stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מארק קהאן
הערות שוליים

1 2 3  ד"ר מאיר (אלכס) קהאן, עורך: ד"ר יצחק אלפסי, שא אש להצית, הוצאת העמותה להפצת תודעה לאומית בבית ז'בוטינסקי, תל אביב, התשמ"ט 1998, עמ' 11
↑  גנזך המדינה, פרויקט הנצחה למר מנחם בגין ז"ל, מרואיין: מארק קהאן, מראיינת: ד"ר ננה שגיא, 6.9.93, קלטת מס' 35, שיחה 1, עמ' 2.
↑  גנזך המדינה, פרויקט הנצחה למר מנחם בגין ז"ל, מרואיין: מארק קהאן, מראיינת: ד"ר ננה שגיא, 6.9.93, קלטת מס' 35, שיחה 1, עמ' 5.
↑  גנזך המדינה, פרויקט הנצחה למר מנחם בגין ז"ל, מרואיין: מארק קהאן, מראיינת: ד"ר ננה שגיא, 6.9.93, קלטת מס' 35, שיחה 1, עמ' 4.
↑  גנזך המדינה, פרויקט הנצחה למר מנחם בגין ז"ל, מרואיין: מארק קהאן, מראיינת: ד"ר ננה שגיא, 6.9.93, קלטת מס' 35, שיחה 1, עמ' 5.
↑  חני ברקת־גלנצר, היומון ביידיש דער מאמענט (1910-1939), הוצאת מפעל דב סדן ליד הקתדרה ליידיש – האוניברסיטה העברית, ירושלים, ה'תשע"ט, 2018, עמ' 62
↑  חני ברקת־גלנצר, היומון ביידיש דער מאמענט (1910-1939), הוצאת מפעל דב סדן ליד הקתדרה ליידיש – האוניברסיטה העברית, ירושלים, ה'תשע"ט, 2018, עמ' 46
↑  גנזך המדינה, פרויקט הנצחה למר מנחם בגין ז"ל, מרואיין: מארק קהאן, מראיינת: ד"ר ננה שגיא, 6.9.93, קלטת מס' 35, שיחה 2, עמ' 3.
↑  ד"ר מאיר (אלכס) קהאן, עורך: ד"ר יצחק אלפסי, שא אש להצית, הוצאת העמותה להפצת תודעה לאומית בבית ז'בוטינסקי, תל אביב, התשמ"ט 1998, עמ' 13
↑  גנזך המדינה, פרויקט הנצחה למר מנחם בגין ז"ל, מרואיין: מארק קהאן, מראיינת: ד"ר ננה שגיא, 6.9.93, קלטת מס' 35, שיחה 1, עמ' 14.
↑  גנזך המדינה, פרויקט הנצחה למר מנחם בגין ז"ל, מרואיין: מארק קהאן, מראיינת: ד"ר ננה שגיא, 6.9.93, קלטת מס' 35, שיחה 2, עמ' 13
↑  קהאן מאיר, "המציאות מול הציפיות", בארץ־ישראל מס' 74,  מאי 1978, עמ' 20
↑  גנזך המדינה, ;פרויקט הנצחה למר מנחם בגין ז"ל, מרואיין: מארק קהאן, מראיינת: ד"ר ננה שגיא, 6.9.93, קלטת מס' 35, שיחה 1, עמ' 15.
↑  יד ושם, דף עד 2116790, מוסר העדות – ד"ר מאיר קהאן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009538469405171  ISNI: 0000 0000 2725 3578  LCCN: n88228399  VIAF: 55714126   WorldCat (עם VIAF): 55714126 
מודעת מבוקשים של משטרת המנדט על לוחמי אצ"ל ולוחמי לח"י. משמאל לימין: מנחם בגין, אריה בן-אליעזר, ליב בויקו, ראובן פרנקו, מארק קהאן. (למטה) יצחק רובינשטין, חיים זקס, עמנואל שטרסברג, יעקב מרידור, הרצל ורהפטיג
ז'אק ליפשיץ

| --- | --- |

"ז'אק וברטה ליפשיץ", צייר ידידו אמדאו מודיליאני, 1916
 לידה:  22 באוגוסט 1891 דרוסקינינקאי, ליטא 
 פטירה:  26 במאי 1973 (בגיל 81) קאפרי, איטליה 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  Vilna Realschule (1909)  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות  אקדמיה ז'וליאן 
 תחום יצירה:  פיסול 
 זרם באמנות:  אמנות מופשטת 
 יצירות ידועות:  אתר ההנצחה לג'ון פ. קנדי 
 
ז'אק ליפשיץ (Jacques Lipchitz;‏ 22 באוגוסט (על פי הלוח היוליאני: 10 באוגוסט)‏ 1891, דרוסקינינקאי, רוסיה (ליטא) – 16 במאי 1973, קאפרי) היה פסל יהודי-צרפתי קוביסטי יליד ליטא.
קורות חיים

