stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קו 100 לקהיר
הקו כהסכם במסגרת השלום עם מצרים

במסגרת הסכמי קמפ דייוויד, בפרק "הצבת כוחות" הוכרזה ההצהרה הבאה: ”לאחר שייחתם חוזה השלום, ולאחר שתושלם נסיגת הביניים, יכוננו יחסים נורמליים בין מצרים ובין ישראל, ובכללם הכרה מלאה, לרבות יחסים דיפלומטיים, יחסי כלכלה ותרבות, שימת קץ לחרמות כלכליים ולמחסומים לתנועה חופשית של טובין ובני-אדם, והגנה הדדית על אזרחים באמצעות הליכי משפט הוגנים”. משמעות ההכרזה היא שהיה חשוב לשתי המדינות לשמור על יחסיהן הכלכליים ובכלל זה תיירות ומסחר.
בעקבות הכרזה זו ובמסגרת הדיונים על הסכמי השלום הוחלט על פתיחתם של קו זה לקהיר וקו נוסף בין תל אביב-יפו ושארם א-שייח' (קו שלא הופעל בסופו של דבר)[דרוש מקור], תוך שיתוף פעולה לסירוגין בין אגד לבין החברה המצרית איסט דלתא. הפערים במשא ומתן בין שתי חברות האוטובוסים אגד ואיסט דלתא שהתקיים בקהיר ונמשך מספר ימים היו גדולים מאוד, אך הם גושרו על ידי הדרג המדיני שנכח בדיונים. הצד הישראלי ציפה למחירים נמוכים, בעוד המצרים דרשו מחיר גבוה, אולם בגלל ההבדלים בין המחירים בתחבורה הציבורית בישראל לבין זו במצרים המחיר שנקבע נחשב לישראלים זול ולמצרים הוא נחשב יקר וכך הושגה הסכמה.
הקו ומסלולו

הקו בוצע על-פי-רוב על ידי אוטובוס מיוחד של חברת אגד בדגם O-303 מתוצרת מרצדס-בנץ ובו הותקן תא שירותים בשל הנסיעה שאורכה היה אמור להיות כשבע וחצי שעות, אולם בפועל התארכה מעבר לכך בחלק מן הנסיעות, כמו זו הראשונה שארכה כ-19 שעות שמתוכן 11 במסופי הגבול.
מסלולו של הקו היה ישיר לקהיר. תחנת המוצא הייתה התחנה המרכזית הישנה של תל אביב ומסלולו היה דרך כביש 4, משם עברו את הגבול במעבר רפיח, מעבר בנקודת הפיקוח בתעלת סואץ ובסוף לתחנה המרכזית "עבאסיה" בקהיר. מחיר הנסיעה עמד בשנות ה-90 על 18 דולר לכיוון אחד ו-32 דולר לשני הכיוונים.
הפסקת פעילות

הקו הופסק בעקבות מיעוט נוסעים ועלות תפעול גבוהה, היו לכך שני גורמים עיקריים:
התגברות תדירות הפעלת הטיסות הסדירות שהפעילה חברת אייר סיני בין קהיר לנמל התעופה בן-גוריון, כך שהיה ניתן לטוס זמן קצר במקום לנסוע זמן רב באוטובוס.
היעדר ביקוש מצד המצרים שחלו לגביהם מגבלות משמעותיות בהנפקת אשרות כניסה לישראל, דבר שכלל תהליך בשגרירות ישראל ובנוסף המחיר היה גבוה עבור מרבית המצרים.
ניסיונות לחידוש

בשנת 2006 היו ניסיונות הידברות בין שר התיירות אברהם הירשזון למקבילו המצרי לחידוש הקו, אולם הדבר לא צלח מאחר שבשלב זה מעבר רפיח כבר היה סגור לתנועת ישראלים. האפשרות היחידה להפעלת הקו הייתה דרך מעבר טאבה, דרך שאורכת כ-14 שעות. חברה פרטית הפעילה בכל זאת את הקו במחיר של 110 דולר דרך דימונה, אולם הדבר לא השתלם כלכלית וכיום הדרך לנסוע לקהיר באוטובוס היא רק באמצעות שירותים שמעניקים המצרים ממעבר טאבה.
ראו גם

הסכם השלום בין ישראל למצרים
סע וטוס
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  אגד, יציאת מצרים" של קו 100 - "ואתם תצאו ברכוש גדול..., באתר אגד, ‏לא יודע
↑  הסכמי קמפ דייוויד, באתר הכנסת
↑  ששי כהן, נוסטלגיה : קו 100 תל אביב- קהיר, 29.11.12, באתר "WHEEL"
↑  "מרצדס" 1982 במוזיאון הרכב ההיסטורי, באתר אגד
↑  לאחר חידושו בשנות התשעים עבר לתחנה המרכזית החדשה של תל אביב בקומה 2.
↑  הארץ, מגעים לחידוש פעילותו של קו 100 מתל אביב לקהיר, באתר TheMarker‏, 9 במרץ 2006
↑  יואב שטרן, המרחק בין תל אביב לקהיר רק גדל, באתר הארץ, 8 בנובמבר 2007
דגם האוטובוס
הכיבוש המוסלמי של אזרבייג'ן

