stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אח"י ניצחון (סער 6)

| --- | --- |


 תיאור כללי
 סוג אונייה:  קורבטה/ספינת טילים
 צי:  חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי  שייטת ספינות הטילים
 דגל הצי:  
 סדרה:  סער 6
 סדרה קודמת:  סער 5
 אוניות בסדרה:  אח"י מגן, אח"י עוז, אח"י עצמאות, אח"י ניצחון
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  גרמניה מספנות TKMS, גרמניה
 הוזמנה:  2015
 הושקה:  2021
 תקופת הפעילות:  2023 – בשירות פעיל
 מידות
 הֶדְחֶק:  כ-2,000 טון
 אורך:  90 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  26 קשר
 גודל הצוות:  70
 הנעה:  מנוע דיזל
 אמצעי לחימה
 חימוש:  1 תותח ימי אוטו מלרה 76 מ"מ מדגם Super Rapid  2 עמדות טייפון חמושות בתותח מהיר 25 מ"מ וטילי Spike ER  16 טילי ים-ים מדגם הרפון  32 טילי קרקע-אוויר ונגד טילים מדגם ברק 8  מערכת C-Dome (הגרסה הימית של כיפת ברזל)  2 משגרי טורפדו 324 מ"מ (טורפדו מדגם Mk.54)
 אמצעי גילוי ול"א:  מכ"ם "אדיר" מדגם EL/M-2248 MF-STAR של אלתא מערכות  אמצעי לוחמה אלקטרונית ומשגרי מוץ נגד טילים
 מסוקים:  מסוק ימי בגודל בינוני מדגם SH-60 סיהוק
אח"י ניצחון היא קורבטה בסדרת הקורבטות סער 6 של חיל הים הישראלי, שנבנתה על ידי חברת טיסנקרופ (מספנות TKMS) החל משנת 2015. היא אחת מארבע קורבטות בסדרה, והצטרפה לשייטת 3 של חיל הים הישראלי ונמל הבית שלה הוא בסיס חיפה. החוזה לבניית ארבע הספינות נחתם במאי 2015. הספינה הראשונה בסדרה, אח"י מגן, הגיעה בסוף שנת 2020 ולאחריה הגיעו השאר במהלך שנת 2021.
אח"י ניצחון הועברה לחיל הים הישראלי יחד עם אח"י עצמאות ב-27 ביולי 2021. אח"י ניצחון הגיעה לנמל חיפה ב-30 באוגוסט 2021 והתקבלה בטקס במעמד הרמטכ"ל אביב כוכבי. תהליך התקנת מערכות הלחימה נמשך כשנה וחצי, והספינה נכנסה לשירות מבצעי בסוף 2023. אח"י ניצחון היא הספינה השנייה בחיל הים בשם זה (קדמה לה אח"י נצחון בסדרה סער 4).
ב-8 באפריל 2024 קצת לפני חצות, במסגרת מלחמת חרבות ברזל, כוחות חיל הים זיהו מטרה אווירית חשודה שחצתה לשטח מדינת ישראל מכיוון מזרח ויירטו את המטרה בהצלחה באמצעות מערכת "כיפה ימית" המותקנת על גבי ספינת סער 6 אח"י ניצחון ששטה ליד אילת. זה היה היירוט המבצעי הראשון של המערכת.
מפקדי הספינה

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| מפקד הספינה | תקופת כהונה | פעילות | תמונה |
סא"ל סטיבן גורדון: 
סא"ל רן קובל:
הערות שוליים

↑  אלו השמות של ספינות ה"סער 6" החדשות, באתר צה"ל 22 באפריל 2018
↑  
שגיאות פרמטריות בתבנית:אתר צה"ל 
סוג לא תואם [ 3 ]  טקס הגעת ספינת אח"י 'ניצחון' לישראל, באתר צה"ל, 30 באוגוסט 2021
↑  מנחם הלפגוט, לראשונה: מטרה אווירית חשודה יורטה באמצעות מערכת "כיפה ימית", באתר עכשיו 14, 8 באפריל 2024.
↑   'סער 6' יירטה לראשונה כטב"ם באמצעות מערכת "כיפה ימית", באתר צה"ל, 9 באפריל 2024.
↑   מוצב של כיפת ברזל בלב הים: תיעוד מספינת הטילים המתקדמת ביותר של צה"ל, סרטון בערוץ "כאן חדשות", באתר יוטיוב (אורך: 04:31), 10 באפריל 2024.
↑   גל מיטל, זה מה שקרה בדקות בין זיהוי הכטב"ם - ליירוט ההיסטורי בלב ים, באתר צה"ל, 11 באפריל 2024
↑  דניאל סלגניק, גאווה: סא"ל סטיבן גורדון מנתניה השיט את ספינת ה"ניצחון" לישראל, באתר mynet‏ נתניה, 5 באוקטובר 2021
| ספינות טילים של חיל הים הישראלי |
| --- | --- | --- |
שייטת ספינות הטילים • כלי שיט של חיל הים
| סער 1 שלכת | אח"י מבטח • אח"י משגב • אח"י מזנק | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 2 שלכת | אח"י חיפה • אח"י אילת • אח"י עכו | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 3 שלכת | אח"י סער • אח"י סופה • אח"י געש • אח"י חרב • אח"י חנית • אח"י חץ | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4 תכלית | אח"י רשף • אח"י קשת • אח"י רומח • אח"י כידון • אח"י תרשיש • אח"י יפו | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4 נדרן | אח"י ניצחון • אח"י עצמאות • אח"י מולדת • אח"י קוממיות | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 חוחית | אח"י עליה • אח"י גאולה | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 נושב | אח"י רומח • אח"י קשת | סמל חיל הים הישראלי  |
| זיוונית | אח"י שמרית • אח"י שלומית | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 נירית | אח"י חץ • אח"י תרשיש • אח"י כידון • אח"י יפו • אח"י חרב • אח"י סופה | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 5 להב | אח"י אילת • אח"י להב • אח"י חנית | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 6 | אח"י מגן • אח"י עוז • אח"י עצמאות • אח"י ניצחון |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא חיל הים הישראלי ובנושא אמצעי לחימה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יואב לימור

