stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גדעון בן יואש

.
גִּדְעוֹן בֶּן יוֹאָשׁ הוא דמות מקראית, שעל פי המסופר בספר שופטים היה השופט החמישי ששפט את ישראל בתקופת השופטים.
גדעון הציל את ישראל ממדין, עמלק ובני קדם. הוא כונה גם ירובעל (שמואל א', י"ב, י"א) וירובשת (שמואל ב', י"א, כ"א). הוא היה משבט מנשה מהעיר עפרה, ממשפחת "אבי העזרי" (לפי פירוש רש"י אביו היה מבני אביעזר בן גלעד בן מנשה).
הניצחון על המדיינים נזכר בדורות הבאים כאחד הניצחונות הגדולים. הניצחון על מדין ועל מלכיהם, מוזכר במזמור תהילים, פ"ג, י"ב, מצוין בשמואל א', י"ב, י"א, וגם בישעיהו, ט', ג' וב-י', כ"ו.
סיפורו מתואר בספר שופטים, פרק ו' עד פרק ח'. גדעון פעל אחרי דבורה הנביאה וניצחונה על עמי כנען. לאחר מותו תפס בנו אבימלך בן גדעון את המלוכה על העיר שכם תוך טבח אֶחיו, והוקע על ידי אחיו יותם במשל יותם (שופטים, ו' עד ט').
ממצא ארכאולוגי בסביבות העיר קריית גת העלה כתובת ארכאולוגית הנושאת את השם "ירבעל" בכתב פרוטו-כנעני. ייתכן כי שם זה מתייחס לגדעון שכונה כך.
רקע > פלישת עמי מדין

על פי ספר שופטים סבלו בני ישראל מהתקפות מדיינים, עמלקים ועמי מזרח אחרים (בני קדם), כעונש על חטאיהם. עמים מדבריים אלו פלשו בהמוניהם, בזזו והשחיתו את היבול ולא השאירו מקורות מחיה לבני ישראל. עמים אלו, כשוכני מדבר ומישור, עשו שימוש בגמלים כאמצעי תחבורה ומלחמה. המדיינים שלטו בארץ שבע שנים.
התקפות של השבטים הנודדים מהמזרח על יושבי הקבע בארץ, נבעו כנראה מפריצת ההגנה על הארץ, לאחר תבוסת עמי כנען בתקופת דבורה הנביאה. עם החלשת כוחם של הכנענים יושבי העמקים ואי ההיאחזות של בני ישראל בעמק יזרעאל ובערבות בית-שאן, נפרצו המבואות המזרחיים של הארץ לפולש.
לאחר שהעם זעק, כמקובל ב"מעגל ההתנהגות" בספר שופטים, נשלח נביא אשר הוכיח את העם על כך שהם עובדים את אלוהי האמורי במקום את ה', שהוציא אותם ממצרים והציל אותם מכל לוחציהם, והזהיר אותם מפני עבודה זרה.
רקע > קבלת התפקיד

מלאך ה' מופיע ומתיישב תחת עץ האלה באחוזת משפחת גדעון. המלאך נגלה לגדעון בשעה שעסק בדייש במחתרת מפחד המדיינים: "חביטת חיטים" בגת, ולא בגורן כמקובל.
המלאך מברך את גדעון לשלום כמנהג אותה תקופה: ”..ה' עִמְּךָ גִּבּוֹר הֶחָיִל.” (שופטים, ו', י"ב). ברכה שכזו מוזכרת גם במגילת רות המתארת את אותה תקופה, בפניית בועז לקוצרים (רות, ב', ד').
גדעון משיב בטענה כלפי המלאך במרירות על נטישת ה' והשעבוד למדין: ”וְיֵשׁ ה' עִמָּנוּ וְלָמָּה מְצָאַתְנוּ כָּל-זֹאת וְאַיֵּה כָל-נִפְלְאֹתָיו אֲשֶׁר סִפְּרוּ-לָנוּ אֲבוֹתֵינוּ לֵאמֹר הֲלֹא מִמִּצְרַיִם הֶעֱלָנוּ ה' וְעַתָּה נְטָשָׁנוּ ה' וַיִּתְּנֵנוּ בְּכַף-מִדְיָן” (שופטים, ו', י"ג).
בכך הוא מזכיר בספקנות את דברי הנביא שהופיע והבטיח ישועה.
המלאך אומר לגדעון שיש בכוחו הוא, להושיע. לעומתו, טוען גדעון לחולשה ואי-התאמה לתפקיד: ”..הִנֵּה אַלְפִּי הַדַּל בִּמְנַשֶּׁה, וְאָנֹכִי הַצָּעִיר בְּבֵית אָבִי.” (שופטים, ו', ט"ו). המלאך מחזקו בהבטחה כי ה' יהיה עמו.
גדעון דרש מהמלאך שיוכיח לו כי אכן מלאך ה' הוא. גדעון מביא למלאך בשר, מצות ומרק. המלאך מבקש מגדעון שיניח את הבשר והמצות על הסלע ואת המרק ישפוך, גדעון עושה כך, אש יוצאת מהסלע ו"אוכלת" את הבשר והמצות.
דרישה של גדעון לאותות נוספים חוזרת, ערב היציאה למלחמה.
גדעון מקבל את האותות וחושש כי ראה מלאך ה' פנים אל פנים ועכשיו ימות מרוב קדושה, והמלאך מרגיעו. סיפור דומה של קבלת השליחות על ידי התגלות מלאך, החשש מראיתו והעלאת מנחה, מסופר על מנוח אבי שמשון.
רקע > השחתת מזבח הבעל

