stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כשותנית
הערות שוליים

↑  דף לא עמוד ב, "מרורא דכשותא"
↑  Beer price hopping because of worldwide shortage of two key ingredients, mlive, ‏2008-05-05 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565308805171  BNE: XX544564  BnF: cb11967261j (data)  GND: 4160640-1  LCCN: sh85061955  NDL: 00563417
מקוק ברברי

| מקוק ברברי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: בעלי אף יבש
משפחה:: קופים בעלי זנב
סוג:: מקוק
מין:: מקוק ברברי
שם מדעי
 Macaca sylvanus ‏ליניאוס, 1758
תחום תפוצה


מקוק ברברי או מָקוֹק גִּיבְּרַלְטָר (שם מדעי: Macaca sylvanus) הוא קוף מקוק מהמשפחה קופים בעלי זנב. הוא נפוץ בהרי האטלס של אלג'יריה ומרוקו, בנוסף לאוכלוסייה קטנה בגיברלטר והוא הפרימט היחידי שחי בטבע באירופה, נוסף לאדם. על אף שהמקוק הברברי הוא חסר זנב, הוא אינו נחשב להומוניד.
המקוק הברברי נחשב למקוק הקרקעי ביותר. אורכו כ-60 ס"מ משקלו הוא עד 15 ק"ג לזכרים ו-10 ק"ג לנקבות.
אורך חייו כשלושים שנה.
למקוק הברברי יש כיסי לחיים המכילים כמות מזון שתשביע אותו, כמו כן הוא בעל ניבים ונחן בלסתות עוצמתיות. והוא גם מצויד בפרוה עבה וסמיכה העוזרת לו לשרוד במקומות מושלגים.
את חייו הוא מבלה בקבוצות של 10 - 30 והזכרים שבקבוצה מגנים עליה בנחישות רבה.
לאחר הריון של 165 יום ממליטה האם ולד אחד שמשקלו כמאתים גרם, צבעו שחור והוא משתנה לאחר כמה חודשים. במקוק הצעיר מטפלים כל בני הקבוצה, כולל הזכרים, וכמו כן הם שומרים עליהם מכל משמר מפני עופות דורסים.
המזון של המקוק הברברי הוא פירות, עלים, קליפות ושורשים.
האוכולוסייה של המקוק הברברי נמצאת בירידה מתמדת בשל אובדן בתי הגידול בהרי האטלס. נכון ל-2008 הוערך מספר הפרטים בין 12,000 ל-21,000, כשמונים אחוז מהם חיים במרכז הרי האטלס שבמרוקו.
ראו גם

המקוקים הברבריים של גיברלטר
הערות שוליים

↑  מקוק ברברי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  ע"פ החלטות האקדמיה
↑  Barbary Macaqu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4122268-4 
קופה עם צאצא על הגב.
מלוכיה

| מלוכיה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: חלמיתאים
משפחה:: חלמיתיים
סוג:: מלוכיה
מינים
 ישנם 40-70 מינים, ביניהם: מלוכיה משולשת  מלוכיה נאכלת  Corchorus aestuans  Corchorus capsularis  Corchorus carnarvonensis  Corchorus cunninghamii  Corchorus junodi  Corchorus sidoides  Corchorus walcottii 
שם מדעי
 Corchorus ‏לינאוס, 1753
מַלּוּכְיָה (שם מדעי: Corchorus) היא סוג של עשב או שיח הכולל כ-77 מינים. הסוג מלוכיה משויך למשפחת החלמיתיים, בעבר הוא שויך למִשְׁפַּחַת הַטִּילְיָתִיִּים (Tiliaceae). מלוכיה צומחת באקלימים טרופיים וסובטרופיים ברחבי העולם כולל אמריקה הדרומית, אמריקה המרכזית, אמריקה הצפונית, אסיה, אפריקה הטרופית, אוסטרליה ואיי האוקיינוס השקט, בנוסף שני מינים צומחים בר בישראל, האחד מלוכיה נאכלת והשנייה מלוכיה משולשת. ובנוסף גדל בארץ צמח תרבות, שמוצאו מהודו ומשמש שם כצמח סיבים - מלוכיית ההלקטים (Corchorus capsularis).
נראה כי מקור שמה העברי של המלוכיה מהמילה הערבית "מלוח'י" (ملوخي). ביוונית עתיקה נקרא הצמח מוֹלוֹכֶה ושמו המדעי הוא Corchorus שפירושו "רירי", שכן חלקי הצמח עשירים בריר הניכר בעת בישולו. המלוכיה מכונה בשמות נוספים בהקשרים שונים, כגון "יוטה", המתאר את הבד הנארג מסיבי הצמח, או "מלוח'יה", המתאר מאכל המורכב מעלי הצמח. לצמח שמות וכינויים נוספים ברחבי העולם, אחד מהם הוא "חוביזת היהודים" (או "חלמית היהודים", מאנגלית: Jew's Mallow).
לצמח, שעל פי רוב הוא חד-שנתי, גבעולים פשוטים היכולים להגיע לגובה של שניים עד ארבעה מטרים. עליו ארוכי פטוטרת, מסורגים ומשוננים, אורכם חמישה עד חמישה עשר סנטימטרים. לצמח פרחים קטנים וצהובים עם חמישה עלי כותרת ופירות דמויי תרמיל הנפתחים ל־3-6 קשוות.
שימושים

