stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ואדי חנין

ערך זה עוסק בכפר ערבי שננטש במלחמת העצמאות. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
מסגד הכפר
מסגד הכפר
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז לוד
 נפה:  נפת רמלה
 שפה רשמית:  ערבית
 תאריך ייסוד:  1926
 שטח:  5,401 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  מלחמת העצמאות
 תאריך נטישה:  17 באפריל 1948
 יישובים יורשים:  נס ציונה
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  1,620 (1945)
 קואורדינטות:  31°55′39″N 34°47′43″E﻿ / ﻿31.9274°N 34.7952°E﻿ / 31.9274; 34.7952 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) ואדי חנין(למפת גוש דן רגילה) ואדי חנין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ואדי חנין(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ואדי חנין  he ואדי חניןhe ואדי חניןמפת  __ נס ציונה (in English: Ness Ziona)מצפון: __ ראשון לציון (in English: Rishon LeZion) ממזרח: __ באר יעקב (in English: Be'er Ya'akov), __ מועצה אזורית גזר (in English: Gezer Regional Council) מדרום: __ רחובות (in English: Rehovot) ממערב: __ מועצה אזורית גן רווה (in English: Gan Raveh Regional Council) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מלך ירדן עבדאללה הראשון בביקור בוואדי חנין בשנות ה-20
בית הכנסת "גאולת ישראל" במבנה המסגד של הכפר הערבי
ואדי חנין (בערבית: وادي حنين) היה כפר ערבי בנפת רמלה ששכן בצמוד למושבה נס ציונה (ממזרח לרחוב ויצמן). הכפר, שהוקם בשנות העשרים של המאה ה-20 ותושביו התפרנסו בעיקר ממסחר ושירותים, ננטש במהלך מלחמת העצמאות ורוב בתיו נהרסו. חלק מקרקעות "ואדי חנין" נרכשו על ידי מייסדי המושבה נס ציונה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
היסטוריה

ראשיתו של הכפר בשנת 1926 כיוזמה פרטית של ערבי מחמולת אבו ג'בר מן הכפר הערבי הסמוך סרפנד אל-חראב (ער'). החמולה עסקה בגידול אבטיחים ולכן הוא הקים סוכת אבטיחים לצד הדרך הראשית יפו-עזה. העסק שגשג והפך תוך זמן קצר למבנה קבע שכלל חנות כלבו ובית קפה. עיסוקם של רבים מבני נס ציונה בפרדסנות הצריך כוח אדם עונתי רב ואפשר לערבים רבים מן הסביבה להשלים כך את הכנסותיהם.
בנוסף, תנופת הפיתוח במושבות נס ציונה, ראשון לציון ורחובות הסמוכות, יצרה מקומות עבודה רבים נוספים לערביי הסביבה. מיקומה של נס ציונה על צומת דרכים (הדרך הראשית יפו-עזה והדרך מרמלה לנבי רובין), שימש גם הוא גורם להתיישבות הערבים במקום והם בנו את בתיהם בצמוד ליישוב העברי.
במפקד האוכלוסין המנדטורי של 1931 נמנו בוואדי חנין 280 תושבים ב-55 בתים.
חברת האוטובוסים הערבית שהפעילה קו מיפו לעזה הקימה תחנה בכפר ומשרד בצמוד אליה.
בשנת 1934 החל מוח'תאר הכפר, שוקרי אל-תאג'י, בבניית מסגד בכפר. בכפר לא היה בית ספר וילדי הכפר למדו בבית הספר בכפר הסמוך סרפנד אל-חראב. במהלך שנות ה-40 הכפר הפך למקור האספקה המרכזי של תושבי האזור בשל מיקומו האסטרטגי על הדרך הראשית מיפו דרומה.[דרוש מקור]
בסקר הכפרים ב-1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר בכ-1,620 מוסלמים. שטח הכפר נאמד ב-5,401 דונם, מהם 3,211 דונם בבעלות יהודית. אוכלוסייתה של נס ציונה הסמוכה נאמדה ב-1,760 יהודים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות והתערערות המצב הביטחוני עזבו התושבים המבוססים והעשירים יותר (למעלה מ-1,000) את הכפר בחודש ינואר 1948, בתקווה שיוכלו לשוב מאוחר יותר, ונותרו בו כ-500 תושבים.
יחידות סדירות של ההגנה נכנסו לכפר ב-17 באפריל ופינו מזרחה את מעט התושבים שנמצאו בו.
רוב בתי הכפר ובעיקר המבנים שהיו סמוכים לדרך הראשית נהרסו וצריח המסגד נהרס, בעוד שגוף המסגד הוסב לשמש כבית כנסת על ידי תושבי נס ציונה הסמוכה, ונקרא כיום "גאולת ישראל".
השם הערבי הונצח בשמו של רחוב "עמק השושנים" היוצא מרחוב ויצמן מערבה. כ-10 בתים שרדו מן הכפר, ומשמשים כיום את המכון למחקר ביולוגי ואת המרכז הרפואי לבריאות הנפש באר יעקב - נס ציונה.
הערות שוליים

