stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו
תחילת הקריירה (1650 - 1678) > תחילת הקריירה הצבאית

חיבתו של הדוכס מיורק ג'יימס (לימים ג'יימס השני) לצי ולצבא הבריטי השפיעה על מרלבורו הצעיר. הוא ליווה את ג'יימס לעיתים קרובות כאשר זה ערך ביקורות אצל החיילים, ותוך זמן קצר החליט להתחיל בקריירה צבאית. ב-24 בספטמבר 1667 הוא קיבל מינוי כסגן משנה בפלוגה של רגימנט המשמר הראשון (1st Guards), שמאוחר יותר שינה את שמו למשמר הגרנדירים (Grenadier Guards). הקריירה של מרלבורו המשיכה להתפתח ב-1668, כשהפליג למוצב הצפון אפריקני בטנג'יר, שהייתה טריטוריה שצ'ארלס השני קיבל זמן קצר לפני כן כנדוניה ממשפחתה של אשתו קתרינה. הוא שהה בטנג'יר במשך שלוש שנים, ורכש ניסיון בטקטיקה צבאית.
מרלבורו נחשב לאדם יפה תואר, וכאשר חזר ללונדון בפברואר 1671 זכה לתשומת לבה של אחת מהפילגשים של המלך, ברברה וילייר, דוכסית קליבלנד, שהייתה למאהבתו. מרלבורו והדוכסית ניהלו רומן, וישנה טענה ולפיה הוא היה אבי בתה.
שנה לאחר מכן הפליג מרלבורו פעם נוספת. בזמן שנלחם נגד הצי ההולנדי בקרב סולבי, שהתחולל ליד חוף סאפוק ביוני 1672, הוא התנהג בגבורה ובזכות כך זכה לקידום ברגימנט לורד האדמירליות הבכיר. הקידום היה על חשבונם של קצינים בכירים שהתמרמרו על כך. בשנה שלאחר מכן הוא זכה לקידום נוסף בזכות השתתפותו במצור על מאסטריכט, במהלכו הוביל קבוצה של 30 חיילים שכבשו והגנו בהצלחה על חלק מהמבצר. מרלבורו נחשב כמי שהציל את חייו של הדוכס ממונמות' במהלך האירוע, בו נפצע באופן קל וזכה להוקרה מבית סטיוארט ומבית בורבון. המלך לואי ה-14 שיבח את המעשה בעצמו, והחל מהקרב הזה זכה מרלבורו למוניטין כבעל אומץ פיזי ולהערכתם של החיילים הזוטרים.
אף על פי שהפרלמנט האנטי-צרפתי של צ'ארלס השני אילץ את אנגליה לסגת מהמלחמה האנגלו-הולנדית השלישית ב-1674, מספר רגימנטים בריטיים נותרו בשירות צרפתי. מרלבורו מונה באפריל למפקד אחד הרגימנטים בדרגת קולונל, ושירת לצדו של המרשל אנרי דה לה טור ד'אוברן. מרלבורו נכח בקרבות הקשים שהתחוללו בסינזהיים ואנטזהיים, וייתכן כי נכח גם בקרב סאסבאך ביוני 1675 שבו נהרג המרשל.
תחילת הקריירה (1650 - 1678) > נישואים

עם חזרתו לארמון סנט ג'יימס החל מרלבורו להתמקד בנושאים אחרים, ובהם חיזורים אחר שרה ג'נינגס. במכתב ששלח אליה הוא כתב "אני מתחנן שתתני לי לראות אותך כמה פעמים שאת יכולה, דבר שאני בטוח שתעשי אם אכפת לך מאהבתי". המעמד החברתי של ג'נינגס היה דומה מאוד לזה של מרלבורו - בת המעמד הגבוה שסבלה מעוני כתוצאה מחובות. לאחר מותו של אביה בילדותה היא עברה ביחד עם אמה ואחיותיה ללונדון. משפחת ג'נינגס הייתה נאמנה לכתר הבריטי, ובעקבות כך היא זכתה למשרות בחצר המלך. ב-1673 מונתה שרה לתפקיד משרתת הכבוד של מרי ממודנה, הדוכסית מיורק ואשתו השנייה של המלך ג'יימס.
שרה הייתה בת 15 כאשר מרלבורו חזר מאירופה ב-1675, ונראה היה כי הוא התאהב בה ממבט ראשון. אולם, היא חשדה כי הוא רואה בה לא יותר מתחליף לווילייר, וכשדחתה אותו אמרה כי הוא לא מעוניין להתארס עמה. מרלבורו הכחיש זאת, וחיזר אחריה במשך חודשים אחדים עד שהיא נענתה לו. מרלבורו התחתן עם שרה בחורף 1677, אף על פי שאביו וינסטון היה מעוניין שהוא יתחתן עם קתרין סדלי העשירה, על מנת להקל על הנטל הכלכלי שרבץ על המשפחה. ככל הנראה נערכה החתונה בבית המגורים של דוכס יורק.
