stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם דייוויד רוס
הערות שוליים

1 2  George Clark, 'Sir David Ross', Proceedings of the British Academy, 57 (1971), pp. 525–543
↑  "APS Member History". search.amphilsoc.org.
↑  "William David Ross". American Academy of Arts & Sciences (באנגלית).
↑  Stratton-Lake, Philip (2002). "Introduction".  In Stratton-Lake, Philip (ed.). The right and the good. Oxford: Clarendon Press. doi:10.1093/0199252653.001.0001. ISBN 978-0-19-153096-8. OCLC 302367339.
↑  Ross, W. D. (2002). "What Makes Right Acts Right?" (PDF). The right and the good. Philip Stratton-Lake. Oxford: Clarendon Press. pp. 29–30. doi:10.1093/0199252653.003.0002. ISBN 978-0-19-153096-8. OCLC 302367339. The moral order expressed in these propositions is just as much part of the fundamental nature of the universe (and, we may add, of any possible universe in which there were moral agents at all) as is the spatial or numerical structure expressed in the axioms of geometry or arithmetic.
1 2 3  Skelton, Anthony (2012). "William David Ross". The Stanford Encyclopedia of Philosophy. Metaphysics Research Lab, Stanford University.
1 2  Shelly Kagan, The Limits of Morality, (Oxford: Clarendon Press, 1989) p. 17n.
1 2 3  Simpson, David L. "William David Ross". Internet Encyclopedia of Philosophy.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267097505171  PLWABN: 9810569641305606  BIBSYS: 90071528  BNE: XX1155473  BnF: cb12329596s (data)  CANTIC: a10149624  CiNii: DA01762763  GND: 115803335  ICCU: RAVV043371  ISNI: 0000 0001 1032 3901  LCCN: n79138637  LNB: 000124403  NDL: 00666219  NKC: jn20000604701  NLA: 35463653  NLG: 62757  NLK: KAC201103192  NSK: 000203935  NTA: 068254474  RERO: 02-A000139462  SELIBR: 264512  SNAC: w6nk7kzt  SUDOC: 032223676  Trove: 962144  VcBA: 495/1297  VIAF: 25151776776018011186   WorldCat (עם VIAF): 25151776776018011186 
קבר משפחת רוס, בית הקברות גראנג'
ישיבת חובבי תורה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 ישיבה
 תקופת הפעילות:  1999–הווה (כ־25 שנים) 
 מייסדים:  אבי וייס 
 מיקום
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  40°53′16″N 73°54′37″W﻿ / ﻿40.8878°N 73.9104°W﻿ / 40.8878; -73.9104
 www.yctorah.org
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיישיבת חובבי תורה(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיישיבת חובבי תורה
 
בית הספר לרבנות ישיבת חובבי תורה (YCT) הוא ישיבה אורתודוקסית פתוחה שנוסדה בשנת 1999 על ידי הרב אבי ווייס, באזור ריברדייל שברובע הברונקס, ניו יורק. מטרתה לחנך רבנים "פתוחים, לא שיפוטיים, בעלי ידע, אמפתיה, הששים להפוך את האורתודוקסיה לתנועה בעלת אינטראקציה משמעותית המכבדת את כל היהודים, ללא תלות בשיוכם, מחויבותם או הרקע שלהם". YCT ומדגישה התמקדות ברוחניות, פתיחות ותשומת לב לנושאים עכשוויים ולקהילה היהודית הרחבה.
YCT הסמיכה את רבני המחזור הראשון ביוני 2004 ומאז מסמיכה מחזור של רבנים בחודש יוני מדי שנה. ראש הישיבה הנוכחי הוא הרב דב לינזר (אנ'). הנשיא האחרון היה הרב אשר לופטין (אנ').[דרוש מקור]
הישיבה מציעה תוכנית חינוך יהודית ציבורית [דרושה הבהרה] בשיתוף המכון העברי בריברדייל, בקמפוס ריברדייל, וכן אירועים פתוחים כגון ימי עיון בנושאי תנ"ך ומחשבה יהודית. מאז הקמתה, נאבקת YCT על תמיכת הקהילה האורתודוקסית. המועצה הרבנית של אמריקה אינה מקבלת את סמיכת YCT לרבנות, ואגודת ישראל של אמריקה הכריזה כי ישיבת חובבי תורה, ישיבת מהר"ת, אורתודוקסיה פתוחה וגורמים קשורים אחרים דומים לתנועות לאורך ההיסטוריה היהודית שדחו את עיקרי היהדות.
היסטוריה