↑  איתן קלינסקי, מקור ראשון, תחנונים היסטוריים על מגורשי ואדי חנין, באתר News1 מחלקה ראשונה, 11 במאי 2010
↑  אברהם שלמון, נס ציונה בת 75, דבר, 24 באפריל 1958
↑  Census of Palestine 1931. Population of villages, towns and administrative areas, Jerusalem, 1932, מתוך אתר ה- Internet Archives
↑  נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com.
↑  ואדי חנין נכבש, דבר, 18 באפריל 1948
וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט

וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט (Wilhelmine von Hessen-Darmstadt; ‏25 ביוני 1755 - 15 באפריל 1776), ידועה גם בשם נטליה אלכסייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, הייתה אשתו הראשונה של פאבל פטרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, הצאר פאבל הראשון לעתיד.
שנותיה המוקדמות

הנסיכה וילהלמינה נולדה בעיר ברנדנבורג שבפרוסיה ללודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט מבית הסן. אחת מאחיותיה, פרדריקה לואיזה, הייתה נשואה לפרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה. כשקיסרית רוסיה יקתרינה השנייה חיפשה בשנת 1773 כלה מתאימה לבנה פאבל, יורש העצר בן ה-19, היא התייעצה עם ידידה פרידריך השני, מלך פרוסיה, שהציע את אחת משלוש בנותיו הלא נשואות של לודוויג התשיעי. הקיסרית, שלא ידעה איזו מבין שלוש הנסיכות לבחור לבנה, הזמינה את וילהלמינה יחד עם אחיותיה אמליה ולואיזה יחד עם אימן, קרולינה, לביקור בחצר המלוכה הרוסית.
הנסיכות נסעו דרך ברלין לנמל, בו ארבע ספינות רוסיות שנשלחו על ידי הקיסרית לקחו אותן לרוסיה. מפקד הצי הקטן היה חברו הטוב ביותר של הנסיך פאבל, הרוזן אנדריי רזומובסקי, שנשבה בקסמיה של הנסיכה וילהלמינה מיד.
יומיים לאחר הגעתן לסנקט פטרבורג בחר הנסיך הגדול פאבל בווילהלמינה ככלתו. הנסיכה הצעירה הייתה יפה ומלאת שמחת חיים והנסיך חיבב אותה מיד. לפני חגיגות החתונה הראוותניות, שנערכו ב-29 בספטמבר 1773, וילהלמינה המירה את דתה לנצרות אורתודוקסית וקיבלה את שמה הרוסי - נטליה אלכסייבנה.
הנסיכה הגדולה נטליה

בזמן הקצר שבילתה הנסיכה ברוסיה עליזותה וקלילותה החיו את חצר המלוכה. בהתחלה הייתה הקיסרית יקטרינה מרוצה ביותר מהשידוך, אולם לאחר זמן קצר החלו לצוץ בעיות. הנסיכה הספונטנית סירבה ללמוד רוסית ופעלה לפי רצונה ולא לפי העצות שקיבלה מאנשי החצר. נישואיה עם פאבל היו כושלים כמעט מן ההתחלה והיא פתחה ברומן עם חברו הטוב, אנדריי רזומובסקי, שהתאהב בה כבר במהלך הנסיעה לרוסיה. חצר המלוכה כולה ידעה על הרומן, ובאותו הזמן נטליה נכנסה להריון.
מותה

נטליה עברה לידה קשה ב-15 באפריל 1776 ותינוקה נולד מת. למרות גודלו הרב של התינוק סירבו רופאי החצר לבצע ניתוח קיסרי והנסיכה נפטרה זמן קצר לאחר הלידה, בגיל 21.
וירוזום

סכימה של המבנה החלבוני והשומני של הוירוזום
וירוזום הוא מעטפת חלבונית ושומנית של נגיף החסרה את החומר תורשתי וקוטרה הוא כמה עשרות ננומטרים. הווירוזום מוכשר לחדור את ממברנת התא בהתאם ליכולתו של הנגיף ממנו נוצר. תכונות אלו של הווירוזום מקנות לו יכולת לשמש כנשא תרופות בדומה לליפוזומים. ניתן ליצור במעבדה וירוזומים על ידי המסה והפרדת המעטפת משאר חלקי הנגיף הכוללים את החומר תורשתי וחלבונים נוספים. הפרדה זו נחוצה לצורך ביטול יכולת ההתרבות של הנגיף ומילוי הווירוזום בתוכן התרופתי הרצוי.
שימושים

