stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוריס סבינקוב
התנגדות לממשל הסובייטי

סבינקוב לא קיבל את מהפכת אוקטובר והיה בדעה שהיא הייתה אפשרית רק לאור חולשתו של אלכסנדר קרנסקי. הוא עזב את סנקט פטרבורג וביחד עם פיוטר קרסנוב ניסה להפיל את הממשל הסובייטי אך ללא הצלחה. בסוף 1917 סבינקוב עבר לנובוצ'רקסק והשתתף בהקמת צבא המתנדבים ביחד עם מיכאיל אלכסייב.
בפברואר 1918 סבינקוב הגיע למוסקבה (באותה עת הממשל עבר מסנקט פטרבורג למוסקבה) והקים ארגון מחתרתי "ברית הגנת המולדת והחרות". מטרת הארגון הייתה הפלת הממשלה הסובייטית והמשך השתתפות במלחמת העולם הראשונה. בסוף מאי המחתרת נחשפה ורוב חבריה נעצרו. לאחר דיכוי המרד בירוסלבל, ריבינסק ומורום סבינקוב נמלט לקאזאן שהייתה תחת שליטה של הלגיון הצ'כוסלובקי. זמן קצר סבינקוב לחם ביחידה בפיקוד של ולדימיר קאפל. לאחר מספר חודשים סבינקוב עבר לאופה והיה מועמד לקבל מינוי של שר החוץ בממשל. לפי בקשת השלטונות הוא נסע לצרפת דרך ולדיווסטוק, יפן והודו. בשנת 1919 סבינקוב ניהל שיחות עם ראשי מדינות ההסכמה על מתן עזרה לצבא הלבן.
עם תחילת מלחמת רוסיה-פולין, סבינקוב הגיע לוורשה לפי הזמנת יוזף פילסודסקי שהכיר אותו בתקופת הלימודים המשותפים בבית הספר. סבינקוב מונה ליושב ראש ועדה רוסית-פוליטית ופעל לארגן יחידות למאבק מזוין נגד הממשלה הסובייטי. באוקטובר 1921 בעקבות סיום המלחמה וניסיון של פולין להסדיר יחסים עם רוסיה הסובייטית סבינקוב גורש מפולין.
ב-10 בדצמבר 1921 בהיותו בלונדון סבינקוב נפגש בחשאי עם דיפלומט סובייטי. הוא דרש מהממשל הסובייטי פיזור הצ'קה, הכרה בבעלות פרטית על הנכסים וארגון בחירות חופשיות תמורת הפסקת המאבק נגד הממשל. סבינקוב דיווח על שיחות אלו לווינסטון צ'רצ'יל ויוזף פילסודסקי. השיחות הסתיימו ללא תוצאות של ממש. לקראת בשנת 1923 סבינקוב איבד את השפעתו על הארגונים הרוסים בגולה.
באוגוסט 1924 סבינקוב נכנס לתחומי ברית המועצות באופן לא לגאלי במטרה להיפגש עם נציגי ארגון מחתרתי בשם ""האיגוד המלוכני של מרכז רוסיה" (Монархическое объединение Центральной России). תוך מספר ימים הוא נעצר והתברר שהארגון המחתרתי שהזמין אותו היה למעשה תרמית של הצ'קה. כבר בסוף אוגוסט נערך משפט בו סבינקוב הודה באשמה והבטיח להפסיק פעולותיו נגד הממשל. ב-29 באוגוסט 1924 הוועדה הצבאית של בית המשפט העליון של ברית המועצות החליטה על גזר דין מוות שהומתק ל-10 שנות מעצר.
סבינקוב הוחזק בכלא במוסקבה בתנאים טובים והיה יכול לעסוק בפעילות ספרותית. הוא כתב מכתבים למספר חברים בגולה עם קריאה להפסיק פעילות נגד המשטר הסובייטי. בהתאם לגרסה הרשמית ב-7 במאי 1925 סבינקוב התאבד.
המשמרת הצעירה (ארגון מחתרתי)

| --- | --- |

בול סובייטי המוקדש לארגון
 מטה הארגון:  קרסנודון 
 תקופת הפעילות:  ספטמבר 1942 – ינואר 1943 (כ־123 ימים) 
 
המשמרת הצעירה (ברוסית: Молодая гвардия) הייתה ארגון מחתרתי שהוקם בעיר קרסנודון שבמחוז לוהנסק (אז בתחומי ברית המועצות היום באוקראינה) במהלך כיבוש העיר על ידי הנאצים. הארגון פעל במשך כמעט 6 חודשים כלל כ-110 חברים, רובם מגיל 15–20. רוב חברי הארגון נעצרו והוצאו להורג במהלך ינואר 1943.
פעילות הארגון

