stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אחמד זכי ימאני
הערות שוליים

↑  קשריו עם אוניברסיטה זו הביאו אותו לשמור על עניין באזור, ובני משפחתו תומכים עד היום בקבוצת הכדורגל המקומית.
↑  תיקו של אחמד זכי ימאני ב-CIA.
↑  משלחת פארלמנטרית מצרפת ממליצה להדק הקשרים עם ערב, מעריב, 25 במרץ 1966
↑  הסכם כספי בין חברות הנפט למדינות המייצאות, דבר, 14 בפברואר 1971
ש. אברהמי, הנפט הערבי - שותפויות במקום זכיונות, דבר, 13 בנובמבר 1972
↑  דיוויד הירסט, מעודיה מהדקת קשריה עם ארצות הברית, דבר, 25 באוקטובר 1972
↑  האם צפויה מלחמת נפט עם ארצות ערב?, דבר, 16 ביולי 1973
↑  ישראל לנדרס, ארה"ב מסתייגת מהשקעות סעודיות, דבר, 4 בדצמבר 1972
↑  פייצל פתח בפוקר נועז עם ארה"ב, דבר, 6 בספטמבר 1973
↑  הצעה לאמנת נפט בין השוק ליפן, דבר, 30 בנובמבר 1973
מדינות הנפט הערביות יגדילו התפוקה ב-10%, דבר, 26 בדצמבר 1973
↑  ימאני מאשר עסקת הנפט עם צרפת, דבר, 9 בינואר 1974
↑  שרי הנפט של סעודיה ואלז'יריה הציעו, מעריב, 13 בינואר 1974
↑  טוקיו שוקלת עמדה פוזיטיבית יותר כלפי מדינות ערב, דבר, 20 בנובמבר 1973
↑  מדינות הנפט הערביות מתחילות להיסוג, מעריב, 26 בדצמבר 1973
↑  החלטה של פשרה בוועידת אופ"ק, דבר, 18 בדצמבר 1978
↑  ראיון מיוחד עם אחמד זכי ימאני באתר הגארדיאן הבריטי.
↑  תתכן הדחת ימאני בעקבות חילוקי דעות על הפקת נפט, דבר, 3 במרץ 1980
↑  The Saudi Arabian Kingdom, Middle East Contemporary Survey, 1986, pages 543-548
↑  הכהן הגדול של אל הנפט זאכי ימאני הודח אתמול מתפקידו, מעריב, 31 באוקטובר 1986
↑  ידיעה חדשותית על פיטורי ימאני בעיתון "Spokane Chronicle",‏ 30 באוקטובר 1986.
↑  רפי מן, לו הייתי רוטשילד: קליסטה, הנסיכה דיאנה והשייח' הסעודי, באתר nrg, ‏19/01/01.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309550405171  BnF: cb12147563d (data)  CiNii: DA00489363  GND: 118903853  ISNI: 0000 0000 7977 5167  LCCN: n83209150  NDL: 00461560  NKC: jo2016936216  NTA: 070709416  SNAC: w6556qhs  SUDOC: 029960932  Trove: 1537484  VIAF: 5594149108592868780006   WorldCat (עם VIAF): 5594149108592868780006
דרך העצמאות

ערך זה עוסק בכביש ראשי בחיפה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
רחוב העצמאות
רחוב העצמאות
 מידע כללי
 על שם:  עצמאות ישראל - כפי שהוכרזה בה' באייר תש"ח על ידי דוד בן-גוריון.
 מיקום
 מדינה:  ישראל
 עיר:  חיפה
 שכונה:  העיר התחתית
 
 קואורדינטות:  32°49′11.17″N 34°59′54.46″E﻿ / ﻿32.8197694°N 34.9984611°E﻿ / 32.8197694; 34.9984611
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת חיפה מוגדלת) דרך העצמאות(למפת חיפה רגילה) דרך העצמאות(למפת הגליל המערבי רגילה) דרך העצמאות(למפת הגליל המערבי מוגדלת) דרך העצמאות  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
דרך העצמאות, קרויה גם רחוב העצמאות, היא מהרחובות הראשיים בעיר התחתית של חיפה ובחיפה בכלל, נתיב תחבורה וציר עסקים מהעיקריים במטרופולין. שמה מנציח את הכרזת העצמאות.
תוואי