טכניקות ריפוי גנטי וחיסון מומת עושות שימוש בוירוזום. בביוטכנולוגיה נעשה שימוש בוירוזומים המשמשים כנשאים לשם הדבקת תאים בחלבון או בRNA רצוי.
כיום בעולם שיגור התרופות, נגיף השפעת (האינפלואנזה) הוא הנשא הנפוץ ביותר הודות לחלבונים נגיפיים ייחודיים הנמצאים על גבי המעטפת שלו, כגון החלבון המהגלוטינין(אנ') ונוירואמינידאז(אנ'). חלבונים אלו תורמים ליציבות ואחידות המעטפת של הנגיף והוירוזום. החלבון המהגלוטינין מסייע לנגיף בתהליך ההדבקה ובתהליך האיחוי (אנדוציטוזה), המנוצלים בווירוזום לצורך שיגור התרופה לתוך תא המטרה. כתוצאה מכך וירוזומים שנוצרו מנגיף האינפלואנזה בעלי יתרון משמעותי על פני וירוזומים ונשאים אחרים.
הערות שוליים

↑  7. Bungener L, Idema J, ter Veer W, Huckriede A, Daemen T, Wilschut J.Virosomes in vaccine development: induction of cytotoxic T lymphocyte activity with virosome-encapsulated protein antigens. J Liposome Res.12 (2002) 155-163.
↑  כמו חיסון_נגד_COVID-19#סוגי_החיסונים_הנמצאים_בשלבי_פיתוח_אחרונים
↑  Virosome is used as an adjuvant and a vaccine delivery method, le virosome est utilisé comme adjuvant et comme méthode de délivrance des vaccins - Mymetics
↑  https://www.midaat.org.il/articles/health-and-sickness/vaccine-types/
↑  9. Kang SM, Song JM, Quan FS, Compans RW. Influenza vaccines based on virus-like particles Virus Res. 2009 Aug;143(2):140-6. Epub 2009 Apr 15.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ועדת זורע

ועדת זורע היא ועדת בירור שמונתה על ידי שר הביטחון משה ארנס, בעקבות דרישתו של היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר, שנדחתה תחילה, לחקר נסיבות מותם של שני מחבלים שהיו מעורבים בחטיפת אוטובוס "אגד", לאחר שנלקחו חיים לחקירת אנשי השב"כ בראשותו של אהוד יתום. אירועים אלו כונו פרשת קו 300. בראש הוועדה עמד האלוף במיל' מאיר זורע, החבר הנוסף בוועדה היה יוסי גנוסר. אילן שיף כיהן כיועץ משפטי של הוועדה. מינוי ועדת החקירה נשמר בסוד, אך נחשף בעיתון "חדשות" ב-27 באפריל 1984.
הוועדה שמעה עדויות של אנשי סיירת מטכ"ל שהשתלטו על האוטובוס, של יצחק מרדכי שפיקד על ההשתלטות ושל אנשי השב"כ שקבלו את המחבלים מידי הצבא. אנשי סיירת מטכ"ל העידו שהם הכו את המחבלים כדי להשתלט עליהם. יצחק מרדכי הודה שהכה את המחבלים כדי לברר אם יש מטען חבלה באוטובוס. לאור המצאות התמונה שצילם אלכס ליבק של המחבל מובל כשהוא בחיים, הוועדה הניחה ששני המחבלים הומתו לאחר שהורדו מהאוטובוס, וניסתה לברר אם מתו כתוצאה ממכות שקבלו מיצחק מרדכי או ממכות שקבלו כשהיו בידי חוקרי השב"כ שקבלו את המחבלים מידי מרדכי. יתום ואנשיו, שהעידו לפני הוועדה, העלימו מפניה את חלקם בנסיבות הריגתם של המחבלים. אנשי השב"כ, שהונחו לשקר על ידי גינוסר על פי מידע ששמע גינוסר בוועדה, מסרו לוועדה עדות שקרית, שכשהמחבלים היו בידיהם הצטופפו סביבם חיילים רבים שהכו את המחבלים. אהוד יתום ואחרים גם שיקרו וטענו שראו את תת-אלוף יצחק מרדכי, חובט באקדחו בראשי המחבלים והגזימו בעצמת המכות שמרדכי נתן. לאחר מכן, סיפר יתום, העלה את המחבלים על רכבו כדי להובילם לחקירה, אלא שהם דיממו במהלך הנסיעה ומצבם החמיר, ולכן הביאם לבית החולים, שם נקבע מותם. גם אנשיו של יתום מסרו עדויות שקריות לפני ועדת זורע, וזאת על-פי הנחייתו של יתום, שניתנה להם על-דעת ראש השב"כ, אברהם שלום, ויועצו המשפטי. בדו"ח משרד המשפטים מסוף 1986 נכתב:
במשך כל תקופת פעילותה של ועדת זורע, בין ה-26 באפריל ל-18 במאי... התקיימו פגישות ליליות בביתו של ו' (סגן היועץ המשפטי של השב"כ) יחד עם ראש השב"כ וגינוסר ובשלב מאוחר יותר השתתף גם ראובן חזק... בפגישות אלו עדכן גינוסר את המשתתפים בדיוני הוועדה וגובשו ותואמו הגרסאות של אנשי השב"כ בפני הוועדה... על פי הסיכומים שגובשו בפגישות הליליות קיימו היועצים המשפטיים של השב"כ פגישות עם כל עד לפני ואחרי מתן עדותו.
בדין וחשבון שהוגש על ידי הוועדה (ב-20 במאי 1984) נקבע, כי שני המחבלים הומתו במכות שהונחתו על ראשיהם, אך שלא ניתן היה לברר מי האחראי למותם. בעקבות זאת, החליט משה ארנס, בניגוד לעמדתו של יצחק שמיר, להעביר את העניין להכרעה של היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר. זמיר הקים את ועדת בלטמן, בראשות פרקליט המדינה, בניסיון להגיע לחקר האמת. על-פי המלצת הוועדה הועמד יתום לדין משמעתי על שסטר, כדבריו, לאחד מהמחבלים. על יסוד עדותו של יתום הועמד לדין משמעתי גם תת-אלוף יצחק מרדכי. הליכים משמעתיים אלה הסתיימו בזיכוי הנאשמים.
לקריאה נוספת

