stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שדרות משה דיין (אשדוד)
הערות שוליים

↑  נחנכה טיילת הספורט החדשה באשדוד, באתר אשדוד נט, ‏13 בפברואר 2012
↑  אסף ליבוביץ', צפו: נחנכה "כיכר הדייגים" לזכר חנה ואלדו נחום ובנם עמוס שנפל במלחמה, באתר כאן דרום אשדוד, ‏29 בנובמבר 2019
↑  פסל השלום בכיכר השלום, באתר אשדוד נט, ‏6 בנובמבר 2011
↑  המלון בחוף י"א – מתי יסתיימו עבודות הבניה ואיזה מלונות נוספים בדרך?, באתר אשדוד נט, ‏1 באפריל 2017
↑  קורות החיים של גיל קקו, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  תוכנית 603-0858191 – מגרש 3 מע"ר צפון אשדוד, באתר מינהל התכנון, מגרש משנה 7A
1 2  אסף ליבוביץ', צפו: נחנכה "כיכר הדייגים" לזכר חנה ואלדו נחום ובנם עמוס שנפל במלחמה, באתר כאן דרום אשדוד, ‏29 בנובמבר 2019
| אשדוד  |
| --- | --- | --- |
| ערכים ראשיים | אשדוד • רובעי העיר • תכנון העיר • כיכרות |  |
| גנים ופארקים | פארק אשדוד-ים • פארק עד הלום • פארק בן-גוריון • פארק אקולוגי מצודת-ים אשדוד • גן אלישבע • פארק לכיש • גבעת יונה • עד הלום |  |
| רחובות | רחוב רוגוזין • רחוב שבי ציון • מדרחוב הנביאים • שדרות בני ברית • שדרות הרצל • שדרות מנחם בגין • שדרות משה דיין |  |
| תחבורה | תחבורה ציבורית • מסוף בני ברית • מסוף ביג • מערכת להסעת המונים בנפת אשקלון |  |
| מוסדות | מרכז כיוונים • המשכן לאמנויות הבמה • הארכיון לתולדות אשדוד • הקריה האקדמית של אשדוד (עתידי) • בית אריה קלנג • מוזיאון אשדוד לאמנות • אצטדיון אשדוד (עתידי) |  |
| תעשייה | נמל אשדוד • תחנת הכוח אשכול • נמל הדרום • אלתא מערכות |  |
| היסטוריה | אשדוד ים (העיר העתיקה) • תל אשדוד • תל מור • רצועת החוף |  |
| נושאים מרכזיים נוספים | העירייה ומועצת העירייה • סמל העיר • יקיר העיר אשדוד • חברת אשדוד • החברה לפיתוח אשדוד |  |
קטגוריה ראשית
ריהוט רחוב בטיילת רוברט חיים
כיכר היובל – במרכזה פסל "עין השמש" בעיצובו של מוטי מזרחי. מדרום לכיכר, ממוקם מלון "לאונרדו פלאזה אשדוד".
לאורך המקטע, המקביל לרובע ט"ו, משתרע פארק אקולוגי מצודת-ים אשדוד, הכולל את אחוזות הקבר ואת מצודת אשדוד ים
המצודה ב-2018
הפגנה בשדרה נגד בנייה בחוף הפרחים, פברואר 2014
כיכר גיל קקו – פסלי הצועדים הוקמו על ידי עובדי תחנת הכוח אשכול להנצחת בן עמיתיהם לעבודה, טוראי קקו (18), תושב העיר שנהרג בתאונת דרכים במילוי תפקידו
הפסל "נער מכונף" בכיכר אורוגוואי – יצירתה של עפרה צימבליסטה, לזכר רב-סמל מריאן ברקוביץ' (31), תושב העיר שנפל בכפר גלעדי עם 11 מחבריו ליחידה במלחמת לבנון השנייה
המשכן לאמנויות הבמה, במבט מהשדרה
אנדרטה לנספים באוניות המעפילים סטרומה ומפקורה, ליד כיכר האמנות
מגרש פטאנק מחצץ
טטרפודים מקושטים בגרפיטי בחוף אורנים הנצפים מהשדרה, ציור של דודי שובל (ONE LOVE)
חשיפה ארוכה של רכבים נוסעים בכביש השדרה
מיכאל ספרד

| --- | --- |

מיכאל ספרד באולפן רדיו תל אביב, יולי 2018
 לידה:  21 באפריל 1972 (בן 52) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  יוניברסיטי קולג' לונדון 
 פרסים והוקרה:  פרס סמי מיכאל (2024)  אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג 
 
מיכאל סְפַרְד (נולד ב-21 באפריל 1972) הוא עורך דין המתמחה במשפט בין-לאומי של זכויות האדם ובדיני מלחמה, פובליציסט, ופעיל שמאל ישראלי. ספרד מרבה לייצג יוצרי קולנוע וטלוויזיה כגון תסריטאים ובמאים, פעילים וארגונים למען זכויות בעלי חיים, וכן ארגוני שמאל רדיקלי, סרבני שירות בצה"ל ופלסטינים בבג"ץ. קיבל ב-2012 את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג.
חייו ופועלו

