stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דורותיאה לאנג

| --- | --- |

דורותיאה לאנג ומצלמת הגרפלקס D 4X5 שלה, בשנת 1936. צילם פול ס. טיילור
 לידה:  26 במאי 1895 הובוקן, ניו ג'רזי, ארצות הברית 
 פטירה:  11 באוקטובר 1965 (בגיל 70) סן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Dorothea Margaretta Nutzhorn 
 לאום:  גרמנים אמריקאים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה (1918)  Wadleigh High School for Girls 
 תחום יצירה:  צילום
 זרם באמנות:  ריאליזם חברתי 
 יצירות ידועות:  אם נודדת 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1941)  היכל התהילה הלאומי לנשים (2003)  היכל התהילה של קליפורניה (2008) 
 בן או בת זוג:  מיינרד דיקסון (1920–1935)  פול שוסטר טיילור (1935–1965) 
 
תמונה זו אם נודדת, היא ודאי התמונה הידועה ביותר שצילמה לאנג. היא אמורה לתאר קוטפי אפונה מרוששים בקליפורניה, ומתרכזת באם לשבעה ילדים, בת 32, בקליפורניה, במרץ 1936. האישה בתמונה היא פלורנס אוונס תומפסון, חקלאית, שגרה באופן זמני במחנה הפועלים החקלאיים עד שידידה וילדיה יגיעו ויסייעו לה לתקן את מכוניתה
תמונה מ-1942 המתעדת ילדים אמריקאים, חלקם ממוצא יפני, נשבעים אמונים לדגל האמריקאי
דורותיאה לאנג (באנגלית: Dorothea Lange;‏ 26 במאי 1895 – 11 באוקטובר 1965) הייתה צלמת תיעודית אמריקאית רבת השפעה. לאנג ידועה בעבודתה בזמן השפל הגדול עבור מנהלת החקלאות האמריקאית ("Farm Security Administration" - FSA), גוף ממשלתי בארצות הברית שפעל לסיוע לאזורים הכפריים מוכי השפל. התמונות שצילמה עבור גוף זה הביאו מבט הומני על הטרגדיה האנושית של השפל הגדול, והשפיעו באופן ממשי על התפתחות הצילום התיעודי.
ביוגרפיה > ראשית חייה

דורותיאה מרגרטה נוסהורן נולדה בהובוקן במדינת ניו ג'רזי למשפחה ממוצא גרמני, אביה היה עורך דין ואמה זמרת סופרן. לאנג הייתה הבכורה משני ילדי המשפחה. שני אירועים משמעותיים התרחשו בילדותה: היא חלתה בפוליו, ואביה עזב את הבית.
ב-1902 היא חלתה במחלת הפוליו שהותירה בה צליעה קלה. על צליעתה היא אמרה: ”היא עיצבה אותי, היא הדריכה אותי, היא הנחתה אותי, היא עזרה לי והיא השפילה אותי. מעולם לא התגברתי עליה ואני מודעת לכוחה ועוצמתה”.
כשהייתה בת 12 אביה עזב את הבית והמשפחה עברה לגור עם סבתה. בעקבות המעבר, היא החלה להשתמש בשם הנעורים של אימה, לאנג, והשמיטה את שם משפחתו של אביה, נוסהורן. אף על פי שגדלה בהובוקן, היא למדה בבית ספר יסודי בלואר איסט סייד במנהטן, ונסעה לשם בכל בוקר עם אימה שעבדה כספרנית באחד הסניפים של ספריית העיר ניו יורק. בבית הספר היא הייתה מהתלמידות היחידות שלא היו יהודיות. לאנג המשיכה ללמוד בניו יורק גם בתיכון. היא נעדרה לעיתים קרובות מבית הספר ובקושי סיימה את הלימודים. בתיכון היא התחברה עם פלורנס אהלסטרום שהפכה לחברה לחיים והשתיים נסעו יחד בעולם. עם סיום לימודיה לאנג הכריזה כי בכוונתה להיות צלמת על אף שעד אז לא צלמה תמונה בחייה. אמה, שרצתה שיהיה לה מקצוע שלחה אותה לבית ספר להכשרת מורים. בערבים ובסופי שבוע היא עבדה בסטודיו לצילום. זמן לאחר מכן היא החלה לעבוד אצל ארנולד גנה, צלם גרמני אמריקאי שהיה ידוע בצילומי דיוקנאות ובתיעוד רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906 וצ'יינה טאון של העיר.
קריירה > סטודיו בסן פרנסיסקו