רון מיברג, צד גימ"ל: חייו ומלחמתו של יוסי גנוסר, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2014
הערות שוליים

↑  אמנון אברומוביץ, אוטובוס המחבלים ממשיך לנסוע, מעריב, 16 באוגוסט 1985
↑  יתכן שיצחק שמיר יסיר התנגדותו, מעריב, 6 ביוני 1986
ואדי חסה

| --- | --- |

מפל הגיר בוואדי חסא
 מידע כללי
 שפך:  לפני התיבשות האגן הדרומי של ים המלח: ים המלח לאחר ההתיבשות: המשך מלאכותי של נחל הערבה
 מדינות באגן הניקוז:  ירדן 
  (למפת ירדן מוגדלת) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלואדי חסה(למפת ירדן רגילה) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלואדי חסה
 
ואדי חסה הוא הדרומי בין שלושת הנחלים האיתנים שזרמו בעבר אל ים המלח ממזרח (שני האחרים הם ואדי זרקא-מעין ונחל ארנון – ואדי אלמג'יב). זוהה על ידי חלק מהחוקרים כנחל זרד המקראי. לאחר התייבשות האגן הדרומי של ים המלח זורם הנחל אל המשך מלאכותי של נחל הערבה.
גאוגרפיה

בנחל נביעות של מים מתוקים ומעיינות חמים. תחילתו של הנחל בהרים שממזרח לדרך בין מעאן (בדרום) לכרכ (בצפון), ליד הכפר אלחסא, וסופו ליד הכפר א-צאפי (המזוהה עם העיר צוער) שלחוף החלק הדרום-מזרחי של ים המלח. שטח אגן הניקוז של הנחל הוא כ-2,500 קמ"ר. הנחל מתחתר ויוצר קניון עתיר מים וצמחייה, וההליכה בו היא בתוך מים ברוב הדרך. בתוך הנחל צמחייה מרובה הכוללת קנה, סוף, קנה סוכר והרדוף הנחלים.
החוקר יוסף ברסלבי הביא תיאור של ואדי חסא כפי שנתגלתה לחוקרים בשנות הארבעים של המאה העשרים:
ארכו של נחל זרד הוא 80 ק"מ בקירוב. במחציתו המזרחית, עד לדרך קיר מואב (כרכ) - תופל (טפילה), החוצה אותו בגובה של 845 מ' מעל פני ים המלח, משופעים ההרים היורדים אליו משני עבריו ומרחב בהם למרעה וחקלאות, והעמק משני עברי הערוץ שטוח במקומות שונים ואדמתו טובענית, ביצתית ומכוסה שיחים לרוב.
מן הדרך קיר-מואב-תופל יורד הנחל כ-44 ק"מ עד שהוא משתפך אל הפינה הדרומית-המזרחית של ים-המלח. ב-10-12 הק"מ הראשונים מן הדרך מערבה, עדיין עמקו של הנחל וצלעותיו המשופעות מעובדות פה ושם, אולם ב-20-25 הק"מ האחרונים, הוא הופך קניון אדיר, בדומה לזה של נחל ארנון.
