מרוץ החימוש הימי באמריקה הדרומית
אחרית דבר: שאיפות אחר המלחמה

מלחמת העולם הראשונה סיימה למעשה את מרוץ החימוש, שכן כל שלוש המדינות מצאו את עצמן לפתע לא מסוגלות לרכוש ספינות מלחמה נוספות מספקיהן. לאחר המלחמה, המרוץ מעולם לא התחדש, אך תוכניות רבות להרחבות ושיפורים ימיים לאחר המלחמה הונחו על ידי ממשלות ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה.
הברזילאים ביצעו מודרניזציה של 'מינאס ז'ראיס', 'סאו פאולו' ושתי הסיירות שנרכשו במסגרת תוכנית ההרחבה הימית של 1904, 'באהיה' ו'ריו גראנדה דו סול', בין השנים 1918 ו-1926. זה היה נחוץ מאוד, שכן כל ארבע האוניות לא היו מוכנות להילחם במלחמה בין מעצמות מערביות. על אף שממשלת ברזיל התכוונה לשלוח את 'סאו פאולו' אל מעבר לים לשירות ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") הבריטי, גם היא וגם 'מינאס ז'ראיס' לא זכו לחידוש מאז שנכנסו לשירות, כלומר היו ללא ציוד חיוני כמו בקרת אש מודרנית. גם התחזוקה בשתי הספינות הוזנחה, מה שהומחש בצורה הברורה ביותר כש'סאו פאולו' נשלחה לניו יורק למודרניזציה: ארבעה עשר מתוך שמונה עשר הדודים שלה התקלקלו, והספינה נזקקה לסיוע של אוניית הקרב האמריקאית 'נברסקה' והסיירת 'ראליי' כדי להמשיך את ההפלגה. שתי הסיירות היו במצב "עגום", מכיוון שהצליחו לעלות קיטור במהירות מרבית של 33 קמ"ש רק הודות לצורך נואש בקבלים חדשים וצינורות דודים. עם זאת, ביחד עם תיקונים, שניהם השתתפו במלחמה כחלק מהתרומה הימית העיקרית של ברזיל לסכסוך.
הצי הברזילאי גם תכנן לרכוש ספינות נוספות בשנות ה-20 וה-30, אך שתי התוכניות צומצמו בחדות מההצעות המקוריות. בשנת 1924, הם שקלו לבנות מספר צנוע יחסית של אוניות מלחמה, כולל סיירת כבדה, חמש משחתות וחמש צוללות. באותה שנה, המשלחת הימית האמריקאית שזה עתה הגיעה לברזיל, בראשות תת-אדמירל קרל תיאודור ווגלגסאנג (אנ'), הגישה תוכנית הרחבה ימית עבור ממשלת ברזיל הכוללת 151,000 טון, מחולק בין ספינות קרב (70,000), סיירות (60,000), משחתות (15,000), וצוללות (6,000). מחלקת המדינה של ארצות הברית, בראשות מזכיר המדינה צ'ארלס אוונס יוז שזמן קצר קודם לכן הוביל לאמנת הגבלת חילות הים של וושינגטון, לא התלהבה לראות מרוץ חימוש דרדנוט נוסף באמריקה הדרומית, ולכן יוז פעל במהירות כדי לסכל את מאמצי המשלחת. רק צוללת אחת שנבנתה באיטליה, 'אומייטה' (Humaytá), נרכשה לבסוף בידי ברזיל.
