stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החותמים על חוקת ארצות הברית
רשימת החותמים על פי סדר חתימתם

| שם הציר | נציג מדינת |
| --- | --- |
ג'ורג' וושינגטון: וירג'יניה
ג'ורג' ריד: דלאוור
גנינג בדפורד הבן: דלאוור
ג'ון דיקינסון: דלאוור
ריצ'רד באסט: דלאוור
ג'ייקוב ברום: דלאוור
ג'יימס מק'הנרי: מרילנד
דניאל אוף סנט תומאס ג'ניפר: מרילנד
דניאל קארול: מרילנד
ג'ון בלייר: וירג'יניה
ג'יימס מדיסון: וירג'יניה
ויליאם בלאונט: קרוליינה הצפונית
ריצ'רד דובס ספייט: קרוליינה הצפונית
יו ויליאמסון: קרוליינה הצפונית
ג'ון ראטלדג': קרוליינה הדרומית
צ'ארלס קוטוורת' פינקני: קרוליינה הדרומית
פירס באטלר: קרוליינה הדרומית
ויליאם פיו: ג'ורג'יה
אברהם בולדווין: ג'ורג'יה
ג'ון לנגדון: ניו המפשייר
ניקולס גילמן: ניו המפשייר
נתניאל גורהאם: מסצ'וסטס
רופוס קינג: מסצ'וסטס
ויליאם סמואל ג'ונסון: קונטיקט
רוג'ר שרמן: קונטיקט
אלכסנדר המילטון: ניו יורק
ויליאם ליווינגסטון: ניו ג'רזי
דייוויד ברירלי: ניו ג'רזי
ויליאם פאטרסון: ניו ג'רזי
ג'ונתן דייטון: ניו ג'רזי
בנג'מין פרנקלין: פנסילבניה
תומאס מיפלין: פנסילבניה
רוברט מוריס: פנסילבניה
ג'ורג' קליימר: פנסילבניה
תומאס פיצסימונס: פנסילבניה
ג'רד אינגרסול: פנסילבניה
ג'יימס וילסון: פנסילבניה
גאברניר מוריס: פנסילבניה
ראו גם

האבות המייסדים של ארצות הברית
יאמנה

יאמנה, הידוע גם בשם יגאן, הוא אחד משבטי הילידים של דרום קונוס שבדרום אמריקה, שנחשב לעם הדרומי ביותר בעולם. השטח המסורתי שלו כולל את האיים מדרום האי הגדול של ארץ האש, וכיום כולל גם את כף הורן. הם היו שם במשך יותר מ-10,000 שנים.
במאה ה-19, בני השבט היו ידועים בתור פגויאנס על ידי העולם דובר האנגלית, אך מונח זה אינו בשימוש כיום מפני שהוא יכול להתייחס לכל העמים הילידים של ארץ האש. חלקם עדיין מדברים את שפת יאמנה אשר נחשבה שפה מבודדת; אמנם, רובם דוברי ספרדית. החל משנת 2012, כריסטינה קלדרון, המתגוררת בשטח צ'ילה, ידועה כדוברת האחרונה של שפת יאמנה בצורה שוטפת.
יאמנה היו נוודים מסורתיים, שהיו ציידים-לקטים. הם נסעו על ידי סירות בין האיים כדי לאסוף מזון: הגברים צדו אריות ים, ואילו הנשים צללו לאסוף רכיכות.
ברוב השבטים בעולם גובהם של האנשים הוא כ-180 סנטימטר בממוצע, אך גובהם של שבט היאמנה הוא כ-136 סנטימטר בממוצע. עורם מעט צהבהב ועינהם עגולות. רוב אנשי השבט אוהבים לענוד צמידים ושרשראות.
בני יאמנה נקראים גם הקאנוארוס, את רוב יומם הם מקיימים בבוציות, מכיוון שמגורם באיים המערביים של ארץ האש. הם שטים הרבה בשביל לדוג דגים ולאכול אותם. הם שטים בסירות באורך שישה מטר לרוב וחכות דייג מעץ. כלי הנשק שלהם הם: צלצלים, רמחים וסכינים. הצלצלים והרמחים עשויים מעץ ועצמות לוויתן. הסכינים עשויים מאבן צור. עם כלים אלו הם דגים ליוויתנים דגים וחיות מים. כיום חיים פחות מ-2000 אנשים בארץ האש כולה.
גמליאל שלאנק

גמליאל שלאנק (1843 – ה' אדר תרנ"ז, 1897), היה עיתונאי ב"המגיד", והרוקח הראשון בבית המרקחת של בית החולים ביקור חולים בשנת תרל"ג (1873), ושל בית החולים שערי צדק בשנת תרס"ג (1903).
גמליאל שלאנק
קורות חיים