בפתחו של הקניון מצד בקעת-צוער, מתגלות התצורות הקדומות של העידן הטרום-קמברי (פרי-קמבריון), כגון הגרניט, הגנייס, הפורפיר וכיוצא בהם. הלאה לאורך הנקיק עצמו, שולטים מרבצי אבן החול-הנובית (או הקמברית) התחתונה, בעובי של 70 מ' לפחות. מעל מרבציה של האבן האדומה יש שכבות של קמבריון ימי מן העידן הפפליאוזואי, מעל אלה- ספסלי דולומיט קשים, ומעליהם רובדי טין צפחני, אבן חול ודולומיטים דקים. בשכבות המעבר מאבן חול נובית התחתונה אל הקמבריון הימי, נראים פה ושם ריכוזי מנגנז שחורים וקטנים. בדולומיטים ובגיר הדולומיטי מפוזרים עורקים וכתמים של גלנית (מחצבי עופרת ומלכית (מחצב נחושת).
רוחבו של הנחל בסופו הוא כ-5-10 מטר ועמקו 15-65 ס"מ. המים צלולים, ועל שם צלילותם וטעמם זכתה צוער (עיר מקראית) ההיסטורית לשם הערבי א-צאפיה, היינו: הצלולה, הזכה. חלקו המערבי של הנחל ידוע בשם "סיל אל-קורהי".
לאורך הקניון של הנחל ונקיקי יובליו מצויות קבוצות קבוצות של מעיינות מים חמים (40-44 מעלות צלזיוס) וכן מעיינות מים קרים. המעיינות החמים פורצים בשלוש שרשראות, לאורך 12 ק"מ בקירוב. מימיהם החמים מעידים על עליה מעומק רב, אך בניגוד לרוב המעיינות החמים של ארץ ישראל הם עניים בכלור ובמלחים מינרליים אחרים, חסרים מימן גופרתי לחלוטין, ודומים בהרכבם לרוב המעיינות הקרים לאורך הנחל. כל המעיינות החמים יחד שופעים כ-36-37 מטר מעוקב לדקה, או כ-2,220-2,160 ממ"ק לשעה, שהם כ-60%-70% מכל המים הנובעים לאורך הנחל.
התיישבות, ניצול ומחקר

יש המשערים שואדי חסה היוותה את הגבול בין מואב ואדום. נלסון גליק זיהה מערכת ביצורים מתקופת הברזל לאורך הנחל, עובדה המובאת כחיזוק להיות הנחל גבול בין אדום למואב. לאורך הנחל נמצאו שרידי יישובים רבים מתקופת הברונזה, תקופת הברזל, מהתקופה הנבטית ומהתקופה הרומית.
בסוף המאה ה-19 היו גדות האזור המערבי של ואדי חסה מעובדות באופן אינטנסיבי. לעומת זאת, באזור בו דרך המלך חוצה את הנחל פעלו שודדים שארבו לעוברים בדרך המלך. העות'מאנים בנו במקום מבנה משמר והציבו בו כח משמר. בימי המנדט הבריטי בטל המשמר, ואת הנחל עברו רק בשיירות.
בשנת 1939, חמש שנים לאחר הקמת מפעל המלח בסדום, ניתן למפעל זיכיון לנצל את מימי ואדי חסה. על ואדי חסה הוקם סכר ותעלת בטון נמתחה מהנחל אל בריכות האידוי של המפעל, לצורך שטיפת הבריכות.
בשנת 1942 ציידה חברת אשלג ארץ-ישראלית משלחת מדעית לשם ברור שפיעת מימיו של ואדי חסא, דרכי הגברתה וריכוזה לצורכי המפעל מדרום לים המלח. בראש המשלחת עמדו פרופ' יהודה ליאו פיקרד מהאוניברסיטה העברית בירושלים ומהנדס המים אברהם דה ליאו. בזכות משלחת זו, הראשונה בתולדות חקירת ארץ ישראל שעברה את הנחל לכל מלוא אורכו עד דרך כרכ, נתגלו פרטים רבים מאוד על הנחל.
הערות שוליים

