ההתיישבות הבין-לאומית בשנגחאי
ראשית ההתיישבות הזרה

אף על פי שהאירופים גילו עניין רב יותר בעיר קנטון מאשר בעיר שאנגחאי בגלל יתרונותיה המסחריים, המיקום האסטרטגי של שאנגחאי היה המפתח לאינטרסים הבריטיים, בעיקר לאחר 1839, שהתרחשה בה מלחמת האופיום האנגלו-סינית הראשונה. המתיישבים הזרים הראשונים בשאנגחאי היו הבריטים. זאת לאחר שהעיר נפתחה לזרים בשנת 1843 על פי תנאי חוזה ננקינג - אחד ההסכמים הרבים שסין חתמה עליהם מול הגורמים באירופה. על פי פקודותיו של המושל הבריטי בהונג קונג, הגיע לשאנגחאי קפטן ג'ורג' בלפור מחברת הודו המזרחית, להיות קונסול הראשון של בריטניה בשאנגחאי ב־8 בנובמבר 1843. למחרת בבוקר שלח בלפור מכתב למושל של שאנגחאי, קונג-מו-יון, וביקש פגישה איתו, בה הוא ציין את רצונו למצוא בית מגורים. בתחילה נמסר לבלפור שלא היו נכסים כאלה אבל עם יציאתו מן הפגישה קיבל הצעה מקנטונזית פרו-בריטית בשם יאו לשכור בית גדול בתוך חומות העיר במחיר של ארבע מאות דולר בשנה. בלפור, המתורגמן שלו וולטר הנרי מדהרסט, המנתח ד"ר הייל והפקיד א. פ. סטראכן נכנסו מיד לבית המרוהט והמפואר, בן 52 החדרים.
הבניין ההוא שימש כקונסוליה במהלך בניית מבנה בסגנון מערבי בתוך גבולות האזור הבינלאומי הרשמי מדרום לערוץ סוז'ו. הקונסוליה החדשה הושלמה בתוך שנה. המבנה הפך במהרה למוקד ההתיישבות הבריטית. לאחר מכן חתמו הצרפתים והאמריקאים על הסכמים דומים עם סין, שהעניקו לאזרחיהם זכויות חוץ-טריטוריות הדומות לאלו שהוענקו לבריטים. בתחילה קיבלו אזרחיהן את הסמכות והריבונות של הקונסוליה הבריטית. עם זאת, יש להבין כי ההתיישבות הזרה בשאנגחאי כבר מראשיתה, לא הייתה בריבונות בריטית. ממשלת בריטניה סיפחה את הונג קונג, שהפכה לשטח בריטי, וכפופה לחוק הבריטי. לעומת זאת, הקרקעות שבהן הוקמה ההתיישבות הזרה בשאנגחאי, רק הוחכרו לממשלת בריטניה. הדבר מוכח בעובדה כי כל בעלי הנכסים היו חייבים לשלם שכר דירה לממשלה הסינית.
הסכם וונגיה, בין ארצות הברית לסין, נחתם ביולי 1844 על ידי פקיד ממשל אשר היה אחראי על המחוזות של גואנגדונג וגואנגשי, ועל ידי הפוליטיקאי ממסצ'וסטס קיילב קושינג (1800–1879), שנשלח עם פקודות "להציל את הסינים ממצב שבו יש מונופול בלעדי בידי ברטניה כתוצאה מאמנת ננקינג 1842״. על פי ההסכם של וונגיה, האמריקאים זכו לאותן זכויות כמו הבריטים בנמלי האמנה בסין. הוא גם הכיל סעיף שהגדיר למעשה את שאנגחאי כאזור חוץ-טריטוריאלי בתוך סין הקיסרית, אם כי למעשה לא נתן לממשל האמריקאי ויתור משפטי אמיתי.
רק ב־1845 הלכה בריטניה בדרכה של אמריקה וחתמה על הסכם נוסף עם הסינים, כדי לאפשר לבריטים לשכור אדמות בשאנגחאי לשנים רבות. הנוכחות הקונסולרית האמריקנית לא יצרה בעיה עבור הבריטים, משום שמעולם היא לא הייתה אמורה להיות מאוישת. מאחר שנאסר על סוחרים אמריקאים בסין לסחור באופיום, עסקיהם נערכו בחסות חברות בריטיות. האירוע החמור היחיד של תלונה פוליטית נגד האמריקאים היה בשנת 1845, כאשר הדגל האמריקאי הונף על תורן, על ידי הקונסול האמריקני בפועל, הנרי ג'וולקוט, כשהגיע לעיר. גם הבריטים וגם המושל הסיני לא אישרו את הנפת הדגל האמריקאי. ב־1848 חתמה צרפת על הזיכיון הצרפתי, תחת סמכות הקונסולריה צרפתית, כשהיא נדחקה בין ההתנחלות הבריטית בצפון לבין העיר והחומה הסינית מדרום.
במהלך מרד טאיפינג (1854-1860) סירבו התושבים המערביים של המובלעת הבינלאומי בשאנגחאי, לשלם מיסים לממשלת סין, למעט מחירי קרקע ומיסים ימיים. הם גם דרשו להוציא את הכוחות הסינים מאזורי הזיכיון. בעוד שתושבי האזור הבינלאומי, אסרו תחילה על מגורי סינים שאינם חיים בגבולותיה, הרי בהמשך מספר רב של סינים הורשו לעבור להתגורר באזור הבינלאומית כדי להימלט לצורכי הגנה או לחפש הזדמנויות כלכליות טובות יותר. מאוחר יותר, מגורי הסינים ברובע הפך לחוקי.