stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שהשמש תעבור עלי (שיר)

"שהשמש תעבור עלי" הוא שיר של הזמרת ירדנה ארזי, שכתב יורם טהרלב והלחין חנן יובל. השיר הגיע למקום ה-19 במצעד הפזמונים העברי השנתי בשנת 1986 וזכה לעשרות גרסאות כיסוי. גרסה ידועה של השיר היא של הזמר החסידי אברהם פריד, השיר בגרסתו נקרא רק תפילה, והוא הגיע למקום ה-39 במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת התשס"ט.
רקע

השיר נכתב על ידי יורם טהרלב והולחן על ידי חנן יובל. הוא יצא לרדיו בשנת 1985 והתפרסם באלבומה הרביעי של ארזי "דרישת שלום".
אחרי מלחמת ששת הימים הוקמה בארצות הברית מעין "להקה צבאית", שהשתייכה לכנסייה נוצרית בדנוור, קולוראדו. הקמת הלהקה נובעת מהערצתם של חברי אותה קהילה לישראל ולצה"ל.
חברי הלהקה היו מגיעים לישראל פעם בשנה למשך שבועיים ומופיעים בבסיסי צה"ל השונים ברחבי הארץ כשהם לבושים במדי צה"ל. הערצתם לישראל והזיקה לעם היהודי הביאה לכך שעל הכנסייה שלהם בדנוור הם לא קבעו צלב.
במהלך שנות ה-80 עבדה הלהקה עם הבמאי הישראלי שי לביא על תוכנית חדשה לקראת מופע בישראל. במהלך העבודה נפגשו חברי הלהקה עם הפזמונאי יורם טהרלב. בשיחתו עם אחת מחברות הלהקה היא ביקשה שיכתוב עבורה שיר המתאר את געגועיה לישראל ואת האופן בו הם ממלאים את חייה.
בהשראת סיפורה וסיפור הלהקה נכתב השיר. לימים, נפגש טהרלב עם גברי מזור יועצה האמנותי של ירדנה ארזי אשר ביקש ממנו את השיר.
גרסאות כיסוי

לשיר גרסאות כיסוי רבות אשר חלקן זכו להצלחה והושמעו רבות ברדיו.
ב־1989 הקליט מלחין השיר חנן יובל גרסה משלו בה התארחה ארזי.
ב־2004 בוצע השיר בעונה השנייה של התוכנית "כוכב נולד" על ידי שמעון טפטה.
ב־2010 יצאה לרדיו גרסתו של הזמר החסידי אברהם פריד לשיר, בה הוכנסו מספר שינויים בטקסט באישור המחבר. ביצועו של פריד זכה להצלחה גדולה והושמע רבות גם בתחנות רדיו חילוניות. השיר כונה "רק תפילה אשא" ועיבד אותו יובל סטופל. ביולי 2013 ביצעו פריד וחנן יובל ביצוע לשיר בהופעה של פריד בישראל.
עוד ביצועים להם זכה השיר היו של דקלון, יהורם גאון, רינת גבאי, ליאור נרקיס, גלית גיאת, בני אלבז ואחרים.
ב־2014 ביצעו כל כוכבי "משחקי הפסטיגל" ביחד עם ירדנה ארזי במסגרת המופע בעלת אותו שם.
ב־2021 ביצעה את השיר להקת שלוה במסגרת "יעלה ויבוא", פרויקט המחווה לשירי יורם טהרלב.
ב־13 במאי 2024, בטקס הדלקת המשואות בלילו של יום העצמאות ה־76 למדינת ישראל, ביצעו הזמרת יובל דיין ודפנה אליקים בת ה־15, שנחטפה לעזה במתקפת הפתע על ישראל ושוחררה בפעימה השלישית של עסקת נובמבר, את השירים "אור" (של שושנה דמארי) ו"שהשמש תעבור עלי".
מצעדי פזמונים

השיר בביצוע ארזי הוצג רק ב-26 בנובמבר 1985 במצעד הפזמונים ושהה בו 11 שבועות מהם שבוע אחד בפסגה. הוא נכלל במצעד הפזמונים השנתי תשמ"ו והגיע למקום ה-19.
בגרסת פריד (רק תפילה) הוא הוצג עם הוצאתו ב־5 במרץ 2009 וצעד 8 שבועות, בשיאו הגיע למקום ה־13. אמנם במצעד השנתי ל-2009, הצליח יותר ודורג במקום ה־39, זכייה לא שגרתית לזמר חסידי ברדיו חילוני.
הערות שוליים

↑  רק תפילה אשא - חנן יובל ואברהם פריד, נבדק ב-2022-10-09
↑  יובל דיין ודפנה אליקים – אור / שהשמש תעבור עלי (Prod. By Tal Forer), באתר יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 3b841360-b531-4bd4-8d38-edeab36f141f
ג'ון רנקין גמבל

ג'ון רנקין גמבל (באנגלית: John Rankin Gamble‏; 15 בינואר 1848 – 14 באוגוסט 1891) היה עורך דין ופוליטיקאי מדקוטה הדרומית.
ביוגרפיה