התארגנויות מחתרתיות של צעירי העיר החלו בקרסנודון מייד עם כיבושה על ידי וורמאכט בסוף יולי 1942. במהלך ספטמבר לארגונים אלו הצטרפו חיילי הצבא האדום שנותרו בעיר. בסוף ספטמבר 1942 הקבוצות התאחדו תחת שם "המשמרת הצעירה". המפקד העליון של המחתרת היה איוואן טורקניץ'. לא ברור מי היה ה"קומיסר" של הארגון, חלק מהניצולים מציינים את אולג קושבוי ואחרים את ויקטור טרטיאקביץ'. להלן הרכב מטה הארגון:
איוואן טורקניץ' (1920–1944) - מפקד. הוא גויס לצבא, נפל בשבי, נמלט, חזר לעיר מגוריו ונבחר למפקד הארגון. לאחר תחילת מעצרים הוא הצליח להימלט מהעיר, לחם בשורות הצבא האדום ונהרג במהלך הקרבות בשטח פולין.
גאורגי ארוטיוניאנץ (1925–1973) - אחראי על איסוף מידע
איוואן זמנוחוב (1923–1943) - מפקד המטה
אולג קושבוי (1926–1943) - אחראי על הביטחון
ואסילי לבשוב (1924–2001) - מפקד קבוצת המרכז
סרגיי טיולנין (1925–1943) - מפקד מבצעים
אוליאנה גרומובה (1924–1943)
ליובוב שבצובה (1924–1943)
במהלך פעילותו ארגון הפיץ כ־5,000 כרזות, וביצע פעולות סבוטז' בבית המלאכה, שריפת בניין לשכת העבודה, הנפת דגלי ברית המועצות ופעולות נוספות. חברי הארגון תכננו להתחיל בהתקוממות מזוינת לקראת התקרבות הצבא האדום לעיר. הארגון היה בקשר עם מחתרת קומוניסטית בעיר ופעל תחת הנחיותיו.
בתקופת חג המולד חברי הארגון תקפו משאיות עם מתנות לחיילים גרמנים. לאחר תקיפה זו הגרמנים האיצו חיפושי לאחר חברי הארגון. ב-1 בינואר 1943 נעצרו שני חברי הארגון וב-2 בינואר חבר נוסף. מטה הארגון החליט שחברי הארגון צריכים לעזוב את העיר מיד. אחד מחברי הארגון דיווח למשטרה הגרמנית על חברי הארגון שהיו ידועים לו והחלו מעצרים המוניים שנמשכו עד ל-11 בינואר. באותו מהלך נעצרו גם חברי המחתרת הקומוניסטית בעיר.
עד לשנת 1959 הדעה הרווחת הייתה שוויקטור טרטיאקביץ' גרם לחשיפת רוב חברי הארגון וזאת על בסיס הודעה של משתף פעולה עם הנאצים במהלך חקירה שבוצע בשנת 1943. במהלך משפט נוסף שנערך בשנת 1959 התברר שוויקטור טרטיאקביץ' הואשם בבגידה ללא שום סיבה ועמד בכל העינויים.
לאחר חקירה קשה תוך שימוש בעינויים קשים חברי הארגון שנתפסו הוצאו להורג במהלך המחצית השנייה של ינואר 1943. חלק מהם הוצאו להורג ב-9 בפברואר. העיר שוחררה מכיבוש הנאצי ב-14 בפברואר 1943.
12 מחברי הארגון הצליחו להימלט. ארבעה מהם נהרגו בהמשך המלחמה.
חשיפת הפרשה

ב-18 באפריל 1943 בעיתונות המקומי החלו להתפרסם מאמרים על פעילות הארגון. באביב 1943 החלה לפעול ועדה חקירה בהקשר לפעילות הארגון. ב-13 בספטמבר 1943 לחמישה מראשי הארגון שהוצאו להורג על ידי הגרמנים הוענק תואר גיבור ברית המועצות. למפקד הארגון, איוואן טורקניץ' (שנהרג בשנת 1944) תואר זה הוענק בשנת 1990. חברי ארגון נוספים קיבלו עיטורים סובייטים שונים. ויקטור טרטיאקביץ' עד לשנת 1959 היה נחשב לבוגד שהעביר את שמות חברי הארגון לגרמנים (למרות שהוצא להורג עם רוב חברי הארגון בשנת 1943). בשנת 1960 לאחר ששמו טוהר הוענק לו עיטור סובייטי והוא הוחזר רשמית לרשימת חברי הארגון.
בשנת 1946 אלכסנדר פדייב כתב ספר ועל בסיס הספר בשנת 1948 צולם סרט בבימוי של סרגיי גרסימוב. במשך שנים הספר של פדייב נכלל בתוכנית שיעורי ספרות בבתי הספר של ברית המועצות. בספר של פדייב אולג קושבוי נמצא במרכז העלילה וכתוצאה מפופולריות הספר והסרט שצולם על בסיסו, אולג קושבוי הפך להיות לחבר ארגון המפורסם בקרב הציבור הסובייטי.
בעיר קרסנודון הוקם מוזיאון על הארגון שפועל גם כיום.
רכישת אלסקה

