stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיקסי ביב גרייבס
הערות שוליים

↑  דיקסי ביב גרייבס, באתר אנציקלופדיית אלבמה (באנגלית)
↑  דיקסי ביב גרייבס, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SNAC: w65t6qgw  US Congress: G000391
דידייה בורקהלטר

דידייה בורקהלטר (Didier Burkhalter; נולד ב-17 באפריל 1960) הוא פוליטיקאי שווייצרי מן המפלגה הליברלית השווייצרית, אשר כיהן כשר החוץ של שווייץ. במהלך שנת 2014 כיהן גם כנשיא שווייץ.
ביוגרפיה

בורקהלטר נולד וגדל בכפר אוברנייר על שפת אגם נשאטל. השלים לימודים לתואר אקדמי בכלכלה, ולפני שעבר לפוליטיקה מילא מספר תפקידים בעולם האקדמי והמגזר הפרטי.
בשנת 1985 הצטרף בורקהלטר למפלגה הדמוקרטית הרדיקלית (כיום המפלגה הליברלית הדמוקרטית, או ה-FDP). בשנים 1990 עד 2001 כיהן בפרלמנט של קנטון נשאטל. מ-1991 ועד 2005 היה חבר מועצת עיריית נשאטל ועמד בראשה במשך שלוש תקופות.
ב-2003 נבחר בורקהלטר לחבר המועצה הלאומית, הבית התחתון של אספת הברית של שווייץ. ב-2007 נבחר למועצת הקנטונים, הבית העליון של אספת הברית. במהלך תקופה זו שימש כחבר במספר ועדות פרלמנטריות פדרליות והיה גם חבר במשלחת השווייצרית לאספה הפרלמנטרית של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE).
ביוגרפיה > כהונה במועצת הברית

ביולי 2009 הכריז על מועמדותו לכהן במועצת הברית (ממשלת שווייץ) ובנובמבר אותה שנה נבחר לתפקיד. שימש שר הפנים (ראש המחלקה לענייני פנים) בשנים 2009–2011 ולאחר מכן היה לשר החוץ (ראש המחלקה לענייני חוץ), תפקיד בו שימש גם כמקביל לכהונתו כנשיא. במאי 2013 ביקר בורקהלטר בישראל.
במהלך שנת 2013 שימש בורקהלטר כסגנו של נשיא שווייץ באותה שנה, אולי מאורר. ב-4 בדצמבר 2013 בחרה בו אספת הברית לשמש כנשיא שווייץ במהלך שנת 2014. בתום השנה פינה את מקומו לסימונטה סומרוגה.
בורקהלטר פרש ממועצת הברית ב-31 באוקטובר 2017. במקומו נבחר למועצה איניאציו קאסיס, שגם ירש את תפקידו כשר החוץ.
באפריל 2018 התבטא בורקהלטר כי היה חלוק על עמיתיו למועצת הברית במספר עניינים ערכיים יסודיים, ובהם יצוא נשק לאזורי קונפליקט וכן סגירת פערי השכר בין גברים לבין נשים.
בורקהלטר נשוי לאשה ממוצא אוסטרי ואב לשלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  Didier Burkhalter, OSCE
↑  מקור: Ex-foreign minister differed from government on ‘fundamentals’.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 135680212  HDS: 059641  ISNI: 0000 0000 7981 5210  LCCN: n2009034778  SUDOC: 183287878  VIAF: 3696318   WorldCat (עם VIAF): 3696318
דוד מלץ

| --- | --- |

דיוקנו של דוד מלץ בצעירותו
 לידה:  22 בנובמבר 1899 בנדין, רפובליקת פולין 
 פטירה:  11 באוקטובר 1981 (בגיל 81) עין חרוד איחוד, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  עין חרוד איחוד 
 שפות היצירה:  עברית 
 בן או בת זוג:  יהודית מנש  רוחמה חזנוב 
 
דוד מַלֶץ (כ"ו בכסלו תר"ס, 28 בנובמבר 1899, בנדין – י"ד בתשרי תשמ"ב, 11 באוקטובר 1981) היה סופר עברי, ממייסדי קיבוץ עין חרוד וממבקריה הראשונים של התנועה הקיבוצית.
ביוגרפיה