הכיבוש המוסלמי של אזרבייג'ן (אדורבאדגאן) או לפי מקורות אחדים הכיבוש הערבי של אזרבייג'ן היה מהלך צבאי שהוביל לכיבושה של אזרבייג'ן וסיפוחה לח'ליפות ראשידון האסלאמית. הכיבוש התרחש בשנת 643 לספירה, לאחר כיבוש ריי ומרכז פרס, בראשות המצביא עומר בן אל-ח'טאב, שהיה הח'ליף השני של ראשידון וחתנו של מוחמד, ופיקד על כיבוש אזרבייג'ן מידי האימפריה הסאסאנית, ששלטה בו עד אז, ונחלה מפלה בקרבות מול חילות הח'ליפות.
המהלך הצבאי

עומר מינה את חודאיפה לפקד על המערכה. והוא שעט עם צבאו לעבר העיר זנג'אן. חיל המצב המקומי ניסה להתבצר ולהתנגד למתקפה, אך לבסוף הוכרע והעיר נכבשה.
הכוחות המוסלמים צעדו לעבר ארדביל, שם הפרסים לא ניסו להתנגד ונכנעו בתנאים הרגילים של ג'יזיה (מס שנתי המוטל על לא-מוסלמים). מארדביל צעדו הצבאות המוסלמים צפונה לאורך החוף המערבי של הים הכספי. מערכה התרחשה באזור באב, שהיה באותה תקופה נמל חשוב בים הכספי. המוסלמים שבו וניצחו אף כאן, אך מסיבה שאינה ברורה הוחזרו וסיימו את מסעם.
לאחר מכן פתחו הפרסים במתקפת נגד, שגרמה למוסלמים לנטוש את עמדותיהם הקדמיות באדורבאדגאן (אזרבייג'ן). ובתגובה, שלח להם עומר כוחות תגבור, אחד בהנהגת בוקיייר בן עבדאללה ואחר על ידי אוטבה בן פרקד. המשלחת תחת בוקאייר נלחמה עם הפרסים ביורמיזן. כשעל חיילות הפרסים הסאסאנים פיקד אספנדיאר. הקרב היה סיזיפי, ולבסוף הפרסים הובסו ומפקדם אספנדייר נלכד בחיים. אספנדייר שאל את בוקייר, "האם אתה מעדיף מלחמה או שלום?" בוקייר השיב לו שהמוסלמים מעדיפים שלום. אז אמר אספנדיאר, "אז שמור אותי איתך עד שאעזור לך בשיחות שלום עם תושבי אזרבייג'ן". הפרסים נסוגו למבצרים על הגבעות הסמוכות והסתגרו בפנים. כשהמוסלמים כובשים את כל שטחי המישור.
שלוש שנים לאחר מכן, הקוראן תורגם לדיאלקטים המקומיים של אזרבייג'ן וארמניה בניסיון למנוע בלבול לשוני עות'מאני.
הערות שוליים

↑  The History of al-Ṭabarī Vol. 14: The Conquest of Iran A.D. 641-643/A.H. 21-23, State University of New York Press, 2015-06-16, ISBN 978-1-4384-2039-4. (באנגלית)
וולטר מונדייל

וולטר פרדריק "פריץ" מונדייל (באנגלית: Walter Frederick "Fritz" Mondale;‏ 5 בינואר 1928 – 19 באפריל 2021) היה פוליטיקאי, דיפלומט ועורך דין אמריקאי וחבר המפלגה הדמוקרטית בארצות הברית, שכיהן כסגן נשיא ארצות הברית בשנים 1977–1981 תחת הנשיא ג'ימי קרטר. בנוסף כיהן כסנאטור מטעם מדינת מינסוטה (1964–1976). הוא היה מועמדה של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ב-1984, אולם הפסיד לנשיא רונלד רייגן - שהאחרון ניצח ניצחון סוחף: רייגן ניצח ב-49 מדינות ומונדייל ניצח רק במדינתו, מינסוטה, ובמחוז קולומביה.
ביוגרפיה

