stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טלי אמיתי-טביב
תערוכות יחיד

1999 - ׳בדרך הגדולה׳, גלריה לימבוס, תל אביב. (אוצֵר: תמיר להב-רדלמסר)
2000 - ׳מעברים׳, קמרה אובסקורה, תל אביב. (אוצרת: הדס מאור)
2001 - ׳ספריות׳, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, תל אביב. (אוצרת: הדס מאור, אוצר אחראי: פרופ׳ מרדכי עומר)
2004 - ׳מוזיאונים׳, גלריה דביר, תל אביב. (אוצר: דביר אינטרטור)
2005 - ׳לומו – יומן מצולם׳, תיאטרון מינארד, גנט, בלגיה.
2008 - ׳תחנות תרבות׳ גלריה אוליביה וולטמן, פריז.
2009 - ׳ביום של לילה – דיאלוג עם אבשלום עוקשי׳, בית קנר, ראשון לציון. (אוצרת: אפי גן)
2009 - ׳קמונדו׳, גלריה אוליביה וולטמן, פריז.
2001 – ׳לומו תל אביב׳, גלריה אוליביה וולטמן, פריז.
2011 - ׳קירות ורוח׳ - מוזיאון תל אביב לאמנות. (אוצר: יגאל שם-טוב)
2014 - ׳טרודל׳ - גלריה אוליביה וולטמן, פריז. תל אביב פוטו, תל אביב, יריד סקופ, ניו-יורק.
2018 - ״אמא׳לה, אני כל כך אוהבת אותך את כל כך לבנה״ הגלריה לצילום SBY תל אביב.
2019 - 'לגלות את אמריקה״, גלריה אוליביה וולטמן, פריז.
מבחר תערוכות קבוצתיות

1999 – Critical Landscape, המרכז לתרבות עכשווית, ברצלונה. (אוצרות: פרופ׳ יעל מוריה וסיגל ברניר)
2002 – Project Europart, Palexpo, ז'נבה
2003 - ׳Contemporary Israeli Photography – 3 generations’, מילאנו. (אוצר: פרופ׳ מרדכי עומר)
2004 – תערוכת אוסף ז׳אק וגניה אוחנה, מוזיאון תל אביב לאמנות.
2004 - ׳הדף היומי׳, בית יד לבנים, רמת השרון. (אוצרת: מיכל שטרית)
2005 - ׳צלמים ישראלים מצלמים את עצמם׳, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר תל אביב. (אוצר: פרופ׳ מרדכי עומר)
2006 - ׳מעבר לאושר׳, מוזיאון אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב. (אוצר: חגי שגב)
2006 - ׳מצבים משתנים׳, בית בנמל, תל אביב (אוצרת: הדס מאור)
2006 – ׳אור מטאפיזי בצילום הישראלי׳ מוזיאון בת-ים לאמנות. (אוצר: סורין הלר)
2009 - ‘Camondo Splendor’, המוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות, פריז
2010 – ׳הדפקט כאפקט׳, הגלריה האוניברסיטאית ע״ש גניה שרייבר. (אוצרת: ענת גורל)
2010 - ׳חיי מדף׳ מוזיאון חיפה לאמנות, (אוצרת תמי כץ-פרימן)
2016 - 'מקרה שנלר' - בית האמנים בירושלים. אוצרת: תמר מנור-פרידמן.
אוספים

מוזיאון תל אביב לאמנות
הגלריה האוניברסיטאית, תל אביב
אוספים פרטיים
ספר

קירות ורוח – 103 חדרי עבודה של סופרים ומשוררים ישראלים, עורך: תמיר להב-רדלמסר, הוצאת עם עובד, 2011.
לאריסה (עיר)

| --- | --- |
המוזיאון הארכאולוגי בלאריסה
המוזיאון הארכאולוגי בלאריסה
 מדינה:  יוון יוון
 מחוז:  לאריסה
 חבל ארץ:  תסליה
 ראש העיר:  Apostolos Kalogiannis
 שטח:  122.586 קמ"ר
 גובה:  67 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  146,377 (2021)
  ‑ צפיפות:  1028 נפש לקמ"ר (2001)
 קואורדינטות:  39°38′N 22°25′E﻿ / ﻿39.633°N 22.417°E﻿ / 39.633; 22.417
 https://www.larissa-dimos.gr/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןלאריסה(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןלאריסה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
לאריסה (ביוונית: Λάρισα) היא עיר בצפון־מזרח יוון, בירת חבל תסליה ומחוז לאריסה ודרכה זורם הנהר פִּינֶיוֹס. העיר היא מרכז חקלאות ותעבורה אזורי ומקושרת ברשת כבישים ומסילות ברזל לוולוס, סלוניקי ואתונה.
היסטוריה

