stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסון הר מירון (2021)
חקירת האירוע

בעקבות מעורבות שוטרים באירוע, פתחה המחלקה לחקירות שוטרים בחקירת האירוע. השר לביטחון פנים אמיר אוחנה לקח אחריות על המקרה, אך כתב כי אחריות אין פירושה אשמה. ב-6 במאי, היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט, הודיע על מתווה, שבמסגרתו צוות משולב של המחלקה לחקירות שוטרים והמשטרה יחקור את האסון. ב-7 בנובמבר אותה שנה הודיע היועץ המשפטי לממשלה כי החליט להשהות את החקירות הפליליות. לאחר סיום עבודת ועדת החקירה הממלכתית, במרץ 2024, היא המליצה שהיועצת המשפטית לממשלה תידרש לשאלת חידוש החקירות הפליליות ומיצוין. ובאופן כללי יותר כי גופים חקירה רלוונטיים נוספים כגון אגף המשמעת במשטרת ישראל, גופי משמעת אחרים וגופים המסדירים
תחומים מקצועיים, יבחנו את הצורך בהפעלת סמכויותיהם, שכן פעילות הוועדה אינה תחליף לעבודת גופי חקירה במישור הפלילי.
ב-3 במאי 2021, הודיע מבקר המדינה כי בכוונתו לפתוח בביקורת מדינה מיוחדת בעקבות האסון במירון. בהמשך, לאחר שנפגש עם ועדת החקירה הממלכתית, הודיע המבקר על הפסקת בדיקתו את הנושא.
חקירת האירוע > ועדת החקירה הממלכתית לחקר אסון הר מירון

ב-20 ביוני 2021, החליטה ממשלת ישראל ה-36, על הקמת ועדת החקירה הממלכתית לחקר אסון הר מירון.
ב-22 בנובמבר 2021 פרסמה הוועדה את המלצות הביניים. בין ההמלצות הוועדה העיקריות היו: 1. מינוי שר אחראי, שיישא באחריות הכוללת על ההילולה. 2. שיפור תשתיות האתר והסרת מפגעים. 3. מניעת צפיפות חריגה, פיזור הקהל בהר ומניעת מוקדי צפיפות.
עם פרסום המלצות הביניים, אישרה אותן הממשלה בישיבתה השבועית והחלה ביישומן. ב-16 בדצמבר 2021 אישרה הממשלה את מינויו של השר מתן כהנא לממונה על קיום הילולת הרשב"י במירון. השר מינה את צבי טסלר לפרויקטור ההילולה, וב-10 בינואר 2022 נהרס חלקית 'שביל ר' דֹב' שעליו התרחש האסון.
ההחלטות שהתקבלו לקראת ל"ג בעומר תשפ"ב: 1. תתקיים הדלקה אחת ויחידה של חסידות בויאן. 2. כניסה לאירוע תותנה ברכישת כרטיס נסיעה שיהווה כרטיס שהייה בהר. 3. השהות בהר תוגבל לזמן קצוב בהתאם לכרטיס שנרכש. 4. איסור על חלוקת המזון בהר. 5. איסור הצבת דוכנים ובניית מאהלים סביב הקבר.
במקביל סוכם מתווה פיצויים למשפחות. במסגרת המתווה הוצע להעניק סכום של כחמש מאות אלף ש"ח לכל משפחה כסיוע ראשוני. ככל שיתקיימו הליכים משפטיים, יקוזזו סכומים אלו מהסכומים שיפוצו המשפחות, כאשר ייקבע מי יהיה הגורם המפצה.
ב-24 בינואר 2022 נפטרה יו"ר הוועדה מרים נאור, ובמקומה מונתה נשיאת בית המשפט המחוזי בתל אביב בדימוס, דבורה ברלינר.
באפריל 2023 אושר חוק המסדיר את מתווה הילולה במירון המיישם את החלטות הממשלה לפי ועדת החקירה בשנת 2021. לפי חקיקה זו תוגבל השהייה במקום ויאסרו אירועי הדלקה פרט לאירוע המרכזי.
הוועדה פרסמה את מסקנותיה ב-6 במרץ 2024. בדו"ח המסכם נכתב כי מקור האסון הוא "תרבות רעה" של אינטרסים פוליטיים, ניהול לקוי, דחיינות והתחמקות מאחריות, בקרב כל בעלי התפקידים והגופים שהיו אחראים לאסון. הוועדה ייחסה למספר פוליטיקאים, רבנים ואנשי ציבור אחריות אישית לאסון, בהם בנימין נתניהו, אמיר אוחנה, יעקב אביטן ויעקב שבתאי (ראו פירוט בערך ועדת החקירה הממלכתית לחקר אסון הר מירון).
תגובות לאירוע

