stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ההפיכה בתאילנד (2014)
ההפיכה > מעצר ועיכוב של דמויות ציבוריות

מיד לאחר תחילת ההפיכה, ראש הממשלה Niwatthamrong, שלא השתתף בשיחות, עזב את משרדו במשרד המסחר כדי למנוע את מעצרו על ידי הצבא. ה-NCPO הורתה לו ולחברי הקבינט שלא נעצרו להתייצב בצבא עוד באותו היום. דווח, כי Niwatthamrong ניסה להקים ממשלה גולה בשגרירות ארצות הברית בבנגקוק, אבל השגרירות הכחישה את הדיווח.
בליל ה-22 במאי 2014, קציני צבא עצרו פוליטיקאים נוספים. למחרת, ה-NCPO זימנה חברי מפלגת פאו תאי (PTP) ואת משפחת צ'ינוואט, כולל את יינגלאק עצמה. Niwatthamrong ויינגלאק הסגירו עצמם ל-NCPO באותו יום. יינגלאק נעצרה והושמה ב"בית בטוח" במקום סודי. לטענת ה-NPOC היא שוחררה ב-25 במאי.
בהמשך זימנה ה-NCPO עוד 114 דמויות בולטות משני הצדדים והצהירה כי אלה שיסרבו למרותה יתפסו ויועמדו לדין. הפעיל Sombat Boonngamanong, הידוע יותר בשם דוטי אדיטור, היה האדם הראשון אשר סירב לכך, ואמר "קורע מצחוק. אי-דיווח [לחונטה] נחשב עבירה פלילית." הוא קרא תיגר על הזימון שקיבל באמצעות פוסט בפייסבוק: "תפוס אותי אם תוכל". ה-NCPO הגיבה והצהירה כי בבוקר ה-24 במאי, היא תשלח חיילים כדי ללכוד את מי שלא הופיע בפניה. אחד מאלה שנתפסו באותו היום היה אחיינה של יינגלאק. Sombat נעצר בסופו של דבר ב-5 ביוני 2014. הצבא איתר אותו דרך האינטרנט, באמצעות כתובת ה-IP דרכה נהג לכתוב את דבריו. בנוסף לשנתיים בכלא על הפרת את הוראות הצבא, הצבא מסר כי Sombat יצטרך להתמודד עם האשמות המסתכמות בשבע שנות מאסר, על רקע עידודו של Sombat להפר את הוראות הצבא. הצבא גם הצהיר, כי מי שסיפק מקלט ל-Sombat יתמודדו עם שנתיים בכלא באשמת "סיוע לפושע".
ה-NCPO זימנה למטה שלה גם את הסגל הדיפלומטי בבנגקוק. בזימון נאמר כי הסגל רק "הוזמן" לפגישה עם דמויות הצבא, על מנת שתהיה להם "הבנה נכונה" של משימות ה-NCPO. שגרירים זרים רבים, כולל השגריר הגרמני רולף פיטר שולץ, סירבו ללכת.
שר החינוך לשעבר Chaturon Chaisaeng היה האדם הראשון שנשפט בבית דין צבאי על אי הופעתו בפני ה-NCPO. חיילים תפסו את Chaturon מול קהל של עיתונאים זרים מיד לאחר קיום במסיבת עיתונאים ב-27 במאי 2014. דובר של ה-NCPO אמר כי כיום במסיבת עיתונאים עם התקשורת הזרה היה לא תקין ובניגוד למדיניות NCPO. Chaturon עמד בפני 14 שנות מאסר באשמת פשעי מחשב.
החוק הצבאי מאפשר לצבא לעצור אנשים למשך לא יותר משבעה ימים. ה-NCPO לא קיימה את מגבלת הזמן. חלק מהאנשים היו מוחזקים בבידוד במשך יותר משלושה שבועות.
ההפיכה > שליטה על פעילים ציבוריים ותקשורת