שטר רכישת ארצות הברית של אלסקה מידי הרוסים - צ'ק על סך 7.2 מיליון דולר ארצות הברית
אלסקה - המדינה הגדולה מבחינת שטח והצפונית ביותר של ארצות הברית. נמצאת בקצה הצפון-מערבי של יבשת אמריקה, צפון-מערבית לקנדה
רכישת אלסקה הייתה עסקה לרכישת קרקעות בשנת 1867, בה רכשה ארצות הברית את אמריקה הרוסית מהאימפריה הרוסית. השטח, שגודלו 1,518,800 קמ"ר, נקנה תמורת זהב בשווי 7.2 מיליון דולר. על אדמה זו הוקמה אלסקה, המדינה ה-49 של ארצות הברית.
האימפריה הרוסית החלה לבסס את שלטונה באזור אלסקה במחצית השנייה של המאה ה-18, אך מעט מאוד רוסים התיישבו בה. בשוך הקרבות של מלחמת קרים, החל אלכסנדר השני, קיסר רוסיה לחפש אחר רוכשים פוטנציאליים לשטחים הרוסיים באמריקה, מאחר שהבין שלא יוכל להגן עליהם בעתיד מפני יריבתו הגדולה באותה התקופה - האימפריה הבריטית. עם תום מלחמת האזרחים האמריקנית, מזכיר המדינה האמריקאי, ויליאם סיוארד, והשגריר הרוסי בוושינגטון די. סי., אדוארד דה סטייקל, החלו במשא ומתן לרכישת אלסקה; השניים הגיעו להסכם ב-30 במרץ 1867, והוא אושרר על ידי הסנאט האמריקאי ב-18 באוקטובר באותה השנה.
התגובות לרכישה בארצות הברית היו חיוביות ברובן, ורבים האמינו שהשליטה באלסקה תהווה בסיס להתרחבות המסחר האמריקאי למזרח אסיה. מספר פוליטיקאים כינו את הרכישה בתור "השטות של סיוארד" (Seward's Folly) או "המקרר של סיוארד" (Seward's Icebox), מאחר שהאמינו שמדובר בשטח חסר תועלת. כמעט כל המתיישבים הרוסים עזבו את אלסקה לאחר הרכישה - תושבים מעטים מאוד אכלסו את האזור עד שהחלה בהלת הזהב בקלונדייק ב-1896. תחילה נשלטו השטחים החדשים על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית; ב-1884 הפכו השטחים למחוז שנשלט על ידי הממשלה הפדרלית; ב-1912 הוכרזו בתור הטריטוריה של אלסקה; ולבסוף, ב-1959 הוכרזה כמדינה ה-49 בארצות הברית.
רקע

באותה התקופה שטחי אלסקה נודעו בשם אמריקה הרוסית, אשר עיקר תושביה היו סוחרי פרוות שהגיעו אליה מסיביר. ב-1732 הגיעו הסוחרים הראשונים לאזור וב-1799 קיבלה החברה הרוסית-אמריקאית צ'רטר קיסרי למסחר בפרוות. לא הוקמה באזור מושבה, אך נשלחו אליה מיסיונרים של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית על מנת שיפיצו בה את הנצרות וייבנו בה כנסיות. כ-700 מהגרים העניקו לרוסיה את הריבונות על שטח בן מאות אלפי קמ"ר. ב-1821 הוציא הצאר אלכסנדר הראשון אוקאז המכריז על ריבונות רוסית על כל חופי האוקיינוס השקט בצפון אמריקה שמצפון לקו רוחב 51 צפון; כמו כן, האוקאז אסר על ספינות זרות להיכנס לטווח 185 קילומטרים משטח זה. מזכיר המדינה האמריקאי, ג'ון קווינסי אדמס, התנגד בתוקף לאוקאז, שהיווה איום הן למסחר והן לשאיפות הטריטוריאליות של ארצות הברית. מאחר שהיה מעוניין ביחסים טובים עם ארצות הברית, הסכים אלכסנדר לחתום על האמנה הרוסית-אמריקאית של 1824; האמנה צמצמה את השטח עליו טענה רוסיה בעלות מצפון לקו הרוחב 54°40 צפון ואפשרה לספינות אמריקאיות לעגון בנמלי רוסיה.
שטחים אלה היו שייכים לרוסים ואלה החכירו את השטחים לארצות הברית. הצאר הרוסי אלכסנדר השני ראה באלסקה מטרד בלבד, משום ששימשה רק כמקור לפרוות והייתה מרוחקת מרוסיה וקשה להגעה.
בין השנים 1854-1856 התרחשה מלחמת קרים בין האימפריה הרוסית לבין האימפריה העות'מאנית, בריטניה, צרפת וממלכת סרדיניה. בתום המלחמה הייתה רוסיה שקועה בחובות ועל כן חיפשה מקורות מימון. מזכיר המדינה האמריקני ויליאם סיוארד יזם את רכישת אלסקה ושכנע את הסנאט האמריקני לרכוש את השטח בהמשך. מהלך זה היה ביטוי למגמת ההתרחבות ולאידאולוגיית הייעוד הגלוי שאפיינו את ארצות הברית מתחילת המאה ה-19.
גורם נוסף שתרם להחלטה האמריקאית לרכוש את אלסקה, היה האיום הבריטי על גבולה הצפוני של ארצות הברית. בשנת 1867 החליטה בריטניה לאחד את מושבותיה בצפון אמריקה ולאפשר להן להקים ממשל עצמי - ובכך ליצור את קנדה של ימינו. מהלך זה התפרש על ידי מזכיר המדינה של ארצות הברית כאיום מצפון, והוא ביקש לרכוש את אלסקה כמשקל נגד לאיחוד הקנדי.
הרכישה