מנהיגים, ממשלות זרות ושגרירויות שיגרו לישראל הודעות תנחומים.
ב-2 במאי התקיים בישראל יום אבל לאומי לזכר קרבנות האסון. הציבור הכללי הביע סולידריות שהתבטאה בתרומת דם נרחבת לצורך הטיפול בפצועים, ובהמשך בהורדת הדגל לחצי התורן ובהימנעות מהשמעת מוזיקה. כמו כן, בערים רבות הודלקו נרות זיכרון במיקומים מרכזיים, וכך גם בבית הנשיא ובכנסת.
כיוון שנהרגו באירוע יהודים רבים, ובפרט היות שמדובר באירוע דתי, רבנים שונים הגיבו על האסון:
בתחילה, ובייחוד ביום האסון עצמו, היו שהגיבו בצידוק הדין. הראשון לציון הרב יצחק יוסף אמר ש"המשכיל בעת ההיא יידום, אין זו עת לחיפוש אשמים". הרבנים שמואל אליהו ויוסף צבי רימון ציינו בהקשר זה את שתיקתו של אהרן הכהן לאחר מות שני בניו – נדב ואביהוא.
בהמשך, קראו רבנים להתחזקות בעקבות האסון. הרבנים חיים קניבסקי ויצחק יוסף, האדמו"ר מוויז'ניץ רבי ישראל הגר ואחרים קראו לחשבון נפש אישי ולהתחזקות כללית. הרב יוסף הדגיש את ההתחזקות באהבת חינם על רקע המסורת לפיה תלמידי רבי עקיבא מתו בתקופה זו "על שלא נהגו כבוד זה בזה". הרב שמואל אליהו, רבה של צפת ואחד ממדליקי המדורות בהר, והרבנים מאיר מאזוז ובן ציון קוק קישרו את האסון למחלוקת ולשנאת חינם, וקראו להוסיף אחדות ואהבת חינם.
לעומתם, הרבנים יעקב עדס, חגי לונדין ושאול אלתר הדגישו את חובת הזהירות מסכנות ובפרט מצפיפות. בדומה כתבו הרבנים יובל שרלו, רצון ערוסי וישראל אריאל נגד כמות הבאים: הרב שרלו הפנה את ביקורתו להנהגה המדינית, והמליץ להגביל את הכמות גם כנגד לְחצי העם; הרב ערוסי הפנה את ביקורתו להנהגה הרוחנית ויצא נגד המוניות העלייה למירון ביום זה, בציינו את דברי החת"ם סופר שרעידת האדמה בצפת התרחשה בשל ההתיישבות בצפת ובטבריה במקום בירושלים. הרב ישראל אריאל – ראש מכון המקדש – מיקד ביקורת דומה ברבנות הראשית שלא יצאה נגד העלייה ההמונית, והוסיף שקיום המנהג ערב יום שישי היה גורם בהכרח חילול שבת.
האדמו"ר מקרלין רבי ברוך מאיר יעקב שוחט הציע לשפר את התשתיות בהר, והאשים חוגים חרדיים במניעת השיפורים ברמזו למאבקי השליטה במקום.
במקביל, בבוקר וביום לאחר האסון ולאורך כל סוף השבוע וביום האבל שנקבע על האסון תחנות הרדיו השמיעו שירים שקטים ורגועים בעקבות האירוע.
מניתוח תגובותיה של הקהילה החרדית לאסון עולה כי הקהילה התמודדה עם האסון בכמה רמות: התמודדות רגשית, התמודדות דתית-אמונית, והתמודדות אזרחית.
הנצחה

ביום ראשון שלאחר האסון הוכרז יום אבל לאומי. הדגלים במבני ציבור, בסיסי צה"ל ונציגויות ישראל בחו"ל הורדו לחצי התורן.
לאחר האסון הופקו עשרות לחנים ושירי אבל וגעגוע לזכר הנספים.
שירו של שרגי גשטטנר, זמר שהיה אחד מהנספים באסון - "כרחם אב" (בלחנו של יוסי גרין), הופק בעשרות ביצועים חדשים על ידי זמרים רבים.
במקום האסון הוצב לוח הנצחה לעילוי נשמת הנפטרים, ובו ציטוט העיקר הראשון מי"ג העיקרים: "אֲנִי מַאֲמִין בֶּאֱמוּנָה שְׁלֵמָה. שֶׁהַבּוֹרֵא יִתְבָּרַךְ שְׁמוֹ הוּא בּוֹרֵא וּמַנְהִיג לְכָל הַבְּרוּאִים. וְהוּא לְבַדּוֹ עָשָׂה וְעוֹשֶׂה וְיַעֲשֶׂה לְכָל הַמַּעֲשִׂים".
לאחר האסון, הוכנסו ספרי תורה רבים לבתי כנסת לעילוי נשמת הנספים.
באירוע מטעם דרשו שנערך בהיכל פיס ארנה ירושלים בט' באדר א' תשפ"ב, נערך מעמד הנצחה אמנותי לזכר הרוגי האסון, אשר כלל את השיר 'אני מאמין', בהשתתפות של למעלה מ-10,000 איש.
בל"ג בעומר תשפ"ב, יום השנה לאסון, הדליק האדמו"ר מבויאן 45 נרות לזכר הנספים, קודם הדלקתו המפורסמת הפותחת את אירועי ההילולא במירון. כמו כן התקיים במירון טקס זיכרון לנספי האסון, בהשתתפות זמרים ורבנים.
כשנה לאחר האסון הוקם בביתר עילית פארק קדושי מירון לזכר ארבעה הרוגים תושבי העיר.
ראו גם

