stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי איחוד האמירויות הערביות – פינלנד

| יחסי איחוד האמירויות הערביות – פינלנד |
| --- | --- |
איחוד האמירויות הערביות: פינלנד


איחוד האמירויות הערביות: פינלנד
שטח (בקילומטר רבוע)
83,600: 338,145
אוכלוסייה
11,106,647: 5,618,827
תמ"ג (במיליוני דולרים)
504,173: 300,187
תמ"ג לנפש (בדולרים)
45,394: 53,425
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה

יחסי איחוד האמירויות הערביות–פינלנד הם היחסים הדיפלומטיים בין איחוד האמירויות הערביות לפינלנד.
היסטוריה

איחוד האמירויות הערביות הוכרה על ידי פינלנד ב-1972, וב-21 בפברואר 1975 ייסדו המדינות יחסים דיפלומטיים רשמיים. פינלנד פתחה את הנציגות הדיפלומטית הראשונה שלה באבו דאבי בשנת 1980. פיתוח קשרי מסחר בפרט דרש נוכחות פעילה באבו דאבי. בשנת 1991 שודרגה הקונסוליה לשגרירות. השגריר המוצב באבו דאבי מוסמך גם בבחריין.
שגריר איחוד האמירויות הערביות בסטוקהולם, שוודיה הוסמך גם בפינלנד עד שהמדינה החליטה להקים שגרירות בהלסינקי ב-2017.
ב-16 בספטמבר 2021 חתמו איחוד האמירויות ופינלנד באבו דאבי על מזכר הבנות בנושא שיפור ההתייעצויות הפוליטיות. משלחת סחר של האמירויות, בראשות עוזר שר הכלכלה והמסחר במשרד החוץ ושיתוף הפעולה הבינלאומי, עבדולנאסר ג'מאל אלשעלי, ערכה ביקור רשמי בפינלנד, אסטוניה, לטביה וליטא בין 8 ל-14 במאי 2022.
יחסי סחר

באיחוד האמירויות פועלות כ-70 חברות פיניות. חברות פיניות רבות הרשומות במדינה מטפלות בפעילות האזורית שלהן ממשרד איחוד האמירויות, בנוסף לשוק המקומי. חברות פיניות רבות פועלות במדינה באמצעות סוכנים. ישנה עניין גובר מצד חברות פיניות להיכנס לשוק של איחוד האמירויות הערביות.
שווי הסחר הכולל בשילוב היבוא והיצוא בין שתי המדינות בשנת 2020 היה 482 מיליון אירו. הערך הכולל של היצוא הפיני לאיחוד האמירויות ב-2020 עמד על 283 מיליון אירו והערך הכולל של היבוא מאיחוד האמירויות לפינלנד היה 199 מיליון אירו.
בשנת 2020, איחוד האמירויות הייתה שותפת הייצוא השנייה בגודלה לסחורות פיניות (188 מיליון אירו) מבין מדינות המפרץ אחרי ערב הסעודית, ושותפת היבוא השלישית בגודלה (17 מיליון אירו). הסחר בסחורות היווה 66 אחוז מהיצוא. המוצרים העיקריים שפינלנד ייצאה לאיחוד האמירויות היו מכונות וציוד, עיסת נייר, קרטון, כמו גם ברזל ופלדה. סחר בשירותים היווה 34 אחוז מהיצוא. במונחים של סחר בשירותים, איחוד האמירויות הייתה שותפת היצוא השנייה בגודלה של פינלנד (95 מיליון אירו) ושותפת היבוא הגדולה ביותר (182 מיליון אירו) באזור המפרץ.
מסך הערך של יבוא איחוד האמירויות, הסחר בשירותים היווה 91 אחוזים והסחר בסחורות 9 אחוזים בשנת 2020. היבוא העיקרי של איחוד האמירויות לפינלנד היה שמנים מינרליים ומוצרי שמן מינרליים, מוצרי אלומיניום ואלומיניום, מכונות וציוד, פלסטיק ומוצרי פלסטיק.
הגירה ותיירות

כ-1,400 פינים חיים באיחוד האמירויות הערביות באופן קבוע פחות או יותר. בנוסף, מדי שנה מבקרים במדינה עשרות אלפי תיירים פינים, כעשרת אלפים תיירים מבקרים בפינלנד מאיחוד האמירויות הערביות מדי שנה. מספר התיירים גדל בשנים האחרונות.
נציגויות דיפלומטיות

פינלנד מחזיקה באיחוד האמירויות הערביות שגרירות באבו דאבי.
איחוד האמירויות הערביות מחזיקה בפינלנד שגרירות בהלסינקי.
יחסי אבחזיה–נאורו

| יחסי אבחזיה–נאורו |
| --- | --- |
אבחזיה: נאורו


אבחזיה: נאורו
שטח (בקילומטר רבוע)
8,660: 21
אוכלוסייה
240,705: 11,967
תמ"ג (במיליוני דולרים)
: 154
תמ"ג לנפש (בדולרים)
: 12,880
משטר
רפובליקה

