stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיצקרלדו
תרבות

סדרת הטלוויזיה האמריקאית מטאלוקליפס הציגה ב-2008 בפרק התשיעי של העונה השנייה, "דת'קרלדו", מספר אלמנטים פרודיים המתייחסים לסרט, ביניהם סצנה בה ספינה ענקית מועברת מבעד להר.
סדרת הטלוויזיה האמריקאית משפחת סימפסון הציגה ב-2005 בפרק האחד עשר של העונה השישית, "ביום בהיר איני יכול לראות את אחותי", סצנה בה התלמידים מנסים להעביר אוטובוס במעלה הר תלול. דמותו של אותר, ילד גרמני אשר הגיע לבית הספר במסגרת חילופי סטודנטים, אומר "אני מרגיש כמו פיצקרלדו!"; נלסון עונה לו בתגובה, "הסרט הזה היה דפוק", ואותר מכה אותו בבטן. בפרק הארבעה עשר של העונה העשרים ושמונה, "פיצקרלדו", אשר שודר ב-2017, מוצגים מספר אלמנטים קומיים נוספים הקשורים לסרט.
סדרת הטלוויזיה האמריקאית האחים ונטור הציגה ב-2018 בפרק השלישי של העונה השביעית, "פיגור במדע", את שמה האמיתית של דמות המונרך כמלקולם פיצקרלדו, וכמו כן רמזה על תוארו ושמו האמיתי של אביו של המונרך כדון פיצקרלדו.
הזמר האירי גלן הנסרד כתב את השיר "פיצקרלדו" המופיע באלבומם של להקת המסגרות מ-1995 הקרוי גם הוא באותו שם. באלבום ההופעה שלהם Set List מ-2002 נראה הנסרד אומר כי סרטו של הרצוג היווה מקור השראה לשיר.
המוזיקאי ההולנדי דני וולפרס הידוע גם כ"לגו-וולט" פרסם מיני אלבום בן שלושה חלקים ב-2002 הקרוי "קלאוס קינסקי - מיני אלבום" כאשר אחת מרצועות השמע נקראת על שם הסרט.
בסדרה הדוקומנטרית "באגף המוצאים להורג" מאת ורנר הרצוג, בפרק הרביעי של העונה השנייה אשר שודר ב-2013 ובו מראיין הרצוג את האסיר דאגלס פלדמן, מגלים השניים כי בזמן ההפקה של הסרט פיצקרלדו, אשר התרחשה במהלך מלחמת פקישה, היו השניים במרחק של קילומטרים ספורים זה מזה על הגבול בין פרו לאקוודור.
סדרת הטלוויזיה האמריקאית "אנתוני בורדיין: בלי הזמנות" הציגה ב-2011 בפרק השישי של העונה השביעית, "ברזיל - האמזונאס", התייחסות קצרה לסרטו של הרצוג ולסצנה בה קינסקי שומע מוזיקת אופרה מפטיפון המונח על גבי גג ספינתו כאשר אינדיאנים עוינים נמצאים מצדי שתי גדות הנהר. בורדיין פותח את הפרק עם אותה מנגינה, על פטיפון זהה ועל ספינה דומה, כשהוא לבוש בצורה המזכירה את פיצקרלדו.
בסרט המוקומנטרי "התקרית בלוך נס" מ-2004 בבימוים של ורנר הרצוג וזאק פן, המציג את עצמו כסרט דוקומנטרי על עשייתו של סרט אחר של הרצוג, האניגמה של לוך נס, מנהלים הרצוג ופן ויכוח אשר במהלכו טוען הרצוג שהסרט טיפשי, מגוחך ובלתי אפשרי, ואילו פן משיב לו, "לפחות איננו מנסים להעביר ספינת קיטור מעבר להר"; ורנר שואל אותו בכעס, "מה אמרת?", והשניים שותקים.
לקריאה נוספת

הרצוג, ורנר; פיצקרלדו: הסיפור האמיתי; הוצאת פיורד, 1982 (ISBN 0-940242-04-4)
הרצוג, ורנר; הרצוג על הרצוג; הוצאת פייבר ופייבר, 2001 (ISBN 0-571-20708-1)
הרצוג, ורנר; כיבוש חוסר התועלת; הוצאת אקו, 2009 (ISBN 9780061575532)
ראו גם

אגירה, זעם האל
אפוקליפסה עכשיו
לב האפלה: אפוקליפסה של יוצר סרטים
נטל החלומות
קרלוס פיצג'רלד
הערות שוליים