| --- | --- |

 לידה:  22 במאי 1968 (בן 56) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  הקריה האקדמית אונו 
 מעסיק:  מעריב, ישראל היום, הערוץ הראשון, גלי צה"ל, קשת 12 
 סוג כתב:  פרשן צבאי
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  yoav.limor
 טוויטר (X):  LimorYoav
 
יואב לימור (נולד ב-22 במאי 1968) הוא עיתונאי, שדר רדיו וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה

לימור, בנם של העיתונאי וחוקר התקשורת פרופ' יחיאל לימור ושל ההיסטוריונית פרופ' אורה לימור, נולד וגדל בירושלים. לאחר שסיים לימודים בבית הספר התיכון רנה קסין, התגייס לשירות בצה"ל ככתב בשבועון הצבאי "במחנה". לאחר שחרורו מהצבא בשנת 1989 המשיך בקריירה עיתונאית ומילא מספר תפקידים בעיתונות הכתובה. בין היתר שימש כתב צבאי, כתב פוליטי, וכתב לענייני מפלגות בעיתון "מעריב", והיה גם שליח העיתון בלונדון.
בשנות ה-90 עבד לימור כשדר ספורט בתוכנית "הדקה ה-91". בשנים 1998–2005, במקביל לעבודתו ב"מעריב", היה בין מגישי מגזין האקטואליה היומי "רצועת הביטחון" בגלי צה"ל, לצד יצחק טוניק ועמוס הראל.
החל משנת 2002 היה כתב ופרשן צבאי בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית למשך תשע שנים, עד להתפטרותו בסוף 2011.
באפריל 2007 יצא לאור הספר "שבויים בלבנון", שכתב יחד עם עופר שלח, ועוסק במלחמת לבנון השנייה.
ב-2008 עזב את מעריב והחל לכתוב פרשנות צבאית בעיתון "ישראל היום", במקביל לעבודתו בטלוויזיה.
החל מינואר 2012 מגיש את "יום חדש" שבהמשך הוחלף שמה ל"הבוקר של קשת" - תוכנית הבוקר של שידורי קשת בערוץ 2.
בדצמבר 2016 הגיש בערוץ 2 את הסרט "נעלמים", העוסק בהתבוללות בארצות הברית. הסרט מומן בכשני מיליון ש"ח על ידי משרד התפוצות.
החל מ-10 בפברואר 2013 מנחה את התוכנית "הבוקר של קשת" בשמה החדש "שישי בבוקר" לצד גלית גוטמן בימי שישי ב"קשת 12".
ביוני 2019 החל להגיש תוכנית שבועית בשם "STRICTLY SECURITY" בערוץ החדשות הבינלאומי i24NEWS.
במהלך מלחמת חרבות ברזל החל להגיש לימור את רצועות הבוקר המאוחר שמשודרת לאחר "חדשות הבוקר" של ניב רסקין מאולפני הרצליה באופן קבוע לצד נסלי ברדה.
בנובמבר 2023 יצא לאור ספרו "החוקר - מאחורי הסודות של השב"כ, סיפורו של יצחק אילן" העוסק בחייו ופעילותו של יצחק אילן, לימים סגן ראש השב"כ.
באפריל 2024 הוציא את הספר "גיבורים, לבד מול החמאס", 80 סיפורי גיבורים ממתקפת הפתע על ישראל.
לימור שותף בחברת "תבונה פיננסית", העוסקת בייעוץ וליווי פיננסי של פורשי צה"ל.
ביוגרפיה > חיים אישיים

לימור בעל תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו.
מנישואיו הראשונים, שהסתיימו בגירושין, הוא אב לשלושה בנים. ב-2 באוגוסט 2024 נישא בשנית לקרן מצקין, גרושה ואם לשניים.
הערות שוליים