גמבל נולד באלבמה, ניו יורק ב-14 באוגוסט 1891, והיה אחיו של רוברט ג'. גמבל ודודו של ראלף גמבל.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים בניו יורק, ועבר עם משפחתו לפוקס לייק, ויסקונסין, וסיים את לימודיו באוניברסיטת לורנס ב-1872. מאוחר יותר למד משפטים, והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1873.
הוא החל לעבוד כעורך דין ביאנקטון שבטריטוריית דקוטה, ומונה לפרקליט המחוזי של מחוז יאנקטון בין השנים 1876–1878, ולפרקליט ארצות הברית בטריטוריית דקוטה ב-1878. הוא נבחר לבית הנבחרים הטריטוריאלי ב-1877, וכיהן שם עד 1879. הוא גם כיהן במועצה הטריטוריאלית מ-1881 עד 1885.
בשנת 1890 נבחר גמבל למושב B, אחד משני המושבים של דקוטה הדרומית בבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא כיהן מ-4 במרץ 1891 עד מותו ביאנקטון ב-14 באוגוסט 1891. גמבל נקבר בבית הקברות של העיר יאנקטון.
אריסטובולוס השני

אריסטובולוס השני (ביוונית: Αριστόβουλος Β΄;‏ 100 – 49 לפנה"ס) היה מלך יהודה וכהן גדול במשך ארבע שנים (67–63 לפנה"ס) והיה טוען לכתר גם בשנים שלאחר מכן. בנם הצעיר של מלכי יהודה, אלכסנדר ינאי ושלומציון אלכסנדרה, ואחיו של הורקנוס השני.
לא ידוע אם היה לו גם שם יהודי בנוסף על שמו היווני, אם כי סביר להניח שהיה לו שם עברי, כפי שהיה גם לאביו, לאחיו ולבנו, מתתיהו אנטיגונוס.
אריסטובולוס השני נשלח עם בניו לרומא לאחר שנלחם בפומפיוס והובס. הצליח לחמוק מרומא ושב אל יהודה, קיבץ סביבו צבא והסב לרומאים אבידות כבדות לפני שנכנע להם במכוור.
קרב הירושה

עם מותו של אלכסנדר ינאי והעברת השלטון לידי שלומציון, דאגה שלומציון להרחיק את אריסטובולוס מכל תפקיד בממלכה, כפי שהסביר יוסף בן מתתיהו: "אבל בנה השני אריסטובולוס מפני כי נפשו גחלים תלהט השאירה רק בתור איש פרטי".
במהלך כהונתה של שלומציון, הגיע אריסטובולוס אל המלכה עם משלחת של הצדוקים, ובטענה שהצדוקים חוששים מנקמנות הפרושים דרשו שיתנו להם משרות בניהול מבצרי הממלכה, ואיימו שאם לא תיענה לדרישתם הם יחברו למלך הערבים. המלכה שנבוכה מהאיום הסכימה למסור להם את ניהול רוב המבצרים, למעט שלושה מבצרים מרכזיים שהחזיקו את אוצרות הממלכה.
בהמשך מספר יוסף בן מתתיהו, כי "לאחר זמן לא רב שלחה את אריסטובולוס עם צבא לדמשק נגד תלמי הקרוי בן מניאוס, שהיה שכן קשה לעירם. אולם הם לא עשו דבר הראוי לציון וחזרו". יצחק אייזיק הלוי מסיק מכך שבעקבות האיום על המלכה קיבל אריסטובלוס גם תפקיד כמפקד הצבא.
כאשר חלתה שלומציון, מרד בה אריסטובולוס, תוך ניצול השליטה של בני בריתו הצדוקים במבצרי הממלכה. כפי שמתאר יוסף בן מתתיהו:
כאשר הורקנוס ונכבדי העם מחו באוזני שלומציון אלכסנדרה היא אסרה את משפחתו של אריסטובולוס ואמרה לשואלים כי עיקר הכח הצבאי ואוצרות המדינה בידם והם יכולים לעשות כחפצם, אך היא לא תתערב בעניין בגלל חולשתה. יצחק אייזיק הלוי מפנה את תשומת הלב לכך שאריסטובולוס נאלץ לשכור לו חיל זר וטען שהדבר נבע מכך שהוא לא היה פופולרי בעיני העם שלא רצה בו אלא בהמשך שלטון הפרושים.
הפניה לרומאים

