stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפיצוץ בשגרירות רוסיה באפגניסטן
הפיגוע

הפיגוע בוצע בסביבות השעה 10:50 בבוקר, כאשר אנשים רבים התאספו בשגרירות, כדי להגיש בקשות לאשרות כניסה לרוסיה. משטרת קאבול מסרה שהמחבל נורה למוות על ידי כוחות הביטחון, אך מטעני הנפץ שהוא נשא התפוצצו לאחר שהוא נהרג. חאליד זדראן, דובר משטרת קאבול, אמר כי מאבטחי השגרירות עצרו את התוקף לפני שהגיע לשערי הבניין עצמו. "התרחש פיצוץ כאשר כוחות הביטחון ירו במחבל המתאבד לפני שהגיעו אל ההמון מחוץ לשגרירות הרוסית". במתקפת הטרור נהרגו לפחות שמונה בני אדם לפי אל-ג'זירה, מאידך, הסוכנות הרוסית הבינלאומית למידע רי"א נובוסטי דיווחה כי לפחות עשרה נהרגו. שניים מההרוגים היו עובדי השגרירות, בהם מאבטח והמזכיר, מיכאיל שאה Mikhail Shah. המשטרה מסרה שנהרגו, שני עובדי השגרירות ולפחות ארבעה אזרחים אפגנים. לא ברור בדיוק מה מספר האנשים נפצעו בפיגוע. סוכנות רי"א נובוסטי דיווחה על 15 עד 20 פצועים.
סוכנות הידיעות רויטרס ואתר החדשות ממוסקבה גזטה.רו (אנ') דיווחו, שארגון מחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית (IS-KP) קיבל על עצמו אחריות לפיגוע, באמצעות הרשת החברתית טלגרם.
תגובות

שר החוץ הרוסי, סרגיי לברוב, שבקר בטג'יקיסטן השכנה, כינה את הפיגוע כ"מעשה טרור" ואמר כי האבטחה בשגרירות הוחמרה. הוא עמד דקת דומיה לזכרם של ההרוגים וגינה את הפיגוע. מספר שעות לאחר הפיצוץ הודיע הנציג הרשמי של הטליבאן, מוג'אהיד זביהוללה Mujahid, Zabihullah, על פתיחת חקירה על ידי שירותי הביטחון של המדינה אודות נסיבות הפיגוע. יו"ר ועדת החקירה הרוסית אלכסנדר בסטריקין החוקר הראשי של רוסיה ויו"ר מטעם הנשיא של ועדת החקירות הרוסית, הנחה את מנהלת החקירות הראשית של ועדת החקירה של רוסיה לפתוח תיק חקירה פלילית על מותם של עובדי הנציגות הדיפלומטית הרוסית. זמן מה לאחר הפיגוע הוגברו הצעדים להגנה היקפית של השגרירות הרוסית, תוך מעורבות של כוחות נוספים מ"רשויות הטליבאן", שירות הביון והמודיעין הנגדי של אפגניסטן.
הערות שוליים

↑  סוכנויות הידיעות, פיגוע בשגרירות רוסיה באפגניסטן: מחבל התפוצץ בתור לוויזה, באתר ynet, 5 בספטמבר 2022
↑  Two Russian embassy staff among six killed in Kabul suicide blast, www.aljazeera.com (באנגלית)
↑  שרית שפק, ‏עשרות הרוגים בפיגוע התאבדות באפגניסטן, באתר "סרוגים", 5 בספטמבר 2022
↑  "Eight killed in blast outside Russian embassy in Kabul: Sources". www.aljazeera.com (באנגלית). נבדק ב-2022-09-05.
1 2  מחבל התפוצץ בשגרירות רוסיה: שני הרוגים, באתר בחדרי חרדים, 5 בספטמבר 2022
1 2  В Кабуле при взрыве погибли два сотрудника российского посольства «Исламское государство» взяло на себя ответственность за теракт, Meduza (ברוסית)
↑  Yawar, Mohammad Yunus; Peshimam, Gibran Naiyyar (2022-09-05). "Two Russian embassy staff dead, four others killed in suicide bomb blast in Kabul". Reuters (באנגלית). נבדק ב-2022-09-05.
↑  Новости, Р. И. А. (2022-09-05). "В Кабуле прогремел взрыв в районе, где расположено российское посольство". РИА Новости (ברוסית). נבדק ב-2022-09-05.
↑  "Два сотрудника посольства России погибли при взрыве в Кабуле". РБК (ברוסית). נבדק ב-2022-09-05.
↑  רויטרס, ‏דאעש לקח אחריות על הפיגוע בשגרירות רוסיה בבירת אפגניסטן, באתר מעריב אונליין, 5 בספטמבר 2022
↑  "Islamic State claims responsibility for attack near Russian embassy". The Jerusalem Post | JPost.com (באנגלית). נבדק ב-2022-09-06.
↑  "В Кабуле при взрыве погибли два сотрудника российского посольства Кремль заявил о теракте. Кто его организовал, неизвестно". Meduza (ברוסית). נבדק ב-2022-09-05.
↑  The Taliban announced the launch of an investigation into the circumstances of the explosion near the Russian Embassy in Kabul, tass.ru, September 5, 14:11 (ברוסית)
↑  СКР возбудил уголовное дело по факту гибели сотрудников посольства РФ в Кабуле, Interfax.ru (ברוסית)
↑  Bastrykin instructed to open a case on the fact of the death of employees of the Russian embassy in Afghanistan, tass.ru, September 5, 14:34 (ברוסית)
↑  Р. И. А. Новости, Посольство России в Кабуле усилило охрану дипмиссии, РИА Новости, ‏5 בספטמבר 2022 (ברוסית)
↑  The security of the Russian Embassy in Kabul has been strengthened after the terrorist attack, interfax.ru, September 5, 12:42 (ברוסית)
סופרמרין ספיטפייר