ב-1918 לאנג ואהלסטרום החליטו לצאת למסע בעולם, למרות התנגדות הוריהן. מלחמת העולם הראשונה הייתה בשיא עוצמתה ולא ניתן היה לנסוע לאירופה והחברות החליטו לנסוע לאסיה. הן החלו את המסע שלהן בניו אורלינס והמשיכו לאל פאסו, לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו. יום לאחר שהגיעו לעיר הן נשדדו ונותרו ללא כסף. שתי הנשים מצאו עבודה בעיר, לאנג מצאה עבודה בחנות לציוד צילום. בעבודתה בחנות לציוד צילום לאנג למדה על מועדון הצילום והצטרפה אליו מיד. במועדון זיהו מיד את כישורי הצילום שלה, ושלושה אנשי עסקים הציעו לה להקים סטודיו לצילום. היא בחרה לקבל הלוואה של 3,000 דולר משני אנשי עסקים שלא דרשו להיות מעורבים בהחלטות המקצועיות שלה. לאנג שכרה חלל בקרבת גלריה לאמנות מודרנית ומשכה אליה קונים וחובבי אמנות שהגיעו להתצטלם ולקנות צילומים אמנותיים
לאנג לא הייתה האישה היחידה בסן פרנסיסקו שהיה לה סטודיו לצילום. צלמות נוספות פעלו באותה תקופה, בגלל העלייה בפופולריות של הצילום, האפשרות להמשיך, לצד עבודה בצילום, בתפקידיהן המסורתיים, ומחסור בצלמים שגויסו למלחמה. הסטודיו של לאנג פרנס אותה ואת משפחתה.
הדיוקנאות המצולמים של לאנג התאפיינו בצילום הראש תוך התמקדות בעיינים של המצולם וללא רקע. היא שאפה שהצילום ילכוד את המצולמים כפי שהם, ללא דרמה או אמצעים תיאטרליים.
בשנת 1920 לאנג נישאה לצייר מיינרד דיקסון ולזוג נולדו שני בנים.
קריירה > השפל הגדול

עם התחלת השפל הגדול, לאנג העבירה את מוקד התעניינותה מהסטודיו אל מחוצה לו.
בחינתה קורעת הלב את נושא האנשים חסרי הבית תפשה את תשומת לבם של צלמים מקומיים, והביאה להעסקתה בידי "המנהל הפדרלי לדיור מחדש" ("federal Resettlement Administration" (RA)), אשר לאחר מכן הפך למנהלת החקלאות האמריקאית. בין 1935 ל-1940 הביאה עבודתה של לאנג עבור גוף זה את מסעם של האומללים והנשכחים, במיוחד פועלים חקלאיים עקורים ומהגרים חסרי עבודה, לתשומת לב הציבור. תמונות אלו הופצו ללא תשלום לעיתוני ארצות הברית, והפכו עד מהרה לסמלי התקופה.
התמונה הידועה ביותר של לאנג, הידועה בשם "אם נודדת", הייתה התמונה השישית שצילמה במסע חפוז למאהל פועלים חקלאיים בקליפורניה. היא עברה בתחילה על פני המאהל מבלי להיכנס אליו, אך לאחר עשרים דקות שבה על עקבותיה. השמועה אומרת שהילדים שבתמונה הסבו מבטם, שכן לא יכלו להפסיק לחייך ולצחוק מפני המצלמה, אך אף אחת משש התמונות האחרות אינה מראה את הילדים מחייכים או צוחקים. לאנג ביקשה מהם להסב מבטם על מנת לתת לתמונה מראה קודר ומיואש. בשנת 1960 סיפרה לאנג כי:
ראיתי את האם המיואשת והרעבה, וניגשתי אליה כנמשכת אל מגנט. איני זוכרת איך הסברתי לה את נוכחותי או את נוכחות המצלמה, ואיני זוכרת כי היא שאלה אותי שאלה כלשהי. צילמתי חמש תמונות, כשאני מתקרבת והולכת מאותו הכיוון. לא שאלתי אותה לשמה או לסיפורה. היא סיפרה לי את גילה, שלושים ושתיים שנים. היא אמרה שהם חיו מירקות קפואים שנקטפו מהשדות הסמוכים, ומציפורים שילדיה הרגו. היא מכרה את צמיגי מכוניתה על מנת לרכוש מזון. היא ישבה שם, באוהל הרעוע עם ילדיה מסביבה, ונראה היה לה שתמונותי יסייעו לה, ולכן היא סייעה לי. היה בכך שוויון מסוים.
בשנת 1940 קיבלה לאנג מלגה מטעם קרן גוגנהיים על הצטיינותה בשדה הצילום. לאחר המתקפה על פרל הארבור, ויתרה על המלגה על מנת לתעד את פינויים של האזרחים האמריקנים ממוצא יפני למחנות במערב ארצות הברית (כליאת היפנים בארצות הברית).
לאנג נשכרה על ידי המשרד האזורי בסן פרנסיסקו של "רשות הפינוי בעת מלחמה" ("War Relocation Authority" - WRA) בתחילת אפריל 1942 כצלמת חוקרת כדי לתעד את פינויים של היפנים האמריקנים מצפון קליפורניה. לאנג סיימה את עבודתה בסוף יולי 1942.
במשך עשורים רבים לאחר המלחמה, תמונותיה של לאנג המתעדות את חיילי ארצות הברית מכוונים נשק לעבר אזרחי ארצות הברית ממוצא יפני צונזרו על ידי ממשלת ארצות הברית. תמונתה המתעדת ילדים ממוצא יפני נשבעים אמונים לדגל ארצות הברית זמן קצר בטרם פונו למחנה, היא תזכורת מטרידה לעובדה שהפטריוטיזם אינו מפלט לבניהם של מהגרים בלתי רצויים.
על פי המוזיאון באוקלנד, המהווה את האוצר לעבודתה של לאנג, מוערך כי צילמה עבור הממשלה הפדרלית 700 תמונות מתוך 13,000 שצולמו בתקופה בה עבדה. על פי אוצרי המוזיאון, בשל האופי הפוליטי של תמונות הפינוי למחנות שצילמה לאנג, היא נדרשה להפקיד את כל התשלילים בידי ה-WRA. מעטות מאוד מתמונות אלו מצויות כיום במוזיאון. לאחר סוף המלחמה הופקדו בארכיון הלאומי בוושינגטון כל התמונות שצילמה לאנג עבור ה-WRA, ועותק נוסף הופקד בספריית בנקרופט באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
בעלה הראשון של לאנג היה הצייר הידוע מיינרד דיקסון. בעלה השני היה פול שוסטר טיילור, איש מדע המדינה ששיתף עמה פעולה במסעי התיעוד שלה. הוא שצילם את תמונתה הידועה על גגה של מכונית כשהמצלמה בידה.
ב-1952 הייתה לאנג בין מייסדי המגזין "אפרטור".
ב-11 באוקטובר 1965 מתה לאנג בסן פרנסיסקו בגיל 70.
הותירה אחריה את בעלה השני, שני ילדים ביולוגיים, 3 ילדים חורגים, נכדים ונינים.
לקריאה נוספת