מיכאל ספרד נולד בירושלים. הוא נכדו של הסוציולוג זיגמונט באומן מצד אִמו ונכדו של המשורר היידי דוד ספרד מצד אביו. אביו ליאון הוא מתמטיקאי ואמו אנה ספרד היא פרופסור אמריטה בחוג לחינוך מתמטי שבפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה. הוריו עלו לישראל מפולין בסוף שנות השישים, לאחר שהיו מעורבים במאבקי סטודנטים באוניברסיטת ורשה נגד המשטר הקומוניסטי ב־1968. אביו גם ישב בכלא הפולני בגלל פעילות זו.
ספרד גדל בירושלים, למד בתיכון רנה קסין והיה חבר בתנועת הנוער של ר"צ. שירת בנח"ל כחובש קרבי. בשל סירבו לשרת בחברון ריצה תקופת מאסר בת שלושה שבועות בכלא צבאי. לאחר שירותו הצבאי למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ובהמשך התמחה אצל עורך הדין אביגדור פלדמן. לאחר ההתמחות הועסק ספרד במשרדו של פלדמן במשך חמש שנים. במהלך תקופה למד ספרד לתואר שני במשפט בינלאומי של זכויות אדם ונסע לשם כך לשנת לימודים בלונדון. בתחילת שנת 2004 פתח משרד עצמאי בתל אביב.
היה כתב לענייני משפט במקומון "כל העיר" בירושלים. מפרסם מאמרים בכתבי עת משפטיים מקצועיים. במהלך השנים הרבה לפרסם טורי דעה פובליציסטיים.
זכה בפרס סמי מיכאל לשוויון ולצדק חברתי לשנת 2024.
נשוי לעובדת הסוציאלית נירית בן־חורין.
פועלו המשפטי

הפרקטיקה המשפטית של מיכאל ספרד נוגעת לנושאים הקשורים למימושם של זכויות אדם ודיני העימות המזוין, מה שמוביל לעיסוק בשליטה הישראלית על יהודה ושומרון. במסגרת זו הוא מייצג ארגונים לזכויות אדם, ישראלים ופלסטינים, קהילות (מועצות וכפרים), ועדים וגם יחידים. התמחותו היא עתירות לבג"ץ והוא הגיש עד היום למעלה ממאה עתירות כאלו.
ספרד הוא היועץ המשפטי של ארגון זכויות האדם "יש דין". טיפל בארבע עתירות העוסקות בגדר ההפרדה, מתוכן ניצח בשלוש, כשהמפורסת שבהן היא העתירה של הכפר בילעין. הוא מייצג אסירים פלסטינים רבים בוועדות שחרורים ולפעמים מופיע בבתי משפט צבאיים.
בין התיקים בהם טיפל:
פועלו המשפטי > מדיניות צה"ל ביהודה ושומרון

ייצג את המשפחות של שלושה אזרחים זרים שנהרגו כתוצאה מפעולות צה"ל בשטחים: המשפחה של צלם העיתונות הבריטי ג'יימס מילר שנהרג ברפיח, ומשפחותיהם של שני פעילי ISM (תנועת הסולידריות הבינלאומית), שנהרגו בפעילותם, בתקריות נפרדות. תום הרנדל שנהרג ברפיח גם הוא, ורייצ'ל קורי האמריקאית, שנהרגה ברפיח על ידי דחפור D9R משוריין של צה"ל. במשפטה של רייצ'ל קורי זיכה השופט את המדינה מכל אשמה וקבע שמותה של קורי הייתה תאונה בעת אירוע מלחמתי שנגרמה עקב הראות המוגבלת של מפעיל הדחפור ורשלנותם של קורי וה-ISM.
ייצג את בריאן אייברי, איש ISM שנורה על ידי חיילי צה"ל בג'נין בראשו, וסובל מעיוות של פניו ומבעיות רפואיות הכרוכות בכך, במאבקו לחקירה פלילית של האירוע. במסגרת המאבק הוגשה עתירה לבג"ץ, שהורה לפרקליט הצבאי הראשי לפתוח בחקירה.[דרוש מקור]
מספר תיקים של סרבני שירות בשטחים: אומץ לסרב – ארגון הסרבנים המילואימניקים, יש גבול – ארגון הסרבנים הוותיק ביותר, אנשי מכתב הטייסים, אנשי מכתב המטכ"ליסטים וסרבן השירות דוד זונשיין.
בג"ץ הסיכולים הממוקדים - במשפט תקף מיכאל ספרד ביחד עם אביגדור פלדמן את מדיניות הסיכול הממוקד של צה"ל, שלפיה צה"ל "יוצא לחיסול יזום של אזרחים בשטחים הנחשדים כמפגעים, ללא משפט". בג"ץ דחה את עתירתו וקבע שלצה"ל מותר לחסל מחבלים, בסייגים מסוימים.
ייצג את תנועת שלום עכשיו בעתירה נגד מאחזים בלתי חוקיים.
השתתף עם אביגדור פלדמן בתביעה לבטל את מינוי דן חלוץ לסגן הרמטכ"ל, בטענה שהוא מעורב במעשים פליליים הנגועים בכשל מוסרי חמור.
עסק במדיניות הקטנת טווח הביטחון בהפגזות על עזה.[דרושה הבהרה]
עסק במדיניות ההיתרים במרחב התפר.[דרושה הבהרה]
פועלו המשפטי > זכויות בעלי חיים