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 סוג:  מטוס קרב
 ארץ ייצור:  בריטניה בריטניה
 יצרן:  סופרמרין (אנ')
 טיסת בכורה:  5 במרץ 1936
 תקופת שירות:  4 באוגוסט 1938 – 1961 (כ־22 שנים)
 צוות:  תלוי בדגם: 1-2
 יחידות שיוצרו:  20,351
 משתמש ראשי:  בריטניה בריטניה  חיל האוויר המלכותי  זרוע האוויר של הצי המלכותי
 משתמשים משניים:  ראו מפעילות
סופרמרין ספיטפייר (באנגלית: Spitfire; חם מזג) היה מטוס קרב חד־מושבי ששימש את חיל האוויר המלכותי של בריטניה במלחמת העולם השנייה. התפרסם בעיקר בגלל חלקו בקרב על בריטניה.
הספיטפייר היה מטוס בעל כושר תמרון גבוה, שקול בערך בביצועיו לאלו של יריבו העיקרי, מסרשמיט Bf 109 הגרמני. לספיטפייר היה רדיוס פנייה טוב יותר, ואילו למסרשמיט, קצב טיפוס לגובה טוב יותר. זה היה אחד ממטוסי הקרב הטובים ביותר במלחמת העולם השנייה (במיוחד בשנים 1940‏-1941). למטוס דגמים רבים, ביניהם דגמים בני שני מושבים. כמה מטוסים נשארו בשירות עד שנות החמישים. ספיטפייר תוכנן על ידי חברת "סופרמרין" במטרה לענות על דרישתו של מיניסטריון האוויר הבריטי למטוס־קרב לפעולה ביום ובלילה, כתגובה על מאמץ החימוש המוגבר של גרמניה הנאצית. אב הטיפוס המריא לטיסת הבכורה ב־5 במרץ 1936, כחצי שנה לאחר טיסת הבכורה של המטוס הגרמני, "מסרשמיט 109".
היסטוריה מבצעית > מלחמת העולם השנייה

