stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרגרטה הימלר
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

לאחר שהחלה מלחמת העולם השנייה, הימלר עזרה להפעיל בית חולים צבאי המזוהה עם הצלב האדום הגרמני. עד דצמבר 1939, היא פיקחה על בתי החולים של הצלב האדום באזור ברלין-ברנדנבורג. בתפקיד זה היא הובילה משלחות לתוך השטחים והמדינות שנכבשו על ידי הוורמאכט הגרמני. במרץ 1940, מרגרט נסעה לפולין הכבושה. ביומנים שלה, שנכתבו בזמן השליחות לפולין, כתבה הימלר, "אז הייתי בפוזנן, לודז' ובוורשה, האסכול היהודי הזה, רובם לא נראים כמו בני אדם, זו עבודה מדהימה לנסות ליצור שם סדר". על מאמציה הגיעה הימלר לדרגת קולונל בצלב האדום הגרמני.
ב-1945, מרגרטה וגודרון עזבו את גמונד כשחיילי בעלות הברית התקדמו לאזור. לאחר הפלישה לבולצאנו על ידי הצבא האמריקאי במאי 1945, נעצרו מרגרטה וגודרון. הם הוחזקו במחנות מעצר שונים באיטליה, צרפת וגרמניה. במהלך המעצר שלה, נחקרה מרגרטה, אך התברר כי לא הודיעו לה על עסקיו הרשמיים של בעלה, היא תוארה כבעלת "מנטליות של אישה מעיירה קטנה" שנמשכה לאורך כל חקירתה.
בספטמבר 1945, מרגרטה הימלר נחקרה שוב ואף נעצרה, אך הפעם זה היה כחלק ממשפטי נירנברג. היא וגודרון שוחררו בנובמבר 1946 ממאסר בגין חוסר אשמה. לאחר מכן היא נאבקה במערכת המשפט החדשה וביוזמות הדה-נאציפיקציה שקודמו באירופה, לאורך כל ההליכים היא טענה שחברותה המוקדמת במפלגה הנאצית הייתה לא יותר מ"נומינלית" וכי דרגתה הגבוהה נובעת משירותה המוקדם בצלב האדום הגרמני, בו שירתה כבר מאז 1914, שנים רבות לפני שהכירה את בעלה. אף על פי כן, ועידת הדה-נאציפיקצייה בדטמולד שינתה את סיווגה המשפטי ונטען כי ככל הנראה היא תמכה במטרות המפלגה הנאצית וידעה ותמכה במעשי בעלה. בפסק הדין, נאמר כי אין צורך שהיא תתן דין וחשבון על פשעי בעלה, על אף שהיא לא התרחקה מהם. הוצגו טיעונים נוספים לפיהם היא ובתה נהנו ממעמדו של בעלה. בשל כך התחדש באזורי הכיבוש בגרמניה הליך נוסף, שהחל ראש ממשלת בוואריה, הנס אהרד. הליכים אלה התמקדו בשאלת הבעלות הבלתי פתורה על ביתם של מרגרטה והיינריך בגמונד. ב-15 בינואר 1953, בדיון האחרון נגד מרגרטה שנערך במינכן, היא סווגה כמוטבת ממנעמי המשטר הנאצי ובכך הוכנסה לקטגוריה II (פעילים, לוחמים ומרוויחים), ונידון לעבודות שירות למשך 30 ימים. היא גם איבדה את זכויות הפנסיה וההצבעה שלה.
מאז סתיו 1955, התגוררה מרגרטה עם אחותה לידיה בהיפן. גם בנה המאומץ גרהרד גר איתן בדירה. את שנותיה האחרונות של מרגרטה בילתה עם בתה במינכן. היא מתה ב-25 באוגוסט 1967.
ראו גם

גרטרוד שולץ-קלינק - מנהיגת תנועת הנשים במפלגה הנאצית, רעייתו של אוגוסט הייסמאייר
מגדה גבלס - רעייתו של התעמולה הנאצי יוזף גבלס
אמי גרינג - אשתו של מפקד הלופטוואפה ושר התעופה הנאצי, הרמן גרינג
הערות שוליים

