה. בנובמבר 2016 חנך השגריר עמי מהל את לשכת העסקים גאנה - ישראל, ששמה לה למטרה לקדם את היחסים הכלכליים בין המדינות. בדצמבר 2017 ביקר בישראל יו"ר הפרלמנט של גאנה. במסגרת הפריחה המחודשת ביחסים, משלחת רשמית מטעם צה"ל יצאה לגאנה בנובמבר 2012, בעקבות קריסת קניון בן ארבע קומות, לשם מתן סיוע הומניטרי וחילוץ הלכודים מתחת להריסות.
שגרירת גאנה בישראל (נכון ל-2022) היא לידייה אופוסואה אמרטיי.
ראו גם

בית ישראל (גאנה)
לקריאה נוספת

משה יגר, ראשיתו של שירות החוץ 1948–1967, הוצאת כרמל, 2021, עמ' 242–243.
רוברט וילסון (במאי)

ערך זה עוסק בבמאי תיאטרון. אם התכוונתם לאסטרונום, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  4 באוקטובר 1941 (בן 83) וייקו, ארצות הברית 
 סוגה מועדפת:  אמנות במרחב הציבורי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1964 
 מקום לימודים:  מכון פראט 
 פרסים והוקרה:  פרימיום אימפריאל (2023)  Medaille für Kunst und Wissenschaft (Hamburg) (2009)  honorary doctor of the Sorbonne Nouvelle University (19 בנובמבר 2013)  עיטור ארטיס בוהמי אמיקיס (30 באפריל 2014)  מדליית גתה (2014)  פרס התאטרון האירופי (1997)  דב ברלין (1997)  מלגת גוגנהיים  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  פרסי בסי  פרס שטייגר 
 http://www.robertwilson.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
רוברט וילסון (באנגלית: Robert Wilson; נולד ב-4 באוקטובר 1941) הוא במאי תיאטרון אמריקאי אוונגרדי, שכונה "אמן התיאטרון המקורי ביותר (באמריקה) – ואולי אפילו בעולם".

במהלך הקריירה המגוונת שלו הוא עבד גם ככוראוגרף, אמן מיצג, צייר, פסל, אמן וידאו ארט, מעצב קול ותאורה. הוא ידוע במיוחד בשל שיתוף הפעולה שלו עם פיליפ גלאס על האופרה "איינשטיין על החוף" (Einstein on the Beach), ועם אמנים רבים אחרים, בכללם היינר מילר, ויליאם ס. בורוז, אלן גינסברג, לו ריד, טום וייטס, דייוויד בירן, לורי אנדרסון, Gavin Bryars, דריל פינקני, רופוס ויינרייט ומרינה אברמוביץ'.
שנותיו הראשונות והשכלתו

וילסון נולד בווייקו, טקסס, בנם של לורי וולמה (שם נעוריה המילטון) ודי. אם. וילסון, עורך דין.

הוא למד מנהל עסקים באוניברסיטת טקסס באוסטין בשנים 1959–1962. הוא עזב לברוקלין ב-1963, קיבל תואר ראשון באדריכלות ממכון פראט ב-1965. הוא גם השתתף בהרצאות סיביל מוהולי-נג'י (אלמנתו של לסלו מוהולי-נג'י), ולמד ציור אצל האמן ג'ורג' ג'יי מקניל. אחר-כך נסע לאריזונה ללמוד ארכיטקטורה אצל פאולו סולרי במתחם שלו. רוברט וילסון הוא גיי.
הקריירה