ר' גמליאל שלאנק, נולד בעיירה שונלאנקה(אנ'), פרוסיה המערבית, לרב מרדכי שלאנק, רב העיירה ולבריינדל לבית גודמה.
אמו נפטרה בשנת 1853 וכעבור כשנה התחתן אביו עם סופיה פייגה גודמה, אחות אמו. בתרט"ז, 1856 עלה ארצה עם אביו, אמו החורגת ואחיותיו בלומה, נעמי ובתיה. הם התיישבו בירושלים שם כבר גר אחיו הגדול, ר' יוחנן צבי שלאנק ומשפחתו.
קורות חיים > בארץ ישראל

התחתן עם מרגלית זקס שלאנק, בתו של משה זקס שנחשב לראשון העולים מגרמניה במאה ה-19.
שלאנק למד בחדרים ובישיבות, השתלם בידיעת השפה הגרמנית לכל דקדוקיה והצטיין בכתב-יד יפה מאוד, מה שנחשב אז, למעלה יתרה בשרות משרדי, כמו כן השתלם בידיעת רוקחות, רפואה, ומשפטים.
ראשית עיסוקו של ג' שלאנק כרוקח היה בבית-הרפואות של כולל הולנד ודויטשלנד, (הו"ד) מטעם ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם.
"הד"ר שרגא פביוס פופלס (פופלעס) הובא מווינה כדי לקבל חולים בקליניקה של בית החולים בקור חולים, וכדי לערוך ביקורי בית בחינם אצל החולים הזקוקים לכך, ור' גמליאל שלנק מונה לרוקח בבית המרקחת של בית החולים".
בספרו "ימים בגליל" שיצא בלונדון בשנת 1900 מספר הנוסע A.A BODDY על בית החולים ביקור חולים:
בירושלים נמצא בית החולים היהודי ביקור חולים. יש בו 50 מיטות, שני רופאים אירופאים – יהודים. 13 משרתים ורוקח אחד. בית החולים מוחזק בכספי תרומות.
ד"ר שרגא פביוס פופלס היה הולך עם הרוקח בשבתות לבית החולה וכדי להימנע מכתיבה היה אומר לרוקח איזה תרופה לתת לחולה.
בנוסף שלאנק פרסם כתבות ומאמרים בהמגיד, והוגדר : "סופר ירושלמי".
בזמנים שסגן הקונסול היפואי של אוסטריה-הונגריה (הארמני מר יעקב פאסקאל) היה יוצא לחופשה ממושכת, היה מזמין אותו למלא את מקומו כקונסול וכמנהל הדואר האוסטרי. בתקופות אילו שלאנק היה שוהה כל ימות השבוע ביפו, מתאכסן במלון קמיניץ ועובד בקונסוליה, ולשבתות היה נוסע הביתה לירושלים.
נפטר ביפו ונקבר בירושלים בהר הזיתים.
השאיר אשה ו- 4 ילדים: בריינדל, מרדכי, חיה, משה יוסף.
לקריאה נוספת

שמואל הכהן וינגרטן, "חתם סופר ותלמידיו", הוצאת המחלקה לענייני הנוער של ההסתדרות הציונית, ירושלים, תש"ה.
הערות שוליים

↑  הרוקח הראשון בירושלים היה המיסיונר הרוקח מלוויל ברגהיים שנשלח עם המיסיונר הד"ר גרשטמן, בשנת 1838 על ידי האגודה המיסיונרית החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים  ואלה פתחו מרפאה והחלו לספק שירות רפואי חינם לכל דורש. שפרה שורץ, "קופת-חולים הכללית - עיצובה והתפתחותה כגורם המרכזי בשירותי הבריאות בארץ-ישראל", המרכז למורשת בן-גוריון, קריית שדה-בוקר, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1997, עמוד 7
↑  מרדכי שלאנק נקרא בשם המשפחה שלאנק על שם עיר מוצאו שונלאנקה
↑  דוד תדהר (עורך), "גמליאל שלאנק", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 955
↑  חוש דר' צדוק, לימודי ירושלים, הרצאות בירושלים, טיולים בירושלים
↑  שלמה הרמתי, עברית חיה במרוצת הדורות: מרס"ג ועד טלר, ראשון לציון: מסדה, 1992, עמ' 120.
↑  דוד תדהר, אנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו, ערך: גמליאל שלאנק, כרך 2, עמוד 955
↑  "סיורים בעיר העתיקה ירושלים - בית החולים שערי צדק בעיר העתיקה", מאמר : בית החולים "שערי צדק" בעיר העתיקה, צביצחק קופלד
↑  נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, ערך : פופלס, שרגא פביוס, עמודים 328-329
↑  "מנגד תראה - אסופי ממאמרי א.ר. מלאכי בענייני ארץ ישראל", העורכים : אלחנן ריינר, חגי בן-שמאי, פרק : "רשימת מסע מירושלים ליפו בשנת תרל"ו", עמודים 267–274, הוצאת יד בן-צבי, ירושלים, תשס"א, 2001
↑  קברו של גמליאל שלאנק כרטיס קבר: גמליאל שלאנק » הר הזיתים, ירושלים
יאסין א-סורי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1982 (בן 42 בערך) קמישלי, סוריה 
 מדינה:  סוריה 
 כינוי:  ياسين السوري 
 