בשנת 1996 הקימו הרבנים אבי ווייס וסול ברמן (אנ') תוכנית המכונה MeORoT ("מאורות", ראשי תיבות באנגלית של "הכשרה רבנית מודרנית אורתודוקסית") שסיפקה הרצאות לתלמידים בישיבה יוניברסיטי. המלגה הייתה משותפת לישיבה יוניברסיטי, ארגון "עדה (Edah)", והמכון העברי בריברדייל, בראשות ווייס. שנה לאחר מכן, 1997, הוסיף וייס את מלגת "תורת מרים" לתוכנית מאורות, והזמין נשים המעורבות במדעי היהדות להשתתף בהרצאות אלה.[דרוש מקור]
בספטמבר 1999 השיקו הרב ויס והרב דב לינזר את ישיבת חובבי תורה כתוכנית למידה לתואר ראשון, בעיקר לסטודנטים באוניברסיטת קולומביה ובמכללת ברנרד. הרב לינזר מונה לראש הישיבה, ששכנה בקהילת "רמת אורה", קהילה מודרנית אורתודוקסית ברחוב 110 במנהטן.
בספטמבר 2000 החל המחזור הראשון בבית הספר לרבנות, עם שבעה תלמידים. בינואר 2004 עברה הישיבה לבית הספר התיכון אברהם יהושע השל ברחוב 60, ושנה לאחר מכן למרכז קראפט/קולומביה ברנארד הלל ברחוב 115. [דרוש מקור]. בקיץ 2010 עברה הישיבה למכון העברי של ריברדייל.
בשנת 2006 הגישה YCT בקשה לחברות במועצה הרבנית של אמריקה, הגוף הרבני המזוהה עם האיחוד האורתודוקסי, הגוף המרכזי של האורתודוקסיה המודרנית בארצות הברית. לאחר מכן היא משכה את הבקשה לאור הערכתה כי היא תידחה.
מאז הקמתה, YCT תיארה את עצמה כמוסד של האורתודוקסיה הפתוחה. בעקבות ביקורות אורתודוקסיות חריפות נגד המושג, החל המוסד להתרחק ממנו. בית הספר הסיר כל התייחסות לאורתודוקסיה הפתוחה באתר האינטרנט שלו, והחליף את התיאור "פתוחה" ב"מודרנית". בריאיון לעיתון "The Jewish Week" באוגוסט 2017, אמר הרב אשר לופטין, נשיא בית הספר: "כשהם אומרים 'אורתודוקסים פתוחים' אני אומר 'אנחנו אורתודוקסים מודרניים. אנחנו חלק מלא מהאורתודוקסיה המודרנית'."
באפריל 2019 החליטה הישיבה שלא להסמיך את דניאל אטווד, הומוסקסואל גלוי, כרב. ההחלטה עוררה זעם בקרב ארגוני להט"ב.
תוכנית לימודים

בדומה לתוכניות הסמכה קלסיות לרבנות, גם תוכנית הלימודים של YCT מתמקדת בתלמוד ובהלכה. התוכנית כוללת גם לימודי תנ"ך ומחשבת ישראל, וכן מתודולוגיות אקדמיות חדשניות.
אחד התחומים החדשניים יותר בתוכנית הלימודים הוא דגש חסר תקדים על ייעוץ רבני (אנ') ופיתוח מקצועי. בתחום זה מלמדים פסיכולוגים והוא כולל משחקי תפקידים, ניסיון קליני ועבודה בתחום כחונך[דרושה הבהרה]. התוכנית מדגישה נושאים שרבנים נתקלים בהם באופן קבוע: ספק דתי ושינוי אישי; טקסי מעבר; גיל ההתבגרות; שימוש בסמים; בעיות זוגיות ומשפחתיות; תפקוד מיני ותפקוד לקוי; הומוסקסואליות; אלימות במשפחה; אובדן, טרגדיה ושכול; ותגובה לקטסטרופה.
הרב הראשון של הישיבה הוסמך בשנת 2003. ל־YCT עשרה בוגרים בשנה.
על פי אתר האינטרנט שלה, YCT הסמיכה כמאה רבנים המשרתים ברחבי ארצות הברית ומחוץ לה, בבתי כנסת, בקמפוסי מכללות. מלבד רבנים משמשים בוגרים מורים, מנהלים ובתפקידים אחרים.
סגל המוסד