על תצלומה של "האם הנודדת" ראו דיונים:
רסלר, מרתה, 2006. "בתוך, ליד, מחשבות לאחר מעשה: על צילום תיעודי", בתוך: בתוך ומחוץ לתמונה: על צילום, אמנות ועולם האמנות, תל אביב-יפו: פיתום הוצאה לאור, תרגום ועריכה: אסתר דותן.
אזולאי, אריאלה, 2006. האמנה החברתית של הצילום, תל אביב-יפו: הוצאת רסלינג (עמ' 101–104, 124, 127)
Ohrn, Karen Becker (1980) Dorothea Lange and Documentary Tradition, Baton Rouge: Louisiana State University Press
לינדה גורדון, (2009). Dorothea Lange: A Life Beyond Limits. W. W. Norton. ISBN 9780393057300
ראו גם

מרגרט ברק-וייט
מרתה גלהורן
הערות שוליים

1 2 3  Dorothea Lange, International Photography Hall of Fame (באנגלית)
↑  Dorothea Lange - Inspiration from Masters of Photography, 121clicks.com, ‏2012-11-30 (באנגלית)
↑  Acker, Kerry., Dorothea Lange, Philadelphia: Chelsea House Publishers, 2004, עמ' 118, ISBN 978-1-4381-2414-8
↑  Jackson ArnMarch 5, 2020Museum of Modern Art, How Dorothea Lange invented the American West, The Forward (באנגלית)
↑  Meltzer, Milton, 1915-2009., Dorothea Lange : a photographer's life, 1st Syracuse University Press ed, Syracuse, N.Y.: Syracuse University Press, 2000, עמ' 22, ISBN 0-8156-0622-2
↑  Quirke, Carol,, Tangled Negotiations, 1918-1929, Dorothea Lange, documentary photography, and twentieth-century America : reinventing self and nation, New York, NY: Routledge, 2019, ISBN 978-0-8133-4859-9
1 2  Gordon, Linda,, Dorothea Lange : a life beyond limits, 1st ed, London: W.W. Norton & Co, 2009, עמ' 44-45, ISBN 978-0-393-05730-0
↑  Acker, Kerry., Dorothea Lange, Philadelphia: Chelsea House Publishers, 2004, עמ' 48-50, ISBN 0-7910-7460-9
↑  Maynard Dixon: Biography, Maynard Dixon (1875-1946) (באנגלית)
↑  Dorothea Lange, 1996. "The Assignment I'll Never Forget", in: Illuminations, I. B. Tauris Publishers
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274250005171  PLWABN: 9810696056205606  BIBSYS: 90071713  BNC: 000393336  BNE: XX918310  BnF: cb121179469 (data)  CiNii: DA04587171  GND: 118778668  ICCU: CFIV108380  ISNI: 0000 0003 6853 8723  LCCN: n79100159  LNB: 000188086  MusicBrainz: 2dc92198-f040-4f4c-8ee4-62451ba26fc7  NARA: 10582293  NGV: 2191  NKC: xx0079129  NLA: 35290688  NLK: KAC201723107  NSK: 000456755  NTA: 070638640  ORCID: 0000-0002-9833-7917  PIC: 1971  RERO: 02-A003494320  RKD: 259681  SELIBR: 281865  SNAC: w6rz143p  SUDOC: 029584736  S2AuthorId: 2053516792  Trove: 899601  ULAN: 500007674  VcBA: 495/151766  VIAF: 77594538   WorldCat (עם VIAF): 77594538
דמינית

