stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה בסוק
ביוגרפיה

בסוק נולד בקובנה, ליטא ולמד בחדר, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נדדה משפחתו לעיר הולדת אביו, הולובצ'ין (ליד שקלוב), שם החל ללמוד גם לימודי חול. ב-1916 נדדה המשפחה למינסק, שבה החל בסוק ללמוד בישיבה ובמקביל העמיק את ידיעותיו בלימודים כלליים ובעברית אצל מורה פרטי. הוא הצטרף לתנועת החלוץ בווילנה ובביאליסטוק והיה מראשיה. בהמשך הגיע לוורשה, ושם ערך את ההוצאה הספרותית של החלוץ ביידיש ועברית. בשנת 1926 החל לפרסם את שיריו בעיתון "העולם". ב-1936 עלה לארץ ישראל והצטרף למשק "גשר" בדלהמיה (אשדות יעקב).
בארץ ישראל היה חבר מערכת הוצאת הקיבוץ המאוחד, וערך את ביטאון הקיבוץ המאוחד, "מבפנים". בסוק עסק בכתיבת שירה, בתרגום מיידיש ומפולנית ובעריכה.
היה נשוי למורה שולמית בסוק, בתו של קדיש יהודה סילמן. בנם הוא המשורר והמתרגם עידו בסוק. נפטר בשנת 1966 לאחר מחלה קשה, והובא למנוחות בבית העלמין אשדות יעקב.
ביוגרפיה > ארכיון

ארכיונו נמצא בארכיון גנזים- אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
מכתביו > שירה

בשלבים (ורשה : כאן, תרצ"ד)
ברענענדיקע טעג (ווארשע : החלוץ, תרצ"ו)
בהדום מרחקים (תל אביב : גזית, תש"א)
מאחרי הזורע (תל אביב : הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ט)
בדרך הארנים (עין חרוד : דפוס הקיבוץ המאוחד, תשי"א) <שירים מתוך: "מבפנים", תש"י, כרך י"ד, חוב' ד'>
שירים חדשים (עין חרוד : דפוס הקיבוץ המאוחד, תשי"ט) <מתוך: "מבפנים" כרך כא, תשי"ט>
נחשתים והללויות (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשכ"א)
יום נאה, חלקו מעונן (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשכ"ו)
מבחר שירים (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשכ"ח)
מכתביו > עיון

נופי ספרות מסה, עיון, דיוקן (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשכ"ה 1964)
מכתביו > תרגום

חנה גלברד וירחמיאל הלפגוט, מבין חומות וורשה: מיומני חלוצים במחתרת (עין חרוד : הקיבוץ המאוחד, תש"ד)
ה' לויק, הירש לקרט: פואמה (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תש"ד)
פריץ יורדן, בריחתי מן השבי (עין חרוד : הקיבוץ המאוחד, תש"ה)
טוביה בוז'יקובסקי, בין קירות נופלים (תל אביב : הקבוץ המאוחד, תש"י, תשכ"ד
מקסים גורקי, ספרים ואישים: מאמרים, זכרונות, אגרות (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשי"ג)
משירת יידיש (עין חרוד : דפוס הקיבוץ המאוחד, תשכ"א) פורסם לראשונה ב"מבפנים", כרך כ"ג, חוב' 1–2, תשכ"א
מבחר שירת יידיש: למן י"ל פרץ עד ימינו (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשכ"ג)
טוביה בוז'יקובסקי, יומן בצד הארי (תל אביב : משרד הביטחון – ההוצאה לאור: ספריית תרמיל, תשל"ז)
מכתביו > עריכה

משה באסאָק (צונויפגעשטעלט און רעדאגירט), דאָס בוך פון דער ניי-ארץ-ישראלדיקער פאָעזיע: אנטאָלאָגיע (ווארשע : החלוץ, 1936)
ספר החלוץ: אנתולוגיה (ירושלים : מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, תרצ"ט; הסוכנות היהודית - מחלקת העלייה, ת"ש)
החלוץ הצעיר: מאסף (עין חרוד : הקיבוץ המאוחד, 1944)
ספר המעפילים (ירושלים : הוצאת הספרים של ההסתדרות הציונית, תש"ז)
מעפילים בוך (פאריז : אייראָפעאישער ביוראָ פון דער ציוניסטישער וועלט - אָרגאניזאציע אין פריז, תש"ט)
ספר מלחמות הגיטאות: בין החומות במחנות ביערות, תל אביב : הקיבוץ המאוחד; בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון, תשי"ד (עם יצחק צוקרמן)
מנחם שמי: 48 תמונות ומבחר אגרות ורישומים (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשי"ח)
סיפורים מן הקיבוץ: אנתולוגיה, תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשכ"א (עם אריה אבנרי (קיבוץ הגושרים), משה ברסלבסקי, זרובבל גלעד ואלכסנדר סנד)
בהיאבקות על הדמות: מבחר מאמרים מאת משה ברסלבסקי (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשכ"ז)
לקריאה נוספת

