stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנסואה-אנרי דה מונמורנסי, דוכס לוקסמבורג
לוקסמבורג כגנרל > מלחמת הברית הגדולה 1688–1697

ב־1690, במהלך מלחמת הברית הגדולה, הופקד לוקסמבורג על הפיקוד על צבאו של המלך לואי בארצות השפלה הספרדיות, במקום לואי דה קרוואנט, דוכס הומייר. ב-1 ביולי 1690, הוא זכה בניצחונו הגדול ביותר על מפקד בעלות בריתו של ויליאם, הנסיך מוולדק, בפלרוס. בשנה שלאחר מכן הוא ניצח שוב ב-Leuze ב-18 בספטמבר 1691.
במערכה הבאה הוא חיפה על המצור של המלך על נאמור ב-1692, והביס את ויליאם השלישי, מלך אנגליה ב-Steenkerque ב-1692; ושוב ב-29 ביולי 1693, ניצח בקרבות המפורסמים ביותר שלו על יריבו הנצחי בניירווינדן, שלאחריהם הוא נקרא "Le Tapissier de Nôtre Dame" (המרפד מנוטרדאם) בשל מספר דגלי האויב שנתפסו ונשלחו לקתדרלה. הוא התקבל בהתלהבות בפריז על ידי כולם מלבד המלך, שהביט בקור רוח על קרוב משפחה ותומך של בני קונדה. סנט-סימון מתאר בכרך הראשון של זיכרונותיו כיצד במקום להיות מדורג במקום השמונה עשר מבין אצילי צרפת לפי התואר שלו משנת 1661, הוא טען באמצעות אשתו לתואר הדוכס דה פיניי של נחלה ישנה משנת 1571, שתציב אותו במקום השני בדירוג. הפרשה מתוארת עם התעניינותו הרגילה של סנט-סימון באצולה, ונבדקה בעיקר באמצעות הסתירות שלו.
במערכה של 1694, לוקסמבורג עשה מעט בפלנדריה, מלבד ביצוע צעדה מפורסמת מוינימונט לטורנה מול האויב.
מותו

בשובו לוורסאי לחורף חלה, ומת. ברגעיו האחרונים השתתף הכומר הישועי המפורסם בורדלו, שאמר במותו: "לא חייתי את חייו, אבל הייתי רוצה למות את מותו". לוקסמבורג נחשב ללא מוסרי, אפילו בזמנים ההם, אך כגנרל הוא היה תלמידו הגדול ביותר של קונדה. אף על פי שהיה עצלן כמו קונדה בניהול מערכה, ברגע הקרב נראה היה שהוא חטף השראות משמחות, ששום להט של ויליאם ושום יציבות של חיילים הולנדים או אנגלים לא יכלו לעמוד מולן. מותו וחרפתו של קטינאט סוגרים את התקופה השנייה בהיסטוריה הצבאית של שלטונו של לואי ה-14.
משפחתו

ב-17 במרץ 1661 התחתן פרנסואה-אנרי דה מונמורנסי עם מדלן דה קלרמון-טונר, דוכסית לוקסמבורג, נסיכת טינגרי, רוזנת ליני, הברונית של דנגו, ונולדו לו 5 ילדים:
שארל פרדריק דה מונמורנסי-לוקסמבורג (1662–1726), דוכס דה פיניי-לוקסמבורג, אביו של שארל השני פרדריק (1702–1764) מרשל צרפת (1757);
פייר אנרי דה מונמורנסי-לוקסמבורג (1663–1700), אב המנזר של סן מישל ד'אורקאמפ;
פול זיגמונד דה מונמורנסי-לוקסמבורג (1664-?), דוכס דה שאטיון, הרוזן דה לוקס והברון ד'אפרמונט;
אנג'ליק קונגונדה דה מונמורנסי-לוקסמבורג (1666–1736), מדמואזל דה לוקסמבורג; התחתנה עם לואי אנרי דה בורבון, בטאר דה סואסון, בנו הבלתי חוקי של לואי דה בורבון;
כריסטיאן לואי דה מונמורנסי-לוקסמבורג (1675–1746), נסיך דה טינגרי, רוזן דה לוקס, אציל צרפת, מרשל צרפת (1734).
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007446311105171  PLWABN: 9810601642905606  BIBSYS: 6084420  BNE: XX1533578  BnF: cb15083085f (data)  CANTIC: a12264155  GND: 123621437  ISNI: 0000 0001 2135 2417  LCCN: no88000600  NTA: 070065039  SUDOC: 087566400  VIAF: 59376878   WorldCat (עם VIAF): 59376878 
תחריט הולנדי של מונמורנסי; ברקע חייליו טובחים באזרחים הולנדים
ז'ילבר, רוזן מונפנסייה

| --- | --- |

 לידה:  1443 
 פטירה:  15 באוקטובר 1496 (בגיל 53 בערך) פוצואולי, איטליה 
 מדינה:  צרפת 
 בן או בת זוג:  Clara Gonzaga (25 בפברואר 1481–?) 
 
