stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מגילת המקדש
לקריאה נוספת

G. J. Brooke (ed.), Temple Scroll studies, Sheffield, 1989.
Y. Yadin, The Temple Scroll, Jerusalem, 1983.
H. Stegemann, “The Literary Composition of the Temple Scroll and its Status at Qumran", in Temple Scroll Studies, G. Brooke (ed.), Sheffield, 1989, pp. 123-148.
Michael O. Wise, A Critical Analysis of the Temple Scroll from Qumran Cave 11, SAOC 49, Chicago: Oriental Institute, 1990.
Hartmut Stegemann, "Is the Temple Scroll a Sixth Book of the Torah—Lost for 2,500 Years?", in Understanding the Dead Sea Scrolls, Herschel Shanks (ed.), New York, 1992, pp. 126-136.
E. Qimron, The Temple Scroll, Beer-sheva and Jerusalem, 1995.
חנן אשל, "ארבעים שנה לרכישתה של מגילת המקדש", בתוך מועד: שנתון למדעי היהדות 18, 2008, עמ' 42–54.
רומן וילק, המלכות במגילת המקדש זמנה וריקעה, אוניברסיטת ת"א - עבודת מאסטר, 1980.
רומן וילק, "יוספוס ומגילת המקדש?", בתוך סיני קו (אב-אלול תש"ן) רפא-רפב, 1990.
רומן וילק, "החשמונאים וספרות קומראן", בתוך פסיפס 4, האוניברסיטה הפתוחה, 1996' עמ' 47–56.
כנה ורמן, "על מועדי הכפרה במגילת המקדש", מגלות 4, 2006, עמ' 89–119.
יגאל ידין, מגילת המקדש, 3 כרכים, ירושלים, תשל"ז.
יגאל ידין, מגילת המקדש, ספרית מעריב, 1990.
מגן ברושי, "אדריכלות ובניין ערים במגילות הגנוזות", בתוך ארץ ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה כ"ג, תשנ"ב, עמ' 286–292.
אלישע קימרון, "התרנגול והכלב ומגילת המקדש - 11QT (עמ’ XLVIII)", בתוך תרביץ: רבעון למדעי היהדות ס"ד, תשנ"ה, עמ' 473–476.
אדולפו רויטמן, סוד ההיכל: בעקבות מגילת המקדש, הוצאת מוצרי מוזיאון ישראל, 2003.
יהודה שיפמן, "מגילת-המקדש אחרי שלושים שנה", בתוך קדמוניות: רבעון לעתיקות ארץ-ישראל וארצות המקרא ל’ (114), 1997, עמ' 101–104
יצחק שושן ורפי סיטון, אנשי הסוד והסתר, 1990
מיכאל חיוטין, "מעשה המשכן ופתרון בעיית [לוחות הע] במגילת המקדש", בתוך בית מקרא 39 (1994)
הערות שוליים

↑  ראו כאן בהרחבה
↑  י. ידין, מגילת המקדש, 3 כרכים, ירושלים, תשל"ז
↑  Y. Yadin, The Temple Scroll: Jerusalem, 1983.
↑  E. Qimron, The Temple Scroll, Beer-sheva and Jerusalem, 1995
↑  י. ידין, מגילת המקדש, עמ' 41–69
↑  שם, עמ' 295–298
↑  Hartmut Stegemann, 'Is the Temple Scroll a Sixth Book of the Torah—Lost for 2,500 Years?', Understanding the Dead Sea Scrolls, Herschel Shanks (ed.), New York, 1992, 126-136
↑  י. ידין, מגילת המקדש, שם.
↑  חנן אשל, 'ארבעים שנה לרכישתה של מגילת המקדש', מועד: שנתון למדעי היהדות 18, 2008, עמ' 42–54
↑  יהודה שיפמן, 'מגילת-המקדש אחרי שלושים שנה', קדמוניות: רבעון לעתיקות ארץ-ישראל וארצות המקרא ל’ (114), 1997, עמ' 102
↑  י. ידין, מגילת המקדש, עמ' 95-115
↑  The Temple Scroll: Aspects of Its Historical Provenance and Literary Character
↑  שם, עמ' 116-167
↑  שם, עמ' 169–187
↑  שם, עמ' 188–199
↑  חנן אשל, 'ארבעים שנה לרכישתה של מגילת המקדש', עמ' 45–46
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265097805171  LCCN: n78015278  VIAF: 182249856   WorldCat (עם VIAF): 182249856
מזהגייש