הרחוב חוצה את העיר התחתית לאורכה, לאורך צדו הדרומי של מפרץ חיפה ומנקז תנועה בכיוון מזרח-מערב, כשהוא נושא עליו את כביש 4 וכן מקשר אל הכבישים 752 ו-22. האזור העירוני המיידי שלו כולל רחובות חשובים מקבילים, כדוגמת רחוב הנמל ודרך יפו, ומספר רב של סמטאות, בניינים ופסאז'ים. הכביש הוא המשכה של דרך נצרת הישנה ממזרח - היום כביש 752 (דרך ישראל בר יהודה - שהמשכה הוא דרך חטיבת גולני), שבמסלולו מערבה הופך לכביש 4. אורך קטע הדרך הקרוי דרך העצמאות הוא שני קילומטרים, ושני קילומטרים נוספים ממשיכים אותו בשמות אחרים מזרחה לאורך העיר התחתית עד למחלף פז. הרחוב מתחיל בכיכר פייסל שבוואדי סליב ומסתיים בבניין מספר 158 בצומת הרחובות יפו - לוחמי הגטאות שבמושבה הגרמנית, שם הוא משתלב עם דרך יפו שנכנסת לצומת דולפין שבכניסה לבת גלים. בכיכר פייסל ומחלף חירם ממשיכות את דרך העצמאות מזרחה, לכיוון הצ'ק פוסט, הדרכים חטיבת גולני, צייזל ובר יהודה לסירוגין, ולכיוון צפון מתפצלים נתיבי המפרץ.
הרחוב הוא דו-סטרי לכל אורכו למעט בקצוות, שם נסללו מעקפים. יש בו שלושה נתיבים בכל כיוון נסיעה, כאשר נתיב אחד בכל כיוון משמש את תנועת האוטובוסים הציבוריים.
היסטוריה

דרך העצמאות, שקודם לקום המדינה נקראה דרך המלכים (Kings way), היא מרחובותיה הוותיקים של חיפה המודרנית. תולדותיה שלובות באלה של נמל חיפה. הבתים הראשונים שלאורך צדה הדרומי היו למעשה בנויים על קו המים. תכנונה בידי הבריטים החל בשנות ה-20 של המאה ה-20 והיא נסללה בשנת 1933 מצפון לעיר העתיקה, על שטח ים שיובש במסגרת הרחבת הנמל תוך העתקת קו החוף כ-200 מטר צפונה. הרחוב נבנה כרחוב מפואר. הוא שימש רחוב העסקים הראשי מאז הקמתו ובפועל עד לדעיכה מסוימת בשנות ה-70 ואילך.
מרכז חיפה של שנות ה-20 התקיים סביב מספר עוגני תחבורה ובהם תחנת הרכבת שבנה השלטון העות'מאני, ומספר דרכים ישנות. נמל חיפה היה נמל קטן שלא הלם את צורכי האימפריה הבריטית. מבין ההצעות להרחבתו, שהוגשו לשלטון המקומי כחלק מדרישות השעה, התקבלה לבסוף הצעתו של המהנדס פרדריק פלמר, מחברת "רנדל, פלמר וטריטון". ברוח הצעה זו, נערם החומר שנחפר לשם העמקת הנמל על החוף, ובכך יובשה רצועת ים בשטח של כ-360 דונם. משיובשה הרצועה, נמסר חלק מהשטח לנמל, לבניית מחסנים, בתי מלאכה ושאר מתקנים, ועל החלק הפנימי נסלל רחוב, שנועד ליצור עורף אדמיניסטרטיבי עירוני לִפעילות הנמל. בעת סלילת הרחוב התקיים ויכוח לגבי רוחבו, בין מצדדי רוחב של 15 מטר למצדדי רוחב של 30 מטר. ההחלטה שהתקבלה לבסוף הייתה רחוב ברוחב 30 מטר, והיא שאיפשרה בהמשך את תפקודו של הרחוב כרחוב העסקים הראשי.
היסטוריה > אזור עירוני בעורף הנמל