ז'ילבר, רוזן מונפנסייה (1443 - 15 באוקטובר 1496), רוזן מונפנסייה, היה חבר בבית בורבון. הוא מונה לאביר מסדר מיכאל הקדוש על ידי צרפת צ'ארלס השמיני באוקטובר 1483.
ביוגרפיה

ז'ילבר נולד בשנת 1443, והיה בנם של לואי הראשון, רוזן מונפנסייה וגבריאל לה טור, רוזנת מונפנסייה ודופין ד'אוברן. הוא היה האדם הראשון, לאחר מספר חלוקות של אוברן בימי הביניים, שנשא את קווי הדם של השושלות המתאימות של כל אחת משלושת הענפים העיקריים של אוברן, הרוזנות, הדוכסות והדופינות.
סבתו מצד אביו מארי מברי, הדוכסית מבורבון, הייתה יורשת של דוכסות אוברן. ההקמה של ענפי ברי ובורבון נוצרה מאדמות שהוחרמו מרוזנות אוברן על ידי פיליפ השני, מלך צרפת. סבתו הגדולה אן מאוברן הייתה בתו של הדופין מאוברן ולאחר הכחדת הענף של אחיה, ירשה את הנחלות. למרות שז'ילבר לא היה היורש הראשוני לכל הענפים, כראש הענף הצעיר של משפחתו, הוא קיבל את מונפנסייה ואת הדופינות בסופו של דבר.
ז'ילבר היה למשנה למלך של נאפולי בשנת 1495 לאחר ששארל השמיני, מלך צרפת כבש את העיר.  ביולי 1496, הוא נלכד באטלה עם הכוחות הצרפתיים הנותרים,  הוא ואנשיו הוחזקו בשטח ביצה מלריה ליד פוצ'ולי, שם מת מאוחר יותר.
משפחתו

ב-24 בפברואר 1482 התחתן ז'ילבר עם קיארה גונזאגה, בתם של פדריקו הראשון גונזאגה, מרקיז מנטובה ומרגרטה מבוואריה, מרקיזת מנטובה,  ממנה נולדו לו ילדים:
לואיז, דוכסית מונפנסייה (1482 - 15 ביולי 1561),  בסופו של דבר יורשת כל אחוזות בורבון, אך לא את התארים.
לואי השני, רוזן מונפנסייה (1483 - 14 באוגוסט 1501)
שארל השלישי, דוכס בורבון (17 בפברואר 1490 - 6 במאי 1527).
פרנסואה, דוכס שאטלר (1492 - 13 בספטמבר 1515)
רנה, גברת מרקור (1494 - 26 במאי 1539), התחתנה עם אנטואן, דוכס לורן
אן (1495 - 1510)
הערות שוליים

שלט אצולה של ז'ילבר, רוזן מונפנסייה.
טוויגי

| --- | --- |

 לידה:  19 בספטמבר 1949 (בת 75) ניזדן, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Lesley Hornby 
 שם במה:  Twiggy 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  אקדמיית מאונטוויו לאמנויות התיאטרון 
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 בן או בת זוג:  לי לוסון (1988–?) 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית 
 פרופיל ב-IMDb
 
טוויגי (באנגלית: Twiggy, נולדה בשם לזלי הורנבי ב-19 בספטמבר 1949) היא דוגמנית-על, שחקנית וזמרת אנגלייה, זוכת פרס גלובוס הזהב.
קורות חייה

טוויגי נולדה בלונדון, השלישית מבין שלוש בנות. מגיל צעיר אימה למדה אותה לתפור והיא תפרה לעצמה בגדים.
היא החלה לפעול בעולם הדוגמנות של שנות ה-60, ומזוהה עם עיניה הגדולות, עפעפיה הארוכים ומבנה גופה הרזה. היא ממשיכה כיום לדגמן, למשל בקמפיינים עבור חברת מרקס אנד ספנסר ובקמפיינים פרסומיים שונים.
בהמשך הקריירה שלה כיכבה במספר סרטים, בהם הקומדיה המוזיקלית "חבר שלי" (The Boy Friend) ב-1971, עליו זכתה בשני פרסי גלובוס הזהב (עבור השחקנית הטובה ביותר ופריצת השנה). בשנת 1998 גילמה תפקיד קטן בסרט "Brand New World" לצד גיא פירס.
ב-1966 החלה בקריירה מוזיקלית כשהוציאה מספר סינגלים. ב-1971 השתתפה בפסקול הסרט "חבר שלי". הוציאה מספר אלבומים, בהם "Twiggy" משנת 1976 שהגיע למקום ה-33 במצעד האלבומים הבריטי, וכן מספר אלבומים בשנות ה-2000.
הופיעה כשופטת בתוכנית הריאליטי "הטופ מודל הבאה". בנוסף, יצרה בשיתוף עם פראן דרשר את סדרת הטלוויזיה "נני" (The Nanny). היא גם מחזיקה ליין אופנה שהיא מעצבת, וכותבת בלוג אופנה.
חיים אישיים