עם ההכרזה על ההפיכה, ה-NCPO הוציאה מיד איסור על התכנסויות פוליטיות והנחתה את כל המפגינים להתפזר. היא הורתה לכל מוסדות החינוך, ציבוריים ופרטיים, להיות סגורים ב-23–25 במאי 2014. הוטל עוצר בכל רחבי הארץ, אנשים הונחו להישאר בבית מ-22:00 עד 05:00. בהמשך שונה זמן העוצר ל-24:00 עד 04:00, החל מ-28 במאי 2014. ב-13 ביוני הוסר העוצר ברוב חלקי הארץ.
ה-NCPO הורתה לכל תחנות הרדיו והטלוויזיה להפסיק לשדר את התוכניות הרגילות, ולשדר את שידורי RTA בלבד. Wanchai Tantiwittayapitak, סגן מנהל שירות השידור הציבורי התאילנדי נעצר לאחר שהותיר לתחנת PBS התאילנדית לשדר בשידור חי תוכנית מיוחדת על ההפיכה ביוטיוב, במקום בטלוויזיה. במהלך התוכנית התראיינו כמה מלומדים כולל מרצי אוניברסיטה, והעירו הערות שליליות על ההפיכה. תחנת השידור מסרה כי Wanchai נלקח למפקדות הצבא באזור על מנת "חדד הבנות בין התקשרות לצבא".
ב-23 במאי כונסו על ידי ה-NCPO כל מנהלי רשתות התקשורת ונמסר להם כי על ספקיות האינטרנט לצנזר כל מידע הנראה פרובוקטיבי, גורם להפרעה לסדר הציבורי, מכיל סודות לאומיים, עלול לפגוע בביטחון הלאומי או ב-NCPO. ניתן איום לסגור את הרשתות החברתיות במידה וספקיות האינטרנט לא יצנזרו את התכנים כנדרש.
ב-23 במאי אחר הצהריים, הורשו רשתות הטלוויזיה האנלוגיות, למעט PBS תאילנד, לחדש את לוח השידורים הרגיל, וזאת לאחר ספקיות האינטרנט הונחו לחסום כל ניסיון לשיתוף שידורים באינטרנט וניתנה הוראה למועצת השידורים והתקשורת הלאומית לסגור שידורי טלוויזיה מבוססי אינטרנט. כל רשתות הטלוויזיה דיגיטליות הורשו לחדש את השידורים למחרת.
ב-24 במאי 2014, ארגוני המדיה פרסמו מכתב פתוח הדוחק ב-NCPO לסיים את ההגבלה של חופש העיתונות בהקדם האפשרי. ה-NCPO הגיבה על ידי זימון כל מפעילי התקשורת, ונמסר להם שהם נדרשים להגיע לפגישה עם ה-NCPO תחילה.
לאחר ההפיכה > משימות לעתיד

ב-23 במאי 2014 ה-NCPO הצהירה כי מטרה היא לערוך רפורמות "כלכליות, חברתיות ופוליטיות" לאומיות לפני שמותר יהיה לקיים בחירות. הוקמה מועצה לאומית שמטרתה לעבוד על הרפורמות. היא גם הצהירה כי היא רוצה לטפל, בין השאר, בבעיות פרויקט האורז ותבצע פרויקט של בניית כבישים על שתי גדותיו של נהר צ'או פראיה. פרויקט בניית הכביש תוכנן במקור על ידי ה-PTP בשנת 2012, והוא היה חלק מפרויקט מניעת ההצפות.
גנרל פריות אמר שהוא מנהל את המדינה עד שהמצב יאפשר ממשלת מעבר. ה-NCPO הודיעה כי המנהיג שלה קובע את המדיניות הפוליטית, הן "לטווח קצר ולטווח ארוך".
שלא כמו הפיכות קודמות, לא הייתה כל הבטחה לחזור במהרה לשלטון אזרחי. ב-26 במאי, ה-NCPO, כינס מסיבת עיתונאים במהלכה עיתונאי שאל את גנרל פריות האם הוא יהפוך לראש הממשלה החדש. פריות לא דחה זאת וענה, "זה כבר בתוכנית." עיתונאי נוסף, מ" בנגקוק פוסט", שאל מתי הבחירות יתקיימו. פריות השיב, "[בחירות] תלוי במצב. אין תאריך. זה מספיק", לאחר מכן עזב את חדר הישיבות. למחרת, שני העיתונאים זומנו על ידי ה-NCPO בעילה של "שאילת שאלות המפחיתות את אמון הציבור בשליט".
דובר של NCPO אמר כי עקרונות דמוקרטיים נורמליים לא יכולים להיות מיושמים בשלב הזה.
ה-NCPO הוציאה צו המעניק לה כוח רב. ה-NCPO הקימה גם גוף מחוקקים לאומי, אשר על ידי אנשי צבא, ואשר בחר בהמשך בגנרל פריות פה אחד כראש הממשלה החדש של המדינה.
יש שהאמינו כי הבחירות נדחות עקב בעיות בסדר הירושה של כס המלוכה של תאילנד."מותו [של המלך] יזעזע את תאילנד כמו ששום דבר אחר בהיסטוריה המודרנית עשה, והצבא רוצה להיות בשליטה כאשר זה יקרה. זה עד כדי כך פשוט."
לאחר ההפיכה > אישור מלכותי

ב-24 במאי 2014, ה-NCPO טענו כי מלך תאילנד ראמה התשיעי, מודע להפיכה, אך לא פירטו את תגובתו. עם זאת, ב-25 במאי מינה המלך באופן רשמי את גנרל פריות לעמוד בראש ניהול המדינה. בתאילנד יש כבוד רב למלוכה וההכרה של המלך בהפיכה נתנה לגיטימציה למהלך.
לאחר ההפיכה > מקרים של פגיעה במלכות

במסיבת עיתונאים ב-23 במאי 2014, ה-NCPO הצהירו כי אחת מהמשימות שלהם היא להתייחס "בחומרה" עם מקרים של פגיעה במלכות בתאילנד וניתנה הוראה לגורמי הממשל לתמוך במשימה.
ב-25 במאי 2014, ה-NCPO אישר לבתי המשפט הצבאיים לשפוט בכל המקרים הנוגעים לפגיעה במלכות, הסתה, ביטחון לאומי והפרה של פקודות ה-NCPO.
באותו יום, ה-NCPO חיפשו במקום מגוריו של Somyot Prueksakasemsuk, עורך מגזין שנידון ב-2013 ל-11 שנים בכלא בגין עבירה על פי חוק הפגיעה במלכות. ה-NCPO עצרו את אשתו, שקיימה תעמולה למען אסירים פוליטיים, ובנו, סטודנט שנה רביעית למשפטים. מבקרים אחרים של חוק הפגיעה במלכות נעצרו גם כן.
לאחר ההפיכה > חוקת ביניים

