stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב שכם (2002)

הקרב בשכם 2002 היה מאבק שהתנהל בתחילת חודש אפריל, 2002 בין כוחות צה"ל ובין קבוצות חמושים פלסטינים מפלגי הפת"ח, החמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני במסגרת "מבצע חומת מגן". הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של צה"ל, שהסב אבדות כבדות למחבלים, לעומת הרוג ישראלי אחד, רס"ן אסף אסולין שנהרג מירי דו-צדדי. הקרב נחשב לאחד הקרבות המוצלחים ביותר של צה"ל במבצע חומת מגן, אך הוא לא זכה לבולטות בתקשורת עקב הקרב הקשה בג'נין.
רקע

מכל ערי יהודה ושומרון, שכם נחשבה כעיר בעלת פוטנציאל הסכנה הגבוה ביותר עבור כוחות צה"ל. המטה הכללי של צה"ל חשש מהסתבכות הכוחות בעיר ובעיקר באזור הקסבה בשכם שהיא מקום צפוף ביותר המקשה מאוד על ביצוע פעילות מבצעית. מהעיר נשלחו עשרות מחבלים מתאבדים מטעם הפת"ח והחמאס לתוך תחומי ישראל וביצעו את הפיגועים הקשים ביותר באינתיפאדה השנייה.
למרות הפשיטה המוצלחת למחנה הפליטים בלאטה בעיר, הפיקוד הצבאי חשש ממאות חמושים פלסטינים שהתבצרו בעיר שעשויים היו לגרום לאבדות קשות בקרב החיילים. המשימה שהוטלה על אוגדת מילואים מבצעית, עברה בסופו של דבר לידיה של אוגדת אזור יהודה ושומרון. מפקד האוגדה באותה תקופה, יצחק גרשון, קיבל למשימה כוחות מתוגברים של חי"ר מחטיבת הצנחנים ומחטיבת גולני בנוסף לגדוד חרוב ולחטיבת יפתח מחיל השריון.
לקראת הפעולה התאמן גדוד 890 של הצנחנים, בפיקודו של סא"ל אמיר ברעם, במשך 3 ימים באתר בנייה של חברת א. דורי הסמוך לנתניה, כדי לדמות את אופי הלחימה במחנות הפליטים בשכם. לפני הפעולה דובר על ניסיון של מרד בקרב מחלקת המילואים המשוריינת בטענה שלא אומנו באופן ראוי לקראת לוחמה בשטח בנוי, לאחר דין ודברים עם הפיקוד העליון שוכנעו לבסוף לוחמי השריון להצטרף למבצע.
מהלך הקרב

הקרב החל בהתקפה של שני גדודים בו זמנית על אזור הקסבה, הגדודים השתמשו בשתי שיטות לחימה שונות.
הכוחות מחטיבת גולני פשטו על האזור בגיבוי של נגמ"שי אכזרית, הפשיטה המהירה שאותה לא צפו הפלסטינים, הביאה לנהירה המונית של חמושים אל אזור מערב העיר שבו החלו לפעול באותה העת הכוחות מחטיבת הצנחנים.
במהלך קרב ההשתלטות על החלק המזרחי של העיר נתקלה החטיבה בעשרות מטענים שהונחו על הצירים, בתוך משאיות תופת ובמעבירי מים שעל הכביש. את המטענים נטרלו כוחות של חיל ההנדסה הקרבית.
הפלסטינים החמושים התפצלו לקבוצות קטנות של שניים עד ארבעה לוחמים אשר תפקידם היה לפקד על האזור בו שהו, מטעני חבלה הונחו בין סמטאות העיר ועמדות הירי המאוישות היו מוכנות לפקודה. מפקד גדודי חללי אל-אקצא באזור נאסר באדווי צוטט בתחילתו של הקרב: "אנו מחכים לחיילי צה"ל שיצאו מהרכבים הממוגנים שלהם וילחמו איתנו פנים אל פנים על האדמה".
כוחות הצנחנים התקדמו בצעדים זהירים, בשטח הוחלט שכל מספר דקות יישלח כוח מבצעי קטן במטרה להשתלט על הבתים שבאזור הקסבה. טקטיקת לחימה זו העמידה את החמושים הפלסטינים בחוסר אונים, משום שאם הם היו פותחים באש אל עבר החוליות הקטנות הם היו חושפים עצמם לאש צלפים ישראלית שהמתינה מהצד השני, ואם הם לא היו יורים, היו נפגעים מהירי של החוליות הקדמיות של צה"ל. החוליות הקטנות הסתייעו גם במסוקי קרב שחיפו עליהם בירי טילים בכל עת הלחימה.
ב-8 באפריל, לאחר שלושה ימי לחימה, הראו הפלסטינים סימנים של התשה וכניעה. לטענת מפקד כוחות הצנחנים בשטח אל"ם אביב כוכבי, הרמטכ"ל שאול מופז לא היה מרוצה מהעובדה שערים פלסטיניות נוספות כקלקיליה וטולכרם נכנעו לכוחות צה"ל כמעט ללא אבדות.
טענתו של מופז הייתה שהיה עדיף לא להשאיר חמושים בשכם ללא כל טיפול, משום שלבטח אחרי הנסיגה החמושים שנכנעו כביכול, יחזרו לעסוק בפעילות חבלנית. לאור ההתפתחויות בעיר, ההסכמה על סיום המבצע באה באיחור של שעתיים, שבהם נתקלו כוחות הצנחנים במחבלים בעיר והרגו אותם.
לאחר ההשתלטות המהירה על העיר, הוחל בסריקה שיטתית בת חודש של העיר והקסבה לאיתור מחבלים, מעבדות נפץ ואמצעי לחימה.
תוצאות הקרב