בעקבות גילוי המלאך ודברי ה' באותו לילה, בונה גדעון מזבח לה'. גדעון יוצא בחשש, בלילה (ולא ביום) עם עשרה מאנשיו והורס את מזבח אביו, שהיה כהן בעל, וכורת את העץ המקודש לאשרה שננטע לידו.
הוא שוחט את הפר הצעיר מביניהם, מקדיש ומעלה אותו קורבן לה'. בבוקר, באו מאמיני הבעל אל יואש אבי גדעון, וביקשו להרוג את גדעון. יואש אמר להם בערמומיות ובאירוניה, שאם גדעון חטא לבעל, יהיה זה הבעל שינקום בו, ולא הם. מאז, יואש אביו שינה את שמו של גדעון ל"ירובעל', הלחם של המילים "ירב בו הבעל".
על פי פרשנות אחת, הכוונה היא 'שהבעל יריב עמו'. פרשנות זו טוענת השורש ר.י.ב במקרא בא במשמעות של לקיים משפט, ולכן יואש בדבריו אל אנשי העיר אומר שלא הם צריכים לשפוט את גדעון על הריסת המזבח כי אם הבעל.
פרשנות נוספת טוענת שבדומה למקרה של איש בושת, אשר מופיע בתנ"ך גם בשם "אשבעל", בוצעה החלפה מכוונת של שמו בשלב מאוחר יותר בעת עריכת הספר. מאחר שפשטה בישראל עבודת האליל שזהו שמו, בוצעה בספר שמואל א' החלפה תאופורית בשמות. לטענת פרשנות זו, החלפות השמות הללו מעידים על קיומו של פולחן הבעל בקרב שבטי ישראל, ואחת הראיות לכך היא הניסיון להסתיר את השמות הללו על ידי החלפתם במילה "בושת", שכן אם אכן העידו על התנגדות לבעל, לא היה צורך לשנותם. ראיה נוספת היא העובדה ששמות תאופוריים (שמות המכילים שם של אל) היו מאוד מקובלים, אך אין עדות נוספת על שמות תאופוריים מתגרים.
המלחמה במדין

מלחמת מדיין בספר שופטים היא מלחמה בה הוביל השופט גדעון בן יואש את בני ישראל למלחמה נגד מדין, עמלק ובני קדם, המתוארת בפרקים ו' וז' של ספר שופטים. במהלכה גדעון ביקש סימן מאלוהים שאכן יושיע את ישראל, וביקש להוכיח לעם ישראל כי הניצחון לא יושג מיתרון מספרי אלא מהתערבות אלוהית.
אחרית דבר > בקשת המלוכה ופרשת האפוד

עם ישראל ביקש מגדעון שימלוך עליהם, וייסד שושלת מלוכה. גדעון סירב בהצהרה שה' ימשול בהם.
בבקשה זו מתגלים ניצני הרצון למלוכה בישראל, שיתעצמו בימי שמואל.
כאות להכרת תודה, הוא ביקש ואסף את תכשיטי הזהב שנפלו שלל מהמדינים, ויצר אפוד - כמצבת זיכרון לניצחון בעירו בעפרה.
העם התחיל לסגוד לאפוד, ובכך מעשהו של גדעון גרם לעם למכשול ולחזרה לעבודת אלילים.
לאחר הניצחון גדעון חזר לביתו, נשא נשים רבות והן ילדו לו שבעים בנים.
נאמר כי הארץ שקטה ארבעים שנה, בדומה לסיום קורותיהם של עתניאל בן קנז, (שם, ג', י"א) ודבורה הנביאה (שם, ה' ל"א).
לאחר מותו, נאמר כי בני ישראל חזרו לעבוד את הבעל והיו כפויי טובה כלפי בית גדעון (שם, ח' ל"ה).
”וְלֹא-עָשׂוּ חֶסֶד עִם-בֵּית יְרֻבַּעַל גִּדְעוֹן כְּכָל-הַטּוֹבָה--אֲשֶׁר עָשָׂה עִם-יִשְׂרָאֵל.” (שם, ח' ל"ה)
אחרית דבר > לאחר מותו והמלכת אבימלך

לאחר מותו, המליך עצמו בנו, אבימלך בן גדעון, על העיר שכם. זאת, לאחר טבח 69 אחיו מצד אביו.
רק האח הצעיר ביותר, יותם בן גדעון, שרד.
יותם נשא משל, הקרוי על שמו - "משל יותם" - שמטרתו הייתה להתריע בפני בעלי שכם על המהלך השגוי שבהמלכת אבימלך.
גדעון במדרשי חז"ל