↑  יוסף ברסלבי, "הידעת את הארץ - ים המלח סביב-סביב", הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשט"ז, 1956, כרך ג', פרק 5: הנהרות ומעיינות המים ממזרח לים המלח, פרק משנה ד': נחל זרד, עמ' 128-136
1 2  A. H. Van Zyl, the Moabites, Leiden, 1960, pages 47-48, 56 and 62
↑  יורם צפריר, נחל זרד, אנציקלופדיה מקראית, כרך ה', עמ' 812
↑  ד"ר אנדרלינד, עבודת האדמה בסוריה בכלל ובארץ ישראל בפרט, הצבי, 2 ביולי 1886
↑  יוסף ברסלבי, בעבר הירדן ובאדום, דבר, 22 בספטמבר 1926
↑  יהודה קופילביץ, אחרי מטתו של קולונול טולוק, דבר, 25 בפברואר 1946
↑  בנאות מדבר, הצופה, 1 בפברואר 1952
↑  משה נובומייסקי, "תוצרת האשלג העולמית וים המלח, שנתון פלניוס לכלכלה של א"י, תל אביב, 1936
↑  יהודה אלמוג (קופלביץ), ב. צ. ונסקי (אשל), "חבל סדום: צוער, ים המלח והכיכר", הוצאת הקיבוץ המאוחד, מהדורה ב', תש"ט, 1949, פרק: "במעלה נחל זרד מפי טייל", עמוד 102-114
↑  א. דה-ליאו, "מספר נתונים על ים המלח", עיתון אגודת האינג'נרים, שבט, תש"ו, 1945
ויסוקה מזובייצק

כנסייה מקומית
בית הכנסת הישן בויסוקה מזובייצק. ציור מ-1870
אנדרטת זיכרון לקהילה המוצבת בבית העלמין היהודי בויסוקה מזובייצק
אנדרטה לזכר יהודי ויסוקה מזובייצק שנספו בשואה, בבית העלמין הדרום
ויסוקה מזובייצק (בפולנית: Wysokie Mazowieckie) היא עיר בפרובינציית פודלסיה שבפולין, הממוקמת 49 קילומטרים דרומית מערבית לבירת הפרובינציה ביאליסטוק.
היסטוריה

תיעוד לכפר בשם ויסוקה קיים מ-1203 וב-1492, בתקופת שלטונו של קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין התפתח הכפר לכלל ישוב עירוני קטן, שהוכר רשמית על ידי השלטונות. בהמשך, בראשית המאה ה-16 הוענקו ליישוב זכויות מגדבורג והוא זכה למעמד עירוני. במהלך המאה ה-16 חל בעיירה פיתוח מואץ והיא הפכה לאחד היישובים המרכזיים באזור פודלסיה. בהמשך, נכללה ויסוקה בשטחי האיחוד הפולני-ליטאי ובאמצע המאה ה-17 במהלך המלחמה הצפונית הקטנה, פלשו השוודים לאזור והעיירה חרבה בקרבות. ב-1795 לאחר החלוקה השלישית של פולין עברה ויסוקה לחזקת פרוסיה. ב-1800 נמנו במקום 864 תושבים. במהלך המאה ה-19 שוקמה העיירה, חל בה פיתוח כלכלי וב-1869 מנתה אוכלוסייתה 2,865 נפשות.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה אוכלוסיית העיירה 4,000 נפשות, מחציתם יהודים. ב-10 בספטמבר 1939 נכבשה ויסוקה מזובייצק על ידי הוורמאכט, תוך שנגרמו נזקים כבדים למבנים ותשתיות בשל הלחימה העזה. יהודי ויסוקה גורשו למחנות ההשמדה. ב-1946 נמנו בעיירה 2,121 תושבים ורק החל מאמצע שנות ה-50 הוחל בשיקום משמעותי בשטחה.
דמוגרפיה

בין 1970 ל-1996 עלתה כמות האוכלוסין בעיירה מ-5,345 תושבים ל-9,423 תושבים, עלייה בשיעור של 76.29 אחוזים. בין 1996 ל-2001 חלה עלייה מתונה בשיעור של 1.92 אחוזים ומשנה זו התהפכה המגמה ועד ל-2010 חלה ירידה מתונה של 2.82 אחוזים. 52 אחוזים מתושבי העיר הן נשים ו-48 אחוזים הם גברים.
הקהילה היהודית > יסוד הקהילה והתבססותה > ראשית ימי הקהילה והתבססותה

