stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קיטו (מוזיקאית)
ביוגרפיה

לבינג נולדה בעיירה דנמרק (אנ'), אוסטרליה המערבית ב-20 ביוני 1987. כשהייתה נערה, היא התחילה להפיק מוזיקה באמצעות FL Studio‏. כשהייתה בת 17, היא עברה לגור בפרת' בשביל ללמוד אופנה. עם זאת, היא הפסיקה ללמוד והתחילה לעבוד בחנות תקליטים תוך כדי למידה עצמית במוזיקה. היא החלה לעבוד כתקליטנית במועדוני לילה בפרת', וב-2006 היא נסעה לאירופה לשנה.
ב-2008, היא הוחתמה בחברת התקליטים Disfigured Dubz.
ב-20 בספטמבר 2010, היא הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, Kito EP.
מאוחר יותר, היא הוחתמה, יחד עם הזמר רייג'ה לי, בחברת התקליטים Mad Decent לאחר שהיא שלחה מספר הדגמות שיצרה איתו למפיק המוזיקלי דיפלו במייספייס. ב-2011, הצמד עבר לגור בלונדון. מאוחר יותר בהמשך השנה, הם הוציאו את המיני-אלבום הראשון שלהם, Sweet Talk, וכן הוציאו רמיקס לסינגל "Run the World (Girls)" של ביונסה.
ב-26 במרץ 2012, לבינג הוציאה, יחד עם פדץ (אנ'), את המיני-אלבום השני שלה, Electric Empire.‏
ב-22 ביולי 2014, הצמד הוציא את המיני-אלבום השני שלהם, II.‏ ב-26 באוגוסט 2014, הצמד הוציא את המיני-אלבום השלישי שלהם, II: The Remixes. הצמד התפרק ב-2015. לבינג נשארה לגור בלונדון ועבדה כמפיקה ופזמונאית, בין היתר בכתיבה והפקתה במספר שירים של מייבל וג'ורג'ה סמית'. היא חזרה לעיר הולדתה ב-2017.
ב-19 באוקטובר 2018, היא הוציאה את המיני-אלבום השלישי שלה, Haani.‏ מאוחר יותר, היא עברה לגור בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית. לאחר שהוחתמה אצל Astralwerks ו-EMI Music Australia., היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם אמפרס אוף (אנ'), את הסינגל "Wild Girl".‏ בהמשך השנה, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם אלונה-ג'ורג', את הסינגל "Alone with You".‏‏
ב-2019, נודע כי היא הייתה אחת מהמפיקים של הסינגל "Gimme" של בנקס (אנ'), של הסינגל "Next Mistake" של איקונה פופ, ושל הסינגל "Real Thing" של רואל.
ב-2019, קיטו הייתה מועמדת לכותב/ת השנה פורץ/ת הדרך (לוס אנג'לס) בפרסי APRA (אנ')‏.
ב-2020, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם פלטשר, את הסינגל "Bitter". בהמשך השנה, נודע כי הייתה אחת מהמפיקים והכותבים של הסינגל "Palladium" של קייסי היל (אנ'). מאוחר יותר, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם זהו (אנ') וג'רמי (אנ'), את הסינגל "Follow".
ב-2021, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם VanJess (אנ') וצ'אנל טרס (אנ'), את הסינגל "Recap". בהמשך השנה, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם בי מילר, את הסינגל "Steal My Clothes". מאוחר יותר, נודע כי הייתה אחת מהמפיקים והכותבים של הסינגל "Small Reminders" של טינשיי.
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2010: Kito EP
2012: Electric Empire‏ (בשיתוף עם פדץ (אנ'))
2018: Haani
הערות שוליים

