stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עיטורי הכוחות המזוינים של איטליה
הצלב של הזרועות > הצלב של חיל האוויר

הצלב של חיל האוויר (Medaglia al Valore Aeronautico) מוענק בשלוש דרגות:
| --- | --- |
: מדליית זהב (Medaglia d'Oro)
: מדליית כסף (Medaglia d'Argento)
: מדליית ארד (Medaglia di Bronzo)
הצלב של הזרועות > הצלב של הקרביניירי

הצלב של הקרביניירי (Medaglia al Valore dei Carabinieri) מוענק בשלוש דרגות:
| --- | --- |
: מדליית זהב (Medaglia d'Oro)
: מדליית כסף (Medaglia d'Argento)
: מדליית ארד (Medaglia di Bronzo)
ראו גם

הכוחות המזוינים של איטליה
קול פורטר

| --- | --- |

 לידה:  9 ביוני 1891 פרו, אינדיאנה, ארצות הברית
 פטירה:  15 באוקטובר 1964 (בגיל 73) סנטה מוניקה, קליפורניה, ארצות הברית
 שם לידה:  Cole Albert Porter 
 מקום קבורה:  Mount Hope Cemetery 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום לימודים:  בית הספר למשפטים בהרווארד, סקולה קאנטורום, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת ייל, אקדמיה של ווסטר 
 עיסוק:  מלחין, פזמונאי
 סוגה:  מחזמר 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי של חבר הנאמנים (1989)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 www.coleporter.org
 פרופיל ב-IMDb
 
קול אלברט פורטר (אנגלית: Cole Porter‏; 9 ביוני 1891 - 15 באוקטובר 1964) היה מלחין ופזמונאי אמריקאי, יליד אינדיאנה. בין יצירותיו הנודעות הקומדיות "נשקיני קייט" (1948) (מבוססת על "אילוף הסוררת" של שייקספיר), "חמישים מיליון צרפתים" ו"הכל הולך", כמו גם שירים כמו "לילה ויום", "I Get a Kick Out of You"
ו-"I've Got You Under My Skin". פורטר נודע בשיריו המתוחכמים, בחריזה המוצלחת ובצורות המורכבות שלו.
השנים הראשונות

פורטר נולד בעיר פרו שבאינדיאנה, למשפחה פרוטסטנטית עשירה; סבו מצד אמו, ג'יימס א. קול, היה ספקולנט פחם וקורות עץ, שמשל במשפחת בתו. מוזיקה הייתה, לקול הצעיר, דרך מילוט מיד הברזל של סבו. אמו של קול עודדה אותו להתחיל בהכשרה מוזיקלית בגיל צעיר; הוא למד לנגן בכינור בגיל 6, בפסנתר בגיל 8 ואת האופרטה הראשונה שלו כתב (בעזרת אמו) בגיל 10. אמו של קול, קייט פורטר, הכירה בכשרונותיו של בנה וטיפחה אותם. היא שינתה את תאריך הולדתו החוקי מ-1891 ל-1893 כדי שייראה מתקדם מכפי גילו. סבו של פורטר רצה שהנער ילמד משפטים ולשם כך שלח אותו בשנת 1909 לאוניברסיטת ייל.
בשנותיו בייל כתב קול שירי סטודנטים, ביניהם את שירי הקרב של קבוצת הכדורגל "ייל בולדוג" ו-"בינגו אלי ייל", שעדיין מנגנים אותם בייל עד עצם היום הזה. בשנותיו בייל כתב קול פורטר כ-300 שירים.
פורטר למד שנה אחת בבית הספר למשפטים בהרוורד (ב-1913), ואז עבר ללמוד אמנות ומדעים; זאת, לפי שמועה בלתי מבוססת, בהמרצת אחד המרצים שלו בבית הספר למשפטים.
בשנת 1915 הופיע שירו הראשון בברודוויי, "אסמרלדה", ברביו "ידיים למעלה". מיד לאחר הצלחה זו בא כישלון. הפקת ברודוויי הראשונה שלו, "קודם אמריקה" (למילים של לורנס ריגס), נסגרה כעבור שבועיים. קול פורטר החל לחוש בטעם הדחייה, כשהצגות רבות שכתב להן שירים התגלו ככשלונות בזו אחר זו. אחרי שרשרת כישלונות זו, עזב פורטר לפריז, שם מכר שירים וחי מקצבה, חלקה מסבו וחלקה מאמו.
פריז ונישואים

