מיהו העם הנבחר?
השנאה לעם הנבחר

חלק ניכר של הספר, באמצעות המחקר ההיסטורי ותיאור הדמויות, מוקדש לבירור שורשיה של שנאת ישראל. לדברי בקר "רעיון הבחירה היה ונותר המרכיב המרכזי ביחסי יהודים ולא-יהודים, כגורם מפתח להבנת האנטישמיות לדורותיה, ללימוד לקחי השואה ואף לפירוק לגורמים של מרכיבי היסוד בסכסוך הישראלי-ערבי והתלקחות שנאת האסלאם הקיצוני ליהודים."
בפרק על אנה פרנק המתמקד בשואה מצטט בקר מיומנה של הנערה המפורסמת שבו ניסתה להסביר את הסבל הקשה שאלוהים השית על עמו הנבחר כלקח מוסרי לעולם להאבק ברשע האנושי. כך מצטרפת אנה פרנק לדיון רחב יותר, היסטורי-תאולוגי, על זוועות ההשמדה שבשואה. בסקירה על משנתו האנטישמית של היטלר מדגים בקר כיצד תפיסת הנבחרות דרבנה אותו לתהליך ההשמדה. היטלר, שהיה ספוג בשנאת יהודים, חזר והטיף כי "אנו עמו של האלוהים" וגם סימן את האויב המסוכן ביותר, היהודים, בדרכו של הגזע הארי לבסס את עליונותו על פני תבל. באופן ישיר הוא העניק הסבר לרעיון הפתרון הסופי של בעיית היהודים כשהסביר כי "לא ייתכנו שני עמים נבחרים".
הפרק על האנטישמיות נבנה סביב אישיותו מרטין לותר, הרפורמאטור הגדול שהתמרד נגד האפיפיור והביא להקמת הכנסייה הפרוטסטנטית. כמו מוחמד בשעתו, גם מרטין לותר החל את דרכו בשבחים ליהודים אך כשאלה לא נענו שינה את עורו והפך ל"אבי האנטישמיות המודרנית". הקונטרס שפרסם, "על היהודים ושקריהם" (1543), מזין אנטישמיות עד היום ושימש למעשה תשתית רעיונית בשלבים לתוכנית הנאצית להשמדת היהודים.
במסגרת זו מנהל אבי בקר ויכוח עם הסופר א.ב. יהושע המאשים את זהותו הבלתי ברורה של היהודי כתשתית לאנטישמיות, היוצרת פחדים בסביבתם ומאיימת בכניסתם העמוקה "לתוך זהויות של עמים אחרים." בקר מכנה את גישת יהושע כ"אפולוגטית" ההופכת את היהודים כאחראים, לפחות פסיבית, בגלל זהותם הפגומה – ליצירתה של האנטישמיות. הוא תולה את השקפתו של יהושע כחלק מתפיסת עולמו "בזכות הנורמליות" (כשם ספרו), החותרת ליצירתו של "עם ככל העמים" שיתנער מהגלות וגם מיהודי התפוצות בני זמננו. הדברים משתקפים היטב בהתייחסותו של יהושע ל"דיבורים הריקים" על עם סגולה ועל תביעתו לסלק את רעיון העם הנבחר ו"להיגמל ממה שתקעו לנו שם בסיני".
גישתו של א.ב. יהושע אינה חדשה ומשקפת את תפיסת העולם של יהודים רבים החשים אי־נוחות וסלידה מרעיון העם הנבחר. בכתביו של הסופר יוסף חיים ברנר, בן העלייה השנייה מתחילת המאה ה-20, מוצא בקר את הבסיס הרעיוני לגישתו של יהושע. כחלק מהתנערות מהיסודות הדתיים שליוו את הציונות הכריז ברנר באופן בוטה על הצורך להינתק מן העבר והמסורת היהודית: "אני – בהנאה חריפה ותאוונית הייתי מוחק מן הסידור של העברי בן הדור את ה‘אתה בחרתנו‘ בכל צורה שהיא… כי הגאווה הלאומית הריקה וההתפארות היהדותית מחוסרת התוכן לא תרפא את השבר, והמליצות הלאומיות לא תועלנה כלום“. כמו יהושע, 100 שנה לאחריו, ברנר מבין למעשה את לב האנטישמים הצופים ביהודי הגלותי: "אופיינו הלאומי פסול מימות עולם ועד הנה. מעולם לא היינו אומה יוצרת, תמיד חיינו חיי צוענים וכלבים, מה אתם רוצים מהאנטישמים? מדוע לא תאבו להבין את המובן מאליו? את חזון השנאה והבוז לישראל: היהודים הם צוענים, זוהמה, רפש וניוול, ביצה סרוחה, לא אדם, כלבים פצועים."
הספר מבהיר כי רבים בהנהגת היישוב היהודי דחו את דבריו של ברנר ודמויות כמו ברל כצנלסון, א"ד גורדון ואחרים חתרו לשמר את המורשת היהודית. הגדיל לעשות דוד בן-גוריון, גם הוא מאנשי העלייה השנייה ואחר כך ראש ממשלת ישראל, ששילב בכתביו, באיגרותיו לחיילי צה"ל ובנאומיו שפע של התבטאויות על עם הסגולה, ושאב מן התנ"ך את גאוותו ב"אתה בחרתנו מכל העמים" והטיף לחזרתו של העם לארצו המובטחת כדי להגשים את חזון הנביאים של "אור לגויים".
בקר טוען כי מסתבר שאין צורך באמונה דתית כדי לדבוק ברעיון הנבחרות היהודית. למשל, ג'ורג' סטיינר, הוגה דעות וחילוני מובהק, אשר חולק לא אחת על דרכם של מדינת ישראל ושל יהודי התפוצות, מאמין בשליחות היהודית אל העולם. לדבריו, הדרמה של מתן התורה בסיני חוללה מהפכה התנהגותית בעולם העתיק ומשפיעה עלינו עד היום. "צווי המוסר... נוסח סיני והנביאים הם חסרי פשרות", מסביר סטיינר, ומכיוון שהיו תובעניים במיוחד הם עוררו כלפי היהודים את התיעוב, האנטישמיות, הניסיון לסתום את פיותיהם ואחר כך את הדרישה לחיסולם. אף על פי כן מזדהה סטיינר עם רעיון העם הנבחר: "בכל מקום, בכל זמן שהם קיימים ומשגשגים, היו היהודים מטרה לחייתיות, לאיוולת, לחוסר סובלנות. עם נבחר באמת ובתמים, ומועדון שממנו לא הייתי פורש (גם לו היה הדבר אפשרי)".