תביעתה של עמותת "תנו לחיות לחיות" נגד מכון ויצמן למדע בדרישה להפסקת הניסויים בקופים המבוצעים במחלקה לנוירוביולוגיה במכון.
עתירה של אנימלס ותנו לחיות לחיות ליישום המלצות משרד החקלאות בנושא הגנת חזירים מתוקף חוק צער בעלי חיים.
עתירה בשם מספר ארגונים ועמותות לשיפור תנאי המחיה של תרנגולות בלולים מתועשים.
דרישתה של סטודנטית לביולוגיה מאוניברסיטת חיפה לאפשר לה שלא להשתתף בניסויים בבעלי חיים, תיק שהסתיים בפשרה שאפשרה לה להיעדר מהניסויים.
פועלו המשפטי > יוצרי קולנוע וטלוויזיה

מייצג את תל"י, חברת התמלוגים של יוצרי הקולנוע והטלוויזיה בישראל, מייצג במאים, תסריטאים וסופרים.
העתירה נגד פסילת הסרט ג'נין ג'נין של מוחמד בכרי.
פועלו המשפטי > נושאים נוספים

ייצג עובדים זרים במאבקם לקבלת זכויות בישראל.
ייצג את עודד גולדרייך לאחר שנשלל ממנו פרס ישראל לשנת ה'תשפ"א.
הגיש בשם מספר הורים מאמצים תלונה, שהתבררה בבית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות נגד ידיעות אחרונות על כתבה שקבעה כי ילדים מאומצים מחוץ לישראל גדלים להיות עבריינים וזונות באחוזים גבוהים. "ידיעות אחרונות" חויב לפרסם התנצלות ולפרסם את ההחלטה של בית הדין. בית הדין קבע שאם היה מגיש את התלונה לא רק נגד העיתון, כי אם גם נגד העיתונאים, היה מחליט שאסור להעסיקם בעיתונות.
תיקו של מרכוס קלינגברג, שהורשע בריגול לטובת ברית המועצות.[דרושה הבהרה]
ייצג את הנתבעים בתביעת הדיבה שהגישה תנועת אם תרצו נגד מפעילי עמוד הפייסבוק "אם תרצו תנועה פאשיסטית (אז יש)". במהלך המשפט הודה יו"ר התנועה, רונן שובל, כי השיג באמצעות חוקר פרטי, חומרים מתוך משרדו של ספרד.
בינואר 2024 ייצג יחד עם עו"ד שניר קליין את חבר הכנסת עופר כסיף בהליך בוועדת הכנסת להפסקת כהונתו.
דעותיו

בראיון עימו סיפר ספרד כי לדעתו "מפת ההתיישבויות בגדה היא בלתי ניתנת לקיום אם רוצים לשמור על מדינת ישראל. אני חושב שאני משרת את האינטרס הלאומי, בוודאי יותר מהמתנחלים...מה שאני עושה הוא הדבר הטוב ביותר לעתיד המדינה". לדבריו, לשואה יש תפקיד חשוב בעיצוב דמותו: "עיקר הסיבות שאני עושה את מה שאני עושה בא מראיית עולם שצמחה על רקע זה שאני יהודי ממשפחה של ניצולי שואה, ולכן הפן היהודי שבי הוא מאוד משמעותי...סיוע לחלשים, לאנשים נרדפים, לבני אדם שאין להם מעמד וזכויות, זה הלקח המרכזי שניתן וצריך ללמוד מההיסטוריה שלנו כעם". בראיון הגדיר את עצמו ספרד כיהודי חילוני: "אני יהודי חילוני, והתורה למשל היא חלק מהתרבות אבל לא ראיית עולם. כשאני אומר שאני יהודי ושהשורשים שלי נטועים ביהדות אני לא מתכוון לדת, אלא לחוכמה היהודית, להיסטוריה ולמוסר".
בספטמבר 2018 שיתף בעמוד הפייסבוק שלו מכתב המופנה לכוחות צה"ל שיידרשו לבצע את פינוי הכפר הפלסטיני הבלתי חוקי - חאן אל אחמר, ובו אזהרה כי הם חשופים לתביעה בבית הדין הפלילי הבינלאומי לפשעי מלחמה בהאג.
ספריו

