stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עדני מפואר
מאפיינים

העדני המפואר הוא מין קטן יחסית, אורכו כ-26 ס"מ, והוא חי ביערות גשם בגינאה החדשה. הוא מין יחיד בסוגו הטקסונומי.
הזכר שחור, ובעל "כיפה" ירוקה ססגונית, ומעין "מגן" כחול על חזהו. העדני מאופיין בדו-צורתיות זוויגית, והנקבה אדומה-חומה. הצעיר דומה לנקבה.
ישנן מעט מאוד נקבות, ותחרות החיזור בין זכרים לבחירת בני זוג היא מאוד קשה, וזה הוביל את המין לפתח את אחת מתצוגות החיזור המוזרות ביותר בעולם העופות. אחרי הכנה זהירה וקפדנית של "רחבת ריקודים" (אפילו ניקוי הענף עם עלים חלקים), הזכר קורא לנקבה. כאשר הנקבה הסקרנית מגיעה, ה"מגן" הכחול שעל חזה הזכר מתפשט מיד  לכיוון ראשו. הראש מכחיל וכל החזית של הזכר הופכת למעין אליפסה כחולה, עם עיגולים כחולים במקום עיניים. במקביל סובב הזכר במעגל קדחתני סביב הנקבה ומצליף בנוצותיו בקרקע. למרות התצוגה המרשימה, הנקבה הממוצעת דוחה 15–20 מחזרים פוטנציאליים לפני שתסכים להזדווג.
הערות שוליים

↑  עדני מפואר באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  שם מהספר "עולם מופלא" מאת אלסטר פותרגיל (כנרת, 2007).
↑  על פי ויקיפדיה האנגלית.
↑  כל הטקסט הנ"ל מתורגם מוויקיפדיה האנגלית.
הדפס ישראלי

חיתוך עץ המציג את מכבש הדפוס של דפוס סלומון
ראשיתו של ההדפס הישראלי הוא בדפוס העברי הארץ-ישראלי מן המחצית השנייה של המאה ה-19. התחום כולל שימוש בטכניקות הדפס שונות כגון חיתוך עץ, תצריב, הדפס אבן ועוד. עם זאת התפתחות ההדפס האמנותי בארץ ישראל ואחר כך במדינת ישראל איננה יכולה להיתרגם לציר התפתחותי רציף, כי אם למסורות המקיימות ביניהן יחסים של השפעות הדדיות לצד ביטויים של ניתוק והתעלמות, שנגרמו הן על ידי השפעות אמנותיות שונות והן על ידי התפתחות האמצעים הטכנולוגיים.
1950-1900: מאירופה לארץ-ישראל - ראשית ההדפס האמנותי המודרני

בעוד אנשי היישוב הישן תפסו את האמנות כאומנות דתית המשרתת את הליטורגיה, הרי שבראשית המאה ה-20 הלכה ותפסה האמנות מקום רב יותר בתרבות העברית החדשה. ביטויים של יהדות החלו לקבל גם משמעות לאומית, בעקבות התרחבות התנועה הציונית באירופה. האמנים שהגיעו מגרמניה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, כשהם כבר אמנים מנוסים ובעלי מעמד בתחום ההדפס, תרמו יותר מכל לפיתוח מדיום זה בארץ-ישראל. נקודת ציון מרכזית נוספת בהתפתחות תפיסה זו קשורה להקמתו של "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" בירושלים בשנת 1906.
1950-1900: מאירופה לארץ-ישראל - ראשית ההדפס האמנותי המודרני > הרמן שטרוק וממשיכיו