1 2 3  Alessio, Dom (11 בדצמבר 2009). "Kito: "Dripping with attitude." Interview by Dom Alessio". Cyclic Defrost. ארכיון מ-2020-11-05. נבדק ב-1 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Joshi, Tara (31 באוגוסט 2017). "Kito shares her studio secrets". Redbull. נבדק ב-1 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "KITO: FROM AUSTRALIA TO THE UK AND EVERYWHERE INBETWEEN". Gender Amplified. 5 במרץ 2019. ארכיון מ-2021-08-23. נבדק ב-1 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Kito". Triple J. ארכיון מ-2021-08-23. נבדק ב-1 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gordon, Smash (20 באוקטובר 2011). "Getting To Know You... Kito". Fabric London. ארכיון מ-2020-11-01. נבדק ב-1 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Dickson, Rebecca (9 בנובמבר 2012). "MAD DECENT AND ED BANGER DJS TO TOUR AUSTRALIA". Mix Mag. אורכב מ-המקור ב-16 בפברואר 2015. נבדק ב-1 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Feadz & Kito - Electric Empire - 12" Vinyl". Earcandymusic. ארכיון מ-2021-05-21. נבדק ב-1 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Dowling, Marcus (19 במרץ 2014). "Kito & Reija Lee Talk Their New Single "Starting Line" and Their Mutual Love of Snacks". Complex. ארכיון מ-2020-11-06. נבדק ב-1 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Rising Australian Producer Kito's HAANI EP Out Now". Broadway World. 19 באוקטובר 2018. ארכיון מ-2021-08-23. נבדק ב-1 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Helman, Peter (27 בספטמבר 2019). "Kito & Empress Of – "Wild Girl"". Stereogum. ארכיון מ-2020-11-08. נבדק ב-1 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Davies, Hayden (2019). "This Week's Must-Listen Singles: Kito, Nina Las Vegas x Anna Lunoe + more". Pilerats. ארכיון מ-2021-01-18. נבדק ב-1 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ju, Shirley (21 במאי 2020). "KITO & ALUNAGEORGE SHARE "ALONE WITH YOU" OFFICIAL VIDEO". Flaunt. ארכיון מ-2020-06-08. נבדק ב-1 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Wilson, Zanda (12 בדצמבר 2019). "London performers revealed for first Global APRA Music Awards". The Music Network. ארכיון מ-2019-12-12. נבדק ב-1 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 1bcc202d-afff-45f8-b348-56b8222cef7e
פמיניזם ליברלי

פמיניזם ליברלי הוא זרם בתנועה הפמיניסטית שמקורו בליברליזם. הפמיניזם הליברלי הוא הזרם הראשון בתאוריה הפמיניסטית ואחד המרכזיים בה. הפמיניזם הליברלי מתמקד בשוויון מגדרי באמצעות רפורמות פוליטיות ומשפטיות בדמוקרטיה ליברלית. הוא מדגיש את יכולותן של נשים להשיג שיויון באמצעות פעולות ובחירות שלהן. פמיניסטיות ליברליות מדגישות כי כפיפות נשית מושרשת בתוך מנהגים, אמונות, חוקים וצווים שחוסמים את ההשתלבות של נשים במרחב הציבורי. אולם, פעילות מכוונת של נשים וגברים יכולה להוביל לשינוי המצב הקיים. החתירה לשוויון באמצעות עשייה פוליטית ומשפטית על פי ההשקפה הליברלית, ההגנה והקידום של אוטונומיה אזרחית היא תפקיד השמור למדינה. פמיניסטיות ליברליות טוענות כי המדינה יכולה וצריכה להיות בעלת ברית של תנועת נשים בקידום השוויון הנשי.
התפתחות החשיבה הפמיניסטית הליברלית