ז'אק ליפשיץ נולד בשם חיים יעקב ליפשיץ בעיירה דרוסקינינקאי בליטא, אז בתחומי האימפריה הרוסית. הוא למד בבית הספר בביאליסטוק והמשיך ללימודי הנדסה בווילנה. בשנת 1909 עבר ליפשיץ לפריז, שינה את שמו הפרטי לז'אק והחל בלימודי אמנות; למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות ובאקדמיה ז'וליאן ובהמשך עובר לגור ליד הפסל קונסטנטין ברנקושי ברבוע מונפרנס בגדה השמאלית שבדרום פריז.
בין השנים 1912–1913 שירת בצבא הרוסי. לאחר שהשתחרר משירותו שב לפריז והחל להתעניין בזרם הקוביסטי, הצטרף לקבוצה אמנותית שבה נכלל גם פיקאסו וחואן גריס והתיידד עם האמנים אמדאו מודיליאני ודייגו ריברה. כמו כן, בתקופה זו הוא החל להתעניין בפיסול עץ אפריקאי. בשנת 1936	הזמינה ממנו ממשלת צרפת את היצירה 'פרומתאוס חונק את הנשר' לכניסה של פביליון המדע בתערוכה העולמית של פריז (1937).
בשנת 1941, לאחר כיבוש צרפת על ידי הנאצים, נמלט ליפשיץ בעזרת וריאן פריי (הוועד לסיוע לשעת חירום) לארצות הברית, תוך שהוא זונח מאחוריו רבות מעבודותיו הגמורות והלא-גמורות. ליפשיץ השתקע בניו יורק, שם חי כמעט עד סוף חייו.
ליפשיץ הציג מיצירותיו בביאנלה של ונציה בשנת 1952 ובשתי תערוכות דוקומנטה בגרמניה (ב-1959 וב-1964), בשנת 1954 הציג תערוכת רטרוספקטיבית במוזיאון לאמנות מודרנית בניו-יורק
בשנת 1972 פרסם ליפשיץ אוטוביוגרפיה בשם "חיי בפיסול" ובהמשך השנה הוצגה תערוכה גדולה מיצירתו במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו-יורק. לקראת סוף ימיו חלה בפתאומיות במחלת הסרטן, מה שהביא אותו ליצירת קשר עם הרב מנחם מנדל שניאורסון, הרבי מחב"ד, ובקשת ברכה. לאחר שהבריא, ובעקבות סדרת התכתבויות ממושכת עם הרבי הוא התקרב לדת, גירש את אשתו הראשונה בבית דין אורתודוקסי ונישא מחדש לאשתו השנייה בנישואים יהודיים.
ז'אק ליפשיץ נפטר בשנת 1973 באי קאפרי שבאיטליה, ולאחר מותו הועלה לקבורה בישראל ונטמן בהר המנוחות ירושלים.
בשנת 2010 קלט מוזיאון ישראל כ-3,000 פריטים מהאוסף של הפסל, כולל פריטים מאפריקה, אסיה ואוקיאניה. האוסף מוצג באגף מיוחד בסגנון חדר פלאות.
יצירותיו

יצירותיו של ליפשיץ נחלקות לשלוש תקופות:
התקופה הקוביסטית הקלאסית, שהחלה ב-1914. בתקופה זו נראתה בעבודתו ההשפעה הרבה של הזרם הקוביסטי ובמהלכה יצר בעיקר פסלים מגושי אבן גדולים בצורות גאומטריות פשוטות ושימוש בנושאים כגון נגנים ואנשים רוחצים.
תקופת הפיסול השקוף, החל משנות ה-20 של המאה ה-20. הפיסול השקוף היה סגנון שליפשיץ פיתח בעצמו, סגנון בו היצירות מאופיינות בצורות חלל ריק התחומות בחוטי ארד.
התקופה המאוחרת, משנת 1933 והלאה. בתקופה זו יצירותיו שאבו את השראתם ממקורות מיתולוגיים ומקראיים וכן מנושאים דתיים ופילוסופים כגון אהבה, רוע ומחלוקת. ביצירות אלו ניסה ליפשיץ לבטא את יחסי הגומלין בין מוצק וחלל ולהציג תנועה דוממת, תוך כדי שהוא מתרחק מהקוביזם ומתקרב לסגנון הפיסול האקספרסיוניסטי.
רשימה פסלים חלקית

"אדם עם גיטרה" – (1917)
"יעקב נאבק עם המלאך"
"שמחת החיים" – (1927)
"נס"
"אם וילד מס' 2" – (1941 - 1945)
"הולדת המוזות" – (1944 - 1950)
"פרומתאוס והנשר"
"פסל ג'ון פיצג'רלד קנדי" (1965), מוצב בפארק הצבאי בניוארק, ניו-ג'רזי.
"בלרופון מאלף את פגסוס" (1970-72), בית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה
"עץ החיים" (נמצא בגן בית החולים הדסה הר הצופים; נוצק בברונזה לאחר מותו של ליפשיץ, על-פי רישומים שהותיר).
שמחת החיים, 1927, ברונזה. מוצג בגן הפסלים במוזיאון ישראל.
"הולדת המוזות", יצירת ברונזה של ליפשיץ בקמפוס MIT
אם וילד מס' 2, 1941-45, ברונזה. מוצג בגן הפסלים במוזיאון ישראל.
Sacrifice (1959) בגן הפסלים ע"ש לולה בר-אבנר של מוזיאון תל אביב לאמנות.
עץ החיים, בית החולים הדסה הר הצופים
הערות שוליים