↑  אלכסנדר כץ, יואב לימור יגיש תכנית שבועית בנושא ביטחון בערוץ i24NEWS, באתר אייס, 13 ביוני 2019
↑  החוקר - מאחורי הסודות של השב"כ, סיפורו של יצחק אילן, באתר "נוריתה", 3 בדצמבר 2023
↑  3 סיפורים על 3 גיבורים שהצילו חיים בשבת השחורה, באתר ‏מאקו‏, 12 במאי 2024
↑  שרון שפורר, בוקר של אלופים: הפרשן הצבאי יואב לימור שותף של בכירי צה"ל לשעבר בחברה שעשתה עסקים עם משרד הביטחון, באתר "המקום הכי חם בגיהנום", 10 בנובמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311375305171  ISNI: 0000 0000 4862 1472  LCCN: no2007055789  SUDOC: 233552154  VIAF: 26841929   WorldCat (עם VIAF): 26841929 
פאנל במסגרת אירוע "תוכנית הניצחון הישראלי" בהנחיית מעיין אדם. (משמאל): אדם, יוסי יהושוע, אטילה שומפלבי, ויואב לימור, ינואר 2020
רוביק דנילוביץ'

ראובן (רוביק) דנילוביץ' (נולד ב-24 בינואר 1971) הוא ראש עיריית באר שבע השמיני, מאז שנבחר לראשות העיר לראשונה בנובמבר 2008.
ביוגרפיה

דנילוביץ' נולד וגדל בשכונה ג' בבאר שבע לרחל כהן, ילידת תוניסיה, ולאליהו דנילוביץ', יליד הארץ ממוצא בלארוסי ומצרי. במשפחתו ארבעה אחים. למד בבית הספר היסודי "תומר" וסיים את לימודי התיכון במקיף ד'. בצעירותו שיחק כדורגל ושימש כקפטן קבוצת הנוער של הפועל באר שבע. הוא החל בפעילות פוליטית מגיל צעיר, במסגרת מפלגת העבודה ושימש בין היתר כיו"ר המשמרת הצעירה ויו"ר צעירי המפלגה בנגב.
שירת בצה"ל כמש"ק משמעת בבסיס שדה תימן, אוגדה 560. לאחר מכן השלים בגרות במכללת קיי. בהמשך למד באוניברסיטת בן-גוריון לתואר משולב בלימודי מדינת ישראל ופוליטיקה וממשל. במקביל הקים את התא הפוליטי-חברתי "אופק" והחל בפעילות פוליטית בתוך הקמפוס, על אף שזו נאסרה על ידי האוניברסיטה. בהמשך נבחר למועצת הסטודנטים של אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב-1998 עמד בראש קבוצת צעירים ששכנעה את יעקב טרנר לרוץ לראשות העירייה (בראש רשימה עצמאית, אך בתמיכת מפלגת העבודה). אחרי שטרנר נבחר, מונה דנילוביץ' לסגן ראש העירייה והועמד בראש "אגף הצעירים" שהוקם למענו. כסגן ראש עיר נחשב דנילוביץ' לנאמנו הקרוב של טרנר. דנילוביץ' הוביל הקמה של מרכז סטרטאפ, הכוונה וייעוץ לצעירים בבאר שבע.
לקראת הבחירות המוניציפליות ב-2003 הקים דנילוביץ' רשימה עצמאית של צעירים בשם "קדימה באר שבע", שהייתה מורכבת כולה מצעירים, בשילוב מלא ושוויוני של נשים (ביניהן דוקטור חפצי זוהר). בבחירות הפתיעה הרשימה והייתה לסיעה הגדולה במועצת העירייה, עם שבעה מנדטים. אחרי הבחירות מונה דנילוביץ' לממלא מקום ראש העירייה וראש אגף החינוך. בתפקיד זה פעל לביטול חטיבות הביניים בעיר, למרות התנגדות משרד החינוך לצעד כזה במנותק מיישום דו"ח דוברת. הוא איחד בתי ספר קטנים בעיר, במטרה לאפשר לתלמידים מגוון רחב של מגמות ושעות לימוד רבות יותר. במהלך כהונתו כמחזיק תיק החינוך הקים את בית הספר למחוננים ומצטיינים בעיר – "מעוף".
לקראת הבחירות המוניציפליות ב-2008, סקרים שנערכו הראו בעקביות על פופולריות רבה של דנילוביץ', גם מול טרנר. דנילוביץ' קיווה שטרנר יפרוש ויעניק לו את תמיכתו להתמודדות על ראשות העירייה, אולם לאחר תקופה ארוכה של התלבטות החליט טרנר לרוץ לקדנציה נוספת לראשות העיר. למרות זאת החליט דנילוביץ' להתמודד מולו על ראשות העירייה. לאחר מערכת בחירות טעונה בה שני השותפים לשעבר חשו נפגעים זה מזה, נבחר דנילוביץ' עם כ-60% מהקולות.
ביוגרפיה > ראש עיריית באר שבע

