מלחמות שלוש הממלכות
תוצאות

לאחר שהביסו כל התנגדות מאורגנת, האצילים של צבא הדגם החדש הפרלמנטרי ותומכיהם האזרחיים שלטו בפוליטיקה של שלוש האומות בתשע השנים הבאות (ראו תקופת ביניים (1649–1660)). באשר לאנגליה, הפרלמנט השאריתי כבר גזר שהיא רפובליקה וקומונוולת. אירלנד וסקוטלנד היו כעת נתינות ונשלטו על ידי מושלים צבאיים, ונציגים מהמדינות ישבו בפרלמנט השאריתי של הפרוטקטורט, שם הם היו נתונים לשליטתו של אוליבר קרומוול, הלורד הפרוטקטור. כאשר קרומוול מת ב-1658, השליטה בקומונוולת' הפכה ללא יציבה. בתחילת 1660, הגנרל ג'ורג' מונק, שפיקד על כוחות הכיבוש האנגלים בסקוטלנד, הורה לחייליו מבית החייל בקולדסטרים, צעד איתם דרומה לתוך אנגליה, ותפס שליטה על לונדון עד פברואר 1660. שם הוא צבר בעלי ברית והסכמים בקרב המוסדות האנגלים ולונדון, כולל הפרלמנט המכונן שאליו נבחר כחבר. מונק, תחילה מלוכן ואז חייל פרלמנטרי, כעת תכנן את שחזור המונרכיה. מונק סידר שהפרלמנט המכונן יזמין את צ'ארלס השני לשוב כמלך שלוש הממלכות - מה שנעשה בחקיקה ב-1 במאי 1660.
מלחמות שלוש הממלכות רמזו על רבים מהשינויים שבסופו של דבר עיצבו את בריטניה המודרנית, אך בטווח הקצר, הסכסוכים הללו למעשה לא פתרו הרבה עבור הממלכות והעמים. חבר העמים האנגלי השיג פשרה ניכרת בין המונרכיה לרפובליקה ששרדה בעיות מערערות יציבות כמעט למשך מאתיים השנים הבאות. בפועל, אוליבר קרומוול הפעיל כוח פוליטי באמצעות שליטתו על הכוחות הצבאיים של הפרלמנט, אך מעמדו החוקי - וההסדרים ליורשו - נותרו לא ברורים, גם לאחר שהפך ללורד פרוטקטור. אף אחת מהחוקות המוצעות במהלך תקופה זו לא הושגה. לכן, חבר העמים והפרוטקטורט של הפרלמנטרים - מנצחי המלחמות - לא השאירו צורת ממשל חדשה משמעותית במקום לאחר תקופתם.
עדיין, בטווח הארוך, שני מורשות נצחיים של הדמוקרטיה הבריטית הונחו במהלך תקופה זו:
לאחר הוצאתו להורג של המלך צ'ארלס הראשון בעוון בגידה חמורה, אף מונרך בריטי עתידי לא יכול היה לצפות שנתיניו יסבלו עריצות נתפסת - "הזכות האלוהית של מלכים" לא הייתה קיימת יותר;
ההפרזות של צבא הדגם החדש, במיוחד אלו בתקופת שלטון הגנרלים הבכירים, השאירו חוסר אמון נצחי במנהיגים צבאיים ובשלטון צבאי, שנמשך עד היום בקרב בני מוצא או התאגדות בריטית.
הפרוטסטנטים האנגלים חוו חופש דת במהלך תקופת הביניים, אך לא היה חופש כזה לקתולים האנגלים. במהלך תקופת שליטתם, בני הפוריטנים ביטלו את הכנסייה של אנגליה ואת בית הלורדים. קרומוול גינה את הפרלמנט השאריתי ופיזר אותו בכוח, אך נכשל בהקמת חלופה מקובלת. גם הוא ותומכיו לא צעדו בכיוון הדמוקרטיה העממית, כפי שהפרלמנטרים הרדיקליים יותר (הלוולרס) רצו.
במהלך תקופת הביניים, צבא הדגם החדש כבש את אירלנד וסקוטלנד. באירלנד, הממשלה החדשה החרימה כמעט את כל הקרקעות השייכות לאירים קתולים כעונש על המרד של 1641; גם חוקי העונשין הקשים הגבילו קהילה זו. אלפי חיילים פרלמנטרים התיישבו באירלנד על אדמות מוחרמות. חבר העמים ביטל את הפרלמנטים של אירלנד וסקוטלנד. בתיאוריה, למדינות הללו הייתה ייצוג בפרלמנט האנגלי, אך מכיוון שגוף זה מעולם לא החזיק בסמכויות אמיתיות, הייצוג היה חסר תועלת. כאשר קרומוול מת ב-1658 חבר העמים התפרק - אך ללא אלימות רבה. ההיסטוריונים רושמים שפוליטיקאים מיומנים באותה תקופה, ובמיוחד ג'ורג' מונק, הצליחו מעל למשבר המתהווה; מונק בפרט נחשב למנצח sine sanguine, כלומר "ללא דם", של משבר השחזור. וב-1660, צ'ארלס השני שוחזר כמלך אנגליה, סקוטלנד ואירלנד.
תחת השחזור האנגלי המערכת הפוליטית חזרה למצב החוקתי שלפני המלחמה. למרות הצהרת ברדה של צ'ארלס השני, באפריל 1660, שהציעה פיוס וסליחה, והבטיחה חנינה כללית על פשעים שבוצעו במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, המשטר החדש הוציא להורג או כלא למאסר עולם את אלה שהיו מעורבים ישירות בהוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון. המלוכנים חפרו את גופתו של קרומוול וביצעו בו הוצאה להורג לאחר המוות. אלה שהיו מניעיהם דתיים ופוליטיים ונחשבו אחראים למלחמות סבלו דיכוי קשה. סקוטלנד ואירלנד השיבו לעצמן פרלמנטים, חלק מהאירים השיבו לעצמם אדמות מוחרמות, וצבא הדגם החדש פורק. אולם, הסוגיות שגרמו למלחמות - דת, סמכויות הפרלמנט מול המלך, והיחסים בין שלוש הממלכות - נותרו ללא פתרון או, במדויק יותר, נדחו, רק כדי לעלות שוב כסוגיות שנויות במחלוקת והובילו למהפכה המהוללת של 1688. רק מאוחר יותר צצו המאפיינים הרחבים יותר של בריטניה המודרנית שנרמזו במלחמות האזרחים, ובמיוחד: מונרכיה חוקתית פרוטסטנטית וצבא סדיר חזק תחת בקרה אזרחית.