stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דייוויד היל
בעבודה > הסנאט של ארצות הברית

לאחר הבחירות של 1888, בהן הובס קליבלנד ובחירתו מחדש של היל, כונן היל שליטה אפקטיבית על המפלגה הדמוקרטית של המדינה. ההישגים הדמוקרטיים בבחירות 1890 העניקו למפלגה הדמוקרטית רוב בבית המחוקקים. בית המחוקקים בחר בהיל לסנאט האמריקאי. היל היה אמור להיכנס לתפקידו בסנאט האמריקני ב-4 במרץ 1891, אך סירב להתפטר מתפקיד המושל כדי שרוזוול פ. פלאוור, חבר בסיעה הפוליטית שלו, יוכל לקחת את תפקיד המושל.
בשנת 1892, ביקש היל את המועמדות הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית, ורץ כתומך בבי-מטאליזם. בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1892, קליבלנד ניצח את היל ואת מושל איווה הוראס בויס בהצבעה הראשונה. קליבלנד המשיך והביס את הנשיא בנג'מין הריסון בבחירות הכלליות.
כסנאטור, היל חסם את שני המינויים של הנשיא קליבלנד לבית המשפט העליון של ארצות הברית, ויליאם ב. הורנבלואר ווילר ה. פקהאם, שניהם שופטים בניו יורק שהתנגדו לקבלנות הקולות הפוליטית של היל.
בשנת 1894, היל הובס על ידי הרפובליקני לוי פ. מורטון כאשר, כסנאטור אמריקאי מכהן, הוא התמודד שוב על תפקיד המושל.
בשנת 1896, היל התנגד תחילה למינויו של ויליאם ג'נינגס ברייאן לנשיאות, אך תמך בבריאן בבחירות הכלליות נגד דמוקרטים הזהב של קליבלנד.
בשנת 1897, היל הובס בניסיונו להיבחר מחדש על ידי הרפובליקני תומאס ק. פלאט.
בעבודה > אחרית חייו ומותו

היל קיבל תמיכה משמעותית במועמדות לסגן הנשיא בוועידה הלאומית הדמוקרטית של שנת 1900, אך המפלגה מינתה את סגן הנשיא לשעבר עדלי סטיבנסון הראשון. היל שימש כמנהל הקמפיין של המועמד הדמוקרטי לנשיאות אלטון פארקר בבחירות לנשיאות ב-1904.
היל מת בוולפרטס רוסט, ביתו הכפרי ליד אולבני ב-20 באוקטובר 1910, מההשפעות של מחלת ברייט ומחלות לב. הוא נקבר בבית הקברות מונטור במאונטור פולס.
דייוויד ב. היל בסרט מצויר משנת 1885 "השרברב היחיד עסוק בעונה החמה" מאת יוג'ין צימרמן על Mugwumps, טמאני הול ו-Irving Hall
קריקטורה פוליטית משנת 1890 עם היל וגרובר קליבלנד
קריקטורה מ-1892 מאת Judge, המתארת את היל כאיום על שאיפותיו הנשיאותיות של גרובר קליבלנד
חדר התפילה בקונגרס של ארצות הברית

חלון הויטראז בחדר
חדר התפילה בקונגרס של ארצות הברית (באנגלית: Congressional Prayer Room) הוא חדר תפילה שנמצא בסמוך לרוטונדה של הקפיטול. החדר משמש לעיתים קרובות חברי קונגרס שמחפשים מקום להתפלל בו או לעיתים מקום לבצע מדטיציה בלי רעשים. החדר אינו פתוח לקבוצות טיול ואנשים שמבקרים בקפיטול.
עיצוב בין-דתי ולא מפלגתי היה חלק מהחזון עליו הכריזו היוזמים של הקמת החדר, לדבריהם החדר יכול לשמש כל סנאטור ונציג בית הנבחרים ללא קשר לאמונתו הדתית, לשם כך הוחלט להקים ועדה מייעצת בין-דתית שכללה את כומר הסנאט (אנ') וכומר בית הנבחרים (אנ') (מאחר ששניהם היו פרוטסטנטים) הוחלט להוסיף נציג קתולי, מלבדם היה גם נציג יהודי.
החדר כולל חלון ויטראז'ים של ג'ורג' וושינגטון בתנוחה בה הוא נראה כורע ברך בתפילה, מלבד הציור יש גם חלון, שבמרכזו נכתבו השמות של שלוש עשרה המושבות, גם השמות של שאר המדינות מפורטות על פי סדר כרונולוגי סביב החלון החיצוני של החדר.
היסטוריה

חדר התפילה הוקם לאחר החלטה משותפת שאושרה בסנאט של ארצות הברית ובבית הנבחרים של ארצות הברית, החדר נפתח באופן רשמי ב-1955.
ב-2005, קבוצה של חברי קונגרס החלה לחפש חדר בקפיטול גדול מספיק לתפילה קבוצתית מרצון ובסופו של דבר קיבלה אישור להשתמש בחדר 219 אשר נמצא בצמוד לחדר התפילה.
הערות שוליים