מונדייל נולד בסיילון (אנ') שבמינסוטה, וסיים את לימודיו באוניברסיטת מינסוטה ב-1951 אחרי שסיים ללמוד ב-"Macalester College". לאחר מכן הוא שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת קוריאה לפני שקיבל תואר במשפטים ב-1956. הוא נישא לג'ואן מונדייל ב-1955. לאחר מכן עבד כעורך דין במיניאפוליס, וב-1960 מינה אותו המושל אורוויל פרימן לתפקיד התובע הכללי של מינסוטה. ב-1962 נבחר לכהונה מלאה עם 60% מהקולות. לאחר היבחרו של הסנאטור יוברט האמפרי לתפקיד סגן הנשיא ב-1964 והתפטרותו מהסנאט, מונה מונדייל לסנאט. הוא נבחר לסנאט ב-1966 וב-1972, אולם התפטר ב-1976 לקראת מינויו לסגן הנשיא ב-1977. במהלך כהונתו, תמך בהגנת צרכנים, דיור הוגן, רפורמה במס וביטול ההפרדה הגזעית. הוא כיהן בוועדת צ'ארץ', ועדה שנועדה לבחון את מעורבות סוכנויות המודיעין בממשלה.
ב-1976, ג'ימי קרטר, המועמד הדמוקרטי לנשיאות, בחר במונדייל לסגנו. קרטר ומונדייל ניצחו את הנשיא ג'רלד פורד ואת עמיתו למירוץ, בוב דול. קרטר ומונדייל כיהנו כשהמצב הכלכלי היה גרוע, ועל אף ששניהם נבחרו מחדש בידי המפלגה הדמוקרטית, הם הפסידו בבחירות של 1980 לרונלד רייגן וג'ורג' הרברט ווקר בוש הרפובליקני. ב-1984, נבחר מונדייל למועמד מפלגתו לנשיאות וניהל מסע בחירות שתמך בפירוק נשק גרעיני, התיקון לשוויון זכויות, העלאת מיסים והקטנת החוב הלאומי.
לאחר תבוסתו, הצטרף מונדייל לפירמה לעריכת דין ולמכון לחקר יחסים בינלאומיים. הנשיא ביל קלינטון מינה אותו לשגריר ביפן ב-1993. הוא פרש ב-1996. בבחירות לסנאט ב-2002, התמודד מונדייל שוב על המושב שלו בסנאט, כשהסכים להחליף את הסנאטור פול וולסטון שנהרג בתאונת מטוס שבועיים לפני הבחירות. הוא הפסיד בהפרש זעום. לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין ונותר פעיל במפלגה. מונדייל היה מרצה במשרה חלקית באוניברסיטה של מינסוטה, בבית הספר לעניינים ציבוריים על שם יוברט האמפרי.
ראשית חייו

וולטר פרדריק מונדייל נולד בציילון שבמינסוטה, לקלאריבל הופ (לבית קוואן), מורה למוזיקה במשרה חלקית, ולתיאודור מונדייל, כומר מתודיסט. אחיו למחצה, לסטר, היה לכומר אוניטרי. סביו מצד אביו היו ממוצא נורווגי, ואילו מצד אמו, בתם של מהגרים מאונטריו, היה ממוצא אנגלי וסקוטי. שמו מתאר את האזור בנורווגיה ממנו באו סביו.
מונדייל למד בבתי ספר ציבוריים וב-"Macalester College" שבסיינט פול ולאחר מכן קיבל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת מינסוטה בשנת 1951. למונדייל לא היה מספיק כסף כדי להירשם לבית ספר למשפטים, ולכן שירת בצבא ארצות הברית בעת מלחמת קוריאה במשך שנתיים בבסיס בקנטקי, בדרגת קורפורל. הוא התחתן עם ג'ואן אדמס ב-1955. בעזרת הצבא, קיבל תואר במשפטים ב-1956, גם כן מאוניברסיטת מינסוטה. בזמן לימודי המשפטים שלו שירת כפקיד בבית המשפט העליון של מינסוטה, ולאחר מכן החל להתמחות במינאפוליס למשך ארבע שנים נוספות טרם כניסתו לחיים הפוליטיים.
כניסה לפוליטיקה

מונדייל החל להיות מעורב בפוליטיקה עוד בשנות הארבעים. בגיל עשרים, הוא סייע לארגון מסע הבחירות של יוברט האמפרי לסנאט ב-1948. האמפרי ביקש ממונדייל לארגן את המחוז השני של מינסוטה, שהיה רפובליקני. מונדייל גדל באזור והצליח להשיג להאמפרי רוב.
לאחר שעבד עם האמפרי, ניהל מונדייל מסעות בחירות עבור אורוויל פרימן. הוא סייע לפרימן במהלך ריצתו הכושלת לתפקיד המושל ב-1952, ובמהלך היבחרו לתפקיד המושל ב-1954, והיבחרו מחדש ב-1958.
בשנת 1960 מונה למשרת התובע הכללי של מיניאפוליס על ידי מושל מינסוטה פרימן, זאת לאחר התפטרות התובע הכללי הקודם. מונדייל היה בן שלושים ושתיים ועורך דין רק ארבע שנים. כעבור שנתיים נבחר לתפקיד לכהונה מלאה כשגרף 60% ממניין הקולות.
במהלך כהונתו, דן בית המשפט העליון בתיק שביסס את זכותם של הנאשמים בבתי המשפט של המדינה לעורך דין. כמה תובעים כלליים ממדינות רבות ניסו לארגן הפגנה נגד הפסיקה, אולם מונדייל ארגן הפגנת נגד, בטענה שיש להעניק לנאשמים עורכי דין. מונדייל גם המשיך בחקירת ראש עיריית מיניאפוליס לשעבר.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית 1964, הציע מונדייל פשרה שתאפשר למפלגת החופש הדמוקרטית במיסיסיפי לקבל ייצוג בוועידה, פשרה שלא צלחה.
מונדייל היה נציג במועצת הייעוץ לצרכנים של הנשיא בין 1960 ל-1964.
סנאטור

ב-30 בדצמבר 1964, מונה מונדייל לראשונה לסנאט של ארצות הברית, על מנת להחליף את הסנאטור יוברט האמפרי שנבחר לסגן נשיא ארצות הברית. מונדייל נבחר לכהונה מלאה ב-1966 ברוב של 54%.
ב-1972, הציע המועמד הדמוקרטי ג'ורג' מקגוורן למונדייל להיות סגנו, אולם הוא סירב. באותה השנה, נבחר מונדייל שוב לסנאט עם מעל 57% מהקולות, אף על פי שהנשיא ניקסון ניצח במינסוטה. הוא כיהן בשבעה מושבים של הקונגרס.
סנאטור > מדיניות