האסון בהילולת רבי שמעון בר יוחאי (1911)
האסון בהלוויית הרב וואזנר
באד הופגאסטיין

| --- | --- |
סמל באד הופגאסטייןסמל באד הופגאסטיין
באד הופגאסטיין בחורף
באד הופגאסטיין בחורף
 מדינה:  אוסטריה אוסטריה
 מדינה:  זלצבורג זלצבורג
 מחוז:  סנקט יוהאן אים פונגאו
 שטח:  103.73 קמ"ר
 גובה:  859 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  6,914 (1 בינואר 2018)
 קואורדינטות:  47°10′00″N 13°12′00″E﻿ / ﻿47.1666666666667°N 13.2°E﻿ / 47.1666666666667; 13.2
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.badhofgastein.salzburg.at
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוסטריה מוגדלת) וינה זלצבורג אינסברוק לינץ קלגנפורט שווייץ לכ. גרמניה צ'כיה סלוב. איטליה סלובניה הונגריהבאד הופגאסטיין(למפת אוסטריה רגילה) וינה זלצבורג אינסברוק לינץ קלגנפורט שווייץ ל גרמניה צ'כיה ס. איטליה סלובניה הונ.באד הופגאסטיין(למפת מדינת זלצבורג רגילה) זלצבורג האליין זלפלדן סנקט יוהאן גרמניה אוסטריה עילית שטיריה קרינתיה טירול אי. טירולבאד הופגאסטיין(למפת מדינת זלצבורג מוגדלת) זלצבורג האליין זלפלדן סנקט יוהאן גרמניה אוסטריה עילית שטיריה קרינתיה טירול אי. טירולבאד הופגאסטיין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
באד הופגאסטיין (בגרמנית: Bad Hofgastein) היא עיירת נופש ומרפא במדינת הפדרלית זלצבורג שבאוסטריה. העיירה ממוקמת במרכז עמק גשטיין, בהרי הוהה טאורן, במרחק של כ-100 ק"מ דרומית לזלצבורג. באד הופגאסטיין היא אחת העיירות העתיקות בחבל זלצבורג.
גורמי המשיכה לעיירה

באד הופגאסטיין מגוונת בתענוגות נופש יוקרתיות, העיקריים ביניהם: שמונה עשר מעיינות מים חמים הנובעים במקום, אתר סקי נרחב, קרבה לעמק המרפא גאסטיין, פעילויות הספורט, פעילויות תרבות רבות: תאטרוני רחוב, קונצרטים, ואירועים מוזיקליים רבים; והקזינו שבעיירה.
טרקוטה

פסל של הנומן בהודו עשוי טרקוטה. הגוון האדמדם נוצר בשל הימצאות תחמוצת ברזל בחומר המוצא.
טרקוטה או טרה קוטה (באיטלקית: Terra Cotta – "אדמה אפויה") הוא שם ייחודי, שניתן לסוג מסוים של חימר גס, גמיש ונקבובי וכן לכלים, פסלים ואלמנטים של בנייה (אריחים, לבנים ורעפים), שעשויים מחומר זה ועברו שרפה. באופן מסורתי, המונח מתייחס למוצרים ללא זיגוג, אך לאורך הזמן הופיעו גם פריטים עם זיגוג. לטרקוטה המקורית, אחרי שרפה, יש צבע חום-כתום, בשל תחמוצות ברזל הנמצאות בחימר המוצא. לכן, המילה טרקוטה מציינת גם את הצבע החום-כתום האופייני. יש גם חימר בעל מרקם דומה, המכיל כמות ברזל נמוכה יותר, ומקבל גוון בהיר יותר לאחר השרפה – מלבן עד צהוב. שוני זה נוצל בתקופות קדומות לקבלת גוונים שונים של מוצרי טרקוטה, על ידי ערבוב סוגי חימר בעלי ריכוזים שונים של ברזל.
היסטוריה

