stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פאול שמיטהנר

| --- | --- |

רישום של פאול שמיטהנר בספר פרופסורי שטוטגרט
 לידה:  15 בדצמבר 1884 לאוטרבורג, אלזס-לוריין, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  11 בנובמבר 1972 (בגיל 87) מינכן, גרמניה מערב גרמניה
 שם לידה:  Paul Wilhelm August Schmitthenner 
 לאום:  גרמני
 מקום לימודים:  מכון קרלסרוהה לטכנולוגיה, אוניברסיטת שטוטגרט, האוניברסיטה הטכנית של מינכן
 תחום יצירה:  אדריכל
 פרסים והוקרה:  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר 
 בת זוג:  מריה קרלוטה  אליזבת פריס
 מספר צאצאים:  4
 
פאול שמיטהנר (בגרמנית: Paul Schmitthenner) (15 בדצמבר 1884 – 11 בנובמבר 1972) היה אדריכל גרמני, מתכנן ערים ופרופסור באוניברסיטת שטוטגרט.
במהלך תקופת גרמניה הנאצית, שמיטהנר שימש כאדריכל מטעם הנאצים, ואף היה אחד מחביביו של אדולף היטלר.
ראשית חיים וחינוך

שמיטהנר למד במכון קרלסרוהה לטכנולוגיה ובאוניברסיטה הטכנית של מינכן, ומאוחר יותר הפך לפרופסור באוניברסיטת שטוטגרט, שם גיבש יחד עם פאול בונץ את הסגנון האדריכלי של אסכולת שטוטגרט.
אדריכלות

אמונתו כי השיטות והסגנונות המסורתיים באדריכלות חשפו בצורה הטובה ביותר את האופי הגרמני הובילה למינויו כמנהיג הוועד המומחה לאמנויות יפות בקמפפבונד. עיקר אמונתו הסתכם במשפט הבא: Schönheit ruht in Ordnung (בגרמנית: "היופי טמון בסדר (גאומטרי)"). שמיטהנר התנגד גלויות לאדריכלים מודרניים כמו ולטר גרופיוס. מבחינתו, הבית של גתה בויימאר היה הסגנון האידיאלי של עיצוב בניין המגורים הגרמני. עם זאת, למרות האישור הרשמי מהמפלגה הנאצית, רפורמות שניסה להנהיג בנושא לא הובילו לשינויים משמעותיים.
עקב תמיכתו בנאצים, נאלץ שמיטהנר לוותר על משרתו באוניברסיטה. לאחר המלחמה נותר ללא פנסיה, ועבד כאדריכל עד סוף ימיו. בשטוטגרט הוא בנה את "קניגין-אולגה-באו" עבור דרזדנר בנק בשנת 1950.
ראו גם

אדריכלות נאצית
הערות שוליים

↑  https://www.archinform.net/arch/1200.htm
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272833805171  PLWABN: 9810542082405606  BIBSYS: 1097599  BNE: XX5063953  BnF: cb16105143x (data)  CiNii: DA06507719  GND: 131945793  ISNI: 0000 0001 2124 9313  LCCN: n87899100  NDL: 00525939  NKC: xx0172237  NTA: 071830197  RERO: 02-A003801976  RKD: 277087  SNAC: w6sx97fd  SUDOC: 077083423  ULAN: 500007016  VcBA: 495/300390  VIAF: 25750545   WorldCat (עם VIAF): 25750545 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פאול שמיטהנר".
ספר חנוך א'

מגילה 4Q201 מקומראן, המכילה קטעים מהמקור הארמי של ספר חנוך א'.
נפילת מלאכים מורדים מאת פיטר ברויגל האב במוזיאונים המלכותיים לאמנויות יפות של בלגיה
ספר חנוך א' (בגעז: መጽሐፈ ሄኖክ, בתעתיק מדויק: מֶצְחֶפֶה הֵנוֹךְּ) הנקרא גם חנוך החבשי או ספר העירים, הוא אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך, אשר נכתב ככל הנראה בארץ ישראל במאה ה-3 לפני הספירה על ידי מחבר יהודי יחיד או קבוצת מחברים בשפה הארמית. הוא לא נכנס לקאנון התנכ"י ועל כן נחשב לספר חיצוני.
הספר נקרא על שם חנוך, הדמות המקראית מספר בראשית.
מבנה הספר

הספר בנוי מ-5 חלקים. חלק מהחוקרים טוענים כי מדובר ב-5 ספרים נפרדים שאוחדו לספר אחד.
פרקים א-לו: המלאכים שקילקלו וסיורי חנוך בשמיים.
פרקים לז-עא: משלי חנוך.
פרקים עב-פב: ספר המאורות.
פרקים פג-צ: מראה חלומות חנוך.
פרקים צא-קח: נבואות חנוך לבניו.
בתרגום אליה שמואל הרטום, חמשת החלקים מחולקים לפרשות.
תוכן הספר