↑  Official website of the Chaplain of the House of Representatives
↑  "The Story of Room 219". Find Room 219. Chesapeake, VA: Congressional Prayer Caucus Foundation, Inc. 2009. אורכב מ-המקור ב-2015-07-05. נבדק ב-2015-11-02.
ערך זה הוא קצרמרבנושא דת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דבורה בארון

| --- | --- |

דבורה בארון
 לידה:  4 בדצמבר 1887 אוזדה, בלארוס 
 פטירה:  20 באוגוסט 1956 (בגיל 68) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 שפות היצירה:  יידיש, עברית 
 בן או בת זוג:  יוסף אהרונוביץ' 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (1933)  פרס ברנר (1951) 
 
דבורה בארון-אהרונוביץ (י"ח בכסלו תרמ"ח, 4 בדצמבר 1887 – י"ג באלול תשט"ז, 20 באוגוסט 1956) הייתה סופרת, עורכת ומתרגמת עברייה.
ביוגרפיה

דבורה בארון נולדה לרב שבתי בארון בעיירה אוזדה שליד מינסק שבבלארוס (אז באימפריה הרוסית). מגיל צעיר בלטה בכישרון כתיבה: בגיל 7 חיברה מחזה ביידיש, ובגיל 12 החלה לכתוב בעברית. בגיל 15 פרסמה לראשונה מסיפוריה בעיתונים "המליץ" (1903) ו"הצפירה" (1904), ויצרה לה קהל מעריצים. בנוסף פרסמה את יצירותיה בעיתון הזמן. יוסף חיים ברנר כתב לה: "יודעת את לכתוב, אחותי". אביה שבתי, על אף היותו רב, ושלא כמקובל באותה עת, נתן לבתו השכלה תורנית, ובארון למדה עברית, תורה, מדרשים ומשניות.
יחד עם אחיה בנימין, סטודנט לרפואה, שעימו היה לה קשר הדוק, יצאה למינסק.
אירוסיה לסופר משה בן אליעזר הסתיימו לאחר חמש שנים, ובארון עלתה ארצה בכסלו תרע"א (דצמבר 1910). היא עבדה כעורכת המדור הספרותי של "הפועל הצעיר", שם הכירה את עורך העיתון, יוסף אהרונוביץ', שלו נישאה. לזוג נולדה בת, צפורה אהרונוביץ.
בשנת 1915 הוגלו לאלכסנדריה שבמצרים, בשל גזירותיו של ג'מאל פאשה, והדבר חולל שבר בחייה. היא התמסרה לטיפול בילדתה ומיעטה לצאת מן הבית, מסתירה את מחלת האפילפסיה שבה לקתה הילדה.
ב-1919, מששבו לתל אביב עם תום מלחמת העולם הראשונה, שמעה שאחיה נדבק בטיפוס ומת ממחלתו, דבר שזעזע אותה קשות. בארון שבה לעבודתה ב"הפועל הצעיר", ובה התמידה עד שנת 1924. מ-1920 עד 1923 ערכה את המדור הספרותי בעיתון.
בניגוד לסופרים כמו שופמן וי"ד ברקוביץ, שפרצו בתנופה לעולם הספרות העברית, תהליך ההבשלה של בארון היה איטי וממושך. רק בשנת 1927 יצא לאור ספרהּ הראשון, "סיפורים" (בהוצאת דבר). כתביה זכו בפרסי ביאליק, רופין וברנר.
כמה שנים אחר כך הסתגרה בביתה ולא יצאה משם עוד. היא אפילו לא הלכה להלווית בעלה, שהיה בשנים האחרונות לחייו מנהלו הראשון של בנק הפועלים. לאחר מות בעלה, ב-1937, ערכה את כתביו.
בביתה קיבלה אורחים, כגון אשר ברש ונחום גוטמן, כשהיא שוכבת במיטתה. עם זאת, הייתה מעורה בחיים הציבוריים. באותו הזמן עסקה במרץ בכתיבה ובתרגום וקיבלה תמיכה מן הבנק.
השואה נטעה בה תחושה כי שליחות מוטלת עליה, להמשיך ולכתוב על חיי היהודים בעיירה: "הרי שאני רואה את עצמי כמין זכוכית נגטיבית שנשארה רק היא היחידה לאחר שאבד העצם המצולם. כלום לא שומה עליי, למען הקים להם לדברים זכר, להטביע את רישומיי על הנייר".
נוסף על כתיבתה, תרגמה ספרות יפה ממספר שפות. כך, לדוגמה, תרגומה המופתי של "מאדאם בובארי" (מאת גוסטאב פלובר) מצרפתית לעברית (ספריית פועלים, יצא לאור 1957).
בשנת 1951 זכתה בפרס ברנר על ספרה " פרשיות".
הפסיכולוגית וחוקרת הספרות פרופ' עמיה ליבליך סבורה שבארון ובתה פיתחו יחד "שיגעון בשניים", עולם של הזיה משותפת. צפורה, בתה של בארון, גדלה נטולת קשרים חברתיים - אמהּ הייתה, למעשה, חברתה היחידה. בשנים שאחרי פטירת אמהּ, עברה צפורה להתגורר בחדר על גג הבית, שם נמצאה מתה ב-1971, כמה ימים לאחר שמעדה ונפלה בו.
ארכיונה האישי מופקד במכון גנזים ארכיון הסופרות והסופרים בישראל.
ספריה