מטוס הספיטפייר זכה לפרסום נרחב ביותר בתקופת "הקרב על בריטניה", כאשר קומץ מטוסים ניסה בהצלחה לבלום את חדירת מאות המטוסים והמפציצים הגרמניים בהתקפתם על בריטניה. בפועל תפקידם של מטוסי הספיטפייר היה לתקוף את מטוסי הקרב הגרמניים מסוג מסרשמיט 109 שטסו כליווי למפציצים, בעוד שהמטוסים האיטיים יותר מסוג הוריקן תוכננו לתקוף את המפציצים עצמם.
חודשים ספורים לאחר ניסויי הטיסה המוצלחים, הוחל בייצור סדרתי של המטוס עבור חיל־האוויר המלכותי של בריטניה. ראשוני המטוסים מדגמי "ספיטפייר I" נכנסו לשירות מבצעי באוגוסט 1938, ומספרם הלך וגדל בקצב מהיר. המטוס עבר בתקופה זו גם מקצה שיפורים שכלל בין השאר החלפת מדחפי העץ הדו-להביים במדחפים תלת-להביים ממתכת בעלי פסיעה משתנה. עם תחילת הקרב על בריטניה בקיץ 1940 היו כבר בידי חיל־האוויר המלכותי הבריטי 19 טייסות של מטוסי "ספיטפייר", והן מילאו תפקיד מכריע בניצחון על חיל האוויר הגרמני.
ביצועיו המעולים של ה"ספיטפייר" הם עדות לתצורתו האווירודינמית המעולה ולמבנהו היעיל. המטוס היה נוח להטסה ולשליטה, ותחום אפשרויות הפעלתו היה רחב. בשל נתונים אלו הטיל ה"ספיטפייר" מורא בקרב הטייסים הגרמנים. מסופר כי בעת קרב התמלאו רשתות הקשר הגרמניות בצמד המילים !Achtung Spitfire (זהירות! ספיטפייר!) - וזכה לתואר "המטוס לטייס קרב". אולם המטוס לא היה חף מבעיות - למשל המנוע צויד בתקופה זו במאייד (קרבורטור) שהיה מפסיק את העברת הדלק למנוע כאשר הופעלו עליו כוחות G שליליים חזקים. דבר זה מנע מהטייסים את האפשרות לצלול במהירות בקרב אוויר - בעיה זו תוקנה בדגמים המאוחרים יותר, לאחר שהמטוס צויד במערכת הזרקת דלק.
המטוס הראשון שהיה בשימוש בפעילות מבצעית היה מדגם MK-I, מספר K9789. המטוס השתייך לטייסת מספר 19 משדה התעופה דקספורד (Dexford) באוגוסט 1940. במשך 14 שנה רצופות שימש הספיטפייר כמטוס קו־ראשון בחיל־האוויר הבריטי. עד שנת 1947 נבנו, כ־22,760 מטוסים, מהם כ־2,000 מטוסים מהדגם הימי "סיפייר" (Seafire), שנועד לפעול מסיפון נושאת מטוסים.
טייסי ספיטפייר התפרסמו בשנות המלחמה בהקשר למספר הפלות רב של מטוסי אויב. המפורסמים ביותר הם:
J.E. Johnson הבריטי - 34 הפלות;
דאגלס באדר הבריטי - 20 הפלות (נפל בצרפת והפך לשבוי מפורסם);
R.S. "Bob" Tuck הבריטי - 27 הפלות (נפל בצרפת והפך לשבוי מפורסם);
A.G. Malan הדרום אפריקאי - 27 הפלות;
אלן דיר מניו זילנד - 17 הפלות;
C.F. Gray מניו זילנד - 27 הפלות;
Hugo Armstrong האוסטרלי - 12 הפלות.
עקב מהירותו הפך המטוס לכלי פופולרי ביחידות המודיעין לצורכי צילום מערכי אויב. רוב הצילומים שנעשו בשנות המלחמה בוצעו על ידי מטוס זה. בשנים 1941–1942 סיפקו מטוסי הספיטפייר צילומים ראשונים של מערכות הרדאר הגרמני. בשנת 1943 סייעו לוודא שהגרמנים אכן בונים את טילי השיוט מסוג V1 ו־V2 באתר פנמינדה שלחופי הים הבלטי.
לאחר הפלישה לנורמנדי היו מספר מטוסי ספיטפייר שהעבירו חביות בירה לחיילים שבחזית הפלישה. החביות הורכבו במקום מכלי דלק נתיקים או במקום פצצות הטלה שמתחת לכנפי המטוס. הבירה הגיעה קרה וצוננת עקב שהיית החביות באוויר הקר בגובה הטיסה.
היסטוריה מבצעית > בחיל האוויר המצרי במלחמת העצמאות

בפברואר 1945 צוידה טייסת מצרית מספר 2 במטוסי ספיטפייר מדגם VC ובכך הייתה לטייסת הקרב המרכזית בחיל האוויר המצרי. מאוחר יותר הוחלפו המטוסים בדגם 9-E המתקדם יותר. עקב סיבות פוליטיות וחילוקי דעות קשים בין המלך המצרי לשלטונות הבריטיים היה בקיפאון בחיל האוויר המצרי ערב מלחמת העצמאות - היה מחסור כללי בחלפים למטוסים; לא הייתה תוכנית מסודרת לאימון הטייסים, שהיו זוטרים ובלי ניסיון קרבי. לפי הערכות המודיעין הישראלי, מנה חיל האוויר המצרי המלכותי ערב המלחמה 93 מטוסים, מהם 37 מטוסי ספיטפייר מדגם V ו־IX. ב־29 באפריל הגיעו לאל-עריש 17 מטוסי ספיטפייר של טייסת 2 בליווי טייסים ומכונאים. עקב המחסור הכרוני בצוותים כשירים ובמטוסים שמישים נמצאו בטייסת טייסים ומטוסים שלוקטו מארבע טייסות הספיטפיירים במצרים (טייסות מספר 1, 2, 5, 6). מפקד יחידות הטייס היה מפקד הכנף מחמוד צדקי אל־מליגי.
ב־15 במאי הפיל תותח נ"מ שהוצב ליד שדה דב מטוס ספיטפייר מצרי תוקף, וזה נאלץ לנחות בחוף ימה של הרצליה. הטייס שנשבה נחשב לטייס קרב מנוסה, סיפר בחקירתו שלא השתייך כלל לטייסת 2 שחנתה באל-עריש, אלא יצא למשימתו מבסיס אל־מאזה ליד קהיר. בתחקיר הוסיף וסיפר שבטייסת אל-עריש היו רק שמונה מטוסים שמישים (ייתכן והמידע היה מטעה בכוונה). מטוסו היה מצויד ב־6 פצצות תבערה. פרט לפצצות תבערה הטילו המטוסים המצריים פצצות רסק במשקל 15, 25 ק"ג ו־50 ק"ג.
הפינוי הבריטי מארץ ישראל תוכנן להתבצע בשלבים: דרום הארץ עד מחצית אפריל 1948, מרכז וגליל עד 15 במאי 1948. בסיס התעופה הבריטי ברמת דוד (RAF Ramat David) היה אמור להמשיך בפעילות עד ל־1 באוגוסט 1948. בבסיס זה היו טייסות מטוסי האוורו אנסון, מטוסי בוסטון והספיטפיירים הבריטים. הספיטפיירים תוכננו לשהות שם ולחפות על הכוחות המתפנים. לבסוף להתפנות בעצמם לקפריסין. המצרים לא ידעו על כוונת חיל האוויר הבריטי להישאר בבסיס רמת דוד עד אוגוסט. ב־22 במאי 1948 תקפו המצרים את רמת דוד, פגעו בכמה מטוסים בריטים ובמספר חיילים בריטים. היה מרדף בריטי אחר התוקפים אולם ללא תוצאות. מרסיסי הפצצות ומארבע הפצצות שלא התפוצצו, התבררה לבריטים זהות התוקפים. כשרביעיית מטוסים מצריים נוספת תקפה את הבסיס הבריטים היו מוכנים, תקפו, יירטו והפילו שני מטוסי ספיטפייר מצריים שהתרסקו בשדות עמק יזרעאל והשניים הנותרים נעלמו בדרך לאל-עריש.
היסטוריה מבצעית > הספיטפייר בשירות חיל האוויר הישראלי

