stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יאן סלויטרס
אוספים ציבוריים

בין האוספים הציבוריים המכילים יצירות של יאן סלוטירס:
רייקסמוזיאום אמסטרדם, הולנד
מוזיאון סטיידלק אמסטרדם, הולנד
מוזיאון ואן גוך, אמסטרדם, הולנד
מוזיאון דורדרכט, דורדרכט, הולנד
מוזיאון דרנטס, אסן, הולנד
מוזיאון Boijmans Van Beuningen, רוטרדם, הולנד
מוזיאון Noordbrabants, דן בוש, הולנד
Nederlands Steendrukmuseum, Valkenswaard, הולנד
Van Abbemuseum, איינדהובן, הולנד
Museum de Fundatie, זוולה, הולנד
לקריאה נוספת

de Raad, Jacqueline; Raassen-Kruimel, Emke; de Vries, Jan; Mieke van der Wal; Louise Wijnberg (2011). Jan Sluijters 1881-1957 (בהולנדית). Bussum: Thoth. ISBN 978-90-6868-586-2.
הערות שוליים

↑  Jan Sluijters [1881-1957] - Find, Price & Research on Artfact.com
↑  "Jan Sluyters". Olympedia. נבדק ב-26 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279412905171  PLWABN: 9810668117705606  BnF: cb123906087 (data)  BPN: 31054394  GND: 118748475  ISNI: 0000 0001 2210 1062  LCCN: n88633648  NTA: 069129851  RKD: 73135  SELIBR: 240991  SUDOC: 032992963  ULAN: 500008116  VIAF: 35252023   WorldCat (עם VIAF): 35252023
יוסף אבן זבארה

| --- | --- |
 לידה:  1140 ברצלונה, ספרד 
 פטירה:  1200 (בגיל 60 בערך) ברצלונה, ספרד 
 מדינה:  כתר אראגון 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
יוסף בן מאיר אבן זבארה (1140–1200 לערך) היה פיזיקאי, משורר וסאטיריקן ספרדי-יהודי. חלק ניכר מיצירותיו אבדו, מחברו של ספר שעשועים.
ביוגרפיה

יוסף אבן זבארה נולד בשנת 1140 בברצלונה שבספרד, בן דורו של הרמב"ם, נצר למשפחה מכובדת ומוכרת ששמה מופיע בתעודות נוצריות של התקופה בשמות Sabarez, Zabarra או Avinzabarre. אביו היה רופא, ויוסף השתלם אף הוא במקצוע זה, וגם רכש השכלה כללית נרחבת. הוא התמצא בפילוסופיה ובמדעים ובשפות שונות, בהן ערבית ויוונית. על מוריו נמנה יוסף קמחי.
בנוסף לספרו "ספר שעשועים", כתב אבן זבארה גם פיוטים, משלים, תרגומים מערבית ושני ספרי רפואה -  "בתי הנפש" העוסק בפיזיולוגיה של אברי גוף שונים ו-"מראות השתן" העוסק במערכת השתן.
ספר שעשועים

הספר "ספר שעשועים" נחשב לאחד משיאיה הראשונים של ספרות המקאמה העברית שהחלה פורחת במאה ה-12. כנהוג בספרות זו, הוא כתב את ספרו בטורים דמויי שירה, יחסית מחורזת. מאידך, בשונה ממחברים עבריים רבים אחרים, אין ספר זה דן בנושאי דת, אמונה או תאולוגיה אך הוא משופע בחומר בתחומי מדע רבים ופילוסופיה.
העלילה של "ספר שעשועים", המשמשת כשלד לספר כולו, היא עלילה מקורית של יוסף בן זבארה, שגם מופיע בשמו בתור הגיבור הראשי. הספר בנוי בצורת עלילה בתוך עלילה, כלומר, סיפורים שונים הארוגים אחד בתוך השני ומתרחשים במקביל. רובו הגדול של סיפורים מקבילים אלו אינו מקורי אלא הובא על ידי אבן זבארה ממקורות רבים אחרים, בייחוד מהספרות הערבית.
אבן זבארה הקדיש את ספרו זה לשר ("נשיא") היהודי ששת בן בנבנשת (אנ') שהיה יועצו ורופאו הראשי של מלך אראגון אלפונסו השני. מדובר באדם בעל השפעה גדולה בחצר המלך, איש עשיר ומשכיל. לא ברורה סיבת ההקדשה לאיש זה אך יש הסבורים שאבן זבארה ציפה לעזרה או תמורה מנדבן זה.
החוקרים סבורים שמדובר בספר דמיוני לחלוטין ולמרות שהמחבר מופיע בו כגיבור ראשי ובשמו, הספר אינו יכול לשמש כמקור נאמן ביוגרפי.
האם יוסף אבן זבארה שונא נשים