שלושה שבועות בלבד לאחר כניסתו לתפקיד ראש העיר, נאלץ דנילוביץ' להתמודד, לראשונה בתולדות העיר, עם רקטות שנורו לעבר העיר במבצע עופרת יצוקה. הוא הורה על סגירת בתי הספר שלא היו ממוגנים ובעקבות החלטה זו נמנע אסון כבד כאשר ביום שאחרי, פגעה רקטה בכיתה בבית הספר התיכון מקיף א' בעיר.
דנילוביץ' החל בתנופת בנייה נרחבת בעיר, סלילת כבישים, שבילי הליכה חדשים ועוד. הוא החל בבניית מיזמים שחיזקו את מעמדה של העיר כמטרופולין, בהם הקמתם של אצטדיון טרנר ואולם הקונכייה.
דנילוביץ' החל ביצירת מיזמים תרבותיים, חינוכיים ותיירותיים בהם שביל סובב באר שבע, עליו זכתה העיר בפרס סביבתי של איגוד המטיילים האירופי לשנת 2012 נטיעת חורשות, מיזם נווה מדבר עירוני – בניית עשרות אלמנטים של מים, ג'טים, מפלים ומזרקות בכיכרות, שעליהן זכתה העיר ב"אות העיצוב", אמפיתיאטרון הגדול ביותר בישראל, אגם מלאכותי בשטח של 90 דונם, בפארק נחל באר שבע, פארק קרסו למדע, סקייטפארק באר שבע ותיאטרון הפרינג' באר שבע וחידושה של התחנה המרכזית של באר שבע.
בעת כהונתו של דנילוביץ' הוקם ונחנך פארק גב ים נגב לתעשיות היי-טק בסמוך לאוניברסיטת בן-גוריון. הוא פעל לחיזוקה של האוניברסיטה, במטרה למשוך לעיר אוכלוסייה משכילה ואמידה מכל חלקי הארץ. בסמוך לקריית ההיי-טק החלו להקים בסיסים ויחידות מודיעין ותקשוב. כמו כן, נבנה בשכונת רמות בית ספר למודיעין.
ביום העצמאות ה-64 של מדינת ישראל נבחר דנילוביץ' להדליק אחת משתים עשרה המשׂואות בהר הרצל.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-22 באוקטובר 2013, זכה דנילוביץ' ברוב של מעל ל-92% מקולות הבוחרים ונבחר לכהונה שנייה. מפלגתו זכתה ברוב של 14 מושבים, מתוך 27 המושבים במועצת העיר, עלייה מ-8 מושבים.
בשנת 2015 חתם דנילוביץ' עם ממשלת ישראל על הסכם גג שבמסגרתו התחייבו הצדדים לשווק 20,000 יחידות דיור בעשור, לצד סיוע כספי במיליארדי שקלים על מנת למשוך אוכלוסייה חדשה לעיר בעזרת חידוש תשתיות והקמתם של פארקים, מוסדות חינוך ומוסדות ציבור. במסגרת ההסכם מוקמות בעיר שכונות מגורים חדשות: כלניות, סיגליות, שכונת הפארק ועוד.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-30 באוקטובר 2018, זכה שוב דנילוביץ' ברוב של למעלה מ-92% מקולות הבוחרים ונבחר לכהונה שלישית ברציפות. מפלגתו הגדילה את כוחה במועצה וזכתה ברוב של 16 מושבים, מתוך 27 המושבים במועצת העיר, עלייה מ-14 מושבים.
דנילוביץ' יזם את הקמתו של רובע החדשנות הראשון בישראל, המשלב בין שכונות מגורים ותיקות (שכונות ג' וד') לבין אוניברסיטת בן-גוריון, המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה, פארק גב ים נגב וקריית התקשוב של צה"ל.
בשנת 2021 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "רק החולמים מגשימים", בהוצאת "כנרת זמורה דביר".
לאחר הגשת הרשימות למועמדות לראשות העיר לקראת הבחירות לרשויות המקומיות, שהיו צפויות להתקיים באוקטובר 2023 ונדחו ל-2024, התברר כי דנילוביץ' הוא המועמד היחיד לראשות עיריית באר שבע. זאת, לראשונה בתולדות העיר, ובכך הבטיח דנילוביץ' את כהונתו הרביעית ברציפות.
חיים אישיים

דנילוביץ' רווק ומתגורר בבאר שבע.
תארים והישגים

ביום העצמאות ה-64 של מדינת ישראל נבחר להדליק אחת משתים עשרה המשׂואות בהר הרצל.
ביוני 2015 זכה דנילוביץ באות "הגלובוס הירוק", בזכות "אימוץ ויישום חזון מתקדם לקיימות עירונית והובלת מהלך סביבתי מתמשך, שכלל הטמעת התחום במבנה הארגוני של העירייה, חיזוק כוח האדם המקצועי במערך העירוני, הובלת תהליכים מקיפים וארוכי טווח, הקצאת תקציבים נרחבים והקמת עוגנים סביבתיים בעיר".
באוקטובר 2017 זכה באות אביר איכות השלטון.
בשנת 2018 הוענק לדנילוביץ תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
לקריאה נוספת