הרב אשר לופטין כיהן כנשיא YCT מיולי 2013 ועד ליולי 2018, לאחר הרב ווייס. הרב דב לינצר הוא ראש הישיבה. עם חברי הסגל האחרים נמנים הרב יששכר כץ, הרב נתנאל הלפגוט, הרב חיים מרדר, מרים שקטר, הרבנית דבורה זלוכאואר וד"ר מישל פרידמן. ב־21 באוקטובר 2007 מונה לינזר כדיקן החדש של ישיבת חובבי תורה. הרב ג'ון קלזן הוא הדיקן הנוכחי ואילו לינצר משמש כראש ישיבה.
מהר"ת

במקביל לישיבת חובבי תורה פועלת "ישיבת מהר"ת" המיועדת לנשים.
ביוני 2009, יצר הרב וייס את התואר MaHaRaT (מהר"ת) עבור שרה הורוויץ. לימים הוסמכה כ"רבה". דבר זה הוביל לתלונות של ה־RCA שהובילו לכך שווייס הצהיר שהוא לא יקרא לבוגרות עתידיות "רבה". לאחר מכן, התפטר וייס מה-RCA. עם זאת, בשנת 2015 הוסמכה יפה אפשטיין לרבה על ידי ישיבת מהר"ת. באותה שנה הוסמכה לילה קז'דאן לתואר רב על ידי אותו ארגון, מה שהפך אותה לבוגרת הראשונה שהוסמכה לתואר "רב".
ביקורת

קבוצות אורתודוקסיות מתחו ביקורת על YCT הנוקטת, על פי הביקורת, עמדות תאולוגיות שאינן מתיישבות עם הערכים המסורתיים. ארגון הרבנים של האורתודוקסיה המודרנית באמריקה, RCA, אינו מכיר את ההסמכה של המוסד לצורך חברות בארגון. בסתיו 2015 הוקיעה אגודת ישראל של אמריקה מהלכים להסמכת נשים והכריזה כי ישיבת חובבי תורה, ישיבת מהר"ת, האורתודוקסיה הפתוחה וגופים קשורים אחרים דומים לתנועות פורשות אחרות לאורך ההיסטוריה היהודית בכך שדחו עקרונות יסוד ביהדות, היא איננה חלק מהיהדות האורתודוקסית ולהסמכותיה אין כל תוקף.
הערות שוליים

↑  "About". www.yctorah.org (באנגלית). נבדק ב-2017-08-30.
1 2  "Mission & Major Achievements". www.yctorah.org (באנגלית). נבדק ב-2017-08-30.
↑  "Orthodox Rabbis Eye Liberal Seminary" The Forward April 7, 2006
1 2  "Moetzes: 'Open Orthodoxy' Not a Form of Torah Judaism". Hamodia.
1 2  "Breach in US Orthodox Judaism grows as haredi body rejects 'Open Orthodoxy' institutions". The Jerusalem Post - JPost.com.
1 2  Josh Nathan-Kazis (3 בנובמבר 2015). "Avi Weiss Defends 'Open Orthodoxy' as Agudah Rabbis Declare War". The Forward. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "Opening Up Orthodox Judaism (אורכב 21.02.2008 בארכיון Wayback Machine)" The Jewish Week, December 12, 2007
↑  "Closing A Chapter On 'Open Orthodoxy'". Jewish Week (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2017-08-30.
↑  חנן גרינווד, "לראשונה אי פעם: הומו מוצהר הוסמך לרב אורתודוקסי, באתר ישראל היום
↑  "Upstart Rabbinical School Set To Fight for Pulpit Jobs". The Forward. 13 ביוני 2003. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Orthodox Rabbis Eye Liberal Seminary". The Forward. נבדק ב-2017-08-30.
↑  "Yeshivat Chovevei Torah Rabbinical School". yctorah.org.
↑  YCT Web Site Administrator. "Yeshivat Chovevei Torah Rabbinical School - Admissions Guidelines and Application". yctorah.org. אורכב מ-המקור ב-2012-12-02. נבדק ב-2020-01-08.
↑  http://www.jta.org/news/article/2012/09/07/3106226/can-asher-lopatin-secure-yeshivat-chovevei-torahs-place-in-orthodox-judaism (אורכב 05.11.2012 בארכיון Wayback Machine)
↑  "The Jewish Week - Connecting the World to Jewish News, Culture, and Opinion". The Jewish Week.
↑  "Class of 2015". Yeshivat Maharat. אורכב מ-המקור ב-2015-12-05. נבדק ב-2020-01-08.
↑  Rabbi Lila Kagedan (25 בנובמבר 2015). "Why Orthodox Judaism needs female rabbis". The Canadian Jewish News. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lichter, Yisroel (21 בפברואר 2007), "Yeshivat Chovevei Torah: Is It Orthodox? An Exposé on a Threat to Halachic Judaism", Yated Ne'eman, Monsey, NY, pp. 53–66, נבדק ב-18 באוגוסט 2011 {{citation}}:  (עזרה)
מיתווים

