stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצל ליבו של ילד
רקע ופעילות

עמותת הצל ליבו של ילד היא ארגון הומניטרי ישראלי, הפועל במישור הבינלאומי להצלת חייהם של ילדים חולי לב ממדינות בהן הנגישות לרפואת לב ילדים איננה קיימת או מוגבלת.
עמותת הצל ליבו של ילד הוקמה על ידי ד"ר עמרם "עמי" כהן בשנת 1995 במרכז הרפואי ע"ש וולפסון בחולון. העמותה פועלת היום בבית החולים לילדים ע"ש סילבן אדמס שבוולפסון. מאז הקמתו הציל הארגון כ-6,000 ילדים מ-62 מדינות והביא לישראל למעלה מ-140 אנשי צוות רפואי כדי לעבור הכשרה ולקבל את הכלים הדרושים לטפל בילדים באופן עצמאי ולהקים מרכזי מצוינות במדינות המוצא שלהם.
הארגון זכה לתמיכה מארגונים שונים, ביניהם האיחוד האירופי, זרעים של שלום והמשרד לשיתוף פעולה אזורי, וכך מסייע להצלת חיים של ילדים רבים. בנוסף למשרד הראשי, הפועל בישראל, יש לעמותה שלוחות בארצות הברית, בריטניה, קנדה, הולנד, שווייץ ואוסטרליה אשר מסייעות בגיוס תרומות והעלאת מודעות לפעילות הארגון.
הלוגו של העמותה

לפני כעשרים שנים, ילדה בשם קטיה, שהייתה אז בת ארבע, הגיעה ממולדובה עם מומי לב רציניים מאוד והייתה קרובה למוות. לאחר כחמישה חודשים וארבעה ניתוחים מסובכים מאוד ועבודת צוות מסורה, קטיה הייתה מוכנה לשוב הביתה. כמה ימים לפני עזיבתה, היא ציירה תמונה, יד אוחזת ילדה קטנה עם לב. כשהתבקשה להסביר את הציור שלה, היא סיפרה את הסיפור הבא: "היה לי חלום, היו הרבה צבעים מעל המיטה שלי, ופתאום יד גדולה מאוד הגיעה באמצע הלילה. ואז טסנו לארץ רחוקה ושם נתנו לי לב חדש, ואני יכולה עכשיו לרוץ ולרקוד".
מתנדבים והעמותה

לפרויקט 'הצל לב של ילד' יש מגוון רחב של מתנדבים החל ממתבגרים ועד לקשישים, המגיעים להעביר פעילויות פנאי לילדים, הן בבית החולים והן בבית ההחלמה של הפרויקט. המתנדבים עוזרים גם בתחומי האחזקה, התמיכה וההפעלה.
בית החולים לילדים ע"ש סילבן אדמס והעמותה

פעילות עמותת "הצל לב של ילד" בישראל מרוכזת בבית החולים לילידם ע"ש סילבן אדמס שבמרכז הרפואי וולפסון בחולון. בית החולים לילדים ע"ש סילבן אדמס החל לפעול בשנת 2021 לאחר 4 שנות הקמה. בית החולים החדש ישפר בצורה משמעותית את הטיפול הרפואי עבור ילדי חולון ובת ים, דרום תל אביב ויפו ויהיה מרכז בינלאומי לרפואת לב ילדים. המבנה החדש, בן 11,000 מ"ר, כולל את כל התשתיות והציוד החדיש ביותר עבור ניתוחי לב וצנתור של ילדים, ועבור הטיפול המלא לפני ואחרי ההליך הרפואי.
הערות שוליים

↑  Our Logo, אתר הצל לב של ילד (באנגלית)
↑   ערוץ הכנסת - מחוץ לזמן עם פרופ' אריה שכנר, 1.1.17, סרטון בערוץ "ערוץ כנסת", באתר יוטיוב (אורך: 27:09)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312872805171  VIAF: 240155518   WorldCat (עם VIAF): 240155518
המשרד לביטחון חברתי של קוריאה הצפונית

