הקונגרס הערבי-פלסטיני
הקונגרס השלישי, חיפה 1920

בספטמבר 1920 נערכה בירושלים פגישה של האגודות, אליה הוזמנו נציגים מהמרכזים העירוניים האחרים בארץ, ובה נבחר מוסא כאזם אל-חוסייני לנשיא הארגון ולצדו ועד כלל-ארצי. בנוסף, פורסמה קריאה לכינוס נכבדי המוסלמים והנוצרים בארץ, שזכתה להיענות חיובית. היה זה היסוד לכינוס הוועידה הפלסטינית השלישית. עם ועידה זו הפכו האגודות המוסלמיות-נוצריות למסגרת הארגונית העיקרית של התנועה הלאומית הפלסטינית.
הקונגרס השלישי התכנס בחיפה בין ה-13 ל-19 בדצמבר 1920. נכחו בו 37 צירים (17 מהם מחיפה), ודיוניו נמשכו שישה ימים. נעשה מאמץ להפוך אותו למפגן אחדות בין המוסלמים והנוצרים, ולשם כך סלימאן את-תאג'י אל-פארוקי, העאלם המוסלמי מרמלה, בולוס שחאדה, יווני-אורתודוקסי מרמאללה, והכוהן בסיליס, ראש העדה הקתולית, נשאו זה אחר זה דרשות בשבח האחדות הן ביום שישי במסגד של חיפה והן ביום ראשון בכנסייה.
מזכירי הוועידה השלישית היו אחמד אל-אמאם (מוסלמי) וודיע אל-בוסתאני (מרוני), שניהם מחיפה. לנשיא הקונגרס נבחר מוסא כאזם אל-חוסייני.
החלטות הקונגרס היו:
תביעה מממשלת בריטניה "לכונן ממשלה של בני הארץ (וטניה), האחראית בפני מועצה מייצגת (מג'לס ניאבי), אשר העם הדובר ערבית ושישב בפלסטין עד ראשית המלחמה יבחר בחבריה, כפי שהדבר נעשה בעיראק ובעבר הירדן". כלומר: הגדרת השלטון על ארץ ישראל כמו המנדט הבריטי על מסופוטמיה, הכולל הקמת פרלמנט.
הקמת מדינה ערבית עצמאית, לפי הבטחת מכתבי חוסיין-מקמהון.
גינוי הצהרת בלפור כנוגדת "חוקי אלוהים ואדם", והוקעת רעיון "הבית הלאומי לעם היהודי" כלשון הצהרת בלפור וכתב המנדט.
דרישה לבטל את הצעדים שננקטו מכוח מדיניות הצהרת בלפור: את ההכרה בהסתדרות הציונית העולמית כגוף רשמי המייצג את היהודים בארץ ישראל, את התרת העלייה של יהודים לארץ ישראל, ואת הגדרת העברית כשפה רשמית בשטח המנדט. כמו כן, התנגדות להשלמה עם מציאותו של הדגל הציוני ועם כהונת מנהיגים ציוניים בתפקידים עליונים בממשלה.
הגדרת הממשל הבריטי כבלתי חוקי, כיוון שחבר הלאומים לא אשרר את כתב המנדט.
תביעות לפתיחה מחדש של הבנק החקלאי, התרת יצוא הדגנים (שנאסר בשל המחסור בארץ ובארצות השכנות), והטבת מצב האסירים בבתי הסוהר.
כדי לבצע את ההחלטות הללו, נבחר גוף בן תשעה חברים. בתחילה הוא כונה "ועד מרכזי", אולם מהר מאוד נודע בכינוי "הוועד הפועל של הוועידה הערבית הפלסטינית". בראשו עמד מוסא כאזם אל-חוסייני וסגנו היה עארף א-דג'אני. הוא הוקם כאחת מהחלטות הקונגרס והיה למוסד הפוליטי העליון של הפלסטינים וייצג אותם אל מול שלטונות המנדט הבריטי. אל-חוסייני נבחר לכהן כיושב הראש שלו עד יום מותו.
בוועידה השלישית לא היה אף אזכור לתביעה לאחדות עם סוריה או לשם התואר "סוריה הדרומית".
ב-18 בדצמבר שלחה הוועידה השלישית הודעה אל הנציב העליון. הייתה זו הפעם הראשונה שבה העלו הפלסטינים את דרישותיהם על בסיס "החוזה האנגלי-ערבי" מ-1915 (התכתבות חוסיין-מקמהון), בו לכאורה הובטחה לערבים עצמאות בשטח הכולל גם את ארץ ישראל. טענתם זו לא נזכרה בכל העצומות ומכתבי המחאה שהגישו עד אותה עת לשלטונות הבריטים מנובמבר 1918, אולם החל מוועידה זו, היא חזרה ונשנתה בכל פניותיהם אל העולם. בדו"ח שהעבירה אל הנציב העליון, הביעה הוועידה את מחאתה על כך "שבריטניה לקחה על עצמה את הסמכות לחוקק חוקים, וזאת בהיעדר מועצה מחוקקת של נציגים נבחרים ולפני קבלת החלטת חבר הלאומים"; על כך שבריטניה הכירה בהסתדרות הציונית כארגון רשמי; על כך שבריטניה מכניסה "מהגרים ציוניים", משתמשת בעברית כשפה רשמית, ועוברת בשתיקה על קיומו של דגל ציוני; על כך שבריטניה מינתה מועצה מייעצת "כדי ליצור את הרושם, כי יש בפלסטין מועצה מחוקקת, המייצגת את האוכלוסייה"; ועל "הימצאותם של מנהיגים ציוניים בעמדות הבכירות [של המינהל הבריטי], למרות שפלסטין זו היא הארץ המקודשת לשני העולמות - הנוצרי והאסלאמי - ואין להעביר את ענייניה לידיים שאינן מוסלמיות או נוצריות".
לאחר התכנסות הקונגרס, הטילה ממשלת המנדט ספק בהיותו נציג אמיתי של האוכלוסייה הפלסטינית. בסוף דצמבר השיב על כך אל-חוסייני: "צירי הוועידה המתכנסת בחיפה חלקם נבחרו על ידי האגודות המוסלמיות-נוצריות והאגודות והמועדונים האחרים, שנתכוננו בצורה המסודרת ואשר ייצגו את כל התושבים לפני הוועדה האמריקנית והממשלה המרכזית בכל העניינים; חלקם האחר נבחרו על ידי נכבדי הארץ ונשואי־פניה, שיח'י השכונות והכפרים ונציגי העדות השונות... על יסוד זה יתברר להוד־מעלתו הנציב העליון כי הוועידה נבחרה על ידי העם, כי היא מייצגת את הרוב המוחלט של העם הפלסטיני, המוסלמי והנוצרי, וכי היא מאגדת בתוכה את נכבדי הארץ ונשואי פניה, אשר ייצגוה בכל עת וזמן".