במהלך הקרב נהרג חייל ישראלי אחד (מפקד פלחה"ן צנחנים, רב-סרן אסף אסולין) מאש דו-צדדית, האבדות בצד הפלסטיני היו 78 חמושים הרוגים, מאות פעילי טרור נעצרו.
הפעילים הבכירים נאסר עוויס (פת"ח) וחוסאם בדראן (חמאס) אשר ניהלו את המערכה בצד הפלסטיני נמלטו לאזור מזרח טובאס ונתפסו שבוע לאחר מכן.
כוחות צה"ל שפעלו באזור דיווחו על חשיפת מספר רב של מעבדות נפץ וחבלה. על פי דיווח של ארגון "אונסק"ו" מאות בתים ניזוקו בעת הקרב, ביניהם ארבעה שנהרסו עד היסוד, האו"ם העריך את נזקי הקרב בשווי 110 מיליון דולר.
לקריאה נוספת

עמוס הראל ואבי יששכרוף, "המלחמה השביעית", הוצאת ידיעות ספרים, 2004, עמודים 251, 252.
הערות שוליים

↑  עמוס הראל ואבי יששכרוף, "המלחמה השביעית", הוצאת ידיעות ספרים, 2004, עמודים 251.
↑  עמוס הראל ואבי יששכרוף, "המלחמה השביעית", הוצאת ידיעות ספרים, 2004, עמודים 252.
↑  אבי רוזנפלד וגל פרל פינקל, לבוא חזקים - הצורך לפעול בצפיפות טקטית, מרכז דדו, ‏ 23 בדצמבר 2021.
↑  ד"ר אורי מילשטיין, ‏תחקיר: כך הצליח צה"ל למנוע מעורבות איראנית בשטחים באינתיפאדה השנייה, באתר מעריב אונליין, 26 במרץ 2016
↑  יוסי יהושוע, רב סרן אסף אסולין: עמד להתחתן, באתר ynet, 10 באפריל 2002
יוסף חיים שרבני

| --- | --- |

 לידה:  1906 ה'תרס"ז העיר העתיקה ירושלים
 פטירה:  י"א בניסן ה'תשל"ט  (בגיל 73 בערך) ירושלים
 מקום קבורה:  הר הזיתים
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  ירושלים
 השתייכות:  חרדים ספרדיים
 תחומי עיסוק:  חושן משפט
 רבותיו:  הרב עזרא עטיה
 בת זוג:  שולמית סול לבית טלבי
 אב:  יהושע שרבני 
 צאצאים:  רבי ראובן שרבני, רבקה ורדי, הרב אליהו אבא שאול, הרב בן ציון אטון
 
 תפקידים נוספים:  מייסד ישיבת המקובלים אמת ושלום
 
רבי יוסף חיים שרבני (ה'תרס"ז – י"א בניסן ה'תשל"ט) היה ר"מ בישיבת פורת יוסף, ומקים ישיבת המקובלים אמת ושלום.
ביוגרפיה