שנות המשבר (1678 - 1700) > שירות דיפלומטי

זמן קצר לאחר חתונתו נשלח מרלבורו למשימתו הראשונה באירופה, ביחד עם חברו הטוב סידני גודולפין. על השניים הוטל לנהל משא ומתן בהאג עם ההולנדים והספרדים על מנת להקים קואליציה שתילחם בצרפת. ניסיונו של מרלבורו הצעיר בנושאי יחסים בינלאומיים הוכיח את עצמו, וסייע לו ליצור קשר עם ויליאם מארצות השפלה, שהתרשם מכישוריו במהלך המשא ומתן. בזכות משימה זו הצליח מרלבורו לרכוש ניסיון שהיה לחיילים מעטים בלבד, אך בסופו של דבר השליחות שלו כמעט ולא שינתה דבר בגלל האינטרסים הכפולים במשא ומתן שנערך בין צ'ארלס השני (שלא התכוון להילחם בצרפת) ללואי ה-14. כאשר חזר מרלבורו לאנגליה הוא הועלה באופן זמני לדרגת בריגדיר גנרל של הרגלים (Brigadier-General of Foot), אך תקוותיו ליטול חלק בפעולה צבאית באירופה התבדו כיוון שהצדדים היריבים היו מעוניינים בשלום וחתמו על הסכמי ניימכן.
בשלהי 1678 חזר מרלבורו לאנגליה, ובמהרה הצטרף לג'יימס שגלה להאג ולאחר מכן לבריסל ואדינבורו בעקבות המזימה האפיפיורית שרקח טיטוס אוטס, שרצה לסלק את ג'יימס הקתולי מסדר הירושה לכתר הבריטי. לאחר שצ'ארלס השני השלים את ניצחונו ב-1682 חזרו ג'יימס ומרלבורו ללונדון, והקריירה של מרלבורו המשיכה להתפתח. מרלבורו קיבל את התואר ברון איימות' כהוקרה על השירותים שהעניק לג'יימס בזמן המשבר, ובשנה שלאחר מכן מונה לקולונל של רגימנט הפרשים האישי של המלך.
הונה של משפחת צ'רצ'יל אפשר לה לחיות בנוחות: היא החזיקה בבעלותה בית מגורים בלונדון, ובנוסף לכך רכשה את בית ילדותה של שרה ג'נינגס בסנט אולבנס. מרלבורו המשיך בקריירה שלו בחצר המלוכה. ביולי 1683 הוא נשלח לאירופה על מנת ללוות את הנסיך ג'ורג' מדנמרק במסעו לאנגליה, לקראת נישואיו עם הנסיכה אן, בתו הצעירה של דוכס יורק ג'יימס (לימים המלך ג'יימס השני). אן מינתה את אשתו שרה לתפקיד עוזרת בכירה בעיקר בגלל ההיכרות הארוכה ביניהן, ומערכת היחסים בין שתי הנשים התהדקה. ג'ון עצמו התייחס לנסיכה בצורה מכובדת והתקרב אליה מאוד, בעיקר בגלל הכבוד הרב שרחש למלוכה הבריטית, ונטל על עצמו תפקיד של אביר עוזר ומגן. החל מתקופה זו התרחקו ג'ון ושרה ממעגל המקורבים הקתולי של ג'יימס, והחלו להתקרב אל אן.
שנות המשבר (1678 - 1700) > מרד מונמות'

לאחר מותו של צ'ארלס ב-1685 ירש אותו אחיו ג'יימס, שהוכתר למלך ונקרא ג'יימס השני. לאחר עלייתו למלוכה של ג'יימס מונה מרלבורו למושל חברת מפרץ הדסון. באפריל הוא מונה גם לתפקיד שמש חדר המיטות של המלך (Gentleman of the Bedchamber), במסגרתו היה עליו להמתין למלך כשזה אכל בפרטיות, לסייע למלך להתלבש, לשמור על חדרי השינה של המלך, וללוות את המלך למקומות שונים. במאי הוענק לו תואר הברון צ'רצ'יל מסנדרידג' במחוז הרטפורדשייר, ובזכות כך זכה מרלבורו למושב בבית הלורדים והפך לחבר במעמד האצולה האנגלית. אולם, הפרלמנט החדש היה תחת איום של מרד, שהובל בסקוטלנד על ידי רוזן ארגייל ובאנגליה על ידי דוכס מונמות', בנו מחוץ לנישואין של צ'ארלס השני, שנתמך על ידי גורמים ויגיים והתכוון לתבוע לעצמו את הכתר האנגלי.
