stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זיזף

.
| זיזף |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: עטלפים
תת־סדרה:: דמויי נשפון
משפחה:: זיזפיים
סוג:: זיזף
מינים
 4
שם מדעי
 Phyllostomus ‏לספד, 1799

זיזף או זיזף חנית (שם מדעי: Phyllostomus), הוא סוג של עטלף בינוני-גדול במשפחת הזיזפיים, הכולל 4 מינים החיים באמריקה המרכזית והדרומית. הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1799 על ידי חוקר הטבע הצרפתי ברנר-ז׳רמין דה לספד וקרוב מבחינה גנטית בעיקר לזיזף חיוור-פנים ובמידה פחותה יותר לזיזף זהוב.
תיאור

לזיזף גוף חסון ועגלגל, ראש גדול עם גולגולת חזקה ומסיבית וכנפיים קצרות ורחבות. החרטום קצר ורחב והלוע מעוגל. כפי שמרמז שמם, בני הסוג מתאפיינים בעיטור עלה אפי גדול ומוארך בצורת זיז שנוטה קדימה ומעניק להם מראה מבעית. העיטור מתואר כדמוי עלה או חנית וזהו גם המקור לשמם המדעי. לזיזפים אוזניים ארוכות, רחבות ומחודדות, שיניים גדולות ועיניים חרוזיות קטנות. על השפתיים יש חריץ בצורת V המוקף ביבלות קטנות. לזכר יש על הגרון בלוטה נפוחה ומפותחת בעוד שאצל הנקבות היא קטנה ואינה פונקציונלית. כנף הזנב רחבה ומקיפה לחלוטין את הזנב הקצרצר והדקיק.
הפרווה של הזיזף קצרה וקטיפתית. צבעה הכללי נע בין כתום לאדמוני, ערמוני, חום שחרחר, חום-אפרורי או אפור. הגחון והחזה נוטים להיות חיוורים יותר. הזרועות והרגליים ורודים והכנפיים שחורות. גודל הזיזפים משתנה בין המינים. המין הגדול בסוג הוא גם בין העטלפים הגדולים ביותר באמריקה עם מוטת כנפיים של 45 ס"מ ומשקל של 140 גרם בעוד שהמין הקטן בסוג שוקל 20–40 גרם. טווח אורך הגוף הוא 75–130 מ"מ, אורך הזרוע 55–97 מ״מ ואורך הזנב 10–25 מ"מ.
ביולוגיה

הזיזפים מצויים באמריקה המרכזית והדרומית, מדרום מקסיקו עד לארגנטינה. בית הגידול שלהם מורכב מיערות גשם טרופיים, על גדות נחלים או בשטחים פתוחים של עשב יבש. במהלך היום הם ישנים במערות, גזעי עץ חלולים, תלוליות טרמיטים או בניינים, בתוך קבוצות המוניות שעשויות למנות אלפי זיזפים. הם יוצאים לתור אחר מזון בנפרד לפני השקיעה, ומבצעים מספר גיחות לאורך הלילה. הזיזפים הם יונקים אוכלי כל, ותזונתם העיקרית מורכבת מחסרי חוליות, חרקים, צוף ופירות (במיוחד גויאבה); המינים הגדולים בסוג ניזונים גם ממכרסמים קטנים וציפורי שיר.
הארגון החברתי של הזיזפים מורכב מהרמונות שמכילים זכר אחד ועד 30 נקבות. הזכרים הצעירים חיים בקבוצות רווקים. לעיתים קרובות מתרחשים קרבות על השליטה בהרמון בין הזכרים. הנקבות אינן מושפעות משינוי השליטה על ההרמון ועשויות לחיות באותה קבוצה במשך שנים רבות.
עונת הרבייה מתרחשת באוקטובר עד פברואר והלידות מתרחשות בין אפריל למאי. הזיזפיות בקבוצה ממליטות צאצא אחד כמעט בו זמנית. הזיזף הצעיר נתלה על אימו בימים הראשונים ולאחר כשבוע מתחיל לחפש מזון בכוחות עצמו; הוא הופך לעצמאי תוך חודשיים ועוזב את קבוצת ההורים עם צעירים נוספים ליצירת קבוצות חדשות.
מינים

בסוג זה 4 מינים:
זיזף גדול (Phyllostomus hastatus) - נפוץ מגואטמלה עד דרום ברזיל.
זיזף זוטר (Phyllostomus elongatus) - נפוץ ממקסיקו עד ארגנטינה.
זיזף גיאנה (Phyllostomus latifolius) - מצוי בקולומביה, גיאנה, גיאנה הצרפתית וצפון ברזיל.
זיזף חיוור (Phyllostomus discolor) - מזרחית להרי האנדים.
ולי קרהודה

| --- | --- |

 לידה:  4 בינואר 1968 (בן 56) פריזרן, קוסובו 
 מדינה:  אלבניה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרישטינה 
 שפות היצירה:  אלבנית 
 סוגה:  סיפורת, שירה 
 
ולי קרהודה (באלבנית: Veli Karahoda;‏ נולד ב-4 בינואר 1968, פריזרן) הוא סופר ממוצא אלבני המתגורר בקוסובו.
מספריו > נובלות