נושא הנשים הוא אחד הנושאים המרכזיים בספרו - ספר שעשועים, בחלקו השני של הספר נמצאים חמישה סיפורים ושש אנקדוטות העוסקים בנשים, בחלק השלישי ישנו עוד סיפור אחד, ובחלק הרביעי נמצאים עוד שני סיפורים בנושא זה.
פרופסור יהודית דישון טוענת שלנושא הנשים ישנן מספר מטרות:
מטרה ראשונה: הבידור, שהוא אחד מתפקידיה של המקאמה, הסוגה הספרותית שאליה שייך ספר שעשועים, לשעשע את הקוראים, ונושא הנשים היה נושא אהוב בימי הביניים.
מטרה שנייה: הרצון של יוסף אבן זבארה לנגח את עינן ולשלם לו על מה שעולל לו.
מטרה שלישית: ניסיון להראות כי התמונה אינה חד-צדדית, ואין לדבר רק בגנות הנשים ומן הראוי לדבר אף בשבחן.
הבעת הדעה החיובית על הנשים בספר נעשית בשלבים:
השלב הראשון: אותם סיפורים בגנות האישה שניתן להבינם בשני מובנים היות שנכתבו בשני מישורים, במישור הסמוי ובמישור הגלוי, במישור הגלוי נראה כי רעת האישה עולה מסיפור לסיפור, אולם במישור הסמוי מסתבר כי הגבר איננו טוב ממנה.
השלב השני: הבעת הנמר את צערו כי לא שמע בקול אשתו, דבר המוציא את הרוח מטענותיו של השועל, וגם מעורר גיחוך מה.
השלב השלישי: סיפור "בת הפריזי החכמה והמלך", הסיפור מסתיים בנישואין, והמסקנה היא כי למרות שיש נשים בוגדניות אין לבטל את מוסד הנישואין במחי-יד.
המסקנה היא אפוא כי ר' יוסף אבן זבארה לא היה כלל שונא נשים, ההפך הוא נכון. כל ההתבטאויות בשבח הנשים בספר שעשועים באות מפיו של זבארה עצמו בעוד שכל הגינויים מושמים בפיו של עינן. נושא גנות ושבח הנשים משמש להמעטת דמותו של עינן והצגתו כאנטי-פמיניסטי, כאדם בלתי אמין, מול זבארה בעל חוכמת החיים המכיר את האישה על החיוב והשלילה שבה, והיודע גם כן שהגבר אשם לא פעם כמוה בחטאיה.
מוסר השכל בספר שעשועים בנושא הנשים הוא שחייב האדם לשאת אישה, אך עליו לדעת במי לבחור, כפי שאומר הפתגם שמביא זבארה בייעצו לעינן: "אל תיקח אישה להון וליופי, כי הלך ההון והיופי ונשאר הדופי".
לקריאה נוספת

ישראל דוידזון, ספר שעשועים לר' יוסף בן מאיר בן זבארה, בהוצאת "אשכול", ברלין, 1925
חיים שירמן, תולדות השירה העברית בספרד הנוצרית ובדרום צרפת, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1997
יהודית דישון, האם היה יוסף אבן זבארה שונא נשים?, בצרון, 1985
הערות שוליים

↑  דישון יהודית, "האם יוסף אבן זבארה שונא נשים?", בצרון: רבעון לספרות הגות ומחקר, 1985, עמ' 46-52
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270143205171  BNE: XX1019657  BnF: cb165391227 (data)  CANTIC: a20141233  GND: 126465150  ISNI: 0000 0000 6634 339X  LCCN: n87805143  NKC: ola20231197363  NLA: 61542825  NTA: 070820600  RERO: 02-A021917424  SUDOC: 136321917  VcBA: 495/1332  VIAF: 23656885   WorldCat (עם VIAF): 23656885
טהאקור דלפט סינג