1 2  "English captions of documentary Burden of Dreams from 1:11:25 to 1:12:40", Burden Of Dreams, Les Blank, 1982; Archived From The Original On November 1, 2006.
↑  "English captions of documentary Burden of Dreams from 0:02:09 to 0:02:36", Burden Of Dreams, Les Blank, 1982; Archived From The Original On October 31, 2006.
↑  "Herzog On Herzog", Book, Werner Herzog, Faber And Faber, 2001, ISBN 0-571-20708-1; Archived From The Original On October 28, 2009.
↑  "Fitzcarraldo 1982", Model Ships In The Cinema, June 8, 2015; Archived From The Original On January 9, 2022.
↑  "My Best Fiend, 59:20-59:50", Film, Werner Herzog, 1999.
1 2  "It's Past Time We Condemned Fitzcarraldo", Films Ranked, Adam Call Roberts; Archived From The Original On January 9, 2022.
↑  "11 Craziest Things That Have Happened During the Making of Werner Herzog’s Films", Indie Wire, Anya Jaremko Greenwold, September 4, 2015; Archived From The Original On January 9, 2022.
↑  "Art Of Darkness", The Progressive, August 1982; Archived From The Original On March 5, 2016.
↑  "Fitzcarraldo Soundtrack", Enricobassi It; Archived From The Original On April 4, 2011.
↑  "Fitzcarraldo - Original Film Soundtrack", Discogs; Archived From The Original On January 10, 2022.
↑  "Fitzcarraldo", Festival De Cannes, Award For Best Director, 1982; Archived From The Original On January 10, 2022.
↑  "'Conquest of the Useless,' by Werner Herzog", Sfgate, Walter Addiego, August 3, 2009; Archived From The Original On January 10, 2022.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289002405171  BIBSYS: 5099154  BNE: XX3874057  GND: 4154490-0  LCCN: n83038840  NKC: unn20231176877  SUDOC: 135598435  VIAF: 6559151002121230280001   WorldCat (עם VIAF): 6559151002121230280001 
איור מסעו של פיצקרלדו ותוכניתו לנצל את השטח שרכש; האיקס בחלק העליון של התרשים מייצג את העיר איקיטוס הנמצאת על שפת אגן האמזונאס. ספינתו הפליגה במעלה האמזונאס (נגד כיוון החץ) ובמורד נהר הפצ'יטאה (הנהר השמאלי); כפי שניתן לראות, מצר האדמה המפריד בין נהר הפצ'יטאה לנהר האוקיאלי (הנהר הימני), המיוצג על ידי האיקס התחתון, הוא דק יחסית, ובמקום זה העביר פיצקרלדו את ספינתו מעבר להר. הריבוע הימני עם האיקס מייצג את השטח המיוער עם עצי הגומי אליו פיצקרלדו רצה להגיע.
שלד הספינה המקורית בה השתמשו בסרט, סמוך לגדות נהר מדרה דה דיוס בפרו.
פומפאו פברה

| --- | --- |

 לידה:  20 בפברואר 1868 La Salut, ספרד 
 פטירה:  25 בדצמבר 1948 (בגיל 80) פראד, צרפת 
 ענף מדעי:  בלשנות, לימודים רומאניים, קטלאנית, מילונאות, תכנון שפה, פילולוגיה 
 מקום מגורים:  פראד, ברצלונה, בדלונה 
 מקום קבורה:  Prades Cemetery 
 מוסדות:  אוניברסיטת ברצלונה (1932)  Provincial Deputation of Barcelona (1925)  Institut del Teatre (1927) 
 בן או בת זוג:  Dolors Mestre i Climent (5 בספטמבר 1902–1948) 
 צאצאים:  Carola Fabra i Mestre, Dolors Fabra i Mestre, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 תרומות עיקריות
 יצירת תקן ספרותי חדש ללשון הקטלאנית
 חתימה:   
 
פומפאו פברה אי פוק (בקטלאנית: Pompeu Fabra i Poch; 20 בפברואר 1868 –  25 בדצמבר 1948) הוא בלשן ומילונאי קטלאני, הדמות המרכזית בקביעת התקן הספרותי של השפה הקטלאנית בתחילת המאה ה-20.
חייו > נעורים

פברה נולד בשנת 1868 בעיירה גראסיה (סופחה לברצלונה בשנת 1897). הוא היה הצעיר מבין שלושה עשר או שישה עשר ילדים, אם כי מלבד פברה עצמו הגיעו רק עוד שתי בנות לגיל הבגרות. אביו ז'וזפ פברה אי רוקה (Josep Fabra i Roca) היה איש ציבור שהחזיק בדעות רפובליקניות וליברליות ומ־1868 היה ראש העיר של גראסיה. בתקופות של רדיפות נגד רפובליקנים אף נאסר.
בתי הספר בקטלוניה בתקופת ילדותו של פברה התנהלו בספרדית, אף־על־פי שמורים רבים היו בעצמם קטלאנים. קטלאנים קראו וכתבו בדרך כלל בספרדית וכתיבה בקטלאנית הייתה נחלתם של מלומדים מעטים ושמרנים למדי, בעיקר בהקשר של תנועת הרנאישנסה, התחייה הלאומית הקטלאנית, והם עסקו בעיקר ביצירה עצמה ולא שאפו להפיצה בציבור. כאשר היה בן חמש עשרה, רצה פברה לכתוב מכתב לאחייניו. כהרגלו התחיל לכתוב בספרדית – "Queridos sobrinos..." ("אחייניי האהובים") ואז נעצר והבין שהמילה הספרדית שהוא כותב – sobrinos (אחיינים) – היא לא המילה שהוא חושב – nebots. הוא קרע את הדף וכתב את המכתב כולו בקטלאנית, אף־על־פי שמעולם לא למד את כללי הכתיב של השפה הזאת והיה צריך לנחש איך כותבים את המילים. אביו הופתע לטובה מהדבר ושניהם החליטו שמאותו יום ינהלו את התכתבויותיהם רק בקטלאנית.
חייו > מעבר מהנדסה וכימיה לעיסוק בלשון

