stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שוק לדנהול
היסטוריה

השוק ממוקם במקום בו היה, בתקופת לונדון הרומית הפורום של העיר. השוק החל להתפתח באמצע המאה ה-14, כשוק מזון של הסיטי של לונדון, ונקרא על שם בית אחוזה בעל גג עופרת (lead) שעמד בקרבת מקום.
מבנה השוק הנוכחי תוכנן בשנת 1881 על ידי האדריכל סר הוראס ג'ונס (אשר תכנן גם את שוק בילינגסגייט ואת שוק סמית'פילד). מבנה יפהפה זה הוא גורם עיקרי בהיות השוק אתר תיירות. בין השנים 1990–1991 שופץ מבנה השוק.
במבנה השוק צולמו מספר סצנות בסדרת סרטי הארי פוטר, על פיהם ממוקם השוק בסמוך לסמטת דיאגון. כמו כן צולמו במבנה סצנות מהסרטים "Tinker Tailor Soldier Spy" (המבוסס על הספר החפרפרת מאת ג'ון לה קארה), "Love Aaj Kal" ו-"The Imaginarium of Doctor Parnassus", וכן כרקע לוידאו קליפ של להקת אירייז'ר "Love to Hate You".
חזית השוק בשנת 1881 מתוך מגזין אילוסטריטד לונדון ניוז
פנים השוק בשנת 1881 מתוך מגזין אילוסטריטד לונדון ניוז
הכניסה המערבית של השוק
תקרת המבנה
הערות שוליים

↑  אתר מסוג Grade II* ברשימת האתרים ההיסטוריים של לונדון
רקפת זהר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בנובמבר 1960 (בת 63) ברעם
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בר-אילן 
 שפות היצירה:  עברית 
 
רקפת זהר (נולדה ב-1 בנובמבר 1960) היא סופרת, אשת חינוך ופעילה בתנועה הקיבוצית בישראל.
ביוגרפיה

זהר היא בתה של עליזה עמיר-זהר. נולדה בקיבוץ ברעם והתחנכה במוסד החינוכי של "השומר הצעיר" בקיבוץ אילון. לאחר שנת י"ג כמדריכה בקן השומר הצעיר ברמת גן שירתה בצה"ל במסגרת חיל החינוך. לאחר הצבא עשתה שנה בשליחות מטעם "השומר הצעיר" בלונדון.
זהר היא בוגרת אוניברסיטת תל אביב בהיסטוריה ובעלת תואר מוסמך במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן. לימדה ספרות ומגדר במוסד החינוכי "מבואות עירון" ואף כתבה תוכניות הוראה. כסופרת, עסקה בתחומי כתיבה שונים: רומנים, ספרות ילדים וספרי עיון.
בשנים 2008-2015 שימשה זהר כמזכירת קיבוץ עין שמר. מראשית שנת 2016ׂׂ היא מנהלת קהילה בקיבוץ שער העמקים.
זהר מתגוררת בקיבוץ עין שמר. היא נשואה למפיק חמי סל ואם לארבעה בנים.
ספריה

איך ניצחתי במלחמה (תל אביב: אלפא - זמורה-ביתן, תשנ"ב 1992).
דבק שקדים או ציאניד (תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ו 1995.)
הסדרה "מיתולוגיה יוונית לילדים" (הוצאת זמורה-ביתן, תל אביב. איורים - אבנר כץ):
מסעות אודיסאוס (תשנ"ז 1996)
מלחמת טרויה (תשנ"ו 1996)
תבת פנדורה (תשנ"ו 1996)
הרקולס וגבורים אחרים (תשנ"ז 1997)
תעלולי אל האהבה (תשנ"ח)
עונש משמים (תשנ"ח 1998)
המסע אל גזת הזהב (תשנ"ט 1999)
נקמתה של הרה (תשנ"ט 1999)
ספורים מהאולימפוס (תשנ"ט 1999)
פגסוס - הסוס המעופף (זמורה-ביתן, 1999)
האחיות שוסטר נכנסות להריון (אור יהודה : זמורה-ביתן, תשס"ב 2002)
עלילות ג'וזפינה (קיבוץ עין שמר : עין שמר, 2006) (סיפורים מחיי הקיבוץ)
מיתולוגיה יונית לילדים (אור יהודה : זמורה-ביתן, 2007) (אסופה הכוללת את הספרים: ספורים מהאולימפוס, תבת פנדורה, הרקולס וגבורים אחרים, תעלולי אל האהבה)
הסדרה "סיפורי התנ"ך" (דניאלה די-נור, 2011)
בראשית (התשע"א 2011)
אברהם, המאמין הראשון (התשע"א 2011)
אבות ואימהות" (התשע"א 2011)
ספרים שערכה