מלץ נולד בסתיו 1899 בעיירה בנדין (Bedzin) שבדרום פולין (אז באימפריה הרוסית) בחורף שנת תר"ס (1899). בשנות מלחמת העולם הראשונה ניסה לארגן קבוצות ללימוד עברית וציונות תוך נדודים. עם תום המלחמה עלה לארץ ישראל בעלייה השלישית והצטרף לקבוצת מייסדי עין חרוד. מלץ עבד בחקלאות, וצפה בעין בוחנת במתחולל בחברה הקיבוצית. את מסקנותיו פרסם בספרו הראשון "מעגלות" – כתב אישום חריף ראשון של הכשלים והבעייתיות בחיי הקיבוץ ושל ניתוח חיי הפרט בתוך קבוצה המעלה על נס את הקולקטיב. הספר, הכתוב כרומן אוטוביוגרפי, היה אחד הראשונים שיצאו בהוצאת עם עובד בשנת 1944. הוצאת הספר לוותה בביקורת קשה של ראשי ההתיישבות העובדת על עורך ההוצאה, ברל כצנלסון, על שהסכים להוציאו. הוא זיכה את מחברו בפרס ברנר (1945). בשנת 1950 ראה אור בתרגום לאנגלית.
הוא קידם הוצאה לאור של ספריו של חברו שלמה ריכנשטיין
בשנת 1921 נישא ליהודית לבית מֶנש. לשניים נולדו בת ובן. בנו, סגן רפי מלץ נהרג במלחמת העצמאות, בקרב נבי סמואל.
בשנת 1933 נישא בשנית, לסופרת רוחמה חזנוב. לשניים נולדו שתי בנות.
מלץ שימש שנים רבות מורה לספרות.
לאחר הפילוג בקיבוץ המאוחד היה חבר עין חרוד איחוד.
מלץ נפטר בשנת תשמ"ב-1981 ונקבר בקיבוצו.
בשנת תש"ט ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד ומשק עין-חרוד הספר "ביקוד", שבו נדפסו מכתביו להוריו ולחברתו.
ספריו

מעגלות: סיפור, תל אביב: עם עובד – ספריה לדור, תש"ה.
חתחתים בדרך: סיפורים מחיי הקבוצה, תל אביב: בטֶרם, תש"ז.
השער נעול, תל אביב: עם עובד – ספריה לעם, תשי"ט 1959.
מסביב לעיקר: (לדמותו של דור), תל אביב: תרבות וחינוך, תש"ל.
לדרכו התועה: סיפור, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ו.
דוד מלץ, רוחמה חזנוב, שני סיפורים ואחד, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"א. (כולל את הסיפורים "בא" ו"כאן ומעבר" למלץ ו"המאמין אתה?" לאשתו רוחמה חזנוב)
בתרגום:
David Maletz, Young Hearts: A Novel of Modern Israel; translated from the Hebrew by Solomon N. Richards, New York: Schocken Books, 1950. (אנגלית: מעגלות)
עריכה:
דוד מלץ (עורך), האדם בהתיישבות: דברים בכינוס לשאלות החברה בהתיישבות העובדת בסמינריון מפלגת פועלי ארץ ישראל, ירושלים 1947, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ ישראל, תש"ח.
לקריאה נוספת

דוד מלץ: (נולד בבנדין... שנת ה’ תר"ס 1899. 11. 30, נפטר באור לי"ד בתשרי ה’ תשמ"ב 11 באוקטובר 1981...), [עין חרוד אחוד : עין חרוד איחוד, תשמ"ג]. (משלו ולזכרו) (הופיע ביום השנה לפטירתו)
מוטי זעירא, עף בכנפיים שבורות: סיפור חייו ויצירתו של דוד מלץ, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"א 2011.
הערות שוליים

↑  דוד מלץ, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה".
↑  פרס ברנר – לד. מלץ, משמר, 18 באפריל 1945; יהודה בורלא, ישראל כהן, ד. א. פרידמן, חות דעת של ועדת השופטים בדבר הפרס ע"ש י. ח. ברנר למלץ, דבר, 4 במאי 1945.
↑  https://library.osu.edu/projects/hebrew-lexicon/02015.php
↑  ראו: ש. שלום, במערכות היצירה: ביקוד, דבר, 2 ביוני 1949.
↑  ביקורת: י. יציב, מעגלות, דבר, 29 בדצמבר 1944; גיטל מייזל, שני ספרים על הקיבוץ, משמר, 23 במרץ 1945; יעקב רבינוביץ, על ספורי הקיבוץ, דבר, 4 במאי 1945.
↑  ביקורת: רבקה כצנלסון, שער נעול, דבר, 4 בספטמבר 1959; חיים דן, צוותא ומשעולי צדדין: עם הופעת הספר "שער נעול" לדוד מלץ בהוצאת עם עובד, דבר, 25 בדצמבר 1959, המשך.
↑  ביקורת: בצלאל שחר, מסביב לעיקר, דבר, 27 במרץ 1970.
↑  ביקורת: עליזה שנהר, התעייה באין דרך: על שני רומאנים: "לדרכו התועה" לדוד מלץ ו"שורשים במים" למרים ברנשטיין-כהן, דבר, 10 בדצמבר 1976.
↑  אבי-טנא, דפדוף ראשון: סיפורת: שכול ואהבה, דבר, טור 1, 20 בנובמבר 1981.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273234205171  PLWABN: 9811250694805606  BnF: cb17082650g (data)  CiNii: DA19561080  GND: 131616951  ISNI: 0000 0000 8196 4055  LCCN: n82231762  SUDOC: 234788658  VIAF: 10983633   WorldCat (עם VIAF): 10983633
דיאז (קומונה)

