stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שרבוט
גיזרון

המילה "שרבוט" שאולה מהשורש ש.ר.ב.ט, המופיע במגילת אסתר כחלק מהמילה שרביט. עם זאת, המילה היא ככל הנראה תשמו"ץ (תרגום משמר משמעות וצליל) של השורש היידי "שרייבן", שפירושו "לכתוב".
שרבוט גוגל

שרבוט גוגל, הידוע גם בכינוי "דודל" (במקור: Google Doodle) הוא איור המבוסס על הלוגו של גוגל ומוצג במקומו בעמוד הבית של אתר גוגל בשפות שונות. האיורים המשתנים מציינים את יצירתם של אישים מפורסמים בהיסטוריה, חייהם, מותם, מבליטים חגים ואירועים חשובים, או התרחשויות אקטואליות מרכזיות. בתחילת דרכם הופיעו לרוב "שרבוטים" של חגים נוצריים או אמריקאים, אך במרוצת השנים החלו לפרסם שרבוטים מיוחדים, גם לציון אירועים שאינם בהכרח ידועים לכלל.
ראו גם

גרפיטי
דמויות גפרורים
שעמום
הערות שוליים

↑  גלעד צוקרמן, ישראלית שפה יפה, תל אביב: עם עובד, 2008, עמ' 171
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10634136
תחנת הרכבת התחתית רודהוסט

| --- | --- |

 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  1975 
 מיקום
 מדינה:  שוודיה שוודיה
 קואורדינטות:  59°19′49″N 18°02′39″E﻿ / ﻿59.33015°N 18.04424°E﻿ / 59.33015; 18.04424
 תחנות סמוכות:  T-Centralen, Fridhemsplan metro station, Fridhemsplan metro station 
 מידע על התחנה
 בעלים:  Storstockholms Lokaltrafik 
 קווים העוברים בתחנה:  הקו הכחול 
 קוד התחנה:  RÅH 
  (למפת סטוקהולם מוגדלת) תחנת הרכבת התחתית רודהוסט(למפת סטוקהולם רגילה) תחנת הרכבת התחתית רודהוסט
 
סלע חשוף בתחנת Rådhuset המבטא את סגנון האדריכלות האורגנית
תחנת הרכבת התחתית רודהוסט (בשוודית: Rådhuset) היא תחנת מעבר מהיר בקונגסהולמן (אנ') בחלקו המערבי של מרכז סטוקהולם, חלק ממערכת הרכבת התחתית של סטוקהולם. התחנה ממוקמת על הקו הכחול בין ה-T-Centralen (התחנה המרכזית) ל-פרידהמספלון (אנ') ונפתחה ב-31 באוגוסט 1975 כחלק מהקטע הראשון של הקו הכחול בין התחנה המרכזית ל-יולסטה (אנ'). הרכבות נסעו דרך תחנות הלונבריין (אנ')ורינקבי (אנ').
כמו מספר תחנות אחרות במטרו של סטוקהולם, היא מתוכננת בסגנון אדריכלות אורגנית, שמותירה את הסלע חשוף ולא מלוטש, והתחנה נראית כמתבססת על מערכות מערות טבעיות.
תחנת הרכבת התחתית נקראת על שם בית המשפט של סטוקהולם (אנ') (Rådhuset) הממוקם מעל פני השטח. גם בניין העירייה (אנ') ומטה המשטרה נמצאים בסביבה.
הערות שוליים

↑  Schwandl, Robert. "Stockholm". urbanrail.
↑  "Rådhuset".
שומרון קול תתן

שומרון קול תתן היא קינה שנכתבה על ידי רבי שלמה אבן גבירול וכלולה בסדר קינות לתשעה באב של האשכנזים והספרדים גם יחד. תוכנה הוא ויכוח בין שומרון וירושלים, בכינוייהן אהלה ואהליבה, למי אירע אסון גדול יותר.
מחבר

מחבר שומרון קול תתן הוא רבי שלמה אבן גבירול אשר השאיר את האקרוסטיכון "שלמה" בראש הבתים. הקינה נכללת בספר שירי הקודש לרב שלמה אבן גבירול, של ביאליק ורבניצקי שיצא בשנת 1928 וכבר בשנת 1857 ציין עמנואל אגוילר את שומרון קול תתן בין יצירותיו של אבן גבירול. אולם הקינה לא נכללה בספר "כל השירים אשר בקודש יסודותם" של שירי אבן גבירול שיצא בשנת 1868 בפריס והחוקרים בסוף המאה ה-19 העלו השערות שונות לגבי מחברו.
תוכן הקינה

בבית הראשון ממלכת שומרון טוענת שהיא גלתה קודם והייתה בארץ פחות זמן ומאז לא חזרה. בבית הבא, טוענת את טענותיה ממלכת יהודה. היא טוענת שהיא גלתה מספר פעמים - גלות יהויכין וגלות צדקיהו. בנוסף, גם לאחר שחזרה לארץ בימי שיבת ציון, היא חטאה שוב וגלתה פעם נוספת - הפעם לכל קצווי תבל. בבית האחרון פונה המחבר לקב"ה ומתפלל על הגאולה.
מבנה

