stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ערביי ישראל
יחסים בין מגזרים > סקרים ומחקרים

ב־29 באפריל 2007 פרסם עיתון "הארץ" סקר של המכון הישראלי לדמוקרטיה בו השתתפו 507 אנשים אשר קבע כי 75% מערביי ישראל יתמכו בחוקה שתשמור על הסטטוס של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית בתנאי שהיא תבטיח שוויון זכויות למיעוטים. על פי הסקר 23% ציינו כי הם מתנגדים להגדרה זו.
בסקרים שנערכו לאורך השנים על ידי פרופ' סמי סמוחה, כ־60% מערביי ישראל אינם מקבלים את מדינת ישראל כמדינה יהודית, וכ־22% שוללים את קיומה של מדינת ישראל בכלל. ישנה ירידה מתמשכת בלגיטימיות של המדינה מצד ערביי־ישראל מחד גיסא, ועלייה בתמיכה, שעומדת על כ־12%, בשימוש באמצעים לא חוקיים ואף אלימים מצד ערבים מאידך גיסא. בסקר משנת 2009, נמצא שכ־46% לא מוכנים לשלוח ילדיהם לבית־ספר עברי ו־47% לא רוצים שכן יהודי. כ־40.5% מהערבים במדינת ישראל אף מכחישים את קיום השואה.
ממצאי סקר שערך מכון "מאגר מוחות" העלו כי 82% מבני הנוער הערבי–ישראלי רואים את עצמם במידה בינונית עד רבה מאוד כ"פטריוטים פלסטינים". כמו כן עלה כי 20% מהם סבורים שמותר להתנגד למדיניות הממשלה גם תוך שימוש בכוח.
מחקרי עומק נוספים העלו תמונה מורכבת: מעל 67% סבורים כי אין לישראל זכות להיות מדינת הלאום של העם היהודי, 66% מסרבים להשלים עם קיומו של חוק השבות, 77% מסרבים לוותר על זכות השיבה, 47% מצדיקים אינתיפאדה פלסטינית שלישית ו־51% מצדיקים אינתיפאדה של ערביי ישראל. מאידך 63% סבורים שארץ ישראל היא מולדת משותפת לערבים וליהודים, 57% מודים שליהודים ישנן זכויות היסטוריות ולאומיות בארץ, 71% מהם סבורים שישראל היא מקום שטוב לחיות בו ויותר מ-63% מעדיפים לחיות בישראל מאשר בכל מדינה אחרת בעולם. בנוסף 27% תומכים בהנהגת שירות אזרחי חובה לכלל אזרחי המדינה ו־43% מכירים בזכותה של מדינת ישראל לשמור על רוב יהודי. לאחר מתקפת הפתע של החמאס בשבעה באוקטובר 80% מערביי ישראל הביעו התנגדות לתקיפת החמאס בעוד 2% תמכו בה. 75% הצהירו על מוכנות להתנדב ולסייע לאזרחים שנפגעו במתקפה. נכון לסוף 2023 65% מערביי ישראל מרגישים שייכות למדינת ישראל ו 70% חשים חלק ממדינת ישראל ובעיותיה. 86.5% מביעים תמיכה בסיוע למאמץ האזרחי בתקופת המלחמה.
חוקר מדעי המדינה יוסי שיין כתב כי בעשור השני של המאה ה־21 חלה עלייה משמעותית בתהליכי הישראליזציה של ערביי ישראל, כתוצאה מכישלון האביב הערבי שהביא במספר מדינות לעלייתם של גורמים איסלאמיסטיים קיצוניים כמו דאעש. הישראליזציה של הערבים הישראלים באה לידי ביטוי בדיבור בשפה קריאולית של ערבית פלסטינית עם עברית ישראלית, ובכך ששיעור הסטודנטים הערבים באוניברסיטאות בישראל כבר דומה לשיעורם באוכלוסייה.
על פי מדד הדמוקרטיה הישראלית, נכון לאוקטובר 2024 74% מערביי ישראל ענו כי ערביי ישראל רוצים להשתלב בחברה הישראלית. רק כמחצית משעור זה-37.5% מהיהודים מעריכים שהערבים מעוניינים להשתלב בחברה הישראלית. בשנת 2018 לעומת זאת לא התקיים פער כזה. בשנת 2018 67% מערביי ישראל ענו כי ערביי ישראל מעוניינים להשתלב בחברה ו-66% מהיהודים ענו שהערבים מעוניינים להשתלב בה. משנת 2018 עד 2024 עלה אחוז ערביי ישראל שסבורים שהערבים מעוניינים להשתלב בחברה הישראלית, ובמקביל ירד משמעותית אחוז היהודים המעריכים כי ערביי ישראל מעוניינים בכך.
יחסים בין מגזרים > הגורמים למתיחות בין המגזרים

