stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פלמנקו
ההיסטוריוגרפיה של הפלמנקו והמחקר האקדמי > המחקר האקדמי > הבעיות במחקר

חוקרים היספאנים מעלים בעיות רבות גם במתודה של מחקר הפלמנקו וגם בממצאיו. לדוגמה, חלק גדול מהמחקרים התמקדו באמנות הפלמנקו המקצועית שנצפתה על במות. אמנם, יש שטוענים שסוג זה של פלמנקו הוא זה שעיצב את האמנות בצורה העמוקה ביותר, אולם גישה כזו מתעלמת מהשימוש השני של הפלמנקו, העממי. החוקרת רולדן הפרידה בין שני הסוגים השונים של הפלמנקו, כאשר לראשון קראה "Flamenco del Cambio" ולשני "Flamenco del Uso". הסוג הראשון, כאמור, הוא האמנות פלמנקו שניתן לראות על הבמה או בתוך הסטודיו, ולרוב כולל אמנים מקצוענים. לעומת זאת, הסוג השני הוא הפלמנקו שמשמש בצורה יומיומית משפחות שלרוב מגיעות ממעמד סוציואקונמי נמוך ו/או פועלים בעבודות שונות במהלך עבודתם, לרוב נפחים, כורי פחם, דייגים, ועובדי אדמה. אחת מהחוקרות היחידות שעסקה בפלמנקו בסוגו העממי, היא אסטלה זאטאניה, שראיינה פועלים רבים, ש"עשו" פלמנקו בכל יום וברוב חלקי היום, כלומר גם בזמן העבודה וגם אחריה. זאטאניה מציינת במחקרה:
"Fue una sorpresa la afirmación de algunos de los entrevistados que lo se cantaba en los cortijos no fue contemplado, ni muchísimo menos, como arte porque fue algo que ellos hacían como parte de la vida cotidiana…”
"הטענה המפתיעה שנאמרה על ידי חלק מהמשתתפים היא שמה שהם שרו בחוות לא נחשב על-ידם, אפילו לא מעט, לאמנות, כיוון שזה היה משהו שהם עשו כחלק מחיי היומיום".
בעיה נוספת במחקר היא שפעמים רבות הוא הנציח את אותם מאבקי כח שהוזכרו לעיל, שכן חלק מהחוקרים העניקו את הסמכות והבעלות הבלעדית לקבוצה מסוימת וחלק מהחוקרים העניקו לקבוצה אחרת את הסמכות. כך לדוגמה עשה החוקר ברנרד לבלון כשייחס את הפלמנקו באופן בלעדי לצוענים. חוקרים אחרים טענו בעבר באופן מוטעה, כדעת הפופוליסטים, שהפלמנקו נוצר מתרבות עתיקה שהגיעה עם הצוענים מהודו בערך במאה ה-15. בנוסף, החוקרת מישל הפנר טוענת שרוב המחקר על הפלמנקו סבב סביב המוזיקה והשירה, וכמעט ולא היה מחקר רציני ומעמיק על הריקוד והכוריאוגרפיה בפלמנקו.
אמנם, היו ואף יהיו קשיים מרובים במחקר האקדמי – בעיות שמצביעים עליהם החוקרים בעצמם. יחד עם זאת, מחקר הפלמנקו מגובש באשר למאפיין נוסף, פרט לתאריך הופעת הפלמנקו (כאמור בתחילת המאה ה-19 או בסוף המאה ה-18), והוא ההבחנה בתוך הפלמנקו העכשווי בין יסודות אנדלוסיים ליסודות צועניים. כיום מקובל שהמאפיינים ה"רגשיים" בפלמנקו, הן בשירה והן בריקוד, מגיעים מהתרבות הצוענית, שכן לא ניתן לראות את אותם מאפיינים במוזיקה האנדלוסית או הספרדית בכלל. לפיכך, נהוג לבצע הבחנה בתוך הפלמנקו בין הסגנונות השונים ('פאלו') שיש להם מאפיינים אנדלוסיים בעיקר, כמו ה'פנדנגוס', לעומת סוגים שונים של שירה וריקוד שיש להם מאפיינים צועניים בעיקר, כמו ה-Cante Jondo, שהאיכויות הרגשיות ניכרות בהם. לדוגמה, אנטוניו מאירנה מתאר כיצד נפגשו הצוענים בסוגת שירה שנקראת 'רומנסרו' (בלאדות בעיקר), ולאחר שהרכיבו עליה מוזיקה נוצר הפאלו המוכר "סולאה":
“... En la época de la Reconquista los gitanos se encontraron con esa riqueza literaria y le pusieron una música.¿Cuál era esa música? y parecida a la suya ritual. Con correr el tiempo, la interpretación de esos romances adquirió una forma musical similar a la soleá ligera, lo que era en principio la soleá bailable”.
"... בזמן הרקונקיסטה הצוענים באו במגע עם האוצר הספרותי הזה [רומנסרו] ושמו לו מוזיקה. מהי אותה המוזיקה? כזו שדומה למוזיקה שהשתמשו בה בריטואלים. ככל שהזמן עבר, הפרשנויות של הרומנסרו הפכו דומות לצורה המוזיקלית הפשוטה של הסולאה, כאשר זו קדמה לריקוד הסולאה…""
ההיסטוריוגרפיה של הפלמנקו והמחקר האקדמי > המחקר האקדמי > המחקר האנגלו-אמריקאי