טירת קפקא האלבנית, 1991, בית ההוצאות גיון בוזוקו, פרישטינה, קוסובו.
השדים, 2000, בית ההוצאות רילינדייה, פרישטינה, קוסובו.
שבע המילים האחרונות, 2003, בית ההוצאות גיון בוזוקו, פרישטינה, קוסובו.
מספריו > נובלות קצרות/סיפורים קצרים

סיריוס וסיפורים אחרים, 1994, בית ההוצאות רילינדייה, פרישטינה, קוסובו.
לוקרסיה, 1995, בית ההוצאות רילינדייה, פרישטינה, קוסובו.
מספריו > שירה

שעון החול הצהוב, 1992, חברת ההוצאות ארטסנטר, פרישטינה, קוסובו.
האקדמיה', 1993, חברת ההוצאות בלנדאס, פרישטינה, קוסובו.
מספריו > מסות

יריד הגופות, 1992, חברת ההוצאות ארטסנטר, פרישטינה, קוסובו.
וילה טוגנדהאט

וילה טוגנדהאט (צ'כית Vila Tugendhat) היא בית פרטי בעיר ברנו שבצ'כיה, שתכנן ב-1930 האדריכל הגרמני לודוויג מיס ון דר רוהה עבור פריץ טוגנדהאט ואשתו גרטה. הווילה היא אחת מיצירותיו המפורסמות ביותר, ומיד עם בנייתה נחשבה מופת לאדריכלות פונקציונליסטית ומינימליסטית.
היסטוריה

מיס ון דר רוהה נקט אמצעי שהיה אז מהפכני, שימוש במסגרת פלדה לבניין, מה שאפשר לו לוותר על קירות תומכים וליצור מרחב פנימי שייתן תחושה של אור וחלל. הוא עיצב גם את כל הרהיטים בבית (שני סוגי כורסאות בתכנונו, "כורסת טוגנדהאט" ו"כורסת ברנו", עדיין מיוצרים כיום). לא היו בווילה כל תמונות או קישוטים, אך למרות זאת אין בה תחושה של סגפנות הודות לשימוש בחומרים בעלי צבעים ומרקמים שונים באופן טבעי, כמו קיר בנוי שוהם או שימוש בסוגים טרופיים ונדירים של עץ. קיר השוהם שקוף למחצה, ואופיו משתנה בהתאם לזווית השמש. מיס הצליח גם לשלב את הנוף הנשקף מהווילה כחלק בלתי-נפרד מהחלל הפנימי.
עלות בנייתה של הווילה הייתה גבוהה מאוד בשל טכניקת הבנייה הבלתי-שגרתית, השימוש בחומרים מיוחדים ונדירים והטכנולוגיות החדשות ששימשו לחימום, אוורור וכדומה. הבניין גם גדול מאוד בתור וילה למשפחה אחת, אף כי במבט ראשון אין הדבר נראה כך בזכות התכנון המחוכם של החדרים וחלוקת החלל.
בני הזוג טוגנדהאט, שהיו יהודים, עזבו את צ'כוסלובקיה ב-1938 עם ילדיהם, מעט לפני הסיפוח הנאצי בעקבות הסכם מינכן. הם לא חזרו מעולם. אחרי המלחמה נעשה שימוש בבניין למטרות מעשיות שונות, וב-1992, כחלק מ"מהפכת הקטיפה", נחתם בו ההסכם שהסדיר באופן רשמי את חלוקת צ'כוסלובקיה לשתי מדינות. החל משנת 1994 נמצאת הווילה בבעלות עיריית ברנו, ופתוחה לציבור כמוזיאון. מאז 2001 הווילה היא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בתחילת 2007 דרשו ילדיהם של בני הזוג טוגנדהאט לקבל את הווילה חזרה לידיהם, על פי חוק הקובע החזרת יצירות אמנות שנשדדו בזמן המלחמה לבעליהן. עיריית ברנו פתחה בהליכים להעביר את הבעלות על הבניין לממשלת צ'כיה, כדי שתוכל להחזיר את הבניין ליורשים. אלה הודיעו כי בכוונתם לשפץ אותו ולהשאירו פתוח לציבור.
ויליאם דה לה פול, הדוכס הראשון מסאפוק

| --- | --- |

 לידה:  16 באוקטובר 1396 סאפוק, הממלכה המאוחדת 
 הוצאה להורג:  2 במאי 1450 (בגיל 53) תעלת למאנש, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  ממלכת אנגליה 
 בן או בת זוג:  Alice de la Pole (11 בנובמבר 1430–?) 
 פרסים והוקרה
 מסדר הבירית 
 
הוצאתו להורג של הדוכס מסאפוק
ויליאם דה לה פול, הדוכס הראשון מסאפוק (16 באוקטובר 1396 – 2 במאי 1450) היה בן אצולה אנגלי אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת מאה השנים, והיה מדינאי מוביל בשירותו של הנרי השישי, מלך אנגליה. עם זאת, המדיניות הכושלת שהוביל גרמה לכך שהוא הוצא להורג בידי המון זועם.
ביוגרפיה