רבי יוסף חיים נולד בשנת ה'תרס"ז לרבי יהושע ולהדסה מסעודה בעיר העתיקה בירושלים. בצעירותו למד אצל אביו, ובהמשך למד בישיבת פורת יוסף אצל רבי עזרא עטיה.
בו' בניסן תרפ"ח נשא את שולמית סול לבית טלבי, בת ליוצאי ביטולה. הזוג התגורר בשכונת בית ישראל.
לאחר תקופה נקרא רבי יוסף ללמד בישיבת פורת יוסף וחזר להתגורר בעיר העתיקה, במתחם הישיבה.
עיקר עיסוקו היה בשולחן ערוך חושן משפט אותו למד בהנחיית רבי עזרא עטיה, שאף שימש מטעמו כבוחן ובודק בבתי דינים שתחת סמכותו.
מחמת עניותו ודחקותו חפץ רבי יוסף חיים ללמוד ולעבוד במכון הארי פישל אך נענה בסירוב מחמת הביקוש הרב להתקבל למקום, רבי שמשון מטפליק ידידו של רבי יוסף חיים ביקש מהמנהל הרב דב קוק לקבלו למכון והוא נתן את אישורו, בקשתו הייתה חריגה בשל המצב הרגיש בין העדה החרדית לתומכי הרב קוק.
במכון הארי פישל, השתתף בין השאר בעריכת גיליונות הלכה פסוקה, בכתב ידו נשארו מערכות בחושן משפט שכתב לצורך לימודיו שם, וכן דרשות על התורה ולאירועים שונים.
רבי יוסף חיים למד בחברותא עם רבי יוסף כהן, לימודם הרגיל היה לפחות שתים עשרה שעות ונמשך בדרך כלל כשמונה עשרה שעות ברצף ללא הפסקה.
במשך עשרות שנים היה המחנך והמלמד הבכיר בתלמוד תורה בני ציון, שהוקם על ידי ועד העדה הבוכרית בירושלים, בשנות התר"ן, ובדרכו העיונית העמיד מאות תלמידים, אשר רבים מהם עלו ללמוד בעיקר בישיבת פורת יוסף.
בזקנותו חפץ ללמוד את תורת הקבלה אך לאחר שנתנסה בה נאמר לו שסגנון לימודו יקשה עליו להבינה. לצורך כך, ייסד את ישיבת המקובלים "אמת ושלום".
הרב שרבני נשא הספדים על רבני תקופתו עשרות מהם נדפסו בכתבי עת, בספר ישיבות בגדד ובמקומות אחרים.
ילדיו

קלרה, נישאה לרבי שבתי אטון
הדסה, נישאה לרבי בן-ציון אבא-שאול
רבי יצחק, שימש כראש כולל ישועות יעקב
רבי שמואל, שימש כראש כולל ישועות יעקב
רבי משה שרבני, ר"מ בקריית נוער (נפטר בתמוז ה'תשפ"ג)
רבי ראובן ר"מ בישיבת יקירי ירושלים, חבר הנהלת "רשת החינוך התורנית" ועוד.
מנכדיו: רבי יעקב שרבני ראש ישיבות אהל יוסף ואוצרות התורה, רבקה ורדי, רבי יהושע שרבני ר"מ בישיבת קול תורה, הרב אליהו אבא שאול ראש ישיבת אור לציון, הרב בן ציון אטון ראש ישיבת ראשית חכמה, ועוד.
מאחיו: רבי דוד שרבני רבה של קולומביה, רבי שלמה מלמד בישיבת פורת יוסף, ורבי שאול דיין בבית דין של הרב עזרא עטיה.
כתביו

דברי תורתו נדפסו במספר מקומות, בעיקר במאספים תורניים, הספר אור לציון על מסכת מכות נכתב יחד עם חתנו הרב בן ציון אבא שאול בלימוד משותף.
בעניין הגדת עדות בעד אחד, קובץ בית של תורה, עמ' יב, באתר אוצר החכמה
בדין נמצא אחד מהעדים רוב ופסול, קובץ בית הלל, ספר זכרון לרב עובדיה יוסף אדר תשע"ד עמ' קנד, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
הספדים על רבי עזרא עטייה ועל רבי בצמ"ח חזן, קובץ בית הלל, גיליון מד, כסליו תשע"א, עמ' מד, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
בדין פלגינו דבורא, קובץ בית הלל, גיליון כח עמ' טו, באתר אוצר החכמה
הספד על הרב בן ציון אטון, קובץ בית הלל, גיליון כח עמ' יט, באתר אוצר החכמה
בדיני זבל"א ובדיני מחילה, תפארת אבות, א עמ' לח, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
בדיני מתנת שכיב מרע לאחר מיתה, תפארת אבות, ב עמ' כג, באתר אוצר החכמה
בדין נתינת שוחד לשופט גוי, תפארת אבות, ה עמ' לז, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
לקריאה נוספת

שלום מאיר ולך, "השקדן של ירושלים", בתוך: רבנו האור לציון חלק א, ירושלים תשע"ב, עמודים 195–217.
"השקדן של ירושלים", יתד נאמן מוסף פסח 25.03.21 חלק א ע' 80.
הערות שוליים

↑  רבנו האור לציון עמ' 200
↑  רבנו האור לציון עמ' 200, רבי ראובן שרבני, דרש בחכמה, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
↑  אביו של הרב דוד כהן ראש ישיבת חברון
↑  הסתלקות ראש הישיבה הגאון רבי משה שרבאני זצ"ל, באתר JDN
↑  ראו הערך "רבי ראובן שרבני", באתר המכלול
זכרון יעקב

.
זִכְרוֹן יַעֲקֹב - מבט אל חוף הים
זִכְרוֹן יַעֲקֹב היא מועצה מקומית במחוז חיפה בישראל. היא נוסדה כמושבה ב-6 בדצמבר 1882 בידי עולים חובבי ציון מרומניה, והייתה המושבה השנייה של אנשים מהעלייה הראשונה, (אחרי ראשון לציון).
המושבה יושבת על חוטם הכרמל, חלקו הדרומי של רכס הכרמל. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1950.
היסטוריה > ראשי המועצה המקומית

