הצעות לשינוי שיטת הממשל בישראל
הרקע והנסיבות שהובילו להעלאת ההצעות

שיטות בחירה בדמוקרטיות בעולם מורכבות ממספר מרכיבים:
צורות משטר:
ממשל נשיאותי, בו ראש הרשות המבצעת נבחר באופן נפרד מהרשות המחוקקת ונושא באחריות כלפי ציבור הבוחרים. ממשל כזה קיים לדוגמה בארצות הברית.
ממשל פרלמנטרי, בו הציבור בוחר את נציגיו לפרלמנט. לאחר מכן מפלגת הרוב או הקואליציה מקימות מתוכן את הממשלה, שזקוקה לאמון הרוב בפרלמנט. ממשל כזה מתקיים בחלק ניכר מהדמוקרטיות בעולם המערבי.
ממשל מעורב, כזה המשלב מאפיינים של ממשל פרלמנטרי וממשל נשיאותי, בו בדרך כלל נשיא המדינה מתמקד בענייני חוץ וראש הממשלה בענייני פנים. הממשל בצרפת הוא דוגמה לשיטה כזאת.
שיטות בחירה:
שיטת בחירות יחסית בה מתחלק מספר הקולות בבחירות במספר המושבים בפרלמנט ועל ידי כך נקבעת כמות המנדטים לכל מפלגה בפרלמנט.
שיטת בחירות אזורית בה מספר המושבים בפרלמנט מחולק לפי אזורים במדינה כך שלכל אזור יש מספר מושבים (בצורה שווה בין כל האזורים או בחלוקה לפי גודל האוכלוסייה בכל אזור).
חלוקה למחוזות בחירה:
בחירות ארציות, שבהן המדינה היא אזור בחירה אחד ויחיד.
בחירות אזוריות, שבהן המדינה מחולקת למחוזות והבוחרים בוחרים את נבחריהם באותו מחוז. כך נוצר קשר בין הבוחר לנבחר.
בחירות ארציות ואזוריות מעורבות, שבן אחוז מסוים מן הנבחרים בפרלמנט נבחר בבחירות אזוריות והחלק האחר בבחירות ארציות.
בישראל, נהוגה השיטה הפרלמנטרית ושיטת הבחירות היא ארצית-יחסית מאז קום המדינה ב-1948, ועד היום, למעט בין השנים 1996–2001, שבהן יושם חוק הבחירה הישירה.
עד 1977 נשלטה המערכת הרב-מפלגתית על ידי מפא"י הדומיננטית (ובהמשך מפלגת המערך). מאז חילופי השלטון ב-1977 הפך בהדרגה מבנה המערכת לדו-קוטבי. במבנה זה התחרו שתי המפלגות הגדולות, הליכוד והמערך, כאשר השוויון בכוחן (40 מנדטים לערך לכל מפלגה) סיפק למפלגות הקטנות יכולת סחטנות פוליטית גבוהה. זאת משום שבהיעדר תמיכתן לא היה רוב קואליציוני לממשלה. כל זה הוביל לאי-יציבות שלטונית, כפי שהתבטא למשל ב"תרגיל המסריח" ב-1990.
בין שנת 1996 לשנת 2001 התקיימו 3 מערכות בחירות תחת "חוק הבחירה הישירה", שהיה אמור לחזק את ראש הממשלה ולהפחית מכוחן של מפלגות לשון המאזניים. בשנת 1996 לראשונה התאפשרה בחירה ב-2 פתקים – בחירת ראש הממשלה בבחירה ישירה ובחירה נוספת במפלגה לכנסת. עם זאת, החוק גרם לתוצאות ההפוכות: התלות של הממשלה במפלגות הקטנות התעצמה בגלל התחזקותן כתוצאה מפיצול פתקי ההצבעה. לדוגמה ניתן לראות את התחזקות מפלגת ש"ס, שלאחר מערכת הבחירות ב-1999 הגיעה לשיא כוחה – 17 מנדטים. מנגד, מפלגת "ישראל אחת" היא מבין הקטנות שידעו מפלגות השלטון בממשלות ישראל עם 26 מנדטים בלבד.
כתוצאה מהאכזבה מהשיטה, עם בחירתו של אריאל שרון בשנת 2001 בוטל החוק וישראל חזרה לבחור בפתק אחד בלבד בבחירות בשנת 2003. עם זאת, הפיצול הפוליטי הגובר נתן את אותותיו גם לאחר ביטול חוק הבחירה הישירה, מה שגרר את המשך העיסוק בהצעות לשיפור המשילות ושינוי שיטת הממשל בישראל.
אם נמדוד את משך הכהונה של ממשלות כאינדיקטור ליציבות פוליטית, אזי ישראל מאופיינת בחוסר יציבות פוליטית: במשך 70 שנות קיום המדינה כיהנו שלושים וארבע ממשלות, כלומר ממוצע של כשנתיים, כאשר משך כהונתה החוקי של הכנסת הוא ארבע שנים. הממוצע אף נמוך יותר אם מתחשבים בעובדה שממשלה מכהנת כממשלת מעבר מרגע ההכרזה על בחירות – כלומר 4 חודשים לפני הבחירות שבהן הממשלה איננה מתפקדת כממשלה לכל דבר.
מצב זה הוחמר בעשור האחרון בשל חילופים מהירים של שרים. חוסר יציבות זה גורם לבעיית משילות, כפי שמתבטא לעיתים בעת שהממשלה נוטה להעדיף שיקולים קואליציוניים קצרי טווח על-פני גיבוש עדיפויות לאומיות לטווח הארוך.
כשלי ממשל אלו הובילו גורמים שונים בשדה הפוליטי ובמרחב הציבורי להעלות הצעות לשינוי שיטת הממשל בדרך זו או אחרת.