הפיוט בנוי כעין פזמון עם בית פותח, שלושה בתים וביניהם שורה מהבית הפותח בתור פזמון. לכל בית ישנה חריזה נפרדת. בראשי הבתים ישנו אקרוסטיכון "שלמה". ביאליק ורבניצקי כתבו: "משקלה נוטה ליתד ודלת יתד ודלת אלא שלא דקדק כאן הפיטן ביתדות". דניאל גולדשמידט כתב: "בתים בני 8-12 טורים, בכל טור ב' צלעיות, בכל צלעית ה' תנועות, וההברות השואיות והמחוטפות אינן נחשבות.".
הקינה כתובה כוויכוח בין אהלה ואהליבה ובעקבותיה נכתבו פיוטים נוספים בסגנון זה, בהם "אהליבה לאהלה כתבה" של אברהם אבן עזרא. גבולות המחרוזות מהוות גם נקודות מעבר בין הדוברים, כמקובל בשירתו של אבן גבירול.
כקינות רבות, הקינה מסתיימת בתפילה הפותחת פתח לתקווה.
בתשעה באב

שומרון קול תתן נאמרת במנהג אשכנז המזרחי בליל תשעה באב וביומו, ובמנהג אשכנז המערבי רק ביום תשעה באב. הקינה נאמרה על ידי הספרדים בבוקרשט בערב ועל ידי יהודי כורדיסטן בבוקר תשעה באב. הקינה נחשבה בין הקינות המוכרות יותר ועל כן לרוב נכללה בסדרי קינות מקוצרות שהוכנו במקומות שונים.
בקרב האשכנזים לקינה מנגינה מקובלת שהולבשה על קינות אחרות.
הקינה נכללה בקינות לתשעה באב של ספר ארבע תעניות שיצא בשנת 1624
הערות שוליים

↑  The ancient melodies of the liturgy of the Spanish and Portuguese Jew, 1857, page 4
↑  שירי אבן גבירול, באתר היברובוקס
↑  ציון ספרותי, הצפירה, 18 ביולי 1895
↑  דוד שיפמאנן, הערה, המליץ, 28 ביוני 1895
↑  שירי שלמה בן יהודה אבן גבירול - חלק ד, קמב, הוצאת דביר, תרפ"ח, באתר היברובוקס
↑  סדר הקינות לתשעה באב, כמנהג פולין וקהילות האשכנזים בארץ ישראל, מוגה ומבואר בידי דניאל בהר"ר גולדשמידט, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"ח, עמוד כח
↑  אפרים חזן, ויכוח ודו-שיח בשירתו של רבי אברהם אבן עזרא, עמוד 33
↑  טובה בארי, משתה אצילים למסיבת חכמים: שיר אזור חדש לשלמה אבן גבירול, תרביץ, טבת-אדר תשנ"ז, עמוד 264, הערה 23
↑  שולמית אליצור, מאבל לנחמה: על מנהג קדום בתפילת מנחה של תשעה באב, תרביץ, תשרי-כסלו תשס"ד, עמוד 126, הערה 6
↑  היהודים הספרדים בבוקרסט, המליץ, 21 בפברואר 1900
↑  יונה צבר, תפסירים של פיוטים, קינות ואזהרות, בניבי ארמית חדשה של יהודי כורדיסטן, המרכז לחקר מסורות קהילות ישראל, 2009, עמוד 436
↑  דבר מתוקן שאינו מסוכן, המליץ, 27 ביולי 1880
↑  ירכתי הלבנון, הלבנון, 18 באוגוסט 1886
שברים, השקפה, 14 בינואר 1898
↑  ספר ליקוטי צבי, אמסטרדם 1809, עמוד עד
ספר שערי ציון, 1760
↑  ספר ארבע תעניות, ויניציאה, שפ"ד, באתר היברובוקס
שירי גולן

| --- | --- |

 לידה:  25 באפריל 1969 (בת 55) רמת גן, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  תלמה ילין 
 בן זוג:  דני רוטנברג
 מספר צאצאים:  4
 פרופיל ב-IMDb
 
שירי גולן וגלוריה בס, "איפיגניה"
שירי גולן עם אבי אוריה ובני אלדר, בהצגה "השחף", תיאטרון תמונע, 2013
שירי גולן עם בני אלדר, בהצגה "מרי סטיוארט", תמונע, 2012
שירי גולן (נולדה ב-25 באפריל 1969) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה

שירי גולן נולדה ברמת גן, בת לזמר דני גולן ולפסלת ואמנית המיצב נחמה גולן. בנעוריה הוריה ואחותה החלו בתהליך חזרה בתשובה, בעוד היא המשיכה לקיים אורח חיים חילוני וגילתה עניין בלימודי משחק. למדה בבית הספר התיכון על שם תלמה ילין במגמת תיאטרון. בנעוריה השתתפה בהצגה "אלמנות" במסגרת פסטיבל עכו בשנת 1987. בתקופת התיכון נבחנה לתיאטרון צה"ל, אך לא התקבלה. עם סיום הלימודים התגייסה לצה"ל ושירתה בתפקיד מש"קית קישור.
מיד עם שחרורה החלה ללמוד משחק בבית הספר לאומנות הבמה בית צבי תחת ניהולו של גרי בילו. במהלך לימודיה זכתה במלגת קרן שרת בין השנים 1990–1992 וכן במלגת הצטיינות מטעם הקונסוליה הבריטית. סיימה את לימודיה בשנת 1992 לצד שרה פון שוורצה, נורמן עיסא ושרית וינו-אלעד.
קריירת משחק > תיאטרון באר שבע

אנני ב"כולם היו בני" מאת ארתור מילר
אתי ב"אם הבית" מאת הלל מיטלפונקט
אלמה ווינמילר ב"קיץ ועשן" מאת טנסי ויליאמס
ג'ני ב"אהבה וזיכרון"
ליידי באנטי ב"זינגר"
מארי ב"מחלת נעורים" מאת פרדיננד ברוקנר
מרת סאלן ב"נוכלים ואוהבים"
ג'רמין ב"סוחרי התהילה"
לולה ב"המלאך הכחול"
ביאטריצ'ה ב"המון רעש על לא כלום" מאת ויליאם שייקספיר
האחות ראטשד ב"קן הקוקייה"
קארן ב"הכל אודות חווה"
לאה ב"בין חברים" עיבוד לספרו של עמוס עוז
אנגוסטיאס ב"בית ברנרדה אלבה" מאת פדריקו גרסיה לורקה
הלנה ב"למה לא באת לפני המלחמה" על פי ספרה של ליזי דורון,
המלכה קליטמנסטרה ב"איפיגניה" מאת אוריפידס בבימויו של גדי רול
הלנה אלוינג, בעיבוד מודרני למחזה "רוחות" על פי הנריק איבסן שכתב וביים עידו ריקלין
את הלן צ'ייסן ב"הרולד ומוד"
האם ב"חתונת הדמים"
גניה ברוניצקי ומאדאם ז'ולי בעיבוד לבמה של הרומן "עפיפונים" מאת רומן גארי
איבון במחזה "הורים איומים" מאת ז'אן קוקטו, תפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס "שחקנית השנה" בטקס פרסי התיאטרון לשנת 2016
לובוב רנייבסקאיה ב"גן הדובדבנים"
השתתפה בהצגה "כלוב העליזים" בבימויו של רפי ניב
קריירת משחק > תיאטרון הקאמרי

אליז ב"הקמצן" מאת מולייר
קרול ב"אוליאנה" מאת דייוויד מאמט
איימי ב"עולמה של איימי" מאת דייוויד הר
אמי ב"המנצח"
מיכאלה ב"המורדים" מאת עדנה מזי"א
שילה ב"יום במותה של ג'ו"
מאדג' ב"המלביש"
בלינדה בלייר ב"אחורי הקלעים"
נעמי ב"מילאנו"
שרה ב"קרוב לבית"
אניטה ב"הבן הטוב"
אלה ב"אוי אלוהים" מאת ענת גוב
בלאנש ב"יומן חוף ברייטון" מאת ניל סיימון
קריירת משחק > תיאטרון תמונע

המלכה אליזבת ב"מרי סטיוארט"
ארקדינה ב"השחף"
אגאווה ב"הבאקכות"
אם החתן ב"הלוואי שהיית אישה", עיבוד למחזה "חתונת הדמים" בבימויו של עירא אבנרי.
קריירת משחק > תיאטרון בית ליסין

"סינית אני מדברת אליך" מאת סביון ליברכט
"זוג" מאת עדנה מזי"א
"המלט" - בבימויו של יאיר שרמן, בתפקיד המלכה גרטרוד, לצד אלי גורנשטיין, רמי הויברגר, אסף יונש ואחרים.
קריירת משחק > טלוויזיה וקולנוע

השמיניה - סדרת נוער של ערוץ הילדים ללקוחות HOT, בדמותה של גילה, אימו של אבי מוסקוביץ' (2005)
אבידות ומציאות - סדרת דרמה בבימויו של שבי גביזון, שזיכתה את גולן בשבחים רבים.
תפקידי אורח בסדרה הגרסה הישראלית של הסדרה האמריקנית המצליחה "בנות הזהב" ובסדרה "המגפה". "אדומות ", "מסכים" "המסע הארוך".
נופלות על הרגליים
ויקי ואני
געגוע - סרטו של שבי גביזון
הדרך לאן - סרטה של מיכל בת-אדם
המפקדת - בתפקיד אמה של נועה, הדמות הראשית.
פרסים ומועמדויות