יהושע רבינוב, על משה בסוק, מאזניים, כרך כ"ב, גל' 5–6 (1966), עמ' 487–488.
הערות שוליים

↑  משה בסוק, דבר, 20 בפברואר 1966
↑  אריה אבנרי, נחשתים והללויות, למרחב, 26 במאי 1961
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303687705171  PLWABN: 9810655235305606  GND: 1031122605  ISNI: 0000 0000 7267 1920  LCCN: nr00019204  NTA: 19412326X  SUDOC: 234104570  VIAF: 44136499   WorldCat (עם VIAF): 44136499
ז'וליאן לפרס

| --- | --- |

 לידה:  12 באוגוסט 1949 (בן 75) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Ronan Gerval Lepers 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  אוניברסיטת ניס סופיה אנטיפוליס 
 מעסיק:  France 3, RTL, אוטן 2, RMC 
 
ז'וליאן לפרס (בצרפתית: Julien Lepers; נולד ב-12 באוגוסט 1949) הוא מגיש טלוויזיה צרפתי.
חיים אישיים

לפרס נולד בפריז כבנם של זמרת ומנצח בתזמורת, הוא גדל באנטיב.
הוא למד משפטים באוניברסיטת ניס סופיה אנטיפוליס בניס.
הגשה

לפרס זכה בתחרות מגישים שאורגנה על ידי תחנת הרדיו "RMC" ומ-1973 עד 1978 שימש כמגיש בתחנה.
ב-1988 החל להנחות את משחק הטלוויזיה "Questions pour un champion".
מ-1992 ועד 1995 הנחה לפרס את תחרות מיס צרפת.
ב-2002 הנחה את תחרות מיס אירופה לצד דיאנה היידן.
ב-1999, 2000, 2005, 2007 ו-2008 היה פרשן הטלוויזיה הצרפתית לתחרות האירוויזיון.
ב-1998 הנחה את התוכנית "C'est l'été" בערוץ France 3.
מוזיקה

בין 1978–1979 הקליט ארבעה שירים.
ב-1996 הקליט אלבום עם התזמורות הסימפונית של ברטיסלאבה.
עבודות אחרות

ב-2009 הופיע בפרסומת ברדיו ל-"Saint-Yorre", מותג מים מינרלים.
ב-2011 היה חבר בצוות השופטים של "Prix Iznogoud", פסטיבל קומדיה הנערך בהשראנט הימי.
ב-2011 גם פרסם את הספר שכתב "Les fautes de Français ? Plus jamais !".
הוא הופיע בתפקיד עצמו במספר סרטים.
הערות שוליים

↑  מייקל קיטון והדימון בינו ובין ז'וליאן לפרס
↑  Par Propos recueillis par Carine DidierLe 21 mai 2005 à 00h00, Julien Lepers : « Avec Carlier, on ne se quitte plus ! », leparisien.fr, ‏2005-05-20 (בצרפתית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1790620  BnF: cb11912520j (data)  GND: 1024464962  ISNI: 0000 0000 7357 2430  LCCN: no2012079227  MusicBrainz: 813165e0-7071-475e-976b-532220fbfd82  SUDOC: 026984083  VIAF: 17225719   WorldCat (עם VIAF): 17225719
משתה

סצנת משתה בפרסקו מפומפיי
סרקופג אטרוסקי מסביבות 520 לפנה"ס המתאר משתה
משתה יווני בפרסקו מהמאה ה-5 לפנה"ס מאזור קמפניה
משתה ההכתרה של המלך ג'ורג' הרביעי
"משתה נובל" בטקס הענקת פרס נובל 2005
מִשְׁתֶּה הוא ארוחה חגיגית, הנערכת לרוב למטרה מוגדרת כגון טקס, התרמה, ציון לאירוע. לעיתים משתה הוא חלק ממסיבה, ונלווים לו ריקודים, הופעה, קונצרט ועוד. מנקודת מבט סוציולוגית משתה עשוי גם להוות סמל סטטוס ולשמש להפגנת עושר ועוצמה.
משתאות התקיימו לאורך ההיסטוריה, עדויות לכך קיימות בממצאים ארכאולוגים, במסמכים ובספרות מתקופות שונות ומאזורים רבים.
ממצאים ארכאולוגיים

בתל כברי בארמון כנעני מתקופת הברונזה התיכונה התגלו שרידים המעידים על משתאות מפוארים, בין השאר חדר מעוצב בפאר בסגנון ייחודי באזור זה, בהשפעות התרבויות האגאיות והתרבות המינואית, בו נמצא כלי יין ענק. בארמון נמצאה עצם של שור הבר - בעל חיים גדול מאוד אשר ניתן היה להפיק ממנו כמות בשר לכ-500 איש. כיוון שבתקופה זו אכילת בשר נערכה באירועים חגיגיים בלבד ואוכלוסיית העיר מנתה כ-6,000 איש בלבד, הרי מדובר היה במשתה המוני וראוותני שמשוער כי היה מפגן כוח פוליטי של השליט.
משתאות בדתות

