אלפונס ברטיון
עבודתו של ברטיון במשטרת פריז > טכניקת תצלום פורטרט הזהות המשטרתי

ראשית הבין ברטיון שכדי שתצלום הפורטרט, תמונת המעצר, תוכל להועיל בשיטת הזיהוי שלו, עליו להיות תקני (סטנדרטי). כך ניסח ברטיון את ציפייתו מתצלום זהות משטרתי:
כל סובייקט חייב להיות מצולם –
1. חזיתית
2. בפרופיל, מצד ימין, בתנאים שווים אלה:
א. תאורה, ב. יחס הקטנה, ג. חשיפה, ד. פורמט.
תמונת הפנים המלאות תואר בפנס שיאיר מצדו השמאלי של הסובייקט, והצד הימני ייוותר יחסית בצל.
תמונת הפרופיל תואר בפנס שיאיר אנכית את הסובייקט.
יחס ההקטנה שיאומץ לצילום המשטרתי של פורטרט בפנים מלאות או בפרופיל, הוא שביעית. במילים אחרות, מספר העדשה שייבחר והמרחק שיפריד בין העדשה וכיסא הצילום יאורגן באופן שאורך של 28 סנטימטר בקו אנכי מהזווית החיצונית של עינו השמאלית של המצולם יתקבל בתמונה דימוי המוקטן לגודל של 4 סנטימטר, בסטייה של מילימטר מעלה או מטה (4X7=28).
לצילום החזיתי של הפנים המלאות יש למקד את המצלמה אל הזווית החיצונית של העין השמאלית, ואילו שבתמונת הפרופיל על המיקוד להיות מונח על הזווית החיצונית של העין הימנית, כששני החלקים האלו תואמים בהתאמה את המיקום המרכזי והברור ביותר של כל תנוחה...
כדי להימנע מבלבול בתרחישים עתידיים, די להוסיף שתי תומכות לרצפת הסטודיו אחת ולתמיד, שיאפשרו לכיסא ולמצלמה להיות מוחזרים מיד למקומם היחסי.
הכרחי לחלוטין ששתי התנוחות של התצלום המשטרתי למטרות זהות יצולמו כשראשו של המצולם גלוי.
אם מסיבות מסוימות של הכנת תיק המקרה יש לצלם את הסובייקט גם כשכובע לראשו, תנוחה זו צריכה לבוא בדיוקן שלישי, שעדיף לצלמו בתנוחה חזיתית, בהתאם לאמור בסעיף 25.
בתנוחת החזית והפרופיל – הקפידו שהסובייקט ישב בזווית ישרה, כשכתפיו באותו הגובה ככל שהדבר ניתן, הראש נח על גבי מִסעַד הראש ומבטו 'אופקי, ומופנה הישר לפניו.
בתנוחת הפנים המלאות, על עיני הסובייקט להתמקד בעדשה, מה שעל פי רוב לא יוצר בעיות. בצילום הפרופיל יש להימנע מהסטת המבט הצידה לכיוון המפעיל (=הצלם) בהפניית מבטו לעבר מטרה, או מוטב ראי, שיוצבו בכיוון הפרופיל ורחוק ככל שמאפשר רוחבו של הסטודיו, ובגובה עדשת המצלמה, כ-1.2 מטר לערך מעל הרצפה.
פילוס התמונה. אסור להוריד או להרים את ראש העדשה...
על השער להיות מוסט מהאוזניים והפרופיל וגם מהפנים. כדי להשיג זאת, במקרים של ראשים לא מטופחים ו"מרדניים" המלאים בשער, לעיתים יהיה הכרח לאחוז בשער במיתר או ברצועה אלסטית (רק למראה הפרופיל).
צילומי פרופיל שבהם צורת האוזן אינה נראית במלואה יש לצלם שוב ...
אסור לצילומים לעבור שום סוג של ריטוש, למעט מקרים של חורים או נקבים באמולסיה שיוצרים נקודות שחורות על גבי ההדפס שנראות כמו נקודות חן או צלקות. פעולות לייפוי הסובייקט והפיכתו לבעל מראה צעיר יותר במחיקת קמטים, צלקות ופגמים בעור אסורות בהחלט.
בשירות הצילום של הפרפקטור-דה-פוליס, כדי להימנע מבלבול בתמלול המצב החברתי, וכדי להקל את הסיווגים נוספים, לכל תצלום יינתן מספר זמני, התואם למספר הרשום ברשימה היומית של התמונות שיש לצלם. המספרים, המודפסים על כרטיסיות בגודל שלושה סנטימטרים בכל צד, יוחלקו בזה אחר זה לתוך נרתיק שבראש הגב של הכיסא, הנראה מן הצד.