מונדייל ניסה לבנות את מרכז המפלגה בנושאים כלכליים וחברתיים. בניגוד לאביו, שהיה ליברל מובהק, הוא לא היה תומך מוצהר של הניו דיל. הוא הבין היטב שהבסיס הדמוקרטי (פועלים אתניים) עברו לימין וניסה לשמור על תמיכתם. מונדייל לא התעניין במיוחד במדיניות חוץ עד ל-1974, כשהבין שעליו להתעסק בנושא אם הוא רוצה להגיע מעבר לסנאט. הוא לא היה בברית עם הניצים במפלגה (כמו הנרי ג'קסון) או עם היונים (כמקגוורן). הוא היה ליברל בנושאי זכויות האזרח, מה שהיה מקובל במינסוטה, בה לא הייתה אוכלוסייה שחורה גדולה. מונדייל תמך בחוק הדיור ההוגן, שאסר על אפליה בדיור והקים את מחלקת הדיוק והפיתוח העירוני של ארצות הברית ואת המשרד לדיור הוגן ולשוויון הזדמנויות.
במהלך כהונתו של ג'ונסון, תמך מונדייל במלחמת וייטנאם, אולם עם כניסתו של ריצ'רד ניקסון לתפקיד, הוא התנגד לה והשתתף בחקיקה שנועדה להגביל את ניקסון. מונדייל תמך בהתרת הפלות.
סנאטור > ועדות

מונדייל היה חבר בכמה ועדות, כולל הוועדה לאווירונאוטיקה וחלל, הוועדה הכלכלית, ועדת העבודה ורווחת הציבור, ועדת התקציב, והוועדה לבנקאות, דיור ונושאים עירוניים. בנוסף עמד בראש הוועדה לשוויון הזדמנויות בחינוך וניהל את ועדת המודיעין. הוא גם כיהן כיושב ראש תת-הוועדה לנושא רווחת ילדים ונוער, ויושב ראש תת-הוועדה לביטוח לאומי.
סנאטור > תקרית אפולו 204

ב-1967, כיהן מונדייל בוועדה לאווירונאוטיקה וחלל, כששלושה אסטרונאוטים, וירג'יל גריסום, אדוארד היגינס וייט ורוג'ר צ'אפי, נהרגו בשריפה שפרצה בתא הפיקוד של אפולו 1. ג'יימס וב, אחראי נאס"א, ביקש את אישור הנשיא ג'ונסון לחקור את התקרית בעצמו, בפיקוח הקונגרס.
בפברואר, הודלף למונדייל דו"ח מ-1965 על בעיות בתוכנית אפולו. בשימוע, שאל מונדייל את וב אם ידע על הדו"ח. וב טען שלא.
האחראים הכחישו את קיומו של הדו"ח תחת שבועה. לבסוף הודה מנכ"ל נאס"א שלעיתים קרובות נאס"א בחנה את הביצועים. וב הבטיח לבדוק האם הדו"ח קיים, ולתת אותו לקונגרס. הוא נחשף לדו"ח מעט לאחר מכן.
המחלוקת התפשטה בשני בתי הקונגרס והוטחה ביקורת באחראים על נאס"א. הוועדה לפיקוח על נאס"א קיבלה לבסוף העתק של הדו"ח.
הוועדה האמינה שנאס"א הייתה צריכה ליידע את הקונגרס בנוגע לדו"ח, אולם בדו"ח הסיכום טענה שהממצאים בדו"ח לא יכלו להשפיע על התאונה. מונדייל עצמו כתב דעת מיעוט והאשים את נאס"א בחוסר זהירות ובמידור הקונגרס.
ב-2001, הסביר מונדייל את עמדתו וטען שחשיפת חוסר הבטיחות בתוכנית הייתה מאלצת את נאס"א לארגן מחדש את התוכנית בצורה בטוחה. בסדרת טלוויזיה מ-1998 על נאס"א, הוצג מונדייל כאדם שרוצה לחסל את תוכנית החלל לאחר האסון.
סנאטור > ועדת צ'ארץ'

ב-1975, כיהן מונדייל בוועדת צ'ארץ', שנועדה לחקור ניצול כוח מצד ה-CIA וה-FBI.
סגן הנשיא