כוחו של מחנה אריסטובולוס, שנטה אחרי הצדוקים, עלה על זה של הורקנוס אחיו. אחרי קרב כושל באזור יריחו האחרון נאלץ להימלט. הוא עלה אל ירושלים. שם נכנע לאחיו וויתר לו על המלוכה ועל הכהונה הגדולה.
אריסטובולוס שלט ארבע שנים ביהודה. המשיך בכיבושי אביו אלכסנדר ינאי וחתר לשעבד את הנוכרים השכנים. במיוחד התפרסם בספינות המלחמה שמיקם על החופים ושרדפו אחרי סוחרים ותבעו מהם תשלום מס.
אנטיפטרוס (אבי הורדוס), התגורר בירושלים, והיה בן למשפחה אדומית מיוחסת. חלה התקרבות בינו לבין הורקנוס, שהחזיק בעמדת "אחי המלך", והוא הזהירו שאריסטובולוס עוד עלול להורגו. לעזרתו של הורקנוס גייס את בעל בריתו, מלך הנבטים חרתת, והשניים יצאו לקרב על יהודה. אריסטובולוס הובס והתבצר בבית המקדש. נשתמר בתלמוד סיפור מימי המצור, על האופן שבו נמשכה תוך כדי כך עבודת הקורבנות:
בינתיים, תוך כדי התמשכות המצור, הגיע בשנת 65 לפנה"ס מפקד הצבא הרומי סקוורוס לאזור סוריה. אריסטובולוס שיחד אותו ולפיכך הוא צידד בו. בעזרת תמיכה זו הבריח אריסטובולוס את הורקנוס ואת ידידיו הערבים והרג בהם. תומכיו שלטו על ירושלים, והוא התיישב במבצר אלכסנדריון (בבקעת הירדן, מצפון לים המלח).
משבא פומפיוס, מפקדו של סקוורוס, בעצמו לסוריה, הגיעו לדמשק שני האחים היריבים והעלו טענותיהם.
מסופר שהגיעה גם משלחת שלישית, אולי פרושית באופייה, שלא הייתה מרוצה כלל מקיומה של מלכות ביהודה, והציעה להשיב את מסורת השלטון של הכוהן הגדול.
נראה שליבו של פומפיוס לבסוף נטה לכיוונו של הורקנוס. לדעתו של יוסף בן מתתיהו, זאת משום שאריסטובולוס היה גאה מכדי להתחנף אליו די הצורך.
ההשתלטות הרומית

אריסטובולוס, אולי משום שהבין לאן הרוח נוטה, אולי משום פזיזותו, שב לירושלים להגן עליה, ועורר את כעסו של פומפיוס שיצא כנגדו. משראה שכוח צבאו דל לעומת הרומאים, הבטיח לפומפיוס הבטחות על שוחד בסכום עתק ועל הפקדת העיר בידיו, לצד כל מבצרי יהודה, אך מבלי שקיימן למעשה. פומפיוס שבה אותו. תומכיו ניסו להגן על העיר, אולם העם בירושלים, מבוהל וחצוי בין תומכי שני האחים, התקומם ופתח את השערים לפני המצביא הרומי. תומכי אריסטובולוס ברחו להר הבית. לפי יוסף בן מתתיהו, ההר היה מוקף בתעלה עמוקה שהרומאים התקשו למלא אותה, מאחר שהיהודים מנעו זאת מהם. אולם בשבתות היו היהודים נמנעים ממלאכה, וכתוצאה מכך הצליחו הרומאים להשלים את סתימת התעלה ולפרוץ לתוך ההר.
כל אותו זמן המשיכה העבודה בבית המקדש כרגיל. כותב יוסף בן מתתיהו:
לפי עדותו, שנים עשר אלף יהודים נהרגו, ביניהם כאלה אשר "הפילו את עצמם מראשי המגדלים, ומקצתם יצאו מדעתם למראה הפורענות ושלחו אש מסביב לחומה ונשרפו חיים".
אולם הדבר שהכאיב לעם יותר מכל היה חילול קודש הקודשים. פומפיוס נכנס אליו, למקום שבו הותרה הכניסה רק לכוהן הגדול ביום הכיפורים, אך לא שלח ידו אל האוצרות וחידש את העבודה כסדרה. את הורקנוס הוא מינה לכוהן גדול.
הערים ההלניסטיות נמסרו לפרובינקיה סוריה, שהשלטון בה נמסר לסקוורוס.
על הארץ שנותרה, יהודה והגליל, הוטלו מיסים כבדים. בכך הביאה מריבת האחים לסיומו של השלטון היהודי החשמונאי העצמאי.
אריסטובולוס ובניו מתקוממים