פרס "השחקנית המבטיחה" בשנת 1995
בפרס על שם אברהם בן-יוסף בשנת 2006
מועמדת לפרס השחקנית הראשית של פרסי התיאטרון הישראלי על תפקידיה ב"למה לא באת לפני המלחמה" ו"איפיגניה"
מועמדת לפרס "שחקנית השנה" בטקס פרסי התיאטרון לשנת 2016 על תפקידה ב"הורים איומים"
חיים אישיים

נשואה לדני רוטנברג, ואם לארבעה. מתגוררת במושב בני ציון.
הערות שוליים

↑  יעקב בר-און, ‏סופה במדבר: החיים החצויים של הגברת הראשונה של תאטרון באר שבע, באתר מעריב אונליין, 28 בינואר 2017
↑  מרב יודילוביץ', "נסרב להופיע בהיכל התרבות באריאל", באתר ynet, 27 באוגוסט 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 8052 893X  LCCN: no2010091562  VIAF: 122026465   WorldCat (עם VIAF): 122026465
תחנת הרכבת סביולובסקי

| --- | --- |
תחנת הרכבת סביולובסקי
 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  1902 
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°47′39″N 37°35′17″E﻿ / ﻿55.794166666667°N 37.588055555556°E﻿ / 55.794166666667; 37.588055555556
 תחנות סמוכות:  תחנת הרכבת בלורוסקי, Okruzhnaya, Timiryazevskaya, Maryina Roshcha railway platform 
 מידע על התחנה
 בעלים:  רכבת מוסקבה 
 קווים העוברים בתחנה:  Savyolovskoye line (Moscow Railway) 
  (למפת מוסקבה מוגדלת) תחנת הרכבת סביולובסקי(למפת מוסקבה רגילה) תחנת הרכבת סביולובסקי
 
תחנת הרכבת סביולובסקי (ברוסית: Савёловский вокзал) היא אחת מעשרת מסופי הרכבת של מוסקבה. ממוקמת בנפת בוטירסקי.
היוזם של בניית קו סביולובסקאיה היה סאווה מאמונטוב, יו"ר מועצת המנהלים של חברת הרכבות מוסקבה-ירוסלב.
בשנת 1988 ליד התחנה, נפתחה תחנת המטרו סביולובסקאיה של קו סרפוחובסקו-טימיריאזבסקאיה, ובשנת 2018 נפתחה תחנת מטרו באותו שם בקו הטבעת הגדול.
בשנת 2008 הושק שירות נוסעים ישיר של רכבות אארואקספרס בין תחנת סביולובסקי לנמל התעופה הבין-לאומי שרמטייבו.
בשנת 2019, תחנת הרכבת ומסוף הנוסעים שולבו בתוכניות התחבורה והלוגיסטיקה לשירות נוסעים של הקוטרים המרכזיים של מוסקבה בּקו D1.
תחנת הרכבת התחתית מארבל ארץ'

| --- | --- |

 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  1900
 מיקום
 מיקום:  רחוב אוקספורד, הסיטי של וסטמינסטר, לונדון, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 אזור נסיעה:  אזור 1
 קואורדינטות:  51°30′48″N 0°09′30″W﻿ / ﻿51.513333°N 0.158333°W﻿ / 51.513333; -0.158333
 תחנות סמוכות:  תחנת הרכבת התחתית בונד סטריט, Lancaster Gate tube station 
 מידע על התחנה
 סוג התחנה:  רכבת תחתית
 קווים העוברים בתחנה:  קו סנטרל
 נוסעים בשנה:  16.619 מיליון (2009)
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסמארבל ארץ'(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסמארבל ארץ'(למפת הסיטי של וסטמינסטר רגילה) הפרלמנט הבריטימארבל ארץ'(למפת הסיטי של וסטמינסטר מוגדלת) הפרלמנט הבריטימארבל ארץ'
 
תחנת הרכבת התחתית מארבל ארץ' (באנגלית Marble Arch tube station) היא תחנה ברכבת תחתית של לונדון הממוקמת ברחוב אוקספורד, הסיטי של וסטמינסטר סמוך למארבל ארץ'. מיקומה בין תחנות קו הסנטרל הוא בין לנקסטר גייט לבונד סטריט.
היסטוריה

תחנת הרכבת מארבל ארץ' נפתחה ב-30 ביולי 1900 בידי חברת הרכבת סנטרל לונדון ריילוואי (לימים קו הסנטרל). בניין התחנה המקורי עוצב על ידי האדריכל הנרי בל ומוקמה בפינת הרחובות של רחוב קוובק ורחוב אוקספורד, כמו כל התחנות המקוריות בקו הסנטרל, הגישה בין הרחוב לרציפי הרכבת מתחת לקרקע הייתה באמצעות מעליות עד הבנייה המחודשת של התחנה בשנות ה-30 שבמהלכה הוחלפו המעליות בדרגנוע, ומכירת הכרטיסים עברה מתחת לקרקע, מערבה מהמיקום הישן של התחנה. ב-15 באוגוסט 1932 החל השימוש בתחנה החדשה, הבניין הישן נהרס מאוחר יותר. בשנת 1985, הוחלפו האריחים הלבנים הפשוטים שברצפת רציפי הרכבת, בלוחות דמויי-זכוכית דקורטיביים ב-1985.
היסטוריה > כיום

