קולורדו (נהר)
מפעלים הנדסיים ופיתוח > השלכות סביבתיות

הקולורדו הסיע בעבר בין 77 מיליון ל-91 מיליון טון סחף מדי שנה למפרץ קליפורניה, שני רק למיסיסיפי בין נהרות אמריקה הצפונית. סחף זה הזין אזורי ביצה ואת גדות הנהר לאורך חלקו התחתון של מסלולו, בייחוד בשטח בן 7,800 קילומטרים רבועים של הדלתה של הנהר, פעם השפל המדברי הגדול ביותר ביבשת. כיום, מרבית הסחף שהנהר נושא משוקע בקצה העליון של אגם פאוול, והשאר שוקע באגם מיד. ההערכות לגבי הזמן שייקח לסחף למלא לגמרי את אגם פאוול נעות בין 300 ל-700 שנים. סכרים הלוכדים סחף לא רק פוגעים בבית הגידול של הנהר אלא גם מאיימים על הפעלה עתידית של מערכת המאגרים על הקולורדו.
לצמצום בזרימה שנגרם מהסכרים, מפעלי ההטיה, מים לתחנות כוח פחמיות, ואובדן מים בשל התאיידות מהמאגרים – הגורם האחרון אחראי לאובדן של יותר מ-15% ממי הנהר – הייתה השפעה אקולוגית חמורה על הדלתה של הנהר קולורדו ועל מפרץ קליפורניה. היסטורית, הדלתה, שאליה זרמו מים מתוקים רבים, והביצות המלוחות הנרחבות היוו אתר רבייה חשוב למיני בעלי חיים ימיים במפרץ. הדלתה המיובשת של ימינו, חלק קטן מגודלה המקורי, אינה מסוגלת להוות בית גידול מתאים, ואוכלוסיות הדגים, החסילונים והיונקים הימיים במפרץ הצטמצמו בצורה ניכרת. הפעמים היחידות מאז 1963 שנהר קולורדו הגיע לאוקיינוס היו באירועי אל ניניו בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20.
הזרימות המוקטנות הובילו להגדלת הריכוזים של חומרים מסוימים בחלקו התחתון של הנהר שפגעו באיכות המים. מליחות היא אחת הבעיות העיקריות. תכולת המלח בחלקו התחתון של הקולורדו הייתה באופן טבעי כ-50 חלקים למיליון (ppm), אבל בשנות ה-60 של המאה ה-20 היא טיפסה למעל 2,000 ppm. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 היה גם חשש רציני ממליחות הנגרמת ממלחים שסוננו מקרקעות מקומיות באמצעות ניקוז מי השקיה, שלפי ההערכה הוסיפו 9 מיליון טון מלח לנהר מדי שנה. ב-1974 נחקק "חוק הבקרה על מליחות אגן נהר הקולורדו" (Colorado River Basin Salinity Control Act), שחייב פעולות שימור, כולל הפחתה של הניקוז המלוח. התוכנית שהופעלה כתוצאה מהחוק הקטינה את כמות המלח ב-1.1 מיליון טון בשנה, אך המליחות נשארה בעיה מתמשכת. ב-1997 העריכה לשכת הטיוב שהשקיה במים מלוחים גרמה לנזקים ליבולים במעל ל-500 מיליון דולר בארצות הברית ולמעל ל-100 מיליון דולר במקסיקו. ניסיונות נוספים להילחם בבעיית המלח נעשו בקולורדו התחתון, כולל בניית מפעל התפלה ביומה. ב-2011 החליטו שבע מדינות ארצות הברית על "תוכנית יישום" שמטרתה להקטין את המליחות ב-584,000 טון לשנה עד שנת 2030.
נגר שמקורו בשדות חקלאיים מכיל שרידים של קוטלי מזיקים שהלכו והתרכזו בנהר התחתון בכמויות גדולות. רעלים שנגזרו מקוטלי המזיקים הובילו למוות של דגים. בין 1964 ל-1968 בלבד תועדו שישה אירועים כאלו. בעיית קוטלי המזיקים גדולה יותר בנחלים ובגופי המים בסמוך לשדות החקלאיים המושקים במימי הקולורדו בעמק אימפריאל. בעמק אימפריאל גולשים מי נהר הקולורדו ששימשו להשקיה לתוך ערוצי הנחלים ניו (New River) ואלאמו ולתוך ימת סלטון. שני הנהרות והימה הם בין גופי המים המזוהמים ביותר בארצות הברית, ומהווים סיכון לא רק לבעלי החיים הימיים, אלא גם לבני אדם ולעופות נודדים. זיהום מעודפי מי השקיה אינו מוגבל לחלק התחתון של הנהר. הבעיה משמעותית גם בקטעים במעלה הנהר כמו העמק גרנד בקולורדו, שאף הוא מרכז לחקלאות שלחין.
סכרים גדולים דוגמת סכר הובר וסכר קניון גלן משחררים מים מתחתית המאגר שלהם. טמפרטורת מים אלו יציבה כל השנה ונמוכה יחסית לסביבתה לאורך קטעים ארוכים של הנהר. הטמפרטורה הממוצעת של הקולורדו נעה פעם בין 29°C בשיא הקיץ לקרוב לנקודת הקיפאון בחורף, אבל הטמפרטורה של הקולורדו כיום בגרנד קניון, לדוגמה, סוטה לעיתים נדירות בלבד מ-8°C. שינויים במשטר הטמפרטורה גרמו להקטנת אוכלוסיות הדגים המקומיים, והזרם הקבוע אפשר להגביר את קצב הצמיחה של הצמחייה בגדות הנהר, תוך פגיעה בבית הגידול של אזור זה. תבניות זרימה אלו גם גרמו לקולורדו להיות מסוכן יותר לנופשים השטים בנהר, אנשים עלולים יותר למות מהיפותרמיה במזג אוויר קר, והעובדה שהסכר מונע שיטפונות מאפשרת למפולות סלעים להצטבר, ולהקשות על הניווט בנהר.