האמן היהודי הבולט בתחום ההדפס באירופה היה הרמן שטרוק, שהיה קשור אל אמנים אקספרסיוניסטים רבים ואף היה חבר בתנועת "הזֵצֵסְיוֹן הברלינאי", והציג בתערוכותיה באופן עקבי עד שנת 1913. לצד תאורי נוף, הרבה שטרוק לתאר את דיוקנאות ותיאורי ז'אנר של חיי היהודים, בעיקר במזרח-אירופה. הוא עשה זאת במגוון של טכניקות הדפס כגון הדפס אבן ותצריב. במשך השנים פרסם כמה קבצים של הדפסים כספר, אולם ספרו הידוע והמצליח של שטרוק "אמנות התחריט" (Die Kunst des Radierens), שיצא בברלין בשנת 1908 בהוצאת פאול קסירר. הספר תיאר את תהליך הדפסת התחריט, תוך מתן הדגמות ואיורים מאת שטרוק. בעקבות הפופולריות של הספר, שנבעה מפנייתו לקהל האמנים ולציבור הרחב גם יחד, הודפס הספר בארבע מהדורות נוספות בין השנים 1912–1923. ספר ביסס את פרסומו של שטרוק כאמן מוביל בתחום ההדפס.
גם יעקב שטיינהרדט ויוסף בודקו, שלמדו הדפס אצל שטרוק, הרבו לעסוק בתיאור נושאים מן "שטעטל" לא רק כתיאור אתנוגרפי, כדרכו של שטרוק, אלה כביטוי רוחני. חלק מן השינוי נבע מהשפעת האקספרסיוניזם על אמנים אלו. אצל שטיינהרט, לדוגמה, התבטאה השפעה זו באווירה תיאטראלית עשירה בפאתוס ובביטויים גרוטסקיים.
שטיינהרט יצר בין השנים 1935-1907 כ-250 תצריבים, אולם בארץ-ישראל עבר לעבוד במדיום חיתוך עץ, כשהוא משלב בו חלקים עשויים בפיתוח-עץ, הן בשל חוסר האפשרות שלו להפקת תצריבים אלו והן כביטוי להשפעת האור הארצישראלי, שהתבטא בעבודותיו בשימוש בניגודיות בין שחור ולבן, המאפיינת מדיום זה.
לצד יצירותיהם העצמאיות יצרו השניים גם איורים בטכניקות ההדפס השונות עבור פרסומים עבריים שונים שיצאו באירופה באותה עת. בין אלו ידועים פיתוחי העץ שיצר שטיינהרט לספר יונה (1924) ול"הגדה של פסח" (הוצאת פרדיננד אוסטרטג, ברלין, 1923), שלוותה בטקסט קליגרפי שיצרה פרנציסקה ברוך וכן הדפסי האבן שיצר בודקו לספר "והיה העקוב למישור" (1919)* מאת ש"י עגנון וההדפסים למהדורת ה-50 (הוצאת חובבי השירה העברית, ברלין, 1923) של כתבי חיים נחמן ביאליק.
1950-1900: מאירופה לארץ-ישראל - ראשית ההדפס האמנותי המודרני > 1930-1906: בצלאל ואומנות הדפוס

עם הקמת "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" הגיע לירושלים אפרים משה ליליאן, מן המאיירים הבולטים באירופה. סגנונו האמנותי נבע מן ה"יוגנדסטיל" האירופי ויצירתו ביטאה את התפיסה הלאומית הציונית המרכזית באותה עת. ליליאן נהג ליצור גם תצלומים, שעל פיהם היה יוצר את איוריו ואת הדפסיו. על אף העובדה ששהה בירושלים זמן קצר בלבד, סגנונו השפיע על סגנון העיצוב המרכזי של בצלאל.
בשנת 1909 נפתחה ב"בצלאל" מחלקה להדפס אבן שבראשה עמד אברהם גרשוביץ (גרשוני). מחלקה זו הדפיסה מספר מצומצם של יצירות אמנות, בעיקר של אמנים כשמואל בן-דוד ויעקב שטארק. עם זאת איכות ההדפסה הייתה לא טובה ולא התאימה להפקת מהדורות גדולות, בעיקר בשל הציוד הטכני. שץ עצמו העיד ב-1917 כי בית הספר היה ציוד "לעשות עלים לניסיון", אולם "מכונת-דפוס אין לנו".
בנוסף לניסיונות האמנותיים יצרה המחלקה גם עבודות מסחריות כגון הדפסת ספרי לימוד וחומר אחר כגון קלפי משחק "לוטו" בעיצוב שמואל חרובי. עיקר היצירה הליתוגרפית בבצלאל כללה הדפסים ריאליסטיים של דיוקנאות ותיאורי ז'אנר, כמו גם מעט עבודות מסחריות.
בשנת 1919 נשלח לווינה ישראל הירשפלד, תלמיד בצלאל בשנים 1915–1917, במטרה ללמוד בצורה מקצועית את מלאכת דפוס האבן. כל זמן שהותו שם ניהל חליפת מכתבים עם מורי בצלאל כאבל פן, בוריס שץ ואחרים שביקשו ממנו לרכוש מכבש וציוד ליתוגרפי לבצלאל, על אף העובדה שלא שלחו אליו כספים לשם כך. בשנת 1921 נסע לווינה פן בעצמו ורכש מכבש וציוד נלווה. על מכבש זה הדפיס פן את סדרת האיורים לתנ"ך שיצר. הדעות חלוקות בקשר לטכניקת ההדפסה של עבודות אלו. בעוד פן הצהיר על שימוש בדפוס אבן, אחרים טוענים כי מדובר בסוג של דפוס אופסט, כיוון שאבני ירושלים, שעליהם טען פן כי יצר את העבודות, אינן מתאימות לשמש כבסיס להדפס אבן.
לצד בצלאל הקימו בשנת 1923 זאב רבן ומאיר גור אריה חברה בשם "בית עבודה לעבודות אינדוסטריאליות" ובמסגרתו הוקם "דפוס גרפיקה", שבו הדפיסו כרזות בגודל מצומצם ווהדפסים שונים בסגנון יונגסטיל, רובם בטכניקת הליתוגרפיה. אמן נוסף שפעל בתחום באופן עצמאי היה יעקב איזנברג, שהדפיס את תחריטים בסדנה שהקים בביתו בירושלים.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 ניכרת הייתה השפעת האמנות המודרניסטית בקרב מקצת תלמידי בצלאל השונים שהמשיכו את לימודיהם באירופה או נחשפו לאמנות בת התקופה. היו אלו עבודות שביססו אופוזיציה אמנותית לבית הספר שביטאה את הלך הרוח של תקופת מגדל דוד. אמנים כנחום גוטמן, ישראל פלדי ואחרים יצרו עבודות אקספרסיביות בתחריט ובעיקר בחיתוך עץ. מבין עבודות אלו ידועה סדרת ההדפסים "מבקשי אלוהים" (1923), שיצר ראובן רובין, וסדרת ההדפסים "יפו" (1925) של ישראל פלדי. לתהודה מאוחרת זכתה גם סדרת "טורא אפורה" (1924) שיצר אריה אלואיל באירופה והוצגה בישראל רק בשנות ה-90 של המאה ה-20.
1950-1900: מאירופה לארץ-ישראל - ראשית ההדפס האמנותי המודרני > 1950-1930: מגיבוש העם לגיבוש העצמי