צמחים מסוג מלוכיה מהווים את המקור הצמחי השני בחשיבותו ובהיקפו אחרי כותנה לייצור סיבים בעולם. באזור הדלתה של הגאנגס מעובדים כ־85 אחוזים מהיוטה בעולם. המדינות הודו, בנגלדש וסין הן המפיקות העיקריות של סיב היוטה, והודו היא גם הצרכנית הגדולה בעולם למוצרי יוטה (בעיקר כחומר אריזה).
שימוש נוסף בצמח נעשה בחלקיו האכילים. מלוכיה ובעיקר מָלוּכְיָה נֶאֱכֶלֶת משמשת כמזון פופולרי במיוחד במצרים (ויש שיאמרו כי המלוח'יה היא המאכל הלאומי של מצרים), וכן בישראל ובשטחים (במטבח הפלסטיני ובמטבחים של יהודים יוצאי מספר ארצות מזרח-תיכוניות), לבנון, סוריה, ירדן וקפריסין. המין Corchorus capsularis משמש למאכל ביפן, בסין ובפיליפינים.
עלי הצמח משמשים להתקנת מרק בעל מרקם רירי, זרעיו טובים לתיבול, ומעליו המיובשים מכינים תה צמחים.
לקריאה נוספת

נסים קריספיל, ילקוט הצמחים, יערה, עמ' 660-667, 1988
מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה שנייה מורחבת, עם עובד, עמ' 299, 1988
הערות שוליים

↑  Corchorus L., World Flora Online, ‏2022
↑  א. פאהן, ד. הלר, מ.אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוד, 1998
↑  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548807805171  BnF: cb12256328g (data)  LCCN: sh88004900
מילה (עץ)

| מֵילָה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: זיתיים
סוג:: מֵילָה
שם מדעי
 Fraxinus ‏לינאוס, 1753
התפשטות חיפושית המילה בצפון אמריקה
פירות מכונפים של המילה Fraxinus agnustifolia, שיש המשייכים אליה את המילה הסורית, Fraxinus syriaca, הגדלה בר בארץ
מֵילָה (שם מדעי: Fraxinus, באנגלית: Ash tree) היא סוג של עץ במשפחת הזיתיים (Oleaceae). מיניה של המילה מרובים, בין 45 ל-65 במספר, והם ברובם נשירים, אם כי ישנם מספר מינים סובטרופיים ירוקי עד. פירות המילה מכונפים. רבים ממיני המילה הם עצים גדולים מאוד היכולים להגיע בתנאי גידול טובים, הכוללים משקעים תכופים וקרקע פורייה, ביערות ממוזגים למשל, לגובה של למעלה מ-30 מטרים.
שימושים

עץ המילה הוא עץ קשה ודחוס, קשיח, חזק מאוד אך אלסטי. הוא משמש באופן נרחב להכנת קשתות, ידיות כלים, מחבטי בייסבול ומחבטי הרלינג איכותיים ולמטרות אחרות הדורשות חוזק ועמידות רבים. בימינו נחשב עץ אחר, ההיקורי, כטוב במיוחד להכנת ידיות הדורשות עמידות גבוהה כגון ידיות של גרזני חטיבה וגרזני ביקוע, אך עד גילוי אמריקה הצפונית (מקום צמיחתו של ההיקורי) היה עץ המילה העץ המועדף לשימושים כאלה באירופה.
עץ המילה משמש פעמים רבות ליצירת הגוף של גיטרות חשמליות, ולעיתים תדירות פחות לגוף גיטרות אקוסטיות. הוא ידוע בגוון הצליל הבוהק והחד ובאיכותו המשתמרת לאורך זמן. עץ המילה גם משמש בהיקף רחב לפורניר ברהיטי משרד. עץ המילה, לרבות עץ הליבה, אינו עמיד במגע עם הקרקע ולכן אינו משמש למטרות חיצוניות.
חרשי עץ נהנים באופן כללי מעץ זה בשל תכונות הגימור המצוינות שלו. ניתן לעבדו בקלות במכונות והוא קל לשימוש עם מסמרים, ברגים ודבק. עץ המילה מצוין כשיש צורך בעץ קשה ועמיד, אך לא כבד מאוד. צבע עץ הליבה של המילה אינו שונה מצבע עץ השרף שלה.
עץ המילה הוא גם עץ בערה מצוין והוא גם משמש במידה מסוימת לעישון מזון. עץ מילה שזה עתה נכרת נחשב יחסית יבש. כלומר אחוזי המים בו נמוכים יחסית. לכן קיים הפתגם האנגלי: "Ash wood wet or ash wood dry, a King will warm his slippers by"; כלומר: עץ המילה יכול לשמש לבערה בעת צרה גם כשאין עץ יבש בסביבה.
איומים

