מוזיקה כנסייתית
שירי חג > שירי קודש נוצריים

תומאס אקווינס, בהקדמה לפירוש שלו לתהילים, הגדיר את שיר הקודש (Hymnus) הנוצרי במילים אלה:"Hymnus est laus Dei cum cantico; canticum autem exultatio mentis de aeternis habita, prorumpens in vocem." ("שיר קודש הוא הלל לאלוהים בשירה; שירה היא חדוות הרוח, אשר בהגותה בדברים נצחיים, פורצת ומשמיעה את קולה").
שירי הקודש הנוצריים הקדומים ביותר מוזכרים בסביבות שנת 64 לספירה באגרות השליח פאולוס. שיר הקודש היווני "שלום עליך אור משמח לבב" הוזכר בכתבי בסיליוס הקדוש בסביבות שנת 370. שירי קודש בלטינית מופיעים בערך באותו זמן, בהשפעת אמברוזיוס הקדוש ממילאנו. משורר ספרדי מסוף המאה ה-4 היה אחד הכותבים הפוריים ביותר של שירי קודש בתקופתו.
שירי קודש קלטיים קדומים, שנקשרו לקדושים פטריק וקולומבה, כולל "השריון של סנט פטריק" שעודנו קיים, אפשר למצוא כבר במאות ה-6 וה7. שירי קודש קתוליים בכנסייה המערבית הכניסו לשימוש מקובל את ההרמוניה בארבעה קולות, בסולמות מז'ור ומינור ובביצוע עוגב ומקהלה.
הרפורמציה הפרוטסטנטית הולידה שתי גישות מנוגדות לשירי קודש. גישה אחת, העיקרון המבוקר של עבודת הקודש, שקלוויניסטים ורפורמטורים רדיקליים אחרים רבים צידדו בה, ראתה בכל מה שלא קיבל הסמכה ישירה מכתבי הקודש חידוש ותוספת קתולית לעבודת הקודש, שיש לדחות על הסף. כל שירי הקודש שלא היו ציטטות ישירות מן הכתבים נכנסו לקטגוריה זו. שירים כאלה נאסרו בהשמעה, יחד עם כל צורה של ליווי בכלי נגינה. גישה זו נודעה בשם "פסלמודיה אקסקלוסיבית". דוגמאות לה אפשר עדיין למצוא במקומות שונים, כולל "הכנסיות החופשיות" של מערב סקוטלנד.
הגישה האחרת שנקטה הרפורמה, זו שמרטין לותר צידד בה, הניבה פרץ של כתיבת שירי קודש וזמרה קהילתית. לותר וחסידיו הרבו להשתמש בשירי הקודש, או הכוראלים שלהם, ללימוד עיקרי האמונה לבאי הכנסיות. הכותבים האנגליים המוקדמים נטו לצטט טקסטים מכתבי הקודש, בעיקר מספר תהילים; איזאק ואטס היה נאמן למסורת זו, אך מייחסים לו את כתיבת שיר הקודש האנגלי הראשון שלא היה ציטוט ישיר מכתבי הקודש.
כותבים מאוחרים יותר הרשו לעצמם חירויות רבות יותר, והיו גם שכללו אלגוריה ומטפורה בטקסטים שכתבו.
שירי הקודש של צ'ארלס וסלי הפיצו תאולוגיה מתודיסטית לא רק בקרב מאמיני התורה, אלא ברוב הכנסיות הפרוטסטנטיות. הוא פיתח מוקד חדש: מתן ביטוי לרגשותיו האישיים של האדם ביחסו אל האל בד בבד עם התפילה הפשוטה בשירי הקודש הישנים. התחייה המתודיסטית במאה ה-18 הביאה לשפע רב ועצום בכתיבת שירי קודש בוולשית, שנמשך עד למחצית הראשונה של המאה ה-19.
אמריקאים-אפריקאים פיתחו שירת מזמורים מספיריטואלים שהושרו בתקופת העבדות. במהלך ההתעוררות הגדולה השנייה בארצות הברית, הובילה תופעה זו להופעת סגנון פופולרי חדש. פאני קרוסבי, איירה ד. סאנקי ואחרים יצרו מוזיקת עדות למסעות צלב אוונגליסטיים. שירים אלה מוגדרים במקרים רבים "שירי בשורה" (גוספל) בניגוד לשירי קודש, משום שהם כוללים בדרך כלל פזמון חוזר (או מקהלה) וקצבם על פי רוב (אם כי לא תמיד) מהיר יותר מזה של שירי הקודש. כדוגמאות להבדל, חסד מופלא הוא שיר קודש (ללא פזמון חוזר), אבל "מה אדיר הנך" הוא שיר בשורה. במשך המאה ה-19 פשטה סוגת שיר הבשורה במהירות בפרוטסטנטיות וכן, במידה פחותה אך עדיין מובהקת, בקתוליות. שיר הבשורה, הגוספל, אינו ידוע בעבודת הקודש "כמות שהיא" בכנסיות האורתודוקסיות, (הנסמכות אך ורק על מזמורים מסורתיים (סוג של שיר קודש).
לצד מוזיקת קודש קלאסית יותר משל מלחינים ממונטוורדי עד מוצרט, המשיכה הכנסייה הקתולית לייצר מספר רב של שירי קודש פופולריים כגון "הובילה נא, אור רחום", "לילה שקט", "ברית אלוהית" ו"אמונת אבותינו".
כיום עושות כנסיות רבות שימוש במוזיקה מודרנית לעבודת הקודש, הכוללת מגוון סגנונות בהשפעת מוזיקה פופולרית. ראשיתו של הסגנון הזה בשלהי שנות ה-60' של המאה ה-20 והוא צבר פופולריות רבה בשנות ה-70'. צורה מובהקת לעצמה מהווה סגנון הגוספל השחור המודרני, המהיר והססגוני.