חנוך, גיבור הספר, מסוגל לדעת את העתידות והנסתרות, ולפיכך הוא האיש שנועד לספר על תולדות האנושות מתחילתה ועד סופה, כאשר האור יגבר על החושך, והאל יגלה לצדיקים את "הבחיר" / את "בן האדם" (המשיח). ביום הדין יישפטו הנפילים יחד עם הרוחות הרעות, השדים והמזיקים. עזאזל, המלאך הרע, יימסר לידי רפאל, ובליעל, אדון החושך ואויבו של המשיח, יישפט גם הוא ביום ההוא. גם בני האדם ירגישו בחזון הבלהות הזה: רצח בתוך המשפחה, הפלות, קניבליזם, ניכור הורי, גילוי עריות, מלחמות ועוד צרות יהיו מנת חלקם של הרשעים, בעוד הצדיקים יזכו לאושר גדול.
תוכן הספר > חלק ראשון

פרשה א (פתיחה, פרקים א–ה): פרשה זו משמשת הקדמה לכל הספר. חנוך מתאר חזון יום הדין לדורות הבאים.
פרשה ב (פרקים ו–יא): בפרשה זו מסופר על המלאכים שירדו לארץ וחמדו את בנות האדם: ”ויראו אותן המלאכים בני־השמים ויחמדון העירים (אנ') ויתעו אחריהן ויאמר איש אל רעהו: הבה, נבחר לנו נשים מבנות האדם ונוליד לנו בנים”. המלאכים, ובראשם עזאל (עזאזל) ושמחזי, נשבעו לעשות את המעשה שהחליטו עליו: ”וירדו מאתים בימי ירד אל ראש הר חרמונים ויקראו את ההר חרמון כי נשבעו ויחרימו איש את־רעהו במקום ההוא”. המלאכים הזדווגו עם בנות האדם:
המלאכים לימדו את בני האדם מעשים רעים וגילו להם סודות: את עשיית כלי מלחמה, את השימוש במחצבים, את האבנים היקרות, "ואת התכשיטים ואת הפּוּך ואת המשחה ליפות העפעפיים", וגם את הלחשים, את האצטגנינות ואת חכמת הראייה בכוכבים: "ותהי רשעה רבה על הארץ ויזנו ויתעו וישחיתו בכל דרכיהם... ובאבוד בני־האדם עלתה צעקתם השמימה".
ארבעת שרי המלאכים (אנ') (מיכאל, אוריאל, רפאל וגבריאל) רואים מן השמים "את הדם הנשפך על הארץ וכל הרעה והרשעה הנעשות עליה" ושומעים את קול צעקות יושביה. הארבעה מתאוננים בפני אלוהים על מעשי המלאכים הרעים: "ואתה רואה את כל־אשר עשה עזאל אשר לימד את כל הרשע על הארץ ואת כל־מרמה אשר בארץ ויגל את סודות העולם אשר בשמים וילמדום וידעום בני־אדם. ואת אשר עשה שמחזי אשר נתת לו רשות למשול על כל אשר עימו... ועתה הנה רוחות נפשות המתים צועקות ומתחננות עד שערי השמים ותעל אנחתם ולא תוכל לצאת מפני הפשעים הנעשים על הארץ".
אלוהים שולח את אחד מראשי המלאכים אל נח, להודיע לו כי יהיה מבול על הארץ ולהורות לו כיצד להימלט. לרפאל וגבריאל הוא מורה להעניש את המלאכים הרעים ולמיכאל הוא מורה לגלות להם כי נטמאו בטומאת הנשים שנזדווגו איתן, ולאחר שיראו את השמדת בניהם, לאסור אותם "לשבעים דורות בעמקי הארץ עד יום משפטם". הוא מודיע למיכאל על מה שיעשה לאחר שזה יטהר את הארץ: "ואז אפתח את אוצרות הברכה אשר בשמים להורידם על מעשי בני־האדם ועל עמלם".
פרשה ג (פרקים יב–יג): המלאכים הנאמנים לאלוהים מטילים על חנוך להודיע לעירים את עונשם ואלה מבקשים ממנו לכתוב עבורם בקשה מאלוהים. חנוך עושה זאת ומקבל תשובה בחזון.
פרשה ד (פרקים יד–טז): פרשה זו נפתחת בכותרת המכנה אותה "ספר דברי צדק והאשמה לעירים", שבו חנוך מספר לעירים את חזונו ושבקשתם לא נתקבלה. חנוך מועלה לשמיים ורואה את מושב כבוד אלוהים, שבעצמו מצווה על חנוך להוכיח את העירים על חטאיהם ולפרש להם את עונשם.
פרשה ה (פרקים יז–כ): לאחר מכן נלקח חנוך על ידי "המלאכים הקדושים" למסע בשמיים ובארץ. פרשה זו כוללת את הסיפור הראשון על מסעו. הוא מבקר במקומות בהם מתהווים גופים שמימיים ותופעות שונות. פרק כ כולל רשימה של מלאכים ותפקידיהם.
פרשה ו (פרקים כא–לו): פרשה זו כוללת את הסיפור השני של מסע חנוך. הוא רואה את מקום מושבן של נפשות המתים עד יום הדין (ובהן את נפשו של הבל), את האש המעניקה את אורה למאורות השמיים, את ההרים שבהם כסא הכבוד ועץ החיים, את עץ הדעת ואת שערי השמיים שמהם יוצאים כוכבי השמיים והרוחות.
תוכן הספר > חלק שני

