סולומון נורת'אפ
עבודה > תיקי בית המשפט וספר הזיכרונות

נורתאפ היה אחד הבודדים שנחטפו חופשיים ועלה להעיד לבית המשפט כדי להחזיר לעצמו חופש לאחר שנמכר לעבדות. מיוצג על ידי עורכי הדין הסנאטור סלמון פ. צ'ייס מאוהיו, הגנרל אורוויל קלארק והנרי ב. נורת'אפ. סולומון נורתאפ תבע את ליבנה ואנשים אחרים שהיו מעורבים במכירתו לעבדות בוושינגטון הבירה. כאשר סולומון נורתאפ והנרי נורתאפ עשו את דרכם חזרה לניו יורק, הם עצרו בוושינגטון הבירה כדי להגיש תלונה משפטית בפני שופט השלום במשטרה נגד ג'יימס ה 'בירץ', האיש ששעבד אותו לראשונה. ליבנה נעצרה מייד והועמדה לדין באשמה פלילית. עם זאת, נורתאפ לא הצליח להעיד במשפט בגלל חוקים בוושינגטון הבירה נגד גברים שחורים שהעידו בבית המשפט. ליבנה ועוד כמה אחרים, שהיו גם הם בתחום העבדים, העידו כי נורת'אפ פנה אליהם באומרו שהוא עבד מג'ורג'יה והוא נלקח למכירה. עם זאת, לא נרשמה רישום לרכישתו בספר החשבונאות של בירץ'. התביעה כללה את הנרי ב 'נורתאפ ואדם לבן אחר שטענו כי הם הכירו את נורתאפ במשך שנים רבות, והוא נולד וחי אדם חופשי בניו יורק עד חטיפתו. מאחר שאיש לא הצליח להעיד כנגד סיפורו של ליבנה, ליבנה לא נמצאה אשמה. עם זאת, המקרה הסנסציוני משך מיד תשומת לב לאומית, והניו יורק טיימס פרסם מאמר על המשפט ב־20 בינואר 1853, ימים ספורים לאחר סיומו ורק שבועיים לאחר חילוץ נורת'אפ.  בעקבות זיכויו, בירץ' דרש שיוגשו נגד סולומון נורתאפ אישומים בגין ניסיון להונות אותו ממחיר הרכישה של נורתאפ בסך 625 דולר על ידי טענות שקריות שהוא עבד בג'ורג'יה למכירה. נורתאפ, להוט להוכיח את אמיתות סיפורו שלו, דחק במשפט להמשיך. על פי עצת עורך דינו, משך ליבנה את התלונה, נגד מחאותיו של נורתאפ. נורתאופ ידע כי משפט שקשור לתלונה של בירץ' יכול רק להתקומם נגד ליבנה ולגרום לו להראות רע. אם נורתאפ היה טוען שהוא עבד מג'ורג'יה, לא היה זה הגיוני בשבילו לסכן את חירותו, ימים לאחר השבתו, על ידי פנייה לחוק והעלאת אישום נגד ליבנה. [דרוש מקור] באותה תקופה, נורתאפ לא הגיש תלונה משפטית נגד הגברים בקרקס, אלכסנדר מריל וג'וזף ראסל, מכיוון שלא ניתן היה למצוא אותם, לאחר שהשתמש בשמות שווא. נורתאפ התקשה להאמין שזה יכול להיות מסובך. [דרוש מקור] מאוחר יותר באותה שנה, כתב ופרסם סולומון נורתאפ את ספר הזיכרונות שלו, שתים עשרה שנים של עבדות (1853). הספר נכתב בשלושה חודשים בעזרת דייוויד וילסון, סופר ועיתונאי מקומי. בהוצאת דרבי ומילר מאובורן, ניו יורק בתקופה בה שאלות על עבדות עוררו דיון והרומן אוהל הדוד תום (1852) מאת הארייט בצ'יר סטואו היה רב מכר, ספרו של נורתאפ מכר 30,000 עותקים תוך שלוש שנים, והפך גם הוא רב מכר. כאשר פורסם הספר, נזכר תאדאוס סנט ג'ון, שופט בית משפט במחוז בפונדה הסמוך בניו יורק, כי ראה שני חברים ותיקים, אלכסנדר מריל וג'וזף ראסל, שנסעו עם אדם שחור לוושינגטון הבירה בזמן שהלווייתו של הנשיא הריסון בשנת 1841. הוא ראה אותם שוב כשחזר מוושינגטון, אך הם היו ללא האיש השחור. הם לבשו ונשאו פריטים חדשים ויקרים במיוחד, והוא נזכר בשיחה משונה איתם במהלך הטיול הראשון. הם ביקשו ממנו אז לקרוא להם בראון והמילטון כשהם בחברה עם השחור, ולא מריל וראסל, כפי שהוא מכיר אותם. לאחר שיצר קשר עם הרשויות, סיינט ג'ון נפגש עם נורתאפ. השניים זיהו זה את זה מהמפגש הראשון ברכבת בשנת 1840. עם זיהוי, מריל וראסל אותרו ונעצרו. [דרוש מקור] משפט ניו יורק נפתח ב־4 באוקטובר 1854. גם נורתאפ וגם סנט ג'ון העידו נגד שני הגברים. המקרה העלה אור בפרקטיקות בלתי חוקיות נרחבות בסחר העבדים המקומי. באמצעות עדות במהלך תיק בית המשפט אושרו פרטים שונים על התייחסותו של נורת'אפ על ניסיונו. היועצים המתאימים התווכחו האם הפשע בוצע בניו יורק (שם סולומון יכול להעיד), או בוושינגטון הבירה, מחוץ לתחום השיפוט של בתי המשפט בניו יורק. לאחר למעלה משנתיים של ערעורים, פרקליט מחוז חדש בניו יורק לא הצליח להמשיך בתיק, והוא נדחה במאי 1857. הרשויות בוושינגטון הבירה לא הסכימו להעמיד לדין את מריל וראסל, ולא ננקטו צעדים משפטיים נוספים נגד מי שחטפו ומכרו את נורתאפ לעבדות.