מאז הקמתה של מדינת ישראל קיימת מתיחות משמעותית בין אוכלוסיית ערביי ישראל לבין האוכלוסייה היהודית בישראל. הטענות הנפוצות בדבר הגורמים למתיחות הן:
המאבק על אופייה של מדינת ישראל והרצון של רוב ערביי ישראל להפוך אותה ממדינה יהודית ודמוקרטית למדינת כל אזרחיה, למדינה דו־לאומית, או למדינה פלסטינית.
ההזדהות של ערביי ישראל עם המאבק הפלסטיני נגד ישראל, נתפסת על ידי הציבור היהודי כתמיכה באויב ואף בטרור הפלסטיני המכוון נגד האוכלוסייה האזרחית של ישראל.
הקצנה של ערביי ישראל מאז שנות ה־2000 שהתבטאה בעליית השפעתם של אישים הנתפסים כאנטי-ישראלים קיצוניים, כגון ראאד סלאח (ראש התנועה האסלאמית בישראל), חה"כ עזמי בשארה (שנחשד בריגול לטובת חזבאללה), חה"כ חנין זועבי (השתתפה במשט לעזה ב־2010) וחה"כ אחמד טיבי (ששימש כיועצו של יאסר ערפאת).
קיפוח בחלוקת משאבים ציבוריים למגזר הערבי וניכור מצד מוסדות המדינה.
עלייה בגזענות, על ביטוייה השונים, בין שתי האוכלוסיות.
יחסים בין מגזרים > אלימות ישראלית נגד ערביי ישראל

לאורך השנים נהרגו או נרצחו תושבים ערביי ישראל מירי של כוחות הביטחון הישראליים במספר תקריות, כגון טבח כפר קאסם שהתרחש באוקטובר 1956 והותיר 48 הרוגים, הפגנות יום האדמה שהתרחשו במרץ 1976 ובהן נהרגו שישה בני אדם, ואירועי אוקטובר 2000 בהם נהרגו 12 אזרחים ערביי ישראל ותושב פלסטיני מעזה. במהלך הפיגוע בשפרעם, נורו ארבעה אזרחים ערבים–ישראלים למוות באוטובוס על ידי חייל צה"ל נפקד. בדצמבר 2007, האגודה לזכויות האזרח בישראל דיווחה על "עלייה דרמטית" בגזענות נגד ערביי ישראל, כולל עלייה של 26 אחוזים בתקריות אנטי-ערביות. לדברי סמי מיכאל, נשיא האגודה לזכויות האזרח בישראל, "החברה הישראלית הגיעה לשיאים חדשים של גזענות אשר פוגעת בחופש הביטוי ובפרטיות".
יחסים בין מגזרים > תפיסתם כאיום דמוגרפי על מדינת ישראל

שיעור האוכלוסייה היהודית בחלקה הצפוני של מדינת ישראל נמצא בירידה. הגידול הדמוגרפי בקרב האוכלוסייה הערבית בישראל והרוב אותו הם מחזיקים בשני אזורים גאוגרפיים בישראל – באזור הגליל ואזור המשולש – הפכו למוקד של מחלוקות פוליטיות במהלך השנים האחרונות. בקרב האוכלוסייה הערבית, הערבים המוסלמים הם בעלי שיעור הלידה הגבוה ביותר, אחריהם הדרוזים, ואחריהם הערבים הנוצרים. הביטוי "האיום הדמוגרפי" (או "הפצצה הדמוגרפית") משמש בחברה הישראלית לתיאור איום (אמיתי או מדומה) על ייעודה ועתידה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית בשל הריבוי הטבעי הגבוה יותר של ערביי ישראל ושל האוכלוסייה הפלסטינית ביהודה והשומרון וחבל עזה בהשוואה לריבוי הטבעי של פלח האוכלוסייה היהודי. הפער הולך ומצטמצם – בשנים 1996–2000 היה שיעור הריבוי הטבעי של ערביי ישראל 3.6% ונכון לשנת 2018 הוא ירד ל־2.3%, זאת לעומת שיעור ריבוי של 1.9% בקרב היהודים (כולל עלייה).
יחסים בין מגזרים > תפיסתם כאיום דמוגרפי על מדינת ישראל > חילופי שטחים וחילופי אוכלוסין