לאריסה היא אחת מהערים הקדומות ביוון. באזור העיר נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מהמאה ה-6 לפנה"ס ומעריכים שהיא הוקמה בראשית התקופה הפלסגית. ידוע שב-518 לפנה"ס חרבה העיר ברעידת אדמה. העיר נזכרת בכתבים עתיקים, ביניהם הדיאלוג מנון של אפלטון (שם הדרך ללאריסה, שהייתה עיר הולדתו של מנון, מוזכרת בדוגמה שמביא סוקרטס להבדל בין ידיעה לסברה נכונה). משנת 433 לפנה"ס ועד 195 לפנה"ס נשלטה העיר על ידי ממלכת מוקדון ואחרי כן ועד תום התקופה ההלניסטית נשלטה על ידי היוונים. ב-20 לפנה"ס נכבשה העיר על ידי הרומאים ועם פיצולה של האימפריה עברה לחזקת האימפריה הביזנטית, תוך שבתווך היא נכבשה ונבזזה מספר פעמים בידי שבטים ויזיגותים. בסוף המאה ה-14 החל מאבק על השליטה בעיר בין הביזנטים לצבא האימפריה העות'מאנית, עד שב-1423 נפלה בידי הסולטאן מוראט השני, אשר עם כיבושה שינה את שמה ל Yenişehr-i Fener.
ב-1665 בנה הסולטאן מהמט הרביעי את אחד מארמונותיו בעיר והוא שימש בסיס יציאה למסעות קרב וציד ועקב כך התפתחה לאריסה מבחינה כלכלית ודמוגרפית והפכה לעיר המרכזית בחבל תסליה. 
בשנים 1813 ו-1848 פקדה את העיר מגפת דבר שהפילה אלפי חללים וגרמה לנטישה חלקית של תושביה.
ב-1881, בכפוף לסיכומי קונגרס ברלין אשר סיים סופית את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) סופחה העיר לממלכת יוון. הסיפוח לווה בטרנספר של מרבית האוכלוסייה המוסלמית לשטחי האימפריה העות'מאנית. במהלך המלחמה היוונית-עות'מאנית (1897), נכבשה העיר על ידי העות'מאנים למשך 14 חודשים והם ביצעו טרנספר דומה לאוכלוסייה הנוצרית.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מנתה העיר 30,000 תושבים. במהלך מלחמת איטליה–יוון סבלה העיר הפצצות כבדות מצד האיטלקים ובמרץ 1941 פקדה אותה רעידת אדמה שגרמה נזקים כבדים. באפריל נכבשה העיר על ידי הורמאכט ונותרה בחזקת גרמניה הנאצית למשך 1,300 הימים הבאים, תוך שהיא הופכת מרכז אזורי לפעילות המחתרת היוונית. ב-23 באוקטובר 1944 אחר חצות שוחררה העיר מהכיבוש הנאצי.
תחבורה

העיר מחוברת לכביש מספר 1, חוצה יוון המקשר בין אתונה לסלוניקי ועובר דרך תסליה, לכביש 6 המחבר בין איגומניצה לוולוס ולכביש 4 המחבר בין אלאוסינה לפלורינה. לאריסה ממוקמת בצומת מסילות ברזל ודרכה עוברים קווי רכבת ישירים לאתונה וסלוניקי. בעיר פועלים קווי אוטובוס עירוניים ועתידה לפעול רכבת קלה. נמל התעופה הקרוב שוכן ליד העיר וולוס הסמוכה.
אקלים

בלאריסה שורר אקלים ממוזג ללא השפעות ממתנות, כך שההפרש בין הקיץ לחורף עשוי לעלות על 20oc. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 15oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-5oc בחודש ינואר ועד 25.5oc בחודש יולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 779 מילימטרים.
ספורט

אחד מסמלי העיר היא קבוצת הכדורגל פ.צ לאריסה ששיחקה בליגה היוונית העליונה ובמפעלים אירופיים. בעיר פועלת גם קבוצת הכדורסל אפולונאס לאריסה. בעיר שני אצטדיוני כדורגל, מרכז ספורט הכולל אצטדיון כדורסל ומתחם מגרשי גולף.
הקהילה היהודית