הודעה על חוקת ביניים נמסרה ב-22 ביולי 2014, דבר אשר סלל את הדרך להקמת בית מחוקקים לאומי, ממשלה זמנית ומועצת רפורמות. במקור אישור טיוטת חוקת ביניים דרשה אישור של האזרחים באמצעות משאל עם ארצי, בטרם הגשתה לחתימת המלך לאישור. הדרישה לא אושרה על ידי ה-NCPO והיא נמחקה. Wissanu Krea-ngam, מרצה למשפטים באוניברסיטה ומי שניסח את חוקת הביניים, הסביר כי הדרישה נמחקה כדי "למנוע תהליך ארוך".
תגובות מקומיות > מפגינים בעד ונגד הממשלה

מפגיני PDRC רבים בירכו על ההכרזה על ההפיכה בהפגנות שקיימו. חיילים השתלטו על הפגנות של תומכי הממשלה וירו באוויר כדי לפזר את המפגינים. הצבא סיפק 70 כלי רכב צבאיים על מנת להסיע את המפגינים משני הצדדים לבתיהם.
תגובות מקומיות > מתנגדי ההפיכה

למרות האיסור על התכנסויות פוליטיות של יותר מחמישה בני אדם, המפגינים, כולל סטודנטים, צעדו אל האנדרטה לדמוקרטיה ב-23 במאי 2014 לבטא את הכעס שלהם על ההפיכה. עם זאת, הצבא עצר אותם מלהגיע האנדרטה, בטענה של חשש מאלימות ועימותים.
באותו היום התקיימו הפגנות נוספות מחוץ למרכז לאומנות ותרבות בבנגקוק על ידי עיתונאיים עצמאיים, אמנים ופעילים חברתיים. חיילים שהגיעו למקום עכבו את המפגינים.
ב-24 במאי קבוצת מפגינים קיימה הפגנה נגד ההפיכה מחוץ לבית קולנוע בבנגקוק כאשר מולם ניצבים חיילים עם ציוד לפיזור הפגנות. באותו הערב קבוצה נוספת של מעל 1,000 מפגינים צעדה אנדרטת הניצחון. הצבא ניסה לעצור אותם, מספר מפגינים נעצרו ושוחררו בשלב מאוחר יותר. ב-25 במאי קבוצת מפגינים הפגינה מול סניף מקדונלד'ס בלב בנגקוק. חיילים שהגיעו סגרו את האזור.
הפגנות התקיימו גם מחוץ לבנגקוק. במחוז צ'יאנג מאי קבוצות מפגינים קיימו פעילות נגד ההפיכה במשך ימים, כולל צעידה לחומת העיר העתיקה וקיום טקס הדלקת נרות במחאה על פעילות הצבא. חלקם נעצרו על ידי הצבא ב-24 במאי.
חלק מהמפגינים נגד ההפיכה התייצבו בפני בתי משפט צבאיים אזוריים והם נעצרו ללא הגבלת זמן ומבלי שהוגש נגדם כתב אישום.
תגובות מקומיות > פעילות ברשתות החברתיות

פעילות נגד ההפיכה התקיימה גם ברשתות החברתיות התאילנדיות כגון פייסבוק, טוויטר ו-LINE, וזאת על אף שהצבא הזהיר שיחסום את הרשתות החברתיות אם יתפרסם בהן מידע אשר יכול להשפיע על ההפיכה.
הכתבת Pornthip Mongyai פוטרה מסוכנות החדשות בה עבדה אחרי שהצטלמה ליד שורת חיילים, כשהיא עונדת סרט "עיתונאי" לזרועה ועל שפתייה נייר דבק בצורת X. התמונה הפכה לוויראלית באינטרנט.
בתגובה לפעילות נגד ההפיכה ברשתות הורה ה-NCPO למשרד המידע וטכנולוגיית התקשורת לחסום "מפעם לפעם" את פייסבוק בתאילנד החל מ-28 במאי 2014. פייסבוק נחסמה לשעה בכל המדינה. ב-24 במאי מסר המשרד כי מעל 100 אתרים נחסמו מתוקף המשטר הצבאי.
משתמשים אשר פעלו ברשתות החברתיות וקראו להפגין הוזהרו כי הם יואשמו בהמרדה. הצבא אמר גם כי נתינת "לייק" בפייסבוק לעמוד המתנגד להפיכה עלולה להוות עבירה פלילית.
תגובות מקומיות > תומכי ההפיכה

ב-25 במאי 2014, התקיימה הפגנת תמיכה בהפיכה באנדרטת הדמוקרטיה. המפגינים דרשו שה-NCPO יבצעו רפורמות לפני קיום הבחירות הכלליות. למחרת קבוצת בכירים ממשרד החוץ קיימו הפגנה דומה.
תגובות מקומיות > מפלגות פוליטיות