תג יחידה של המשרד
סמל המשרד לביטחון הציבור
משטרת התנועה בפיונגיאנג.
המשרד לביטחון חברתי (בקוריאנית: 인민 보안부; בעבר היה ידוע כסוכנות לביטחון העם) הוא הארגון הממשלתי בקוריאה הצפונית המופקד על כל זרועות השיטור ואחראי על כוח המשטרה הלאומית. הוא מבצע תפקידי אכיפה וחקירת פשעים כלכליים, ומפעיל לשכות חקירה בתחומי פשיעה שונים, יחידות אבטח אישים ואת שירות בתי הסוהר.
הארגון הוא חלק מקהילת המודיעין של קוריאה הצפונית ואחראי גם על משמר הגבול של קוריאה הצפונית ובמסגרתו גם מפעיל את משמר החופים הצפון קוריאני ואחראי לאבטחת גבולותיה של המדינה.
היסטוריה

הארגון הוקם ב-1950 כמחלקת ביטחון הציבור והיה מופקד על כל תפקידי ביטחון פנים במדינה, החל מאכיפת חוק ושמירה על הסדר וכלה במבצעי מודיעין פנימיים וביצוע מעקב אחר מתנגדי המשטר.
בדצמבר 1972, עם שינוי החזון בחוקת קוריאה הצפונית, הארגון נקרא מחלקת ביטחון הציבור עד ספטמבר 1998 כאשר החל לשאת את השם המשרד לביטחון הציבור. בכל מקרה, עד מהרה ספג הארגון שינוי שם נוסף והוא נקרא בשמו הנוכחי "סוכנות ביטחון העם".
עד שנת 1973, הארגון היה אחראי לכל פעילויות החקירה במדינה וביצע חקירות על כל פעיל שהתנגד למפלגת השלטון - מפלגת הפועלים וכל מי שנחשד בפעילות "אנטי-ממסדית", או בעלת אידאולוגיה השונה מזו של המשטר בקוריאה הצפונית, עבר תחקורים ותשאולים, כחלק מן החובה לביטחון הציבור.
במאי 1973, הוקם המשרד לביטחון המדינה של קוריאה הצפונית, כארגון ביטחון פנים ומודיעין נפרד, וכל מבצעי החקירות האמורים הועברו לידי הארגון החדש, כאשר תפקידי הסוכנות צומצמו לתפקידי שיטור בלבד, מבלי להתערב בענייני ביטחון המדינה.
במאי 2020, שונה שמו למשרד לביטחון חברתי.
ראו גם

הסוכנות למודיעין פיננסי (קוריאה הצפונית)
הערות שוליים

↑  "North Korea likely renames Ministry of People's Security | NK News".
הר וייר (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בהר בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  ההרים הטראנס-אנטארקטיים 
 קואורדינטות:  84°59′00″S 177°10′00″E﻿ / ﻿84.98333333°S 177.16666667°E﻿ / -84.98333333; 177.16666667
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר וייר(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר וייר
 
הר וייר (באנגלית: Mount Weir) הוא רכס תלול, המהווה חלק מרמה הררית, באזור חוף דופק, בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
כמעט כל חלקי הרכס פונים לכיוון צפון - מזרח, וחשופים מקרח ומשלג.
הרמה מצויה בסמוך מדרום לבסיסו של רכס פלגהאם שבמוצאו של קרחון ראמזי.
היסטוריה > גילוי ומיפוי ההר

הרמה ההררית התגלתה וצולמה מהאוויר ב-16 בפברואר 1947, בטיסה 8A של צי ארצות הברית במסגרת "מבצע קפיצה לגובה".
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של מייג'ור רוברט ר. וייר (Robert R. Weir), מחיל הנחתים של ארצות הברית, שהיה הטייס בטיסה שבה התגלה ההר.
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7 8  מידע גאוגרפי והיסטורי
המטרופוליט קיריל

| --- | --- |

המטרופוליט קיריל (קונסטנטין קונסטנטינוב מרקוב).
 לידה:  3 בינואר 1901 סופיה, נסיכות בולגריה
 פטירה:  7 במרץ 1971 (בגיל 70) סופיה, בולגריה
 שם לידה:  Константин Марков Константинов 
 מדינה:  בולגריה
 מקום קבורה:  מנזר באצ'קובו שבמחוז פלובדיב, בולגריה
 מקום מגורים:  סופיה 
 ידוע בשל:  חלקו בהצלת יהודי העיר פלובדיב מגירוש אל מחנות ההשמדה הנאציים.
 השכלה:  סמינר התאולוגי בסופיה (1918)  אוניברסיטת צ'רנוביץ 
 תפקיד:  הפטריארך של הכנסייה הבולגרית
 תואר:  חסיד אומות העולם
 השקפה דתית:  נוצרית אורתודוקסית
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (11 בנובמבר 2001) 
 