אבא שכטר - ראש ועד המושבה האחרון וראש המועצה הראשון. היה ראש הוועד מ-1936 עד 1950, וראש מועצה מ-1950 עד 1953.
ד"ר אריה רפפורט: 1953 (ממלא מקום שלושה חודשים)
צבי ברונשטיין 1954–1959
יעקב לוי (ראש מועצה) (1959–1975)
ישי שיבובסקי (1975–2003)
אלי אבוטבול (2003 – אפריל 2016)
יצחק בלה: 2016 (ממלא מקום שלושה חודשים)
זיו דשא (2016 - 2024)
אלי אבוטבול (2024- נוכחי)
אתרים בעלי חשיבות

בכניסה הדרומית לזכרון יעקב, במקום שהיה בעבר הגורן של המושבה, נמצא מוזיאון "יד למייסדים". זהו מבנה בצורת מגילת קלף מגולגלת. על קיר הקרמיקה בחוץ, חרוטים שמות המשפחות של מייסדי המושבה. בתוך המבנה נמצאים צילומים המנציחים את המושבה בעשרים שנותיה הראשונות.
קטע של רחוב המייסדים, הרחוב הראשי של זכרון יעקב, ששומר ושופץ כ"מדרחוב דרך היין", מהווה פנינת חמד מיוחדת אשר מושכת מטיילים ומבקרים רבים. לצידו מצוי ביתה של משפחת אהרנסון המשמש היום כמוזיאון בית אהרנסון, וכן בית הפקידות הגדול שהוסב להיות מוזיאון העלייה הראשונה.
בבית הקברות קבורים בין השאר בני משפחת אהרנסון, דוד רמז שהיה מנהיג פועלים ואחרי כן שר התחבורה, ואישים רבים אחרים. בשנת 1954 הוקמו ברמת הנדיב שליד המושבה גן ומצבה מפוארים, בהם נטמנו עצמות הברון רוטשילד ואשתו.
אתרים חשובים נוספים:
בית כנסת אוהל יעקב
בית אהרנסון
בריכת בנימין
היקב
מוזיאון העלייה הראשונה
אחוזת לנגה
בית דניאל
יקבי תשבי
בית ההבראה של "מבטחים" בזכרון יעקב
קהילת בית אל בזכרון יעקב
רחוב המייסדים
מלון הרשקוביץ
מלון גרף
מערת המייש
אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף דצמבר 2024 (אומדן), מתגוררים בזכרון יעקב 24,353 תושבים, מתוכם 24,078 תושבי ישראל (מקום 96 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  שינוי בגודל האוכלוסייה ‎+0.9% בשנה‏.  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 76.4%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 17,828 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה בזכרון יעקב:
אוכלוסייה > ספרייה ציבורית ע"ש יעקב לוי

הספרייה הציבורית ע"ש יעקב לוי, ראש המועצה של זכרון יעקב בין השנים 1960 - 1975. הספרייה זכתה בפרס ק"י גולן כספרייה הציבורית המצטיינת לשנת תשע"א (2011) מטעם משרד התרבות והספורט.
אוכלוסייה > פעילויות ומפעלים קהילתיים בזכרון יעקב

בזכרון יעקב מתקיימת פעילות קהילתית מגוונת וענפה וברחבי המושבה מופעלים מרכזים קהילתיים שונים המשמשים את תושביה ולרווחתם. אחד המפעלים האלו הוא בית מלאכה קהילתי ומרכז סדנאות ויזמות סביבתית-קהילתית שמהווה מרחב לעבודה משותפת וחלוקת משאבים של כלים וידע, תוך יצירת קהילה וקירוב הקהילות השונות של המושבה. בית המלאכה הקהילתי הוא פרויקט שהוקם ביוזמת התושבים, בשיתוף המועצה המקומית והמשרד להגנת הסביבה.
גלריית תמונות

בריכת בנימין בזכרון יעקב, החזית הפונה לרח' המייסדים
הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, "הנדיב הידוע", שתמך רבות ביישוב
בית כנסת אוהל יעקב, ע"ש יעקב אבי הברון רוטשילד, מבט מצפון-מזרח
בית אהרנסון
מגדל המים של המושבה ועליו איור "הנדיב הידוע"
"יד למייסדים"
אנדרטת הבריגדה היהודית בזכרון יעקב
זכרון יעקב, מבט ממזרח, מתוך סדרת תצלומי אוויר של זולטן קלוגר, 1938-1937
הצייר יהושע קוברסקי (1907-1967), שעלה מליטא, יושב בפתח האטלייה שלו, זכרון יעקב, 1948
זכרון יעקב כפי שהיא נראית מהכרמל
ערים תאומות

שווייץ סנט מוריץ, שווייץ
צרפת שרונטון לה פון, צרפת
צרפת מיזון אלפור, צרפת.
ארצות הברית דרום פאלם ביץ', פלורידה, ארצות הברית
לקריאה נוספת