חוקרים היספאנים מסוימים לא רואים במחקר האנגלו-אמריקאי מחקר עמוק וממצה, שכן מחקר הפלמנקו באנגלית הוא מצומצם מאוד ביחס למחקר ההיספאני. כלומר, גם כמות הידע מוגבלת וגם כמות האנשים שחוקרים את הפלמנקו מצומצם. כתוצאה מכך, המחקר שבוי במידה מסוימת בפרדיגמות של עצמו, וקשה לו להתפתח ולפרוץ את גבולותיו שלו. סיבה עיקרית לכך היא שתיעוד הפלמנקו, אותו נראה בהמשך, רובו ככולו כתוב בספרדית. לכן, חוקרים לא דוברי ספרדית קוראים רק פרגמנטים שמתועדים מאותו תיעוד, בעוד הם לא מתייחסים למקורות אחרים, לא מתורגמים.
ההיסטוריוגרפיה של הפלמנקו והמחקר האקדמי > המחקר האקדמי > מקורות התיעוד או חומרי הגלם

יש מספר תעודות חשובות של הריקודים האנדלוסים שמהם התפתחו ריקודי הפלמנקו, החל מהמאה ה-16. במאה זו ריקודים כמו הזקארה הוזכרו בעיקר בתוך סיפורים או שירים של סופרים או משוררים. במאות ה-17 וה-18 בעיקר מדובר על ריקודי הזרבאנדה והפנדנגו שתועדו ביומנים אישיים ובתיעודי נסיעות של מטיילים שהגיעו לאנדלוסיה. במאה ה-19 חל גידול משמעותי בתיעוד הנסיעות של מטיילים, היות שספרד בתקופת נפוליאון הפכה ליעד מרכזי באירופה. חלק מאותם תיעודים מפורסמים עד ימינו אנו כמו הנובלה 'כרמן' שפורסמה בשנת 1845, וברבות הימים הפכה לאופרה הידועה. במאה ה-19 הופיע גם תיעוד אמין ורציני הרבה יותר מהתיעודים הקודמים – חקר הפלמנקו, או הפלמנקולוגיה.
ההיסטוריוגרפיה של הפלמנקו והמחקר האקדמי > המחקר האקדמי > האתגרים שבכתיבת היסטוריה מחומרי הגלם

בנוגע לריקוד, ברוב התיעוד שבין המאה ה-16 למאה ה-18 יש התייחסויות מוסריות שליליות על הריקוד. כלומר, אותם מטיילים שתיעדו את הריקודים שהם מקורות הריקודים האנדלוסים, ראו את הריקודים האלה כמיניים מדי וכ"תאוותנים". מסיבה זו, קשה לראות באותם תיעודים כאובייקטיביים, ולכן קשה יותר להסתמך עליהם כאשר מעוניינים לכתוב את ההיסטוריה מקורות הריקוד של הפלמנקו.
התיעוד של מוזיקת הפלמנקו אפילו דל עוד יותר, שכן בניגוד למוזיקה הקלאסית בפלמנקו אין תווים. למרות זאת, חלק מהסופרים והמטיילים שראינו לעיל תיארו גם את המוזיקה ששמעו בהופעות, אולם אלה הציגו רק את התופעות המובהקות ביותר של הפלמנקו שהגיעו לבמה. תיעוד נוסף של הפלמנקו מסתמך על זכרונותיהם של אנשים, ודבר זה בעייתי כאשר מעוניינים לכתוב היסטוריה, היות שייתכן שאותם זכרונות לא מדויקים, שכן לפי מחקרים שונים, הזכרונות שלנו משתנים באופן מתמיד.
רקע היסטורי

ההיסטוריונים הספרדים ריקארדו מולינה (Molina) ומנואל גרסיה מתוס סוברים, שאמנות הפלמנקו החלה במאה התשיעית באזור פנג'אב שבהודו. לאחר תקופה זו התרחשה הגירה המונית של אנשים, שהיום מכונים צוענים (לא נמצאה עדות לשמם הקודם), אשר היגרו מאזור פנג'אב דרך ממלכת פרס לעבר מצרים ולצפון אפריקה, ואחר כך לספרד. מלינה ומתוס סבורים כי הפלמנקו הוא עירוב של תרבויות: מורית מוסלמית, צוענית וקתולית.
מולינה טוען כי האינטגרציה של מוזיקת חצר מורית עם שירים צועניים הניחה את היסודות למוזיקת הפלמנקו. הקשרים שבין ריקוד הקטאק (Kathak) ההודי, וריקודי הבטן הצפון אפריקאים, ניכרים עדיין אצל הגיטריסט, הרקדן, והזמר בן זמננו. לדוגמה: הקינה (Afilla) של הזמר מזכירה את הקריאה לתפילה של המואזין המוסלמי. אמנות הפלמנקו נוצרה רק לאחר איחוד ספרד למדינה.
מהמאה ה-18 התיעוד של הפלמנקו כריקוד וכמוזיקה, הוא מסודר ורציני. ניתן לראות זאת דרך ציורים של ציירים באותה התקופה, שהמפורסם שבהם הוא הצייר פרנסיסקו גויה.
רקע היסטורי > תור הזהב של הפלמנקו