| --- | --- |
סמל דיאזסמל דיאז

 מדינה:  צרפת צרפת
 חבל:  גראנד אסט
 מחוז:  מוזל
 ראש העיר:  פרננד לורמן
 שטח:  9.35 קמ"ר
 גובה:  219 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בקומונה:  2,794 (1 בינואר 2021)
  ‑ צפיפות:  410 נפש לקמ"ר (2009)
 קואורדינטות:  48°48′44″N 6°43′11″E﻿ / ﻿48.812222222222°N 6.7197222222222°E﻿ / 48.812222222222; 6.7197222222222 
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.mairie-dieuze.fr
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי דיאז(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי דיאז(למפת גראנד אסט רגילה) שטרסבורג מילוז מץ נאנסי אפינאל ורדן שאלון-אן שמפאן  ריימס שרלוויל מזייר  טרואה שומון בורגון-פראנש-קונטה א. דה פ.  או-דה פראנס  בלגיה לוקס. גרמניה שווייץדיאז(למפת גראנד אסט מוגדלת) שטרסבורג מילוז מץ נאנסי אפינאל ורדן שאלון-אן שמפאן  ריימס שרלוויל מזייר  טרואה שומון בורגון-פראנש-קונטה איל דה פראנס  או-דה פראנס  בלגיה לוקסמבורג גרמניה שווייץדיאז  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
דיאז (בצרפתית: Dieuze, הגייה: /Di'euze/) היא קומונה במחוז מוזל שבחבל גראנד אסט בצפון-מזרח צרפת. בעבר הייתה שייכת לאזור גרמני שנקרא דוס (Duss).
היסטוריה

העיר דיאז היא עתיקה ושורשיה מגיעים עד התקופה הרומאית. באותה העת העיר שגשגה בעקבות מכרות מלח שנמצאו מקדמת דנא. ההיסטריה של מתועדת עוד מן המאה ה-12.
עיר זו הייתה מקום הולדתם של צרפתים מפורסמים רבים:
שארל הרמיט - מתמטיקאי.
גוסטב שרפנטייה - מלחין.
בית כנסת דיאז
גטו שימלאו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  גטו
 מדינה:  רומניה 
 מחוז:  שימלאו סילבאניי 
 נתונים
 קואורדינטות:  47°14′00″N 22°48′00″E﻿ / ﻿47.2333333333°N 22.8°E﻿ / 47.2333333333; 22.8
 he
 
גטו שימלאו (או גטו צ'היי) הוקם בתקופת השואה ליד העיר סילאג'-שימלאו (בהונגרית: Szilágy-somlyó; ברומנית: Șimleu Silvaniei; בכתב העברי שנהג אז: שׁאֹמְלוֹיא) שבצפון טרנסילבניה, הונגריה.
רקע

עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון והתגברות האנטישמיות הכללית באירופה החלו מדינות רבות, ביניהן ממשלת הונגריה, להגביל את זכויות היהודים בגבולותיהן. כתוצאה מידידותה של הונגריה עם גרמניה הנאצית זכתה הונגריה בשנת 1940 (במסגרת תכתיב וינה) בשטחי צפון טרנסילבניה, שהיו עד אז בשליטת רומניה, ובתוכם בעיר שימלאו-סילבאניי.
במרץ 1944 פלשה גרמניה הנאצית אל הונגריה במבצע מרגרטה, וכבשה אותה ללא התנגדות. עם הפלישה, שכפתה על עוצר הונגריה מיקלוש הורטי את הממשלה הנאצית הקיצונית בראשות הגנרל פושע המלחמה דֶמֶה סטויאי, נכנסה שואת היהודים בהונגריה לשלב המזורז של "הפתרון הסופי". במהרה נכנסה תוכנית ההשמדה של היהודים לפעולה בהונגריה, ושלב הביניים בתוכנית - לאחר שנוצל כוח העבודה של היהודים עד תום, ולפני שילוחם אל מחנות ההשמדה או חיסולם בדרכים שונות - היה ריכוז וכליאת היהודים בגטאות. בשם "גטו" כינו הנאצים רחובות ורבעים מגודרים שבהם רוכזו יהודי הסביבה לפי צווים מיוחדים שהודפסו בכרוזים.
הקמת גטו שימלאו