ב-1976 בחר במונדייל המועמד לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית, ג'ימי קרטר, כמועמד לסגן הנשיא במרוץ המוצלח שלהם לנשיאות ב-2 בנובמבר 1976, בו הביסו את הנשיא המכהן ג'רלד פורד ומועמדו לסגן הנשיא, בוב דול. מונדייל כיהן בין השנים 1977–1981 כסגן הנשיא ה-42 של ארצות הברית תחת הנשיא קרטר, והחל את כהונתו ב-20 בינואר 1977. הוא היה סגן הנשיא הרביעי מזה ארבע שנים: האחרים היו ספירו אגניו (1969–1973), ג'רלד פורד (1973–1974), ונלסון רוקפלר (1974–1977).
מונדייל נסע ברחבי המדינה והעולם וניסה לתמוך במדיניות החוץ של הממשל. הוא ביקר בתחנה באוקיינוס ההודי במהלך משבר בני הערובה באיראן. מונדייל היה סגן הנשיא הראשון שזכה למשרד בבית הלבן והיה סגן הנשיא הפעיל הראשון. הוא סעד באופן שבועי עם קרטר, מנהג שממשיך עד ליום זה. הוא הרחיב את תפקידו של סגן הנשיא לתפקיד של יועץ שפותר בעיות עבור הממשל. סגני נשיא אחרים הלכו בדרכו.
סגן הנשיא > בחירות 1980

| --- | --- |
 :  ראו גם – הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1976, הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1980
קרטר ומונדייל נבחרו מחדש בידי המפלגה הדמוקרטית ב-1980, אולם הפסידו הפסד צורב לרונלד רייגן ולג'ורג' הרברט ווקר בוש הרפובליקנים. באותה השנה, פתח מונדייל באופן רשמי את אולימפיאדת החורף בלייק פלאסיד, ניו יורק.
מונדייל וקרטר רשמו שיא בשל אריכות חייהם, הואיל והם היו הצוות הנשיאותי שחי הכי הרבה זמן מאז שעזב את תפקידו. ב-23 במאי 2006, חגגו עשרים וחמש שנים לעזיבתם את התפקיד, כשהם עוקפים בכך את ג'ון אדמס וסגנו תומאס ג'פרסון שמתו ב-4 ביולי 1826. ב-8 בספטמבר 2012, עקף קרטר את הרברט הובר כנשיא בעל תקופת הפרישה הארוכה ביותר. ב-23 באפריל 2014, עקף מונדייל את ריצ'רד ניקסון כסגן הנשיא בעל תקופת הפרישה הארוכה ביותר- שלושים ושלוש שנים.
לאחר היותו סגן נשיא > מסע הבחירות ב-1984

לאחר שהפסיד בבחירות של 1980, חזר מונדייל לעריכת דין בפירמה בשיקגו, אולם לא התכוון לעזוב את הפוליטיקה לזמן רב.
בשנת 1984 התמודד מונדייל מטעם המפלגה הדמוקרטית על נשיאות ארצות הברית. הוא היה המועמד המוביל במפלגתו עוד מההתחלה, וב-1983 נחשב למועמד מוביל מול רייגן. המתנגדים אליו במפלגתו היו הכומר ג'סי ג'קסון והסנאטור גארי הארט מקולורדו. הארט הפתיע רבים כשניצח בבחירות בניו המפשייר במרץ, אולם מונדייל זכה לתמיכת מנהיגי המפלגה. כדי לתאר את מדיניותו של הארט כרדודה, השתמש מונדייל בסלוגן של רשת המזון המהיר "וונדיז": "איפה הבשר?". ג'קסון, המועמד השחור הרציני הראשון לנשיאות, החזיק מעמד מעט יותר, אולם מונדייל הצליח להשיג את רוב הצירים כבר בסיבוב הראשון.
מועמדותו של מונדייל הייתה הפעם השנייה (לאחר היבחרו של קרטר ב-1976) מאז היבחרו של עדלי סטיבנסון ב-1956 (והפעם השלישית מאז היבחרו של ג'ון דייוויס ב-1924) שהמפלגה הדמוקרטית בחרה באזרח פרטי לנשיאות (מועמד שלא כיהן בתפקיד ממשלתי רשמי). מונדייל היה האזרח הפרטי האחרון שנבחר מטעם הדמוקרטים עד שהילרי קלינטון נבחרה ב-2016. פרט לג'ימי קרטר, שאר המועמדים הפסידו בבחירות. (הרפובליקנים בחרו באזרחים הפרטיים ריצ'רד ניקסון, רונלד רייגן, בוב דול [שהתפטר מתפקידו בסנאט לפני שנבחר להיות מועמד], מיט רומני ודונלד טראמפ, ופרט לדול ולרומני, השאר נבחרו לנשיאים.)
לאחר הוועידה הדמוקרטית, בחר מונדייל בחברת בית הנבחרים ג'רלדין פררו מניו יורק כסגניתו. היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד מטעם מפלגה גדולה. התברר שמונדייל רצה לקבוע תקדים בבחירתו לסגנות הנשיאות, ושקל לבחור ביהודיה, בשחור, בהיספני ובמיעוטים אחרים. אחרים תמכו בסנאטור לויד בנטסן שהיה אמור למשוך את הדרום, או אפילו בהארט. פררו, הקתולית, ספגה ביקורת מצד הכנסייה על תמיכתה בהפלות. בנוסף, היא נאלצה לשחרר לציבור את החזרי המס של בעלה. פררו נאלצה להתגונן במהלך מסע הבחירות, וכך היותה האישה והאיטלקייה-אמריקאית הראשונה שהגיעה למעמד זה לא זכתה לאהדה גדולה.
מונדייל נאם בוועידה הדמוקרטית והבטיח שבתוך ארבע שנים יקטין את הגירעון של רייגן בשני שלישים. הוא הודיע שגם הוא וגם רייגן יאלצו להעלות מיסים, אבל שרייגן לא יאמר זאת. ניסיונו של מונדייל להיות המועמד הכן נבלע בהבטחתו להעלות מיסים, והוא נתפס כמי שמעדיף לממן תוכניות חברתיות.
מונדייל ניהל מסע בחירות ליברלי, תמך בהקפאת הנשק הגרעיני, בתיקון לשוויון זכויות והתנגד למדיניותו הכלכלית של רייגן שהובילה לגירעון. אולם רייגן היה אהוד במיוחד, ומונדייל נתפס כתומך בעניים ולא במעמד הביניים. לבנים דרומיים ופועלים צפוניים שתמכו בדרך כלל בדמוקרטים תמכו ברייגן בגלל השגשוג הכלכלי ועמדתו הניצית בנושאי ביטחון לאומי.
בעימות הראשון שלו, הצליח מונדייל, ופקפק בגילו של רייגן (הנשיא המבוגר ביותר באותה התקופה). ב-21 באוקטובר 1984, בעימות הבא, טען רייגן שלא ינצל את גילו הצעיר וחוסר ניסיונו של מונדייל, מה שנטרל את נושא הגיל.
מונדייל הובס בקלות, כשהוא מנצח רק במחוז קולומביה ובמדינתו, מינסוטה, וגם שם בהפרש של פחות מ-3,800 קולות, כשהוא משיג רק 13 אלקטורים לעומת 525 לרייגן. התוצאה הייתה התבוסה הגדולה ביותר לדמוקרטים בהיסטוריה, והתבוסה הגדולה ביותר למועמד מרכזי מאז אלף לנדון ב-1936.
מונדייל השיג 37,577,352 קולות – ארבעים אחוז מהקולות. הוא השיג בין ארבעים לארבעים ותשעה אחוזים מהקולות בקליפורניה, הוואי, אילינוי, איווה, מרילנד, מסצ'וסטס, מישיגן, מיזורי, ניו יורק, אוהיו, אורגון, פנסילבניה, רוד איילנד, טנסי, ורמונט, וושינגטון, וירג'יניה המערבית ובוויסקונסין.
לאחר היותו סגן נשיא > אזרח פרטי ושגריר