תור הזהב של הפלמנקו (Siglo del Oro) החל, בסוף המאה ה-18.
בתקופה זו, נוצרו שלושה סוגי שירה של הפלמנקו:
הזמר העמוק (Cante Jondo) – שירה כבדה ורצינית המספרת בדרך כלל על הסבל של העם הצועני.
הזמר הקליל (Cante Chico) – שירה המבטאת קלילות ושמחה.
הזמר הבינוני (Intermedio) – שירה בין שמחה לעצב.
עדויות לשלושה סגנונות אלה נותרו עד ימינו.
בתור הזהב היו זמרים שליוו את הרקדנים. הם התאימו את שירתם לסגנונות, למשקלים ולמקצבים ששולבו בכוריאוגרפיה של הריקוד.
רקע היסטורי > הפלמנקו הממוסחר

לאחר תור הזהב של הפלמנקו ה"טהור" (Flamenco Pouro), כאשר האמנות ייצגה את החברה ושיקפה את תרבותה, הגיעה תקופה של הופעות פלמנקו ממוסחרות שהתקיימו בבארים, באולמות מוזיקה ובבתי קפה קאנטנטס.
"קפה קאנטנטה" שכונה "הקפה ללא שם", היה הראשון שבו נערכו הופעות כאלה.
בסוף המאה ה-19 התפתחו עשרות בתי קפה מסוג זה ברחבי ספרד (במדריד, ברצלונה, סביליה ובערים נוספות), והם השפיעו בצורה מכרעת על התפתחות הפלמנקו. הקפה קאנטנטה איפשר גם לרקדנים וגם לזמרים ומוזיקאים להתפרנס. והחלו הופעות על במות תיאטרון ואף יצאו למופעים מחוץ לגבולות ספרד.
בתקופה זו נוצר הדימוי החושני והמפתה שקיים בריקוד הפלמנקו כיום. הדגש בריקוד היה על יופי הגוף הנשי. הרקדניות אשר רקדו בקדמת הבמה נדרשו להיות יפות ובעלות לבוש מיוחד ומפואר: שמלות מיוחדות, עגילים גדולים וקישוטי שיער. בגלל חוסר מקום, נאלצו הרקדניות לרקוד סביב עצמן תוך שימוש בקסטנייטות ובתנועות ידיים מורכבות ומסובכות.
רקע היסטורי > ראשית המאה ה-20

אינטלקטואלים ואמנים ספרדיים של ראשית המאה ה-20, ביקרו בחריפות את הניוון של צורת האמנות העממית. המחזאי פדריקו גארסיה לורקה (Lorca) והמלחין מנואל דה פאיה (Falla), ראו בהתמסחרות הפלמנקו סכנה שאמנות הפלמנקו תאבד את האותנטיות שלה.
בשנת 1922 ארגנו לורקה ודה פאלה תחרות גדולה של שירה אנדלוסית וריקודי פלמנקו, והזמינו זמרים ורקדני פלמנקו צוענים שגרו בכפרים ברחבי אנדלוסיה. הכותרת של התחרות הייתה שירה אנדלוסית פרימיטיבית. בכותרת זו הייתה אמירה שהיו בה רמזים אנתרופולוגיים, אסתטיים וסוציו-אקונומיים. התחרות שיקפה מיזוג של הטוהר של השירים האנדלוסיים עם אופיים הפרימיטיבי. באמירה זו הצהירו מארגני התחרות שיש כאן סוג של אמנות עממית שיש להציל. תחרות זו וכן אירועי תיאטרון נוספים היו ניסיונות למקם שוב את הפלמנקו כאמנות שיש לה ערך אותנטי. אלה היו אמירות שנועדו להפיץ ברבים את הרעיון שצורות עממיות יכולות להתאים עצמן למטרות מודרניות ולקהל מתוחכם וקוסמופוליטי שיעריץ את האותנטיות כמו גם את החידוש.
הקשר בין השירה לריקוד

