stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנורה
עלילה

אנורה מיכאיבה המכונה אני היא חשפנית בת 23 המתגוררת בברייטון ביץ'. מכיוון שהיא דוברת גם קצת רוסית הבוס שלה מכיר לה את איוון 'וניה' זכרוב, בנו המפונק וההולל של אוליגרך רוסי מפורסם. וניה נמצא באמריקה כדי ללמוד, אבל בוחר במקום זאת להעביר את זמנו במסיבות ומשחקי וידאו באחוזה בברוקלין ששייכת למשפחתו. הסנדק שלו, טורוס, ושני אנשים נוספים בשם גארניק ואיגור, משגיחים עליו בהוראת ותשלום הוריו, ומטפלים בבעיות שהוא מעורר.
וניה שוכר את אני לכמה מפגשים מיניים. בהמשך הוא משלם לה 15,000 דולר כדי להצטרף אליו למשך שבוע כחברתו. כאשר טורוס עוזב את האחוזה וניה מנצל את המצב וטס עם אני וחבריו ללאס וגאס, שם הרומן ביניהם ממשיך להתפתח ובשיאו וניה מציע לאני נישואים. הוא מסביר שבעזרת נישואים אלו ישיג גרין קארד, יהפוך לאמריקאי ולא ייצטרך לחזור לרוסיה ולעבודה תחת אביו הקפדן, אך משכנע את אני שאהבתו אמיתית וההצעה רצינית. הם מתחתנים בנישואים חפוזים בקפלת חתונה קטנה בלאס וגאס.
אני מתפטרת מעבודתה במועדון ועוברת לגור עם וניה באחוזה. החדשות על הנישואין מתפשטות ברשתות החברתיות לחרדת הוריו של וניה, ניקולאי וגלינה. הם מורים לטורוס לטפל במצב שנוצר ולבטל את הנישואין, בעוד הם עצמם טסים לאמריקה.
טורוס שולח את גארניק ואיגור לאחוזה, שם הם מתעמתים עם אני ווניה. וניה ממהר להימלט, כשהוא משאיר את אני להתמודד לבדה עם המצב. היא נאבקת בשניים, פוצעת אותם והורסת חלקים נרחבים מהסלון היקר, אך בסופו של הקרב הם מכניעים וקושרים אותה. כשטורוס מגיע הוא מחרים לאני את טבעת הנישואין שלה. הוא גם מסביר לה שוניה ילדותי ומשתעשע בה, מצהיר שהנישואים יבטלו בתואנת נישואים פיקטיביים לצורכי קבלת אזרחות, ומפציר בה לעזור להם בהליך כשהוא מבטיח לה לקבל 10,000 דולר בסיומו. אני מתעקשת כי אהבתו של וניה אמיתית, אך מסכימה לסייע להם בחיפושים אחריו מתוך אמונה ותקווה שגם הוא יתעקש על אהבתם.
הארבעה יוצאים למסע חיפושים לילי ברחבי ניו יורק, במהלכו הם מגלים שוניה הלחוץ השתכר בסבב ברים שערך לאורך כל היום. בסופו של דבר וניה מגיע למועדון בו עבדה אני וחברותיה מודיעות לה על כך. כשהם מגיעים למועדון אני תופסת אותו כשהוא בחברת חשפנית יריבה. היא מתחננת אליו לסייע לה אבל הוא שיכור מכדי להקשיב.
במהלך הניסיון לבטל את הנישואים בבית משפט בניו יורק מתברר שעל פי החוק ניתן לבטל אותם רק בנבדה, שם נערכו. גלינה וניקולאי מגיעים למקום ומורים לקבוצה להצטרף אליהם ולטוס מיידית ללאס וגאס. אני מנסה להציג את עצמה בפני הוריו של ניקולאי אך נענית בבוז. במהלך הטיסה וניה מתפכח ומצהיר מיד על הסכמתו לגירושים, לועג לאני שלא ראתה בהם דבר מובן מאליו, ומודה לה על כך שהפכה את הטיול שלו בארצות הברית ל'מהנה'.
אני נכנעת ומסכימה לגירושים. לאחר שהיא חותמת על המסמכים איגור טוען כי על וניה להתנצל בפני אני, דרישה שנענית בבוז וזעם של המשפחה. לפני שהיא עוזבת מטיחה אני בוניה וגלינה את דעתה עליהם ועל התנהגותם.
איגור לוקח את אני חזרה לניו יורק כדי לארוז חפצים והם מעבירים לילה אחרון באחוזת זכרוב. בבוקר הוא מעניק לה את הכסף המובטח ומחזיר אותה הביתה. לפני שהוא מוריד אותה מהרכב הוא מחזיר לה את טבעת הנישואים שנלקחה בידי טורוס. אני נרגשת מהמחווה ויוזמת יחסי מין עם איגור, אבל מתנגדת בתוקף כשהוא מנסה לנשק אותה. אחר כך היא נשברת ומתייפחת בזרועותיו.
שחקנים