לאחר ההפסד בבחירות לנשיאות חזר מונדייל לעסוק בעריכת דין במינסוטה; בין 1986 ו-1993, ניהל מונדייל את המכון הדמוקרטי הלאומי לנושאים בינלאומיים. ב-1993, מונה על ידי הנשיא ביל קלינטון לכהן כשגריר ארצות הברית ביפן, תפקיד אותו מילא בין 1993 ל-1996. הוא גם הנהיג קבוצה של חברים משתי המפלגות לבחון את חוקי המימון למסעות הבחירות, והיה שליחו המיוחד של קלינטון לאינדונזיה ב-1998.
עד למינויו כשגריר ביפן, היה מונדייל עמית בכיר בבית הספר למשפטים באוניברסיטת מינסוטה. ב-1990 הקים את הפורום למדיניות. הפורום בחן את המדיניות של ארצות הברית בנושאים פנימיים ובינלאומיים. בנוסף כיהן בוועדות של כמה עמותות ותאגידים.
מונדייל נאם בפני הסנאט ב-4 בספטמבר 2002, ודיבר על תקופתו כסגן נשיא, הפיליבסטרים בסנאט ואת דעתו על עתיד הסנאט. ההרצאה הייתה חלק מהרצאות מנהיגים בסנאט שהתרחשו בין 1998 ל-2002.
לאחר היותו סגן נשיא > הבחירות לסנאט ב-2002 ולאחריהן

ב-2002 התמודד מונדייל על מושבו הישן בסנאט, אותו פינה לצורך התמודדות על תפקיד סגן הנשיא, כמועמד ברגע האחרון להחליף את הסנאטור הדמוקרט המכהן מאז 1991, פול וולסטון, שנהרג באורח פתאומי בתאונת מטוס ימים בודדים לפני הבחירות.
מונדייל התעמת מול המועמד הרפובליקני, ראש עיריית סנט פול לשעבר, נורם קולמן, והדגיש את ניסיונו בנושאי חוץ לעומת קולמן, אותו הציג כאופורטוניסט, שעבר מפלגה במהלך כהונתו.
מונדייל הפסיד במירוץ צמוד, כשהשיג 47% מהקולות לעומת 49% לקולמן, בהפרש של מאה אלף קולות בלבד. מונדייל היה המועמד היחיד שהפסיד בכל חמישים המדינות כמועמד של מפלגה מרכזית (ב-1984 הפסיד בכל 49 המדינות האחרות כשהתמודד על הנשיאות). מונדייל טען שזה מסע הבחירות האחרון שלו והודה לאזרחי מינסוטה.
מאז חזר לעסוק בעריכת דין והמשיך להיות פעיל ומעורב במוסדות המפלגה הדמוקרטית. ב-2004 מונה לאחד משני יושבי הראש של פרויקט החוקה. הוא תמך בהילרי קלינטון ב-2008. ביוני 2008 החליט לתמוך בברק אובמה שזכה במועמדות ונבחר.
לאחר הבחירות ב-2004 והבחירות לקונגרס ב-2006, עודד מונדייל את אל פרנקן להתמודד על מושבו של נורם קולמן. מונדייל עודד את פרנקן לרוץ אבל הזהיר אותו מפני הרפובליקנים. פרנקן אכן התמודד ונבחר לסנאט ב-2008 בהפרש זעום של 312 קולות. מונדייל והסנאטורית איימי קלובשר נכחו בהשבעתו של פרנקן ב-7 ביולי 2009.
מונדייל וקלובשר נכחו גם בהשבעה של טינה סמית' ב-3 בינואר 2018.
משפחתו וחייו האישיים