משתאות מתוארים בתנ"ך בעלילות הנפרשות מתקופת האבות עד תקופת בית שני. לוט ערך משתה לאורחיו המלאכים. אברהם ערך משתה לרגל גמילתו של יצחק. יצחק ערך משתה לאבימלך מלך גרר. לבן ערך משתה לרגל חתונת בתו לאה עם יעקב. אשתו של שמשון הציקה לו במשך שבעת ימי המשתה כדי שיגלה לה את פתרון חידתו לאורחיו הפלשתים. נבל הכרמלי היה בעיצומו של משתה כאשר חזרה אשתו אביגיל לביתם לאחר תחינתה לדוד. דוד ערך משתה לאבנר בן נר לאחר שאבנר העביר את תמיכתו משאול אל דוד. שלמה ערך משתה בעקבות הבטחות אלוהים שנגלו בחלומו. בני איוב ערכו משתה עם אחיותיהם. מגילת אסתר נפתחת עם משתאות המלך אחשוורוש ומסתיימת עם ימי המשתה בחג פורים שקבעו היהודים לזכר גאולתם. במשתה בלשצר מבשר דניאל לבלשצר מלך בבל על מפלתו הקרבה.
בשפה העברית מספר ניבים שמקורם בתנ"ך או בתלמוד ונגזרו ממנהגי משתאות וייצור וצריכת היין, כגון: "כיד המלך", "שוקט על שמריו", "חומץ בן יין", "פתח בכד וסיים בחבית".
בברית החדשה מתואר משתה הורדוס, בו רקדה שלומית בת הרודיאס. המלך הורדוס אנטיפס הבטיח למלא את משאלתה והיא ביקשה וקיבלה את ראשו של יוחנן המטביל (הבשורה על-פי מרקוס, ו', 21-28).
חלק מעלילות המיתולוגיה הנורדית מתרחשות במהלך משתאות. ב"לוקסנה" לוקי משתתף במשתה של ענק הים אגיר, הורג את אחד המשרתים, מגורש מהמשתה, חוזר ומתעמת עם האלים ומוצג כמחרחר ריב סדרתי. ב"תְרימְסְקְביתַה" לוקי ותור המחופש לכלה מגיעים לארץ הענקים, שם נערך לכבודם משתה. תור מדהים את הנוכחים בתיאבונו כאשר אוכל לבדו שור שלם ותשעה דג סלמון. באדה הפרוזאית מסופר כי כל לילה נערך משתה בוולהאלה, היכלו של אודין, ובו משתתפים האיינהרייר.
משתאות בהיסטוריה

יוספוס פלביוס מתאר בספרו תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים בפרוטרוט את ארמון הורדוס בירושלים ומציין בין השאר כי היו בו "אולמות משתה עצומים". ממצאים ארכאולוגיים תומכים בחלק מהפרטים בתיאוריו.
בקרב מלכי המזרח הקרוב בעת העתיקה נערכו משתאות כשהסועדים אינם יישובים אלא מסבים על ספות, מנהג שסימל יוקרה ומותרות. המנהג הועתק ליוון העתיקה למשתאות האצולה ובכללם הסימפוזיון. עדויות לנוהג זה בקרב אצולת יוון העתיקה קיימות החל מהמאה ה-7 לפנה"ס, ובהמשך אומץ המנהג בקרב שכבות רחבות יותר שהיו בידיהם העושר והפנאי לעסוק בפעילות זו. המנהג התפשט אל אזורי ההשפעה היווניים, בין השאר ברומא העתיקה.
משתאות אלו הוזכרו רבות בספרות ובאמנות היוונית והרומית.
בבתיהם של עשירי יוון ורומא נערכו המשתאות בחדר אוכל רשמי שנקרא "טריקליניום", הלחם של מילים יווניות שניתן לתרגמו כ"שלוש ספות", הנגזר מעיצוב החדר: לאורך שלושה קירות ניצבו ספות, שעל כל אחת מהן יכלו להתרווח שלושה סועדים בתנוחת רכינה שמאלה. בין הספות הוצבו שולחנות קטנים. המילה העברית "טרקלין" אומצה על ידי חז"ל ממקור זה לתיאור חדר אירוח מפואר. היהודים בתקופת המשנה והתלמוד אימצו אופן ישיבה זה עבור סעודות חגיגיות. מנהג זה משוקע במצוות ההסבה בליל הסדר, כאשר אכילה בהסבה מסמלת את היות החוגגים בני חורין, בקיימם מנהג אשר עבדים לא יכלו לקיים.
פילון האלכסנדרוני, פילוסוף יהודי-הלניסטי אשר חי במאה ה-1 לספירה במצרים התלמיית ההלניסטית, השווה בספרו על חיי העיון, בפסקה "משתאות הגויים", בין משתאות היוונים למשתאות כת התרפויטים היהודית. את משתאות היוונים ביקר על שהתאפיינו בשכרות, אלימות, בזבזנות ויחסים הומוסקסואלים. את התרפויטים העריץ על משתאותיהם הצנועים - התכנסות אחת לשבעה שבועות לליל שימורים הכולל משתה צנוע והגון, לימוד תורה ושירת המנונות משותפת של גברים ונשים.
בתקופת הרנסאנס נסיכים ערכו משתים מתוחכמים בהם הפגינו את עושרם והדהימו את אורחיהם במאכלים אקזוטיים, באיכות מעולה ובמגוון גדול. המשתה היה חלק מההוויה והתרבות ההחצרונית. פעמים רבות היה פוליטי באופיו והתקיים כקבלת-פנים לאורחים רמי מעלה.
בבריטניה היה נהוג משתה הכתרה רב-מנות כחלק מטקס הכתרת המלך. המשתה האחרון נערך בעת הכתרת ג'ורג' הרביעי -1821. אחיו, ויליאם הרביעי, אשר מלך אחריו, ביקש להפחית בהוצאות האדירות של המשתה וביטל אותו, דבר שהפך למנהג מאז. אף על פי שאין עורכים עוד משתה הכתרה, המאכל Coronation Chicken (תרנגולת ההכתרה), אשר הוגש בארוחה הבלתי רשמית לכבוד הכתרת המלכה אליזבת השנייה, הפך למתכון פופולרי ביותר באנגליה ומחוצה לה.
משתה בינלאומי מפורסם בימינו הוא "משתה נובל" הנערך כחלק מטקס הענקת פרס נובל.
משתאות באומנות