סיפורים (1927)
גניזה (1930)
קטנות (1933)
מה שהיה (1939)
לעת עתה (1943)
משם (1946)
הלבּן (1947)
שברירים (1949)
פרשיות (1951)
חוליות (1953)
מאמש (1955)
אגב אורחה (1960)
הגולים (1970)
שלושה סיפורים (1975)
כריתות וסיפורים אחרים (1997)
פראדל/שפרה (2001)
בתיאטרון

המחזה "דבורה בארון" מאת יהודית קציר המבוסס על חיי הסופרת וביתה ציפורה, פורסם בהוצאת הספרייה החדשה, "האנתולוגיה החדשה" (כרך שני). הועלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי בשנת 2000, בבימוי זהרירה חריפאי.
המחזה וההצגה "אדם לא מת סתם", המבוססים על סיפוריה של דבורה בארון. המחזה עלה בתיאטרון הבימה בשנת 2013. יצרו יחדיו שחר פנקס המחזאית ושיר גולדברג הדרמטורגית והבמאית.
הנצחה

בבאר שבע, ראשון לציון ובמזכרת בתיה נקראו על שמה רחובות.
גינת דבורה בין סמטת גור אריה לבין סמטת יל"ג בקרבת ככר רבין בתל אביב קרויה על שמה.
לקריאה נוספת

'ברון, דבורה', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 107. (הספר בקטלוג ULI)
לאה גולדברג "פרשיות לדבורה בארון" אורלוגין במה לדברי ספרות, א. שלונסקי עורך, אפריל 1951
יוסף שה-לבן, דבורה בארון - הנחיות ללימוד, הוצאת אור עם, 1976
נורית גוברין, המחצית הראשונה: דבורה בארון - חייה ויצירתה, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, 1988
אילת נגב, שיחות אינטימיות, הוצאת ידיעות אחרונות, 1995, הפרק "דבורה בארון - שכבה במיטה 33 שנה", עמ' 31-23
דוד אסף‏, מסע בבלארוס היהודית (ב): בעקבות דבורה בָּארוֹן והרב משה פיינשטיין, בבלוג "עונג שבת", ספטמבר 2015
הילה שלומית קינל-לימוני, תלושות ומורדות: סיפורת נשים בספרות התחייה העברית- חוה שפירא, דבורה בארון ואלישבע ז'ירקובה-ביחובסקי, הוצאת רסלינג, 2016 (הספר בקטלוג ULI)
אילת נגב, דבורה בארון: שכבה במיטה 33 שנה בתוך שיחות אינטימיות, תל אביב: משכל, 1995. גרסה דיגיטלית בפרויקט בן-יהודה
אילת נגב, שיחות אינטימיות, הוצאת ידיעות אחרונות, 1995 (הספר בקטלוג ULI)
עמיה ליבליך, רקמות, הוצאת שוקן, 1991 (הספר בקטלוג ULI)
מיכל דורון, ציפור בכלוב : דבורה בארון על ספת הגרפולוג (מאזנים: ירחון לספרות, כרך פ"ד, גל' 5–6 (שבט תשע"א, ינואר 2011), עמ' 52–53,)
לאה גולדברג – על דבורה בארון (מעיזבון המשוררת), דחק, כרך טו', 2022.
ביאורים

↑  עם שופמן הייתה בקשר מיוחד, כפי שעולה ממכתב שכתבה לו ביוני 1949, ואשר פורסם בבלוג של מכון גנזים (שם מופקד גם ארכיונה האישי). לעיון במכתב עם כתב ידה ראו כאן.
הערות שוליים

1 2  יהודית הררי, אשה ואם בישראל, מסדה, 1959, עמ' 460
↑  פרס ברנר לדבורה בארון, דבר, 24 באוקטובר 1951
↑  דבורה בארון, מס. בעל ארכיון 48, באתר מכון גנזים ע"ש אשר ברש
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: - | פרס ביאליק במשותף עם מתתיהו שוהם  1933 | הבא: אברהם פריימן |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258260205171  PLWABN: 9810681281505606  BnF: cb125392506 (data)  CiNii: DA18817837  GND: 119492342  ISNI: 0000 0001 0979 2102  LCCN: n86088546  NTA: 071129154  SUDOC: 035830255  VIAF: 61659264   WorldCat (עם VIAF): 61659264 
קברה של דבורה בארון בבית הקברות טרומפלדור
דיוקנה של בארון עם דיוקנאות הרב קוק, דוד שמעוני, ש"י עגנון, א"ז רבינוביץ' וי"ח ברנר, כולם התגוררו בנווה צדק בתקופת העלייה השנייה, במיצג "תוצרת הארץ" - עבודתו של האמן דוד טרטקובר המוצגת בכיכר מרכז סוזן דלל
צנזורה בישראל