מייקי מדיסון – אני
מארק אידלשטיין – וניה
יורי בוריסוב – איגור
קארן קאראגוליאן – טורוס
ואצ'ה טובמסיאן – גארניק
אלכסיי סרבריאקוב - ניקולאי זכרוב
דריה יקמאסובה - גלינה זכרוב
הפקה > פיתוח וליהוק

שון בייקר ניסה במשך 15 שנים ליצור סרט שמתרחש בקהילה הרוסית-ארמנית בברייטון ביץ', שכונה ממנה הוקסם בעקבות ידידותו עם קארן קאראגוליאן. שנים לאחר מכן קיבל השראה מסיפורה של אישה רוסית-אמריקאית נשואה טרייה שנחטפה כערבון לחובותיו של בעלה, הוא מצא את הרעיון בו האישה מבינה לפתע שהתחתנה עם הגבר הלא נכון מסקרן, והעלה את האפשרות שהאישה תהיה עובדת מין שהתחתנה עם בנו של אוליגרך רוסי. בנוסף ציין בייקר את הסרטים גלוריה ולילות כביריה כמקורות השראה לסרט.
קאראגוליאן, שעבד עם בייקר מאז סרטו הראשון, נועד מלכתחילה להיות מלוהק כטורוס. את יורי בורסוב ליהק בייקר אחרי שפגש בו בפסטיבל קאן 2021 שם נכח לרגל הקרנת סרטו טיל אדום. בוריסוב עצמו נכח בפסטיבל בגלל השתתפותו בסרט תא מספר 6, ובייקר מצא הקבלות בין דמותו בסרט זה לדמות אליה ביקש ללהק אותו באנורה.
תפקידו של מארק אידלשטיין בסרט הינו תפקיד המשחק המשמעותי הראשון שלו מחוץ לרוסיה. הוא סיפר שפגש את יורי בוריסוב והוא זה שהציע לו לנסות לקבל את התפקיד של איוון. בוריסוב, שכבר לוהק לתפקיד בסרט, סיפר על אידלשטיין לבייקר, שביקש מאידלשטיין לשלוח סרטון בו הוא מדבר על עצמו. בסרטון אמר מארק: "היי, אני מארק אידלשטיין. מה אני יכול להגיד על עצמי? אני שחקן. טוב, עדיין לא באמת, אבל אני רוצה להיות שחקן אמיתי... ומה שאני באמת שונא זה [יתושים] בחדר שלי. תודה על תשומת הלב. ביי". בעקבות הסרטון ביקש בייקר לנהל איתו שיחת זום שאחריה ליהק אותו לתפקיד.
על ליהוקה של מדיסון לתפקיד הראשי בסרט סיפר בייקר שהעריץ את עבודתה מאז שראה אותה משחקת בסרט היו זמנים בהוליווד, אבל כשראה אותה בסרט צעקה (2022) "ידע שהיא האנורה שלו". הוא ליהק אותה לסרט ללא אודישן. מדיסון אמרה שזה היה אחד מתהליכי הליהוק הקלים שעברה. היא השיבה בחיוב על ההצעה להצטרף לסרט עוד לפני שקראה את התסריט, בגלל שהעריצה את עבודתו המוקדמת של בייקר.
לצורך התפקיד מדיסון למדה רוסית, היא סיפרה שהתאמנה במשך חודשים כדי לשחק בסצנה באורך עשרים שניות של ריקוד על עמוד כדי להראות כמישהי בעלת ניסיון של שנים. היא השתלבה בקהילות בניו יורק ושוחחה עם עובדי מין כדי להבין את התפקיד שלה טוב יותר, ובילתה עם רקדנים כדי לשפר את המבטא הברוקלינאי שלה.
הפקה > צילומים