שלט הנצחה לפועלו של המטרופוליט קיריל המוצב בעיר פלובדיב
האנדרטה לזכרו של קיריל בפלובדיב
המטרופוליט קיריל (בבולגרית: Кирил - български патриарх‏; 3 בינואר 1901 – 7 במרץ 1971) היה איש כנסייה בולגרי, שזכה באות חסיד אומות העולם על חלקו בהצלת יהודי פלובדיב מגירוש אל מחנות הריכוז הנאציים. שימש במהלך כהונתו כבישוף של העיר פלובדיב ולאחר מכן הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית.
ביוגרפיה

המטרופוליט קיריל נולד בעיר סופיה בשם קונסטנטין קונסטנטינוב מרקוב. בין השנים 1914 ועד 1918 למד בבית מדרש בסופיה ולאחר מכן למד לימודי דת באוניברסיטת סופיה והוסמך באוניברסיטת צ'רנוביץ. ב-1927 סיים את הדוקטורט שלו ובין השנים 1928–1930 התמחה בפילוסופיה באוניברסיטת ברלין. ב-1936 הוסמך לכמורה וב-1938 מונה למזכיר הפטריארכיה הבולגרית, (הסינוד). שנה לאחר מכן מונה לבישוף של העיר פלובדיב. בבולגריה בישוף הוא הדרגה הרוחנית-דתית הגבוהה ביותר (הדרגה שמעליה היא דרגה ניהולית-ארגונית) ומכאן שקיריל, כבישוף העיר השנייה בגודלה וחשיבותה, היה בעל המעמד הרוחני השני במעלה בכנסייה הבולגרית.
מלחמת העולם השנייה > החוק להגנת האומה

בפברואר 1940 מינה המלך בוריס השלישי את פרופסור בוגדאן פילוב לתפקיד ראש ממשלת בולגריה ואת פטר גברובסקי מנהיג הארגון האנטישמי ראטניק לתפקיד שר הפנים. בשלהי 1940 פרסמה הממשלה הבולגרית את הצעת החוק להגנת האומה, שדמה במתכונתו לחוקי נירנברג. עם פרסום הצעת החוק, הגישו ראשי הכנסייה הבולגרית ובכלל זה קיריל מחאה לממשלה הבולגרית בטענה שמדובר בחוק לא אנושי והם אינם יכולים להשלים עם אלימות ואי צדק. המחאה לא הועילה וב-23 בינואר 1941 פורסם החוק. יהודי העיר הוכרחו לענוד טלאי צהוב ובהמשך נלקחו הגברים בגילאי 20–46 לעבודות כפייה.
מלחמת העולם השנייה > הצלת יהודי פלובדיב

ב-1 במרץ 1941 הצטרפה בולגריה להסכם התלת-צדדי ובו ביום נכנס הצבא הגרמני לממלכה ללא התנגדות. ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לענייני יהודים, הסכם בשם ממשלת בולגריה עם תיאודור דנקר נציג גרמניה הנאצית, במסגרתו הסכימו הבולגרים לגרש 20,000 יהודים מאזורי תראקיה ומקדוניה "לשטחים הגרמניים במזרח". באזורים אילו נמצאו בעת ההיא 11,343 יהודים והממשלה הבולגרית בידיעת המלך, החליטה להשלים את המכסה מקרב יהודי "בולגריה הישנה". משרד הפנים הבולגרי ערך רשימות ובהן מכסות מגורשים מערי בולגריה השונות. ברישומי משרד הפנים נכללו לפי גרסה אחת 841 יהודים מפלובדיב שיועדו לגירוש ב-10 במרץ ולפי גרסה אחרת 497.
ב-9 במרץ בשעות הבוקר, פקדו שוטרים את בתי בני הקהילה היהודית בעיר והורו להם להכין חבילות בגדים לקראת גירושם עם שני פריטי לבוש מכל סוג. אחר הצהריים הוטל עוצר בעיר. ב-10 במרץ אחר חצות ערכה המשטרה אקציה בפלובדיב ובמהלכה נעצרו מרבית בני הקהילה והובלו אל בית הספר היסודי היהודי.
ב-10 במרץ בשעות הבוקר, שיגר קיריל מברק אישי למלך בוריס ובו הודיע שאיננו מקבל עוד את מרותה של הממלכה הבולגרית ויפעל לפי מצפונו כאיש דת. קיריל הזהיר את מפקד המשטרה בפלובדיב שיהודי העיר יקבלו מחסה בכנסייתו ובביתו ויצטרכו לאסור אותו כדי להגיע אליהם. בהמשך הגיע קיריל לבית הספר היהודי בו הוחזקו מאות מיהודי העיר, פרץ את מחסומי המשטרה, נכנס לשטח בית הספר ונאם בפני בני הקהילה. קיריל הבטיח להילחם למענם ולפעול להגנתם. בהמשך ביקש להיפגש עם מפקד המשטרה בעיר ומשזה לא נמצא, הודיע לסגנו שהוא לא מכבד עוד את חוקי המדינה ויפעל למניעת הגירוש. בצהרי היום הגיעה מסופיה פקודת השעיית הגירוש ובני הקהילה היהודית שוחררו לביתם.
מלחמת העולם השנייה > המאבק להפסקת רדיפות היהודים