בשנות ה-30 של המאה ה-20 החל תחום ההדפס לקבל חשיבות רבה יותר בשדה האמנות הארצישראלי. התפתחות התחום הייתה קשורה קשר הדוק אל העלייה החמישית, במסגרתה הגיעו אל ארץ ישראל ואל ירושלים אמנים רבים. אמנים אלו, שהגיעו רדופים מארצות מוצאם בגרמניה ואוסטריה, ביקשו להמשיך את רוח המודרניזם האירופית בכלל ואת מורשת תנועות האמנות הגרמניות כגון הבאוהאוס והאקספרסיוניזם בפרט.
בולים שהוציאה קרן קיימת לישראל ציטטו דימויים שנשאבו מאמנים כשטרוק, ליליין, בודקו שטיינהרט ואחרים, ושיקפו את השקפת העולם של יוצרי ההדפס האמנותי, שדימוייו יכלו - באותה עת - לעבור בקלות מאמנות פרטית ללאומית.
פתיחת מוזיאון תל אביב, בשנת 1934, לוותה בהקדשת אחד משני האולמות של "בית דיזנגוף" לעבודות בתחומי ההדפס השונים. דוגמאות נוספות לחשיבותו הגוברת של התחום ניתן למצוא במאמר שפורסם ב-20 באוקטובר 1935 בעיתון "הארץ" שכותרתו "לשאלת הגרפיקה העברית". ובהדפסת "מלון למונחי הגרפיקה" שהוציא מרדכי נרקיס בשנת 1937 בהוצאת מוסד ביאליק וועד הלשון העברית. הוצאת המילון שיקפה את פעילות "בית הנכות בצלאל" בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 ואת הצורך ליצור מונחים אחידים וברורים למונחי ההדפס השונים. המילון של נרקיס, שהוקדש להרמן שטרוק לרגל יום הולדתו ה-60, נבנה אל מול השפה הגרמנית, שמונחיה "שגורים ביותר בפי הגרפיקאים החיים בארץ".
עיון במסמכים אלו חושף כי המונח "גרפיקה" כלל בתוכו הן את הדפס האמנותי והן את תחום העיצוב הגרפי. עירוב זה יישאר כעקרון מנחה בלימודים של בית הספר "בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות" שהוקם בשנת 1935 בירושלים. תוכנית הלימודים של בית-הספר שאפה להעלות את הרמה האמנותית של העיצוב בארץ, תוך מתן אפשרויות פרנסה מעשיות לתלמידיו. גישה מעשית זו הדגימה את העובדה כי התעשייה העברית (ובמידה מסוימת גם העיר העברית) החלה לשמש ביטוי לגיטימי נוסף לעשייה הציונית. על כן בבית-הספר, שמנהלו הראשון היה בודקו, לא נפתחה מגמת אמנות, כי אם מגמה לגרפיקה שימושית, שבראשה הועמד רודי דויטש (דיין). במחלקה עסקו בעיקר בדפוס אבן, שהייתה הטכניקה המסחרית פופולרית ביותר באותה עת.
יעקב שטיינהרט, שעלה לארץ-ישראל בשנת 1933 פתח, במה שהיה ביתו של בוריס שץ, סטודיו לציור ולהדפס שהיווה מעין אופוזיציה ל"בצלאל החדש", שיוסף בודקו היה מנהלו. לאחר מותו של בודקו, בשנת 1940, הצטרף שטיינהרט לצוות המורים של בצלאל והפך למנהל מחלקת הגרפיקה של בית הספר. במהלך התקופה התמעטה חשיבותן של טכניקות ההדפסה הקלאסיות, כליתוגרפיה, חיתוך עץ ותחריט לסוגיו כטכניקה הדפסה מסחרית, שנדחקו על ידי פיתוחי טכניקת האופסט. אולם, טכניקות אלו זכו לחיים מחודשים דרך שיעורי האמנות בבית הספר.
סביב "בצלאל החדש" קמה במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20 קהילה קטנה של אמנים שהרבו לעסוק בטכניקות גרפיות ובתוכן גם הדפס אמנותי לסוגיו. מבט כוללני ביצירותיהם מצביע על ההשפעה העזה של התרבות הגרמנית בכל הקשור למסורת התרבות ("בילדונג"). בהדפסיהם של אמנים אלו, ובהם מירון סימה, איזידור אשהיים ויעקב אייזנשר, כמו גם בעבודותיהם של אמנים שפעלו במנותק מקבוצה זו, כאריה אלואיל, פאול קונראד הניך, אברהם גולדברג, ליאו רוט ואחרים, בולט הניסיון לשלב בין הסגנון האירופי לבין סממנים של מציאות ארצישראלית מקומית ושל מוטיבים ותמות ציוניים. פעמים רבות לווה הדבר גם באימוץ של סממנים ביוגרפיים-פסיכולוגיים, שהיו על-פי-רוב חסרים ביצירותיהם של אמני בצלאל ההיסטורי.
2010-1990

בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה להתפתח "אמנות מדיה חדשה", שעשתה שימוש בדימויים ויזואליים שנוצרו בעזרת "שיעתוק טכני", ללא הצורך בשימוש בתהליך ידני של יצירת לוחות ההדפסה וההדפסתו הידנית. אפשרויות השימוש בגרפיקה הממוחשבת ואמצעי ההדפסה הדיגיטליים, שהתפתחו בתקופה זו, החליפו באופן מוחלט את עשית העיצוב הידנית. השימוש באמצעים אלו גם הוביל לתפיסת תחום ההדפס האמנותי כארכאי. דבר זה הוביל לסגירה וצימצום פעילותם של סדנאות הדפס רבות במהלך שנות ה-2000. בין היתר נסגרו הסדנאות הלימודיות של המדרשה לאמנות, וזו של בצלאל צומצמה במידה רבה.
גם פעילותן של סדנאת מקצועיות צומצמה, והן הפסיקו להפיק עבודות במהדורות גדולות ועברו להדפסת עבודות במהדורות בנות כ-12–18 עותקים בלבד. סדנת "ברסטון" נסגרה ב-1990 לאחר בעיות ניהול ואילו סדנת ההדפס בבית האמנים בתל אביב, עברה ממתן שרותי הדפסה של מהדורות לעיסוק במתן אפשרות לעבודה עצמית ובהוראה של הטכניקות השונות. עיקר העשייה האמנותית הממוסדת התכנס אל "מרכז גוטסמן לתחריט", שהוקם בקיבוץ "כברי" בשנת 1993, אל סדנת "הראל" בתל אביב-יפו ואל "סדנת ההדפס ירושלים", שחוותה תקופה של שגשוג בפעילותה של הסדנה, עם מעברה למודל עסקי ואמנותי חדש במחצית שנות ה-80 של המאה ה-20.
צמצום התחום הוביל את מרבית האמנים המרכזיים שפעלו בתחום ההדפס כעופר ללוש, לארי אברמסון, שרון פוליאקין, אסף בן צבי, הילה לולו לין ואחרים, לתפוש את המדיום כשני ביצירתם. עם זאת, אמנים כאורית חופשי, אסף בן מנחם ואחרים הפכו את המדיום לעיקרי בעבודתם.
תחום שהחל להתפתח בתקופה זו היא הפקת "ספרי אמן" - ספרים שילבו בין טקסט - לרוב שירי - לבין הדפסים שנוצרו במיוחד לספר זה. ספרים כאלו החליפו קובצי הדפסים שאמנים הוציאו בעבר כפורטפוליו. הספרים הודפסו במהדורות מצומצמות וממוספרות בטכניקה של תצריב או דפוס-רשת. כבר בשנות ה-80 החלה סדנת ההדפס ירושלים להדפיס ספרים כאלו. בין הידועים שבהם "י"ג תחריטים לשירי חיים נחמן ביאליק" (1987) מאת משה גרשוני. ב-1989 יצרה הסדנה סידרה של 9 ספרי אמן במהדורה של 40 עותקים (כ"א). בשל העלות הגבוהה של הפקת ספרים מסוג זה הודפסו העבודות ברובן לאמנים ידועי שם
אף על פי שהמוזיאונים הישראלים המשיכו לרכוש הדפסים, הרי שתערוכות בגלריות מרכזיות בתל אביב-יפו או תערוכות מוזיאליות של הדפס ישראלי היו חריגות, ואף שילובם של הדפסים בתערוכות קבוצתיות נושאיות היה מועט מאוד. בשנת 1994 הציג מוזיאון ישראל את התערוכה "חותם הדפס", שציינה 20 שנה להקמת סדנת ההדפס ירושלים. בין התצוגות המוזיאליות הנוספות ניתן למנות את התערוכה "תיקי אמן: ממרכז גוטסמן לתחריט, קיבוץ כברי" (2006) במוזיאון ישראל, "תחריט" (2006) במוזיאון הנגב לאמנות ו"זמן הדפס: עבודות מסדנת ההדפס ירושלים וממרכז גוטסמן לתחריט, קיבוץ כברי" (2014) במוזיאון הפתוח תפן.
זוכי פרסים ישראלים להדפס