מזהגייש (בהונגרית: Mezőhegyes) היא עיר בנפת מזקובאצ'האזה שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בה קהילה יהודית. בשנת 1990 חיו בכפר 7,100 תושבים ובשנת 2023 רק 4,393 תושבים.
האזור היה מיושב בעת העתיקה וממצאים ארכאולוגיים מעידים כי בני אדם חיו באזור בתקופת הברונזה. מזהגייש עצמה מוזכרת לראשונה בכתבים משנת 1421. היישוב הפך לעיר רשמית בשנת 1989.
יהודי מזהגייש

יהודים חיו במזהגייש במאה ה-19 ובשנת 1944 נרצחו יהודים מהעיר בשואת יהודי הונגריה.
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1880 | 43 | 3,380 |
| 1910 | 35 |  |
| 1920 | 26 |  |
| 1930 | 17 |  |
| 1941 | 6 | 8,159 |
ערים תאומות

לטורקווה ברית ערים תאומות עם:
רומניה ארד, רומניה
הונגריה טורקווה, הונגריה
איטליה Mordano, איטליה
רומניה Kispereg, רומניה
רומניה San Giorgio di Nogaro, רומניה
הערות שוליים

↑  נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
↑  תיעוד יהודי מזהגייש שנרצחו בשואה
↑  מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
| יישובים במחוז בקש |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | בקשצ'בה  |  |
| ערים |  בטוניה •  בקש •  • צ'ורוואש •  דוואוואניה •  אלק •  פיזשדיארמט •  גיומנדרד •  גיולה •  קונדורוש •  קרשלדאן •  מדגיישג'האזה •  מזברן •  מזהגייש •  מזקובאצ'האזה •  אורושהאזה •  שרקד •  סרווש •  סגהאלום •  טוטקומלוש •  אויקיגיוש •  וסטה |  |
| כפרים | בקשסנטאנדראש • צ'בסבדי • דובוז • גרנדאש • קטשופרון • סבדקיגיוש • טלקגרנדאש • דומבג'האז • קוורמש • אלמאשקמראש • דומבירטוש • קספר • קישדומבג'האז • קונאגוטה • מגיארבאנהגייש • מגיארדומבג'האז • מדגיישבודזאש • נג'באנהגייש • נג'קמראש • פוסטאוטלקה • וגג'האזה • צ'אדסאלאש • אצ'גפלבה • הוניה • בלמגייר • קמוט • קרשטרצ'ה • טרהוש • מורון • קרשויפלו • קרטססיגט • בוצ'ה • קטגיהאזה • לוקשהאזה • אורמניקוט • קרדוש • צ'בצ'וד • בקשאמשון • צ'נאדאפאצה • גאדורוש • קרדושקוט • נג'סנאש • פוסטפלדוואר • ביהראוגרה • גסט • קרשנג'הרשאן • קטגיאן • מהקרק • מזגיאן • שרקדקרסטור • אויסלונטה • ז'דאן |  |
| יישובים בנפת מזקובאצ'האזה |
| --- | --- | --- |
| יישובים | מזקובאצ'האזה • בטוניה • מדגיישג'האזה • מזהגייש • דומבג'האז • קוורמש • אלמאשקמראש • דומבירטוש • קספר • קישדומבג'האז • קונאגוטה • מגיארבאנהגייש • מגיארדומבג'האז • מדגיישבודזאש • נג'באנהגייש • נג'קמראש • פוסטאוטלקה • וגג'האזה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562574105171  LCCN: n86112009  MusicBrainz: 30b87e43-ef90-42d2-9aeb-ad3fab07e227  NKC: ge1099901  VIAF: 127927871   WorldCat (עם VIAF): 127927871
מוריס עמנואל

| --- | --- |

מוריס עמנואל 1930
 לידה:  2 במאי 1862 Bar-sur-Aube, צרפת 
 פטירה:  14 בדצמבר 1938 (בגיל 76) פריז, צרפת 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז, בית ספר הלובר 
 זרם:  מוזיקה קלאסית 
 סוגה:  אופרה, סימפוניה 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 צאצאים:  Marthe Emmanuel 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 mauriceemmanuel.fr
 
מוריס עמנואל (בצרפתית: Maurice Emmanuel; ‏2 במאי 1862 – 14 בדצמבר 1938) היה מלחין צרפתי.
קורות חייו