המשא ומתן התנהל בין מזכיר המדינה האמריקני ויליאם סיוארד ובין הציר הרוסי בארצות הברית, הברון אדוארד דה סטייקל.
ב-30 במרץ 1867 נחתמה האמנה בין הצדדים לרכישת 1,600,000 קמ"ר משטחי אלסקה תמורת 7,200,000 דולרים. וב-9 באפריל 1867 אישר הסנאט האמריקני את האמנה בהשפעת מזכיר המדינה ויליאם סיוארד. באלסקה חוגגים את הרכישה ביום השני האחרון של מרץ, הנקרא יום סיווארד.
העברת השליטה בפועל התבצעה ב-18 באוקטובר 1867, וביום זה נחגג יום אלסקה לציון האירוע החגיגי של העברת השליטה לארצות הברית.
תגובות פנים אמריקאיות

רכישת אלסקה, בניגוד לרכישות הקודמות, לא הייתה פופולרית. ראיה לכך ניתן למצוא בהצבעת הסנאט לאישור עסקת הרכישה - אשר התקבלה בהפרש של קול אחד בלבד. ההתנגדות לרכישה באה גם מקרב חלק מן הציבור, אשר האשים את המזכיר סיוארד בבזבוז כספי הציבור לשווא. לעסקה ניתנו שמות גנאי שונים כמו "קופסת הקרח של סיוארד" או "השטות של סיוארד", שנבעו מן התחושה שהיה זה מעשה מטופש לשלם כל כך הרבה כסף תמורת שטחי אדמה כה רחוקים. עם זאת, לאחר כשלושים שנים התברר שהייתה זו עסקה משתלמת. בקיץ 1897 נמצאו מרבצי זהב בקלונדייק שבטריטוריות יוקון השכנה הממוקמת בקנדה. בעקבות זאת פרצה בהלת הזהב של 1897 בקנדה, ובמקביל החלה כריית זהב גם בשטחי אלסקה.
בשנים מאוחרות יותר התברר כי באלסקה שפע של חומרי גלם טבעיים כגון נפט, גז טבעי ופחם כמו גם בולי עצים ודגי סלמון. במבט לאחור, רכישת אלסקה היא אחת מעסקאות המקרקעין המשתלמות ביותר בהיסטוריה. מדובר בעסקה משתלמת ביותר גם אם לוקחים בחשבון רק את עתודות הנפט שבאלסקה. בנוסף לכך, רכישת אלסקה סיימה את הנוכחות הרוסית בצפון אמריקה, פעולה שהשפיעה באופן משמעותי על המערך האסטרטגי בין ארצות הברית וברית המועצות בתקופת המלחמה הקרה.
מיתוסים ברוסיה על המכירה

ברוסיה של ימינו ישנם מיתוסים רבים סביב סיפור מכירת אלסקה. ישנם המאמינים כי אלסקה נמכרה בעצם על ידי יקטרינה הגדולה, שהייתה קיסרית האימפריה הרוסית מאה שנה לפני החתימה על האמנה. לפי אמונה זאת, אלסקה לא נמכרה אלא הושכרה לתקופה של 99 שנה, והשלטון ברוסיה סירב לקבל אותה בחזרה. עוד נטען שרוסיה מעולם לא קיבלה כסף על המכירה. לפי מיתוס אחר, הדוברה הבריטית אורקני העבירה את הזהב לסנט פטרבורג, אולם הוטבעה בים הבלטי ולא נמצאה מעולם.
הערות שוליים

↑  מהוון לכ-133 מיליון דולר בשערי 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292902205171  LCCN: sh85003142
חוקת הפדרציה הרוסית

| --- | --- |


 פרטי החוק
 מדינה:  רוסיה 
 כינוי:  החוקה הרוסית
 שם רשמי:  חוקת הפדרציה הרוסית
 גוף מחוקק:  האספה הפדרלית של רוסיה
 שטחים שעליהם חל החוק:  רוסיה 
 רקע לחקיקה:  המשבר החוקתי 1993 משאל עם 1993 משאל עם 2020
 מטרת החוק:  הסדרת חוקה עדכנית
 תיקונים לחוק:  2008, 2020
 תאריך תחולה:  25 בדצמבר 1993
 חוקת רוסיה בפורטל הממשלה (ברוסית)
 
חוקת הפדרציה הרוסית אומצה במשאל עם ב-12 בדצמבר 1993, והחליפה את חוקת ברית המועצות שנכנסה לתוקף באפריל 1978, ואת שיטת השלטון שהתקיימה ברוסיה בין 1991 עד שנערך משאל העם.
מתוך כל בעלי זכות הבחירה, השתתפו במשאל העם 58,187,755 (54.8%), ומתוכם הצביעו בעד אימוץ החוקה 32,937,630 איש.
היסטוריה