פורטר היה שקוע בכתיבת שירים ומכירתם ובארגון "נשפיות נוצצות" כשארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה בשנת 1917. הוא הרבה בנסיעות ברחבי אירופה, נהנה מחיי חירות, נהג פזרנות בכספו ובילה בנעימים עם אי-אילו מן הנודעים בקרב אנשי הרוח והאמנים באירופה. פורטר היה חבר מייסד של הדור האבוד, שבין חבריו היו ארנסט המינגוויי, גרטרוד סטיין, עזרא פאונד ואחרים.
פורטר האמין, שחיי הנועם המוגנים שלו יימשכו באין מפריע. הוא לא התגייס לצבא, אך לעיתונות אהב לספר שהצטרף ללגיון הזרים הצרפתי. למעשה, עבד למען קרן סיוע והחזיק בארונו מבחר מדי צבא תפורים למידתו, שאותם לבש כשנחה עליו הרוח. בדרך כלל, העדיף סגנון חיים של נער שעשועים.
בשנת 1918 פגש את לינדה לי תומאס, גרושה עשירה מלואיסוויל, קנטקי, שהייתה מבוגרת ממנו ב-8 שנים; השניים נישאו ב-1919. על אף נטיותיו הדו-מיניות שלא נשמרו בסוד היוו נישואיהם ניגוד לקשר היחסים הקלוקל, שלינדה תומאס אך זה נחלצה ממנו. היא הייתה יפה, אהבה מסעות ועושרה היה רב ועצום. כמו כן הייתה מארחת מזהירה, בעלת חוש טבעי לסגנון ולאיכות ופורטר נהנה ללמוד ממנה.
שלא כבני זמנו ג'ורג' גרשווין ואירווינג ברלין, פורטר לא הצליח בשנותיו הראשונות בברודוויי. אבל כמי שנולד ונישא לעושר, לא הרגיש בחסרון כיס ובילה את רוב שנות ה-20 בחיי מותרות באירופה. עם זאת, הוא לא ישב בחיבוק ידיים אלא המשיך לכתוב. כמה מן השירים שכתב אותן שנים היו בהמשך ללהיטים.
ריצ'רד רוג'רס, באוטוביוגרפיה שלו, "בימות מוזיקליות" מספר אנקדוטה על פגישה עם קול פורטר בוונציה בתקופה זו. פורטר ניגן לפניו כמה מחיבוריו ורוג'רס התרשם ושאל אותו, מדוע איננו מיוצג בברודוויי, כיון שלא ידע, שפורטר כתב כבר הצגות אחדות שנחלו כישלון.
בסוף שנות ה-20 חזר פורטר לברודוויי ופיצה על הזמן האבוד.
שנות הביניים

פורטר הציג את עצמו מחדש לברודוויי במחזמר "פאריז" (1928), שבו שובץ אחד משירי "הרשימה" הגדולים ביותר שלו ,Let's Do It, Let's Fall In Love הצגתו הבאה, בהמשך לנושא הגאלי הזה, הייתה "חמישים מיליון צרפתים" (1929), שבה היו כמה שירים פופולריים, ביניהם You Do Something To Me ו-You've Got That Thing לסיום העשור, ב-30 בדצמבר 1929, נפתחה ההצגה Wake Up And Dream,שבפרטיטורה שלה נכלל What Is This Thing Called Love?
שלוש הצגות אלה הביאו לו הכרה, מצד הביקורת וקהל המאזינים, כפזמונאי בעל שנינות ותחכום נדירים.
שנות ה-30' היו עשור הזהב של פורטר, שבו הוציא מחרוזת להיטים והצגות מצליחות. הוא פתח את העשור ברביו "הניו-יורקרים" (1930), שכלל שיר על יצאנית, "אהבה למכירה". המילים נחשבו מפורשות מדי לרדיו של אותם ימים, אבל בהמשך התקבלו כתקניות.
היצירה הבאה הייתה הצגת הבימה האחרונה של פרד אסטר, "הגרושה העליזה" (1932). בהצגה זו שובץ הלהיט, שיהיה אולי לשירו הנודע ביותר של פורטר, "לילה ויום".
ב"הכל הולך", (1934), השתתפה לראשונה אתל מרמן, שהופיעה לאחר זאת בעוד חמישה ממחזות הזמר שלו. הוא אהב את קולה הרם והמתכתי וכתב שירים רבים שהבליטו את סגולותיה.
המחזמר האחרון שלו היה "גרבי המשי" (1955). הוא מבוסס בחלקו על הסרט נינוצ'קה בכיכובה של גרטה גרבו (1939). בשנת 1957 הופק הסרט "גרבי משי" בכיכובם של פרד אסטר וסיד צ'ריס.
ב"יובל" (1935), שנכתב עם מוס הארט בשעת מסע שיט סביב העולם, לא היה הצלחה גדולה, אבל היו בו שני שירים שתפסו את מקומם בין שירי אמריקה הגדולים - ,בגין דה בגין" ו-"סתם אחד מאותם דברים".
פורטר כתב גם מוזיקה לסרטי להוליווד "נולדה לרקוד" (1936) ובו השירים "קל לאהוב" ו"את מתחת לעורי" ו"רוזאלי" (1937), שכלל את "בדמי הלילה".
השנים המאוחרות