צילומי הסרט העיקריים התבצעו במשך 40 יום מתחילת פבואר 2023 בברוקלין, באתרים שכללו בין השאר את חוף הים קוני איילנד וברייטון ביץ'. בנוסף צולם הסרט בלאס וגאס במלון פאלמס, לאורך רחוב פרימונט במרכז העיר, ובתוך אחת מקפלות החתונה הרבות בעיר.
לצורך צילומי האחוזה המשפחתית של וניה, בייקר חיפש בגוגל "האחוזה הגדולה והמפוארת ביותר בברייטון ביץ'". התוצאה הראשונה הייתה מתחם במיל באסין שהיה בעבר בבעלותה של האולגירכית הרוסייה גלינה אניסימובה. בייקר הודיע שהוא מעוניין לצלם שם, וכך היה.
הסצנה הראשונה בסרט צולמה בסגנון דוקו בהסתמך על אלתור ממדיסון. בייקר הורה לה באוזנייה לעבור מאדם אחד לשני ולנהל איתם אינטראקציה מבלי שנכתבו שורות תסריט מראש. למרות שהמועדון נסגר לצורך הצילומים בייקר ניסה לדמות אותה ככל האפשר לסרט תיעודי. בין השאר, מוזיקה אכן פעלה במקום בווליום גבוה שאילץ את האנשים לצעוק. אלכס קוקו, אחד המפיקים, שימש כתקליטן עבור הסצנה.
הסצנה בה אנורה ושלושת המלווים מחפשים את וניה בברייטון ביץ' צולמה גם היא באופן לא מתוסרט, כאשר השחקנים לבשו מיקרופונים אלקטרוניים וניהלו אינטראקציות עם אנשים שכלל לא ידעו שהם מצולמים.
במסיבת עיתונאים בקאן תיארה מדיסון כי בייקר והמפיקה סמנתה קואן, שהיא אשתו של בייקר, שוחחו איתה על עמדות המין השונות ששיחקה בסרט, ואז בייקר וקואן הדגימו איך הם רוצים שזה ייראה. בייקר הסביר שהוא וקואן שימשו כמתאמי האינטימיות בפועל של הסרט. מדיסון אישרה שניתנה לה האפשרות להשתמש במתאמת אינטימיות, אך הסבירה כי מכיוון שכבר יצרה מערכת יחסים טובה עם השניים במשך כשנה של יצירת הסרט, הרגישה בנוח לעבוד דווקא איתם.
אנדיראה ורהון, סופרת קנדית שפרסמה ספר זכרונות על תקופה בה הייתה עובדת מין שימשה כיועצת יצירתית לסרט. בייקר משמש כמפיק לסרט המבוסס על הספר שפרסמה, וההיכרות שנוצרה ביניהם גרמה לו להביא אותה לסרט כיועצת. הוא הסביר: "אני חושב שלא משנה באיזה נושא אתה מתעסק, אם אתה לא חלק מהעולם ההוא אתה צריך לוודא שיש יועצים שיש להם ניסיון חיים עם זה, ומוודאים שאתה מייצג את זה בצורה מדויקת, אחראית, מכבדת".
הפצה

הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל קאן ב-21 במאי 2024, והיה לסרטו השלישי של בייקר שמוקרן במסגרת הפסטיבל. הוא זכה לתגובות נלהבות ולמחיאות כפיים של שבע וחצי דקות עם סיום ההקרנה. הסרט זכה בפרס היוקרתי ביותר בפסטיבל, פרס דקל הזהב. הוא הפך בכך לסרט האמריקאי הראשון שזוכה בפרס מאז זכייתו של הסרט עץ החיים בשנת 2011. בייקר אמר כי הזכייה בפרס הייתה המטרה הייחודית שלו במשך 30 שנותיו כיוצר קולנוע.
הסרט הוקרן בספטמבר 2024 בפסטיבל טורונטו, שם זכה כסגן שני בפרס בחירת הקהל. הוא עתיד להיות מוקרן גם בפסטיבל ניו יורק ה-62 ובפסטיבל בוסאן ה-29.
את זכויות ההפצה של הסרט בצפון אמריקה רכשה חברת ניאון(אנ'), הוא מתוכנן לצאת בהפצה מוגבלת ב-18 באוקטובר 2024. את הזכויות להפצת הסרט בעולם רכשת חברת FilmNation Entertainmen(אנ'), שעבדה עם בייקר גם בסרטו הקודם, טיל אדום.
ביקורות ופרשנות

באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל 96 אחוזי טריות המבוססים על 281 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.7/10. באתר Metacritic עומד הסרט על ציון ממוצע משוקלל של 91 המבוסס על 61 מבקרים, נתון המצביע על 'הערכה אוניברסלית'.
גרטה גרוויג שכיהנה כנשיאת חבר השופטים בפסטיבל קאן בו זכה הסרט בפרס דקל הזהב הסבירה את בחירת הסרט: "היה משהו שהרגשנו יחד שאנחנו מתרגשים ממנו, זה הרגיש גם חדש וגם מתכתב עם צורות ישנות של הקולנוע... הוא עשה משהו אמיתי ובלתי צפוי לחלוטין".
באתר ביקורת הקולנוע רוג'ר איברט(אנ') קיבל הסרט ציון מושלם של ארבעה כוכבים, נכתב עליו: "מה שבייקר יצר כאן הוא לא פחות מקסם קולנועי טהור", הטיים קבע: "יש מעט יוצרי קולנוע עם לב פתוח.. כמו בייקר. הוא תמיד הראה כישרון לעשות הרבה עם מעט.. אבל עם אנורה הוא אולי עושה הכי הרבה. זה הסרט הטוב ביותר שלו עד עכשיו".
מבקרים רבים השוו את אנורה לסרט אישה יפה. הבי בי סי כינה את הסרט "גרסה אמינה יותר של אישה יפה", ובביקורת באתר Mashable(אנ') הסרט הוכתר כ-"אישה יפה של שון בייקר". בייקר עצמו אישר שישנם קווי דמיון בין הסרטים, אבל טען שאפילו לא שם לב לכך עד שבאמצע ההפקה מישהו העיר על הדמיון.
ביקורות ופרשנות > סצנת הסיום