בתום הלימודים בבית הספר פברה למד כימיה והנדסת מכונות, אך עניינו בבלשנות לא פסק ובהדרגה הוא התעמק בלימוד עצמי של פילולוגיה ונחשף לתנועות קטלאניות לאומיות. משנת 1890 פרסם במסגרת כתב העת ל'אבנס (L'Avens), שבו היו שותפים גם ז'אומה מאסו וז'ואקים קאזס, מספר מאמרים שבהם הציע לבצע רפורמה בכללי הכתיב של קטלאנית. כתב העת עצמו אימץ בהדרגה את כללי הכתיב שהציע פברה ואף שינה את הכתיב של שמו ל־"L'Avenç".
מ־1902 עד 1912 חי בבילבאו ועבד שם כמרצה לכימיה. באותו זמן המשיך לעסוק בבלשנות קטלאנית, ואף שהיה אוטודידקט בנושא בלשנות, זכה בתחום הזה למוניטין רב עד כדי כך שהנשיא הראשון של קטלוניה האוטונומית, אנריק פראט דה לה ריבה, הזמין אותו לנסח את הכללים הנורמטיביים האחידים החדשים לכתיבת השפה. בעקבות כך חזר לקטלוניה והוציא את ספר הדקדוק הראשון של השפה הקטלאנית שדגל בגישה בלשנית מתארת, כלומר תיאור של השפה המדוברת כמו שהיא ולא רק קביעת כללים לדיבור נכון. הוא גם נמנה עם מייסדי המחלקה הפילולוגית של המכון ללימודים קטלאניים ובשנת 1917 מונה לנשיאה.
בעבודתו הבלשנית נמנע פברה באופן שיטתי מלקבוע שאחד מהלהגים של קטלאנית יהיה הלהג התקני המחייב, והתייחס לנורמות הקיימות של ולנסית, וללהגים של קטלוניה המערבית ושל האיים הבלאריים כאל נורמות מקובלות באזוריהן ונתן להן ביטוי גם בכללי הכתיב שהציע. זאת, בין היתר, כדי לא לפגוע במסורת הספרותית של אזורים אלה, שמהם הגיעו יוצרים חשובים כגון ז'ואנוט מרטורל וז'ואן אלקובר.
חייו > ניסוח כללי השפה הקטלאנית התקנית

פברה עמד בראש הצוות לניסוח כללי הכתיב האחידים, שפורסמו ב־1913 והתבססו באופן חלקי על ההצעות שפברה פרסם בל'אבנס. על אף ההתנגדות מצד כמה אנשי ספרות שמרנים מחד, ותומכים בהיצמדות המֵרַבִּית לשפת דיבור של ברצלונה מאידך, פברה פעל להפצת "הנורמות האורתוגרפיות" (Normes ortogràfiques) ובשנים שלאחר 1913 הן התקבלו בהדרגה על ידי בתי הוצאה רבים בקטלוניה ובאיים הבלאריים. ב־1931 אומצו הנורמות על ידי האקדמיה לספרות יפה של ברצלונה; ב־1932 התקבלו גם בוולנסיה, עם תיקונים בהתאם להגייה המקומית שכונו "נורמות קסטליו" (Normes de Castelló); לבסוף, ב־1934, התקבלו הנורמות על ידי מוסד התרבות הקטלאני השמרני ביותר – תחרות השירה היוקרתית "משחקי הפרחים".
לאורך שנות ה-20 וה-30 המשיך לפרסם עבודות מדעיות בנושא הלשון הקטלאנית. בשנים 1919–1920 החל לפרסם בעיתון "לה פובליסידד", שיצא לאור בברצלונה בשפה הספרדית, סדרה יומית של מאמרים לציבור הרחב בשם "שיחות פילולוגיות" (Converses Filològiques), שבהם נימק את החלטותיו בנושא הדקדוק והכתיב והסביר לציבור דוברי השפה את החלקים הקשים של הדקדוק הקטלאני. ב־1922 העיתון נרכש על ידי מפלגת "פעולה קטלאנית" (Acció Catalana), שמו שונה ל"לה פובליסיטט" ושפתו הפכה לקטלאנית ופברה חזר אליו והמשיך לפרסם סדרה נוספת של "שיחות פילולוגיות" עד שנת 1928. למרות הרמה העממית של המאמרים, הם יצאו לאור מחדש בספר במספר מהדורות והגיעו עם הזמן למעמד של אסופת מידע חשובה ביותר בנושא הלשון הקטלאנית.
בעקבות עבודתו לתקינת השפה הקטלאנית ולהעלאת מעמדה הציבורי והתרבותי פברה זכה להכרה ואהדה עממית וכונה "el Mestre" – "המורה". בשנת 1921 מונה לנשיא המכון ללימודים קטלאניים. בשנת 1932 השלים את הוצאת המילון הכללי של הלשון הקטלאנית, שהפך למילון הנורמטיבי הרשמי של המכון.
הפשיזם הספרדי התייחס לתנועה לתקינת הלשון הקטלאנית כאל לאומנות בדלנית אשר מסכנת את ספרד וכינה אותה "פבריזם" ("fabrismo"). מייסד התנועה הפשיסטית הספרדית חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה, בנו של מיגל פרימו דה ריברה, גינה בחריפות את הפעילות של פברה: "הנשמה הקטלאנית, חזקה ופשוטה, מולאה ברעל. אינטלקטואלים יבשים כופים עליה שפה שנוצרה במעבדה, עם נורמה קשיחה שמטרתה לסלק ממנה כל דמיון לקסטליאנית".
חייו > גלות ומוות