דמינית (Damin) הייתה שפת פולחן סודית לה נחשפו רק גברים משבט הלרדיל באוסטרליה שעברו טקס חניכה. במהלך טקס החניכה גברים לאחר גיל ההתבגרות עברו מילה ולאחר מכן למדו שפת סימנים שהפכה במשך שנה לאמצעי היחיד שלהם לתקשר עם סביבתם. לאחר מכן על מנת לעבור לשלב הבא עברו הגברים פיום שופכה ורק אז למדו את השפה הדמינית. כיום טקסי חניכה אלו אינם מתבצעים עוד, השפה הדמינית אינה מדוברת ואף השפה הלרדילית מאוימת על ידי החלפתה באנגלית.
הדמינית היא השפה היחידה מחוץ לאפריקה שהשתמשה בעיצורים מצוצים כחלק ממאגר הפונמות שלה וכמו כן קיימים בה צלילים שאינם קיימים באף שפה אחרת בעולם. אוצר המילים הדמיני מצומצם ומכיל 250 שורשים לכל היותר המוטים לפי מערכת הנטייה של הלרדילית, כאשר כל שורש מייצג משמעות כללית ולא ספציפית המקבילה לקבוצה של מילים ספציפיות רבות בשפה הלרדילית. גברים שעברו טקס חניכה דיברו בדמינית באירועים פולחניים אך גם בחיי היומיום לצד השפה הלרדילית כמו במסעות ציד ורכילויות.
דל לאטה

דלברט לירוי לאטה (באנגלית: Delbert Leroy Latta‏; 5 במרץ 1920 – 12 במאי 2016) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של אוהיו בין השנים 1959–1989.
ביוגרפיה

לאטה נולד בעיר וסטון (Weston) שבאוהיו, בנם של בסי ויולה (לבית תומפסון) ולסטר לאטה. הוא למד בבתי הספר הציבוריים בצפון בולטימור שבאוהיו, והשלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון מקומב בשנת 1938. הוא למד במכללת פינדל בין השנים 1939–1940. ב-1943 השלים לימודי תואר ראשון במשפטים (L.L.B.) באוניברסיטת צפון אוהיו ובאותה האוניברסיטה הוסיף לקבל תואר אקדמי נוסף בשנת 1945. הוא שירת במשמר הלאומי של אוהיו ובדיוויזיה ה-37 של צבא ארצות הברית מ-1938 עד 1941. בשנים 1942–1943 שירת בכוחות המילואים של צי ארצות הברית.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת אוהיו בשנת 1944 והיה חבר בסנאט המדינתי בין השנים 1953–1958, שם מילא שלוש תקופות כהונה. לאטה עסק בעריכת דין ולימד באוניברסיטת צפון אוהיו. בבחירות 1958 נבחר לראשונה אל הקונגרס ה-86, והוסיף להיבחר 14 פעמים נוספות עד לראשית 1989. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968 היה ציר לכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
בבית הנבחרים של ארצות הברית היה לאטה חבר בוועדת החקלאות ובוועדת הכללים, וכן מונה לכהונה בוועדת המשפט של בית הנבחרים בעת הדיונים על פרשת ווטרגייט. הוא נמנה בין עשרת חברי ועדת המשפט שתמכה בנשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון בעת הפרשה, והצביע נגד כל סעיפי ההדחה של ניקסון. עם זאת, משפורסמה "הקלטת האקדח המעשן", לאטה יצא חוצץ נגד הנשיא ניקסון והצהיר כי יצביע בעד ההדחה כאשר סעיפי ההדחה יעלו להצבעה במליאת בית הנבחרים, ואליו הצטרפו כל הרפובליקנים שתחילה התנגדו להדחה בוועדת המשפט. לאטה גרס כי ההאזנה לניקסון מסייע בטיוח הפרשה מעידה כי הבית הלבן שיקר לרפובליקנים ביודעין. משנת 1975 עד לפרישתו ב-1989 היה החבר הבכיר בוועדת התקציב של בית הנבחרים.
בשנת 1981 נתן את חסותו ל"חוק הפיוס הכוללני לאטה-גראם", אשר יישם את התוכנית הכלכלית של הנשיא רונלד רייגן, לרבות הגדלת ההוצאות הצבאיות וקיצוץ מסוים בהוצאות לפי שיקול דעת והוצאות חובה (Discretionary and mandatory spending). בבחירתו 1988 פרש לאטה מהחיים הפוליטיים.
בשנת 2003, משרד הדואר של עיריית בולינג גרין באוהיו נקרא על שמו של לאטה.
לאטה היה נשוי לרוז מרי קין, והזוג חבק שני ילדים: רוז אלן ובוב. לימים, בנו בוב ייצג את מחוז הקונגרס של אביו. לאטה הלך לעולמו ב-12 במאי 2016.
הערות שוליים