במדרש (ילקוט שמעוני), מובא שליל התגלות המלאך לגדעון היה בפסח - זה אף מרומז במקרא בכך שגדעון הביא למלאך קמח-מצות, כן טוען המדרש שגדעון לימד סנגוריה על ישראל.
את שמו ירובעל מפרש התלמוד: "ירובעל זה גדעון ולמה נקרא שמו ירובעל שעשה מריבה עם הבעל".
על פי מדרש תנחומא וילקוט שמעוני, גדעון היה 'ריק' (כלומר עם הארץ), וכל זכותו הייתה בכך שלימד זכות על עם ישראל. הרב יששכר טייכטל, בספרו "אם הבנים שמחה", עשה גזירה שווה בין גדעון לציונות. הוא סבר שגם אם היא מובלת בידי חילונים, היא עדיין ראויה להנהיג את העם כמו גדעון.
דמותו של גדעון

דמותו של גדעון מורכבת ומתפתחת במהלך הסיפור, והיא מכילה ניגודים. מצד אחד, גדעון חושש מאוד מפעולה, והוא מחפש אותות וחיזוקים לפני כל מעשה. לעומת זאת, לאחר שקיבל אות מהמלאך ואותות בגיזת הצמר וסימן במחנה מדיין, יוצא גדעון בכוח קטן למבצע נועז ואף מבצע מרדף בעומק שטח האויב.
גם ביחס לעמו, גדעון מגלה התנהגות שונה במקרים שונים. מצד אחד, לאחר הקרב הוא מפייס את בני אפרים שבאו לקראתו בטענה שלא קרא להם לקרב; לעומת זאת, לאחר שאנשי סוכות ופנואל סירבו לתת לו עזרה במהלך הקרב, נקם בהם ולא סלח להם.
גם בסוגיית המלוכה מתגלה שניות בהתנהגותו של גדעון. מצד אחד הוא מסרב להיות מלך, אך מיד בפסוקים הבאים הוא נוקט בגינוני מלכות לא ראויים, שמובילים לאסונות בימי בניו.
חז״ל שראו את גדעון באור חיובי לא ביקרו אותו על התנהגותו עם בני סוכות. גמישותו של גדעון והגיוון שבאישיותו מתפרשים כמעלה, כאשר כמנהיג הוא יכול להכיל מורכבויות וניגודים - מצד אחד הוא עושה כל מאמץ לפיוס ומניעת מלחמת אחים, ומצד שני אינו יכול להשאיר ללא ענישה את מי שהפנו עורף ללוחמים בזמן הקרב.
צניעותו של גדעון כאשר שולח אותו המלאך להושיע את ישראל:
בִּ֣י אֲדֹנָ֔י בַּמָּ֥ה אוֹשִׁ֖יעַ אֶת־יִשְׂרָאֵ֑ל הִנֵּ֤ה אַלְפִּי֙ הַדַּ֣ל בִּמְנַשֶּׁ֔ה וְאָֽנֹכִ֥י הַצָּעִ֖יר בְּבֵ֥ית אָבִֽי
היא מוטיב חוזר בדמותם של מנהיגי מופת בהיסטוריה היהודית (בדומה לתגובתם של משה דוד ושאול כאשר נשלחו להנהיג את העם).
מורשת והנצחה

סיפורו של גדעון שימש השראה לארגונים רבים מראשית הציונות, מ"ארגון בני המושבות" בעלייה הראשונה, (הגדעונים) ועד לצה"ל של ימינו. כמו כן, על שמו יחידות בצה"ל (גדוד 13 בחטיבת גולני) ובמשטרה (הגדעונים). על שמו נקרא גם מבצע גדעון במלחמת העצמאות. החל משנת 2019 קורס כניסה לקבע בכיר לנגדים בצה"ל שנערך במכללות הצבאיות נקרא פו"ם 'גדעון'.
גדעון היווה השראה מיוחדת לאורד צ'ארלס וינגייט בהקמת פלגות הלילה המיוחדות (שכונו גם "הגדעונים") בארץ ישראל וכוח גדעון באפריקה.
נעמי שמר כתבה והלחינה את השיר "זמר לגדעון" המספר את סיפור הקרב, אך השיר מתרחק מאד מפשוטו של מקרא, כמו בביטוי "אבל המדיני חמס מחמנית ועד תירס"- המשוררת מציינת שני גידולים שלא היו בארץ בתקופת המקרא.
על שמו כפר גדעון והמושב גדעונה בעמק יזרעאל.
סיפורו של גדעון והדרך שבה הוביל והנהיג את אנשיו, היו למקור השראה לקורסי הפיקוד בהגנה בפלמ"ח ובצה"ל
.
אמירתו של גדעון,
”מִמֶּנִּי תִרְאוּ וְכֵן תַּעֲשׂוּ” (שופטים ז', יז), החקוקה על אחד מכותלי בבית הספר לקצינים,
מהווה את הערך על פיו מתחנכים חניכי קורסי הפיקוד השונים בצה"ל ובהם קורסי מפקדים וקורס קצינים, והנורמה על פיה מצופה כי יפעלו מפקדי צה"ל מתוך גילוי דוגמה אישית גבוהה
.
קבר גדעון