| --- | --- |

טהאקור דלפט סינג
 לידה:  26 בינואר 1892 דלואי (Deloi), הודו
 נהרג:  23 בספטמבר 1918 (בגיל 26) חיפה
 מקום קבורה:  בית הקברות הצבאי הבריטי בחיפה
 מדינה:  הודו הודו
 כינוי:  גיבור חיפה
 השתייכות:  צבא הודו צבא בריטניה
 תקופת הפעילות:  1900–1918 (כ־18 שנים)
 דרגה:  מייג'ור
 תפקידים בשירות
 מפקד רגימנט נושאי-הרומח של ג'ודפור
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה • המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה • כיבוש בקעת הירדן • קרב מגידו
 עיטורים
 מדליית הצלב הצבאי
דַלְפַּט סינג שחוואת (בהינדי: दलपत सिंह शेखावत; באנגלית: Dalpat Singh Shekhawat; ‏26 בינואר 1892 דלואי (Deloi), הודו - 23 בספטמבר 1918 חיפה, ארץ ישראל) היה קצין פרשים, בדרגת מייג'ור (מקביל לרב-סרן), בגדוד נושאי-הרומחים של ג'ודפור (The Jodhpur Lancers). עם תחילת מלחמת העולם הראשונה הצטרף עם יחידתו לצבא בריטניה ונלחם להגנת תעלת סואץ וכיבוש חצי האי סיני ארץ ישראל מידי הטורקים. במערכה לכיבוש חיפה עמד בראש יחידתו שהסתערה, רכובה על סוסים, כידונים בידיה, על עמדות מקלעים טורקים באזור הצ'ק פוסט של ימינו, ויכלה להם. סינג נהרג במהלך ההסתערות, לצד שניים מלוחמיו. לאחר מותו הוענקה לו מדליית הצלב הצבאי (Military Cross) והתואר "גיבור חיפה" (Hero of Haifa).
רקע אישי

דַלְפַּט סינג שחוואת נולד ב-26 בינואר 1892 בכפר Deloi שבנפת פאלי, מרוואר, ראג'סטן, הודו (מדרום לעיר ג'ודפור). אביו היה קולונל טהאקור הארי סינג שחוואת (Thakur Hari Singh) שהיה מפקד יחידת נושאי-הרומחים של ג'ודפור ושחקן הוקי ידוע.
בגיל 6 נשלח ללמוד בקולג' איסטבורן באנגליה. בגיל 10 התייתם מאביו ונלקח כבן חסות על ידי סר פראטפ סינג - מייסד יחידת נושאי הרומח של ג'ודפור, מהראג'ה של נסיכות אידר ועוצר של המהראג'ה של ג'ודפור. כשחזר מבריטניה ב-1900 הצטרף ליחידה עליה פיקד אביו. באותה תקופה הייתה הודו מחולקת למאות נסיכויות כשלכל נסיכות היה שליט (נסיך, מהראג'ה) וצבא. ג'ודפור הייתה אחת מהן. הנסיכות נשלטה על ידי מהראג'ה סומר סינג ולפיקודו עמדה יחידת נושאי-הרומח של ג'ודפור (the Jodhpur Lancers). יחידה זו הוקמה ב-1888 ונחשבה לאחת מיחידות נושאי-הרומח הטובות ביותר בהודו.
פעילות הכוחות הבריטיים עד הקרב לכיבוש חיפה

עם תחילת מלחמת העולם הראשונה גייסה בריטניה ברחבי האימפריה הבריטית עזרה בגיוס לוחמים וכוח אדם, ואף גייסה בכפייה במקומות אחדים. יחידות רבות גויסו מהדומיניונים שלה (אוסטרליה, ניו זילנד, קנדה, הודו ועוד). כ-700 נסיכויות הודיות הסכימו לשלוח יחידות צבאיות וביניהן גם נסיכות ג'ודפור, ששלחה את גדוד נושאי-הרומחים שלה.
בתחילת המלחמה השתתפה היחידה בקרבות בצרפת ובפלנדריה (בלגיה). ב-1916, לאחר סיום קרבות ההגנה על תעלת סואץ הצטרפה לכוחות האימפריה הבריטית שכבשו את ארץ ישראל מידי הטורקים (ראו פירוט בערך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה)
ב-14 ביולי 1918, במהלך המאבק על עבר הירדן (מצפון מזרח ליריחו), בקרב הגנה על רכס אבו טולול, נגד יחידה עות'מאנית תוקפת, צוין דלפט סינג לשבח על אומץ ליבו, לאחר שהסתער בראש יחידתו על עמדת מקלע וחיסל אותה.
בקרב מגידו שהתקיים בין 19 עד 21 בספטמבר 1918, הסתערו פרשי נושאי הרומחים ההודיים מפתח ואדי עארה לעבר עפולה וכבשו את עמק יזרעאל, תחנת הרכבת של עפולה, והצטרפו לכוח שכבש את נצרת.
עקב שמועה על פינוי חיפה מכוחות עות'מאנים, גרמנים ואוסטריים, הופנו יחידות בריטיות לכיבוש חיפה וביניהן נכללה גם יחידת נושאי הרומחים של מייסור ונושאי הרומחים של ג'ודפור בפיקודו של דלפט סינג.
קרב כיבוש חיפה