המדריך לאזרח: מדריך לזכויות ולחובות של האדם והאזרח בישראל (עורך ראשי: אליהו אברם) (ירושלים: סיכוי - העמותה לקידום שוויון הזדמנויות: האגודה לזכויות האזרח בישראל, תשנ"ז 1997)
ספר הגן: תוכנית פסיכופדגוגית-אקולוגית על פי שלבי ההתפתחות של הילד וההורה מלידה עד שש, ברוח החינוך הקיבוצי מאת רונית פלוטניק ומירה אשל (בני ברק: הקיבוץ המאוחד: מחלקת החינוך של התנועה הקיבוצית, 2007)
לקריאה נוספת

דר, יעל. "ירידה נעימה מהאולימפוס", הארץ, מוסף ספרים, גיליון 171 (כ"ה בסיון תשנ"ו, 5 ביוני 1996), עמ' 25. (על "מלחמת טרויה" במסגרת הסדרה "מיתולוגיה יוונית לילדים")
שבוע האפרטהייד הישראלי

פוסטר לשבוע האפרטהייד הישראלי של 2009 מאת קרלוס לטוף
שבוע האפרטהייד הישראלי הוא אירוע שנתי הנערך על ידי קמפיין BDS שבו מתקיימות במשך שבוע סדרה של הרצאות ועצרות שנערכות לגינוי ישראל בשל מדיניותה בסכסוך הישראלי-פלסטיני. האירוע מתקיים או בחודש פברואר או במרץ. לדברי BDS, מטרת האירוע הוא "להביא לתודעת הציבור את טבעה של ישראל כמערכת שלטון אפרטהייד, ולקיים חרם וסנקציות כחלק מפעולות תנועת BDS ההולכת וגוברת". הארגון החל את פעילותו בטורונטו בשנת 2005, ועד לשנת 2010 האירוע מצוין בכ-55 ערים ברחבי בעולם, בין השאר בקנדה, בריטניה, ארצות הברית, דרום אפריקה, מקסיקו, אוסטרליה, נורווגיה, יהודה ושומרון ועוד.
האירוע עצמו כולל הרצאות ומיצגים המבוססים על תעמולה פלסטינית ובהם מוצגת ישראל כמדינת אפרטהייד המפירה באופן שיטתי את זכויות האדם של הפלסטינים.
ראשי הארגון טוענים כי לאירוע יש "תפקיד חשוב בהעלאת המודעות על הציונות והמאבק לשחרור פלסטין והדמיון שלו עם מאבק ריבונות הילידים בצפון אמריקה וכן עם התנועה נגד אפרטהייד בדרום אפריקה". קמפיין החרם ומשיכת ההשקעות הבינלאומי שפרסמו, צבר תאוצה על ידי יותר מ-170 קבוצות פלסטיניות שקראו לחרם, הימנעות השקעות וסנקציות על ישראל. לדברי הארגון, הקמפיין אף עורר תשומת לב רבה במדינות כמו דרום אפריקה, בריטניה, קנדה וארצות הברית.
ב-2017 ביטלו שתי אוניברסיטאות בריטיות את "שבוע האפרטהייד הישראלי" בקמפוס שלהם בעקבות פעילות תעמולה ישראלית והגדרתה של ראש ממשלת בריטניה תרזה מיי לאנטישמיות שכוללת את האנטישמיות החדשה.
כתגובת נגד מתקיים בשבוע העוקב "שבוע השלום הישראלי", אירוע שנתי המציג בקמפוסים ברחבי העולם את ישראל כמדינה החותרת לשלום עם שכניה. שבוע השלום הישראלי מאורגן באופן עצמאי על ידי סטודנטים בקמפוסים שבהם מתקיימת הפעילות החל משנת 2010. בשנת 2011 הוא צוין ביותר מ-54 קמפוסים, ביניהם בארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
הערות שוליים

↑  אודות הכנס, באתר הרשמי של "Israeli Apartheid Week"
↑  איתמר אייכנר, מהלומה ל-BDS באוניברסיטאות בריטיות, באתר ynet, 23 בפברואר 2017.
↑  בכל אזור האירועים מתרחשים בתאריכים שונים, אך מתרכזים בחודשים פברואר ומרץ
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רנו 40CV

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  רנו
 שנות ייצור:  1911–1928
 הרכבה:  צרפת צרפת
 מודל אחריו:  רנו ריינאסטלה
 פלטפורמה:  מנוע קדמי
 אורך:  5,340 מ"מ
 רוחב:  1,770 מ"מ
 גובה:  1,660 מ"מ
 משקל:  5440 ק"ג
 בסיס גלגלים:  3,600 מ"מ, 3,900 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, 7,539 סמ"ק  6 צילינדרים, 9,120 סמ"ק
 הילוכים:  תמסורת ידנית
 
רנו 40CV (בצרפתית: Renault 40CV) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית כלי הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1911–1928.
דגמי ה"רנו 40CV" נבנו בתצורות: סלון, לימוזינה, קופה, לנדולט, קבריולה, וכמכונית מרוץ (2 מושבים).
דגם "רנו 40CV" הוחלף בשנת 1928 על ידי רנו ריינאסטלה.
ראלי מונטה קרלו