רוביק דנילוביץ', רק החולמים מגשימים, כנרת זמורה דביר, 2021.
הערות שוליים

↑  מיכל גרינברג, שמועות על בריאותו של טרנר מקטינות את סיכוייו לקדנציה נוספת, באתר הארץ, 31 במרץ 2008
↑  מירן שפילברג, זמן הנגב, רוביק דנילוביץ': באתי ליעקב טרנר ואמרתי לו 'פה זה לא מונרכיה', באתר nrg‏, 11 בספטמבר 2008
↑  נעמה טלמור, עדי שמחוביץ וקובי מנדל‏, מהפך בבאר שבע, שימור המצב הקיים בחיפה, באתר וואלה, 12 בנובמבר 2008
↑  אור הלר ואלמוג בוקר, רקטת גראד פגעה בבית ספר בבאר שבע, באתר nana10‏, 31 בדצמבר 2008
↑  עדי וולפסון, הביאו כבוד לנגב: פרס אירופי ירוק לבאר-שבע, באתר ynet, 7 באוקטובר 2012
↑  אורי בינדר, באר שפע: לאחר שנים של הזנחה, בירת הנגב מתעוררת לחיים, באתר nrg‏, 9 בנובמבר 2011
↑  יעקב לוי, עכשיו זה רשמי: באר שבע הופכת לעיר המים, mynet, ‏17 בינואר 2012
↑   אריק מירובסקי, נחנך פארק ההיי-טק של גב ים בבאר שבע, באתר TheMarker‏, 20 באוגוסט 2013
↑  בית ספר למקצועות המודיעין יוקם בבאר שבע, באתר וואלה, 22 ביוני 2009
↑  שירלי סיידלר, רוביק דנילוביץ' הדהים את באר שבע עם ניצחון סוחף של 92%, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2013
↑  באר שבע: רוביק דנילוביץ' נבחר לכהונה שלישית ברוב מוחץ, באתר ynet, 31 באוקטובר 2018
↑  התכנית להקמת רובע חדשנות במרכז העיר באר שבע, באתר רשות מקרקעי ישראל, 22 בינואר 2020
↑  ראש העיר באר-שבע זכה ב"גלובוס הירוק". ומי עוד?, באתר ynet, 21 ביוני 2015
↑  דני בלר, ראש עיריית באר שבע, רוביק דנילוביץ', זכה באות אביר איכות השלטון, באתר ברנז'ה, 18 באוקטובר 2017
| ראשי עיריית באר שבע |
| --- | --- | --- |
| האימפריה העות'מאנית החל מ-1844 האימפריה העות'מאנית   (1900–1917) | חג' עלי אל-עטאונה (1900–1917) |  |
| המנדט הבריטי המנדט הבריטי   (1917–1948) | חג' עלי אל-עטאונה (מ-1917) • שייח' חמיד אל-צופי (1922) • שייח' פריח אבו מדין (1922–1924) • חג' חוסין אבוכף (1924–1927) • אבו עאטף • תאג' אל-דין שעת' • שפיק מושתהא |  |
| ישראל מדינת ישראל | מיכאל הנגבי (מושל צבאי) (מ-1948) • דוד טוביהו (מ-1950) • זאב זריזי (מ-1961) • מתתיהו אדלר (יו"ר ועדה קרואה) (1963) • אליהו נאוי (מ-1963) • משה זילברמן (מ-1986) • יצחק רגר (מ-1989) • דוד בונפלד (מ-1997) • יעקב טרנר (מ-1998) • רוביק דנילוביץ' (מ-2008) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010188582305171  VIAF: 7546162985516186300002   WorldCat (עם VIAF): 7546162985516186300002 
בשנת 2014 אירח ראש עיריית באר שבע מר רוביק דנילוביץ וסגנית ראש העיר הד"ר חפצי זוהר מתנדבים שהשתתפו בפרויקט לכתיבת ערכים בוויקיפדיה על העיר באר שבע על ידי תלמידים בבתי הספר בעיר.
רוביק דנילוביץ' מעניק לנשיא המדינה רובי ריבלין אזרחות כבוד של העיר באר שבע, 25 במאי 2021
רוביק מארח בבאר שבע את נשיא המדינה, יצחק הרצוג, 28 בדצמבר 2022
אח"י עצמאות (סער 6)