בשנת 1937 נפגע קול פורטר קשה ברגלו בתאונת רכיבה ועד סוף ימיו נזקק לטיפולים וסבל מכאבים. אף על פי כן המשיך לכתוב מחזות זמר מוצלחים בין 1938 ל-1944. שני כישלונות ב-1944 וב-1946 הביאו את הקהל למחשבה, שקול פורטר סיים את הקריירה, אך ב-1948 נכתב "נשקיני קייט", שעלה על כל שאר יצירותיו במידת הפופולריות שזכה לה. שנה לאחר מכן זכתה ההצגה בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר ופורטר זכה בפרס למלחין ולכותב המילים הטוב ביותר. "נשקיני קייט" כלל הרבה שירים שהיו ללהיטים ופורטר חזר לפסגה. ב-1953 הופק לפיו, הסרט נשקיני קייט.
ב-1957) חיבר את השירים לסרט הנשים בבימויו של ג'ורג' קיוקור.
עד שנת 1952 כתב עוד כמה מחזות זמר, מהם מצליחים ומהם פחות, אך בסופו של דבר גברו עליו פגיעותיו. אחרי סדרת ניתוחים ממושכת ברגלו הימנית, לא הייתה בררה אלא לקטוע אותה ולהחליפה בתותבת בשנת 1958. טרגדיה זו באה לאחר מות אמו בשנת 1952 והמאבק של אשתו במחלת הנפחת בשנת 1954. צירוף התלאות שבא על המלחין האגדי היה מעל כוחותיו. הוא לא כתב ולו שיר אחד נוסף בשארית חייו, שעברו עליו בהתבודדות יחסית מן הבריות מלבד חבריו הקרובים ביותר.
קול פורטר מת מאי-ספיקת כליות בגיל 73 בסנטה מוניקה, קליפורניה ונקבר בבית העלמין מאונט הופ בעיר הולדתו אינדיאנה.
חייו תוארו בסרט "לילה ויום" של מייקל קרטיז משנת 1946, בכיכוב קרי גרנט ואלקסיס סמית, שנשא אופי פנטסטי כמעט, וכן, באופן מציאותי יותר, בסרטו של אירווין וינקלר משנת 2004 בכיכובם של קווין קליין בתפקיד פורטר ואשלי ג'אד בתפקיד לינדה.
דגל דנמרק

| --- | --- |

 כינוי:  דנברוו (דנית: הבד הדני)
 סוג הדגל:   דגל אזרחי, דגל הצי האזרחי
 יחס אורך/גובה:  28:37
 הונף לראשונה:  המאה ה-14
 קבלת מעמד רשמי:  1748 
 מוטיבים עיצוביים:  דגל צלב נורדי לבן על רקע אדום, הנמתח עד לקצות הדגל; החלק האנכי של הצלב מוזח לכיוון העמוד
 גרסאות נוספות

 
  דגל צבאי ומדיני, דגל הצי המדיני

 
  דגל הצי הצבאי
 
הדנברוו מונף
דגלה הלאומי של דנמרק ידוע יותר בשם דנבּרוֹוּ (Dannebrog) שמשמעותו "הבד הדני". עיצובו: צלב נורדי לבן על רקע אדום. הקו האנכי של הצלב אינו עובר באמצע הקו האופקי אלא מוזח לכיוון התורן. עיצוב דגל לאומי שנושא צלב נורדי אומץ מאוחר יותר על ידי שאר המדינות הנורדיות: שוודיה, נורווגיה, פינלנד ואיסלנד, וכן על ידי טריטוריות נוספות, ביניהן: שתי הטריטוריות האוטונומיות בסקנדינביה - איי פארו ואולנד; איי שטלנד ואיי אורקני הסקוטיים.
ההבדלים בין הדגלים מתבטאים בצבעים השונים של הצלב והרקע.
במהלך האיחוד הדני-נורווגי שימש הדנברוו גם כדגלה הלאומי של נורווגיה והמצב נמשך (בתיקונים קלים) עד שנורווגיה אימצה את דגלה הנוכחי בשנת 1821.
הדנברוו הוא הדגל העתיק ביותר בעולם אשר נמצא בשימוש רציף עד היום. הוא משמש מאז המאה ה-14. לפני אימוץ הדנברוו הניפו  הכוחות הצבאיים הדניים את נס העורב.
"הדגל מן השמיים" (מקורו האגדי של הדגל)