בשנת 1939, לאחר ניצחון הלאומנים בראשות פרנסיסקו פרנקו במלחמת האזרחים בספרד, נמלט פברה לצרפת. הספרייה הפרטית של פברה הושמדה בטקס שריפת ספרים ברחובות בדלונה, העיר שהתגורר בה באותו הזמן.
בצרפת פברה המשיך את עבודתו הבלשנית. הוא ערך מחדש את ספר הדקדוק הקטלאני שלו, שיצא לאור ב־1956. ב־1946 עמד בראש משחקי הפרחים שנערכו במונפלייה. בשנת 1948, כאשר חש שמותו קרב, נסע לאנדורה כדי שיוכל לכתוב את צוואתו בקטלאנית, שהייתה השפה הרשמית של המדינה הזעירה. פברה מת בעיר פראדה בחג המולד באותה שנה. הסופר והעיתונאי ז'וזפ פלה כתב בהספדו על פברה:
מותו היה היעלמותו של הקטלאני החשוב ביותר של זמננו. פברה היה הקטלאני החשוב ביותר של זמננו משום שהיה האזרח היחיד של הארץ הזו, בעידן הזה, שלאחר שהציב מטרה מוגדרת ציבורית וכללית, עבד כדי להשיג אותה באופן מפורש שאינו מעורר ויכוח. במובן הזה אין איש עוד שהיה יכול להידמות אליו. גורלו של פברה היה ייחודי, רב תהילה, בלעדי.
מורשת

לאחר נפילת השלטון הפרנקיסטי פברה חזר להיות אחת הדמויות הנערצות בהיסטוריה של העם הקטלאני בעת החדשה. על שמו קרויה אוניברסיטת פומפאו פברה בברצלונה ומוסדות אחרים. המכון ללימודים קטלאניים החל בשנת 2005 להוציא מחדש את כל כתבי פברה בתשעה כרכים. ספרים ומאמרים על הביוגרפיה והפעילות של פברה נכתבו על ידי חוקרים רבים, בהם מילה סגארה, ז'וזפ מיראקלה, ז'וזפ פלה, אסתר פרנקזה, גבריאל ביבילוני, ואחרים.
ממשלת קטלוניה (ז'נרליטט) הכריזה על שנת 2018 כ"שנת פברה", ומוסדות תרבות קטלאניים ציינו אותה באירועים ובהוצאת ספרים חדשים על חייו ופעילותו.
בשל הקשר החזק עם פברה, העיר בדלונה הקדישה מספר מקומות לזכרו.
התקיימה תערוכה אשר מוקדשת למהנדס הפילוסוף המהולל, בין ה -20 באוקטובר ל -20 בנובמבר 2010 במרכז אספאי בטוליה. פומפאו פברה, שפה להכל ולכולם, מחבר את שלושת עם הקונספטים "שפה, פברה ובדלונה", בצורה כזו שכל קונספט יאזן את המשקל של האחרים.
מקומות בולטים אחרים הם אנדרטת אומניום תרבותי בפומפאו פברה לרגל חגיגות ה-17 הפופולריות של תרבות פומפאו פברה. חגיגות אלה הן דוגמה נוספת לדרישתם המתמשכת של אזרחי בדלונה, מתוך הכרה בדמותו של המאסטר, בכבוד עבודתו ובזיכרון שהשאיר פומפיאו פברה בעיר.
לרגל הגעתו של קו 2 (L2) של הרכבת התחתית לבדלונה ושיפוץ הכיכר המרכזית שבה יש את הרכבת התחתית, המגזר חשוב של החברה האזרחית בדלוניה הפעיל מחדש את הדרישה לכבד את מאסטר תוך הטבלת שמו הן בתחנת המטרו והן בכיכר המרכזית החדשה של העיר. עם השותפות של המוסדות, אבל מעל לכל הודות ללחץ של החברה האזרחית, היום תחנת המטרו והכיכר נקראות על שמו של "פומפאו פברה". ערים אחרות מקדישות גם שטחים ציבוריים לזכרו של הבלשן, כמו במקרה של סבדל בכיכר או פאלפרוגל בשדרה.
לאחרונה אנו יכולים למצוא לוח הנצחה שהונח על ידי עריית בדלוניה, בשנת 2010, שמזכיר לנו מה היה הבית האחרון של פברה בעיר.
חברת החשמל מקדישה חללים לאלו שהיוו את אחד משבעת המייסדים של המחלקה הפילולוגית בשנת 1911. אנו מוצאים, למשל, את מרחב פומפאו פברה, הכולל מדגם של חומרים הקשורים למאסטר מהארכיון של המוסד של לימודים קטלניים, המבקשים לשקף את הקשר בין פברה לבין המוסד ואת תרומתו היקרה לשפה הקטלאנית. כמו כן, אנו מוצאים את קרן "פומפיאו פברה" של ג'ורדי מיר, המורכבת מ-1,535 אוגדות דפוס, כאשר כל החומר הנ"ל מקוטלג ומוזמן במשרדי חברת החשמל.
ביבליוגרפיה