קבר המיוחס לגדעון נמצא ברכס גדעונים (בערבית "ג'בל ג'דוע"), סמוך ליישוב איתמר על גבעה 851.
בארכאולוגיה

בחפירות בח'ירבת א-ראעי שממזרח לקריית גת, התגלה חרס עם כתובת מהמאה האחת עשרה לפני הספירה בכתב פרוטו-כנעני שלפי הפענוח המקובל כתוב בה „ירבעל״, כלומר „ירובעל״בכתיב חסר. ייתכן כי שם זה מתייחס לגדעון שכונה כך.
ראו גם

כוח גדעון
מבצע גדעון
חרב גדעון
לקריאה נוספת

אליהו עסיס, למען עמו ולמען עצמו - סיפורם של שלושה מנהיגים בספר שופטים , הוצאת ידיעות אחרונות, 2006.
מתוך הספר: "המבנה של סיפור גדעון ומשמעו", באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
יגאל אריאל,עוז וענווה: עיונים ביהושע ושופטים, מדרשית הגולן, חיספין, 1995.
יאירה אמית, ספר שופטים אמנות העריכה. ירושלים: מוסד ביאליק, 1999.עמ' 207–245
הערות שוליים

↑  ספר שופטים, פרק ו', פסוק י"א
1 2   תגלית ארכיאולוגית מפתיעה: מילה באותיות כנעניות התגלתה בשלמותה, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 2:45).
↑  Bible Gateway passage: Judges 6:11 - New English Translation, Bible Gateway
↑  Yaira Amit, The Book of the Judges: The Art of Editing, BRILL, 1999. (באנגלית)
↑  סדר מועד, מסכת ראש השנה, דף כה, א גמרא
↑  זמר לגדעון, באוסף המוזיקה הישראלית
↑  טל מויסה, "קצין הוא מוסד", אתר צה"ל, ‏ 05.09.2008..
↑  מה צה"ל עשה החודש? פברואר בתמונות, באתר ‏מאקו‏, 28 בפברואר 2012.
↑  דורון אלמוג, מקום המפקד בקרב - ההתקדמות מהאוולי לביירות, מערכות 443, נובמבר 2012, עמודים 27-29.
↑   קבר גדעון בתאריך 6 באוקטובר 2013, בארכיון האינטרנט
↑  "ירובעל": שמו של גדעון השופט נמצא על חרס בן 3000 שנים בקריית גת, באתר וואלה, 12 ביולי 2021
| תקופת השופטים |
| --- | --- | --- |
| שופטי ישראל | עתניאל בן קנז • אהוד בן גרא • שמגר בן ענת • דבורה הנביאה • גדעון בן יואש •  תולע בן פואה • יאיר הגלעדי • יפתח הגלעדי • אבצן מבית לחם • אילון הזבולוני • עבדון בן הלל • שמשון  • עלי הכהן • שמואל הנביא • יואל ואביה בני שמואל |  |
| דמויות בולטות נוספות | בני קיני • ברק בן אבינעם • יעל אשת חבר הקיני • אבימלך בן גדעון • יותם בן גדעון • פינחס בן אלעזר הכהן • אלקנה • חנה • פנינה • חפני ופינחס • אשת פינחס • מנוח • אשת מנוח • בת יפתח • משפחת אביעזר • יהונתן בן גרשום |  |
| דמויות במגילת רות | אלימלך • בעז • נעמי • רות • ערפה • מחלון וכליון |  |
| דמויות נוכריות בולטות | עגלון מלך מואב • יבין מלך חצור • סיסרא • דלילה • אם סיסרא • כושן רשעתים • זבח וצלמונע |  |
| אירועים | מלחמת סיסרא • שירת דבורה • פסל מיכה • פילגש בגבעה • מגילת רות |  |
| מקומות | גלגל • משכן שילה • נחלות שבטי ישראל • המצפה • מעברות הירדן • חרושת הגויים •  קריית יערים • אלון מעוננים • אלון מוצב • תומר דבורה • בית אל • מרוז |  |
| עמים | שבעת העממים • כנען • פריזי • יבוסי • אמורי • חיווים • חתים • גרגשי • ארמים • מואב • עמון • עמלק • פלשתים • מדין • בני קדם • הקיני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007498709505171  PLWABN: 9810555428105606  BnF: cb170005951 (data)  GND: 118539132  ISNI: 0000 0001 1481 0002  LCCN: n50028015  NKC: mzk2014825892  SELIBR: 330247  SUDOC: 199501920  VIAF: 122338963   WorldCat (עם VIAF): 122338963 
"מבחן השתייה" איור מתנ"ך אלבה, 1430
”מִמֶּנִּי תִרְאוּ וְכֵן תַּעֲשׂוּ” (שופטים ז', י"ז), אימרתו של גדעון כמוטו של בית הספר לקצינים
מבנה קבר הנמצא ברכס גדעונים, סמוך ליישוב איתמר על גבעה 851 מיוחס לגדעון.
אניטה שפירא