עדות להתיישבות יהודים בלאריסה היא מן הקדומות ביוון וסביר להניח שסוחרים יהודים הגיעו לעיר עוד בתקופה ההלניסטית במהלך המאה ה-4 לפנה"ס. עם זאת, עדויות לקהילה רומניוטית מאורגנת קיימות מהתקופה הביזנטית. בנימין מטודלה שעבר בעיר במהלך המאה ה-12 תיאר קהילה משגשגת בת מאות משפחות.
רדיפות הביזנטים אילצו את יהודי העיר להגר ממנה, בעיקר לשטחי האימפריה הבולגרית השנייה אשר השלטון בה הטיב עימם. משנכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית השתנה היחס ליהודים מאחר שהעות'מאנים התייחסו אליהם כמיעוט הנאמן לסולטאן ותורם לממלכה. במהלך המאה ה-15 הגיעו לקהילה יהודים שגורשו מהונגריה ואחריהם מגורשי ספרד, בהזמנת הסולטאן העות'מאני באיזיט השני. היהודים שהיו אוריינים ובעלי מקצוע נקלטו היטב במסגרותיה של האימפריה החדשה ושגשגו. בחלק מקהילות יוון התמזגה הקהילה הספרדית עם הרומניוטים ובקהילות אחרות כגון לאריסה שינו היהודים הספרדים בכמותם הרבה את צביון הקהילה אשר הפכה מרומניוטית לספרדית. כמות בני הקהילה הלכה וגדלה בהדרגה וב-1687 עם כיבוש הפלופונסוס על ידי ונציה הגיעו לעיר פליטים רבים מפטרס ואוכלוסייתה הוכפלה.
בשנת 1721 מתוארת הקהילה כקהילה ספרדית, אשר מרבית בניה עסקו בסחר בדים וחלפנות כספים. עם זאת מקורות נוספים מציינים כי יהודי העיר נחלקו לשני קהלים, קהל רומניוטי המכונה "קהל עץ החיים" וקהל ספרדי. בשיאה ב-1852 התגוררו בעיר 2,000 משפחות יהודיות.
בשנת 1857 החריבה שרפה את הרובע היהודי בעיר. השרפה נגרמה מהצתה מכוונת כחלק מגל אנטישמיות שפקד את הקהילות היהודיות ביוון ולווה את ההתעוררות הלאומית הבדלנית באזור. בשנת 1882 מנתה הקהילה 2,800 נפשות ותהליך דעיכתה של האימפריה העות'מאנית שלווה במשבר כלכלי בלווי חוסר השקט הפוליטי, הביא להגירת יהודים מהעיר בעיקר לסלוניקי. בשנת 1893 תועדה בעיר עלילת דם כנגד היהודים וב-1897 במהלך המלחמה היוונית-עות'מאנית (1897) כשנכבשה העיר על ידי העות'מאנים, הואשמו היהודים בשיתוף פעולה עם הכובש. בראשית המאה ה-20 החלה פעילות ציונית בעיר ונפתח סניף של חובבי ציון. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 1,175 נפשות.
ב-6 באפריל 1941 התערבה גרמניה הנאצית במלחמת איטליה–יוון ופלשה לממלכה. ב-18 באפריל נכבשה יוון על ידי הורמאכט וב-20 במאי נפלה כרתים. הממלכה חולקה ל-3 אזורי שליטה: גרמני, בולגרי ואיטלקי. העיר לאריסה הייתה בחזקת האיטלקים עד לכניעתם לבעלות הברית בספטמבר 1943 והגרמנים השתלטו על העיר.
השלטונות ביקשו מרב הקהילה, יצחק קסוטו, את רשימות היהודים, אך הוא סירב ואמר שהוא רק מורה ואין בידו רשימות. בגבור רדיפות היהודים, הצליחו 900 מיהודי לאריסה להימלט לכפרים מבודדים או לטורקיה ודרכה עלו לארץ ישראל. האוכלוסייה, הכנסייה והמחתרת היווניות סייעו ליהודים בהמלטות וחלקם אף הסתירו יהודים בבתיהם. ב-24 במרץ 1944 נעצרו 150 יהודים שנותרו בעיר ועוד 75 שהחליטו לחזור אליה ונשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה חזרו חלק מהיהודים לעיר, אך בהדרגה היגרו לארצות הברית, מדינת ישראל ואתונה. ב-1948 מנתה אוכלוסיית הקהילה 626 נפשות והיא קטנה לכדי 441 נפשות ב-1967. באמצע שנות ה-90 הוקמה בעיר אנדרטה לזכר קורבנות השואה ובראשית המאה ה-21 היא חוללה מספר פעמים בידי נאו נאצים מקומיים. ב-2008 התגוררה בעיר לאריסה קהילה בת 330 נפשות ולה בית כנסת, בית ספר יסודי יהודי ומוסדות קהילה.
ערים תאומות

מולדובה בלץ, מולדובה
סלובקיה באנסקה ביסטריצה, סלובקיה (מ־1995)
בולגריה סטארה זאגורה, בולגריה
פולין ריבניק, פולין
טורקיה אורגופ, טורקיה
ארצות הברית נוקסוויל, טנסי, ארצות הברית
לקריאה נוספת

לאה בורנשטיין מקובצקי וברכה ריבלין, "לריסה", בתוך: ברכה ריבלין (עורכת), פנקס הקהילות: (10) יוון, ירושלים: יד ושם, תשנ"ט 1998, עמ' 169–177.
Bowman, Steven, The Agony of Greek Jews 1940-1945, Stanford University Press, California, U.S.A, 2009.
הערות שוליים