הטקסט "ארוחה בביתו של טרימלכיו" מתוך סטיריקון מהמאה ה-1 לספירה, המיוחס לפטרוניוס, מתאר בהרחבה משתה מוגזם ואף גרוטסקי בביתו של טרימלכיו, עבד משוחרר שמפגין כך את עושרו המופרז.
היצירה "החכמים במשתה" מאת אתנאיוס מסביבות שנת 200 הכילה כ-30 ספרים ומהווה מעין אנציקלופדיה של ידע בתחומי דעת, תרבות ואמנות שונים. הידע הכלול ביצירה ערוך כשיחות בסימפוזיון שנמשך מספר ימים, סוג משתה שהיה אופייני לשליטי מצרים התלמיית.
משתאות בהסבה היו נפוצים בתרבות האטרוסקית ורישומם ניכר מאוד באמנות האטרוסקית, בפרט בסרקופגים רבים שתארו דמויות מסבות. באמנות האטרוסקית נשים הוצגו כשוות לגברים, למשל מסבות לצידם במשתאות, בניגוד למקובל בעולם היווני באותה תקופה.
באפוס האנגלו-סקסוני ביאוולף מסביבות שנת 1000 מתואר אולם המשתאות הענק של המלך.
שירת ימי הביניים של יהדות ספרד כללה שירי חול מסוגים שונים, ביניהם שירי יין, אשר תוארו את המשתאות הגדולים שנערכו על שלל פרטיהם. שירה זו קרובה לשירת החשק ולפעמים כרוכה בה ללא הפרד.
אשורבניפל במשתה בגנו. תבליט אשורי מהמאה ה-7 לפנה"ס. המוזיאון הבריטי
שחזור של טריקליניום מסרגוסה מהמאה ה-1
ראו גם

ארוחה רשמית (אוניברסיטה)
הערות שוליים

↑  רן שפירא, ממצאים חדשים מלמדים על משתאות הפאר בימי המקרא, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2012
↑  ספר בראשית, פרק י"ט, פסוק ג'
↑  ספר בראשית, פרק כ"א, פסוק ח'
↑  ספר בראשית, פרק כ"ו, פסוק ל'
↑  ספר בראשית, פרק כ"ט, פסוק כ"ב
↑  ספר שופטים, פרק י"ד, פסוק י"ז
↑  ספר שמואל א', פרק כ"ה, פסוק ל"ו
↑  ספר שמואל ב', פרק ג', פסוק כ'
↑  ספר מלכים א', פרק ג', פסוק ט"ו
↑  ספר איוב, פרק א', פסוק ד'
↑  מגילת אסתר, פרק א', פסוק ג', מגילת אסתר, פרק ב', פסוק י"ח
↑  מגילת אסתר, פרק ח', פסוק י"ז
↑  ספר דניאל, פרק ה'
↑  ניבים ממשתה היין, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏1 באפריל 2014
↑  דליה שחורי, "הארמון חולק לאולמות משתה עצומים... נפלאות היו התקרות", באתר הארץ, 2 בדצמבר 2001
↑  The Roman Banquet: Images of Conviviality, Katherine M. D. Dunbabin, Cambridge University Press, 2003
↑  צבי פלג, הישיבה, ההסבה והריהוט ששימש בסעודה בתקופת המשנה והתלמוד, באתר משרד החינוך
↑  Ken Albala, The Banquet: Dining in the Great Courts of Late Renaissance Europe, University of Illinois Press
↑
פטרוניוס, סטיריקון: ארוחה בביתו של טרימלכיו. תרגם: רועי אוניקובסקי. חלק א, חלק ב, חלק ג, חלק ד, חלק ה, חלק ו, חלק ז, חלק ח, חלק ט, חלק י, חלק יא, חלק יב, חלק יג, חלק יד, חלק טו, חלק טז, חלק יז, חלק יח, חלק יט, חלק כ, חלק כא. פורסם לראשונה במוסף תרבות וספרות של הארץ.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  HDS: 016322  NKC: ph1229775
מכס מרקוזה