עז א-דין עבד אל-עזיז ח'ליל (בערבית: عز الدين عبد العزيز خليل; נולד ב-1982), הידוע בכינויו יאסין א-סורי (ياسين السوري) הוא מחבל בכיר באל-קאעדה.
ביוגרפיה

מחלקת המדינה של ארצות הברית הכריזה כי חליל הוא אזרח סורי, שנולד בעיר קמישלי ב-1982. הוא גם השתמש בכינויים אחרים כמו יאסין א-סורי, עז א-דין עבד אל-פריד ח'ליל וזאין אל-עבאדין.
פעילות באל-קאעדה

ממשלת ארצות הברית קישרה לראשונה את חליל לאל-קאעדה כאשר הטילה עליו סנקציות כמנהיג לכאורה של רשת גיוס כספים ולוגיסטיקה של הארגון באיראן. לפי מחלקת האוצר של ארצות הברית, חליל גר ופעל באיראן מאז 2005 תחת הסכם בין אל-קאעידה וממשלת איראן. בתפקידו כנציג אל-קאעידה באיראן, חליל עובד עם מנהיגי הארגון הבכירים להעברת כספים ומתגייסים דרך שטח איראן לפקיסטן ואפגניסטן. לפי הדיווחים, חליל מטיל על פעילים חדשים להעביר 10,000 דולר להנהגת אל-קאעידה בפקיסטן. בנוסף, הוא פועל לכאורה גם עם ממשלת איראן כדי לשחרר את מחבלי אל-קאעידה מבתי הכלא האיראניים ולאחר מכן להקל על נסיעתם לפקיסטן.
ב-22 בדצמבר 2011, מחלקת המדינה האמריקאית הודיעה עוד כי כחלק מ"תוכנית התגמולים לצדק" שלה, היא מציעה עד 10 מיליון דולר עבור מידע על מיקומו של חליל. בתדרוך שהכריז על התגמול עבור מידע המוביל לח'ליל, הצהיר רוברט הרטונג, עוזר המנהל לחקירות וניתוח איומים של הלשכה לביטחון דיפלומטי, ”כמגייס מרכזי לרשת הטרור אל-קאעידה, הוא מהווה סכנה מתמשכת. לאינטרס של ארצות הברית, למתקן שלה ולאזרחיה איתור אל-סורי והשבתת פעילותו תחסל משאב כספי משמעותי עבורו אל-קאעדה”.
ממשלת איראן דחתה כ"חסרות בסיס לחלוטין" את ההאשמות לפיהן ח'ליל נמצא באיראן ופועל בתוך המדינה.
הערות שוליים

↑  "Rewards for Justice – Ezedin Abdel Aziz Khalil (a.k.a. Yasin al-Suri) Reward Offer". U.S. Department of State. 22 בדצמבר 2011. ארכיון מ-4 בפברואר 2017. נבדק ב-24 בדצמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jay Solomon (29 ביולי 2011). "U.S. Sees Iranian, al Qaeda Alliance". The Wall Street Journal. ארכיון מ-10 באפריל 2019. נבדק ב-24 בדצמבר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Treasury Targets Key Al-Qa'ida Funding and Support Network Using Iran as a Critical Transit Point". U.S. Department of Treasury. 28 ביולי 2011. ארכיון מ-9 במאי 2019. נבדק ב-24 בדצמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "U.S. Offers $10M for Iran-Based Al Qaeda Financier". NewsCore. 22 בדצמבר 2011. אורכב מ-המקור ב-7 בנובמבר 2015. נבדק ב-24 בדצמבר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Briefing on New Rewards for Justice Reward Offer". U.S. Department of State. 22 בדצמבר 2011. ארכיון מ-4 בפברואר 2017. נבדק ב-25 בדצמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Iran Rejects US Allegation on Al Qaeda Operative". Reuters. 25 בדצמבר 2011. נבדק ב-24 בדצמבר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
גרשון אגרון

גרשון אגרון (מימין) במפגש של עיתונאים עם הנציב העליון לורד גורט, מרץ 1945
אגרון ואשתו את'ל במהלך המצור על ירושלים, 1948
גרשון אַגרוֹן (אגרונסקי) (27 בדצמבר 1893 – 1 בנובמבר 1959) היה עיתונאי ועורך אמריקאי-ישראלי, מייסד העיתון Palestine Post (לימים ה-Jerusalem Post) ועורכו הראשי, ראש שירותי המודיעין (ההסברה) במשרד ראש הממשלה בשנים 1949–1951 וראש עיריית ירושלים מספטמבר 1955 ועד מותו.
קורות חיים