הקדמה (פרק לז): הפרק משמש הקדמה לחלק הנקרא "ספר המשלים", העוסק במשיח ובגורל הצדיקים והרשעים.
פרשה א (פרקים לח–מד): המשל הראשון. משפט הרשעים. חנוך רואה בחזון את משכן הצדיקים והמשיח ומלאכי הפנים. נגלים לו סודות השמש, הירח והכוכבים, והיווצרותם של הברקים.
פרשה ב (פרקים מה–נז): המשל השני. גורל הכופרים; "ראש הימים" (אלוהים) ובן האדם שעמו (המשיח); נקמת הצדיקים; מקורות הצדק; עונש השליטים; כוחו וחוכמתו של המשיח; יום הדין ותחיית המתים; הרי המתכות והעמק בו מכינים "מלאכי הפורענות" את "כלי השטן" המיועדים "למלכים ולאדירי הארץ למען יושמדו בהם"; המבול; הפרתים והמדיים.
פרשה ג (פרקים נח–עא): המשל השלישי. אושרם של הקדושים; סודות הברקים, המאורות והרעם; רעידת השמיים; לויתן ובהמות; סודות תופעות הטבע; המלאכים מודדים את מקום מושב הצדיקים; משפט הקדושים ומשפט השליטים; אושר הצדיקים ודחיית בקשת השליטים להתוודות על חטאיהם; מקום הימצאם של המלאכים שירדו על הארץ; נח קורא לחנוך וזה מיידע אותו כי יבוא מבול והוא ימלט ממנו; הבטחות אלוהים לנח, המלאכים הרעים נענשים בנהרות אש שבהם ייענשו גם השליטים; מיכאל ורפאל על דינם של המלאכים הרעים; שמות המלאכים הרעים ותפקידיהם; השבועה אשר עליה מיוסד העולם. לאחר המשל השלישי, מסופר בשני הפרקים האחרונים על חנוך שהועלה לשמיים וראה את סודות השמיים והמלאכים.
תוכן הספר > חלק שלישי

(פרקים עב–פב): חלק זה מהווה ספר בפני עצמו, בשם "ספר חליפות מאורות השמיים", המתאר את מהלך המאורות, שנת הירח ושנת השמש בת 364 יום, דרכי רוחות העולם, שבעת הריו ושבעת נהרותיו, לוחות השמיים וחלקי הארץ. מסופר על שליחותו של חנוך ודבריו אל מתושלח, בנו. במערות קומראן נמצאו קטעים נרחבים מהמקור הארמי שלא שרדו בתרגום.
תוכן הספר > חלק רביעי

פרשה א (פרקים פג–פד): חנוך מספר לבנו, מתושלח, על חלומו בבית מהללאל, שפתר לו את החלום, המבשר חורבן על הארץ. חנוך מתפלל שלא יהיה חורבן גמור. החורבן הנרמז הוא המבול.
פרשה ב (פרקים פה–צ): חנוך מספר למתושלח על חלומו השני, בו נרמזות תולדות בני האדם ובני ישראל מאדם הראשון ועד תקופת החשמונאים ולאחר מכן ימות המשיח. בני ישראל מכונים "צאן",מנהיגי העם "כבשים", "טלאים" ו"איילים", והגויים שונאי ישראל חיות רעות ועופות טורפים.
תוכן הספר > חלק חמישי