במסגרת תוכנית ההשמדה הוחלט להקים במהירות גטו ליהודי מחוז סילאג'.
ההחלטה על הקמת הגטו בשימלאו התקבלה בוועידה שהתקיימה ב-26 באפריל 1944 בעיר סאטו מארה (סאטמר). בוועידה השתתפו שישה בכירים ממחוז סילאג': אנדרֶאַש גאזדה (András Gazda), עוזרו של מושל מחוז סילאג'; לוטננט קולונל גיאורגי מאריסקָה (György Mariska), מפקד יחידת הז'נדרמריה של המחוז; יאנוש סרֶטֶר (János Sréter), ראש עיריית זלאו (Zalău); יוזף אוּדווארי (József Udvari), ראש עיריית שימלאו; פֶרֶנץ אלקס (Ferenc Elekes), מפקד המשטרה של זלאו; ואיסטבאן פֶּטש (István Pethes), מפקד המשטרה של שימלאו.
האיספאן של מחוז סילאג', הברון יאנוש יושיקה (János Jósika), עודכן בהחלטה בידי גאזדה, ובתגובה הודיע על התפטרותו מתפקידו, עקב התנגדותו המוסרית להחלטה. יושיקה הוא אחד הגורמים ההונגרים הבודדים שהעזו לנקוט עמדה ציבורית נגד פעולות אנטישמיות בתקופת השואה, הרואה את הפעולות כבלתי מוסריות ובלתי חוקיות. יושיקה הוחלף על ידי הגנרל דמה סטויאי בלאסלו שלאבי (László Szlávi), ששיתף פעולה באופן מלא עם התוכנית.
לאחר שיבת הפקידים האחראיים מסאטו מארה התקיים דיון במשרדי מושל המחוז, בֶּלה סאמי (Béla Sámi), בנוגע למיקומו של הגטו. בדיון השתתפו בין היתר בכירי ענף הבריאות בסילאג' וכן ראש העיר הפאשיסטי של שימלאו, לאסלו קראסנאי (Laszlo Krasznai).
לבסוף הוחלט להקים את הגטו סמוך לשימלאו, בכפר צ'היי (בהונגרית: Cehei; ברומנית: סליליצ'היי, Slylycsehi) שעל יד העיר.
אכלוס הגטו

קיבוץ היהודים החל לצאת אל הפועל. מפקדי המשטרה פטש ואלקס היו אחראים על ריכוזם של יהודי שימלאו וזלאו, ובשאר המחוז נאספו היהודים בהוראתו של עוזר המושל גאזדה ובפיקוחו הישיר של מפקד הז'נדרמריה מאריסקה.
במחוז סילאג', לפי מפקד ממשלת רומניה משנת 1930, חיו כ-14,000 יהודים, אולם באפריל 1944 נותרו רק כ-8,500 יהודים במחוז, והם שהובאו כולם אל הגטו. הירידה במספר יהודי המחוז באה כתוצאה מהדיכוי שחוו היהודים בשנים הקודמות, ובפרט כתוצאה מעבודות הכפייה בחזית הרוסית, בגבול אוקראינה, אליהן נשלחו יהודי המחוז מגיל 16 עד 60 בשנים 1942–1943. מסיבה זו, נלקחו לגטו בעיקר ילדים, נשים, קשישים או חולים.
יהודי שימלאו רוכזו בגטו בכפייה החל מאסרו חג של פסח, 16 באפריל 1944. עד 3 במאי (י' באייר ה'תש"ד) היו כבר כל יהודי שימלאו בגטו. לפני כניסתם של היהודים לגטו עשקו מהם ההונגרים את כל חפצי הערך והתכשיטים שנשאו עליהם.
במהלך מאי ויוני של אותה השנה הצטרפו אליהם מרבית התושבים היהודיים של מחוז סילאג' (מהערים טושנאד, ז'שיבוי, קראסנה, זלאו, צ'הו-סילבאניי ועוד), ביניהם:
רבי שלמה זלמן אהרנרייך, רבה של שימלאו
חתנו הרב אשר אנשיל כץ, רבה של דונאיסקה סטרדה
מהר"ם בריסק, רבה של טושנאד
רבי אשר אנשיל וייס, רבה של נאג'פאלו
אלי ברקוביץ'-גרוס, לימים סופרת ומשוררת
אווה מוזס קור, מתאומי מנגלה ופעילה להנצחת ולתיעוד השואה
בנוסף שהו בגטו רבני הערים קרסאנה, זלאו, ועוד. כל הרבנים שהוזכרו לעיל נרצחו זמן קצר לאחר מכן, מייד עם הגיעם למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
החיים בגטו