הזמר (Cantador) והגיטריסט של הפלמנקו נותנים השראה לרקדן, תוך שהם מוכרחים להתאים את עצמם אליו. ריקוד הפלמנקו, מתאפיין בחופש הצורני שלו, בביצוע הספונטני ובהיבט האלתורי והווירטואוזי שלו. כל רקדן מפתח את הסגנון האישי שלו המבוסס על הטכניקה הבסיסית.
עבודת כפות הרגליים היא המאפיין הבולט ביותר שלו. עם ההקשה באצבעות, בעקב ובכף הרגל מלאה. כך רקדן הפלמנקו יוצר, מגוון אינסופי של טונים ושל שילובים קצביים. לכך מצטרפים הנשיאה המיוחדת של הראש ושל פלג גופו העליון של הרקדן, ותנועות הזרועות האצבעות שהן בסיסיות להבעה.
הרקדן, הגבר, בריקודו, משתמש ברגליו כדי ליצור רקיעות הנקראות Zapateado. בתוך הריקוד נשמעות סינקופות היוצאות מתוך עקביו, כך שלעיתים לא היה צורך במוזיקה נוספת. ההרמוניה המלאה בין חלקו העליון של הגוף, וחלקו התחתון של הגוף עם המיקום והפעולה של כפות הרגליים והרגליים, היא המפתח לניואנסים הדקים של מוזיקה וריקוד פלמנקו. צורות קצביות שונות של ריקודי הפלמנקו הן: Tango, Farruca, Bulería, Alegría ו-Zapateado.
צורות ריתמיות

בריקוד הפלמנקו קיימות שלוש תבניות ריתמיות:
תבנית צורנית-ריתמית בעלת ארבע ספירות, שנהוג לרשום אותה במשקל של שני רבעים או ארבעה רבעים. תבנית זו מאפיינת את ריקודי הפלמנקו כגון: Tango, Farruca, Taranto, Tientos, Rumba flamenca. הטנגו נחשב לאחד מהסגנונות הבסיסים של הפלמנקו. מקורו בערים קדיס, מלגה וסביליה. תבנית זו מתבססת על שירים מהמאה ה-15, ואין לו קשר לטנגו הארגנטינאי (האפיונים שונים והצליליות משתנה).
תבנית צורנית-ריתמית בעלת חמש ספירות, שנהוג לרשום אותה כמשקל של שלושה רבעים או שש שמיניות. תבנית זו מאפיינת את ריקודי הפלמנקו סיגריאס: מקורו בערים קדיס, חרס דה לה פרונטרה וסביליה. בסגנון זה קיימת חשיבות גדולה לרגעי הדממה והשקט המוסיפים מתח ודרמטיות.
תבנית צורנית-ריתמית בעלת שתים עשרה ספירות, המאורגנות במשקל של ארבע תיבות של שש שמיניות או שלושה רבעים. תבנית זו היא הנפוצה ביותר בריקודי הפלמנקו והמיוחדת ביותר, בשל החלוקה הפנימית למקצבים שונים. תבנית זו מאפיינת את ריקודי הפלמנקו כגון: Soleares, Alegría ,Romera, Caracoles, Bulería, Soleá por bulerías. הבולריה הוא סגנון או ענף (palo) המגיע מקדיס וסביליה. ככלל הבולריה הוא במשקל של שלושה וארבעה רבעים, כאשר הוא מנוגן בפראזה מוזיקלית בעלת שתים עשרה ספירות. פעמיים שלושה רבעים, ושלוש פעמים שני רבעים. בכל שלושה רבעים ישנה הדגשה על הפעמה השלישית. ואילו בשני רבעים – הדגשים באים על הפעמה שנייה.
פלמנקו ולאומיות

הפלמנקו הוא כאמור ריקוד שהיה סמלה של אנדלוסיה, אך כאשר עלה פרנקו לשלטון כחלק ממדיניותו הכללית לבטל את סממני הלאומיות השונים הפך פרנקו את הפלמנקו לסממן כלל ספרדי.
במקביל כחלק ממדיניות משטרו השמרנית, הוא דיכא שינויים בריקוד זה. לאחר מותו של פרנקו והשינוי במשטר הספרדי, התחיל תת-סגנון חדש בפלמנקו שנקרא "פלמנקו נובו" (הפלמנקו החדש) המשלב את הריקוד המסורתי עם מוטיבים מהג'אז וממוזיקה אתנית.
פלמנקו בישראל

להקות הפלמנקו המובילות בישראל היא להקת הפלמנקו הישראלית בניהולה של הרקדנית והכוריאוגרפית מיכל נתן, ולהקת רמנגאר. הלהקות מופיעות בבמות שונות ברחבי הארץ ובסוזן דלל. ללהקת הפלמנקו הישראלית אף סטודיו ואולם מופעים באחזקתם ברחוב המסגר בתל אביב.
ראו גם

סילביה דוראן
מיכל ברט
לקריאה נוספת

ענבל כהן, "להיכנס "כשנוח" אבל "נכון"; ריקוד פלמנקו כמפגש בין שפות ובין הגוף למילים", עבודת לשם קבלת תואר מ"א, 2009.
הערות שוליים