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  14 באפריל 1877 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  24 ביוני 1963 (בגיל 86) תל אביב-יפו, ישראל 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת וירצבורג 
 תפקידים:  רופא עור 
 
ד"ר מכס מרקוזה (בגרמנית: Max Marcuse‏ 14 באפריל 1877 – 24 ביוני 1963) היה רופא עור ומין וסקסולוג ישראלי.
קורות חיים

מכס מרקוזה נולד בברלין, גרמניה, למשפחה יהודית לא ציונית. אמו, יוהנה, באה ממשפחה בעלת טחנת קמח ואביו, קרל, היה סוחר. למד רפואה בווירצבורג ובפרייבורג. התמחה בברלין ברפואת עור ומין. ב-1904 פרסם את מאמרו "המותר לרופא המשפחה לייעץ על יחסי מין מחוץ לנישואין".
ב-26 בפברואר 1905 היה ממקימי "הברית להגנת האם" בברלין (אחר כך "הגנה על היולדות ולרפורמה מינית"), ארגון שתמך גם באמהות חד-הוריות. ערך כתבי עת מדעיים בנושאי סקסולוגיה, ספרים ומילונים בנושא. שיתף פעולה עם מגנוס הירשפלד בהוצאת "העיתון לסקסולוגיה". באחד המילונים שחיבר ("המילון לסקסולוגיה") השתתף גם פרויד. הישגו הגדול היה קיבוץ הידע הסקסולוגי להגדרות. היה עד מומחה לענייני מין. לטענת מרקוזה הפתרון ל"בעיית היהודים" אינו הציונות, אלא נישואי תערובת עם גרמנים על מנת להיטמע בחברה הגרמנית. עם עליית הנאצים לשלטון פסק לערוך עיתונים.
ב-1905 התחתן עם פרידה, לא יהודייה שהתגיירה, ונולד להם בנם יוחנן.
ב-1933 אחרי פגישה עם משה סורוקה, מראשי קופת חולים כללית, עלו לארץ ישראל. הזוג התגרש והוא נשא את גרטה ונולד להם בנם מיכאל, אך גם ממנה התגרש.
בארץ ישראל פתח מרפאה פרטית בתל אביב, וכתב ספרים, "מדריך לחיי המין" ו"הנישואין", שזכו להצלחה. השתתף בכתיבת האנציקלופדיה העברית.
לקריאה נוספת

נסים לוי ויעל לוי, רופאיה של ארץ ישראל 1799–1948; עריכת תוכן, עיצוב וסדר: חדוה רוקח, איתי בחור, זכרון יעקב: איתי בחור הוצאה לאור, 2012 (הוצאה שנייה), עמ' 295
הערות שוליים

↑  כך הוא איית את שמו.
↑  דפנה הירש, "הזרמת דם חדש אך פעולת הבראה וחיזוק לה": רופאים ציוניים ונישואי התערובת, בתוך יהודה שנהב ויוסי יונה (עורכים), גזענות בישראל, מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008, עמ' 172
↑  פרסומת עצמית, פלסטיין פוסט, 19 באוקטובר 1933
↑  אליהו כרמל (עורך), אישים בישראל, המכון להוצאה לאור בישראל, 1960, ערך: נרקוזה מכס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264910505171  PLWABN: 9810695307505606  GND: 11676791X  ISNI: 0000 0001 1024 1666  LCCN: nr89014394  NKC: nlk20040155832  NTA: 071411828  SUDOC: 185907873  VIAF: 32756909   WorldCat (עם VIAF): 32756909 
מקס מרקוזה: אימהות לא חוקיות, מסדרת מטרופוליטן, כרך 27
ועידות כלכליסט

יפתח רון טל
רון פרושאור
ליאו ליידרמן
ועידות כלכליסט הן כנסים המאורגנים על ידי העיתון הישראלי "כלכליסט". אשר מתקיימים מדי שנה באופן קבוע מאז היווסדו של העיתון. ועידות אלו מוקדשות לנושאים אקטואליים שעל סדר היום הישראלי, ובין היתר, הן מארחות אישים בעלי השפעה מתחומי הממשל, הכלכלה, האקדמיה והמגזר העסקי בישראל. השיח הנוצר בעקבות הוועידות יוצר תהודה ציבורית כאשר מביעים הדוברים את משנתם. דוגמאות לוועידות מרכזיות: ועידת התחזיות, הוועידה הכלכלית הלאומית, ועידת Mind The Tech, ועידת הנדל"ן, ועידת הכלכלה והתעשייה, כנס שוק ההון ופינטק, כנס השירות, כנס חוויית העובד בעידן החדש. כמו כן, מקיים כלכליסט ועידות בינלאומיות בנושא חדשנות וטכנולוגיה מתקדמת בערים כדוגמת: לונדון, ברלין, פריז, ניו יורק וסן פרנסיסקו.
ועידת התחזיות