דב חנין, מיכאל ספרד, שרון רוטברד (עורכים), משפטי הסרבנים: התובע הצבאי נגד חגי מטר, מתן קמינר, נעם בהט, שמרי צמרת, אדם מאור. התובע הצבאי נגד יונתן בן ארצי, הוצאת בבל, 2004
מרקוס קלינגברג, המרגל האחרון, נכתב יחד עם מיכאל ספרד, תל אביב, הוצאת מעריב הד ארצי, 2007: ספרד ערך את האוטוביוגרפיה של קלינגברג, מרגל לטובת ברית המועצות שספרד ייצג בעתירות שונות. בביוגרפיה נחשף לראשונה שקלינברג גייס עבור הק.ג.ב. מרגלים ישראלים נוספים, בהם אשתו ומדען שזהותו לא נחשפה בספר, אבל נטען לגביו שהיה חבר בוועדה בעלת סיווג ביטחוני גבוה, שייעצה למשרד הביטחון.
שאול אריאלי ומיכאל ספרד, חומה ומחדל: גדר ההפרדה - ביטחון או חמדנות?, ידיעות ספרים, תל אביב, 2008.
מיכאל ספרד, החומה והשער: ישראל, פלסטין והמאבק המשפטי לזכויות אדם, הוצאת כתר, 2018.
מיכאל ספרד, כיבוש מבית - מסע אל מקורות ההפיכה המשטרית, בהוצאת קרן ברל כצנלסון, 2025.
הערות שוליים

↑  אות זכויות האדם לעו"ד מיכאל ספרד באתר nrg מעריב, 26 במאי 2013
↑  פוסט בפייסבוק
↑  אמוץ שפירא, תמר אלמוג ולירן כוג'הינוף, שרת החינוך תכריע בהענקת פרס ישראל לגולדריך, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 12 באוגוסט 2021
↑  ניר חסון, יו"ר אם תרצו: שלחנו חוקרים פרטיים לאסוף מידע על ארגוני זכויות אדם, באתר הארץ, 18 בינואר 2013
↑  יהושע בריינר‏, "עורך הדין של השמאל": אני משרת את האינטרס הלאומי, באתר וואלה, 25 בספטמבר 2012
↑  גלעד צוויק, חאן אל-אחמר: הערבים מאיימים לתבוע חיילים בהאג, השמאל הקיצוני מגבה, באתר מידה, ‏30/9/2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296413205171  PLWABN: 9810685068905606  BnF: cb15014924h (data)  GND: 1153924811  ISNI: 0000 0000 6661 4639  LCCN: no2003036357  LNB: 000267500  NKC: mzk20191050643  NTA: 310756812  RERO: 02-A027521552  SUDOC: 185606342  VIAF: 308778941   WorldCat (עם VIAF): 308778941
הפצצות רוטרדם במלחמת העולם השנייה

הפצצות רוטרדם במלחמת העולם השנייה, המכונות גם "הבליץ על רוטרדם" (אנ') בוצעו ב־14 במאי 1940 על ידי הלופטוואפה הנאצי במלחמת העולם השנייה. רוטרדם הייתה העיר הראשונה שנהרסה באופן טוטאלי. כמעט 900 אנשים נהרגו, וכ־85,000 איבדו את ביתם. ההצלחה הפיזית והפסיכולוגית, הובילה לכך שהאוברקומנדו דה לופטוואפה (OKL) איים על הממשלה ההולנדית בהפצצות על העיר אוטרכט אם הממשלה ההולנדית לא תיכנע. הולנד נכנעה בבוקר למחרת.
רקע

מיקומה הגאוגרפי של הולנד, בין בריטניה לגרמניה, היה מושלם מבחינה אסטרטגית להקמת בסיסים לכוחות הימיים והאוויריים של הגרמנים לצורך התקפות על האיים הבריטיים. אמנם הולנד היו נייטרליים במהלך מלחמת העולם הראשונה ותכננו לפעול במדיניות זו גם במלחמת העולם השנייה. הולנד ויתרה על נשק שהציעה לה צרפת, באמירה שהם לא רוצים להזדהות עם אף אחד מהצדדים. אפילו שייצור נשק הואץ במעט אחרי הפלישה לדנמרק באפריל 1940, צבא הולנד החזיק באותה העת רק 35 רכבים קרביים משוריינים מודרניים עם גלגלים, ללא כלי רכב קרביים עם מזקו"ם, 135 מטוסים ו-28,000 חיילים, בזמן שלגרמניה היו 159 טנקים, 1200 כלי טיס מודרניים, ובסביבות 150,000 חיילים העומדים לרשות הזירה ההולנדית בלבד.
בשל היתרון הצבאי המשמעותי, החליטה המנהיגות הגרמנית לזרז את כיבוש הולנד, ראשית על ידי תפיסת השליטה בנקודות צבאיות אסטרטגיות, כגון שדות תעופה, גשרים, וכבישים ובהמשך השתלטות על המדינה. הפלישה להולנד הוזכרה לראשונה ב־9 באוקטובר 1939, כשהיטלר הורה על: "תוכניות לתקיפה על האגף הצפוני של החזית המערבית שחוצה את האזור של לוקסמבורג, בלגיה, והולנד." המתקפה הייתה צריכה להתבצע כמה שיותר מהר וכמה שיותר בכוח. היטלר הורה לקציני מודיעין להשתמש במדים קרביים הולנדיים כדי להשיג מידע מפורט על תוכניות ההגנה של הולנד.
הוורמאכט השיקו את הפלישה להולנד בשעות המוקדמות של ה-10 במאי 1940. המתקפה החלה כאשר הלופטוואפה חצו את המרחב האווירי ההולנדי, מה שיצר את הרושם שבריטניה הייתה המטרה האולטימטיבית. אולם הייתה זו הטעייה, שכן המטוסים הסתובבו בים הצפוני וחזרו לתקוף מהמערב, ובדרך הוצנחו צנחנים בשדות התעופה וולקנבורג ואוקנבורג, ליד מושב הממשלה ההולנדי, וההרמון המלכותי בהאג. כך התחיל הקרב על ההאג. בזמן שגרמניה תכננה להשתלט במהירות על ידי שימוש בטקטיקה הזאת, ההולנדים עצרו את ההתקדמות באזור הליבה של מבצר הולנד, מה שהאט את התקיפה הגרמנית.
המלחמה על רוטרדם