חיבורה של אולמפ דה ג׳וז ״הצהרת זכויות האישה והאזרחית״ שנכתב בשנת 1791 הוא חיבור בו קראה דה גוז׳ להגן על זכויות הנשים. חיבור זה נכתב כתגובה ל״הצהרת זכויות האדם והאזרח״. דה גוז׳ טענה שנשים צריכות לקבל שוויון דווקא בתקופה כזאת, תקופה מהפכנית שמבקשת לאמץ שוויון וחירות כערכים מרכזיים. חיבורה של מרי וולסטונקראפט משנת 1792 "ההגנה על זכויות האישה" ("The Vindication of The right of Women") הושפע מחיבורה של אולמפ דה גוז׳. בחיבור זה משיבה וולסטונקראפ להוגי דעות מתחומי הפילוסופיה והחינוך שדחו את הרעיון שנשים זכאיות לחינוך והשכלה. היא טענה שנשים צריכות לקבל השכלה בהתאמה למעמדן בחברה הן משום שהן חיוניות לאומה כמחנכות הדורות הבאים ומשום שנשים הן בנות אדם הזכאיות לאותם זכויות כמו גברים. וולסטונקראפט חושפת כי ההצהרה מתוך הכרזת העצמאות של ארצות הברית ש"כל בני האדם נבראו שווים" (all men are created equal) הלכה למעשה מתייחסת רק לגברים בלבד.
וולסטונקראפט מבקרת את הפילוסוף ז'אן-ז'אק רוסו שטוען שנשים לא צריכות לקבל חינוך רציונלי. בחיבור המכונן של רוסו, אמיל, הוא טוען כי החינוך של נשים צריך להתאים לצרכיו של הגבר. חינוכו של הנער, אמיל, צריך להכין אותו להיות אזרח ועל כן עליו להיות בעל חשיבה עצמאית, לפתח תכונות של אומץ ותעוזה וללמוד מגוון רחב של נושאים ואילו חינוכה של הנערה, סופי, צריך להתמקד באמנות, ספרות ובעיקר מלאכות בית. בעוד שרוסו טוען שההבדלים בין נשים לגברים מולדים, וולסטונקראפט טוענת שהם מובנים חברתית. היא תבעה שלילדים וילדות יקבלו את אותו החינוך החל מגיל תשע.
כמאה שנה מאוחר יותר הזוג הפילוספי ג'ון סטיוארט מיל והרייט טיילור המשיכו את הדיון בנושא מעמד האישה. ב-1869 כתבו הזוג את הספר שעבוד האישה (The Subjection of Women). הספר טוען לשוויון בין המינים ועורר סערה גדולה עם פרסומו. הספר מצביע על מעמדן המשפטי והחברתי הנחות של נשים כסתירה בסיסית לרעיונות של שוויון וזכויות יסוד לפרט. הספר מציג את חוסר הצדק שבשלילת זכויות אזרחיות מנשים ואת הדרכים בהן נמנעות מנשים זכויות בצורה לא רשמית דרך מסורות, מנהגים והרגלים. תפיסות עולם המעלות על נס את הרגישות, העדינות, והחמלה נשית למעשה מדכאות נשים ומדירות אותן. שעבוד נשים לגברים אינו דומה לצורות אחרות של שעבוד במהלך בהיסטוריה, משום שבין נשים ולגברים מתקיימים סוגים רבים של יחסים אינטימיים - הורות, זוגיות, אחים וצאצאים.
העיקרון שמנחה את מיל וטיילור הוא עקרון השוויון. יש לתת לנשים חנוך שווה לגברים, אולם חנוך איננו מספיק, השוויון צריך לבוא גם בזכויות אזרח ובהזדמנויות כלכליות שוות. לשם כך יש לאפשר לנשים לצאת לעבוד בכל מקומות העבודה, המקצועות והתפקידים. ביטוי משמעותי לשוויון הוא הזכות לבחור ולהיבחר. נשים צריכות להיבחר גם כדי שיגנו על זכויות של נשים.
מיל וטיילור לא היו מהפכנים אלא רפורמיסטים. שניהם האמינו כי צריך לתת לנשים את האפשרות לעבוד מחוץ לבית. אך, אם הן בוחרות להתחתן ולהביא ילדים זו אחריותן הבלעדית והראשית. טיילור הניחה שנשים משוחררות לא ירצו להקים משפחה. שניהם לא העלו על דעתם את האפשרות שגברים ייקחו חלק בגידול ילדים וניהול הבית.
פעילות פוליטית לקידום זכויות נשים > רקע

שתי תנועות פוליטיות השפיעו על הקמת התנועה הפמיניסטית בארצות הברית בתחילת המאה ה-19: תנועת היובש והתנועה לביטול העבדות.
אחת הקבוצות שתמכו בהגבלת מכירה של משקאות אלכוהוליים הייתה ארגון הנשים הנוצרי למתינות (Woman's Christian Temperance Union). זהו ארגון הנשים הראשון שהקדיש את פעילותו לשינוי חברתי וכך למעשה איפשר לחברות להיות מעורבות בפעילות פוליטית. ארגון הנשים הנוצרי למתינות טען כי נשים הן הסובלות העיקריות משתייה מופרזת של גברים ודרש שלאישה תהיה את הזכות להתגרש מבעל אלים. כדי שאישה תוכל לעזוב את בעלה עליה להיות מסוגלת לפרנס את עצמה, ולכן התווספו דרישות לחינוך ותעסוקה של נשים, לצד הדרישות לרפורמות בחוקי הגירושים והאפוטרופסות על הילדים.
התנועה לביטול העבדות משכה אליה פעילות רבות. נשים שחורות ולבנות הצטרפו לתנועה לביטול העבדות מארגונים דתיים וארגוני רווחה. המניעים של נשים שחרות לביטול העבודות ברורים ואילו נשים לבנות מכל המעמדות הכירו בדמיון בין דיכוי העבדים והדיכוי שלהן כנשים. שתי הקבוצות נחשבו על פי חוק כרכוש הגבר. נשים מצאו בתנועה לביטול העבדות זירה שאפשרה להן להביע את הרעיונות חדשניים כלפי נישואין, גירושין, ואלימות במשפחה.
בשנות השלושים של המאה ה-19, אלפי נשים היו מעורבות בתנועה לביטול העבדות. נשים השתמשו בכלים הפוליטיים שעמדו לרשותן: כתיבת מאמרים בעיתונים נגד עבדות, הפצת מידע, החתמת עצומות ומסירת עתירות הקוראות לביטול העבדות לחברי קונגרס. חלק מהנשים הפכו מנהיגות בולטות בתנועה לביטול העבדות., למשל סוזן ב. אנתוני, אליזבת קיידי סטנטון ג'וליה וורד האו ואחרות. שרה ואנג'לינה גרימקה (Grimké) התפרסמו בזכות נאומים מול קהל מעורב (נשים וגברים) למען ביטול העבדות. אנשי דת גינו את האחיות גרימקה פעולתן הרדיקלית, נאומים מול קהל מעורב. כתוצאה מכך, בנוסף לפעילותן למען ביטול העבדות הן הפכו לפעילות למען זכויות נשים.
פעילות פוליטית לקידום זכויות נשים > הקמת התנועה לזכויות הנשים