כדי לבסס את חיפה כעיר שלטונית וייצוגית תוכננה דרך המלכים כרחוב רחב, אלגנטי ומשדר-ממלכתיות. היא נועדה לשמש חזית עירונית ראשונה לבאים בשערי הנמל, שתכלול מגורים ומשרדים. התכנון נמסר לאדריכלים קליפורד הולידיי ור. הַאבַּארְד, שחזונם היה מפלס קרקע למסחר וקומות עליונות - עד 6 - למגורים. התוכנית התוותה חזית מבנים אחידה עם גגונים ושדרת עצים להצל על העוברים והשבים עם מעברים מתחת לבניינים מרחוב אחד אל רחוב אחר ובניינים בצורת "שער" בכל תחילתו של רחוב הנפגש עם דרך העצמאות יחד עם שורת אלמנטים מודרניים, ואלה אפיינו את מראה הרחוב בשנות ה-30. ממול, בצדו הדרומי של הכביש, ניצבה שורת בתי-אבן שבנתה משפחת כיאט, משפחה ערבית של אילי-נדל"ן, בראשית המאה ה-20, שאליהם נוספו מבנים שניסו לשמר את המראה הכללי של בנייה באבן, לצד הבנייה האקלקטית של השוק הטורקי. הרחוב היווה את גרעין המע"ר החיפני, שגדל והתפתח, והמושל האנגלי אמר עליו כבר אז כי זהו הרחוב "הכי יפה בארץ ישראל". הציפיות היו גבוהות. שלטי עסקים רבים לאורך הרחוב נכתבו באנגלית. בפברואר 1936 הוא הואר בפנסי רחוב חשמליים. ב-1937 נבנתה בצדו הצפוני תחנת הרכבת המרכזית - שהחליפה את התחנה הישנה, ומגרש גדול בחזיתה, ששימש כתחנת אוטובוסים מרכזית - זוהי כיכר הרברט פלומר. על יתרת השטח נבנו בנייני מסחר, משרדים ומגורים. בשנה זו אף הושלם האזור המסחרי בצדו הצפוני של החלק המזרחי של הרחוב. בשנות ה-40 פרחו שירותי התחבורה, ההסעות והתיקונים שהפעילו ערבים ברחוב, לצד עסקים יהודים ובריטים. העורק העירוני החדש נטל את תפקידו של רחוב יפו הוותיק, המקביל, שעד לסלילתה של דרך העצמאות היה ציר התחבורה הרוחבי העיקרי של חיפה.
באותן שנים ומעט קודם, התחוללו מאורעות פוליטיים וביטחוניים שהשפיעו על שגרת החיים בערים המעורבות לבלי שוב. תושבי חיפה שחששו להסתובב במרכז העיר מאימת הערבים, נטשו אותו, ורק אלה שפרנסתם בנמל המשיכו להגיע אליו. גידולו של גרעין המע"ר נבלם בד בבד עם התפתחותו של מרכז מסחרי אלטרנטיבי ברובע המגורים בעל הרוב היהודי - הדר הכרמל.
מלחמת העולם השנייה תרמה את חלקה לעצירת הפיתוח ברחוב, בכך שאילצה את המשק הארץ-ישראלי להגביל את השימוש בחומרי בנייה, שנדרשו לצורכי ביטחון. כתוצאה מכך נותרו הבתים שטרם הושלמו בלתי אחידים בגובהם. בינתיים שונו התקנים, ומשתמה המלחמה שוב לא יכלו הבעלים לממש את שלבי הבנייה המתקדמים. הרחוב היה זירה לאחדים ממאורעות קום המדינה, והבריטים תחמו בו אזור ביטחון שנועד, בין היתר, לנטר את צעדיהם של אנשי ההגנה ופלוגת הנמל. במקביל התיישב בדרך המלכים "המשרד הציבורי להתייעצות להחזקת החיים הכלכליים בעיר חיפה", שביקש לסייע לבעלי העסקים היהודים ולמנוע בכל דרך את עזיבתם את העיר התחתית, מתוך תפיסה שיציאתם של מוקדי התעסוקה ממרכז העיר היא הפקרת מאבק הקוממיות במובן הרחב.
בדצמבר 1947, זמן קצר לאחר קבלת תוכנית החלוקה, החליטה ממשלת המנדט למכור את שטח הקרקע הים שיובש לאורך דרך העצמאות, במסגרת תוכנית למכירת נכסים כחלק ממהלך סיום המנדט. בשטח נבנו בשלב זה כבר עשרות מבנים, והממשלה הציעה למכירה את הבעלות על הקרקע והזכות לגבות דמי חכירה מבעלי הבתים.
ב-24 באפריל 1948, לאחר ההשתלטות היהודית על העיר, הוקמה ברחוב תחנת משטרה על מנת למנוע ביזה ולפקח ביעילות על העיר שנותרה בסיטואציה מורכבת לאחר שמיעוט ערבי משמעותי נותר בה. המוצב פונה ב־29 ביוני 1948, ערב חיסול המובלעת הבריטית בחיפה. הרחוב שב להיות מרכז עסקים[דרוש מקור].
ב-1951, בהוראת ראש העיר אבא חושי, הוחלפו חלק משמות הרחובות בחיפה התחתית לשמות עבריים. השם החדש שניתן לדרך המלכים, דרך העצמאות, ביטא את ההיבט הלאומי של הקרב על העיר.
היסטוריה > נסיגה והתעוררות