בבוקרו של ה-13 במאי 1940 כוחות חיל המצב ההולנדים ברוטרדם, תחת פיקודו של אלוף-משנה פ.ו. סצ'רו החזיקו בגדה הצפונית של הנחל ניוה מאס, שזרם דרך העיר ומנע מהגרמנים לחצות. כוחות גרמנים כללו כוחות צנחנים וכוחות אוויריים של גנרל שטודנט וכוחות קרקע בפיקודו של גנרל שמידט, על בסיס דיוויזיית פאנצר התשיעית ודיוויזיית הפאנצר אס אס הראשונה. מתקפת נגד הולנדית, בהובלת נחתים הולנדים נכשלה להחזיר לידי ההולנדים את הגשר של ווילמסברג, המעבר המשמעותי ביותר. היו מספר ניסיונות על ידי חטיבת התעופה הצבאית ההולנדית לפוצץ את הגשר אך הם גם נכשלו. בבוקר של ה-14 במאי, היטלר הוציא את "ויסונג" מספר 11. לגבי תיאטרון המבצע ההולנדי והוא אומר את הבא[דרושה הבהרה]:
יכולת ההתנגדות של צבא הולנד התבררה כחזקה מהצפוי. סיבות פוליטיות וצבאיות דורשות שהתנגדות זו תישבר בהקדם האפשרי. תפקידו של הצבא לכבוש את מבצר הולנד על ידי הפקדת מספיק כוחות מדרום, בשילוב התקפה בחזית המזרחית. בנוסף לכך, חיל האוויר מחויב, בזמן שהוא החלשת הכוחות שעד עכשיו נתמך על ידי הצבא השישי, להקל על נפילתה המהירה של מבצר הולנד.
גנרל שמידט תכנן תקיפה משולבת ביום הבא, ה-14 במאי, על ידי שימוש בטנקים של הפאנצר התשיעי עם תמיכה של להביורים, חיילי אס אס ומהנדסי קרב. הצנחנים היו אמורים לבצע חצייה אמפיבית של הנהר במעלה הזרם ואז התקפת אגף דרך מחוז קרלינגן. המתקפה הייתה צריכה להתלווה על ידי הפצצה ארטילרית, בזמן שגנרל שמידט ביקש תמיכה של הלופטוואפה בצורת גרופא (בסביבות 25 כלי טיס) של מפציצי צלילה מסוג יונקרס 87 Ju, ספציפית בשביל פשיטת דיוק. הבקשה של שמידט לתמיכה אווירית הגיע לברלין, לצוות של הלופט פלוט 2. במקום מפציצי דיוק, שמידט קיבל הפצצות שטיח על ידי המפציצים היינקל He 111 לצד גרופא של שטוקות המתמקדים בכמה יעדים אסטרטגיים.
הפצצה