↑  העיר לאריסה - סקירה היסטורית", באתר הרשות המקומית לאריסה (ביוונית).
↑  רוזן, מינה, עורכת, ימי הסהר-פרקים בתולדות היהודים באימפריה העות'מאנית , המכון לחקר התפוצות, אוניברסיטת תל אביב, התשנ"ו-1996, עמודים 45-55.
1 2 3 4  קהילת יהודי לאריסה, "סקירה היסטורית", באתר "הספרייה היהודית המקוונת" (באנגלית).
↑  שלמה אברהם רוזאניס, קורות היהודים בתוגרמה וארצות קדם, חלק חמישי, פרק א', סופיה, 1934, עמוד 55.
1 2  תקציר-יהדות יוון במלחמת העולם השנייה, "שואת יהודי יוון", באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564616505171  BNE: XX6018512  BnF: cb15551419h (data)  GND: 4034588-9  LCCN: n85137338  NKC: ge464475  SUDOC: 148521096  VIAF: 148988510   WorldCat (עם VIAF): 148988510 
בית הכנסת בעיר לאריסה
האנדרטה לזכר קורבנות השואה
משרדי הקהילה היהודית בעיר
פינאר קרשיאקה

פינאר קרשיאקה (בטורקית: Pınar Karşıyaka) היא קבוצת כדורסל טורקית מהעיר איזמיר. הקבוצה מתמודדת בליגת העל הטורקית ובליגת האלופות.
היסטוריה

הקבוצה, הוקמה בשנת 1966 והיא בין הקבוצות שהקימו את ליגת העל הטורקית בכדורסל. בעונת 1967/68 ירדה הקבוצה לליגה השנייה. ובסיום עונת 1973/74 העפילה חזרה לליגה הבכירה. בעונת 2003/04 הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר הפלייאוף של הליגה הטורקית. בעונת 2004/05 הגיעה הקבוצה עד לגמר הגביע הטורקי, בו הפסידה לקבוצת אולקר 73-41. בעונת 2013/14 זכתה הקבוצה לראשונה בגביע הטורקי, כשניצחה בגמר את קבוצת אנאדולו אפס 65-66. בנוסף הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר הפלייאוף ונוצחה על ידי פנרבחצ'ה אולקר 3-0. בעונת 2014/15 זכתה באליפות השנייה בתולדותיה.
ההופעה האירופאית הראשונה של הקבוצה הייתה בעונת 1986/87 בגביע קוראץ'. בסיום עונת 2010/11 הגיעה הקבוצה עד לשלב רבע הגמר של היורוצ'לנג' ובעונת 2012/13 הגיעה עד לגמר והפסידה לקבוצת קרסניה קריליה סמרה 77-76. בעונת 2013/14 השתתפה הקבוצה ביורוקאפ.
תארים והשגים

הליגה הטורקית:
אליפות (2): 1987, 2015
מקום שני: 1984
חצי גמר: 2004, 2013, 2014
הגביע הטורקי:
זכייה (1): 2014
גמר: 2005
חצי גמר: 2007
גביע הנשיא :
זכייה (1): 1987
יורוצ'לנג'
גמר: 2013
רבע גמר: 2011
טיילור באטל

טיילור באטל (באנגלית: Talor Battle; נולד ב-16 בספטמבר 1988) הוא כדורסלן עבר אמריקאי. גובהו 1.83 מ' והוא שיחק בעמדת הרכז.
ביוגרפיה

באטל נולד בהאריסברג וגדל באולבני. הוא שיחק כדורסל בנבחרת של בית הספר התיכון שלו, וב-2007 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה ושיחק בנבחרת הכדורסל שלה באזור עשר הגדולות של ליגת ה-NCAA. בעונתו הראשונה בקבוצה העמיד ממוצעים של 10.2 נקודות למשחק ב-30.2 דקות. בעונה השנייה קלע 16.7 נקודות בממוצע למשחק, ב-37.4 דקות, ונבחר לחמישייה הראשונה של הליגה. בעונה השלישית הוביל את קבוצתו בנתוני הקליעה (18.5 נקודות למשחק), הכדורים החוזרים (5.3 במשחק), האסיסטים (4.2 במשחק) והחטיפות (1.1 במשחק), ונבחר לחמישייה השנייה של הליגה. בעונתו האחרונה בפנסילבניה, קלע 20.2 נקודות בממוצע למשחק.
לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA ב-2011, הצטרף לשולה באסקט מליגת העל הצרפתית. לאחר חודשים ספורים עזב את הקבוצה ועבר לטלקום בון מליגת העל הגרמנית בכדורסל. בסוף העונה שיחק במדי לוס אנג'לס קליפרס בליגת הקיץ של ה-NBA, אך לא צורף לשורותיה, ובעונת 2012/2013 הצטרף לאורלנדינה בסקט מהליגה האיטלקית השנייה. בעונת 2013/2014 הצטרף לבלפיוס מונס-אנו מליגת העל הבלגית. בסיום העונה נבחר על ידי מאמני הליגה לשחקן הטוב ביותר בליגה. הוא שיחק במדי בלפיוס גם בעונת 2014/2015, ובסיום העונה הצטרף להפועל תל אביב, שבה שיחק במשך מחצית עונה, ותבע בהצלחה את הקבוצה עקב שחרורו באופן חד צדדי במהלכה. בעונה הבאה עבר לאטומרומו ההונגרית.
בנבחרת ארצות הברית