מיתווים הוא מכון מחקר ומדיניות ישראלי. המכון מתמקד בקידום הדיפלומטיה ויחסי החוץ כמרכיבים מובילים בחשיבה האסטרטגית הישראלית. לפי אתר המכון הוא פועל לקידום שייכותה האזורית של ישראל וקידום שלום בין ישראל לפלסטינים על בסיס עקרון שתי המדינות. כל זאת באמצעות מדיניות חוץ התומכת בשלום, תוך התחשבות רבה יותר בדעת הקהילה הבינלאומית.
המכון ממומן על ידי הקרן לישראל חדשה וקרן פרידריך אברט הגרמנית.
מיתווים היא עמותה, מלכ"ר, שהוקם ב-2011 ופעילותו מתבטאת בהעלאת רעיונות לסדר היום, בתכנון מדיניות ובתמיכה בתהליכי יישום. בראש המכון עומד דוקטור נמרוד גורן ובוועד המנהל חבר פרופסור אלי פודה.
מיתווים, בשיתוף קרן פרידריך אברט, הוציא לאור ב-2013 את הספר "ישראל והאביב הערבי: הזדמנויות בשינוי", בעריכתם של נמרוד גורן וג'ניה יודקביץ'
ב-2020 בדירוג שנערך באוניברסיטת פנסילבניה לאחד מ-20 מכוני המחקר האזרחיים בשיטות מחקר חדשניות.
ב-2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, קידם קבוצת חשיבה לקידום מדיניות. מסקנות הקבוצה היו החשיבות בקביעת יעדים מדיניים למלחמה, על בסיס חזון ״שתי המדינות״. לפי פרסום של הקול היהודי במסמכי סיכום של הקבוצה הוצגה הקמה של מדינת פלסטינית בתור אינטרס ביטחוני. המסמך כלל התייחסות לזירה הבינלאומית, ושימוש במנהיגי העולם בהם ג׳ו ביידן להפעלת לחץ על ממשלת ישראל. המסמך הציב את ״מפעל ההתנחלויות״ בתור אינטרס ביטחוני שלילי של מדינת ישראל, ואת הרשות הפלסטינית בתור אינטרס ביטחוני חיובי.
אחת לתקופה עורך מכון מיתווים סקר דעת קהל בקרב האוכלוסייה בישראל בנושאים של מדיניות חוץ.
הערות שוליים

↑  James G. McGann, 2020 Global Go To Think Tank Index Report, 2021-01-28
↑  חשיפה: תוכניות הקרן החדשה להקמת מדינה פלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1067883754  VIAF: 314879735   WorldCat (עם VIAF): 314879735
מורי קופלר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בינואר 1924 טורונטו, קנדה 
 פטירה:  6 בנובמבר 2017 (בגיל 93) 
 מדינה:  קנדה 
 השכלה:  אוניברסיטת טורונטו 
 פרסים והוקרה:  קצין במסדר קנדה  מסדר אונטריו 
 
מורי קופלר (באנגלית: Murray Koffler;‏ 22 בינואר 1924) היה רוקח יהודי קנדי, נדבן.
קורות חיים

קופלר נולד בטורונטו להורים יהודים ילידי רומניה, הוא למד באוניברסיטת טורונטו, ב-1946 החל לעבוד כרוקח בחנות התרופות של אביו, ב-1962 ייסד את רשת בתי המרקחת "Shoppers Drug Mart". ב-1971 היה שותף בהקמה מחדש של העיתון Canadian Jewish News.
הוא עסק בנדבנות והיה פעיל בין היתר בארגון בני ברית, הוא ייסד את רשת סופר פארם וזאת לאחר שביקר בישראל והחליט להקים במדינה רשת דומה לזו שהקים בקנדה.
הוא גם תרם רבות למכון ויצמן והיה חבר בהנהלת המכון. על שמו נקראת מחלקה בבית חולים "Mount Sinai" בטורונטו.
ריקוד עם