על מנת להתמודד עם מורדי מונמות' קיבל מרלבורו את הפיקוד על חייל רגלים בצבאו של המלך, אך הכבוד של הובלת החיילים במערכה נפל בחלקו של רוזן פברשאם, שהיה פחות מוכשר ממרלבורו. מונמות' הגיע לעיירת החוף ליים רג'יס שבדורסט ב-21 ביוני, אך כוחותיו הלא מאומנים והנחותים ניגפו בקרב שהתחולל בסדג'מור ב-17 ביולי 1685. מרלבורו עצמו מילא תפקיד משני לעומת זה של פברשאם, אך הצליח להתבלט בזכות כושר הארגון שלו, הטקטיקה שנקט בה והאומץ שהפגין בשדה הקרב.
מרלבורו קודם לדרגת מייג'ור גנרל ב-14 ביולי, אך היה זה פברשאם שקיבל את עיקר התגמול על דיכוי המרד. עם זאת, מרלבורו לא הוזנח לחלוטין, ובאוגוסט מונה לקולונל של ה-Third Troop of Life Guards. אולם, לפי ההיסטוריון דייוויד צ'נדלר ייתכן כי מערכת סדג'מור וציד המכשפות שלאחריה בראשותו של השופט ג'פריז צמא הדם הניעו תהליך שהסתיים שלוש שנים לאחר המרז, כאשר מרלבורו נטש את מלכו ופטרונו.
שנות המשבר (1678 - 1700) > מהפכה

צ'רצ'יל זכה לתהילה לאחר קרב סדג'מור, אך היה נחוש לא להביע תמיכה בפעולותיו הקנאיות של המלך נגד הפרוטסטנטים. תמיכתו של ג'יימס השני במוסדות המלכותיים שנטו לקתוליות, בהם הצבא, גרמה בתחילה לחששות ומאוחר יותר לדאגה מפני קנאותו של המלך; גם בני משפחתו של המלך התפלאו לנוכח תמיכתו העקבית בכל הנוגע לאמונה הרומית-קתולית. כאשר המלכה ילדה בן, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, נפתחה האפשרות לקו ירושה של מונרכים קתולים. אחדים ממשרתיו של המלך בגדו באמונתם הפרוטסטנטית על מנת שחינם לא יסור בעיניו, אך מרלבורו נותר נאמן לאמונתו הפרוטסטנטית, עליה גדל והתחנך, והיה מונע גם מאינטרסים אישיים. הוא האמין כי מדיניותו של ג'יימס עשויה להוביל לפגיעה בקריירה שלו או למרד מלא, ובניגוד לאביו לא התכוון לתמוך בצד המפסיד.
שבעה אנשים נפגשו על מנת לנסח הזמנה לוויליאם, נסיך אורנז', והזמינו אותו לפלוש לאנגליה ולקחת את הכתר בכוח הזרוע. החותמים על המכתב נמנו עם הוויגים, הטורים ואף הבישוף של לונדון הנרי קומפטון שהבטיח לוויליאם כי "19 מתוך 20 חלקים של העם... כמהים לשינוי". מרלבורו אומנם לא היה חתום על המכתב כיוון שעדיין נחשב כפוליטיקאי זוטר, אך הצהיר על כוונתו בפני איש הקשר של ויליאם בהאג בכך שאמר כי "אם אתה חושב שיש דבר מה שחובה עלי לעשות, אתה רק צריך לפקוד זאת עלי". מרלבורו, בדומה לרבים אחרים, המתין להזדמנות המתאימה לנטוש את ג'יימס.
ויליאם הגיע לטורביי ב-15 בנובמבר 1688, ומשם הוביל את צבאו לאקסטר. כוחותיו של ג'יימס, בהנהגתו של לורד פברשם, הגיעו לסולסברי כאשר רוב הקצינים לא היו מעוניינים להילחם. מרלבורו קודם לדרגת לוטננט גנרל ב-17 בנובמבר, אך בעקבות השמחה שהפגין לאחר עריקתו של לורד קורנברי קרא פברשאם למעצרו. מרלבורו עודד בגלוי את העריקה למחנהו של ויליאם, אך ג'יימס המשיך להתנהג בהססנות. תוך זמן קצר התברר כי היה זה מאוחר מדי מכדי לפעול. לאחר פגישת מועצת המלחמה בתחילת דצמבר החליטו מרלבורו ו-400 קצינים וחיילים לנטוש את המחנה המלכותי, והצטרפו לוויליאם ששהה באקסמינסטר.
כאשר ג'יימס נוכח לדעת כי הוא לא מצליח לשמור על מרלבורו, משרתו המסור והנאמן, הוא התייאש וברח לצרפת. במהלך מנוסתו לצרפת הוא לקח איתו את בנו ויורשו ג'יימס, נסיך ויילס. ויליאם ניצח במערכה כמעט ללא מאמץ, והחל בשלטון משותף עם מרי, בתו הבכורה של ג'יימס השני. שרשרת אירועים ידועה כ"המהפכה המהוללת".