ב-25 במאי 2014, אמר מנהיג המפלגה הדמוקרטית, אבהיסיט וג'ג'יווה, כי הוא מצטער שלא הצליח להגן על הדמוקרטיה.
השפעות

ארצות הברית השעתה סיוע צבאי בסך 3.5 מיליון דולר לתאילנד, וביטלה שותפויות צבאיות, כולל ביקורים ותרגילים משותפים. היא גם המליצה לתיירים לבטל את נסיעתם ולדחות ביקורים של אנשי ממשל שאינם דחופים.
חלק ממעברי הגבול בין תאילנד למדינות השכנות נסגרו בעקבות ההפיכה. משרד התיירות והספורט פרסם הצהרה ב-27 במאי ממנה עולה כי ישנה ירידה של 20% בתיירות הנכנסת.
הופעתה של טיילור סוויפט שתוכננה ב-9 ביוני 2014 בבנגקוק בוטלה, וכך גם אירועים נוספים.
לאחר שה-NCPO הצהירו ב-11 ביוני 2014 כי הם יטפלו בבעיית העובדים הלא חוקיים בתאילנד ואמרו "אנחנו רואים בעובדים לא חוקיים איום", קבוצה גדולה מאוד של מהגרים זרים עזבה את המדינה. ארגון ההגירה הבינלאומי הביע דאגה מהמהלך. ה-BBC דיווח כי יותר מ-180,000 קמבודיים עזבו את המדינה לאחר ההפיכה.
ג'יימס טורנר מורהד

ג'יימס טורנר מורהד (באנגלית: James Turner Morehead;‏ 24 במאי 1797 – 28 בדצמבר 1854) היה סנאטור מטעם מדינת קנטקי ומושלה ה-12, והיה למושל קנטקי הראשון שנולד במדינה. מורהד היה חבר המפלגה הלאומית הרפובליקנית בראשות הנרי קליי. הוא נכנס לפוליטיקה כאשר מפלגתו החלה לערער על הדומיננטיות של המפלגה הדמוקרטית בקנטקי.
מורהד היה המועמד לתפקיד סגן מושל קנטקי ב-1831, ונבחר לתפקיד תחת המושל ג'ון בריטהיט. מורהד מונה לתפקיד מושל קנטקי לאחר פטירתו של בריטהיט ב-21 בפברואר 1834. מורהד לא הצליח לחוקק חוקים רבים במהלך תקופת כהונתו.
ב-1841 מונה לסנאט של ארצות הברית, וייצג את מדינתו בסנאט עד 1847. בשנה זו פרש מורהד מהקונגרס ועבר לקובינגטון (אנ') שבקנטקי. שם הוא כעורך דין עד מותו ב-1854. העיר מורהד (אנ') בקנטקי נקראה על שמו.
ראשית חייו וקריירה

ג'יימס טורנר מורהד נולד ב-24 במאי 1797 במחוז בוליט (אנ') שליד שפהרדסוייל (אנ') בקנטקי. הוריו היו ארמיסטד ולוסי (לוטהם) מורהד. משפחתו עברה לרוסלוויל (אנ') כשהיה צעיר, וג'יימס למד בבתי הספר הציבוריים בעיר. מורהד למד באוניברסיטת טרנסילבניה (אנ') שבלקסינגטון מ-1813 עד 1815. לאחר לימודיו באוניברסיטה חזר לרוסלוויל, שם למד משפטים אצל השופטים ה. פ. ברואדנקס וג'ון קריטנדן, וב-1818 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1 במאי 1823 נישאה לסוזן רוברטס, לזוג נולדו שני ילדים. מורהד נבחר לבית הנבחרים בקנטקי וייצג את מחוז וורן (אנ') בין 1828 ל-1831.
מושל קנטקי

ב-1831 נבחר מורהד לנציג בוועידת המפלגה הלאומית הרפובליקנית בבולטימור, מרילנד, שמינתה את הנרי קליי כמועמדה לנשיאות ארצות הברית. במהלך הוועידה נבחר מורהד למועמד לתפקיד סגן מושל קנטקי, אף שחברו למפלגה, ריצ'רד באקנר (אנ'), הובס על ידי מועמד המפלגה הדמוקרטית, ג'ון בריטהיט. מורהד נבחר לסגן המושל התשיעי.
בריטהיט נפטר משחפת בפברואר 1834, ומורהד הושבע כמושל קנטקי ביום שלמחרת. מינויו של מורהד עורר סערה בקרב המפלגה הדמוקרטית, אך מינויו של ג'יימס גתרי לתפקיד נשיא הסנאט של קנטקי, כמו גם נכונותו של מורהד לא לפטר את מזכיר המדינה בימי בריטהיט, לואיס סונדרס, הפחיתו מעט את הסערה.
באותה שנה פורקה המפלגה הלאומית הרפובליקנית והתמזגה לתוך המפלגה הוויגית. ב-4 ביולי 1834, יום העצמאות של ארצות הברית, אירח מורהד את ועידת המפלגה הראשונה בפרנקפורט. בבחירות לבית הנבחרים בקנטקי באוגוסט 1834, הדיחה מפלגת הרוב את גותרי כנשיא הסנאט ברוב של 40–90, והחליפה את גותרי בג'ון קריטנדן ב-1835.
בפנייתו הראשונה לבית הנבחרים המליץ מורהד על תוכנית של שיפור נרחב של התשתיות ברחבי קנטקי. בית הנבחרים הגיב ביצירת מועצת מדינה של שיפורים פנימיים, וקרא למורהד לעמוד בראשה. בתפקיד זה גיבש מורהד מספר תוכניות לשיפור התשתיות. עם זאת, רוב התוכניות לא בוצעו בשל הפאניקה של 1837 (אנ'). דבר אחד שכן התקדם היה בניית מסילת הרכבת בין לקסינגטון ואוהיו, שהסתיימה ב-1835 אף שמורהד לא הציב את נושא החינוך בראש מעייניו בתקופת כהונתו כמושל, הוקמו בתקופה זו אגודת בתי הספר של קנטקי ואגודת המורים המקצועיים של קנטקי.
קריירה מאוחרת