עם הקמת מדינת ישראל, הצטייד חיל האוויר הישראלי במטוסי ספיטפייר (לאחר שבתחילה השיג מטוסי "מסרשמיט" מסוג אוויה S-199). הם הספיקו להפיל כמה מטוסי אויב בקרבות אוויר בסוף מלחמת העצמאות ואחריה. מטוס הספיטפייר הראשון שנכנס לשימוש בחיל־האוויר הישראלי זכה לכינוי "ישראל 1". הוא נבנה בארץ מחלפים וחלקי מטוסים שהשאירו אחריהם הבריטים כאשר חלקי החילוף הללו הספיקו לבניית מטוס שלם מלבד שני חלקים חשובים - המנוע ומכסה המנוע. המנוע נמצא לאחר שבקיבוץ רוחמה הופל מטוס ספיטפייר מצרי מאש נ"מ שירה אחד מחברי הקיבוץ במקלע מסוג "בזה". מכסה המנוע נמצא לאחר שאחד מטכנאי המטוס ראה בדרך לביתו שלט פרסומת שעשוי פח, לאחר שבדק את השלט הבין כי הוא מתאים לשמש כמכסה מנוע, עקר אותו ממקומו והרכיב אותו על המטוס.
ב־15 ביולי 1948 הודיעו הצ'כים על נכונותם למכור לישראל 59 מטוסי ספיטפייר. הצ'כים רצו להיפטר מכל ציוד מערבי ולהתחיל להצטייד בציוד רוסי או תוצרת מקומית של דגמים רוסיים. בפועל עקב בעיות רבות נדחתה העסקה והמצב בארץ החמיר. רוב טייסי חיל האוויר העדיפו את הספיטפיירים והמוסטנגים אותם הכירו משרותם בחילות האוויר המערביים על מטוסי המסרשמיט. המטוסים היו מפוזרים בשלושה שדות שונים ומצבם התחזוקתי היה לא טוב. בניגוד למסרשמיטים שהובאו לארץ מפורקים, טווח הטיסה של הספיטפיירים היה גדול יותר והבדיקה העלתה שניתן יהיה להטיסם לארץ ישירות לאחר התקנת מכלי דלק חיצוניים. ב־25 בספטמבר 1948 המריאו שישה מטוסים ראשונים מצ'כיה במסע מדורג לארץ עם חנית ביניים ביוגוסלביה מהם הגיעו רק שלושה לרמת דוד. מטוס אחד נחת על הגחון ביוגוסלביה ושנים נוספים נאלצו לחזור ולנחות ברודוס.
תקופה קצרה לאחר הכנסת שלושת המטוסים לשירות, הגיעו 47 מטוסים נוספים בדרך הים והאוויר במסגרת "מבצעי ולוטה". עד סוף 1949 הגיעו עוד תשעה "ספיטפיירים", שגם הם נרכשו מצ'כוסלובקיה ולאחר המלחמה הגיעו 30 נוספים מאיטליה.
ב־15 באוקטובר 1948, ליוו שלושה מטוסי ספיטפייר שני מפציצי בופייטר לתקיפת אל־עריש, וביום המחרת יצא מטוס ספיטפייר אחד ללוות שני מפציצי B-17 לתקיפת פלוג'ה. בקרבות האוויר שניהלו בזמן מלחמת העצמאות, הפילו הספיטפיירים בסך הכל כ־12 מטוסים (מספר חסר תקדים לאותה לתקופה).
ב־28 בדצמבר 1948 במסגרת מבצע חורב, תפסו חיילי פלוגת הסיור של גדוד 9 מחטיבת הנגב מטוס מצרי בבסיס התעופה באל-עריש במצב טוב. הם קשרו את זנבו לג'יפ והצליחו לגרור אותו עד אבו עגילה. בהמשך הגיע לשם הטייס בוריס סניור וניסה להתניעו. לאחר שלא הצליח הועמס לבסוף המטוס על משאית שהחלה לנוע ארצה. בשלב זה זיהו מטוסי סיור בריטים את המטוס.
בתחילת שנות ה־50 שירתו הספיטפיירים בשלוש טייסות, ושימשו לליווי מטוסי הפצצה ולמשימות מודיעין. הם נמכרו ב־1954 לבורמה.
היסטוריה מבצעית > הספיטפייר בשירות חיל האוויר הישראלי > הספיט השחור