מארי פרנסואה מוריס עמנואל נולד בבורגונדי וגדל בדיז'ון. הוא החל לשיר במקהלת קתדרלה בגיל שבע. נכנס לקונסרבטואר של פריז, שם למד קומפוזיציה אצל ליאו דליב ויצר קשר עם קלוד דביסי, שלמד שם אף הוא.
עמנואל פיתח קריירה אקדמית ראויה לציון. הוא כתב בשנת 1895 מסה על המוזיקה של יוון העתיקה והתמנה לפרופסור לתולדות המוזיקה בקונסרבטואר של פריז בשנת 1909. בין תלמידיו שם היו אוליבייה מסייאן ואנרי דיטייה. עמנואל התעניין בשירי עם, מוזיקה אוריינטלית ומודוסים אקזוטיים – השימוש שעשה במודוסים אלה בחיבוריו הבעית את דליב, שפסל אותו מלגשת לפרס רומא.
עוד שימש מנצח מקהלה בכנסיית סן-קלוטילד, שם היה שארל טורנמיר נגן העוגב, בשנים 1904 עד 1907.
יצירותיו כוללות אופרות על פי "פרומתאוס הכבול" ו"סאלאמין" של אייסכילוס, סימפוניות, רביעיות מיתרים ועוד מוזיקה קאמרית. בדומה לרבות מיצירותיו, שש הסונטינות שלו לפסנתר סולו מציגות את תחומי התעניינותו האקדמית. הראשונה יונקת מן המוזיקה של בורגונדי, בשנייה ממוזגת שירת ציפורים, השלישית מביאה נעימה עממית מבורגונדי כפרק הסיום שלה, הרביעית מכונה בכותרת משנה en divers modes Hindous ("במודוסים הינדים שונים").
לקריאה נוספת

Malcolm MacDonald, notes for recording Continuum CCD 1048, Maurice Emmanuel Six Sonatines, Peter Jacobs (piano).
מחוז טרגונה

מחוז טרגונה (בקטלאנית: Província de Tarragona) הוא אחד מארבעת המחוזות בקהילה האוטונומית של קטלוניה. מחוז טרגונה משתרע בדרומה של קטלוניה ושטחו 6,303 קמ"ר. מספר תושביו עמד בשנת 2021 על 822,309 נפש, כמחצית מהם באזור האורבני של בירת המחוז, טרגונה.
הערים העיקריות במחוז טרגונה והיחידות שאוכלוסייתן מונה למעלה מ-100,000 איש הן הבירה טרגונה (130,323 - 2012) והעיר הסמוכה לה ממערב ראוס (106,622 - 2010). המחוז מחולק לעשרה קומרקס המחולקים בתורם ל-183 מועצות מקומיות.
לנורה קריצ'לו

| --- | --- |

קריצ'לו בכנס קומיק-קון, סן דייגו ביולי 2009
 לידה:  4 בינואר 1985 (בת 39) וסטמינסטר, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  לנורה איזבלה קריצ'לו
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-2004 
 מקום לימודים:  St Claudine's Catholic School for Girls 
 פרופיל ב-IMDb
 
לנורה איזבלה קריצ'לו (באנגלית: Lenora Isabella Crichlow; נולדה ב-4 בינואר 1985) היא שחקנית אנגלייה. היא זכתה להכרה כשכיכבה בתפקיד מריה "שוגר" סוויט בסדרת הדרמה קומית של ערוץ 4 "שוגר אהובתי", אנני סוייר בדרמה העל טבעית "כמעט אנושיים" של ערוץ BBC Three, ובדמות שאניה אנדרוז בסרט הספורט "Fast Girls" משנת 2012. ב-2013 גילמה קריצ'לו את צ'ן סם בסרט הטלוויזיה "ברטון וטיילור". ב-2013 החלה לשחק בתפקיד קבוע בסיטקום "Back in the Game" של רשת ABC, וב-2014 בסדרה הקומית "A to Z" של רשת NBC.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2006 | השממה | Wilderness | מנדי |  |
| 2012 |  | Fast Girls | שאנייה אנדרוז |  |
| 2014 | חשמל | Electricity | מל |  |
| 2016 | פריחה מאוחרת | The Late Bloomer | ניקי |  |
| 2020 |  | The Big Ugly | פיונה |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2004 |  | Bella and the Boys | סטייסי | סרט טלוויזיה |
| 2004 |  | The Bill | שירלי מוס | סדרת טלוויזיה (12 פרקים) |
| 2005 | חדר מיון | Casualty | לינדה סארי | בפרק "Truth, Lies and Videotape" |
| 2005–2006 | שוגר אהובתי | Sugar Rush | מריה "שוגר" סוויט | סדרת טלוויזיה (20 פרקים) |
| 2007 | דוקטור הו | Doctor Who | צ'ין | בפרק "Gridlock" |
| 2008 | נשיקת מוות | Kiss of Death | ג'וד ויילי | סרט טלוויזיה |
| 2008 |  | The Things I Haven't Told You | מיס בייקר | סרט טלוויזיה |
| 2008 | חדר מיון | Casualty | מישל | בפרק "There and Back Again" |
| 2009–2012 | כמעט אנושיים | Being Human | אנני סויר | סדרת טלוויזיה (30 פרקים) |
| 2009 |  | Collision | אליס ג'קסון | מיני-סדרה |
| 2010 |  | Material Girl | אלי רדקליף | מיני-סדרה |
| 2010 |  | Dappers | אשלי | פרק פיילוט |
| 2011 |  | Death in Paradise | לילי תומסון | סדרת טלוויזיה (פרק אחד) |
| 2012 | המפקח ג'ורג' ג'נטלי | Inspector George Gently | קרול מורפורד | בפרק "Gently Northern Soul" |
| 2012 | דלתות נפתחות | Doors Open | לורה סטנטון | סרט טלוויזיה |
| 2013 | ברטון וטיילור | Burton & Taylor | צ'ן סם | סרט טלוויזיה |
| 2013 | מראה שחורה | Black Mirror | ויקטוריה סקיליין | בפרק "דב לבן" |
| 2013–2014 | חזרה למשחק | Back in the Game | גיגי פרננדז-לווט | סדרת טלוויזיה (12 פרקים) |
| 2014–2015 |  | A to Z | סטפי בנט | סדרת טלוויזיה (13 פרקים) |
| 2016 | חשודים | Suspects | סמלת בילוש אלישה ברוקס | סדרת טלוויזיה (6 פרקים) |
| 2017 | צ'יפ | Flaked | רוזה | סדרת טלוויזיה (5 פרקים) |
| 2018 |  | Deception | דינה קלארק | סדרת טלוויזיה (13 פרקים) |
| 2020 | אווניו 5 | Avenue 5 | בילי מק'וורי | סדרת טלוויזיה; תפקיד משני |
תפקידים בתיאטרון