בתאריכים 19–20 ביולי 1848 בסנקה פולס ניו יורק התקיים הכנס שנחשב האירוע המכונן של תנועת הנשים בארצות הברית - ועידת סנקה פולס. בכנס השתתפו 300 איש ואישה והוא אורגן על ידי אליזבת קיידי סטנטון, לוקרישה מוט ונשים מהתנועה הקווייקרית שהתגוררו באזור. סטנטון והמארגנות המקומיות הציגו לבאי הכנס שני מסמכים: הצהרת עמדות ורשימת החלטות לדיון. הכנס הסתיים בהצהרה עליה חתמו 68 נשים ו-32 גברים. ההצהרה מתכתבת עם הכרזת העצמאות האמריקאית: "אנו מתייחסים לאמיתות הבאות כמובנות מאליהן: שכל הגברים והנשים נבראו שווים, שהבורא העניק להם זכויות מסוימות שאי אפשר לשלול מהם, וביניהן הזכות לחיים, לחירות ולחיפוש אחר האושר". ההצהרה פורסמה בעיתונות ועוררה הדים רבים ולמעשה פתחה את הדיון הציבורי בנושא זכויות נשים. אחת לשנה נערך כינוס של התנועה לזכויות הנשים עד לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית ב־1861.
עם סיום מלחמת האזרחים (1865) תומכי התנועה לביטול העבדות והתנועה לזכויות הנשים איחדו כוחות בדרישה משותפת לזכויות בחירה לאפרו-אמריקאים ונשים. האגודה האמריקאית לשוויון זכויות (American Equal Rights Association). אליזבת קיידי סטנטון ופדריק דאגלס היו יושבי ראש משותפים של התנועה. במקביל להקמה של התנועה המשותפת סטנטון הקימה ביחד עם סוזן ב. אנטוני את האגודה הלאומית למען זכות הצבעה לנשים (The National Woman Suffrage Association). ולוסי סטון הקימה את האגודה האמריקנית לזכויות הצבעה לנשים (The American Woman Suffrage Association). הסיבות להקמת ארגון נפרד היו חילוקי הדעות פילוסופיים בנוגע למקומם של ארגונים דתיים בדיכוי נשים וכן חוסר הסכמה בנוגע לדרך המאבק בנושא זכות ההצבעה. הלכה למעשה, התנועה לזכויות נשים בארצות הברית התפלגה.
במובנים רבים האגודה הלאומית למען זכות הצבעה לנשים הייתה יותר מהפכנית והובילה אג'נדה פמיניסטית רדיקלית יותר. בעוד שהאגודה האמריקנית לזכויות הצבעה לנשים הוביל קו יותר רפורמיסטי. ב-1890 שני הארגונים התאחדו תחת האגודה האמריקאית הלאומית למען זכות הצבעה לנשים (National American Women Suffrage Association). הארגון פעל במלוא המרץ בעיקר בסוגיית זכות ההצבעה לנשים. אחרי 72 שנות מאבק, ב-1920, זכו אזרחיות בארצות הברית בזכות ההצבעה.
שינוי בחקיקה אך לא חברה