מספר מטוסים, ובהם ה"ספיט השחור", הושארו בארץ ביוזמת עזר ויצמן. שניים מהם מוצבים במוזיאון חיל האוויר בחצרים, מתוכם אחד במצב טיסה. "הספיט השחור" הוא אחד ממטוסי הספיטפייר הספורים שנשארו בעולם במצב טיסה. כשיצא מטוס הספיטפייר משימוש בחיל האוויר ניגש עזר ויצמן למפקד חיל האוויר באותן השנים, דן טולקובסקי, והבהיר לו כי לא ייתכן שלא ישמר מטוס ספיטפייר אחד למען הדורות הבאים והמורשת. למעשה, רצה ויצמן מטוס לשימושו האישי בדיוק כפי שהיה למדריך הטיסה שלו בחיל האוויר הבריטי. טולקובסקי הסכים לשמור מטוס אחד שנצבע לשחור (מספר רישום: 57), וויצמן המשיך לטוס על המטוס גם לאחר שחרורו מחיל האוויר. המטוס הוטס בחגיגות חצי יובל לטייסת הקרב הראשונה ביולי 1973. כיום מטוס הספיטפייר מוחזק במצב טיסה במוזיאון חיל האוויר בחצרים וניתן לראותו באוויר בחגים וטקסי סיום קורס הטיס.
ביצועים בהשוואה למטוסי קרב אחרים

דני שפירא השווה בין 3 המטוסים: המוסטנג, המסרשמיט והספיטפייר:
המסרשמידט היה האיטי מבין השלושה, בעל הראות הגרועה ביותר באוויר ועל הקרקע, ומערכת־החימוש שלו, בגלל הסינכרון עם המדחף, הייתה "חלום הבלהות של כל חמש", [...] לעומת זאת הצטיין המסרשמידט בכושר נסיקה ובכושר צלילה טובים מאלה של המטוסים האחרים, וכמו לספיטפייר, הייתה לו יכולת פנייה הדוקה, בניגוד למוסטנג שעשה פניות רחבות למדי. "אלוף התמרון" היה הספיטפייר. סליק גודלין, הזכור מהפלת המטוסים הבריטיים, העדיף באותו יום קרב לצאת במטוס ספיטפייר, במקום המוסטנג שהיה מוכן לטיסה, בגלל יכולת התמרון העדיפה של המטוס הבריטי. למוסטנג היה יתרון המהירות, ותכנון תא הטייס הרחב שלו איפשר להטיס אותו בנוחיות רבה יותר, להסתכל החוצה ולראות את הסביבה טוב יותר.
מפעילות

| --- | --- |
 אוסטרליה אוסטרליה  איטליה איטליה  אינדונזיה אינדונזיה  אירלנד אירלנד  ארגנטינה ארגנטינה  ארצות הברית ארצות הברית  בורמה בורמה  בלגיה בלגיה  ברית המועצות ברית המועצות  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית  דנמרק דנמרק   דרום אפריקה   הודו הבריטית  הולנד הולנד   הונג קונג  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת  טורקיה טורקיה  יוון יוון:  יוגוסלביה יוגוסלביה  ישראל ישראל  ממלכת איטליה ממלכת איטליה   מצרים  נורווגיה נורווגיה  ניו זילנד ניו זילנד   סוריה  פולין פולין  פורטוגל פורטוגל  פקיסטן פקיסטן  צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה  צרפת צרפת  צרפת החופשית צרפת החופשית   קנדה  רודזיה רודזיה  שוודיה שוודיה  תאילנד תאילנד
לקריאה נוספת