באטל שיחק בסגל נבחרת הסטודנטים של ארצות הברית באוניברסיאדה שנערכה בבלגרד ב-2009, וזכה עמה במדליית ארד.
באטל במדי הפועל תל אביב
פרדי טייפור

| --- | --- |

 לידה:  15 בנובמבר 1945 אדנה, טורקיה 
 פטירה:  2 בינואר 2025 (בגיל 79) Medical Park Antalya Hospital, Muratpaşa, טורקיה 
 שם לידה:  Ferdi Tayfur Turanbayburt 
 מקום קבורה:  Yeniköy Cemetery 
 מוקד פעילות:  טורקיה 
 תקופת הפעילות:  1968–2025 (כ־57 שנים)
 סוגה:  מוזיקה טורקית, ארבסק
 שפה מועדפת:  טורקית 
 כלי נגינה:  קאנון, טנבור (כלי מיתר), גיטרה, סאז, עוד 
 צאצאים:  Tuğçe Tayfur 
 פרסים והוקרה:  אמן המדינה 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
פרדי טייפור (בטורקית: Ferdi Tayfur; שם מלא: פרדי טייפור טוראנבייבורת, 15 בנובמבר 1945 – 2 בינואר 2025) היה זמר, מלחין ושחקן טורקי, שנחשב לאחד משלושת גדולי הזמר הטורקי הארבסקי, לצד אמרה איפק ואיברהים טטליסס.
טייפור שר והלחין שירים כמעט ורק בסגנון ה"ארבסק", קרי, מוזיקה שמבוססת על לחנים, או שנערכת בסגנון הדומה ללחנים שהם ערבים-קלאסיים.
תוכן השירים עצמם ברובו היה טראגי, או שהוא דיבר על אהבה.
ביוגרפיה > נעוריו וקריירה

טייפור נולד והתחנך בשכונת הוראיאת שבאדנה, טורקיה. בגיל 14 התייתם מאביו, קומאלי, שנהרג, והוא לא היה מסוגל להמשיך בלימודים, הוא היה צריך לעבוד בשדות הכותנה של מישור צ'וקורובה כדי לפרנס את משפחתו. טייפור הגיע לאיסטנבול כשהיה בן 17 ושאף להיות זמר מפורסם. הוא לא הצליח לממש את הפוטנציאל המוזיקלי שלו ולכן הוא חזר לאדנה לאחר שהות קצרה באיסטנבול.
שש שנים לאחר מכן, בשנת 1968, הוציא טייפור את אלבומו הראשון "דילק קפיסי", כמו עמיתיו לז'אנר הארבסק בשנים אלו. אלבום זה לא זכה להצלחה מרובה, מה שגרם לו לקחת פסק זמן של שש שנים עד שהוציא את אלבומו השני. הוא חזר לאיסטנבול בשנות ה-70 המוקדמות וניסיונות בלתי פוסקים שלו להיות זמר התחילו להשתלם. בשנת 1974 החל טייפור להתפרסם בעקבות הצלחת אלבומו השני, ואף קיבל תפקיד ראשי בסרט לראשונה בחייו. אלבומו השלישי "חוזורום קלמדו" משנת 1977 זכה להצלחה מרובה ברחבי טורקיה ונמכר במאות אלפי עותקים. השיר "חוזורום קלמדו", אשר האלבום נשא את שמו, נחשב בעיני רבים לשירו הגדול ביותר של טייפור בכל הזמנים.
בתחילת שנות ה-80 טייפור ביסס את מעמדו כזמר מוביל בטורקיה ובפרט בז'אנר הארבסק. בתקופה זו הוציא מעל לשני אלבומים בשנה, כשכל אחד מהם נמכר באלפי עותקים תוך זמן קצר. כל העת המשיך לשחק תפקידים ראשיים בסרטים טורקיים שזכו אף הם להצלחה רבה.
שיא הצלחתו הגיע בשנת 1991 לאחר צאת האלבום "גלירסן", אז זכה לכינוי "באבא" (אבא בטורקית). כינוי זה הוא תואר כבוד שזוכים לו רק אמנים בודדים בטורקיה.
כינוי נוסף שקיבל פרדי טייפור בשנים אלו הוא "מלך הארבסק" כאשר הוא מקדים בכינוי זה את איברהים טטליסס, מוסלום גורסס ואורחן גנג'ביי.
בשנות ה-90 הפך פרדי טייפור לזמר מפורסם גם בישראל ואלבומיו נמכרו באלפי עותקים. טייפור היווה מודל הערצה וחיקוי בקרב זמרים רבים בז'אנר המזרחי-טורקי בישראל, ובהם עופר לוי, אבי ביטר וסמי מיאלי.
רבים משיריו זכו לנוסח עברי ולפרסום רב בישראל, ובהם החזירי לי את בני (עופר לוי), נדרתי נדר (משה כהן), אהבה אמיתית (עופר לוי), רק שתדע את האמת (שרית חדד) ועוד.
טייפור נפטר באנטליה ב-2 בינואר 2025.
הישגים