| --- | --- |
 פרס אויגן קולב לגרפיקה ישראלית 1981 מנשה קדישמן  1983 אורי ליפשיץ  1984 סדנת ההדפס ירושלים  1987 אלימה  1989 משה גרשוני  1991 פנחס כהן גן  1992 שרון פוליאקין  1995 רענן לוי  1996 דוד ריב  1997 אסף בן צבי  1998 משה קופפרמן  1999 שוש קורמוש  2014 הילה בן ארי:  פרס פינס לגרפיקה ישראלית 2008 – אסף בן מנחם  2010 – אורית חופשי  2012 – אלכס ווז'יק  2014 – אלכס קרמר  2016 - הילה בן ארי  2018 - שרון פוליאקין  2020 - אסף בן צבי פרס אלימה ריטה לאמנות ההדפס 2014 סיגל צברי  2016 אלינה ספשילוב  2018 עינת אמיר  2020 טלי בן בסט, מרב סודאי
ראו גם

תולדות הדפוס העברי
ערכים בנושא הדפס ישראלי בוויקיפדיה
ג'ייק ביוסי

| --- | --- |

ג'ייק ביוסי בכנס "קומיק-קון" בסן דייגו, יולי 2018
 לידה:  15 ביוני 1971 (בן 53) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1978 
 מקום לימודים:  בית ספר קרוסרודס 
 מספר צאצאים:  1
 פרופיל ב-IMDb
 
ויליאם ג'ייקוב ביוסי (באנגלית: William Jacob Busey; נולד ב-15 ביוני 1971) הוא שחקן אמריקאי, בנו של השחקן מועמד פרס האוסקר, גארי ביוסי.
מוכר בין היתר מתפקידיו בסרט הקומדיה השחורה "לא דופק חשבון" (אנ') (1994), בתור הרוצח הסדרתי ג'וני בארטלט בסרט"עיר הרשע" (אנ') (1996), בתור אייס לוי בסרטו הסאטירי של פול ורהובן "גברים בחלל" (1997), בתור קרוג בסרט המתח של טוני סקוט "אויב המדינה" (1998), בתור קייל ברנר בסרט הקומדיה "אמריקן גאי" (אנ') (2001), ובשל הופעתו בתור שון קייז בסרט המדע הבדיוני "הטורף" (2018).
התפרסם גם בשל כיכובו בסיטקום "שסטה מק´נאסטי" (אנ') (1999–2000) של רשת UPN.
ביוגרפיה

ג'ייק ביוסי נולד ב-15 ביוני 1971 בלוס אנג'לס, קליפורניה וגדל רוב שנותיו במאליבו, הוא בנם של השחקנים ג'ודי הלקנברג וגארי ביוסי. הוריו התגרשו כאשר היה בן 19; ויש לו שני אחים צעירים למחצה, אלקטרה (1993) ולוק (2010), ממערכות יחסים שונות של אביו.
קריירה

בגיל שבע שיחק לראשונה לצד אביו בסרט "שעת מבחן", בו גם שיחק דסטין הופמן.
בשנת 1994 שיחק בדרמת הנעורים "לא דופק חשבון".
בשנת 1996 התפרסם ביוסי לראשונה בקומדיית האימה של פיטר ג'קסון "עיר הרשע" בתור הרוצח ג'וני צ'ארלס בארטלט.
בשנת 1997  שיחק בעיבוד הקולנועי "גברים בחלל" של פול ורהובן לרומן המלחמה הבדיוני "לוחמי החלל" בתפקיד חייל הקואליציה אייס לוי ובדרמה של רוברט זמקיס "קונטקט" בדמות הפנט הדתי ג'וזף .
בשנת 1999 כיכב בסדרת הקומדיה "שסטה מק'נאסטי" (שמה שונה לאחר מכן ל"שסטה").
בשנת 2001 כיכב ביוסי בקומדיה "אמריקן גאי" בתור הפלייבוי קייל ברנר שמתערב עם חבריו מי יתחתן אחרון.
בשנת 2002 שיחק את הרוצח הסדרתי הנמלט רוברט מיין במותחן האימה "זהות".
בשנת 2004 גילם את השוטר טרין בקומדיה "חג המולד עם משפחת קראנק".
בשנת 2015 שיחק בסרט האימה העצמאי "Most Likely to Die".
חיים אישיים