| שנה | שם | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2006 | 93.2 FM | דלישה טיילור | תיאטרון רויאל קורט |
| 2008 | Big White Fog | קלודין אדמס | תיאטרון אלמיידה |
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | עבור | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2011 | פרסי מגזין גלאמור | שחקנית השנה בטלוויזיה | כמעט אנושיים | זכייה |
| 2012 | Screen Nation Film and Television Awards | הופעה נשית בקולנוע | Fast Girls | מועמדות |
| 2013 | פרסי מגזין SFX | השחקנית הטובה ביותר | כמעט אנושיים | מועמדות |
| 2014 | Screen Nation Film and Television Awards | הופעה נשית בטלוויזיה | מראה שחורה, Back in the Game וברטון וטיילור | מועמדות |
מימזיס (ספר)

| --- | --- |

עטיפת המהדורה העברית
 מידע כללי
 מאת:  אריך אוארבך
 שפת המקור:  גרמנית
 סוגה:  ספר עיון
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  A. Francke Verlag
 תאריך הוצאה:  1946
 מספר עמודים:  422
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מוסד ביאליק
 תאריך:  1957
 תרגום:  ברוך קרוא
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001124953, 001124954, 000951980, 002599213
מימזיס - התגלמות המציאות בספרות המערב (בגרמנית: Mimesis: Dargestellte Wirklichkeit in der abendländischen Literatur) הוא ספר מאת הפילולוג וחוקר הספרות היהודי-גרמני אריך אוארבך, שהופיע לראשונה ב-1946 בברן שבשווייץ, ונחשב עד היום לאחד מהספרים החשובים ביותר בחקר הספרות.
הספר חוקר את דרך ייצוג המציאות (מימזיס) בספרות המערב. אוארבך בוחן את האודיסיאה של הומרוס, את התנ"ך ואת יצירותיהם של דנטה,  סרוואנטס, מולייר, שייקספיר, רבלה, וירג'יניה וולף, מרסל פרוסט ויוצרים מרכזיים אחרים בתרבות המערבית, ומנסה לתאר על פי ייצוג המציאות בספרים אלה כיצד השתנתה תפיסת המציאות בהיסטוריה המערבית.
על פי אוארבך, בספרות המערב יש שני אופני ייצוג עיקריים: האחד, שתחילתו בהומרוס, דוגל בהפרדת סגנונות. סגנון "גבוה" לדמויות הרואיות, וסגנון "נמוך" לדמויות קומיות. הזרם השני, שתחילתו במקרא, מבטל את רמות הסגנון השונות, ומציג גיבורים "גבוהים" ו"נמוכים" באותו הסגנון. אוארבך בוחן קטעים מתוך ספרות המערב, ומעניק להם קריאה צמודה. הוא מנתח את המבנה התחבירי ואת בחירת המילים בטקסטים, ומנסה לקשרם לתפיסת המציאות בתרבות שבה נכתבו טקסטים אלה. עניינו העיקרי הוא הציבור הקורא ותגובתו לטקסט, והוא נע מהקטע הספציפי ביצירה לסגנון הכתיבה הנפוץ בזמן חיבור היצירה.
גישתו של אוארבך היא, כפי שהוא כינה אותה, "פרספקטיבה היסטורית". לטענתו, בכל תקופה קיימים אמצעים וטכניקות ספרותיות משלה, שנותנות ביטוי ייחודי לתפיסת האדם בתקופה זו. להבדיל מחוקרים אחרים, הוא לא משבח את דנטה, למשל, על שהוא "מודרני" יותר מיוצרים אחרים בתקופתו, אלא הוא מנסה להבין כיצד סגנונו של דנטה קשור לתקופתו ולאמצעי הביטוי שלה, וכיצד אלו קשורים לתפיסה חברתית כוללת.
תרגום עברי