עם קום המדינה הפך נמל חיפה לנמלה הראשי, וחיפה התבססה כעיר תעשייה ושירותים. לאורך דרך העצמאות פעל שוק ימאים שוקק, אנשים באו ויצאו בדרך הים, ובקרבת טרמינל הנוסעים פעלה תחנת הרכבת חיפה מרכז, שהוקמה עוד בידי הבריטים.
בהדרגה, עם זאת, תמורות שחלו במבנה החברה והכלכלה בישראל שללו מהעיר את מעמדה החשוב, והתפתחויות דומות בתוך חיפה עצמה הרחיקו את מרכז הכובד הכלכלי והחברתי שלה ממרכזה ההיסטורי לאורך הרבע האחרון של המאה ה-20. מספרם של הבאים לישראל דרך השער הימי בחיפה ירד, ובמקביל לא רצו יהודים לגור בעיר התחתית והעדיפו לבנות שכונות ורובעי מגורים חדשים. לאחר פינוי מעברת ואדי סאליב חיו רק יהודים בודדים בעיר התחתית. הרחוב הוסיף לשמש כציר מעבר ראשי בין מרכז הארץ והפרוורים הצפוניים, אולם הוזנח במישור העירוני; תחנת האוטובוסים של חיפה עברה מהעיר התחתית מערבה, והעורף התפעולי שסביב הנמל וסביב דרך העצמאות הפך לחצרה האחורית של העיר, ועוקר מפעילות אנושית לאחר סיום שעות העבודה. חיפה ירדה מגדולתה כעיר תעשייה עם התיישנותם של הנמל והתשתיות ונוכח הפסדה בתחרות לערי מרכז הארץ, והדגש העירוני הושם על השקעה בשכונות ובאזורים פנימיים במעלה ההר ובשולי הכרך, שהסיטו את ליבת הפעילות האורבנית מהמע"ר ופיזרו אותה בין מספר מרכזים ברחבי המטרופולין. תיירים חדלו לבקר בדרך העצמאות, בין היתר משום שהם כבר לא באו בדרך הנמל אלא מנמל התעופה. שוק הימאים נסגר, ויחד איתו עוגני מסחר אחרים; "השוק הטורקי" הסואן גווע והצטמק, ואת השטח הנותר החליפה עזובה. לאורך שנות ה-70 וה-80 נקשר שמו של רחוב העצמאות עם פעילות לילית של זונות, שלקוחותיהן היו בעיקר מלחים שפקדו את בתי המרזח הוותיקים. חיסול שוק הימאים הביא לירידה גדולה בתנועת האנשים ברחוב. את מקומו תפסו סוחרים פרטיים שסחרו במוצרים זולים. עסקים רבים נסגרו, או עברו למקומות אחרים, כשסגירה גוררת סגירה. סמוך למפנה המאה ה-21 עזבו גופים גדולים את הרחוב וסביבתו, בהם חברת החשמל וצים.
את תחילת השיקום סימנה הקמת קריית הממשלה המחוזית, שהמבנה הבולט בה הוא מגדל המפרש. הקריה ריכזה לתוכה הן משרדים שהיו בעבר בעיר התחתית (משרדי מס הכנסה, מכס, מינהל מקרקעי ישראל) והן כאלו ששכנו באזורים אחרים בעיר (כמשרד הפנים, משרד החינוך, ומערכת בתי המשפט). בעשור הראשון של המאה ה-21 ביצעה עיריית חיפה עבודות ראשונות לשדרוג פני הרחוב ולחידושו, כחלק מאתגר שיקום העיר התחתית. היא עודדה, בשיתוף גופים אקדמיים ופרטיים, צעירים לבוא ולהתגורר בדירות שחודשו כחלק מניסיון לקדם הפיכת מבני משרדים נטושים למכללות ולמעונות סטודנטים תחת השם "קמפוס הנמל". כמו כן הוכשרו נתיבים מיוחדים במטרה להשיב את התחבורה הציבורית העירה. הפסגה הייתה חפירת מנהרת תשתיות לאורך הכביש בהשקעה של מאות מיליוני ש"ח.
היבטים עירוניים ונופיים

דרך העצמאות משמשת ציר תנועה מרכזי ורחוב מסחר, והיא אחד מהרחובות הבודדים בחיפה שמציגים אדריכלות בסגנון הבינלאומי לצד מבנים אקלקטיים כמעט לכל אורכם. תבנית עירונית ישרה וריבועית אינה שכיחה בחיפה, שבה בנייה בצורה של "בלוק" אינה מוכרת, והתפרוסת החדשה ה"מיובאת" שהותאמה לשטח המישורי הקטן, הצר והארוך, בין העיר העתיקה לים, גילמה, במבט היסטורי ואדריכלי, אפשרויות תחבורתיות, כלכליות וחברתיות, שהיישוב הצעיר ובהמשך לו המדינה, לא התפנו למצות ולשמר. היום ניצבים הבתים משני עברי הרחוב כשהם מכילים עירוב שימושים, מוסדיים כפרטיים, מסחריים ותעשייתיים, כשהם מעורבים זה בזה לכל אורך הרחוב. בחלקו המזרחי חולשים קריית הממשלה מזה ואזור המכס והמחסנים מזה, ובחלקו המערבי תחנת רכבת מרכז וממגורות דגון מצפון, ובתי המושבה הגרמנית מדרום. בחלקו המרכזי של ציר זה בנוי טור בניינים ישר, לבן, אחיד ומאופק - חותמו של קליפורד הולידיי, שנחצה, תוך התעגלות סימטרית של שתי ה"אונות", על ידי שער פלמר, בעבר שער הכניסה הראשי לנמל, ובחזית הדרומית שוק הטורקים ("המרכז המסחרי הישן") ומספר בנייני אבן כבדים.
לכל אורך הרחוב רבות הן הכניסות שמכילות שילוב של משרדים ועסקים שונים ואף מפעלים קטנים שנותרו על מקומם. ביניהם יושבות סוכנויות לנסיעות ולתיירות, לצד ענפי ספנות ומכס, מספר רב של בתי-אוכל וברים קטנים ועוד. מספר מבנים ותיקים - במיוחד בצד הדרומי - עומדים רעועים או אטומים. הצד הצפוני נכלל במתחם שהוכרז לפיתוח. המגורים ברחוב דלים. לפי העירייה, גרו ב-2009 כ-200 סטודנטים במעונות החדשים. רוב האוכלוסייה שעוברת ברחוב מורכבת מנהגים. צדו הצפוני של הרחוב מאופיין במספר רב של חנויות סדקית ודוכני "בזאר" של ביגוד ובשמים. מעליהם קומות שלמות התרוקנו ונעזבו, חלקן עם המעבר למתחם קריית-הממשלה הסמוך.
בעוד שקטעו המרכזי של הרחוב עונה על הגדרות של אזור בעל צביון עירוני, שני קצותיו, מתחנת חיפה-מרכז מערבה, וממגדל המפרש מזרחה - הם למעשה דרך ראשית שאינה משמשת הולכי רגל, ולהלכה ולמעשה החיים העירוניים ברחוב מתרכזים כמעט אך ורק בחלק האמצעי. לאורך ממגורות דגון אף אין מדרכה והאזור אינו עביר. בקטע המזרחי מפרידים גדרות וקירות בין הכביש לבין פסי הרכבת ומתקני התעשייה בעורף הנמל. בתי קברות ישנים שנמצאים לאורך קצות הכביש מקשים גם הם על פיתוח, כמו גם העובדה שחלק ניכר מהבתים לאורך הגדה הדרומית הם נכסי כנסייה. טור הבניינים בצד הצפוני שייך לעירייה.
היבטים עירוניים ונופיים > אתרים