האגדה בדבר מקורו של הדנברוו אהודה בקרב הדנים, אף על פי שהיא נחשבת למיתוס. האגדה מספרת כי במהלך הקרב על לידניס (Lyndanisse), אשר נודע גם כקרב וָאלדֶמָר ( "Volmerslaget") ליד לידניס (היא טאלין האסטונית של ימינו) ב-15 ביוני 1219, בשלב קריטי ביותר בקרב, דגל ירד מן השמיים והביא לניצחונם של הדנים במלחמה.
אין שום תיעוד היסטורי התומך באגדה זו. התיעוד הקדום ביותר, מתוארך ליותר משלושה עשורים לאחר המערכה, והתיעוד הראשון קושר את הופעת הדגל לקרב קטן אף יותר אך עדיין על אדמת אסטוניה; קרב פלין (Viljandi) בשנת 1208. מאחר שאין סימוכין היסטוריים להופעתו של הדגל בקרב פלין גם כן, יש קושי להבין מדוע מקום קטן ובלתי ידוע יחליף קרב גדול מן המערכה האסטונית של המלך ואלדמר השני.
האגדה מקורה בשני מקורות כתובים מתחילתה של המאה ה-16.
המקור הראשון הוא ספרו של כריסטיארן פדרסן "Donske Krønike", שהיה המשך לספרו של סקסו גרמטיקוס (Saxo Grammaticus) "מעשי הדנים" (Gesta Danorum) אשר נכתב בין השנים 1520–1523. למקור זה אין קשר למערכה האסטונית של המלך ואלדמר השני, אלא למערכה ברוסיה. הוא מציין גם כן כי הדגל, אשר נפל מן השמיים במהלך המערכה הרוסית של המלך ואלדמר השני, הוא אותו הדגל אשר המלך אריק מפומרניה לקח איתו כאשר הודח מן המלוכה ועזב את המדינה בשנת 1440.
המקור השני הוא כתביו של נזיר פרנציסקני בשם פטרוס אולי (פטר אולסן) (Peter Olsen / Peturs Olai) מרוסקילד (Roskilde) משנת 1527. המקור מתעד קרב משנת 1208 ליד מקום הנקרא "פלין", (Felin), במהלך המערכה האסטונית של המלך ואלדמר השני. ידם של הדנים הייתה על התחתונה כאשר דגל עשוי עור טלה, עליו משורטט צלב לבן, נפל מן השמיים והוביל את הדנים לניצחון מזהיר. במקור אחר פרי עטו של פטרוס אשר נקרא "שנים עשר הפלאים של דנמרק" (Danmarks Tolv Herligheder), הפלא התשיעי הוא סיפורו של הדגל, הכתוב בדיוק, מילה במילה, למעט ציון השנה לשנת 1219.
כמה היסטוריונים סבורים כי פטרוס התייחס למקור מן המחצית הראשונה של המאה ה-15, עובדה אשר הופכת אותו למקור הקדום ביותר לסיפורו של הדגל.
"הדגל מן השמיים" (מקורו האגדי של הדגל) > המשכה של האגדה