ב-1977 נישאה לשחקן מייקל ויטני, וביתם נולדה ב-1978. ויטני נפטר בעקבות התקף לב ב-1983. ב-1984 הכירה את השחקן לי לוסון. שניהם השתתפו בסרט "מאדאם סוזצקה" ב-1988, ונישאו בסוף אותה שנה. לוסון אימץ את בתה של טוויגי. כיום הם מתגוררים בלונדון.
לואי הראשון, רוזן מונפנסייה

| --- | --- |

 לידה:  1406 
 פטירה:  1486 (בגיל 80 בערך) רומא, מדינת האפיפיור 
 מקום קבורה:  Aigueperse 
 בן או בת זוג:  Joana, delfina d'Alvèrnia (1428–?) Gabrielle de La Tour (1442–?) 
 
לואי דה בורבון (באיטלקית: Luigi di Borbone; נולד ב-1405, נפטר ב-מאי 1486) היה חבר בבית בורבון.
ביוגרפיה

לואי נולד בשנת 1405 והיה בנם השלישי של ז'אן הראשון, דוכס בורבון ומארי, דוכסית אוברן.  הוא היה רוזן מונפנסייה, קלרמון-אן-אוברן וסאנסרה ודופין ד'אוברן והיה אחיו הצעיר של שארל הראשון, דוכס בורבון. הוא ייסד את ענף בורבון-מונפנסייה של בית בורבון, שבסופו של דבר השתלט על הדוכסות בשנת 1505. לואי מת במאי 1486 ובנו ז'ילבר, רוזן מונפנסייה ירש את נחלותיו ותאריו.
משפחתו

בשנת 1428 נשא לאישה את ז'אן, דופין ד'אוברן, בתו ויורשתו של ברוד השלישי, דופין ד'אוברן ורוזן קלרמון-אן-אוברן. לאחר מותה בשנת 1436, הוא שמר על התארים הללו (סבתו מצד אביו הייתה אן מאוברן, בתו של הדופין ברוד השני), וב-5 בפברואר 1442, התחתן עם גבריאל לה טור, בתו של ברטרנד החמישי ד'לה טור, רוזן אוברן ובולון. לזוג נולדו ארבעה ילדים:
ז'ילבר, רוזן מונפנסייה (1443–1496)
ז'אן (1445–1485)
גבריאל, רוזנת בנון (1447–1516), התחתנה בשנת 1485 עם לואי דה לה טרמויל, נסיך טלמונד
שרלוט (1449–1478), התחתנה בשנת 1468 עם וולפרט ואן ברוסלן, רוזן גראנפרה ורוזן באקן
הערות שוליים

שלט האצולה של לואי מאז 1428.
רות בנריטו

| --- | --- |

 לידה:  12 בינואר 1916 ניו אורלינס, ארצות הברית 
 פטירה:  5 באוקטובר 2013 (בגיל 97) מטיירי, ארצות הברית 
 שם לידה:  Ruth Rogan 
 ענף מדעי:  כימיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טוליין (1938)  אוניברסיטת שיקגו 
 מוסדות:  מחלקת החקלאות של ארצות הברית (1986)  אוניברסיטת שיקגו 
 פרסים והוקרה:  מדליית גרוון-אולין (1970)  היכל התהילה הלאומי לממציאים (2008)  פרס ליימלסון-MIT (2002) 
 
רות מארי רוגאן בנריטו ( באנגלית: Ruth Mary Rogan Benerito; ‏12 בינואר 1916 – 5 באוקטובר 2013) הייתה כימאית במחלקת החקלאות של ארצות הברית וממציאה אמריקאית. בנריטו החזיקה ב-55 פטנטים ביניהם המצאת "כותנה קלת טיפול" (easy-care cotton) העוסקת בבגדי כותנה שלא מתקמטים ולאחר מכן הובילה לפיתוח ביגוד "שטוף ולבש" (wash-and-wear) עם אותה מטרה.
קורות חיים

רות מארי רוגאן בנריטו נולדה בניו אורלינס, לואיזיאנה בשנת 1916 לשני הורים ואחות. אביה עסק בהנדסה אזרחית ואמה הייתה אמנית ופעלה למען זכויות נשים.
בנריטו סיימה את לימודיה בתיכון בגיל 14 ושנה לאחר מכן התחילה ללמוד במכללה לנשים (H. Sophie Newcomb Memorial College) שם סיימה את לימודיה ב-1935 כשקיבלה תואר ראשון בכימיה. בשנת 1938, קיבלה בנריטו תואר שני בפיזיקה באוניברסיטת טוליין וב-1948 קיבלה דוקטורט בכימיה פיזיקלית באוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1950, נישאה רות לפרנק בנריטו ושלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1953, בנריטו החלה לעבוד במרכז המחקר הדרומי של מחלקת החקלאות של ארצות הברית שם עבדה עד 1986 וחקרה עם שותפיה למעבדה סיבי כותנה, מה שהוביל אותם לפיתוח הביגוד שלא מתקמט.
ב-1970 בן זוגה, פרנק בנריטו, נפטר.
לאחר שפרשה ממחלקת החקלאות של ארצות הברית, המשיכה בנריטו ללמד באוניברסיטת ניו אורלינס עד שהייתה בת 81.
ב-5 באוקטובר 2013 נפטרה בנריטו בביתה.
המצאת הבד שלא מתקמט