| --- | --- |
 :  ראו גם – תוכנית חילופי השטחים
לאורך השנים חלק מהפוליטיקאים הישראלים הביעו תמיכה מפורשת באפשרות של חילופי שטחים על מנת להבטיח את המשך קיומו של הרוב היהודי במדינת ישראל וצביונה היהודי של מדינת ישראל. לפי אחת ההצעות ישראל תעביר את הריבונות על חלק מאזור ואדי עארה (ממערב לקו הירוק) המכיל אוכלוסייה ערבית למדינה הפלסטינית העתידית תמורת סיפוח גושי ההתיישבות הגדולים באזור הגדה המערבית ממזרח לקו הירוק. סקרים שונים אשר נערכו לאורך השנים הראו כי ערביי ישראל אינם מעוניינים שהשטחים בהם מצויים יישוביהם יצאו מתחומי מדינת ישראל ויועברו לשליטת מדינה פלסטינית, אם וכאשר תוקם, וכי הם מתנגדים לאפשרות לפיה הם יאלצו להמיר את האזרחות הישראלית בה הם מחזיקים באזרחות של מדינה פלסטינית.
חבר הכנסת אביגדור ליברמן ממפלגת ישראל ביתנו, המפלגה השלישית בגודלה בכנסת השמונה עשרה, הוא אחד מהתומכים הגדולים ביותר ברעיון העברת יישובים ערביים גדולים הממוקמים במדינת ישראל ליד הגבול עם הגדה המערבית (כמו טייבה, אום אל־פחם ובאקה אל־גרבייה), לתחום השיפוט של הרשות הפלסטינית תמורת סיפוח ההתנחלויות ישראליות הממוקמות בשטחי הגדה המערבית. תוכנית חילופי השטחים גרמה למתיחות רבה בקרב ערביי ישראל, בשל כך שהתוכנית מתייחסת אליהם במפורש כאל "אויב שבפנים".
פוליטיקה > ייצוג בכנסת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הפרק עוסק בהיבט אחד שולי של הייצוג בכנסת, במקום לעסוק בנושא הליבה.
פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא חסרים נתונים על מספר חברי הכנסת הערבים לאורך השנים.
בשנת 1985 נקבע בחוק יסוד: הכנסת כי רשימה השוללת את האופי היהודי של ישראל, את האופי הדמוקרטי של ישראל או מסיתה לגזענות פסולה מלהיבחר לכנסת. התיקון נועד לאפשר פסילת שתי רשימות בבחירות הבאות, שוועדת הבחירות המרכזית פסלה בשנת 1984, והן כ"ך, רשימה ימנית קיצונית, והרשימה המתקדמת לשלום, רשימה יהודית–ערבית המשתייכת לשמאל הקיצוני. בית המשפט העליון החליט לבטל את פסילת שתי הרשימות בנימוק שאין חוק או פסיקה המאפשרים את הפסילה, ולכן חוקק התיקון. בשנת 2002 אישרה הכנסת תיקון נוסף לחוק היסוד, על־פיו אפשר לפסול רשימה המביעה תמיכה במאבק מזוין של מדינת אויב או ארגון טרור נגד מדינת ישראל, וכן אפשר לפסול מועמדים בודדים שאינם עומדים בתנאי הסעיף, אך רק באישור בית המשפט העליון (בעוד על פסילת רשימה אפשר לערער בפניו). בשנת 2008 נוספה לחוק היסוד חזקה לפיה מועמד ששהה במדינת אויב בשבע השנים שקדמו להגשת רשימות המועמדים ייחשב כמי שתומך במאבק מזוין של מדינת אויב או ארגון טרור, אלא אם כן הוכיח אחרת – אך נקבע שהחזקה לא תחול למפרע, כלומר, היא תחול רק על מי ששהה במדינת אויב ביום תחולת החוק או לאחר מכן.
בבחירות לכנסת השתים עשרה (1988) אכן החליטה הוועדה פעם נוספת לפסול את שתי הרשימות, כ"ך והרשימה המתקדמת לשלום. בית המשפט העליון דחה את הערעור שהגישה כ"ך, אך קיבל, ברוב של שלושה שופטים מול שניים, את הערעור שהגישה הרשימה המתקדמת לשלום ואישר את השתתפותה בבחירות.
בבחירות לכנסת השש עשרה בשנת 2003 פסלה ועדת הבחירות המרכזית את מועמדתם של חברי הכנסת עזמי בשארה ואחמד טיבי, וכן את רשימת בל"ד. נגד פסילת בל"ד הוגש ערעור לבית המשפט העליון וכן הוא נדרש לאשר את פסילת המועמדים, ובית המשפט פסל את החלטת ועדת הבחירות המרכזית, ואישר את מועמדותם.
בשנת 2007 נפתחה חקירה נגד בשארה בחשד שריגל לטובת חזבאללה. בשארה יצא מישראל והתפטר מהכנסת באמצעות מכתב התפטרות שמסר בשגרירות ישראל במצרים. בשנת 2011 נחקק חוק (שכונה "חוק בשארה") שאיפשר לשלול את תשלומי הפנסיה במקרה של אי-התייצבות של חבר כנסת לחקירה, למשפט או לריצוי עונשו, והכנסת השתמשה בו כדי לשלול את התשלומים הללו מבשארה.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה בשנת 2009 פסלה ועדת הבחירות המרכזית את רשימות בל"ד ורע"ם-תע"ל, אך בית המשפט העליון ביטל שוב את ההחלטה ואישר לרשימות להשתתף בבחירות.
בכנסת ה־19 ייצגו את ערביי ישראל שתי רשימות ערביות: "הברית הלאומית הדמוקרטית" (בל"ד) ורע"מ-תע"ל (איחוד של "הרשימה הערבית המאוחדת" והתנועה הערבית להתחדשות), וחד"ש, שרוב חבריה ומצביעיה ערבים. בסך הכול היו בכנסת ה־19 שנים-עשר חברי כנסת ערבים וחבר כנסת דרוזי אחד, מהם 10 מהמפלגות שהוזכרו לעיל, אחד מהעבודה, אחד מישראל ביתנו ואחד ממרצ.
בבחירות לכנסת העשרים רצו כמעט כל המפלגות הערביות במסגרת הרשימה המשותפת, שבאה להתגבר על העלאת אחוז החסימה. מפלגות יהודיות אחדות הזהירו מהשתתפות נרחבת של ערבים בבחירות ובקואליציה שתוקם לאחריהן. העיתון "ישראל היום" יצא בכותרת ראשית ובה ציטוט של בנימין נתניהו: "מיליוני ש' מחו"ל – להגדיל הצבעת השמאל והערבים". בצ'אט באתר "הארץ" הצהיר משה כחלון: "לא אשב בממשלה שמבוססת על הערבים". לכך נלוו התקפות בוטות על ערבים. בעימות ב"ערוץ 2" אמר אביגדור ליברמן לאיימן עודה: "אתה גיס חמישי, אתה נציג של ארגוני טרור בכנסת ישראל".
פוליטיקה > ייצוג בכנסת > עמדות וסדר יום