ועידת התחזיות של כלכליסט היא כנס חד-יומי הנערך מאז 2012, אחת לשנה, בסוף חודש דצמבר. ועידת התחזיות מוקדשת לדיון על נושאים אקטואליים ולניסיון לחזות מקצת האירועים שיתרחשו במהלך השנה הקרובה. לעומת כנסים דומים אחרים בישראל, את ועידת התחזיות מאפיינים נאומים קצרים יחסית של דוברים רבים. כך, לדוגמה, ועידת התחזיות 2017 נערכה בדצמבר 2016 ואירחה, בין היתר, את שר האוצר משה כחלון, שר התחבורה ישראל כץ, הרמטכ"ל לשעבר משה (בוגי) יעלון, הרמטכ"ל לשעבר גבי אשכנזי, מפקד חיל האוויר אמיר אשל, יו"ר חברת החשמל יפתח רון טל, מנכ"ל בנק הפועלים אריק פינטו, נגידת בנק ישראל קרנית פלוג, שגריר ישראל לאו"ם לשעבר רון פרושאור, ראש המטה לביטחון לאומי לשעבר יעקב עמידרור ופרופסור אוניברסיטת הרווארד אבי לייב.
ועידת Mind The Data

ועידת Mind The Data היא כנס של תעשיית טכנולוגיית המידע שנערך לראשונה בנובמבר 2016. הוועידה אירחה דוברים העוסקים בנושאים כגון אחסון מידע, פיתוח תוכנה ואבטחת מידע. כריית מידע (data mining) הייתה מוטיב מרכזי של הוועידה הראשונה, אשר אירחה, בין היתר, את ראש השב"כ לשעבר יובל דיסקין, תמר יסעור, מנהלת חטיבת הבנקאות הדיגיטלית של בנק לאומי, ופרופסור אוניברסיטת סטנפורד יואב שוהם.
ועידות נוספות

כנס החינוך והדמוקרטיה
הוועידה לחיסכון פנסיוני
ועידת הנדל"ן
ועידת הפינטק
כנס עסקים בעולם משתנה
ועידת לונדון
הוועידה המוטסת בסן פרנסיסקו
הערות שוליים

↑  תוכנית ועידת התחזיות 2017
↑  תומר הדר, יובל דיסקין: "אם אתה רוצה להיות בטוח ברכב שלך - חזור לסוסיתא", באתר כלכליסט, 29 בנובמבר 2016
↑  אסנת ניר, תמר יסעור: "הטכנולוגיה טסה קדימה, הארגונים רצים לאט אחריה", באתר כלכליסט, 29 בנובמבר 2016
הוועדה למיזמים ציבוריים

| --- | --- |

 גוף פרלמנטרי:  הכנסת
 ייסוד הוועדה:  1 בפברואר 2023
 יו"ר:  אוהד טל (הציונות הדתית)
 תחומי שיפוט:  מיזמים ציבוריים
 חברים
 הליכוד (2): דן אילוז, אלי דלל   יש עתיד (2): רם בן ברק, מטי צרפתי הרכבי   המחנה הממלכתי (1): אלון שוסטר    ש"ס (1): אברהם בצלאל   יהדות התורה (1): משה גפני   הציונות הדתית (1): אוהד טל  
הוועדה למיזמים ציבוריים היא אחת מוועדות הכנסת הקבועות אשר הוקמה בתקופת הכנסת ה-25.
בראש הוועדה עומד חבר הכנסת אוהד טל מהציונות הדתית.
חוקים שנידונו בוועדה

הצעת החוק הממשלתית לתיקון פקודת מס הכנסה (מס' 263), התשפ"ג-2023.
פרקים מתוך חוק ההסדרים העוסקים במיזמי תשתית לאומיים.
פרק מתוך חוק ההסדרים העוסקים בהסדרת הרגולציה בשירותי התשלום החוץ בנקאיים.
ראשי הוועדה

| מס' | שם | תמונה | שנות פעילות | סיעה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | אוהד טל |  | 1 בפברואר 2023 - מכהן | אוהד טל |
הערות שוליים