בישראל מתקיימת צנזורה בתחומים אחדים, מכוח חוקים המסדירים זאת בכל אחד מתחומים אלה. משותתת על חקיקה מכוח תקנות ההגנה (שעת חירום), החלות על אמצעי התקשורת בישראל, עיתונים זרים ושירותי תקשורת מישראל או דרך ישראל.
גופי הצנזורה בישראל

המועצה לביקורת סרטים ומחזות: גוף ציבורי הפועל מטעם משרד הפנים ובסמכותו לפסול לצפייה סרטי קולנוע, בשלמותם או בחלקם, או להגבילם לצפייה לבני גילים מסוימים ומעלה, כשיש בהם חומר אלימות קיצונית, פורנוגרפיה או פגיעה ברגשות הציבור. המועצה הוקמה מכוחם של שני חיקוקים מנדטוריים, פקודת סרטי הראינוע ופקודת ההצגות הציבוריות (ביקורת), שנקבעו בשנת 1927. בעבר חלו סמכויות המועצה גם על מחזות תיאטרון, אך מאז 1991 הן חלות על סרטי קולנוע בלבד. רק קומץ סרטים או הצגות נאסרו לגמרי. המועצה מספקת שלושה דירוגים לכל סרט: מוגבל לצפייה מגיל 14 ומעלה בלבד, מוגבל לצפייה מגיל 16 ומעלה בלבד, ומוגבל לצפייה מגיל 18 ומעלה בלבד.
המועצה לשידורי כבלים ולוויין: מועצה שתפקידה להסדיר את השידורים בערוצי התקשורת האלקטרוניים מבחינת הפקתם, תוכנם ומסריהם ובין היתר סמכויות להתיר או לפסול שידורים.
הצנזורה הצבאית : פועלת מכוח תקנות ההגנה (שעת חירום) המנדטוריות בשילוב עם הסכם מרצון עם "ועדת העורכים". בראשה עומד הצנזור הצבאי הראשי. תפקידה למנוע פגיעה בביטחון המדינה וחשיפת סודות צבאיים, על ידי שמירה על חשאיותם של שירותי הביטחון והמודיעין ומניעת דליפת ידיעות על אמצעי לחימה ועל מבצעים ופעולות. התקנות אינן מחייבות הגשת כל הידיעות והמאמרים לצנזורה לפני פרסום, אלא רק את אלה שנמצאים ברשימה ידועה של נושאים רגישים, כגון ביטחון ויחסי חוץ, או נשק גרעיני בישראל. כישלון בכך עלול לגרום להעמדה לדין של הכתב או כלי התקשורת או, במקרה של עיתונאים זרים, להיות מנוע מלפעול במדינה. "לא תהיה צנזורה בנושאים פוליטיים, על הבעות דעה או הערכות, אלא אם כן הם רומזים על מידע מסווג."
ועדת העורכים: ועדה המורכבת מעורכי כלי התקשורת, הפועלת במסגרת הסדר עם הצנזורה ומקבלת תדרוכים יזומים מגורמי הביטחון, עם בקשות להימנע מפרסום נושאים שאין לצנזורה אפשרות לאכוף את אי פרסומם.
ועדת השלושה: ועדה המוסמכת לקבוע בערעורים על החלטות הצנזורה הצבאית.
בתי המשפט: בית משפט בישראל יכול להוציא לבקשת המשטרה צו איסור פרסום, זהו צו אשר אוסר פרסומו של מידע ספציפי, בנימוק שפרסום זה עלול לפגוע בחקירה שעורכת המשטרה. עיתונים מרבים להיאבק נגד צווים אלה, ופעמים רבות מסתיים מאבק כזה בהסרת הצו ובפרסום המידע.
גוף לא רשמי הוא העורכים בתחנות הרדיו, שאסרו לעיתים השמעתם של פזמונים, בנימוק של פגיעה ברגשות המאזינים ובנימוקים נוספים.
צנזורה על הפלסטינים: לפני הסכמי אוסלו ונסיגת ישראל מהשטחים בשנת 1994, משטרת ישראל והממשלה שלטו בחלק גדול מהשטחים הפלסטיניים וישראל צנזרה את הספרים והמידע שפלסטינים היו יכולים לקרוא ולהפיק. עד 1991 נאסרו כ-10,000 ספרים, נאסרו מכונות פקס ומספר קווי טלפון נותקו. בנוסף, אסור היה לפרסם כל דבר עם תוכן שנחשב כ"בעל משמעות פוליטית" בגדה המערבית, בשטח הפלסטיני, ופרסומים ערביים "הופסקו לחלוטין". לאחר הקמת הרשות הפלסטינית אין אכיפה של חוקי צנזורה מטעם ממשלת ישראל בשטחי הרשות.
בנוסף לכל אלה קובע סעיף 214 לחוק העונשין:
צנזורה של העיתונות