בנריטו רשמה 55 פטנטים העוסקים בעיקר בכימיה של צמח הכותנה. כאשר עבדה במחלקת החקלאות של ארצות הברית היא ושותפיה למחקר פיתחו בד כותנה שלא מתקמט, מה שהוביל אותם לייצור בדים לא מתקמטים שחסך למשפחות זמן רב של גיהוץ בגדים, פעולה שנחשבה ליומיומית באותה תקופה.
בפיתוח הכותנה שלא מתקמטת בנריטו וצוות המחקר שלה השתמשו בתהליך שנקרא קשר צולב, בו הפולימרים המרכיבים את הכותנה (צלולוז) נקשרים חזק אחד לשני וכך מורידים את הסיכוי שלו להתקמט מכיוון שהפולימרים קשורים חזק אחד לשני.
פרסים

פרס השירות המצוין של מחלקת החקלאות של ארצות הברית בשנת 1964.
פרס הנשים הפדרליות בשנת 1968.
פרס כימאי דרומי (Southern Chemist Award) בשנת 1968.
מדליית גרוון-אולין בשנת 1970.
פרס השירות המצוין של מחלקת החקלאות של ארצות הברית בשנת 1970.
פרס אזור דרום-מערב של האגודה האמריקאית לכימיה (The Southwest Regional Award of the American Chemical Society) בשנת 1972.
דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת טוליין בשנת 1981.
פרס ליימלסון-מכון מסצ'וסטס לטכנולוגיה (Lemelson-MIT Prize) בשנת 2002.
חברת היכל התהילה העולמי לממציאים (National Inventors Hall of Fame) בשנת 2008.
לקריאה נוספת

Women Inventors 2, Jean F. Blashfield, הוצאת Capstone, 1996, עמ' 19 – 24.
הערות שוליים

1 2  Charles Leroux, Chemist Ruth Benerito: 55 patents, 100 percent cotton queen, Chicago Tribune, ‏26.2.08 (באנגלית)
↑  Ruth Benerito, Chemical Heritage Foundation
↑  Emily Langer, Ruth Benerito: Chemist who helped create wrinkle-free cotton, Independent, ‏19.10.13 (באנגלית)
↑  Tiffany K. Wayne, American Women of Science Since 1900, ABC-CLIO, 2011, עמ' 228-226
מבצע ביזה

מבצע ביזה היה מבצע צבאי לחציית הריין בליל 23 במרץ 1945, שהושק על ידי קבוצת הארמיות ה-21 בפיקודו של פילדמרשל ברנרד מונטגומרי. חציית הנהר הייתה בריס, וזל, ומדרום לנהר ליפה על ידי הארמייה השנייה הבריטית בפיקודו של לוטננט גנרל מיילס דמפסי, והארמייה התשיעית של ארצות הברית בפיקודו של לוטננט גנרל ויליאם ה. סימפסון.
הארמייה המוטסת הראשונה של בעלות הברית ניהלה את מבצע ורסיטי בגדה המזרחית של הריין לתמיכה במבצע ביזה, והורכבה מהקורפוס המוטס ה-18, שכלל את הדיוויזיות הבריטית ה-6 וה-17 האמריקאית.
הכנות כמו צבירת אספקה, סלילת כבישים והובלה של 36 ספינות נחיתה של הצי המלכותי, הוסתרו על ידי מסך עשן מסיבי מ-16 במרץ. המבצע החל בליל 23 במרץ 1945. הוא כלל את הצנחת הכוחות במסגרת מבצע ורסיטי ליד וזל, ואת מבצע קשת, של שירות האוויר המיוחד. שטחי הנחיתה הוצפו, וקרקע חקלאית שננטשה הפכה ליער.
הקרב