חיפושית המילה (אנ') היא מין פולש של חיפושית שמוצאה בסין וב-2002 נדדה לצפון אמריקה. החיפושיות כרסמו את עצי המילה וכך קטלו עשרות מיליוני עצים במשך כ-15 שנים. עקב כך, ניסו אנטמולוגים רבים ליצור דרך להדביר את החיפושית כדי להגן על העצים. אחד מהפתרונות שנמצאו הוא הנחת מלכודת בדמות נקבת החיפושית, שמפתה את הזכרים לנחות עליה, ואז מחשמלת אותם למוות ב-4,000 וולט.
עץ המילה בארץ ישראל

בארץ ישראל גדלה בר המילה הסורית, שיש הרואים בה מין נפרד ויש הרואים בה תת-מין של Fraxinus angustifolia. זהו עץ נשיר גדול, הגדל באזורים הים תיכוניים ובייחוד באזורים לחים כמו בקרבת נחלים. מין זה ומיני מילה אחרים נשתלים לנוי, כדוגמת המין הנפוץ ביישובים שונים בארץ, המילה ירוקת העד (Fraxinus uhdei), מין הגדל בר במרכז אמריקה, ממקסיקו עד להונדורס ונשתל ונחשב פולש בהוואי.
הערות שוליים

↑  נשיונל ג'יאוגרפיק, גיליון 221, עמוד 15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295507405171  BnF: cb12012125r (data)  GND: 4615420-6  LCCN: sh85008581  NKC: ph508918
מרומית שחורה

| מרומית שחורה |
| --- | --- |
 מרומית שחורה
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: שחפאיים
משפחה:: שחפיתיים
סוג:: מרומית
מין:: מרומית שחורה
שם מדעי
 Chlidonias niger ‏ליניאוס, 1758
תחום תפוצה


Chlidonias niger niger
מרומית שחורה (שם מדעי: Chlidonias niger) היא מין עוף ימי מהסוג מרומית שבמשפחת השחפיתיים.
אורך גופה כ-25 סנטימטרים, מוטת כנפיה כ-60 סנטימטרים ומשקלה כ-60 גרם. חלקי גופה האחוריים, הגב והזנב, אפורים, ואילו הראש, החזה והבטן שחורים בקיץ והופכים אפורים לקראת החורף, כשרק הכיפה נותרת שחורה.
אזורי התפוצה של המרומית באירופה ואמריקה הצפונית, שם היא מקננת על גושי צומח צפים בביצות מים מתוקים. בחורף נודדות המרומיות מאירופה לאפריקה ומאמריקה הצפונית לחופים הצפוניים של אמריקה הדרומית.
בארץ ישראל תועדו בעבר כעשרים זוגות של מרומית שחורה שקיננו על "איים" צפים של צמחי קרנן טבוע במים הרדודים של אגם החולה, אולם מאז ייבוש החולה המרומית השחורה היא חולפת הנצפית לעיתים נדירות למדי במקומות לחים בעמקים הצפוניים.
הערות שוליים

↑  מרומית שחורה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  עזי פז, "דיוקנה של שמורה: שמורת החולה", טבע וארץ י"א/ב', 1969, עמ' 60-65
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283259505171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מסורן מצוי

| מסורן מצוי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
על־סדרה:: בטאים
סדרה:: מסורנאים
משפחה:: מסורניים
סוג:: מסורן
מין:: מסורן מצוי
שם מדעי
 Pristis pristis ‏לינאוס, 1758
מסורן מצוי (שם מדעי: Pristis pristis) הוא מין במשפחת המסורניים. מסורן זה נמצא בכל העולם בימים טרופיים וסובטרופים וכן באזורי מים מתוקים.
מספר הפריטים במין זה הידרדר מאוד וכיום המסורן המצוי נחשב למין בסכנת הכחדה חמורה.
תיאור

אורכו המקסימלי של המסורן המצוי הוא 7.5 מטרים ומשקל של 500 עד 700 ק"ג, אולם האורך הנפוץ ביותר שלו נע סביב 2.5 מטרים. רבייתו מושגת באמצעות השרצה.
תפוצה ומצב שימור