↑  אמיר בוגן, ז'אק ליפשיץ בארץ הפלאות, באתר ynet, 26 ביולי 2010
↑  אודות הראיון - שיחות עם ז'אק ליפשיץ, באתר מוזיאון ישראל, ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264665305171  PLWABN: 9810635388605606  BIBSYS: 90620534  BNE: XX1031332  BnF: cb11939454p (data)  CANTIC: a12243607  CiNii: DA05521521  GND: 118573365  ISNI: 0000 0001 0874 4731  KulturNav: d1a3763e-2648-4e7f-9459-34397d7c14c8  LCCN: n50050817  LNB: 000193607  NDL: 00470548  NGV: 4079  NKC: ola2002153568  NLA: 35307698  NSK: 000016137  NTA: 070676852  RERO: 02-A003524287  RKD: 50318  SELIBR: 244372  SNAC: w63n2432  SUDOC: 027328554  Trove: 905919  ULAN: 500015743  VcBA: 495/31594  VIAF: 17231680   WorldCat (עם VIAF): 17231680
זוהיר בהלול

זוהיר בהלול (בערבית: زهير بهلول; נולד ב־24 בדצמבר 1950) הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי, כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה בסיעת המחנה הציוני; קודם לפעילותו הפוליטית היה עיתונאי ושדרן כדורגל.
ראשית חייו

בהלול נולד בחיפה, למשפחה ערבית-מוסלמית. בילדותו עבר עם משפחתו לעכו בעקבות הצעה שניתנה לאמו לנהל בית יתומים לילדים מוסלמים. את שנות ילדותו העביר יחד עם הילדים היתומים בבית שניהלה האם, גם היא עיתונאית במקצועה המקורי. בהלול ציין כי היו אלה השנים המאושרות בחייו.
קריירה > כעיתונאי ושדרן ספורט

בשנת 1974 התקבל לעבודה כתחקירן בתוכנית "בין האזרח לרשות" ברשות השידור. בהמשך התגלה כישרונו כשדרן ספורט, שהביאו למעמד בכיר בין שדרי הספורט. הוא שידר עבור הרדיו והערוץ הראשון בטלוויזיה משחקי כדורגל.
סגנונו הייחודי של בהלול הונצח בפרודיה של "הגשש החיוור" במערכון "'שירים ושערים' וטכנאים", שבו כונה "זוהיר אלול". במערכון משדר השדר אלול משחק של הפועל עכו, ומספר כי במשחק נפל שער, אך בשל התלהבותו ושפתו הרמה, אין המאזינים מצליחים להבין איזו קבוצה כבשה את השער. ידוע במיוחד היה שם התואר "ספקטקולרי", אותו היה נוהג לתת בהלול לכל מהלך או שער מרהיב אותו שידר. עם השנים הפך המונח למזוהה עם בהלול כמעט באופן בלעדי.
במקביל לעבודתו כפרשן ספורט המשיך בהלול בעבודה עיתונאית, תוך שהוא מתמקד בקידום המגזר הערבי. במהלך שנות התשעים הגיש בערוץ הראשון תוכניות אקטואליה בשפה הערבית ותוכניות אירוח.
בשנת 2005 עזב את רשות השידור, ועבר לזכיינית טלעד בערוץ 2, והגיש תוכנית בשם "פטפוטים". הייתה זו אפיזודה קצרה עקב כישלונה של טלעד במכרז של ערוץ 2. לאחר מכן נבחר להגיש את מהדורת החדשות בערבית של HOT. לאחר מכן הגיש תוכנית ברדיו א-שמס, והיה מהכותבים הקבועים באתר האינטרנט ONE. מאז פתיחת ערוצי הספורט ספורט 1 וספורט 2 שידר בהלול יחד עם שחקן העבר עודד מכנס. בהלול הכריז אז כי מאס בעבודה בערוצי הטלוויזיה המרכזיים של ישראל, וישוב לעבוד באחד מהם רק כאשר תנתן לו האפשרות להגיש תוכנית בפריים טיים. זה להערכתו, אינו צפוי בקרוב, בשל היותו ערבי.
בשנת 2010 הוציא לאור ביחד עם חבריו רמי ברוש ויגאל ביטון את "האנציקלופדיה לכדורגל ישראלי" המונה שלושה כרכים. אנציקלופדיה זו היא פרי עבודת מחקר שנמשכה כשבע שנים.
מנובמבר 2022 ועד תחילת 2023 הוביל קמפיין פרסומות של "בנק הפועלים" במהלך ואחרי המונדיאל בקטאר, לצדו של הפרזנטור הראשי עמוס תמם.
קריירה > כפוליטיקאי וחבר כנסת