Mila Segarra, Pompeu Fabra. Editorial Empúries, Barcelona, 1991
Josep Miracle, Pompeu Fabra. Editora Delos-Aymà, S. L., Barcelona, 1968
הערות שוליים

↑  Segarra 1991, 12
↑  Segarra 1991, 13
↑  Segarra 1991, 19-23
↑  la Renaixença, באתר האנציקלופדיה הקטאלנית הגדולה (בקטאלנית)
↑  Miracle 1968, 103; Segarra 1991, 28
↑  Segarra 1991, 44
↑  Gramàtica de la llengua catalana – descriptiva, normativa, diatòpica, diastratica, Antoni M. Badia i Margarit. Edicions PROA, Barcelona, 1995. עמ' 68.
↑  Segarra 1991, 106-107
1 2  Fabra: contra l’oblit, Pere Martí i Bertran, La Fura-Informatiu de l'Alt i el Baix Penedès, 27 novembre/3 desembre 1998, pg. 9-10 (בקטלאנית)
↑  Josep Pla - Pompeu Fabra מאמר לזכרו של פברה מאת ז'וזפ פלה (בקטלאנית)
↑  L'obra de Pompeu Fabra, vilaweb.cat (בקטלאנית)
↑  Direcció General de Política Lingüística, Any Pompeu Fabra, Llengua catalana (בקטלאנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277752005171  BIBSYS: 90760031  BNE: XX876488  BnF: cb11904970g (data)  CANTIC: a10081768  CiNii: DA02244538  GND: 119438712  ICCU: TO0V077695  ISNI: 0000 0001 2121 3951  LCCN: n79039982  LNB: 000200435  NKC: mub2017955564  NTA: 068034733  RERO: 02-A003228088  SUDOC: 026891905  VcBA: 495/115003  VIAF: 14770344   WorldCat (עם VIAF): 14770344
פרוש הוואי ארגמני

| פרוש הוואי ארגמני |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פרושיים
סוג:: Drepanis
מין:: פרוש הוואי ארגמני
שם מדעי
 Drepanis coccinea ‏פורסטר, 1780
תחום תפוצה


פרוש מוצץ צוף מהפרחים.
פרוש הוואי ארגמני (שם מדעי: Drepanis coccinea) הוא מין של ציפור ממשפחת הפרושיים האנדמית להוואי והיא מהעופות המקומיות הנפוצות ביותר בה, אם כי היא מצויה בטבע בסכנת הכחדה. הפרוש מכונה גם בשם איווי שמקורו מהוואית: "חרמשון", עקב מבנה המקור הדומה לזה של חרמשון.
הפרוש משויך לסוג Drepanis והוא היחיד בו שקיים כיום, לאחר ששני מינים נוספים שכונו יחד מאמו (אנ'): Drepanis funerea ו-Drepanis pacifica נכחדו לאחרונה.
הפרוש מגיע לאורך 15 ס"מ והוא בעל כסות נוצות אדומה כדם, בעל כנפיים שחורות וזנב שחור ומפוצל. נוצותיו עוזרות לו לבלוט בשטח, הרבה יותר משל פרושי הוואי אחרים. הוא בעל מקור ארוך, שחור ומכופף שמטרתו היא לינוק צוף מפרחים בסביבתו.
פרוש זה מצוי בעיקר בהוואי, מאווי, לאנאי, קאואיי, אואהו ומולוקאי. הוא חי ביערות הוואי, לעיתים כשהוא נודד לגובה, ומחפש צמחים צינוריים כמו ברזילי גבעות פולינזי המפרישים צוף שאותו הוא יונק בעודו מאביק אותם. לעיתים הוא ניזון גם מחרקים. הוא מקנן על הענפים הנמוכים ומטיל 2 עד 3 ביצים.
הפרוש מצוי כיום בסכנת הכחדה עקב הפצת מלריה, מחלה שלא הייתה שכיחה בהוואי ועקב כריתת יערות והרס קרקע נרחב. הוא נעלם מלמעלה מ-90% משטחי מחייתו.
הערות שוליים