אבי כהן, תולדות חיל האוויר במלחמת העצמאות, משרד הביטחון, 2004
הערות שוליים

↑  בגיס האוויר האירי (אנ')
↑  Jo Ferris, ‘Flying Pubs’ Spitfires Flew Beer to Normandy, Plane Historia, November 7, 2023
↑  אליעזר (צ'יטה) כהן, צבי לביא, השמים אינם הגבול סיפורו של חיל־האוויר הישראלי, ספרית־מעריב, 1990, עמ' 52
↑  אבי משה־סגל, מטוסים במרתפי היין, אתר מוזיאון חיל האוויר
↑  ראו גם עזר ויצמן, לך שמים לך ארץ, ספרית־מעריב, תל אביב 1975, עמ' 67-66
↑   טיסת הפרידה של עזר ויצמן מחיל האוויר בספיט השחור, סרט בערוץ YouTube של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון
↑  דני שפירא, "לבד בשחקים", עמ' 106, הוצאת מעריב, 1994.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012430933705171  GND: 4359289-2  LCCN: sh85126799  NARA: 10664174  NKC: ph166214 
ספיטפייר במוזיאון חיל האוויר
המטוס התשיעי שיוצר, מסוג MK-I בשירות הטייסת ה־19, 1938
מטוס ספיטפייר MK-I (שלושה להבי מדחף), אנגליה 1940
פצצת 50 ק"ג לשימוש כללי בעלת שני מרעומים: מרעום אף ומרעום זנב. תוצרת מ.י. חיקוי של פצצה אמריקאית.
מטוס ספטיפייר מעל בסיס חיל האוויר קוניגסבי שבאנגליה.
ספיטפייר MH434 מדגם LF-MkIX בשנת 2005. ב־1943 הפיל מטוס זה שני מטוסי פוקה־וולף Fw 190
מטוס ספיטפייר מצרי שתקף את תל אביב והופל, חוף הרצליה, 1948
בסיס המדחף של הספיטפייר המצרי שהופל ברוחמה (כנראה MK-I), מאי 1948
הובלת הספיטפייר המצרי שנתפס באל-עריש במהלך מבצע חורב מניצנה צפונה
ספיטפייר מצרי שנלכד בשדה תעופה אל־עריש על ידי חטיבת הנגב. ניצנה, דצמבר 1948
הספיט השחור, שימש כמטוסו האישי של עזר ויצמן בשירותו בצה"ל
ספיטפייר צ'כי
קרב אוחטירקה

הקרב על אוחטירקה הוא קרב שהחל ב-24 בפברואר 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, כחלק מהמתקפה בצפון מזרח אוקראינה.
הצבא הרוסי ניסה להיכנס לאוחטירקה אך נכשל מספר פעמים. הוא כבש את טרוסטיאנץ הסמוכה אך נהדף בסוף מרץ 2022.
הקרב

ב-24 בפברואר, כוחות רוסים נכנסו למחוז סומי, סמוך לערים סומי, שוסטקה ואוחטירקה. הלחימה החלה בשעה 7:30 בפאתי העיר לכיוון Velyka Pysarivka.
ב-25 בפברואר, טילי BM-27 Uragan פגעו בבית ספר באוחטירקה.כתוצאה מפגיעה של טיל בבית ספר נהרגו 9 חיילים אוקראינים ונפצעו עוד 19.
ב-27 בפברואר, בטרוסטיאנץ הסמוכה, כוחות אוקראינים חיסלו טנקים רוסיים שניסו לכבוש את העיר. ראש העיר טרוסטיאנץ, יורי וובה, אמר, "רוסים, ברוכים הבאים לגיהנום! אתם, לא אוקראינה! טרוסטיאנץ, ובכל רחבי אוקראינה! אנחנו ננצח!".
ב-28 בפברואר, כוחות רוסים הפציצו והרסו מחסן נפט באוחטירקה.
לאחר לחימה, העיר נכבשה על ידי כוחות רוסים ב-1 במרץ. המפקדה הצבאית הרוסי הוקמה בתחנת הרכבת המרכזית של העיירה. דווח על הוצאות להורג של אזרחים ועינויים על ידי כוחות רוסים החלו בתחילת מרץ.
בשעות הבוקר המוקדמות ב-10 במרץ, הצהיר מושל מחוז סומי ז'יביצקי כי העיר אוחטירקה הופצצה ללא הרף, ונהרסו את התשתית של העיר לרבות מערכת הביוב ורשת אספקת המים.
ב-26 במרץ, דווח כי טרוסטיאנץ נלקחה בחזרה על ידי הכוחות האוקראינים. השתלטות זו שיבשה את נתיבי התקשורת והאספקה הרוסיים. עד 26 במרץ נסוגו הכוחות הרוסיים מאוחטירקה.
הערות שוליים

↑  "Enemy tanks shell bus with civilians in Sumy region". Ukrinform.net. 27 בפברואר 2022. נבדק ב-28 בפברואר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  {{Cite
web|url=https://t.me/suspilnesumy/2682%7Ctitle=Суспільне Суми|website=Telegram}}
↑  "In the Sumy region, invaders shot bus with civilian people, didn't allow ambulance to pass". Pravada. 27 בפברואר 2022. נבדק ב-28 בפברואר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  ""Ласкаво просимо в пекло": у Тростянці знищили російську військову техніку". Контракты.UA.
↑  Prohibited bombs dropped on Okhtyrka, oil depot on fire, www.ukrinform.net (באנגלית)
↑  Trostyanets captured by aggressor – head of Regional Military Administration, Interfax-Ukraine (באנגלית)
↑  Reuter, Christoph (2022-03-29). "(S+) Ukraine: Wie die Stadt Trostjanez nach vier Wochen von den Russen befreit wurde". Der Spiegel (בגרמנית). ISSN 2195-1349. נבדק ב-2022-04-05.
↑  Trostyanets captured by aggressor – head of Regional Military Administration, Interfax-Ukraine (באנגלית)
↑  AFP, Ukraine says it retook captured town near Russian border, www.timesofisrael.com (באנגלית אמריקאית)
↑  Russians leave behind wreckage, hunger in Ukraine town of Trostyanets, France 24, ‏2022-03-30 (באנגלית)
↑  ‘Barbarians’: Russian troops leave grisly mark on town of Trostianets, the Guardian, ‏2022-04-05 (באנגלית)
↑  זוועות לא רק בבוצ'ה: "ירו בראש ובלב". רוסיה: "יוצרים היסטריה כדי לטרפד את המו"מ", באתר ynet, 5 באפריל 2022
↑  Між похоронами, бомбами й весіллями. Як виживає місто-герой Охтирка, Українська правда (באוקראינית)
קרב קומאי