מחקר של ד"ר דן שיפטן מ-2002 הראה כי מאז שנות ה־80 של המאה ה־20 חלה הקצנה רבה בעמדותיהם של הח"כים הערביים. הקצנה זו מתבטאת באיבה מופגנת וחסרת פשרות למדינת ישראל ולסמליה, שלילת אופייה היהודי, הזדהות גלויה עם אויביה של מדינת ישראל, וגילוי הבנה, ולעיתים אפילו תמיכה, במאבק האלים ובטרור נגד הציבור היהודי במדינה.
מאידך, מספר עיתונאים, אנשי ציבור ואקדמיה סבורים כי יש פער גדול בין התדמית של חברי הכנסת לפעילותם בפועל וסוברים כי התקשורת בישראל נוטה להתמקד בפעילות והתבטאויות לעומתיות של חברי הכנסת בהקשר של הסכסוך ופחות מגלה עניין בפעילות אזרחית–חברתית. מחקר שנערך על ידי ארגון קרן אברהם מצא כי מתוך 158 הצעות שהוגשו על ידי חברי כנסת ערבים בין מארס 2011 ואוקטובר 2012, רק חמש עסקו באופן כלשהו בסוגיית "הכיבוש". כמו כן, נמצא כי 75 אחוזים מהתכנים של פעילות חברי הכנסת במליאה (הצעות לסדר, נאומים ושאילתות) נגעו לסוגיות שאינן קשורות לסכסוך הישראלי–פלסטיני. מאידך, גם בציבור הערבי יש ביקורת על הצעדים הלעומתיים של חברי הכנסת הערביים – כך למשל 18 אחוזים בלבד תמכו בהחלטת הרשימה המשותפת להימנע מהשתתפות בהלוויית שמעון פרס וגם איימן עודה הודה כי זו הייתה טעות.
פוליטיקה > ארגונים חוץ-פרלמנטריים