מאה שנה אחרי שנוסדה, תנועת הנשים בארצות הברית השיגה את מרבית הדרישות עליהן נלחמה: הזכות לבחור ולהיבחר, זכויות קניין, רכישת השכלה השתלבות נשים בשוק העבודה ומעמדן בתא המשפחתי. אולם, בפועל הישגים אלו לא השפיעו על חייהן של מרבית הנשים בארצות הברית. נשים היו מיעוט ממקבלי ההחלטות, רק 38% מהנשים בארצות הברית עבדו בשנות השישים ומרביתן במקצועות נשיים, הקצבאות הילדים לא אפשרו עצמאות כלכלית של נשים לאחר גירושין. החקיקה לא הובילה לשינוי במעמדן של נשים בחברה. הציפייה מנשים הייתה להתחתן, להקים משפחה ולנהל משק בית.
לתקופה קצרה, במהלך מלחמת העולם השנייה, נשים נקראו לקחת חלק במאמץ המלחמתי. נשים היו מעורבות משימות רבות בהן לא הייתה דריסת רגל לנשים לפני כן. המלחמה הגלובלית יצירה דחיפות לגיוס ידיים עובדות, בכלל זה של נשים, לטובת המאמץ המלחמתי. עם סיום המלחמה, נשים נדרשו לעזוב את המשרות לטובת גברים.
ב־1964 נחקק חוק זכויות האזרח האמריקאי, הסעיף השביעי של החוק אסר אפליה בתעסוקה על בסיס מין, גזע, צבע או מקום מגורים. איסור האפליה על בסיס מין נכנס רק לאחר שאליס פול, פול מארי ופמיניסטיות אחרות פעלו נמרצות בנושא. אולם, רק באמצעות בית המשפט, לעיתים, נשמרה ההוראה לאיסור אפליה על בסיס מין. התסיסה החברתית בשנות ה-60 בארצות הברית חיזקה את התחושה כי המאבק למען זכויות נשים לא קידם את מעמדן בחברה. שני זרמים התפתחו באותה התקופה בתנועת הנשים: הפמיניזם הרדיקלי והגל השני של הפמיניזם הליברלי.
ספרה של בטי פרידן, המסתורין הנשי, סימל את תחילתו של הגל השני של הפמיניזם הליברלי. הספר מפנה זרקור לכך ששינויים מבניים אינם מספיקים לשינוי מעמדה של האישה בחברה. פרידן מראה בספרה שהדימוי רווח של נשים הוא עדין כעקרות בית, בנות זוג ואמהות. מאז מלחמת העולם השנייה הנשים האמריקאיות שוכנעו להאמין שהדרך היחידה שהן יכולות להגיע לסיפוק ולמימוש עצמי היא דרך התפקידים הדומסטיים (ביתיים). זוהי המיסטיקה הנשית, לפיה הדרך היחידה של אשה להגשים את עצמה דרך משפחתה. מיסטיקה זו מקבלת את כוחה מתאוריות פסבדו מדעיות ומחוזקת דרך עיתוני הנשים ותעשיית הפרסום. על בסיס ראיונות פרידמן מראה שהרבה נשים לא חשות כאילו הן הגשימו את עצמן. כל אשה הניחה שזו בעיה פרטית שלה ולא ידעה שזו בעיה של רבות - ועל כן היא מכונה ה"בעיה ללא שם".
שינוי בחקיקה אך לא חברה > הקמת NOW

ב-1966 נוסד ארגון נשים לאומי (The National Organization for Women (NOW בידי 28 נשים, ביניהן בטי פרידן ופול מארי. מייסדת הארגון חשו תסכול עמוק מהאופן שבו הממשל הפדרלי לא אוכף את החוקים החדשים נגד האפליה החדשה. למרות החוקים החדשים, מעסיקים המשיכו להפלות בגיוס נשים ובתנאי שכר.
ב-1966 כתבו בטי פרידו ופול מארי את הצהרת הכוונות של הארגון. ההצהרה תיארה את מטרות הארגון: "המטרה של NOW היא לפעול כדי להביא להשתתפות מלאה של נשים בזרם המרכזי של החברה האמריקאית עכשיו, לממש את כל הזכויות והחובות בשותפות שווה ומלאה עם גברים". שש סוגיות ליבה היו על סדר יומו של הארגון: גישת הפלות ושירותי פוריות, אלימות נגד נשים, שוויון חוקתי (סיום פגיעה בזכויות יסוד על רקע מין ומגדר), קידום גיוון / סיום הגזענות, צדק כלכלי וזכויות ללסביות (רק החל משנת 1971 הארגון עסק בזכויות לחד מיניות). NOW פעל להוביל את השינויים בתחומים אלו באמצעות שתדלנות, עצרות, תהלוכות, וכנסים. NOW פעלה בנושאים אלו על מנת להבטיח תיקונים חוקתיים המבטיחים זכויות אלו.
מטרת הארגון השואפת השתלבות נשים בחברה הקיימת באמצעות שינויי חקיקה, פנייה לערכאות משפטיות ופעילות לובי מאפיינת ארגוני נשים ליברליים הפועלים לשלב נשים ולא לשנות את המבנה החברתי הקיים.
עקרונות הפמיניזם הליברלי