בשיאו התגוררו בגטו שימלאו, בתנאים קשים וסדיסטיים, למעלה מ-8,500 יהודים מכל מחוז סילאג'. היהודים שוכנו במתחם בית החרושת ללבנים "קליין" (שהיה בבעלות אשר קליין היהודי) ששכן בכפר צ'היי הסמוך לשימלאו, באזור ביצתי המרוחק כחמישה קילומטרים ממרכז העיר שימלאו. בית החרושת לא הכיל יותר ממחצית ממספר היהודים, ומשפחות רבות נאלצו להתגורר תחת כיפת השמיים, בבוץ ובקור. שטח הגטו כולו היה זעיר – רחבו היה 200 מטר וארכו 700 מטר בלבד.
על התנאים בגטו שימלאו נאמר כי הם היו הגרועים ביותר בכל טרנסילבניה. היהודים בגטו סבלו מצפיפות חמורה וממחסור חריף במזון ובשתייה, וסבלם הוכפל עקב ההתעללויות שספגו. מפקד הגטו היה ראש העיר לאסלו קראסנאי, שנודע כאחד ממפקדי הגטאות האכזריים ביותר בהונגריה; הוא פיקד על יחידת ז'נדרמריה מיוחדת שהובאה מבודפשט לשמירה על תושבי הגטו. בפיקודו, התעללו ההונגרים הפאשיסטים ביהודי הגטו: הם שלחו אותם לעבודות מפרכות, הכו אותם וגזלו את חפציהם. בין היתר פקד קראסנאי לצלם את היהודים בעת עשיית צורכיהם ולהציג את התמונות בפומבי לצד כיתוב אנטישמי, להכות אותם בפומבי כדי שיגלו את מקומות המסתור של חפצי הערך שלהם, ועוד. בגטו הוקם גם חדר עינויים מיוחד ובו עונו היהודים כדי שיסגירו את המקומות בהם הסתירו את רכושם. עונש מקובל בגטו, גם על עבירות פעוטות, היה תלייה מעץ בכפיתת ידיים ורגליים במשך שעות, ובמידה והנענש היה מתעלף היו ההונגרים שופכים עליו מים קרים כדי שיתעורר, וחוזר חלילה. במיוחד התנכלו ההונגרים לרבנים שהיו כלואים בגטו: הם גילחו בפומבי את זקנם של מהר"ם בריסק והרב אהרנרייך, ושרפו את כתביו של הרב אהרנרייך לעיניו.
הזוועות בגטו שימלאו הדהימו אפילו את קפטן אבומאל (Abumall) מהגסטפו שביקר בגטו, הזדעזע ממראה עיניו ואמר כי יש לו עשרים וארבעה מחנות תחת פיקודו, אולם אין אף אחד מהם שמצבו כה עלוב ותנאי החיים בו כה אכזריים כגטו שימלאו.
עקב מצבם הבריאותי החמור של יהודי הגטו - שנגרם מעינויים פיזיים, רעב, ואי-אספקת מים כמעט מוחלטת - היהודים ששהו שם הגיעו לאושוויץ במצב גרוע במיוחד, ומסיבה זו אחוז גבוה בצורה יוצאת-דופן מתוכם נשלחו בסלקציה ישירות אל תאי הגזים, מייד עם הגעתם למחנה.
קיצם של היהודים בגטו

בחג השבועות של אותה השנה, כעבור שישה שבועות מהקמת הגטו, נלקחו ברכבת טרנספורט (בקרונות ששימשו להובלת בקר) הראשונים מבין יהודי הגטו אל מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, על ידי הז'נדרמים ההונגריים בפיקודו של קראסנאי. בהמשך החודש בוצעו עוד שני משלוחי מוות, שרוקנו את יהודי הגטו כולו אל מותם. הטרנספורטים יצאו מהמחנה בתאריכים: 29 במאי (ז' סיון, יו"ט שני של שבועות), 3 ביוני ו-6 ביוני 1944.
כל קרון מקרונות רכבת הטרנספורט שהובילה את יהודי סילאג' לאושוויץ היה יכול להכיל בתנאים רגילים כ-40 איש, אולם בפקודת קראסנאי הכניסו ההונגרים לכל קרון בין שבעים לשמונים יהודים. בנוסף, ההונגרים לא סיפקו ליהודי סילאג' אף פירור מזון או שתייה לכל אורך הנסיעה אל אושוויץ.
לאחר צאת הטרנספורט השני גילה הלוטננט קולונל של הז'נדרמים את הדרך הברברית בה הכניסו ההונגרים את היהודים לקרונות, ועם צאת הטרנספורט השלישי ציווה להכניס רק 40 יהודים בכל קרון ולצייד אותם במזון ובשתייה לדרך. כל זה לא עזר כמובן לנוסעים, שעם הגיעם לאושוויץ נספו כולם בתאי הגזים.
תנאי המחיה הקשים והעינויים בגטו, לצד תנאי הנסיעה הבלתי-אנושיים בטרנספורט אל אושוויץ, הובילו לכך שרבים מאוד מיהודי מחוז סילאג', ובפרט ילדים, קשישים וחולים, נשלחו לתאי הגזים מייד עם הגיעם לאושוויץ. גם מתוך אלו ששרדו את הסלקציה ונשלחו למחנות עבודה, נספו רבים בגלל מחלות, רעב ותת-תזונה.
בסיכום כולל, מתוך למעלה מ-8,500 יהודי גטו שימלאו שרדו רק כעשרה אחוזים. רוב ככל ניצולי שארית הפליטה היגרו (חלקם מייד לאחר תום המלחמה, וחלקם שבו לערי הולדתם והיגרו במהלך השנים הבאות) לישראל או לארצות הברית. עד שנות האלפיים נותרו פחות מחמישים יהודים במחוז סילאג' כולו, ובשימלאו-סילבאניי עצמה חיים כיום כעשרה יהודים.
לקריאה נוספת

kurti alexandru, 70 de ani de la marea tragedie a evreilor sălăjeni
אלכסנדרה לוזה, סילאג'שומיו ושומיוצ'הי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 377–378), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הערות שוליים