אריך אוארבך, מימזיס: התגלמות המציאות בספרות המערב, תרגם ברוך קרוא, הוסיף מבוא דב סדן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ח (1957). (התרגום זיכה את מחברו בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת)
לקריאה נוספת

גלילי שחר, "מונותאיזם וספרות", בספרו: שארית ההתגלות: החוק, הגוף ושאלת הספרות, מוסד ביאליק, 2011, עמ' 20–43.
מוזיקה חסידית

מוזיקה חסידית היא סוגה מוזיקלית השייכת למוזיקה היהודית. במקור, המונח כלל רק ניגונים ושירים שהושרו בתנועת החסידות, בה יוחס למוזיקה תפקיד חשוב בעבודת השם.
ז'אנרים במוזיקה החסידית > ניגונים חסידיים

ניגונים חסידיים, היא סוגה מוזיקלית השייכת למוזיקה היהודית. המונח כולל ניגונים ושירים שהושרו בתנועת החסידות, בה יוחס למוזיקה תפקיד חשוב בעבודת השם, וכן שירים בסגנון זה שהולחנו כיום, שירים וניגונים אלו מלווים את התפילות ומושרים גם בטישים, התוועדויות, חתונות, סעודות מצווה ומועדים נוספים.
בין האמנים הבולטים בתחום זה ניתן למנות את חיים בנט, יוסף משה כהנא, ירמיה דמן ובן ציון שנקר.
ז'אנרים במוזיקה החסידית > מוזיקה חסידית

מוזיקה חסידית מודרנית הנשענת על בסיס המוזיקה החסידית המסורתית בליווי כלים חדשים ובמקצב מהיר יותר, בהשפעה בולטת של סגנונות הרוק, הפופ, הדאנס ומוזיקה מערבית אחרת.
בין האמנים הבולטים בתחום זה ניתן למנות את הזמרים מרדכי בן-דוד, אברהם פריד, יעקב שוואקי, מוטי שטיינמץ, מרדכי שפירא, ליפא שמלצר, בני פרידמן, דדי גראוכר, אוהד מושקוביץ, ואת המלחינים (חלקם גם מעבדים) יוסי גרין, פינקי ובר, ישראל לאם, מונה רוזנבלום, משה לאופר, יואלי דיקמן, אלחנן אלחדד, איצי וולדנר, ורובי בנט.
ז'אנרים במוזיקה החסידית > מזרחי חסידי

ז'אנר המשלב מוטיבים מזרחיים אך מושר על ידי זמרים המשתייכים לז'אנר החסידי, על פי רוב ללא מבטא מזרחי.
ז'אנרים במוזיקה החסידית > שירת ילדים

במוזיקה החסידית בולטת הופעת ילדים, המהווים תחליף לקול הסופרן הנשי. מקהלות ולהקות של ילדים מבצעות על פי רוב שירים השייכים לז'אנר החסידי. מקהלות הילדים משמשות הן כז'אנר בפני עצמו והן כקרש קפיצה של הסולנים לקריירה מוזיקלית בעתיד, בהסתמך על כישורים ופרסום שרכשו כחברים במקהלות ובלהקות. בין הלהקות והמקהלות הבולטות שפעלו בעבר: פרחי לונדון של יגאל צליק (נחשב כאבי להקות ה"פרחי"), פרחי טורונטו של ירחמיאל ביגון שהקים בהמשך את פרחי מיאמי, צליל וזמר של אברהם רוזנברג, עמודי שיש של שמואל בורגר ואלי והילדים של אלי ליפסקר, ובישראל: רננו חסידים של חיים בנט, ופרחי צברים ואנעים זמירות של משה מרדכי רוזנבלום.
בין הלהקות והמקהלות הפעילות כיום: פרחי ירושלים, מלאכים (של תלמידי בית הספר "מלאכים" לקול ולמוזיקה יהודית אומנותית בניהולו של רפי ביטון) ומקהלת חסידימלך של מקהלת מלכות. ובחו"ל: פרחי מיאמי של ירחמיאל ביגון, פרחי בני הישיבות ("ישיבה בויס"), "פרחי לחיים" של יוסף משה כהנא ושיר ושבח של חיים מאיר פליגמן, יונגערליך, די קינדער הקנדית, והבולטת מכולם יידיש נחת של מוישי קרויס ויוסי גרין.
עם ילדי הפלא הבולטים בעבר ובהווה נמנים: יוסל'ה רוזנבלט, חיים אליעזר הרשטיק ובנו ישראל, אברהם פריד, מוטי זינגבוים, אהרן הלוי (מוכר מאז כמוטי ויזל), עמית ליסטוונד, רפי ביטון, דודי הרץ, מידד טסה, יונתן שינפלד, אברהם חיים גרין, בנצי קלצקין, מישל כהן (מהסולנים של "פרחי ירושלים" ומצטיין העונה הראשונה של התוכנית "בית ספר למוסיקה").
ז'אנרים במוזיקה החסידית > מזרחי