אריה סמסונוב, זכרון יעקב: פרשת דברי-ימיה תרמ"ב-תש"ב, הוצאת ועד המושבה זכרון יעקב, 1943
מזכרונות המתיישבים, ייסוד המושבה זכרון יעקב 1882–1883, בתוך: אברהם יערי (עורך), זכרונות ארץ ישראל: מאה ועשרים פרקי-זכרונות מחיי היישוב בארץ מהמאה השבע-עשרה ועד ימינו, ירושלים, תש"ז-1947 (נדפס שוב בשנים 1974, 1976, 1983), כרך א', פרק מ"ו, עמ' 522–533
זאב ענר, סיפורי בתים, "סיפורם של שבעים בתים בתולדות ההתיישבות", 1988
רן אהרנסון, "זכרון יעקב - בירת השומרון של הברון", בתוך: זאב ענר (עורך), סיפורי מושבות: סיפורן של חמישים ושתיים המושבות בא"י, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1996 (הספר בקטלוג ULI)
איתי בחור, פעמון סדוק, הוצאת איתי בחור, 2002.
רן אהרנסון, "זכרון יעקב", בתוך: רן אהרנסון, לכו ונלכה - סיורים במושבות הראשונות, ירושלים: יד בן צבי, 2004 (הספר בקטלוג ULI)
שאול דגן, עקשנים על ההר: זכרון יעקב ובנותיה 1882–1918 בכתובים ולאור הזיכרונות, זכרון יעקב: מוזיאון העלייה הראשונה, 2012
רועי מרום, העלייה הראשונה? הגירות טרנס-לאומיות לצפון השרון בשלהי התקופה העות'מאנית, מי היה כאן קודם: עולים ומתיישבים בזכרון יעקב וסביבתה. כנס לציון 20 שנה למוזיאון העלייה הראשונה ע"ש משה ושרה אריזון, 2019
בני פרל

| --- | --- |

פרל, 2007
 לידה:  7 בדצמבר 1964 (בן 60) ישראל
 מדינה:  ישראל 
 
 תפקידים נוספים:  ראש הישיבה לאמנויות ולמדעים בר-אילן
 
הרב ד"ר בני פרל (נולד ב־ב' בטבת ה'תשכ"ה, 7 בדצמבר 1964[דרוש מקור]) הוא ראש הישיבה לאמנויות ולמדעים בר-אילן בתל אביב, וראש המסלול לתואר ראשון באמנות ובתיאטרון לגברים דתיים, במכללת אמונה.
ביוגרפיה

נולד בנתניה. למד בישיבה התיכונית שעלבים ובישיבת הכותל בירושלים בה נמנה עם תלמידי הרב שמעון גרשון רוזנברג. הוא בוגר בית-ספר מנדל למנהיגות חינוכית שבמכון מנדל למנהיגות. למד ציור אצל שאול שץ וכן מוזיקה אצל אליעזר בירן.
בעל תואר ראשון ושני, וכן דוקטורט בתלמוד (משנת 2017) מטעם אוניברסיטת בר-אילן. ייחודה של עבודת הדוקטורט שלו היא מתודולוגיה העושה שימוש בפילוסופיה ובתאוריות ביקורתיות בנות ימינו לשם ביאור סוגיות בתלמוד.
ביוגרפיה > חינוך והוראה

במשך שנים עסק בחינוך בלתי פורמלי ובהוראה בישיבות תיכוניות. שימש מזכ"ל תנועת הנוער "אריאל", מורה בישיבת קריית הרצוג ומנהל בית ספר יסודי במשך שבע שנים.
לקראת שנת הלימודים תשס"ו (2005) התמנה לעומד בראשות הישיבה התיכונית בר-אילן בתל אביב. עם בואו למוסד הסב את שם הישיבה מ"ישיבה מדעית תיכונית" ל"ישיבה לאמנויות ולמדעים", ומאז הוא עומד בראשה.
פרל הוא היוזם והמארגן של "פסטיבל חז"ל ברוטשילד" אירוע שנתי המתקיים משנת 2017 שמשתתפים בו מאות לומדים ומלמדים. האירוע מציע ערב לימוד חופשי המבוסס על ספרות חז"ל כאשר בכל שנה נבחר נושא מארגן. המלמדים מגיעים מתחומים שונים. יחודו של הערב הוא באפשרות של מפגש בין ישיבות לאקדמיה ובין למדנים לציבור הרחב.
החל משנת 2020 עוסק בהכשרת מנהלים במסגרת המכללה האקדמית אחווה, תוך מתן דגש על חיזוק היכולות המנטליות. במסגרת זו עוסק בכתיבת תוכניות לימוד.
החל משנת 2023 מונה לעמוד בראש המסלול לתואר ראשון באמנות ובתיאטרון לגברים דתיים במכללת אמונה, המכללה האקדמית לאמנות ולעיצוב.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