1 2 3 4  Julia Lynn Banzi, Flamenco Guitar Innovation and the Circumscription of Tradition, ProQuest
1 2 3 4  Marisol Encinias, Flamenco Puro: Pursuing Truth In Flamenco And Looking At My Work In Regard To Flamenco History, University of New Mexico
1 2 3  Peter Manuel, Flamenco guitar: history, style, status, Cambridge University Press
1 2 3  K. Meira Goldberg, Ninotchka Devorah Bennahum, Michelle Heffner Hayes, Flamenco on the Global Stage: Historical, Critical and Theoretical Perspectives, Macfarland
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536039505171  BNE: XX525574  BnF: cb12121615z (data)  GND: 4071246-1  LCCN: sh85048987  NDL: 00561143  NKC: ph138869 
רקדניות מסביליה
קלנסי בראון

| --- | --- |

קלנסי בראון, קומיק-קון 2015
 לידה:  5 בינואר 1959 (בן 66) אורבנה, אוהיו, ארצות הברית ארצות הברית
 שם לידה:  Clarence John Brown III 
 סוגה מועדפת:  סרט מונפש, סרט פשע, סרט אימה, סרט דרמה, סרט פעולה, סרט מתח 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1983
 מקום לימודים:  אוניברסיטת נורת'ווסטרן  בית הספר לתקשורת של אוניברסיטת נורת'ווסטרן  St. Albans School 
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
קלרנס ג'. "קלנסי" בראון השלישי (באנגלית: Clarence J. Brown III, נולד ב-5 בינואר 1959) הוא שחקן ומדבב אמריקאי. נודע בעקבות תפקידיו כקפטן ביירון הדלי ב"חומות של תקווה" זוכה פרס האוסקר, סמל זים ב"גברים בחלל", קורגן ב"איש הנצח" וקולו של מר קראב בסדרה "בובספוג מכנסמרובע".
ביוגרפיה

בראון נולד באורבנה, אוהיו לג'ויס ולקלרנס "באד" בראון הבן, היא פסנתרנית קונצרטים והוא איש קונגרס ויו"ר עסק משפחתי לממכר עיתונים, שאותו התחיל סבו של קלנסי, איש הקונגרס קלרנס ג'. בראון. בראון סיים את בית ספר התיכון סיינט אלבנס בוושינגטון די. סי. וקיבל מלגה באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
הוא קיבל השראה להפוך לשחקן לאחר שקרא את יצירותיו של ויליאם שקספיר.[דרוש מקור]
קריירה

פריצתו הקולנועית החלה בסרט איש הנצח משנת 1986, שם שיחק את דמותו של קורגן האימתני, יריבו האלמותי של קונור מקלאוד. בין תפקידיו הנוספים נמנים קפטן ביירון הדלי בחומות של תקווה, שכיר החרב לארי מק'רוז ב"הקשר המקצועי", לצד ניק נולטי, בסרטו של רוג'ר ספוטיסווד "ללא מעצורים", לצד סידני פואטייה, טום ברנג'ר וקירסטי אלי, סמל זים בגברים בחלל ובסדרת האנימציה התלת-ממדית המבוססת על הסרט, סגן ג'ימי ויליאמס בסרט הוריקן לצד דנזל וושינגטון וכמלך הוויקינגים בפת'פיינדר, לצד קארל אורבן. לאחרונה שיחק בראון כעו"ד אוברי דניאל בסרט המודיע של סטיבן סודרברג וכאלן סמית בחידוש לסדרת סרטי סיוט ברחוב אלם.
הופעות האורח של בראון בסדרות טלוויזיה כוללות השתתפות במסע בין כוכבים: אנטרפרייז, ER, אבודים וקרניבל (אנ'). מ-2004 עד 2006 דיבב בסדרת האנימציה "סופר רובוט צוות קוף למשימה צא!" את דמותו של אוטו. תפקידי הדיבוב שלו כוללים את דמויותיהם של ריידן ב"Mortal Kombat: Defenders of the Realm", מר קראב בבובספוג מכנסמרובע, לונג פנג באווטאר: כשף האוויר האחרון, כרישלון בבת הים הקטנה 2: השיבה לים, דסטרו ב"ג'י. איי.ג'ו: עריקים" וסאבאג' אופרס בסדרת האנימציה החדשה משנת 2008 המבוססת על יקום מלחמת הכוכבים. כמו כן, בראון דיבב מגוון דמויות מיקום DC כלקס לות'ר בסדרות ובסרטי האנימציה של סופרמן, מיסטר פריז בהבאטמן וטרידנט בהטיטאנים, וכן דמויות מיקום מארוול כקפטן ג'ורג' סטייסי וריינו בספיידרמן המדהים, מיסטר סיניסטר בוולברין והאקס-מן, טאסקמאסטר באולטימייט ספיידרמן: סדרת האנימציה ואת אודין בהאוונג'רס: סדרת האנימציה. בשנת 2017 דיבב את דמותו של סירטיר בסרט "תור: ראגנארוק", שיחק בקומדיה "שטן קטן" בכיכובו של אדם סקוט ובדרמה "חזק יותר", לצד ג'ייק ג'ילנהול. בשנת 2021 שבגלם את דמותו שהוא הכי מזוהה איתה כיוג'ין קראב בסדרה "מחנה האלמוגים: שנות הילדות של בובספוג" בשירות הסטרימינג של CBS All Access.
בנוסף, בראון סיפק את קולו למשחקי וידאו ומחשב כ-Jak II, Star Wars: Bounty Hunter, קראש בנדיקוט, ו-God of War והופיע ב-Detroit: Become Human.
חיים אישיים