גרשון אגרונסקי נולד ב-1893 ליהודה ולשיינדל בת הרב מירנברג מרומני במינה (אנ'), בפלך צ'רניגוב שבאוקראינה, אז חלק מן האימפריה הרוסית. הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר", ובשנת 1906 היגר עם משפחתו לפילדלפיה שבארצות הברית. שם סיים לימודים תיכוניים ולימודים אקדמיים באוניברסיטת טמפל. עוד בנערותו היה מעורב בפעילות ציונית ואף יזם את הקמתו של מועדון נוער ציוני ושימש כמזכירו. ב- 1915 ייצג את יהודי פילדלפיה כציר בכנס ציוני כלל-אמריקאי בבוסטון. בשנת 1917 עבר להתגורר בניו יורק ושימש כעורך ביטאון ההסתדרות הציונית "דאָס יידישע פאָלק" ('העם היהודי'). בשנת 1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס לגדוד האמריקאי של הגדודים העבריים ונלחם לצד הבריטים על אדמת ארץ ישראל. באביב 1920 השתחרר משירותו הצבאי, החליט להישאר בארץ ישראל והשתקע בירושלים.
באותה שנה ניהל את לשכת העיתונות של ההסתדרות הציונית העולמית. בין השנים 1921 ו-1924 ניהל את סוכנות הידיעות יט"א (יידישע טלעגראף אגענטור) בניו יורק. בשנת 1924 שב לנהל את לשכת העיתונות של ההסתדרות הציונית העולמית, תוך שהוא משמש ככתב בירושלים עבור עיתונים חשובים בעולם כגון טיימס והדיילי טלגרף.
ב-1 בדצמבר 1932 ייסד את העיתון בשפה האנגלית Palestine Post (פלסטיין פוסט) בירושלים והיה לעורכו. תחת שלטון המנדט נקט הפלסטיין פוסט בקו שתמך במאבק להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל ונקט בקו גלוי ותקיף נגד ההגבלות שהטיל השלטון הבריטי על הגירת יהודים לארץ ישראל. (בשנת 1950 שינה העיתון את שמו ל-The Jerusalem Post.)
היה חבר משלחת הסוכנות היהודית לוועידת סן פרנסיסקו ב-1945 שנאבקה לניסוחו והכללתו של סעיף 80 פרק 12 במגילת האומות המאוחדות.
ב-8 ביוני 1949 נכנס לתפקידו כראש שירותי המודיעין (ההסברה), שהועברה ממשרד הפנים למשרד ראש הממשלה, וכיהן בתפקיד עד 1 במרץ 1951, אז שב לעבודתו העיתונאית בעיתונו.
ב-7 בספטמבר 1955 נבחר אגרון לראש עיריית ירושלים. וכיהן בתפקיד זה עד למותו. באוגוסט 1956 ניצל מניסיון הדחה בזכותו של רחמים כלנתר, שנטש את סיעתו, סיעת "הפועל המזרחי", שפעלה כדי להדיח את אגרון, והפך לתומך של אגרון. בתמורה מונה כלנתר לתפקיד סגן ראש העירייה הממונה על ענייני דת ותברואה. מעשה זה יצר את המושג כלנתריזם. אגרון תמך בבניית בריכת ירושלים שהייתה הבריכה הראשונה בירושלים בה רחצו במעורב גברים ונשים והייתה פתוחה בשבת. בתגובה לכך, דיינים חרדים החליטו לקיים נגדו טקס פולסא דנורא. במהלך תקופת כהונתו הקדיש אגרון תשומת לב רבה לפיתוחה הכלכלי של העיר.
כשבועיים לפני בחירות 1959 נפטר אגרון בעקבות סיבוכים שנבעו ממחלת הצהבת בה לקה, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
משנת 1921 ועד מותו היה נשוי לאטל לבית ליפשיץ (נפטרה ב-1973. היה אב לשלושה: דניאל (דני) אגרון, יהודית מנדלסון וורדה טמיר. בנו דני אגרון היה חבר "ההגנה", ממקימי התעשייה האווירית ולאחר מכן מנהל חברת מטוסי ריסוס, וחרט עץ נודע. אשתו, פרופ' חסיה לוי-אגרון, הייתה כוריאוגרפית ורקדנית, מייסדת הפקולטה למחול של האקדמיה למוסיקה על שם רובין בירושלים, כלת פרס ישראל למחול לשנת תשנ"ח (1998). לאגרון הייתה פרשת אהבה קצרה וסוערת עם השחקנית הדגולה חנה רובינא, כמתואר בביוגרפיה שלה שכתבה כרמית גיא. אגרון הבטיח לרובינא כי יעזוב את אשתו למענה, אך לא עשה כן.
הנצחתו