משמעותה המדויקת של סצנת הסיום אינה ברורה, ומבקרים ויוצרים שונים הציעו פרשנויות מגוונות. חלקם ראו בסצנה הזדמנות של אנורה לחוש את רגשותיה, להתפרק ולהרשות לעצמה להיות פגיעה. אחרים הצביעו על כך שאנורה אינה מכירה דרך אחרת להביע את הכרת טובתה לאיגור מלבד שימוש בגופה, ואינה מצליחה למצוא דרך ליצור איתו קשר רגשי אמיתי כמו שהוא מנסה ליצור, והציעו שההבנה של עובדה זו היא שגורמת לה לפרוץ בבכי.
מבקרים אחדים תהו האם אנורה ואיגור יפתחו קשר בהמשך. חלקם ראו בסצנה רמז אופטימי על קרבה אפשרית המתגבשת בין השניים, וראו באיגור האדם המתאים לקשר עם אנורה והניגוד למערכת היחסים המזויפת עם וניה, בעוד אחרים סברו שקשר כזה לא יחזיק מעמד, ועשוי להיות אפילו רעיון רע.
מייקי מדיסון הגדירה את סצנת הסיום "מבחן רורשאך", וסיפרה ששמעה פרשנויות שונות לחלוטין מאנשים שונים. "לעיתים קרובות אני מרגישה שזה השתקפות שלהם... זו השתקפות של, סוג של.. מי שאתה". היא עצמה ראתה בסיום תקווה ולחימה על מה שאנורה מאמינה שהוא שלה. "אני מקווה שאנשים אוהבים אותה ושהם מרגישים קצת אמפתיה כלפיה. אני רוצה שאנשים ירגישו - לא משנה איזו הרגשה - שירגישו את זה חזק".
הבמאי שון בייקר הסביר שעיצב במתכוון את סצנת הסיום באופן שתהיה פתוחה לפרשנות, וטען שהפרשנות של הקהל היא הדבר החשוב ביותר. הוא ציין כי לדעתו הסצנה כוללת "רגע של אינטימיות שלא ראינו קודם בסרט. יש שם קתרזיס." הוא אישר שיש לו פרשנות משלו, ואף שיתף שכתב אפילוג בעבור השחקנים, אך לא ישתף אותו כדי לא להשפיע על פרשנויות הצופים. בראיון אחר חיווה את דעתו כי הסצנה כוללת אלמנטים של תסמונת סטוקהולם בכך שאני נמשכת לאיגור ששימש למעשה כשובה שלה "אבל רצינו לקחת את זה הרבה יותר רחוק מזה ולעשות מעשה שאפשר לפרש, להטיל ספק בו ולדון בו בדרכים רבות ושונות. מייקי ואני דיברנו הרבה על מוטיבציה בהתפתחות וניסינו באמת להגדיר לעצמנו למה היא עושה מה שהיא עושה באותו הרגע. יש לנו פרשנויות משלנו, אבל אנחנו לא יודעים ב-100 אחוז, וזה החלק המגניב בזה. בסוף הגענו למסקנה שאנחנו אפילו לא בטוחים שאני מודעת לגמרי למוטיבציה שלה באותו רגע... אנחנו לא צריכים להבין את הרגע הזה עד הסוף כי אני לא חושב שאני מבינה לגמרי את הרגע הזה, ובוודאי שאיגור לא".
פרסים ומועמדויות