↑  בנצי רובין, ‏אחרי דחייה: הוקמה הוועדה המיוחדת של אוהד טל, באתר "סרוגים", 1 בפברואר 2023
↑  הוועדה למיזמים ציבוריים החלה לדון בסעיפים הנוגעים לייעול קידום מיזמי תשתיות בישראל, באתר הכנסת, ‏30 באפריל 2023
↑  הוועדה למיזמים ציבוריים אשרה את הפרק להסדרת הרגולציה בשירותי התשלום החוץ בנקאיים לקריאה שנייה ושלישית מתוך חוק ההסדרים, באתר הכנסת, ‏11 במאי 2023
| ועדות הכנסת |
| --- | --- | --- |
| קבועות | ועדת החוקה, חוק ומשפט • ועדת החוץ והביטחון • ועדת החינוך, התרבות והספורט • ועדת הכלכלה • ועדת הכנסת • ועדת הכספים • ועדת המדע והטכנולוגיה • ועדת העבודה והרווחה • ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות • הוועדה לביטחון לאומי • ועדת הבריאות • הוועדה לענייני ביקורת המדינה • ועדת הפנים והגנת הסביבה • הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי • הוועדה למיזמים ציבוריים |  |
| היסטוריות | ועדת השירותים הציבוריים • ועדת השקיפות • ועדת הרפורמות • ועדת הגיוס • הוועדה המיוחדת לצדק חלוקתי ולשוויון חברתי • הוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן • הוועדה המיוחדת לדיון בהצעה לסדר היום בנושא קשיים ברפורמה בשירות המדינה • ועדת הקורונה • ועדת מיזמי תשתית לאומיים מיוחדים ושירותי דת יהודיים |  |
| מיוחדות  (הפועלות כיום) | הוועדה המיוחדת לפניות הציבור • הוועדה לענייני התמכרויות, סמים ואתגרי הצעירים בישראל • הוועדה לזכויות הילד • הוועדה המיוחדת לעניין הקרן לאזרחי ישראל • הוועדה המיוחדת לענייני הצעירים |  |
| שונות | ועדת האתיקה • ועדת הפירושים • ועדת חקירה פרלמנטרית • הוועדה המסדרת |  |
הקרב על הוועד

| --- | --- |

 בימוי:  אבי כהן
 הופק בידי:  אברהם דשא (פשנל)
 תסריט:  אסי דיין
 עריכה:  ענת לוברסקי
 שחקנים ראשיים:  ישראל פוליאקוב שייקה לוי גברי בנאי
 מוזיקה:  אריק רודיך
 צילום:  גדי דנציג
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  יולי 1986
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט קומדיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הקרב על הוועד הוא סרט קומדיה ישראלי, הסרט יצא לאקרנים ביולי שנת 1986, והוא סרטם האחרון של שלישיית הגשש החיוור. עלילת הסרט מתמקדת בבחירות לוועד הבניין ברחוב משה דיין 22 בשכונת "נאות דנקנר" בחולון (שהייתה בעת צילומי הסרט בבנייה, והבניין בו צולם הסרט טרם אוכלס בדיירים).
עלילת הסרט

בתחילת הסרט מוצג עצמון (שייקה לוי) המשמש כיו"ר ועד הבית אשר מטפח את בניין המגורים ודואג לו כאילו היה מחנה צבאי. הוא מביט מהחלון עם משקפת וצועק עם מגפון על כל מי שמעז לדרוך על הדשא. 
לרפי, מנקה הבניין הערבי (משה איבגי) הוא רוטן על כך וזה מציע לו: "לקנות דשא קוצים, קוצי 'תיל' כמו אצלנו בשכם". דבר אחד מפריע לעצמון ומטריד אותו – הרעש אותו מקים רופא השיניים ד"ר שורש (ישראל פוליאקוב) עם מקדחתו בקליניקה שלו הנמצאת בבניין. עצמון משיג כנגד שורש צו פינוי ושורש מחליט להתמודד כנגד עצמון על ראשות ועד הבית על מנת לבטל את הצו נגדו ובנוסף, לנקום בעצמון.
מערכת הבחירות לראשות ועד הבית הופכת לזירת ההתגוששות בין עצמון, היו"ר הנוכחי, וד"ר שורש. עצמון מגייס לעזרתו ב"קרב על הוועד" את אחיינו ניסים (ג`ימבו), אותו מגלם גברי בנאי כמעריץ מושבע של סילבסטר סטאלונה, ובעיקר את דמותו של רמבו, אשר הגיע מארצות הברית, ומתגורר בינתיים אצל דודו עצמון "עד שיימצא את עצמו". למרבה הצרה, מתאהב ג`ימבו בירדנה (תמי גינגולד), בתו של שורש, בניגוד לרצונו של דודו המסוכסך עם שורש, כאשר גם שורש מתנגד לקשר בניהם המצב מסתבך...
השניים מחליטים לרקום מזימה ולייצר "תיקו" בבחירות לוועד הבית ובכך להיות "לשון המאזניים" בבחירות. שני המתמודדים אינם יודעים על הקשר המתרקם מאחורי גבם, שבבוא העת יכריע את הכף, ויאלצם לעמוד בהחלטה האם להשלים ביניהם ולתמוך באהבתם של ג'ימבו וירדנה או לספוג הפסד בבחירות. ביום הבחירות לאחר שהתברר שיש תיקו, עצמון ושורש מבטיחים "הטבות" לזוג וכאשר מוכרעת הכף לטובת עצמון, נקראים כל דיירי הבניין לצאת החוצה בדחיפות.
כאשר הם יוצאים, הם מגלים כי חברי ה"חברה קדישא" מתכננים לבנות מול הבניין שלהם בית קברות. השניים, עצמון ושורש מחליטים לאחד כוחות על מנת לסלק את ה"מפגע". עצמון מתחפש לארכאולוג ושורש לרב והם משכנעים את מקימי בית הקברות כי אסור להם להקים בית קברות באזור זה מכיוון שזה היה בעבר בית קברות נוצרי. נציגי ה"חברה קדישא" בורחים בבהלה ובכך מגיע לסיומו הסרט. על כותרות הסיום רואים את חתונתם של ירדנה וג'ימבו בהשתתפותם של כל דיירי הבניין.
על הסרט