המידע שמשועתק בצילום עצמו מאפשר לאתר מיד את שמו של הסובייקט, על ידי חיפוש ברשימות היומיות. אז השם נחקק בכתיב הפוך על גבי האמולסיה, מתחת לפרופיל. ומיד מתחת לו את התאריך בו צולמה התמונה, כתוב במספרים בסדר הרגיל: יום, חודש, שנה. לבסוף, בצד ימין, מתחת לפורטרט החזיתי, חרוט את המספר הסידורי הכללי [...]
צילום הזהות החזיתי נועד לעזור בזיהוי מהיר על סמך ראייה. את הצילום "יזהו כל המכרים והחברים" של האסיר, וגם האסיר עצמו. זאת משום שבחיי היום-יום שלנו אנו רגילים לצפות בפנינו ובפני אחרים מהחזית. הפורטרט החזיתי נועד לשוטרים שמחפשים חשוד ברחוב, להפצה בקרב קהל של צופים לא מיומנים, או להצגה בפני קורבנות או עדים. הוא נועד הייתה ליצור מראה כללי ואידיאלי ככל הניתן, שיוכל לקלוע לכמה שיותר מזוויות הפנים של המצולם, כמה שיותר אפשרויות הבעה ורגעים, באופן שיתאים לזהותו במהירות, אף ברחוב ההומה, גם אם זמן הצפייה של השוטר בחשוד הוא קצר ביותר. מראה הפנים במצב "חצי מנוחה" נחשב על ידו כמתאים ביותר. לכן, אל לתצלום החזית להראות את אדם בתנועה, או עם הבעה חולפת, משום שתמונות אלו יראו אותו באופן מאוד רגעי, ספציפי ולא כללי, ולכן לא יהיו יעילים למטרות זיהוי.
עם זאת, ברטיון הבין שיחסי דמיון בין תצלום הזהות לבין הפושע, כפי שהוא נקלט על ידי מראה העיניים, הם בעייתיים ואינם תורמים לעבודת המשטרה. הוא מכנה את תצלום הפורטרט החזיתי "תמונה לא הגיונית" (l'image irraisonée) משום שהוא מתבסס על הזיכרון הוויזואלי האנושי, שאינו אמין. לעומת זאת, "זהו [תצלום] הפרופיל עם הקווים המדויקים שלו שמספק אינדיבידואליות קבועה לכל פנים", מאחר שקווי הפרופיל אינם משתנים במהלך השנים אצל אדם בוגר. ואולם, תצלום הפרופיל "ייתקל בהססנות ואולי אף בהכחשה על ידי אנשים מסוימים שאינם תופסים שזהו ייצוג, מכיוון אחר, של אותו אינדיבידואל אותו הם כן מכירים במראה מהחזית", זאת משום שאיננו מורגלים לראות את עצמנו או את מכרינו מזווית זו. ובכל זאת, דווקא תצלום זה יאפשר, לעין של שוטר מיומן, לחלץ את הזהות של העבריין באופן המדעי והשלם ביותר.
שיטתו של ברטיון יוצרת קשר מורכב בין הפורטרט המצולם לבין המציאות. הדמיון למציאות אינו נמדד עוד ביחס לרשמי החושים והראייה, אלא ביחס למערכת המדידה והתיוק, ובמידת מה, נגד הראייה הבלתי אמצעית. תפיסת הדמיון של התצלום למציאות, בשיטת הזיהוי שהציע, מזכירה ניסויים מדעיים אחרים שנעשו בעזרת המצלמה באותה תקופה, כגון תצלומי כרונופוטוגרפיה שיצר אטיין ז'ול מארה או תצלומים מורכבים שיצר פרנסיס גולטון, בהם המצלמה אינה מתעדת את מה שהעין רואה ממילא, אלא מייצרת תצלומים מהירים יותר ממה שהעין הלא מזוינת יכולה לראות (מארה) או תצלומים סטטיסטיים, שמרכיבים יחד מספר רב של דימויים ליצירת טיפוס אידיאלי ממוצע (גולטון). מהרגע בו חצה הצילום את סף הראייה, תצלומים הפכו ליותר מאשר תמונות – הם הפכו למידע (data), וככאלו, המידע שבתצלומים אינו נגזר מהשוואתם למציאות, אלא מהשוואתם לתצלומים אחרים.