הקרב המכריע לכיבוש חיפה נערך ב-23 בספטמבר 1918. הכוח הבריטי המוביל הייתה ברידגת הפרשים ההודית ה-15 (אנ') שכללה שלושה גדודים הודים (רגימנטים) ורגימנט אנגלי:
נושאי-הרומח של ג'ודפור בפיקוד מייג'ור סינג וסגנו קפטן בהאדור אמאן סינג ג'ודה (Bahador Aman Singh Jodah)
נושאי-הרומח של מייסור (Mysore Lancers)
נושאי הרומח של היידראבאד (Hyderabad Lancers)
פרשי שרווד (Sherwood Rangers) (אנ')
לפי תוכנית המתקפה הושארו לוחמי היידראבאד המוסלמיים כעתודה, כדי שלא יצטרכו להילחם בטורקים. נושאי-הרומח של מייסור התפצלו כשהכוח הצפוני התקדם לחוף הים מצפון לחיפה והחלק השני עם יחידת פרשים אנגלית שרווד ריינג'רס ((אנ')) לתקוף את רכס הכרמל והתותחים שעליו, שהיוו איום על שאר הכוחות, בעוד שמייג'ור סינג ויחידתו, אחרי מעבר קשה של ביצות נחל הקישון, כשמעברם השני מורדותיו התלולים של הכרמל, בהגיעם לכפר בלד א-שייח' (תל חנן של ימנו), נתקלו הלוחמים ההודיים באש מקלעים ותותחי 77 מ"מ. גדודי הפרשים פתחו בהתקפה חזיתית לעבר העיר התחתית. סינג תקף חזיתית את העמדה, נפגע בחוט השדרה ונוטרל. סגנו, קפטן ג'ודה, המשיך את ההתקפה וסיים את כיבוש חיפה התחתית עד השכונה הגרמנית (ועל כך זכה באות מסדר השירות המצוין Indian Order of Merit), בעוד שאנשי מייסור בעזרת סייר דרוזי, עלו על הכרמל, השמידו את התותחים האוסטריים וירדו מדרום לעיר התחתית.
במהלך התקפה זו נהרגו שלושה חיילים הודים (כולל סינג, שנפטר בסוף אותו היום). חיילים הודים מוסלמים שנהרגו במערכה לשחרור ארץ ישראל נקברו בבתי הקברות הבריטים ברחבי ארץ ישראל. גופותיהם של החיילים ההודים ההינדואים נשרפו ואפרם פוזר בנהרות הודו.
הנצחה

לאחר מותו הוענקה למייג'ור סינג מדליית הצלב הצבאי וכן התואר "גיבור חיפה".
בבית הקברות הצבאי הבריטי בחיפה הוצב לוח זיכרון המציין את תרומת החיילים ההודים (ודלפט סינג ביניהם). כמו כן נחרת שמו של סינג על לוח מספר 33 בקיר הזיכרון לגדודים ההודים, בבית הקברות בפורט תאופיק במצרים.
בשנת 1922 עיריית ניו דלהי הקימה אנדרטה לכבודו ולכבוד החיילים ההודים שנפלו בקרבות. "שלושת הפסלים" (teen murti) באנדרטה שעל שמם נקראו הכיכר (chowk), השדרה (marg) והמתחם (אנ') ששימש את ראש ממשלת הודו הראשון ג'ווהרלל נהרו-מייצגים את שלוש הנסיכויות בהודו מהן הגיעו החיילים שנלחמו בארץ ישראל-ג'ודפור, מייסור והיידראבאד. מדי שנה עורך הצבא ההודי טקסי זיכרון ליד האנדרטה.
פסלים של דלפט סינג הותקנו בערים פאלי (נפת הולדתו) וג'ודפור.
החל מ-2010 מקיימת העמותה לתולדות חיפה בשיתוף עיריית חיפה עצרת זיכרון שנתית בבית הקברות של חללי האימפריה הבריטית בחיפה. בטקס הראשון ב-2010 השתתף קולונל מ.ס. ג'ודה, נכדו של קפטן ג'ודה.
מותו של סינג מתועד בוועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
ראו גם