לאחר התפרקות ברית המועצות ירשו הרפובליקות שהרכיבו אותה את חוקת ברית המועצות. רבים ברוסיה (כמו גם ברפובליקות האחרות) טענו כי החוקה הסובייטית מיושנת וכי יש צורך בכינון חוקה חדשה שתשקף את העקרונות של רוסיה כיום.
השאלה המרכזית בעניין החוקה הייתה איזה משטר דמוקרטי להקים: הנשיא ילצין קרא להקמת משטר נשיאותי עם סמכויות רבות לנשיא. ביוני 1993 הוציא ילצין צו המקים ועדה חוקתית מיוחדת שתבחן את החוקה שהוא הציע באפריל של אותה שנה, על מנת שיוכלו להציע אותה במשאל עם.
החוקה נועדה לעקוף את הפרלמנט, שעבד באותה עת על חוקה משלו. כצפוי, שתי החוקות נגדו אחת את השנייה בעניין יחסי רשות מבצעת-רשות מחוקקת: בעוד שילצין הציע להקים משטר נשיאותי עם כוח רב יותר לרשות המבצעת על חשבון המחוקקת, הפרלמנט שאף להקים משטר שיקצץ בסמכויות הנשיא ויעניק סמכויות גדולות יותר לרשות המחוקקת. הוועדה שילצין הקים, שהורכבה מנציגים של מפלגות וארגונים חברתיים רבים אישרה את הבאת החוקה למשאל עם בעוד שהפרלמנט הצביע נגד זה ותמך באישור החוקה שלו. בסוף ספטמבר 1993, ילצין הגיב למבוי הסתום שנוצר בעניין יחסי הרשות מבצעת-מחוקקת בחזרה על ההכרזה על קיום משאל עם בעניין החוקה שהציע, אך הפעם הורה גם על פיזור הפרלמנט וקיום בחירות חדשות. הפרלמנט, קונגרס נציגי העם, קיים פגישת חירום ואישר את מינוי סגן נשיא רוסיה אלכסנדר רוצקוי לנשיא, והצביע להדיח את ילצין.
בוריס ילצין, שנהנה מתמיכת הצבא שלח כוחות צבא לכתר את בניין הפרלמנט. אף על פי כן 180 נציגים סירבו לעזוב את הבניין. לאחר שבועיים קרא הנשיא שהפרלמנט מינה, אלכסנדר רוצקוי, להילחם בכוחות שילצין שלח. מהומות, שרפות והרס של רכוש היו לתוצאה במספר מקומות במוסקבה. ביום שלמחרת הורה שר ההגנה פבל גרצ'ב לטנקים לירות לעבר בניין הפרלמנט וכוחות צבא כבשו את הבניין וחלקים נוספים בעיר. לבסוף ניצח ילצין: בדצמבר 1993 אושרה חוקת רוסיה במשאל עם. אחוז ההשתתפות בהצבעה עמד על 54.8% כאשר הכמות המינימלית היא 50% מבעלי זכות ההצבעה. 58.4% מהמצביעים הצביעו בעד החוקה. החוקה החדשה הכריזה על רוסיה כמדינה דמוקרטית, פדרלית, מבוססת על שלטון החוק, עם צורת ממשל רפובליקנית. הכוח מתחלק בין הרשות המבצעת, המחוקקת והשופטת.
ב-2008 אישרה האספה הפדרלית להאריך את כהונת הנשיא מ-4 ל-6 שנים, ואת כהונת הדומה הממלכתית מ-4 ל-5 שנים.
בנאום מצב האומה שנשא ולדימיר פוטין בינואר 2020 הוא העלה את החשיבות בהכנסת תיקונים לחוקה, בין השאר הוצע כי מועמד לנשיאות מחויב להיות תושב רוסיה 25 שנים קודם להגשת מועמדות ונאסר עליו להחזיק באזרחות כפולה. חרף היותה רפובליקה נשיאותית חזקה, הציע פוטין להעניק סמכויות רחבות יותר לפרלמנט, בין השאר את תפקיד מינוי ראש הממשלה וסגניו, כשכיום הוא ממונה על ידי הנשיא. תיקונים אלה מועמדים להצבעה עממית במסגרת משאל עם. אחוז ההשתתפות בהצבעה עמד על 65% כאשר הכמות המינימלית היא 50% מבעלי זכות ההצבעה. 77.92% מהמצביעים הצביעו בעד הכנסת התיקונים לחוקה. התיקונים לחוקה הכריזו על רוסיה כמדינה דמוקרטית, פדרלית, יראת-אל ויורשתן של כלל המדינות הרוסיות, מאז רוס של קייב.
מבנה החוקה

חוקת הפדרציה הרוסית מחולקת לשני חלקים:
מבנה החוקה > חלק ראשון

יסודות המערכת החוקתית
חירויות וזכויות אדם ואזרח
הפדרציה הרוסית
נשיא רוסיה
האספה הפדרלית
הממשלה
מערכת המשפט
ממשלים עצמיים מקומיים
שינויים בחוקה
מבנה החוקה > חלק שני