על פי המסורת, הדגל המקורי מקרב לינדניס היה בשימוש במערכה קצרה בשנת 1500 כאשר המלך הדני הנס ניסה לכבוש את העיר דיטצארסטשן (Dithmarschen) (עיר במערב הולשטיין אשר בצפון גרמניה כיום בשטח מדינת שלזוויג-הולשטיין). הדגל אבד במהלך הפסד מחפיר בקרב המינגשטדט (Hemmingstedt) ב-17 בפברואר 1500. בשנת 1559, המלך פרדריק השני הצליח להצילו במהלך קרב המינגשטדט נוסף. בהסכם הכניעה הוזכר כי כל הדגלים הדנים אשר נתפסו בשנת 1500 יוחזרו לדנמרק.
אגדה זו מוזכרת בשני מקורות, ספרו של הנס סבנינג (Hans Svaning) "ההיסטוריה של המלך ג'ון" משנת 1558–1559 וספרו של יוהאן רנטצאו (Johan Rantzau) "ההיסטוריה על ההפסד במלחמת דיטצארסטשן" משנת 1569. שני המקורות טוענים כי זהו הדגל המקורי, מכך, שני הכותבים מכירים ובקיאים באגדה על הדגל שנפל מן השמיים. בשנת 1576, בנו של רנטצאו, הנריק, כתב גם כן על המלחמה ההיא ועל האמונה בדגל. הוא מציין כי הדגל היה במצב גרוע כאשר הוחזר.
מקורות מן העיר דיטצארסטשן, מציינים בקצרה לאחר הקרב ב-1500 על קיומם של דגלים, הכוללים גם את הנס מלכותי הדני, אך הם אינם מזכירים את הדנברוו או את הדגל המקורי. מתקבל על הדעת כי ניסו המלכותי של המלך, יחד עם נס הקרב של הצבא אבדו שניהם בקרב, כיוון ואת הקרב הנהיג המלך בעצמו. השאלה העיקרית היא האם הוא נשא את הדגל המקורי.
במכתב מה-22 בפברואר 1550, אשר מוען לאולף סטיגסון (Oluf Stigsøn), המלך ג'ון מתאר את הקרב, אך אינו מתאר את אובדנו של דגל חשוב מסוים. למעשה, המכתב מותיר תחושה כי ההפסד בקרב היה בסך הכל "ניסיון חסר מזל".
סימן נוסף לעובדה כי מדובר בדגלים כפולים הוא כתבי נילס המינגסון (Niels Hemmingsøn) משנת 1570 המתייחסים לקרב עקוב מדם בין הדנים לשוודים קרוב לעיר השוודית אופסלה בשנת 1520. הוא כותב כי "דגלם הראשי של הדנים" (Danmarckis Hoffuitbanner) כמעט ונתפס על ידי השוודים. תפיסתו נכשלה רק לאחר מאמצים משולבים של נושא הדגל מוגנס גילדנסטירן (Mogens Gyldenstierns) אשר ספג פצעים מרובים, ובחור צעיר אשר הגיע לחלצו. בחור צעיר זה היה פטר סקראם (Peter Skram) - גיבור דני אגדי. "דגל ראשי" זה כנראה לא היה "נס הממלכה (Regisbanner) הוא הדנברוו.
אולם זהו אינו סיומו של הסיפור. כומר והיסטוריון בן העיר דיטצארסטשן, ניאוקורוס (Neocorus) כתב בשנת 1598 כי הדגל אשר נתפס בשנת 1550, הובא לכנסייה בעיר וורדן (Wöhrden) ונתלה שם במשך 59 השנים הבאות, עד אשר הוחזר לדנים כחלק מהסכם שלום בשנת 1559. הנריק רנטצאו מציין בכתביו משנת 1576 כי הדגל הובא לעיר שלזוויג והושם בקתדרלה טרם החזרתו.
אולריק פטרסן (Ulrik Petersen) (1656–1735), היסטוריון משלדוויג, כתב בסוף המאה ה-17 כי הדגל נתלה בקתדרלת שלזוויג עד שנת 1660 עד אשר התפורר לגמרי, וכך הביא לסיומו את הסיפור בן ארבע מאות השנים.
מבחינה היסטורית לא ניתן להוכיח אם אכן המקורות הללו מדברים כולם על אותו הדגל או האם הדגל משנת 1208 או 1219 אכן היה קיים ונראה שרבות מן האגדות נכתבו האחת על השנייה.
תאוריות נוספות בדבר מקורות הדגל > תאוריה שנייה - דגל האפיפיור

בשנת 1873, הציג כספר פלודן-מולר (Casper Paludan-Müller), היסטוריון דני, בסיפרו "Sagnet om den himmelfaldne Danebrogsfane" את התאוריה כי הדגל נשלח על ידי האפיפיור למלך הדני על מנת שישמש אותו במסעות הצלב באזור המדינות הבלטיות, כנראה כי למלכים ולורדים אחרים הוענק דגל דומה.
הסבר זה יכול היה להיות הגיוני, אך תיעוד למקרה כזה חייב היה להיות, ועל מנת לתמוך בתאוריה זו היסטוריונים דנים היו מציינים תיעוד שכזה, כיוון שהענקת דגל למלך על ידי האפיפיור נחשבת לכבוד גדול, אך למרות מספר רב של מכתבים מהכס הקדוש הנוגעים למסעות צלב, אף אחד מהם אינו מציין הענקת דגל למלך דנמרק. מצד שני, מכתב שכזה יכול היה להיאבד בנבכי ההיסטוריה.
תאוריות נוספות בדבר מקורות הדגל > תאוריה שלישית - דגל הארכיבישוף

גרסה דומה הוצעה על ידי יוהאן סטוקל (Johan Støkel) מגלה ארצות, הרפתקן ורב חובל דני בתחילת המאה ה-20. על פי התאוריה שלו, הדגל לא היה דגלו האפיפיורי של מלך דנמרק כי אם דגלו של שליח הכנסייה לצפון, או ליתר דיוק דגלו של הארכיבישוף אנדראס סונסון (Andreas Suersøn) אשר, ללא ידיעתו של המלך, הביא עמו למסע הצלב הבלטי במטרה לגרום לצבא ללחום תחת סמל נוצרי (במקום סמלי המלך) וכך להגביר את כוחה של הכנסייה.
לא הגיוני כי ארכיבישוף נאמן וכן יעשה כדבר הזה מאחורי גבו של המלך. בנוסף לא הגיוני כי האפיפיור ישלח דגל שכזה למטרה שכזה, בהתחשב בעובדה כי כבר היה לצבע הדני מספר סמלים נוצריים בדמות סמלי מסדר האבירים ההוספיטלרים (דנ: Johanitterne).
תאוריות נוספות בדבר מקורות הדגל > תאוריה רביעית - מסדר ההוספיטלרים