בית הגידול של המסורן המצוי הוא בקרבת חופים טרופיים וסובטרופים, אך הוא גם חי באזורי מים מתוקים ותועדו מקרים בהם הוא נמצא בנהרות במרחק של עד כדי 1,340 קילומטרים מן הים. מסורנים צעירים מהמין נותרים במים מתוקים לאורך שנת חייהם הראשונה, בעוד שהמבוגרים יימצאו לרוב בקרבת החוף ובשפכי נהרות. פריטים שנולדו באגם ניקרגואה, מבלים את רוב חייהם, אף את כולם, אך ורק במים מתוקים.
כפי שמעיד שמו, המסורן המצוי היה נפוץ מאוד במימי העולם אך מצבו הורע מאוד ובימינו הוא מוגדר כמין בסכנת הכחדה על ידי האיגוד IUCN. ישנם אזורים מהם הוא נכחד כליל. האיום הגדול ביותר על חייו הוא דיג יתר והוא גם סובל מאובדן שטח מחייתו. המסורניים מוגנים בחלקים שונים בעולם והמסורן המצוי מופיע ברשימת אמנת וושינגטון, אך בפועל מתבצע דיג בלתי חוקי שלו ויכולות האכיפה של החוקים המגנים עליו אינן מועילות.
הערות שוליים

↑  מסורן מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN
מרווה דגולה

| מרווה דגולה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: שפתניים
סוג:: מרווה
מין:: מרווה דגולה
שם מדעי
 Salvia viridis ‏לינאוס, 1753
מרווה דגולה (שם מדעי: Salvia viridis) היא צמח עשבוני חד-שנתי ממשפחת השפתניים, הנפוץ בחבל הים-תיכוני של ישראל. מרווה דגולה מאופיינת בעת הפריחה בפרחים סגולים ולעיתים קרובות מתנוססת בראש התפרחת קבוצת חפים סגולים (ישנן אוכלוסיות חסרות “דגל” במקומות שונים בארץ). בקיץ, לאחר הפריחה היא מאופיינת בדורים דורים של גביעים משתיירים כפופים מטה וצמודים לגבעול התפרחת.
מאפיינים

צמח עשבוני חד-שנתי שגובהו 15 ס"מ ופרחיו סגולים או לילכיים, וכולו מכוסה בשיער לבן ובבלוטות יושבות. העלים ביציים או מוארכים, חרוקים ואינם מחולקים, אורכם 2 עד 7 ס"מ ורוחבם 1 עד 2 ס"מ לעיתים רחוקות 4 ס"מ. התפרחת אמירית. הגביע דמוי צינור ומשתייר. לאחר ההבשלה הגביע, שעוטף את הפרודות, נוטה כלפי מטה ולאחור, פיתחו נסגר, הוא נצמד אל הגבעול ולזרעים אין אפשרות ליפול (ראה בתמונה). רק משנרטב הגביע היטב במי-גשם מתפשקים העוקצים, הגביע נפתח והזרעים משתחררים.
המרווה הדגולה נובטת בתחילת החורף, ולאחר שהתפתחו העלים התחתונים עולה מביניהם עמוד פריחה, המסתעף בצורת מנורה - זוגות זוגות של ענפי פריחה נגדיים. לאורך כל עמוד סדורים הפרחים השפתניים ובראשו צומחת ציצית של חפים סגולים, שאינם פרחים כלל - ה"דגל". הפריחה מפברואר עד מאי.
מרווה דגולה גדלה ברוב חלקי צפון הארץ ומרכזה, תכופות במרבדים, בקרקע חומה רדודה בחבל הספר, ובמדרונות הפונים דרומה לשמש בחבל הים-תיכוני. תפוצתה העולמית משתרעת בארצות שסביב הים התיכון.
משתמשים בעלי הצמח כתבלין לבשר, נקניק ועוד.
במספר אתרים בישראל קיימות אוכלוסיות של מרווה דגולה בהן הצמחים חסרי דגל. אוכלוסיות אלו נחשבו בעבר למין נפרד, המכונה "מרווה ירוקה". כיום ברור כי מדובר בזנים שונים של אותו המין, משום שקיימות אוכלוסיות מעורבות, המכילות פרטים חסרי דגל לצד פרטים בעלי דגל.
מקובל לחשוב כי הדגל שבראש הצמח נועד למשוך חרקים מאביקים מרחוק. עם זאת, מחקר של אבישי שמידע הראה, שדבורים נמשכות גם אל צמחים חסרי דגל. ייתכן שלדגל יש תפקיד ב"לימוד" דבורים צעירות, שעוד לא הורגלו לזהות את הפרחים מרחוק.
הערות שוליים