מסקנות
התיקונים לחוקה

התיקונים לחוקת רוסיה (2008)
התיקונים לחוקת רוסיה (2020)
2008-05-07
קרב אלמו

קרב אלמו (באנגלית: Battle of the Alamo, בספרדית: Batalla de El Álamo) התרחש במאה ה־19 בין רפובליקת מקסיקו לבין כוחות המורדים הטקסנים במהלך המהפכה הטקסנית. הקרב התרחש במבצר אלמו בסן אנטוניו, טקסס (שנודע באותה תקופה כ"San Antonio de Béxar") בחודשים פברואר-מרץ של שנת 1836, ובסופו נקטלו כל מגיניו האמריקנים עד האחרון שבהם. הקרב היה חלק מהמהפכה הטקסנית לעצמאותה של טקסס, בין רפובליקת מקסיקו וכוחות המרד הטקסנים בסן אנטוניו. טקסס באותה עת הייתה חלק מרפובליקת מקסיקו, חלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה, שקיבלה את עצמאותה מהשלטון הספרדי ב-1821.
תוכנית מבצר אלמו
רקע

ב-1823 הוקמה קולוניה אמריקנית בת 300 משפחות בטקסס, על גדותיו של נהר בראזוס. השאיפה של האמריקנים שהתיישבו שם הייתה להכניס את טקסס כאחת ממדינות ארצות הברית.
הגנרל אנטוניו לופס דה סנטה אנה, מפקד הכוחות המקסיקנים שהיה נשיא מקסיקו עד 1835, ראה בטקסס חלק חשוב מהרפובליקה שהנהיג, משתי סיבות עיקריות:
שמירה על מקסיקו גדולה וחזקה ביחס לארצות הברית המתפשטת מערבה, וטקסס הייתה נכס חשוב הן מבחינת אוכלוסייה והן מבחינת שטח.
טקסס הייתה מדינת עבדות.
האמריקנים לא צייתו לחוקי ממשלת מקסיקו, ובשנת 1830 כבר היו בטקסס כ-30,000 אמריקנים - מספר כמעט כפול ממספרם של המקסיקנים והאינדיאנים במקום. הגנרל סנטה אנה אסר את בואם של מתיישבים נוספים, והטיל הגבלות על ההתיישבות הקיימת. בעקבות החוקים המחמירים, אירעו כבר בקיץ של שנת 1835 תקריות אלימות ראשונות בין המתיישבים האמריקנים למקסיקנים, ובסוף אותה שנה יצא הגנרל המקסיקני מרטין פרפקטו דה-קוס כדי לדכא את ההתקוממויות, אבל נחל מפלה אחר מפלה מול אנשי טקסס. ב-11 בדצמבר של אותה השנה, נכנעו כאלף חיילים מקסיקנים שהיו תחת פיקודו והיו נצורים במצודת אלמו, לפני האמריקנים שצרו עליהם.
נשיא המדינה, הגנרל סנטה אנה, יצא בראש צבא חדש אל טקסס, וב-24 בפברואר נכנסו חילותיו אל העיר סן אנטוניו; מבצר אלמו - שהיה תחת שליטה אמריקנית, בפיקוד הקולונל ויליאם ב. טראוויס, ואנשי טקסס ג'יימס בואי ודייווי קרוקט - נמצא על גדתו המזרחית של נהר סן אנטוניו, והיה ממש ממול לעיר, ששכנה בגדה המערבית. סנטה אנה סילק אותו מדרכו, והחל במצור על המבצר. גדודי פרשים רכבו סביבו, מונעים כל אפשרות של בריחה, עד לרביעי במרץ, בו הגיעה תגבורת מקסיקנית לעיר סן אנטוניו, שכעת מנו הכוחות המוצבים בה כחמשת אלפים איש. במשך המצור סבל הצבא המקסיקני ממחלות ומעריקה מוגברת, אך ב-6 במרץ החליט הגנרל סנטה אנה להרים את הדגל האדום, שסימל את תחילתו של הקרב. כ-2500 חיילים מקסיקנים נעו לעבר אלמו, ובעלות השחר תקפו את המבצר.
מהלך הקרב

הקרב, מרגע הפריצה למבצר אלמו ועד לכיבושו בידי הכוח המקסיקני, נמשך כשעה וחצי בלבד. בפקודת היום האחרונה שהוציא מפקד המבצר - הקולונל ויליאם טראוויס - נכתב, כי "לעולם לא אכנע ולא אסוג... גמור עמי להחזיק מעמד ככל אשר אוכל ולמות כחייל, שלעולם אינו שוכח את חובתו כלפי כבודו שלו וכלפי כבוד ארצו. ניצחון - או מוות!" האמריקנים הנצורים קטלו מאות מאויביהם, אך הקרב היה חסר סיכוי מלכתחילה; החומה הצפונית נפרצה, ואחריה גם המנזר הפנימי. שארית המגינים התבצרו בכנסייה, אבל גם היא נפרצה מיד, והמקסיקנים הרגו את כל המורדים החמושים במבצר, כמאתיים איש. לוחמים ספורים נלקחו בשבי, אבל גם הם הוצאו להורג על ידי סנטה אנה וצבאו. ביניהם, על פי אחת הגרסאות, היה הגיבור העממי האמריקני דייווי קרוקט. בתום הקרב החיילים המקסיקנים ירו שוב ושוב בחיילים הפצועים והמתים, ובקושי רב הצליחו מפקדיהם לעצור את ההשתוללות. רק עבדים, נשים וילדים בודדים ששהו במקום נותרו בחיים. גם התוקפים שילמו מחיר כבד: כ-500 הרוגים ופצועים.
תוצאות הקרב