התאוריה אשר הוצגה על ידי ההיסטוריון הדני אדולף דיטלב ג'ורגנסן (Adolf Ditlev Jørgensen) בספרו Danebroges Oprindelse משנת 1875, גורסת כי הדגל הדני היה דגלם של האבירים ההוספיטלרים. הוא מציין כי המסדר אשר הגיע לדנמרק בשלהי המאה ה-12 ובמרוצת המאות הבאות התפשט לערים ראשיות כאודנסה (Odense), ויבורג (Viborg), ריבה (Ribe) ומפקדתם אשר שכנה בסלגלסה (Slagelse), כך שעד מסעות הצלב הבלטיות, הדגל היה סמל ידוע בדנמרק.
בנוסף הוא טוען כי הבישוף תאודריך (Theodrich) אשר כבר יזם את הקמתו של מסדר האבירים הנוצרי "אחי החרב של ליבוניה" (לטביה של ימינו), היה רעיון להקמתו של מסדר נוסף באסטוניה והיה הממריץ העיקרי במשלחת מטעם הבישוף אלברט מבוקסהובדן (Albert of Buxhoeveden) למלך ואלדמר השני בשנת 1218 אשר הצית את השתתפותם של הדנים במסעות הצלב.
בכתבי הנסיך הנרי מליבוניה מריגה, המתוארכים לאותם השנים, רשום כי הבישוף תאודריך נהרג בקרב בשנת 1219, אשר האויבים הסתערו על אוהלו המחשבה כי זהו אוהלו של המלך. אדולף דיטלב ג'ורגנסן מסביר כי הבישוף תאודריך הוא זה אשר נשא את הדגל, והדגל היה נטוע מחוץ לאוהלו; ומכיוון והדגל היה סמל ידוע בלבוניה ומשויך למסדר ההוספיטלרים, האויבים חשבו כי זהו סמלו של המלך ובטעות הסתערו על אוהלו של הבישוף. ג'ורגנסן טוען כי האגדה על הדגל מן השמיים מקורה בבלבול בקרב זה.
אדולף דיטלב ג'ורגנסן אינו מסביר כיצר הצלב המלטזי הלבן על רקע אדום (סמלם של ההוספיטלרים) מצא את דרכו אל הדגל הדני בשנת 1219, בהתחשב בעובדה כי באותה תקופה היה זה צלב לבן על רקע שחור. אבירי המסדר היו נזירים אשר לבשו שחורות, הגרסה הלבנה-אדומה נכנסה לשימוש שנים לאחר מכן.
תאוריות נוספות בדבר מקורות הדגל > תאוריה חמישית - דגל הארכיבישוף #2

היסטוריון הכנסייה הדני ל. פ. פבריציוס (L.P. Fabricius) מציג תאוריה נוספת המוסברת במחקריו משנת 1934 תחת הכותרת: ",Sagnet om Dannebrog og de ældste Forbindelser med Estland" שם יחס את המקור בשנת 1208 בקרב פלין ולא בקרב לינדניס משנת 1219, בהתייחס למקורות קדומים יותר הזמינים על הסיפור.
הוא טוען בתאוריה זו שכנראה היה זה דגלו של הארכיבישוף אנדראס סונסון או הארכיבישוף אבסלון (Absalon) אשר לחם רבות לניצורן של המדינות הבלטיות. תחת השפעתו והנהגתו מספר מסעות צלב קטנים נערכו באסטוניה ועל כן הדגל כבר היה מוכר שם, הוא חזר גם כן על הסיפור על נטיעתו של הדגל בחזית אוהלו של תיאודריך, אשר האויבים תקפוהו בטעות משום שחשבו כי זהו אוהלו של המלך.
כל התאוריות הללו מתרכזים בשני קרבות באסטוניה, קרב פלין (1208), או קרב לינדניס (1219) וכך מנסים להסביר את המקור בהתבסס על סיפורים ואגדות אשר סופרו 300 שנים לאחר המאורע.
תאוריות נוספות בדבר מקורות הדגל > תאוריה שישית - צלב בשמיים