בדצמבר 2014 הצטרף בהלול למפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת העשרים, מתוך כוונה להתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה לקביעת רשימת מועמדיה לכנסת. בבחירות המקדימות, גבר על חבר הכנסת והשר לשעבר ראלב מג'אדלה בהתמודדות על המקום ששוריין למיעוטים. הוא הוצב במקום ה-17 ברשימת "המחנה הציוני" לכנסת, ונכנס לכנסת העשרים לאחר שהמפלגה זכתה ב-24 מנדטים.
בהלול כיהן כחבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת. עמד בראש השדולה לקידום הספורט, השדולה לערים מעורבות בישראל והשדולה לקידום חיים משותפים בין ערבים ויהודים.
ב-4 באפריל 2016 עורר סערה תקשורתית לאחר שבריאיון בתוכניתו של מנדי ריזל ברדיו דרום הבחין בין פגיעה בחיילים לבין פגיעה באזרחים. הוא סירב לכנות את דוקר החייל מחברון עבד אל-פתאח א-שריף במילה "מחבל" ואמר "אני קורא להם מפגעים פלסטינים." דבריו ספגו גינויים מימין ומשמאל. ראש הממשלה בנימין נתניהו ואף ראש האופוזיציה יצחק הרצוג מסיעתו "המחנה הציוני", הסתייגו מדבריו.
ב-30 באוקטובר 2017 הודיע בהלול שיחרים את הישיבה המיוחדת לציון מועד הצהרת בלפור, ולאחר מכן צוטט בנוגע להגדרתו העצמית גם כ"פלסטיני":
" אני משתתף ב[מפלגת ה]מחנה הציוני, אך אינני-ציוני בעצמי ואיני-יכול להיות ציוני. אני ראוי, כפלסטיני, בחלק השני של זהותי ומהותי, לקבל לפחות הכרה לנרטיב שלי. איני חושב שראוי שאשתתף כשאני לא-בן חורין."
במאי 2017 הודיע בהלול שיצטרף לשביתה פוליטית שארגנה ועדת המעקב העליונה בעקבות האירועים ברצועת עזה, וכי לא ייקח חלק בפעילות הכנסת ביום זה.
באוקטובר 2017, לאחר עימות מול יו"ר מפלגתו אבי גבאי, שקל בהלול את המשך דרכו הפוליטית: "אין דבר שחשוב לי יותר מדו-קיום, מצער שגבאי לא מתכתב עם עמדותיי". בינואר 2018 התבטא שהוא שוקל לפרוש ממפלגת העבודה והגדיר את עצמו "אני אופוזיציה גם במפלגה שלי". בריאיון בתוכנית הרדיו "מצד שני" בגל"צ, מאוחר יותר בחודש מאי, שיתף את הניכור שהוא חש במפלגתו, "אני מרגיש זר במפלגה. אם האווירה הזו תימשך אניף דגל לבן ואעזוב".
ב־18 באוקטובר 2018 התפטר מהכנסת, לאחר שכחודש וחצי קודם לכן, הודיע שבכוונתו לעשות כך במחאה נגד חוק הלאום (חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי), בתום פגרת הקיץ של הכנסת ב-2018.
חיים אישיים

זוהיר בהלול היה נשוי לג'מילה, ולזוג שלושה ילדים. בנובמבר 2010 התאלמן. בתם הבכורה אספהאן בהלול שימשה ב־2008 כמגישת מבזקי חדשות בערוץ הראשון.
בהלול ידוע באהדתו לקבוצת הכדורגל הפועל עכו.
לקריאה נוספת

יורם יובל, ישראל - שיחת נפש, כנרת זמורה ביתן, 2012, עמודים 63 - 69 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  זוהיר בהלול על פיני גרשון: "במה חטאתי כמוסלמי?", באתר ynet, 28 בדצמבר 2005
1 2  על פי ריאיון עם בהלול בתוכנית "קיאן, נוכחים", שידורי הטלוויזיה החינוכית בערוץ 2, 20 בפברואר 2009
↑  ליאור ליברובסקי, ‏זוהיר בהלול מציג: אנציקלופדיית הכדורגל הישראלי, באתר ONE‏, 3 באוגוסט 2010
↑  לילך ויסמן, ‏פרופ' טרכטנברג וזוהיר בהלול לעבודה; חיים ילין ליש עתיד, באתר גלובס, 17 בדצמבר 2014
↑  אלי ברק, שיעור בתקשורת: מה שאסור לסמוטריץ' מותר לבהלול, באתר nrg‏, 7 באפריל 2016
↑  אריק בנדר, ‏מקורבי גבאי: "הקדנציה האחרונה של בהלול". חבר הכנסת: "לא החלטה שלהם", באתר מעריב אונליין, 30 באוקטובר 2017.
1 2  ניצן קידר, זוהיר בהלול מעצבן גם את אבי גבאי, באתר ערוץ 7, ‏2017-10-30
↑  יאסר עוקבי, ‏ח"כ בהלול הודיע שיצטרף לשביתה בחברה הערבית: "לא יכול מוסרית להמשיך בשגרת החיים", באתר מעריב אונליין, 16 במאי 2018
↑  טל שלו‏, עקב עימות עם גבאי: ח"כ בהלול הודיע כי הוא שוקל לפרוש מהפוליטיקה, באתר וואלה, 30 באוקטובר 2017
↑  אביעד פוהורילס, "כבר הכנתי מכתב התפטרות. ברגע האחרון חברים שכנעו אותי להמתין", באתר ישראל היום, 30 בנובמבר 2017
↑  חיים לב, ח"כ בהלול: שוקל לפרוש ממפלגת העבודה, באתר ערוץ 7, 17 בינואר 2018
↑  ח"כ זוהיר בהלול: "אם האווירה המנוכרת ב'עבודה' תימשך אעזוב", באתר גלי צה"ל, ‏17 במאי 2018
↑  טל שניידר, ‏ח"כ זוהיר בהלול הגיש את התפטרותו מהכנסת, באתר גלובס, 16 באוקטובר 2018
↑  מורן אזולאי, ח"כ זוהיר בהלול מתפטר מהכנסת על רקע סערת חוק הלאום, באתר ynet, 28 ביולי 2018
חדשות 10 בטוויטר
↑  זוהיר בהלול, ג'מילה מתה מבלי שתמות, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 11 בנובמבר 2010
↑  חדשות - פרסום ושיווק nrg - אספהאן בהלול לערוץ 1, באתר nrg
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1148551409  VIAF: 2360151353520452720003   WorldCat (עם VIAF): 2360151353520452720003
כיתת תקשורת