בשנת 2010, עברה התחנה תהליך מודרניזציה בה נבנו גימורים חדשים בכל אזורי התחנה, בנוסף על אריחי הרציפים.
התחנה קרויה על שם המארבל ארץ', קשת הנמצאת בקרבת פינת הנואמים בהייד פארק.
רפייר

רפייר עם תקריב על שמורת הניצב
רפייר (אנגלית וגרמנית: Rapier), רָפְּיֵר (צרפתית: Rapière) או אספאדה רופרה (ספרדית: espada ropera) הוא סוג של חרב שהיה נפוץ באירופה בתקופת הרנסאנס, במאות ה-16 וה-17.
אטימולוגיה

בלשנים הציעו השערות שונות למקור המילה "רפייר", אך הנפוצה ביניהן תולה אותו במונח הספרדי "אספאדה רופרה" (espada ropera) שפירושו המילולי "חרב לבוש". מונח זה משקף את תפיסת החרב כפריט חובה בלבושו האזרחי של גבר בן-אצולה, אשר היה מצופה ממנו להיות מוכן תמיד להגן על כבודו בדו-קרב. המילה הספרדית "רופרה" מקורה מאותו שורש כמו המילה האנגלית robe (גלימה).
דווקא בספרי ההדרכה האיטלקים לסיף מן המאה ה-16, אשר הפיצו את שיטת הלחימה ברפייר ברחבי אירופה, המונח "רפייר" כמעט שאיננו נזכר, והם התייחסו אליו בפשטות כ"חרב" (איטלקית: spada). המונח "רפייר" נעשה נפוץ יותר באירופה במאה ה-17, אך גם בתקופה זו השימוש בו היה חופשי ולא תמיד מדויק. רק החל מן המאה ה-19 משמש המונח בעיקר אספני נשק עתיק וחובבי אמנות לחימה לתיאור טיפוס מוגדר מאוד של חרב.
בעברית אין תרגום אחיד ומקובל למילה רפייר. היו שהציעו את המילה "דקר" אך מונח זה נהוג כיום בעיקר כשם העברי של חרב ה-Épée המשמשת בספורט הסיף המודרני. חרב זו פותחה לתרגול ולתחרויות במאה ה-19, והיא שונה מאוד בתכונותיה מן הרפייר ההיסטורי.
מאפיינים

הרפייר התאפיין בלהב ישר, צר וארוך מאוד – בדרך-כלל 90 עד 115 ס"מ, ולעיתים רחוקות אף ארוך יותר. זהו הלהב הארוך מבין כל סוגי החרבות המיועדות לאחיזה ביד אחת בהיסטוריה הצבאית של אירופה. רק להבי כמה חרבות ענק המיועדות להנפה בשתי הידיים, למשל מטיפוס הקלאימור הסקוטית, עלו עליו באורכן. הלהב היה בדרך-כלל בעל שתי שפות חדות משני צדדיו, וחוד דק וחד מאוד (פרט לחרבות אימון שלהבן הסתיים בקצהו במעין כפתור קהה על-מנת לשמור על בטיחות המתאמנים). להב כזה התאים מאוד לדקירה, אך לעומת זאת הגביל את יכולת החיתוך. הלהב היה בדרך-כלל בעל חתך רוחב בצורת מעוין שטוח, וקשיח מאוד על-מנת להגדיל את עומק החדירה בדקירה. זאת בניגוד בולט לחרבות מודרניות לספורט הסיף, שהן גמישות מאוד מן הסיבה ההפוכה – הקטנת סיכון החדירה לגוף היריב על מנת לשפר את הבטיחות.
המאפיין הבולט ביותר של הרפייר, והמוכר ביותר בציבור, הוא המבנה המשוכלל של שמורות הניצב, שהגנו על יד המשתמש מפגיעת חרבו של היריב. חרבות רפייר מתקופת הרנסאנס הצטיינו בתצורות ניצב מגוונות, בהתאם לאופנות מקומיות, כישרונו של חרש הנשק והעדפותיו האישיות של בעל החרב. מבני הניצב של חרבות רפייר לעיתים קרובות מצטיינים בפיתולים אלגנטיים, המדגישים את יופייה ו"אצילותה" של החרב, ובחרבות יקרות וטקסיות הם לעיתים אף מקושטים בעיטורים ובאבני חן. שמורות הניצב של הרפייר שונות מן השמורות דמויות ה"סלסלה" (אנגלית: basket-hilt), הפחות אלגנטיות אך יותר מוצקות, שרווחו במאות ה-17 וה-18 להגנת היד בחרבות שיועדו לשדה הקרב ולא לדו-קרב אזרחי. החל משנות ה-40 של המאה ה-17 נפוץ חיפוי ניצב בצורת ספל (אנגלית: cup-hilt).
בניגוד לתפיסה מוטעית נפוצה כיום, הרפייר לא היה קל-משקל במיוחד. משקלו בדרך-כלל נע בין 800 ל-1,500 גרם - כבד פי שניים עד פי ארבעה מחרבות מודרניות לספורט הסיף, ודומה למשקלם של מרבית סוגי החרבות האחרות מימי הביניים ומתקופת הרנסאנס. עם זאת, מבנה הרפייר העביר חלק מן המשקל אחורנית, מן הלהב הצר לניצב המשוכלל, וכתוצאה מכך הסיט את מרכז הכובד של החרב כולה לאחור. מקומו הטיפוסי של מרכז הכובד ברפייר היה בבסיס הלהב, במרחק קצר מאוד (פחות מ-12 ס"מ) מידו של האוחז בניצב – איזון שהקל על תמרון הלהב, שינויי כיוון מהירים ושליטה מדויקת בחוד.
טכניקה ואמנות לחימה