דו"ח של עיתונאים ללא גבולות משנת 2007 על ישראל קבע: "עיתונאי המדינה נהנים מחופש שלא נמצא במקומות אחרים באזור, אך אף על פי ש-2006 הייתה אחת השנים הבטוחות ביותר עבורם מאז תחילת האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, נותרו בעיות רבות", בעיקר הכוונה לסיכונים הפיזיים שעומדים בפני כתבים המכסים את אזורי הסכסוך בין ישראל, הפלסטינים וחזבאללה בלבנון.
כל עיתונאי העובד בישראל נדרש להיות מוסמך לכך על ידי לשכת העיתונות הממשלתית. רוב האישוריים הם פורמליים, אם כי המשרד רשאי לדחות בקשות על בסיס שיקולים פוליטיים או ביטחוניים.
בעקבות המשבר הדיפלומטי בקטר בשנת 2017, נקטה ישראל בצעדים לאסור את אל ג'זירה הקטרית מלפעול בישראל תוך סגירת הסניף שלה בירושלים, ביטול כרטיסי העיתונות ובקשה מספקיות הכבלים והלוויין שלא לשדר את אל ג'זירה. שר הביטחון, אביגדור ליברמן, תיאר כמה מדיווחי אל-ג'זירה כתעמולה "נוסח גרמניה הנאצית". לא היה ברור אם הצעדים מכסים את אל ג'זירה האנגלית, הנחשבת פחות נוקשה ביחסה לישראל.
בשנת 2024 ישראל הגיעה למקום ה-101 מתוך 180 מדינות וטריטוריות במדד חופש העיתונות של ארגון "עיתונאים-ללא-גבולות" (RSF). זהו המקום הנמוך ביותר אליו הגיעה ישראל מאז 2016. בשל הירידה למקום ה-101 במדד, ב-RSF שינו לרעה את הגדרת מעמד חופש העיתונות בישראל, והיא עברה מ"בעייתי" ל"קשה".
בסוף שנות השבעים, חילקו פעילי שלום ישראלים המשתייכים למפלגת מחנה של"י, מפלגת שמאל קטנה שהחזיקה אז בשני מושבים בכנסת, עלונים בתיבות הדואר של בתים בתל אביב. העלונים כללו עדויות ראייה על הפרות חמורות של זכויות אדם שביצעו חיילי צה"ל בשטחים, שפרסומם נאסר על ידי הצנזורה הצבאית. העלונים לא היו חתומים, ובאותה עת המפלגה הכחישה כל קשר אליהם. רק לאחר שנים הודה אורי אבנרי, באותה עת חבר כנסת מטעם שלי, כי חיבר את העלונים וארגן את חלוקתם, וקבע כי מעשה זה מוצדק מכיוון שהצנזורה ניצלה את כוחה כדי למנוע מידע מהציבור.
צנזורה של העיתונות > צנזורה של העיתונות הפלסטינית

ארגון עיתונאים ללא גבולות העלה דאגה רצינית ביחס לעיתונאים בישראל, ובמיוחד עיתונאים פלסטינים. הסעיף הנוכחי שלהם בנושא ישראל קובע: "... עיתונאים נחשפים לעוינות גלויה מצד חברי הממשלה. קמפיינים למריחה נערכו כנגד כלי תקשורת ועיתונאים על ידי פוליטיקאים בעזרת מפלגתם ותומכיהם, וחשפו אותם להטרדות ולהודעות אנונימיות וכפו עליהם הגנה אישית. ... צבא ההגנה לישראל מפר לעיתים קרובות את זכויותיהם של עיתונאים פלסטינים, במיוחד כאשר הם מכסים הפגנות או עימותים בגדה המערבית או ברצועת עזה." בנוגע לשטחי הרשות, הם כותבים כי "הרשויות הישראליות סגרו כמה כלי תקשורת פלסטינים בגין הסתה לכאורה לאלימות."
צנזורה של העיתונות > צנזורה צבאית