ב-2 באפריל 1943 התכנס הסינוד הבולגרי ופרסם גילוי דעת שנשלח לראש הממשלה בוגדאן פילוב ובתוכו איום מרומז: "במידה אשר אתם מודדים, ימדד לכם". ב-15 באפריל התקבלו המטרופוליטנים הבולגרים לפגישה בארמון המלך, במהלכה ציין המלך כי נפגע אישית מרוח המכתב ונענה שאין המטרופוליטנים מרגישים צורך להתגונן.
ב-26 במאי, מייד לאחר תחילת גירוש יהודי סופיה לערי השדה, הפיץ הארגון האנטישמי ראטניק חוברת תעמולה בשם "היהודונים ללא הסוואה" ובתוכה התקפה על מתנגדי הגירוש ומגיני היהודים ובכללם המטרופוליט קיריל. קיריל כונה "בוגד בתשלום".
ב-9 בספטמבר 1944 נכבשה סופיה בידי הצבא האדום והתחוללה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית שנטלה את השלטון. רדיפות היהודים פסקו, המגורשים ועובדי הכפייה חזרו לבתיהם. בדצמבר 1944 ביקר דוד בן-גוריון בבולגריה ובכלל זה בפלובדיב וביקש להפגש אישית עם המטרופוליט קיריל. בן-גוריון הודה בשם העם היהודי לקיריל על פועלו להצלת יהודי פלובדיב. בהמשך הוזמן קיריל לסעודה החגיגית שחתמה את פעילות הביתן הישראלי בתערוכה הבינלאומית שנערכה בפלובדיב. לאות כבוד, ניתן לו מקום בראש השולחן.
אחריתו

לאחר כיבוש פלובדיב על ידי הצבא האדום, נכלא קיריל למשך חודשיים, אך לבסוף לא הוגש נגדו כל כתב אישום והוא שוחרר. ב-10 במאי 1953 נבחר קיריל לעמוד בראש הכנסייה הבולגרית ונקט במדיניות עצמאית שעוררה תרעומת בחוגי השלטון הקומוניסטי. ב-20 בנובמבר 1961 צירף קיריל את הכנסייה הבולגרית למועצת הכנסיות העולמית.
ב-9 באפריל 1962 הגיע קיריל לביקור בישראל. במהלך הביקור היה אורח של "איחוד עולי בולגריה", הגיע לביקור ביפו והתקבל על ידי קהל אלפים מקרב יהודי בולגריה שעלו לישראל, והם גדשו את שדרות ירושלים והרחובות הסובבים, בכדי לחלוק לו כבוד ולהכיר לו תודה על פועלו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-18 ביולי 1968 הודיע על החלפת לוח השנה מיוליאני לגרגוריאני, צעד שהוביל למחלוקת קשה בין ראשי כנסייה האורתודוקסית הבולגרית. המטרופוליט קיריל הלך לעולמו ב-7 במרץ 1971 והוא בן 70 שנים.
ב-10 במרץ 2002, נערך במוסד יד ושם טקס להענקת אות חסיד אומות העולם למטרופוליט סטפן ולמטרופוליט קיריל אשר פעלו להצלת 48,000 יהודי בולגריה מהשמדה. אחיינו של קיריל המנוח, פרופסור קיריל מרקוב קיבל את האות בשמו.
הערות שוליים