שמו של אגרון הונצח במקומות ובמפעלים הבאים, המצויים כולם בירושלים:
בית אגרון - ביתה של אגודת העיתונאים בירושלים
רחוב אגרון  - במרכז ירושלים בצמוד לגן העצמאות
בית ספר אגרון - בית ספר יסודי בשכונת קריית יובל שבירושלים.
פרס ירושלים לעיתונות ע"ש גרשון אגרון - פרס שהוענק על ידי עיריית ירושלים אחת לשנתיים למחבר מאמר או רשימה העוסקים בירושלים של ימינו.
קפה "אגרונסקי" -  בית קפה ברחוב אגרון 24 פינת רחוב זמנהוף (מול גן העצמאות), שנפתח בשנת 2012 על ידי סוניה שפוצ'ניק וגם מנוהל על ידה.
ספרו

אסיר הנאמנות; הביא לבית הדפוס: שריה שפירא, ירושלים: מ' ניומן, תשכ"ד. ("ספר עדות ... על המתרחש בחיים הציוניים משני עברי האוקיינוס במשך יותר מיובל שנים")
לקריאה נוספת

'אגרונסקי, גרשון', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 22. (הספר בקטלוג ULI)
Stephen Klaidman, 'The Jerusalem Post [and the story of Gershon Agronsky (Agron)]', Present Tense 6, 3 (1979), 36-42.
Matthew Silver, First contact: Origins of the American-Israeli connection: Halutzim from America during the Palestine mandate, West Hartford, CT: Graduate Group, 2006.
הערות שוליים

↑  אליהו אילת, יומן סן פרנסיסקו, הוצאת דביר, 1971, עמ' 27-28
↑  ג. אגרון נכנס לתפקידו, דבר, 9 ביוני 1949.
↑  ג. אגרון בראש לשכת המודיעין, על המשמר, 11 במאי 1949.
↑  מסיבת־פרידה לג. אגרון, דבר, 14 בפברואר 1951.
↑  גרשון אגרון נבחר ראש עיריית ירושלים, דבר, 8 בספטמבר 1955, המשך; ג. אגרון – ראש עיריית־ירושלים, על המשמר, 8 בספטמבר 1955; אגרון החל לכהן בתפקידו, על המשמר, 9 בספטמבר 1955.
↑  אטל אגרון, מעריב, 28 בינואר 1973 (מודעת אבל)
↑  אבן־פינה לבית העתונאים בירושלים ע"ש גרשון אגרון, דבר, 10 באוקטובר 1961.
↑  רחוב אגרון נחנך בבירה, מעריב, 21 באוקטובר 1960.
↑  ירושלים: בית ספר על שם גרשון אגרון, מעריב, 1 בפברואר 1960; ביה"ס בקרית־היובל ע"ש גרשון אגרון, דבר, 30 במאי 1960.
| ירושלים ראשי עיריית ירושלים (החל מ-1878) |
| --- | --- | --- |
| האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית | יוסף אל-ח'אלידי (1878–1879) • סלים אל-חוסייני (1882–1897) • פיידי אל-עלמי (1906–1909) • חוסיין אל-חוסייני (1909–1917) |  |
| המנדט הבריטי המנדט הבריטי | עארף א-דג'אני (1917–1918) • מוסא כאזם אל-חוסייני (1918–1920) • ראע'ב נשאשיבי (1920–1934) • חוסיין אל-ח'אלידי (1934–1937) • דניאל אוסטר (1937–1938) • מוסטפא אל-ח'אלידי (1938–1944) • דניאל אוסטר (1944–1945) • ועדה מנדטורית (1945–1949) |  |
| ירדן ראשי העיר המזרחית | אנואר אל-ח'טיב (1948–1950) • עארף אל-עארף (1950–1951) • חנא עטאללה (1951–1952) • עומר וואעארי (1952–1955) • ועדה עירונית (1955–1957) • רוחי אל-ח'טיב (1957–1967) |  |
| ישראל ראשי העיר המערבית | דניאל אוסטר (1949–1950) • שלמה זלמן שרגאי (1951–1952) • יצחק קריב (1952–1955) • גרשון אגרון (1955–1959) • מרדכי איש-שלום (1959–1965) • טדי קולק (1965–1967) |  |
| ישראל ראשי עיריית ירושלים המאוחדת | טדי קולק (1967–1993) • אהוד אולמרט (1993–2003) • אורי לופוליאנסקי (2003–2008) • ניר ברקת (2008–2018) • משה ליאון (2018 ואילך) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257428005171  BnF: cb15972831t (data)  GND: 116270446  ISNI: 0000 0000 7850 5915  LCCN: nr99024799  SNAC: w6jh4bb3  VIAF: 5677994   WorldCat (עם VIAF): 5677994
קתדרלת מרקוס הקדוש (אלכסנדריה)

| --- | --- |

מבט על פנים הקתדרלה
 מידע כללי
 סוג:  קתדרלה 
 על שם:  מרקוס המבשר 
 מיקום:  אלכסנדריה
 מדינה:  מצרים
 הקמה ובנייה
 חומרי בנייה:  בטון מזוין 
 יוצר:  מרקוס הקדוש
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות קופטית 
 