ערך זה עוסק בכיתה תקשורת מיועדת לילדים עם קשיים בתקשורת. אם התכוונתם לכיתה קטנה כוללת מספר תלמידים מצומצם, ראו .
כיתת תקשורת היא מסגרת חינוכית מיועדת לתלמידים המאובחנים על הרצף האוטיסטי, המתקיימת בתוך בתי ספר רגילים או במסגרת חינוך מיוחד. בכיתות אלו מספר התלמידים מוגבל ומכיל בין 5 ל-8 תלמידים. הצוות החינוכי כולל מורה לחינוך מיוחד וסייעת, ובמהלך הלימודים התלמידים מקבלים טיפולים פרא-רפואיים בהיקף של כ-2.9 שעות בשבוע, על פי מימון משרד החינוך. כל תלמיד מקבל בתחילת השנה תוכנית לימודים אישית (תל"א), שמפרטת את המטרות, היעדים וההנחות הנדרשות להתקדמותו הלימודית.
ארגון שנת הלימודים

שנת הלימודים מתחילה ב-1 בספטמבר ומסתיימת ב-15 באוגוסט. בחטיבות הביניים והתיכונים, שנת הלימודים עשויה להסתיים ב-5 או ב-15 באוגוסט, עם הפסקה לימודית בין ה-21 ל-30 ביוני.
ימי הוראה מורחבים ותקופות חופשה

בכיתות התקשורת ובבתי ספר לחינוך מיוחד, הלימודים מתקיימים בימים א'-ה' עד השעה 16:45, ובימי שישי עד השעה 12:45. הלימודים מתקיימים גם במהלך חופשות החגים (כגון פסח וסוכות) ובחופשת הקיץ.
הערת שוליים

1 2 3  כיתת תקשורת ייעודית – אלו"ט – העמותה המובילה בתחום האוטיזם בישראל
מילן קונדרה

| --- | --- |

קונדרה, 1980
 לידה:  1 באפריל 1929 ברנו, צ'כוסלובקיה 
 פטירה:  11 ביולי 2023 (בגיל 94) הרובע השביעי של פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת, צ'כוסלובקיה, צ'כיה, חסר אזרחות 
 מקום מגורים:  פריז, Purkyňova street, רן 
 מקום לימודים:  הפקולטה לאמנות באוניברסיטת קארל בפראג, Film and TV School of the Academy of Performing Arts in Prague 
 שפות היצירה:  צרפתית, צ'כית 
 יצירות בולטות:  הבדיחה, The Art of the Novel, Life Is Elsewhere, Laughable Loves, הקלות הבלתי-נסבלת של הקיום, Immortality, The Book of Laughter and Forgetting, The Farewell Waltz, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 תקופת הפעילות:  1953–2023 (כ־70 שנה) 
 בן או בת זוג:  Věra Kunderová (1967–11 ביולי 2023)  Olga Haasová (1956–העשור של 1960) 
 פרסים והוקרה:  פרס הרדר (2000)  מסדר ההצטיינות הסלובני (13 בנובמבר 2021)  פרס פרנץ קפקא (2020)  פרס טובת הכלל (1981)  פרס אוסטריה לספרות אירופית (1987)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מישיגן (1983)  פרס BNF (2012)  פרס מונדלו (1978)  פרס צ'כיה לספרות (2007)  קלמנט גוטוולד (1964)  Prix de la critique (1987)  אזרחות כבוד של ברנו (2009)  אביר בלגיון הכבוד (1990)  Czech Medal of Merit, 1st class (1995)  הפרס העולמי ע״ש סינו דל דוקה (2009)  פרס ירוסלב סיפרט (1994)  פרס וילניצה (1992)  פרס נלי זק"ש (1987)  פרס מדיסיס זר (1973)  City of Brno Award (2004)  פרס ירושלים (1985)  בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 חתימה:   
 