↑  פרוש הוואי ארגמני באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007581584605171  LCCN: sh2012000592
פרוש אי הקוקוס

| פרוש אי הקוקוס |
| --- | --- |
 נקבה (בחלק העליון) וזכר של פרוש אי הקוקוס
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פרושיים
שבט:: טנגריים
סוג:: Pinaroloxias
מין:: פרוש אי הקוקוס
שם מדעי
 Pinaroloxias inornata ‏גולד, 1843
תחום תפוצה


פָּרוּש אי הקוקוס (שם מדעי: Pinaroloxias inornata) הוא מין של ציפור בקבוצת פרושי דרווין. פרוש זה הוא אנדמי לאי הקוקוס, והוא היחידי מבין פרושי דרווין שלא חי באיי גלאפגוס. כמו כן, הוא היחידי מבין פרושי דרווין שלא מסווג תחת סוג הפרוש הקרקעי (Geospiza) אלא בסוג אחר (Pinaroloxias). בעבר, סיווגו אותו, כמו את שאר פרושי דרווין, תחת משפחת הדרורים האמריקאיים (Emberizidae) אך מחקרים אחרונים הוכיחו כי הוא שייך למשפחת הטנגריים.
אורכו של פרוש שמנמן זה הוא בערך 12 ס"מ ומשקלו נע בסביבות 12.5 גרם. לפרוש מקור שחור מעוקל ומחודד, כאשר הזכר כולו שחור והנקבה מפוספסת חומה ובעלת בטן חיוורת. לגוזלים מראה דומה, אך עם מקור צהוב. נקבת הפרוש בונה קן מעוגל בקצוות העצים בו היא מטילה לרוב שתי ביצים בעלות נקודות חומות.
פרוש אי הקוקוס היא הציפור הנפוצה ביותר באי הקוקוס. היא ניזונה ממגוון רחב של חרקים וצמחים באי וגדלה בכל בתי הגידול שהאי מספק. מצב השימור של פרוש זה מסווג כפגיע עקב תפוצתו הקטנה, המצומצמת לאי זה בלבד.
הערות שוליים

↑  פרוש אי הקוקוס באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרושים (היישוב הישן)

ערך זה עוסק בתלמידי הגר"א שעלו לירושלים במאה ה-19. אם התכוונתם לכת יהודית בימי בית שני, ראו .
פרושים הוא כינוי לתלמידי הגר"א שעלו לארץ ישראל בתחילת המאה ה-19 ולצאצאיהם בקרב אנשי היישוב הישן.
תלמידי הגר"א הגיעו ארצה בשלוש קבוצות עיקריות, החל משנת תקס"ח 1808. בראש העולים עמד רבי מנחם מנדל משקלוב, ועמו רבי סעדיה משקלוב, רבי ישראל משקלוב, אברהם שלמה זלמן צורף ורבי אריה נאמן הכולל. בשל ניתוקם וסגירותם, הפרושים משמרים מסורות מסוימות שנזנחו על ידי יתר הליטאים כמו חבישת שטריימל בשבת.
מקור השם

מקור השם שנוי במחלוקת. על פי סברה אחת, השם "פרושים" בא בשל פרישתם מהעדה האשכנזית החסידית שהייתה בארץ תוך הקמת מוסדות קהילה עצמאיים בשל התנגדותם לחסידות. לפי סברה אחרת, הכינוי נבע מההתיישבות בארץ ישראל אשר הייתה שוממת. בהתיישבותם, כאילו פרשו העולים מתענוגי העולם הזה. הסבר אחר שהוצע, הוא שהכינוי מבטא את האידיאל המרכזי בו דגלה הקהילה - פרישה ממלאכה ומסחר ומדאגה לפרנסה לעיסוק בלימוד תורה בלבד, מה שהתבטא בכך שהמוסד הראשון אותו הקימה הקהילה מיד בהקמתה היה בית מדרש במתכונת זו ושמו "מדרש פרושים".
היסטוריה