לאחר כהונתו כמושל חזר מורהד לעסוק בעריכת דין בפרנקפורט, קנטקי. במרץ 1837 הוזמן על ידי מושל קנטקי ג'יימס קלארק (אנ') לפעול כעובד המדינה, ולמכור איגרות חוב למימון שיפורים בתשתיות. הוא כיהן שוב בבית הנבחרים במדינה מ-1837 עד 1838, וייצג את מחוז פרנקלין במדינתו (אנ'). מורהד היה נשיא מועצת השיפורים בתשתיות של קנטקי מ-1838 עד 1841. ב-1839 נבחר מורהד יחד עם ג'ון ספיד סמית' (אנ') לכהן כנציב במדינת אוהיו שנועד להבטיח את החזרתם של עבדים בבעלות קנטקי שברחו לשם. השניים הצליחו בכך.
ב-1840 פרסם מורהד ספר לזכר המתיישבים הראשונים בקנטקי, שהכיל מידע מקורי לגבי ההתיישבות המוקדמת בבונסבורו (אנ'). ב-1846 פרסם ספר נוסף על תביעות אזרחיות והליכי משפט.
ב-1841 נבחר מורהד לסנאט של ארצות הברית וכיהן שם עד 1847. הוא היה יושב ראש הוועדה לענייני אינדיאנים. במהלך כהונתו בסנאט התנגד לסיפוחה של טקסס, על אף שתמך במלחמת ארצות הברית–מקסיקו לאחר תחילתה. מורהד היה תומך נלהב של הנרי קליי.
לאחר כהונתו בסנאט המשיך מורהד לעסוק בעריכת דין בקובינגטון (אנ') עד לפטירתו. הוא נקבר בחלקת המדינאים בבית הקברות בפרנקפורט, קנטקי. על שמו נקראה העיר מורהד (אנ') במדינה לאחר מותו.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  Lowell H. Harrison, The Kentucky Encyclopedia, The University Press of Kentucky, 1992, p. 648
1 2 3 4 5  Kentucky Explorer, Kentucky Genealogy From The Long Ago (עמ' 99)
1 2  H. Levin, Lawyers and Lawmakers of Kentucky (עמ' 119)
1 2  Frank F. Mathias, Kentucky's Governors, University Press of Kentucky, 2004, pp. 44–46
↑  (Governor James Turner Morehead בארכיון Wayback Machine (אורכב 22.02.2017))
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007357268205171  ISNI: 0000 0000 5040 3335  LCCN: no91003880  SNAC: w62f7wkz  US Congress: M000938  VIAF: 4492962   WorldCat (עם VIAF): 4492962
שמאל יהודי

הפגנת פעילי שמאל יהודי באוסטרליה בעד קליטת פליטים במלבורן, יולי 2013.
תנועות שמאל יהודיות מורכבות מיהודים המזדהים או תומכים באידאולוגיית שמאל ובליברליזם המעוגנים בתפיסת העולם היהודית, הן כיחידים והן באמצעות ארגונים. לא קיימת תנועת שמאל יהודית מרכזית המאחדת את כל תומכי האידאולוגיה.
במהלך ההיסטוריה, יהודים בלטו בהנהגת תנועת הפועלים, ארגוני זכויות אדם, תנועות למען זכויות האישה, אנטי-גזענות, אנטי-קולוניאליזם, אנטי-פשיזם ואנטי-קפיטליזם באירופה, ארצות הברית, אוסטרליה, אלג'יריה, עיראק, אתיופיה, דרום אפריקה וישראל. בנוסף, יהודים רבים היו חלק מתנועות שדגלו באנרכיזם, סוציאליזם, מרקסיזם וליברליזם.
סקירה היסטורית