בנוסף לייצוג בכנסת, קיימות תנועות נוספות הנחשבות למייצגות של הציבור הערבי. ביניהן:
ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל – נחשב לארגון המרכזי של ערביי ישראל, אם כי אין לו מעמד רשמי, והוא אינו מוכר על ידי מוסדות המדינה. זהו פורום הכולל את ראשי הרשויות המקומיות הערביות, את חברי הכנסת הערביים ונציגים של ארגונים חוץ-פרלמנטריים, שדן בענייני השעה ומתאם עמדות בין ראשי הציבור הערבי. הוא פועל פעמים רבות כמתווך בין הציבור הערבי לממשלה. בנוסף, מרבה הארגון להוציא הודעות לתקשורת בענייני השעה.
ארגון "עדאלה – המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל" הוא ארגון זכויות אדם לא ממשלתי ובלתי מפלגתי הרשום כדין בישראל, הנאבק באמצעים משפטיים להגנה על זכויות אדם, בעיקר של הציבור הערבי.
התנועה האיסלמית – פועלת לחיזוק התודעה האסלאמית של ערביי ישראל. בסוף שנות התשעים התפצלה לפלג צפוני (המתנגד להשתתפות בבחירות) ולפלג דרומי (המיוצג בכנסת במסגרת רע"ם). בסתיו 2015 הוכרז הפלג הצפוני כהתאחדות בלתי מותרת.
מרכז מוסאווא – המרכז לזכויות האזרחים הערבים בישראל. פועל להשגת זכויות כלכליות, חברתיות, תרבותיות ופוליטיות לערבים הפלסטינים אזרחי ישראל, תוך הכרה בייחודם הלאומי, תרבותי והיסטורי כמיעוט ילידי. המרכז פועל לבנות חברה דמוקרטית נטולת גזענות ונאבק בכל צורות האפליה על בסיס לאומי, עדתי, דתי, מעמדי, מגדרי, מוגבלות פיזית או נפשית.
עמותה למען נוער וצעירים ערביים (בלדנא) (מערבית: بلدنا, "ארצנו") – עמותה ערבית–ישראלית שהוקמה בסוף שנת 1999. העמותה פועלת לקידום חשיבה והתנהגות דמוקרטית ופלורליסטית בקרב הנוער הערבי בישראל, וכן במטרה לעודד את בני הנוער לקחת חלק פעיל במעורבות חברתית בתוך הקהילה הערבית בישראל.
ראו גם

הבדואים בישראל
דרוזים בישראל
מזרח ירושלים#ערבים
אסלאם בישראל
צ'רקסים בישראל
הדת הבהאית
עלווים#עלווים בישראל
בוסניאקים בארץ ישראל
הצוענים בישראל
ערבים-נוצרים
אירועי אוקטובר 2000
ועדת אור
בג"ץ קעדאן
כנס יפו
ישראליזציה
פלסטינים
לקריאה נוספת

מיכאל אסף, תולדות השלטון הערבי בארץ-ישראל, תל אביב: הוצאת דבר, תרצ"ח 1938
יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, תל אביב: הוצאת עם עובד, תש"ז 1947
מיכאל אסף, היחסים בין ערבים ויהודים בארץ-ישראל 1860–1948, מפעלי תרבות וחינוך, 1970
מיכאל אסף, תולדות התעוררות הערבים בארץ ישראל ובריחתם, מפעלי תרבות וחינוך בשיתוף עם הוצאת דבר, 1970
שמואל טולדנו, "מערכת היחסים בין המדינה והחברה הישראלית עם המיעוט הלאומי הערבי", בשער, יח, חוברת 2–3 (מרץ-יוני 1975).
תום שגב, 1949 - הישראלים הראשונים, הוצאת דומינו, 1984, עמודים 56–104
מאג'ד אלחאג', "ההשלכות החברתיות והפוליטיות של המיפגש בין הפלסטינים משני עברי הקו הירוק" בתוך א. סופר (עורך), עשרים שנה למלחמת ששת הימים, עיונים בחקר המזרח התיכון, 7, אוניברסיטת חיפה, 1988.
אוֹרי שטנדל, ערביי ישראל - בין הפטיש לסדן, הוצאת אקדמון, 1992
דוד גרוסמן, נוכחים נפקדים, תל אביב: הספרייה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד/ ספרי סימן קריאה, 1992
הלל כהן, הנפקדים הנוכחים: הפליטים הפלסטינים בישראל מאז 1948, ירושלים: ון ליר, 2000
רות גביזון ודפנה הקר (עורכות), השסע היהודי-ערבי בישראל: מקראה, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2000
אמל ג'מאל, "הימנעות כהשתתפות – על תעתועי הפוליטיקה הערבית בישראל", בתוך: אשר אריאן ומיכל שמיר (עורכים), הבחירות בישראל – 2001, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2002
דני רבינוביץ', ח'ואלה אבו בקר, הדור הזקוף, ירושלים: כתר, 2002
אמנון רובינשטיין וברק מדינה, המשפט החוקתי של מדינת ישראל, הוצאת שוקן, מהדורה שישית, 2005, כרך א: עקרונות יסוד, פרק 7 - המעמד המשפטי של המיעוט הערבי
שלמה חסון ומיכאיל קרייני (עורכים), חסמים בפני שוויון הערבים בישראל, מכון פלורסהיימר למחקרי מדיניות, 2006
עוזי בנזימן, של מי הארץ הזאת? מסע לניסוח אמנה יהודית-ערבית בישראל, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2006
בנימין נויברגר, ראובן אהרני, מוסטפא כבהא, החברה הערבית בישראל, האוניברסיטה הפתוחה, 2010
שמרי סלומון, "פרויקט תיקי הכפרים: פרק בהתפתחות המודיעין הצבאי ב'הגנה', חלק א: 1945-1943", ההגנה: מחברות מחקר, גיליון 1, אביב תש"ע, עמודים 1–129.
דן שיפטן, פלסטינים בישראל: מאבקו של המיעוט הערבי במדינה היהודית, הוצאת כנרת זמורה־ביתן דביר, 2011 (הספר בקטלוג ULI)
רוני שקד, על הגדר: הפלשתינים בישראל - רדיקליזם לאומי, הוצאת כרמל, 2012 (הספר בקטלוג ULI)
עאדל מנאע, נכבה והישרדות - סיפורם של הפלסטינים שנותרו בחיפה ובגליל, 1948–1956, הוצאת מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017
עאדל מנאע, ספר החברה הערבית בישראל, הוצאת קיבוץ מאוחד, 2017 גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
מאיר חטינה ומוחמד אל־עטאונה (עורכים), מוסלמים במדינת היהודים: דת, פוליטיקה, חברה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2018 גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
Gad Barzilai, Communities and Law: Politics and Cultures of Legal Identities University of Michigan Press, 2003, pp. 97–146
Rashid Khalidi, Palestinian Identity: The Construction of Modern National Consciousness, Columbia University Press, New York, 1997, 309 pp
דנה אידיסיס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1986 (בת 39 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
דנה אידיסיס (נולדה ב-1986) היא במאית, מחזאית, ותסריטאית ישראלית.
ביוגרפיה