פרשה א (פרקים צא–צג): בפרשה זו נשתבש הסדר: פרק צא פסוק יב הוא המשך של פרק צג, פסוק י. על פי הדברים בתחילת פרק צב, מתחיל שם ספר חדש. נראה כי הסדר המקורי הוא: פרק צב; פרק צא, א–י, יח–יט; פרק צג, א–י; פרק צא, יא–יז. חנוך מדבר אל צאצאיו ודבריו מבשרים פורענות לרשעים. תיאור המאורעות העתידיים מחולקים לעשרה שבועות.
פרשה ב (פרקים צד–קא): בפרשה זו מובע הרעיון של שכר לצדיקים ועונש לרשעים, ובסופה קריאה ליראת אלוהים.
פרשה ג (פרקים קב–קה): פרשה זו מבקשת לעודד את הצדיקים הסובלים בעולם הזה. בתחילתה מופיע תיאור יום הדין ולאחר מכן חנוך משיב על דברי הרשעים על כך שסופם יהיה כסופם של הצדיקים. לצדיקים יינתנו ספרי חנוך והם מצווים להעיד על החוכמה שלמדו מהם.
פרשה ד (פרקים קו–קז): פרשה זו היא כנספח לספר חנוך והיא כוללת את סיפור הולדתו של נח והודעתו של חנוך אליו על המבול העתידי, ודברים על הרשע שיהיה לאחר מכן ועל ימות המשיח. הפרק על לידת נח מעיד על כך שלפני מחבר ספר חנוך עמד נוסח תורה שונה מנוסח המסורה ומנוסח תרגום השבעים, משום שלפי הנוסחים הללו, נולד נח שנים רבות לאחר שנלקח חנוך.
פרשה ה (פרק קח): "איגרת חנוך". פרשה זו היא נספח לספר. אין לה קשר עם הפרשה הקודמת לה והיא אינה מופיעה בפפירוס היווני שנשתמר. על פי הפסוק הראשון שלה, מדובר בספר נפרד, "אשר כתב חנוך לבנו מתושלח", שדבריו מיועדים גם לצדיקים שבדורות הבאים, והם עוסקים בגורל הרשעים בגיהנום ובטוב המחכה לצדיקים.
לקריאה נוספת

ספר חנוך / מתרגם משפת כושית בעברית עם באור נרחב מאת יוסף הלוי, פריז: דפוס משה מרדכי צוקקערמאנן, תרנ"ב.
אברהם כהנא, ספר חנוך א', בתוך: ספרים החיצונים - חלק ראשון, תל אביב, תרצ"ז, עמ' 35–117.
א. ש. הרטום, חנוך, בתוך: הספרים החיצונים, חזיונות, כרך א, הוצאת יבנה תל אביב, עמ' 7–144.
J.T. Milik, Matthew Black, (eds.) The Books of Enoch, Aramaic Fragments of Qumran Cave 4, Oxford At The Clarendon Press, 1976
Michael Knibb, Essays on the Book of Enoch and Other Early Jewish Texts and Traditions, Studia in Veteris Testamenti Pseudepigrapha, Volume: 22, Brill, 2008
Henryk Drawnel, Émile Puech, Qumran Cave 4: The Aramaic Books of Enoch: 4Q201, 4Q202, 4Q204, 4Q205, 4Q206, 4Q207, 4Q212, Oxford University Press, 2019
פאני קפלן

| --- | --- |

 לידה:  10 בפברואר 1890 נוביצ'י, אוקראינה 
 הוצאה להורג:  3 בספטמבר 1918 (בגיל 28) מוסקבה, ברית המועצות
 שם לידה:  פייגה חיימובנה רויטבלט קפלן
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 כינויים נוספים:  דורה
 פעילות בולטת:  מהפכנית
 ידועה בשל:  ניסתה להתנקש בחייו של שליט ברית המועצות, ולדימיר איליץ' לנין
 מפלגה:  המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית
 
פאני יפימובנה קפלן (ברוסית: Фа́нни Ефи́мовна Капла́н‏; נולדה בשם פייגה חיימובנה רויטבלט קפלן Фейга Хаимовна Ройтблат-Каплан‏; 10 בפברואר 1890 – 3 בספטמבר 1918) הייתה מהפכנית רוסייה ממוצא יהודי. התפרסמה בעקבות ניסיון ההתנקשות בחייו של שליט ברית המועצות, ולדימיר איליץ' לנין. בחוגים האנרכיסטיים הייתה ידועה בשם "דורה".
פאולו אוצ'לו

| --- | --- |

 פאולו אוצ'לו, מאת אומן לא ידוע  מצויה כיום בלובר.
 לידה:  1397 פרטווקיו, טוסקנה
 פטירה:  10 בדצמבר 1475  (בגיל 78 בערך) פירנצה, טוסקנה
 לאום:  איטלקי
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  ציור גותי מאוחר, הרנסאנס המוקדם
 הושפע על ידי:  לורנצו גיברטי
 יצירות ידועות:  הטריפטיכון קרב סן רומאנו
 
קרב סן רומאנו, הפנל מן הגלריה הלאומית.
פאולו די דונו המכונה פאולו אוצ'לו (באיטלקית:  Paolo Uccello) ‏ (1397, פרטווקיו, טוסקנה – 10 בדצמבר 1475, פירנצה, טוסקנה), צייר איטלקי, היה ידוע בזכות עבודתו החלוצית על פרספקטיבה ליניארית.