יחסי אבחזיה–נאורו מתייחסים ליחסים הבילטרליים בין אבחזיה לנאורו. בין המדינות נוצרו יחסים ב-14 בדצמבר 2009, לאחר מלחמת גאורגיה–רוסיה ב-2008, שגרמה לאבחזיה לקבל הכרה בינלאומית חלקית.
הכרה וכינון יחסים דיפלומטיים

נאורו הפכה לחברת האו"ם הרביעית שמכירה ומקים יחסים דיפלומטיים עם אבחזיה כמדינה עצמאית ב-15 בדצמבר 2009. באותו יום, נחמם הסכם הכרה בין שר החוץ של אבחזיה, סרגיי שמבה, ושר המסחר והחוץ של נאורו, קירן קאקה.
יוג'ין מאייר

| --- | --- |

 לידה:  31 באוקטובר 1875 לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 פטירה:  17 ביולי 1959 (בגיל 83) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת ייל  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  תיכון לוואל 
 תפקיד:  יו"ר פדרל ריזרב (1930–1933)  נשיא קבוצת הבנק העולמי (18 ביוני 1946–4 בדצמבר 1946) 
 מפלגה:  המפלגה הרפובליקנית 
 בן או בת זוג:  אגנס א. מאייר (1910–?) 
 
יוג'ין יצחק מאייר
יוג'ין יצחק מאייר (באנגלית: Eugene Isaac Meyer;‏ 31 באוקטובר 1875 – 17 ביולי 1959) היה כלכלן יהודי-אמריקאי, יושב ראש הפדרל רזרב והנשיא הראשון של הבנק העולמי.
חייו

מאייר נולד בלוס אנג'לס להורים ממוצא יהודי-צרפתי.
למד באוניברסיטת ייל, והחל לעבוד בחברת הייעוץ הפיננסי Lazard, בה אביו היה שותף. משנת 1901 עבד באופן עצמאי בבורסת ניו יורק.
בזמן מלחמת העולם הראשונה הועסק על ידי ממשלו של הנשיא וודרו וילסון כראש התאגיד למימון המלחמה.
בשנת 1930 מונה על ידי הנשיא הרברט הובר לתפקיד יושב ראש הפדרל ריזרב (החמישי המספר), בו כיהן עד שנת 1933, תוך התמודדות עם השלכות השפל הגדול של שנת 1929.
בשנת 1933 רכש את עיתון הוושינגטון פוסט שנקלע לחדלות פרעון, ושיקם את מעמדו.
בשנת 1946, בגיל 70, מונה על ידי הנשיא טרומן לתפקיד הנשיא (הראשון) של הבנק העולמי, בו כיהן כחצי שנה.
חזר לנהל את חברת וושינגטון פוסט עד מותו בשנת 1959.
יחסי אוקראינה–קרואטיה

| יחסי אוקראינה–קרואטיה |
| --- | --- |
אוקראינה: קרואטיה


אוקראינה: קרואטיה
שטח (בקילומטר רבוע)
603,550: 56,594
אוכלוסייה
38,139,491: 3,868,460
תמ"ג (במיליוני דולרים)
178,757: 82,689
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,687: 21,375
משטר
רפובליקה

נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו נפגש עם שגרירת קרואטיה אניצה ג'מיץ', 2019
יחסי אוקראינה–קרואטיה הם יחסי החוץ בין קרואטיה לאוקראינה.
היסטוריה

לפני 1991 היו קרואטיה ואוקראינה חלק ממדינות סוציאליסטיות רב לאומיות, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה וברית המועצות. קרואטיה הכריזה על עצמאות מיוגוסלביה ב-25 ביוני 1991, אך בהתחשב בהקפאה של שלושה חודשים על ההחלטה שאותה דחקה הקהילה האירופית, היא נכנסה לתוקף ב-8 באוקטובר 1991. אוקראינה הכריזה על עצמאותה מברית המועצות ב-24 באוגוסט 1991 והכירה בקרואטיה ב-11 בדצמבר 1991 כמדינה הראשונה באו"ם שעשתה זאת.  היחסים הדיפלומטיים בין שתי מדינות כוננו ב־18 בפברואר 1992.
למדינות קשרים הדוקים זו עם זו, המיוחסים בחלקם לתרבויות דומות ולשיתופי פעולה לאורך ההיסטוריה. קרואטים רבים התנדבו במלחמה בדונייצק. אוקראינה יצרה גם גרסה אוקראינית לשיר הקרואטי Bojna Čavoglave שנוצר במלחמת העצמאות של קרואטיה.
בקרואטיה יש רחוב על שם אוקראינה: רחוב אוקראיני. נשתל שם עץ לאות ידידות עם המדינה. העץ הובא גם מאוקראינה.
במונדיאל 2018 צולם שחקן כדורגל קרואטי כשהוא צועק "תהילה לאוקראינה" לאחר שקבוצתו הביסה את רוסיה.
נציגויות דיפלומטיות