| --- | --- |


 תיאור כללי
 סוג אונייה:  קורבטה/ספינת טילים
 צי:  חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי  שייטת ספינות הטילים
 דגל הצי:  
 סדרה:  סער 6
 סדרה קודמת:  סער 5
 אוניות בסדרה:  אח"י מגן, אח"י עוז, אח"י עצמאות, אח"י ניצחון
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  גרמניה מספנות TKMS, גרמניה
 הוזמנה:  2015
 הושקה:  2021
 תקופת הפעילות:  2023 – בשירות פעיל
 אחריתה:  הושקה
 מידות
 הֶדְחֶק:  כ-2,000 טון
 אורך:  90 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  26 קשר
 גודל הצוות:  70
 הנעה:  מנוע דיזל
 אמצעי לחימה
 חימוש:  1 תותח ימי אוטו מלרה 76 מ"מ מדגם Super Rapid  2 עמדות טייפון חמושות בתותח מהיר 25 מ"מ וטילי Spike ER  16 טילי ים-ים מדגם הרפון  32 טילי קרקע-אוויר ונגד טילים מדגם ברק 8  מערכת C-Dome (הגרסה הימית של כיפת ברזל)  2 משגרי טורפדו 324 מ"מ (טורפדו מדגם Mk.54)
 אמצעי גילוי ול"א:  מכ"ם "אדיר" מדגם EL/M-2248 MF-STAR של אלתא מערכות  אמצעי לוחמה אלקטרונית ומשגרי מוץ נגד טילים
 מסוקים:  מסוק ימי בגודל בינוני מדגם SH-60 סיהוק
אח"י עצמאות היא קורבטה מסדרה סער 6 של חיל הים הישראלי, שנבנתה על ידי חברת טיסנקרופ (מספנות TKMS) החל משנת 2015. היא אחת מארבע קורבטות בסדרה, הפועלות בשייטת 3 של חיל הים הישראלי, ונמל הבית שלה הוא בסיס חיפה.
החוזה לבניית ארבע הספינות נחתם במאי 2015. הספינה הראשונה בסדרה, אח"י מגן, הגיעה בסוף שנת 2020 והספינות שלאחריה הגיעו במהלך שנת 2021. אח"י עצמאות היא הספינה השנייה בחיל הים בשם זה (קדמה לה אח"י עצמאות בסדרת סער 4).
אח"י עצמאות הועברה לחיל הים הישראלי יחד עם אח"י ניצחון ב-27 ביולי 2021. הספינה הגיעה לנמל חיפה ב-10 באוגוסט 2021 והתקבלה בטקס במעמד נשיא המדינה יצחק הרצוג ומפקד חיל הים אלוף אליהו שרביט. תהליך התקנת מערכות הלחימה נמשך כשנה וחצי, והספינה נכנסה לשירות מבצעי בסוף 2023.
גלריה

טקס קבלת אניית אח"י עצמאות בהשתתפות נשיא המדינה, יצחק הרצוג, מפקד זרוע הים אלוף אלי שרביט ומפקד בסיס חיפה תת אלוף טל פוליטיס - 10 באוגוסט 2021
נשיא מדינת ישראל, יצחק הרצוג, גוזר את הסרט בטקס קבלת אניית אח"י עצמאות - 10 באוגוסט 2021
הערות שוליים

↑  אלו השמות של ספינות ה"סער 6" החדשות, באתר צה"ל, 22 באפריל 2018
↑   ספינת אח"י ״עצמאות״ הגיעה לישראל, באתר צה"ל, 10 באוגוסט 2021
| ספינות טילים של חיל הים הישראלי |
| --- | --- | --- |
שייטת ספינות הטילים • כלי שיט של חיל הים
| סער 1 שלכת | אח"י מבטח • אח"י משגב • אח"י מזנק | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 2 שלכת | אח"י חיפה • אח"י אילת • אח"י עכו | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 3 שלכת | אח"י סער • אח"י סופה • אח"י געש • אח"י חרב • אח"י חנית • אח"י חץ | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4 תכלית | אח"י רשף • אח"י קשת • אח"י רומח • אח"י כידון • אח"י תרשיש • אח"י יפו | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4 נדרן | אח"י ניצחון • אח"י עצמאות • אח"י מולדת • אח"י קוממיות | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 חוחית | אח"י עליה • אח"י גאולה | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 נושב | אח"י רומח • אח"י קשת | סמל חיל הים הישראלי  |
| זיוונית | אח"י שמרית • אח"י שלומית | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 נירית | אח"י חץ • אח"י תרשיש • אח"י כידון • אח"י יפו • אח"י חרב • אח"י סופה | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 5 להב | אח"י אילת • אח"י להב • אח"י חנית | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 6 | אח"י מגן • אח"י עוז • אח"י עצמאות • אח"י ניצחון |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא חיל הים הישראלי ובנושא אמצעי לחימה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עומר טופראק

עומר טופראק (בטורקית: Ömer Toprak; נולד ב-21 ביולי 1989) הוא כדורגלן עבר טורקי-גרמני ששיחק בעמדת הבלם.
כדורגלן