אידיסיס נולדה בניו יורק לבמאי והתסריטאי בנצי אידיסיס. גדלה ברמת גן ולמדה בתיכון בליך. לאחר השירות הצבאי התחילה ללמוד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב אולם עזבה אחרי חודשיים לאחר שחשה שהמסגרת אינה מתאימה לה. בהמשך למדה שלוש שנים תסריטאות אצל שלומי מושקוביץ.
קריירה

סרטה הראשון של אידיסיס, 'סרט בר מצווה' השתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל דוקאביב 2013, שודר ב-yes והוקרן ברחבי הארץ. במרכז הסרט עומד גיא, אחיה האוטיסט של אידיסיס. בהמשך הייתה שותפה לפיתוח וכתיבת סדרות שונות לטלוויזיה (ביניהן להיות איתה (עונה 2) ותאג"ד (עונה 2). כתבה את המחזה "איטרוף", עיבוד לנובלה של דויד גרוסמן, שביים אביה בנצי אידיסיס ואשר זכתה בתיאטרונטו, וכן את המחזה "למי שייך קסם היופי" (בשיתוף עם מיכל ורשאי) שזכה בפסטיבל ב'צוותא'.
בשנת 2018 יצרה עם יובל שפרמן את הסדרה המצליחה על הספקטרום שזכתה בשלל פרסים בינלאומיים יוקרתיים, בין השאר ב־grand prix בפסטיבל "Series Mania", בפסטיבל Golden Nymph' מונטה קרלו (הסדרה הזוכה, שחקנית ראשית ושחקן ראשי) ובפרס הראשון לסדרה הקומית ב־Seoul festival. כמו כן זכתה הסדרה ב-9 פרסי אופיר, ביניהם סדרת הדרמה הטובה ביותר, פרס התסריט והבימוי. הסדרה נרכשה לרימייק אמריקאי עבור Amazon.
בשנת 2020 כתבה את הסרט העלילתי 'הנה אנחנו' שביים ניר ברגמן. הסרט נבחר לתחרות הרשמית בפסטיבל קאן 2020.
בשנת 2024 עלתה לשידור הסדרה ברלין בלוז שכתבה על בן זוגה, השחקן איתמר רוטשילד ואשר מבוססת על התקופה בה חיו בני הזוג בברלין.
חיים אישיים

אידיסיס מתגוררת ברמת גן עם בן זוגה ושתי בנותיהם.
אופ"א

| --- | --- |
 
 ענפי ספורט:  כדורגל
 תחום השיפוט:  יבשתי, אירופה
 השתייכות:  FIFA
 מיקום המטה:  ניון, שווייץ
 נשיא:  סלובניה אלכסנדר צ'פרין
 יושב ראש:  אלכסנדר צ'פרין 
 מזכיר:  Theodore Theodoridis 
 תאריך ייסוד:  1954
 מקום ייסוד:  בזל, שווייץ
 מספר חברות:  55 חברות מלאות
 ארגוני בת:  ‏
 www.uefa.com
 