מוזיקה דתית מזרחית המושפעת ממוזיקה ערבית וממוזיקה ים תיכונית ישראלית. בין האמנים הבולטים בתחום זה ניתן למנות את הזמרים גד אלבז, חיים ישראל, יניב בן משיח, איציק אשל, אבי בן ישראל, איציק דדיה, ואיציק אורלב ואת המלחינים אלחנן אלחדד,  שמואל יונה ושרון אבילחק. אביהו מדינה הוא זמר, כותב ומלחין מהבולטים ביותר במוזיקה המזרחית.
ז'אנרים במוזיקה החסידית > מוזיקה יהודית מקורית

מוזיקה יהודית מקורית (נקראת גם מוזיקה אלטרנטיבית) היא מוזיקה עכשווית הכוללת מגוון סגנונות כגון רוק, פופ, מוזיקת עולם, מוזיקה אתנית ועוד. המשותף לכולם הוא המסר שמנסים האמנים להעביר דרך שיריהם. בין האמנים הבולטים בתחום זה ניתן למנות את שני האחים אהרן ויונתן רזאל, שיבי קלר, סיני תור, ביני לנדאו, אודי דוידי, יוסף קרדונר, ישי ריבו, עדי רן, חנן בן ארי, שולי רנד ועוד.
ז'אנרים במוזיקה החסידית > שירת קרליבך

בין האומנים הבולטים במוזיקה החסידית, שלמעשה יצר זרם נוסף בתוכה, הוא הרב שלמה קרליבך. הוא הושפע מניגונים חסידיים רבים ובמיוחד מניגוני חב"ד ומודז'יץ, וממהפכת המוזיקה של שנות ה-60 ואמנים דוגמת בוב דילן והביטלס. במוזיקה שלו הוא שילב אלמנטים של מוזיקת רוק ומוזיקת נשמה, והתחיל ז'אנר ייחודי שנקרא שירת קרליבך, המתאפיין במלודיות נעימות וקליטות, מהלכים הרמוניים פשוטים, ושירים מלאי רגש. בין האמנים המגדירים עצמם כתלמידיו ניתן למנות את יהושע אנגלמן, יהודה גרין, שלמה כ"ץ, חזקי סופר וחיים דוד סרצ'יק.
תפוצה

כיום נחשבת המוזיקה החסידית כמוזיקה המיועדת בעיקר לציבור הדתי והחרדי. תחנות הרדיו החרדיות קול חי וקול ברמה משדרות בעיקר מוזיקה חסידית. בתחילת העשור השני של המאה ה-21, הגיעה המוזיקה החסידית אף לאינטרנט, למשל באתרים המכילים קובצי שמע ובכתבות טקסט ווידאו.
תפוצה > חתונות

ברוב החתונות בציבור הדתי לאומי החסידי, הליטאי והספרדי, השירים החסידיים תופסים מקום עיקרי במוזיקה שמתנגנת באירוע. החל מהחופה שמלווה בשירי נשמה, ניגונים ושירים חסידיים איטיים ומרגשים וכלה בהרקדות המוניות. על המוזיקה בחתונות מופקדים לרוב תזמורות שמנגנות מוזיקה חסידית או לחלופין תקליטן, דוגמת תזמורת שלהבת של הזמר גלעד פוטולסקי.
תפוצה > מוזיקאים דתיים שזכו להכרה בינלאומית