↑  אחראי המחוז. בהונגרית: Ispán.
↑  לפי עדותה של כרמלה וורצל, ניצולת גטו שימלאו, בתוך: לשבור את השתיקה: זכרונותיה של קיילו (כרמלה) וורצל מתקופת השואה, פרק שלישי.
↑  אברהם פוקס, טאשנד, עמ' 212, ועוד.
↑  אברהם פוקס, טאשנד, עמ' 213; וראו עדותה של כרמלה וורצל, ניצולת גטו שימלאו, בתוך: לשבור את השתיקה: זכרונותיה של קיילו (כרמלה) וורצל מתקופת השואה, פרק שלישי.
1 2  Oliver Lustig, Procesul ghetourilor din nordul Transilvaniei, בוקרשט 2007.
↑  הרב צבי יעקב אבראהאם, לקורות היהדות בטרנסילבניה, עמ' 212; אברהם פוקס, טאשנד, עמ' 217.
דנה אבריש

דנה אבריש היא  מעצבת פנים ישראלית, אמנית רב-תחומית, אוצרת, חוקרת ומרצה.
ביוגרפיה

אבריש גדלה בחולון, בנעוריה שיחקה ושרה בלהקת ״סברס״, להקת הנוער הייצוגית של חולון. בשנת 1993 השתתפה בתחרות מלכת היופי וזכתה בתואר נערת היופי-עשרה, בעקבות כך ייצגה את ישראל בתחרות מיס אירופה.
ב-1995 שימשה כעוזרת המנחה בשעשועון הטלוויזיה "יותר מזל משכל" ששודר בערוץ 2. ב-1996 הופיעה בקליף לשיר "Humana" של הזמרת לארה פביאן. ב-1998 שיחקה את תפקיד שירה באופרת הסבון רמת אביב גימל. ב-2002 הופיעה בקמפיין לעיתונות לקידום שיטת הרזייה.
למדה ציור ופיסול במכון אבני ועיצוב ואדריכלות פנים במכללה למנהל. כמעצבת פנים לקחה חלק בתוכנית הטלוויזיה "עבודת בית". בהמשך למדה לתואר שני בדיפלומטיה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 2020 החלה לימוד דוקטורט באוניברסיטת בר-אילן.
היא שימשה ככתבת רכב בעיתון TheMarker, כתבת עיצוב בעיתון הארץ, בנוסף הייתה כתבת עיצוב בעיתון האיטלקי "קאזה ווג". כמו כן כתבה והפיקה למספר פרויקטים בטלוויזיה הישראלית והטלוויזיה הצרפתית.
דקוריה

.
דקוריה (לטינית: decuria) הייתה ברומא העתיקה קבוצה בת 10 אנשים, שהתאגדה תחת מנהיג או מפקד בעל התואר "דקוריו" (Decurio) או "דקוריון".
מושג זה וחלוקה זו היו נפוצים בחיל הפרשים הרומי.
על פי החלוקה המיוחסת לרומולוס, אוכלוסיית רומא הייתה מחולקת לשלושה שבטים (tribus) עתיקים: הרמנס, טיטיאס ולוקרס. בראש כל שבט עמד טריבון (Tribunus).  כל שבט היה מחולק ל-10 קנטוריות (centuriae) בראשן עמד קנטוריון. כל קנטוריה הייתה מחולקת ל-10 דקוריות בראשן עמדו דקוריו.
באינטררגנום שאחרי מותו של רומולוס, הסנאט הרומי, שכלל באותה עת 100 איש, התארגן במבנה של 10 דקוריות בראשן דקוריו. כל אחד מנושאי תפקיד הדקוריו שלט על רומא במשך 5 ימים כאינטררקס עד שמגיד העתידות אישר שנומה פומפיליוס יכול לעלות לשלטון.
בשלהי האימפריה הרומית הפך המונח דקוריון לתיאור מעמד הדיקוריאנים (Decuriones), מעמד בעלי הקרקע שאינם מתגוררים בווילה שלהם אלא בערים. מתוך שכבה זו הגיעו נושאי המשרות הבכירות בפקידות הקיסרית והבישופות הכנסייתית, כמו גם אבות מנזר. מעמד הדיקוריאנים היו אחראים בערים גם על גביית המיסים והיה עליהם לשלם גירעונות בהכנסות המס מכיסם. התואר היה קיים גם באימפריה המזרחית ובמהלך הזמן הפך לתוארו של גובה המיסים, בלי קשר לאריסטוקרטיה או למעמד חברתי. וכך מצאו עצמם גם יהודי ביזנטיון בתפקיד זה.
| יחידות צבאיות |
| --- | --- | --- |
| העת העתיקה | פלנקס • דקוריה • טורמה • מאניפולוס • קנטוריה • קוהורטה • לגיון • מורה |  |
| העת החדשה | חוליה • כיתה • צוות • מחלקה • פלוגה • גדוד • רגימנט • חטיבה (בריגדה) • אוגדה (דיוויזיה) • גיס (קורפוס) • ארמייה • קבוצת ארמיות • זירה • מטה כללי |  |
| יחידות בחיל הים וחיל האוויר | פלגה • שייטת • מספן • טייסת • כנף • בח"א • להק |  |
| יחידות בצה"ל | חטיבה מרחבית • אוגדה מרחבית • פיקוד מרחבי • המטה הכללי של צה"ל |  |
דקטודון

| דקטודון |
| --- | --- |

תקופה
קרטיקון תחתון
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי עוף
תת־סדרה:: צרפודה
משפחה:: איגואנודוניים
סוג:: דקטודון
מין:: Dakotadon lakotaensis
שם מדעי
 Dakotadon