| פרס | תאריך הטקס | קטגוריה | מועמד (ים) | תוצאה |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פסטיבל קאן | 25 במאי 2024 | פרס דקל הזהב | שון בייקר | זכייה |  |
| פסטיבל טורונטו | 15 בספטמבר 2024 | פרס בחירת הקהל | אנורה |  סגן שני |  |
| פרס גות'הם | 2 בדצמבר 2024 | הסרט העלילתי הטוב ביותר | אנורה | מועמדות |  |
| פרס גות'הם | 2 בדצמבר 2024 | הבמאי הטוב ביותר | שון בייקר | מועמדות |  |
| פרס גות'הם | 2 בדצמבר 2024 | ההופעה הראשית הטובה ביותר | מייקי מדיסון | מועמדות |  |
| פרס גות'הם | 2 בדצמבר 2024 | הופעת המשנה הטובה ביותר | יורי אלכסנדרוביץ' בוריסוב | מועמדות |  |
| פרס הקולנוע הבריטי העצמאי | 8 בדצמבר 2024 | הסרט הבינלאומי העצמאי הטוב ביותר | שון בייקר, אלכס קוקו וסמנתה קואן | זכייה |  |
| פרס איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס | 8 בדצמבר 2024 | הסרט הטוב ביותר | אנורה | זכייה |  |
| פרס איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס | 8 בדצמבר 2024 | הבמאי הטוב ביותר | שון בייקר |  מקום שני |  |
| פרס איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס | 8 בדצמבר 2024 | התסריט הטוב ביותר | שון בייקר |  מקום שני |  |
| פרס איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס | 8 בדצמבר 2024 | ההופעה הראשית הטובה ביותר | מייקי מדיסון | זכייה |  |
| פרס איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס | 8 בדצמבר 2024 | הופעת המשנה הטובה ביותר | יורי אלכסנדרוביץ' בוריסוב | זכייה |  |
| פרס איגוד המבקרים האמריקני | 4 בינואר 2025 | הבמאי הטוב ביותר | שון בייקר |  מקום שלישי |  |
| פרס איגוד המבקרים האמריקני | 4 בינואר 2025 | התסריט הטוב ביותר | שון בייקר |  מקום שלישי |  |
| פרס איגוד המבקרים האמריקני | 4 בינואר 2025 | השחקנית הטובה ביותר | מייקי מדיסון |  מקום שני |  |
| פרס גלובוס הזהב | 5 בינואר 2025 | הסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי | "אנורה" | מועמדות |  |
| פרס גלובוס הזהב | 5 בינואר 2025 | השחקנית הטובה ביותר בסרט - מוזיקלי או קומדיה | מייקי מדיסון | מועמדות |  |
| פרס גלובוס הזהב | 5 בינואר 2025 | שחקן המשנה הטוב ביותר בסרט | יורי אלכסנדרוביץ' בוריסוב | מועמדות |  |
| פרס גלובוס הזהב | 5 בינואר 2025 | הבמאי הטוב ביותר | שון בייקר | מועמדות |  |
| פרס גלובוס הזהב | 5 בינואר 2025 | התסריט הטוב ביותר | שון בייקר | מועמדות |  |
| פרס סטלייט | 26 בינואר 2025 | הבמאי הטוב ביותר | שון בייקר | מועמדות |  |
| פרס סטלייט | 26 בינואר 2025 | התסריט המקורי הטוב ביותר | שון בייקר | מועמדות |  |
| פרס סטלייט | 26 בינואר 2025 | עריכת הסרט הטובה ביותר | שון בייקר | מועמדות |  |
| פרס סטלייט | 26 בינואר 2025 | הסרט הטוב ביותר – קומדיה או מוזיקלי | "אנורה" | זכייה |  |
| פרס סטלייט | 26 בינואר 2025 | השחקנית הטובה ביותר בסרט קולנוע - קומדיה או מוזיקלי | מייקי מדיסון | מועמדות |  |
| פרס סטלייט | 26 בינואר 2025 | השחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה | יורי אלכסנדרוביץ' בוריסוב | מועמדות |  |
| פרס אוסקר | 2 במרץ 2025 | הסרט הטוב ביותר | "אנורה" | זכייה |  |
| פרס אוסקר | 2 במרץ 2025 | הבימוי הטוב ביותר | שון בייקר | זכייה |  |
| פרס אוסקר | 2 במרץ 2025 | השחקנית הטובה ביותר | מייקי מדיסון | זכייה |  |
| פרס אוסקר | 2 במרץ 2025 | שחקן המשנה הטוב ביותר | יורי בוריסוב | מועמדות |  |
| פרס אוסקר | 2 במרץ 2025 | התסריט המקורי הטוב ביותר | "אנורה" | זכייה |  |
| פרס אוסקר | 2 במרץ 2025 | העריכה הטובה ביותר | "אנורה" | זכייה |  |
אוסף הרמן גרינג

אוסף הרמן גרינג, היה אוסף אמנות פרטי נרחב של הרייכסמרשל הרמן גרינג, אחד מבכירי המשטר הנאצי. האוסף כלל בעיקר יצירות אמנות שנבזזו בין השנים 1936 ל-1945 מאספני אמנות יהודים, שברחו או גורשו למותם בגרמניה הנאצית ובאזורים שנכבשו על ידי הנאצים. בתחילת דרכו, מימן גרינג את תשוקתו לאיסוף אמנות באמצעות מתנות ותרומות שקיבל מתעשיינים בתמורה להטבות. בתום המלחמה כלל האוסף האישי של גרינג 1,375 ציורים, פסלים רבים, שטיחים, רהיטים וחפצים אחרים. ההערכה היא שלפחות מחצית מיצירות האמנות הללו הושגו באמצעות מאמצי הביזה הנאציים.
את מיטב היצירות באוסף הציג גרינג בגלריה בקארינהאל, האחוזה הפרטית שלו בפרוסיה.
רכישה של אמנות שנבזזה מיהודים