ויליאם דה לה פול נולד בכפר קוטון שבמחוז סאפוק. הוא היה בנו השני של מייקל דה לה פול, הרוזן השני מסאפוק ושל אשתו קתרין דה סטפורד, בתו של יו דה סטפורד, רוזן סטפורד השני, ופיליפה דה ביוצ'מפ.
בגיל צעיר הוא התגייס לצבא האנגלי ולחם בקרבות בצרפת במלחמת מאה השנים. הוא נפצע קשה במהלך המצור על הרפלור (1415), אשר במהלכו גם מת אביו מדיזנטריה. בהמשך אותה שנה נהרג אחיו הגדול מייקל דה לה פול, הרוזן השלישי מסאפוק, במהלך קרב אז'נקור, וויליאם הפך לרוזן סאפוק הרביעי. הוא שירת בכל המערכות בצרפת בתקופת שלטונו של הנרי החמישי, מלך אנגליה, ולמרות גילו הצעיר שימש כמפקד העליון של הכוחות האנגליים בנורמנדי בין השנים 1421–1422. בשנת 1423 הוא הצטרף לצבאו של הרוזן מסליסבורי. ב-1424 הוא השתתף בקרב ורניול תחת פיקודו של הדוכס מבדפורד, אולם בהמשך חזר לשירותו של הרוזן מסליסבורי ולחם תחתיו במהלך ארבע השנים הבאות. לאחר מותו של סליסבורי במהלך המצור על אורליאן, מונה ויליאם למפקד המצור במקומו. כאשר העיר שוחררה בידי ז'אן ד'ארק, הוא נאלץ להימלט לז'רגו שם נפל בשבי בידי הצרפתים. הוא נלכד בידי הגיבור העממי הצרפתי גיום רנו. על פי האגדה, ויליאם כל כך התפעל מגבורתו של רנו, עד שהכתיר אותו לאביר ורק אז נכנע בפניו. הוא נותר אסיר של הצרפתים במשך שלוש שנים.
לאחר שחרורו הוא נותר בצרפת, וחזר לאנגליה רק ב-1434. עם חזרתו, הוא מונה למפקד טירת וולינגפורד. הוא הפך לאחד מאנשי חצרו של הנרי השישי, מלך אנגליה הילד, והיה בן-ברית קרוב של הקרדינל בופור. הקרדינל היה אחד האנשים החזקים ביותר בחצרו של המלך הילד, וסאפוק עצמו צבר כח בהדרגה. הישגו הבולט ביותר בתקופה זו היה משא ומתן על נישואיו של המלך עם מרגרט מאנז'ו בשנת 1444. משא ומתן שהוכתר בהצלחה וגרם לכך שהוא קודם מרוזן למרקיז. עם זאת, נוסף סעיף סודי להסכם שהחזיר את הערים מיין ואנז'ו לצרפת. נישואיו שלו התקיימו ב-11 בנובמבר 1430 עם אליס צ'וסר נכדתו של ג'פרי צ'וסר.
עם מותם בשנת 1447 של הקרדינל בופור ושל המפרי, דוכס גלוסטר, הפך סאפוק לכח העיקרי מאחורי כסאו של המלך הנרי. הוא קיבל תפקידים חשובים רבים, כולל האדמירל העליון של אנגליה. הוא הפך להיות הרוזן מפמברוק בשנת 1447, ושנה לאחר מכן שודרג תוארו ל"דוכס סאפוק". עם זאת, הוא רכש לעצמו אויבים רבים בחצר המלוכה, אשר חיפשו הזדמנות להפיל אותו. בשנים הבאות נפלו כמעט כל המעוזים האנגליים בצפון צרפת, וההאשמה על כך הוטלה על כתפיו של סאפוק. בין היתר נטען כי בשל כך שכאמור העביר את אנז'ו ומיין לצרפתים, היה לצרפתים קל יותר לכבוש את שאר המעוזים בהמשך. עם כינוס הפרלמנט בנובמבר 1449, האופוזיציה שלו הראתה את כוחה בכך שאילצה את אחד מנאמניו, הגזבר אדם מולינס, להתפטר. מולינס נרצח על ידי מלחים זועמים בפורטסמות' ב-9 בינואר 1450. סאפוק, בהבנה כי מתקפה עליו עצמו בלתי נמנעת, נאם בפרלמנט והזכיר בפני המלך והשרים את שירותו הארוך למען המדינה עם זאת, ב-28 בינואר הצליחו אויביו לעצור אותו שלא כחוק וכלאו אותו במגדל לונדון. המלך התערב כדי להגן עליו, אולם הבין שהזעם הציבורי כנגדו גדול מדי, ולפיכך אילץ אותו לצאת לגלות בצרפת במשך חמש שנים. עם זאת, במהלך במסעו לקאלה הספינה שלו יורטה על ידי ספינה של אספסוף זועם שרצה להיפרע ממנו. סאפוק נלכד, הועמד למשפט מדומה והוצא להורג בעריפת ראש. גופתו הושלכה לים ומאוחר יותר נמצאה ליד דובר.
ויתור על הכס