אמנות הלחימה ברפייר פותחה במאה ה-16 על ידי מורי חרב איטלקים, ושוכללה לאחר מכן על ידי מומחים ומדריכי חרב רבים בארצות אירופה. ברוחה הנאורה והשכלתנית של תקופת הרנסאנס, שיטת הלחימה נחשבה למדע או לאמנות, נלמדה באקדמיות לסיוף והתבססה לעיתים על טיעונים לוגיים, חישובים מתמטיים ושרטוטים גאומטריים.
עם זאת, שיטת הלחימה עוצבה מתוך שאיפה מעשית ליעילות מרבית, במטרה לשפר ככל הניתן את סיכויי השרידה בדו-קרב שבדרך-כלל הסתיים במות אחד המשתתפים, ולעיתים אף במות שני המשתתפים גם יחד. לכל טכניקה היו מספר טכניקות-נגד, והלוחם נדרש לנחש באילו מהן יבחר יריבו על מנת להערים עליו. רווחו טכניקות סודיות ו"לא הוגנות", דוגמת תפיסת הלהב או הניצב של היריב ביד הפנויה, אשר בתקופות מאוחרות יותר נחשבו כבלתי יאות לג'נטלמן אמיתי. היד הפנויה לא הוחזקה מאחורי הגוף כמו בסיף המודרני, אלא בצידו או מלפניו על-מנת לסייע בקרב, לפעמים כשהיא מוגנת בכפפת עור או שריון, או בגלימתו של הלוחם שנכרכה עליה. תפקידה היה לסבך או להסיט את להב היריב לרגע קצר שבו ניתן היה לדקור אותו ברפייר המוחזק ביד האחרת. השימוש בשתי הידיים שוכלל אף יותר באופן לחימה נפוץ באמצעות רפייר מוחזק ביד אחת ופגיון המוחזק ביד האחרת. סוג פגיון שפותח במיוחד ללחימה בלווית רפייר נקרא "מאן גוש" (צרפתית: main-gauche, מילולית: "יד שמאל"). המאן גוש צויד בשמורות ארוכות, לעיתים מעוקלות כקלשון או אף נפתחות באמצעות התקנים קפיציים לצורך לכידת להב היריב, ובטבעת גדולה או חיפוי רחב בצידו החיצוני של הניצב להגנה על כף היד.
בספרד התפצלה אסכולה נפרדת ברפייר שנקראה דסטרסה (ספרדית: La Verdadera Destreza ,מילולית: "האמנות האמיתית")(אנ'), השונה במקצת מן האסכולה האיטלקית. למשל, הדסטרסה החשיבה התקדמות בקו ישר אל היריב כמסוכנת, ובמקומה לימדה מגוון של צעדי חמיקה לצדדים. הבסיס התאורטי של הדסטרסה היה מתוחכם במיוחד, למשל מיקום לאורך הלהב, מן הבסיס לחוד, צוין באמצעות 10 מספרים שאיפשרו תיאור מדויק של כל יחס אפשרי בין חרבות היריבים. בדומה לכמה אמנויות לחימה אחרות, הדסטרסה הדגישה גם היבטים רוחניים ופילוסופים, בעיקר התנהגות אצילית מרוסנת וחינוך קלאסי ברוח הרנסאנס, כגון התמצאות בכתבי אוקלידס, אפלטון ואריסטו. מסורת הדסטרסה דעכה ברובה במאה ה-18, אף שזכתה לתחייה קצרת ימים בספרד ובמושבותיה במאה ה-19.
בתרבות הפופולרית