המוזיאון הפריזאי ז'ה דה פום שימש כמקום אחסון ליצירות אמנות שנבזזו מיהודי צרפת. גרינג ביקר בו כעשרים פעמים בין 1941 ל-1944 כדי לבחור יצירות אמנות איכותיות, שנאספו במיוחד עבורו. בנוסף לכ-700 יצירות אמנות שגרינג לקח מכוח המשימה של רוזנברג, ארגון הביזה הנאצי הוא גם פרס בשטחים הכבושים את הארגון שלו, ה-Devisenschutzkommando (אנ'), שנועד להחרים עבורו יצירות אמנות. משנת 1937 ואילך קיבל גרינג סיוע מסוחר האמנות ולטר אנדראס הופר (אנ') בהרחבת אוסף האמנות שלו. הופר שימש כמנהל אוסף גרינג בין השנים 1939 עד 1944. לאחר המלחמה נידון הופר בהיעדרו ל-10 שנות מאסר על ידי בית משפט צבאי. אך גזר דין זה מעולם לא בוצע, והופר המשיך את סחר האמנות שלו במינכן באין מפריע.
ביולי 1940 הגיע גרינג לאמסטרדם והביע עניין באוסף האמנות של הסוחר ההולנדי ז'אק חאודסטיקר (אנ'), שנהרג כשניסה להימלט מהפלישה הגרמנית. גרינג מינה, שלא כדין, את אחד מעובדיו של חאודסטיקר, ארי טן ברוק, כדירקטור בחברת חאודסטיקר. לאחר ששיחד את ארי טן ברוק ועובד נוסף בחברה, ולמרות התנגדותה של רעייתו של חאודסטיקר, רכש גרינג את כל 1,113 הציורים והחפצים שנכללו במלאי החברה תמורת 2,000,000 גילדן הולנדי (שקול, בשנת 2005, ל 13,750,000 אירו), לא יותר משישית מערכם האמיתי. המכירה לגרינג כללה גם "ניצחון השלום" שלושה חלקי ציור התקרה מאת חרארד דה ליירס (אנ'), שהיו מורכבים על תקרת חדר בגלריה של חברת חאודסטיקר. הלוחות נותקו מהתקרה והועברו לברלין, יחד עם יותר מ-780 הציורים שנלקחו על ידי גרינג עצמו.
תוכנית אנדרטאות, אמנות וארכיונים

קציני בעלות הברית בתוכנית המונומנטים, יצירות האמנות והארכיונים, שנודעו בכינוי "אנשי המונומנטים", הצליחו לאתר יצירות אמנות רבות מאוסף גרינג ולחקור את האופן שבו נבזזו. סדרת הדוחות של יחידת החקירות לביזה באמנות של OSS לתיעוד רשתות הביזה הנאציות של אמנות, כללה מידע רב על האוסף. דו"ח מפורט מיוחד, שכותרתו "דוח חקירה מאוחד מספר 2: אוסף גרינג", התמקד ברשתות של עסקאות אמנות שסייעו לגרינג בהשגת יצירות אמנות שנבזזו. הדו"חות סומנו כמסווגים, והיו בלתי נגישים לציבור במשך שנים רבות. רק שנים רבות לאחר המלחמה הוסר הסיווג.
רשימת מלאי של אוסף גרינג

בעשרים השנים האחרונות היו מספר ניסיונות לערוך רשימת מלאי של אוסף האמנות של גרינג. המוזיאון ההיסטורי הגרמני של ברלין פרסם ברשת את האינוונטר של האוסף ב-2012, אך האתר כבר אינו מתפקד. ז'אן-מארק דרייפוס פרסם את הקטלוג כספר בשנת 2015.
שרה וילדמן, כתבת הניו יורקר, תיארה את המלאי של אוסף גרינג כ"מפת אוצר מעוותת, מדריך ביזה ומתנות בקרב הנאצים, ומנגנון מעקב אחר הכיבוש הנאצי של אירופה". בסוף המלחמה, היא כותבת, העלה גרינג את השלל המאוחסן בקארינהאל לרכבות וברח דרומה לכיוון ברכטסגאדן, בבוואריה; הוא פוצץ את קארינהאל מאחוריו. האוסף התגלה על ידי חיילי בעלות הברית.
מורשת האוסף

חלק מיצירות האמנות הוחזרו למשפחות של קורבנות הנאצים. אולם רבות מיצירות האמנות שנתפסו מעולם לא הוחזרו לבעליהם המקוריים. בשנת 2015 התגלה כי חלק מהציורים באוסף גרינג אשר נמצאו על ידי אנשי האנדרטאות נמסרו למשפחות הנאצים במקום להיות מוחזרים למשפחות האספנים היהודים שנבזזו.
ראו גם