מונדייל היה נשוי לג'ואן מונדייל (אז אדמס) משנת 1955 עד למותה בפברואר 2014. נולדו להם שלושה ילדים. היא ניהלה את המועצה לאומנויות במהלך ממשל קרטר.
בנו של מונדייל, טד, הוא יזם וסנאטור מקומי ממינסוטה בעברו. ב-1998, ניסה להיבחר לתפקיד מושל מינסוטה בתור מתון מבחינה פיסקלית.
בתו של מונדייל, אלינור, הייתה מארחת תוכניות רדיו בשיקגו. היא מתה מסרטן בביתה במינסוטה בספטמבר 2011.
מונדייל התגורר במיניאפוליס והיה חובב דיג ומחזות שייקספיר.
מונדייל המשיך לבקר בבית הספר למשפטים במינסוטה, שאף קרא לבניין על שמו.
מונדייל היה קשור למדינת מוצאו, נורווגיה, והחליף בתפקיד הסנאטור את יוברט האמפרי, שגם הוא היה נורווגי. מונדייל קידם יחסים בין נורווגיה לארצות הברית.
במהלך כהונתו בתפקיד, הופק עליו סרט תיעודי.
נפטר ב-19 באפריל 2021.
נחש הפלדה

| --- | --- |

נחש הפלדה, כפי שהופיע על עטיפת החוברת Immortal Iron Fist #4 ממאי 2007. אמנות מאת דייוויד אג'ה.
 סוג:  נבל-על
 הוצאה לאור:  מארוול קומיקס
 הופעה ראשונה:  Iron Fist #1 (נובמבר 1975)
 יוצרים:  כריס קלרמונט ג'ון ביירן
 גילום הדמות:  סשה דוואן 
 מידע
 שם אמיתי:  דאבוס
 כינויים:  איירון פיסט, פניקס הפלדה, עגור
 סטטוס:  פעיל
 מקצוע:  אמן לחימה, נבל-על, לוחם
 כוחות:  מיומנות באמנויות לחימה, שליטה במערכת העצבים, הסתגלות לסביבה ומיומנות בכלי נשק בעבר: מניפולציית צ'י, חיזוק הגוף באמצעות צ'י
 חבר בקבוצה:  בעל ברית של שו-הא
 חבר לשעבר בקבוצה:  HYDRA הנשקים האלמותיים מלכי הדרקון של קון-לון בעל ברית של אם העגורים, ג'וי ווורד מיצ'ם
 דמויות קשורות
 משפחה:  ליי קונג (אב, מת) ספארו (אחות למחצה)
 אויבים:  איירון פיסט 
 
נחש הפלדה (באנגלית: Steel Serpent) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס איירון פיסט ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Iron Fist #1 מנובמבר 1975, ונוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר ג'ון ביירן.
נחש הפלדה הוא האלטר אגו של דאבוס, בנו של ליי קונג ויליד העיר המיסטית קון-לון. הוא גלה מהעיר, אך חזר על מנת לגנוב את כוח "אגרוף הברזל" מאיירון פיסט. אף על פי שהצליח, הוא נשאב אל תוך הכוח. רוחו של דאבוס הגיעה למימד אחר בגלל יהלום האנומליה, ומשם שלט בזקן היקום "המתבונן" שיאסוף את שברי היהלום. דאבוס שוחרר לאחר שיחזור היהלום, נאבק באיירון פיסט וגנב ממנו את כוח אגרוף הברזל. כאשר השתלט על קון-לון, איירון פיסט וליי קונג שיתפו פעולה והחזירו את המצב לקדמותו.
הוא החל לשתף פעולה עם שליטת קון-ז'י, אם העגורים, נגד איירון פיסט וקון-לון. כוחותיו שופרו באמצעות כוח-החיים של "בנות העגור", והוא הצטרף לארגון הידרה כדי להוביל אותם נגד איירון פיסט ואורסון רנדל, האיירון פיסט הקודם. הם נכשלו כמה וכמה פעמים, שבעקבותיהן, כוחו הועצם משמעותית בידי תריסר בנות-עגור. דאבוס הוביל צבא סוכני הידרה ובנות-עגור למתחם תעשיות ראנד על מנת לחטוף את ג'רין הוגארת', אך הם נהדפו בידי לוק קייג', מיסטי נייט וקולין וינג. איירון פיסט ורנדל הגיעו ונלחמו בדאבוס וכוחותיו, בקרב שבו בעזרת כוח-החיים של בנות העגור, תקף והרג את רנדל. רנדל העביר את כוח הצ'י שלו לאיירון פיסט, שהביס את דאבוס. דאבוס נשבע לנקום בו בטורניר שבע ערי גן-העדן וברח.
בטורניר דאבוס ייצג את קון-ז'י, אימץ את שם-הזירה "פניקס הפלדה" ושינה את הקעקוע שעל חזהו בהתאם לשם. בתחילת הטורניר הוא נאבק בבתו היפהפייה של הנמר, שחתכה אחת מידיו. דאבוס הזועם ריכז את כל כוח הצ'י שלו, הצמיח יד חדשה, והותיר את יריבתו על סף מוות כתוצאה מסדרת מכות. למחרת, נסיך היתומים קרא תיגר על דאבוס במקום יריבו המיועד, הקוברה השמן. לאחר קרב, נסיך היתומים הפך לערפל צ'י ירוק, וקבע כי שיטותיו האלימות של דאבוס בקרב לא מקובלות. לאחר הטורניר, דאבוס השתתף במרד קון-לון, ועזר להפיל את נו-אן המושחת ממעמדו. אביו הפך לשליט החדש, והציב את דאבוס בעמדת שמירה על הביצה ממנה שאו-לאו יבקע מחדש.
את דמותו של דאבוס מגלם בסדרת הלייב אקשן "איירון פיסט" השחקן סשה דוואן. בסדרה, נחש הפלדה הוא שמו של הרואין הנמכר בידי מאדאם גאו, סוחרת סמים מקון-לון שהיגרה לניו יורק.
התעבות