אתרים ומבנים לאורך דרך העצמאות, ממערב למזרח:
שדרות בן-גוריון
בית דגון ומוזיאון דגון
תחנת הרכבת חיפה מרכז - השמונה, וכיכר פלומר
תילתן - המכללה לעיצוב ולתקשורת חזותית
בניין הבולשת הבריטית שפוצץ, שימש גם את משטרת ישראל לאחר קום המדינה ועד לראשית המאה ה-21
המרכז המסחרי הישן, שבחלקו שכן השוק הטורקי
קמפוס הנמל
הקישלה, בגבו של בית הסראייה שכבר אינו קיים
מסגד אל-ג'רינה
מגדל המפרש
כיכר פלומר
בין עבר ועתיד

השיח הפומבי על שיקום הרחוב וסביבותיו - והתוכניות הרלוונטיות, נולדו והתגבשו רק בעשור הראשון של המאה ה-21, על קרקע של מיאוס ציבורי מניוון מרכז העיר לטובת הקניונים, תחושות שבאו מצד סוחרים כמו גם מצד אזרחים אחרים. פעילי סביבה ואדריכלים ביקשו להפנות את תשומת הלב ליכולות הצפונות תחת הקליפה הלא מטופחת של הרחוב והן פוליטיקאים והן תושבים השמיעו תקווה כי הניצנים בדמות "הקמפוס" יביאו פעילות רבה למקום. עיריית חיפה החלה מפנה את הדוכנים הבלתי פעילים בשוק הטורקי, שהיוו מפגע תברואתי ובטיחותי, והכינה תוכנית רחבת-היקף לרחוב. המדרכות הוחלפו, ותחת הכביש הוטמנו תשתיות חדשות, כשמעליו נוצר גינון, ושולבו אלמנטים הנדסיים ואסתטיים כהכנה ל"רכבת הקלה", שבינתיים התחלפה במטרונית - אוטובוס משודרג שצפוי לנוע בדרך העצמאות. שני נתיבי המטרונית נסללו באמצע הכביש בין שני כיווני-הנסיעה המנוגדים, ונצבעו בוורוד.
בחינה לאורך זמן של סוגיית ההתיישבות באזור הנמל העלתה כי הגורמים המשמעותיים המונעים מצעירים לבוא למקום הם דימויו כחשוך, ריק ועברייני. עם זאת, הדעה המושמעת מצד אנשים העוסקים בתכנון עירוני היא כי הימצאות קו הרכבת - וסוללת הנמל - בתוואם הנוכחי לאורך העיר התחתית היא שדנה אותו לבליה; במבט היסטורי מכירים כיום אנשי המקצוע בכך שבחירת מיקום התשתיות הבריטית בעייתית. הטענה היא שמרגע שקו החוף המרכזי של הכרך אינו פנוי לשימושים אזרחיים ולהתפתחות של קהילה עירונית ההשפעה על כלל העיר מרחיקת-לכת, והפוטנציאל האורבני נשלל ממנה. אל מול זאת, ההיסטוריה מצביעה גם על הגורם של עזיבת המע"ר על ידי היהודים החל משנות ה-30 ככזה שאינו פחות מכריע ברצף תהליך העצירה העירונית.
ראו גם