קרואטיה מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב וקונסוליית כבוד בדונצק.
אוקראינה מחזיקה בקרואטיה שגרירות בזאגרב וקונסוליות כבוד במלינסקה וספליט.
יחסי ארצות הברית – סן מרינו

| יחסי ארצות הברית – סן מרינו |
| --- | --- |
ארצות הברית: סן מרינו


ארצות הברית: סן מרינו
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 61
אוכלוסייה
345,891,750: 33,579
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 1,855
תמ"ג לנפש (בדולרים)
79,103: 55,254
משטר
רפובליקה נשיאותית פדרלית: רפובליקה

בין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. לשתי המדינות היסטוריה ארוכה שהחלה במחצית השנייה של המאה התשע עשרה במלחמת האזרחים האמריקנית.
היסטוריה

ארצות הברית וסן מרינו נהנות מיחסים דיפלומטיים קרובים. סן מרינו הייתה בעלת ברית של ארצות הברית במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית נגד הקונפדרציה.
סן מרינו תומכת בעקביות בעמדות ארצות הברית בנושא יחסי חוץ, כמו גם במועמדים שהיא מציעה לארגונים בינלאומיים. בספטמבר 2006, מינה נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש את שגריר ארצות הברית באיטליה, רונלד פ. ספוגלי לשמש במקביל כשגריר בסן מרינו.
ספוגלי היה השגריר הראשון של ארצות הברית בסן מרינו מעולם. קיימת קונסוליה אמריקאית בפירנצה המשמשת גם את סן מרינו ופקידים ממנה מבקרים באופן סדיר בסן מרינו. שם הם מייצגים את האינטרסים של ארצות הברית ומנהלים שירותים קונסולריים לתושבי המדינה. נכון לספטמבר 2013 שגריר ארצות הברית בסן מרינו ובאיטליה הוא ג'ון ר. פיליפס.
ביולי 2007 התמנה פאולו רונדלי להיות השגריר הסן מרינזי הראשון בארצות הברית.
ראו גם

יחסי החוץ של ארצות הברית
יוסף אבו ראשיד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 באוגוסט 1926 קהיר, מצרים 
 פטירה:  24 בספטמבר 2011 (בגיל 85) 
 
יוסף (פפו) אבו ראשיד (26 באוגוסט 1926 - 24 בספטמבר 2011) היה שחקן ומאמן כדורסל ישראלי. אימן קבוצות כדורסל מהליגה הלאומית משנות ה-50 ועד שנות ה-70.
ביוגרפיה

נולד בשכונת הליופוליס שבקהיר, מצרים. אביו אליהו היה ממוצא ספרדי ואמו לונה ממוצא טורקי. התחנך בבית ספר צרפתי. כאשר עלה לישראל עיברת את שמו ל"אבראשי", אך כינויו נותר "אבו ראשיד" או "פפו".
ביוגרפיה > סיפור עלייתו לישראל

אבו ראשיד עלה לישראל פעמיים. לראשונה עלה לישראל בשנת 1946 - עת שיחק בקבוצת הכדורסל היהודית-מצרית, "הכח" קהיר. בעת סבב המשחקים, בו שיחקה הקבוצה בין השאר בלבנון, בסוריה ובישראל, ירד אבו ראשיד מהרכבת בה נסעה הקבוצה באחת מן התחנות, וכך הפך לבלתי לגאלי בישראל.
בשנת 1947 שמע כי אביו, אליהו, חולה, ועל כן חזר למצרים. כשרצה לעלות חזרה לישראל, הגבולות היו סגורים בפניו בגלל מלחמת העצמאות.
ב-22 בפברואר 1950 עלה אבו ראשיד רשמית וקבע את מקום מגוריו בחיפה.
ביוגרפיה > משפחתו

אבו ראשיד נישא למרגלית לבית לוקר בשנת 1958 ולהם שתי בנות.
כספורטאי

ב-1950 שיחק בנבחרת ישראל למכביה בכדורסל. שיחק ככדורסלן בשנות החמישים במסגרת מועדון הפועל חיפה.
כספורטאי > כמאמן

לצד עבודתו כמנהל בנק בחיפה, אימן פפו קבוצות כדורסל באזור הצפון במשך 18 שנה, במסגרת הליגה הראשונה בכדורסל. כמו כן אימן את נבחרת צה"ל בעת שירותו הצבאי. הוא אימן את הפועל חיפה במשך שבע שנים רצופות, במהלכן גילה וחינך את השחקנים אלברט חמו, חיים קסטן, יצחק מזרחי ויואב כץ (שהפך עשרות שנים אחר כך לבעלים של המועדון). כמו כן אימן את קבוצת הנשים של הפועל חיפה.
בנוסף אימן את מכבי חיפה, הפועל בית אלפא, הפועל משמר העמק, מכבי קריית מוצקין והפועל קריית חיים.
הערות שוליים