↑  Christina Wittler: Leben im Verborgenen. Die Witwe des "Reichsführers SS" Heinrich Himmler Margarete Himmler (1893–1967) In: Bärbel Sunderbrink (Hrsg.): Frauen in der Bielefelder Geschichte, Bielefeld 2010, p. 194
↑  Wittler, Christina. Leben im Verborgenen. Die Witwe des „Reichsführers SS“ Heinrich Himmler Margarete Himmler (1893–1967) In: Bärbel Sunderbrink (Hrsg.): Frauen in der Bielefelder Geschichte, Bielefeld 2010, p. 194
↑  Jürgen Matthäus: „Es war sehr nett“. Auszüge aus dem Tagebuch der Margarete Himmler, 1937–1945. In: Werkstatt Geschichte 25 (2000), p. 75
↑  The Landsknecht were mercenary soldiers in the German and other continental European armies in the 16th and 17th centuries. Historian Andrew Morrall claims that the ‘’Landsknecht’’ represented for Germans in particular, the "exemplum of a race of men, free, natural, and courageous". See: Andrew Morrall, "Soldiers and Gypsies- Outsiders and Their Families in Early Sixteenth Century German Art", in Artful Armies, Beautiful Battles: Art and Warfare in Early Modern Europe, by Pia F. Cuneo, ed. Pia F. Cuneo, History of Warfare (Boston: Brill, 2002), p. 160.
↑  Wyllie, James (בפברואר 2020). "Nazi wives: the women beside Hess, Goebbels, Göring and Himmler". HistoryExtra. BBC History Revealed. נבדק ב-11 בפברואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Oliver Schröm, Andrea Röpke: Stille Hilfe für braune Kameraden. Christoph Links Verlag, Berlin 2002, ISBN 386153231X, p. 106f.
↑  Christina Wittler: Leben im Verborgenen. Die Witwe des „Reichsführers SS“ Heinrich Himmler Margarete Himmler (1893–1967) In: Bärbel Sunderbrink (Hrsg.): Frauen in der Bielefelder Geschichte, Bielefeld 2010, p. 198
↑  Christina Wittler: Leben im Verborgenen. Die Witwe des „Reichsführers SS“ Heinrich Himmler Margarete Himmler (1893–1967) In: Bärbel Sunderbrink (Hrsg.): Frauen in der Bielefelder Geschichte, Bielefeld 2010, p. 197f.
↑  Christina Wittler: Leben im Verborgenen. Die Witwe des „Reichsführers SS“ Heinrich Himmler Margarete Himmler (1893–1967) In: Bärbel Sunderbrink (Hrsg.): Frauen in der Bielefelder Geschichte, Bielefeld 2010, p. 199f.
↑  Ernst Klee: Das Kulturlexikon zum Dritten Reich. Wer war was vor und nach 1945. S.Fischer, Frankfurt am Main 2007, p. 248.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007362724105171  PLWABN: 9811344443605606  BnF: cb169499183 (data)  GND: 143416847  ISNI: 0000 0001 1534 7937  LCCN: no2014073221  NKC: ola2015866715  NTA: 383814189  SUDOC: 180978799  VIAF: 168322579   WorldCat (עם VIAF): 168322579
רונלד סקובי

| --- | --- |

 לידה:  8 ביוני 1893 מנדלאי, מיאנמר 
 פטירה:  23 בפברואר 1969 (בגיל 75) אלדרשוט, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השכלה:  הקולג' המלכותי ללימודי הגנה 
 השתייכות:  הצבא הבריטי 
 תקופת הפעילות:  מ-1947 
 דרגה:   לוטננט גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-70   מפקד הקורפוס ה-3
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 הצלב הצבאי  אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית  חבר במסדר האמבט  צלב הכסף של וירטוטי מיליטארי 
 
לוטננט-גנרל סר רונלד מקנזי סקובי, KBE‏, CB‏, MC (באנגלית: Sir Ronald MacKenzie Scobie;‏ 8 ביוני 1893 – 23 בפברואר 1969) היה קצין בכיר בצבא הבריטי שלחם במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, במהלכה פיקד על דיוויזיית הרגלים ה-70 ולאחר מכן על הקורפוס השלישי. הוא היה גם שחקן איגוד הרוגבי הבינלאומי של סקוטלנד.
קריירה צבאית

סקובי התחנך בצ'לטנהאם קולג' ובאקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ'.
קריירה צבאית > מלחמת העולם הראשונה

הוא הוסמך כקצין בהנדסאים המלכותיים ב-1914 ושירת במהלך מלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית בצרפת ובבלגיה. הוא היה קצין מטכ"ל בדרגה 3 בצרפת ב-1918, ומייג'ור בצרפת בין השנים 1918–1920.
קריירה צבאית > בין המלחמות

לאחר המלחמה, סקובי הפך לקצין, פלוגת צוערים, ארטילריה ימית מלכותית, ווליץ' 1920–1924; קפטן מטה, פיקוד אלדרשוט 1927–1929; מייג'ור, מפקדת אלדרשוט 1929–1931 לאחר שלמד במכללת המטה, קמברלי מ-1925 עד 1926, הוא הפך למנהל התותחנים הצבאיים בקולג' הצבאי המלכותי, דאנטרון ב-1932 ולאחר שלמד במכללת ההגנה האימפריאלית, היה עוזר אדיוטנט גנרל במשרד המלחמה בשנת 1938.
קריירה צבאית > מלחמת העולם השנייה

בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה סקובי, בריגדיר, היה סגן מנהל הגיוס במשרד המלחמה. לאחר מכן כיהן בתפקיד סגן אדיוטנט גנרל במטה הכללי, כוחות היבשה של המזרח התיכון ב-1940 לפני שקיבל את הפיקוד על דיוויזיית הרגלים ה-70, שנשלחה כדי להקל על הדיוויזיה ה-9 האוסטרלית בטוברוק. סקובי פיקד על מבצר טוברוק בין 22 באוקטובר 1941 ל-13 בדצמבר 1941, כאשר במסגרת מבצע צלבן הובילה דיוויזיית הרגלים ה-70 את הפריצה מטוברוק. ב-1942 הוא הפך למפקד הכוחות במלטה וב-22 במרץ 1943 הועלה סקובי לדרגת לוטננט גנרל ומונה לראש המטה הכללי במטה הכללי במזרח התיכון. ב-11 בדצמבר 1943 הוא קיבל את הפיקוד על הקורפוס השלישי שנשלח ליוון כדי לגרש את הגרמנים אך בסופו של דבר היה מעורב במלחמת האזרחים היוונית. הוא נשאר מפקד הכוחות הבריטיים ביוון עד 1946, ופרש מהצבא ב-1947.
קריירת איגוד הרוגבי > קריירה חובבנית

הוא שיחק באיגוד רוגבי עבור המכללה הצבאית המלכותית.
הוא שיחק באיגוד הרוגבי של הצבא נגד איגוד הרוגבי של הצי המלכותי במשחק הבין-זרועי ב-1914.
קריירת איגוד הרוגבי > קריירה פרובינציאלית

הוא שיחק בקבוצת משפט הבלוז נגד קבוצת משפט הלבנים ב-10 בינואר 1914.
קריירת איגוד הרוגבי > קריירה בינלאומית

הוא הוכתר שלוש פעמים על ידי סקוטלנד, כולן בשנת 1914.
ענפי ספורט אחרים

הוא שיחק קריקט עבור מכללת צ'לטנהאם ועבור המהנדסים המלכותיים.
הערות שוליים

↑  The Royal Engineers Journal. Vol. 83. The Institution of Royal Engineers. 1969. p. 152.
↑  "British Army officer histories". Unit Histories. נבדק ב-2017-06-23.
↑  "Ronald Mackenzie Scobie".
1 2 3 4 5  Liddell Hart Centre for Military Archives
↑  "The Glasgow Herald - Google News Archive Search".
↑  "Rugby Union - ESPN Scrum - Statsguru - Player analysis - Ronald Scobie - Test matches".
↑  "Archived copy". cricketarchive.com. אורכב מ-המקור ב-6 באוקטובר 2015. נבדק ב-12 בינואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה);  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810612459005606  ISNI: 0000 0000 7303 312X  LCCN: no2009186078  NARA: 10597365  SNAC: w6kj6px8  VIAF: 4102148269772505230001   WorldCat (עם VIAF): 4102148269772505230001
מיתוג ישראל

מיתוג ישראל (באנגלית: Brand Israel) הוא קמפיין יחסי ציבור שמנהלת ממשלת ישראל לשיפור תדמיתה של ישראל באמצעים של מיתוג מקומות. מטרת הקמפיין היא לבסס את התדמית של ישראל כחברה קוסמופוליטית, פרוגסיבית, ודמוקרטית-ליברלית, ולהנגידה להומופוביה והדיכוי המצויים באומות האסלאמיות השכנות. וזאת כדי להימנע מזיהוי של ישראל כמקום קשוח ומסוכן, מיליטריסטי ופנאטי, הנשלט על ידי גברים.
רקע

מאמצי ישראל למתג את עצמה מחדש החלו באופן לא רשמי בשנת 2003 ביוזמת אנשי עסקים ומומחי תקשורת אמריקאים. במקביל הקים משרד החוץ תחת סילבן שלום מחלקת "הסברה" חדשה לקידום הישגיה ופעילותה החיובית של ישראל.
קמפיין "Brand Israel" הושק בשנת 2005 בניהולו של הדיפלומט עידו אהרוני. הוא ידוע גם תחת השם Brand Israel Group (ובקיצור BIG). אהרוני ריכז כמה אנשי שייוק כדי להתמודד עם התדמית הבעייתית של ישראל בעולם. בקבוצה השתתפו אליאס באקוולד, ממייסדי "ברסן מרסטלר" (אנ'); פרן אופנהיים, בעלת חברת ייעוץ ובעבר מנהלת מותג המזון "קראפט ג'נרל פודס" (אנ'); הלן מרלו, לשעבר דוברת וסגן נשיא בחברת הטבק הענקית "פיליפ מוריס", שטיפלה בגל ה"אנטי-טבק" כלפי החברה; בועז מורד, ישראלי החי בארצות הברית, דוקטור בפסיכולוגיה של קבלת החלטות ובעל חברת המחקר "אינסייט ריסרץ' גרופ"; סוזן בונדי, בעלת טור פיננסי בסינדיקציה; ולי דרניקוף, מנהל אסטרטגיה בתחום השיווק בחברת ייעוץ ובעבר איש חברת הייעוץ הגדולה מקינזי. הרעיון שהתגבש הוא שצריך "למכור" את ישראל עם אותם הכלים שבאמצעותם משווקים מוצרי צריכה. בין אסטרטגיית המיתוג המרכזיות שננקטו: להפסיק לדבר על כיבוש ושואה, לקדם את ישראל כאומת הזנק (Start-Up Nation), להימנע מלהציג את צה"ל כ"צבא המוסרי ביותר בעולם".
ביקורת וסקרים