טרקוטה משמשת את האדם משחר ההיסטוריה. הדוגמה העתיקה ביותר היא צלמית נשית מדולני וייסטוניצ'ה, אשר תוארכה ל-26,000 שנה לפנה"ס. ממצא טרקוטה מהתקופה הנאוליתית, יוצא דופן באיכותו האומנותית, התגלה ברומניה וזכה לשם "האיש החושב מצירנבדה".
גם בחפירות העיר הקדומה מואנג'ודארו, שהוקמה כ-4,700 שנה לפני זמננו, נמצאו צלמיות נשיות עשויות טרקוטה. בחפירות במסופוטמיה נמצאה לוחית טרקוטה, המכונה "תבליט בורנאי" ועליה דמות אלה מכונפת המתוארכת לכ-2,000 שנה לפני זמננו. האוסף המרשים ביותר של פסלי טרקוטה הוא צבא הטרקוטה, שיוצר בסין בשנים 210–209 לפנה"ס. בתקופה ההלניסטית, סביב הים התיכון, במצרים, יוון ואטרוסקיה, היה שימוש נרחב בטרקוטה לפסלים דתיים, באדריכלות וגם לשימושים יום-יומיים, כדוגמת כלים. בראשית הנצרות, הטרקוטה מילאה תפקיד חשוב בעיטור מצבות וסרקופג'ים. עם נפילת האימפריה הרומית, בסביבות שנת 450 לספירה, חלה ירידה תלולה בשימוש בטרקוטה, וזו חזרה לשימוש נרחב רק בראשית תקופת הרנסאנס, בסביבות שנת 1400, בהקשרים דתיים כגון בפסלים, תבליטים וקישוטי מזבחות. לטרקוטה יתרון בפיסול עקב זמינותה, נוחות בפיסול לעומת ברונזה או שיש ומשקלה הנמוך יחסית. עם זאת, כאשר הפסל עתיד לעמוד ברשות הרבים, עלולים להופיע סדקים ביצירת הטרקוטה, בשל החשיפה הממושכת לשינויים בתנאי הסביבה. הפסל בן פירנצה, לוקה דלה רוביה, היה הראשון שציפה את יצירות הטרקוטה שלו בגלזורה עשויה בדיל, אנטימון ומינרלים נוספים, כדי להוסיף לעמידותן כנגד פגעי הזמן. ככל הידוע, היצירה הראשונה שצופתה בגלזורה צבעונית הייתה "תחיית המתים". זו עומדת בצד הצפוני של הקתדרלה בפירנצה, והיא בוצעה בין השנים 1442–1445 בני משפחת דלה רוביה, אשר עבדו בסדנה של לוקה, המשיכו בטכניקה זו, אשר בעצם שידרגה את הטרקוטה לשלב ביניים לקראת יצירות קרמיקה. בגלל קלות השימוש, הפסלים עברו להשתמש בטרקוטה צבועה ליצירת פרוטומות של אנשים מפורסמים, במקום בברונזה ושיש.
לקראת סוף המאה ה-19, אדריכלים חזרו להשתמש בטרקוטה ללא זיגוג לציפוי בניינים. הדוגמה הבולטת ביותר היא הציפוי החיצוני של מוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון. בארצות הברית, בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, האדריכלים השתמשו בעיקר בטרקוטה מזוגגת וצבעונית. תודות להתפתחויות הטכנולוגיות של אותם שנים, בניינים בניו יורק זכו לציפויי טרקוטה בצבעים בולטים ומתכתיים, עם עיטורי אר דקו האופייניים לאותה תקופה. השימוש בחומר זה נבע ממספר שיקולים: חסין אש, קל משקל, זמין וחסכוני, בעל אפקט אסתטי מרשים. בעזרתו ניתן היה לחקות חומרים יקרים יותר – גרניט, שיש ואבן. אחרי מלחמת העולם השנייה, האדריכלים עברו להשתמש בקרמיקה, בזכוכית ובמתכת, לציפוי מבנים.
גלריה

הצלמית מדולני וייסטוניצ'ה
האיש החושב מצ'רנבודה (אנ')
לוח טרקוטה במסגד בגהא, בנגלדש (אנ')
לבני טרקוטה ממצרים העתיקה, בערך 1000 לפנה"ס
חיילי טרקוטה
מבער קטורת ממקסיקו, מתוארך 1100–1500
תבליט טרקוטה על בניין בניו יורק שנות ה-30 של המאה ה-20
מושב גן מטרקוטה משנת 1916
ראו גם

תרבות המנג'יה (אנ')
צבא הטרקוטה
הערות שוליים

↑  צוות האקדמיה, על המילה טרקוטה, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  צוות המילון, Terracotta definition and meaning, Collins English Dictionary
↑  צוות האתר, Terra cotta / #e2725b Hex Color Code, RGB and Paints, Encycolorpedia
↑  צוות האתר, Terracotta Sculpture (c.26,000 BCE - 1900), visual-arts-cork
↑  עורכי בריטניקה, Luca-della-Robbia, אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
↑  הפסל לוקה דלה רוביה מפירנצה, באתר /iw.sourcknowledge.com
↑  Susan Tunick, Art Deco Terra Cotta, Art Deco Society of New York, ‏2017
↑  Thomas C. Jester (ed.), Twentieth-Century Building Materials, Washington DC.: McGraw-Hill Companies, 1995
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529778205171  BnF: cb119452651 (data)  GND: 4184790-8  LCCN: sh85134051  NDL: 00576292  NKC: ph249428
הפארק הלאומי קנוזרו