↑  אליעזר רואי, כדורסלני צה"ל — לצרפת, דבר, 14 במרץ 1952
↑  בליל־שבת תוכרע שאלת היורדות בליגה בכדורסל: בחיפה, בית אלפא וק"ח מקווים; אווירה קשה ועצבנות – בירושלים, מעריב, 7 במאי 1970
↑  יהושע כהנא, שלושה משחקים - שתי הפתעות, מעריב, 5 במאי 1968
יחסי ארצות הברית – סמואה

| יחסי ארצות הברית – סמואה |
| --- | --- |
ארצות הברית: סמואה


ארצות הברית: סמואה
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 2,831
אוכלוסייה
345,891,750: 218,343
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 934
תמ"ג לנפש (בדולרים)
79,103: 4,278
משטר
רפובליקה נשיאותית: דמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי ארצות הברית–סמואה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין מדינת סמואה העצמאית.
היסטוריה

על פי מחלקת החוץ האמריקאית היחסים בין שתי המדינות הם "לבביים וחמים". מאז שנת 1967 ארצות הברית תומכת בסמואה כלכלית וחברתית באמצעות מתנדבים מטעם צבא ארצות הברית המגיעים לסמואה ומגישים עזרה בתחומי החינוך והביטחון. כיום פועלים בסמואה 30 מתנדבים אמריקאים בלבד, אך בתקופות מתוחות מבחינה פוליטית וקשות מבחינה הומניטרית יכול מספר המתנדבים להגיע ל-1,700. בתחום החינוך השפיעה ארצות הברית על לימוד השפות בבתי הספר, והביאה להוספת לימוד השפה האנגלית לתוכנית הלימודים במדינה כשפה שנייה. ארצות הברית כמעט ואינה מגישה עזרה לסמואה מלבד בתחומים אלה.
שגרירות ארצות הברית בסמואה היא שגרירות מהסוג הקטן ביותר שקיים בעולם – שגרירות אותה מאייש פקיד אחד בלבד לשירותים קונסולריים. קיימות שגרירויות "אדם אחד" של ארצות הברית גם במקומות נידחים נוספים. השגריר האמריקאי הנוכחי לניו זילנד ולסמואה (תושב ולינגטון) הוא דייוויד הואבנר.
בשנת 2012 ארצות הברית וסמואה חתמו על הסכם בנוגע לכל האזור הימי הקרוב לסמואה.
ראו גם

יחסי ארצות הברית–טובאלו
יחסי ארצות הברית–נאורו
יחסי ארצות הברית–טונגה
יהדות סלובקיה

יהדות סלובקיה היא קהילה יהודית במרכז אירופה ששכנה באזור סלובקיה. תולדות הקהילות המקומיות החלו בימי הביניים, אם כי עד למאה ה-20 והקמת מדינה סלובקית עצמאית הן היו חלק מיהדות הונגריה. עקב מיקומה הגאוגרפי של סלובקיה, בין פולין מצפון, צ'כיה ממערב והונגריה מדרום, הורכבו הקהילות בסלובקיה ממהגרים יהודים מהמדינות השכנות, וכן מגרמניה ומערב אירופה. על כן, התאפיינו קהילות יהדות סלובקיה בגיוון רב: לשוני, תרבותי ורעיוני. לאחר הקמת הרפובליקה הצ'כוסלובקית, היו קהילות אלו חלק מקהילות צ'כוסלובקיה, ומאז פירוקה ב-1994 ישנה קהילה קטנה בת 2,600 בסלובקיה העצמאית.
מימי הביניים ועד לתום המאה ה-18

היהודים הראשונים הגיעו לסלובקיה בעת שלטון האימפריה הרומית. עדויות היסטוריות מספרות על קיומן של קהילות יהודיות מבודדות במספר קטן של יישובים בסלובקיה, כגון ניטרה וקומרנו, כבר בראשית ימי הביניים.
לאורך השנים הייתה קרבה תרבותית חזקה בין יהדות סלובקיה ליהדות הונגריה, החזקה והמבוססת יותר מדרום ובתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית חיו שתי קהילות אלה ביחידה מדינית אחת וכמעט שלא נבדלו זו מזו.
בראשית המאה ה-18 הייתה הקהילה היהודית בסלובקיה מורכבת ברובה ממהגרים שהגיעו מארצות שכנות: צ'כיה (במיוחד מחבל מוראביה), אוסטריה ופולין. בעוד שהמהגרים מצ'כיה ומאוסטריה התיישבו בערי סלובקיה המערבית (ברטיסלאבה, ניטרה וטרנצ'ין), התרכזו המהגרים מפולין וגליציה ביישובים במזרח סלובקיה. במפקד אוכלוסין שנערך בהונגריה בשנת 1787 נמנו כ-80 אלף יהודים, מחציתם ישבו בסלובקיה, בכ-50 קהילות. קהילות אלה קנו את מקומן בזכות תעודות חסות ("פריווילגיות") שניתנו להן מבעלי אחוזות ומשפחות אצולה, ובהן צוינה מערכת החובות והזכויות ההדדית בין משפחת האצולה לקהילה. בין השאר, חויבו הקהילות בתשלום מס קבוע למעניק החסות כדי לשמור על זכויותיהן.
מהמאה ה-19 עד שנות ה-30 של המאה ה-20