בסקר מ-2003 שנערך בקרב אזרחי האיחוד האירופי נמצא שישראל נתפסת כאיום הגדול ביותר על ביטחון העולם. כתוצאה ממדיניותה נגד הפלסטינים ומפעילות תנועת ה-BDS, ישראל נתפסת כקשורה יותר ויותר באפרטהייד ובפשעי מלחמה.
סקר מותגים משנת 2006 מצא כי: "ישראל היא המותג הגרוע בעולם [...] המותג של ישראל הוא בפער ניכר השלילי ביותר שמדדנו אי פעם [...] אם כוונת ישראל היא לקדם את עצמה כמקום רצוי לגור בו ולהשקיע בו, נראה שהאתגר הוא תלול".
בסקר של BBC מ-2012 52% מהמשיבים סברו שלישראל יש השפעה שלילית על העולם. ובסקר מ-2015 ישראל מדורגת כאחת המדינות הכי לא חיוביות בעולם בקרב הציבור הבריטי, שנייה רק לצפון קוריאה.
לטענת עומר ברגותי, מייסד שותף של תנועת BDS, הקמפיין נועד להסתיר את הפרות החוק הבינלאומי של ישראל במסווה של "זוהר" אמנותי ומדעי.
בשנת 2008  תקנה תקציבית בתוכנית הסברה וקשרי תרבות תקצבה את מיתוג ישראל בחו"ל בסך 12 מיליון ש"ח, ואחרי העברות תקציביות התקציב עמד על כ-6 מיליון ש"ח. דו"ח של מבקר המדינה דאז, מיכה לינדנשטראוס, זיהה חוסר תיאום משמעותי בין האגפים השונים במשרד החוץ שאמורים ליטול חלק במשותף בפרויקט מיתוג ישראל, לצד ליקויים רבים נוספים.
ראו גם

התעמולה הישראלית
משרד ההסברה
פינקוושינג (להט"ב)
טריפוליטניה האיטלקית

טריפוליטניה האיטלקית הייתה מושבה איטלקית, הממוקמת במערב לוב של ימינו, שהייתה קיימת בין השנים 1911–1934. זה היה חלק מהשטח שנכבש מהאימפריה העות'מאנית לאחר המלחמה האיטלקית–עות'מאנית בשנת 1911. טריפוליטניה האיטלקית כללה את המחצית הצפונית המערבית של לוב, עם טריפולי כעיר העיקרית שלה. בשנת 1934 היא אוחדה עם קירנאיקה למושבת לוב האיטלקית.
היסטוריה > איחוד עם קירנאיקה

טריפוליטניה האיטלקית וקירנאיקה האיטלקית הוקמו בשנת 1911, במהלך כיבוש טריפוליטניה העות'מאנית במלחמת המלחמה האיטלקית–עות'מאנית. בשנת 1934, טריפוליטניה האיטלקית הפכה לחלק מלוב האיטלקית.
בחודש דצמבר 1934, זכויות מסוימות הובטחו עבור הלובים (שנקראו מאוחר יותר על ידי בניטו מוסוליני "מוסלמים איטלקים" ) כולל חופש הפרט, קדושת הבית והרכוש, הזכות להצטרף לממשלים הצבאיים או האזרחים, ואת הזכות להמשיך בקריירה או בעבודה.
בשנת 1937 פוצלה צפון טריפוליטניה למחוז טריפולי ומחוז מיסראתה. בשנת 1939 נכללה טריפוליטניה בחוף הרביעי של ממלכת איטליה.
בתחילת 1943 פלשו לאזור בעלות הברית; זה היה סוף הנוכחות הקולוניאלית האיטלקית.
איטליה ניסתה לשמור על המושבה טריפוליטניה ללא הצלחה לאחר מלחמת העולם השנייה, אך בפברואר 1947 ויתרה על כל המושבות האיטלקיות בהסכם שלום.
הערות שוליים