ב-1968 ייסד וילסון את להקת המופע הניסויי the Byrd Hoffman School of Byrds (נקרא על שם מורה שעזר לו להתגבר על לקות דיבור – הוא סבל מגמגום קשה כנער). ביחד עם הלהקה, הוא יצר את עבודותיו הרציניות הראשונות, ב-1969 "מלך ספרד" ו"חייו וזמנו של זיגמונד פרויד". הוא התחיל לעבוד באופרה בראשית שנות השבעים, יצר את "איינשטיין על החוף" (Einstein on the Beach), ביחד עם המלחין פיליפ גלאס, שהביא לשני האמנים פרסום בינלאומי.
זכה בפרס דרמה דסק לבמאי המצטיין לשנת 1971 (Drama Desk Award for Outstanding Director).
בשנים 1983–1984, וילסון תכנן מופע לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984): "מלחמת האזרחים: ניתן למדוד עץ הכי טוב כשהוא מונח על הארץ" (The Civil Wars: A Tree Is Best Measured When It Is Down). העבודה השלמה הייתה באורך 12 שעות, ב-6 חלקים. ההפקה הושלמה רק בחלקה – האירוע כולו בוטל מחוסר מימון. ב-1986, חבר השופטים של פרס פוליצר בחר פה אחד ב"מלחמת האזרחים" לפרס הדרמה, אולם הוועדה המפקחת פסלה את הבחירה ולא העניקה פרס לדרמה באותה שנה.
וילסון ידוע בכך שהוא דוחף קדימה את גבולות התיאטרון. עבודותיו ידועות בסגנונן הפשוט, עם תנועות איטיות מאוד, וברוב הפעמים מתרחשות בהיקף רחב של חלל וזמן. "חייו וזמנו של יוסיף סטלין" הוא מופע בן תריסר שעות, בעוד "הר קא" ו"גארדניה טראסה" הוצגו על פסגת הר באיראן ונמשכו לאורך שבעה ימים.
בנוסף לעבודתו הבימתית, וילסון יצר פסלים, ציורים, ועיצב רהיטים. הוא זכה בפרס אריה הזהב בביאנלה של ונציה 1993 עבור פסל שיצר. ב-1996 וילסון קיבל את פרס דורותי וליליאן גיש.
ב-2004 הציע עלי חוסייני לוילסון משרה עם מגורים בערוץ הטלוויזיה LAB HD

מאז אותה עת, וילסון והמפיקה אסתר גורדון (ואמנים אחרים כגון בראד פיט,
מיכאיל ברישניקוב, רוברט דאוני ג'וניור, וינונה ריידר, ז'ולייט בינוש, איזבל הופר, דיטה וון טיס ופיטר סארסגארד ואחר-כך עם מתיו שאטוק, הפיקו עשרות סרטי וידאו בעלי הבחנה גבוהה הידועים בשם Voom Portraits. בין המשתתפים בפרויקט הנפוץ הזה היו גם המלחין מייקל גלסו, האמן והמעצב המנוח אז'ן טסאי (Tsai), מעצב האופנה קווין סנטוס ומעצב התאורה Urs Schönebaum. בנוסף לידוענים כללו המוצגים עיצובים של אנשי מלוכה, בעלי חיים, חתני פרס נובל ונוודים.
הסופר הצרפתי לואי אראגון שיבח את וילסון באומרו: "מה שאנחנו, מאז שהסוריאליזם נולד, החלומות רדפו אחרינו והמשיכו מעבר לנו."
ב-2010 וילסון עבד על מחזמר חדש עם המלחין (שאיתו שיתף פעולה שנים רבות) טום וייטס והמחזאי האירי מרטין מקדונה (McDonagh).
ב-2002, וילסון הוזמן לשמש כמנטור התיאטרון הראשון בחניכת תוכנית "יוזמת המנטור ובן החסות באמנויות של רולקס" Rolex Mentor and Protégé Arts) Initiative), תוכנית נדבנות בינלאומית שמצוותת אמנים לתלמידים בעלי כישרון מבטיח למשך תקופה של שנה של עבודה יצירתית אחד על אחד. מנטורי תיאטרון אחרים של התוכנית היו סר פיטר הול (2004), ג'ולי טיימור (2006), קייט וולק (2008), פיטר סלרס (2010) ופטריס שרו (2012).
בשנת 2017 התארח וילסון במסגרת פסטיבל ישראל והציג את הצגת היחיד שכתב סמואל בקט - הטייפ האחרון של קראפ.
סגנונו > תנועה

תנועה היא מרכיב מפתח בעבודתו של וילסון. כרקדן, הוא מכיר בחשיבות תנועתו של שחקן על הבמה ויודע את המשקל שיש לתנועות שלו. כשהוא דיבר על ה"מחזה ללא מילים" שלו, עיבוד ל"כשאנו המתים מתעוררים" של איבסן, אמר וילסון:
"אני משתמש בתנועה לפני שאני עובד על הטקסט. בשלב מאוחר יותר נחבר את הטקסט והתנועה יחדיו. אני משתמש בתחילה בתנועה כדי לוודא שהיא חזקה מספיק לעמוד בפני עצמה על שתי רגליה ללא מילים. לתנועה חייב להיות מקצב ומבנה משל עצמה. אסור לה לעקוב אחרי הטקסט. היא יכולה לחזק את הטקסט בלי להמחיש אותו. מה שאתה שומע ומה שאתה רואה הן שתי שכבות שונות. כשאתה מחבר אותן יחדיו, אתה יוצר מרקם אחר."
עם דגש כזה על תנועה, וילסון אפילו בונה את מבחני הבד שלו סביבה. במבחן הבד שלו "וילסון לעיתים מבצע קטע תנועה מפורט" ו"מבקש מהשחקן לחזור עליו"