עד למחצית המאה ה-19 היו בסלובקיה המרכזית אזורים נרחבים בהם נאסרה התיישבות יהודים.
במהלך המאה ה-19 גדלה הקהילה היהודית באופן ניכר.
לאחר הקרע ביהדות הונגריה ב-1871, התפלגו יהודי כל הממלכה לשלוש קבוצות: האורתודוקסים הדתיים השמרנים, הנאולוגים הליברלים וקהילות הסטטוס קוו אנטה, שלא השתייכו לארגונים הארציים הממוסדים של שני הקודמים ושמרו על עצמאותן. בשנת 1910 חיו בסלובקיה-לעתיד ה-140 אלף יהודים, אולם לא הייתה זו קהילה הומוגנית מבחינה תרבותית. יהודים אלה היו בעלי מוצא מגוון, הם דיברו בשפות שונות והשתייכו לזרמים דתיים שונים. בין הקהילות היהודיות השונות בטריטוריה אף היו פערים גדולים במעמד הסוציו-אקונומי וברמת ההשכלה. החלוקה ההונגרית לשלושה זרמים הוסיפה להתקיים בשטחי סלובקיה כשאלה סופחו לצ'כוסלובקיה העצמאית בחוזה טריאנון, והשלטונות הכירו בה. חברי 107 הקהילות שאוגדו ב"ברית הקהילות היהודיות האורתודוקסיות בסלובקיה" היוו כ-80% מיהדות סלובקיה. בראשותם ניצבה לשכה מרכזית בברטיסלאבה, אשר קמה כדי להחליף את זו בבודפשט, שלה היו כפופים לפני מלחמת העולם הראשונה. ב-1935 הצליח האדמו"ר חיים אלעזר שפירא ממוקצ'בו לשדל את הממשלה להקים לשכה אורתודוקסית נפרדת עבור רותניה הקרפטית, אם כי רבות מהקהילות שם סירבו להכיר במנהיגותו והוסיפו להשתייך לשליטת ברטיסלאבה. 29 הקהילות הנאולוגיות ו-31 קהילות הסטטוס קוו התאחדו ב-1926 ויצרו פדרציה אחת בשם "ישורון", תחת הנהגת הנשיא ויקטור שטיין. מנהיגה הרוחני של אגודה זו היה הרב הראשי של קהילת ישורון בניטרה, הרב אליעזר שוויגר. כשני שלישים מיהודי סלובקיה אימצו את האפשרות (שניתנה על ידי הממשלה כדי ליצור פלורליזם אתני שיהווה משקל נגד ללאומים הגרמני וההונגרי ושאיפות האירידנטה שלהם) להכריז על לאומם כיהודי, בעוד שליש הזדהו כצ'כוסלובקים או הונגרים בני דת משה.
בשנת 1930 היו בסלובקיה כ-136,737 יהודים שהיוו אז כ-4.5 אחוזים מכלל האוכלוסייה. 55% ישבו בכפרים ובעיירות שאוכלוסייתן פחותה מ-5,000 נפש. 18% מן הקהילה היהודית התרכזה בשתי ערים גדולות: ברטיסלאבה בה נמנו כ-15,500 יהודים וקושיצה בה נמנו כ-11,500 יהודים. יתרת היהודים ישבו בערים בינוניות בגודלן.
בתקופת השואה: 1945-1933