1 2  "המטרופוליט קיריל-חסיד אומות העולם", באתר "יד ושם".
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה – כרך ג', תקופת השואה, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמוד 49.
↑  נוסח ההסכם שנכתב ונחתם בברלין ולכן מצוין "במזרח".
↑  חיים קשלס, תעודות ומסמכים, בתוך:אנצקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 849.
↑  הקהילה היהודית בפלובדיב, באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהודי בולגריה.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה – כרך ג', תקופת השואה, עמוד 97.
↑  מיכאל בר זוהר, הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, אור יהודה, 1999, עמודים 116-117.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה – כרך ג', תקופת השואה, עמודים 157-159.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה – כרך ג', תקופת השואה, עמוד 175.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה – כרך ג', תקופת השואה, עמוד 98.
↑  הגיע הפטריארך קיריל מבולגריה, דבר, 10 באפריל 1962.
↑  הפטריארך קיריל אורח עולים מבולגריה, הארץ, 13 באפריל 1962.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810551782205606  BnF: cb15571257x (data)  GND: 104381647  ISNI: 0000 0001 1743 4583  LCCN: nr95047351  NKC: js2010612138  NLG: 291904  NTA: 118594796  SUDOC: 137752997  VcBA: 495/1815  VIAF: 12622649   WorldCat (עם VIAF): 12622649 
מצבת זיכרון מאחורי כנסיית סנט סופיה לציון אנשי הכמורה ובהם המטרופוליט קיריל ודימיטר פשב שסייעו בהצלת יהדות בולגריה בזמן השואה
הר וילבי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  John Wilbye 
 גובה:  2,050 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי לאסוס 
 קואורדינטות:  69°30′00″S 71°32′00″W﻿ / ﻿69.5°S 71.5333°W﻿ / -69.5; -71.5333
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההר וילבי(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההר וילבי(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר וילבי(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר וילבי
 
הר וילבי (באנגלית: Mount Wilbye) הוא הפסגה הגבוהה ביותר של הרי לאסוס, בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,050 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם 10.24 קילומטרים צפונית - מערבית מהר דבול.
היסטוריה > גילוי ומיפוי ההר

ההר מופה לראשונה בשנת 1960 על ידי דרק סירל (Derek J.H. Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד, על בסיס תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948.
המיפוי עודכן בהתבסס על תצלומי לוויין שבוצעו על ידי לוויני לנדסט של ארצות הברית בפברואר 1975.
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
ההר נקרא על שמו של מלחין המדריגלים האנגלי ג'ון וילבי; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  מידע גאוגרפי על הר דבול
1 2 3 4 5  מידע היסטורי
↑  מידע היסטורי על מתן שמות אתרים באזור
| אתרים על שם מלחינים, מוזיקאים ויצירות מוזיקליות באי אלכסנדר |
| --- | --- | --- |
| קרחונים | באלאקירב • בארטוק • גילברט • דיליוס • מיקאדו • סאליבן • סיבליוס • פלסטרינה |  |
| הדומי קרח | הנדל • וגנר • מוצרט |  |
| מדפי קרח | באך • ברהמס • בריטן |  |
| שדות שלג | שדה השלג פרסל |  |
| מפרצונים | בוקריני • ברהמס • בריטן • היידן • ובר • ורדי • מנדלסון • סטרווינסקי • פורה • קופרן • ראמו • שוברט |  |
| הרים, רמות ומצוקים | רכס אטאנסוב • רמת אלגר • נונאטאקי אפאלאצ'יה • הר בורודין • פסגת גלוק • הר גריג • רמת דביסי • הר וילבי • מעבר האפנר • הרי לאסוס • הר ליסט • שלוחת מאהלר • פסגות מוסורגסקי • הר מורלי • נונאטאק פיגארו • הר פינאפור • גבעות פינלנדיה • הר צ'ייקובסקי • הר שומאן • גבעת שופן |  |
| חצאי אי | אירואיקה • בטהובן • מונטוורדי • שוסטקוביץ' |  |
| לשונות יבשה | נקודת ברליוז • נקודת רוסיני |  |
הר וייאט (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בהר בהרי רוסון, בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  2,930 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי רוסון 
 קואורדינטות:  86°45′42″S 154°01′30″W﻿ / ﻿86.76167°S 154.025°W﻿ / -86.76167; -154.025
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר וייאט(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר וייאט
 