4,000 תותחים של בעלות הברית ירו במשך ארבע שעות במהלך הפצצת הפתיחה. מפציצים בריטיים תרמו בהתקפות על וזל במהלך היום והלילה של 23 במרץ 1945.
בליל 23 במרץ, פלוגות E ו-C מגדוד ההנדסה המשוריין ה-17, חלק מהדיוויזיה המשוריינת האמריקאית ה-2, הקימו רפסודות צפות כדי להכין את חציית הריין כחמישה קילומטרים מדרום לווזל. בניית הגשר החלה בשעה 9:45 בבוקר ובשעה 16:00 חצתה המשאית הראשונה את גשר הפונטון הצף. מעל 1,152 רגל (351 מטרים) של שביל M2 ו-93 מצופים פנאומטיים הונחו בפרויקט הבנייה של שש שעות וחמש עשרה דקות, שיא של גודל הגשר. נדרשו עשרים וחמש משאיות של 2 וחצי טון GMC CCKW כדי להעביר את חלקי הגשר לאתר הבנייה, חלק מה-Red Ball Express.
שלוש יחידות של בעלות הברית ביצעו את ההתקפה הראשונית: הקורפוס ה-12 הבריטי, הקורפוס ה-30 הבריטי והקורפוס ה-16 האמריקני. דיוויזיית השריון הבריטית ה-79 - בפיקודו של מייג'ור גנרל פרסי הוברט - עמדה בחזית הנחיתות בנורמנדי וסיפקה עזרה שלא תסולא בפז בפעולות שלאחר מכן עם כלי רכב משוריינים מותאמים במיוחד (הידועים כ-Hobart's Funnies). אחד ה"מצחיקים" היה ה"באפלו" שהופעל על ידי רגימנט הטנקים המלכותי הרביעי, בפיקודו של לוטננט קולונל אלן ג'ולי, והיה כלי רכב אמפיבי חמוש ומשוריין, שהיה מסוגל לחצות קרקע רכה ומוצפת. אלו היו כלי הרכב של החי"ר בחוד החנית.
את החלק הראשון של המבצע החלה דיוויזיית הרגלים 51 (היילנד), בראשות הגדוד ה-7, רגימנט המשמר השחור (ההיילנדרים המלכותי) של החטיבה ה-154 בשעה 21:00 ב-23 במרץ, ליד ריס, ואחריה הגדוד ה-7, רגימנט ארגייל וסאטרלנד (גם של החטיבה ה-154). בשעה 02:00 ב-24 במרץ צלחה דיוויזיית הרגלים ה-15 (הסקוטית) בין וזל לריס. בתחילה לא הייתה התנגדות, אך מאוחר יותר הם נתקלו בהתנגדות נחושה מקני מקלעים. באותו יום נהרג מפקד הדיוויזיה ה-51, מייג'ור גנרל טום רני, מירי מרגמות. חטיבת הקומנדו הבריטית הראשונה נכנסה לווזל.
דיוויזיית הרגלים ה-30 האמריקאית צלחה מדרום לווזל. ההתנגדות המקומית נשברה על ידי ארטילריה והפצצות אוויריות. לאחר מכן, נחתה גם דיוויזיית הרגלים ה-79 האמריקאית. האבדות האמריקאיות היו מינימליות. ההתנגדות הגרמנית לנחיתות הבריטיות נמשכה במידה מסוימת, ונערכו התקפות נגד משוריינות. עם זאת, נמשכו הנחיתות, כולל טנקים וציוד כבד אחר. לכוחות האמריקאים היה גשר ב-24 במרץ בערב.
מבצע ורסיטי החל בשעה 10:00 ב-24 במרץ, כדי לשבש את התקשורת של האויב. למרות התנגדות כבדה להצנחות ולאחר מכן, הכוחות המוטסים התקדמו והדפו התקפות נגד. הלקחים הקשים של מבצע מרקט גארדן יושמו. אחר הצהריים, הדיוויזיה ה-15 (הסקוטית) חברה לשתי הדיוויזיות המוטסות.
ההתנגדות הגרמנית העזה נמשכה סביב ביינן, צפונית לריס, שם נדרשה כל חטיבת הרגלים הקנדית ה-9 כדי להקל על רגימנט המשמר השחור. אולם ראש הגשר הוקם היטב, והיתרונות של בעלות הברית במספרים ובציוד יושמו. עד 27 במרץ, ראש הגשר היה ברוחב 35 מיל (56 קילומטרים) ובעומק 20 מיל (32 קילומטרים).
העיר ווסל נמצאת בהריסות לאחר הפצצת בעלות הברית, מרץ 1945
קומנדו בריטי בפאתי וזל
מרגמה 3 אינץ' של הסקוטים המלכותיים ה-8 תחת אש האויב במהלך מעבר הריין, 24 במרץ 1945
לאחר מכן > השפעה על הכוחות והפיקוד הגרמני