פמיניזם ליברלי גורס כי נשים צריכות ליהנות משוויון ואוטונומיה אישיים. כלומר, נשים צריכות לחיות על פי בחירתן. המדינה והחברה צריכות לייצר מנגנונים שיאפשרו להן לחיות על בחירות אלו. על פי השקפה זו, תנועת נשים צריכה לפעול על מנת לזהות ולקדם תנאים אלה. חשיפת תנאים אלה צריכה להיעשות בזהירות רבה ומתוך הכרה בשונות הרבה בין נשים. אולם יש תנאי בסיס שחברה צריכה לקיים:
חיים ללא אלימות או איום באלימות: אלימות או איום באלימות פוגעים בנשים בדרכים רבות. זוהי פגיעה בגוף, בנפש ובכבוד האישה כאדם. אלימות מכפיפה נשים, מצמצת את המרחב הפיזי בו הן יכולות לנוע, מערערת את הביטחון ויוצרת איום ממשי על חייהן. הספרות הפמיניסטית על אלימות נגד נשים מתארת ומתעדת את התפקיד המרכזי שיש לאיום באלימות ואלימות בהגבלת השוויון והאוטונומיה של נשים. שחרור ממגבלות שיצרו חוקים פטרנליסטיים ופטריארכליים.
שחרור ממגבלות חוק פטרנליסטי ומוסר פטריארכלי: חוקים פטרוניים ופטריארכליים מגבילים את ההזדמנויות של נשים בנימוק שהן לטובת נשים. למשל, חוקים המגבילים תעסוקת נשים משום שמקצוע מסוים, שעות עבודה או מיקום הפעילות לכאורה אינם מתאמים לנשים. דרך אחרת בה חוק מגביל נשים על בסיס מוסרי. למשל חוקים האוסרים הפלות; חוקים שאינם מכירים מכירים ואף אוסרים זהויות מגדריות ומיניות שאינן הטרוסקסואליות מונוגמיות.
שוויון הזדמנויות: הפמיניזם הליברלי גורס כי לנשים צריכה להיות גישה שווה להזדמנויות. גישה של נשים להזדמנויות, לעיתים קרובות ושלא בצדק, מוגבלות בשל מצוקה כללית, העדר נגישות למידע והכרות עם ההזדמנויות שעשויות להיות פתוחות בפניהן. מקור נוסף לפגיעה בשוויון בהזדמנויות הוא סטראוטיפים ואפליה על בסיס מיני ומגדרי בתחום החינוך והתעסוקה.
היכולת להעריך הזדמנויות ולדמיין חיים אחרים: חלק מההוגות הליברליות הצביעו גם על תנאים פסיכולוגיים המגבילים נערות ונשים. ללא יכולת להעריך הזדמנויות ואפשרויות לשינוי ועל בסיסן לדמיין חיים אחרים, אי אפשר לומר באופן משמעותי שיש לנשים אפשרויות אחרות מאשר הסטטוס קוו. למשל אם אישה לא יכולה לדמיין את עצמה כבעלת מקצוע, היא עשויה לקבל כעובדה שלא מאפשרים לה ללמוד.
עקרונות הפמיניזם הליברלי > אוטונומיה אישית והמדינה

התאוריה הפמיניסטית הליברלית טוענת כי מוסדות המדינה הם הגופים שצריכים לייצר את התשתיות לשינוי היחס לנשים ולאכוף אותן.
פמיניסטיות ליברליות טוענות כי המדינה חייבת להגן על נשים מפני אלימות ביעילות, בכל מקום (מרחב פרטי או ציבורי) בו אלימות מתרחשת. כמו כן הן טוענות כי חוקים מפלים מהווים שימוש לא הוגן בכוח המדינה. חוקים כאלו מאפשרים לאחרים לשלוט באורח חייהן של נשים בידי אחרים ובאמצעותן להסליל נשים לתוך מסלולי חיים מוכוונים. הדוגמה הבולטת לחוקים כאלו הם חוקים המגבילים להפלות מלאכותיות. האיסור על נשים לבחור להפיל לוקח מנשים את הזכות לבחור כיצד לנהוג בגופן ולתכנן את עתידן. כמו כן, פמיניסטיות ליברליות מדגישות שאסור למדינה להעדיף מבנה משפחתי אחד על פני אחר.
תחום משמעותי נוסף בו למדינה יש יכולת להתערב על מנת ליצור שוויון הוא שוק העבודה. מבנה שוק העבודה מתעלם מהתפקידים הנוספים שיש לעובדים ועובדות כהורים ומטפלים של בני משפחה אחרים. המדינה צריכה להבטיח חופשת לידה מסובסדת על ידי המדינה, מעונות יום באיכות גבוהה, ושעות עבודה גמישות. העדר התנאים הללו ונוספים מובילים לכך שאחד מבני הזוג, לרוב האישה, עובד במשרה חלקית שברוב המקרים פחות מתגמלת כלכלית.
ראו גם