טייפור הוציא מעל 100 אלבומים. שיחק בלמעלה מ-30 סרטים. הוא זכה בפרס הקדם-במתי "אלבום הזהב", 9 פעמים.
היקף מכירות האלבומים שלו ברחבי העולם הוערך בכ-52 מיליון עותקים.
דיסקוגרפיה

1968: Dilek Kapısı
1971: Postacılar
1976: Çeşme (Ferdi Tayfur 3)
1977: Benim Gibi Sevenler (Ferdi Tayfur 4)
1978: Batan Güneş
1978: Son Sabah
1979: Yuvasız Kuşlar
1980: İnsan Sevince
1981: Nisan Yağmuru – Bir Avuç Gözyaşı
1982: Bende Özledim
1983: Sendemi Leyla
1984: Yaktı Beni
1985: Kurtuldum
1986: Haram Oldu
1987: İçimde Bir His Var – Ya Benimsin Ya Toprağın
1988: Naz Etme – Canına Okuyacağım
1989: Allahım Sen Bilirsin
1990: Hoşcakal
1991: Gelirsen – Bana'da Söyle
1992: Prangallar
1994: Mor Güller – Fadime'nin Düğünü
1995: Dünya
1997: Of Dağlar
1999: Yoksun
2000: Zengin Olursam
2002: İnceden
2003: Durun Ayaklarım
2004: Bir Demet Gül
2006: Aşkın Cezası
2007: Gencligimin Sarkilari
2009: Boynu Bükük Sarkilarim
סחר בשנהב

סחר בשנהב, 1912
סחר בשנהב (באנגלית: Ivory trade) הוא סחר הנעשה בשנהב המיוצר מחטים או ניבים של בעלי חיים רבים כדוגמת: היפופוטם, ניבתן, חדשן, ממותה, ובמיוחד פיל; לעיתים קרובות סחר זה הוא לא חוקי.
השנהב נסחר במשך מאות שנים על ידי אנשים בגרינלנד, אפריקה, אלסקה וסיביר. במהלך המאות האחרונות, הביקוש הרב לשנהב הוביל לכך שבעלי חיים רבים החלו להיות בסכנת הכחדה וכתוצאה מכך הוטלו מגבלות ואיסורים על הסחר. השנהב שימש בעבר כחומר גלם ליצור קלידי פסנתר, כדורי ביליארד, וקישוטים שבטיים בגלל צבעו הלבן והעדין לאחר עיבוד, אולם החל משנת 1970 השימוש בו לצורך קלידים ננטש, ותחת זאת יש לו שימוש רב לצורך מזכרות, ידיות של אקדחים ופגיונות, צעצועים, בובות, תכשיטים ושלל שימושים אחרים.
שנהב הניבתן

הסחר בשנהב הניבתן התרחש במשך מאות שנים באזורים גדולים של חצי הכדור הצפוני, כשנטלו בו חלק בעיקר הנורדים, הרוסים, הנורווגים, שבטי האינואיטים, והאסקימוסים של גרינלנד. הילידים בקוטב הצפוני השתמשו בשנהב ליצירת קישוטים, כלים, צלצלים, וצעצועים לילדים. עד 1897, מרבית השנהב מגרינלנד נרכש על ידי חברת הסחר המלכותית של גרינלנד הנתונה לשליטת דנמרק למכירה במדינות האירופאיות הצפוניות כמו איסלנד, שוודיה, פינלנד ונורווגיה. במאה ה-19, האסקימוסים סחרו בשנהב דרך מצר ברינג עם הסינים בתמורת חרוזי זכוכית ומוצרי ברזל.
לדברי ממשלות ארצות הברית, לילידים באלסקה (כולל האינדיאנים והאסקימוסים) יש היתרים לצוד ניבתנים כל עוד יש ניצול מלא של חלקי גופם ולא של השנהב בלבד. הילידים רשאים למכור את השנהב לקונים שאינם תושבי אלסקה כל עוד המכירה מדווחת לנציג שירות הדגים וחיות הבר בארצות הברית אשר מתייג את המכירה כסוג של מלאכת יד. הילידים יכולים גם למכור שנהב שהם מוצאים בתוך 0.24 ק"מ מהחוף, בתנאי שהוא מתויג כחומר גלם לעבודות יד וכן עבר עיבוד כלשהו. שנהב מאובן אינו כלול בחוק, וניתן למכור אותו מבלי לרושמו או לתייגו. בעשורים האחרונים, מוסקבה היא הרכזת המסחרית של הסחר בשנהב הניבתן ודרכה הוא מופץ לשווקים הגדולים האחרים.
שנהב החדשן