מלמבו, ריקוד עם ארגנטינאי
ריקוד עם אנגלי
ילדות רוקדות בחדרה
ריקוד עם הוא ריקוד שמקורו קדום, והוא מבוצע בקבוצות המורכבות מהמוני העם (להבדיל ממחול המבוצע על ידי רקדנים מקצועיים) או בהופעתן של להקות מחול פולקלוריסטי. לרוב מאופיינים ריקודי העם בתנועות קצובות פשוטות וקבועות על מנת שיותאמו לכלל המעוניינים לרקוד.
ריקוד עם הוא סוג של ריקוד מסורתי המהווה ביטוי של תרבות עבר או הווה. למרות היותם ריקודים מסורתיים, ריקודים פולחניים או ריקודים שמקורם בפולחן אינם נחשבים לריקודי עם.
לכל עם יש את ריקודי העם שלו. ריקודים אלו מהווים חלק מהדרכים שבהן קהילה חוגגת אירוע מסורתי או תאריך חשוב.
המונח "ריקודי עם" מתייחס לריקודים עממיים, המתקשרים במידה ניכרת למסורת, ובא להבחין בין סוג ריקוד זה לבין הריקודים הסלוניים המודרניים שגם הם במקורם ריקודים עממיים.
המשותף לריקוד העממי

ישנן תכונות המשותפות לרוב ריקודי העם. הצעדים של הריקודים פשוטים ומבוצעים על ידי רקדנים ללא הכשרה מקצועית. רוב הריקודים נלמדים תוך כדי חיקוי, בהעברה מדור לדור.
המוזיקה המלווה ריקודים אלו היא מוזיקה מסורתית העשויה להכיל שירה סיפורית או רק נגינה כלית. הריקודים מבוצעים, בדרך כלל, בתלבושת העממית של המקום, המדגישה את השייכות של הרוקדים לקבוצה.
ריקודים אלו משמשים את המשתתפים בפסטיבלים עממיים, בימי חג מסורתיים ולעיתים באירועים הקשורים לעבודות חקלאיות.
יש המגדירים את ריקודי העם כריקודים שאין להם גוף מנהל או כריקודים שאין להם מוסדות מקצועיים המלמדים אותם.
סוגים של ריקודי עם

קיימים אלפי סוגים של ריקוד עם. להלן מספר דוגמאות:
פנדנגו - ריקוד עם ספרדי בזוגות, המשלב מחיאות כף ושימוש בקסטניטות.
סירטקי - ריקוד עם יווני במעגל המתחיל לאט ומסתיים בקצב מוגבר.
טרנטלה - ריקוד עם איטלקי עליז ומהיר.
טיניקלינג - ריקוד עם פיליפיני מהתקופה הקולוניאלית הספרדית, המזכיר ציפור קטנה מלקטת גרעינים ומפזזת בין קני הבמבוק.
הורה - ריקוד עם ישראלי שמקורו, כנראה, במזרח אירופה.
פולקה - ריקוד עם מבוהמיה, ריקוד מהיר המבוצע בזוגות. נפוץ בכל העולם.
ריקודי ריבוע - ריקודי עם אמריקאים שמקורם באנגליה לצלילי מוזיקת קנטרי.
ריקודי חרבות - ריקודים המאפיינים חיקוי של קרב בארצות שונות, כגון: סין, וייטנאם, סקוטלנד, גאורגיה.
ראו גם

ריקודי עם בישראל
רשימת ריקודי עם
הערות שוליים

↑  folk dance | Definition, Music, History, Types, & Facts | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
1 2  Understanding Folk Dance: 10 Styles of Folk Dance, MasterClass: Arts & Entertaiment, ‏7 יוני, 2021
↑  FOLK DANCE - Definition and synonyms of folk dance in the English dictionary, educalingo.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538436005171  BnF: cb11951815c (data)  GND: 4063869-8  LCCN: sh85049663  NARA: 10675944  NDL: 00563379  NKC: ph122319
מוזיאון קונדה

| --- | --- |

טירת שנטילי בו ממוקם המוזיאון
 מידע כללי
 סוג:  גלריה 
 כתובת:  Château de Chantilly 
 מיקום:  שנטילי 
 מדינה:  צרפת 
 בעלים:  המכון של צרפת 
 מבקרים בשנה:  221,206 (נכון ל־2010)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 17 באפריל 1898
 תאריך פתיחה רשמי:  17 באפריל 1898 
 אדריכל:  ז'אן בולאן, הונורה דומה 
 קואורדינטות:  49°11′38″N 2°29′07″E﻿ / ﻿49.193944444444°N 2.4852777777778°E﻿ / 49.193944444444; 2.4852777777778
 musee-conde.fr/fr/accueil
 he
 