התפתחות אורבנית של חיפה
הערות שוליים

↑  על פי תוכנית פלמר.
↑  שמעון שטרן, התפתחות המערך העירוני של חיפה בשנים 1918–1947, עבודת דוקטורט שהוגשה לסנאט האוניברסיטה העברית, 1974, עמ' 182.
↑  סילבינה סוסנובסקי וגילברט הרברט, "ארכיטקטורה בחיפה בתקופת המנדט הבריטי", חיפה ואתריה, הוצאת אריאל, 1985, עמ' 187.
↑  חברת אמוני הלשון חיפה, לאמוני הלשון, דבר, 23 בנובמבר 1937.
↑  מאור חשמל ברחוב המלכים, דבר, 18 בפברואר 1936.
↑  שמעון שטרן, התפתחות המערך העירוני של חיפה בשנים 1918–1947, עמ' 99.
↑  ד"ר חץ פלקנשטיין, שכונה בחיפה למכירה, הארץ, 5 בדצמבר 1947
↑  היום יוצא החייל הבריטי האחרון מחיפה, המשקיף, 30 ביוני 1948
↑  אמציה פלד, דרך העצמאות, בתוך "מדריך רחובות חיפה", באתר האינטרנט של עיריית חיפה
↑  מועין חלבי, עיר (ב)תחתית: דורשים להפסיק את ההזנחה, nrg מעריב, 14 בפברואר 2002.
↑  למשל בסקר זה.
↑  אדר' אריאל וטרמן, מהנדס העירייה, הרצאות בפני אדריכלים, מכללת ויצו, 2009.
↑   שמעון שטרן, הנמל בחיפה, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח.
דרך העצמאות בין השנים 1934–1939. במרכז הרחוב כיכר שהובילה ימינה לשער פלמר
דרך העצמאות ב-2009. ניתן להבחין במסלולי המטרונית הוורודים
הקמת בית המכס ברחוב העצמאות על ידי מע"צ, שנות ה-50
דרך המלכים 57: אוסף שלטי רחוב מתקופת המנדט
מראה ברחוב - מבט לכיוון ממגורות דגון
מבט כללי בקרבת בית המכס
מבט על דרך העצמאות מקמפוס הנמל. מימין, ממגורות דגון וחניון תחנת הרכבת חיפה מרכז - השמונה
שלט הסבר על שדרת הבניינים ברחוב
ניב גורדון

| --- | --- |

 לידה:  15 ביוני 1965 (בן 59) ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת נוטרדאם  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1999–2017)  אוניברסיטת קווין מרי בלונדון (1 בינואר 2018)  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב  אוניברסיטת מישיגן  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  אוניברסיטת בראון 
 תרומות עיקריות
 חקר זכויות האדם
 
ניב גורדון (נולד ב-15 ביוני 1965) כיהן כפרופסור לפוליטיקה וממשל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, חוקר נושאים הקשורים לסכסוך הישראלי-פלסטיני ולזכויות אדם.
ביוגרפיה

גורדון, דור שלישי בישראל, התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 890‏. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף בפעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה. לאחר מכן עבר קורס מ"כים חי"ר ושימש כסמל מחלקה בפלוגה המסייעת. גורדון נפצע באופן קשה בהתקלות ליד ראש הנקרה, שכתוצאה ממנה הוא סובל מ-42 אחוזי נכות.
במהלך האינתיפאדה הראשונה הוא שירת כמנהל של רופאים לזכויות אדם בישראל. הוא פעיל בתעאיוש, תנועה יהודית-ערבית. הוא מזהה את עצמו כאיש שמאל, וחבר באקדמיה לשוויון. בתקופת האינתיפאדה השנייה היה חלק מתנועת הסרבנות בצה"ל. תיאר את ישראל כ"מדינת אפרטהייד" ותומך בחרם בינלאומי על מדינת ישראל.
גורדון סיים בהצטיינות ב-1991 לימודי תואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ב-1997 סיים תואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת נוטרדאם שבארצות הברית ובשנת 1999 סיים את לימודי הדוקטורט במדעי המדינה בנוטרה דאם. כותרת עבודת התזה שלו: Social Control in Democracies: A Theoretical Analysis. שימש מרצה באוניברסיטת בן-גוריון, ב-2005 קודם לדרגת מרצה בכיר ובשנת 2010 הועלה לדרגת פרופסור חבר. שימש חוקר ופרופסור אורח באוניברסיטת ברקלי, אוניברסיטת מישיגן ואוניברסיטת בראון.
ב-2006 פסק בית המשפט המחוזי בנצרת 10,000 ש"ח פיצויים לגורדון בתביעת דיבה שהגיש לאחר שסטיבן פלאוט כתב שגורדון "שואף להיות יודנראט".
בשנים 2010-2008 כיהן כראש המחלקה לפוליטיקה וממשל באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנים 2016 - 2018 שהה בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים (SOAS) באוניברסיטת לונדון, לצורך מחקר של ההיסטוריה והפוליטיקה של מגנים אנושים. המחקר בחן את התופעה החל ממלחמת האזרחים בארצות הברית ועד מלחמות עכשוויות בסוריה ועיראק. החל משנת 2018 משמש כפרופסור למשפט בינלאומי וזכויות אדם בקווין מרי, אוניברסיטת לונדון.
פרסומים