דגם של "רנו 40CV" זכה בתחרות ראלי מונטה קרלו בשנת 1925, ודגם NM משולב חד מושבי התפרסם בשנת 1926 על יכולתו לחלוף 80.5 ק"מ במהירות של 190 קמ"ש.
נשבר שיא 24 שעות על ידי כיסוי של 4,167.57 ק"מ  במהירות ממוצעת של 173.6 קמ"ש.
מכונית שרד

דגם הסלון-קבריולה של הרנו 40CV שימש את נשיאי צרפת, בין השנים 1920–1928, בעיקר את גסטון דומרג ואלכסנדר מילרן.
גלריה

רנו 40CV דגם "Kellner Town Car" - לנדולט
רנו 40CV, דגם NM טורפדו, שנת 1925
רנו 40CV דגם NM Landaulet
רנו 40CV דגם JP, שנת 1922
נשיא צרפת גסטון דומרג בדגם 40CV (יוני 1924)
רנו 40CV קופה, שנת 1925
לקריאה נוספת

רנו 40CV
רנו 40CV שברה שיא מהירות
הערות שוליים

↑  Berk, Gijsbert-Paul (2009). André Lefebvre, and the cars he created at Voisin and Citroën. Dorchester, England: Veloce. p. 55. ISBN 1-84584-244-8
↑  The Car Book. DK. 2011. p. 47
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלי רכב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רנו AHx

| --- | --- |

Renault AHx דגם "AHS"
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  רנו
 שנות ייצור:  1941–1947
 יחידות שיוצרו:  26,492 
 הרכבה:  צרפת צרפת
 מודל קודם:  Renault AGx (אנ')
 מודל אחריו:  רנו גליון
 אורך:  5.60 מטר (דגם: "AHS")  6.45 מטר (דגמי: "AHN", "AHR")
 רוחב:  2.036 מטר (דגם: "AHS")  2.33 מטר (דגמי: "AHN", "AHR")
 גובה:  2.6 מטר
 משקל:  2,290 ק"ג (ריק), 3,500 ק"ג - כושר מטען מקסימלי, 5,790 ק"ג (ברוטו) (דגם "AHN")  2,500 ק"ג (ריק), 5,000 ק"ג - כושר מטען מקסימלי, 7,500 ק"ג (ברוטו) (דגם "AHR")  1,400 ק"ג (ריק), 2,000 ק"ג - כושר מטען מקסימלי, 3,400 ק"ג (ברוטו) (דגם "AHS")
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, בטור, 2.38 ליטר המפיק 35 כ"ס  6 צילינדרים, בטור, 4.05 ליטר המפיק 52 כ"ס, 75 כ"ס
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 הילוכים
 
רנו AHx (בצרפתית: Renault AHx) הן משאיות קלות ובינוניות אשר יוצרו במספר תצורות (כושר העמסה 2.0-5.0 טון) מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרו בין השנים 1941–1947.
בתקופת מלחמת העולם השנייה דגמי "רנו AHx" היו בשרות הוורמאכט.
דגמים > בתקופת מלחמת העולם השנייה

"AHS" - יוצרו 18,560 יחידות.
"AHN" - יוצרו 26,492 יחידות.
"AHR" - יוצרו 1,585 יחידות.
דגמים > לאחר המלחמה (בין השנים 1945-1947)

"AHS2".
"AHS3".
"AHS4".
"AHN2".
"AHN3".
תמונות

"רנו AHx" דגם "AHS" (מימין)
"רנו AHx"
"רנו AHx"
ראו גם

רנו
רנו R
רנו GBC 180
הערות שוליים

↑  "רנו AHx" pietvanhees.nl/ahn
↑  "רנו AHx" במלחמת העולם השנייה Lepage, Jean-Denis (2007). German Military Vehicles of World War II: An Illustrated Guide to Cars, Trucks, Half-Tracks, Motorcycles, Amphibious Vehicles and Others. McFarland. p. 97. ISBN 978-2-7082-2394-3.
↑  דגמי "רנו AHx" - מפרט camionclubdefrance.a.free.fr/renault_ahn_ahr_ahs
↑  "רנו AHx" i.wheelsage.org/renault/type_ahx
רות בונדי

| --- | --- |

רות בונדי ב-2008
 לידה:  19 ביוני 1923 צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה
 פטירה:  14 בנובמבר 2017 (בגיל 94) ישראל ישראל
 מדינה:  צ'כיה, ישראל 
 לאום:  ישראלי
 מקום קבורה:  גבעת חיים איחוד 
 אירועים משמעותיים:  Transport Ds from Theresienstadt,Ghetto,Czechoslovakia to Auschwitz Birkenau,Extermination Camp,Poland on 18/12/1943 בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 עיסוק:  סופרת, עיתונאית, מתרגמת, ביוגרפית
 שפות היצירה:  עברית
 בן או בת זוג:  רפאל בשן 
 פרסים והוקרה:  פרס טשרניחובסקי (2014)  פרס סוקולוב (1967)  פרס יצחק שדה (1976)  פרס היצירה לסופרים עבריים (2006)  יקירת רמת גן 
 