תומאס דרה, שחקן ב"מלחמת האזרחים", חש שמבחן הבד היה מבלבל, "כשנכנסתי, (וילסון) ביקש ממני ללכת לאורך החדר לספירה של 31, לשבת לספירה של 7, לשים את ידי על מצחי לספירה של 59. כל התהליך בלבל אותי"

כדי להדגיש יותר את חשיבותה של התנועה בעבודותיו של וילסון, סת' גולדשטיין, שחקן אחר ב"מלחמת האזרחים", אמר ש:
"כל תנועה מהרגע שנכנסתי לחדר עד לרגע שעזבתי אותו, תוכננה לפרטי פרטים. במהלך הקטע על השולחן כל מה שעשיתי היה לספור תנועות. כל מה שחשבתי עליו היה תיזמון."
כשמגיע הזמן להוסיף טקסט לתנועה, עדיין יש הרבה מה לעשות. וילסון מקדיש תשומת לב רבה לטקסט ועדיין מוודא שיש מספיק "מרחב מסביב לטקסט"

כדי שישרה על הקהל.
בנקודה זהו, השחקנים מכירים את תנועותיהם ואת העיתוי שלהן, מה שמאפשר לוילסון להכניס את הפעולות בחלקים מסוימים של הטקסט. מטרתו הסופית היא לגרום לכך שהקצב של הטקסט יהיה שונה מזה של התנועה כך שהקהל יוכל לראות אותם כשני חלקים נפרדים, לראות כל אחד מהם כעומד בפני עצמו. בשלב הטקסט/תנועה, וילסון לעיתים מתערב בחזרה באומרו דברים כמו "משהו לא בסדר. אנחנו צריכים לבדוק את הטקסטים שלכם כדי לראות אם אתם שמים את המספרים במקום הנכון".
הוא ממשיך ומסביר את החשיבות הטמונה בכך:
"אני יודע שזה מעשה נורא להפריד את הטקסט מהתנועה ולהחזיק בשני מקצבים שונים. לוקח זמן לאדם לאמן את עצמו כדי שיגרום ללשון ולגוף ללכת אחד כנגד השני. אולם דברים קורים לגוף שאין להם שום קשר למה שאנחנו אומרים. זה מאוד מעניין אם המוח והגוף נמצאים בשני מקומות שונים ומאכלסים שטחים שונים במציאות."
מקצבים אלה מעמידים את המוח על קצות אצבעותיו, שבאופן מודע או לא-מודע לוקח חלק במשמעות שמאחורי התנועה והתאמתה לשפה.
בדומה לשימושו של וילסון בהיעדר שפה בעבודותיו, הוא גם מבחין בחשיבות שיש להיעדר תנועה. בהפקה של "מדיאה" וילסון ארגן את הסצנה שבה הזמרת המובילה עמדה מלכת לאורך כל השיר שלה בעוד רבים אחרים נעו סביבה. וילסון נזכר ש:
"היא התלוננה שאם לא אתן לה כל תנועות, איש לא יבחין בה. אמרתי לה שאם היא יודעת כיצד לעמוד, כולם יתבוננו בה. אמרתי לה לעמוד כמו פסל שיש של אלה שניצבה באותו מקום במשך אלף שנים."
לאפשר לשחקן להפגין כזאת נוכחות בימתית בלי להגיד מילה זה מאוד פרובוקטיבי, שזה בדיוק מה שוילסון מתכוון לו כדי להגשים כל משמעות של תנועה שהוא יוצר על הבמה.
סגנונו > תאורה

וילסון מאמין ש"החלק החשוב ביותר בתיאטרון" הוא תאורה.