ביוגרפיה של פאולו אוצ'לו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר", כרך ראשון.
קורות חייו

פאולו אוצ'לו נולד בשנת 1397 בעיירה פרטווקיו שבקרבת ארצו שבטוסקנה. אביו דונו די פאולו היה גלב-רופא, אמו אנטוניה הייתה בת פירנצה. בשנת 1407, בהיותו בן 10 התקבל, כשוליה בסדנה של לורנצו גיברטי. בערך באותו זמן החלה ידידותו רבת השנים עם דונטלו. ב-1414 התקבל ל-Compagnia di San Luca (הגילדה של הציירים) שנה לאחר מכן קודם לקבוצה המכובדת יותר ה-Arte dei Medici e degli Speziali. בשנים 1425 עד 1430 עבד בוונציה כיוצר פסיפסים. פרט לכך עבד רוב חייו בפירנצה. מדי פעם ביצע גם עבודת בערים אחרות: בשנים 1444-5 בפדואה, בשנים 1465-9 באורבינו,

יצירתו הידועה האחרונה היא "הצייד", מ-1470 בערך.

אוצ'לו היה נשוי לטומסה מַליפיצ'י, לזוג היו בן ובת. לפי ג'ורג'ו וזארי, בספרו "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר", הבת אנטוניה הייתה גם היא ציירת.

פאולו אוצ'לו נפטר בפירנצה בשנת 1475, ונקבר בכנסיית סנטו ספיריטו.
יצירתו

אוצ'לו הושפע מהסגנון הגותי המאוחר של גיברטי, המורה הראשון שלו. אבל אפשר לראות בו גם אחד מציירי הרנסאנס המוקדם.

אוצ'לו עסק רבות בבעיית הפרספקטיבה הליניארית. ג'ורג'ו וזארי בספרו "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר" ציטט את אשתו של אוצ'לו שסיפרה עליו שהיה כל כך אובססיבי בעניין הפרספקטיבה עד שהיה נשאר ער כל הלילה כדי למצוא את נקודת המגוז המדויקת ביצירה עליה עבד.
היצירות

טריפטיכון קרב סן רומאנו
הפנל ממוזיאון הלובר, פריז
הפנל מגלריית אופיצי, פירנצה
הפנל מן הגלריה הלאומית.
"סנט ג'ורג' והדרקון",טמפרה וזהב על עץ, כנראה 1423-5, הגלריה הלאומית ויקטוריה, מלבורן
"הבריאה", פרסקו, 1424, בכנסיית סנטה מריה נובלה בפירנצה
"סיר ג'ון הוקווד", פרסקו, 1438 הדואומו בפירנצה.
שעון, 1443, הדואומו, פירנצה
"המבול", פרסקו, בכנסיית סנטה מריה נובלה בפירנצה
"הבשורה",שמן וזהב על עץ, מוזיאון אשמוליאן, אוקספורד
"סנט ג'ורג' והדרקון",שמן על קנבס, 1456, הגלריה הלאומית, לונדון
"סנט ג'ורג' והדרקון",טמפרה על עץ, כנראה 1456-60, מוזיאון Jacquemart-André, פריז
"הצייד", בערך 1470, טמפרה על עץ. מוזיאון אשמוליאן, אוקספורד
הערות שוליים

↑  פאולו אוצ'לו באתר ה-National Gallery
↑  פאולו אוצ'לו בספרו של וזארי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271294705171  PLWABN: 9810537914105606  BIBSYS: 90774528  BNE: XX1663911  BnF: cb12047348s (data)  CANTIC: a11312609  CiNii: DA01697581  DSI: 11496  GND: 118763350  ICCU: RAVV023896  ISNI: 0000 0001 2128 8320  KulturNav: 59a666c5-45d8-40ed-bd3a-4efba95abd45  LCCN: n86140444  LNB: 000195847  MusicBrainz: 7f6bad13-aca2-4f0f-91ce-afe54aaa30f4  NDL: 00516687  NGV: 13728  NKC: xx0011774  NLA: 36315613  NLG: 196561  NTA: 074989251  RERO: 02-A000165342  RKD: 78647  SNAC: w6jh4728  SUDOC: 028689178  Trove: 1245549  ULAN: 500003110  VcBA: 495/18896  VIAF: 39395712   WorldCat (עם VIAF): 39395712
סרגיי גרמש

| --- | --- |

 לידה:  1 בספטמבר 1958 (בן 66) חרסון, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 השכלה:  בית ספר התיאטרון האמנותי של מוסקבה (1984)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 תקופת הפעילות:  מ-1984 
 פרסים והוקרה:  אמן העם של הפדרציה הרוסית (14 באפריל 2006)  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית (29 באפריל 2019)  מסדר ההערכה של הרפובליקה של פולין (9 במאי 2011)  אמן כבוד של הפדרציה הרוסית (10 במרץ 2004)  פרס ניקה  פרס נשר הזהב 
 sergeigarmash.ru
 