הקרב הוא אחד הקרבות החשובים בהיסטוריה האמריקנית המודרנית, ותוצאותיו השפיעו רבות על עיצוב ארצות הברית של ימינו: הגנת הגבורה על מבצר אלמו עוד נזכרת רבות בפי האמריקנים, ובטקסס נפוצה אז קריאת הקרב "זכרו את אלמו".
תוצאות הקרב > תוצאות צבאיות

למרות האובדן, עיכב הקרב את התקדמות הצבא המקסיקני של סנטה אנה, ואיפשר למצביא הטקסני סם יוסטון לאסוף חיילים ואספקה ולהתכונן לקרב סן חסינטו, שהתרחש ב-21 באפריל 1836, סמוך לנהר סן חסינטו (או סן חקינטו), ובו הוכה הצבא המקסיקני שוק על ירך. ניצחון המורדים הטקסנים הוביל לכיבושה של טקסס כולה, שהפכה לרפובליקה עצמאית שנקראה רפובליקת טקסס.
תוצאות הקרב > עצמאות מדינית

רפובליקת טקסס ביקשה באופן רשמי להצטרף לארצות הברית של אמריקה, אולם הם נתקלו בסירוב על ידי הקונגרס והממשלה הפדרלית, שהתנגדו לצרף מדינה נוספת שבה קיימת תופעת העבדות. הקונגרס דחה את צירופה של טקסס, מפני שראה את הפרשה כמזימה של תושבי הדרום, תומכי העבדות, להרחבת תחומי העבדות. במשך מספר שנים, הייתה טקסס רפובליקה עצמאית, וכונתה "מדינת הכוכב האחד", על שם דגלה, בו מופיע כוכב מחומש יחיד.
תוצאות הקרב > ההצטרפות לארצות הברית

ב-1845 הצטרפה טקסס כמדינה ה-28 של ארצות הברית.
דווקא צורך לאומי של ארצות הברית היה זה שהביא לבסוף לצירופה של טקסס: שייטות בריטיות החלו לפעול במימי מפרץ מקסיקו כדי להכין את השטח להשתלטות בריטית על מדינות המערב, אורגון וקליפורניה, ומטקסס ניתן היה לחלוש על המפרץ כולו, וכך יזם הנשיא ג'יימס פולק את כניסתה של טקסס לברית האמריקנית.
בתרבות

מורשת הקרב נותרה כסמל לעמידת גבורה בארצות הברית כולה, וב-1960 יצא לאקרנים סרט מלחמה בשם "האלמו", המתאר את הקרב, וכן את קרב סן חסינטו. בסמל טקסס מופיעה המימרה "REMEMBER THE ALAMO" (זכרו את האלמו), ובצדו האחורי מתואר בין השאר גם מבצר אלמו.
דייוויד בואי קרא לעצמו על שם הגיבור מקרב אלמו, ג'יימס בואי "וסכין הבואי המפורסמת שלו".
פיל קולינס נודע בכך שאסף מאות חפצים, ספרים ורישומים הקשורים לקרב. הוא כתב את הספר "אלמו ומעבר: מסע של אספן", שפורסם בשנת 2012. ב-26 ביוני 2014, במסיבת עיתונאים שנערכה באלמו, הכריז קולינס כי הוא תורם את כל האוסף שלו (אשר שוויו עמד על מאה מיליון דולר) למשרד הקרקע הכללי של מדינת טקסס.
בטרילוגיית חומריו האפלים מוזכר הקרב בעולם של ליירה.
בסדרת הטלוויזיה מנהרת הזמן הוקדש פרק 13 לקרב אלמו.
בסדרה טיימלס של נטפליקס הוקדש לקרב זה פרק 5 שבעונה הראשונה.
ב-1960 התפרסם שיר הקאנטרי "הבלדה לאלמו" (Ballad of the Alamo) שנכתב והולחן על ידי דימיטרי טיומקין ופול פרנסיס ובסטר. בגרסה זו השיר מושר על ידי הזמר מרטי רובינס.
צבי זוסמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1930 
 פטירה:  15 בנובמבר 2006 (בגיל 76 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 
צבי זוּסְמן (Zvi Sussman;‏ 1930 – 15 בנובמבר 2006) היה מראשוני כלכלני בנק ישראל, מנהל מחלקת המחקר שלו (1964-1977) ומשנה לנגיד בנק ישראל (1977–1981) ופרופסור לכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