טופראק התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של פרייבורג, ב-22 באוגוסט 2008 ערך את הופעתו הבכורה בבוגרים בתיקו 2-2 נגד אוסנבריק. ב-16 בנובמבר הבקיע את שערו הראשון בניצחון 1–2 על פ.ס.וו. פרנקפוט. בעונתו הראשונה בקריירה עלה עם הקבוצה לבודנסליגה. בקיץ 2011 חתם בבאייר לברקוזן. ב-30 ביולי ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 3–4 לדינמו דרזדן בגביע הגרמני. ב-4 במאי 2013 הבקיע את שערו הראשון בניצחון 0–2 על מיינץ 05. ב-5 בפברואר 2017 אושר שיעבור לבורוסיה דורטמונד בסיום העונה. ב-26 באוגוסט ערך את הופעתו הראשונה בניצחון 0–2 על הרטה ברלין. ב-11 באוגוסט 2019 הושאל לוורדר ברמן לעונה אחת. ב-17 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בהפסד 1–3 לפורטונה דיסלדורף. ב-8 ביולי 2020 חתם באופן קבוע בקבוצה.
בצעירותו, טופראק היה חלק מסגל הנבחרות הצעירות של גרמניה, אך בשנת 2011 בחר לשחק בנבחרת טורקיה. ב-30 בספטמבר 2011 זומן לראשונה לסגל הנבחרת, וב-15 בנובמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת במשחק נגד קרואטיה במסגרת פלייאוף מוקדמות יורו 2012.
בו חמארה

| --- | --- |

בו חמארה, 1903
 לידה:  1860 אולד יוסף, מרוקו 
 פטירה:  2 בספטמבר 1909 (בגיל 49 בערך) פאס, מרוקו 
 מדינה:  מרוקו 
 
גִ'ילַאלִי בֶן דרִיס אֶל יוֹסֶפִי אֶל זֶרהוּנִי (בערבית: الجيلالي بن إدريس اليوسفي الزرهوني) הידוע בכינויים לֶרְוגוּוִי, וכן בּוּ חמַארַה היה הטוען לכתר של מרוקו בין השנים 1902–1909, בתקופת שלטונם של עבדל עזיז ועבד אל חפיז.
שמו

שמו – ג'ילאלי בן דריס אל יוספי אל זרהוני – מעיד על מקום הולדתו: אולד יוסף (אנ') באזור ז'רהון ליד העיר פאס.
היה ידוע גם בתור אל רוגווי כלומר "המתחזה", ובכינוי הנפוץ ביותר בו חמארה – "האיש על האתון" או "בעל האתון".
רקע

בשנת 1894 מת הסולטאן מולאי חסן הראשון, אשר התייחס כראוי ליהודי מרוקו וכיבדם מאוד.
בנו הבכור מולאי עבדל עזיז ירש את מקומו, והוא נודע כפחות שמרן מאביו, ופתוח יותר לתרבות המערב וההשכלה. על מנת לקדם את כלכלת ארצו הוא נתן שורה של הטבות מרחיקות לכת למדינות אירופה הסוחרות במרוקו, וכן יזם רפורמה במיסים אשר פגעה בהכנסותיהם של בעלי הפריבילגיות – השריף והקייד.
פעולותיו של המלך גרמו לתסיסה בעם בהובלת בעלי האינטרסים, ובאזורים רבים במדינה החלו לפוץ שמועות על הפרות חוק וסדר, ועל מרד העומד לבוא. ההתנגדות למלך התחזקה עוד ועוד, עד להכשרת הקרקע למרד גלוי.
ביוגרפיה > פרוץ המרד

קשריו של בו חמארה עם משפחת המלוכה החלו כאשר מילא את תפקיד מזכירו של מולאי עומר, אחיו של הסולטאן מולאי עבדל עזיז. בעקבות תככים שונים בחצר המלוכה נכלא והשתחרר כעבור מספר שנים.
בשנת 1902, בהיותו בגיל 40, השתחרר מהכלא והחליט לנקום בסולטאן, נסע לאלג'יריה ומשם חזר (רכוב על אתון, ומכאן שמו) לעיר תאזה בצפון מזרח מרוקו, תוך שהוא מתחזה למולאי מוחמד – אח נוסף של הסולטאן.
מולאי מוחמד נחשב בקרב ערביי מרוקו לדמות מקודשת ומסתורית כבר בחייו, הוא שכן בארמון בפאס וכמעט ולא נראה בציבור. עובדה זו סייעה לבו חמארה להתחזות אליו, ולסחוף אחריו את ערביי מרוקו. הוא צבר סביבו צבא לוחמים רבים בין הערים תאזה לאוג'דא, ובין דבדו למלייה, וכך כבש ללא התנגדות את העיר תאזה והכריז כי תם קץ שלטון "אחיו" וכי הוא סולטן מרוקו.
בערים אותם כבש נהג לזרות פחד ואימה מפניו, וסופר עליו כי הוא הוציא להורג כמה ממתנגדיו, על ידי השריית הקורבנות בדלק והצתת גופותיהם.
ביוגרפיה > הקרבות