בשנת 2012, לו ולחברתו אפריל האצ'ינסון נולדה בת, אוטום.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1978 | שעת מבחן (אנ') | הנרי דארין |  |
| 1982 | Barbarosa | ילד |  |
| 1989 | Hider in the House | טום סייקס המתבגר |  |
| 1993 | Shimmer | ריצ'רד אלוורסון |  |
| 1994 | לא דופק חשבון (אנ') | מורו סטריטר |  |
| 1994 | The Stoned Age | ג'ימי מולדון |  |
| 1994 | פי. סי. יו (אנ') | מארש |  |
| 1994 | I'll Do Anything | נהג |  |
| 1994 | Windrunner | דייב פרומיסקו |  |
| 1996 | עיר הרשע (אנ') | ג'וני צ'ארלס בארטלט |  |
| 1996 | טוויסטר | טכנאי |  |
| 1997 | יצאניות ברחובות הוליווד (אנ') | קורט |  |
| 1997 | קונטקט | ג'וזף |  |
| 1997 | גברים בחלל | אייס לוי |  |
| 1998 | Black Cat Run | נורם באביט |  |
| 1998 | אויב המדינה | קרוג |  |
| 1998 | סיפור מטוגן (אנ') | אנגוס |  |
| 1999 | תקוע בדרך (אנ') | בומונט |  |
| 1999 | Tail Lights Fade | ברוס |  |
| 2001 | אמריקן גאי (אנ') | קייל ברנר |  |
| 2001 | Fast Sofa | ריק ג'אפרס |  |
| 2002 | The First $20 Million Is Always the Hardest | דארל |  |
| 2003 | זהות | רוברט מיין |  |
| 2003 | Lost Junction | מאט |  |
| 2003 | הטרמפיסט 2 (אנ') | ג'ק |  |
| 2004 | חג המולד עם משפחת קראנק (אנ') | השוטר טרין |  |
| 2005 | The Rain Makers | שואו | גם מפיק-שותף |
| 2006 | Road House 2 | ביל דיקארי |  |
| 2006 | חותכי ורידים: סיפור אהבה | בריאן |  |
| 2006 | שבורה (אנ') | וינס |  |
| 2008 | Time Bomb | ג'ייסון פילבי |  |
| 2009 | Play Dead | מרלי ג'ונס |  |
| 2010 | The Killing Jar | גרין |  |
| 2011 | Cross | "באק פייר" | גם מפיק |
| 2012 | Crazy Eyes | דן דרייק |  |
| 2012 | Nazis at the Center of the Earth | אדריאן רייסטאד |  |
| 2012 | הצ'יוואווה מבוורלי הילס 3 (אנ') | אוסקר | דיבוב |
| 2013 | Don't Pass Me By | פרד נורוויק |  |
| 2013 | Paranormal Movie | אבא חורג |  |
| 2013 | Girl Meets Boy | ריצ'רד |  |
| 2013 | Sparks | "מזחלת" |  |
| 2014 | Alongside Night | נשיא ארצות הברית |  |
| 2014 | Reaper | ביל |  |
| 2014 | Wicked Blood | בובי סטינסון |  |
| 2015 | Most Likely to Die | טארקין |  |
| 2015 | Fractured | הבלש ג'יימס הארדינג |  |
| 2016 | Last Man Club | ג'ים |  |
| 2016 | Deserted | קליי |  |
| 2016 | Expendable Assets | טוני |  |
| 2016 | Enclosure | שון |  |
| 2017 | מהקבר לטומבסטון (אנ') | קולונל ג'קסון בומר |  |
| 2017 | Dead Ant | מריק |  |
| 2017 | Area of Conflict | טוני |  |
| 2017 | Swing State | וודי וודרואו |  |
| 2017 | Growing Up Smith | השוטר דיק |  |
| 2018 | הטורף | שון קייז |  |
| 2018 | A Boy Called Sailboat | בינג |  |
| 2019 | Ghost in the Graveyard | צ'רלי סאליבן |  |
| 2019 | Adventures of Dally & Spanky | אהרון |  |
| 2020 | A Soldier's Revenge | קפטן מק'אליסטר |  |
| 2020 | Divos! | מר קלי |  |
| 2022 | A Tale of Two Guns | מק'לוסקי |  |
| 2022 | Shooting Star | מר יורק |  |
| 2022 | Pig Killer | ווילי |  |
| 2023 | It Wants Blood 2 | ויל ארמסטרונג |  |
| 2023 | Scalper | היידן |  |
| 2023 | Bluegrass Spirits | ניקולאס |  |