סרגיי לאונידוביץ' גרמש (ברוסית: Серге́й Леони́дович Гарма́ш; נולד ב-1 בספטמבר 1958) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי-רוסי. אמן העם של רוסיה ושחקן מוערך. בשנת 2013 היה חלק מחבר השופטים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה-35 במוסקבה.
הוא מוכר במרבית מדינות מזרח אירופה במראהו הקשוח ועם סיגריה בידו ומגלם בעיקר דמויות של אנשי משטרה, צבא או פושעים. את פרסומו הוא זוקף לזכותו של הדמות קורוטקוב שגילם בסדרת הטלוויזיה המשטרתית "קאמנסקאיה" ומוכר גם בגילות דמות אביו של הדמות הראשית מלס מהסרט "המגונדרים".
ביוגרפיה > ראשית חיים וחינוך

סרגיי גרמאש נולד ב-1 בספטמבר 1958 בעיר חרסון שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, במשפחת פועלים. אמו, ליודמילה איפוליטובנה הייתה מכפר קטן במערב אוקראינה, היא סיימה את לימודיה לאחר שבעה שיעורים ובילתה את כל חייה בעבודה כסדרנית בתחנת אוטובוס. אביו של סרגיי, ליאוניד טרופימוביץ' גרמש היה תחילה נהג, אחר כך בוגר מכון והחל לעבוד בתפקידים מינהליים.
גרמש היה ילד קשה, הוא גורש מבית הספר מספר פעמים. לאחר הלימודים ביקש להיכנס למכון של הצי, אך בסופו של דבר הגיש מסמכים לבית הספר לתיאטרון בעיר דנייפרופטרובסק. הוא סיים את בית הספר כאמן תיאטרון בובות. אחר כך עבד בחרסון, נסע עם סיורים לכפרים ובחוות קיבוציות סמוכות.
שנתיים לאחר מכן נקרא לשירות צבאי בשורות הצבא הסובייטי - בגדוד הבניין. הוא שירת בעיירה בולוגויה.
לאחר שירותו בצבא, בשנת 1980 נסע גרמש למוסקבה כדי להגיש בקשה לבתי ספר לתיאטרון שם. בתחילה הוא הגיש מסמכי בקשה לשלושה מוסדות תיאטרון בו-זמנית. בהמשך בחר את בית הספר לתיאטרון האמנותי במוסקבה ללימודיו. עם סיום בית הספר לתיאטרון האמנות במוסקבה בשנת 1984, גרמש התקבל ללהקה של התיאטרון "סוברמניק" במוסקבה.
ביוגרפיה > קריירה

סרגיי ערך את הופעת הבכורה הקולנועית שלו בשנת 1984, כשגילם את תפקיד אורין בבלדה ההרואית הניתוק של אלכסיי סימונוב עם אלכסנדר פקליסטוב לצדו. אחר כך השתתף בסרטים "במדבר הירי" (1985) מאת ולדימיר חוטיננקו, "יונת הבר" (1986) מאת סרגיי סולוביוב, "איוואן הגדול" (1987) מאת גבריאל יגיאזארוב, "סטלינגרד" (1989) מאת יורי אוזרוב, "האמן ומרגריטה" (1994) מאת יורי קארה, "הצלף וורושילוב" (1999) מאת סטניסלב גובורוחין וסרטים וסדרות רבות אחרות. לפני תחילת האלף החדש הוא כיכב ביותר מחמישים סרטים.
בשנת 2001, לוהק לתפקיד מורה העבודה סמיון בספאלצ'יקוב בדרמה המצליחה "הגיל הנדרש" של סרגיי סולוביוב שגרמש קיבל עליו את פרסי המשחק בפרס ניקה ובפרס נשר הזהב. בהמשך, סרגיי קיבל את פרס ניקה על תפקידיו בסרטים "אחי החורג, פרנקנשטיין" (2004), "12" (2008) ו"הבית" (2011).
בין תפקידיו המשמעותיים של גרמש כוללים את רב-סרן קורוטקוב בסדרה הבלשית "קאמנסקאיה", שגילם במשך חמש עונות, יבגני מרקראנץ ב"סוויטה מכנית" (2001) מאת דמיטרי מסחייב, איוואן בסרט "המאהב" (2002) מאת ולרי טודורובסקי, הקצין ניקולאי קראוז בסרט "72 מטרים" מאת ולדימיר חוטיננקו, יאשה בקומדיה "קרובי משפחה עניים" (2005) מאת פאבל לונגין, מייג'ור פופוב בסרט "קאטין" (2007) מאת אנדז'יי ויידה, אביו של מאלס בלהיט על שנות הששים של המאה העשרים, המגונדרים (2008) מאת ולרי טודורובסקי.
בנוסף, סרגיי גילם תפקידים בסרטים "פסקול התשוקה" (2009), "ברק שחור" (209), "צרות טובות" (2010), "פעם אחת" (2013), "סוף העידן היפה" (2015), "דואליסט" (2016), הסדרות "פטרונותיו של רב-סרן סוקולוב" (2014), "לנינגרד 46" (2015), "החוקר טיכונוב" (2016) ו"מורקה" (2017).
בשנת 2017, השחקן הופיע בסרטים "משיכה" (והמשכו "פלישה") ו"טנגו קר". הוא הופיע גם בסרטים "מתקדמים למעלה" ו"מטילדה", בו גילם את אלכסנדר השלישי. באותה שנה גם הופיע בסרט "השותף", שם גילם קצין משטרה בשם חרומוב, שנפשו ומוחו הועברו לגופו של ילד בן שנה.
בשנת 2020 הופיעה סדרה חדשה בכיכובו כשוטר, סדרת המדע בדיוני "פרויקט אנה ניקולאייבנה".
ביוגרפיה > חיים אישיים

