1973 הדרך למלחמה
עניינים במחלוקת

מספר חוקרים ואנשי מפתח באירועי התקופה מתחו ביקורת על חלק ממצאי הספר.
בספר "מלחמה משלו - חיל האוויר במלחמת יום הכיפורים", כותב אורי בר-יוסף:
הספר שנוי במחלוקת מכיוון שהתזה המרכזית שלו גורסת שגולדה מאיר ומשה דיין היו היחידים בצמרת הישראלית שידעו על יוזמת הסדר גדולה עם מצרים ששר החוץ האמריקאי התכוון להשיק לאחר הבחירות בישראל אשר נועדו לסוף אוקטובר. לטענתו של קיפניס, גולדה ודיין סברו שאין סיכוי שהמצרים יצאו למלחמה שבה הם עומדים לספוג תבוסה כדי לקדם מהלך מדיני שעומד להיפתח ממילא ולכן הם העריכו שלא צפויה מלחמה. הם הסתירו את המידע על היוזמה המדינית המתקרבת מהרמטכ"ל, מראש אמ"ן ומראש המוסד ולכן אלה טעו בהערכתם. תזה זו לא מקובלת על המומחים בתחום, כולל החוקרים שהיו ממונים על פתיחת הארכיונים של משרד ראש הממשלה בישראל ומחלקת המדינה בארצות הברית
חיזוק לדעתו של בר יוסף כפי שהובעה בביקורתו על הספר מתקבל גם בספרו של שמעון גולן מלחמה ביום הכיפורים ובמאמרה של שרון מנקוביץ בתגובה למכתבו של יגאל קיפניס “עוברים לכתיבה מבוססת”.
חגי צורף, שהיה האחראי בארכיון המדינה לתיעוד תקופתה של גולדה מאיר כראש הממשלה, סיכם את ממצאיו המחקריים לגבי טיעוניו של קיפניס כך:
שתי הטענות החמורות של קיפניס כלפי גולדה מאיר ומשה דיין — שהם העריכו שלא תפרוץ מלחמה, ושהם התחייבו כלפי האמריקנים שישראל לא תפתח בהתקפת מנע — מטרתן להטיל עליהם את מרב האשמה בפרוץ מלחמת יום הכיפורים, ובכך להקל באשמתו של ראש אמ"ן שכשל בהערכותיו המודיעיניות. ואולם שתי הטענות אינן מבוססות על תיעוד אמין, ולמעשה אינן מבוססות כלל.
קרייג דייגל (Craig Daigle), מקבילו של צורף בארכיון מחלקת המדינה של ארצות הברית ומי שכתב את עבודת הד"ר שלו על מדיניות ההסדרים של קיסינג'ר, ביקר גם הוא את קיפניס על סילופים ועל כך שלא עשה שימוש בחלק גדול מהמסמכים הזמינים שמראים כי לתזות שהציג אין בסיס בחומר.
במאמר מפורט עם ביקורת על הספר הוא כותב:
The major problem with Kipnis’s argument, however, is that the secret ‘understanding’ (if there was one) only existed in Israeli minds. Nowhere in the U.S. records is there any mention of a secret understanding with the Israelis, nor did Nixon’s actions indicate that he had reached a two-year agreement with the Israelis that gave them carte blanche refusal to participate in negotiations while receiving their pick of the litter of U.S. aircraft. Indeed, following his re-election in November 1972, Nixon made it clear to his staff that further delay of an Arab-Israeli settlement was not an option
בראיון שנתן הנרי קיסינג'ר במרץ 2019 לרונן ברגמן ולאורי בר-יוסף הוא נשאל ספציפית על התוכנית לפתוח במשא ומתן לאחר הבחירות בישראל. לטענתו לא הייתה תוכנית של ממש אלא כוונה להעלות את הנושא על סדר היום במטרה לייצר הידברות בין הצדדים. לנוכח הפער בין דרישת המצרים לנסיגה כוללת מסיני לסירובה של גולדה לעשות זאת קיסינג'ר סבור שהמשא ומתן היה נכשל.
בכתבה למוסף ספרים ("הארץ", 24 אוקטובר 2012) מאשר צבי זמיר שאכן סייע לקיפניס בעבודתו אולם מוסיף לגבי השימוש שעשה קיפניס בחומר:
כאשר שלח לי את הספר לאחר הוצאתו לאור, קראתי ונדהמתי. נדהמתי מהשימוש הקלוקל שעשה בשיחותיו עמי. כעסתי על התמימות שבה שוחחתי אתו מבלי להציב כל תנאי, כמו למשל לשוב ולעיין בשימוש שנעשה בדברי. מצאתי שעשה שימוש חלקי בדברים שאמרתי, כדי שיובילו למסקנות שלו.... במילים פשוטות, אני מרגיש מרומה
בנושא הפעלת האמצעים המיוחדים, כותב ההיסטוריון אדם רז:
קיפניס עוסק בספרו בפרשה חשובה זו, ולמרבה ההפתעה, שלא כנהוג במחקר אקדמי, הוא אינו מציג את מקורותיו. לדוגמה, קיפניס קיבל את גרסת זעירא שהאמצעים המיוחדים אכן הופעלו, וכתב: 'כך עולה גם מעדויות נוספות'. אף שהספר גדוש הערות שוליים, אין זכר ל'עדויות נוספות' התומכות בגרסתו של זעירא.  על אודות הדיון שהוזכר לעיל ביום שישי 5 באוקטובר, ובו נשאל זעירא אם האמצעים הופעלו, בהמשך הספר נכתב: 'אמצעים אלה שלעת כזו נועדו, הופעלו ואף פעלו בעת הדיון'. גם במקרה זה לא מצוין המקור של קיפניס לקביעה זו, אולם בהערת השוליים כתוב: 'האישור ניתן בשיחת טלפון עם אל"מ יואל בן פורת'. קורא שאיננו בקיא בפרטים נשאר בערפל או מקבל את גרסת קיפניס-זעירא. הרוב המוחלט של הקוראים אינם יכולים לדעת באיזו שיחת טלפון מדובר, והם נאלצים לדלג על שיחת טלפון שנערכה, לפי עדותו של זעירא, בינו ובין בן–פורת.