אריסטובולוס נשבה, הובא עם משפחתו לרומא ובסוף ספטמבר 61 לפנה"ס הוּצעד בחרפה בתהלוכת הניצחון, בראשה נישאו כתובות עם שמות הארצות שנכנעו, אחרי המרכבה של פומפיוס. בנו אלכסנדר השני נמלט, חזר לארץ, אסף צבא והתבצר באלכסנדריון. המצביא הרומי אולוס גביניוס נשלח להתמודד עמו, ואחרי מצור ותבוסות נאלץ אלכסנדרוס להיכנע ולבקש חנינה. בהשגת פשרה סייעה אשתו של אריסטובולוס, אם אלכסנדרוס, שעזרה בהסגרת הורקניה ומכוור, שני מבצרים נוספים של המורדים.
השקט עדיין לא הגיע לארץ, שכן בשנת 57 לפנה"ס אריסטובולוס עצמו ברח מרומא והנהיג מחדש את המרד היהודי. גביניוס מינה את מרקוס אנטוניוס למפקד הפרשים ושלח אותו כנגד אריסטובולוס. אף על פי שברשות אריסטובולוס היה צבא גדול הרבה יותר, הקרבות הסתיימו במהרה אחרי כמה אלפי הרוגים נוספים מבין היהודים ובשנת 56 לפנה"ס אריסטובלוס הושב לרומא יחד עם בנו, אנטיגונוס השני.
גם מרד נוסף של הבן אלכסנדר הסתיים בצורה דומה.
בינתיים הגיע קראסוס לסוריה ויצא למלחמה על הפרתים, לא לפני שעשה מה שלא עשה פומפיוס וחמס את אוצרות בית המקדש.
קראסוס נהרג, אבל ממלא מקומו קסיוס הצליח להימלט ושב ליהודה, שם הרג מתקוממים אוהדי אריסטובולוס, ביניהם פתואל, מנהיג צבאי יהודי, שבעבר השתייך למחנה הורקנוס והפך לעמוד התווך של תומכי אריסטובולוס.
ברומא עלה אז יוליוס קיסר. בשנת 49 לפנה"ס הוא שחרר את אריסטובולוס ושלח אותו עם צבא להילחם על יהודה כדי להיות לו בן ברית במלחמתו עם פומפיוס, בתקוה שימשוך אליו את תמיכתה של האוכלוסייה ביהודה והארצות סביבה, אולם תומכים של פומפיוס הצליחו להרעיל אותו. גופתו הוצפנה בדבש זמן רב עד שנשלחה לבסוף על ידי מרקוס אנטוניוס אל קברות המלכים ביהודה. גם בנו אלכסנדר השני מת באותו זמן, כאשר נידון להמתה בעריפת ראש בידי בית דין רומאי, ביוזמתו של פומפיוס. את בנו אנטיגונוס השני ושתי אחיותיו, אסף אליו תלמי בן מנאוס ששלט בכלקיס. הוא שלח את בנו פיליפיון אל אשקלון להוציאם מידי אמם, וזה לקח את אחת הבנות, אלכסנדרה, לאשה. מאוחר יותר הרג תלמי את בנו ונשא את אלכסנדרה בעצמו.
מילדיו של אריסטובולוס שנותרו, עתיד היה אנטיגונוס השני לרשת את המלוכה ביהודה.
לקריאה נוספת

רומן וילק, "כשצרו מלכי בית חשמונאי זה על זה", דור לדור קובץ מחקרים לכב' י אפרון בעריכת א' אופנהיימר, א' כשר מוסד ביאליק תשנ"ה עמ' 99–104
יהושע השל ייבין, "המלכות אשר לא תסוף – ארבעה סיפורים היסטוריים", הוצאת "לחרות ירושלים", תשכ"ז
משפט דונסקר

עקרון האינווריאנטיות של דונסקר להילוך מקרי פשוט על  \mathbb {Z} .
בתורת ההסתברות, משפט דונסקר (הידוע גם כעקרון האינווריאנטיות של דונסקר, או משפט הגבול המרכזי הפונקציונלי), על שם מונרו ד' דונסקר, הוא הרחבה פונקציונלית של משפט הגבול המרכזי עבור פונקציות התפלגות אמפיריות. המשפט קובע כי גרסה ממורכזת ובקנה מידה מותאם של פונקציית ההתפלגות האמפירית מתכנסת לתהליך גאוסי.
נתונה סדרת משתנים מקריים  X_{1},X_{2},X_{3},\ldots  בלתי תלויים ושווי התפלגות עם תוחלת 0 ושונות 1. נסמן  S_{n}:=\sum _{i=1}^{n}X_{i}. התהליך הסטוכסטי  S:=(S_{n})_{n\in \mathbb {N} } נקרא הילוך מקרי. נגדיר לכל  t\in [0,1],
ממשפט הגבול המרכזי נובע כאשר  n\to \infty , הסדרה  W^{(n)}(1) מתכנסת בהתפלגות למשתנה מקרי נורמלי תקני  W(1). עקרון האינווריאנטיות של דונסקר מרחיב את ההתכנסות הזו לכל הפונקציה  W^{(n)}:=(W^{(n)}(t))_{t\in [0,1]}. ליתר דיוק, בצורתו המודרנית, מעקרון האינווריאנטיות של דונסקר נובע שכפונקציות מקריות השייכות למרחב סקורוקוד  {\mathcal {D}}[0,1], כאשר  n\to \infty , הפונקציות  W^{(n)} מתכנסות בהתפלגות לתנועה בראונית סטנדרטית  W:=(W(t))_{t\in [0,1]}.
ניסוח פורמלי

נתונה סדרה  F_{n} של פונקציות ההתפלגות האמפיריות הנבנית מתוך סדרה של משתנים מקריים  X_{1},X_{2},X_{3},\ldots  בלתי תלויים ושווי התפלגות מהתפלגות  F. נגדיר
לכל  x\in \mathbb {R} . לפי משפט הגבול המרכזי הקלאסי, עבור  x נתון, כאשר  n שואף לאינסוף, המשתנה המקרי  G_{n}(x) מתכנס בהתפלגות למשתנה מקרי נורמלי  G(x) עם תוחלת  0 ושונות  F(x)(1-F(x)).
ניסוח פורמלי > משפט (דונסקר, סקורוקוד, קולמוגורוב)

הסדרה של  G_{n}(x), כפונקציות קדלג מקריות של מרחב סקורוקוד  {\mathcal {D}}(-\infty ,\infty ), מתכנסת בהתפלגות לתהליך גאוסי  G עם תוחלת  0 ושונות משותפת;
ניתן לכתוב  G(x)=B(F(X)) כאשר  B הוא גשר בראוני סטנדרטי.
היסטוריה ותוצאות קשורות