| קונפדרציות FIFA |
| --- | --- |
   CONCACAF | CONMEBOL | CAF | UEFA | AFC | OFC : 
איגוד התאחדויות הכדורגל האירופיות (באנגלית Union of European Football Associations, בראשי תיבות UEFA) הוא הגוף המנהל של הכדורגל, כדורגל החופים והפוטסל האירופיים. אופ"א היא אחת משש הקונפדרציות היבשתיות של פיפ"א ומשמשת כארגון הגג של התאחדויות הכדורגל הלאומיות ביבשת אירופה.
באופ"א חברות 55 התאחדויות כדורגל לאומיות. למרות שמרבית החברות הן ממדינות אירופה, חברות בארגון גם מדינות אירואסיות כגון טורקיה, אזרבייג'ן, גאורגיה, קזחסטן וישראל.
מאז 2022, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, פיפ"א ואופ"א השעו את כל הקבוצות והנבחרות הרוסיות מכל התחרויות הרשמיות של הארגונים הללו.
הגוף מייצג את התאחדויות הכדורגל של אירופה, ומארגן מגוון תחרויות, בהן:
לנבחרות - אליפות אירופה (היורו),ליגת האומות לנבחרות וטורנירים לנבחרות צעירות, גברים ונשים.
לקבוצות - ליגת האלופות, הליגה האירופית, הקונפרנס ליג, והסופר קאפ האירופי למועדונים.
האיגוד אף קובע את הפרסים הכספיים, לוחות הזמנים ומןכר את זכויות השידור לתחרויות הללו.
אופ"א היא הגדולה והחזקה ביותר בצד הכספי ובהשפעתה על המשחק העולמי משאר הקונפדרציות. כמעט כל הכדורגלנים הטובים בעולם משחקים בליגות אירופה עקב המשכורות המשולמות ממועדוני הכדורגל העשירים בעולם, בפרט באנגליה, איטליה, ספרד, צרפת וגרמניה. רבות מהנבחרות החזקות בעולם נמצאות באירופה, ומתוך 48 הנבחרות שישתתפו במונדיאל 2026, 16 הן מאופ"א.
היסטוריה

אופ"א נוסדה ב-15 ביוני 1954 בבזל, שווייץ תוך כדי שיחות בין ההתאחדויות של צרפת, איטליה ובלגיה.
המשרדים הראשיים היו בפריז עד 1959, אז הארגון עבר לברן שבשווייץ. מאז 1995 נמצאים המשרדים בניון (ליד ז'נבה) שבשווייץ.
הגוף החזק באופ"א הוא קונגרס אופ"א. הנשיא הראשון היה אב שוורץ והמזכיר הכללי הראשון הנרי דלוניי, על שמו נקרא הגביע הניתן לזוכה באליפות אירופה בכדורגל. הנשיא הנוכחי הוא אלכסנדר צ'פרין מסלובניה, שנבחר ב-14 בספטמבר 2016 לתפקיד.
נשיאי אופ"א

דנמרק אב שוורץ (1954–1962)
שווייץ גוסטב וידרקר (1962–1972)
איטליה ארטמיו פרנקי (1973–1983)
צרפת ז'אק ז'ורז' (1983–1990)
שוודיה לנהארט יוהנסון (1990–2007)
צרפת מישל פלאטיני (2007–2015)
ספרד אנחל מריה ויאר (2015–2016)
סלובניה אלכסנדר צ'פרין (2016–היום)
חברות הקונפדרציה > חברות מושעות

מדיניות ההשעיה של אופ"א
רוסיה רוסיה (הצטרפה ב-1954), מושעה החל מ-2022 עקב הפלישה הרוסית לאוקראינה.ב-28 בפברואר 2022, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה ובהמלצת הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC), השעתה אופ"א את כל הקבוצות והנבחרות הרוסיות מהשתתפות בתחרויותיה. התאחדות הכדורגל הרוסית ערערה על ההחלטה לבית הדין לבוררות בספורט (CAS), אך ערעורה נדחה. ב-26 בספטמבר 2023, אופ"א ביטלה חלקית את ההשעיה, והתירה לנבחרות רוסיות עד גיל 17 להשתתף בטורנירי הנוער של אופ"א, בנימוק שילדים אינם צריכים להיות מופלים בשל עימותים פוליטיים. עם זאת, התאחדויות הכדורגל של אוקראינה, אנגליה ושוודיה התנגדו להחלטה ואיימו להחרים משחקים מול רוסיה.
חברות הקונפדרציה > חברות לשעבר