סרט קומדיה זה הוא סאטירה פוליטית שנוצרה על רקע המתיחות והאלימות שליוו את מערכת הבחירות של 1984 ועל תוצאותיה הפוליטיות והחברתיות.
באותה מערכת בחירות, כיכבו חברי "הגשש החיוור" בתשדירי התעמולה הטלוויזיוניים מטעם המערך.
עובדה זו יצרה בשעתו מתח דרמטי – קומי סביב חברי הלהקה בין השאר בגלל האומץ לנקוט בצד פוליטי
דבר שיכול היה בין השאר לגרום להרכב "לצאת מהקונצנזוס הלאומי".
סביב המתח הזה נבנה הסרט שהוא מיקרוקוסמוס של מדינת ישראל ודיירי הבניין בסרט מייצגים ומדמים את התרבויות והמתחים השונים של החברה הישראלית. זוהי מצבה פוליטית של מצב היחסים בחברה הישראלית של שנות ה-80 טרם פרוץ האינתיפאדה, והעליות הגדולות לישראל מרוסיה ואתיופיה.
דוגמאות בולטות לייצוגי הדמויות:
עצמון, יו"ר הוועד, מייצג את עדות המזרח ואת הצד הימני של המפה הפוליטית. הוא תומך בהתנחלויות, מעריץ את הליכוד ובמהלך הסרט הוא מזכיר את אריק שרון כ"גיבור".
ד"ר שורש, מייצג את עדות אשכנז ואת הצד השמאלי של המפה הפוליטית. הוא בעד לאכול "שרימפס בחלב אימו ביום שבת" לפי הגדרתו והוא מזכיר את שולמית אלוני כדוגמה לסגנון דמותו הפוליטית העתידית.
ראפיק, המנקה הערבי משכם, מייצג את אוכלוסיית הפלסטינים. הוא מתגורר בבניין אך אינו בעל דירה (הוא לן במיטה שהותקנה עבורו בפינת המקלט), לא משתתף בהצבעה לראשות הוועד ועוסק בעבודות כפיים שונות עבור בעלי הדירות.
נציגי ה"חברה קדישא" (אשר מיוצגים על ידי חרדים), הבונים את בית הקברות מול הבניין, מסמלים את ה"איום" על החברה הישראלית לדעתם של יוצרי הסרט. למעשה, יוצרי הסרט מסמנים עבור הצופה מיהו ה"אויב האמיתי" שכנגדו צריך להתאחד מכיוון שאינו דמוקרטי ואינו רוצה בטובת ה"בניין" המייצג את מדינת ישראל הציונית. ה"חשש" הגדול מפני חרדים החל על רקע עליית המפלגות החרדיות בשנות ה-80 כדוגמת ש"ס ויהדות התורה והקושי להקים קואליציה פוליטית בלעדיהן.
שם הסרט הוא פרפרזה על שמות סרטי מלחמה כמו "הקרב על האנטילים". השם הוא גם ביקורת סאטירית על אופייה הצבאי והלוחמני של החברה הישראלית, שהופכת כל התמודדות על תפקיד כזה או אחר ל"קרב" להוט יצרים.
יציאת הסרט

על אף שהסרט היה עטור "כוכבים, ידוענים" של אותה עת הוא לא נחל הצלחה מסחרית בקופות כפי שציפו מסרט של הגשש החיוור. בנוסף, הביקורות על הסרט היו שליליות כשהטענות העיקריות היו על קצב הבימוי, העריכה, מחסור בשורות מחץ ("פאנצ'ים") קומיים ודלות הסאטירה שבו.
למרות זאת, הסרט הפך לסרט פולחן עם השנים לאחר הוצאתו על גבי קלטות וידאו ביתיות ונודעו ממנו משפטים כמו : "שורש לשלטון במקום עצמון", "פעם היו שולחים  בראש השנה איזה גלויה עם יונה וחרב בפה", "תסתמי את התה", "קוצי תיל", "לאכול שרימפס בחלב אימו ביום שבת", "וועד הבית בידינו" ועוד.
בשנת 2008 יצא הסרט על גבי DVD, כולל סרטון מאחורי הקלעים.
זהו סרטם האחרון של שלישיית הגשש החיוור.