 קואורדינטות:  31°11′54″N 29°53′58″E﻿ / ﻿31.198290°N 29.899403°E﻿ / 31.198290; 29.899403
 he
 
הקתדרלה הקופטית האורתודוקסית של מרקוס הקדוש היא כנסייה קופטית באלכסנדריה, מצרים. זהו מקום מושבו ההיסטורי של האפיפיור מאלכסנדריה, ראש הכנסייה הקופטית האורתודוקסית.
ביום ראשון של הדקלים, 9 באפריל 2017, פעיל המדינה האיסלאמית פוצץ את חגורת המתאבדים שלו בקתדרלה, והרג 17 בני אדם ופצע 48.
התחלה

חוקרים סבורים שהקתדרלה ניצבת במקום הכנסייה שנוסדה על ידי סנט מארק האוונגליסט בשנת 42 לספירה.
מרקוס הקדוש האוונגליסט (מחבר הבשורה השנייה) קשור לעיר אלכסנדריה במסורת הנוצרית הקדומה ביותר. נוצרים קופטים מאמינים שהוא הגיע לאלכסנדריה בסביבות שנת 42 לספירה ושהה בה כשבע שנים.
במהלך תקופה זו, מרקוס המיר רבים לדת הנוצרית וביצע ניסים רבים. הוא נחשב למייסד כנסית אלכסנדריה (אנ') והיה הבישוף הראשון של אלכסנדריה . על פי המסורת, מרקוס הקדוש נעצר במהלך פסטיבל סרפיס בשנת 68 לספירה ונרצח בגרירה ברחובות. הוא נקבר מתחת לכנסייה שהקים.
שרידי מרקוס הקדוש

בשנת 828, סוחרים ונציאנים גנבו מאלכסנדריה שרידים שהאמינו שהם גופתו של מרקוס הקדוש ולקחו אותם לוונציה . הקופטים מאמינים שראשו של מרקוס הקדוש נשאר בכנסייה הקרויה על שמו באלכסנדריה, וחלקים מהשרידים שלו נמצאים בקתדרלת סנט מרקוס בקהיר. יתר השרידים של מה שמאמינים שהם שלו נמצאים בבזיליקת סן מרקו בוונציה, איטליה. מדי שנה, ביום ה-30 של חודש פאופי, הכנסייה הקופטית-אורתודוקסית חוגגת את הנצחת הקדשה של כנסיית סנט מרקוס, ואת הופעתו של ראש הקדוש בעיר אלכסנדריה. זה מתרחש בתוך הקתדרלה האורתודוקסית הקופטית של סנט מרקוס באלכסנדריה, שם נשמר ראשו של הקדוש.
ראשו של סן מרקו הוזז הרבה במשך מאות השנים, ואבד כבר לפני למעלה מ-250 שנה. עם זאת, חלק מהשרידים מגופת מרקוס הקדוש הוחזרו לאלכסנדריה מרומא ב-1968 במהלך כהונת האפיפיור הקופטי קירילוס השישי .
הקתדרלה הקופטית הנוכחית של סן מרקוס מתוארכת לאחרונה, אך נאמר שהיא עומדת על אתר הכנסייה שייסד מרקוס הקדוש עצמו.
היסטוריה