בראון נשוי לג'ין ג'ונסון מאז 1993 ולהם שני ילדים.
פילמוגרפיה חלקית > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| 1986 | איש הנצח | ויקטור קרוגן/הקורגן |
| 1990 | פלדה כחולה | הבלש ניק מאן |
| 1994 | חומות של תקווה | קפטן ביירון האדלי |
| 1995 | גבר מת מהלך | שוטר דרכים |
| 1996 | סטייה נשית | ג'ון |
| 1997 | גברים בחלל | סמל צ'ארלי זים |
| 1997 | הפרופסור המפוזר | סמית' |
| 1999 | ההוריקן | סגן ג'ימי ויליאמס |
| 2001 | שלגיה: היפה מכולם | מגשים המשאלות, סרט טלוויזיה |
| 2002 | פרויקט לארמי | רוב דברי, סרט טלוויזיה של HBO |
| 2007 | פורץ הדרך | גאנר |
| 2008 | האקספרס: סיפורו של ארני דייוויס | רוי סימונס |
| 2010 | סיום ברחוב אלם | אלן סמית |
| 2010 | ג'ון מת בסוף | ד"ר אלברט מרקוני |
| 2013 | Nothing Left to Fear | הכומר קינגסמן |
| 2013 | המשפטים של קייט מקול | רנדל |
| 2014 | כשהמשחק עומד מלכת | מיקי ראיין |
| 2016 | יחי הקיסר! | גראצ'וס |
| 2016 | וורקראפט: ההתחלה | היד השחורה |
| 2017 | שטן קטן | הכומר גוספל |
| 2017 | חזק יותר | ג'ף באומן האב |
| 2018 | הבלדה על באסטר סקראגס | ג'ו |
| 2019 | אוסף בית הלוויות | מונטגומרי דארק, גם הפיק |
| 2020 | צעירה מבטיחה | סטנלי תומאס |
| 2022 | פשע הוליוודי | ג'ים קאדי |
| 2023 | ג'ון וויק 4 | הרבינגר |
| 2023 | מים רדודים | תאודור הולנדז |
| 2024 | Scrambled | ריצ'רד |
| TBA | FEEL |  |
| TBA | Audrey's Children | ד"ר סי. אוורט קופ |
פילמוגרפיה חלקית > טלוויזיה

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1995–1994 | Earth 2 | ג'ון דנציגר |  |
| 1998–1997 | ER | ד"ר אליס ווסט, 7 פרקים |  |
| 2000 | הפרקליטים | התובע המחוזי פוקס, 2 פרקים |  |
| 2002 | מסע בין כוכבים: אנטרפרייז | זוברל, בפרק Desert Crossing |  |
| 2002 | מבזק חדשות | פיטר קוזיק, 13 פרקים |  |
| 2005–2003 | קרניבל | האח ג'סטין קרואו, 24 פרקים |  |
| 2006 | אבודים | קלווין אינמן, 2 פרקים |  |
| 2008 | חוק וסדר | שריף ג'ון ברקהרט, בפרק Knock Off |  |
| 2010 | העוקץ | יו ויטמן, בפרק The Gone Fishin' Job |  |
| 2010 | מדיום | רוב וולקוט, בפרק Where Were You When...? |  |
| 2010 | The Deep End | הארט סטרלינג, 6 פרקים |  |
| 2015–2014 | הפלאש | גנרל וייד איילינג, 4 פרקים |  |
| 2016–2015 | שיקגו PD | אדי, 3 פרקים |  |
| 2016 | דרדוויל | קולונל ריי שונובר, 2 פרקים |  |
| 2017 | המעניש | מייג'ור ריי שונובר, בפרק Kandahar |  |
| 2019–2018 | הגולדברגים | מר קרוסבי, 4 פרקים |  |
| 2019–2018 | מיליארדים | ווילון "ג'וק" ג'פקוט, 16 פרקים |  |
| 2019 | הכתר | לינדון ג'ונסון, בפרק Margaretology |  |
| 2019 | המנדלוריאן | בורג, בפרק Chapter 6: The Prisoner |  |
| 2019 | עושה בית ספר | מר קרוסבי, 5 פרקים |  |
| 2020–2019 | התגלות | אד סוייר, 13 פרקים |  |
| 2022–2021 | דקסטר: דם חדש | קורט קולדוול, 8 פרקים |  |
| 2023 | דור ה-V | יפורסם |  |
| 2024 | הפינגווין | סלבטורה מארוני | מיני-סדרה של HBO Max |
רוברט האס