זארלנד (1954-1956), התמזגה לתוך התאחדות הכדורגל של מערב גרמניה מערב גרמניה.
מזרח גרמניה מזרח גרמניה (1954-1990), הצטרפה מחדש לאופ"א לאחר שהתמזגה עם התאחדות הכדורגל של מערב גרמניה מערב גרמניה כפדרציית הכדורגל הגרמנית (אחת ומאוחדת).
ברית המועצות ברית המועצות (1954-1990); ב-1992 התפרקה ברית המועצות ל-15 מדינות חדשות (10 באירופה ו-5 באסיה) כאשר התאחדות הכדורגל הרוסית הוכרה כיורשת הישירה של פדרציית הכדורגל של ברית המועצות; באביב ובקיץ 1992 הוא היה מיוצג על ידי נבחרות של "חבר העמים".
יוגוסלביה יוגוסלביה (1954-1992); ב-1992 התפרקה מדינת יוגוסלביה, כאשר רפובליקות פדרליות שונות הפכו למדינות עצמאיות, והותירו רק את סרביה ומונטנגרו כחלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה (ששמה שונה לאיחוד המדינות של סרביה ומונטנגרו ב-2003); התאחדויות הכדורגל של סרביה ושל מונטנגרו בנפרד כל אחת, הוכרה כיורשות הישירות של התאחדות הכדורגל של יוגוסלביה. ארבע רפובליקות יורשות נוספות הקימו ארגוני כדורגל משלהן.
סרביה ומונטנגרו סרביה ומונטנגרו (1992-2006); בשנת 2006 פורקה מדינת האיחוד כאשר התאחדות הכדורגל של סרביה הפכה ליורשו. מונטנגרו, שיצאה מהאיחוד, הקימה את התאחדות הכדורגל של מונטנגרו. היא התחרתה בתור הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה עד 2003, אז שינתה המדינה את שמה לסרביה ומונטנגרו.
צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה (1954-1993); התפצלה להתאחדות הכדורגל של צ'כיה והתאחדות הכדורגל הסלובקית, כאשר התאחדות הכדורגל של הרפובליקה הצ'כית הוכרה כיורשת הישירה של ההתאחדות הצ'כוסלובקית.
חברות הקונפדרציה > מעמד של לא-חברות

ישנן מספר נבחרות לאומיות באירופה שאינן חברות באופ"א באופן רשמי. רובן רשומות בקוניפ"א.
ישנן שתי מדינות אירופיות עצמאיות שיש להן קבוצות לאומיות שאינן קשורות לאופ"א או לפיפ"א:
מונקו מונקו
ותיקן ותיקן
המדינות המרכיבות את הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת (אנגליה אנגליה , צפון אירלנד צפון אירלנד , סקוטלנד סקוטלנד ו-ויילס ויילס ) כולן עם התאחדויות שונות, ועם נבחרות שונות. ישנן טריטוריות שאינן חברות רשמיות בממלכה המאוחדת, ובעלות נבחרות לאומיות שלא רשומות באופ"א או פיפ"א, הנמצאות בשטחי חסות של הכתר הבריטי:
גרנזי גרנזי
האי מאן האי מאן
ג'רזי ג'רזי, אשר חברותה נדחתה על ידי אופ"א בשנת 2018.
למרות זאת ישנה טריטוריה אוטונומית של ממלכת דנמרק שיש לה חברות אופ"א נפרדת משלה (איי פארו איי פארו ), לשנייה אין והיא:
גרינלנד גרינלנד, שהגישה ב-2024 בקשה להצטרף ל־CONCACAF.
ישנן מספר מדינות אירופאיות, שההכרה בהן מוגבלת, ויש להן נבחרות לאומיות, אך לא נחשבות לחברות באופ"א:
אבחזיה אבחזיה
צפון קפריסין צפון קפריסין
דרום אוסטיה דרום אוסטיה
טרנסניסטריה טרנסניסטריה
דירוג נוכחי לנבחרות אופ"א

להלן דירוג הנבחרות באופ"א לפי הדירוג העולמי של פיפ"א לנבחרות גברים ולנבחרות נשים:
ראו גם

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  מפעלי נבחרות אליפות אירופה בכדורגל  ליגת האומות של אופ"א  ליגת האומות של אופ"א לנשים  אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21  אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19  אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17  אליפות אירופה בכדורגל נשים  אליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 19  אליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 17  אליפות אירופה בכדורגל חופים |  מפעלי קבוצות ליגת האלופות  הליגה האירופית  הקונפרנס ליג  הסופר קאפ האירופי  ליגת האלופות לנוער  ליגת האלופות לנשים  ליגת האלופות בקטרגל  גביע האזורים  מפעלי עבר גביע אירופה למחזיקות גביע  גביע אופ"א  גביע האינטרטוטו |  פרסים פרס נשיא אופ"א  כדורגלן השנה של אופ"א  כדורגלנית השנה של אופ"א  מאמן השנה של אופ"א  נבחרת השנה של אופ"א  כדורגלן היובל של אופ"א  פרסי היובל של אופ"א  אחר קונגרס אופ"א  שיטת הדירוג של אופ"א  דירוג המשחק ההוגן של אופ"א  דירוג האצטדיונים של אופ"א  תקנות אופ"א לתחרות כלכלית הוגנת  חוק שחקני בית |