מוזיאון קונדה (באנגלית: Condé Museum) הוא מוזיאון הממוקם בתוך טירת שנטילי בשנטילי, אוזי, 40 ק"מ צפונית לפריז. בשנת 1897 הוריש אנרי, דוכס אומאל, בנו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, את הטירה ואוספיה למכון של צרפת. הוא כלל חדרים ששופצו כחללי מוזיאון וכאלה שנותרו כרבעי מגורים בסגנונות האופייניים של המאות ה-18 וה-19.
אוספים

אוסף ציורי המאסטר הישנים הוא מהחשובים בצרפת. הוא מורכב בעיקר מיצירות איטלקיות וצרפתיות וכולל שלושה ציורים של פרה אנג'ליקו, שלושה של רפאל, חמישה של ניקולא פוסן, ארבעה של אנטואן ואטו וחמישה של ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר.
המוזיאון מכיל אוסף של 2,500 רישומים וספרייה הכוללת 1,500 כתבי יד, מתוכם 200 מאויירים. הידועים ביותר מבין האחרונים הם השעות העשירות מאוד של דוכס ברי. בנוסף לאלה, ישנם אוספי הדפסים, מיניאטורות דיוקנאות, פסלים, עתיקות, תצלומים ישנים, אומנויות דקורטיביות, רהיטים ופורצלן.
ניתן לראות את האוסף רק בשנטילי בשל התנאים שהוצמדו להורשה על ידי הדוכס ד'אומלה. תנאים אלו אוסרים על השאלת יצירות אמנות למוסדות אחרים וכן עומדים על כך שחללי התצוגה לא ישונו בשום צורה. כתוצאה מכך, המוזיאון נותר כמעט ללא שינוי מאז פתיחתו ב-1898. כ-250,000 מבקרים מגיעים למוזיאון מדי שנה.
כמו כן באוסף המוזיאון נמצא קודקס שנטילי (MS 564).
סאל דה גארד
קפלה סן לואי
חדר דה מסייה לה פרינס
לה טריביון
הערות שוליים

↑  Uncle Dave Lewis. "Anonymous, Codex Chantilly". All Music. נבדק ב-6 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265756205171  BnF: cb11864921b (data)  GND: 1033853-6  ISNI: 0000 0001 2314 8954  LCCN: n50036805  NKC: kn20020321457  NLG: 147798  SELIBR: 278694  SUDOC: 026393247  VIAF: 139676854   WorldCat (עם VIAF): 139676854 
מפת המוזיאון
מוסד שורש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 צוות חשיבה
 תקופת הפעילות:  2015–הווה (כ־9 שנים) 
 בעלי תפקידים
 יו"ר:  דן בן-דוד 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 shoresh.institute
 
מוסד שורש למחקר כלכלי-חברתי הוא מכון מחקר כלכלי-חברתי הממוקם באוניברסיטת תל אביב ובכוכב יאיר שהוקם בשנת 2015. באתר המכון מטרתו מוגדרת כ"זיהוי מקורם, אפיונם והיקפם של אתגרי השורש הפנימיים המהווים איום קיומי לעתידה של מדינת ישראל".
בשנת 2020 תקציב המכון עמד על כ-1,392,654 ש"ח, כש-91% מתוכם הגיעו מתרומות מחו"ל.
לאורך השנים המכון פרסם מאמרים ומחקרים הנוגעים לכלכלה, דמוגרפיה, הגירה, חינוך ועוד. אחד מן הנושאים הבולטים שבהם עוסק המוסד הוא השפעת הילודה על עתידה של ישראל – וטוען תכופות כי שילובם של החרדים בכלכלה הוא קריטי לעתידה של ישראל.
הנהלה

פרופסור דן בן-דוד – נשיא המכון
ד"ר זאב פלדמן – יושב ראש הוועד המנהל
פרופסור איל קמחי – סגן נשיא המכון
במועצה האקדמית חברים (בין השאר) אהרן צ'חנובר, דן שכטמן, דניאל כהנמן, יואל מוקיר, אסף רזין, איתן ששינסקי, יעקב פרנקל, קלאודיה גולדין, ראובן גרונאו וג'יימס הקמן.
הערות שוליים