קולמוגורוב (1933) הראה שכאשר התפלגות  F היא רציפה, החסם העליון  \sup _{x}G_{n}(x) והחסם העליון של הערך המוחלט,  \sup _{x}|G_{n}(x)| מתכנס בהתפלגות לגשר בראוני  B(x) (ראה מבחן קולמוגורוב-סמירנוב). בשנת 1949 שאל דוב האם ההתכנסות בהתפלגות מתקיימת עבור פונקציונלים כלליים יותר, ובכך ניסח בעיה של התכנסות חלשה של פונקציות מקריות במרחב פונקציות מתאים.
ב-1952 דונסקר הצהיר והוכיח (לא לגמרי נכון) הרחבה כללית התואמת לגישה היוריסטית של דוב-קולמוגורוב. במאמר המקורי, דונסקר הוכיח שההתכנסות של  G(x) לגשר בראוני מתקיימת עבור התפלגות אחידה  U(0,1) ביחס להתכנסות במידה שווה על פני הקטע  [0,1].
אולם כאמור, הניסוח של דונסקר לא היה ממש נכון, בגלל בעיית המדידות של פונקציונלים של תהליכים בלתי רציפים. בשנת 1956 הגדירו סקורוקוד וקולמוגורוב מטריקה  d ניתנת להפרדה, הנקראת מטריקת סקורוקוד, על המרחב  {\mathcal {D}}[0,1] של פונקציות קדלג על- [0,1] והראו כי במרחב זה  G_{n} מתכנס ב -  {\mathcal {D}}[0,1] לגשר הבראוני.
מאוחר יותר דאדלי ניסח מחדש והוכיח את התוצאה של דונסקר תוך כדי עקיפת הצורך להשתמש במטריקת סקורוקוד.
גרסה משופרת של תוצאה זו, המספקת פרטים נוספים על קצב ההתכנסות, נקראת קירוב קומלוס-מייג'ור-טוסנאדי.
ראו גם

משפט גליבנקו-קנטלי
הערות שוליים

↑  Donsker, .M.D (1951). "An invariance principle for certain probability limit theorems". Memoirs of the American Mathematical Society (6).
1 2  Donsker, M. D. (1952). "Justification and extension of Doob's heuristic approach to the Kolmogorov–Smirnov theorems". Annals of Mathematical Statistics. 23 (2): 277–281. doi:10.1214/aoms/1177729445.
↑  Doob, Joseph L. (1949). "Heuristic approach to the Kolmogorov–Smirnov theorems". Annals of Mathematical Statistics. 20 (3): 393–403. doi:10.1214/aoms/1177729991.
1 2  Dudley, .R.M (1999). Uniform Central Limit Theorems. Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-46102-3.
סוחוי Su-57

מנוע המטוס בתערוכת MAKS 2011
סוחוי Su-57 (על פי קוד דיווח נאט"ו: Felon) הוא מטוס קרב מהדור החמישי של הפדרציה הרוסית, תוצרת חברת סוחוי. המטוס תוכנן להתחרות במטוסי הדור החמישי של ארצות הברית. המטוס החדש מפותח כחלק מפרויקט PAK-FA של רוסיה. המטוס מיועד להחליף את מטוסי המיג-29 ואת מטוסי הסוחוי-27, הנמצאים בשירות חיל האוויר הרוסי.
ייצור המטוס מתבצע במפעל מטוסים בעיר קומסומולסק על אמור.
טיסת הבכורה של המטוס התקיימה ב-29 בינואר 2010, הוא נכנס לשירות ב-2020. מדובר במטוס דו-מנועי בעל עיצוב אווירודינמי קלאסי, המזכיר את ה-F-22 ראפטור מתוצרת לוקהיד מרטין. כמו כן, המטוס הוא חמקן, יכול לשייט במהירות על קולית ומצויד במערכות טילים מהדור החדש.
היסטוריה

בשנות השמונים המאוחרות החלה ברית המועצות בחיפוש אחר מטוס קרב מהדור הבא אשר יחליף את מטוסי הקרב המתיישנים מיג 29 ו-Su-27. שני פרויקטים הוצעו כדי לענות על צורך זה, סוחוי Su-47 ופרויקט מיקויאן 1.44. בשנת 2002, סוחוי נבחרה להוביל את תכנון מטוס הקרב החדש.
ב-8 באוגוסט 2007, מפקד חיל האוויר הרוסי, הגנרל אלכסנדר זלין צוטט על ידי סוכנויות ידיעות רוסיות כמי שאמר ששלב הפיתוח של תוכנית PAK FA הושלם, ובניית המטוס הראשון כבר החלה. זלין גם אמר כי עד 2009 יקבל חיל האוויר בין שלושה לחמישה מטוסים. באוגוסט 2011 דחה זלין את השלמת התוכנית בחמש שנים לפחות: "נקבל את האבטיפוס של T-50 ב-2013, אך הייצור הסדרתי לא יתחיל עד 2014-2015". כמקובל בפרויקטים בסדר גודל כזה, ייתכנו בהחלט דחיות נוספות; למעשה, סגן שר הביטחון הרוסי לשעבר, ויטלי שלוקוב, אמר כי הוא מפקפק ביכולתה של התעשייה הרוסית לייצר מטוסים מדגם זה במספרים משמעותיים.
נבנו במפעל 10 מטוסים לצורכי טיסות ניסוי. עד שנת 2017 כונה בשם סוחוי T-50, באוגוסט אותה שנה נודע ששמו הוא סוחוי 57 ושמו הקודם הוא קוד המפעל בלבד. ביולי 2019 החל ייצור סדרתי שלו.
ביולי 2018 פורסם בתקשורת הישראלית, כי הייצור נתקל בקשיים רבים.
בזמן המלחמה באוקראינה עלו תיעודים להשתתפות הסוחוי 57 במספר פעולות, ואף הצבא האוקראיני טוען כי הצליחו לפגוע במטוסים אלו.[דרוש מקור]
טיסות מבחן