בשנת 1938, לפי הסכם עם גרמניה הנאצית, עברו חלק משטחי סלובקיה, לפני קבלת האוטונומיה מצ'כוסלובקיה, לידי הונגריה ולכן פחת מספר היהודים במדינה. לאחר סיפוח חבל הסודטים ולאחר מכן כל צ'כיה על ידי גרמניה הנאצית בשנת 1939, קיבלה סלובקיה אוטונומיה מזויפת, שכן היה זה משטר בובות של גרמניה הנאצית.
בשנת 1940 חוקק חוק סלובקי על פיו הוקם יודנרט שנקרא מרכז היהודים (בסלובקית: Ústredňa Židov, ר"ת ÚŽ). זאת, בהתאם להוראה שנתן ריינהרד היידריך ב-21 בספטמבר 1939. בראש המרכז היהודי עמד "זקן-היהודים" ("סטרוסטה"). תפקיד זה מילאו היינריך שוורץ שנעצר על ידי השלטונות, ארפד שבשצ'ן ואחריו אוסקר נוימן. תפקידו של מרכז היהודים, עד לשנת 1941, היה למעשה ישומה של תוכנית מדגסקר בכל הנוגע ליהדות סלובקיה.
האופוזיציה למרכז כינתה עצמה "קבוצת העבודה", אותה הנהיגה נציגת ויצו גיזי פליישמן בתמיכת הרב מיכאל דב בר ויסמנדל. קבוצה זו, פרט לפעולות עזרה והצלה, יזמה את תוכנית אירופה להצלת שרידי יהדות אירופה.
האנטישמיות בסלובקיה גדלה, אשר הייתה קיימת עוד לפני עליית הנאצים לשלטון, התעצמה בהשפעתם במשך שנות ה-30. בקרב הסלובקים התחזקה אז הטענה כי היהודים לא נאמנים לסלובקיה אלא לצ'כיה והונגריה.
יהודים רבים ניסו להגר אל הונגריה השכנה ולזייף לעצמם תעודות של "אריים", על מנת שלא ייפגעו גם בהונגריה.
הסלובקים אף סייעו לגירוש היהודים לאזור שנקבע בהסכם להונגריה ובכך ניסו להיפטר מיהודי המדינה. רוב עסקי היהודים במדינה עברו לידי האוכלוסייה הכללית, ויהודים נשלחו למחנות עבודה. אם כי היו יהודים אשר המשטר החשיב כ"יעילים" ולכן לא נשלחו למחנות העבודה.
בין חסידי אומות העולם הסלובקים ניתן למנות את אדם אימריץ'.
בתקופת השואה: 1945-1933 > השמדת יהודי סלובקיה

מבין המדינות תחת השפעה או שליטה נאצית במלחמת העולם השנייה, סלובקיה הייתה בין הראשונות אשר ממנה גורשו יהודים למחנות ההשמדה.
השלב המרכזי בגירוש יהודי סלובקיה החל ב-26 במרץ 1942 והסתיים ב-20 באוקטובר אותה שנה. בתקופה זו יצאו 57 משלוחים של רכבות ובהן קרוב ל-58,000 יהודים. 19 רכבות נשלחו ישירות למחנה הריכוז אושוויץ ויעד יתרת המשלוחים היו גטאות מחוז לובלין (אחד מהם היה בקונסקובולה). ארבעת מחנות השמדה פעלו בשנת 1942 במחוז לובלין, בהם מצאו מותם רוב יהודי סלובקיה אשר לא היו כשירים לעבודה:טרבלינקה, בלזץ, סוביבור ומאידנק.
בשנים 1943–1944 הייתה הפוגה במשלוח יהודים מסלובקיה למחנות ההשמדה. היהודים אשר עדיין בסלובקיה רוכזו בשלושה מחנות עבודה (סרד, ויהנה ונובאקי) בהם נהנו מחירות יחסית. במחנות אלה קיימו היהודים חיי קהילה ועבודה פוריים, פעלו בהם כ-130 בתי מלאכה אשר ייצרו מגוון מוצרי טקסטיל, צעצועים, רהיטים ומוצרים כימיים. אולם בלחץ שגריר הרייך בסלובקיה, הנס לודין, על נשיא סלובקיה, הובטח לגרמניה כי במסגרת "פתרון בעיית היהודים" יועברו אף יהודים אלה למחנות ריכוז בפולין עד חודש אפריל 1944. גורמים שונים ובהם המרד הסלובקי עיכבו את הוצאות התוכנית לפועל. אולם עם דיכוי המרד רוכזו היהודים הנותרים במחנה סרד ומשם חודשו המשלוחים.
בין חודש אוקטובר 1944 ועד חודש מרץ 1945 נשלחו ממחנה סרד 13,500 יהודים. חמשת המשלוחים הראשונים יצאו לאושוויץ ויתרתם יצאו לראוונסבריק, ברגן-בלזן, זקסנהאוזן ומשלוחים אחרונים לטרזיינשטט.
מיעוט מבין יהודי סלובקיה הצליחו לברוח אל הפרטיזנים ביערות, והשתתפו באופן פעיל במחתרות השחרור הסלובקיות, וחלקם אף קיפדו את חייהם בלחימה על עצמאות מלאה לסלובקיה. היחידה הפרטיזנית הראשונה בהרי ויהורלאט (Vihorlat) במזרח סלובקיה נוסדה במרץ 1942, מנתה 25 חברים ובתוכם 18 יהודים. על פי הערכות שונות בחודש ספטמבר 1944 היו על אדמת סלובקיה כ-16,000 חברי מחתרות, מתוכם כ-1,600 יהודים. בקרבות המרד הסלובקי הלאומי נפלו 269 לוחמים יהודים (כ-17% מכלל הנופלים). 166 יהודים קיבלו אות הצטיינות מממשלת צ'כוסלובקיה על לחימתם בשורות הפרטיזנים.
מספר היהודים מסלובקיה, וכן השטחים הסלובקיים שסופחו להונגריה, שנרצחו במהלך השואה נאמד בכ-100,000 נפש.
מרטין אוהר, אדם אימריך, מוריץ דאובלבסקי-שטרנק ואנה איגומנובה פעלו להצלת היהודים וקיבלו תואר חסיד אומות העולם.
ממחצית המאה ה-20 ועד לתחילת המאה ה-21