הסולטן עבד לעזיז ששמע על המרד שקם, שלח גייסות של לוחמים כדי להכריע אותו, אך בו חמארה וצבאו המאולתר התבססו בתאזה, והצליחו להדוף את כל הניסיונות לפלוש לתחומו.
בשנת 1909 החליט להרחיב את תחום שליטתו לכפרים נוספים, אך החל להתקשות בשימור נאמנותם של כל השבטים הרבים שהקיף. בנוסף, הוא התנכר לחלק מהשבטים באמצעות מכירת זיכיונות כרייה לטובת אינטרסים ספרדיים.
באותה העת התמנה סולטן חדש, מולאי עבדל חפיז. עבדל חפיז היה נמרץ וחזק יותר מעבד לעזיז, והחל לנסות ולהכפיש את בו חמארה, באמצעות חשיפתו של מולאי מוחמד האמיתי, ששכן עד כה רק בארמון בפאס. הוא חשף אותו בפני ציבור גדול במסגד במזרח מרוקו, אך הדבר עורר התפרעויות וכמעט ולא חזר על עצמו.
במקביל, בו חמארה המשיך במסע הכיבוש והחל להתקרב לעיר פאס. עבד הפיד שלח נגדו חטיבה צבאית גדולה, חמושה בתותח חדיש המאויש על ידי תותחנים צרפתיים. כאשר נפגשו הצדדים התפתח קרב גדול, שבמהלכו הפגיז התותח מסגד שבו התבצר בו חמארה, והוא נלכד בידי חייליו של הסולטאן.
ביוגרפיה > עונשם של אנשי בו חמארה

ראשם של כל אנשי בו חמארה נערף במקום, או שנלקחו כשבויים בצעדה לעיר פאס. העדויות אומרות כי 400 אסירים החלו את הצעדה לפאס, אך רק 160 מתוכם הגיעו. בפאס נשפטו כולם ונגזר שיבוצע בהם מום שיבלוט לעין כל, לחלקם כרתו את כף הרגל והם שוחררו, ואחרים נכלאו עד מותם.
בו חמארה עצמו נכלא בכלוב קטן שבו לא יכול היה אפילו לעמוד. ישנם סיפורים סותרים על אופן הוצאתו להורג בסופו של דבר. התיאור הפופולרי ביותר הוא שהוא הושלך לכלוב האריות בחצר הסולטן, וכאשר התמהמהו האריות מלטרוף אותו הוא נורה. תיאור נוסף אומר כי אחר זמן רב שהוחזק בכלוב ונחלש, לא יכול היה לעמוד זקוף, והוא הוטבע באמבט מתכת המשמש להאכלת האריות, ותוך כדי נורה בראשו באקדח. על פי שני התיאורים, גופתו נשרפה מאוחר יותר בתערובת של עץ ובווילונות בארמון הסולטן.
התנכלות ליהודים

יהודי תאזה היו הראשונים לסבול מהכיבוש ומהקרבות, ואנשיו של בו חמארה שדדו וגזלו את כל כספם וחפציהם, זרקו אותם מבתיהם והשאירו אותם ברחוב אף ללא בגדים לגופם. שנים עשר מבני הקהילה נרצחו מול משפחתם. כל יהודי העיר תאזה ברחו והותירו את כל רכושם אחריהם, חלקם לתלמיסאן ולמלייה, וחלקם לדבדו.
היהודים נפגעו ונשדדו במקומות רבים נוספים מאוג'דה ועד קזבלנקה.
כאשר כבש בו חמארה את דבדו, התפצלו יהודי העיר בצר להם, משפחות כהן-סקלי תמכו בו בלית ברירה, ובו חמארה מינה את נגיד הכהנים למושל דבדו מטעמו. משפחת מרציאנו שמרה אמונים למלך ולא תמכה בו.
בתחילה גבו אנשי בו חמארה מיהודי דבדו מיסים מופקעים עד כדי שוד וביזה, ובסופו של דבר לקחו עשרה מבני הקהילה וכלאו אותם בתאוריאת, שם עינו אותם מאוד וחלקם נפטרו. בעקבות כך יהודים רבים עזבו את דבדו ועברו לערים במערב מרוקו, ובראשם רבי אברהם כהן צבאן, רבי אברהם בן סוסאן ועוד.
כאשר נתפס אבו חמארה, מינו אנשי המלך את נגיד משפחת מרציאנו למושל דבדו והעניקו להם יחס מועדף (בייחוד לאור סיועם לקצין הצרפתי דה פוקו בשנת 1884). את נגיד הכהנים הדיחו מתפקידו, והוא עזב את דבדו.
לקריאה נוספת

רבי ישועה שמעון חיים עובדיה, קונטרס צבא ימי (מצורף לספר תורה וחיים), הוצאת בנו דוד עובדיה, ירושלים תשל"ב
אליהו רפאל מרציאנו, דבדו עיר הכהנים, הוצאת הספרייה הספרדית, ירושלים תשע"ב
משה עמאר, במבוא לספר מורשת משה לרבי משה מרציאנו, הוצאת אורות יהדות המגרב, לוד תשנ"ח
עמרם אדרעי, במבוא לספר מזמור לדוד לפייטן דוד בוזגלו, הוצאת מכון אור המערב, ירושלים תשנ"א
אביב אבגי, אבני זיכרון לקהילת מראקש, הוצאת אורות יהדות המגרב, לוד תשס"ד