בשנת 311 לספירה, האפיפיור פיטר, אחרון הקדושים, התפלל תפילה אחרונה על קברו של מרקוס הקדוש לפני מותו, הכנסייה הייתה אז קפלה קטנה בחוף המזרחי.[דרוש מקור], והיא הכילה גופות שנאמר כי הן של מרקוס הקדוש וכמה מיורשיו הקדושים. הכנסייה הוגדלה מאוחר יותר בימיו של האפיפיור אכילאס, האפיפיור ה-18.
הכנסייה נהרסה מאוד בשנת 641 כשהערבים פלשו למצרים. בשנת 680 האפיפיור יוחנן השלישי בנה מחדש את הכנסייה. בשנת 828, גופתו של מרקוס הקדוש נגנבה על ידי מלחים איטלקים ונלקחה מאלכסנדריה לוונציה באיטליה . עם זאת, ראשו של סן מרקו נשאר באלכסנדריה .
הכנסייה נהרסה שוב בשנת 1219, בתקופת מסעי הצלב, ואז היא נבנתה מחדש פעם נוספת. מגלה הארצות הצרפתי מהמאה השש-עשרה פייר בלון מזכיר את ייסוד הכנסייה ב-1547.
הכנסייה נהרסה במהלך הפלישה הצרפתית לאלכסנדריה ביולי 1798. הכנסייה נבנתה מחדש ונפתחה בשנת 1819 על ידי האפיפיור פיטר אל גאולי בתקופתו של מוחמד עלי פאשה. הכנסייה חודשה בתקופת האפיפיור דמטריוס השני ובפיקוחו של הבישוף מרקוס מאל בהירה ב-1870. בין השנים 1950–1952, בתקופת האפיפיור יוסאב השני, נסגר בניין הכנסייה ומבנה נוסף וגדול יותר נבנה בבטון מזוין בסגנון הבזיליקה. ששת עמודי השיש הועברו לכניסה החיצונית של הכנסייה. מנשא הסמלים נחתך במדויק לחלקים, כל חלק קיבל מספר, ואז הוא הוחזר בזהירות למקום בו היה במקור. שני מגדלי הפעמונים לא נגררו מכיוון שהם מחוזקים בבטון וקושטו בחריטות קופטיות יפהפיות. שני פעמונים חדשים - שהובאו מאיטליה - הותקנו, אחד לכל מגדל פעמונים.
בין השנים 1985–1990 הורחבה הכנסייה מהצד המערבי בתאום עם הסגנון הקודם, בדיוק רב, תוך שמירה על שני מגדל הפעמונים במקומם, כך שכל שטח הכנסייה הוכפל. ששת העמודים הועברו לכניסה המערבית החדשה של הכנסייה בפיקוח האפיפיור שנודה השלישי .
ראו גם

רשימת הכנסיות האורתודוכסיות, הקופטיות במצרים (אנ')
הקתדרלה הקופטית האורתודוקסית של סן מרקו (אזבקיה) (אנ')
הקתדרלה הקופטית האורתודוקסית של סן מרקו (קהיר) (אנ')
הערות שוליים

↑  Hendawi, Hamza (9 באפריל 2017). "Palm Sunday church bombings in Egypt kill 43, wound dozens". AP News. נבדק ב-9 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Section dedicated to the recovery of St. Mark's body". Basilicasanmarco.it. נבדק ב-2010-02-17.
↑  "St. Mark The Apostle, Evangelist". Coptic Orthodox Church Network. נבדק ב-21 בנובמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "St. Mark's Coptic Cathedral – Alexandria, Egypt".
↑  Dannenfeldt, Karl H. (1 בינואר 1959). "Egypt and Egyptian Antiquities in the Renaissance". Studies in the Renaissance. 6: 7–27. doi:10.2307/2857179. JSTOR 2857179. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Elmorkosia.net". אורכב מ-המקור ב-2010-04-08.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1032812540  VIAF: 297042490   WorldCat (עם VIAF): 297042490 
חזית הקתדרלה.
רחוב אל-מתנבי

| --- | --- |

 מיקום
 עיר:  בגדאד 
 
 קואורדינטות:  33°20′27″N 44°23′20″E﻿ / ﻿33.340954°N 44.388843°E﻿ / 33.340954; 44.388843
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בגדאד מוגדלת) רחוב אל-מתנבי(למפת בגדאד רגילה) רחוב אל-מתנבי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קפה שאבנדר, רחוב אל-מתנבי, 1923
רחוב אל-מֻתַנַבִּי (בערבית: شارع المتنبي) הוא אחד מהרחובות המרכזיים של העיר בגדאד, בסמוך לעיר העתיקה ולרחוב הארון אל-רשיד. רחוב אל-מתנבי הוא מהרחובות העתיקים בעיר, ולאורכו מרוכזות חנויות הספרים הגדולות בעיראק. הרחוב קרוי על שמו של המשורר העבאסי בן המאה העשירית אל-מתנבי. רחוב אל-מתנבי נתפש כמרכז החיים האינטלקטואליים בבגדאד, ואף ביתר שאת לאחר כיבוש עיראק והפלת משטר סדאם חוסיין בשנת 2003 בידי כוחות הברית האמריקאיים.
ב-5 במרץ 2007 התפוצצה ברחוב מכונית ממולכדת ו-26 בני אדם נהרגו. נזק רב נגרם לחנויות הספרים הסמוכות ונזק משני נוסף בשל הירידה במספר הקונים. ב-18 בדצמבר 2008 נחנך הרחוב מחדש בידי נורי אל-מאלכי, ראש ממשלת עיראק, לאחר חודשים רבים של שיפוצים.
הערות שוליים

↑  רחוב אל-מתנבי (באנגלית)
↑  אז ועכשיו: פרק חדש לשוק הספרים של בגדאד  (באנגלית)
הקתיסמה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה מתומנת, church ruin 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־5
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־5 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות ביזנטית 
 