הוויתור על הכס הראשון של נפוליאון, נחתם בטירת פונטנבלו ב-4 באפריל 1814
וִתּוּר עַל הַכֵּס, בלועזית אַבְּדִיקַצְיָה, הוא ויתור רשמי על התואר מונרך וסמכויותיו. מעשי ויתור על הכס מילאו לאורך ההיסטוריה תפקידים שונים בסדרי הירושה במונרכיות שונות. בעוד שחלק מהתרבויות רואות בוויתור על הכס התנערות מחובה מולדת, בחברות אחרות, כגון ביפן טרם הרסטורציה של מייג'י, הוויתור על הכס היה אירוע שבשגרה ועזר לשמור על יציבות במהלך חילופי שלטון.
בשונה ממשרות ציבוריות נבחרות, אז המונח המקובל לעזיבה של המשרה הוא התפטרות, תואר המונרך עובר בירושה, ועל כן הוויתור עליו טומן בחובו משמעויות סמליות נוספות. ויתור על כס האפיפיור מכונה בלטינית renuntiatio (התנערות).
ויתורים על הכס אירעו לאורך ההיסטוריה הן בכפייה והן מרצון. מונרכים אחדים אף נקבעו כמוותרים על כיסאם בהיעדרם, אם כי קביעות אלה התבצעו פעמים רבות על ידי יורשים בעלי צד בדבר, לעיתים אף ללא הבעת עמדה מצד המונרך, שלמעשה הודח.
בעת החדשה, בשל אופיו הטקסי ברובו של תפקיד המונרך במונרכיות חוקתיות רבות, ויתרו מונרכים רבים על כיסאם בשל זקנה, כמו המלכים של ספרד, קמבודיה, הולנד ויפן.
דוגמאות היסטוריות > האימפריה הרומית

עם הוויתורים על הכס הבולטים ביותר של העת העתיקה נמנים אלה של הדיקטטור לוקיוס קורנליוס סולה בשנת 79 לפנה"ס, הקיסר דיוקלטיאנוס בשנת 305 לספירה והקיסר רומולוס אוגוסטולוס בשנת 476.
דוגמאות היסטוריות > האפיפיור

בשל אופייה המורכב של משרת האפיפיור – ראש הכנסייה הקתולית והעומד בראשן של מדינות האפיפיור (מ-754 עד 1870) ושל קריית הוותיקן (מאז 1929) – לוויתור על הכס מצד אפיפיור השלכות דתיות-רוחניות והשלכות מדיניות. מבחינה טכנית, המונח המתאר ויתור מרצון על הכס של מהבישוף של רומא הוא רנונציאציה, כפי שהוסדר בקודקס המשפט הקאנוני, קאנון 332, סעיף 2.
ניטש עדיין ויכוח לגבי מספר התפטרויות שנויות במחלוקת בימי הביניים המוקדמים. האפיפיור האחרון בתקופת ימי הביניים שהתפטר היה גרגוריוס השנים עשר, שהתפטר בשנת 1415 במעשה שנועד לשים קץ לקרע המערבי. רק 598 שנה לאחר מכן, ו-719 שנים לאחר האחרון שהתפטר מרצונו, ויתר על כיסאו אפיפיור נוסף: בנדיקטוס השישה עשר ויתר על כיסאו מרצונו ב-2013, מפאת גילו המבוגר ומצבו הבריאותי. היה זה אירוע חריג מאוד שהתקבל בהפתעה רבה ברחבי העולם.
דוגמאות היסטוריות > הממלכה המאוחדת

אחד מאירועי הוויתור על הכס הבולטים ביותר בעת החדשה הוא הוויתור על הכס של אדוארד השמיני. בשנת 1936 ויתר אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת על תואר המלוכה כדי להתחתן עם ווליס סימפסון, אישה גרושה בעלת אזרחות אמריקאית, אל מול התנגדויות הממסד הבריטי, ממשלות חבר העמים הבריטי, משפחת המלוכה הבריטית והכנסייה האנגליקנית. זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה שבה נמסר הכתר הבריטי או האנגלי לחלוטין מרצון. כיום, מכיוון שתואר המלוכה מעוגן בחקיקה, במיוחד בחוק ההסדר 1701, ויתור על כס המלוכה יכול להתבצע רק בחוק פרלמנט. על פי סעיפי חוק וסטמינסטר מ-1931, מעשה כזה חייב להיות מוסכם על ידי הפרלמנטים של כל מדינות חבר העמים. כדי לתת תוקף משפטי לוויתורו של המלך אדוארד השמיני על הכס, התקבל חוק הצהרת הוד מלכותו על התפטרות משנת 1936.
ריצ'רד השני, מלך אנגליה, להבדיל, נאלץ לוותר על כיסאו לאחר שהשלטון נתפס על ידי בן דודו, הנרי בולינגברוק, בזמן שריצ'רד היה במסע צבאי לאירלנד.
במהלך המהפכה המהוללת ב-1688 נמלט ג'יימס השני, מלך אנגליה, לצרפת, בהפילו את החותם הגדול של הממלכה לנהר התמזה. הפרלמנט אז דן בסוגיה אם הוא ויתר על הכס, והחליט, למורת רוחו של ג'יימס, באספה מלאה של הלורדים והנבחרים "כי המלך ג'יימס השני, לאחר שניסה לערער על חוקת הממלכה, על ידי הפרת החוזה המקורי בין המלך לעם, ובעצת ישועים ורשעים אחרים, לאחר שהפר את חוקי היסוד, ולאחר שמשך עצמו מממלכה זו, ויתר על השלטון, וכי כס המלוכה פנוי".
בסקוטלנד, מרי, מלכת הסקוטים, נאלצה לוותר על כיסאה לטובת בנה בן השנה, ג'יימס השישי.
דוגמאות היסטוריות > מצרים