1 2  מרווה דגולה, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 575
↑  מיכאלי זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1998, עמ' 395
גבעול יבש של מרווה דגולה בעונת הסתיו, ממתין לבוא הגשם. בהירטבם, הגביעים הפורים מתפשקים לצדדים ומשחררים את הזרעים.
מרושתי-כנף

| מרושת-כנף |
| --- | --- |
 Palpares libelluloides
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
על־סדרה:: בעלי גלגול מלא
קבוצה:: רקומי-כנף
סדרה:: מרושתי-כנף
שם מדעי
 Neuroptera ‏לינאוס, 1758
Italochrysa italica
מרושתי-כנף (שם מדעי: Neuroptera; לעיתים אֲרִינִמְלָאִים) היא סדרה של חרקים בעלי גלגול מלא. היא מונה כ-4,700 מינים הנכללים ב-19 משפחות. בישראל ידועים כ־180 מינים הנכללים ב־10 משפחות.
הארינמל הבוגר הוא חרק עדין ומעופף הדומה בצורתו לשפירית. יש לו שני זוגות כנפיים שקופות ומרושתות בעורקים. מוטת כנפיו יכולה להגיע עד 17 ס"מ. גופו דק ומאורך ואורכו נע בין 8 מ"מ ועד ל-120 מ"מ. מחושיו אחוריים וגפי הפה לועסים ונושכים. עיניו גדולות ובולטות מצידי הראש.
רוב הארינמלים פעילים בערב ובלילה וניזונים מחרקים קטנים ורכי-גוף, אולם מיעוטם ניזונים מטל דבש. לאחר ההזדווגות מטילות הנקבות את ביציהן על הקרקע. מן הביצים בוקעים זחלים הנושאים זוג לסתות משוננות, שבעזרתן הם צדים נמלים וחרקים קטנים אחרים. הזחל חי בתוך גומה דמוית משפך, שאותה הוא חופר בחול. הגומה היא למעשה מלכודת. לאחר שנשלמה הכנתה, נדחק הארינמל לתחתיתה, כשרק ראשו מציץ מן החול. כל חרק שמחליק בגומה נתפס בצבתות הארינמל, שמזריק לגוף החרק ארס ומיצי עיכול.
בתום שנה או יותר מתגלם הזחל בתוך פקעת שהוא טווה בקרקע. מן הפקעת בוקע הבוגר שחייו קצרים ונמשכים ימים אחדים עד חודש.
לזחלים של מינים אחדים, בעיקר בני משפחות העינפזיים והכנימאריים, חשיבות כלכלית, שכן הם טורפים יעילים של מזיקי חקלאות ובכך משמשים בתחום ההדברה הביולוגית.
מיון

תת-סדרה Hemerobiiformia
על-משפחה Chrysopoidea - בה משפחה אחת - עינפזיים ושתיים שנכחדו
על-משפחה Coniopterygoidea - בה המשפחה Coniopterygidae
על-משפחה Hemerobioidea - בה המשפחה Hemerobiidae
על-משפחה Ithonioidea - בה המשפחה Ithonidae
על-משפחה Mantispoidea - בה שתי משפחות
תת-סדרה Myrmeleontiformia
משפחה Aetheogrammatidae - נכחדה
על-משפחה Myrmeleontoidea - בה שלוש משפחות, ביניהם הארינמליים
על-משפחה Nemopteroidea - בה שתי משפחות ואחת נכחדה
מדוזת רעמת האריה

| מדוזת רעמת האריה |
| --- | --- |
 מדוזת רעמת האריה
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: צורבים
מחלקה:: מדוזות סוכך
סדרה:: פתוחי פה
משפחה:: Cyaneidae
סוג:: Cyanea
מין:: מדוזת רעמת האריה
שם מדעי
 Cyanea capillata ‏לינאוס, 1758
מדוזת רעמת האריה (שם מדעי: Cyanea capillata) הוא מין המדוזה הגדול ביותר המוכר למדע. המדוזה נצפתה במימי אוקיינוס הקרח הצפוני, בצפון האוקיינוס האטלנטי ובצפון האוקיינוס השקט. היא נפוצה בתעלת למאנש, בים האירי, בים הצפוני ובחלק המערבי של מימי סקנדינביה. כמו כן, עלולה המדוזה להיסחף אל החלק הדרום מערבי של הים הבלטי (שם היא איננה יכולה להתרבות בשל מליחות נמוכה). מין מדוזה דומה, (אשר עשוי להתגלות כאותו המין) נצפה בים ליד אוסטרליה וניו זילנד. הפעם המתועדת הראשונה בה נצפתה המדוזה, הייתה כאשר נשטפה אל החוף של מפרץ מסצ'וסטס בשנת 1870. היה לה ראש בצורת פעמון, בקוטר של 2.3 מטרים, וזרועות באורך של 37 מטרים.
תוחלת החיים של מין זה הוא שנה אחת. המדוזה משתמשת בזרועות הצורבות שלה על מנת ללכוד, למשות ולאכול את טרפה הכולל דגים, יצורי ים ומדוזות קטנות יותר.
תיאור