↑  Chapin Metz, Hellen. Libya: A Country Study. First Chapter
↑  Sarti. The Ax within p 190
בול דואר אוויר, המתארת סוס ערבי שמצביע על מטוס שעובר מעל.
הארמון המלכותי של טריפולי, שתוכנן על ידי האדריכל הקולוניאלי האיטלקי Meraviglia-Mantegazza בשנת 1924.
התיאטרון הרומי של סברתה, שוחזר בתקופת השלטון האיטלקי
גלויה של טריפולי בשנת 1934
המוזיאון המרכזי של הכוחות המזוינים (רוסיה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון צבאי 
 מיקום:  מוסקבה 
 מדינה:  רוסיה 
 מפעיל:  רוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1919
 תאריך פתיחה רשמי:  1919 
 קואורדינטות:  55°47′05″N 37°37′02″E﻿ / ﻿55.78472222°N 37.61722222°E﻿ / 55.78472222; 37.61722222
 www.cmaf.ru
 he
 
המוזיאון המרכזי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית (ברוסית: Центральный музей Вооружённых Сил Российской Федерации) הוא מוזיאון להיסטוריה צבאית במוסקבה ברחוב הצבא הסובייטי בעיר, שנוסד בשנת 1919. שטח המוזיאון הוא 5000 מ"ר, ומחולק ל-24 אולמות. בשטחו ישנה גם תצוגת רחוב של דגמי ציוד צבאי.
ישנן תוכניות להעברת המוזיאון לפארק פטריוט שבפרברי מוסקבה למתחם המוזיאון הראשי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
היסטוריה

המוזיאון נוסד ב-23 בדצמבר 1919 בהוראת המועצה הצבאית המהפכנית של הרפובליקה מספר 2207 ונקרא על שם הצבא האדום של הפועלים והאיכרים. זהו המוזיאון ההיסטורי והמהפכני הראשון שנוצר לאחר מהפכת אוקטובר. מועצת העיר מוסקבה העבירה למוזיאון את הקומות הראשונות של בית המסחר ומבנה בסמטת וטושני. בשנת 1920 נפתחה שם התערוכה הראשונה "חיי הצבא האדום וחיל הים", שהתקיימה בכיכר האדומה. ברחוב הוצגו תערוכות גדולות של מטוסים וציוד אספקה.
בקיץ 1921 שונה שמו של המוזיאון למוזיאון הצבא האדום וחיל הים, ובמרץ בשנה שלאחר מכן הוא הועבר לאחוזה ברחוב קרופוטקין (כיום פרצ'יסטנקה 12/2). השטח החדש לא היה מוכן בזמן, ולכן חלק מהמיצגים הוכנסו לסככה או הוחזרו לבעליהם לשעבר. המוזיאון היה כפוף למשרד לחקר ושימוש בחוויית המלחמה במטה הצבא האדום ובשנת 1923, לרגל יום השנה לצבא האדום, הכין המוזיאון את התערוכה "רכבת טרוצקי". לא היה מספיק מקום לתערוכה באחוזה, ולכן הוא אורגן בבניין האקדמיה הצבאית בווזדוויצ'נקה. בשנת 1924 עבר המוזיאון למתחם, במקביל הוא הועבר לכפיפות האקדמיה הצבאית של הצבא האדום, אך פחות משנה לאחר מכן הוחזר למקומו הקודם.
בפברואר 1927, על פי צו המועצה הצבאית המהפכנית, המוזיאון הועבר לאחריות המינהל הפוליטי של הצבא ועבר לבניין הבית המרכזי של הצבא האדום, שם הוא השתכן במשך 38 שנה. לאחר מכן נוצרה במוזיאון תערוכת קבע בת שלושה חלקים: הכוחות המזוינים של המהפכה הפרולטרית בשנים 1905–1917, מלחמת האזרחים, תקופת בנייתו השלווה של הצבא האדום.
במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה פונו חלק מאוספי המוזיאון. צוות המוזיאון לא הפסיק לחפש שרידים צבאיים: בשנים 1943 עד 1945 נערכו 20 משלחות חיפוש לחזית. מנהיגי המוזיאון בשנות המלחמה היו הקומיסר הגדודי ולדימיר איוואנוביץ' פדיאנין (מ-17 בינואר 1940 עד נובמבר 1943), קולונל פיוטר ניקולאייביץ' לוגינוב (מנובמבר 1943 עד יולי 1944), קולונל איוואן אלכסייביץ' גוריושקין (מיולי 1944 עד מרץ 1949). דגל הניצחון - דגל תקיפה שהונף ב-1 במאי 1945 על בניין הרייכסטאג - הועבר לחזקת המוזיאון ב-10 ביולי.
בשנת 1957 הוחלט על בניית בניין דו קומתי נפרד עבור המוזיאון בשטח של 10–15 אלף מ"ר. הפרויקט הוכן על ידי האדריכלים בוריס בארחין וניקולאי גייגארוב, כמו גם המהנדסים אקסיונוב ובלוקורוב. הבנייה הסתיימה ב-8 במאי 1965. בשלב זה, אוסף המוזיאון הכיל יותר מ-500,000 פריטים. בשנת 1966 הוקמו במוזיאון קרן הקולנוע וקרן הנשק הזעיר, בשנה לאחר מכן נפתחה קרן החיות.
בשנת 1975 העניקה נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות למוזיאון את מסדר הכוכב האדום.
לאחר קריסת ברית המועצות, המוזיאון ערך תערוכת קבע בחדרים 22 ו-23, שתיאר את האירועים במדינה בתקופת הפרסטרויקה. כדי להשלים את האוספים, צוות המוזיאון נסע למחוזות צבאיים ולשורות הצי.
בשנת 2002 הוקמה אנדרטה לצנחנים מול בניין המוזיאון. בשנת 2006 הוחלף הציוד והאוסף הורחב. הוצגו חומרים חדשים על השתתפות כוחות הצבא של ברית המועצות במלחמות בקוריאה, בווייטנאם ובמדינות אחרות. בשנת 2008 נחנכה תערוכה בשם "קווקז. חמישה ימים באוגוסט", המתאר את הסכסוך המזוין בדרום אוסטיה.
במאי 2021 סרגיי שויגו, שר ההגנה של רוסיה, חשף בפני נשיא רוסיה ולדימיר פוטין תוכנית לבניית המוזיאון הראשי של הכוחות המזוינים סמוך לפארק פטריוט בפרברי מוסקבה. המתחם יוקם בקובינקה שליד מוסקבה, בפארק פטריוט. לרגל 75 שנה לניצחון הגדול הוקמה במקום הקתדרלה הראשית של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית. המוזיאון יהפוך לחלק מפרויקט רחב היקף המוקדש להיסטוריה הצבאית הרוסית ושטחו יהיה 150 אלף מ"ר.
תערוכות