↑  Former U.S. Rep. Del Latta dies, באתר The Lima News‏, 12 במאי 2016 (באנגלית)
↑  אדם ברנסטיין, Delbert Latta, 30-year Ohio congressman and GOP bulldog, dies at 96, באתר וושינגטון פוסט, 12 במאי 2016 (באנגלית)
↑  Former Ohio congressman Delbert Latta dies at 96, באתר The Columbus Dispatch‏, 13 במאי 2016 (באנגלית)
↑  AP‏, Delbert L. Latta, Key Reagan Ally in House, Dies at 96, באתר הניו יורק טיימס, 13 במאי 2016 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 112653918X  ISNI: 0000 0000 7026 3114  LCCN: no2009127265  US Congress: L000116  VIAF: 96859040   WorldCat (עם VIAF): 96859040
גרז'בילה ונצלאוסקאיטה

| --- | --- |

 לידה:  31 במאי 1912 ריגה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1 בפברואר 2017  (בגיל 104) שיאוליאי, ליטא 
 מקום קבורה:  Šiauliai old cemetery 
 מדינה:  ליטא 
 מקצוע:  משפטנית, עורכת דין, שופטת 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (15 במאי 1995)  אזרחות כבוד של שיאוליאי 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  גרז'בילה ונצלאוסקאיטה
 
גרז'בילה ונצלאוסקאיטה (בליטאית: Gražbylė Venclauskaitė;‏ 31 במאי 1912, ריגה – 1 בפברואר 2017, ליטא) הייתה עורכת דין ליטאית וחסידת אומות העולם מליטא.
קורות חיים

אביה של ונצלאוסקאיטה היה עורך דין ואמה - שחקנית. סנדקה היה הפילוסוף והסופר וידונס (אנ'), מראשי האגודה התאוסופית בליטא. במלחמת העולם הראשונה התגוררה ונצלאוסקאיטה בטולה שברוסיה. בשנת 1930 סיימה את לימודיה בגימנסיה בשאוולי והחלה לימודי משפטים בקובנה. בשנת 1937 הוסמכה בתור עורכת דין. היא הייתה שופטת ומשנת 1941 - נוטריונית ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית. משנת 1944 הייתה משפטנית בקובנה, ומשנת 1947 עד פרישתה ב-1981 הייתה משפטנית בשאוולי.
קורות חיים > הצלת יהודים

סטניסלבה ונצלאוסקיינה (Stanislava Venclauskienė), אמה של גראז'בילה, הייתה ידועה בשאוולי בזכות העובדה שהיא גידלה בביתה כשמונים יתומים נטושים. בשנות מלחמת העולם השנייה פתחה ונצלאוסקיינה מתפרה בביתה ובה העסיקה כמעט חמישים יהודיות. כך סייעה לפרנסת משפחותיהן, שחיו בגטו שאוולי. זאת עשתה בעזרת בנותיה, גרז'בילה ודנוטה.
בסוף 1941 נרצחו הנשים היהודיות מהעיירה טלז בבורות ירי. שתיים מהן, אטה בלנק ובתה אניקה-חנה, היו בין היהודיות שנורו אך לא נהרגו, וזחלו מהבור חזרה לגטו טלז. אטה הצליחה לצאת בחשאי מהגטו ויצרה קשר עם מכרה ליטאית. זו השיגה לבלנק אישור עבודה בביתה והסתירה אותה גם כשציוו הגרמנים על כל יהודי טלז להיכנס לגטו. בלנק ובתה נשארו בבית המכרה עד שהלשנה אילצה אותן לעזוב. לאחר מכן הגיעו לשאוולי וניצלו בידי ונצלאוסקיינה, שקלטה אותן בביתה. לפחות חמישה יהודים נוספים הסתתרו בביתן של ונצלאוסקיינה ובנותיה. בני משפחת ונצלאוסקיינה הסתירו את היהודים למרות עונש המוות שהוכרז על ידי הכובשים הגרמנים וחל על כל ליטאי שהסתיר יהודים, ולמרות ההלשנות המרובות של ליטאים על מסתירי יהודים.
בשלביה האחרונים של המלחמה התחוור למסתירות שהמשך ההסתרה מסוכן. גרז'בילה לקחה את חנה אל מחוץ לשאוולי ואימצה אותה כחוק. ביתר תקופת הכיבוש הגרמני שהתה חנה עם גרז'בילה, הרחק משאוולי, עד השחרור.
הכרה