שמידט השתמש באיום של הריסת העיר כדי לגרום לקולונל סצ'רו להכניע את העיר. רוטרדם, המטרה התעשייתית הגדולה ביותר בהולנד ועם חשיבות אסטרטגית גדולה לגרמנים, הייתה מטרה להפצצות. סצ'רו סירב ומתח את המשא ומתן. תחילת התקיפה האווירית הוחלטה על השעה 13:20 [זמן הולנדי].
שמידט דחה את האולטימטום לשעה 16:20. אבל, בדיוק בזמן שהמתווח ההולנדי עבר לוויליאמסבורג כדי להעביר את המידע הזה, הזמזום של המפציצים נשמע ברחבי העיר: סה"כ 90 מפציצים מהקאמפפגסצ'וואדר 54 נשלחו לעיר.
כשההודעה הגיעה לעמדת הפיקוד של ה-KG 54, הקומודור, אוברסט וואלטר לאקנר, כבר התקרב לרוטרדם והמטוסים שלו כבר כיוונו את כלי נשקם האווירי לטווח הארוך. אובך ועשן טשטשו את המטרה; כדי להבטיח שההגנה ההולנדית נפגעה לאקנר הוריד את המערך שלו ל־700 מטר. כוחות גרמניים ברחוב נורדריילאנד ירו נורים כדי למנוע אש כוחותינו — אחרי ששלושה מטוסים מהמערך הדרומי ירו את כל התחמושת שלהם, ה-24 שנותרו מהמערך של אוברסט-לויטננט אוטו הוהנה ביטלו את ההתקפה שלהם. המערך הגדול יותר הגיע מצפון-מזרח, מנקודה שממנה הם יכלו לראות את הזיקוקים האדומים מהחלק הדרומי של העיר, והתחילו את המתקפה שלהם. חמישים וארבעה He 111 ירדו כדי לשחרר 97 טונות של פצצות, בעיקר בלב העיר.
הסיבה בגינה המערך לא קיבל את פקודת הביטול קודם נותרה שנויה במחלוקת. אוברסט לאקנר טען שהצוותים שלו לא יכלו לראות את הזיקוקים האדומים בגלל לחות ועשן עבה של בניינים נשרפים וכתוצאה מכך הם הצטרכו לרדת לגובה של 600 מטר (2000 פיט). אבל הנור האדום, שלאקנר לא היה יכול לראות, יכול היה להיות בשימוש כסימון של הגרמנים כדי למנוע אש כוחותינו ולהראות את המיקום שלהם בעיר. בטופס גרמני רשמי רשום כי נור אדום מיועד לסיבה הזאת ספציפית.
סה"כ, 1,150 פצצות במשקל של 50 קילוגרם ו-158 פצצות במשקל של 250 קילוגרם הופלו על העיר, בעיקר באזורי מגורים בקרלינגן ובאזור האמצעי בעיר מימי הביניים. רובן פגעו בבניינים והעלו אותם באש, מה שגרם לשריפות חסרות שליטה שהחמירו בימים הבאים כשהרוח נשבה חזק יותר ונוצרוסופת אש. אף על פי שהנתונים המדויקים אינם ידועים, כמעט 1,000 אנשים וכ־85,000 איבדו את ביתם. בסביבות 2.6 קילומטרים מרובעים של שטח מהעיר כמעט הושטחו. 24,978 בתים, 24 כנסיות, 2,320 חנויות, 775 מחסנים ו-62 בתי ספר נהרסו. שמידט שלח הודעה מפויסת למפקד ההולנדי גנרל וינקלמן, שנכנע תוך זמן קצר לאחר מכן, בריג'סורד, כפר דרומה-צפונה מרוטרדם. בית הספר שבו ההולנדים חתמו על הכניעה שלהם נהפך למוזיאון קטן לאחר מכן.
התוצאה

לצבא ההולנדי לא הייתה דרך אפקטיבית לעצור את המפציצים (חיל האוויר של הולנד חדל להתקיים וכלי הנשק נגד המטוסים שלהם הוזזו להייג), אז כשהם קיבלו אולטימטום דומה שבו הגרמנים איימו להפציץ את העיר אוטרכט, הממשלה ההולנדית החליטה להיכנע במקום להסתכן בהרס של עוד עיר. מקורות הולנדים ובריטים עדכנו את הציבור בעזרת חדשות בין-לאומיות שהפלישה לרוטרדם הייתה על עיר פתוחה שבה 30,000 אזרחים נהרגו (המספר האמיתי היה בסביבות 900) ו-"אפיין את ההריסה של העיר העתיקה כמעשה ברברי ולא מתחשב". מספר הנפגעים היה יחסית נמוך, משום שאלפי אזרחים ברחו לאזורים יותר בטוחים של רוטרדם, או לערים אחרות, במשך ארבעת הימים של לחימה והפצצות שהיו לפני זה. השבועי "Die Mühle" של גרמניה טען שהממשלה של הולנד הייתה אשמה מכיוון שהפכה את רוטרדם למבצר, למרות הדרישות לפנות את העיר. בנוסף לכך, הם טענו שהעיר העתיקה הועלתה באש על ידי פצצות הולנדיות ומכשירי תבערה.
לבריטים הייתה מדיניות של הפצצת מטרות צבאיות ותשתיות בלבד כמו נמלים ומסילות רכבת. ואילו זה הודה כי ההפצצה של גרמניה תגרום לנפגעים אזרחים, הממשלה הבריטית ויתרה על הכוונה להפציץ רכוש אזרחי מחוץ לאזורי לחימה (שהיו האזורים הגרמנים מזרחה מריין, אחרי נפילת פולין) כטקטיקה צבאית. מדיניות זו ננטשה ב-15 במאי 1940, יום לאחר ההפצצות על רוטרדם, כאשר ה-RAF הופנה לתקוף יעדים ברוהר, כולל מפעלי נפט ומטרות תעשייתיות אחרות אשר סייעו למאמץ המלחמתי בגרמניה, כמו תנורי רם שבלילה היו מאירים את עצמם. פשיטת ה-RAF הראשונה על פנים גרמניה התרחשה בליל ה-15/16 במאי 1940.
"כאשר התרחשה הפלישה להולנד הוחזרתי מחופשה והמשכתי במבצע הראשון שלי ב־15 במאי 1940 נגד גרמניה היבשתית. היעד שלנו היה דורטמונד ובדרך חזרה הובלנו דרך רוטרדם. חיל האוויר הגרמני הפציץ את רוטרדם יום קודם והעיר עדיין הייתה בלהבות. הבנתי אז היטב כי המלחמה מדומה נגמרה וכי זה היה אמיתי. באותה עת כיבו, שירותי הכיבוי, מספר שריפות אז עדיין היו שריפות ברחבי העיר. זו הייתה הפעם הראשונה שראיתי הרס משריפות בסדר גודל זה. המשכנו ישר לחלק הדרומי של רוטרדם בגובה של 6,000 או 7,000 רגל, ובאמת יכולת להריח את העשן מהשריפות הבוערות על האדמה. הייתי בהלם לראות כזו עיר בלהבות. הרס בקנה מידה שמעולם לא חוויתי."