 קואורדינטות:  31°44′21″N 35°12′46″E﻿ / ﻿31.739233°N 35.212792°E﻿ / 31.739233; 35.212792
  (למפת ירושלים מוגדלת) הקתיסמה(למפת ירושלים רגילה) הקתיסמה(למפת הרי ירושלים רגילה) הקתיסמה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) הקתיסמה
 
שרידי כנסיית הקתיסמה
תוכנית הקתיסמה (הצבעים והדגמים להמחשה בלבד)
מבט על - הקתיסמה
הקתיסמה וגבעת המטוס
מיקום
בחזית נראים שרידי הקתיסמה, וברקע נראית הגבעה של תל רמת רחל, בו שכנה בֵּית הַכָּרֶם המקראית (באזור המיוער בפסגת הגבעה שברקע התמונה).
שרידי הקתיסמה סמוך לדרך חברון
שרידי הקתיסמה
מפסיפסי הכנסייה שכוסו
פסיפס הדקלים
הקתיסמה (ביוונית: Κάθισμα, "הכסא" או "המושב") הייתה כנסייה ביזנטית חשובה, שציינה את המקום בו, על פי האמונה הנוצרית, נחה מריה, אם ישו על כיסא במהלך מסעה מנצרת לבית לחם.
הכנסייה הייתה ידועה מכתבי צליינים וכמרים בני התקופה, שהעידו על כנסייה גדולה בעלת תבנית מתומנת ייחודית, אולם מקום הימצאה נחשב לתעלומה במשך דורות. בשנת 1992 נתגלו שרידי הקתיסמה סמוך לדרך חברון בין ירושלים לבית לחם, בעקבות עבודות הרחבת כביש. הכנסייה נחפרה ונחקרה היטב, והיא נחשבת לכנסייה הגדולה מסוגה שנתגלתה בישראל.
מיקום ותיאור

שרידיה של כנסיית הקתיסמה שוכנים על סלע האם בתוך מטע עצי זית לצד דרך חברון, סמוך לגבעת המטוס ממערב ולקיבוץ רמת רחל ממזרח. האתר הארכאולוגי כולל גם את שרידיו של מנזר שנבנה סמוך לכנסייה בתקופה הביזנטית, והוא משתרע על פני שטח של כדונם וחצי. בחלקו הדרומי של המטע ישנו מאגר מים פתוח, הנקרא 'ביר קדיסמו' (להלן).
הכנסייה, שגודלה הוא 43X52 מטרים, נבנתה במתכונת ייחודית של מתומן בעל שלושה מרחבים המשולבים זה בתוך זה. במרכז המרחב הפנימי ניצב סלע לא מודולרי, שייצג את ה"כיסא" עליו ישבה מרים, על פי המסורת הנוצרית. מרחב זה הוקף בתחילה בשורת אומנות מרובעות, ובשלב השני בשדרת עמודים. המרחב התיכון היווה מעין טבעת מסדרון היקפי, ששימש את באי הכנסייה כאמבולטוריום. מרחב זה היה משמעותי בכנסייה, שכן בו הילכו הצליינים וסבבו את הסלע המקודש. שדרת האומנות או העמודים אפשרו למהלכים באמבולוטוריום לראות את הסלע המרכזי בכל עת.
המרחב החיצוני חולק לחדרים, שחלקם היו מרובעים וחלקם עוצבו כאולמות מלבניים בעלי אפסיס, שנועדו לשרת את המבקרים כקפלות תפילה. בפינות המתומן שבמרחב החיצוני נבנו חדרים קטנים בעלי תבנית טרפזית.
האפסיס המרכזי של הכנסייה (בדומה לרוב מוחלט של הכנסיות בעולם) פונה למזרח. זהו אפסיס גדול וגבוה, המתחיל במרחב המתומן הפנימי, חוצה על ידי בית המקהלה את המרחב התיכון, ובולט מעבר לקו המתאר של המרחב החיצוני של הכנסייה.
רצפות הכנסייה היו מעוטרות בשיש ובפסיפסים מרהיבים, שחלקם השתמרו בשלמותם. אחת מרצפות אלו מציגה עץ תמר ולצדו שני דקלים קטנים. נראה כי פסיפס זה מסמל את הדקל שתחתיו נחה מרים (להלן), ואת חשיבותו של ישו (הדקל הגדול) ביחס להוריו. הפסיפסים ססגוניים מאוד, רובם מציגים דגמים צמחיים וגאומטריים, והם עשויים בגוונים רבים של אדום, צהוב וירוק. רוב הפסיפסים מוקפים במסגרת בדוגמת צמה קלועה ומורכבים ממדליונים. בקפלה הדרומית בכנסייה מוקפת רצפת הפסיפס בארבעה דגמים של קרן השפע המעוטרים בעלי קוציץ ואשכולות גפן.