שורשי השמאל היהודי בתנועת ההשכלה, שקידמה רעיונות של רציונליזם, ליברליזם, חירות המחשבה וביקורתיות. בסוף המאה ה-18 החלו תהליכי אמנציפציה ליהודים בצרפת ובארצות הברית, ואלה התבססו על עקרונות הליברליזם והשוויון בפני החוק של תנועת הנאורות. עקרונות אלה היו גם הבסיס האידאולוגי של תנועות השמאל באותה עת, ומטבע הדברים יהודים רבים תמכו בתנועות אלה והיו פעילים בהן. בין השאר, יהודים תמכו במהפכה האמריקאית של 1776, במהפכה הצרפתית של 1789 ובמהפכות אביב העמים באירופה ב-1848. באנגליה רוב היהודים היו תומכי המפלגה הליברלית, שהובילה את המאבק הפרלמנטרי לשוויון זכויות ליהודי אנגליה.
סקירה היסטורית > מעמד הפועלים היהודי

במהלך המהפכה התעשייתית, בסוף המאה התשע-עשרה, צמח מעמד הפועלים היהודי במזרח ומרכז אירופה. בתוך זמן קצר קמה גם תנועת פועלים יהודית, הבונד, שהוקמה בליטא, פולין ורוסיה בשנת 1897. ארגונים סוציאליסטיים יהודיים קמו בתחום המושב של היהודים באימפריה הרוסית, ויהודים רבים היו פעילים בתנועות אנרכיסטיות, סוציאליסטיות, סוציאל-דמוקרטיות וקומוניסטיות.
עם התחזקות הציונות כתנועה פוליטית הוקמו גם מפלגות ציוניות סוציאליסטיות, בהן פועלי ציון ומפלגת העם היהודית.
משנת 1880 החלה הגירה של יהודים ממזרח אירופה, ונוצרו קהילות יהודיות באיסט אנד בלונדון, בפלעצל בפריז, בלואר איסט סייד בניו יורק ובבואנוס איירס, וגם בהן בלטו יהודים בפעילות סוציאליסטית. בארצות הברית יצא לאור The Forward, כתב עת ביידיש של התנועה הסוציאליסטית היהודית בארצות הברית. בין הפעילים באיגודי העובדים בארצות הברית נמנו רוז שניידרמן, אברהם קאהאן, מוריס וינצ'בסקי ודייוויד דובינסקי. בתקופה זו ראו אור גם כתבי העת ארבעטער פריינד בלונדון ופרייע ארבעטער שטימע בארצות הברית.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 יהודים מילאו תפקיד מרכזי במפלגות סוציאל-דמוקרטיות בגרמניה, רוסיה, אוסטרו-הונגריה ופולין. פעילים אלה דגלו במגוון גישות, ונמנו בהם רוזה לוקסמבורג, ליאון טרוצקי וולדימיר מדם. בתקופה זו הוקם גם חוג הפועלים היהודים.
סקירה היסטורית > שמאל יהודי ברוסיה

יהודים רבים ברחבי העולם קיבלו בברכה את המהפכה הרוסית (1917) שציינה את נפילתו של משטר שביצע פוגרומים אנטישמיים. הם האמינו שהקמת ברית המועצות תביא לשיפור במצבם של יהודי רוסיה. יהודים רבים היו פעילים במפלגות קומוניסטיות, הן ברוסיה והן במדינות מערביות.
המשטר הקומוניסטי בברית המועצות תמך בתחילה ביהודים, מימן לימודים ביידיש ויצר את המחוז היהודי האוטונומי בבירוביג'ן, אך לאחר זמן מה ביצע טיהורים אנטישמיים והפיץ עלילות דם, כגון משפט הרופאים.
סקירה היסטורית > הוגי שמאל יהודים במרכז ומערב אירופה

לצד תנועות הפועלים היהודיות פעלו הוגי שמאל יהודים במרכז ומערב אירופה בקרב מעמד הביניים. אלה שילבו יסודות רדיקליים במסורת היהודית. לדוגמה, מרטין בובר התבסס על תנועת החסידות כאשר ניסח את הפילוסופיה האנרכיסטית שלו, גרשם שלום היה אנרכיסט וחוקר קבלה, ולטר בנימין שילב בין מרקסיזם ומשיחיות יהודית, גוסטב לנדאואר היה יהודי דתי וקומוניסט ליברטריאני, יעקב ישראל דה האן שילב סוציאליזם עם יהדות חרדית, ברנרד לזר היה פעיל שמאל ותמך בציונות החל מ-1897, וולטר רתנאו היה דמות מובילה בשמאל היהודי ברפובליקת ויימאר.
סקירה היסטורית > שמאל יהודי באירופה במחצית הראשונה של המאה העשרים

צמיחת הפשיזם באירופה בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים גרמה ליהודים רבים להפוך לפעילים בארגוני שמאל, ובמיוחד במפלגות קומוניסטיות, שהיו בחזית המאבק האנטי-פשיסטי. לדוגמה, מתנדבים יהודים רבים לחמו בשורות הבריגדות הבין-לאומיות במלחמת האזרחים בספרד ובכוחות ההתנגדות בקרב ברחוב כייבל נגד הפשיסטים הבריטים בהנהגת אוסוואלד מוסלי. פעילויות אלה הושפעו מהוועד היהודי האנטי-פשיסטי בברית המועצות.
במלחמת העולם השנייה היה לשמאל היהודי חלק מרכזי בהתנגדות לנאציזם. לדוגמה, פעילי תנועת פועלי ציון שמאל בלטו במאבקים של הארגון היהודי הלוחם ובמרד גטו ורשה.
סקירה היסטורית > הציונות הסוציאליסטית בארץ ישראל