-קומודור האוויר ווילף ברנט
הערות שוליים

↑  Hooton, Edward, Luftwaffe at War; Blitzkrieg in the West, London: Chevron/Ian Allan, 2007
↑  Goossens, Allert, Welcome, War Over Holland, ‏2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530546905171  LCCN: sh2005006900
עומד אחרון

| --- | --- |

 בימוי:  קים ג'י וון 
 הופק בידי:  לורנזו די בונאוונטורה 
 תסריט:  ג'פרי נכמנוף, ג'ורג' נולפי 
 עריכה:  סטיבן קמפר 
 מוזיקה:  אלן סילבסטרי 
 צילום:  Kim Ji-yong 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  ליונס גייט אנטרטיינמנט, di Bonaventura Pictures 
 חברה מפיצה:  ProVideo, ליונסגייט פילמס, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  24 בינואר 2013 
 משך הקרנה:  107 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פשע, סרט פעולה, סרט מתח, סרט קומדיית פעולה, נאו-מערבון 
 מקום התרחשות:  אריזונה, לוס אנג'לס, ניו מקסיקו 
 הכנסות באתר מוג'ו:   laststand
 www.thelaststandfilm.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
עומד אחרון (באנגלית: The Last Stand) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2013 בבימויו של קים ג'י-וון (אנ') ובכיכובו של ארנולד שוורצנגר. הסרט עוקב אחר ריי אוונס (שוורצנגר), שריף בעיירה קטנה בגבול אריזונה-מקסיקו, שמוצא את עצמו עומד מול פושע מסוכן בשם גבריאל קורטז, שמצליח להימלט מה-FBI ומנסה לחצות את הגבול. בעזרת צוות עוזריו הלא-מנוסים, השריף ריי מחליט להילחם ולעצור את קורטז בטרם יימלט.
זה היה תפקידו הראשי הראשון של ארנולד שוורצנגר לאחר כ-10 שנים מאז שכיכב בסרט "שליחות קטלנית 3: עלייתן של המכונות" ב-2003.
הצילומים התרחשו בבלן, ניו מקסיקו ונבאדה בסוף 2011. הסרט הוקרן בבכורה ב-14 בינואר 2013 בתיאטרון הסיני של גראומן ויצא לאקרנים ב-18 בינואר 2013 על ידי ליונסגייט סרטים, זכה לביקורות מעורבות של מבקרים והכניס 48.3 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב של 45 מיליון דולר.
תקציר העלילה

גבריאל קורטז, ראש קרטל סמים ידוע לשמצה, מצליח לברוח ממעצר ה-FBI במהלך מבצע מתוחכם ומתחיל לנסוע לכיוון גבול מקסיקו במהירות עצומה עם מכונית מהירה במיוחד. הוא מתכנן לחצות את הגבול בעיירה הקטנה סומרטון, אך השריף ריי אוונס והצוות שלו הם המכשול האחרון שלו. ריי, שמחפש דרך להחזיר לעצמו את הכבוד שאיבד במהלך שירותו, מחליט להילחם למרות הסיכויים הנמוכים ולעצור את קורטז ואת אנשיו.
צוות השחקנים הראשי

ארנולד שוורצנגר בתפקיד ריי אוונס, השריף של עיירת הגבול הקטנה סומרטון ג'נקשן אשר הוא הגיבור הראשי בסרט.
פורסט ויטאקר בתפקיד סוכן ה-FBI ג'ון באניסטר
ג'וני נוקסוויל בתפקיד לואיס דינקום, אדם מקומי מוזר ואקסצנטרי אשר מסייע לריי וצוותו במאבק שלהם בכנופיה של קורטז.
רודריגו סנטורו בתפקיד סגן השריף פרנק מרטינס.
ג'יימי אלכסנדר בתפקיד השוטרת שרה טורנס.
לואיס גוזמן בתפקיד השוטר מייק פיגרולה.
אדוארדו נורייגה בתפקיד ברון הסמים גבריאל קורטז
פיטר סטורמר בתפקיד תומאס בורל
רודריגו סנטורו בתפקיד פרנק מרטינז
ביקורות