.
גרף מעברים בין מצבי צבירה שונים
התעבות של מים על זכוכית
בפיזיקה, התעבות היא תהליך שבו עובר חומר ממצב צבירה גז למצב צבירה נוזל. התעבות מתרחשת בדרך כלל בעת קירור של הגז, אך גם בעת הפעלת לחץ על הגז. עבור כל חומר, טמפרטורת העיבוי זהה לטמפרטורת הרתיחה (מעבר מנוזל לגז), ותלויה באופי הקשר הכימי בין המולקולות בנוזל. התעבות היא ההפך מהתאיידות, ההופכת נוזל לגז.
ניתן להגדיר התעבות גם כשינוי במצב אדי מים למים נוזליים במגע עם משטח נוזלי או מוצק.
החלה

העיבוי מתחיל על ידי היווצרותם של צבירים אטומיים/מולקולריים של אותו מין בתוך נפח הגזים שלו - כמו טיפת גשם והיווצרות פתיתי שלג בתוך עננים או במגע בין שלב גז למשטח נוזלי או מוצק. בעננים, זה יכול להזדרז על ידי חלבונים המייצרים גרעיני מים, המיוצרים על ידי חיידקים אטמוספיריים, המסוגלים לקשור מולקולות מים גזיות או נוזליות.
התרחישים הנפוצים ביותר

עיבוי מתרחש בדרך כלל כאשר אדים מקוררים ו/או נדחסים עד לגבול הרוויה שלו כאשר הצפיפות המולקולרית בשלב הגז מגיעה לסף המקסימלי שלה. ציוד קירור ודחיסת אדים שאוסף נוזלים מעובה נקרא "מעבה".
יישום של עיבוי

עיבוי הוא מרכיב מכריע בזיקוק, יישום חשוב במעבדה ובכימיה תעשייתית.
מכיוון שהתעבות היא תופעה טבעית, ניתן להשתמש בה לרוב להפקת מים בכמויות גדולות לשימוש אנושי. מבנים רבים עשויים אך ורק למטרת איסוף מים מעיבוי. מערכות כאלה יכולות לשמש לעיתים קרובות כדי לשמור על לחות הקרקע באזורים שבהם מתפתחים מדברים - עד כדי כך שארגונים מסוימים מחנכים אנשים החיים באזורים מושפעים על מעבים מים כדי לעזור להם להתמודד ביעילות עם המצב.
זהו גם תהליך מכריע ביצירת מסלולי חלקיקים בתא ענן. במקרה זה, יונים המיוצרים על ידי חלקיק מתרחש פועלים כמרכזי גרעין לעיבוי האדים המייצרים את שבילי ה"ענן" הנראים לעין.
יישומים מסחריים של עיבוי, על ידי צרכנים כמו גם על ידי התעשייה, כוללים ייצור חשמל, התפלת מים, ניהול תרמי, קירור, ומיזוג אוויר.
התעבות לפי תאוריית החלקיקים

גז הוא מצב צבירה בו המרחק בין חלקיקים גדול יחסית. התעבות מתרחשת כשהחלקיקים מתקרבים ויוצרים גוש של חלקיקים בעזרת כוחות המשיכה ביניהם, זהו נוזל. זה קורה בעיקר בטמפרטורות נמוכות, מכיוון שבטמפרטורות נמוכות כוחות המשיכה בין החלקיקים הממוצעים גדלים ומהירות החלקיקים הממוצעת קטנה.
תהליך העיבוי כרוך בדרך כלל בפליטת חום, שהוא תוצאה של איבוד האנרגיה הקינטית של הגז. התהליך ההפוך, אידוי, בדרך כלל שואב חום מהסביבה, מאותה סיבה בדיוק. תופעה זו היא הבסיס לפעולתם של המקרר והמזגן, כאשר (בתהליך קירור) גז נדחס מחוץ למקרר וכך הוא מתעבה ופולט חום לסביבה, ואז מוחזר כנוזל לתוך המקרר ומתאדה בחזרה.