ראש הפעמון של מין זה יכול להגיע לקוטר של מעל ל-2 מטרים (6.6 רגל), אך קיים מגוון גדול של גדלים: אלה שנמצאים בקווי רוחב נמוכים יותר, קטנים הרבה יותר מאשר עמיתיהם הצפוניים, עם פעמון בקוטר של 50 סנטימטרים. לעומתם, הזרועות של הפרטים הגדולים במין זה יכולות להגיע לאורך של 30 מטרים (98 רגל) או יותר. הפרט הגדול ביותר שנמצא, עם אורך כולל של 37 מטרים (121 רגל), ארוך יותר מלווייתן כחול, ונחשב לאחד מבעלי החיים הידועים הארוכים ביותר בעולם.
ראש הפעמון מחולק לשמונה אונות. זרועות צבעוניות סבוכות יוצאות ממרכז הפעמון, וזרועות כסופות דקות יוצאות מ"תת המטריה" של הפעמון. בכל אונה יש מעל 100 זרועות קטנות, המסודרות בשורות.
הצבע מצביע על הגודל - לפרטים גדולים צבע ארגמן בהיר עד סגול כהה בעוד לפרטים קטנים יותר צבע כתום בהיר או כהה. המין נקרא על שם הזרועות הסגנוניות שלו, המזכירות רעמה של אריה.
סביבת המחיה

מדוזת רעמת האריה לא מסוגלת לחיות במים חמים, היא חיה בים הפתוח במשך רוב חייה, אך נוטה להתיישב במפרצים רדודים ומוגנים לקראת סוף חייה. בים הפתוח, מדוזה זו מתנהגת כ"נווה מדבר" צף עבור מינים מסוימים של דגים וסרטנים: היא מספקת מקור יציב וקבוע של מזון, וגם מספקת הגנה מפני טורפים.
הטורפים של מדוזת רעמת האריה כוללים עופות ים, דגים גדולים כגון דג השמש, מיני מדוזות אחרות, וצבי ים. צב ים גילדי ניזון כמעט באופן בלעדי ממדוזה זו, אותה הוא טורף בכמויות גדולות בעונת הקיץ באזור מזרח קנדה. המדוזה עצמה ניזונה בעיקר מזואופלנקטון, דגים, מדוזות קטנות ויצורי ים נוספים.
התנהגות ורבייה

מדוזת רעמת האריה נשארת בדרך כלל קרוב מאוד לפני הים, לא יותר מעומק של 20 מטרים, הפעימות האיטיות שלה בקושי דוחפות אותה קדימה, היא תלויה בזרמי האוקיינוס עליהם היא רוכבת מרחקים גדולים. המדוזות נצפות לרוב במהלך סוף הקיץ והסתיו, לאחר שהגיעו לגודל גדול, והזרמים מתחילים לשטוף אותם לחוף.
כמו מדוזות אחרות, מדוזת רעמת האריה מסוגלת להתרבות ברבייה זוויגית בשלב המדוזה, ואל-זוויגיות בשלב הפוליפ. למדוזה יש ארבעה שלבים שונים בשנת חייהם היחידה: שלב הפגית (פלאנולה), שלב הפוליפ, שלב האפירה, ושלב המדוזה. נקבת המדוזה נושאת ביצים מופרות בזרוע שלה שם הביצים יגדלו לפגיות. כאשר הפגיות גדולות מספיק, המדוזה מניחה אותם על משטח קשה שבו הפגיות יגדלו להיות פוליפים. הפוליפים מתחילים להתרבות ברבייה אל-זוויגית, הם יוצרים ערימות של יצורים קטנים בשם אופירות. כל אפירה מתנתקת מהערימה, גדלה לשלב המדוזה ובסופו של דבר הופכת למדוזה בוגרת.
פגיעה בבני אדם

מדוזת רעמת האריה יכולה לצרוב כמו מדוזות אחרות. העקיצות גורמות לכאב זמני ואדמומיות מקומית. בנסיבות רגילות, ואצל אנשים בריאים, העקיצות שלהם אינן קטלניות. בשל המספר הגדול של זרועות העקיצה, טיפול רפואי מומלץ לאחר חשיפה מוקדמת, על מנת למנוע מצב של אלרגיה לטיפול. ב-21 ביולי 2010 נצרבו כ-150 אנשים משרידיה של מדוזת רעמת האריה שהתפרקה לחתיכות, בריי, ניו המפשייר, בארצות הברית. בהתחשב בגודל של המין, ייתכן כי האירוע ההמוני נגרם על ידי פרט בודד.
אזכור בספרות