דקטודון (שם מדעי: Dakotadon; מילולית: "שן דקוטה") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת האיגואנודוניים שבקבוצת האורניתופודה שחי באמריקה הצפונית בתקופת הקרטיקון לפני 130 מיליון שנה. סוג זה היה קרוב לאיגואנודון ויש הכוללים אותו בסוגו.
מאובני הדינוזאור נמצאו בדרום דקוטה, ארצות הברית בחפירות של תצורות לקוטה (Lakota Formation), שם נמצאה גולגולת בעלי נקודות דמיון לאיגואנודון אך גדולה יותר. בתחילה הייתה שייכת לאיגואנודון אך החוקר גרגורי ס. פאול (Gregory S. Paul) החליט לשייכו ב-2008 למין עצמאי. הסוג החדש הגיע לאורך של 6 מטרים בערך ולמשקל של 1 טון.
לא ידוע הרבה על היצור ומאפייניו. ייתכן שהוא נע בעדרים לאורך דרומה של ארצות הברית וליחך צמחייה רכה עם לסתותיו הגדולות.
דקטיליה

פולידקטיליה בכף יד ימין של אדם
דקטיליה (באנגלית: Dactyly) הוא מונח באנטומיה המתייחס לצורה ולמספר של האצבעות בידיים וברגליים בבעלי חיים מפותחים.
בבני אדם, למשל, הנורמה היא פנטדקטיליה - 5 אצבעות בכל גפה. בדו-חיים ועופות רבים קיימת טטראדקטיליה - 4 אצבעות. בעופות אחרים קיימת טרידקטיליה - 3 אצבעות. בסוסים קיימת מונודקטיליה - אצבע בודדת בכל גפה.
קיימת שורה של מחלות תורשתיות הגורמות לפגמים בצורה ובמספר האצבעות. המחלות עלולות להופיע בכל אחת מהגפיים, וכן בכמה גפיים יחדיו בבני אדם:
פולידקטיליה ("היפרדקטיליה") היא מחלה אוטוזומית דומיננטית הגורמת להופעת יותר מחמש אצבעות.
אוליגודקטיליה ("היפודקטיליה") גורמת להופעת פחות מחמש אצבעות. אדקטיליה היא העדר של אצבע אחת.
אוליגודקטיליה נפוצה בקרב שבט הוואדומה (Vadoma, Wadoma) בזימבבואה. לחלק ניכר מבני השבט שתי אצבעות בלבד בכף רגלם.
דוד טברסקי (ירושלים)

האדמו"ר מרחמסטריווקא
רבי דוד טברסקי (נולד בכ"ה בחשוון ה'תשי"ג, נובמבר 1952) הוא האדמו"ר הנוכחי מרחמסטריווקא בישראל.
תולדותיו

נולד בירושלים לרבי ישראל מרדכי ולשרה גרינא בת הרב אלכסנדר אורי (בעל תשובה חסיד רחמסטריווקא, צאצא של רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב). גדל בצל זקנו רבי יוחנן, שימשו, וישן בביתו. למד בישיבת עץ חיים.
בי"ח בסיוון ה'תשל"ב (מאי 1972), נישא לבתו של רבי משה ניישלאס, רב שיכון סקווירא. בשנים הראשונות לאחר נישואיו גר בשיכון סקווירא.
לאחר שאביו נפטר בשנת ה'תשס"ד, סירב רבי דוד להתמנות לאדמו"ר, והציע לחסידי אביו שיקבלו את מרות דודו רבי חי יצחק, המכהן כאדמו"ר בארצות הברית, או שימנו לאדמו"ר את אחיו הרב נחמן יוסף. בסופו של דבר קיבל על עצמו את התפקיד בהוראת דודו.
מהנהגותיו

רבי דוד הוא תלמיד של רבי משה אריה פריינד, שהיה חסיד סאטמר, ובדעותיו נוטה לדעותיו של רבו. בשונה מאביו, אינו מורה להשתתף בבחירות בנימוק שאינו רוצה להתערב בפוליטיקה. הורה למוסדותיו להפסיק ליטול כסף מתקציבי מדינת ישראל.
נהג לערוך טישים ביחד עם דודו רבי חי יצחק, האדמו"ר מרחמסטריווקה בארצות הברית.
מאריך בתפילה. תפילות ראש השנה שלו נמשכות כמעט עד לשקיעת החמה.
צאצאיו