הוא מתייחס לאופן שבו הדימויים מוגדרים על הבמה, והדבר קשור לתאורה של אובייקט או תמונה. הוא מרגיש שעיצוב התאורה יכול להפיח חיים בהפקה. מעצב התפאורה של וילסון ב"מלחמת האזרחים", תום קאם, מתאר את הפילוסופיה שלו:
"תפאורה לוילסון היא כמו בד קנבס לצייר שפוגע בו בצבע."
הוא מסביר: "אם אתה יודע כיצד להאיר, אתה יכול לגרום לחרא להיראות כמו זהב. אני צובע, אני בונה, אני מלחין באור. אור הוא שרביט קסמים."
וילסון הוא "הבמאי הגדול היחידי שמקבל תשלום על היותו מעצב תאורה" ויש שסבורים שהוא "אמן התאורה הגדול ביותר של דורנו"

עיצובי התאורה שלו מתבצעים בשטף, במקום לסירוגין, מה שהופך את האור ל"דומה לפסקול מוזיקלי".
עיצובי התאורה של וילסון מציגים "מרקמים דחוסים ומוחשיים" ומאפשרים ל"אנשים ואובייקטים להבליח מהרקע".

בעיצובים שלו ל"קוורטט”, וילסון השתמש בארבע מאות אלומות אור לאורך תשעים דקות בלבד.
הוא שואף לשלמות, מתעקש להגשים כל היבט של חזונו. על המונולוג בן חמש עשרה דקות ב"קוורטט" עבד יומיים על עיצוב התאורה, בעוד מחווה של יד אחת ארכה קרוב לשלוש שעות.

תשומת הלב הזו לפרטים מבטאת את אמונתו בכך ש"אור הוא השחקן החשוב ביותר על הבמה."
סגנונו > אביזרי במה

עניינו של וילסון בעיצוב מגיע לאביזרי במה בהפקותיו, אותם הוא מתכנן ולעיתים משתתף בבנייתם. בין אם זה רהיט, נורה, או תנין ענק, וילסון מתייחס לכל אחד מהם כיצירת אמנות משל עצמה. הוא דורש דגם בגודל מלא של כל אחד מהאביזרים אותו הוא בונה לפני שמסיימים לבנות אותו, על מנת "לבדוק פרופורציות, איזון וקשרים חזותיים"
על הבמה.
ברגע שהוא מאשר את הדגם, הצוות בונה את האביזר, ווילסון "ידוע בכך שהוא שולח אותם שוב ושוב עד שהוא שבע רצון."

הוא כה מחמיר בהקפדתו על הפרטים שכשג'ף מוסקובין, המנהל הטכני של "קוורטט" הציע שהם ישתמשו בכיסא אלומיניום עם כיסוי מעץ במקום כיסא העשוי כולו מעץ, וילסון השיב לו:
"לא ג'ף, אני רוצה כיסאות עץ. אם נעשה אותם מאלומיניום, הם לא יישמעו נכון כשהם יפלו ויפגעו ברצפה. הם יישמעו כמו מתכת, לא עץ. זה יישמע שגוי. רק תוודא שתשיג עץ חזק.
תשומת לב כזאת לפרטים ושאיפה לשלמות מסתכמים לבסוף באוסף יקר של אביזרים. "אוצרים מחשיבים אותם כפסלים",

והאביזרים נמכרים במחירים שנעים בין $4,500 ל-$80,000.
סרט אודותיו

וילסון הוא נושאו של הסרט התיעודי בבימויה של קתרינה אוטו-ברנשטיין, "וילסון המוחלט" (Absolute Wilson, 2006).
לקריאה נוספת

Brecht, Stefan. 1978. The Theatre of Visions: Robert Wilson. Frankfurt: Suhrkamp.
Brockett, Oscar G. and Franklin J. Hildy. 2003. History of the Theatre. Ninth edition, International edition. Boston: Allyn and Bacon. ISBN 0-205-41050-2.
Gussow, Mel. 1998. Theatre On The Edge. New York: Applause.
Macián, José Enrique, Sue Jane Stocker, and Jörn Weisbrodt, eds. 2011. The Watermill Center – A Laboratory for Performance: Robert Wilson’s Legacy. Stuttgart: DACO-VERLAG. ISBN 978-3-87135-054-2.
Morey, Miguel and Carmen Pardo. 2002. Robert Wilson. Barcelona: Edicion Poligrafa S.A.
Otto-Bernstein, Katharine. 2006. Absolute Wilson: The Biography. New York: Prestel.
Quadri, Franco, Franco Bertoni, and Robert Stearns. 1998. Robert Wilson. New York: Rizzoli.
Shyer, Laurence. 1989. Robert Wilson And His Collaborators. New York: Theatre Communications Group.
Weber, Carl, ed. & trans. 1989. Explosion of a Memory: Writings by Heiner Müller. By Heiner Müller. New York: Performing Arts Journal Publications. ISBN 1-55554-041-4.
הערות שוליים