תאוריה שונה לגמרי תוארה בקצרה בידי פבריציוס והורחבה בידי הלגה ברוהן (Helga Bruhn) בספרה דנברוו משנת 1949. היא טוענת כי לא הקרב ולא הדגל הם מרכזה של האגדה אלא הצלב בשמיים. אגדות דומות על צלב בשמיים ברגעים קריטיים ניתן למצוא בכל רחבי אירופה.
ברוהן מציינת קרב (אשר הוזכר גם על ידי פבריציוס) אשר התרחש ב-10 בספטמבר 1217, בין אבירים נוצרים לבין לוחמים מורים בחצי האי האיברי, סמוך לטירת אלקסר (Alcazar), שם נאמר כי צלב זהב על רקע לבן הופיע בשמיים והביא ניצחון לנוצרים. כמו גם סיפור שוודי כמעט זהה מהמאה ה-18 על צלב צהוב על רקע כחול אשר הופיע בשנת 1157 במהלך קרב שוודי על אדמת פינלנד, שכנראה הייתה גרסה מאוחרת לאגדה על הדגל הדני. גם על צלב גאורגיוס הקדוש המופיע על דגל אנגליה נטען בעבר כי הופיע בשמיים במהלך קרב חשוב במקרה זה בירושלים במהלך מסעות הצלב.
הדמיון בין כל האגדות הללו ברור. בספרד היו אלה צבעי האפיפיור אשר הופיעו בשמיים, בפינלנד - הצבעים השוודיים, באסטוניה - הצבעים הדניים ובירושלים האנגליים. בעיקרון, אותה האגדה בשינוי הצבע.
מאחר שהמלך ואלדמר השני נישא לנסיכה הפורטוגלית ברנגריה (Berengaria) הגיוני כי האגדה, אם לא הדגל עצמו, היה אגדה ספרדית אשר בתורה הושפעה מאגדה עתיקה אף יותר.
שימושים ראשונים בסמלי הדגל

הספרות הדנית במאות ה-13 וה-14 אינה מזכירה את הדגל הלאומי. אם לדגל היו שורשים כדגל דתי, דגל שמימי, דגל צבאי או כל מקור אחר, הספרות הדנית אינה מסייעת באיתורו של המקור עד תחילתה של המאה ה-15.
למרות זאת, מספר מטבעות, חותמות וסמלים שרדו, הן מקומיים והן מחוץ לדנמרק מן המאות ה-13 עד ה-15, ואף מוקדם יותר, המראים דגלים הדומים לדנברוו. במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, סמלים אלו היו בשימוש היסטוריונים דנים רבים, בעלי רגש לאומי חזק, אשר ניסו לתארך את מקורו של הדגל לשנת 1219. אך אם מישהו יבחן את השרידים הזרים לקיומו של הדגל מן המאות ה-13 עד ה-15, הוא יגלה כי מנקודת מבט חוץ-דנית, סימלה הלאומי של דנמרק לא היה דגל אדום-לבן, כי אם שלט האצולה המלכותי של דנמרק - שלושה אריות כחולים על מגן זהב. סמל זה בשימוש עד ימינו אנו.
מקום נוסף וברור לחיפוש אחר מסמכים הוא בעיר האסטונית טאלין, אתרו של הקרב ההיסטורי. בטאלין ניתן לראות שלטי אצולה דומים לשלט האצולה הדני על מספר בניינים בעיר וניתן לעקוב אחריהם עד המאה ה-15 כשלט האצולה של "Die Grosse Gilde" מעין תאגיד מסחרי אשר השפיע רבות על התפתחותה של העיר. הסמל נעשה סמלה של העיר. ניסיונות לעקוב אחר הסמל מאסטוניה בחזרה לדנמרק הם מאמצי שווא.
סמלה הלאומי של אסטוניה, שלושה אריות כחולים על רקע זהב, כמעט זהה לשלט האצולה של דנמרק. את מקורו ניתן לקשור למלך ואלדמר השני והשלטון הדני באסטוניה 1219–1346.
שימושים ראשונים בסמלי הדגל > קישורים מוכחים ראשוניים