| --- | --- |

 לידה:  25 במרץ 1940 (בת 84) ורשה, גנרלגוברנמן 
 ענף מדעי:  היסטוריה של מדינת ישראל, ציונות, היסטוריה של עם ישראל, social memory 
 תאריך עלייה:  1947
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מנחה לדוקטורט:  דניאל קארפי 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב  האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים 
 תלמידי דוקטורט:  שלמה שאלתיאל 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל 2008
 בן זוג:  שמריהו (בובי) שפירא
 מספר צאצאים:  3 
 
אניטה שפירא (נולדה ב-25 במרץ 1940) היא פרופסור אמריטה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב; כלת פרס ישראל לשנת תשס"ח (2008) בחקר ההיסטוריה של עם ישראל. עמדה בראש המכון לחקר הציונות וישראל.
ביוגרפיה

אניטה שפירא נולדה בוורשה שבפולין ב-1940. בגיל שנתיים וחצי הוברחה מהגטו על ידי אמה פליציה למנזר. לאחר סיום המלחמה אומצה על ידי רוזה ובעלה, לאחר שהוריה הביולוגיים נספו בשואה. להוריה המאמצים לא היו ילדים אחרים והם היו חסרי השכלה. לאחר פוגרום קיילצה ב-1946 עזבה המשפחה את פולין, עלתה לישראל דרך צרפת באניית מעפילים ב-1947 והתיישבה בתל אביב.
שפירא היא בוגרת בתי הספר "בלפור" ותיכון עירוני ה' בתל אביב. ב-1964 סיימה את התואר הראשון בהיסטוריה כללית ויהודית באוניברסיטת תל אביב. לאחר מכן, למדה באותה אוניברסיטה לתואר שני בהיסטוריה כללית, אותו השלימה ב-1968. נושא התזה שלה היה "ההתפתחות הפוליטית של גדוד העבודה" והיא נכתבה בהנחייתו של פרופסור שלמה נאמן. לימדה בתיכון קלעי ובבית ברל. עשתה דוקטורט בהיסטוריה של עם ישראל, אותו קיבלה ב-1974. נושא הדיסרטציה היה "המאבקים למען עבודה עברית 1939-1929", והיא נעשתה תחת הנחייתו של פרופסור דניאל קארפי.
מונתה לפרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב בשנת 1981 ומונתה לפרופסור מן המניין בשנת 1985.
בשנות התשעים השתתפה בוויכוח כנגד הפוסט-ציונים. עסקה בנושאים כמו שלילת הגלות והיחס לשואה ולניצוליה. היא מרבה לבדוק את היכולת המוגבלת של ההיסטוריון לעצב את הזיכרון הקולקטיבי וחולשתו אל מול מיתוסים, אמצעי התקשורת וספרות.
עמדה בראש פרויקט לחקר תולדות ההעפלה, שהניב למעלה מעשרה ספרים. היא מטפחת פורום של חוקרים צעירים במסגרת המכון לחקר הציונות.
במסגרת פעילותה בקרן הזיכרון לתרבות יהודית יזמה כניסה של הקרן לטיפוח העברית בארצות הברית, על מנת לנסות להכניס בחזרה את השפה העברית לתודעה הציבורית היהודית באמריקה.
אניטה שפירא יזמה את הקמתו של "מרכז יצחק רבין לחקר ישראל" ועמדה בראשו בשנים 1996–1999.
בשנים 1985–1989 כיהנה כחברת ות"ת (הוועדה לתכנון ולתקצוב) של המועצה להשכלה גבוהה. בשנים 1987–1990 הייתה יושבת ראש הוועד המנהל של הוצאת עם עובד. בשנים 1990–1995 הייתה דקאן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1988 עד 2010 שימשה בחבר המנהלים של מרכז זלמן שזר. מ-1995 עד 2009 היא הופקדה על הקתדרה ע"ש רובן מרנפלד לחקר הציונות באוניברסיטת תל אביב. משנת 2000 עד 2012 היא כיהנה כראש המכון לחקר הציונות וישראל ע"ש חיים ויצמן באוניברסיטת תל אביב. משנת 2008 עד 2013 היא כיהנה כעמיתה בכירה במכון הישראלי לדמוקרטיה. בין השנים 2002–2008 שימשה כנשיאת קרן הזיכרון לתרבות היהודית.
אניטה שפירא עורכת את כתב העת "Journal of Israeli History" יחד עם פרופ' דרק פנסלר מאוניברסיטת טורונטו. כמו כן, היא עורכת יחד עם פרופ' סטיבן זיפרשטיין מאוניברסיטת סטנפורד את סדרת הביוגרפיות "Jewish Lives", היוצאת לאור בהוצאת אוניברסיטת ייל.
בשנת 2013 הפקידה שפירא לצמיתות את ארכיונה האישי בספרייה הלאומית.
משנת 2020 חברה שפירא באקדמיה הישראלית למדעים.
פרסים בהם זכתה