מילן קוּנדֶרָה (בצ'כית: Milan Kundera;‏ 1 באפריל 1929 – 11 ביולי 2023) היה סופר יליד צ'כיה אשר חי בצרפת משנת 1975 ועד מותו. במהלך שנות השמונים החל לכתוב בצרפתית, לאחר שספריו הראשונים נכתבו בשפה הצ'כית. הוא זכה להכרה בינלאומית כאחד הסופרים החשובים בני זמננו, וספריו תורגמו לשפות רבות.
יצירתו של קונדרה עוסקת רבות בפוליטיקה של צ'כיה והשפעתה על חיי האזרחים, בין היתר ביצירותיו הידועות "הבדיחה" ו"הקלות הבלתי נסבלת של הקיום".
ביוגרפיה

מילן קונדרה נולד בברנו שבצ'כוסלובקיה. אביו, לודויק קונדרה, היה פסנתרן ומוזיקולוג צ'כי חשוב, תלמידו של לאוש יאנאצ'ק. מילן למד אף הוא לנגן בפסנתר, ואף המשיך ללימודי מוזיקולוגיה והלחנה. הרקע המוזיקלי של קונדרה בא לידי ביטוי ביצירותיו, למשל בספרו "הבדיחה" קונדרה משתמש בתווים כדי להבהיר את אחד מרעיונותיו.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים בשנת 1948, למד קונדרה ספרות ואסתטיקה באוניברסיטת קארל בפראג. בהמשך עבר לפקולטה לקולנוע באקדמיה לאומנויות הבמה בפראג, שם גם החל להרצות.
קריירה ופעילות ציבורית

בהיותו כבן 18 הצטרף למפלגה הקומוניסטית, אך כעבור שנתיים הוצא ממנה. ב-1956, לאחר הוועידה העשרים של המפלגה הסובייטית הקומוניסטית, שב והתקבל בה כחבר, אך ב-1970 שוב סולק משורותיה.
קונדרה היה אחת הדמויות הבולטות במאבק אנשי הרוח נגד המשטר הצ'כוסלובקי, יחד עם סופרים נוספים כמו ואצלב האוול. הרומן הראשון שלו, "הבדיחה", ראה אור ב-1967 (לפני האביב של פראג), וגרם לסערת רוחות בארצו. אחרי הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ב-1968 סולק ממשרתו כפרופסור במכון ללימודי הקולנוע, וכתביו נאסרו לפרסום.
בשנת 1975, כאשר גם החיים במחתרת נעשו בלתי אפשריים, היגר לצרפת, והתגורר שם מאז ועד מותו. במהלך שנות השמונים החל לכתוב בצרפתית.
אחרי פרסום "ספר הצחוק והשכחה" בצרפת, שללה הממשלה הצ'כית הקומוניסטית את אזרחותו של קונדרה. נושאי "ספר הצחוק והשכחה" הם הפלישה הסובייטית וה"נורמליזציה" שבאה בעקבותיה. הרומן מורכב משבעה סיפורים נפרדים, שמבטאים מוטיבים של גלות, פרידה וגעגועים.
ב-1984 פרסם את "הקלות הבלתי נסבלת של הקיום", המספר את סיפורם של זוג צ'כי המסתגל לחיים תחת הכיבוש הסובייטי. הספר זכה לגרסה קולנועית בשנת 1988 בבימויו של פיליפ קופמן ובכיכובם של דניאל דיי-לואיס וז'ולייט בינוש..
בשנת 2014 פורסם הרומן האחרון שלו - "חגיגת אי המשמעות".
מבחר פרסים

קונדרה זכה במבחר פרסים והוקרות בינלאומיים, מתוכם:
מאי 1985 פרס ירושלים לחירות האדם
2020 פרס פרנץ קפקא.
הגותו

בספריו נהג קונדרה לחלוק עם הקורא את מחשבותיו ואת הגותו. ברומנים שלו הוא הרבה לסטות מהדרך הראשית שבה הוא הוליך את הקורא, ולעסוק בסוגיות פילוסופיות תוך כדי בחינה מעין חיצונית של הדמויות ושל המצבים שבהם הן נתונות. את שלוש המסות שלו ("אמנות הרומן – מסה", "צוואות נבגדות" ו"המסך: מסה בשבעה חלקים") הקדיש בעיקר לטיפול ברומן. קונדרה טען שלרומן היסטוריה ומאפיינים ייחודיים המבדילים בינו ובין כל שאר הסוגות הספרותיות האחרות ושאר האמנויות. הוא טען שתפקידו של הרומן הוא לחשוף את הצורות השונות האפשריות של הקיום האנושי, ומכאן, בראש ובראשונה, נגזרת האסתטיקה שלו.
פרשת מירוסלב דבוז'ק