זוסמן נולד בשנת 1930 באֶסֶן שבגרמניה. למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון (1955), שני (1959) ותואר דוקטור (1969). הדיסרטציה שלו התפרסמה כספר ("פער ושוויון בהסתדרות", מסדה, 1974).
עם הקמתו של בנק ישראל בשנת 1954 הצטרף זוסמן למחלקת המחקר של הבנק. משנת 1955 כיהן ככלכלן בכיר, בשנת 1962 התמנה לסגן מנהל המחלקה, מ-1964 היה מנהל משותף ומ-1970 עד 1977 מנהל המחלקה. ב-1975 עמד בראש ועדה לבדיקת הסדרי תוספת היוקר בישראל (שנודעה בשם "ועדת זוסמן"). ב-1977 מונה למשנה לנגיד בנק ישראל, וכיהן בתפקיד זה עד יולי 1981.
הצטרף לסגל החוג לכלכלה באוניברסיטת תל אביב[דרושה הבהרה]. היה חבר המרכז לחקר המדיניות החברתית בישראל.
עסק בחקר השכר ושוק העבודה בישראל. עמד בראש הוועדה לבחינת מערכת השכר בשירות הציבורי (שנודעה בשם "ועדת זוסמן"). הוועדה הוקמה בסוף שנת 1985, ובתחילת 1989 הגישה את המלצותיה, שעיקרן פישוט ניכר של השכר במגזר הציבורי והתאמת התגמול הניתן לעובד לתפוקתו, אך המלצותיה לא יושמו. בשנות ה-90 היה חבר ועדה שעסקה בסמכויות בנק ישראל ואופן קביעת הריבית על ידי נגיד בנק ישראל. הקמת ועדה מוניטרית לקביעת הריבית במשק, שהייתה ממסקנות הוועדה, יושמה בתיקון חוק בנק ישראל בשנת 2010.
בשנת 1967 ביקר את מדיניות הממשלה והבנקים המגינה על מפעלים כושלים ומונעת מהם לפשוט רגל ובכך להעביר הון ליוזמות רווחיות יותר.
בדצמבר 2004 הביע את עמדתו שהעוני בישראל אינו נובע מבטלנות של העניים, אלא מהשכר הנמוך המשולם לעובדים בלתי מיומנים.
בנו נתן זוסמן גם הוא כלכלן, פרופסור באוניברסיטה העברית, שניהל במשך קדנציה את חטיבת המחקר (2011–2017).
ספריו

פער ושוויון בהסתדרות: ההשפעה של האידאולוגיה השוויונית והעבודה הערבית על שכרו של העובד היהודי בא"י, רמת גן: מסדה, 1974.
צבי זוסמן, דן זכאי, שינויים במבנה השכר בשירות הציבורי בתקופת אינפלציה גוברת: 1974–1981, ירושלים: בנק ישראל – מחלקת המחקר, תשמ"ג 1983.
Floating with a high inflation - the Israel experience, Jerusalem: Bank of Israel, 1979.
Israel's economy: performance, problems & policies, London: Institute for Jewish Affairs and The Jacob Levinson Center of the Israel-Diaspora Institute for Jewish Affairs, 1986
הערות שוליים

↑  "Sussman, Zvi", The Hebrew University of Jerusalem. General information, 1972-1973, עמ' 446. כותרת עבודת הדוקטור: "The Policy of the Histadrut with regard to Wage Differentials: A Study of the Impact of Egalitarian Ideology and Arab Labour on jewish Wages in Palestine".
↑   פרוטוקול מס' 37 מישיבת ועדת הכספים (נוסח לא מתוקן), הכנסת החמש עשרה, אתר הכנסת, יום שני, כב' בחשון תש"ס, 1.11.99, שעה 10:00
↑  מאת אורה קורן, ‏פרופר וגילרמן: הסתרת דו"ח ועדת זוסמן - פריצת נורמות ציבוריות ותעתוע בציבור, באתר גלובס, 30 במרץ 1997
↑  דני בלוך, המעמד החדש - פושטי רגל, דבר, 17 במרץ 1967; המשך.
↑  מוטי בסוק, המשנה לנגיד לשעבר זוסמן: נתניהו טעה, מרבית העניים עובדים ונהפכים לאביונים, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300856005171  CiNii: DA06430953  ISNI: 0000 0000 7707 9520  LCCN: n85360861  SUDOC: 058657959  VIAF: 107505230   WorldCat (עם VIAF): 107505230
סינכרוטרון

סינכרוטרון הוא מאיץ חלקיקים מעגלי שחלקיקים טעונים מואצים בו באמצעות שדות חשמליים משתנים, וסיבוב קרן החלקיקים מתבצע באמצעות שדות מגנטיים. סינכרוטרונים משמשים לשתי מטרות: ניסויי התנגשות חלקיקים ובחינת התוצרים, וניסויי קרינה סינכרוטרונית שנפלטת מחלקיקים טעונים שנעים במסלול מעגלי. המבנה המעגלי של הסינכרוטרון קרוי גם טבעת אחסון, משום שניתן לשמור בו חלקיקים בתנועה מעגלית במשך זמן רב. למעשה, המהירות והאנרגיה של החלקיקים בטבעת האחסון נותרת קבועה ומטרת השדה החשמלי לפצות על אובדן אנרגיה כתוצאה מקרינה סינכרוטרונית.