תאורי דו-קרב מתקופת הרנסאנס פופולריים בספרות, בתיאטרון ובקולנוע. רבים מן הדו-קרבות המפורסמים הללו התבצעו ברפייר, כגון אלו שבמחזות השייקספירים המלט או רומיאו ויוליה, ברומנים היסטוריים דוגמת שלושת המוסקטרים של אלכסנדר דיומא, ובסרטים הוליוודיים כמו הנסיכה הקסומה. שחקנים בתיאטרון השייקספירי נדרשים גם כיום ללמוד שיעורי סיף כחלק מהכשרתם. עם-זאת, הצגת הרפייר בתיאורים אלו לעיתים קרובות בלתי-מדויקת מבחינה היסטורית, ונוטה יותר לשקף את סגנון הסיוף המודרני בחרבות קלות-משקל וגמישות. למשל, תנועת ההצלפה המהירה שבה חורט גיבור הקומיקס זורו את האות Z על פני יריביו איננה מעשית ברפייר אמיתי.
מקורות עיקריים

John Clements, Renaissance Swordsmanship: The Illustrated Book Of Rapiers And Cut And Thrust Swords And Their Use, Paladin Press, 1997, ISBN 978-0-87364-919-3
ראו גם

חרב
סיף
סיף-פרשים (Sabre)
הערות שוליים

↑  חיבורו של סילבר נקרא "פרדוקסים של הגנה" וכותרת המשנה שלו היא: "כאן מוכח כי הבסיס האמיתי של הקרב הוא הנשק הקצר העתיק וכי לחרב הקצרה יתרון על החרב הארוכה והרפייר הארוך. וחולשתו של הקרב ברפייר נחשפת. עם תוכחה לאומה האצילה, העתיקה, המנצחת, הגיבורה והאמיצה עד מאוד של בני-אנגליה, להיזהר ממורי שקר להגנה, ואיך הם זנחו את אופן הקרב הטבעי. עם המלצה קצרה למדע הנעלה והתרגול בנשק."
George Silver, Paradoxes of Defence, 1599
↑  בסצנת הדו-קרב בסרט, היריבים דנים בסוגיות טקטיקה תוך אזכור שלושה ממדריכי הרפייר המפורסמים בהיסטוריה: קמילו אגריפה, רידולפו קאפו-פרו וז'ראר תיבלט.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph1026308 
רפייר מראשית המאה ה-17, מוזיאון בית הנשק המלכותי בסטוקהולם
אחיזה טיפוסית ברפייר: האצבע והאגודל מעל לשמורות המוצלבות
דו-קרב ברפייר בתחריט מראשית המאה ה-17. הלוחם מימין נעזר בידו השמאלית להסטת חרב יריבו.
קרב ברפייר ופגיון בטורניר HEMA מודרני.
שחקן בתפקיד המלט עם רפייר וגלימה. ציור של אדואר מאנה, 1877.
שמואל מקמינקא (השני)

רבי שמואל מרבינו מקאמינקא (תקל"ח-תקל"ט, 1778-1779 - י' באייר תר"ג, 10 במאי 1843) היה רב ואדמו"ר חסידי בדור השני בשושלת קמינקא-מיראפאל.
ביוגרפיה

נולד לרבי משה אהרן (בנו של רבי צבי הירש מקמינקא), היה תלמידם של רבי לוי יצחק מברדיטשוב, רבי אברהם יהושע השיל מאפטא ("האפטא רב") ורבי משה צסיס מצ'ונדוב. חברם מילא את מקום סבו כרב ואדמו"ר בקמינקא ומאוחר יותר במירופול.
זכה להערצתם של רבי משה צבי מסאווראן ושל רבי ישראל מרוז'ין. התפרסם גם כמוציא דיבוקים; בערב מלחמת העולם הראשונה ביקרה בקמינקא משלחת אתנוגרפית בראשות ש. אנ-סקי, ששמע סיפורים על רבי שמואל והשתמש בו כהשראה לדמות הצדיק במחזהו "הדיבוק".
תלמידו היה רבי דוד לובינער, רבם של רבי מרדכי חיים קסטלניץ-סלאנים ושל רבי נפתלי חיים מדז'יקוב ירושלים; ומסופר שדרכו של רבי שמואל היה לְאַחֵר תפילתו, ומאידך דרכו של רבי דוד היה להקדים תפילתו, וכאשר רבי דוד היה בא אליו, היה רבי שמואל מקדים תפילתו בשבילו.
תורתו נדפסה בספרים "שני המאורות" ו"בית שמואל". נפטר בי' באייר תר"ג.
על שמו נקרא בית הכנסת "בית שמואל" שבשכונת הדר הכרמל בחיפה.
בנו רבי משה היה חתנו של רבי צבי בן רבי אהרן מטיטיוב - נפטר בתר"ד.
הערות שוליים

↑  לוי גרוסמן בשארית לשארית: תיקונים והוספות לקונטרס שם ושארית (תל אביב, תש"ג. עמ' י"ד) כותב שנפטר בגיל 64 בי' באייר תר"ג ולפי זה נולד בין אייר תקל"ח (מאי 1778) לאייר תקל"ט (באפריל 1779).
↑  תלמידו של רבי יעקב יוסף מפולנאה.
↑  Nathaniel Deutsch. The Jewish Dark Continent: Life and Death in the Russian Pale of Settlement. Harvard University Press, 2011. עמ' 48.
↑  שמואל שרירא, עם אנסקי במסעותיו, דבר, 8 בנובמבר 1940
תעלת רובסון