ב-13 באוקטובר 2008 דיווח השבועון הצ'כי Respekt על חקירה שבוצעה על ידי המכון הצ'כי למחקרי משטרים טוטליטריים, אשר טענה כי קונדרה הסגיר למשטרה טייס צ'כי צעיר, מירוסלב דבוז'ק, בשנת 1950. ההאשמה התבססה על דו"ח של תחנת המשטרה שכותרתו "מילן קונדרה, סטודנט, יליד 1 באפריל 1929", ובו מידע לגבי נוכחותו של דבוז'ק במעונות הסטודנטים. על פי דיווח המשטרה, המקור האולטימטיבי למידע על אודות עריקתו של דבוז'ק מהשירות הצבאי הייתה איווה מיליטקה. על פי החשד דבוז'ק ברח מצ'כוסלובקיה לאחר שהורו לו להצטרף לחיל הרגלים בעקבות טיהור האקדמיה לטיסה, וחזר לצ'כוסלובקיה כסוכן של סוכנות ריגול שאורגנה על ידי גולי צ'כוסלובקיה. דבוז'ק חזר בחשאי למעונות הסטודנטים של אהובתו לשעבר, איווה מיליטקה. מיליטקה התחתנה מאוחר יותר עם סטודנט עמית, איוון דלאסק, שהכיר את קונדרה. בדו"ח המשטרה נכתב כי מיליטקה סיפרה לדלאסק על נוכחותו של דבוז'ק, וכי דלאסק סיפר לקונדרה, שסיפר למשטרה. דבוז'ק נידון ל-22 שנות מאסר..
בתגובה לדיווח הכחיש קונדרה שהסגיר את דבוז'ק למשטרה, והצהיר שהוא כלל אינו מכיר אותו, ואפילו אינו זוכר מישהי בשם מיליטקה. ב-14 באוקטובר 2008 שלל ארכיון כוחות הביטחון הצ'כיים את האפשרות שהמסמך עלול להיות מזויף, אך סירב להגיע למסקנות מוגדרות אחרות. ווייטק ריפקה מהמכון לחקר המשטרים הטוטליטריים אמר כי "יש שתי ראיות נסיבתיות [דו"ח המשטרה ותיק המשנה שלו], אך אנחנו כמובן איננו יכולים להיות בטוחים במאה אחוז.".
ספריו שתורגמו לעברית

(השנים בסוגריים לקוחות מהערך בוויקיפדיה באנגלית; הן אינן תואמות את רישומי זכויות היוצרים בתרגומים לעברית.)
הבדיחה (1967), הוצאת עם עובד 1972, תרגם מצ'כית דב קוסטלר (שירי עם תרגם צבי ארד)
אהבות מגוחכות (1968), הוצאת זמורה ביתן 1987, תרגמה מצ'כית רות בונדי
החיים הם במקום אחר (1969), הוצאת זמורה ביתן 1989, תרגמה מצ'כית רות בונדי
מחול אחרון ופרידה (1976), הוצאת עם עובד 1977, תרגם מצרפתית צבי ארד
ספר הצחוק והשכחה (1979), הוצאת זמורה ביתן 1981, תרגמה מצ'כית רות בונדי
הקלות הבלתי-נסבלת של הקיום (1984), הוצאת זמורה ביתן 1985, תרגמה מצ'כית רות בונדי
אמנות הרומן – מסה (1985), הוצאת זמורה ביתן 1992, תרגמה מצרפתית חגית בת-עדה
אלמוות (1990), הוצאת זמורה ביתן 1990, תרגמה מצ'כית רות בונדי
צוואות נבגדות (1993), הוצאת זמורה ביתן 1994, תרגמה מצרפתית חגית בת-עדה
ההנאה שבאטיות (1993), הוצאת זמורה ביתן 1995, תרגמה מצרפתית חגית בת-עדה
זהות (1998), הוצאת זמורה ביתן 1998, תרגמה מצרפתית חגית בת-עדה
בורות (2000), הוצאת זמורה ביתן 2001, תרגמה מצרפתית חגית בת-עדה
המסך: מסה בשבעה חלקים (2005), הוצאת זמורה ביתן 2006, תרגמה מצרפתית חגית בת-עדה
פגישה (2009), הוצאת זמורה ביתן 2010 תרגמה מצרפתית חגית בת-עדה
חגיגת אי המשמעות (2014), הוצאת כנרת זמורה ביתן 2016, תרגמה מצרפתית רמה איילון
לקריאה נוספת

אביבה קרינסקי, פו הדב והפילוסופיה של האחר, תל אביב: אור-עם, 2000 (בפרק: "בין בדיון למציאות ברומן "זהות" מאת קונדרה")
הערות שוליים