| 2023 | A Gettysburg Christmas | סאם |  |
| 2024 | Guns & Moses | אוון גיבנס |  |
| TBA | ראסט | דראם פארקר |  |
| TBA | The Heavy | טום | גם מפיק |
| TBA | Bad Haircut | סטיב |  |
| TBA | Warriors of Stone | אידריס |  |
| TBA | The Great American Action Hero | סנטור מייקל ברי |  |
| TBA | Black Zone | ד"ר וויליאם רוברטס |  |
| TBA | The Delano Files | סמית' |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1992 | ספק אכזרי (אנ') | סטודנט | מיני-סדרה |
| 1994 | Motorcycle Gang | ג'ייק | סרט טלוויזיה של שואוטיים |
| 1994 | אגדות מעולם המסתורין | פרנק | פרק: "Surprise Party" |
| 1999–2000 | שסטה מק´נאסטי (אנ') | דניס | תפקיד ראשי; 22 פרקים |
| 2002 | ג'רמיה (אנ') | ג'ייק דוונפורט | פרק: "The Bag" |
| 2002 | אזור הדמדומים (אנ') | וינסנט הנסן | פרק: "Chosen" |
| 2003 | Fastlane | ג'וני אורגנו | פרק: "101" |
| 2003 | קארן סיסקו (אנ') | פיטר דילארד | פרק: "The One That Got Away |
| 2004 | מכושפות | וורלוק | פרק: "WitchStock" |
| 2005 | Sex, Love & Secrets | ריי פולי | 6 פרקים |
| 2005 | Code Breakers | סטראוב | סרט טלוויזיה של ESPN |
| 2005 | H. G. Wells' War of the Worlds | סמואלסון | סרט טלוויזיה של Syfy (אנ') |
| 2006 | Death Row | מרקו | סרט טלוויזיה של Starz |
| 2007 | CSI: מיאמי | פיליפ קרייבן | פרק: "Internal Affairs" |
| 2007 | Playing Chicken | קארל | סרט טלוויזיה של Fox |
| 2008 | ירח קומנצ'י (אנ') | טודוול | 2 פרקים |
| 2009 | המנטליסט | ורן ניקולס | פרק: "Red Badge" |
| 2010 | Sons of Tucson | טוני | פרק: "Pilot" |
| 2010 | החבר'ה הטובים (אנ') | ברודי | פרק: "Dan on the Run" |
| 2011 | CSI: ניו יורק | רנדי דייוויס | פרק: "Keep It Real" |
| 2011 | המפענחת | אריק שואו | פרק: "Relative Matters" |
| 2011 | Good Vibes | טורק | דיבוב; 12 פרקים |
| 2012 | המאתר (אנ') | בובי | פרק: "Swing and a Miss" |
| 2012 | פרנקלין ובאש | ד"ר דאג | פרק: "Waiting on a Friend" |
| 2013 | בניחוש חוקר | סוכן FBI | פרק: "Santabarbaratown 2" |
| 2014 | תפיסה (אנ') | ג'ף | פרק: "Obsession" |
| 2014–2016 | From Dusk till Dawn: The Series | פרופסור איידן טאנר | תפקיד חוזר (עונה 1) תפקיד ראשי (עונות 3-2); 26 פרקים |
| 2015 | צדק פרטי | לואיס מאגו | פרק: "The Trash and the Snake" |
| 2015 | Texas Rising | סמואל וואלאס | 2 פרקים |
| 2015 | A Christmas Reunion | דילן קרות'רס | סרט טלוויזיה של Ion Television (אנ') |
| 2017 | Day 5 | קארל | סדרת רשת; 2 פרקים |
| 2017 | ריי דונובן | דייב | 3 פרקים |
| 2017 | מפחיד כזה (אנ') | ארל | 5 פרקים |
| 2018 | סוכני S.H.I.E.L.D. | טוני קיין | 2 פרקים |
| 2018 | NCIS | וויט דקסטר | פרק: "Handle With Care" |
| 2019 | דברים מוזרים | ברוס לואו | 5 פרקים |
| 2019 | הטובות למשטרת אל איי (אנ') | בישופ דובאל | 5 פרקים |
| 2019 | מר רובוט | פרדי לומאקס | פרק: "401 Unauthorized" |
| 2019 | היצור מן הביצה | שואו | פרק: "Loose Ends" |
| 2022 | הטירון: סוכנת חדשה | ראסטי פילמור | פרק: "Star Crossed" |
| 2023 | Chaos on the Farm | לורנס | סרט טלוויזיה של Lifetime (אנ') |
אלכסנדר קלוורט