בשנת 1977 זכתה בפרס מטעם יד בן צבי על ספרה "המאבק הנכזב". בשנת 1992 זכתה בפרס לרגל 50 שנות עם עובד לספר העיון המצטיין, "חרב היונה". בשנת 1993 זכתה בפרס הספר היהודי הלאומי בקטגוריה "ישראל" על הגרסה האנגלית של ספרה Land and Power. בשנת 2004 זכתה בפרס זלמן שזר בהיסטוריה יהודית על ספרה "יגאל אלון - אביב חלדו". בשנת 2005 זכתה בפרס הרצל מאת עיריית הרצליה, על מצוינותה במחקר הציונות. אניטה שפירא היא כלת פרס ישראל בהיסטוריה לשנת תשס"ח. בשנת 2012 זכה ספרה Israel: A History בפרס National Jewish Book. בשנת 2014 זכה ספר זה גם ב-Azrieli Award for Best Book in Israel Studies in English or French.
חיים אישיים

שפירא הייתה נשואה לשמריהו (בובי) שפירא, ששימש כסמנכ"ל תדיראן, ונפטר בשנת 2012. היא אם לשני בנים ובת. מתגוררת בתל אביב.
ספרים שכתבה

המאבק הנכזב: עבודה עברית 1939-1929, הוצאת אוניברסיטת תל אביב והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1977.
ברל: ביוגראפיה, ספרית אפקים, הוצאת אוניברסיטת תל אביב ועם עובד, 1980.
מפיטורי הרמ"א עד פירוק הפלמ"ח: סוגיות במאבק על ההנהגה הביטחונית, 1948, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1985 תשמ"ה.
ההליכה על קו האופק, אסופת מחקרים, ספרית אפקים, עם עובד, 1989 תשמ"ח.
חרב היונה: הציונות והכוח, 1948-1881, ספרית אפקים, עם עובד, 1992 תשנ"ב.
יהודים חדשים יהודים ישנים, ספרית אפקים, עם עובד, 1997 תשנ"ז.
יגאל אלון: אביב חלדו, ביוגרפיה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2004 תשס"ד.
התנ"ך והזהות הישראלית, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2005 תשס"ו.
יהודים, ציונים ומה שביניהם, ספרית אפקים, עם עובד, 2007.
ברנר: סיפור חיים, ספרית אפקים, עם עובד, 2008.
ככל עם ועם: ישראל 1881–2000, מרכז זלמן שזר, 2014.
בן-גוריון, דמותו של מנהיג, ספרית אפקים, עם עובד, 2015.
צומת ביל"ו - שלושה ביל"ויים וארץ ישראל, ספרית אפקים, עם עובד, 2019.
ככה זה היה, סיפור חיים, ספרית אפקים, עם עובד, 2022.
ספרים ואוספים שערכה

אגרות ברל כצנלסון, 1937-1930. 200 אגרות, מבוא ואפרט מדעי מפורט, עם עובד, 1984.
סוגיות בתולדות הציונות והיישוב (סדרה) עורכת: אניטה שפירא, עורכת משנה: רעיה אדלר.
"העלייה השנייה": הרצאות ברל כצנלסון בפני הבחירות הסוציאליסטיות. (1928), ערכו וההדירו אניטה שפירא ונעמי אביר, תל אביב 1990.
הציונות, מאסף ד', יחד עם דניאל קארפי וגדליה יוגב.
העפלה: מאסף לתולדות ההצלה, הבריחה, ההעפלה ושארית הפליטה, תל אביב: עם עובד, 1990.
ציונות ודת, אסופת מאמרים, יחד עם שמואל אלמוג ויהודה ריינהרץ, הוצאת מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים, מכון טאובר, אוניברסיטת ברנדייס, בוסטון.
עצמאות: חמישים השנים הראשונות, אסופת מאמרים, עורכת: אניטה שפירא, הוצאת מרכז שז"ר לתולדות ישראל, ירושלים תשנ"ח.
עידן הציונות, אסופת מאמרים, יחד עם יהודה ריינהרץ ויעקב הריס, מרכז שז"ר בשיתוף עם אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת ברנדייס, ירושלים 2000.
מדינה בדרך: החברה הישראלית בעשורים הראשונים, אסופת מאמרים, עורכת: אניטה שפירא, מרכז שז"ר, ירושלים 2001.
אנו מכריזים בזאת, 60 נאומים נבחרים בתולדות ישראל, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן 2008.
יחד עם נורית כהן-לוינובסקי, שלוש יריות ועשרים שנה: הרהורים על הפסיפס הישראלי, תל אביב: עם עובד, 2015.
יצחק רבין, סיפור ישראלי: אלבום היסטורי המבוסס על תצוגת המוזיאון במרכז רבין יחד עם נורית כהן-לוינובסקי. הוצאת כנרת, זמורה-ביתן 2016.
מאמרים נבחרים פרי עטה