אשתו היא השחקנית הרוסייה אינה טימופייבה (ילידת 1963), בוגרת בית הספר לתיאטרון לאמנות במוסקבה, שחקנית תיאטרון "סוברמניק".
פילמוגרפיה נבחרת > קולנוע

1986 - "יונת הבר", אסטרונאוט
1987 - "גששית הירח", המלח פאבלו דיבנקו
1989 - "סטלינגרד", סמל יעקב פבלוב
1989 - "בספרדל", מוגול
1993 - "ילדי אלים ברזל", איש בפאב
1994 - "חייו והרפתקאותיו הבלתי רגילות של טוראי איוואן צ'ונקין", מיליגה, קפטן הנ.ק.ו.ד.
1994 - "האמן ומרגריטה", איוואן בליבית, משורר
1995 - "דם זאב"
1999 - "שדרות סטרסטנוי", סופר
1999 - "הצלף וורושילוב", השוטר קוסייב
1999 - "המעריץ", אולג ויקטורוביץ'
2000 - "גיל נדרש"
2001 - "סוויטה מכנית"
2004 - "72 מטרים", הקצין ניקולאי קרלוביץ' קראוז
2004 - "טוליה שלנו", איש שירותי הביטחון
2005 - "קרובי משפחה עניים", יאשה השתיין
2006 - "פיראנה"
2007 - "12", מושבע מספר 3
2007 - "קאטין", קפטן פופוב (סרט פולני)
2008 - "מורפיום", וסילי אוסיפוביץ' סובורבסקי
2008-2009 - "האי המיושב", זף
2008 - "המגונדרים", אביו של מאלס
2009 - "חדשות חמות", רוצח מקצועי
2009 - "ברק שחור", פאבל מאיקוב, אביו של דמיטרי
2009 - "ספר האמנים", סוס קסמים (דיבוב)
2010 - "הקצה", מייג'ור פישמן
2010 - "שמש בוגדנית 2", האב אלכסנדר
2010 - "עצי אשוח", קצין המיליציה ולרי פטרוביץ' סיניצין
2010 - "שגעונות", המאמן חובוסטין
2011 - "הבית", ויקטור שמנוב
2011 - "איוואן צארביץ' והזאב האפור", זמיי גוריניץ' (דיבוב)
2014 - "לנינגרד 46", איגור דנילוב
2015 - "פעם אחת", הדוד מישה
2016 - "הזריחות כאן שקטות", דמות המספר
2016 - "דואליסט"
2017 - "משיכה", סגן ראש הממשלה
2017 - "מטילדה", קיסר אלכסנדר השלישי
2017 - "מתקדמים למעלה", סרגיי פבלוב, יו"ר הוועדה הממלכתית לספורט של ברית המועצות
2020 - "פלישה", סגן ראש הממשלה
2023 - "צ'בורשקה", גֶנה
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