פמיניזם מרקסיסטי
פמיניזם רדיקלי
פמיניזם תרבותי
פמיניזם פוסט מודרני
פמיניזם דתי
פמיניזם מזרחי
אקופמיניזם
סופרג'יזם
פמיניזם שחור
לקריאה נוספת

ללמוד פמיניזם: מקראה. מאמרים ומסמכי יסוד במחשבה פמיניסטית. כתר (מגדרים) 2006(הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

1 2  ג'ון סטיוארט מיל, תרגום: שונמית ליפשיץ, שעבוד האשה, רסלינג, 2009 (1869)
↑  Amy R. Baehr (2013-01-01). Liberal Feminism (Winter 2013 ed.).
↑  האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים ולחקר המגדר, הגנה על זכויות האישה 1792, ללמוד פמיניזם מקראה, מגדרים. הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006, עמ' 18-30
1 2 3 4 5  Tong, Rosemarie, Chepter One: Liberal Feminism, Feminist Thought: A Comprehensive Introduction, Westview Press, 19809
↑  Jed Dannenbaum, The Origins of Temperance Activism and Militancy among American Women, Journal of Social History Vol. 15, No. 2
↑  האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים, הצהרת עמדות - אליזבת קיידי סטנטון, ללמוד פמיניזם:מקראה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006, עמ' 33-36
↑  Judith Wellman, The Road to Seneca Falls: Elizabeth Cady Stanton and the First Woman's Convanstion, University of Illinois Press, 2004, עמ' 192
↑  Gail Collins, When Everything Changed: The Amazing Journey of American Women from 1960 to the Present, Little, Brown and Company, 2009
↑  Coontz, Stephanie (2011-05-07). "When We Hated Mom". The New York Times. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2016-08-26.
↑  Feminism and the 1964 Civil Rights Act, Women AdvaNCe, ‏2014-07-02 (ארכיון)
↑  Fox, Margalit (2006-02-05). "Betty Friedan, Who Ignited Cause in 'Feminine Mystique,' Dies at 85". The New York Times. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2016-09-04.
↑  ללמוד פמיניזם: מקראה - מאמרים ומסמכי יסוד במחשבה פמיניסטית, 2006, הקיבוץ המאוחד, פרק בטי פרידן, "הבעיה שאין לה שם"
↑  הצהרת הכוונות של NOW
↑  Issues | National Organization for Women, now.org
1 2  אורית קמיר, כבוד אדם וחוה - פמיניזם ישראלי, משפטי וחברתי, כרמל, 2007
↑  Brison, Susan, Outliving Oneself: Trauma, Memory and Personal Identity, Meyers, עמ' 12-39
↑  Cornell, Drucilla, At the Heart of Freedom: Feminism, Sex, and Equality, Princeton: Princeton University Press, 1998
1 2 3  אורית קמיר, פמיניזם, זכויות ומשפט, משרד הביטחון, 2007
↑  הימיין-רייש, נעמי ; שפרמן, קרין תמר, האם קיים שיוויון מגדרי הלכה למעשה בישראל?, פרלמנט 57, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2008
1 2  Tong, Rosemarie, chapter1, Feminist Thought: A Comprehensive Introduction., Oxon, United Kingdom: Unwin Human LTD, 1989
↑  MacKenzie, Catriona, Imagining Oneself Otherwise, Relational Autonomy: Feminist Perspectives on Autonomy, Agency and the Social Self, Oxford University Press, 1999
↑  דלילה עמיר, "אחראית", ״מחויבת״ ו״נבונה״ כינון נשיות ישראלית בוועדות להפסקת הריון, תיאוריה וביקורת 7, 1995
↑  Linda C. McClain, Love, Marriage, and the Baby Carriage: Revisiting the Channelling Function of Family Law, Cardozo Law Review, Social Science Research Network, 2007-04-12
↑  סילביה הולט אן, חיים ששווים פחות, עם עובד, 1990
פרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף

| --- | --- |
 תיאור:  פרס לאדריכלי נוף
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  עיריית תל אביב-יפו 
 תקופת הפרס:  1971–הווה (כ־53 שנים) 
 נקרא על שם:  אברהם קרוון 
 אתר רשמי
 
פרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף הוא פרס שמוענק על ידי עיריית תל אביב-יפו מדי מספר שנים החל משנת 1971 לאדריכלי נוף עבור גן בישראל שבנייתו הושלמה.
הפרס מוענק על ידי קרן על שמו של אברהם קרוון, שהוקמה במטרה לעודד את אדריכלות הגנים והנוף בישראל. קרוון היה ראש מחלקת נטיעות ואדריכל הגנים והנוף של תל אביב-יפו, בין היתר היה אדריכל גן מאיר, גן העצמאות,  גן הפסגה, וגנים נוספים בעיר.
זוכי הפרס

| שנה | זוכים | עבור |
| --- | --- | --- |
| 1971 | ליפא יהלום, דן צור | גן סאקר בירושלים |
| 1973 | צבי דקל | עיצוב סביבה גנית למגורים בעיר |
| 1975 | חיים לטה | מפעל חיים |
| 1979 | זאב פולק, חיים פרוכטר | עיצוב סביבה וגן בחצר בית הספר |
| 1983 | מאיר ויקטור | מפעל חיים |
| 1988 | מילר בלום תכנון סביבתי | מצפור נוף ברמת הדר בחיפה |
| 1992 | גדעון שריג | תרומתו לאדריכלות נוף בארץ |
| 1997 | שלמה אהרונסון | הכיכר המרכזית באוניברסיטת בן-גוריון |
| 1997 | מוריה סקלי | ציון לשבח על גן האהבה והשלום בגני תקווה |
| 2001 | צבי דקל, אורי מילר ושלמה זאבי   איתן עדן, אייל זיו, רלי פרטו   ג'ודי גרין, רם איזנברג | על גן הזיכרון בראשון לציון מערב  טיילת חומת הים של יפו העתיקה   ציון לשבח על גן פרטי בטלביה בירושלים |
| 2005 | תמר דראל-פוספלד | פיתוח הנוף של כביש 6 ושיקומו בקטע שורק - עירון |
| 2007 | חנה יפה | תכנון פארק נשר בעיר נשר |
| 2009 | גרינשטיין הר-גיל, אדריכלות נוף ותכנון סביבתי | תכנון פארק הכט בחיפה |
| 2011 | עליזה ברוידא, רות מעוז | תכנון פארק רידינג וטיילת החוף הצפוני של תל אביב |
| 2013 | יאיר אביגדור, צבי דקל, שלומי זאבי | תכנון פארק המסילה בירושלים |
| 2015 | ברברה אהרונסון, והאדריכל איתי אהרונסון | תכנון פארק הרצליה |
| 2017 | רם איזנברג | תכנון גן קריית ספר בתל אביב |
| 2019 | רחל וינר, והאדריכלים וינשטין-ועדיה | תכנון עמק הצבאים בירושלים |
| 2021 | מוריה אדריכלים | תכנון כיכר דיזנגוף בתל אביב |
| 2023 | לוטן אדריכלות ונוף | תכנון הפארק האקולוגי בהוד השרון |
הערות שוליים

↑  אסתר זנדברג, שנות השימורים, באתר הארץ, 23 בינואר 2002
↑  אודות פרס קרוון
↑  פארק הזיכרון לשואה ולגבורה, באתר עיריית ראשון לציון
| פרסי עיריית תל אביב-יפו |
| --- | --- | --- |
| כללי | יקיר העיר תל אביב-יפו |  |
| אדריכלות | פרס רוקח לאדריכלות • פרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף |  |
| חינוך וספורט | פרס דב הוז לספורט • פרס לעובדים בתחום החינוך העברי |  |
| עיתונות | פרס דוש לקריקטורה • פרס סוקולוב לעיתונות הכתובה והאלקטרונית |  |
| מדעים | פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים • פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית • פרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה |  |
| ספרות | פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת • פרס הרב קוק לספרות תורנית • פרס ביאליק לספרות יפה ולחכמת ישראל • פרס איינהורן לחקר הלשון והספרות הרפואית העברית • פרס הרב עובדיה יוסף לכתיבה הלכתית • פרס מנדלי מוכר ספרים לספרות בלשון יידיש |  |
| אמנות | פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול • פרס משה הלוי לאמנות הבימה • פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה • פרס אנגל ליצירה מוזיקלית ולמחקר המוזיקה העברית |  |
פרס קרל פרידריך גאוס

| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה 
 הגוף המעניק:  האיחוד המתמטי הבינלאומי, החברה המתמטית הגרמנית 
 תקופת הפרס:  2006–הווה (כ־18 שנים) 
 נקרא על שם:  קרל פרידריך גאוס 
 אתר רשמי
 
פרס קרל פרידריך גאוס ליישום המתמטיקה הוא פרס המוענק על ידי האיחוד המתמטי הבינלאומי והחברה המתמטית הגרמנית בשל "תרומות יוצאות מן הכלל במתמטיקה אשר נמצאו כבעלות יישום משמעותי מחוץ לתחום המתמטיקה". הפרס הוענק לראשונה ב-2006, והוא מוענק מדי 4 שנים על ידי הקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים. הפרס נקרא על שם המתמטיקאי הגרמני קרל פרידריך גאוס והוא כולל מדליה ומענק כספי של 10,000 אירו.