תנועת הציונות הסוציאליסטית הוקמה ברוסיה על ידי דב בר בורוכוב, נחמן סירקין וא"ד גורדון, שתמכו במידת מה במרקסיזם ובקומוניזם. התנועה התפתחה במאה העשרים, במיוחד לאחר העלייה השנייה, והפכה לארגון משמעותי ביישוב הישן. המוסדות הלאומיים הבולטים שהקימה התנועה הציונית בתקופה שקדמה להקמת מדינת ישראל היו ארגונים סוציאליסטיים, בהם פועלי ציון, הסתדרות העובדים ומפלגת מפא"י. רוב מייסדי האומה, בהם דוד בן-גוריון וגולדה מאיר, דגלו בסוציאליזם. בתקופה זו הוקמו קיבוצים רבים, שהיו למעשה מעין ניסוי בסוציאליזם מעשי.
ארגונים סוציאליסטיים שהוקמו בתחילת המאה ה-20 בלטו בפעילותם לאחר קום המדינה, ופעלו בה במשך שנים ארוכות. בין הארגונים הללו נמנים מפלגת העבודה הישראלית, הבונים דרור, הסתדרות העובדים, נעמת, השומר הצעיר, התנועה הקיבוצית ומכון המחקר גבעת חביבה. רוב הארגונים מיוצגים בהסתדרות הציונית העולמית.
סקירה היסטורית > שמאל יהודי במחצית השנייה של המאה העשרים

מאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 חלה ירידה בהשפעתן של התנועות הסוציאליסטיות בעולם. ארגוני שמאל יהודיים שהוקמו באותה עת, כגון New Jewish Agenda, היו לרוב בעלי השפעה שולית בלבד. הבונד המשיך לפעול, והקים סניפים במדינות רבות, בהן אוסטרליה, בלגיה וקנדה.
בשנת 1968 חלה התעוררות מחודשת בסוציאליזם בארצות הברית ובמערב אירופה שכונתה "השמאל החדש" ונמשכה מספר שנים. בתנועה זו היו שני היבטים יהודיים: בין פעילי התנועה ומנהיגיה היו יהודים רבים, וכמו כן עלו בדיוני התנועה נושאים הקשורים לסכסוך הישראלי-ערבי ולפיגועי טרור שבוצעו נגד ישראל באותה תקופה.
סקירה היסטורית > שמאל יהודי במאה ה-21

במאה ה-21 הפך היחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני למרכיב מרכזי בזהותם הפוליטית של ארגוני שמאל יהודיים. תמיכה בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני מאפיינת ארגונים כמו קול יהודי לשלום, IfNotNow, ג'יי סטריט ותנועות דומות בקנדה ובבריטניה. חלק מהתנועות הללו הן אנטי-ציוניות.
בעקבות הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016 התאחדו מספר תנועות שמאל יהודיות בארצות הברית בקריאה להיאבק בממשל טראמפ ובארגוני עליונות לבנה הקשורים אליו. ארגונים אלה פעילים גם למען שינוי חוקי ההגירה לארצות הברית ובמאבקים נגד אנטישמיות בארצות הברית.
משנת 2015 החלה בארצות הברית התעניינות מחודשת באנרכיזם יהודי.
שמאל יהודי במדינות שונות > שמאל יהודי בדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד

השמאל היהודי בדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד היה פעיל מאוד בתנועה נגד האפרטהייד (אנ'), ובמיוחד נודעה במאבק זה הלן סוזמן. במשפט ריבוניה (אנ') בלטו הנאשמים היהודים, שהיו אנשי שמאל ליברליים, בהם ג'ו סלובו, דניס גולדברג וארטור גולדרייך.
שמאל יהודי במדינות שונות > שמאל יהודי בבריטניה