כפי הנראה התיישבו יהודים בוויסוקה מזובייצק בשלהי המאה ה-16, אך תיעוד ראשון להתיישבות יהודים במקום מצוי בפנקסי ועד ארבע ארצות מ-1723. בוויסוקה התגוררו עשר משפחות ולהן בית כנסת אחד, שהוקם כפי הנראה ב-1722. בית הכנסת נבנה מעץ, צורתו מרובעת והוא היה בעל גג רעפים משולש. ב-1765 כבר מתועדת במקום קהילה עצמאית. אזור המגורים של הקהילה היה בחלק הצפון מערבי של ויסוקה והוא הובדל משאר העיירה על ידי נחל ברוק שהוא יובלו של הבוג המערבי. במחצית השנייה של המאה ה-18, הוקם בוויסוקה בית עלמין ראשון שמוקם בסמוך לבית הכנסת וב-1838 הוקם בית עלמין נוסף. ב-1879 הוקם מבנה בית הכנסת החדש במקומו של בית הכנסת הישן שניזוק בשריפה ומצבו לא אפשר את המשך השימוש בו.
ב-1857 מנתה הקהילה 1,053 נפשות, שהיוו 57.73 אחוזים מכלל תושבי העיירה, ב-1897 היו בוויסוקה 1,910 יהודים וב-1921 מנתה הקהילה 1,898 נפשות שהיוו 59 אחוזים מתושבי העיירה., בני הקהילה היו סוחרי ירקות ופירות, חנוונים, סוחרי דגן, עצים ובעלי חיים. נמנו מקרבם גם בעלי מלאכה זעירה כגון חייטים, שענים, וזגגים. יהודי ויסוקה נחלקו בין חסידים למתנגדים. המתנגדים היו הרוב בקהילה והם נהגו להתפלל בבית הכנסת ובבית המדרש הסמוך. החסידים התפללו בשטיבלים, שהגדול מכולם היה של חסידי גור.
הקהילה היהודית > יסוד הקהילה והתבססותה > המאה ה-20

במהלך מלחמת העולם הראשונה כבש הצבא הגרמני את העיר וצבא האימפריה הרוסית נסוג בשיטת האדמה החרוכה, כאשר כוחות קוזקים הציתו אש בחלק מבתי העיירה. בעת הכיבוש הגרמני, חלה פריחה תרבותית בקהילה היהודית הוקם תא של אגודת מכבי, נוסדה להקת  תיאטרון מקומית והוקמה ספרייה ובה גם ספרים בעברית. החלה פעילות ציונית בעיירה והוקם סניפים של תנועות צעירי ציון ופועלי ציון. ב-1920, לאחר הקמת הרפובליקה הפולנית השנייה חלה הרעה ביחס השלטונות והאוכלוסייה המקומית כלפי המיעוט היהודי הגדול בפולין.
בשלהי 1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית התחוללו שוב פרעות ביהודי העיר. בעקבות האירועים עלו מקצת מבני הקהילה לארץ ישראל. בשנים אלו הידרדר מאוד המצב הכלכלי של בני הקהילה והוקמו מוסדות סעד ורווחה להקלת מצבן של המשפחות העניות מקרבה. במקביל, התגברה הפעילות הציונית ונוסד תא של תנועת החלוץ ובהמשך גם תא של תנועת בית"ר. חלק מחברי תאים אלו עלו לארץ ישראל. ב-14 בספטמבר 1936 התחולל פוגרום בוויסוקה במסגרתו נפגעו בתי עסק של בני הקהילה ונפצעו 23 מבניה. האירועים האנטישמיים נמשכו גם בשנים הבאות והעניין הגביר את זרם הגירת יהודי העיירה, אשר חלקם עלו לארץ ישראל.
הקהילה היהודית > שואת יהודי ויסוקה מזובייצק

בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה כ-2,000 נפשות. ב-10 בספטמבר 1939 נכבשה ויסוקה על ידי הוורמאכט. בית העלמין העתיק בן המאה ה-18 חולל ונהרס לחלוטין בידי הגרמנים. במהלך הקרבות לכיבוש העיר נחרב מבנה בית הכנסת. חלק מבני העיירה נמלטו ממנה. ב-12 בספטמבר רוכזו הגברים היהודים בכנסייה המקומית ולאחר שלושה ימים גורשו לגטו בזמברוב. במהלך הגירוש נורו למוות חלק מהגברים. מזמברוב הועברו המגורשים ללומז'ה. חלק מגברי הקהילה הצליחו להימלט מהמעצר בלומז'ה וחלקם גורשו למחנות ההשמדה. ב-26 בספטמבר 1939 הועברה ויסוקה מזובייצק לידי הצבא האדום מתוקף הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. הסובייטים סייעו בשיקום העיירה וחלק מבני הקהילה שנמלטו ממנה שבו להתגורר בה. כשהחל מבצע ברברוסה התגוררו בוויסוקה 1,100 יהודים.
ב-24 ביוני 1941 נכבשה ויסוקה מזובייצק בידי הגרמנים ומייד לאחר הכיבוש הוחל ברדיפת יהודי העיירה, אשר חויבו לענוד טלאי צהוב, הוטלו עליהם מגבלות מסחר ותנועה ובאוגוסט הם רוכזו בגטו שהוקם בעיירה. ב-1 בנובמבר 1942 נמלטו כ-500 יהודים מגטו ויסוקה ובעקבות האירוע, נסגר הגטו למחרת היום, ובני הקהילה הנותרים גורשו לגטו בזמברוב. בין ה-11 ל-17 בינואר 1943 נשלחו יהודי ויסוקה מזמברוב למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצחו רובם. ב-15 בינואר 1945 הובלו מעט מבני הקהילה שנותרו בחיים, במסע רגלי מאושוויץ למחנה מאוטהאוזן. בספר הזיכרון לבני הקהילה שיצא לאור ב-1975 קיים תיעוד לגבי 1,018 נפשות שנרצחו במהלך השואה. בין 2006 ל-2007 בוצעו פעולות שיקום נרחבות בבית העלמין היהודי "החדש" בוויסוקה.
הערות שוליים