היסטוריה של חיפה
כיבוש חיפה במלחמת העולם הראשונה
המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה
לקריאה נוספת

יצחק קרונזון, "מייג'ור טאקור דלפאט סינג, גיבור חיפה", בתוך: כי מנגד תראה - מבחר סיפורים, עם עובד, 2010, עמ' 335–345 (הסיפור פורסם לראשונה ביומון הארץ ב-2 באפריל 1993).
א.פ. ויול, מסעי המלחמה בארץ ישראל - המבצעים במצרים ובארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, ירושלים: הוצאת ספרים אריאל, 2007, עמודים 186–187
יאן סלוט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 באוגוסט 1945 חרונינגן, הולנד 
 פטירה:  11 ביולי 1999 (בגיל 53) ניווחיין, הולנד 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 
רומק יאן ברנרד סלוט (27 באוגוסט 1945 - 11 ביולי 1999) היה מהנדס אלקטרוניקה הולנדי. בשנת 1995 הוא טען כי גילה שיטה מהפכנית לדחיסת נתונים אותה כינה בשם "שיטת הקידוד הדיגיטלי של סלוט". לטענתו, הוא יכול לדחוס מידע של סרט שלם לתוך 8 קילובייטים בלבד - שיטת דחיסת נתונים ואחסון שאינה בת השגה אפילו בימינו. הוא מת ב-11 ביולי 1999 בפתאומיות מהתקף לב, ימים ספורים לפני שעמד לחתום על חוזה למכירת המצאתו. האופן בו עבדה שיטת הדחיסה שלו לא התגלה מעולם, ומאז מותו לא קם ממציא עם הצהרה על תגלית דומה או קרובה לה.
ביוגרפיה

סלוט היה הבן האחרון מבין שלושה ילדים. אביו של סלוט, שהיה מנהל בית ספר, עזב את המשפחה זמן קצר לאחר לידתו. סלוט נרשם לבית ספר הולנדי טכני אך נשר במהרה מהלימודים והחל לעבוד בתחנת רדיו. לאחר שהשלים שירות חובה בשורות הצבא ההולנדי, השתקע סלוט באוטרכט יחד עם אשתו. הוא עבד עבור פיליפס אלקטרוניקה בעיר איינדהובן, אך פרש מן העבודה בשנת 1978 לאחר שנה וחצי, עבר לצפון הולנד לעיר חרונינגן והחל לעבוד בחנות וידאו ואודיו בעיר. לאחר מכן שוב העתיק את מקום מגוריו, הפעם לניווחיין, שם פתח עסק עצמאי והתפרנס מתיקון טלוויזיות ומכשירי סטריאו.
בשנת 1984 החל סלוט להתעניין בעולם המחשוב ולמד לתכנת על דגמי המחשבים האישיים הראשונים בזמנו, דוגמת הקומודור 64 ומקביליו. באותה תקופה עלה בראשו הרעיון לפתח שירות תיקונים ארצי שיכלול מאגר מידע המכיל את כל נתוני התיקונים. רעיון זה הוא שהוביל לצורך למצוא שיטה לאחסן נתונים רבים בצורה יעילה וחסכונית יותר.
שיטת הקידוד של סלוט