בשנות ה-30, הקהילה הבינלאומית העריכה שחלק הארי של הצי הברזילאי היה "מיושן" והיה ותיק מספיק כדי לא להיחשב עוד "יעיל" ביחס לחילות של מעצמות. ובכל זאת, 'מינאס ז'ראיס' עברה מודרניזציה בפעם השנייה בנמל הצי לחופי העיר ריו דה ז'ניירו מיוני 1931 עד אפריל 1938. תוכניות להעניק טיפול דומה ל'סאו פאולו' בוטלו עקב מצבה החומרי הירוד של האונייה. במהלך אותה תקופה, ממשלת ברזיל בהנהגת הדיקטטור ז'טוליו ורגאס בחנה רכישת סיירות מצי ארצות הברית אך נתקלה בהגבלות של הסכמי חיל הים של וושינגטון ולונדון, שהציבו מגבלות על מכירת אוניות מלחמה משומשות למדינות זרות. הברזילאים חתמו בסופו של דבר על כרישת שש משחתות מבריטניה. בינתיים נזנחה תוכנית לחכירת שש משחתות מארצות הברית לאחר שזו נתקלה בהתנגדות עזה מצד מוסדות בינלאומיים ואמריקאים כאחד. עד 1944 הושלמה תשתית בנייה ופיתוח של תשע אוניות מלחמה חדשות.
בשנות ה-20, כמעט כל אוניות המלחמה הגדולות של הצי הארגנטיני היו מיושנות; מלבד 'ריבדאביה' ו'מורנו', אוניית המלחמה הגדולה החדשה ביותר נבנתה בסוף המאה התשע-עשרה. ממשלת ארגנטינה הכירה בכך, וכחלק מהיאחזות בעליונותם הימית באזור, הם שלחו את 'ריבדאביה' ו'מורנו' לארצות הברית בשנים 1924 ו-1926 כדי לעבור מודרניזציה. בנוסף, בשנת 1926 הקונגרס הארגנטינאי הקצה 75 מיליון פסו בתקן זהב עבור תוכנית בנייה ימית. זה הביא לרכישת שלוש סיירות (שנבנו בבריטניה ובממלכת איטליה), שתים עשרה משחתות (שנבנו בבריטניה ובממלכת ספרד), ושלוש צוללות (נבנו באיטליה).
צ'ילה החלה לחפש אחר רכישת אוניות נוספות כדי לחזק את הצי שלה ב-1919, ובריטניה הציעה בשקיקה רבות מאוניות המלחמה העודפות שלה. פעולה זו הדאיגה את המדינות הסמוכות, שחששו שניסיון צ'יליאני להפוך לצי החזק ביותר של האזור יערער את היציבות באזור ויתחיל מרוץ חימוש ימי נוסף. צ'ילה ביקשה את האוניות הבריטיות 'קנדה' ו'איגל', שניהם השמות הבריטיים לסדרת אלמיראנטה שצ'ילה הזמינה עוד לפני המלחמה, אך עלות הסבתן לאוניות מלחמה הייתה גבוהה מדי. הדלפה לעיתונות של המשא ומתן החשאי לרכישת האוניות מידי הבריטים גרמה לסערה בתוך צ'ילה עצמה על ערכן של ספינות כאלה. בסופו של דבר, צ'ילה קנתה רק את 'קנדה' וארבע משחתות באפריל 1920 - כולן ספינות שהוזמנו מחצרות בריטיות על ידי ממשלת צ'ילה לפני 1914 אך נרכשו על ידי הצי המלכותי עקב כניסת הבריטים למלחמת העולם הראשונה - במחירים נמוכים יחסית. 'קנדה', למשל, נמכרה תמורת 1,000,000 פאונד בלבד, פחות ממחצית ממה שנדרש במקור מהצ'ילאנים לבניית הספינה.