לאחר המלחמה הקשתה צ'כוסלובקיה על היהודים לקבל את רכושם שנלקח מהם במהלכה. לאחר הכרזת מדינת ישראל, היגרה רוב שארית הפליטה של יהודי סלובקיה למדינת ישראל.
היהודים שנותרו בסלובקיה, לאחר איחודה כחלק מצ'כוסלובקיה, בעת השלטון הקומוניסטי סבלו מגזרות אנטי-יהודיות וחלקם ניסו להגר מתוך הגוש הקומוניסטי.
כיום יש בסלובקיה כ-3,000 יהודים, רובם בברטיסלאבה.
ראו גם

שואת יהודי סלובקיה
יהדות ברטיסלאבה
בית הכנסת בסטופבה - בית כנסת עתיק משנת 1803.
לקריאה נוספת

ליוויה רוטקירכן, חורבן יהדות סלובאקיה. הוצאת יד ושם, ירושלים, תשכ"א (הספר בקטלוג ULI).
יוצאי צ'כוסלובקיה בישראל, אפרים פרויד ודב קווסטלר (עורכים). קרן מורשת יהדות צ'כוסלובקיה, 1998. ISBN 965-05-0964-X
פנקס הקהילות: סלובקיה, יהושע רוברט ביכלר (עורך). יד ושם, תשס"ג. ISBN 965-308-178-0
ערן לאור, בשבילי האתמול – זיכרונות מחיי יהדות סלובאקיה-הונגריה, הוצאת כרמל, 2000
רוד לנדאו, מחיר השתיקה, ההנהגות היהודיות בסלובקיה ובהונגריה בתקופת השואה, הוצאת רסלינג, 2022
הערות שוליים

↑  יהושע ביכלר, "קווים לדמותה של יהדות סלובקיה". יוצאי צ'כוסלובקיה בישראל (1998), עמ' 33-42.
↑  The Jews of Czechoslovakia: Historical Studies and Surveys, Volume 2. Jewish Publication Society, 1971. עמ' 352.
↑  חורבן יהדות סלובקיה, עמ' 9.
↑  על הגירוש הראשון מסלובקיה לאושוויץ, באתר יד ושם
↑  חורבן יהדות סלובקיה, עמ' 34.
↑  לודין עמד לדין עם תום המלחמה כפושע מלחמה נאצי, נידון למוות וניתלה ב-9 בדצמבר 1947.
↑  ע. ניר, "התנגדות יהודית למשטר הפשיסטי הסלובקי: הקבוצות הפרטיזניות הראשונות." סימפוזיון יד ושם, 27.5.1992.
| יהדות אירופה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה (סיציליה) • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בלגיה • בלארוס • בוסניה והרצגובינה • בריטניה (גיברלטר • סקוטלנד) • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • טורקיה • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סלובניה • סלובקיה •  סן מרינו • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קפריסין • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ • ברית המועצות • יוגוסלביה |  |
| מדינות שההכרה בהן מוגבלת | אבחזיה • קוסובו • צפון קפריסין • דרום אוסטיה • טרנסניסטריה |  |
| אזורים היסטוריים | אשכנז • מזרח אירופה • אוברלנד • אונטרלנד • אלזס • גליציה • טרנסילבניה • קטלוניה • הקרפטים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Trove: 480496 
כתובה מסלובקיה
בית הכנסת בעיר מלצ'קי (Malacky) בסלובקיה, אחד מאתרי נתיב המורשת היהודית בסלובקיה
אנדרטה לזכר קורבנות השואה, הממוקמת היכן ששכן בעבר בית הכנסת הניאולוגי בברטיסלאבה
יושירו מורי

יושירו מורי (ביפנית: 森 喜朗; נולד ב-14 ביולי 1937) הוא פוליטיקאי יפני שכיהן כראש ממשלת יפן ה-85 וה-86, החל ב-5 באפריל 2000 ועד ה-26 באפריל 2001. זכור בעיקר בגלל פליטות הפה הרבות שלו, ונחשב כראש ממשלה לא פופולרי. כיום הוא נשיא איחוד הרוגבי היפני ונשיא האיחוד הפרלמנטרי היפני-קוריאני.
ביוגרפיה