בכוחה של הצנזורה הצבאית למנוע פרסום של ידיעות מסוימות. כללי הצנזורה נוגעים במידה רבה לנושאים צבאיים כגון אי דיווח אם טיל פגע או החטיא את מטרתו, תנועות כוחות עוד, אך היא גם מוסמכת לשלוט במידע אודות תעשיית הנפט ואספקת המים. עיתונאים העוקפים את הצנזורה הצבאית או מפרסמים דברים שצונזרו עשויים להיות נתונים לדין פלילי ולמאסר; לצנזור הצבאי יש גם סמכות לסגור עיתונים. עם זאת, לעיתים רחוקות נעשה שימוש באמצעים קיצוניים שכאלה. מקרה בולט אחד בו נסגר עיתון באופן זמני היה במקרה של פרשת קו 300 שם בסופו של דבר התגלה כי הצנזורה שימשה את השב"כ כדי לכסות על עוולות פנימיות בסוכנות והובילה לאחת השערוריות הציבוריות הגדולות ביותר בשנות השמונים. בעקבות האירוע הפסיקו שני העיתונים העיקריים, "הארץ" ו"ידיעות אחרונות" להשתתף בוועדת העורכים.
בשנת 1996 הושג הסכם חדש וועד העורכים חזר לפעול. ההסכם החדש אפשר לצנזורה צבאית לפעול רק במאמרים המזיקים לביטחון הלאומי ואפשר לבית המשפט העליון לבטל את ההחלטות הצבאיות.
על פי המידע שנמסר על ידי הצנזורה הצבאית בתגובה לבקשת חופש המידע, הצנזור אסר בשנת 2017 על פרסום 271 מאמרים ושינה לחלוטין או חלקית 21% מהמאמרים שהוגשו לידיו.
בשנת 2018, הצנזורה אסרה על פרסום 363 כתבות חדשות, ושינתה באופן חלקי או מלא 2,712 ידיעות שהוגשו לה לבדיקה מוקדמת.
אחת הדרכים הנפוצות ביותר לתקשורת הישראלית לעקוף את כללי הצנזורה היא הדלפת דיווחים למקורות חדשותיים זרים, שמכוח הימצאותם מחוץ לישראל אינם כפופים לצנזורה ישראלית. לאחר פרסום התקשורת הישראלית יכולה פשוט לצטט את הסיפור.
חוקים ישראליים מוקיעים דברי שנאה ו"הבעת תמיכה בארגונים בלתי חוקיים או טרוריסטים". כך למשך לא ניתן לפרסם כל "פרסום העלול לפגוע בגסות באמונתם הדתית או ברגשותיהם של אחרים".
בנוסף לצנזורה התקשורתית, בתי הקולנוע בישראל כפופים לתקנות בנוגע להצגת פורנוגרפיה, ותחנות טלוויזיה עומדות בפני מגבלות על שידור מוקדם של תוכניות שאינן מתאימות לילדים.
אירועים בולטים

בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 פורסמו שני סיפורים בדיוניים שעקפו את הצנזורה. הראשון היה על "רודולף טייכמן", וסיפר את סיפור חטיפתו של אייכמן. המגזין "העולם הזה" של אורי אבנרי פרסם סיפור על פרשת לבון.
מרדכי ואנונו שריצה 18 שנות מאסר בגין בגידה וריגול שוחרר בשנת 2004, אך עדיין הוטלו עליו מגבלות דיבור ותנועה. כתב ה-BBC שראיין אותו נאסר מלפעול במדינה לאחר שפרסם עמו ראיון מבלי למסור אותו תחילה לצנזורה.
בשנת 2009, ישראל אסרה על שימוש במילה נכבה בבתי ספר וספרי לימוד ערביים. ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו נימק את האיסור בכך שהמונח הוא "תעמולה נגד ישראל".
מותו של בן זיגייר בשנת 2010, אזרח אוסטרלי-ישראלי שגויס על פי החשד על ידי המוסד, צונזר עד שתקשורת החדשות באוסטרליה דיווחה על הסיפור בתחילת 2013.
בתחילת 2016 כתבה הצנזורה הצבאית לפחות ל-30 בלוגרים ישראלים ובעלי עמודי פייסבוק, בדרישה כי כל פרסום עם תוכן צבאי או ביטחוני יוגש לבדיקה לפני פרסומו. כאשר לכל בקשה של הצנזורה הצבאית יש תוקף של חוק.
סרטים אסורים

ישראל אסרה על כל הסרטים שהופקו בגרמניה בשנים 1956 ועד שנת 1967.
1957: הסרט האמריקאי "הנערה בקרמלין" נאסר להקרנה מכיוון שעשוי היה לפגוע ביחסים הדיפלומטיים של ישראל עם מוסקבה.
1957: "שער סין" נאסר בישראל בגין התמסרות לאכזריות יתר. ועדת הצנזורה הישראלית לסרטים ציינה כי הסרט תיאר חיילים סינים ורוסים כ"מפלצות".
1965: גולדפינגר הוקרן במשך שישה שבועות לפני שנחשף עברו הנאצי של גרט פרוב, שגילם את הנבל, אף על פי שעזב את המפלגה בשנת 1937. עם זאת האיסור בוטל ברגע שמשפחה יהודית הודתה לו בפומבי על שהסתיר שני יהודים גרמנים מהגסטפו במהלך מלחמת העולם השנייה.
1973: "היטלר: עשרת הימים האחרונים" נאסר על ידי ועדת הצנזורה כי היטלר בגילומו של אלק גינס מוצג באור אנושי מדי.
1982: "הלילה בו נולד המלך" - סרט קצר מאת הבמאי ג'אד נאמן שנפסל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות בשל פגיעה בדמות צה"ל. לאחר מכן הותר להקרנה כאשר הפרקליטות הודיעה כי היועץ המשפטי לא יגן על הפסילה בבג"ץ.
1988: הפיתוי האחרון של ישו בבימויו של מרטין סקורסזה נאסר להקרנה בטענה שהוא עלול לפגוע ברגשותיהם של המאמינים הנוצרים בארץ הקודש. בית המשפט העליון ביטל אחר כך את ההחלטה.
2002: ג'נין, ג'נין נאסר להקרנה על ידי מועצת דירוג הסרטים בישראל מתוך הנחה שהסרט עלול לפגוע ברגשות ציבור. בית המשפט העליון ביטל אחר כך את ההחלטה.
2024: הסינמטקים בישראל הוזהרו שלא להקרין את הסרטים "לוד" ו"1948 - לזכור ולשכוח", בתואנה שלא עברו את אישורה של המועצה לביקורת סרטים
ראו גם