המקור הראשון שניתן להוכיח לקשר בין הדגל האדום עם הצלב הלבן למלך דני ולממלכה עצמה, נמצא בספר המגינים הדני (Gelre Wapenboek) אשר נכתב בין השנים 1340–1370 (מקורות אחרים טוענים 1378-1386) על ידי גלדר קלאס הינן (Geldre Vlaes Heinen). הספר מתאר יותר מ-1,700 שלטי אבירים, מכל אירופה, בצבעים. הספר נמצא כיום בספריה המלכותית של בריסל ("Bibliothèque royale Albert Ier")
בצידו האחורי של עמוד 55, אנו רואים את שלט האצולה הדני מוקף בקסדה מקורננת. מאחורי הקרן השמאלית מצויר רומח עם דגל המציג צלב לבן על רקע אדום. משמאל למגן מופיע הכיתוב "die coninc van denmarke" 
(מלך דנמרק). זהו המקום הידוע הראשון המציין באופן וודאי את צבעי ה'דנברוו. הצלמית הזאת צוירה על מנת לאשש טענה קודמת לקיומו של הצלב בשלט האצולה של ואלדמר אטרדאג (Valdemar Atterdag) משנת 1356 ולאמת כי זהו דגלה של דנמרק. כמו כן הציור זהה כמעט לגמרי לציור בספר שלטי אצולה ישן המתוארך למאה ה-15 מהארכיון הלאומי של שוודיה (Riksarkivet).
אנו מכירים גם עדויות מתקופתו של המלך אריק מפומרניה המקשרים בין הדנברוו לממלכת דנמרק.
החותם המלכותי שלו כמלך איחוד קאלמאר מציג את שלושת האריות של סמל דנמרק בשדה הימני העליון, בגרסה זו האריות אוחזים בדגל הדנברוו. הצלב אשר מחלק את המגן לארבעה רבעים זוהה גם הוא כצלב דנברוו אך יש החולקים על טענה זו, מאחר שהמגן ייצג את שלוש הממלכות של האיחוד הגיוני יותר שהיה זה הצלב שעל הדגל שהמלך אריק ניסה להכניס לשימוש: צלב אדום על רקע צהוב.
חוקים וגרסאות לדגל

לדנמרק אין חוקים מסודרים הנוגעים לדגל, אך ישנם מספר רב של תקנות ונהלים המפוזרים על מספר רב של מסמכים מתקופתו של המלך כריסטיאן הרביעי עד לימינו.
חוקים וגרסאות לדגל > הדגל הלאומי

צורתו וגודלו של הדגל (Koffardiflaget) לשימוש על ספינות צי הסוחר מוזכר בתקנה מה-11 ביוני 1748 אשר מפרטת: "דגל אדום עם צלב לבן ללא קצה מפוצל, עוביו של הצלב הלבן חייב להיות 1/7 מגובהו של הדגל, שני המשטחים הראשונים חייבים להיות ריבועים, ושני השטחים השניים חייבים להיות ביחד של 6/4." היחסים המדויקים הם: 3:1:3 לגובה, ו: 3:1:4.5 לרוחב. ההגדרות הללו הן היחסים המדויקים לדגל הלאומי אשר משמש גם כדגל האזרחי (Stutflaget) וגם כנס הימי האזרחי (Handelsflaget) (עיצובים זהים).
תקנה מעניינת משנת 1758 מחייבת ספינות דנית לציין על דגלם את סמל המלך על מנת להבדין בינן לבין ספינות הצי המלטזי, עקב הדמיון הרב בין דגלם לדגל מסדר סנט ג'ון (הידוע גם בשם מסדר ההוספיטלרים). ככל הידוע תקנה זו מעולם לא בוטלה, אך גם אינה נאכפת.
בהתאם לתקנה מה-11 ביולי 1748 צבעי הדגל הם אדום פשוט, אשר נקרא כיום "Dannebrog rød" (אדום דנברוו). המקור היחידי לצביעת בדים בצבע אדום בשנת 1748 היה משורש הצמח פואת הצבעים, אשר ממנו ניתן לייצר צבע אדום בוהק (אותו הצבע אשר שימש לצביעת מעיליהם האדומים של החיילים הבריטים). החברה הפרטית "דנסק סטדנדרט" קטלגה את הצבע במספר 189c על פי קוד הצבעים של פנטון.
במהלך 150 השנים הבאות אף אחד לא ציית לממדים אשר הותוו בתקנה משנת 1748, אפילו לא הממשלה. בשנת 1892 צוין בסדרה של צווים כי אורכם של שני השדות השניים יהיה 6/4. כמה אנשים התעניינו, מדדו ומצאו כי אורך של 6/4 גורם לדגל להראות עמום וכל גרסה נוספת תעשה בלתי חוקית במהרה. הם גם ציינו כי הדגלים אשר היו בשימוש, אורכם נטה לטווח בין 7/4 ל-13/6. ועל כן במאי 1893, פורסמה תקנה לכל מפקדי המשטרה, המנחה אותם שלא להתערב בכל מקרה שאורכו של הדגל חורג מאורך 6/4 אך לא יותר מ-7/4, בהתחשב בעובדה כי זוהי הפרת החוק היחידה.
תקנה זו עודנה בתוקף היום ועל כן הממדים החוקיים של הדגל הלאומי הם בין 3:1:3 לגובה / 3:1:4.5 לאורך ועד 3:1:3 לגובה / 3:1:5.25 לאורך. מצב זה עודנו מבלבל וכך ב-4 במאי 1927 פורסמה תקנה נוספת המנחה את ספינות הסוחר הדניות לקיים את התקנה משנת 1748.