בין היתר, כתבותיו של גורדון פורסמו בלוס אנג'לס טיימס, וושינגטון פוסט, אל-ג'זירה, גארדיאן, הארץ, ג'רוזלם פוסט ושיקגו טריביון.
בשיתוף עם רוחמה מרטון כתב את Torture: Human Rights, Medical Ethics and the Case of Israel
ספרו, Israel's Occupation התפרסם על ידי הוצאת אוניברסיטת קליפורניה בשנת 2008.
ספרים

Torture, Human Rights, Medical Ethics and the case of Israel, Zed Books, New York, ISBN 1-85649-314-8(1995; editor, with Ruchama Marton)
From the Margins of Globalization: Critical Perspectives on Human Rights. Lexington Books, Lanham, MD, ISBN 0-7391-0878-6(2004; editor)
Israel's Occupation. University of California Press, Berkeley CA, ISBN 0-520-25531-3(2008)
The Human Right to Dominate, with Nicola Perugini, Oxford University Press, ISBN 0199365008, ISBN 978-0199365005 (2015)
Human Shields: A History of People in the Line of Fire, with Nicola Perugini, University of California Press, ISBN 9780520301849 (2020)
הערות שוליים

↑  חן קוטס-בר, דרך כוכבו, באתר nrg מעריב, 24 באפריל 2005
1 2  ניב גורדון, מכתב לאל"ם אביב כוכבי,כלהעיר, ‏ 22.03.2002, כפי שהועלה באתר "מסרבים למען ישראל".
↑  ע"א 1184/06 ע"א 1196/06 פרופ' סטיבן פלאוט נ' ד"ר ניב גורדון.
↑  תימכו בניב גורדון באתר תעאיוש.
↑  מאמר של ניב גורדון בעיתון לוס אנג'לס טיימס, 20 באוגוסט 2009.
↑  "בזכות המבוכה" - ה"יודנראט" במבוך המשפט הזיכרון והפוליטיקה, ליאורה בילסקי ,חמדה גור-אריה, באתר אוניברסיטת תל אביב.
↑  ד"ר קתרין רוטנברג ופרופ' ניב גורדון מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב זכו במענק מארי קירי מהאיחוד האירופי, 16 ביוני 2016 באתר אוניברסיטת בן-גוריון
↑  ניב גורדון באתר קווין מרי, אוניברסיטת לונדון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308541005171  BnF: cb12492981s (data)  GND: 136875149  ISNI: 0000 0001 1479 142X  LCCN: n95027120  NKC: jo2013749476  NTA: 239377060  ORCID: 0000-0002-9502-3998  SUDOC: 093634242  VIAF: 103158268   WorldCat (עם VIAF): 103158268
אייל ברקן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1970 (בן 55 בערך) חיפה
 מוקד פעילות:  חיפה, ישראל
 תקופת הפעילות:  1998–2003 (כ־5 שנים)
 סוגה:  ניצחונות, גואה טראנס, טראנס פסיכדלי
 חברת תקליטים:  G.M.I RECORDS
 
אייל ברקן (נולד ב-1970 בחיפה) הוא מפיק טראנס ישראלי הידוע בשיתופי הפעולה הרבים שלו עם אמני מוזיקה אלקטרונית מצליחים כמו "אסטריקס", "Yahel" וכמו כן עם אחיו אורן ברקן (גם הוא מפיק טראנס) בשם "Reverse Psychology". בתור דיג'יי ויוצר ברקן זכה להצלחה רבה הן בישראל והן ברחבי העולם - ובייחוד באירופה, שם הורדו למעלה מ-200,000 רינגטונים של לחנים שלו.[דרוש מקור] דיג'יי טיאסטו ההולנדי, אחד מהדיג'יים המוכרים בעולם הפיק את אלבומו החמישי ואף שחרר את האלבום בחברת התקליטים שלו. אייל ברקן היה זה שהגה ויצר את סגנון טראנס הניצחונותהמאפיין מאוד את המוזיקה האלקטרונית בישראל בשנות ה-90 המאוחרות והיה לדיג'יי/מפיק מוזיקה אלקטרונית הישראלי הראשון שמכר למעלה מ-150,000 אלבומים.[דרוש מקור]
היסטוריה