למבצע בעלות הברית התנגדה ארמיית הצנחנים הגרמנית הראשונה, בפיקודו של אלפרד שלם, חלק מקבוצת ארמיות H. אף על פי שכוח זה נחשב לכוח הגרמני היעיל ביותר באזור, הוא היה מדולדל מאוד מפעולתו הקודמת בקרב הרייכסוואלד. משלא יכלה לעמוד בלחץ של בעלות הברית, ארמיית הצנחנים הראשונה נסוגה מצפון-מזרח לכיוון המבורג וברמן, והותירה פער בינה לבין הארמייה ה-15 ברוהר.
יוזף גבלס היה מודע היטב להשפעה הפוטנציאלית של המבצע מלכתחילה. ב-24 במרץ, הוא כתב ביומן שלו כי "המצב במערב נכנס לשלב קריטי בצורה יוצאת דופן, לכאורה כמעט קטלני". הוא המשיך וציין את חציית הריין בחזית רחבה, וחזה את ניסיונות בעלות הברית לכתר את אזור הלב התעשייתי של הרוהר.
ב-27 במרץ הועבר הפיקוד על ארמיית הצנחנים הראשונה לידי גינתר בלומנטריט, בעקבות פציעתו של שלם. בלומנטריט והממונה עליו, יוהנס בלסקוביץ, שניהם הכירו בכך שהמצב אבוד. חזית הצבא לא הייתה שלמה, לא היו עתודות, ארטילריה חלשה, ללא סיוע אווירי ומעט טנקים. התקשורת הייתה חלשה, ואכן, עם קורפוס אחד מעולם לא נוצר קשר. התגבורות היו כל כך גרועות שהגנרלים החליטו שלא להשתמש בהם, כדי למנוע אבדות מיותרות.
אף על פי שלבלומנטריט היו פקודות קפדניות מהפיקוד העליון להחזיק ולהילחם, מ-1 באפריל, הוא נסוג עם מינימום נפגעים, ובסופו של דבר נסוג מעבר לתעלת דורטמונד-אמס ליער טאוטובורג. תוך שבוע מתחילת המבצע, בעלות הברית לקחו 30,000 שבויי מלחמה מצפון לרוהר.
לאחר מכן > וינסטון צ'רצ'יל

ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל נכח במטהו של פילדמרשל מונטגומרי ליד פנלו ערב המבצע. לאחר מכן, צ'רצ'יל ומונטגומרי צפו בנחיתות של הכוחות המוטסים של מבצע ורסיטי ב-24 במרץ.
למחרת, 25 במרץ, ביקרו צ'רצ'יל ומונטגומרי במטה של הגנרל דווייט ד' אייזנהאואר. לאחר ארוחת צהריים ותדרוך, הפמליה הלכה לבית עם שקי חול המשקיף על הריין ועל קטע שקט ובלתי מוגן של גדת הנהר שבידי גרמניה. לאחר עזיבתו של אייזנהאואר, צ'רצ'יל, מונטגומרי וקבוצה של מפקדים ושומרים חמושים אמריקאים לקחו כלי נחיתה LCVP וצלחו למשך 30 דקות בשטח האויב, ללא בעיות. לאחר מכן הם ביקרו בגשר הרכבת ההרוס בווזל, ועזבו כאשר נראתה ארטילריה גרמנית מכוונת אליהם.
לאחר מכן > יריבויות צבאיות

מבצע גזל בשבוע השלישי של מרץ תוכנן כהסתערות העיקרית על פני הריין, אך בוועידת מלטה בתחילת פברואר 1945, הוחלט להוסיף מעבר נוסף מדרום לרוהר. המעבר הנוסף נועד לשאוב כל ריכוז של כוחות המתנגדים לצליחה. שני מעברים קודמים למעשה התרחשו.
ב-7 במרץ, כוחות אמריקניים כבשו באופן בלתי צפוי את גשר לודנדורף במהלך קרב רמאגן. במהלך 10 הימים הבאים הקימו שש דיוויזיות ו-25,000 חיילים ראש גשר בצד המזרחי של הריין.
ב-22 במרץ, הגנרל ג'ורג' ס. פטון שלח את הארמייה השלישית שלו מעבר לנהר הריין, בניירשטיין, כדי להקים ראש גשר נוסף. הממונה עליו, גנרל עומר בראדלי, פרסם חדשות על המעבר הזה לעיתונות "בזמן שנועד לקחת חלק מהזוהר מהחדשות על המעבר של מונטגומרי".  מאוחר יותר בראדלי נזכר שפטון דחק בתוקף בהודעה שאמרה "אני רוצה שהעולם ידע שהארמייה השלישית צלחה לפני שמונטי התחיל".
הערות שוליים

↑  They Remember War
↑  2nd Armored WW2 facesbeyondthegraves.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554485305171  LCCN: sh2007002442  NARA: 10664046 
וינסטון צ'רצ'יל, גנרל ויליאם ה. סימפסון, פילדמרשל אלן ברוק ופילדמרשל ברנרד מונטגומרי על הגדה המזרחית של הריין, המוחזקת על ידי גרמניה, 25 במרץ 1945
ממלכת גרמניה