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  ג'ורג' רובסון 
 מיקום:  מצר נארס 
 סוג:  מצר ים 
 מידות
 אורך:  100 קילומטר
 רוחב ממוצע:  30 ק"מ 
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  קנדה, גרינלנד 
 קואורדינטות:  82°00′N 61°30′W﻿ / ﻿82°N 61.5°W﻿ / 82; -61.5
  (למפת גרינלנד מוגדלת) נוק קאקורטוק אילוליסאט סיסימיוט אסיאט מאניצוק טאסילאק פאמיוט נארסאק קאנאק קנגרטיטיווק קנדה איסלנד אוקיינוס הקרח הצפוני מפרץ באפין  ים גרינלנד  האוקיינוס האטלנטי  ים לברדור תעלת רובסון(למפת גרינלנד רגילה) נוק קאקורטוק אילוליסאט סיסימיוט אסיאט מאניצוק טאסילאק פאמיוט נארסאק קאנאק קנגרטיטיווק קנדה איסלנד אוקיינוס הקרח הצפוני מפרץ באפין  ים גרינלנד  האוקיינוס האטלנטי  ים לברדור תעלת רובסון(למפת קנדה רגילה) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי תעלת רובסון(למפת קנדה מוגדלת) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי תעלת רובסון
 
תעלת רובסון, בין האי אלסמיר לבין גרינלנד
תעלת רובסון (באנגלית: Robeson Channel) היא מצר ים המפריד בין גרינלנד לבין האי אלסמיר, גוף היבשה הצפוני ביותר של קנדה. התעלה מהווה את חלקו הצפוני ביותר של מצר נארס, והוא מקשר בין תעלת קנדי הדרומית לו, לבין ים לינקולן המהווה חלק מהאוקיינוס הארקטי, צפונית לתעלה.
אורכה של התעלה 80 ק"מ ורוחבה נע בין 18 ל-29 ק"מ.
שמה של התעלה ניתן לה בשנת 1871 במסגרת משלחת פולריס, והיא נקראת על שם ג'ורג' רובסון, מזכיר הצי של ארצות הברית בתקופת כהונתו של נשיא ארצות הברית, יוליסס ס. גרנט.
תיכון הלבבות השבורים

| --- | --- |

 סוגה:  סדרת דרמה 
 כותבים:  אליזבת קולמן, פיליפ דולקין
 בימוי:  רוואן וודס, אנדרו פרוז, קארל צביקי, שירלי ברט 
 שחקנים:  אדה ניקודמו  Peter Phelps  רייצ'ל בלייק  Rupert Reid  Nina Liu  Abi Tucker  רוז ביירן  טוני מרטין  Lara Cox  אלכס דימיטריאדס  ג'ייסון קלארק  סיימון בייקר  קאלן מאלווי  Ian Bliss  ארני דינגו 
 פסקול:  טוד האנטר
 ארץ מקור:  אוסטרליה אוסטרליה
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  7
 מספר פרקים:  210
 הפקה
 חברת הפקה:  Gannon Television
 הפצה:  נטפליקס 
 אורך פרק:  50 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 10 (1996-1994) ABC‏ (1999-1997)
 רשת שידור בישראל:  ערוץ 1
 פורמט (תמונה):  4:3
 פורמט (קול):  סטריאו
 תקופת שידור מקורית:  27 בפברואר 1994 – 29 בנובמבר 1999
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
תיכון הלבבות השבורים (באנגלית: Heartbreak High) הייתה סדרת טלוויזיה אוסטרלית, ששודרה בין 1994 ל-1999. הסדרה עסקה בתלמידי בית הספר התיכון הדמיוני הארטלי שבסידני ובסוגיות המעסיקות בני נוער.
ארבע העונות הראשונות של הסדרה (עד 1996) שודרו בערוץ 10 האוסטרלי ושלוש העונות האחרונות (מ-1997 ואילך) שודרו ברשת ABC. בנוסף, שודרה במדינות רבות ברחבי העולם, בהן איחוד האמירויות הערביות, אינדונזיה, איסלנד, אסטוניה, ארגנטינה, ארצות הברית, בלגיה, בריטניה, גרמניה, הודו, הולנד, הונגריה, יוון, ליטא, מקדוניה, מקסיקו, נורווגיה, ספרד, סרביה, פולין, פורטוגל, פרו, צ'ילה, צ'כיה, צרפת, קוסובו, קנדה ורוסיה. בישראל, שודרה הסדרה בערוץ 1.
הסדרה היוותה קרש קפיצה לכמה מהשחקנים שגילמו בה את בני הנוער, ובהם אלכס דימיטריאדס (עונה 1), אדה ניקודמו (עונות 1 ו-3 עד 5), קאלן מאלווי (עונות 5 עד 7), לארה קוקס (עונות 5 עד 7) ולוק ג'ייקובז (עונה 7). סיימון בייקר גילם מורה בעונה הרביעית.