זכויות האדם בישראל
אמצעי התקשורת בישראל
בג"ץ חברת סטיישן פילם בע"מ נגד המועצה לביקורת סרטים ומחזות
צנזורה על השמעת שירים בישראל
צנזורה על ספרים עבריים
חוק מניעת פגיעת גוף שידורים זר בביטחון המדינה
ברברה ג'ורדן

ברברה שרלין ג'ורדן (באנגלית: Barbara Charline Jordan,‏ 21 בפברואר 1936 – 17 בינואר 1996) הייתה עורכת דין, מחנכת, פוליטיקאית וממנהיגי התנועה לזכויות האזרח בארצות הברית. כחברת המפלגה הדמוקרטית, היא הייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שנבחרה לסנאט של טקסס, ולאישה האפרו-אמריקאית הראשונה מדרום ארצות הברית שנבחרה לבית הנבחרים של ארצות הברית. ג'ורדן קיבלה פרסים רבים, בהם את מדליית החירות הנשיאותית. בשנים 1978–1980 הייתה חברה במועצת המנהלים של פרס פיבודי. היא הייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שנקברה בבית הקברות של מדינת טקסס.
ביוגרפיה > שנותיה הראשונות

ברברה שרלין ג'ורדן נולדה ביוסטון שבטקסס בשנת 1936. היא הייתה הצעירה מבין 3 ילדים. ילדותה של ג'ורדן התמקדה בחיי הכנסייה, במיוחד לאור העובדה שאמה הייתה מורה בכנסייה ואביה היה מטיף בפטיסטי. בשנת 1952 סיימה את לימודי התיכון בהצטיינות. בזמן התיכון החליטה ג'ורדן להיות עורכת דין. בגלל ההפרדה הגזעית, לא יכלה ג'ורדן ללמוד באוניברסיטת טקסס באוסטין, לכן למדה באוניברסיטת טקסס הדרומית, כשהיא מתמקדת במדע המדינה ובהיסטוריה. בזמן הלימודים באוניברסיטה, הצטיינה ג'ורדן בדיבייטים, וסיימה את התואר הראשון בהצטיינות בשנת 1956. בשנת 1959 סיימה את לימודי המשפטים בבוסטון. לאחר סיום לימודיה, לימדה ג'ורדן מדעי המדינה במכללה באלבמה.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

לאחר שחזרה מאלבמה בשנת 1960, החלה ג'ורדן לעסוק בעריכת דין. בשנת 1966 נבחרה לסנאט של טקסס, והייתה לסנטורית הראשונה בטקסס ממוצא אפרו-אמריקאי. במשך זמנה בסנאט, ג'ורדן הצליחה לחוקק כ-70 חוקים.
בשנת 1972, הצליחה ג'ורדן להיבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טקסס. כך הייתה האישה הראשונה בתולדות טקסס שנבחרה לתפקיד. לאחר בחירתה, קיבלה ג'ורדן תמיכה נלהבת מהנשיא לינדון ג'ונסון אשר פעל לכך שג'ורדן תהיה בוועדת המשפטים. בשנת 1974 נאמה בקונגרס נאום אשר שודר לטלוויזיה אשר פתח את הליך הדחתו של הנשיא המכהן ריצ'רד ניקסון, אשר היה חשוד בטיוח בפרשת ווטרגייט. נאום זה התפרסם מאוד, ונחשב לאחד הנאומים הטובים ביותר מאותה התקופה.
ביוגרפיה > לאחר הפוליטיקה