טיסת הבכורה נדחתה שוב ושוב מאז 2007, בגלל מספר בעיות טכניות שלא פורטו. מפקד חיל האוויר אלכסנדר זלין הודה באוגוסט 2009, כי בעיות טכניות במנוע נשארו לא פתורות. ב-28 בפברואר 2009, הודיע מנכ"ל סוחוי, מיכאיל פוגוסיין כי שלדת המטוסים כמעט מוכנה וכי האב טיפוס הראשון צריך להיות מוכן עד אוגוסט 2009. חצי שנה לאחר מכן הוסיף גם כי הטיסה הראשונה תהיה עד סוף השנה.
קונסטנטין מקיינקו, סגן ראש מרכז מוסקבה לניתוחים של אסטרטגיות וטכנולוגיות, אמר כי "גם עם עיכובים", המטוס יטוס את טיסתו הראשונה בין ינואר לפברואר, והוסיף כי יידרשו חמש עד 10 שנים לייצור מסחרי.
ב-8 בדצמבר 2009, הודיע סגן ראש הממשלה סרגיי איבנוב, כי הניסויים הראשונים עם מטוס הדור החמישי יתחילו בשנת 2010. המבחן הראשון למטוס היה נסיעה על המסלול והוא הסתיים בהצלחה ב-24 בדצמבר 2009. טיסת הבכורה של המטוס נערכה ב-29 בינואר 2010 בבסיס חיל האוויר הרוסי דזמג'י (Komsomolsk-on-Amur Dzemgi Airport). המטוס הוטס על ידי גיבור רוסיה סרגיי בוגדן וטיסתו נמשכה 47 דקות.
אב טיפוס שני תוכנן להצטרף לבדיקות הטיסה ברבעון הרביעי של 2010, אך נדחה. ב-3 במרץ 2011, דווח כי המטוס השני ביצע טיסת מבחן מוצלחת של 44 דקות. לשני המטוסים הראשונים חסרים מערכות המכ"ם ובקרת נשק אך המטוס השלישי והרביעי יהיו בעלי יכולות אלו.
ב-22 בנובמבר 2011, המטוס השלישי, T-50-3 המריא את טיסת הבכורה שלו משדה התעופה בקומסומולסק, והוטס על ידי סרגיי בוגדן. המטוס שהה באוויר יותר משעה. אב הטיפוס הרביעי ביצע את טיסת הבכורה בדצמבר 2012 והחמישי באוקטובר 2013.
ב-18 בספטמבר 2015 נערכו ניסויים משלימים במטוס וב-17 בנובמבר 2016 אב טיפוס שביעי ביצע את טיסת המבחן שלו.
במאי 2017 התקשורת הרוסית דיווחה שאב הטיפוס השמיני של המטוס ביצע את טיסת הבכורה שלו בסוף אפריל ממרכז רוסיה לקומסומולסק על אמור, אולם הטיסה נשמרה בסוד ולא פורסמו פרטים או צילומים. הרוסים גם מסרו שבקרוב יחליפו את מנוע החמקן למנוע בעל ביצועים משופרים[דרוש מקור].
גרסאות נוספות למטוס

גרסה ימית למטוס תיפרס על נושאת המטוסים אדמירל קוזנצוב ועל נושאות מטוסים רוסיות עתידיות.
הועלו שמועות שבעתיד יחל גם פיתוח מטוס קרב קטן מדור חמישי (בטווח ה-F-35) ואלכסיי פדורוב הגיב על כך כי כל החלטה על יישום טכנולוגיות דור חמישי לייצור מטוס קרב קטן תתקבל רק לאחר יצור סדרתי של הסוחוי החדש שיהווה את הבסיס לגרסה המוקטנת.
גלריה