הפארק הלאומי קנוזרו (רוסית Кенозерский национальный парк) הוא פארק לאומי בדרום-מערבו של מחוז (אובלסט) ארכנגלסק בצפון-מערב רוסיה, המשתרע על-פני שטח של 1,402.18 קמ"ר. הפארק שנוסד ב-28 בדצמבר 1991, שלושה ימים לאחר התפרקות ברית המועצות, מוכרז כשמורה ביוספרית מטעם אונסק"ו מאז 2004, והנוף התרבותי שלו מוכר כאתר מורשת עולמית מאז 2024.
הפארק כולל את אגם קנוזרו ומספר אגמים קטנים יותר דוגמת אגם סווירנוייה ואגם ליוקשמוזרו, ונוף הטייגה שלו, הכולל מישורים מכוסים בעצים נשירים ובעצי אשוחית, אופייני לצפונה של רוסיה. הפארק מתהדר בעושר יוצא דופן של פאונה ופלורה, המשתנה בהתאם לסביבה - אדמת ביצות, חורשים או אגמים ונהרות.
גדות האגמים מיושבים מאז סוף עידן הקרח האחרון. ההשפעה הרוסית החלה בימי הביניים, תחילה עם השתלטות רפובליקת נובגורוד על האזור החל בסוף המאה ה-13, ולאחר מכן עם הגירה שהביאה להקמתם של כ-65 כפרים באזור. הכפרים מתאפיינים במבני עץ מהמאה ה-18 והמאה ה-19 שאופייניים לאדריכלות העץ הרוסית. בנוסף מצויים בפארק עשרות אתרים ארכאולוגיים ובתי קברות.
גאוגרפיה

הפארק שוכן באזור טבעי המכונה קנוזריה. הוא משתרע על-פני שטח של 1,402.18 קמ"ר והוא הפארק הלאומי ה-25 בגודלו ברוסיה. אורכו מצפון לדרום הוא 72 ק"מ ורוחבו מגיע עד 27 ק"מ. הפארק שוכן בגבול אגני הניקוז של הים הלבן והים הבלטי.
האקלים באזור הוא תת-ארקטי (Dfc בשיטת קפן), והוא מתאפיין בחורף מושלג עם קור מתון, אביב קצר וקיץ חמים יחסית. הטמפרטורה הממוצעת בינואר היא 12°C- וביולי 16.5°C, וכמות המשקעים השנתית נעה סביב 500 מ"מ. האדמה מכוסה שלג באופן יציב במשך 160 ימים בשנה, וגובהה הממוצע של שכבת השלג הוא 40 ס"מ.
מבחינה גאולוגית האזור הוא מישור שחיקה שעוצב על ידי שכבת הקרח היבשתית בעידן הקרח האחרון, ואשר מתאפיין בתופעות נוף אופייניות דוגמת אסקר, קמה (Kame) (גבעות עשויות מחול, חצץ וטיל) ורכסים מוארכים ותלולים. לאורך הקו המפריד בין אגני הניקוז של הים הלבן והים הבלטי מצויים מאפיינים נוספים דוגמת מורנות, גבעות ושדות סלעים. צורות גאולוגיות אלה מקיפות את האגמים הרבים ומאפשרות היווצרות איים.
מבחינה הידרולוגית, 90% מהפארק שוכן בגליל מימיו של הים הלבן והיתר באגן הניקוז של הים הבלטי. ברחבי הפארק 67 נהרות ונחלים באורך כולל של 532 ק"מ, רובם באגן הניקוז של אגם קנוזרו שמנוקז בתורו על ידי נהר קנה, יובלו השמאלי של נהר אונגה. בנוסף, ישנם 251 אגמים בפארק, ושטח כל גופי המים באזור מגיע ל-203 קמ"ר המהווים 14.4% משטחו (כשביעית). שני האגמים הגדולים בפארק הם אגם קנוזרו בצפון הפארק ששטחו 68.6 ק"מ ואגם ליוקשמוזרו הקרחוני בדרומו שמשתרע על-פני שטח של 54.4 קמ"ר.
פלורה ופאונה > פלורה

הפלורה העשירה של הפארק כוללת 639 מיני צמחים וסקולריים, 494 מיני פטריות, 216 מיני חזזית, 189 מיני טחבים וכן 8 מינים של אצות מים מתוקים.
החורשות הצפופות של הפארק שמכסות כ-77% משטחו צעירות למדי ונוצרו במאה השנים האחרונות, לאחר שפסק הנוהג של חקלאות שריפה (Slash-and-burn). בנוסף לכך, הפארק ידע שלוש שריפות קשות ב-200 השנים האחרונות שכמעט כילו את כל החורשות שבו. יערות בראשית מכסים רק 5,000 הקטאר משטח הפארק ונמצאים בעיקר באיים באגמים או באזורים לא נגישים. מיני העצים העיקריים הם אורן היערות (44%), אשוחית (25%), ועצי שדר (רובם נשתלו על-ידי האדם) וצפצפה מצויה (28%). נוסף על מינים אלה, יש בפארק גם עצי ארזית סיבירית (Larix sibirica) ואלנוס.
ביצות ואדמת ביצה מכסות 33,000 הקטאר משטח הפארק והם נוצרו לאחר נסיגת הקרחונים לפני כ-9,000 שנה. הביצות הן בעיקרן אגמים רדודים עתיקים או ביצות כבול, עשירות בקני שורש, עשבי ביצות וצמחי מים.
פלורה ופאונה > פאונה