↑  מפתח התקציב - מוסד שורש למחקר כלכלי - חברתי (ע"ר) (עמותה), באתר מפתח התקציב
↑  אודות: מטרת שורש, הצוות הבכיר – מוסד שורש, באתר shoresh.institute
↑  מוסד שורש למחקר כלכלי - חברתי (ע"ר) | גיידסטאר - אתר העמותות של ישראל | משרד המשפטים, באתר www.guidestar.org.il
↑  פרסומים: מדריכי שורש, מזכרי מדיניות, מחקרי שורש – מוסד שורש, באתר shoresh.institute
↑  Dan Ben-David- Israel (Hebrew), bendavid.org.il
↑  Shlomit, פרופ' דן בן דוד: "חובה להפסיק להעניק הטבות שמטרתן עידוד הקמת משפחות גדולות" – צפוף: פורום אוכלוסייה, סביבה וחברה, ‏28 במאי 2019
↑  עפר לבנת, ‏בנגלדש זה פה: הנטל הכלכלי העתידי של המדינה יגדל בגלל פריון ילודה גבוה, באתר מעריב אונליין, 15 בנובמבר 2018
↑  שחר אילן, פרופ' דן בן דוד: "חובה להפסיק להעניק הטבות שמטרתן עידוד הקמת משפחות גדולות", באתר כלכליסט, 14 בנובמבר 2018
↑  דן בן דוד, עת להתעשת: שעת ה-ש של החברה הישראלית, באתר כלכליסט, 23 במרץ 2021
↑  בן-דרור ימיני, בלי שינוי מול החרדים, ישראל צועדת לקריסה, באתר ynet, 26 בינואר 2021
↑  רון צור, האפשרות הלא פשוטה לעתיד מדינת ישראל, באתר ynet, 6 בספטמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007381088405171  LCCN: no2016112899  VIAF: 30147266784935481908   WorldCat (עם VIAF): 30147266784935481908
ז'אק רנסייר

| --- | --- |

רנסייר בשנת 2021
 לידה:  10 ביוני 1940 (בן 84) הרפובליקה הצרפתית השלישית אלג'יר, צרפת
 מקום לימודים:  אקול נורמל סופרייר
 מוסדות:  European Graduate School, מחברות הקולנוע, סורבון
 מונחה לדוקטורט:  Alain Deneault, Carsten Meiner, Stéphane Douailler, Muriel Combes, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 זרם:  פילוסופיה קונטיננטלית
 תחומי עניין:  פילוסופיה פוליטית, פילוסופיה של החינוך, אסתטיקה, אמנות, ספרות, קולנוע, מטאפילוסופיה
 עיסוק:  פילוסוף, מבקר ספרות, מרצה באוניברסיטה, aesthetician 
 הושפע מ:  אפלטון, אריסטו, קאנט, מרקס, פוקו, לאקאן, באדיו, ליוטר, אלתוסר, ארנדט
 השפיע על:  ז'יז'ק, ג'אד נאמן
 מדינה:  צרפת
 פרסים והוקרה:  מפקד מסדר האמנויות והספרות (2016)
 
ז'אק רנסייר (בצרפתית: Jacques Rancière;‏ נולד ב-10 ביוני 1940) הוא פילוסוף צרפתי, פרופסור לפילוסופיה ב-EGS (אנ') בסאס פה, ופרופסור לפילוסופיה לשעבר באוניברסיטת פריז VIII: המרכז האוניברסיטאי הנסיוני ונסן - סן-דני (אנ'). רנסייר ידוע בשל עיסוקו בפילוסופיה פוליטית, בפילוסופיה של החינוך ובאסתטיקה; בתחום זה הוא זכה להכרה בזכות ספרו "חלוקת החושי" שגם תורגם לעברית.
הגותו > פילוסופיה פוליטית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
רנסייר התפרסם לראשונה בשנת 1965 כשותף לכתיבת החיבור "לקרוא את הקפיטל" (אנ') (ביקורת נאו-מרקסיסטית ל"הקפיטל" של קרל מרקס) יחד עם מורו דאז לואי אלתוסר ועם אטיין בליבר (אנ').
בהמשך, רנסייר נפרד באופן פומבי מאלתוסר, על רקע מחלוקת סביב יחסם השונה למרד הסטודנטים במאי 1968 - רנסייר חש כי עמדתו התאורטית של אלתוסר אודות "האידאולוגיה" אינה מותירה מקום להתקוממות עממית ספונטנית. בין השנים 1981-1975 רנסייר היה פעיל בכתב העת "Les Révoltes Logiques".
ב-1977 חתם רנסייר, לצד אינטלקטואלים ואקדמאים נוספים, על "העצומה לביטול גיל ההסכמה בצרפת" שניסח מישל פוקו בנוגע לדה-קרימינליזציה של יחסי מין בהסכמה עם קטינים (מתחת לגיל 15, גיל ההסכמה בצרפת).
לאחר שיצא לדרך אינטלקטואלית עצמאית, רנסייר פרסם שורה של עבודות המתחקות אחר המושגים המרכיבים את האופן בו את מבינים השיח הפוליטי, כגון "אידאולוגיה" ו"פרולטריון". רנסייר ביקש לברר כיצד הפילוסופיה חושבת על מעמד הפועלים: הוא בחן האם מעמד הפועלים בכלל קיים, את הקשרים שבין המוני העובדים ו"ידיעה", והמגבלות הקיימות דווקא אצל הפילוסופים המכבדים את הפרולטריון. הלך רוח זה באה לביטוי הוא ספרו של רנסייר "Le Philosophe et ses pauvres" (בתרגום חופשי: הפילוסוף וענייו) משנת 1983.
לאחרונה כתב רנסייר בנושא זכויות האדם ובמיוחד את תפקידם של ארגוני זכויות האדם הבינלאומיים בקביעת הסמכות לקבוע אילו קבוצות של אנשים, שוב בעיית ההמונים, מצדיקים התערבות של זכויות אדם ואפילו מלחמה.
הגותו > פילוסופיה של החינוך