התערוכה המרכזית תופסת 24 אולמות בשטח כולל של 5000 מ"ר. בין המוצגים ישנן כרזות, פרסים, כלי נשק של מנהיגי צבא, חיילים ומדינאים. שלושת האולמות הראשונים מוקדשים להיסטוריה של הצבא והצי הרוסי לפני 1917, הם מציגים כלי נשק, מדי צבא בתקופות שליטים שונים באימפריה הרוסית וחומרים המספרים על מלחמת העולם הראשונה. אולמות מהרביעי עד השישי מציגים תערוכות הקשורות לצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים וההתערבות הצבאית זרה. בנוסף, הם מכילים שרידים ממהפכות 1917, חפצים אישיים של מנהיגי הצבא אנטון דניקין, סרגיי מרקוב ומשתתפים אחרים מהתנועה הלבנה.
האולמות השביעי והשמיני מציגים תערוכה בשם "הצבא האדום של הפועלים והאיכרים והצי של ברית המועצות". הם מציגים חומרים על הנהגת ברית המועצות, סיוע צבאי בשנים שונות לשינג'יאנג ומידע על הקצינים של הצבא האדום בתקופת טיהורי סטלין. אולמות 9 עד 18, מוקדשים לכוחות הצבא במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה, הם מכילים מסמכים של גרמניה, דגמי נשק, שברי נשק, מספרים על קרבות מוסקבה, קורסק וסטלינגרד. אולם הניצחון מכיל חומרים העוסקים במחזיקי פרסי מסדר התהילה, גיבורי ברית המועצות; באולם זה נמצא דגל הניצחון.
אולמות 19 עד 21 מוקדשים להיסטוריה של הצבא שלאחר המלחמה, אולמות 22 ו-23, ליצירתם ופיתוחם של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית. תערוכות זמניות מתקיימות באולם 24. בשטח המוזיאון יש גם אזור תצוגה פתוח, בו מוצגים 154 דגמים של ציוד ארטילרי, טילים, שריון ותעופה.
גלריה

השטח הפתוח של המוזיאון, 2005
הכניסה הראשית למוזיאון, 2011
טנק T-34-85 רקטה R-9 במוזיאון, 2007
רקטה R-9A‏, 2011
הוביצר 152 מ"מ דגם 1943 (D-1)‏, 2011
ראו גם

פארק פטריוט
המוזיאון המרכזי של חיל האוויר (רוסיה)
המוזיאון המרכזי של הצי על שם הקיסר פיוטר הגדול
הערות שוליים