ישנם מספר מוזיקאים דתיים שזכו אף לקריירה בינלאומית רחבה, ביניהם נמנים: מתיסיהו, אלכס קלייר, יצחק מאיר הלפגוט, המכביטס, ניסים בלאק, אהרון סיטבון, שמואל שפירו, קן ברג'ס, רועי אדרי, בנימין מולר, בני פרידמן, דניאל גילדר, שלום למר, בערי וועבער וגד אלבז. רובם שיתפו פעולה בהפקות בינלאומיות וחלקם אף חתומים בחברות סוני מיוזיק אנטרטיינמנט, דקה גולד, Vevo, אפיק רקורדס, איילנד רקורדס ועוד.
מוזיקה חסידית בסטרימינג > האמנים הדתיים המושמעים ביותר בספוטיפיי

עדכון מלא של נתוני הטבלה בוצע לאחרונה ב-7 ביוני 2023 (החל מ-60 אלף מאזינים חודשיים)
| אמן | מספר מאזינים חודשיים |
| --- | --- |
אלכס קלייר: 951 אלף
חנן בן ארי: 459 אלף
ישי ריבו: 439 אלף
עקיבא תורג'מן: 315 אלף
אביתר בנאי: 299 אלף
נרקיס: 210 אלף
שולי רנד: 180 אלף
מאיר בנאי: 175 אלף
אהוד בנאי: 171 אלף
אריאל זילבר: 169 אלף
ירחמיאל ביגון & פרחי מיאמי: 152 אלף
יעקב שוואקי: 144 אלף
אברהם פריד: 93 אלף
גד אלבז: 80 אלף
מרדכי שפירא: 69 אלף
חיים ישראל: 64 אלף
משה קליין: 63 אלף
קובי ברומר: 62 אלף
יונתן רזאל: 62 אלף
מוזיקה חסידית ביוטיוב

מתיסיהו היה לחרדי הראשון שהוציא שיר שצבר כ-99 מיליון צפיות ביוטיוב. שיריו התקבלו חלקית בקרב הציבור החרדי-מודרני עד ליציאתו בשאלה. לעומתו אלכס קלייר - זמר בינלאומי שחזר בתשובה - ששיריו צברו סכומי צפיות דומים באתר (85 מיליון), עד היום שיריו לא יועדו וממילא לא התקבלו בחברה הדתית על אף שאלכס עצמו חרדי.
מרבית שיריו של ישי ריבו (בהם "לשוב הביתה" עם  מעל ל-52 מיליון צפיות) התקבלו במגזר הדתי ואף בחלק מהמגזר החרדי-קלאסי. לעומתו, חנן בן ארי (35 מיליון) על אף היותו דתי, מרבית שיריו לא התקבלו במגזר החסידי. "עברי אנוכי" של בני פרידמן הוא השיר החסידי הראשון שהגיע ל-25 מיליון צפיות כשיר חסידי-קלאסי. על-אף שהקליפ לשיר צבר ביקורת בחוגים מסוימים על אופיו.
ראו גם

כליזמר (מסורת מוזיקלית)
ניגוני חב"ד
ניגוני ברסלב
ערכים על זמרים חסידיים
צמאה
משה לאופר מנגן חב"ד
לקריאה נוספת

חיים זיכרמן, שחור כחול-לבן - מסע אל תוך החברה החרדית בישראל, ידיעות ספרים, 2014, עמ' 264–269.
הערות שוליים

↑  יש לה גם מקהלה ישראלית.
↑  על תופעת ילדי פלא דתיים ראו כאן. וכן ראו כאן על תוכנית רדיו שעסקה בילדי פלא בעבר ובהווה (הקישור אינו פעיל, 2020), וכן יוסף ארנפלד, הילד שמאחורי הפלא, באתר ערוץ 7, 24 בדצמבר 2015
מזהירי שבת

מזהירי שבת הוא שם ששימש ארגונים רבים לעידוד שמירת השבת.
היסטוריה

על ארגונים בשם "מזהירי שבת" דווח בהצפירה כבר בשנות ה-80 של המאה ה-19. בדצמבר 1882 מסופר על חברת מזהירי שבת שהוקמה בלומז'ה:
בספטמבר 1889 תוארה החברה בביאליסטוק:
הרב ישראל מאיר הכהן יצא בקריאה להקים בכל מקום יישוב חברת "מזהירי שבת" וכתב: "אם יהיו מפקחים על זה יצילו הרבה נפשות קדושות מעוון חילול שבת החמור" וחזר על בקשתו זו שוב ושוב במכתביו.
בשנות ה-20 פעלו חברות של מזהירי שבת במקומות רבים ברחבי פולין וליטא.
בשנות ה-30 הוקמו חברות מזהירי שבת במספר יישובים בארץ ישראל. דב סוקולובסקי הקים חברת מזהירי שבת בירושלים וחברות פעלו גם בחדרה ובבני ברק.
דרכי פעולה