"ההיסטוריה של המיתולוגיה: קוים להיסטוריוגרפיה על אודות בן-גוריון והשואה", אלפיים 18, 1999, עמ' 24–53.
"חרבת חזעה, זיכרון ושכחה", אלפיים 21, 2000, עמ' 9–53.
"מדור הפלמ"ח לדור ילדי הנרות: זהות ישראלית בהשתנות", יוסי מאלי, עורך, מלחמות, מהפכות וזהות דורית, תל אביב, 2001, עמ' 129–142.
"משפט אייכמן: דברים שרואים מכאן לא רואים משם", הוצאת יד ושם, סדרת עיון ומחקר - הרצאות ומסות, חוברת מס. 2 (חוברת נפרדת), ירושלים 2002.
"יהדות וישראליות: מבט היסטורי", נרי הורביץ, עורך: דת ולאומיות בישראל ובמזרח התיכון, תל אביב 2002, עמ' 205–225.
"גולדה: נשיות ופמיניזם", ישראל, כתב עת לחקר הציונות ומדינת ישראל, היסטוריה, תרבות, חברה, 3, אביב תשס"ג, 2003, עמ' 57–69.
" לאן הלכה שלילת הגלות", אלפיים, כתב עת רב תחומי לעיון, הגות וספרות, עורכת ניצה דרורי-פרמן, קובץ 25, תשס"ג 2003, עמ' 9–54.
"History, Mmemory and Identiry", in : Stuart A. Cohen and Milton Shain (ed), Israel: Culture Religion and Society, 1948-1998, Bar Ilan University 2000, pp. 6-22.
"The Bible and the Israeli Identity", AJS Review, vol. 28, No. 1, April 2004, pp. 1-42.
"The Eichmann Trial : Changing Perspectives", The Journal of Israeli History, vol. 23. (special issue, ed. David Cesarani) no 1. Spring 2004, pp. 18-39.
"The Survivors of the Holocaust", Yad Vashem website
ספר יובל לכבודה

מאיר חזן ואורי כהן (עורכים), תרבות, זיכרון והיסטוריה בהוקרה לאניטה שפירא (שני כרכים), מרכז זלמן שזר ואוניברסיטת תל אביב, יוני 2012.
לקריאה נוספת

אניטה שפירא, ככה זה היה, סיפור חיים, הוצאת עם עובד, 2022.
ניצה בן-דב, "על ברנר - סיפור חיים של אניטה שפירא" בתוך: חיים כתובים: על אוטוביוגרפיות ספרותיות ישראליות הוצאת שוקן, 2011, עמ' 221-213.
אבנר הולצמן, עין בעין: על עשרים חוקרי ספרות, הוצאת כרמל, ירושלים, 2018, עמ' 239 - 258
הערות שוליים

↑  אניטה שפירא, בלקסיקון הספרות העברית החדשה
↑   אריאנה מלמד, הנפש החצויה של אניטה שפירא, באתר הארץ, 15 בפברואר 2020
↑  אלעד זרט, אנחנו למדים מההיסטוריה, שההיסטוריונים לא חשובים, ידיעות אחרונות 7 לילות, 20.5.2022, עמ' שער אחורי
↑  ארכיון אניטה שפירא, בספרייה הלאומית
↑  תום שגב, הציונים החדשים, עמ' 110–111.
↑  אניטה שפירא, בפודקאסט "דוד מחפש משמעות", 31 באוקטובר 2019 (החל מדקות 12:30, 17:20, 22:10).
↑  אפי לנדאו, ‏הקרטל של תדיראן וטלרד, באתר גלובס, 3 בנובמבר 1997
↑  מודעת האבל של שמריהו שפירא, באתר אבלים
↑  "צומת ביל"ו", באתר עם עובד
↑   שלמה אבינרי, "צומת ביל"ו": אניטה שפירא יוצרת רומן רוסי מסיפורם של שלושה חלוצים, באתר הארץ, 17 בינואר 2020
↑  אניטה שפירא, פרק מהספר "ככה זה היה", באתר הארץ, 19 במאי 2022
↑  אריאל בולשטיין, "ככה זה היה" של אניטה שפירא: החומה נפלה, באתר ישראל היום, 16 ביוני 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267948805171  PLWABN: 9810638314405606  BIBSYS: 90785005  BnF: cb12055839x (data)  GND: 111869226  ISNI: 0000 0001 1062 2135  LCCN: n83328282  LNB: 000213767  NKC: xx0237920  NLK: KAC201306217  NTA: 071657541  SELIBR: 381060  SNAC: w6v537qr  SUDOC: 028796624  VIAF: 51710037   WorldCat (עם VIAF): 51710037 
אניטה שפירא מרצה בקיבוץ עין השופט בשנות ה-70.
קוס