1 2 3  "Центральный музей Вооруженных Сил РФ". TimeOut. נבדק ב-2017-11-13.
↑  "Военный Диснейленд". Перевезут ли Музей вооруженных сил в парк "Патриот"?
1 2 3  "История ЦМВС". Центральный музей Вооружённых Сил Российской Федерации. נבדק ב-2017-11-13.
↑  "Главную реликвию Победы бережно хранят в специальных условиях". Вечерняя Москва. 2017-06-19. נבדק ב-2017-11-13.
↑  "В Калининграде установят бюст начальнику тыла ВС СССР генералу Хрулеву". ИА REGNUM. 2005-05-30. נבדק ב-2018-05-19.
↑  "В Центральном музее Вооруженных сил проходит выставка грузинских трофеев". Интерфакс. 2008-09-10. נבדק ב-2017-11-13.
↑  Новый музей Вооруженных сил: каким он будет
↑  "Зал № 3". Центральный музей Вооружённых Сил Российской Федерации. נבדק ב-2017-11-13.
↑  "Зал № 21". Центральный музей Вооружённых Сил Российской Федерации. נבדק ב-2017-11-13.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007456410905171  ISNI: 0000 0001 2150 1865  LCCN: n83067498  SUDOC: 027807630  VIAF: 123192634   WorldCat (עם VIAF): 123192634
תכאפול

תכאפול (בערבית: التكافل, מתורגם לעיתים כ"סולידריות" או "ערבות הדדית") היא מערכת שיתופית של החזר או שיפוי במקרה של אובדן, המאורגנת כחלופה תואמת אסלאם או שריעה לביטוח קונבנציונלי. מכילה "ריבה" (בערבית: الربا، الربٰوة, ריבית) ו"גראר", (בערבית: غرر אי-ודאות).
במסגרת התכאפול, אנשים וחברות המודאגים מסיכונים נותנים תרומות (או הפקדות) קבועות כדי לקבל החזר או שיפוי במקרה של אובדן, ומנוהלות בשמם על ידי מפעיל התכאפול. כמו מוצרי מימון איסלאמיים אחרים, התכאפול מבוסס על מועמאלת (בערבית: معاملات, ענף בחוק האסלאמי העוסק במסחר ועסקים).
בשנת 2018, תעשיית התכאפול הגיעה לגודל של 27.7 מיליארד דולר של "תרומות" (כאשר בשנת 2011 הנתון עמד על 12 מיליארד דולר). התנועה זכתה לשבחים כמי שמספקת "חלופות מעולות" לביטוח ש"מחזקות את ההון האנושי, מדגישות כבוד אישי, עזרה עצמית קהילתית ופיתוח עצמי כלכלי"; אך גם קיבלה ביקורת על כך ש"הצטמצמה" עד להיותה ענף של "ביטוח קונבנציונלי עם טרמינולוגיה ושפת חוזה בערבית".
עקרונות

תאורטית, תכאפול נתפס כביטוח שיתופי או הדדי, שבו החברים תורמים סכום כסף מסוים למאגר משותף. מטרתה של מערכת זו אינה רווחים, אלא לקיים את העיקרון של "נשאו איש בעול רעהו". העקרונות של תכאפול הם כדלקמן:
המבוטחים משתפים ביניהם פעולה למען טובתם הכלל.
תשלומי המבוטחים נחשבות כתרומות לקרן (פול).
כל מבוטח משלם את המנוי שלו כדי לעזור למי שזקוק לסיוע.
ההפסדים וההתחייבויות מחולקים לפי שיטת האיגוד הקהילתי.
מתבטלת אי הוודאות בתחומי חיתום ופיצוי.
זה לא מפיק יתרון על חשבון אחרים.
לחוקרים מוסלמים "בקושי יש חילוקי דעות" לגבי "הצורך בניהול, פדיון והפחתת סיכונים כלליים, עסקיים וסיכוני חיים המכוסים על ידי עסקי הביטוח". אבל השאלה האם ביטוח קונבנציונלי אסור (חראם) שנויה במחלוקת.
עקרונות > חוקרי פיקה

במושב השני שלה (דצמבר 1985), אקדמיית הפיקה של הארגון לשיתוף פעולה איסלמי (שנקראת גם האקדמיה האסלאמית לפיקה) פסקה על שביטוח מסחרי (אך לא חברתי) קונבנציונלי אסור (חראם). בהחלטתו התשיעית נאמר:
חוזה הביטוח המסחרי, עם פרמיית ביטוח קבועה, כפי שנהוג על ידי חברות ביטוח מסחריות, מכיל "גראר" (אי ודאות) משמעותי, אשר הופך את החוזה לפגום. לפיכך, זה אסור על פי חוק.
עקרונות > טענה נגד ביטוח קונבנציונלי