| --- | --- |

 לידה:  15 ביולי 1990 (בן 34) קנדה 
 מדינה:  קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-2005 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלכסנדר קלוורט (באנגלית: Alexander Calvert; נולד ב-15 ביולי 1990) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי. מוכר בשל תפקידו כג'ק קלין בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "על טבעי".
ביוגרפיה

יליד ונקובר, קלוורט למד תיאטרון מוזיקלי וריקוד היפ הופ עד גיל 15, אז התחיל להתעניין במשחק.
ביוגרפיה > קריירה

הוא הופיע בכמה סרטים וסדרות טלוויזיה, כולל סדרת הטלוויזיה של ניקלודיאון "החבורה", ו"החצי האפל". הוא גילם את ג'סטין הצעיר בסרט "Kickin 'It Old Skool". שיחק בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "החץ".
בשנת 2017 לוהק קלוורט כג'ק, בנו של לוציפר בסדרת הטלוויזיה "על טבעי". הוא הופיע לראשונה בסוף עונה 12, ומאז היה חבר צוות השחקנים הקבוע בעונות ה-13, 14 ו-15.
בשנת 2018 גילם את צ'אד בסרט הקומדיה "החבילה" שהפיק בן סטילר, ובשנת 2019 גילם את דניאל בסרט "ילדים טובים" שהפיק סת' רוגן.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007 | בסגנון הישן (אנ') | ג'סטין שומאכר הצעיר |  |
| 2008 | Lost Boys: The Tribe | ג'רום |  |
| 2012 | פליקה: גאווה כפרית | ג'סי |  |
| 2013 | If I Had Wings | וינס ברנרד |  |
| 2015 | Lost After Dark | ג'וני |  |
| 2015 | The Blackburn Asylum | לוק |  |
| 2016 | 17 על הקצה | ניק מוזמן |  |
| 2018 | החבילה | צ'אד |  |
| 2019 | ילדים טובים | דניאל |  |
| 2024 | Lowlifes | השוטר ווייט |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007 | להיות שמנה כמוני | רובי | סרט טלוויזיה של LIfetime |
| 2012 | Virtual Lies / Cyber Seduction | טיילר סנדרסון | סרט טלוויזיה של LIfetime |
| 2013 | בייטס מוטל | ראף | 2 פרקים |
| 2015 | קמים לתחייה (אנ') | האנטר גיבס | תפקיד חוזר, 5 פרקים |
| 2015–2016 | החץ | לוני מאצ'ין / אנרכיה | תפקיד חוזר, 5 פרקים |
| 2016 | Unser Traum von Kanada | ג'וש | מיני-סדרה; 2 פרקים |
| 2020-2017 | על טבעי | ג'ק קלין / בלפגור | תפקיד אורח (עונה 12) תפקיד ראשי (עונות 13 – 15); 39 פרקים |
| 2023 | דור ה-V | רופוס | סדרת טלוויזיה של אמזון פריים וידאו |
הערות שוליים

1 2  Tannenbaum, Emily (8 בדצמבר 2017). "Supernatural's Alexander Calvert Has the Greatest Cat Instagram on the Internet". Elle. נבדק ב-9 בנובמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Fitzpatrick, Kevin (17 ביולי 2015). "'Arrow' Season 4 Casts Alexander Calvert as Batman's Villain Anarky". Screen Crush. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Highfill, Samantha (9 באוגוסט 2017). "Supernatural: Alexander Calvert upped to series regular for season 13". Entertainment Weekly. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286850005171  VIAF: 36562483   WorldCat (עם VIAF): 36562483
קולו

ערך זה עוסק בעיירה בפולין. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מצודת קולו מהמאה ה-14
קולו (בפולנית: Koło, ביידיש: קויל) היא עיירה במרכז פולין, בפרובינציית פולין גדול, בסמוך לנהר הוורטה. נכון לשנת 2021, התגוררו בקולו כ-20,000 בני אדם. עד תקופת השואה, כמחצית מתושביה היו יהודים.
היסטוריה

קולו נבנתה במאה ה-13 על מעבר-הנהר ורטה, וזכתה במעמד של עיר ב-1362. המקורות המהימנים הראשונים מראים כי יהודים התיישבו בעיר במאה ה-16. ב-1564 נתן המלך ליהודי קולו זכות-ישיבה בעיר, וב-1571 זכויותיהם עוגנו בחוזה, לפיו התחייבו התושבים הנוצרים, תמורת מס-שנתי לקופת-העיר, להגן על היהודים מפני תקיפה. במפקד ב-1764/65 נמנו בקולו 65 בתי-אב יהודיים.
מקורות הפרנסה העיקריים של יהודי קולו החל מהמאה ה-16 היו מלאכה ומסחר, אך במאה ה-19 החלו רבים לעסוק בתעשייה, בפרט בתעשיית הטקסטיל. הם הסתייעו בשלושה בנקים ובשתי קופות גמ"ח של האיגודים המקצועיים. כמו כן פעלו בעיר חברות צדקה וסעד מסורתיות. ילדי הקהילה למדו בשני בתי ספר עבריים, אחד מהם של רשת "יבנה", ובגני ילדים עבריים. בתחום החינוך והתרבות פעלו בעיקר המפלגות הציוניות.
בין רבני קולו במאה ה-19 בלט רבי מאיר אוירבך (1813- 1878), שנתמנה כרבה של קולו ב-1846. עלה לירושלים ב-1859 ושימש בה רב ראשי לעדה האשכנזית.
בין שתי מלחמות העולם חיו בקולו כ-6,000 יהודים – כמעט מחצית אוכלוסייתה. לפני מלחמת העולם עזבו את קולו כמה מאות יהודים, חלקם עלו לארץ ישראל.