רות בונדי מראיינת את בן-גוריון 
ראשית שנות השישים
רות בונדי, 1969
רות בּוֹנְדִי (בצ'כית: Ruth Bondyová;‏ 19 ביוני 1923 – 14 בנובמבר 2017) הייתה עיתונאית, סופרת, מתרגמת וביוגרפית ישראלית, כלת פרס סוקולוב לעיתונות (1967), פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (2006) ופרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (2014).
קורות חיים

רות בונדי נולדה בפראג בירת צ'כוסלובקיה כבתם של יוסף ופרנטישקה בונדי. למדה בבתי ספר צ'כיים וגרמניים. ב-1939 הצטרפה לתנועת הנוער הציונית בהנהגתו של יעקב אדלשטיין.
החלה את דרכה העיתונאית בסוכנות הידיעות "יונייטד פרס" כשתרגמה מאנגלית לצ'כית.
במלחמת העולם השנייה נשלחה בונדי באביב 1942 לגטו טרזיינשטט. בדצמבר 1943 גורשה בונדי משם לאושוויץ-בירקנאו. ביולי 1944 היא  נשלחה מאושוויץ למחנה המשנה "Dessauer Ufer" של מחנה הריכוז נוינגמה, שם שימשו היא ואסירות אחרות לעבודות ניקיון. 
לאחר שעברה בבכמה תתי-מחנות משנה אחרים של נוינגמה, נשלחה בונדי לברגן-בלזן, שם שוחררה על ידי הצבא הבריטי באמצע אפריל 1945, כשהיא חולת טיפוס ומותשת לחלוטין.
בתחילת 1949 עלתה לישראל במסגרת גח"ל. למדה עברית באולפן, החלה לעבוד ב"הדור" (עיתון אחר הצהריים של מפא"י), ומ-1951 בעיתון "אומר" (העיתון לעולים) ו"דבר". במשך עשרות שנים נמנתה עם מערכת "דבר" ו"דבר השבוע". בונדי עבדה 30 שנה בתחום העיתונות בישראל. היה לה מדור סאטירי אישי ב"דבר השבוע" בשם "יהיה טוב"; מבחר טורים פרי עטה שפורסמו במדור זה יצאו לאור כספר בשם זה. בשנת 1967 זכתה בפרס סוקולוב לעיתונות, במדור רפורטז'ה ופיליטון (האישה הראשונה שזכתה בפרס זה).
הייתה מכוכבי התוכנית "שלושה בסירה אחת", ששודרה ב"קול ישראל" בשנות ה-50. בשנות ה-70 כתבה את התסריט לפרקי "עברית בסימן טוב".
פרסמה אוטוביוגרפיה בשם "שברים שלמים" בה העלתה את קורות חייה החל מנעוריה בפראג, השרדותה בעידן  הנאצי ועד עלייתה לישראל והשתלבותה בה מבחינה חברתית ומקצועית  כעיתונאית וכסופרת.
כתבה ביוגרפיות של חיים שיבא, פנחס רוזן אנצו סרני ויעקב אדלשטיין (פעיל ציוני), וכן מדריך לכתיבה עיתונאית, ספר בישול וקובץ מחקרים שעוסקים בתולדות יהדות צ'כיה. תרגמה לעברית מבחר סופרים מהשפה הצ'כית, בהם קארל צ'אפק, ירוסלאב האשק, מילן קונדרה, אביגדור דגן, בוהומיל הראבאל, פרידריך דירנמאט ואחרים.
לימדה במשך שנים הבעה בכתב במסגרת התוכנית ללימודי עיתונאות באוניברסיטת תל אביב בראשות שלום רוזנפלד.
במהלך ביקורו של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בישראל ב-11 במאי 2009 הוא הופגש במוסד יד ושם בירושלים עם שישה ניצולי השואה ואחד מחסידי אומות העולם. רות בונדי הייתה אחת מששת הניצולים שהוצגו בפני האורח. בונדי הייתה ממקימי בית טרזין.
בונדי הייתה נשואה לעיתונאי רפאל בשן משנת 1954 עד פרידתם בשנת 1981, לאחר שנים שבהן סבל מאלכוהוליזם. בתם היחידה היא העיתונאית טל בשן.
בשנת 2014 הפקידה את ארכיונה (1945–2012) בספרייה הלאומית.
בשנת 2014 התראיינה בונדי ל"ארכיון העתיד", מיזם תיעוד דור המייסדים של אנשי הרוח שהטביעו חותם משמעותי על התרבות הישראלית.
ביום הזיכרון לשואה בשנת 2013 פרסמה מאמר בו כתבה:
חדלו להשתמש בשואה לצרכים פוליטיים, ובעיקר חדלו ממה שמכונה מצעדי החיים. עצם השם מקומם. על אדמה ספוגת מוות אין מקום למצעדים. עליה מותר רק לדרוך בענווה, ללא הפגנתיות, ללא נפנוף דגלי הלאום. הייתי גם מציעה שתחדלו לגרור תלמידי בתי ספר תיכוניים לסיורים במחנות ההשמדה בפולין כדי לחזק בהם את תחושת הזהות הציונית והנכונות הקרבית. זו תעודת עניות למדינה שחייבת להסיע את בני הנוער שלה למחנות מוות כדי להגביר את אהבתם למולדת. חייבים להתמודד עם העבר, אך קודם כל חייבים לדאוג לעתיד. לאומנות יהירה, חוסר סובלנות לאחר ולשונה, אלימות במסווה של פטריוטיוּת, אטימוּת למצוקת מבקשי מקלט, שנאה לערבים וחינוך לעליונות אינם מבשרים את הטמעת משמעות ההשמדה: שהרוע והאכזריות לא פוסחים גם על עם בעל תרבות, מפותח מבחינה מדעית וכלכלית ככל שיהיה."
בונדי הייתה תושבת רמת גן, ויקירת העיר. נפטרה ב-14 בנובמבר 2017 בביתה. הובאה למנוחות בבית העלמין גבעת חיים.
ספריה