קארינהאל
הרמן גרינג
ביזת יצירות אמנות בידי הנאצים
הערות שוליים

↑  Dedebant, Christèle (2020-04-16). "Bras droit d'Hitler et pilleur d'art, comment Göring a-t-il constitué sa collection ?". Geo.fr (בצרפתית). נבדק ב-2021-02-21.
↑  Match, Paris (7 באוקטובר 2015). "Pillages nazis - La collection Goering: le casse du siècle". parismatch.com (בצרפתית). נבדק ב-2021-02-21. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Peter C. Sutton, Bruce Museum, Jewish Museum (New York N.Y.), Reclaimed: Paintings from the Collection of Jacques Goudstikker, Bruce Museum, 2008, ISBN 978-0-300-13729-3. (באנגלית)
↑  "HCPO Gallery: Looting and Restitution - The Allies - The Allies - OSS and the ALIU". 2015-09-11. אורכב מ-המקור ב-2015-09-11. נבדק ב-2021-02-21.
↑  "The Herman Goring Collection". www.aaa.si.edu (באנגלית). נבדק ב-2021-02-21.
↑  "Goering Table of Contents". govinfo.library.unt.edu. נבדק ב-2021-02-21.
↑  "Declassified Law CIA 28 June 1974 _ Office of Strategic Services, Consolidation Report No. 2" (PDF). 2019-12-08. ארכיון (PDF) מ-2019-12-08. נבדק ב-2021-02-21.
↑  "Inventory of Hermann Göring art collection at Unterstein, Germany". Smithsonian Institution (באנגלית). נבדק ב-2021-02-21.
↑  Yeide, Nancy H. (2009). Beyond the dreams of avarice: the Hermann Goering collection. Laurel Publishing. ISBN 978-0-9774349-1-6. OCLC 391593058.
↑  "Lost Art Internet Database - Einfache Suche". www.lostart.de. נבדק ב-2021-02-21.
↑  Dreyfus, Jean-Marc. "Le catalogue Goering de Jean-Marc Dreyfus - Editions Flammarion". editions.flammarion.com (בצרפתית). נבדק ב-2021-02-21.
1 2  "Catalogue of Göring's Art Collection Published". Artnet News (באנגלית אמריקאית). 2015-09-30. נבדק ב-2021-02-21.
↑  "Die Kunstsammlung Hermann Göring". Deutsches Historisches Museum.
↑  Roger Manvell, Göring: Roger Manvell advised by Heinrich Fraenkel, Ballantine Books, 1972, ISBN 978-0-345-02460-2. (באנגלית)
↑  Hickley, Catherine (2017-07-21). "Painting From Goering's Collection Is Returned to Banker's Heirs". The New York Times (באנגלית אמריקאית). p. C3. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-02-21.
↑  "De la collection Goering aux Offices: restitution d'une sculpture de Della Robbia spoliée par les nazis". Connaissance des Arts (בצרפתית). 2020-03-05. נבדק ב-2021-02-21.
↑  "Pillage et (non) restitution des œuvres d'art aux Pays-Bas (1940-2001)".
↑  "Munich's Looted Art Bazaar". www.lootedart.com. נבדק ב-2021-02-21. After the withdrawal of the American forces, hectic times start in the Staatsgemälde-sammlung (State Paintings Collections), in the Ministry of Culture and in the Munich branch of the Oberfinanzdirektion (Finance Ministry). The Germans own the thousand of art works that not rarely are the only remains of the murdered Jewish owners. But the officials are not thinking about the rightful owners, and do no research on ownership. They divide the treasure among themselves. They hold art fairs, at which officials and museums can buy. A painting from Göring's collection finds it way to the Petersberg (the German government's official guesthouse), the Canaletto copy from Hitler's collection hangs on the wall of the German Parlamentarischen Gesellschaft (Parliament Association) in Bonn.
רצח ישראל נולמן

רצח ישראל נולמן היא פרשת רצח של נער בן 12 שארעה בחיפה ב-14 בספטמבר 1981. הרצח נודע בגלל האופי האכזרי של המעשה ובגלל טענתו של משה עזריה כי הודה ברצח רק בעקבות לחץ ואלימות שהפעילו עליו חוקריו. עזריה המוגבל בשכלו הורשע רק על סמך הודאתו ושום ממצאים פורנזים לא קשרו אותו לרצח. ראיות רבות שהתגלו לאחר הרשעתו, לא הצליחו להביא למשפט חוזר.
הרצח והחקירה