ב-1995 העניק יד ושם לוונצלאוסקאיטה, לאמה ולעוד ארבעה מבני משפחתן את התואר "חסידי אומות העולם". כמו כן קיבלה ונצלאוסקאיטה אזרחות כבוד של שאוולי.
דלינג

| --- | --- |
 בן או בת זוג:  נוט 
 צאצאים:  Dagr 
 
דלינג ("עלות השחר" או "הזוהר" בנורדית עתיקה) הוא אחד מאלי האסיר מהמיתולוגיה הנורדית המוזכר באדה הפואטית, באדה הפרוזאית ובסאגה של הרבור והיידרק (Hervarar saga ok Heiðreks). דלינג הוא ההאנשה של השחר.
מחקר

פירוש המונח "דלתותיו של דלינג" אינו חד משמעי. הפירוש הטריוויאלי ביותר למונח הוא מטפורה לזריחה. עם זאת, השימוש במונח בסאגה, בבלדה של הווי ובאחרית הדבר של האדה הפרוזאית עשוי לרמוז כי מדובר בשמו של גמד ולכן "דלתותיו של דלינג" הן פשוט הדלתות למעונו של הגמד המדובר.
על פי תאוריה נוספת דלינג היה שם נוסף להיימדאל. גרסה זו מתייחסת לאטימולוגיה של שני השמות ומראה שסביר שהם הגיעו מאותו המקור.
הערות שוליים

↑  Bellows, Henry Adams (Trans.) (1936). The Poetic Edda. Princeton University Press. pp. 75.
↑  Orchard, Andy (1997). Dictionary of Norse Myth and Legend. Cassell. ISBN 978-0-304-34520-5. pp. 32.
↑  Haukur Thorgeirsson (2008). "Hinn fagri foldar son" as published in Gripla XIX, pages 159—168. Árni Magnússon Institute for Icelandic Studies.
↑  Lindow (2001:93).
↑  Lindow, John (2001). Norse Mythology: A Guide to the Gods, Heroes, Rituals, and Beliefs. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-515382-8. pp. 93.
↑  Rudolf Much, "Der germanische Himmelsgott," in the volume Abhandlungen zur germanischen Philologie: Festgabe für R. Heinzel (Halle an der Saale: M. Niemeyer, 1898), 189–278,
דוד פיזנטי

דוד פיזנטי (נולד ב-27 במאי 1962), הידוע בכינוי פיזה, הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי, חבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
ביוגרפיה

פיזנטי, בוגר בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה, החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל חדרה, שם הועלה לבוגרים כבר בגיל 15 ו-4 חודשים, שם שיחק בתפקיד המגן והקיצוני שמאלי. בגיל 17 וחצי (ב-1979) עבר למכבי נתניה, עמה זכה בשתי אליפויות בתור שחקן מפתח בקבוצה. יכולתו הגבוהה הביאה אותו לגרמניה, שם שיחק בשנים 1985 עד 1987 בקבוצת פ.צ. קלן, והיה לשחקן הישראלי הראשון שהשתתף בגמר אירופאי, במשחקים נגד ריאל מדריד בגמר גביע אופ"א (1986). לאחר מכן שיחק חצי שנה בהפועל תל אביב, ועבר לשחק באנגליה, בקבוצת קווינס פארק ריינג'רס, במדיה שיחק שנתיים וכבש שני שערים. לאחר שחזר לארץ שיחק שנתיים נוספות במכבי נתניה, ולאחר מכן שיחק גם בהפועל צפרירים חולון, הפועל חיפה, הפועל פתח תקווה ועירוני ראשון לציון, עד שפרש ממשחק פעיל בשנת 1996. בסך הכל רשם 345 הופעות בליגה הבכירה בישראל, וכבש 15 שערים.
לזכותו של פיזנטי גם 30 הופעות בנבחרת ישראל, במדיה כיכב לצידם של משה סיני, שלום תקווה, אורי מלמיליאן, אלי אוחנה ורוני רוזנטל. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך ב-15 בפברואר 1983, במשחק ידידות מול נבחרת בלגיה. פיזנטי שיחק במדי הנבחרת גם בטורניר הקדם אולימפי (1984), ולאחר מכן במשחקי מוקדמות מונדיאל 1986 ומוקדמות מונדיאל 1990, במסגרת זו ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת ב-30 באוקטובר 1989, במשחק המכריע מול נבחרת קולומביה באצטדיון רמת גן, שהסתיים בתיקו 0–0 ובעלייתה של קולומביה למונדיאל.
את קריירת האימון החל כמאמן בנערים של מכבי נתניה, וב-2007 שימש כעוזרו של בני לם במחלקת הנוער. במאי 2008 הודיעה נתניה על מינויו של פיזנטי כעוזרו של לותר מתאוס שהתמנה למאמן הקבוצה. כעבור שנה סיים את תפקידו. לאחר מכן שימש פיזנטי כמאמן במחלקת הנוער של מ.ס. קדימה/צורן. כיום מתעסק פיזנטי באימון אישי לשחקנים צעירים.
פיזנטי היה נשוי לוויקטוריה, אלמנתו של ניקולאי קודריצקי, שחקן בני יהודה שנהרג בתאונת דרכים. לזוג בת משותפת.
דמיטרי בילוזרצ'ב