2002 - "הבריגדה", מפקד אומו"ן, בסן סאניך (12 פרקים)
2003 - "שורות גורל", ורשין
2005 - "פרשת הנשמות המתות"
2005 - "ברז'נייב", קנדאורוב
2005 - "מותה של האימפריה", סחרוב
2012 - "הגווארדיה הלבנה", קוזיר-לשקו, אלוף-משנה בכוחות פטליורה
2017 - "טרוצקי", ניקולאי טרוצקי
2017 - "מורקה"
2017 - "בצד ההוא של המוות"
2019 - "נוסחת הנקמה"
2020 - "אוניית אודסה"
2020 - "פרויקט אנה ניקולאייבנה", הקצין ויקטור סרגייביץ'
2020 - "השיטה", עונה שנייה
2021 - "בצד ההוא של המוות-2"
הערות שוליים

↑  "Биография Сергея Гармаша". RIA Novosti.
1 2  "Сергей Гармаш". Russia-1.
↑  "Main Competition Jury". MIFF. אורכב מ-המקור ב-2014-01-01. נבדק ב-2013-06-06.
↑  "Сергей Гармаш". VokrugTV.
↑  "Интервью с Сергеем Гармашем". OK!.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007347673005171  BIBSYS: 11035897  BnF: cb155168415 (data)  GND: 143842994  ISNI: 0000 0001 1661 4697  LCCN: no2004095328  NKC: xx0170865  NLA: 42441637  SUDOC: 139320830  VIAF: 66189456   WorldCat (עם VIAF): 66189456
פאניקה אודות מכנסיים

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מידע כללי
 צייר:  יגאל תומרקין
 תאריך יצירה:  1961
 טכניקה וחומרים:  מכנסי עבודה, פוליאסטר, וצבע על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  130 ס״מ 
 גובה:  130 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  אוסף לושי אמנות ופרויקטים
 
"פאניקה אודות מכנסיים" הוא שמו של ציור מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין.
היסטוריה

הציור נעשה בשנת 1961, עם שובו של תומרקין משהות בת כמה שנים באירופה, ובייחוד בגרמניה. תומרקין יצר את העבודה כאסמבלאז', על ידי טבילת זוג מכנסי העבודה שלו בפוליאסטר והצמדתם אל הבד. על הבד, אשר נמרח בצבע שחור, הוסיף תומרקין מריחות של צבע אדום ולבן. סימנים נוספים על הבד הם טביעת ידו של תומרקין המופיעה פעמיים, אותיות המצוירות בעזרת שבלונה ועוד.
הציור שואב את השראתו מאמנות הפופ ארט, בשילוב של פריטים יום-יומיים בתוך יצירת האמנות. יחד עם זאת, בשונה מאמנות הפופ האמריקאית, ניכר בציור הרצון לתיאור פאניקה ומחאה, כפי שמשתקף גם בשם היצירה. השימוש בזוג מכנסי העבודה הפרטיים של תומרקין הופך את הציור למעין "דיוקן עצמי" סימבולי כאמן.
כיום (2021), נמצאת העבודה באוסף לושי אמנות ופרויקטים.
| יגאל תומרקין |
| --- | --- | --- |
| פיסול | שעון בארוקי (1957) • דיוקן האמן כלוחם צעיר (1965) • דיוקן האמן כפילוקטטס צעיר (1966) • אנדרטת השלום (1966) הכניסיני תחת כנפך (1966) • הוא הלך בשדות (1967) • סדרת האסטרונאוטים • מצפור ערד (1968) • קצבים (1969-1968) • עידן המדע (1969) • מלנכוליה (פסל) (1972) • גן שעוני השמש (1972) • התרחשויות (1972) • קיר רפלקטיבי (1978-1975) • השיר על האדמה (1978) • מחווה לרוברט קאפה (1985) • שבת של מכשפות (1988) • ?Macht Arbeit Frei ‏(1992) • שבעת עמודי החכמה שלי (1992) |  |
| ציור והדפס | פאניקה אודות מכנסיים (1961) • דיוקן עצמי 1975 (1975) • פייטה, פייר פאולו פאזוליני (1979) • קרב העיוורים והחזירה - להיינריך פון קלייסט (1979) • מחווה לקולנוע (1979) • שר היער - מחווה למישל טרונייה (1986-1985) • סוס העץ מיכאל (1987) |  |
| אנדרטאות | ביג צ'יף (1968) • אנדרטת הבקעה (1972) • אנדרטה לנופלים (אשקלון) (1972) • אנדרטה לשואה ולתקומה (1975) • אנדרטה לזכר חללי המשחתת אילת (1994) |  |
פאטימה ג'בלי וזאני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 בדצמבר 1959 (בת 64) מקנס, מרוקו 
 מדינה:  הולנד, מרוקו
 
פטימה ג'בלי וזאני (בצרפתית: Fatima Jebli Ouazzani; בערבית: فاطمة جبلي أوازاني; נולדה בשנת 1959) היא במאית קולנוע מרוקאית-הולנדית.