בשל הפגנות המוניות נגד המלך פארוק שהחלו ב-23 ביולי 1952, אילץ הצבא את המלך לוותר על כיסאו עבור בנו התינוק פואד השני במהלך מהפכת הקצינים החופשיים. לאחר מכן יצא המלך פארוק לגלות באיטליה.
דוגמאות היסטוריות > גרמניה

הכאוס לאחר תבוסתה של הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה אילץ את וילהלם השני, קיסר גרמניה, לוותר על כיסאו כקיסר גרמניה, וכפועל יוצא גם על כיסאו כמלך פרוסיה. חוזה ורסאי שבא לאחר מכן הביא לביטול המונרכיה בגרמניה, והוביל את שאר המלכים, הדוכסים, הנסיכים ובני האצולה הגרמנים לוותר על תוארי המלוכה שלהם.
דוגמאות היסטוריות > יפן

בהיסטוריה של יפן נעשה שימוש תכוף בוויתור על הכס, ולמעשה מקרים כאלו התרחשו לעיתים קרובות יותר מאשר מוות של קיסר מכהן. באותה תקופה, טרם רסטורציית מייג'י, רוב הסמכות המבצעת הופקדה בידי עוצרים, ותפקידו העיקרי של הקיסר היה טקסי, עם טקסי פולחן חוזרים ונשנים, עד שהקיסר המכהן נחשב כראוי לפרישה מפונקת לאחר שירות של כעשר שנים. כך התפתחה מסורת שלפיה קיסר צריך לעלות על כס המלכות צעיר יחסית. תפקידי הכוהן הגדול היו בני ביצוע לילד מהלך, ויורש עצר שבגר וכבר לא היה פעוט נחשב מתאים ובוגר דיו. הגעה לגיל הבגרות לא הייתה חובה. לפיכך, קיסרים יפנים רבים הומלכו בילדותם, חלקם אף בגיל 6 או 8. ייתכן שהיותו של הקיסר ילד עזרה לו לעמוד בחובות מייגעות ולשאת את הכפיפות לגורמים פוליטיים, כמו גם לפעמים להסוות את בני השושלת הקיסרית החזקים באמת. כמעט כל הקיסריות היפניות ועשרות קיסרים יפנים ויתרו על הכס וחיו את שארית חייהם בתנאי פרישה מפונקים, תוך השפעה מאחורי הקלעים, ולעיתים קרובות עם יותר כוח ממה שהיה להם בזמן שישבו על כס הקיסרות. כמה קיסרים ויתרו על כיסאם בעודם בגיל העשרה. מסורות אלו, שבהן הקיסר בדרך כלל מתואר כמתבגר, מופיעות בפולקלור היפני, בתיאטרון, בספרות ובצורות תרבות אחרות.
לפני רסטורציית מייג'י, היו ליפן אחת עשרה קיסריות. למעלה ממחצית מהקיסריות היפניות ויתרו על כיסאן ברגע שצאצא זכר מתאים נחשב למבוגר מספיק כדי לשלוט. למרות השכיחות הגבוהה של ויתור על הכס אין בחוק משק הבית הקיסרי, בחוקת מייג'י או בחוקת יפן הנוכחית משנת 1947 שום סעיף העוסק בוויתור על הכס.
לאחר תבוסתה של יפן במלחמת העולם השנייה, רבים מבני המשפחה הקיסרית, כמו הנסיכים יאשוהיטו, נובוהיטו והיגשיקוני, לחצו על הקיסר הירוהיטו להתפטר, במטרה שאחד הנסיכים יוכל לשמש עוצר עד שיגיע יורש העצר אקיהיטו לבגרות. ב-27 בפברואר 1946 אף התייצב אחיו הצעיר של הקיסר, הנסיך טאקאהיטו, בפני הממשלה והפציר בעקיפין בקיסר להתפטר ולקבל אחריות על תבוסתה של יפן. הגנרל האמריקאי דאגלס מקארתור התעקש שהקיסר הירוהיטו יישאר על כס המלוכה. הוא ראה בקיסר סמל להמשכיות וללכידות של העם היפני.
ב-13 ביולי 2016 דיווחה רשות השידות הלאומית NHK כי הקיסר אקיהיטו מתכוון לוותר על כיסאו לטובת בנו הבכור, נארוהיטו, תוך מספר שנים, בציינו את גילו המופלג כסיבת ההתפטרות. הוויתור האחרון בתוך המשפחה הקיסרית התרחש בתקופת הקיסר קוקאקו עת ירד מכס החרצית ב-1817. עם זאת, פקידים בכירים סוכנות משק הבית הקיסרי הכחישו כי הייתה תוכנית רשמית כלשהי למלך לוותר. התפטרות פוטנציאלית של הקיסר הצריכה תיקון לחוק משק הבית הקיסרי, שבאותו זמן לא כלל התייחסות למהלך כזה. ב-8 באוגוסט 2016 נשא הקיסר נאום נדיר בטלוויזיה, שם הדגיש את גילו המתקדם ואת בריאותו הדועכת. נאום זה התפרש כמנבא את כוונתו לפרוש. ב-1 בדצמבר 2017, הודיע ראש ממשלת יפן שינזו אבה כי הקיסר אקיהיטו יפרוש מתפקידו ב-30 באפריל 2019. ההודעה הגיעה לאחר ישיבה של מועצת משק הבית הקיסרית.
ב-19 במאי 2017 אושרה החלטת הממשלה שאפשרה לאקיהיטו לוותר על כיסאו. ב-8 ביוני 2017 העביר הדיאט של יפן הצעת חוק המאשרת לאקיהיטו להתפטר ולממשלה להתחיל בהסדרת תהליך מסירת הסמכויות ליורש העצר נארוהיטו. הוויתור על כס אירע רשמית ב-30 באפריל 2019.
דוגמאות היסטוריות > הודו