| --- | --- |

 לידה:  1 במרץ 1941 (בן 83) סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מדינת ניו יורק בבאפלו, אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת איווה, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, מכללת סנט מרי של קליפורניה, Marin Catholic High School 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 בן או בת זוג:  Brenda Hillman 
 פרסים והוקרה:  פרס הספר הלאומי לשירה (2007)  פרס הספר הלאומי (2007)  פרס פוליצר לשירה (2008)  עמיתי מקארתור  פרס PEN/Diamonstein-Spielvogel למאמר  מלגת גוגנהיים 
 
רוברט האס (באנגלית: Robert Haas; נולד ב-1 במרץ 1941) הוא משורר, מתרגם ועורך אמריקאי.
ביוגרפיה

רוברט האס נולד למשפחה קתולית בפרוור של סן פרנסיסקו שבקליפורניה. הוא למד בבית ספר קתולי פרטי. אחיו הבכור ואמו הבחינו בכישרונו וסייעו לו רבות בטיפוח כישרון הכתיבה שלו ובפרסום שירתו המוקדמת.
בצעירותו הושפע מפריחת השירה של "דור הביט", מן המשוררים אלן גינסברג, קנת רקסרות' (אנ') וחבריהם. וכן הושפע מהשירה האסייתית, בעיקר משירת ההייקו היפנית, בשל ריבוי יוצאי אסיה בעירו.
האס סיים תואר ראשון במכללת סנט מרי בקליפורניה וקיבל תואר שני ודוקטורט בלשון האנגלית, באוניברסיטת סטנפורד, ופגש שם משוררים ויוצרים חשובים שלימים קנו להם שם בשירה האמריקאית, כגון רוברט פינסקי, ג'יימס מקמייקל (אנ') וג'ון פק (אנ').
בשנת 1967 עבר האס למדינת ניו יורק, והורה שירה, כתיבה יוצרת ואנגלית באוניברסיטת באפלו. לאחר מכן שב לקליפורניה, הצטרף לסגל המורים של אוניברסיטת ברקלי, בה הוא מתגורר ויוצר גם היום. האס הקדיש מזמנו ומכוחו גם לפעילות ציבורית, ובעת שהיה "משורר הקונגרס" לחם על שיפור איכות הסביבה.
רוברט האס פרסם שישה כרכי שירה. כמתרגם התפרסם בעיקר בתרגומיו לשירי צ'סלב מילוש.
פרסים

פרס הספר הלאומי, קטגורית השירה, נובמבר 2007.
פרס המבקרים, האמריקאי.
עיטור כבוד על שמו של המשורר ויליאם קרלוס ויליאמס.
רוברט האס זכה בתואר משורר הקונגרס האמריקאי, בשנים 1995 עד 1997.
יצירתו בתרגום עברי

רוברט האס משאלות אנוש: מבחר שירים; מאנגלית: משה דור; אחרית דבר: ברברה גולדברג, תל אביב: קשב לשירה, תשס"ו 2006.
שירים בודדים משלו תורגמו בידי כמה מתרגמים ונדפסו בכתבי עת ספרותיים.
מרכז קניות

קניון אוויאפארק במוסקבה - הקניון הגדול באירופה
מרכז קניות בבריסטול, אנגליה
פנים "קניון לב חדרה", מאי 2009
פנים קניון קריית אונו, ינואר 2008
קניון שבעת הכוכבים, הרצליה
קניון "M הדרך", סמוך למושב בית חרות
"קניון עזריאלי חיפה" בחיפה, אפריל 2005
מֶרְכַּז קְנִיּוֹתּ או קַנְיוֹן הוא בניין או מספר בניינים המחוברים ביניהם, המכילים מגוון רב של חנויות המקושרות ביניהן ברחבות מקורות. מרכזי קניות מציעים תחליף למסחר העירוני המסורתי הקיים ברחובות הערים והם מספקים לצרכנים תנאים נוחים לביצוע קניות.
היסטוריה