יהודי בריטניה היו בעלי השפעה במפלגות שמאל בממלכה המאוחדת במשך שנים ארוכות, במיוחד במפלגת הלייבור ובמפלגה הליברל-דמוקרטית.
במהלך השנים שבהן המפלגה הליברלית הייתה מפלגת השמאל הבולטת בבריטניה, בלטו בה שני אישים יהודים: הרברט סמואל, שהיה מנהיג המפלגה מ-1930 עד 1935, ורופוס אייזקס, היהודי הבריטי היחיד שקיבל תואר מרקיז. יהודים ליברלים נוספים שבלטו בפעילות ציבורית בבריטניה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 היו ליונל דה רוטשילד (שהיה היהודי הראשון שכיהן כחבר פרלמנט), סר דייוויד סלומונס, אדווין מונטגיו, הברון לסלי הור-בלישה, הברון סמואל מונטגיו וטרביטש לינקולן.
בתחילת המאה העשרים עלתה הפופולריות של מפלגת הלייבור, שהייתה אז בעלת עמדות רדיקליות וסוציאליסטיות יותר מהמפלגה הליברלית. בין הדמויות המשפיעות בתקופה זו במפלגת הלייבור נמנו לאונרד וולף, הרולד לסקי, מיקלוש קלדור, קרל מאנהיים והלורד עמנואל שינוול, מנהיג פועלים שלימים היה שר המלחמה בממשלת קלמנט אטלי.
יהודים רבים המשיכו להיות פעילים במפלגת הלייבור ובארגוני שמאל בריטיים, וקיבלו תפקידים בממשל הבריטי לאורך המאה העשרים. פוליטיקאי יהודי בולט במפלגת הלייבור בעידן זה היה ליאו אבסה (אנ'), שיזם הצעות חוק פרטיות שביטלו הפללת הומוסקסואליות ושיפרו את חוקי הגירושין בבריטניה. רוברט מקסוול, שהפך לאיל עיתונות בשנות ה-80, היה חבר פרלמנט של מפלגת הלייבור בממשלת וילסון בשנים 1964 עד 1966.
בשנות ה-70 וה-80 חלו שינויים במפלגת הלייבור, וקבוצות שמאל רדיקלי התפצלו ממנה. טוני בלייר, שכיהן כראש ממשלת בריטניה משנת 1997 ועד לשנת 2007, שילב יהודים רבים בפעילות הממשלה, הן כשרים והן כיועצים. בין הדמויות הבולטות בשנים אלה נמנים פיטר מנדלסון ואונה קינג.
בממשלתו של יורשו של בלייר, גורדון בראון, כיהנו האחים דייוויד מיליבנד ואד מיליבנד כחברי קבינט. אביהם היה ראלף מיליבנד, שדגל במרקסיזם. לאחר מאבק פוליטי בשנת 2010 אד מיליבנד הפך למנהיג היהודי הראשון במפלגת הלייבור. מאז ממשיכים יהודים להיות בין הפעילים הבולטים הן במפלגת הלייבור והן במפלגה הליברל-דמוקרטית.
בנוסף לפעילות מפלגתית, קיימים מספר ארגוני שמאל של יהודים בריטיים.
שמאל יהודי במדינות שונות > שמאל יהודי בארצות הברית

בשנת 1934 נוסד ועד העובדים היהודי בארצות הברית, כתגובה לעליית הנאצים לשלטון בגרמניה. הוועד פועל למען זכויות עובדים וכן בחיזוק הקשר בין הקהילה היהודית-אמריקאית לאיגודי עובדים בארצות הברית.
במהלך קמפיין הבחירות של רונלד רייגן בשנת 1984 הוא קיבל 31% מקולות המצביעים היהודים לעומת 67% שקיבל מועמד המפלגה הדמוקרטית וולטר מונדייל. מאז נשמר דפוס ההצבעה של יהדות ארצות הברית, והמועמדים הדמוקרטים זוכים לכ-75% תמיכה.
במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 הצביעו 77% מיהודי ארצות הברית לג'ו ביידן, בעוד 22% הצביעו לדונלד טראמפ.
מבצע צוק איתן ב-2014 גרם לעימות אידאולוגי בין ארגוני שמאל יהודים בארצות הברית ובקנדה לבין ארגונים יהודיים ממסדיים כגון הפדרציה היהודית ואיפא"ק, שתמכו בפעולות ישראל במהלך המבצע. ארגוני שמאל יהודיים כגון קול יהודי לשלום, IfNotNow ותנועות דומות זוכים לתמיכה גוברת מאז 2016, ופעילים במגוון פעילויות של ארגוני שמאל אמריקאים. עיקר התמיכה מגיע מצעירים יהודים, שהם ביקורתיים כלפי ממשלת ישראל ומרגישים אהדה כלפי הפלסטינים, יותר מיהודים אמריקאים מבוגרים.
שמאל יהודי במדינות שונות > ארגוני שמאל בישראל

השמאל הפוליטי בישראל הוא מחנה שאידאולוגיית היסוד שלו מבוססת על שוויון, זכויות אדם ומימושם במדינת ישראל באמצעות הציונות. השמאל בישראל מזוהה עם סוציאל-דמוקרטיה ומדינת רווחה, תמיכה בערכים של ליברליזם חברתי, ושוויון בפני החוק.
מפלגות שמאל רבות קמו בישראל, אך במהלך השנים הן התפרקו או התאחדו עם מפלגות אחרות. מפלגות השמאל הבולטות כיום הן מפלגת העבודה, מרצ וחד"ש.
בין האישים הידועים שפעלו בארגוני שמאל בישראל במשך השנים נמנים אורי אבנרי, שולמית אלוני, יוסי ביילין, מאיר וילנר, דב חנין, רן כהן, מתי פלד, עמיר פרץ, אמנון רובינשטיין ויוסי שריד.
בנוסף למפלגות פוליטיות קיימים בישראל ארגוני שמאל מדיני, ארגוני שמאל חברתי-כלכלי, תנועות נוער ומספר עיתונים, כתבי עת וכלי תקשורת. כמו כן קיימים מספר ארגוני שמאל רדיקלי.