↑  תמר גלבץ, סרטים - הקלות הבלתי נסבלת של הקיום, חדשות, 28 באוקטובר 1988
↑  רפי מטר, "אני גולה מאושר" - לרגל פירסום ההחלטה על הענקת פרס־ירושלים לסופר הצ'כי הנודע מילן קונדרה, העניק ראיון יוצא־דופן ל'כותרת ראשית', כותרת ראשית, 16 בינואר 1985
↑  ניו יורק טיימס ורייצ'ל דונדיו, דיווח: מילן קונדרה הלשין בצעירותו על חשוד בריגול, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2008
↑  דן בילפסקי, הראלד טריביון, עכבר העיר אונליין, הקלות הבלתי נסבלת של הריגול, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2008
↑  תמרה שרייבר, ‏סלמאן רושדי, פיליפ רות' וגבריאל גרסיה מארקס מתגייסים למען מילן קונדרה, באתר גלובס, 5 בנובמבר 2008
↑  "הבדיחה" הצ'כית, דבר, 22 בדצמבר 1972
↑  אמנון אחינעמי, כותרת  - אהבות מגוחכות, כותרת ראשית, 10 ביוני 1987
↑  ביקורת: אברהם בלאט, המשורר שמרד באביב, מעריב, 26 בינואר 1990
↑  החיים הם במקום אחר - פרק מהספר, חדשות, 24 במאי 1989
↑  אוהד בן עזר, הבאנאליות של הרצח, דבר, 3 במרץ 1978
↑  דויד גרוסמן, ארבעה אימומים וכלב, כותרת ראשית, 10 ביולי 1985
↑  שמעון זנדבנק, כוחו של הרומן לקרוע את מסך המוסכמות עומד בעינו, באתר הארץ, 21 בינואר 2007
חנה הרציג, תן חיוך, הכול לטובה, באתר ynet, 28 בינואר 2007
↑  סמדר שיפמן, "פגישה" מאת מילן קונדרה, אלגנטיות של צרפתי, באתר הארץ, 1 בדצמבר 2010
דוד הדר, הסופר הוא קודם כל אדם חופשי, באתר הארץ, 15 באפריל 2011
↑  מילן קונדרה, פותחים ספר: פגישה, באתר הארץ, 13 באוקטובר 2010 - פרק מהספר
↑  סקירות: עמיחי שלו, "חגיגת אי המשמעות": רומן בקלות, באתר ynet, 23 בפברואר 2016
 מיכל זמיר, חגיגת האי-משמעות של מילן קונדרה, באתר הארץ, 3 במרץ 2016
אריק גלסנר, על "חגיגת אי-המשמעות", של מילן קונדרה, המדור לספרות ב"7 לילות" של "ידיעות אחרונות", 12 בפברואר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264123105171  PLWABN: 9810569009605606  BIBSYS: 90052007  BNC: 000040192  BNE: XX943648  BnF: cb11910177x (data)  CANTIC: a10109912  CiNii: DA01897638  GND: 118568043  ICCU: CFIV008512  ISNI: 0000 0001 2132 6438  LCCN: n80032174  LNB: 000030915  MusicBrainz: f0c8762f-eeca-4bb2-862d-b89f87ce6db6  NDL: 00446490  NKC: jk01070894  NLA: 35342125  NLG: 66382  NLK: KAC199615604  NSK: 000006398  NTA: 06967521X  RERO: 02-A003479620  SELIBR: 68989  SNAC: w6dd03bd  SUDOC: 026955059  Trove: 918494  VIAF: 51691735   WorldCat (עם VIAF): 51691735
ישיבת כסא רחמים

תבנית:מוסד לימודי
הילולת הרב מצליח מאזוז בישיבת כסא רחמים, ה'תשע"ח (2018)
ישיבת כסא רחמים היא ישיבה חרדית ספרדית בבני ברק. הישיבה הוקמה בתוניס בשנת תשכ"ג על ידי הרב מצליח מאזוז, ולאחר שנרצח בשנת ה'תשל"א, בניו עלו לישראל, ובראשם הרב מאיר מאזוז, ופתחו אותה מחדש.
תולדות הישיבה

הישיבה הוקמה ב-1962 בתוניס בידי הרב מצליח מאזוז, שכיהן קודם לכן כרב בישיבת חב"ד שם. הוא הקים את הישיבה כדי לשמר את שיטת הלימוד המסורתית של יהודי תוניסיה. הישיבה נקראת על שם רבו, הרב רחמים חי חויתה הכהן.
הרב מצליח מאזוז נרצח בידי מתנקש מוסלמי בטבת ה'תשל"א, ובעקבות זאת עלתה משפחתו לישראל, ובתמוז ה'תשל"א הכריזו על מעבר הישיבה לבני ברק, בכינוס שהתקיים בבית הכנסת "בית רחמים" בעיר. בראש הישיבה בישראל עומד הרב מאיר מאזוז, בנו של הרב מצליח מאזוז.
רוב תלמידי הישיבה הם ממוצא תוניסאי, אך לומדים בה גם בני עדות מזרחיות אחרות. ספריית הישיבה נקראת "אהל משה". באגף "משכיל לדוד", על שם רבי דוד עידאן, נמצא אוסף גדול של ספרים מאת חכמי תוניסיה וג'רבה. על חלק מהספרים ישנן הגהות בכתב יד של חכמי תוניס וכן הגהות של ראש הישיבה הרב מאיר מאזוז.
עם התורמים הגדולים לישיבה (ישירות או דרך חברות שבשליטתם) נמנות משפחת עמאר, בעלי תחנת הרדיו "קול ברמה", ומשפחות שלום וסבן, בעלי "רדיו דרום".
מוסדות הישיבה

מאז שנות ה-80, התרחבו מוסדות כסא רחמים והם כוללים מתיבתא, ישיבה קטנה וגדולה בבני ברק וישיבות בת באלעד, בעמנואל ובנתיבות. מלבדם הוקמו תלמודי תורה (שמונה סניפים, רובם במרכז ובדרום) ובתי ספר יסודיים לבנות, ובית ספר תיכון לבנות בבני ברק.