בשנת 1995, סלוט טען כי פיתח שיטה לאחסן מידע של סרט באורך שלם (כשעה וחצי) על גבי התקן בעל קיבולת של 8 קילובייט בלבד. לצורך השוואה, בשיטה המתקדמת ביותר בימינו, סרט באיכות נמוכה דורש פי 10,000 יותר שטח אחסון, ואילו סרט באיכות גבוהה דורש לערך פי 175,000 יותר שטח אחסון מהערך בו נקב סלוט.
בשנת 1996 מצא סלוט משקיע ליזם שלו, הולנדי בשם ג'וס ון רוסום (Rossum) שעבד בתחום הסיגריות. באותה שנה, הם רשמו פטנט על המצאתו של סלוט למשך 6 שנים בהולנד, סלוט נרשם כממציא הפטנט ואילו ון רוסום כבעל הפטנט.
למרות הפנטסטיות המוגזמת לכאורה שבמיזם, היו משקיעים שראו בו פוטנציאל. בשנת 1999 משקיע בשם מרסל בואקהורן (Boekhoorn) הצטרף לצוות. במרץ 1999 הוצגה שיטת הקידוד בפני רואל פייפר (Pieper), מבכירי המנהלים בפיליפס. פייפר עזב את תפקידו בחברת פיליפס ובחודש מאי 1999 הצטרף לצוותו של סלוט בתור מנכ"ל, שם החברה נקרא The Fifth Force ("הכוח החמישי") כפרפרזה על ארבעת כוחות היסוד בטבע ועל הכוח ה"חמישי"- המידע.
מותו

ב-11 ביולי 1999 יאן סלוט נמצא מת בחצר ביתו, כפי הנראה הוא מת מהתקף לב. הוא מת יום אחד בלבד, לפני שיכל לחתום על חוזה משמעותי עם רואל פייפר, מבכירי המנהלים בחברת פיליפס.
משפחתו נתנה את הסכמתה לבצע בו נתיחה שלאחר המוות, אך נתיחה שכזו לא בוצעה בפועל. הוא הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
טום פרקינס (Perkins), יזם ומשקיע אמריקאי, הסכים להשקיע בטכנולוגיה לאחר מותו של סלוט. פרקינס ופייפר היו עתידים לעשות הון רב ולהמשיך לפתח את הטכנולוגיה שסלוט הגה, אלא שרכיב חשוב בטכנולוגיית הקידוד, מהדר שהיה מותקן על דיסקט, אבד ועל אף מאמצים רבים מעולם לא נמצא.
הערות שוליים

↑  על המצאתו של סלוט
↑  http://www.spronck.net/sloot.html סקירה על המצאתו של סלוט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NTA: 268194319  VIAF: 291588650   WorldCat (עם VIAF): 291588650 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יאן סלוט".
יוקטן (מדינה)

יוקטן (בספרדית: Yucatán; רשמית: המדינה החופשית והריבונית של יוקטן, בספרדית: Estado Libre y Soberano de Yucatán) היא אחת מ-31 המדינות המרכיבות את מקסיקו. יוקטן שוכנת בדרום-מזרח מקסיקו, בחצי האי יוקטן, והיא גובלת בקמפצ'ה במערב, קינטנה רו במזרח ומפרץ מקסיקו בצפון. בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא מרידה.
היסטוריה