הלו, כאן חיות!, צִלם: בוריס כרמי; עורך צִלום: סם פרנק; עריכה גרפית: שמואל ברנד, תל אביב: דבר, תשכ"ב. (לבני הנעורים)
יהיה טוב, הציורים: זאב, תל אביב: יבנה, תשכ"ב. (הופיע במהדורות נוספות)
חצי נחמה, הציורים: זאב, תל אביב: יבנה, תשכ"ט. (הומורסקות)
השליח: חייו ומותו של אנצו סרני, תל אביב: עם עובד ("ספרית אופקים", מס' 36–37), תשל"ד 1973. (ביוגרפיה של אנצו סירני) (הופיע בתרגום לאנגלית ב-1977 ובתרגום לאיטלקית ב-2012)
לפתע בלב המזרח, ציורים: קרמן-קרמן, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תשל"ה. (קובץ מסות על החיים בישראל בשנות ה-60 וה-70)
אדלשטיין נגד הזמן, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תשמ"א. (על יעקב אדלשטיין, יהודי צ'כוסלובקיה בשואה ותפקוד המנהיגות היהודית) (הופיע בתרגום לאנגלית ב-1989)
שיבא: רופא לכל אדם, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תשמ"א 1981. (ביוגרפיה של חיים שיבא)
טעם החיים: ספר הבישול של רות בונדי, איורים: אבי גלעד; עיצוב גרפי: אבי וינוגרד, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ה 1985.
פליקס: פנחס רוזן וזמנו, תל אביב: זמורה-ביתן, תש"ן 1990. (ביוגרפיה של פנחס רוזן)
חתימה טובה: מדריך לכתיבה עיתונאית, תל אביב: דביר, תשנ"ב 1992.
שברים שלמים, תל אביב: גוונים, תשנ"ז 1997. (אוטוביוגרפיה) (הופיע בתרגום לגרמנית ב-1999) (מהדורה ב: 2000) (היה בין המועמדים הסופיים לפרס ספיר לשנת 2000)
שורשים עקורים: פרקים בתולדות יהדות צ'כיה 1939–1945, ירושלים: יד ושם; בשיתוף בית טרזין, תשס"ב 2002. (הופיע בתרגום לאנגלית ב-2008)
נחמות קטנות, תל אביב: גוונים, תשס"ג 2003. (קטעי ספרות אוטוביוגרפיים)
לא רק קפקא והגולם, הוצאת חרגול, 2014.
רצינות ההומור של הצ'כים ושל יהודי צ'כיה, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2018.
Mezi námi řečeno: jak mluvili Židé v Čechách a na Moravě; ilustrace: Jiří Slíva, Praha: Nakl. F. Kafky, 2003. (צ'כית: ביננו לבין עצמנו: איך דברו היהודים בבוהמיה ובמוראביה)
Rodinné dědictví: jména Židů v Čechách a na Moravě; ilustrace: Jiří Slíva, Praha: Nakl. F. Kafky, 2006. (צ'כית: ירושת המשפחה: שמות היהודים בצ'כיה ובמוראביה)
Boží hody: jak jedli Židé v Čechách a na Moravě; ilustrace: Jiří Slíva, Praha: Nakl. F. Kafky, 2008. (צ'כית: סעודת אלוהים: איך אכלו היהודים בצ’כיה ובמוראביה)
Potulné kořeny, Praha: Nakl. F. Kafky, 2010. (צ'כית)
בתרגום:
The Israelis: Profile of a People; translated from the Hebrew by Israel I. Taslitt, New York: Funk and Wagnalls, 1969.
The Emissary: A Life of Enzo Sereni; translated from the Hebrew by Shlomo Katz; with an afterword by Golda Meir, Boston: Little, Brown, 1977. ("An Atlantic Monthly Press book") (אנגלית: השליח, תרגום מקוצר קלות)
Face of a People; story: Ruth Bondy; editor: David Pedahzur; photography adviser: Micha Bar-Am; translation: Malka Jagendorf, Lily Cohen, Ramat-Gan: Massada Pub., 1978.
Elder of the Jews: Jakob Edelstein of Theresienstadt; translated from the Hebrew by Evelyn Abel, New York: Grove Press, 1989. (אנגלית: אדלשטיין נגד הזמן)
Mehr Glück als Verstand. Eine Autobiographie; aus dem Hebräischen von Markus Lemke, Gerlingen: Bleicher Verlag (Zeugen der Zeit), 1999. (גרמנית: שברים שלמים)
Trapped: Essays on the History of Czech Jews, 1939-1943; translated from the Hebrew by Chaya Naor, Jerusalem: Yad Vashem, 2008. (אנגלית: שורשים עקורים)
Enzo Sereni: l’emissario; versione in lingua italiana a cura di Sarah Kaminski, Maria Teresa Milano, Aosta: Le château (Ebraica - storie memorie), 2012. (איטלקית: השליח)
ספריה > בעריכתה ובהשתתפותה