הר וייאט או הר ואייט (באנגלית: Mount Wyatt) הוא הר נישא שטוח פסגה (הר שולחן), בהרי רוסון, בהרי המלכה מוד, באזור חוף אמונדסן של שטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,930 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-489 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם 6 קילומטרים ממערב להר ורלאוץ.
היסטוריה > גילוי ומיפוי ההר

ההר התגלה על ידי הקבוצה הגאולוגית של משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה; הקבוצה, בהנהגתו של קווין בלקברן (Quin Blackburn), הגיעה אל ההר בדצמבר 1934.
היסטוריה > מקור השם

ריצ'רד בירד נתן להר את שמו בשנת 1934.
ההר נקרא על שמה של ג'יין וייאט (Jane Wyatt), שהייתה חברה של ריצ'רד ס. ראסל ג'וניור (Richard S. Russell, Jr), שהיה חבר מישלחת בירד לחקר אנטארקטיקה.
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7 8  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  לפי מקור אחר גובהו של ההר 2,743 מטרים מעל פני הים
↑  בהנחה שגובה ההר הוא 2,743 מטרים מעל פני הים, בהתאם לאמור בגאזט האנטארקטי של ממשלת ניו זילנד
↑  הרי אנטארקטיקה לפי גובהם
1 2 3 4 5  מידע היסטורי
הנוסעת

| --- | --- |

הנוסעת, בגרנד אופרה ביוסטון, 2014
 מידע כללי
 מלחין:  מייצ'יסלב ויינברג
 לבריתן:  Alexandr Medvedev 
 מבוסס על:  הסכת רדיו מאת זופיה פוזמיש
 סוגה:  אופרה דרמטית
 שפה:  רוסית 
 מספר מערכות:  2
 מקום התרחשות העלילה:  אונייה לברזיל, אושוויץ
 תפקידים
 מרתה - אסירה פוליטית במחנה אושוויץ  ליזה - סוהרת לשעבר במחנה אושוויץ, נשואה לוולטר  ולטר - בן הזוג של ליזה  תדאוש - אסיר באושוויץ  קטיה - אסירה פוליטית באושוויץ, מואשמת כפרטיזנית
 
הנוסעת (ברוסית: Пассажирка) היא אופרה מאת המלחין היהודי-פולני מייצ'יסלב ויינברג והליברטיסט אלכסנדר מדביידב, העוסקת בקצינת אס אס לשעבר שמפליגה עם בעלה לברזיל, ורואה בין הנוסעים אסירה פוליטית מאושוויץ שלא הייתה אמורה לשרוד.
היסטוריה

בשנת 1959 כתבה זופיה פוזמיש, אסירה פוליטית ניצולת אושוויץ, תסכית רדיופוני בעקבות מפגש עם תיירת גרמנייה בכיכר הקונקורד בפריז אשר הזכירה לה את אחת הסוהרות שלה באושוויץ. המפגש הציף בה את הטראומה והזוועות מהמחנה, וכשחזרה לביתה שבפולין החלה לעבוד על מחזה הרדיו שבבסיסו מפגש בין סוהרת לשעבר באושוויץ, לבין אחת האסירות שהיו תחת מרותה.
בשנת 1968 כתב המלחין מייצ'יסלב ויינברג יחד עם הליברטיסט אלכסנדר מדביידב עיבוד אופרה ברוסית לתסכית, בהזמנת תיאטרון הבולשוי הרוסי. ההופעה בוטלה עקב חוסר החשיבות שייחסו הרשויות לנושא, וויינברג, שמת ב־1996, לא זכה לראותה על במה. האופרה נשמעה לראשונה בציבור כשזכתה לביצוע קונצרטנטי בתיאטרון סטניסלבסקי במוסקבה ב־2006. ארבע שנים אחרי כן היא הועלתה בבכורה עולמית בפסטיבל ברגנץ שבאוסטריה, לפי בימוי של דייוויד פאונטני, ובהמשך בשלל בתי אופרה בולטים בארצות הברית ובאירופה. בשנת 2019 הועלתה האופרה גם בישראל, תחת האופרה הישראלית.
תקציר העלילה

העלילה מתרחשת בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 על אוניית נוסעים.
תקציר העלילה > מערכה ראשונה