ערך זה עוסק בקרב ימי שנערך בשנת 474 לפנה"ס. אם התכוונתם לקרב ימי שנערך בין סקסטוס פומפיוס ואוקטביאנוס, ראו .
קרב קומאי, מפה מאנציקלופדיה הצבאית, 1911-1915
קרב קומאי, או קרב קימה הוא קרב ימי שנערך בשנת 474 לפנה"ס במפרץ נאפולי בין כוחותיהם המשולבים של ציי קומאי ושל היירון הראשון טיראן סירקוסאי לבין הצי האטרוסקי. הקרב הסתיים בניצחונם של ההלנים והציל את היוונים יושבי קמפניה משלטון אטרוסקי. קרב קומאי היה חלק משרשרת של קרבות ימיים ויבשתיים בין המתיישבים היוונים באיטליה וסיציליה ובין האטרוסקים שהסתיימו באובדן כוחה הימי של האומה האטרוסקית בים הטירני.
מפלתם של האטרוסקים הביאה לכיבושו המיידי של האי איסקיה על ידי היירון, כיבוש שניתק את הקשר בין יישובי האטרוסקים בקמפניה ובין יישוביהם באטרוריה. סירקוסאי המשיכה לדחוק את רגלי האטרוסקים במהלך המאה ה-5 לפנה"ס והשתלטה על הים הטירני, תהליך שהגיע לשיאו עם ניצחונה על האתונאים והאטרוסקים במהלך המלחמה הפלופונסית.
תבוסתם של האטרוסקים בקימה באה במקביל להתעצמותה של הרפובליקה הרומית, שבכתקופה זו ערכה מלחמות גבול קשות עם עיר המבצר האטרוסקית ויי. קרב קימה היה אחד מנקודות השבר של האטרוסקים ולאחריו החלה האימפריה שלהם להתמוטט, תוך כדי שהם מאבדים את קמפניה לסאמניטים, את דרום אטרוריה לרומא ואת שטחיהם הצפונים לגאלים.
קסדת ברונזה (השמורה כיום במוזיאון הבריטי) ועליה כתובת המנציחה את האירוע, נשלחה לאולימפיה שם הוקדשה לזאוס. תוכן הכתובת, לפי תרגומו של דוד קלעי הוא: "היירון בנו דאינומנס ובני סיראקוס - אל זבס שלל טירני מקימה".
עדות נוספת לניצחון היוונים נשמר באודה הפיתית הראשונה של פינדארוס, משורר יווני בן המאה ה-5 לפנה"ס.
חוסיין וליאואולו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1952 Bağözü, טורקיה 
 פטירה:  17 בינואר 2000 (בגיל 48 בערך) בייקוז, טורקיה 
 מדינה:  טורקיה 
 השכלה:  הפקולטה למדעי המדינה של אוניברסיטת אנקרה 
 
חוסיין וליאואולו (בטורקית: Hüseyin Velioğlu; בכורדית: حوسێن وەلیئۆغلو, 1952 – 17 בינואר 2000) היה מחבל מורשע ומנהיג החזבאללה הכורדי. הוא נהרג בפעולה משטרתית במחוז בייקוז באיסטנבול ב-17 בינואר 2000.
מבצע קפיצה לגובה

האנייה USS סנט במהלך המבצע
מבצע קפיצה לגובה (באנגלית: Operation Highjump) או בשמו הרשמי: תוכנית אנטארקטיקה של חיל הים של ארצות הברית, 1946–1947 (The United States Navy Antarctic Developments Program, 1946–1947), היה מבצע שנערך בידי חיל הים של ארצות הברית. המבצע אורגן בידי אדמירל משנה ריצ'רד בירד, והובל בידי אדמירל משנה ריצ'רד קרוזן (Richard Cruzen), מפקד כוח המשימה 68. מבצע קפיצה לגובה החל ב־26 באוגוסט 1946 והסתיים בסוף פברואר 1947. כוח המשימה 68 כלל 4,700 אנשים, 13 אוניות ו־33 מטוסים. משימתו העיקרית של מבצע קפיצה לגובה הייתה להקים את הבסיס למחקר אנטארקטיקה "אמריקה הקטנה IV" על מדף הקרח רוס.
מטרות