היונקים מונים 54 מינים שכוללים טורפים דוגמת הגרגרן, הזאב המצוי, השונר הצפוני, השועל המצוי והדוב החום, ואוכלי-צמחים דוגמת אייל הצפון ואייל קורא. המכרסמים כוללים את הבונה האירופי, הסנאי האדום, הטמיאס הסיבירי, החפרפרת האירופית, חולדת החוף, ונברן מים. בפארק מספר מיני עטלפים כגון נשפון משופם, רמשן לילי ואוזנן חום. עוד מצויים בפארק גירית מצויה, דלק אירופי, חזיר בר, חמוס מבאיש וחדף המים.
באגמים ובנהרות מצויים 29 מיני דגים וביניהם זאב נהרות צפוני, פרקה וסטנודוס לאוכיכטיס.
עם העופות נמנים 263 מינים הכוללים, בין היתר, את השכווי האירופי, אוח השלג, ירגזי הרים, עלווית צפונית, נץ גדול, ברנטה קנדית, ברבור שר, לבנית גדולה, קורמורן גדול, גיבתון גמדי, תחמס אירופי, בז גמדי ואדום-החזה. עם עופות המים נימנים אנפה מסורטטת גדולה, עבראש ירוק, טבלן גמדי, רלית המים, צוללן אדום-גרון ומיני שלדגיים.
עוד מצויים בפארק חמישה מיני דו-חיים (בהם הקרפדה המצויה והצפרדע המצויה), ארבעה מיני זוחלים כולל את הצפע האירופי ושני מיני צמדאים.
עם 455 מינים, חסרי החוליות מייצגים את החלק הגדול ביותר של הפאונה בפארק. החרקים לבדם מונים 264 מינים מתשע סדרות הכוללות את הבריומאים, הפשפשאים, הדבוריים, החיפושיות, שעירי-הכנף, הפרפראים, הזבובאים, התיקנאים, ארוכי הכנף והמגלופטרה (Megaloptera). נוסף על אלה ישנם בפארק 78 מיני עכבישנים, 58 מיני סרטנאים, 37 מיני רכיכות, 13 מיני גלגיליות, שני מיני קפזנבאים, ומין בודד של תולעים טבעתיות, צורבים וספוגיים.
היסטוריה