מדוזת רעמת האריה מופיעה בסדרת "שרלוק הולמס", בסיפור הקצר "הרפתקת רעמת האריה". הולמס מגלה בסוף הסיפור שהרוצח האמיתי של הפרופסור, שהתגלה מת זמן קצר לאחר שיצא לשחייה, היא בעצם המדוזה. בתוכנית הטלוויזיה הבריטית הפופולרית QI נטען כי מדוזה זו היא החיה הארוכה ביותר בעולם, בעוד היא אמנם ארוכה יותר מלווייתן כחול, היא לא הארוכה ביותר בעולם, כפי שאחר כך תוקן, מכיוון שהחיה הארוכה בעולם היא תולעת שרוך הנעל (55 מטרים).
הערות שוליים

↑  האם מדוזות יכולות לחיות לנצח? 100ממת, באתר davidson.weizmann.ac.il
מרמוסט מצוי

| מרמוסט מצוי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: קופים רחבי אף
משפחה:: מרמוסטיים
סוג:: מרמוסט
מין:: מרמוסט מצוי
שם מדעי
 Callithrix jacchus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


מרמוסט מצוי (שם מדעי: Callithrix jacchus) הוא מין של מרמוסט שהוא קוף רחב אף בעל גוף קטן ביותר וציצית שיער מסביב לאוזניים.
המרמוסטיים חיים ביערות העד של אמריקה הדרומית במזרח ברזיל במדינות: פיאאוי, פאראיבה, סיארה, ריו גראנדה דו נורטה, פרנמבוקו, אלגואס ובאהיה.
אלו בין הקופים הקטנים ביותר בעולם ואורכם אינו עולה על 188 מ"מ כשהנקבות מגיעות ל-185 מ"מ. הזכרים שוקלים 250 גרם והנקבות 236 גרם. הפרווה היא אפורה עם כתמים אפורים וצהובים, האוזניים שחורות, הראש שחור והזנב הארוך מפוספס בשחור-אפור. הם בעלי אצבעות זריזות וידיים ארוכות איתם הם מטפסים.
קופים אלו הם טפסנים מיומנים וחיים במרומי עצי הג'ונגלים בהם הם חיים. הם יכולים לחיות גם ביערות נשירים יותר וכן ביערות מוצפים ואף בסוואנות, אך מעדיפים לחיות בעומק היער. הם פלשו גם לדרומה של ברזיל ולארגנטינה שם הם גורמים לנזק אקולוגי ודחיקה של מיני חיות אחרים.
הם אוכלי כל ומזונם העיקרי הוא מוהל עצים, שהם מוצצים מצמחים וגם חרקים קטנים שהם חוטפים מבין העלים והענפים ביער.
הערות שוליים

↑  מרמוסט מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN
מלון מר

| מלון מר |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: דלועאים
משפחה:: דלועיים
סוג:: לעוסית
מין:: מלון מר
שם מדעי
 Momordica charantia ‏לינאוס, 1753
מלון מר (שם מדעי: Momordica charantia) או karela בכמה שפות בהודו, הוא מין של מטפס טרופי וסובטרופי חד-שנתי ממשפחת הדלועיים, נפוץ כגידול לשם פריו האכיל, אשר נחשב אחד מהמרירים שבפירות. מוצא הפרי אינו ידוע, אך הוא נפוץ למדי בדרום ודרום-מזרח אסיה, סין, אפריקה והקריביים.
תיאור

המלון המר הוא מטפס עשבוני בעל קנוקנות המגיע עד לגובה של 5 מטר. העלים פשוטים, מנוגדים, בעלי 3-7 אונות, באורך של 4-12 ס"מ. הצמח חד-ביתי, כלומר על כל צמח פרחים זכריים ונקביים נפרדים בצבע צהוב.
הפרי בעל קליפה גבשושית וצורה מאורכת ייחודית. הפרי חלול, עם שכבה דקה יחסית של בשר העוטפת את חלל הזרעים המרכזי, המלא במספר זרעים שטוחים וליבה. הזרעים והליבה בעלי צבע לבן כאשר הפרי בוסר, ומשתנה לאדום לאחר ההבשלה. הזרעים אינם מרירים במיוחד וניתן להסיר אותם לפני הבישול, הליבה לעומת זאת מקבלת טעם מתוק בהבשלה מלאה. בשלב זה הליבה יכולה להיאכל ללא בישול, אך הבשר יהיה קשה מדי לאכילה.
ליבת הפרי האדומה והמתוקה משמשת כמרכיב בסלטים מיוחדים בסגנון מזרח אסייתי. לבשר מרקם פריך ומימי בדומה למלפפון או פלפל ירוק. הקליפה רכה ואכילה. הפרי לרוב נאכל במצב בוסר. הגם שהפרי ניתן למאכל גם במצב חצי בשל כאשר צבעו צהוב, טעמו נהיה מריר יותר עם ההבשלה. פרי בהבשלה מלאה משנה את צבעו לכתום, מקבל מרקם רך ועיסתי, והוא מריר מדי למאכל. בנוסף, הפרי מתבקע למספר חלקים אשר מסתלסלים לאחור בחושפם זרעים בעלי ציפה אדומה דביקה ומבריקה.
מלון מר קיים במגוון גדלים וצורות. המלון מר האופייני לסין הוא באורך 20-30 ס"מ, מאורך עם קצוות כהים, בעל בליטות עדינות, וצבע ירוק בהיר. המלון מר האופייני להודו לעומת זאת, צר יותר, בעל קצוות חדים, צבעו ירוק או לבן, ופני השטח מכוסים ב"שיניים" משוננות דמויות משולש. בין שתי דוגמאות קיצוניות אלו ישנו מגוון אינסופי של צורות.
שימוש קולינרי