שנות המשבר (1678 - 1700) > הגנרל של ויליאם

צ'רצ'יל הוכתר כרוזן מרלבורו באפריל 1689, במסגרת חלוקת תוארי הכבוד עליה החליט ויליאם לאחר הכתרתו; הוא הושבע לחבר במועצה המלכותית, והתמנה פעם נוספת לתפקיד שמשו האישי של המלך. אולם, עלייתו המהירה בסולם התפקידים גרמה לכך שאחדים מתומכיו של ג'יימס טענו כי הוא בגד במלכו באופן מביש לצורך רווח אישי; ויליאם עצמו שקל מחדש את צעדיו כלפי מרלבורו. תומכיו של מרלבורו (כולל הצאצא המפורסם שלו וינסטון צ'רצ'יל) טענו כי פעולותיו נבעו ממניעים פטריוטיים, דתיים ומוסריים. אולם, ההיסטוריון צ'נדלר טוען כי מניעיו של מרלבורו היו גם אמביציה ואינטרס אישי; הוא טען גם כי לא סביר שאדם כלשהו ינהג כפי שנהג מרלבורו כלפי האדם שלו היה חייב את כל רכושו ומעמדו עד אותה תקופה.
פעולתו הראשונה של מרלבורו הייתה סיוע בארגון מחדש של הצבא - ועקב הכוח לקדם או לשחרר קצינים נהנה מרלבורו מן היכולת לבנות רשת קשרים שתוכיח את עצמה כיתרון במשך עשרים השנים הבאות. משימתו הייתה דחופה, כיוון שכחצי שנה לאחר עזיבתו של ג'יימס השני הצטרפה אנגליה למלחמה נגד צרפת כחלק מקואליציה ששמה לה למטרה להגביל את שאיפותיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. לאור ניסיונו הוחלט לשלוח את מרלבורו לארצות השפלה באביב 1689 כמפקדם של 8,000 חיילים בריטים; לאורך מלחמת תשע השנים הוא שירת בפועל בשדה הקרב במשך שלוש שנים, ולאחר מכן בתפקידי פיקוד משניים. אולם, בקרב וולקורט שנערך ב-25 באוגוסט 1689 זכה מרלבורו לשבחים רבים, והמפקד ההולנדי הנסיך וולדק אף אמר עליו "...למרות היותו צעיר הוא הפגין כישורים צבאיים טובים יותר מאלה שרוב הגנרלים מפגינים לאחר שנים רבות של מלחמות... הוא בוודאות אחד מהאנשים האמיצים ביותר שאני מכיר". כהוקרה על כישוריו ותרומתו החליט ויליאם להעניק למרלבורו את תפקיד הקולונל של הרגימנט השביעי של חיל הרגלים שחומש ברובי מוסקטים קלים.
לאחר קרב וולקורט חלה דעיכה בפופולריות של מרלבורו בחצר המלך. ויליאם ומרי חשו חוסר אמון כלפי השפעתם של מרלבורו ורעייתו, שהיו אנשי סודה ותומכיה של הנסיכה אן שהייתה בעלת טענת זכות חזקה יותר לכתר בהשוואה לוויליאם. שרה תמכה באן בסדרה של מחלוקות עם המלך והמלכה, וגרמה למרי לכעס רב ולעוינות כלפי מרלבורו. המריבות הללו נזנחו לתקופת מה כאשר ג'יימס הגיע לאירלנד במרץ 1689 בניסיון להשיב לעצמו את כתרו, וויליאם עזב לאירלנד ביוני 1690 על מנת להילחם בו. מרלבורו מונה למפקד כל הכוחות הצבאיים באנגליה, ולחבר במועצת התשעה שייעצה למרי בנושאי צבא בהיעדרו של ויליאם; מרי לא התאמצה להסתיר את חוסר שביעות רצונה מהמינוי של מרלבורו, וכתבה לבעלה כי "אני לא יכולה לסמוך עליו או להעריך אותו".
בסופו של דבר הובס ג'יימס וגלה לצרפת פעם נוספת. מרלבורו עזב לאירלנד באוגוסט על מנת למלא את משימתו הראשונה כמפקד עצמאי, שהייתה מערכה ימית ויבשתית נגד הנמלים של קורק וקינסייל. היה זה ניסיון לשבש את נתיבי האספקה של היעקוביטים, ומרלבורו ביצע אותו בהצלחה רבה. קורק נכבשה בתחילת אוקטובר, וקינסייל ימים אחדים לאחר מכן. אף על פי שהמערכה לא הובילה לסיום המלחמה כולה כפי שקיווה מרלבורו, הוא למד לקחים חשובים בכל הנוגע לדקויות של לוגיסטיקה, ועל החשיבות של שיתוף פעולה וטאקט כשעובדים לצידם של קציני שדה בכירים. הפעם הבאה שפיקד על חיילים בשעת קרב בעצמו הייתה רק כעבור עשר שנים.