רות בונדי, אהד זמורה, רפאל בשן (עורכים), לא על החרב לבדה: הסִפור המופלא על גבורת עם ישראל ונצחונו במלחמת ששת הימים, תל אביב: א' לוין אפשטין, תשכ"ח. (רשימות ומאמרים שנכתבו ערב מלחמת ששת הימים, תוך כדי הקרבות ובעקבות הניצחון במלחמה) ("מהדורת דבר") (הופיע באותה שנה בתרגום לאנגלית)
סובלנות – תנועה על-מפלגתית להוקעת האלימות, שבילי סובלנות; העורכת: רות בונדי, מקראה א, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ז.
יוסל ברגנר, עיקר שכחתי: מסעות ומעשיות; רשמה: רות בונדי, אור יהודה: הד ארצי, תשנ"ו 1996 (הופיע בתרגום לאנגלית ב-1997)
אוטו וייס, וירא אלוהים כי רע: סיפור מגטו טרזין; איורים: הלגה וייסובה-הושקובה; תרגום מצ'כית, הערות ואחרית דבר: רות בונדי; עריכה: רמי סערי, ירושלים: יד ושם – המכון הבין-לאומי לחקר השואה, תש"ע 2009.
ליאו האס, עבודה במלכוד: גטו טרזיינשטאט, 1941–1942: אלבום ציורים; עורכות: דני זינגר ואניטה סרסי; כתיבה: רות בונדי, דני זינגר, אניטה טרסי, גבעת חיים איחוד: בית טרזין – קרן להנצחת זכר חללי גטו טרזין, 2009.
בתרגום:
Ruth Bondy, Ohad Zmora, Raphael Bashan (edited and compiled), Mission Survival: The People of Israel's Story in Their Own Words, From the Threat of Annihilation to Miraculous Victory; translated from Hebrew by I. I. Taslitt and others, New York: Sabra Books, 1968.
Yosl Bergner, What I Meant to Say: Stories and Travels as Told to Ruth Bondy; translated from the Hebrew by Valerie Arnon; drawings by Yosl Bergner, Tel Aviv: Hed Arzi Book Pub., 1997. (אנגלית: עיקר שכחתי)
הוקרה ופרסים

1964 – פרס שרה רייכנשטיין לראיון העיתונאי הטוב, על ראיונה עם המשורר אורי צבי גרינברג.
תשכ"ז-1967 – פרס סוקולוב לעיתונות, במדור רפורטז'ה ופיליטון.
1970 – פרס וולטר שווימר לעיתונות, במדור לפובליציסטיקה, על מאמרה "מי שזרק את המלה שלום – שיקום ויודה".
תשל"ד-1974 – פרס יצחק שדה לספרות צבאית, על ספרה "השליח", תולדות חייו של אנצו סרני.
פרס בוכמן לחקר השואה מטעם שרת האמנויות והמדע שולמית אלוני, על תרגום מצ'כית של הספר "שירתתי את מלך אנגליה" לבוהומיל הראבאל.
תשס"ו-2006 – פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
תשס"ב-2001 – יקירת העיר רמת גן.
2014 – פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת, על מפעל חייה בתרגום הספרות הצ'כית.
אוקטובר 2021 - חנוכת ספרייה על שמה בבית דניאל - מרכזי דניאל ליהדות מתקדמת, תל אביב
באוקטובר 2023 חנכה עיריית פראג פארק במרכז העיר על שמה.
לקריאה נוספת

נעמי פרידמן, 'יהיה טוב? (על רות בונדי ועל סגנונה העיתונאי)', נעמת (הירחון לאשה ולמשפחה) ינואר-פברואר 1986, 40–43.
רחל קרן, 'רות בונדי: מראה שקופה', מסר לעניין דצמבר 2004, 26–27.
הערות שוליים