הספרדים הגיעו לאזור לראשונה ב-1517. ב-1527, הם ניסו לכבוש את האזור מידי בני המאיה שגרו בו אך לא הצליחו. לאחר עוד מספר ניסיונות כיבוש כושלים, הם הצליחו לכבוש את האזור במלואו ב-1543.
במהלך המאות שלאחר מכן היו ניסיונות של התושבים הילידים למרוד בכתר הספרדי, ולאחר מכן במקסיקו, אך ניסיונות אלו כשלו.
תושבי חצי האי יוקטן הושפעו ממלחמת העצמאות של מקסיקו והכריזו על עצמאותם ב-1821. לאחר מכן הם החלו במשא ומתן להצטרפות לאימפריית מקסיקו שהוקמה זה עתה. הם צורפו, אך האימפריה התפרקה תוך זמן קצר וב-1823 הוקמה רפובליקת יוקטן, שכללה גם את שטחי קמפצ'ה וקינטנה רו של ימינו. כעבור מספר חודשים מקסיקו הפכה לפדרציה וחתמה על הסכם פדרלי עם המדינה החדשה שלפיו היא תצטרף למקסיקו, ורפובליקת יוקטן נכנסה לפדרציה.
הממשלה המקסיקנית הפרה חלקים מההסכם מ-1835, ולבסוף יוקטן פרשה ממקסיקו ב-1841 ונוצרה רפובליקת יוקטן השנייה. ב-1841 מדינת טבסקו פרשה גם היא ממקסיקו, וראשי רפובליקת יוקטן הציעו לראשי טבסקו להקים רפובליקה פדרלית נפרדת ממקסיקו, אך הרעיון לא מומש, שכן טבסקו חזרה למקסיקו ב-1842.
ב-1847 התחיל מרד של בני המאיה במטרה ליצור מדינה עצמאית שלהם בשטחי הרפובליקה. רפובליקת יוקטן לא הצליחה להתמודד עם המרד לכן היא חזרה להיות מדינה מקסיקנית כעבור שנה. ב-1852, בעקבות מחלוקות פוליטיות, נוצרה טריטוריית קמפצ'ה בחלק מהמדינה, וב-1863, תחת ממשל בניטו חוארס, קמפצ'ה הפכה למדינה נפרדת.
המרד של בני המאיה, שגרם לחזרת יוקטן למקסיקו, הסתיים ב-1901 כשכוחות מקסיקו כבשו את בירת המורדים צ'ן סנטה קרוס, למרות שבפועל נמשכו התנגשויות עם התושבים המקומיים גם עשרות שנים לאחר מכן. כשנה לאחר סוף המרד נשיא מקסיקו פורפיריו דיאס הכריז על הקמת "הטריטוריה הפדרלית של קינטנה רו", שהפכה לבסוף למדינת קינטנה רו של ימינו.
כלכלה

כלכלת יוקטן מתבססת על דיג, מוצרים מן החי, כמו תרנגולי הודו, תרנגולים, חזירים, ביצים ודבש, תעשייה ותיירות.
דגל רפובליקת יוקטן, המשמש גם כדגל דה יורה של מדינת יוקטן.
יאן סטיקה

| --- | --- |

 לידה:  8 באפריל 1858 לבוב, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  28 באפריל 1925 (בגיל 67) רומא, ממלכת איטליה 
 מקום קבורה:  פורסט לאון ממוריאל פארק 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות בווינה 
 תקופת הפעילות:  1878–1925 (כ־47 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 יצירות ידועות:  פנורמת רסלאביצה 
 צאצאים:  Adam Styka 
 
יאן סטיקה (בפולנית: Jan Styka‏; 8 באפריל 1858 – 11 באפריל 1925) היה מאייר ומשורר וצייר פולני, שזכה להפקת פנורמות דתיות היסטוריות גדולות. ידוע גם כנואם פטריוטי - נאומיו הודפסו בשנת 1915 בצרפתית L'ame de la Pologne (נשמת פולין).
ביוגרפיה

בנו של קצין צ'כי באוסטריה-הונגריה, סטיקה למד בבית הספר בלמברג (לבוב) ובהמשך למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה, אוסטריה. הוא התגורר בקרקוב בשנת 1882 ושם למד ציור היסטורי אצל יאן מטייקו. בהמשך הוא חזר ללבוב ופתח שם סטודיו יחד עם הצייר ההיסטורי הפולני ווייצ'יך קוסאק, הם יצרו את יצירתו המפורסמת ביותר בפולין - פנורמת Racławice. מאוחר יותר הוא נסע לאיטליה לזמן קצר לפני שעבר לצרפת, שם נחשף לתנועות האמנות הגדולות במונמארטר ובמונפרנאס ושם בילה חלק גדול מחייו.
בין עבודותיו החשובות של סטיקה ניתן למנות את הסצנה הגדולה של "פטרוס הקדוש המטיף את הבשורה בקטקומבות" שצויר בפריז בשנת 1902. הפנורמות הנודעות שלו כוללות "מרטידרום הנוצרים בקרקס של נירו" (1897), ו "קרב רסלאביצה" שצויר בשנת 1894.
סטיקה נפטר בשנת 1925 ונקבר ברומא. עם זאת, בשנת 1959 הועברו שרידיו לארצות הברית לצורך לקבורה ב"היכל האלמוות "בבית העלמין בקליפורניה.
הבנים טדאוש "תדה" סטיקה (1889–1954) ואדם סטיקה (1890–1959) היו שניהם ציירים.
הצליבה