לרבי דוד שתי בנות, שנולדו לו לאחר שנות ציפייה ארוכות. הן נישאו לחתניו:
שמואל אבא טברסקי, בנו של בן דודו הרב יעקב יוסף טברסקי.
דוד יצחק יעקב בידרמן, בן רבי נחמן בן רבי אלתר מלעלוב.
ראו גם

חי יצחק טוורסקי
לקריאה נוספת

ממלכת הפשטות והאמת (כתבת פרופיל), משפחה, כ"ט באייר תשע"א
הערות שוליים

↑  בדו"ח הכספי של עמותת ישיבת רחמסטריווקא לא מופיעות הכנסות ממשרד החינוך וממשרד הדתות בשנת 2008, בניגוד לשנת 2007. עם זאת, מוזכר בו סכום שמקורו במשרד העבודה והרווחה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007517039305171  VIAF: 308263601   WorldCat (עם VIAF): 308263601 
ביחד עם דודו רבי חי יצחק מרחמסטריווקה ארצות הברית
גוסטב קיליאן

| --- | --- |

 לידה:  2 ביוני 1860 מיינץ, הדוכסות הגדולה של הסן 
 פטירה:  24 בפברואר 1921 (בגיל 60) ברלין, רפובליקת ויימאר 
 ענף מדעי:  רפואת הגרון והאף
 מקום לימודים:  אוניברסיטת שטרסבורג   אוניברסיטת פרייבורג   אוניברסיטת ברלין   אוניברסיטת היידלברג
 מוסדות:  פרוספור באוניברסיטת פרייבורג   פרופסור באוניברסיטת ברלין   מנהל קליניקות לאף אוזן גרון בפרייבורג ובברלין
 תרומות עיקריות
 ברונכוסקופיה   ניתוח סינוס מצחי   כלי בדיקה:ברונכוסקופ קשיח - לרינגוסקופ בתליה - ספקולום - קנית
 
גוסטב קיליאן או בשמו המלא יוהאן גוסט קיליאן (בגרמנית: Johann Gustav Killian;‏ 2 ביוני 1860 מיינץ - 24 בפברואר 1921 ברלין) היה רופא אף אוזן גרון גרמני, שעסק בתחום האף (רינולוגיה) והגרון (לרינגולוגיה) ונחשב למייסד הברונכוסקופיה. הוא כיהן כפרופסור לרפואת אף אוזן גרון באוניברסיטת ברלין.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

קיליאן נולד בשנת 1860 בעיר מיינץ כבן להורים גרמנים בני דת הרומית-קתולית:האב - יוהאן בפטיסט צזאר קיליאן, מפקח תחבורה ומורה תיכון והאם - אפולונויה לבית הפפל, שנפטרה בגיל 31 מכולרה כשהילד היה בן 5. עוד שלושה מאחיו מתו באותה מגפה.
האב הפך בהמשך לאדם דיכאוני והתמכר לאלכוהול. האח הבכור, יוהאן אוגוסט, ששרד גם הוא, הפך לרופא אף אוזן גרון ועבד בוורמס.
קיליאן למד בבית הספר העממי (1873-1867) ואחר כך בגימנסיה הנסיכותית הריאלית במיינץ. אחרי 1873 כשאביו עבר לגור בבנסהיים על ברגשטראסה, המשיך קיליאן את לימודי התיכון בגימנסיה בבנסהיים עד למבחני הבגרות ב-1878. אחר כך הוא נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת שטרסבורג
אחרי ארבעה סמסטרים טרום-קליניים עבר שם ב-1880 את בחינות השלב הראשון Physikum כסטודנט המצטיין של השכבה. את הסמסטרים הקליניים הבאים למד באוניברסיטת פרייבורג (1881-1880), בברלין (1882-1881), ובהיידלברג (1884-1882).
החל מתחילת מאי 1884 עבד כסטאז'ר קליני בבית החולים הכללי של העיר מנהיים, במחלקה חיצונית בה נשאר עד לגיוסו לצבא. וב-9 בדצמבר 1884 סיים בהיידלברג בהצטיינות (summa cum laude) את הבחינה הממלכתית ברפואה. עבודת הגמר הייתה בתחום הגינקולוגיה בהדרכתו של אלפרד הגאר. נושא העבודה היה האנטומיה של הציסטות הפארא-שחלתיות
ב-17 בדצמבר 1884 הוא התארס עם הלנה היין, בת של סוחר אמיד, אותה הכיר בימי הלימודים באוניברסיטה
החל מ-15 באוקטובר 1884 התנדב למשך שנה כרופא בגדוד הרגלים 113 של דוכסות באדן בפרייבורג. בהמשך שירת כרופא צבאי במילואים עד שנה לפני מותו.
אחרי שחרורו מהשירות הסדיר עבר לעבוד בפרנקפורט על נהר מיין כעוזר של הרופא יוהאן גאורג אלכסנדר קנובלאוך (1899-1820) בבית החולים של העיר.