בסלון האווירי במוסקבה 2013:
ראו גם

F-22 ראפטור
צ'נגדו J-20
F-35
הערות שוליים

↑  militaryrussia.ru (23.03.2015). — "נכון ל-20 באוגוסט 2009 נוצרו 2 או 3 דגמי Т-50 (1—2 Т-50-KPO ודגם Т-50-KNS) עבור ניסויי קרקע..."
↑  אירוניה: לרוסיה אין כסף לקנות את המטוס שייצרה
↑
↑  צפו: החמקן המסתורי של רוסיה באימון בשמי מוסקבה, באתר ‏מאקו‏, 3 במאי 2018
↑   (ברוסית)
↑  ניר דבורי, ‏ברוסיה חוששים: "החמקן לא ימריא", באתר ‏מאקו‏, 13 ביולי 2018
↑  הישג תודעתי לאוקראינה: כטב”מ הצליח לפגוע במטוס סוחוי Su-57 רוסי מתקדם – JDN
↑  Российский истребитель пятого поколения поднялся в воздух
↑  Первый полёт российского истребителя пятого поколения прошёл успешно
↑  ПАК ФА впервые преодолел звуковой барьер
↑  ОАО "Компания «Сухой» — Новости — Новости компании
↑  Последние испытания Т-50 начались в России — Телеканал «Звезда»
↑  Совершил первый полёт 7-й экземпляр Т-50
| מטוסים תוצרת סוחוי  |
| --- | --- | --- |
| מטוסי קרב | סוחוי 9 • סוחוי 11 • סוחוי 15 • סוחוי 27 • סוחוי 30 • סוחוי 33 • סוחוי 35 • סוחוי 37 • סוחוי 47 • סוחוי-57 • סוחוי 75 |  |
| מטוסי תקיפה | סוחוי 2 • סוחוי 4 • סוחוי 7 • סוחוי 17/20/22 • סוחוי 24 • סוחוי 25 • סוחוי 34 |  |
| מטוסי ביון | סוחוי 12 |  |
| כלי טיס בלתי מאוישים | סוחוי S-70 |  |
| אבות טיפוס | סוחוי P-1 • סוחוי T-4 • סוחוי Su-47 • סוחוי FGFA |  |
| מטוסי אימון | סוחוי 28 • סוחוי 29 |  |
| מטוסי נוסעים | Su-38 • Su-80 • סופרג'ט 100 • KR-860 • סופרג'ט ניו |  |
נבחרת ישראל בכדורעף נשים

ערך זה עוסק בנבחרת ישראל בכדורעף נשים. אם התכוונתם לנבחרת הגברים, ראו .
נבחרת ישראל בכדורעף נשים מורכבת משחקניות כדורעף ישראליות, ומייצגת את ישראל בטורנירים בינלאומיים מאז 1956.
הדירוג הנוכחי של נבחרת הנשים של ישראל בפדרציה הבינלאומית לכדורעף, הוא המקום ה-56 בעולם, נכון ל-8 בינואר 2025.
היסטוריה

אף שליגת העל בכדורעף נשים החלה לפעול ב-1961, השתתפה הנבחרת באליפות העולם שנערכה בפריז ב-1956. בשלב הבתים הפסידה הנבחרת בשלוש מערכות לנבחרות ארצות הברית וברית המועצות (שזכתה בסופו של דבר באליפות העולם), וגברה בתוצאה זהה על נבחרת לוקסמבורג. במשחקי הדירוג על מקומות 17-11, גברה על נבחרות גרמניה המערבית ואוסטריה, והפסידה לנבחרות בלגיה, ברזיל וצרפת, ודורגה במקום ה-14. הייתה זו הפעם היחידה בה השתתפה הנבחרת באליפות העולם.
ב-1967 העפילה הנבחרת הראשונה לאליפות אירופה, שנערכה באיסטנבול. בשלב הבתים סיימה הנבחרת במקום השני, לאחר שגברה על נבחרת שוודיה 0-3 ועל נבחרת טורקיה 1-3, והפסידה לנבחרת בולגריה 3-0. היא העפילה למשחקי הדירוג 8-1, והפסידה בכל משחקיה, לנבחרות ברית המועצות, גרמניה המזרחית, הולנד, הונגריה, פולין וצ'כוסלובקיה. המקום השמיני, בו דורגה, היה גם ההישג הטוב ביותר של הנבחרת באליפויות אירופה.
ב-1971 שוב העפילה הנבחרת לאליפות אירופה, שנערכה באיטליה. בשלב הבתים גברה על נבחרת אנגליה 0-3 והפסידה לנבחרת הונגריה באותה תוצאה, וסיימה במקום השני. במשחקי הדירוג 12-7 גברה רק על נבחרת שווייץ, והפסידה לנבחרותיהן של איטליה, גרמניה המערבית, הולנד ורומניה. בסיום המשחקים דורגה במקום ה-11.
היסטוריה > שנת 2007 ואילך