בני האדם הראשונים באזור קנוזרו הגיעו אליו ככל הנראה לאחר נסיגת הקרחונים בסוף עידן הקרח האחרון, בין האלף ה-10 לפנה"ס לאלף ה-7 לפנה"ס. מספר אתרים שהתגלו מתוארכים לתקופת האבן המאוחרת (האלף ה-7 לפנה"ס-האלף ה-6 לפנה"ס), ואלה כוללים את ורשינינו, אוסט-פוצ'ה, קוסיצינו וצ'יולמה. האוכלוסייה הפרה-היסטורית של האזור עסקה בצייד ובדייג. בתקופה הנאוליתית, היגרה אוכלוסייה חדשה שהגיעה לקנוזרו מאזור הוולגה. בסביבות האלף ה-3 לפנה"ס האוכלוסייה החלה להמיר את אורח החיים הנוודי ביישובי קבע, ומתקופת הברונזה המוקדמת בראשית האלף ה-2 לפנה"ס, התגלו מבני קבע קבורים באדמה שנבנו בקבוצות על טרסות גבוהות על הגדות. באותה תקופה הגיעה אוכלוסיית רועים חדשה מאזור הדנייפר ודחקה את האוכלוסייה הקודמת צפונה. באלף ה-1 לפנה"ס שוב הגיעה אוכלוסיית מהגרים לאזור, הפעם מהרי אוראל, ונוצרה קהילה פינו-אוגרית שהתקיימה באזור עד אמצע המאה ה-11 לערך.
החל במאה ה-11 ועד המאה ה-13 הגיעו הרוסים הראשונים לאזור מנובגורוד מטעמים מסחריים, בעיקר סחר בפרוות. באזור החלה מורגשת השפעה סלבית, והאוכלוסייה הפינו-אוגרית החלה לאמץ את השפה הרוסית, התרבות ואורח החיים הרוסיים, כמו גם את האמונה האורתודוקסית. במקביל הייתה גם הגירה מרוסטוב ומנסיכות ולדימיר. האזור ידע תנופת פיתוח החל במאה ה-14, מגמה שנמשכה עד המאה ה-16, וכפרים וקהילות נזיריות הופיעו. במקביל חקלאות החלה מתפתחת - החורשות בורו והאדמות החלו משמשות לחקלאות ולמרעה. בד בבד החלה מתפתחת תעשייה זעירה של מתכת, עץ וחרס, ותקופה זו הייתה חשובה להופעת המסורות המשתמרות באזור עד היום. ב-1478 נסיכות מוסקבה השתלטה סופית על הרפובליקה של נובגורוד וסיפחה את חלקה הצפוני. החל במאה ה-16 החלה חשיבותן של דרכי המסחר באזור לרדת, דבר שתרם לשימור התרבות והמבנה הכלכלי של אזור קנוזרו שנותר מבודד הלכה למעשה. בתקופה זו הושלמה הרוסיפיקציה של האזור. בתקופת האימפריה הרוסית העיסוק הרווחי ביותר באזור היה יערנות וסחר בעץ, אך רוב האוכלוסייה המשיך ועסק בחקלאות ואופיו המסורתי של האזור נשמר בשל בידודו. בסוף המאה ה-18 ובמאה ה-19 בכל כפר הייתה כנסייה או קפלה, בעוד שקודם לכן רק כפרים מסוימים יכלו להתהדר בכך. הכפרים הגדולים ביותר מנו כ-15 בתים לכל היותר.
מאז תחילת המאה ה-20 החלה אוכלוסיית קנוזרו לקטון, וכתוצאה מכך שטחים חקלאיים שבו והפכו לשטחי חורש. בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו השלטונות הסובייטים לחבל באופן מכוון בסגנון החיים המסורתי ובעצמאות החקלאים ובבעלותם בקרקע. למרות המאבק הממלכתי בדת וסגירת כנסיות ומנזרים, האמונה הדתית והמסורת הצליחו לשרוד. לקראת סוף שנות ה-30 מספר תושבים נרדפו פוליטית על בסיס האשמות שוא, ובשנות ה-40 של המאה ה-20 רוב הגברים גויסו ונשלחו לחזית במלחמת העולם השנייה. בשנות ה-50 של המאה ה-20 כפרים רבים התרוקנו מתושביהם בשל תנאי המחיה הקשים שהביאו להגירה, ומגמה זו התגברה בשנות ה-60 של המאה ה-20 כאשר הרשויות החלו לחלק את הכפרים לבני קיום ולכאלה שאינם בני קיום. רק בשנות ה-70 של המאה ה-20 החל דיון בחשיבות שימור המאפיינים המסורתיים של האזור, דבר שהביא לבסוף להכרזת הפארק הלאומי ב-28 בדצמבר 1991, שלושה ימים לאחר התפרקות ברית המועצות. בתחילת המאה ה-21 קיימים בפארק כ-45 כפרים (במקום 102 כפרים שהיו בו מאה שנים קודם לכן), וכ-2,000 איש מתגוררים בתחומו.
הנוף התרבותי

הנוף התרבותי בפארק הלאומי קנוזרו הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2024 בשל כך שהוא משמש דוגמה יוצאת דופן של נוף תרבותי צפון אירופי, אשר התפתח החל במאה ה-12 והגיע לשיאו בסוף המאה ה-19, ואשר כולל מספר יישובים כפריים מסורתיים עם אדריכלות עץ. האתר משקף את הניהול המשותף של החקלאות והטבע שהתפתח כתוצאה מהמפגש בין תרבות החורש הפינו-אוגרית ותרבות השדות הסלבית. בפארק למעלה ממאה מונומנטים אדריכליים הכוללים, בין היתר, 65 קפלות, 22 טחנות מים, ו-18 כנסיות, וכן בתי מגורים, מבני רחצה, אסמים, גשרים, גדרות עץ של חצרות כנסייתיות וצלבים מונומנטליים.
אחד המאפיינים של המבנים הכנסייתיים הוא ה"רקיע" (Heaven) - תקרת עץ מצוירת, הבנויה בצורת פירמידה שבה 8, 12 או 16 פאות בצורת טרפזים ובשיאה מדליון מרכזי. בארבע פינות הרקיע נמצאים לוחות בצורת משולשים המקבילים לרצפת המבנה. התקרות הללו החלו מופיעות בכנסיות ובקפלות החל במאה ה-17 כאשר כנסיות עץ מסוג חדש וגדול יותר החלו מופיעות באזור, כמו גם מתוך רצון לחקות כיפות בכנסיות אבן. בכיפות מתוארים ישו, מרים הבתולה, מלאכים, שליחים וקדושים אחרים, המסודרים לפי כללים קפדניים, בדומה למקובל באיקונוסטזיס. באזור קנוזרו, התקרות האלה נבנות בגובה נמוך למדי, לעיתים במרחק יד מורמת, דבר היוצר רושם של קרבה לעולם הרוחני. המסגרת של התקרה דומה לקרני שמש הקורנות מהמדליון המרכזי השמור לדמותו של ישו, ועל הקורות מצוירים כוכבים. במרכז התקרה נעשה שימוש בצבעים בהירים יותר, בעיקר צהוב או ורוד, ורקע תכלת מדמה את השמיים. בסך הכל השתמרו בקנוזריה 17 רקיעים שלמים ו-4 נוספים השתמרו באופן חלקי, והם מתוארכים לתקופה שבין השליש האחרון של המאה ה-18 וראשית המאה ה-20.
הערות שוליים