לפי מקורות ג'ייניים שנכתבו כמעט 800 שנה לאחר שלטונו, ויתר צ'נדרגופטה מאוריה, הקיסר הראשון של האימפריה המאורית, על כיסאו והפך לנזיר ג'ייני בשנים האחרונות לחייו.
דוגמאות היסטוריות > דוגמאות נוספות בעת החדשה

חוסיין בן עלי, שריף מכה, ויתר על ממלכת חג'אז באוקטובר 1924.
במחצית השנייה של המאה ה-20 ובמאה ה-21 מונרכים רבים ויתרו על כיסאם בשל גילם המבוגר: הולנד, בלגיה, לוקסמבורג, קטר, קמבודיה, בהוטן ויפן כאמור לעיל. שלוש מלכות הולנד האחרונות, וילהלמינה, יוליאנה וביאטריקס פרשו כולן מתפקידן במטרה להעביר את שרביט המלוכה ליורש או ליורשת מוקדם.
ב-2024 מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק ויתרה על הכס למען בנה.
ראו גם

הורשת הכתר
הפיכה
כריסטינה, מלכת שוודיה (בתו של המלך הפרוטסטנטי גוסטב השני אדולף) זעזעה את אירופה כשהיא ויתרה על כיסאה על מנת לעבור לרומא ולשרת את האפיפיור.
וספה

ערך זה עוסק במותג קטנועים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |


דגם PX125 מ-2006 המייצג נאמנה את עיצוב הווספה בשלושים השנה שקדמו לו
 נתונים כלליים
 מייסדים:  Enrico Piaggio 
 תקופת הפעילות:  23 באפריל 1946 – הווה (78 שנים) 
 חברת אם:  פיאג'ו 
 מיקום המטה:  פונטדרה 
 ענפי תעשייה:  קטנוע, תעשיית הרכב 
  
 www.vespa.com
 
וֶסְפָּה (באיטלקית: Vespa - צרעה) הוא שם המותג של משפחת קטנועים המיוצרת על ידי חברת פיאג'ו האיטלקית. דגם הווספה הראשון הוצג בשנת 1946 וכלל חידושים מהפכניים רבים שהפכו אותו באופן מעשי למייסד ענף הקטנועים, אף על פי שדגם בעל דמיון לקטנוע הוצג מספר שנים לפני כן בארצות הברית.
מאפיינים בולטים של הווספה הם שילדה אחודה ומבנה המגן על רגלי הרוכב, מנוע מכוסה הצמוד לגלגל, העברת הילוכים בידית הכידון וגלגל רזרבי. מעל ל-16 מיליון יחידות וספה נמכרו מאז הוצג הדגם, בעיקר משנות ה-50 ועד לשנות ה-70 של המאה ה-20 והפכו אותו לאחד מדגמי האופנועים הנמכרים ביותר אי פעם.
משפחת הווספה המיוצרת ללא הפסק מאז הוצגה, כללה במשך שנים רבות אך ורק דגמים בעלי דמיון רב למוצר המקורי. בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלה משפחת הדגמים להתרחב וכללה קטנועים בעלי מאפיינים שונים באופן משמעותי. קטנועי הווספה הקלאסיים נשאו החל מ-1977 את שם הדגם המתחיל באותיות PX ובשנת 2007 הודיעה פיאג'ו על הפסקת ייצורם, ובשנת 2011 הוחלט לייצר שוב את ה-PX אך עם זיהום אוויר מופחת.
בישראל, משמש לעיתים הכינוי "וספה" כשם גנרי לקטנוע.
מאפיינים