בשנת 1998 הוציא את אלבומו הראשון "Good Morning Israel". אלבום זה יצא תחת לייבל אישי שלו בשם “Eyal Barkan Records”. אלבום זה הפך לאלבום זהב הראשון בתחום הטראנס בישראל ומכר יותר מ-20,000 עותקים רשמיים. אלבום זה מכר בעולם יותר מ-100,000 עותקים והטראק המפורסם שבו היה "Good Morning Israel”.
בשנת 1999 הוציא את אלבומו השני "Crazy Summer”. אלבום זה יצא תחת הלייבל של אייל ברקן ושל אחיו בשם “G.M.I Records” (Good Morning Israel). אלבום זה הופק על ידי אייל ברקן ואחיו אורן ברקן בשם “Reverse Psychology”.
בשנת 2000 הוציא את אלבומו השלישי "Mr. Club Trance”. גם אלבום זה יצא תחת הלייבל "G.M.I Records” וגם תחת הלייבל "הד ארצי". מאלבום זה יצאו שני סינגלים שזכו להצלחה רבה בישראל וברחבי העולם - "Mr. Club Trance ו-Voyage (המוכר בישראל בשם "Viagra") אשר הופקו במשותף עם המפיק הישראלי Yahel.
בשנת 2002 הוציא את אלבומו הרביעי “On-Line”. גם אלבום זה יצא תחת הלייבל "G.M.I Records” וגם תחת הלייבל "הד ארצי".
בשנת 2003 הוציא את אלבומו החמישי "V.I.P”. אלבום זה יצא תחת הלייבל של טיאסטו "Black Hole”. זו הייתה הפעם הראשונה שאומן ישראלי מוציא אלבום תחת הלייבל של טיאסטו.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

Good Morning Israel (1998), Eyal Barkan Music
Crazy Summer (1999), Hed Arzi Music
Mr. Club Trance (2000), Eyal Barkan Records/Hed Arzi Music
On-Line (2002), Hed Arzi Music
V.I.P. (2003), Black Hole/In Trance We Trust
דיסקוגרפיה > סינגלים

"Crazy Summer" (radio edit) (1999), Eyal Barkan Records/Good Morning Israel/Hed Arzi Music
"Viagra" (radio edit) (2000), Eyal Barkan Records/Good Morning Israel
"Voyage" (2000), In Trance We Trust - Yahel & Eyal Barkan
"Revolution" (2002), In Trance We Trust - Eyal Barkan & A-Force
Album Sampler (2003), In Trance We Trust
הערות שוליים

↑  nrg מעריב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007400156005171  BIBSYS: 2007368  BnF: cb166130092 (data)  MusicBrainz: f6a69bd8-9361-4b62-a8c8-829e1ae168a9  VIAF: 61149294320080521799   WorldCat (עם VIAF): 61149294320080521799
הל"ה (עמותה)

| --- | --- |
 תחום:  חינוך
 מדינה:  ישראל ישראל
 מנכ"ל:   תקוה לוי -1987 עד 2012
 תקופת הפעילות:  ינואר 1986 – מאי 2020 (כ־34 שנים)
 
הל"ה למען החינוך בשכונות ובעירות-פתוח היא עמותה שפעלה לקידום מעורבות הורים במערכת החינוך ככלי לשיפור רמת הלימודים בשכונות ובעיירות הפיתוח, כמנוף לצמצום פערים ולמוביליות חברתית-כלכלית. ראשי התיבות הל"ה הם "הורים למען החינוך"; הארגון כותב את שמו גם כ"הלה", ללא גרשיים.
היסטוריה

הארגון הוקם בינואר 1986, בשם "הל"ה- הורים למען החינוך", על ידי קבוצת פעילי חינוך שכללה הורים, סטודנטים, אנשי חינוך, סופרים, חוקרים ואנשי תיאטרון, בהם: ד"ר שלמה סבירסקי, פרופ' מאיר עמור, אילנה שמאי (עובדת סוציאלית), הסופר אמנון שמוש, השחקן יוסף שילוח, עו"ד יעקב אלעזר, האמן שלמה בר והפעיל החברתי יוסף דחוח-הלוי.
בשנותו הראשונה היה הארגון ממוקם בחיפה ונשען בעיקר על פעילות מאיר עמור שלמה סבירסקי, שולמית אדוני ואילנה שמאי. 
עיקר פעולתה של הלה אז היה לארגן הורים לפעולה לשינוי דמוקרטי של מערכות החינוך במקומות מגוריהם. קבוצות הורים ראשונות הוקמו בחצור הגלילית, בבאר יעקב, בראש העין, בשכונת דורה שבנתניה וברמת שקמה בתל אביב. בשנת 1987 עבר הארגון לתל אביב. בשנת 1989 פרסמה הל"ה את "מדריך להורים" בעריכתם של נורית פרסמן עמור ושלמה סבירסקי.
מאז 1987 ועד פטירתה בשנת 2012, נוהל הארגון על ידי תקוה לוי, שהייתה ממובילות המאבק הפמיניסטי מזרחי בשנות ה-90. הארגון משלב פעילים יהודים וערבים.
במאי 2020, אחרי 34 שנות פעילות, העמותה נסגרה.