ערך זה עוסק באי יווני. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
נמל העיר קוס
נמל העיר קוס
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  הים האגאי
 קואורדינטות:  36°51′0″N 27°14′0″E﻿ / ﻿36.85000°N 27.23333°E﻿ / 36.85000; 27.23333
 ארכיפלג:  האיים הדודקאנסיים
 שטח:  290.3 קילומטר רבוע
 גובה מרבי:  843 מטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  יוון יוון
 אוכלוסייה:  33,388 (2011)
 אזור זמן:  UTC+2
 עיר ראשית:  קוס
  (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןקוס(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןקוס
 האי קוס במפת מחוז דרום הים האגאי
 
העיירה קפאלוס
הגימנסיון העתיק בקוס
קוֹס (ביוונית: Κως, בטורקית İstanköy) הוא אי יווני בים האגאי, חלק מקבוצת האיים הדודקאנסיים, השוכן בפתחו המערבי של מפרץ גקובה. נכון ל-2001 התגוררו באי כ-31,000 תושבים. אורכו של האי הוא 40 קילומטרים, רוחבו 8 קילומטרים והוא מרוחק 4 קילומטרים מחוף בודרום שבטורקיה. מבחינה מינהלית שייך האי לחבל דרום הים האגאי ובירתו היא העיר קוס.
היסטוריה > העת העתיקה

לפי המיתולוגיה הרומית ביקר הרקולס באי קוס. יחידות צבא מקוס השתתפו במלחמת טרויה. במהלך המאה ה-11 לפנה"ס כבשו הדורים את האי ויישבו אותו במתיישבים שהובאו מאפידאורוס. במהלך המאה ה-7 לפנה"ס הצטרפו תושבי האי לליגה אמפיקטיונית שכללה שישה איים יווניים ובשלהי המאה ה-6 לפנה"ס נכבש האי בידי צבא הממלכה האחמנית.
ב-479 לפנה"ס השתחרר האי מעול הפרסים ובהמשך הצטרפה הנהגתו לליגה האטית-דלית. ב-412 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפלופונסית מרדו תושבי קוס באתונה, אך המלחמה הסתיימה בניצחון הליגה הפלופונסית ובפירוק הליגה האטית-דלית. קוס נודע בעולם ההלניסטי כמרכז רפואי אליו היו מביאים הצדדים הלוחמים (בים) את הפצועים כדי שיקבלו טיפול או המתת חסד. באי נולד היפוקרטס אבי הרפואה המערבית.
ב-335 לפנה"ס נכבש האי על ידי צבאו של אלכסנדר הגדול מלך מוקדון ולאחר מותו נשלט על ידי תלמי הראשון עד לכיבושו בידי צבא הרפובליקה הרומית. ב-395 עם חלוקת האימפריה הרומית נשלט האי בידי האימפריה הביזנטית.
לאורך העת העתיקה התקיים באי מסחר פיניקי פורה, כפי שמעידים ממצאי כדים וצלמיות מהלבנט שנמצאו באי.
היסטוריה > ימי הביניים וראשית העת החדשה

האי נשלט לחלופין על ידי הרפובליקה של ונציה והרפובליקה של ג'נובה וב-1315 נמכר למסדר האבירים ההוספיטלרים. ב-1523 נכבש האי על ידי צבאו של סולימאן הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית והעות'מאנים שלטו בקוס עד ראשית המאה ה-20. במהלך המאה ה-16, במסגרת תהליך אסלום המחוזות העות'מאניים יושבו בקוס תושבים מוסלמים ובמהלך המאה ה-17 היו כמחצית מתושבי האי מוסלמים סונים אשר התרכזו בעיקר בערים ומחציתם נוצרים אורתודוקסים שהתרכזו בעיקר באזורים הכפריים. במהלך מלחמת העצמאות היוונית הטילו השלטונות העותמאנים מגבלות על תושביו הנוצרים של האי.
היסטוריה > העת החדשה המאוחרת

באוקטובר 1912, במהלך המלחמה האיטלקית-עות'מאנית נכבש האי קוס על ידי צבא ממלכת איטליה ואף על פי שבמסגרת הסכם אוצ'י הסכימו האיטלקים להשיב את האי לשליטת העות'מאנים, הם התחמקו מביצועו והאי נותר בחזקתם גם לאחר חתימת הסכם לוזאן ב-1923. ב-1933 אירעה בקוס רעידת אדמה חזקה שגרמה לכ-200 הרוגים. במהלך רעידת האדמה חרבו מבנים רבים מהתקופות ההוספיטלרית והעות'מאנית והשלטונות האיטלקים ביצעו פעולות בנייה והקמת תשתיות מודרניות בעיר קוס.
ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר כניעתה של איטליה, חברו כוחות בריטים לכוחות האיטלקים במטרה להגן על האי מפני כוחות הצבא הגרמני. מערכת הדודקאנס שניהלו הבריטים באיים נכשלה, כשהאי נפל לבסוף לידי הגרמנים והיה בשליטתם עד 1945. לאחר מלחמת העולם השנייה הפך קוס לשטח חסות בריטי עד 1947 עת הועבר לחזקת יוון. באי קוס נולדה זמרת הרמבטיקו הנודעת מריקה פאפאגיקה (1890-1943).