שרה צ'רצ'יל, הדוכסית ממרלבורו
אחרית ימיה

ג'ון צ'רצ'יל מת באכסניית וינדזור ב-1722, ושרה ארגנה עבורו הלוויה גדולה. בתם, הנרייטה, הפכה לדוכסית מרלבורו בזכות עצמה. בצוואתו הפך הדוכס את שרה לאחת הנאמנות של נכסי מרלבורו, והיא השתמשה בכישוריה העסקיים על מנת לפזר את ההון המשפחתי באפיקי השקעה שונים, כולל ההכנסה של בתה הנרייטה.
הכנסתה האישית של שרה הייתה גדולה, והיא השקיעה את כספה בקרקעות, כיוון שהאמינה שאפיק השקעה זה יגן עליה מפני פיחות המטבע. היא רכשה את אזור וימבלדון שבלונדון ב-1723, ובנתה מחדש את בית האחוזה שלו. עושרה היה כה גדול עד שהיא קיוותה להשיא את נכדתה, ליידי דיאנה ספנסר, לפרדריק, נסיך ויילס, כיוון שלצורך זה היה עליה לשלם נדוניה בגובה 100,000 לירות שטרלינג. אולם, רוברט וולפול הטיל על כך וטו. על אף שהיה ויגי בהשקפתו הוא התרחק משרה לאור תמיכתו בהסכם שלום באירופה, ובנוסף לכך היו ביניהם חשדות הדדיים בנוגע ליושר בניהול כספים. למרות זאת נמשכו היחסים הטובים בין שרה למשפחת המלוכה, ולעיתים קרובות היא הוזמנה לחצר המלוכה על ידי המלכה קרולין, שניסתה לטפח עמה ידידות.
שרה ידעה להתנהל היטב בנושאים כלכליים, באופן שהיה חריג לתקופה שבה נשים הודרו מרוב הדברים שמחוץ לניהול משק הבית שלהן. ארתור מיינוורינג, אחד מידידיה של שרה, כתב עליה כי הייתה מוכשרת בעסקים יותר מכל גבר אחר. על אף שמעולם לא חיבבה את ארמון בלנהיים, אותו כינתה "ערימה גדולה של אבנים", היא החלה לעסוק באופן נמרץ בבנייתו וכתבה לדוכס סומרסט על מאגרי המים של הארמון.
היא התנגדה לכל הוצאה שחשבה למיותרת, ובין השאר הורתה להקטין את אורוות הארמון לשליש מהגודל שתכנן ג'ון ואנברו. שני האלמנטים המפוארים היחידים שהיא התירה לבנות היו קבר הדוכס בקפלת הארמון, ועמוד הניצחון הדורי בפארק, שהתנשא לגובה 40 מטרים. היא פיקחה מקרוב על בניית כל החלקים של בלנהיים, והסתכסכה עם כל מי שלא הגשים את רצונה במדויק.
היא יישמה את הביקורות הקפדניות גם ברכישות קרקע פחות משמעותיות. לאחר שרכשה את אחוזת וימבלדון ואת בית הולדנבי שליד אלת'ורפ, היא ניהלה תיעוד מדויק של נכסיה והוצאותיה, בנוסף למעקב הדוק אחר היושר של עובדיה.
ידידותה עם המלכה קרולין הסתיימה לאחר ששרה סירבה לבקשתה לעבור דרך אחוזת וימבלדון, דבר שגרם לשרה לאובדן הכנסה של 500 לירות שטרלינג, אותה קיבלה בתוקף תפקידה כשומרת הראשית של וינדזור גרייט פארק. שרה התנהגה בחוסר כבוד גם כלפי המלך ג'ורג' השני, דבר שהרחיק אותה עוד יותר מחצר המלוכה. מעמדה כאישיות בלתי רצויה בחצר המלוכה שנשלטה על ידי וולפול, ולא היה ביכולתה למנוע את עלייתם של הטורים; המסים והסכם השלום עם ספרד שיזם וולפול היו לא פופולרים בחוגי השלטון האנגלים, דבר שחיזק עוד יותר את הטורים.
למרות הפופולריות המתדרדרת שלה קיבלה שרה הצעות נישואים רבות לאחר מות בעלה, כולל אחת מיריבה הוותיק צ'ארלס סימור, הדוכס השישי מסומרסטהיברט 320 - 321. בסופו של דבר היא החליטה לא להינשא מחדש, על מנת לשמור על עצמאותה.
שרה המשיכה לעתור נגד החלטות הכתר שקבעו כי המימון לארמון בלנהיים יהיה מנכנסי משפחת מרלבורו ולא מהממשלה. דבר זה גרע מהפופולריות שלה, כיוון שלא היה לה כל קושי לממן את הבנייה בעצמה. היא התאבלה רבות לאחר מות בתה הנרייטה ב-1733, אך המשיכה לריב עם בתה הצעירה מרי, דוכסית מונטגיו. שרה זכתה לראות את נפילתו של יריבה רוברט וולפול ב-1742, וניסתה לשפר את המוניטין שלה באמצעות מתן אישור לפרסם את הביוגרפיה שלה, שנקראה "An Account of the Dowager Duchess of Marlborough from her first coming to Court to the year 1710" (עדות של הדוכסית האלמנה ממרלבורו מהגעתה הראשונה לחצר המלוכה עד לשנת 1710).
היא מתה בבית מרלבורו ב-18 באוקטובר 1744 בגיל שמונים וחמש, ונקברה בארמון בלנהיים. לפי צוואתה הוצאו עצמותיו של בעלה ממקום קבורתן במנזר וסטמינסטר, ונקברו מחדש לצדה.