הקבוצה הראשונה של תלמידי הגר"א, אשר מנתה 150 איש, הגיעה לעיר טבריה בשנת 1808 לאחר מסע רווי תלאות. בעקבות חילוקי דעות ומנהגים עם הקהילה החסידית בטבריה עברה קבוצת עולים זו כעבור שנתיים לצפת, שם מצאו שפה משותפת עם רבני הספרדים.
רבי מנחם מנדל משקלוב וכמה מאנשיו לא מצאו את מקומם גם בצפת וב-1816 עברו לירושלים, תוך חידוש היישוב האשכנזי בעיר. אנשי הקבוצה לא יכלו להזדהות בגלוי כאשכנזים, משום שהשלטונות דרשו מכל אשכנזי בעיר לכסות את חובותיה ההיסטוריים של קבוצת רבי יהודה החסיד כמאה ועשרים שנה קודם לכן. בעקבות כך סיגלו לעצמם אנשי הקבוצה הופעה של בני העדה הספרדית וחלקם אף שינו את שם משפחתם, כדוגמת משפחת בסן ("באשע'ס" במקור). לאחר עשר שנים סילקו העולים את החובות ההיסטוריים והותר להם לשבת בעיר בגלוי כאשכנזים.
לאחר רעידת האדמה בצפת בשנת 1837 הגיעו שרידי הפרושים מהגליל בראשות ר' ישראל משקלוב לירושלים. באותה שנה נחנך בית הכנסת הפרושי "מנחם ציון" בחצר חורבת רבי יהודה החסיד על ידי הרב שלמה זלמן צורף והרב שלמה פ"ח ("סיעת החורבה"). לאחר שנתיים הוקם גם בית הכנסת סוכת שלום של רבי ישעיה ברדקי וחותנו רבי ישראל משקלוב ("סיעת החצר").
בשנת 1840 הזמינה הקהילה הפרושית בירושלים את רבי משה ריבלין משקלוב לכהן כרבה, לצד רבי ישעיה ברדקי שהיה ממונה העדה. לאחר פטירתו ב-1846 התמנה רבי יוסף זונדל מסלנט לרב העדה, וחתנו רבי שמואל סלנט לאב בית הדין שלה. לאחר פטירתו של ר' יוסף זונדל ב-1864 התמנה רבי שמואל סלנט באופן לא-רשמי לרב העדה ורב העיר, תפקיד שבו כיהן כארבעים וחמש שנה עד לפטירתו ב-1909. בתקופתו התבססה העדה הפרושית בעיר ומשקלה עלה על הקבוצות האשכנזיות החסידיות.
דמות רבת משקל נוספת בעדה הפרושית בירושלים בתקופת כהונתו של הרב סלנט היה הרב יהושע לייב דיסקין, "הרב מבריסק" (1898-1817), אף שלא נשא בתפקיד רשמי. הרב מבריסק וממשיכיו הובילו את הקו התקיף והשמרני נגד חדירת רוחות המערב לירושלים, נגד שינויים כלשהם בצביון החיים המסורתי ובעיקר בצביון מוסדות החינוך לבנים, מאבקים שנכרכו במלחמות סוערות, חרמות ונידויים.
מקהילת הפרושים בירושלים יצאו במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה ראשוני בוני השכונות מחוץ לחומות וכן בוני מוצא ופתח תקווה ועוד מהמושבות הראשונות.
הפרושים ביישוב החדש

כמו שאר החרדים ביישוב הישן, חלק גדול מהפרושים התחלנו או הפכו לדתיים לאומיים. חלק אחר התערה בחרדי היישוב החדש והפך לליטאי. גם מבין אלו ששמרו על המסורת הירושלמית, רבים הושפעו מהחסידים הירושלמים. עם זאת, נותרו אלפי משפחות המגדירות את עצמן כ"פרושים". בבתי ורשה ישנו בית כנסת מרכזי בשם "היכל יצחק - פרושים". הוא מתנהל כמסורת הפרושים, על פי מנהגי הגר"א.
בחנוכה תשנ"ט (1998) נפתחה קהילה של צאצאי הפרושים הירושלמים בשם קהל פרושים, במטרה לשמר את המסורת ואורח החיים של הפרושים. גם אנשי נטורי קרתא בישראל (להבדיל מאלו שמחוץ לישראל, המזוהים עם החסידות) מורכבים בעיקר מפרושים, אך אינם מזדהים כחלק מקהילת פרושים, הנחשבת אצלם כקהילה פשרנית מידי.
קהילת פרושים מורכבת מגוונים שונים בציבור הירושלמי, כאשר חלקם משתתפים בבחירות ואחרים מתנגדים לכך.
כיום קיימות קהילות פרושים אף בערים מודיעין עילית, ביתר עילית ובית שמש. קהילות אלו ממשיכות במסורת דרכה של קהילת פרושים, אך אינן כפופות וקשורות למרכז הקהילה שבירושלים באופן מוחלט.
ראו גם

בית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים
הערות שוליים

↑  (הצבי תרמ״ו, גיליון מה')
↑  אלי אליאך, מדרש פרושים - "קלויז הגר"א" בצפת, באתר Academia.edu, ‏יוני 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522508405171
פריניצה