דגמי הווספה הקלאסיים מבוססים על שילדה אחודה המורכבת מלוחות מתכת הלחוצים תחת מכבש ויוצרים מבנה קשיח. מבנה זה, הלקוח מעולם התעופה הביא להוזלת עלויות ייצור ומראה שונה מאופנועי התקופה בכך שהסתיר את חלקי המנוע ומנע את הלכלוך האופייני שרוכבי אופנועים באותה תקופה סבלו ממנו.
מיקום המנוע על הזרוע האחורית הימנית בסמוך לציר הגלגל האחורי חסך את השימוש בשרשרת הינע שהייתה מרכיב שדרש תחזוקה שוטפת הכרוכה בלכלוך. הווספה הקלאסית מונעת במנוע שתי פעימות בעל מבנה פשוט וזול לתחזוקה. העברת ההילוכים מתבצעת בידית הכידון השמאלית בשילוב עם מנוף המצמד. בחלק מן הדגמים קיים בכנף האחורית השמאלית, הנגדית למנוע גלגל רזרבי, ובדגמים אחרים מוצב הגלגל הרזרבי מול רגלי הרוכב. הזרועות הנושאות את גלגלי הווספה הן בעלות מבנה חד צדדי המאפשר את החלפת הגלגל בקלות יחסית במקרה של תקר.
דגמי הווספה

MP5 & MP6 – האב טיפוס של הוספה, יוצר בשנת 1945.
98 .
Corsa.
125.
וספה 150 TAP – דגם שהוסב על ידי הצבא הצרפתי ללוחמה נגד טנקים.
VNC Super 125
VBC Super 150
VBA 150
VBB 150
125 GT
V9A
VNA
VNB 125
GS 150
GS 160
SS 180
Vespa 90  (3 הילוכים)
Vespa 50 (3 הילוכים)
SS50 (4 הילוכים)
SS90 (4 )  -90 SS Super Sprint
150 GL
90 Racer
125 TS
100 Sport
125 GTR
150 Sprint
150 Super
180 Super Sport
Rally 180
Rally 200
125 Nuova (VMA-1T) - Prelude to Primavera
Primavera 125 also ET3 (3 port version)
PK 50
PK 50 XL
50 S
וספה 50 ספציאל
וספה GTS
50 Special Elestart
50 Sprinter / 50 SR (D)
50 Special Revival (יוצרו 3000 פריטים בלבד, ונמכרו רק באיטליה)
COSA 1 - 125 cc, 150 cc, 200 cc
COSA 2 - 125 cc, 150 cc, 200 cc
PK 125 S
PK 125 E
P 125 X
P 200 E
PX 200 E FL
T5 / Elestart
T5 Classic
T5 Millennium
PX 150 & 125 חזר לייצור בשנת 2011
סדרות וספה PX
וספה T5
וספה קוזה
וספה ספרינט
וספה LX 150
הווספה בתרבות הפופולרית

בקולנוע, הווספה מככבת בסרטים שונים:
בשנות ה-50: חופשה ברומא, לתפוס גנב
בשנות ה-60: לה דולצ'ה ויטה, בוקאצ'ו 70'
בשנות ה-70: אמריקן גרפיטי, קוואדרופניה
בשנות ה-80: פני צלקת, בוקר טוב וייטנאם
בשנות ה-90: הכישרון של מר ריפלי, אמריקן פאי
בשנות ה-2000: רווק פלוס ילד, אלפי, היום שאחרי מחר, מזימות זרות, מינכן
הווספה היא גיבורת הסרט המונפש "לוקה" משנת 2021.
הערות שוליים

↑  וספה, באתר ישראל היום
↑  שרות וספה בארצות הברית
↑  צרעה מזרחית (שם מדעי: Vespa orientalis)
↑  The Vespa Scooter
↑  קטלוג דו-גלגליים "סירס אולסטייט" searsallstateriders.com
↑  עזרא יצחק, סליחה, זה וספה?, באתר הארץ, 27 במאי 2004
↑  עזרא יצחק, ממשיכת הדרך, באתר הארץ, 8 בנובמבר 2006
↑  אייל פרדר, צרעה חושנית, באתר הארץ, 21 במרץ 2007
↑  אייל אברהמי, ‏לא על הנוסטלגיה לבדה: מבחן דרכים לווספה החדשה - סופר GTS 300, באתר גלובס, 23 בינואר 2009
↑  פייננשל טיימס, ‏וספה זה כבר לא רק קטנוע: יצרנית מוצרי הטיפוח האמריקאית קוטי תייצר בשמים תחת המותג האיטלקי, באתר גלובס, 17 בפברואר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536681005171  BNE: XX4576928  BnF: cb12542529q (data)  GND: 4117372-7  LCCN: sh85142936  LNB: 000299218  NKC: ph1058931  SUDOC: 034698124 
וספה בעלת עיצוב של הדגם המקורי משנות ה-40 של המאה ה-20 וסירת צד לנוסע
דגם ה-ET4 בנפח 125 סמ"ק משנת 1998
דגם ה-GT 200 משנת 2004
ורוס (גלדיאטור)