ילידי גרינלנד וסיביר היו סוחרים בינם לבין עצמם בשנהב של החדשן עוד בטרם שהיה להם כל מגע עם האירופאים. לאחר מאות שנים מאז, המסחר בחטי החדשן חדר אט אט גם לשווקים הבינלאומיים. ראשית הסחר נעוצה בשנת 1600 שאז ההולנדים מכרו לאינואיטים מוצרי מתכת - בדרך כלל עבור חטי החדשן, עורות, ופריטי טבע אחרים. המסחר נמשך גם היום בין גרינלנד לבין מדינות אחרות, כשדנמרק היא היבואנית הגדולה ביותר של שנהב החדשן. חטים של חדשן במצב טוב עשויים להגיע לשווי של 450 דולר למטר שנהב. השימוש העיקרי בהם הוא לגילוף קישוטים ומזכרות.
בקנדה, ישנו איסור ייצוא על חטי החדשן ב-17 קהילות של נונאווט שהוטל על ידי הממשל הפדרלי הקנדי. אגף הדיג הקנדי גם מונע לייבא את מוצרי החדשן למדינות מעבר לאוקיינוס דרך הבירה של נונאוט - איקאלואיט. הסוחרים האינואיטים באזור זה קוראים תיגר על האיסור על ידי הגשת בקשות להיתר הסחר אצל בית המשפט הפדרלי. ממשלת קנדה מצידה הצהירה כי אם היא לא תגביל את יצוא החטים, הקהילה הבינלאומית עשויה לאסור את היצוא לחלוטים באמצעות CITES. בשאר מדינות קנדה עדיין מותר לסחור בחטי החדשן.
שנהב הממותה

המקרה הראשון הידוע של סחר בשנהב ממותה במערב אירופה התרחש בשנת 1611, כאשר חתיכת שנהב, שנרכשה מידי הסמוידים בסיביר, הגיעה ללונדון. לאחר 1582, כשרוסיה כבשה את סיביר, שנהב הממותה הפך למצרך נפוץ יותר בשל גילוי מאות שלדי ממותות. תעשיית שנהב הממותה חוותה צמיחה משמעותית מאז המאה ה-18. במקרה אחד בשנת 1821, אדם אחד מצא 8,165 ק"ג של שנהב (כ-50 ממותות) באיי סיביר החדשים. ההערכה היא כי 46,750 ממותות נמצאו במהלך 250 השנים הראשונות להפיכת סיביר לחלק מרוסיה. בתחילת המאה ה-19, שנהב הממותה שימש כמקור משמעותי למוצרים כדוגמת קלידי פסנתר, תיבות נוי, מזכרות, ועוד. הערכות מדברות על כ-10 מיליון ממותות שעדיין קבורות במרחבי סיביר.
שנהב הפיל > היסטוריה