↑  ההיסטוריה של ויסוקה מזובייצק באתר השטעטל הווירטואלי (באנגלית).
1 2  הקהילה היהודית בוויסוקה מזובייצק באתר zchor.org (באנגלית).
↑  הקהילה היהודית בוויסוקה – דמוגרפיה, באתר השטעטל הווירטואלי (בפולנית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007482458105171  GND: 4311582-2  LCCN: no2001004125  MusicBrainz: c6909c54-01f7-46bd-a28b-6c99b6597f7a  NKC: ge1132735  VIAF: 151595889   WorldCat (עם VIAF): 151595889
ולרי סולוביי

| --- | --- |

 לידה:  19 באוגוסט 1960 (בן 64) Shchastia, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 השכלה:  הפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת מוסקבה 
 פרסים והוקרה:  תוכנית פרסים ליוצרים של יוטיוב  לחצן הפעלה מכסף 
 valerysolovei.ru
 
ולרי דמיטריביץ' סולוביי (ברוסית: Валерий Дмитриевич Соловей; נולד ב-19 באוגוסט 1960) הוא היסטוריון רוסי, אנליסט פוליטי, פובליציסט ואיש ציבור. דוקטור למדעי ההיסטוריה.
מ-2007 עד 2019 - פרופסור וראש המחלקה לפרסום ויחסי ציבור במכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה.
ביוגרפיה

סולוביי נולד ב-19 באוגוסט 1960 בעיר שצ'סטיה, מחוז לוהנסק, במשפחה של מהנדסי חשמל. את ילדותו בילה במערב אוקראינה בעיר בורשטין שבמחוז איבנו-פרנקיבסק. כנער התגורר בקובה עם הוריו.
בשנת 1983 סיים את לימודיו בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת מוסקבה.
מ-1983 עד 1993 היה סטודנט לתואר שני ועובד במכון להיסטוריה של ברית המועצות של האקדמיה למדעים של ברית המועצות (כיום המכון להיסטוריה רוסית של האקדמיה הרוסית למדעים).
במאי-ספטמבר 1995 סיים התמחות בבית הספר לכלכלה ולמדע המדינה של לונדון.
ב-29 בנובמבר 2017 סולוביי נכנס למטה הקמפיין של ראש מפלגת הצמיחה, בוריס טיטוב, שם פיקח על האידאולוגיה. הוא היה איש סודו של טיטוב וייצג אותו בדיונים לפני הבחירות.
בתקשורת סולוביי, מבקר בקביעות את הממשל הפדרלי הנוכחי ואת הנשיא ולדימיר פוטין באופן אישי.
הערות שוליים

↑  https://biographe.ru/znamenitosti/valeriy-solovey/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007452327105171  BIBSYS: 98001859  BnF: cb150010096 (data)  GND: 14145167X  LCCN: nr92039008  LNB: 000086842  NKC: jo20241224831  NTA: 167700200  ORCID: 0009-0001-9413-2914  RERO: 02-A005649206  VIAF: 59360095   WorldCat (עם VIAF): 59360095
ולרי סלוב

| --- | --- |

 לידה:  26 במאי 1964 (בן 60) ברסלאו, הרפובליקה העממית הפולנית 
 הישג בולט:  חצי גמר באליפות העולם
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב אמן משנת 1986
 מד כושר מרבי:  2715 (ינואר 1995)
 מד כושר נוכחי:  2644 (לא פעיל)
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה
 
ולרי סלוב (ברוסית: Валерий Салов;‏ נולד ב-26 במאי 1964, ורוצלב) הוא שחמטאי סובייטי בדרגת רב-אמן. באליפות העולם 1996 העפיל לחצי הגמר.