מורי נולד בעיר נומי שבמחוז אישיקאווה לזוג חקלאי אורז אמידים בעלי עבר בפוליטיקה, שכן אביו וסבו היו ראשי העיר של נֶאָגארי במחוז. אימו נפטרה בהיותו בן שבע.
הוא למד באוניברסיטת ואסדה בטוקיו, ושם הצטרף למועדון הרוגבי. לאחר מכן הצטרף לעיתון השמרני סנקיי שינבון. הוא עזב את העיתון ב-1962 והיה למזכיר הדיאט של יפן, וב-1969 נבחר לבית היועצים של יפן, שם כיהן במשך עשר כהונות רצופות. הוא היה מעורב בשערוריית Recruit בה נחשד שקיבל מניות של חברת Recruit לפני שיצאה להנפקה, ומכר אותן לאחר מכן תוך גריפת רווח של כמיליון דולר. הוא שימש שר החינוך בשנים 1983 ו-1984, שר הסחר בינלאומי והתעשייה ב-1992 ו-1993, ושר הבינוי ב-1995 ו-1996.
ראשות הממשלה

קודמו של מורי בתפקיד ראש ממשלת יפן, קייזו אובוצ'י, סבל משבץ ב-2 באפריל 2000 ונבצר ממנו להמשיך בתפקידו. לפיכך, מתוקף היותו המזכיר הכללי של המפלגה הליברלית-דמוקרטית, התמנה מורי לראש הממשלה.
מורי תואר כבעל "לב של פרעוש ומוח של כריש" דימוי שהצביע על כישוריו וכוחו הפוליטי לצד חוסר האהדה כלפיו בציבור. תקופת כהונתו נודעה בהחלטות הלא-מקובלות שקיבלה, פליטות פה ושגיאות יחסי ציבור:
בעת פגישה עם מנהיגי שינטו בטוקיו, תיאר מורי את יפן כ"מדינה של אלים, והקיסר במרכזה". הצהרה זו עוררה מהומה ביפן, שכן מורי רומז בה על תמיכתו במתן כוח אבסולוטי לקיסר, בניגוד לחוקה.
במהלך הבחירות הכלליות של 2000, כשנשאל לגבי הדיווחים שמחצית מהבוחרים טרם החליטו למי להצביע, ענה מורי ש"אם עדיין אין להם עניין בבחירות, זה יהיה בסדר אם הם פשוט ישנו במהלך היום הזה."
כשקיבל דיווח על פגיעת הצוללת האמריקאית "גרינוויל" בספינת הדיג "אהימה מארו" בעת ציפת חירום, שגרמה למותם של תשעה בני אדם, המשיך מורי במשחק הגולף שהיה במהלכו.
לקראת סוף כהונתו ירדתו אחוזי התמיכה שלו בקרב הציבור למספר חד ספרתי, וב-26 באפריל 2001 החליף אותו ג'וניצ'ירו קואיזומי.
מורי נותר חבר בית הנבחרים, בו יצג את מחוז אישיקאווה.
רוגבי יפני

מורי שיחק בקבוצת הרוגבי של אוניברסיטת וסדה. הוא הפך לנשיא איגוד הרוגבי היפני ביוני 2005, והדבר עורר תקוות במדינה לאירוח אליפות העולם לרוגבי ב-2011. לבסוף קיבלה ניו זילנד את האירוח ומורי טען שמדינות חבר העמים הבריטי דואגות רק לעצמן.
חיים אישיים

מורי נשוי לצ'יאקו, שלמדה איתו באוניברסיטת וסדה. לזוג בן ובת.
ראו גם

ראשי ממשלת יפן
הערות שוליים

↑  Profile: Yoshiro Mori
↑  Japanese PM sparks holy row
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: קייזו אובוצ'י | ראש ממשלת יפן (רשימה) | הבא: ג'וניצ'ירו קואיזומי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012437959805171  CiNii: DA01593859  GND: 1285775368  ISNI: 0000 0000 8450 5284  LCCN: n86103636  NDL: 00149461  NLK: KAC201218417  VIAF: 45786920   WorldCat (עם VIAF): 45786920
יחסי ארצות הברית – סרי לנקה

| יחסי ארצות הברית – סרי לנקה |
| --- | --- |
ארצות הברית: סרי לנקה


ארצות הברית: סרי לנקה
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 65,610
אוכלוסייה
345,891,750: 23,135,235
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 84,357
תמ"ג לנפש (בדולרים)
79,103: 3,646
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה

יחסי ארצות הברית–סרי לנקה הם היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה הדמוקרטית הסוציאליסטית של סרי לנקה.