בשנת 1979 פרשה מן הפוליטיקה והחלה לעבוד באוניברסיטת טקסס באוסטין. בשנים 1994 ועד למותה בשנת 1996, ג'ורדן עמדה בראש הוועדה האמריקאית לרפורמת ההגירה, שדגלה בהגבלת ההגירה. היא טענה כי חובתה וזכותה של חברה דמוקרטית לנהל את ההגירה לתוך החברה. מבקריה של ג'ורדן ביקרו אותה על מדיניות מחמירה הכוללת נכונות להעניש מעסיקים המפרים את תקנות ההגירה, הידוק הביטחון בגבולות והתנגדות לחנינה למהגרים בלתי חוקיים.
בשנת 1994 הוענקה לה מדליית החירות הנשיאותית על ידי הנשיא ביל קלינטון. היא קיבלה תוארי כבוד רבים ממוסדות בכל רחבי ארצות הברית הכוללים בין השאר את האוניברסיטאות פרינסטון והרווארד ואת היכל התהילה הלאומי לנשים.
הנשיא קלינטון אף רצה למנות את ג'ורדן לתפקיד בבית המשפט העליון, אך היא הייתה חולה מדי בשביל להחזיק בתפקיד.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ג'ורדן הייתה לסבית, ובמשך יותר מ-20 שנה הייתה בזוגיות עם פסיכולוגית בשם ננסי ארל. עובדה זו הפכה את ג'ורדן ללסבית הראשונה שנבחרה לקונגרס האמריקאי. בשנותיה האחרונות, סבלה מלוקמיה. היא נפטרה בגיל 59 בשל סיבוכים מדלקת ריאות ב-17 בינואר 1996 באוסטין.
פרסים והוקרה

בשנת 1984 היא הוכנסה להיכל התהילה לנשים של טקסס (אנ').
בשנת 1990 הוכנסה להיכל התהילה הלאומי לנשים.
בשנת 1992 העניק לה ה-NAACP את מדליית ספינגרן (אנ').
בשנת 1993 זכתה בפרס אליזבת בלקוול.
1994: מדליית החירות הנשיאותית.
בשנת 1995 הייתה לזוכה השנייה אי-פעם בפרס סילוואנוס ת'ייר של האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  Clines, Francis X. "Barbara Jordan Dies at 59; Her Voice Stirred the Nation". The New York Times. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2016-10-22.
↑  "George Foster Peabody Awards Board Members". www.peabodyawards.com.
↑  "Barbara Jordan". Humanities Texas. נבדק ב-18 בפברואר 2016. [...] When she died, in 1996, her burial in the Texas State Cemetery marked yet another first: she was the first black woman interred there. [...] {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Barbara Jordan". beejae.com. אורכב מהמקור ב-16 ביולי 2011. נבדק ב-2009-05-23. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: bot: original URL status unknown (link)
↑  Barbara Jordan - Texas Woman's University, twu.edu (באנגלית)
↑  "Jordan, Barbara - National Women's Hall of Fame". National Women’s Hall of Fame (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-06-11.
↑  "NAACP Spingarn Medal". אורכב מ-המקור ב-5 במאי 2014. נבדק ב-29 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  HWS: Barbara Jordan, www.hws.edu (באנגלית)
↑  "Barbara Jordan Sylvanus Thayer Award". נבדק ב-7 במרץ 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007330685205171  BnF: cb12096627f (data)  GND: 133740129  ISNI: 0000 0000 8362 1021  LCCN: n81063478  MusicBrainz: d554f2a5-d1fc-44c1-a089-edcffbdc3aa9  NARA: 10568043  NTA: 335830021  SNAC: w6kn031b  SUDOC: 131892452  ULAN: 500341838  US Congress: J000266  VIAF: 19706311   WorldCat (עם VIAF): 19706311
הפסקת אוכל

| --- | --- |
 סוגה:  אירוח, בישול, ילדים, חינוכי
 כותבים:  ניר שנהב
 בימוי:  אריה בן ציון עינב גיסינגר
 מנחים:  רותי רוסו
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  עברית
 מספר פרקים:  32
 הפקה
 מפיק:  ליהי גולדברג קובי נוסבאום אלינור נוי עידית מיסטריאל ליסה שילוח
 מפיקים בפועל:  עידית נחומי
 עורכים:  מיטל אלון ניר שנהב לימור אורנשטיין עמית סטרטינר
 אורך פרק:  24 דקות
 שידור
 רשת שידור:  הטלוויזיה החינוכית הישראלית
 פורמט (תמונה):  HDTV, 1080p
 תקופת שידור מקורית:  2016–הווה
 קישורים חיצוניים
 הפסקת אוכל
 
הפסקת אוכל היא תוכנית טלוויזיה העשרה ישראלית לילדים בנושא אוכל ותזונה בהנחיית רותי רוסו ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית בשנת 2016, ולאחר מכן עלתה לשידור בכאן חינוכית.
מבנה התוכנית

בכל תוכנית מתארח שף או מומחה תזונה לשיחה עם רותי ועם פאנל של 4 ילדים סקרנים לשיחה על אוכל, תזונה ובישול. כל פרק בתוכנית מתאר נושא שונה שקשור לאוכל ותזונה ביניהם: פירות, ירקות, בשר, חטיפים, מוצרי חלב, עיצוב התזונה, חוש הטעם וכו'.