ולטר, דיפלומט גרמני, ואשתו הצעירה ליזה, נמצאים בדרכם לברזיל שם הוא אמור לעבוד בתפקיד רשמי. על האונייה מבחינה ליזה בנוסעת שנראית לה מוכרת: אסירה פוליטית במחנה אושוויץ, שם שירתה כסוהרת בתור קצינת אס.אס. לידה בטוחה שהיא כבר מתה, וההלם מהזיהוי מביא אותה לגלות לבעלה בפעם הראשונה כי היא הייתה שומרת במחנה - והגילוי גורם למשבר ביחסים שלהם.
האופרה עוברת לסיפור המחנה, שם לומדים כי "הנוסעת" היא מרתה, אסירה פולניה שליזה, השומרת, סימנה כמישהי שתוכל לעזור לה לשלוט באסירים האחרים, בהן נשים שהגיעו מכל רחבי אירופה. קטיה, שנאשמת כי היא פרטיזנית רוסיה, מגיעה לאחר חקירה אכזרית וליזה מוצאת פתק בפולנית שעשוי להרשיע אותה. ליזה מצווה על מרתה לקרוא את הפתק ומרתה קוראת אותו כאילו הוא מכתב אהבה שנכתב אליה על ידי ארוסה תדאוש, שהיא מאמינה שהוא נמצא כאסיר במחנה.
על הספינה ליזה וולטר מנסים להתמודד עם הרקע המאיים על היחסים שלהם.
תקציר העלילה > מערכה שנייה

בהשגחתה של ליזה האסירות מסדרות פרטים שונים שנלקחו מהאסירים. קצין מגיע ודורש כינור כיוון שהמפקד ציווה לארגן קונצרט בו אחד האסירים יהיה חייב לנגן את הוואלס האהוב עליו. ליזה מביאה כינור אבל הקצין אומר שהוא ישלח את האסיר עצמו שאמור לנגן בקונצרט להביא את הכינור. האסיר הוא תדאוש. הוא ומרתה נפגשים לרגע קט לפני שליזה מפריעה להם. היא מאפשרת להם להמשיך את הקשר הקצר ומקווה שתוכל לנצל את הרשות שהיא נותנת להם לטובתה בעתיד. ליזה מתעמתת עם תדאוש בסדנה בה הוא עובד ומייצר קישוטים מכסף עבור הקצינים הגרמנים. אחד הקישוטים הוא של דמות המדונה וליזה מזהה אותה כמרתה. ליזה מציעה לתדאוש להיפגש עם מרתה אך הוא מסרב. הוא לא רוצה להיות חייב לליזה מאום.
במגורי האסירות חוגגים את יום הולדתה של מרתה. היא שרה שיר על אהבתה למוות. ליזה מפריעה למסיבה ומספרת למרתה שתדאוש סירב להצעה שלה לראות אותה אבל מרתה לא מתרגשת: אם זו הייתה החלטתו של תדאוש סיבותיו לבטח עמו. איבט מנסה ללמד אסירה רוסייה זקנה צרפתית וקטיה שרה שיר על רוסיה. לפתע השומרים נכנסים פנימה: זהו זמן הסלקציה. מספרים מוכרזים וחלק מהאסירות מובלות החוצה. ליזה אומרת למרתה שהזמן שלה עוד לא הגיע: היא תאפשר לה לחזות בקונצרט של תדאוש.
על הספינה ליזה וולטר מסכימים ביניהם כי גם אם "הנוסעת" היא אכן מרתה, הם יתעלמו מהעניין והם מחליטים להצטרף לנשף הריקודים בסלון הספינה. אך ליזה מזדעזעת כאשר "הנוסעת" ניגשת ללהקת הנגנים ולפתע הם מתחילים לנגן את הוואלס של המפקד מהמחנה.
בחזרה לסיפור במחנה, הגיעה השעה לקונצרט וכל הקצינים והאסירים מתקבצים. תדאוש לא מנגן את הוואלס המצופה אלא נעימה אחרת. האירוע מופסק בזעם והכינור מנותץ. תדאוש נגרר לתאי המוות.
תקציר העלילה > אפילוג

באפילוג, אנו נותרים עם מרתה וזיכרונותיה – הבקשה שלה שכל אלו שסבלו לא יישכחו לעולם.
דמויות