שנות המשבר (1678 - 1700) > השחרור מהצבא והחרפה

ויליאם הכיר באיכויות של מרלבורו כחייל וכאסטרטג, אך סירב להכתירו כאביר מסדר הבירית ולמנותו למפקד חיל החימוש, דבר שהטריד את מרלבורו. בנוסף, מרלבורו לא הסתיר את אכזבתו מהיעדר הקרדיט שהיה ראוי לו. הוא השתמש בהשפעתו על הפרלמנט והצבא, וגרם לחוסר שביעות רצון מהעדפותיו של ויליאם בבחירת מפקדים זרים. ויליאם היה מודע לכך, והחל לדבר בגלוי על חוסר אמונו במרלבורו; נציגיו של הנסיך הבוחר של ברנדנבורג בלונדון שמעו את המלך אומר כי הוא זכה "ליחס כה מזעזע ממרלבורו, עד כדי כך שאלמלא לא היה מלך, הוא בוודאי היה חש צורך לקרוא עליו תיגר ולהזמינו לדו-קרב".
בינואר 1681 התחדש הקשר בין מרלבורו לבין ג'יימס השני הגולה, ששמר על קשר עם תומכיו באנגליה, והוא היה נחוש לקבל מהמלך מחילה על כך שנטש אותו ב-1688. צעד זה היה חיוני להצלחת הקריירה העתידית שלו במקרה שהיעקוביטים יצליחו לחזור לשלטון. ויליאם היה מודע למערכת הקשרים הזאת (בנוסף לקשרים עם אצילים אחרים כגון סידני גודולפין ודוכס שרוסברי), אך ראה בכך צעד של "תעודת ביטוח" ולא התחייבות מפורשת. מרלבורו לא תמך במהפכה יעקוביטית, אך ויליאם רחש כבוד לכישוריו הפוליטיים והצבאיים, ולסכנה שמרלבורו היה עבורו.
היחסים בין ויליאם למרלבורו המשיכו להתדרדר לאחר חזרתם מהמערכה בארצות השפלה הדרומיות באוקטובר 1691. בינואר 1692 הורתה המלכה (שזעמה על פעולותיו של מרלבורו בפרלמנט, בצבא ובמקום גלותו של ג'יימס) לאן לפטר את שרה, אך זו סירבה בתוקף. המחלוקת האישית הזאת זירזה את שחרורו של מרלבורו. ב-30 בינואר הורה רוזן נוטינגהאם (מזכיר המדינה) למרלבורו לעזוב את כל תפקידיו האזרחיים והצבאיים ולראות עצמו משוחרר מכל המינויים שלו. הוא אף אסר עליו להיכנס לארמון המלך. רוזן נוטינגהאם לא נימק את הצעד הזה, אך תומכיו העיקריים של מרלבורו זעמו: שרוסברי הביע את כעסו וגודולפין איים לפרוש מהממשלה. אדמירל ראסל, שהיה באותה עת המפקד העליון של הצי המלכותי, האשים את המלך בגלוי בכפיות טובה כלפי האיש ש"הניח את הכתר על ראשו".
שנות המשבר (1678 - 1700) > עלילת הבגידה במולדת

שפל המדרגה במצבו של מרלבורו טרם הגיע. באביב 1692 התחדשו איומי הפלישה הצרפתיים, וכן ההאשמות היעקוביטיות בבגידה. בפני המלכה הובאו עדויות של אדם בשם רוברט יאנג על כך שאנשים אחדים חתמו על מכתב תמיכה בהשבת ג'יימס השני והדחת ויליאם השלישי, והורתה לעצור את כולם. מרלבורו, שהיה אחד מהחותמים, נשלח למצודת לונדון ב-14 במאי, והיה כלוא שם במשך חמישה שבועות; צערו התגבר עוד יותר כשהתבשר על מות בנו הצעיר צ'ארלס. האשמותיו של יאנג התבררו לבסוף כבדיה וכזיוף, ומרלבורו שוחרר ב-25 ביוני. הוא המשיך להתכתב עם ג'יימס, דבר שהוביל לבסוף לתקרית "מכתב מפרץ קאמארה" ב-1694.
כוחות הברית תכננו במשך חודשים אחדים לתקוף את נמל ברסט בחלק הצרפתי של מפרץ ביסקאיה. הכוחות, בפיקודו של תומאס טולמאץ', תקפו ב-18 ביוני ונחלו תבוסה; רוב אנשיו של טולמאץ' נהרגו או נשבו, והוא עצמו מת זמן קצר לאחר מכן מפצעיו. למרות היעדר ראיות ממשיות הואשם מרלבורו בכך שהתריע בפני האויב על המתקפה. סוגיית אשמתו שנויה במחלוקת בקרב ההיסטוריונים. ההיסטוריון הצבאי ריצ'רד הולמס טוען כי יש עדויות קלושות בלבד הקושרות בין מרלבורו לבין מכתב מפרץ קאמארה, וטען כי "קשה מאוד לדמיין אדם כה זהיר כמרלבורו, שרק זמן קצר קודם לכן השתחרר מהאשמה בבגידה, כותב מכתב שיגרום למותו אם ייפול לידיים הלא נכונות". דייוויד צ'נדלר טען כי "כל המצב הזה מעורפל ולא חד משמעי, ולא ניתן להסיק מסקנה ברורה. בסופו של דבר, ייתכן ועלינו לתת למרלבורו ליהנות מהספק".