מלון מר כמעט ולעולם לא מעורבב עם ירקות אחרים בגלל מרירותו הגבוהה, אף על פי שניתן להפחית מרירות זו במידה מסוימת על ידי השריה במלח ושטיפה לאחר מכן. מלון מר נפוץ בבישול הסיני בשל מרירותו, במוקפצים, מרקים ותה. הפרי אהוד גם בבישול ההודי, כאשר לעיתים קרובות מכינים אותו עם תפוחי אדמה ויוגורט מהצד כדי להפחית מרירות.
הפרי אינו נפוץ כל כך ביפן אך מהווה מרכיב מרכזי במטבחי אוקינאווה. באינדונזיה, הפרי משמש במגוון מנות כמו מוקפצים, בישול בחלב קוקוס, ומאודים. בווייטנאם, פרוסות מלון מר טריות נצרכות עם שבבי בשר מיובש. מלון מר ממולא בחזיר טחון מוגשים כמרק קייצי אהוד בדרום. הפרי אהוד גם בנפאל, ופקיסטן. בפיליפינים הפרי מכונה בשם אמפליה, ומשמש במגוון מנות.
זרעי מלון מר הם בעלי טעם מתוק, וגם כן ניתנים למאכל, אך ידועים כמעוררי בחילה. מלון מר מכיל כמות גבוהה של ויטמין C, וחומצה פולית.
שימושים רפואיים

מלון מר משמש ברפואה הסינית במשך שנים רבות. כמו רוב המאכלים המרירים, המלון מר עוזר לבעיות עיכול.
גלריה

הפרי מכיל זרעים בעלי ציפה דביקה
זרעים של מלון מר לאחר שטיפת הציפה
פרח ועלווה
בשוק
פרי המלון המר
פרי לאחר הבשלה
מלון מר טרי, ומוקפץ אוקינאווי אופייני
פרות של מלון מר
מקאו אדום-כתפיים

| מקאו אדום-כתפיים |
| --- | --- |
 מקאו אדום-כתפיים
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תוכאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: תוכיים
תת־משפחה:: אריים
שבט:: Arini
סוג:: מקאו אדום-כתפיים
מין:: מקאו אדום-כתפיים
תת-מינים
 D. n. nobilis Hahn's Macaw D. n. cumanensis Noble Macaw D. n. longipennis Long-wing Macaw
שם מדעי
 Diopsittaca nobilis ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


Diopsittaca nobilis
מקאו אדום-כתפיים או ארה נוביליס (שם מדעי: Diopsittaca nobilis) הוא מין של תוכי היחיד בסוג Diopsittaca ובעל שני תת-מינים, Noble ו-Hahn, שניהם תוכים טרופיים קטנים בגודלם (30–40 סנטימטרים לתוכי בוגר). זהו המקאו הקטן ביותר בקבוצת "מקו". למקאו אדום-הכתפיים יכולת קליטת וחיקוי קול טובה. מקורו הידוע בטבע הוא ביערות הגשם של אמריקה הדרומית. על פי אמנת וושינגטון, מקאו אדום-כתפיים הוא בעל חיים מוגן, לכידתו, והסחר בפרטים שנלכדו בטבע הוא בלתי חוקי ונחשב כעבירה חמורה.
תיאור

אורכו של מקאו אדום-כתפיים הוא בין 30 ל-40 סנטימטרים והוא הקטן ביותר מבין מיני המקאו. ראשו גדול ומבנה אסוף, צר יחסית, ומזכיר לולב. אורכו של הזנב מגיע לפעמים לאורך שאר גופו של התוכי. הוא בעל נוצות בינוניות בבהירותן על כל גופו, ונוצות בצבע כחול כהה על קצה ראשו מעל המקור. בבגרותו מופיעות נוצות אדומות על כתפיו המעניקות לו את שמו. עיניו כתומות ופניו לבנות. בנוסף לזאת נוצות הכנפיים המוסתרות הן בצבע ירוק-זית כהה.