דמיטרי בילוזרצ'ב (ברוסית: Дмитрий Владимирович Билозерчев; ‏נולד ב-22 בדצמבר 1966, מוסקבה) היה מתעמל סובייטי. אלוף אולימפי (סיאול 1988), בעל 13 מדליות, מהן 9 זהב באליפויות העולם במחצית השנייה של שנות ה-80.
ביוגרפיה

דמיטרי בילוזרצ'ב נולד במוסקבה והחל להתאמן בצעיר. בשנת 1983, בגיל 19 בלבד הוא כבר זכה באליפות העולם בקרב רב והיה מועמד למספר מדליות באולימפיאדה הקרובה.
בשנת 1984 ברית המועצות החרימה את המשחקים האולימפיים. כתוצאה מכך בילוזרצ'ב, שהיה בשיא כושרו, לא השתתף בתחרויות. הוא השתתף במשחקי הידידות וזכה בתחרות הקרב רב אישי. בשנת 1985 הוא עבר תאונת דרכים קשה ונפצע קשה מאוד. לא היה ברור האם הוא ימשיך באימונים והאם יהיה מסוגל לחזור ליכולת גבוהה. אומנם תוך זמן קצר הוא השתקם ונכלל במשלחת המדינה לאליפות העולם בשנת 1987 בו זכה במספר מדליות.
במהלך התחרות בסיאול 1988 הוא היה מוביל בתחרות קרב רב אישי ורק טעות במהלך תרגיל במקבילים גרמה לו לאבד את הבכורה לבן ארצו ולדימיר ארטיומוב. בילוזרצ'ב זכה בקרב רב אישי במקום השלישי אך זכה במספר מדליות זהב בתרגילים אישיים. בילוזרצ'ב ראה ככישלון את המקום השלישי בקרב רב אישי ותוך זמן קצר הוצא מנבחרת ארצו.
לאחר שנת 1988 בילוזרצ'ב עזב את הספורט התחרותי. בתחילת שנות ה-90 הוא ואשתו עזבו את ברית המועצות והשתקעו בארצות הברית. הם מנהלים אולם אימונים בעיר ביוורטון שבמדינת אורגון. בנם היה חבר נבחרת ארצות הברית לנוער.
דורות'י דנר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בדצמבר 1901 קליבלנד, ארצות הברית 
 פטירה:  22 בספטמבר 1994 (בגיל 92) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק  מכללת סקידמור  האקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה  Atelier 17 
 תקופת הפעילות:  1925–1974 (כ־49 שנים) 
 תחום יצירה:  פיסול 
 זרם באמנות:  אמנות מופשטת, אקספרסיוניזם מופשט 
 פרסים והוקרה:  פרס שדולת הנשים למפעל חיים בתחום האמנות (1983) 
 
דורות'י דנר (באנגלית: Dorothy Dehner; ‏23 בדצמבר 1901 – 22 בספטמבר 1994) הייתה ציירת ופסלת אמריקאית. סגנון היצירה שלה היה אקספרסיוניזם מופשט. בשנת 1983 זכתה בפרס הצטיינות לנשים בהישגים יוצאי דופן באמנות החזותית.
ילדותה ובגרותה

דורות'י דנר נולדה וגדלה בילדותה בקליבלנד, אוהיו. אמה הייתה סופרג'יסטית (פעילה למען זכויות נשים) ואביה היה רוקח. כשהייתה בת 10 נפטר אביה, ושתי דודותיה, פלו וקורה, עברו להתגורר איתה. קורה עוררה את סקרנותה של דנר לגבי תרבויות זרות באמצעות סיפורים על מסעותיה לארצות זרות וחוויותיה משם. מאוחר יותר, סיפרה דנר שסיפורים אלו היו מקור השראתה למסע שעשתה לאירופה בשנת 1925.
בשנת 1915, כתוצאה ממצבה הבריאותי המדרדר של אמה, עברה המשפחה להתגורר בפסדינה שבקליפורניה, שם למדה דנר תיאטרון. בשנתיים שלאחר מכן נפטרו אחותה ואמה של דורות'י ובעקבות כך היא חוותה קשיים נפשיים כבדים. בשנת 1922, המשיכה ללמוד תיאטרון באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) אך עזבה את הלימודים כדי לפתח קריירת תיאטרון בניו יורק. כשעברה לניו יורק היא למדה ב"אקדמיה האמריקאית לאומנויות הדרמה" וכיכבה בכמה הפקות תיאטרון. על אף הצלחתה ההתחלתית והיחסית בתיאטרון, הרגישה דנר שהיא "נעלמת" על הבמה. דנר אמרה, שבמידה מסוימת היא הרגישה שהיא מוכתבת על ידי הבמאי, התסריטאי והבמה ואין לה את היכולת להביע את עצמה.
המסע לאירופה 1925