שנות המשבר (1678 - 1700) > פיוס

מותה של מרי ב-7 בינואר 1695 הוביל לפיוס רשמי אך קר בין ויליאם השלישי לבין אן, שכעת הייתה היורשת של הכתר האנגלי. מרלבורו קיווה כי כתוצאה מפיוס זה הוא ימונה מחדש לתפקידים מהם הודח, אך אף על פי שהותר לו ולשרה לחזור לארמון המלך הוא לא קיבל הצעת עבודה כלשהי.
היעקוביט המיליטנטי ג'ון פנוויק טען ב-1696 כי ג'יימס רקם קשר לבגידה עם מרלבורו, גודולפין, ראסל ושרוסברי. ההאשמות הוכחו לבסוף כבדיה ופנוויק הוצא להורג, כשהמלך לא מייחס לנושא חשיבות רבה. ב-1698, שנה לאחר חתימה הסכם רייסווייק שהביא לסיום מלחמת תשע השנים, חל מפנה ביחסיהם של ויליאם ומרלבורו. לפי המלצתו של לורד סנדרלנד, שאשתו הייתה חברה טובה של שרה צ'רצ'יל, מונה מרלבורו לתפקיד מנהל משק הבית המלכותי של הנסיך ויליאם, בנה הבכור של אן; דרגתו הצבאית ותפקידו כחבר המועצה המלכותית הושבו לו. כשוויליאם עזב להולנד ביולי מרלבורו היה אחד מהאנשים הבכירים שהופקדו על ניהול המדינה בהיעדרו; הוא נתקל בקשיים כשניסה לגשר בין חובותיו למלך לבין רצונו לחדש את קשריו עם הטורים.
חייו המאוחרים (1700 - 1722) > מלחמת הירושה הספרדית

קרלוס השני, מלך ספרד, מת ב-1 בנובמבר 1700 ללא ילדים, וסוגיית הירושה לכתר הספרדי והשליטה הנובעת מכך באימפריה הספרדית גררה את אירופה למלחמה הידועה כ"מלחמת הירושה הספרדית". על ערש דווי ביקש קרלוס להוריש את כתרו לפיליפ, דוכס אנז'ו, שהיה נכדו של לואי הארבעה עשר. פוטנציאל זה לאיחוד בין ספרד לצרפת תחת בית בורבון לא היה מקובל על אנגליה, הרפובליקה ההולנדית והקיסר האוסטרי לאופולד הראשון שהיה בעל זכות טיעון לכתר הספרדי. בריאותו של ויליאם הייתה רעועה באותה תקופה, והוא החליט לתת למרלבורו תפקיד מרכזי בסוגיות האירופאיות בין השאר בזכות השפעתו על הנסיכה אן, שהייתה היורשת שלו. משימתו של מרלבורו הייתה לנהל משא ומתן לצורך הקמת קואליציה חדשה כנגד צרפת וספרד, ולצורך כך הוא מונה לנציגו האישי של ויליאם בהאג ולמפקד הכוחות הבריטיים.
ב-7 בספטמבר 1701 חתמו אנגליה, הקיסר והרפובליקה ההולנדית על הסכם הברית הגדולה השני, על מנת להרתיע את לואי ה-14 השאפתן ולמתן את כוחו של בית בורבון. ב-19 במרץ 1702 נפצע ויליאם בתאונת רכיבה ומת מפצעיו, ואן ירשה את מקומו. מותו של המלך גרם לחוסר סדר בקרב כוחות הקואליציה, אך הרוזן יוהאן ונצל ורטיסלאב פון מיטרוביץ מבוהמיה דיווח כי "הנחמה הגדולה ביותר בבלבול הזה היא שמרלבורו קיבל את כל המידע בסוגיה זו, ובגלל קשריו עם המלכה יכול לעשות הכל".
"הקשרים עם המלכה" הוכיחו את עצמם כרווחיים עבור חבריה הוותיקים. אן רצתה לגמול למרלבורו עבור הישגיו הדיפלומטיים והקרביים באירלנד ובאירופה, ומינתה אותה למפקד הכללי של חיל התותחנים (Master-General of the Ordnance), שהיה תפקיד שמרלבורו היה מעוניין בו במשך זמן רב, לאביר במסדר הבירית ולקפטן-גנרל של כוחות הצבא באנגליה ומחוץ לאנגליה. במקביל לכך מונתה ליידי מרלבורו לנערת הגלימה (Groom of the Stole), הגבירה אשר על הגלימות (Mistress of the Robes), ושומרת התקציב המלכותי (Keeper of the Privy Purse). ג'ון ושרה היו בשיא כוחם מבחינת הקשר עם המלכה, ונהנו מהכנסה שנתית של למעלה מ-60,000 לירות שטרלינג והשפעה רבה בארמון המלוכה.
