זאב טסמני
הכחדה

הזאב הטסמני נכחד מאוסטרליה לפני כ-2,000 שנה, ועוד קודם לכן מגינאה החדשה. הכחדה זו מיוחסת לתחרות מצד בני האדם ומצד כלבי הדינגו הפולשניים. עם זאת, קיימים ספקות לגבי השפעתו של הדינגו, שכן התחרות בין שני המינים לא הייתה ישירה: הדינגו הוא פעיל יום בדרך כלל, בעוד הזאב הטסמני צד בשעות הערב והלילה. בנוסף, מבנה גופו של הזאב הטסמני היה חסון וחזק יותר, מה שעשוי היה להקנות לו יתרון בעימותים עם כלבי הדינגו.
ציורים על סלעים בפארק הלאומי קקדו מוכיחים ללא צל של ספק כי האדם נהג לצוד את הזאב הטסמני (Paddle 2000), ועל פיהם נראה כי הזאב והדינגו התחרו על אותם מיני טרף. תחומי המחיה שלהם חפפו בבירור: מאובני זאב טסמני שתהליך התאבנותם לא הושלם התגלו בסמוך למאובנים דומים של כלבי דינגו. לא רק זאת, אימוצו של הדינגו ככלב ציד ושמירה על ידי האדם הקנה לו יתרון נוסף במאבק שאפשר שהתרחש בין שני המינים.
כאמור, הזאב הטסמני נכחד מאוסטרליה לפני זמן רב, אולם בטסמניה הוא שרד עד שנות ה-30 של המאה ה-20. בזמן ההתיישבות הראשונה של הלבנים באזור, הוא היה נפוץ בצפון האי ובסמוך לאזור זה. כבר בימיה הראשונים של ההתיישבות האירופית, נצפה הזאב פעמים מעטות בלבד, אולם תקיפות של כבשים יוחסו לו במידה שהלכה וגברה. בעקבות זאת התעורר לכאורה צורך לשלוט במספר הזאבים הטסמניים, ואף הוצעו פרסים כספיים לכל מי שיצוד אותם: חברת "Van Dieman's Land" הציעה פרס כספי החל מ-1830 עבור ציד של זאבים טסמניים, ובין השנים 1888 ו-1909 הציעה ממשלת טסמניה לירה שטרלינג אחת עבור כל פרט שניצוד. בסך הכול ניצודו כ-2,184 פרטים שכאלו, אולם ההערכה היא כי ניצוד מספר גדול עוד יותר של זאבים. אף על פי כן, הציידים לא היו היחידים שהביאו להכחדת הזאב הטסמני, והיו לכך גורמים נוספים: תחרות עם כלבי הדינגו, הרס בתי גידול, היעלמות מיני הטרף שלהם ומחלה דמוית-כלבת שהופיעה גם אצל פרטים ששהו בשבייה.
מסיבות אלו נותר הזאב הטסמני נדיר מאוד בטבע החל מסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. משום כך, הושקעו מאמצים בשמירה על המין. רשומות של הנהלת שמורת וילסון פרום (Wilsons Promontory) מ-1908 והלאה כללו המלצות שתכליתן להשיב את הזאב הטסמני לאזורים מתאימים בוויקטוריה. ב-1928, המליצה הוועדה המייעצת לענייני פאונה מקומית של טסמניה להגן על הזאבים הטסמניים הנותרים בשמורה ובאתרים אפשריים המתאימים לזאב.
הזאב הטסמני האחרון הידוע שחי בטבע ניצוד ב-1930 על ידי חוואי בשם ווילף באטי במאובנה שבטסמניה. לפני הריגתו הוא נראה מסתובב בסמוך ללול של באטי במשך מספר שבועות. הזאב הטסמני האחרון, בנג'מין, שמינו לא אושר מעולם, נלכד ב-1933 ונשלח לגן החיות הובארט (Hobart Zoo), שם חי עד מותו ב-7 בספטמבר 1936. הסברה היא כי זאב זה מת בעקבות הזנחה - הוא היה חשוף למזג אוויר קיצוני: חום נורא בימים וטמפרטורות מקפיאות בלילות (Paddle 2000). קטע הסרט האחרון הידוע שבו צולם זאב טסמני הוסרט בשחור-לבן ב-1933 ואורכו 62 שניות, בהן ניתן לראות את הזאב צועד הלוך ושוב בשטח שהוקצה לו.
פעילי שימור החלו לבקש להגן על הזאב הטסמני ב-1901, אולם קשיים פוליטיים מנעו את הוצאתן לפועל של תוכניות שימור עד 1936. הממשלה הטסמנית הנהיגה הגנה רשמית על הזאב רק ב-10 ביולי 1936, 59 ימים לפני שהפרט האחרון הידוע מת בשבייה.
כמה חיפושים שנערכו בסמוך זה לזה העלו כי קיימת אפשרות שהזאב הטסמני עדיין היה קיים בטסמניה עוד בשנות ה-60. בחיפושים שערכו ד"ר אריק גאילר ודייוויד פליי בצפון-מערב טסמניה נמצאו עקבות וגללים שייתכן והיו שייכים לזאבים טסמניים. כמו כן, הם שמעו קולות שהזכירו את תיאור הקולות שמשמיע הזאב הטסמני, וכן הם שמעו עדויות מאנשים שדיווחו כי ראו את בעל החיים. למרות חיפושים אלו, לא נמצאה ראיה חותכת שהצביעה על כך שהזאב הטסמני המשיך להתקיים בטבע.
מצב השימור של המין הוגדר כמין הנתון בסכנת הכחדה (Endangered Species) עד 1986. לפי סטנדרטים בינלאומיים, מין מוגדר כ"נכחד" כאשר עברו 50 שנה מאז הפעם האחרונה שבה תועד פרט חי של המין. מאחר שלא נמצאה ראיה לכך שהזאב הטסמני התקיים מאז 1936, הוא עמד בקריטריון הרשמי והוכרז כנכחד על ידי איגוד השימור העולמי (IUCN). אמנת וושינגטון לחיות מוגנות (CITES) נקטה קו זהיר יותר, וקבעה כי הזאב הטסמני הוא בגדר מין ש"ייתכן שנכחד".