מרתה – אסירה פוליטית במחנה אושוויץ
ליזה – סוהרת לשעבר במחנה אושוויץ, נשואה לוולטר
ולטר – בן הזוג של ליזה
תדאוש – אסיר באושוויץ
קטיה – אסירה פוליטית באושוויץ, מואשמת כפרטיזנית
בישראל

בשנת 2019 עלתה האופרה בישראל, תחת האופרה הישראלית, יחד עם התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון. הבמאי המקורי דייוויד פאונטני הגיע לישראל לפקח על ההפקה, ואליו הצטרף רוב קרלי כבמאי מחדש. על התזמורת ניצח סטיבן מרקיורי, ואיתן שמייסר ניצח על מקהלת האופרה.
בישראל > תפקידים

מרתה – אדריין מיקש, אירה ברטמן
ליזה – דווידה קראנאס, עידית זמיר
ולטר – דייוויד דנהולט, פטר מארש
תדאוש – מורגן סמית, עודד רייך
קטיה – אלה וסילביצקי
הערות שוליים

↑  עמית סלונים‏, פלנטה אחרת, אופרה אחרת: אושוויץ הוקם מחדש בתל אביב, וזה מצמרר כמו שזה נשמע, באתר וואלה, 1 במאי 2019
↑  יעל שוב, ‏סיפורה המרתק של אופרת השואה "הנוסעת", באתר "Time Out ישראל", 21 באפריל 2019
↑  עלילת האופרה 'הנוסעת', באתר האופרה הישראלית
↑  צוות האופרה 'הנוסעת', באתר האופרה הישראלית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007415609005171  GND: 103263068X  LCCN: n80101237  VIAF: 356145858084523021744   WorldCat (עם VIAF): 356145858084523021744
הקורפוס ה-52 (האימפריה הגרמנית)

| --- | --- |

סמל מפקדת קורפוס בצבא הקיסרי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 שיוך:   צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  2 באוגוסט 1914 – 3 במרץ 1918 (3 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 מפקדים:  רוברט קוש
הקורפוס ה-52 (בגרמנית: Generalkommando zbV 52 תרגום מילולי: "הפיקוד הכללי מס' 52") היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית. הקורפוס לחם במלחמת העולם הראשונה, ופורק ב-1919.
היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-28 באוגוסט 1916 במהלך מלחמת העולם הראשונה, ובניגוד למבנה הקורפוס בצבא הקיסרות הגרמנית, שכלל 2 דיוויזיות אורגניות בכל קורפוס, החליט המטה הכללי הגרמני בשל מלחמת החפירות שהתנהלה בחזיתות השונות, להקים מפקדת קורפוס ללא יחידות אורגניות תחתיה, ואשר תאגד לעיתים אף 5 או 6 דיוויזיות.
הקורפוס לחם במערכה על רומניה, ובכלל זה בקרב טרנסילבניה, ולאחר מכן כונה בשם ארמיית הדנובה, אף שמעולם לא היה בסדר גודל של ארמייה. לאחר פירוק ארמיית הדנובה במרץ 1918, השתתף קוש בכיבוש אוקראינה ובלחימה עם הצבא האדום. לאחר מכן שהה הקורפוס בחצי האי קרים, ולאחר המלחמה השתתף במלחמת האזרחים בליטא, ולאחר מכן פורק הקורפוס.
מפקדים

גנרל חיל הרגלים רוברט קוש (28 באוגוסט 1916 - 10 בינואר 1919)
לקריאה נוספת

קרון, הרמן (2002). הצבא הגרמני הקיסרי 1914-18: ארגון, מבנה, וסדרי כוחות (פורסם לראשונה ב-1937).
השביתה במפעל אתא

| --- | --- |
פועלי אתא מפגינים בחיפה במהלך השביתה הגדולהפועלי אתא מפגינים בחיפה במהלך השביתה הגדולה
 מידע כללי
 סוג:  שביתה 
 מדינה:  ישראל 
 מיקום:  קריית אתא 
 מספר משתתפים:  1,680 
 תקופה:  10 במאי 1957 – 24 באוגוסט 1957 (107 ימים) 
 
השביתה במפעל אתא (נקראת לעיתים השביתה הגדולה) הייתה שביתה של 1,680 עובדי מפעל הטקסטיל "אתא" שבכפר אתא (כיום קריית אתא), שהחלה ב-10 במאי 1957 ונמשכה 107 ימים, עד 24 באוגוסט.