ורוס, במקור ממואסיה, היה עבד שהפך לגלדיאטור מפורסם בתקופתם של אספסיאנוס ושל טיטוס, בחלקה השני של המאה הראשונה. הקרב שלו כנגד עמיתו, הגלדיאטור פריסקוס, היווה את שיאו של היום בו נפתחו מאה ימי משחקים לציון חנוכתו של האמפיתיאטרון הפלאבי, אשר כונה מאוחר יותר הקולוסיאום, בשנת 80. הקרב תואר בשירו מלא דברי השבח של מרטיאליס -  זהו התיעוד המפורט היחיד ששרד עד היום של קרב גלדיאטורים.
באופן חריג ביותר הכריז טיטוס על שני הגלדיאטורים כמנצחים בקרב והעניק להם חרב עץ, עלה דקל ואת חרותם.
מרטיאליס, Liber de Spectaculis, XXIX:
| --- | --- |
הואיל ופריסקוס וורוס שניהם האריכו את התחרות, ובמשך זמן רב היה הקרב שקול, קריאות רמות עתרו משך זמן רב לשחרור האנשים; אך קיסר עקב אחר חוקו שלו; – לפי חוק זה, נלחמים עם מגן עד שאצבע מורמת: – הוא עשה מה שמותר, חילק מאכלים ומתנות לעיתים קרובות. אך קץ נמצא לחלוקה השקולה: שווים בלחימה, שווים בכניעה. קיסר שלח חרבות עץ לשניהם ודקלים לשניהם: בכך אומץ כשרוני קיבל פרס. זה לא קרה תחת אף שליט אחר מלבדך, קיסר: כששניים לחמו, שניים היו המנצח.: Cum traheret Priscus, traheret certamina Verus, esset et aequalis Mars utriusque diu, missio saepe uiris magno clamore petita est; sed Caesar legi paruit ipse suae; – lex erat, ad digitum posita concurrere parma: – quod licuit, lances donaque saepe dedit. Inuentus tamen est finis discriminis aequi: pugnauere pares, subcubuere pares. Misit utrique rudes et palmas Caesar utrique: hoc pretium uirtus ingeniosa tulit. Contigit hoc nullo nisi te sub principe, Caesar: cum duo pugnarent, uictor uterque fuit.
זיזיים חשופים

| זיזיים חשופים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: ציפורנאים
משפחה:: ירבוזיים
סוג:: זיזיים
מין:: זיזיים חשופים
שם מדעי
 Traganum nudatum ‏דליל, 1813

זִיזַיִם חֲשׂוּפִים (שם מדעי: Traganum nudatum) הוא שיח בן-שיח ממשפחת הסלקיים.
מבנה הצמח

צבעו של הצמח ירוק ולו חמישה עלי כותרת ירוקים פשוטים. עלי הצמח מסודרים בצורה מסורגת, קצותיהם מעוגלים, ממרכזם יוצא חוד טיפוסי, והם גליליים ובשרניים. הצמח חסר קוצים ועלי לוואי. גבעוליו של זיזיים חשופים הם עגולים ובעלי קליפה לבנה מבריקה, והוא בעל זרעים ופירות אחידים.
תקופת צמיחה

צמח זה גדל בעיקר בחודשים פברואר, מרץ ואפריל.
בית גידול ותפוצה

צמח זה גדל במדבר ובקרקעות מלוחות והוא מצוי בדרום הנגב, במערב הנגב, במדבר יהודה, בבקעת ים המלח ובבקעת הירדן .
הערות שוליים

↑  זיזיים חשופים – Traganum nudatum Delile | צמחיית ישראל ברשת, באתר צמחיית ישראל ברשת
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "זיזיים חשופים".
זיזף אגה

זיזף אגה (שם מדעי: Scleronycteris ega) הוא סוג של עטלף קטן ונדיר במשפחת הזיזפיים, שאנדמי למרכז יער האמזונס ומהווה מין יחיד בסוג. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1912 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, ומעט מאוד ידוע עליו.
תיאור

לזיזף אגה ראש צר ומוארך, גוף קטן ואוזניים קצרות ומחודדות עם צפירים זעירים. שפתיו מכוסות בחריצים ויבלות ושסועות במרכז, והשפת התחתונה ארוכה מן העליונה. לשונו של הזיזף דקיקה וארוכה ומותאמת לליקוט צוף ואבקנים. העיטור האפי שלו זקוף וקטן למדי, וצורתו כראש חץ מעוצב. אורך ראשו וגופו של זיזף אגה 57 מ״מ, אורך זרועותיו 33–35 מ״מ, ואורך זנבו 6 מ״מ. השפתיים והחוטם מכוסים בזיפים ארוכים.
הפרווה של זיזף אגה גסה, צפופה וחדגונית. צבעה הכללי חום אפרורי, חום קרמל או קקאו והיא שזורה בשיער שחור, בז׳ ולבן. הכנפיים שחורות או סגלגלות, והזרועות, הפנים והרגליים בצבע בורדו. השפתיים והעיטור האפי שחרחרים בדרך כלל. האוזניים שחורות בקצוות וורודות בחלקן הפנימי.