חייו המאוחרים (1700 - 1722) > מלחמת הירושה הספרדית > תחילת המערכה, נישואי בנותיו ומות בנו הבכור

אנגליה הכריזה מלחמה על צרפת ב-15 במאי 1702. מרלבורו קיבל את הפיקוד על כוחות בריטיים, הולנדים וגרמנים שכירים, והייתה זו הפעם הראשונה בחייו שבה פיקד על כוח צבאי כה גדול בשדה הקרב. היה לו הרבה פחות ניסיון מאשר גנרלים הולנדים וגרמנים שהיו כפופים לו. הסמכות הפיקודית שלו הייתה מוגבלת במידת מה. בתפקידו כקפטן-גנרל הייתה לו סמכות לתת פקודות לגנרלים הולנדים רק במקרה שחייליהם נטלו חלק בפעולה ביחד עם אנשיו; במקרים אחרים הוא היה צריך להסתמך על כוח השכנוע והטאקט שלו, ולקבל את הסכמתם של הקצינים ההולנדים או הנציגים הדיפלומטיים של הפרלמנט ההולנדי.
למרות ההיסוס הראשוני של בעלי הברית שלו, המערכה בארצות השפלה (הזירה העיקרית של המלחמה) החלה היטב מבחינת מרלבורו. לאחר שביצע תמרונים אחדים הוא הצליח לגבור על מרשל בופלר (Boufflers), ולאחר מכן כבש מספר ערים (בהן לייז'). בזכות ההישגים הללו העניקה לו המלכה את תואר דוכס מרלבורו ומרקיז בלנדפורד בדצמבר. המלכה התכוונה גם להעניק לו משכורת שנתית של 5,000 לירות שטרלינג למשך חייו, אך הפרלמנט דחה את היוזמה הזאת. שרה נעלבה מכך, ובכעסה הציעה לבעלה לוותר על התואר שקיבל.
ב-20 בפברואר 1703, זמן קצר לאחר קבלת התארים, נישאה אליזבת', בתו של מרלבורו, לסקרופ אגרטון, רוזן ברידג'ווטר. בקיץ שלאחר מכן התארסה בתו מארי לג'ון מונטגיו, והשניים נישאו ב-31 במרץ 1705. אירועים אלה התרחשו לאחר ששתי בנותיו הגדולות כבר היו נשואות: הנרייטה נישאה לפרנסיס גודולפין (בנו של סידני גודולפין) באפריל 1698, ואן נישאה לצ'ארלס ספנסר, הרוזן השלישי מסנדרלנד, ב-1700. אולם, תקוותיו של מרלבורו היו להקים שושלת אצולה משל עצמו, והוא תלה אותן בבנו ג'ון, שהיה הבן הבכור שלו וגם היחיד שהגיע לבגרות. אולם, בעת שלמד בקיימברידג' בתחילת 1703 לקה ג'ון באבעבועות שחורות. הוריו הגיעו במהירות למיטת חוליו, אך בבוקר 3 במרץ הוא מת ממחלתו במה שגרם לדוכס לצער רב.
מרלבורו חזר להאג כעבור ימים אחדים בעודו מתאבל על בנו, והותיר מאחוריו את שרה. בזמן שמרלבורו שהה באנגליה החליף מרשל וילרואה את בופלר כמפקד בארצות השפלה הספרדיות. אף על פי שמרלבורו הצליח לכבוש את בון, אואי, ולימבורג, הוא לא הצליח לגרור את הצרפתים לקרב משמעותי בגלל ההססנות ההולנדית. הוא נתקל גם בהתנגדות מבית. מרלבורו וגודלפין ספגו ביקורת מיריביהם הטורים שהעדיפו להפעיל את הצי המלכותי על מנת להגדיל את כוחה הקולוניאלי של אנגליה, אך מנגד תמכו הוויגים בשליחת הצבא ישירות לתוך צרפת. תמיכה זו דעכה במקצת לאחר המערכות הקודמות של כוחות הברית, אך מרלבורו, שהשכיל לנצל את כישוריו הדיפלומטיים לצורך ניהול הברית, היה כבר גנרל בעל מוניטין בינלאומי, ותוך זמן נשכחה ההצלחה המוגבלת של 1703 לעומת מערכת בלנהיים של 1704.
חייו המאוחרים (1700 - 1722) > מלחמת הירושה הספרדית > בלנהיים וראמיאי

מרלבורו השתכנע בצורך לשלוח סיוע צבאי לאזור הדנובה, לאור המצוקה של אוסטריה שהייתה נתונה לאיום מצד צרפת ובוואריה במערב ומורדים מהונגריה במזרח. מרלבורו הגה תוכנית נועזת על מנת ליטול את היוזמה מיריביו. הוא תכנן להטעות את ההולנדים שלא היו מוכנים לקבל את החלשת כוחות הברית באזור ארצות השפלה הספרדיות. לצורך הגשמת מטרה זו הוא פקד על כוחותיו לנוע לעבר הנהר מוזל, אך ברגע שהגיעו לשם הוא תכנן לא להתחשב בהולנדים ולהוביל את כוחותיו לחבירה עם הכוחות האוסטריים בדרום גרמניה.