במהלך השנים הבאות, המשיכו הצ'יליאנים לרכוש עוד ספינות מהבריטים, כמו שש משחתות ושלוש צוללות. אלמיראנטה-לאטורה עברה מודרניזציה בבריטניה מ-1929 עד 1931 במספנת דבונפורט. מיתון ומרד ימי גדול הובילו אז להשבתה בפועל של אוניות המלחמה בתחילת שנות ה-30. בסוף שנות ה-30, ממשלת צ'ילה העריכה את האפשרות לבנות סיירת בת 8,700 טונות במספנה בבריטניה, איטליה, גרמניה או שוודיה, אך זה לא יצא לפועל. תוכנית שנייה לרכישת שתי סיירות קטנות בוטלה עם תחילת מלחמת העולם השנייה. זמן קצר לאחר המתקפה על פרל הארבור, ניסתה ארצות הברית לרכוש את אלמיראנטה-לאטורה, שתי משחתות ואונייה תומכת צוללות, כנראה מפני שלצי הצ'ילאני היה מוניטין של שמירה על ספינותיו במצב איכותי, אך ההצעה האמריקאית נדחתה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שלושת הציים הגדולים של אמריקה הדרומית מצאו את עצמם לא מסוגלים לרכוש אוניות מלחמה גדולות; הם יכלו לעשות זאת שוב רק לאחר הסכסוך, כאשר לארצות הברית ולבריטניה היו הרבה אוניות מלחמה מיותרות או עודפות. המלחמה הוכיחה את מעמדן המיושן של אוניות המלחמה, אז הציים של אמריקה הדרומית חיפשו אחר רכישת סיירות, משחתות וצוללות, אך הם נתקלו בקשיים פוליטיים ברכישת כל דבר גדול יותר מקורבטה ופריגטה. הם הצליחו לרכוש אותם רק כאשר "הבהלה האדומה" החל להשפיע על הפוליטיקה האמריקאית והבינלאומית לנוכח אירועי המלחמה הקרה. אחת העסקאות שהושגו במסגרת חוק הסיוע להגנה הדדית ראתה שש סיירות קלות אמריקאיות מחולקות באופן שווה בין ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה בינואר 1951. אמנם זה חיזק את הציים של בעלות ברית דרום אמריקאיות חשובות של ארצות הברית, שיהיו כבולות באמנה לסייע לארצות הברית בכל מלחמה, היסטוריון הצי רוברט שיינה (Robert Scheina) טוען שהממשלה האמריקאית גם השתמשה בהזדמנות כדי להשפיע באופן משמעותי על היריבות הימית המסורתית בין שלוש המדינות. אוניות המלחמה שנמכרו באופן חד צדדי שינו את התחזית הימית של כל שלוש המדינות, והובילו אותן לקבלת שוויון כוחות (בניגוד לקביעה הארגנטינאית לפני המלחמה שיש לשמר מעמד עבור הצי שלה כך שיהיה שווה לזה של ברזיל וצ'ילה ביחד).
הדרדנוט הנכבדים של אמריקה הדרומית נותרו בפעילות רק זמן קצר לאחר המלחמה. המגזין All Hands של הצי האמריקני דיווח בסדרה של מאמרים משנת 1948 שכולם מלבד 'סאו פאולו' ואלמיראנטה-לאטורה עדיין היו בשירות פעיל; הראשון הוצא משירות והאחרון עבר תיקונים. אולם עם זרם הסיירות המודרניות, הפריגטות והקורבטות, אוניות המלחמה נמכרו במהירות לגרוטאות. הצי הברזילאי היה הראשון שנפטר מאוניות הדרדנוט שלו, שהיה העתיק בעולם באותה העת. 'סאו פאולו' נמכרה לגרוטאות ב-1951 אך שקעה בסערה מצפון לאיים האזוריים בזמן גרירתה. 'מינאס ז'ראיס' פגשה גורל דומה והועברה כגרוטאה לג'נובה ב-1954. מבין אוניות הדרדנוט הארגנטינאיות, 'מורנו' נגררה ליפן לצורך גריטה ב-1957, ו'ריבדאביה' פורקה באיטליה ב-1959. אלמיראנטה-לאטורה, הפכה לא פעילה ולא תוקנה לאחר פיצוץ ב-1951 בחדר המכונות שלה, והוצאה משימוש באוקטובר 1958. ב-1959 נשלחה בעקבות 'מורנו' לגריטה ביפן.