חוקרים אסלאמיים החלו לאסור ביטוח מסחרי כבר בסוף המאה התשע עשרה לספירה רוב חוקרי האסלאם מאמינים שביטוח מסחרי אסור למוסלמים מכיוון שהוא מכיל
אל-גראר' (אי-ודאות)
אל-מאיסיר (הימורים)
ריבה (ריבית)
יש להם שתי חששות עיקריים לגבי ביטוח קונבנציונלי:
חוסר הוודאות "אם ומתי יתרחש מקרה הביטוח ואם אכן יתרחש, ומה יהיו יחסי הפיצויים לדמי הביטוח המשולמים". (מה אם המחזיק בפוליסת ביטוח כנגד תאונה לעולם לא חווה תאונת דרכים? הוא מפסיד וחברת הביטוח מנצחת. לגבי ביטוח חיים כולם מתים, אבל מה אם המוות מתרחש לאחר תשלום ראשון של פרמיה לביטוח חיים? הם מנצחים וחברת הביטוח מפסידה) הדבר "הופך את עסקי הביטוח לדומה להימורים, כאשר המהמר אינו יודע את גורל המשחק". לפיכך, אי הוודאות בעסקי הביטוח הקונבנציונלי "מוגברת וגובלת באי ודאות (גראר) אסורה".
"חברות הביטוח משקיעות כספים עודפים על בסיס ריבית ומחלקות חלק מהרווחים הללו למבוטחים כבונוסים". לפי 'הפרשנות האורתודוקסית' מדובר בריבית.
על פי ג'מאל זראבוזו, רוב המוסלמים המודרניים כמו גם מלומדים ממועצת הפיקה האסלאמית של הארגון לשיתוף פעולה איסלאמי, מועצת החוקרים המובילים של ערב הסעודית, מועצת הפיקה של מכה בחסות הליגה המוסלמית העולמית, חוקרים ומשפטנים מכובדים הסכימו פה אחד שביטוח מסחרי אסור.
עקרונות > הגנה על הביטוח הקונבנציונלי

מיעוט של חוקרי האסלאם טוענים שביטוח אינו כמו הימורים מכיוון שבהימורים, אין סיכון מכוסה ואין מפחית נזק. המהמרים משחקים משחק מזל לבידור ורווח בו הם יכולים לנצח או להפסיד, על סמך החלטה מודעת. הביטוח מעניק כיסוי לאירועים שאינם בשליטת המבוטח. כאשר בעל הפוליסה גובה תשלום, הוא אינו מנצח, אלא מפסיד שלפחות גובה פיצוי כלשהו. יתרה מכך, בעוד שביטוח כרוך באי-ודאות, "הטכניקות הסטטיסטיות והמדעיות האקטואריות התקדמו לשלב שבו חברת הביטוח יכולה לחשב את הסיכונים וההטבות שלה בדיוק רב", כך שאי-הוודאות הכרוכה בביטוח בקושי יכולה להיקרא מוגזמת בנסיבות רגילות.
עקרונות > בסיס בכתבים

מלומדים איסלאמיים התומכים בתכאפול מצביעים על הקוראן וכמה אמירות (חדית') של הנביא מוחמד. חלק מהדוגמאות הן:
בסיס שיתוף הפעולה: עזרו זה לזה "באל-ביר" ו"באל-תקווה" (שניהם במשמעות של סגולה, צדקה וחסידות), אך אל תעזרו זה לזה בחטא ובעבירה. (סורת אל-מעידה, פסוק 2)
אלוהים תמיד יעזור לעבדו כל עוד הוא עוזר לאחרים. (סיפורים מאת האימאם אחמד בן חנבל ואימאם אבו דאוד.)[דרוש מקור]
בסיס לאחריות: מקומם של מערכות יחסים ורגשות בין אנשים בעלי אמונה, הוא בדיוק כמו הגוף; כאשר אחד מחלקיו סובל מכאב, אז שאר הגוף יושפע. (סיפורים מאת האימאם מוחמד אל בוח'ארי ואימאם מוסלמי)
מוסלמי אמיתי אחד ומוסלמי אמיתי נוסף הם כמו בניין, לפיו כל חלק בו מחזק את החלק השני. (סיפורים מאת אימאם אל-בוכרי ואימאם מוסלמי)
בסיס להגנה הדדית: בחיי (שהם בכוחו של אלוהים), אף אחד לא ייכנס לגן עדן אם הוא לא יגן על שכנו שנמצא במצוקה. (סיפורו של האימאם אחמד בן חנבל)
היסודות העומדים בבסיס תכאפול דומים מאוד לעקרונות שיתופיות והדדיות, אם המודל השיתופי וההדדי הוא כזה שמקובל על פי החוק האסלאמי.