לצד ניהול הישיבה עוסק פרל גם בפעילות התנדבותית לקידום זכויות האדם בישראל. בין היתר, היה חבר מזה שנים רבות בהנהלת האגודה לזכויות האזרח ובוועד המנהל של מדרשת אדם לחינוך דמוקרטי, ומפרסם מאמרים פובליציסטיים בנושא.
ביוגרפיה > חיים אישיים

הרב פרל הוא תושב פתח-תקוה, נשוי ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  פסטיבל חז"ל ברוטשילד - בנושא פנטסיה, באתר עיריית תל אביב, 20/02/2023
↑  כשהארי פוטר פגש את רבי נחמן: יהדות ופנטזיה עושות פסטיבל, באתר Time Out
↑  על מסלול הגברים, באתר מכללת אמונה
אברהם פלאג'י

| --- | --- |

 לידה:  1810 י"ג בחשוון ה'תקס"ט איזמיר, טורקיההאימפריה העות'מאנית
 פטירה:  5 בינואר 1898  (בגיל 88 בערך) כ"ג בטבת ה'תרנ"ט האימפריה העות'מאנית איזמיר, האימפריה העות'מאנית 
 מקום קבורה:  איזמיר
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 מקום פעילות:  טורקיה האימפריה העות'מאנית
 תקופת הפעילות:  ? – 2 בינואר 1898 
 תחומי עיסוק:  הלכה, דרשנות, ראב"ד
 רבותיו:  הרב הפרד"ס, אביו הרב חיים פלאג'י
 תלמידיו:  הרב משה בארקי
 בני דורו:  חכם בכור יעקב יעבץ
 בת זוג:  שרה שרותה (זיווג ראשון) רחל (זיווג שני)
 אב:  חיים פלאג'י 
 צאצאים:  מזיווג ראשון; רב שלמה דוד, רב ניסים שלום, ג'ויה כהן (אשת הרב משה הכהן נהר בעל הספר כסא דברכתא וחמיו של הרב ישמעאל הכהן מצפת בן פנחס הכהן), וידה אסתרולה ענתיבי-עדס (אשת הגביר עובדיה עבדאללה ענתיבי-עדס)
 
 תפקידים נוספים:  רב העיר איזמיר
 
 חתימה:  חתימת הרב אברהם פלאג׳י
 
הרב אברהם פאלאג'י (י"ג בחשוון ה'תקס"ט, 3 בנובמבר 1808, איזמיר טורקיה – כ"ג בטבת ה'תרנ"ט, 5 בינואר 1899, איזמיר) היה רב העיר (חכם באשי) איזמיר בטורקיה. בנו הגדול של רבי חיים פלאג'י.
חייו

נולד לאסתרולה רבי ולרבי חיים, שהיה גם הוא רבה של איזמיר. למד בישיבת 'בית יעקב רבי' באיזמיר. כאביו, גם הוא החל מגיל צעיר בכתיבת חיבורים. עזר לאביו בכתיבת תשובותיו ובהדפסת ספריו. ברבים מספרי אביו נזכרים דברי תורה בשמו. עם פטירת אביו מונה רבי אברהם לרבה הראשי של איזמיר, תפקיד שמילא במשך כשלושים שנה עד פטירתו. חתם את שמו בסוף תשובותיו להלכה בשם אפ"י, ראשי תיבות אברהם פלאג'י יצ"ו, וכך הוא מכונה לעיתים בספרי הפוסקים: רב אפ"י.
כעשרים מספריו נדפסו. כתבים נוספים שלו נשרפו בשרפה הגדולה באיזמיר, בי"א באב ה'תר"א (1841), שבה נשרפו גם מכתבי היד של אביו ושל רבים מחכמי דורו.
משפחתו

היה נשוי לשרה (שרותה) בת הגביר שלמה חי אינריקיס.
לבני הזוג נולדו שני בנים ושתי בנות:
שלמה דוד פאלאג'י (תקצ"ט-תרע"ד), הרב ושוחט.
ניסים שלום פאלאג'י (תר"ח-תרס"ה), פעיל ציבורי בקהילה.
ג'ויה (נפטרה בשנת תרל"ה), אשת הרב משה הכהן נהר, בעל הספר כסא דברכתא, וחמיו של הרב ישמעאל הכהן מצפת.
וידה אסתרולה (תר"ה-תרפ"ד), אשת הגביר עובדיה עבדאללה ענתיבי-עדס.
עם מות אשתו בשנת תרל"ה, נשא אשה שנייה בשם רחל.
ספריו