במשך קרוב לארבעים שנה דשדשה הנבחרת, ולא העפילה לאליפות אירופה. בשנת 2007 החליט איגוד הכדורעף בישראל על קידום הנבחרת, במטרה להעפיל לאולימפיאדת לונדון (2012), בפרויקט שזכה לכינוי "פרויקט זלינגר". למאמן הנבחרת מונה אריה זלינגר, מבכירי מאמני הכדורעף בעולם. הנבחרת אימצה תוכנית אימונים שונה מהמקובל בנבחרות אחרות, והיא מתאמנת מדי יום במכון וינגייט. המאמצים נשאו לראשונה פירות בטורניר הליגה האירופית בשנת 2010. הנבחרת סיימה את שלב הבתים, בו התמודדה מול נבחרות טורקיה, יוון וספרד, סיימה במקום השני והעפילה לשלב הפיינל פור שנערך באנקרה. בחצי הגמר הפסידה לנבחרת סרביה, ובמשחק על מדליית הארד הפסידה למארחת טורקיה.
בשנת 2011 העפילה הנבחרת, לראשונה מזה ארבעים שנה, לאליפות אירופה שנערכה בספטמבר באיטליה ובסרביה. היא הפסידה בכל שלושת משחקיה בשלב הבתים, לנבחרות פולין, צ'כיה ורומניה, ודורגה במקום ה-16 והאחרון.
בנובמבר 2011 התמודדה הנבחרת על ההעפלה לאולימפיאדת לונדון. בבית המוקדמות גברה על נבחרת יוון 2-3, הפסידה לנבחרת הולנד 3-0 וסיימה במקום השני. בשלב הבא, שנערך בשיטת נוקאאוט, הפסידה לנבחרת קרואטיה 3-1 והודחה מהמוקדמות.
ב-2012 סיימה הנבחרת במקום השלישי בבית במסגרת הליגה האירופית.
ב-2013 סיימה את הליגה ללא ניצחונות.
במסגרת מוקדמות אליפות העולם שתתקיים בהולנד בספטמבר 2015 שיחקה הנבחרת בשלב השני, אך למרות כמה ניצחונות לא הצליחה להעפיל לאליפות עצמה.
הנבחרת הבוגרת > סגל נוכחי

לקראת המשחק מול קפריסין ב-17 ביוני 2019, בליגת "סילבר" האירופית. הסגל של המאמן האיטלקי ג'וזפה קוקריני של נבחרת ישראל:
| מס' | עמדה | שם | תאריך לידה | הופעות | שערים | מועדון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | אניה (אנה) וליקי (קפטנית) | 1982, אוזבקיסטן הסובייטית |  |  | ישראל הפועל כפר סבא |
| 2 |  | מאיה דודוצ'קין | 2001, ישראל |  |  | ישראל נבחרת האקדמיה 1 |

| 4 |  | תמר שטיין | 1996, ישראל |  |  | ישראל מכבי XT חיפה |
| 5 |  | מיקה רום | 2002, ישראל |  |  | ישראל נבחרת האקדמיה 1 |
| 6 |  | אביטל ז'לובה | 1997, ישראל |  |  | ישראל אוניברסיטת המדינה של אריזונה |
| 7 |  | גליה (גלית) דבש | 1986, ישראל |  |  | ישראל הפועל כפר סבא |
| 8 |  | ליר גופר | 1998, ישראל |  |  | ישראל ק.ק תל אביב |
| 9 |  | מאי שיר-און | 1998, ישראל |  |  | ישראל הפועל כפר סבא |
| 10 |  | פולינה מליק | 1998, ישראל |  |  | גרמניה אאכן |
| 11 |  | יליזבטה (ליזה) סיריך | 1999, ישראל |  |  | ישראל ק.ק תל אביב |
| 12 |  | קתרינה (קטיה) זילברמן | 1997, ישראל |  |  | ישראל מכבי XT חיפה |
| 13 |  | רוסלנה קוטחין | 2000, אוקראינה |  |  | ישראל נבחרת האקדמיה 1 |
| 14 |  | דנה כהן | 2001, ישראל |  |  | ישראל נבחרת האקדמיה 1 |
| 15 |  | אורן אבוטבול | 2001, ישראל |  |  | ישראל נבחרת האקדמיה 1 |
| 16 |  | ויטליה (טלי) מרמן | 1997, ישראל |  |  | ארצות הברית אוניברסיטת ראטגרס |
| 18 |  | רון פונטי | 1988, ישראל |  |  | ישראל ק.ק תל אביב |
| 20 |  | אלה קרולינה סעדה | 1996, שוודיה |  |  | ארצות הברית אוניברסיטת סירקיוז |

| 21 |  | ספיר חודורוב | 1987, ישראל |  |  | ישראל ק.ק תל אביב |
| 22 |  | טלי הקס | 2002, ישראל |  |  | ישראל נבחרת האקדמיה 1 |
| 23 |  | שיראל ג'נח | 2002, ישראל |  |  | ישראל נבחרת האקדמיה 1 |
| 25 |  | יאל בנימין | 1993, ישראל |  |  | ישראל מכבי רעננה |
| 26 |  | אנסטסיה (נסטיה) צ'בוטרוב | 1992, ישראל |  |  | ישראל מכבי רעננה |
הנבחרת הבוגרת > טורנירים נוכחיים

נבחרת ישראל במוקדמות יורו-וולי 2019 מטעם CEV, שובצה לבית עם נבחרות בלגיה, סלובניה, ואיסלנד. אולם סיימה במקום השלישי. על כן, לא תעפיל לאליפות אירופה 2019.
נכון ל-2019, נבחרת ישראל משתתפת באליפות CEV Volleyball European Championship האירופית, ובליגת "סילבר" CEV Volleyball European Silver League האירופית. שתיהן מטעם איגוד הכדורעף האירופי (CEV).
הנבחרת הבוגרת > מדים

נכון ל-2019, מדי הנבחרת הם תוצרת חברת הביגוד הספורטיבי היפנית, "מיזונו". נותנת החסות הראשית (על החולצה) היא רשת החנויות הישראלית, "מגה ספורט".