מפת ממלכת הגרמנים (regnum Teutonicorum) בתוך האימפריה הרומית הקדושה, 1000 בקירוב
ממלכת גרמניה או הממלכה הגרמנית (בלטינית: regnum Teutonicorum "ממלכת הגרמנים", בלטינית: regnum Teutonicum "ממלכה גרמנית", בלטינית: regnum Alamanie "ממלכת גרמניה") הייתה הממלכה המזרח פרנקית דוברת ברובה גרמנית, אשר נוצרה על ידי חוזה ורדן בשנת 843, ובמיוחד לאחר שהממלכה עברה ממלכי הפרנקים לשושלת האוטונית הסקסונית בשנת 919. המלך נבחר, בתחילה על ידי שליטי דוכסויות הגזע, שבדרך כלל בחרו באחד מביניהם. לאחר 962, כאשר אוטו הראשון הוכתר לקיסר, מזרח פרנקיה היוותה את עיקר האימפריה הרומית הקדושה, שכללה גם את ממלכת איטליה ולאחר 1032, גם את ממלכת בורגונדי.
כמו אנגליה של ימי הביניים וצרפת של ימי הביניים, גרמניה של ימי הביניים התגבשה מאיחוד של שבטים, אומות או מדינות קטנות יותר בשיא ימי הביניים. המונח rex teutonicorum ("מלך הגרמנים") נכנס לשימוש לראשונה באיטליה בסביבות שנת 1000. הוא זכה לפופולריות במהלך שלטונו של האפיפיור גרגוריוס השביעי במהלך מאבק האינווסטיטורה (סוף המאה ה-11), אולי כפולמוס. כלי נגד הקיסר היינריך הרביעי. במאה ה-12, כדי להדגיש את האופי הקיסרי והטרנס-לאומי של תפקידם, החלו הקיסרים להשתמש בתואר רקס רומנורום (מלך הרומאים) בבחירתם.
הארכיבישוף של מיינץ היה ארכי-קנצלר גרמניה בעצמו, שכן עמיתיו הארכיבישוף של קלן והארכיבישוף של טריר היו, בהתאמה, ארכי-קנצלר איטליה ובורגונדיה. תארים אלו המשיכו להיות בשימוש עד סוף האימפריה, אך רק הקנצלריה הגרמנית הייתה קיימת בפועל.
כינוי מובהק לגרמניה, איטליה ובורגונדיה, שבאופן מסורתי היו להן בתי משפט, חוקים וממשלות משלהן, ירד בהדרגה משימוש כאשר השפעת המלך/הקיסר מחוץ לגרמניה דעכה והממלכה הגרמנית זכתה לזיהוי עם האימפריה הרומית הקדושה.
שלטון המלכים תוארך מהיום שבו נבחר שליט למלך (פיליפ משוואביה, רודולף מהבסבורג) או שהוכתר למלך (אוטו הרביעי, היינריך השביעי, לודוויג הרביעי, קרל הרביעי). יום הבחירות הפך לתאריך תחילת השלטון לצמיתות עם בחירתו של זיגיסמונד. לאורך ימי הביניים, מלך גרמניה היה ידוע כ"מלך הרומאים" מאז בחירתו למלך ועד שהאפיפיור הכתיר אותו לקיסר ברומא.
רקע > מזרח פרנקיה הקרולינגית, 843–911

החלוקה המשולשת של האימפריה הקרולינגית שבוצעה על ידי חוזה ורדן אותגרה בשלב מוקדם מאוד עם מותו של הקיסר לותאר הראשון ב-855. הוא חילק את ממלכתו של פרנקיה התיכונה בין שלושת בניו ומיד הצפונית מבין שלוש הנחלות, לותרינגיה, הפכה להיות שנויה במחלוקת בין מלכי פרנקיה המערבית ופרנקיה המזרחית. המלחמה על לותרינגיה נמשכה עד 925. לותר השני מלותרינגיה מת בשנת 869 וחוזה מרסן משנת 870 חילק את ממלכתו בין מזרח ומערב פרנקיה, אך הריבונים המערב פרנקים ויתרו על חלקם החוקי למזרח פרנקיה על ידי הסכם ריבמון בשנת 880. הסכם ריבמון קבע את הגבול בין צרפת לגרמניה עד המאה ה-14. האצולה הלותרינגית ניסתה לשמר את עצמאותה של השלטון המזרחי או המערב פרנקי על ידי החלפת נאמנות כרצונה עם מותו של המלך לודוויג הילד בשנת 911, אך בשנת 925 נמסרה לותרינגיה לבסוף למזרח פרנקיה על ידי ראול, מלך צרפת ולאחר מכן הוקמה דוכסות לורן בתוך הממלכה הפרנקית המזרחית.
לודוויג הגרמני היה ידוע בזמנו בשם "Rex Germaniae" (מלך גרמניה) שכן אחיו כונה מלך גאליה. זה נועד להבחין בין החלקים השונים של ממלכה פרנקית יחידה תאורטית, אם כי לא ידוע אם זה נועד להצביע על משהו נוסף.
מזרח פרנקיה חולקה בעצמה לשלושה חלקים במותו של לודוויג הגרמני (875). המכונה באופן מסורתי "סקסוניה", "בוואריה" ו"שוואביה" (או "אלמניה"), ממלכות אלו נשלטו על ידי שלושת בניו של לואי בשיתוף פעולה ואוחדו מחדש על ידי קרל השמן בשנת 882. הבדלים אזוריים היו קיימים בין העמים באזורים השונים של הממלכה, וכל אזור יכול להיות מתואר בקלות על ידי בני זמננו כטריטוריה שלטונית, אם כי כל אחד בוודאי לא היה ממלכה משלו. השפה הגרמאנית המשותפת ומסורת השלטון המשותף משנת 843 שמרו על קשרים פוליטיים בין יחידות השלטון השונות ומנעו מהממלכה להתפרק לאחר מותו של קרל השמן. עבודתו של לודוויג הגרמני לשמור על ממלכתו ולתת לה ממשלה מלכותית חזקה גם הובילה דרך ארוכה ליצירת מזרח פרנקיה (כלומר מדינה גרמנית).
רקע > מזרח פרנקיה הקרולינגית, 843–911 > דוכסויות גזע