↑  John Rockwell (1992-11-15). "Staging Painterly Visions". The New York Times. p. 23 (sect. 6).
↑  רוברט וילסון, באתר filmreference.com
↑  סילביאן גולד, קפדן, מסתורי, חדשן. ובחור מקסים, באמת., באתר הניו יורק טיימס, 22 באוקטובר 2006
↑  Mel Gussow (1994-01-06). "At Home With: Robert Wilson; The Clark Kent Of Modern Theater". The New York Times. p. C1.
↑  עלי חוסייני, מיזוג אמנות וטלוויזיה, באתר highdef.com, עמ' 25
↑  Bob Colacello (December 2006). "The Subject as Star". Vanity Fair (Conde Nast): 318.
↑  רוברט וילסון – במאי ומעצב תיאטרון, באתר מוזיאון העיצוב (לונדון)
↑  מחזמר חדש של טום וייטס: "קו האופק"
↑  הולמברג 41.
↑  מצוטט אצל הולמברג 43.
↑  "Director's Notes" in a program for Stein's Four Saints in Three Acts, quoted in Sarah Bay-Cheng, Mama Dada: Gertrude Stein's Avant-Garde Theater, New York: Routledge, 2004. 135.
↑  הולמברג 44.
↑  הולמברג 44.
↑  הולמברג 45.
↑  מצוטט אצל הולמברג 49.
↑  הולמברג 50.
↑  הולמברג 52.
↑  הולמברג 61.
↑  מצוטט אצל הולמברג 136.
↑  הולמברג 136.
↑  מצוטט אצל הולמברג 137.
↑  מצוטט אצל הולמברג 137.
↑  מצוטט אצל הולמברג 139.
↑  מצוטט אצל הולמברג 139.
↑  מצוטט אצל הולמברג 139.
↑  מצוטט אצל הולמברג 147.
↑  מצוטט אצל הולמברג 121.
↑  הולמברג 121.
↑  הולמברג 122.
↑  הולמברג 123.
↑  הולמברג 122.
↑  הולמברג 126.
↑  הולמברג 128.
↑  הולמברג 128.
↑  הולמברג 128.
↑  מצוטט אצל הולמברג 129.
↑  הולמברג 129.
↑  גוזוו 113.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275915605171  PLWABN: 9810534795605606  BIBSYS: 97054809  BNE: XX916247  BnF: cb122068055 (data)  CANTIC: a10384066  CiNii: DA09229780  GND: 118633503  ISNI: 0000 0000 3294 4613  LCCN: n79015353  LNB: 000174512  MusicBrainz: 010ca9c5-77cc-4d5e-94d7-e943b80fdae3  NDL: 00621653  NKC: js20011212035  NLA: 35787806  NLG: 79873  NSK: 000193914  NTA: 068679262  RERO: 02-A000176794  RKD: 109066  SNAC: w6xs6p6c  SUDOC: 027648931  ULAN: 500124951  VIAF: 49578568   WorldCat (עם VIAF): 49578568
פאני ארדן

| --- | --- |

פאני ארדן, 2005
 לידה:  22 במרץ 1949 (בת 75) סומיר, צרפת 
 שם לידה:  Fanny Marguerite Judith Ardant 
 סוגה מועדפת:  קולנוע
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1974 
 מקום לימודים:  Sciences Po Aix-en-Provence  Paul Cézanne University 
 בן או בת זוג:  Dominique Leverd  פרנסואה טריפו (1981–1984)  פביו קונברסי (1989–?) 
 צאצאים:  Baladine Ardant Conversi, Lumir Leverd, Joséphine Truffaut 
 פרסים והוקרה:  פרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר (1997)  פרס סטניסלבסקי (2003)  פרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר (1997)  Silver Bear for Outstanding Artistic Contribution (2002)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקנית הטובה ביותר (2002)  פרס סזאר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2020)  Swann d’or de la meilleure actrice (2022) 
 פרופיל ב-IMDb
 
פאני ארדן, מתוך צילומי הסרט "Hello Goodbye", במלון אינטרקוננטיננטל בתל אביב, 2007. עוד בתמונה צמד שחקני משנה ZNS)
פאני מרגריט ז'ודית' ארדן (בצרפתית: Fanny Marguerite Judith Ardant; נולדה ב-22 במרץ 1949) היא שחקנית קולנוע צרפתייה, אשר הופיעה בלמעלה מחמישים סרטי קולנוע מאז שנת 1976. ארדן זכתה בפרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1997 על משחקה בסרט Pédale douce ובפרס לומייר על משחקה בסרט Ridicule.