בשנת 1987 פורסם ספרו של רנסייר "Le Maître ignorant: Cinq leçons sur l'émancipation intellectuelle" (אנ') (בתרגום חופשי: מנהל בית הספר הבור: חמישה שיעורים באמנציפציה אינטלקטואלית). הספר נכתב עבור מחנכים ואנשי חינוך לעתיד. באמצעות סיפורו של יוסף ז'קוט (אנ'), רנסייר קורא תיגר על קוראיו להתייחס לשוויון כנקודת מוצא ולא כיעד חינוכי. בעשותו כן, הוא מבקש ממחנכים לנטוש את הנושאים והרטוריקה של חסרון תרבותי וישועה. במקום לחייב את תלמידי בית הספר להנחות את התלמידים לקראת מטרות מסוימות ומנכורת, רנסייר טוען כי מחנכים יכולים לתעל את האינטליגנציה השווה כדי להקל על צמיחתם האינטלקטואלית בכיוונים כמעט בלתי מוגבלים. מנהל בית הספר לא צריך לדעת דבר (וייתכן שהוא בור). רנסייר מתחיל עם הנחות כי כל שווים של אינטליגנציה וכי כל תרגיל חינוכי קולקטיבי המבוסס על עיקרון זה יכול לספק את התובנות שממנו ידע נבנה. הוא טוען כי העניים וחסרי הזכויות צריכים לחלוטין להרגיש שהם מסוגלים ללמד את עצמם את אשר הם רוצים לדעת. יתר על כן, כל אחד יכול להוביל, והמדוכאים לא צריכים לחוש כפופים למומחים או להסתמך על אחרים, אלא על האמנציפציה האינטלקטואלית שלהם.
ז'קוט דגל ב"שוויון האינטליגנציה" וטען כי אדם בור יכול ללמד אנשים בורים נוסף. רנסייר פיתח את הרעיון הזה בספרו, באומרו כי "ישנה הסתייגות בכל פעם שאינטליגנציה אחת כפופה לאחרת ... מי שמלמד בלי לשתחרר מסתייג".
הגותו > אסתטיקה

בשנת 2000 פורסם ספרו חלוקת החושי. בספר זה רנסייר מבקש להחזיר את הדיון האסתטי מהעיסוק ביופי ואמנות לעיסוק ב"חושי". בספר רנסייר מבין ומנסח מחדש את משמעותו של מושג החושי, ובוחן כיצד המושג טומן בחובו את הקשר בין האסתטי לבין הפוליטי. רנסייר מוצא באמנות מרחב מועדף המאפשר לחושי להתגלות. בספר הוא דן בין היתר בתפיסות האסתטיות של אפלטון, אריסטו וקאנט.
ביבליוגרפיה נבחרת > חיבורים בעברית

ז'אק רנסייר, חלוקת החושי, האסתטי והפוליטי (2000) (תרגום מצרפתית: שי רוז'נסקי; עריכה מדעית עדי אפעל), תל אביב: רסלינג, 2008.
ז'אק רנסייר, "הפרדוקסים של האמנות הפוליטית", בצלאל - כתב עת לתרבות חזותית וחומרית, פליטות, גיליון #4, 2017.