בתוך פרנקיה המזרחית היו דוכסויות גדולות, שנקראו לפעמים ממלכות (regna) על שם מעמדן הקודם, שהייתה להן רמה מסוימת של סולידריות פנימית. הראשונות ביניהם היו סקסוניה ובוואריה, שנכבשו על ידי קרל הגדול. בהיסטוריוגרפיה הגרמנית הם נקראים jüngere Stammesherzogtümer, או "דוכסויות הגזע הצעירים", חמש "דוכסויות הגזע הצעירות" המקובלות של האימפריה הרומית הקדושה הן סקסוניה, בוואריה, פרנקוניה, שוואביה ולותרינגיה. תורינגיה, אף שהיא אחת מ"דוכסויות הגזע הישנות", אינה נספרת בין דוכסויות הגזע הצעירות מכיוון שנבלעה בסקסוניה בשנת 908, לפני ייסוד האימפריה הרומית הקדושה.
המונח המקובל "צעיר" משמש להבדיל אותם מהדוכסויות (המתועדות בצורה גרועה) תחת המלכים המרובינגים.Herwig Wolfram (1971) הכחיש כל הבחנה אמיתית בין דוכסויות גזע ישנות לצעירות יותר, או בין דוכסות גזע של גרמניה ונסיכויות טריטוריאליות דומות בחלקים אחרים של האימפריה הקרולינגית:
אני מנסה להפריך את כל הדוקטרינה המקודשת של ההבדל בין ראשיתן של דוכסות הגזע המערבית-פרנקית, "הצרפתית", principautés territoriales, והמזרח-פרנקית, "הגרמנית"... אין ספק, שמותיהם כבר הופיעו במהלך נדידת העמים. עם זאת, המבנים המוסדיים והביולוגיים הפוליטיים שלהם השתנו לא פעם באופן יסודי. יתר על כן, הפרכתי את ההבדל הבסיסי בין מה שנקרא älteres Stammesfürstentum [נסיכות השבט הוותיקה] לבין jüngeres Stammesfürstentum [נסיכות השבט הצעירה יותר], שכן אני מחשיב את הדוכסות שלפני ואחרי קרל הגדול שהן בעצם אותו מוסד פרנקי...
היה ויכוח בהיסטוריוגרפיה הגרמנית המודרנית על המובן שבו הדוכסויות הללו היו "שבטיות", כמו בעם שחולק מוצא משותף ("גזע"), נשלט כקבוצה לאורך תקופות זמן ארוכות, חולק תחושה שבטית של סולידריות, מנהגים משותפים וכו' בהקשר של הלאומיות הגרמנית המודרנית, גרד טלנבך (1939) הדגיש את תפקיד הפיאודליזם, הן של המלכים בגיבוש הממלכה הגרמנית והן של הדוכסים בהקמת דוכסויות הגזע, נגד מרטין לינצל וולטר שלזינגר, אשר הדגיש את תפקידם של ה"גזעים" או ה"שבטים" הבודדים (Stämme). ניתן לטעון את קיומו של כינוי עצמי "שבטי" בקרב הסקסונים והבווארים במאות ה-10 וה-12, בהתאמה, אם כי ייתכן שהם היו קיימים הרבה קודם לכן.
לאחר מותו של הקרולינגי האחרון, לודוויג הילד, בשנת 911, דוכסויות הגזע הכירו באחדות הממלכה. הדוכסים התאספו ובחרו בקונראד הראשון להיות המלך שלהם. לפי התזה של טלנבך, הדוכסים הקימו את הדוכסויות בתקופת שלטונו של קונרד. אף דוכס לא ניסה להקים ממלכה עצמאית. גם לאחר מותו של קונרד בשנת 918, כאשר בחירתו של היינריך הצייד הייתה שנויה במחלוקת, יריבו, ארנולף, דוכס בוואריה, לא הקים ממלכה נפרדת אלא תבע את כל הממלכה, לפני שנאלץ על ידי היינריך להיכנע לסמכות המלכותית. ייתכן שהיינריך אף פרסם חוק הקובע שהממלכה תתאחד לאחר מכן. ארנולף המשיך לשלוט בה כמו מלך גם לאחר הכנעתו, אך לאחר מותו בשנת 937 היא הובאה במהירות לשליטת הממלכה על ידי בנו של היינריך אוטו הגדול. האוטונים פעלו לשימור הדוכסויות כנציגי הכתר, אך בתקופת שלטונו של היינריך הרביעי הדוכסים הפכו אותם לתורשתיים מבחינה תפקודית.