↑  General information
↑  Nomination for Inscription on the World Heritage List - Testament of Kenozero Lake, p.87
↑  Nomination for Inscription on the World Heritage List - Testament of Kenozero Lake, p.88
↑  Nomination for Inscription on the World Heritage List - Testament of Kenozero Lake, p.90
↑  Kenozero National Park
↑  Nomination for Inscription on the World Heritage List - Testament of Kenozero Lake, p.48
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1103460110  ISNI: 0000 0000 9565 9270  LCCN: no2006007185  NKC: ge593456  VIAF: 141083423   WorldCat (עם VIAF): 141083423 
מראה באגם קנוזרו
מראה אופייני בפארק
כנסיית פוגוסט פוצ'וזרסקי
"רקיע" בפוגוסט פוצ'וזרסקי
נוואף סלאם

נוואף סלאם (בערבית: نواف سلام; נולד ב-15 בדצמבר 1953) הוא דיפלומט, משפטן ואקדמאי לבנוני המכהן כראש ממשלת לבנון מ-8 בפברואר 2025. קודם לכן שימש כנשיא ה-27 של בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ). הוא נבחר ב-9 בנובמבר 2017 לתפקיד שופט בבית הדין הבין-לאומי לצדק משנת 2018 עד 2027, לאחר שקיבל רוב קולות בעצרת הכללית ובמועצת הביטחון של האומות המאוחדות. הוא שימש כשגריר לבנון באו"ם בניו יורק מ-2007 עד 2017, תקופה שבה כיהן גם כנשיא מועצת הביטחון וכסגן נשיא העצרת הכללית.
ב-6 בפברואר 2024 נבחר לנשיאות בית הדין הבין-לאומי לצדק – הערבי השני שנבחר לנשיאות והשופט הלבנוני הראשון.
ב-13 בינואר 2025 הודיע נשיא לבנון החדש, ג'וזף עאון, כי הטיל על סלאם להרכיב ממשלה חדשה במדינה לאחר שזכה לתמיכת רוב הנציגים בפרלמנט.
ביוגרפיה

סלאם נולד למשפחה סונית בביירות לעבדאללה סלאם ולרקאת בייהום ממשפחה בולטת בלבנון. הוא קיבל תואר דוקטור במדע המדינה מהמכון למדע המדינה פריז (1992), תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד (1991), דוקטורט בהיסטוריה מאוניברסיטת הסורבון (1979) ותעודה מבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (1974).
ביוגרפיה > קריירה

סלאם היה מרצה בהיסטוריה עכשווית של המזרח התיכון באוניברסיטת הסורבון מ-1979 עד 1981. ב-1981 עזב את פריז לשנת לימודים כחוקר אורח במרכז ות'רהד לעניינים בין-לאומיים באוניברסיטת הרווארד. בין השנים 1985 ל-1989 היה מרצה באוניברסיטה האמריקאית בביירות. במהלך תקופה זו עסק גם בעריכת דין כשותף במשרד עו"ד טקלה. הוא היה חוקר אורח בבית הספר למשפטים של הרווארד מ-1989 עד 1990 ויועץ משפטי זר ב-Edwards & Angell LLP מ-1989 עד 1992. הוא חזר לעסוק בעריכת דין במשרד עורכי הדין ב-1992 וכן להוראת המשפט הבין-לאומי ויחסים בין-לאומיים באוניברסיטה האמריקאית בביירות.
הוא מונה לפרופסור עמית מבקר במדע המדינה ב-2003, ולאחר מכן לפרופסור עמית במדע המדינה ב-2005. מ-2005 עד 2006 שימש כיושב ראש מחלקת הלימודים הפוליטיים והמנהל הציבורי.
ביוגרפיה > בשירות הציבורי

סלאם שימש כחבר במשרד הביצועי של המועצה הכלכלית והחברתית של לבנון מ-1999 עד 2002 וכחבר בוועדה הלאומית הלבנונית של אונסק"ו מ-2000 עד 2004. ב-2005 ו-2006 היה חבר והמזכיר הכללי של הוועדה הלאומית לרפורמה בחירותית, שעליה הוטלה המשימה להכין את טיוטת חוק בחירות חדש ללבנון. הוא גם שימש בדירקטוריון של המרכז הלבנוני ללימודי מדיניות (LCPS), מרכז חשיבה בלתי מפלגתי שמשימתו לייצר ולקדם מדיניות המשפרת את הממשל בלבנון ובעולם הערבי. ב-1996 היה ממייסדי האגודה הלבנונית לבחירות דמוקרטיות (LADE), ארגון לא ממשלתי העוסק בקידום התנהלות הוגנת ושקופה של בחירות פרלמנטריות ועירוניות.