כאביו, הכניס לתוך שמות רוב ספריו את שמו "אברהם", ורבים מספריו נושאים שמות בלתי מצויים המבוססים על פסוקי ספר בראשית בהם נזכר השם אברהם.
שמע אברהם חלק א', חלק ב' – שו"ת על שולחן ערוך חושן משפט, איזמיר תרמ"ט
שמו אברהם, חלק א', באתר היברובוקס, (מערכות בענייני אברהם אבינו) איזמיר, תרכ"ז. לקט מספר זה הודפס בספר 'אברהם ראש לאבות', ירושלים התש"ע.
שמו אברהם - חלק ב', באתר היברובוקס, (על הספרא), אזמיר תרנ"ו
אברהם אזכור, מהדורת איזמיר תרמ"ט, באתר היברובוקס
אברהם אנוכי חלק א', מהדורת איזמיר תרמ"ט, באתר היברובוקס
אברהם אנוכי חלק ב', מהדורת איזמיר תרמ"ט, באתר היברובוקס
אברהם את ידו, מהדורת איזמיר תרמ"ו, באתר היברובוקס
אברהם את עיניו,  חידושי הלכות ואגדות על הש״ס, מהדורת איזמיר תרמ"ו, באתר היברובוקס
ברך את אברהם, מהדורת שאלוניקי תרי"ז, באתר היברובוקס
וימהר אברהם, מהדורת איזמיר תרמ"ד, באתר היברובוקס
זכותיה דאברהם, מהדורת איזמיר תר"נ, באתר היברובוקס
ויקרא אברהם, מהדורת איזמיר תרמ"ד, באתר היברובוקס
פדה את אברהם, מהדורת איזמיר תרנ"ד, באתר היברובוקס
צוואה מחיים – צוואת אביו עם מאמר של הבן, איזמיר תרכ"ח
אברהם שנית, איזמיר תרמ"ט
ואברהם זקן, דרושים לכל חג, איזמיר תרנ"ט
והוכיח אברהם, דרשות מוסר (בלדינו), חלק א' שאלוניקי תרי"ג, חלק ב' שם תרכ"ב. בתרל"ז נדפסו שני החלקים יחד באיזמיר.
ויוסף אברהם (עם אחיו הרב יוסף פלאג'י), מעלות יוסף הצדיק בלדינו ועברית, איזמיר תרמ"א. מהדורה חדשה ירושלים תשס"ח.
וישכם אברהם (על תהילים), איזמיר תרמ"ה
ויען אברהם (שו"ת), איזמיר תרמ"ו
כבוד יעקב – שו"ת בעניינים שונים לזכר יעקב עקריש, בעריכת הרב פלאג'י, איזמיר תרנ"ב
לקריאה נוספת

מבוא לספר אוצר הישועות-נפשי תערוג מו"ל יפה נוף-פלדהיים.
בתוך ספר תולדות החבי"ף
אנציקלופדיה לחכמי טורקיה, ירושלים תשס"ו, עמודים 94–97
פדה את אברהם, חלק א, ירושלים תשס"ב, עמודים ד-יא
תפארת אברהם על הגדה של פסח, ירושלים תשס"ח, מבוא על קורות חייו וקהילתו
הערות שוליים

↑  עיתון "לה בואינה איספיראנסה", שנה 1, גיליון 37, כא בסיון תרל"ה.
↑  פדה את אברהם, דרוש ג לשבת כלה, דף לה, ע"ב.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308186605171  GND: 1053420471  ISNI: 0000 0003 8294 4672  LCCN: nr91038249  NTA: 298779811  VIAF: 266514546   WorldCat (עם VIAF): 266514546
טנטורה

ערך זה עוסק בכפר ערבי חרב לחוף הים התיכון. אם התכוונתם לחוף הידוע בשם זה, ראו .
| --- | --- |

טנטורה בשנת 1935
 מדינה / טריטוריה:  האימפריה העות'מאנית, המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז חיפה
 נפה:  נפת חיפה
 שפה רשמית:  ערבית
 שטח:  14,520 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  מבצע נמל
 תאריך נטישה:  23 במאי 1948
 יישובים יורשים:  נחשולים, דור
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  1,490 (1945)
 קואורדינטות:  32°36′34″N 34°55′04″E﻿ / ﻿32.6094°N 34.917675°E﻿ / 32.6094; 34.917675 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הכרמל מוגדלת) טנטורה(למפת הכרמל רגילה) טנטורה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום טנטורה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום טנטורה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
קבר השייח' של טנטורה בשטח כפר הנופש דור
מבנה מהכפר טנטורה בחוף דור
מפעל הזכוכית "המזגגה" שהיה בטנטורה (כיום בקיבוץ נחשולים)
פליטות עוזבות את הכפר טנטורה, 1948. בנו רותנברג, אוסף מיתר, הספרייה הלאומית
פליטי הכפר טנטורה עוזבים את הכפר. תמונה מתוך "האנציקלופדיה של ישראל בתמונות", עמוד 92. הכיתוב באנצ' שגוי ומטעה.
אנדרטת אלכסנדרוני בטנטורה
סיפור הקרב באתר ההנצחה לנופלים בכיבוש טנטורה במלחמת העצמאות
מראה כללי של אתר הזיכרון של חטיבת אלכסנדרוני בטנטורה
טַנְטוּרָה (בערבית: الطنطورة, תעתיק מדויק: אלטנטורה) היה כפר ערבי לחוף הים התיכון, שכן בחלק הדרומי של חוף הכרמל, כ-5 קילומטרים מצפון-מערב לזכרון יעקב. הכפר קם בתקופה העות'מאנית. במלחמת העצמאות תושבי הכפר ברחו או גורשו ממנו, ובתי הכפר נהרסו. טענה שלוחמי גדוד 33 של חטיבת אלכסנדרוני ביצעו טבח בתושבי הכפר במהלך המלחמה מעסיקה חוקרים עד ימינו.
היסטוריה > מקור השם והיסטוריה קדומה