בשנת 1925, החליטה דנר לנסוע לפריז כדי לחפש השראה חדשה. היא נסעה לבד כדי לא לעכב את שאר חבריה להצגת התיאטרון. התחנה הראשונה שלה בדרך לצרפת הייתה פירנצה, איטליה, שם ספגה הרבה מרוח הארכיטקטורה ההיסטורית של איטליה. לאחר עצירה בשווייץ, טסה לפריז, שם הושפעה במידה רבה מהזרמים האומנותיים המובילים בעיר: קוביזם, פוביזם וקונסטרוקטיביזם. היא הושפעה במיוחד מעבודותיו של פיקאסו. עם שובה לארצות הברית, נרשמה לליגת הסטודנטים לאומנות ולמדה גם פיסול. היא הרגישה ששיטת לימוד הפיסול הייתה יותר מדי קונבנציונלית, ולכן היא הניחה את הפיסול בצד והחליטה להתמקד בציור. היא פגשה ציירים כמו ג'ון גרהם, סטיוארט דייוויס וארשיל גורקי, שהיו מחלוצי האומנות המופשטת בארצות הברית בשנים בהן עדיין זלזלו באומנות המופשטת מכיוון שטענו שהיא אירופאית מדי. בנוסף, פגשה בליגת הסטודנטים את דייוויד סמית', פסל צעיר, השניים נישאו בשנת 1927.
חייה המאוחרים

לאחר שהתגרשה מסמית', עברה דנר לניו יורק והחלה ללמד במכללת ברנארד במנהטן. בשנת 1957 היא נישאה לפרדיננד מאן ובשנת 1974 הוא נפטר. בשנת 1991 טענה דנר כי איבדה את היצירתיות והתשוקה לאומנות והפסיקה לפסל. ב-22 בספטמבר 1994, כשהיא בת 92, נמצאה דורות'י דנר מתה בחדר המדרגות מחוץ לדירתה במנהטן.
החיים בחווה

לאחר שהתחתנו גרו דנר וסמית' בברוקלין, אך בשנת 1940 עברו לבית חווה מהמאה ה-18 בעיר קטנה בצפון מדינת ניו יורק. דנר ציירה סדרה של ציורים המתארים סצנות אידיאליות של חייהם יחד, שאותם כינתה "חיים בחווה". היא גם עשתה סדרה של רישומי דיו של דמויות שטניות המוקפות נשרים ועטלפים, אותם כינתה "סדרת גיהנום". רק שנים לאחר מכן, היא טענה שהבינה עד כמה הציורים האלה ביטאו את תחושת אי הנוחות הרגשית ההולכת וגדלה שחשה בשנות נישואיה. בשנת 1951 דורות'י ודייוויד התגרשו. למרות העליות והמורדות שעברו בזוגיותם, 23 שנות נישואיהם תרמו להיווצרות הסגנון הייחודי של דנר.
אומנותה והמעבר לפיסול

בשנות ה-50 וה-60 של המאה הקודמת, פיסלה דנר בברונזה ובמתכות שונות. מאוחר יותר החלה לעבוד עם עץ ולהתנסות בצורותיו תוך שילוב אלמנטים משוננים, לבסוף אף יצרה מבנים דמויי בלוקים. ב-1965 הציג המוזיאון היהודי בניו יורק תערוכה רטרוספקטיבית של הפסלים של דנר. הישג זה נחשב לנס בהתחשב בכך שהיא החלה לעסוק בפיסול רק עשור קודם לכן. משנת 1952 ועד מותה ב-1994 ערכה דנר יותר מ-50 תערוכות יחיד של עבודותיה. אף על פי שהפסלים של דנר מופשטים, הם מתייחסים בעקביות לעולם הטבעי: יצירות אנכיות מעוררות נוכחות טוטמית, בעוד שיש יצירות שבהן ניתן לראות את הפורמט האופקי כנוף. הפסלים מייצגים גם איקונוגרפיה אישית החוזרת על עצמה במשך עשרות שנים: מעגלים, ירחים, אליפסות, טריזים וקשתות. האמנות של דנר מודעת לכך שסמלים מופשטים יכולים לקשר בין תוכן פרטי לנושאים אוניברסליים. בשנת 1981 עברה דנר לפיסול בפלדה מאסיבית.
פרסים

דורות'י דנר קיבלה על עבודותיה מספר פרסים:
1946 – פרס ראשון בציור מ"אמני אודובון"
1982 – דוקטורט כבוד ממכללת סקידמור
1983 – פרס הצטיינות לנשים בהישגים יוצאי דופן באמנות החזותית