↑  ראו בספרה האוטוביוגרפי: "שברים שלמים" בפרויקט בן יהודה
↑  מקבלי פניו של האפיפיור בנדיקטוס ה-16, באתר יד ושם, 11 במאי 2009
↑  הקמתו של בית טרזין, באתר בית טרזין
↑  טל בשן, אבי, רפאל בשן: טל בשן נפרדת, ברשימה אישית יוצאת דופן, מאביה, העיתונאי רפאל בשן, שהלך לעולמו, באתר nrg‏, 12 בינואר 2001.
↑  רות בונדי תורמת את ארכיונה לספרייה הלאומית, באתר הספרייה הלאומית, אפריל 2015
↑  ארכיון רות בונדי, בספרייה הלאומית
↑  רות בונדי, באתר ארכיון העתיד, ‏נלקח ב-26 במאי 2024
↑  רן בוקר, הסופרת והעיתונאית רות בונדי הלכה לעולמה, באתר ynet, 14 בנובמבר 2017
↑  תקוה ויינשטוק, אהבת חיות, מעריב, 18 במאי 1962; י. זמורה, הלו, כאן חיות, דבר, 10 באוגוסט 1962; החיה מול המצלמה, דבר, 31 באוגוסט 1962.
↑  ביקורת: מיכאל אוהד, בית-המרקחת של ד"ר בונדי, דבר, 15 בדצמבר 1961; אביתם, "יהיה טוב", דבר, 23 במרץ 1962.
↑  ביקורת: חיים איזק, דראמה של שליח, דבר, 15 בפברואר 1974; עדית זרטל, מכל הרוחות | סטנדרד חדש לביוגרפיות, דבר, 20 בספטמבר 1974.
↑  ביקורת: חיים איזק, כרוניקות של אופטימיסטית, דבר, 7 במרץ 1975.
↑  נורית ברצקי, כופתאות בונדי, מעריב, 19 ביוני 1985.
↑   רונית ורד, להתמזג בתוך נצח עם משמש, חמאה וקינמון, באתר הארץ, 4 ביולי 2019
↑  ראו: דני קרמן, רות בונדי, חתימה טובה, באתר של דני קרמן, יוני 2013.
↑  הספר "שברים שלמים" כולו. זמין לקריאה באמצעות פרויקט בן-יהודה.
↑  ביקורת: בתיה צור, 'החנינה כאופק המבט', בתוך: הנ"ל, מבלי דלג על דף: מבחר מסות ומאמרים; עורכים: פוני בז'זינסקי ואריאל הירשפלד, ירושלים: כתר, 2008, עמ' 199–204 (פורסם במקור ב"הארץ", 13 ביוני 1997).
↑   דוד רפ, "רצינות ההומור" של רות בונדי: הקלות הבלתי נסבלת של החיוך, באתר הארץ, 5 בפברואר 2019
↑  ביקורת: חיים נגיד, עיון ראשון | שווייק – בתרגום אמיץ, מעריב, טור 1, 22 בפברואר 1980.
↑  ביקורת: פאר פרידמן, יוליה קמה לתחייה באושר ובעושר, באתר הארץ, 27 באפריל 2012.
↑  ביקורת: יותם שווימר, "בירה ומצבי רוח משתנים": אפרטיף צ'כי, באתר ynet, 3 ביולי 2012.
↑  רות בונדי זכתה בפרס הראיון הטוב ביותר של השנה, דבר, 25 בדצמבר 1964; הפרס על הראיון העתונאי הוענק לרות בונדי, דבר, 1 בינואר 1965. הראיון, שפורסם בגיליון ראש השנה של "דבר השבוע": אצ"ג: דיוקנה של שלהבת, דבר, 4 בספטמבר 1964, המשך.
↑  פרס סוקולוב יוענק השנה לרות בונדי וה. רוזנבלום, דבר, 15 ביוני 1967; הערב – הענקת פרס סוקולוב" לעתונאות, דבר, 30 ביולי 1967; ד"ר ה. רוזנבלום ורות בונדי קיבלו "פרס סוקולוב", דבר, 31 ביולי 1967. וראו דבריה במעמד קבלת הפרס: העולם (העתונאי) בו אנו חיים, דבר, 2 באוגוסט 1967.
↑  רות בונדי בין הזוכים בפרס שווימר, דבר, 20 באפריל 1970; הוענק פרס שווימר לעתונאות, דבר, 26 במאי 1970;
רות בונדי, כלת פרס שווימר: המשפחה קודמת לקאריירה, דבר, 28 במאי 1970; תמר אבידר, העתונאיות שזכו בפרס, מעריב, 28 במאי 1970. המאמר: מי שזרק את המילה שלום – שיקום ויודה, דבר, 12 בספטמבר 1969.
↑  רות בונדי ומאיר פעיל זכו בפרס לספרות צבאית ע"ש יצחק שדה, דבר, 2 בספטמבר 1974.
↑  בית דניאל, מרכזי דניאל, לוח אירועים אוקטובר 2021, ‏24 ספטמבר 2021
↑  פארק על שם רות בונדי בפראג, הבלוג של דני קרמן, 30 באוקטובר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258946005171  PLWABN: 9810681616805606  BnF: cb128204219 (data)  CiNii: DA03866759  GND: 121098494  ISNI: 0000 0003 8564 9775  LCCN: n50043293  NKC: xx0000118  NTA: 108479935  SUDOC: 084696583  VIAF: 193160799   WorldCat (עם VIAF): 193160799
שוק וואקיף