מרכזי קניות הם מבני מסחר ותופעה עירונית וחברתית הקיימת בעיקר מן המחצית השנייה של המאה ה-20. אולם מקורותיו ההיסטוריים של מבנה התוחם בחובו חנויות רבות תחת קורת גג אחת עתיקים הרבה יותר. הספר "מדריך הרווארד לשופינג" (2002), שנערך על ידי האדריכל והתאורטיקן רם קולהאס, מסביר את מקורותיו של מרכז הקניות כבר בארקדות המסחריות של רומא העתיקה. כמו כן נחשבים הבזארים והשווקים המקורים במזרח התיכון - כאבטיפוס מסוים של הקניון המודרני. מרכז הקניות המקורה הראשון היה הבאזר הגדול באספהאן, שנבנה במאה ה-10, ודומים לו נבנו גם באיסטנבול ובערים נוספות במרחב.
ב-1819 נפתח מרכז הקניות הראשון בלונדון - "מרכז קניות ברלינגטון", ובשנות ה-60 של המאה ה-19 נבנתה במילאנו "גלריית ויטוריו עמנואל השני", הפועלת עד היום, שבה נבנה קירוי מעל רחוב מסחרי שהפך למקום בעל מאפיינים של מרכז קניות מודרני - מתחם מרכזי מקורה, המוקף חנויות.
המקור למרכזי הקניות בסוף המאה העשרים - במרכזי הקניות של תחילת אותה מאה: הפאסאז'ים בפריז, אותם תיאר בהרחבה ולטר בנימין, וחנויות הכלבו הגדולות. משנות ה-50 של המאה ה-20, עם תהליך הפרבור בערים רבות ועליית תרבות הפרוורים, לצד תפוצת המכוניות הרחבה, התפתחה בארצות הברית תרבות מרכזי הקניות - אלה מוקמו בחוצות הערים, ונבנו בתצורת הרחובות הראשיים שהיו קיימים בעיירות הקטנות בארצות הברית - אך היו מקורים לחלוטין. חלוץ מרכזי הקניות של ארצות הברית היה "מרכז הקניות נורת'גייט" בסיאטל, שנבנה ב-1950.
היסטוריה > מרכזי קניות בעולם

במשך שנים היה מרכז הקניות הגדול בעולם - זה שבעיר אדמונטון, בירת הפרובינציה הקנדית אלברטה, שמשתרע על 106,000 מטר רבוע. כיום מחזיקים בתואר "קומפלקס מרכזי הקניות הגדול באמריקה" שני מרכזי הקניות "כיכר מלך פרוסיה" (באנגלית: Plaza) ו"חצר מלך פרוסיה" (באנגלית: Court) שבפילדלפיה, המצויים בפרוור הקרוי "קינג אוף פראשיה" (מלך פרוסיה). ברם, הקניון הגדול ביותר כרגע הוא "מרכז הקניות של אמריקה" (Mall of America) הממוקם בבלומינגטון, מינסוטה, ומשתרע על שטח של 309,192 מטר רבוע.
"מרכז הקניות של ערב" נבנה ב"דובאי לנד", דובאי, באיחוד האמירויות הערביות ב-2008 וצפוי להיות לאחר השלמתו מרכז הקניות הגדול בעולם.
היסטוריה > קניוני נושא

לאחר שנות ה-2000 החלו לצוץ קניונים המתמחים בעיקר במוצר אחד, כמו "ביג פאשן", המהווה רשת מרכזי קניות של אופנה וביגוד; בארצות הברית החלה תופעה של "קניוני ספורט" המאופיינים בעיקר ברשתות של חנויות ספורט, וציוד לספורט.
תכנון > תכנון אדריכלי

מרכזי הקניות הראשונים בעולם ניסו לספק לצרכן תחליף לרחוב המסחרי באופן אופטימלי - עם הגנה מפני תנאי מזג אוויר לא נוחים, עם שירותים נלווים למסחר ועם מערכת ניהולית המייעלת את תפקוד המסחר של המרכז. ההתפתחות לאורך השנים הביאה עד מהרה לאבטיפוס אדריכלי של הקניון אשר כולל מספר מאפיינים ברורים ובתכנון האדריכלי של קניונים רבים כיום מיושם תכנון שמטרתו הישירה הוא עידוד הצרכנים להגיע אל הקניון והגברת הצריכה של המגיעים אליו.
מרבית הקניונים כוללים חלל מקורה, לרוב ב"סקיי-לייט", הבנוי כרחוב בן קומה אחת או מספר קומות. לאורך החללים המרכזיים של מרכז קניות בנויות חנויות לכל האורך בדומה לחנויות ברחוב אלא עם מספר הבדלים. רוחב החנויות נקבע בדרך כלל על פי מפתחי העמודים התומכים את המבנה אשר אחד השיקולים המרכזיים לתכנונם הוא אפשרויות ארגון החניון התת-קרקעי שנמצא לרוב מתחת למבנה. החנויות הן לרוב צרות ועמוקות וכוללות בחלקן האחורי, בניגוד למסחר עירוני טיפוסי, מעבר נסתר המאפשר פריקת סחורות מאחור מבלי להפריע למתן השירות בקדמת החנות. תכנון זה מביא בסופו של דבר למערכת חללים מופנמת, כלומר פונה אל מרכז המבנה ועוטף עצמו בפונקציות לוגיסטיות המשרתות את המרכז. מסיבה זו, קירותיו החיצוניים של מבנה קניון הם בדרך כלל קירות גדולים ואטומים - עם מעט מאוד פתחים ואינטראקציות עם הרחוב.