מרלבורו הגשים את תוכניתו באמצעות שילוב של הונאה אסטרטגית וניהול מוצלח. לאחר שצעדו לאורך 400 קילומטרים מארצות השפלה, החלו כוחות הברית להילחם מול הפרנקו-בוואריים באזור הדנובה. ההיתקלות הגדולה הראשונה אירעה ב-2 ביולי 1704, כאשר מרלבורו והנסיך לודוויג מבאדן הסתערו על שלנברג (Schellenberg). ב-13 באוגוסט הנחיל מרלבורו, ביחד עם המפקד האימפריאלי הנסיך אויגן מסבויה, תבוסה ניצחת בקרב בלנהיים לכוחותיהם של מרשל טאלאר והנסיך הבוחר של בוואריה. המערכה נחשבת לאחת המרשימות ביותר בתקופה שקדמה לנפוליאון, וידועה בזכות התכנון האסטרטגי שלה והשפעתה על המלחמה, שהתבטאה ביציאת בוואריה מהמערכה ושיבוש תוכניותיו של לואי הארבעה עשר לניצחון מוקדם. מרלבורו התבלט כאחד החיילים הטובים ביותר באותה תקופה לאחר נפילת לנדאו שעל הריין וטריר וטרארבאך שעל המוזל, וגם יריביו הטורים הכירו בהצלחתו.
המלכה תיגמלה את מרלבורו באמצעות הענקת האחוזה המלכותית בוודסטוק והבטחה להקים ארמון כהנצחה לבלנהיים, אך במקביל לכך חלה התדרדרות ביחסים בינה לבין שרה. מרלבורו ואשתו עלו לגדולה בין השאר בזכות קשריהם עם אן, אך תמיכתה העקבית של שרה בוויגים גרמה לריחוק ביניהם, כיוון שהמלכה נטתה לכיוון הטורים שהביעו תמיכה עקבית בכנסייה האנגליקנית. אן, שכעת הייתה מלכה ולא נערה מתבגרת הנתונה להשפעתה של שרה, מאסה במזגה החם וחסר הטאקט של שרה, במה שהרס בסופו של דבר את מערכת היחסים ביניהן וערער את מעמדו של הדוכס.
במהלך צעידתו של מרלבורו לעבר הדנובה הציע לו הקיסר לאופולד הראשון תואר נסיך באימפריה הרומית הקדושה, בנסיכות הקטנה מינדלהיים. אן הסכימה לכך, אך המערכות ב-1705 לא גרמו לאותה שביעות רצון כמו מערכת בלנהיים. מרלבורו תכנן לפלוש לצרפת דרך עמק המוזל, אך בעקבות התנגדות יריביו וידידיו נסוג לעבר ארצות השפלה. הוא פרץ את קווי ההגנה של בראבאן (Brabant) בקרב אליקסהיים, אך היסוסיו, בנוסף לאלו של ההולנדים שחששו לביטחון מולדתם, מנעו ממנו לנצל את היתרון. מרלבורו לא ניסה להסתיר את כעסו, ולאחר שפנה לפרלמנט ההולנדי הוחלט לפטר את מפקד הכוחות ההולנדיים. הצרפתים והטורים באנגליה דחו את הטענה שההססנות ההולנדית מנעה ממרלבורו להשיג ניצחון גדול ב-1705, ודבקו בגישתם כי קרב בלנהיים היה מקרה ממוזל וכי מרלבורו הוא גנרל שאין לחשוש מפניו.
מרלבורו לא זכה להצלחה רבה בתחילת 1706, כאשר הגנרלים של לואי הארבעה עשר השיגו ניצחונות באיטליה ובאלזס. בעקבות הכישלונות הללו הוא שינה את תוכניותיו, ולבסוף פלש לשטח האויב. לואי הארבעה עשר, שהיה נחוש לנקום על בלנהיים, הנחה את מרשל וילרואה לרדוף באופן אישי את "מיסייה מרלברו". קרב ראמיאי, שנערך לאחר מכן ב-23 במאי, היה ככל הנראה אחת מהצלחותיו הגדולות ביותר של מרלבורו. הוא איבד פחות מ-3,000 אנשים, וגרם לצרפתים לאבדות של 20,000 נפגעים ולתבוסה קשה. קרב זה היה הפתיחה לשרשרת הצלחות עבור מרלבורו, שבמהלכה כבשו כוחות הברית בפיקודו עיר אחרי עיר. ביחד עם ניצחונו של הנסיך אויגן על הצבא הצרפתי בטורינו, שנת 1706 הפכה למוצלחת מאוד עבור כוחות הברית.