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מדרחוב
 כתובת:  רחוב השוק
 מיקום:  דוחה
 מדינה:  קטר (מדינה) קטר
 קואורדינטות:  25°17′15″N 51°32′00″E﻿ / ﻿25.287384°N 51.533206°E﻿ / 25.287384; 51.533206
 https://www.souq-waqif-doha.com
  (למפת דוחה מוגדלת) א-דעאין א-ריאן אל-וכרהשוק וואקיף(למפת דוחה רגילה) א-דעאין א-ריאן אל-וכרהשוק וואקיף
 
שוק וואקיף (בערבית: سوق واقف) הוא שוק רחוב יומי הממוקם במחוז אל סוק, בעיר דוחה שבקטר.
שמו של השוק נגזר מהמילה סוק (سوق) שפירושה בערבית שוק ומהמילה וואקיף (واقف) שפירושה עומד.
בכל שנה בחודש אפריל, מתקיים בשוק פסטיבל אביב בו מתקיימים מופעי מוזיקה, אקרובטיקה ותחרות אגרוף עם מתאבקי WWE.
היסטוריה

השוק נבנה במאה ה-20 בסגנון קטרי מסורתי ושימש כנקודת סחר עבור בדואים ומקומיים ובסמוך לנהר ואדי מושאיירב כדי לאפשר לסירות גישה אליו.
בשנת 2003, נשרף השוק כליל ופעילותו נעצרה לגמרי.
בשנת 2006, שופץ מבנה השוק על ידי האמיר והממשלה הקטרית, במטרה לשמר את זהותו האדריכלית וההיסטורית.
כיום שוק וואקיף הוא אטרקציה תיירותית חשובה ומונה דוכנים שונים: מסעדות, נרגילות, מאפים, תבלינים, מזכרות, בגדים, מוצרי חשמל ותכשיטים.
גלריית תמונות

מבנה השוק באור יום
רחבת השוק
דוכנים בשוק
מכירת תבלינים
דוכנים בשוק
חנות מזכרות
הערות שוליים

↑  Souks in Qatar
↑  Souq Waqif Spring Festival 2015: Events Schedule, ‏2015-01-21 (באנגלית אמריקאית)
↑  Chantelle D'mello, Wrestlers to compete for Qatar title during Souq Waqif festival, Doha News | Qatar, ‏2015-04-07 (באנגלית אמריקאית)
↑  The Peninsula Newspaper, Souq Waqif: The story behind Qatar’s favourite heritage market, thepeninsulaqatar.com, ‏2020-01-13 (באנגלית)
↑  Rachel Morris, Souq Waqif, Doha’s resilient, labyrinthine market, www.bbc.com (באנגלית)
↑  Doha City Tour | Desert safari Qatar | Enquire +97455694194, Desert Safari Doha Qatar | Inland Sea Tours | Call @ 055694194 (באנגלית אמריקאית)
↑  5 destinations to explore in Qatar, www.cnn.com (באנגלית)
רנו 30

| --- | --- |

רנו 30, שנת 1975 דגם  TS V6
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  רנו
 שנות ייצור:  1975–1984
 הרכבה:  צרפת צרפת
 מודל אחריו:  רנו 25
 חברת אם:  רנו
 סיווג:  מכונית מנהלים
 מרכב:  5 דלתות הצ'בק
 פלטפורמה:  מנוע קדמי
 אורך:  4,520 מ"מ
 רוחב:  1,726 מ"מ
 גובה:  1,350 מ"מ
 משקל:  1,250 - 1,320 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,670 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  6V צילינדרים, 2,664 סמ"ק המפיק 131 כ"ס, 126 כ"ס, 128 כ"ס, 143 כ"ס, מנוע דיזל מגדש טורבו 4 צילינדר, 2,068 סמ"ק, המפיק 86 כ"ס
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות, תמסורת ידנית - 5 מהירויות, תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות
 מהירות מרבית:  185 קמ"ש
 צריכת דלק:  11.6 ליטר ל-100 ק"מ
 קשר:  רנו 20
רנו 30 גוררת קרוואן–נגרר
רנו 30 (בצרפתית: Renault 30) היא מכונית מנהלים, הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה עם מנוע 6V צילינדרים, מתוצרת יצרנית כלי הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים  1975–1984.
"רנו 30" הוצגה לראשונה בתערוכת המכוניות בז'נבה במרץ 1975. הרנו 30 הוצגה כ-6 חודשים לפני הצגת הרנו 20, אשר הייתה זהה טכנית לרנו 30, מלבד מנוע ה-4 צילינדרים.
מנוע ה-6V צילינדרים פותח בשותפות עם חברת וולוו השוודית ועם חברת פיג'ו הצרפתית. מנוע ה-2,664 סמ"ק הותקן בדגם ה-וולוו 264 ובדגם הפיג'ו 604.
יוצרו 160,193 יחידות, מתוכן יוצאו לגרמניה כ-18,000 יחידות. לארצות הברית יוצא הרנו 30 בגרסת תקן ארצות הברית.