פריניצה (ברומנית: periniţa) הוא ריקוד עממי רומני.
הפריניצה היא הורה עם כמה אפיונים מיוחדים. לצורך הריקוד משתמשים בכרית שמניחים במרכז מעגל הרוקדים. בריקוד משתתפים הצעירים הלא נשואים ומקובל לרקוד אותו ביום שלפני נישואיה של אחת הבנות וזה אמור להיות ריקוד הפריניצה האחרון בו תשתתף. אחד הבחורים יוצא בריקוד בתוך המעגל, כשהוא מחזיק בידו מטפחת ועובר על פני הרוקדים עד שהוא בוחר לו את אחת הבחורות. הבחור כורך את המטפחת סביב הבחורה שנבחרה והשניים כורעים על ברכיהם על הכרית שבמרכז המעגל ומתנשקים. לאחר הנשיקה הבחור משתלב במעגל הרוקדים והבחורה עוברת בריקוד על פני שורת הרוקדים עד שבוחרת לה בן זוג לנשיקה והריטואל נמשך כך הלאה.
שם הריקוד נגזר מהמילה הרומנית לכרית, פרניצה (periniţa), הכרית שמניחים במרכז המעגל ועליה כורעים ברכי המתנשקים. הריקוד מכונה לעיתים גם בשם "ריקוד המטפחת" ואם אין כרית, מניחים על הארץ את המטפחת, כתחליף לכרית.
בתחילה זה היה ריקוד כלולות, שהיה מתחיל בכך שהחתן מרקיד את כלתו ולאחר מכן מזמין בנות אחרות. הייתה אמון שבת, שנושקה על ידי החתן, תזכה להתחתן במהרה. הבנות באו לריקוד עם מטפחות ראש, שרקמו עליהן בבית ונתנו את המטפחת במתנה לבחור, שהזמין אותן לראשונה לרקוד.
פרנסיסקו מורנו

| --- | --- |

 לידה:  31 במאי 1852 בואנוס איירס, ארגנטינה 
 פטירה:  22 בנובמבר 1919 (בגיל 67) בואנוס איירס, ארגנטינה 
 תקופת הפעילות:  ? – 22 בנובמבר 1919 
 פרסים והוקרה:  מדליית המייסדים (1907)  המדליה הגאוגרפית ע"ש קולום (1909) 
 
פרנסיסקו מורנו
האבנים של פרנסיסקו מורנו במוזיאון לה פלטה
פסל של פרנסיסקו מורנו במוזיאון לה פלטה
פרנסיסקו מורנו (בספרדית: Francisco Pascasio Moreno‏; 31 במאי 1852 – 22 בנובמבר 1919) היה חוקר ומגלה ארצות ארגנטיני. הוא כונה פריטו מורנו. פירוש המונח "פריטו" הוא מומחה. מורנו זכור בעיקר בזכות תרומתו הרבה לקביעת חלוקת פטגוניה בין ארגנטינה לצ'ילה. בהשפעתו קיבלה ארגנטינה כשלושה רבעים משטח פטגוניה. לאחר קביעת אופן חלוקת השטח תרם רבות לפיתוח פטגוניה. קרחון פריטו מורנו נקרא על שמו.
ביוגרפיה וקריירה

מורנו נולד בבואנוס איירס למשפחה דתית. למד בבית ספר פרטי נוצרי. את זמנו הפנוי הקדיש לאיסוף מאובנים ביחד עם אביו. בגיל 14 הקים מוזיאון ביתי בו הוצגו המאובנים שאסף. בשנת 1872 היה בין מייסדי האקדמיה הלאומית למדעים של ארגנטינה. מיד לאחר מכן יצא למסע מחקר ראשון לפרובינציית ריו נגרו, שבפטגוניה. מסע זה היה הראשון בסדרת מסעות לגילוי אזור זה. בינואר 1876 הגיע לאגם נאוול ואפי הנמצא בחלק הדרומי של הרי האנדים. ב-15 בפברואר 1877 גילה את אגם ארחנטינו ונתן לו את שמו. ב-2 במרץ באותה שנה גילה את הר פיץ רוי וקרא לו על שמו של רוברט פיצרוי, שהיה קפטן של ספינת המחקר הביגל.


בנוסף לגאוגרפיה התמחה מורנו גם באנתרופולוגיה. ב-1 ביולי 1880 מורנו הרצה לפני האגודה האנתרופולוגית של פריז על שתי גולגולות פרה-היסטוריות שמצא באזור ריו נגרו.


במסעו בשנת 1880 נאסר על ידי בני שבט טוולצ'ה ונידון למות. הוא הצליח להימלט יום לפני הוצאתו להורג.


בשנים 1882 ו-1883 חקר את הרי האנדים מבוליביה לכיוון דרום. ב-1884 ו-1885 חקר אזורים בפטגוניה הדרומיים מריו נגרו.


מורנו ידוע גם בזכות עמידת ועל האינטרסים של ארגנטינית במסגרת הסכם הגבולות מ-1881 בין צ'ילה לארגנטינה. קביעת הגבול הסתמכה במידה רבה על סקרי שטח שביצע.


פרנססיקו מורנו נפטר בשנת 1919 ונקבר בבית הקברות לה רקולטה. בשנת 1944 הועברו שרידי גופתו לאי Centinela שבאגם נאוול ואפי.