שנהב הפילים יוצא מאפריקה ואסיה במשך מאות שנים, וישנם רשומות של סחר כבר מהמאה ה-14 לפנה"ס. במהלך הקולוניאליזם של אפריקה, הסחר בשנהב תפס תפקיד חשוב, והוא היה מעובד לעיתים קרובות באמצעות עבדים לצורך קלידי פסנתר, כדורי ביליארד ודברים אחרים המבטאים עושר אקזוטי.
ציידי השנהב החלו לספק באופן סדיר שנהב מהפילים בצפון אפריקה כבר לפני 1,000 שנה עד הכחדתם, ולאחר מכן עם גילוי דרום היבשת על ידי האירופאים, הסחר החל לפרוח בדרום אפריקה במאה ה-19 וברוב מערב אפריקה עד סוף המאה ה-20. במהלך השלטון הקולוניאלי באפריקה לפני המאה ה-20, כ-800 עד 1,000 טונות של שנהב נשלחו לאירופה בלבד. בספרו של ג'וזף קונרד - לב המאפליה הוא מתאר את הסחר בשנהב בין 1890 ל-1910 כאכזרי ופרוע הנובע מביקוש של האימפריאליסטים האירופאים שאחראים במידה רבה למצב הגרוע והמדכא בקונגו.
מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה יחד עם המיתון הכלכלי ביניהם ולאחריהם, הפכו את השנהב למצרך מותרות יקר, אך הסחר בו חזר לגדול ולשגשג בשנות 1970. יפן אשר שוחררה ממגבלות החליפין שלה שהוטלו עליה לאחר מלחמת העולם השנייה, החלה לצרוך חומר גלם של שנהב לא מעובד. זה הוביל במהרה ללחץ ציד על הפילים ביערות אפריקה ואסיה אשר שניהם שימשו כמקור העיקרי לשנהב הקשה המועדף על ידי היפנים לייצור חותמות האנקו (hanko). לפני תקופה זו, מרבית החותמות היפניות היו עשויות מעץ עם קצה שנהב מגולף, אך לאחר השיפור במצב הכלכלי החותמת כולה נעשתה משנהב. שנהב רך ממזרח אפריקה ודרום אפריקה היה מבוקש לצורך עשיית מזכרות, תכשיטים וקישוטים.
עד 1970, יפן צרכה שנהב בשיעור של כ-40% מכלל הסחר העולמי; 40% נוספים נצרכו על ידי אירופה וצפון אמריקה - לעיתים קרובות לאחר עיבוד בהונג קונג אשר הייתה מרכז סחר הגדול בין המזרח למערב - כש-20% הנותרים היו נמצאים בשימוש פנימי באפריקה. סין העממית שטרם הייתה אז מעצמה כלכלית צרכה כמויות קטנות של שנהב לצורך גילופים ומזכרות לתלייה בבית העסק כקישוט, אך לקראת שנות ה-80 וה-90 הצריכה של השנהב אצלה עלתה פלאים ובעשור האחרון היא אחת מיבואניות השנהב הגדולות בעולם.
שנהב הפיל > פיל אסייתי

מסחר בינלאומי בשנהבו של הפיל האסייתי נאסר בשנת 1975 כאשר הפיל נרשם בנספח א' של אמנת CITES. עד סוף שנות 1980, הוערך כי נותרו כ-50,000 פילים בלבד - מה שאומר שמצבו חמור בהרבה מהפיל האפריקני. יש כבר מחלוקת קטנה האם לאסור לחלוטין את הסחר בשנהב הפיל האסייתי. למרות האיסורים הגורפים יש עדיין סחר מסוים לא חוקי בשנהב הפיל וארגוני שימור דורשים לאסור את הסחר בשנהב הפיל לגמרי (כולל המין האפריקני) שכן הסוחרים אינם מוטרדים האם חומר הגלם שלהם מגיע מאסיה או מאפריקה, ושנהבי פיל אסייתי מדווחים לעיתים כשנהבי פיל אפריקני. הביקוש לשנהבי הפיל האסייתי בשוק השחור הוא בעיקר עבור גילוף מורכב מן הרגיל. באופן כללי ההחלטה של CITES על איסור הסחר בשנהב הפיל האסייתי פועלת את פעולתה, אך במדינות הודו-סין נפוץ סחר לא חוקי בהם בשוק השחור; חלק מהשנהבים בשווקים לא חוקיים אלה מקורם בפילים אפריקנים.
שנהב הפיל > פיל אפריקני

בשנת 1979, אוכלוסיית הפילים האפריקנית הייתה מוערכת כ -1.3 מיליון פרטים על פני 37 מדינות, אך עד 1989, רק 600,000 בלבד נשארו. אף על פי שסוחרי שנהב רבים טענו שוב ושוב כי הבעיה הייתה אובדן בית גידול, היה ברור שטענה זאת נועדה לטשטש את הגורם העיקרי - סחר השנהב הבינלאומי. במהלך העשור הזה, נהרגו מדי שנה בסביבות 75,000 פילים אפריקנים לצורך הסחר שגלגל כמיליארד דולר. כ-80% מכלל הפילים הללו ניצודו באופן לא חוקי.
הדיונים הבינלאומיים על הצעדים הנדרשים כדי למנוע ירידה רצינית במספרי הפילים, התעלמו כמעט תמיד ממכלול הבעיות המובילות לסחר בשנהב: היותו של השנהב "מטבע עובר לסוחר" לקניית נשק, שחיתות שלטונית ויציבות פוליטית רעועה שזקוקה נואשות למקורות כספיים כדי לרכוש נשק. בנוסף, החוקים באזורים שבהם פרח הסחר החוקי בשנהב לא נוסחו בצורה ברורה ואפשרו כר פורה לאמצעים לעקיפת החוק. הדיונים התמקדו לרוב רק במספר הפילים, הערכות של כמות הפילים שניצודו וסטטיסטיקת הסחר בשנהב הרשמית. כן הם התעלמו מאיומים אחרים על אוכלוסיות הפילים כגון הקמת גדרות בחוות ששיבשו את דפוסי הנדידה של הפילים וגרמו להפרדת עדרים. הפתרונות לבעיית המסחר הלא חוקי התמקדו בעיקר בניסיון לשלוט על נתיבי הסחר הבינלאומי בשנהב באמצעות אמנת CITES.