השם "דור" או תל דור מוזכר בכתבים עתיקים רבים. כאשר היוונים התיישבו במקום, הם שינו את שמו לשם "דורה", על שמו של דוריוס, מייסד שבט הדורים.
בשנת 1738 ביקר במקום ריצ'רד פוקוק, שכינה אותה "טורטורה". על פי תיאורו זהו כפר קטן עם נמל לסירות גדולות. ייתכן שהשם "טורטורה" הוא שיבוש של "תל דורה".
לפי המסורת המקומית יושבה טנטורה על ידי קבוצת משפחות שהיגרה מהודו, ותושביה כינו אותה בשמות רבים, בהם דור, ד'רהמיה, דריהימיה, דרכימה, דרכמונה וטנטורה. ייתכן שהשם "טנטורה" קשור לטנטור, כובע מחודד הדומה בצורתו לתל דור, או לתנור טנדורי שמקורו בהודו.
חשיבותה של טנטורה גדלה בימי דאהר אל עומר באמצע המאה ה-18. הוא הרחיב את הנמל הקטן ששימש ליצוא כותנה לאירופה. בזמן מסע נפוליאון בארץ ישראל שימשה טנטורה כבסיס לאספקה לצבאו. בנסיגתו אחרי המצור על עכו במאי 1799, חנה צבאו בטנטורה, והוא נאלץ להותיר בחולות ובים שבסביבתה את תותחי המצור הכבדים שלו. צבאותיו הנסוגים של נפוליאון שרפו את הכפר, והוא נבנה מחדש; בשנת 1821 מתאר אותו הנוסע בקינגהאם ככפר קטן עם מעגן קטן וחאן.
נוסעים במחצית הראשונה של המאה ה-19 מתארים את טנטורה ככפר קטן, כ-30 עד 40 בתים, עם נמל וחאן. במאה ה-19 שימש הנמל ליצוא אבטיחים למצרים (כמו עוד מספר נמלים במישור החוף).
בשנת 1839 חנו בטנטורה יהודית ומשה מונטיפיורי, במסעם צפונה לאורך החוף של ארץ ישראל.
בשנת 1848 הגיעה לטנטורה משלחת המחקר האמריקנית של ויליאם פרנסיס לינץ', וחבריה תיארו אותה כ"עיירה רבת-אוכלוסין ומשגשגת", שהנמל שלה "נוצר בידי שלושה או ארבעה איים". הכפר היה אחד הגדולים בארץ בשלהי המאה ה–19, אז הוערכה אוכלוסייתו בכ–1,200 נפש; אנשי הסקר הבריטי מתארים כאן מעגן ומלון אורחים.
היסטוריה > ניסיונות להתיישבות יהודית באזור

בשנת 1892 ייסד אדמונד רוטשילד מפעל זכוכית ("המזגגה") על שטח של 200 דונם שרכש בטנטורה ותכנן להקים בו אזור פיתוח נרחב. בביקורו בארץ ישראל ב-1893 עגנה ספינתו של רוטשילד בטנטורה ומשם נסע לזכרון יעקב. מאחר שמהחול המקומי ניתן להפיק רק זכוכית שחורה, שלא התאימה לבקבוקי היין, כשל מפעל הזכוכית, ומנהלו, מאיר דיזנגוף, עזב את הארץ. המבנה ננטש והיה חסר גג במשך עשרות שנים. החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 שופצה הקומה השנייה במבנה והגג נבנה מחדש. כיום משמש המבנה כמוזיאון לארכאולוגיה ימית ולעתיקות תל דור הסמוך (ראו מוזיאון המזגגה).
בשנת 1920 מסר ג'יימס דה רוטשילד לחברו מהגדוד העברי ד"ר מאיר גורביץ, ששימש יו"ר ועדת המים ביישוב, זיכיון על שטח של 200 דונם כולל המבנים הבנויים עליו, לשם הקמת כפר דייגים ליד נמל הדיג העתיק במפרץ. המטרה הייתה ליישב כפרי דיג על ידי קבוצות דיג מקצועיות המורכבות מסובוטניקים שהגיעו מאסטרחן שברוסיה. יוסף טרומפלדור היה שותף לתוכנית בשם תנועת החלוץ, ומטרתה הייתה ללמד עברים מהקווקז את תורת הדיג על ידי שילובם בקבוצות דיג מקצועיות לכיבוש העבודה בים ויישובם בכפרי דיג לאורך חופי הארץ בסמוך לנמלי ים עתיקים לשם פיתוחו הכלכלי של היישוב.