עוני (הלכה)
עוני מוחלט ויחסי

במשנה (לפני כ-2000 שנה) מוגדרים מספר "קוי עוני", עבור סוגים שונים של צדקה:
מי שיש לו מזון שתי סעודות (המספיק לקיום במשך יום אחד), אינו רשאי לקחת מזון מהתמחוי הציבורי.
מי שיש לו מזון ארבע-עשרה סעודות (המספיק לקיום במשך שבוע), אינו רשאי לקחת כסף מקופת הצדקה הציבורית (הנגבית בכפייה מכל תושבי העיר).
מי שיש לו מאתיים זוז (סכום שנחשב מספיק לקיום במשך שנה), אינו רשאי לקחת מתנות עניים מהחקלאים (לקט, שכחה, פאה ומעשר עני).
כל קווי-העוני הללו מסתמכים על מדידה בערכים מוחלטים, שאינם תלויים ברמת-ההכנסה של אנשים אחרים. כמו כן, המדידה בהלכה היא רב-ממדית, המביאה בחשבון לא רק את עושרו המוחלט של האדם אלא גם את יכולתו להרוויח. בפרט:
מי שיש לו רק חמישים זוז, אבל הוא יכול להשתמש בהם למסחר שיספק לו פרנסה, גם הוא אינו רשאי לקחת מתנות עניים.
לעומת זאת, מי שיש לו מאתיים זוז, אבל במקביל יש לו חוב לאדם אחר (אפילו לכתובה של אשתו), והכסף שברשותו משועבד לחוב זה, רשאי לקחת.
במשנה לא נזכר בפירוש קו-עוני לעניין כספי צדקה שאנשים נותנים מרצונם החופשי. כל הראשונים מסכימים שיש גבול מסוים שמעליו אסור לקחת צדקה, וכפי שכתב ר' אפרים מרגנסבורג: "ודאי מי שאינו צריך ונוטל, גוזל עניים, שהרי אותו בעל-הבית שנתן לו - לא ייתן לעני אחר, שאומר 'כבר נתתי לאחר', נמצא אותו שלקח - גזלו לזה." אולם נחלקו בשאלה האם יש "קו עוני" מוחלט לכולם, או שהגבול הוא אישי ומתייחס ליכולתו או לצרכיו של כל עני בנפרד. ומצאנו בזה שלוש דעות:
קו עוני מוחלט נזכר בדברי ר' יצחק בעל אור זרוע: "ודאי אין חילוק בין לקט שכחה פאה ומעשר עני לשאר צדקה... כל מי שיש לו מאתיים זוז, לא ייטול מכיס של צדקה. והכל לפי פרנסת ביתו, כדפירש רבנו אפרים זצ"ל." וכן בעל הטורים בתחילת דבריו: "יש לו מאתים זוז אפילו אינו נושא ונותן בהן, או שיש לו חמשים שנושא ונותן בהן, לא יטול מהצדקה כלל". הוא ציטט את לשון המשנה, אלא שבמקום "לקט שכחה פאה ומעשר עני" כתב "צדקה", כי הבין שאין הבדל ביניהם. וכן השולחן ערוך בתחילת דבריו.
גבול אישי, המתייחס ליכולתו של העני להתפרנס, נזכר בהמשך הסימן בטור: "ויש אומרים שכל אלו השיעורים לא נאמרו אלא בימיהם שהיה להם קופה ותמחוי והיו מחלקין מעשר עני בכל שנה והיו נוטלין לקט שכחה ופאה, לפיכך שיערו שמי שיש לו מאתיים זוז לא יטול, לפי שיכול לעבור בהן שנה ולשנה הבאה יהיה לו במה שיהיה. אבל האידנא(=עכשיו), שאין כל זה, יכול ליטול עד שיהיה לו קרן כדי להתפרנס מן הריוח. תדע לך, שהרי יש חילוק בין אם נושא ונותן שאז אפילו אם יש לו חמישים זוז לא יטול שאפשר לו להתפרנס מן הריוח, אלמא (=מכאן ש-)הכל לפי העניין. ואפשר כי בימיהם הייתה ההוצאה מעוטה ואפשר להתפרנס בריוח של חמישים זוז, אבל האידנא(=עכשיו) אי אפשר, והכל לפי המקום והשעה." וכן בהמשך הסימן בשולחן ערוך.
הרמב"ם הביא את דין "מאתיים זוז" רק לעניין מתנות עניים בשדה. אולם לעניין צדקה, כתב רק ש"מצות עשה ליתן צדקה לעניים כפי מה שראוי לעני". מכאן שלפי הרמב"ם, מצוות הצדקה תלויה בצרכיו של כל עני לגופו, ואין כלל "קו עוני" מוחלט. גם בעל ספר מצוות קטן כתב: "דין מי שיש לו מאתיים זוז אינו נוהג בזמן הזה בינינו". והרב יעקב מדן הסביר, שכיוון שמתנות עניים בשדה מתחלקות כל שנה בעונת הקציר, מותר לקחת מהן רק מי שאין לו מספיק חסכונות כדי להתפרנס במשך שנה. אולם הדין הזה אינו רלוונטי לעניין צדקה.
רוב האחרונים, וכן פוסקי דורנו, פוסקים שהגדרת העוני לעניין צדקה תלויה במקום ובזמן. כך למשל כתבו:
הרב מרדכי אליהו: "ההגדרה הבסיסית של עני היא חוסר האפשרות שלו להתפרנס, ואז ייטול מן הצדקה. הגדרה זו אינה קבועה, אלא הערכה של הצרכים הקיומיים לפי המקום והזמן."
הרב שמואל הלוי ואזנר: "כהיום, שגם מי שהוא מתפרנס ממשכורת דרך הכבוד, מכל מקום כשמגיע לשאלת הדירה אין זה די לקנות או אפילו לשכור, שאי אפשר זה בארץ ישראל אלא ביוקר מאד, פשיטא דלעניין דירה על-כל-פנים נחשב עני, כיוון שאין לו מאתיים זוז בערך של היום. והכל לפי המצב והתקופה."
הרב יעקב אריאל: אם "רוב מוחלט של האוכלוסייה" בנקודת הזמן הנוכחית אינו יכול להסתדר בלי דבר מסוים, נחשב הוא להכרחי, ומי שאין ביכולתו לממנו בעצמו, יהיה רשאי לקבל צדקה (אף מקופת הצדקה הציבורית) כדי לרכשו. דוגמה לכך היא מקרר חשמלי, שבעבר היה נחשב למותרות, ובימינו נחשב לחיוני.