ישראל נולמן נולד ב-19 באוגוסט 1969. הוא היה תושב שכונת  נווה שאנן בחיפה. ב-14 בספטמבר 1981 יצא לריצת ערב ומשלא שב לביתו החלה המשטרה בחיפושים נרחבים אחריו. אחרי יומיים, ב-16 בספטמבר 1981, נמצאה גופתו על ידי מתנדבים בוואדי בשכונת נווה שאנן. הגופה הייתה לבושה ועליה סימני מכות, חנק וחשד לתקיפה מינית. הוא היה בן 12 במותו. המשטרה מינתה צח"מ (צוות חקירה מיוחד) בראשות מפקח יהושוע מוצפי לחקירת הרצח. הציבור, העיתונות וגורמים מתוך המשטרה הפעילו לחץ על הצח"מ לפתור את תעלומת הרצח מהר ככל האפשר.
ב-26 בספטמבר 1981 נעצר משה עזריה, צעיר מוגבל בשכלו בן 21 מעכו, בחשד שניסה לתקוף נערה צעירה בקריית חיים. הוא נלקח מתחנת זבולון לימ"ר חיפה, שם נחקר על ידי חוקרי הצח"מ והודה ברצח הנער ישראל נולמן. למחרת הכחיש עזריה כל קשר לרצח וטען כי הודה מפני שהוכה ומפני שחשש מהשוטרים. הודאתו הראשונה של עזריה הייתה קצרה, מבולבלת, סתרה ממצאים רבים מזירת הרצח ולא יכולה הייתה להוות בסיס לכתב אישום. עזריה נעצר למשך שישים יום. לקראת שחרורו הוא נשלח לחקירה בתל אביב שם נחקר על ידי חמישה חוקרים במשך שלוש עשרה שעות ברציפות. בסיום החקירה הודה עזריה כי ראה את הרצח, ואף שחזר בשעת לילה מאוחרת את שראה. בעקבות שתי הודאותיו, פרטים מוכמנים שהופיעו בהודאותיו והשחזור שביצע, הוגש נגדו כתב אישום.
בכתב האישום שהוגש ב-1 בדצמבר 1981 נטען כי ישראל נולמן יצא לרוץ לכיוון בית אבא חושי, בדרך פגש אותו משה עזריה שרץ אחריו, תפס אותו בצווארו, הטיל אותו על כתפו ונשא אותו לעבר הוואדי, בעוד שישראל מתנגד בכוח לחטיפתו. כשהגיע עזריה למדרונות הוואדי, הטיל את ישראל על האדמה, נשכב מעליו וביצע בגופו מעשה מגונה בכוח, בעוד ישראל מתנגד ומנסה להחלץ. עזריה תפס בצווארו של ישראל וחנק אותו למוות. לאחר מכן, הרים עזריה את גופתו של ישראל ונשא אותו לעומק הוואדי, שם הטיל אותו בין העשבים וזרק עליו 3 סלעים גדולים.
המשפט

משה עזריה כפר בהאשמות נגדו, וטען שההודאה הוצאה ממנו באמצעות אלימות ולחץ פיזי וכי הובטח לו שישוחרר לביתו אם יודה. במשפט זוטא שנערך העידו כל שוטרי הצח"מ כי לא הופעלה כנגדו שום אלימות ולא הובטח לו דבר. השופטים קבעו כי עזריה הודה מרצונו החופשי ולא הופעל עליו כל לחץ פיזי או נפשי, והרשיעו אותו על סמך שתי הודאותיו ועל סמך פרטים מוכמנים שהופיעו בהן.
באפריל 1982 הורשע משה עזריה ונמצא אשם ברצח בכוונה תחילה. הוא נידון למאסר עולם ונשלח לכלא איילון.
עזריה הגיש ערעור לבית המשפט העליון שנדחה באוקטובר 1984. השופטים קבעו כי הודאתו של עזריה תקפה וכי הפרטים המוכמנים עליהם ידע מעידים על אשמתו.
אחריתו של משה עזריה

בשנת 1988 איבד משה עזריה את שפיותו בבית הסוהר, אושפז במחלקה הפסיכיאטרית ואובחן כחולה סכיזופרניה. אחרי קבלת חנינה בשנת 1998 הוא הועבר למוסד לחולי נפש וכעבור כמה שנים לדיור מוגן, אך הרשעתו נותרה עד היום על כנה. לדברי אחיו, ויקטור עזריה, משפחתו ניסתה לשמור עליו ככל יכולתה כדי שיחזיק וישרוד, למרות היעדר סיכוי שהוא אי פעם יחזור לעצמו. לדברי האח, הפרשה הרסה את המשפחה: ההורים התגרשו, האב התחיל לשתות ואחר כך נפטר, ואחריו האם, אך הוא ממשיך לקוות שאחיו ינוקה מאשמה.
בשנת 2010 הוכרז משה עזריה כנעדר. בהודעה שפורסמה נכתב כי "משטרת ישראל מבקשת את עזרת הציבור בחיפושיה אחר משה עזריה, תושב עכו, שנראה לאחרונה ביום חמישי האחרון ה-25 במרץ ברחוב ביל"ו בעכו ומאז נעלמו עקבותיו. הוא מטופל בתרופות ויש חשש לחייו". לדברי אחיו ויקטור, חלפו שבועות רבים עד שעזריה אותר. "יום אחד הוא קיבל ג'ננה והתחיל ללכת לכיוון תל אביב", הוא נזכר. "הוא הגיע לתל אביב ברגל, והוא גם חזר משם ברגל. כששאלנו אותו לאן הוא נעלם, הוא אמר שהוא זכה בלוטו והלך לפדות את הכרטיס". לאחר מכן עזריה התגורר בהוסטל לפגועי נפש בנהריה.