הסרט קיבל ביקורות מעורבות, עם שבחים על הופעתו של שוורצנגר ועל סצנות הפעולה, אך העלילה נחשבה לנוסחתית וקלישאתית. ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 61%, וב-Metacritic, ציון של 54 מתוך 100.
דוד קרצמר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בנובמבר 1943 (בן 81) יוהנסבורג, דרום אפריקה 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך עלייה:  1963
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת יורק 
 השתייכות:  הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים, בצלם, האגודה לזכויות האזרח בישראל 
 תחומי מחקר:  זכויות האדם, משפט חוקתי, המשפט ההומניטרי 
 
דוד קרֶצמֶר (נולד ב-4 בנובמבר 1943 ביוהנסבורג, איחוד דרום אפריקה) הוא משפטן ישראלי, פרופסור אמריטוס למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, מומחה למשפט בינלאומי ומשפט חוקתי ובמיוחד לזכויות אדם. הוא ממייסדי "בצלם" ויו"ר הנהלתה לשעבר וחבר המועצה הציבורית שלה, ממייסדי "האגודה לזכויות האזרח" ויו"ר הנהלתה לשעבר, וכן ממקימי מרכז מינרבה לזכויות אדם באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

קרצמר נולד בשנת 1943 בעיר יוהנסבורג שבדרום אפריקה. בשנת 1963 עלה לישראל.
ביוגרפיה > קריירה אקדמית

קרצמר השלים את לימודי התואר הראשון (1967) והשני (1972) במשפטים בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית. את תואר הדוקטור קיבל באוניברסיטת יורק שבקנדה. הוא התמחה אצל השופט צבי ברנזון בבית המשפט העליון וכן במשרד עו"ד יגאל ארנון, ובשנת 1968 קיבל רישיון עורך דין.
קרצמר החל ללמד כמרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית ב-1969. לאחר לימודי הדוקטורט הוא התמנה כמרצה בפקולטה זו, וקיבל את קתדרת לואי מרשל באיכות הסביבה. הוא קודם לדרגת מרצה בכיר ב-1978. מ-1981 עד 1984 הוא כיהן כסגן דיקן לענייני סטודנטים בפקולטה למשפטים. ב-1984 הוא מונה לפרופסור חבר, וב-1991 מונה לפרופסור מן המניין. כיום הוא פרופסור אמריטוס. הוא קיבל מינוי גם בבית הספר למדיניות ציבורית בפקולטה למדעי החברה והחזיק בקתדרת ברוס ויין למשפט בין לאומי עד 2006.
במהלך השנים כיהן קרצמר כמרצה אורח באוניברסיטת דרום קליפורניה, טוליין, קולומביה, MIT, בבית הספר ללימודי משפט מתקדמים בלונדון, מכון מקס פלנק למשפט משווה וזר בהיידלברג, ואוניברסיטת אלסטר בצפון אירלנד . כיום הוא חבר סגל במכללת ספיר.
ב-1993 הקים קרצמר את מרכז מינרבה לזכויות אדם המשותף לאוניברסיטה העברית בירושלים ולאוניברסיטת תל אביב ובשנים 1997–2000 כיהן כמנהל האקדמי הראשון שלו. ב-2010 הקים מרכז מינרבה לזכויות אדם בירושלים מלגת מחקר בדיני זכויות אדם לזכר אשתו המנוחה של קרצמר.
תחומי העיסוק של קרצמר הם דיני זכויות אדם, משפט חוקתי ומשפט הומניטרי, וכן ביקורת שיפוטית. הוא לימד דיני נזיקין, חוזים, משפט חוקתי ומנהלי, דיני זכויות אדם במשפט הבין לאומי ומשפט הומניטרי.
קרצמר פרסם ספרים ומאמרים אודות מידת ההגנה שמספק בית המשפט העליון לזכויות אדם, על מעמדם המשפטי של ערביי ישראל, על חופש הביטוי וביטויים גזעניים, על זכות ההפגנה, על ביקורת שיפוטית ועל מושג כבוד האדם בשיח זכויות האדם, על תחולת אמנת ז'נבה בשטחים שכבשה ישראל במלחמת ששת הימים ועל נושאים נוספים.
ביוגרפיה > פעילות חברה אזרחית

קרצמר נמנה עם מקימי "האגודה לזכויות האזרח" ב-1972 וכיהן כיו"ר ההנהלה וחבר מועצת המנהלים שלה. קרצמר היה בין מקימי "בצלם" ובעבר כיהן כיו"ר הארגון. כיום הוא חבר במועצה הציבורית של הארגון.
קרצמר חבר בשורה של גופים בינלאומיים העוסקים בזכויות אדם. בין היתר היה בשנים 1995–2002 חבר בוועדת המומחים המפקחת על האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, וכיהן כסגן היו"ר של הוועדה בשנים 2001–2002.
קרצמר הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד השינויים שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.