מטרותיו העיקריות של מבצע קפיצה לגובה, כפי שהוגדרו בדו"ח הרשמי הן:
הכשרת כוח אדם ובדיקת ציוד בתנאי קור;
איחוד והרחבת ריבונותה של ארצות הברית על מדף הקרח הגדול ביותר ביבשת אנטארקטיקה (יעד זה נדחה בפומבי עוד בטרם הסתיימה המשלחת);
חיפוש אתרים חדשים להקמת בסיסים ושמירה של בסיסים קיימים;
פיתוח טכניקות להקמת, שמירה ושימוש בסיסי טיסה על הקרח, עם תשומת לב מיוחדת ליישום מאוחר יותר של טכניקות כאלה לפעולות בגרינלנד, שם התנאים דומים לאלה באנטארקטיקה;
הרחבת הידע הקיים על תופעות אלקטרומגנטיות, גאולוגיות, גאוגרפיות, הדרוגרפיות ומטאורולוגיות באזור;
מטרות משלימות של מבצע נאנוק (Operation Nanook).
המבצע

האניות שהשתתפו במבצע התפלגו לשלוש קבוצות. הקבוצה המערבית הקבוצה המרכזית והקבוצה המזרחית. הקבוצה המערבית הגיעה לאיי מרקיז ב־12 בדצמבר 1946, ותחנת ניטור מזג אוויר הוקמה בידי האניות קאקאפון והנדרסון. ב־24 בדצמבר החלה קוריטאק לשלוח מטוסים למשימות סיור. הקבוצה המזרחית הגיעה לאי פטר הראשון בסוף דצמבר 1946. ב־30 בדצמבר התרסק מטוס PBM מארינר במהלך סופת שלגים. ונדל הנדרסין, פרדריק ויליאמס, ואנסין מקסוול לופז נהרגו במקום. ששת אנשי הצוות הנוספים חולצו מהסופה לאחר 13 יום. בתחנת מקמרדו ישנו שלט לזכר ההרוגים, והר לופז נקרא על שם אחד מהם. ב־1 בינואר 1947, סגן המפקד תומפסון והקצין הזוטר דיקסון ביצעו את הצלילה האמריקנית הראשונה מתחת לאנטארקטיקה.
הקבוצה המרכזית הגיעה אל מפרץ הלווייתנים ב־1 בינואר 1947, שם החלו אנשיה בבניית הבסיס למחקר אנטארקטיקה "אמריקה הקטנה IV". ב־21 בינואר נהרג ואנס וודול במהלך אירוע שהוגדר כ"תאונת פריקה". הוא היה ההרוג האחרון במבצע. המבצע הופסק באמצעו כיוון שהחורף הקדים לבוא באותה שנה, ובפברואר כבר חזרו כוחות הצבא לארצות הברית.
מבצע טחנת רוח היווה מעין השלמה למבצע קפיצה לגובה. ב־1948 הופק הסרט התיעודי "הארץ הסודית" העוסק במבצע קפיצה לגובה. הסרט זכה בפרס אוסקר.
תאוריות קשר

ריצ'רד בירד שהוביל את המבצע, טען בריאיון לעיתון הצ'ילאני "אל מרקוריו", שהתועלת העיקרית ממבצע קפיצה לגובה היא צבאית. הוא טען שארצות הברית צריכה להתגונן מפני כוחות עוינים המגיעים מכיוון אנטארקטיקה, ודיבר על "עצמים מעופפים שיכולים לטוס במהירויות מדהימות". על בסיס התבטאותו של בירד, התפתחו תאוריות קשר פופולריות הגורסות כי המטרה האמיתית של מבצע קפיצה לגובה הייתה חיסול איום מסתורי כלשהו על ביטחון ארצות הברית. יש הטוענים כי מושבה גרמנית התמקמה בשוואביה החדשה בשנות מלחמת העולם השנייה, ומטרת המבצע הייתה להשמיד אותה. יש אף הטוענים כי כוחות חוצניים הקימו בסיסים באנטארקטיקה, יחד עם הנאצים או באופן עצמאי.
הערות שוליים

↑  מיכל דניאלי, ‏מטוסים נעלמים וכוחות רשע מסתוריים: התעלומות הצבאיות הגדולות בהיסטוריה, באתר ‏מאקו‏, 18 בינואר 2012
↑  ראו למשל אתר זה
↑  ראו למשל באתר זה
↑  הספר אימפריה תחת הקרח מרכז את תאוריות הקשר בנושא
הקרב בצפון צ'אד

הקרב בצפון צ'אד היה קרב בצפון צ'אד, שהיה חלק מהמרד בצפון צ'אד (אנ'), שבו השתתפו צ'אד וFACT - החזית לשינוי בצ'אד. הקרב פרץ ב-11 באפריל 2021. הקרב החל במחוז טיבסטי בעקבות הבחירות לנשיאות צ'אד ב-2021. במהלך הקרב נשיא צ'אד אידריס דבי נהרג, ולכן החליף אותו בנו מחמוד דבי איטנו בתור הנשיא בפועל. בעקבות הקרב היו מתוכננות בחירות מיוחדות לנשיאות צ'אד ב-2022, אך בחירות אלו לא התקיימו.