עיקר מטרת חברת מזהירי שבת במכתבי החפץ חיים היה להוכיח את בעלי החנויות לסגור אותם בזמן.
חברות מזהירי שבת חפשו דרכים מגוונות לעודד את שמירת השבת. בסלונים הם הביאו להסכמת מובילי הסחורות והסבלים שסחורות שהגיעו לעיר במוצאי שבת או בשבת יובלו לאחר השבת בחצי המחיר הרגיל, כדי למנוע את הובלת הסחורות בשבת עצמה.
בירושלים, החברה פעלה אצל שלטונות המנדט בדרישה לחייב את סגירת החנויות ביום שישי לפני כניסת השבת. החברה זקפה לזכותה את העובדה שבתי הקולנוע בירושלים היו סגורים בשבת. ראשי החברה גייסו מאות מתנדבים שארגנו פעולות מחאה וניהלו מאבק נגד פתיחת עסקים וחילולי שבת בירושלים. בין המשתתפים המפורסמים בפעילות החברה בירושלים היו הרבנים: אריה לוין, דב סוקולובסקי שבתי יודלביץ, חייקל מילצקי, מרדכי אליהו וישראל יעקב פישר. סוקלובסקי נהג לשלוח מכתבים לאנשים שנראו מחללים שבת שבהם ביקש מהם שלא לחלל שבת.
בחדרה פעלה החברה לחקיקת חוק שיצמצם את חילול השבת.
דרכי פעולה > אופי הפעילות בירושלים ובני ברק

חברות "מזהירי שבת" לא היו היחידות שפעלו למען שמירת השבת בארץ ישראל ולצדן פעלו חברות אחרות תחת שמות כמו "למען השבת", "שומרי שבת", "משמרת שבת" ו"מגיני השבת".
בנטורי קרתא הציגו את ההבדל, לשיטתם, בין מזהירי שבת בירושלים לבין שאר החברות:
בירושלים היו מקרים רבים בהם נעצרו מזהירי שבת על הפרת הסדר הציבורי.
בספר על החזון אי"ש מתוארת פעילות מזהירי השבת בבני ברק:
הערות שוליים

↑  לאמזא, הצפירה, 12 בדצמבר 1882
↑  ביאליסטאק, הצפירה, 11 בספטמבר 1889
↑  ישראל מאיר הכהן, מכתב בקשה מבעל חפץ חיים, קונטרס מאמרים וקול קורא, עמוד ח', באתר היברובוקס
1 2  בנימין בראון, 'מעמדם ההלכתי של "פושעי זמננו" במשנת החפץ חיים', בתוך: מנחם לורברבוים ואח' (עורכים), על דעת הקהל: דת ופוליטיקה במסורת היהודית – ספר היובל לכבוד אביעזר רביצקי, הוצאת מרכז זלמן שזר והמכון הישראלי לדמוקרטיה, ירושלים תשע"ב, עמ' 806, 816
↑  הר"מ ר' משה מנחם קוזלובסקי, הצופה, 22 באפריל 1960; המשך, בטור שמאל
↑  להגנת השבת, הארץ, 30 בנובמבר 1928
↑  חדרה, הצופה, 21 ביוני 1939
↑  מכתבים להמערכת, הצופה, 4 בספטמבר 1939
↑  חדרה - חברת מזהירי שבת, דבר, 13 בספטמבר 1940
↑  שומרי שבת בפולין, הארץ, 16 בדצמבר 1929
↑  מזהירי שבת אצל המושל, דואר היום, 5 בדצמבר 1935
↑  מנחם פרוש, דברים שלא נכתבו, דואר היום, 11 ביוני 1936
↑  אהרן דולב, השער החשוך של מאה שערים, מעריב, 19 באוגוסט 1977
↑  נתקבלה חוקת השבת במועצת חדרה, הצופה, 13 בנובמבר 1940
↑  מודעא רבה לאורייתא!, נרות שבת, ב' אייר תש"ג, באתר היברובוקס
↑  משמרת חומותינו, כרך 1, סביבות עמוד קצא
↑  מזהיר שבת בדין, הארץ, 18 בפברואר 1940
↑  דינם של מזהירי שבת, הצופה, 11 ביוני 1940
↑  משפטם של מזהירי שבת, הצופה, 19 בספטמבר 1941
↑  הנאסרים על משמר השבת, שערים, 6 בנובמבר 1947
↑  פאר הדור, כרך ב', הוצאת נצח, 1969, עמוד פב
מחזור חיים לאימוץ טכנולוגי

מחזור חיים לאימוץ טכנולוגי (באנגלית: Technology adoption life cycle) הוא מודל מתחום הסוציולוגיה המתאר את התהליך של אימוץ או קבלה של מוצר חדש או טכנולוגיה חדשה, בהתאם למאפיינים הדמוגרפיים והפסיכולוגיים של קבוצה ספציפית.