בשנת 1910 צייר סטיקה את דיוקנו של הפסנתרן המוערך והמדינאי הפולני, איגנצי יאן פדרבסקי, הנמצא כעת במוזיאון הלאומי של פולין בפוזנן. בעבר, לקראת סוף המאה ה-19, פדרבסקי הזמין את סטיקה לצייר את מה שיהפוך ליצירתו המפורסמת ביותר. במקור נקרא "גולגולתא" (השם הארמי של אתר הצליבה של ישו), הציור נודע בפשטות בשם "הצליבה". קטע זה הוא פנורמה עצומה שאורכה 59 מטר (59 מטר) וגובהה 14 מטר.
לצליבה היסטוריה מרתקת. עם הזמנתו בשנת 1894 נסע סטיקה לירושלים להכין רישומים, ולרומא, שם קיבל ברכה על ידי האפיפיור לאו השמיני.
הציור הוצג בוורשה בהצלחה רבה ב־22 ביוני 1897. הוא הוצג ברבות מהערים הגדולות באירופה, לפני שעשה את דרכו לאמריקה, להצטרף לתערוכת סנט לואיס בשנת 1904. הציור נתפס כאשר שותפיו האמריקאיים של סטיקה לא שילמו את מיסי המכס, ונחשב לאבוד במשך כמעט ארבעים שנה. בשנת 1944 נמצא הציור, מגולגל סביב עמוד ונפגע קשות, לאחר ששכן במרתף של חברת האופרה בשיקגו במשך עשרות שנים.
הציור נרכש על ידי איש העסקים האמריקני, הוברט איטון, והציור שוחזר על ידי בנו של יאן סטיקה, האמן אדם סטיקה. הוא מוצג בהיכל הצליבה בבית העלמין של פארק Memorial Park בגלנדייל, קליפורניה.
בשנים 2005–2006 עבר הציור שיקום מסיבי כחלק מחגיגת המאה למקום.
גלריה

פטרוס מטיף בקטקומבות
קטע מפנורמת רסלאביצה
חלום של חייל פולני בצבא צרפת
דיוקן של אשה
פולוניה
לייב טולסטוי
דיוקן בשמלה לבנה
מדונה
הערות שוליים

↑  Jan Styka - malarz, Polska, baza artystów Agra-Art, sztuka.agraart.pl
↑  Panorama Siedmiogrodzka | Kultura.Tarnów - Wydział Kultury UMT, archive.vn, ‏2013-05-04
↑  Considered Poland’s greatest panorama painter, Jan Styka died 95 years ago today, www.thefirstnews.com (באנגלית)
↑  Aleksandra Słabisz, „Golgota” Jana Styki króluje z kalifornijskiego wzgórza | Nowy Dziennik (ב־)
↑  "Golgota Jana Styki"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810533639005606  BnF: cb145423508 (data)  GND: 122331567  ISNI: 0000 0000 7821 6566  LCCN: nr90011862  NKC: jx20100527005  NLG: 173268  NTA: 070059500  RERO: 02-A003873012  RKD: 75993  SNAC: w66120q6  SUDOC: 189482540  ULAN: 500024831  VcBA: 495/315706  VIAF: 47640606   WorldCat (עם VIAF): 47640606
יאיר שפירא

ערך זה עוסק בחוקר הציונות. אם התכוונתם לפרופסור לרפואה, ראו .
יאיר שפירא, קמפוס הר הצופים, 2014
יאיר שפירא (באנגלית: Yair Shapiro;‏ ט"ז בתשרי תשל"ה, 2 באוקטובר 1974 – י"ח בניסן תשע"ה, 7 באפריל 2015) היה חוקר של תולדות הציונות, שעסק בתופעת העלאת עצמותיהם של מנהיגים ציוניים לארץ ישראל לפני קום המדינה.
ביוגרפיה

יאיר שפירא נולד בליווינגסטון ניו ג'רזי, ארצות הברית ב-1974 למשפחה ציונית-דתית, שמקורה בדרום אפריקה. אביו, ג'ו שפירא, שימש כנציב בית"ר בדרום אפריקה. בשנת 1983 עלה לישראל עם הוריו ואחיו. המשפחה השתקעה בחיפה לכמה שנים, ולאחר מכן עברה לרעננה, בה התחנך. במהלך שירותו הצבאי בצה"ל פרסם שפירא את מאמרו הראשון אודות מינויו של מנחם בגין למפקד האצ"ל. בשנת 1998 החל את לימודי התואר הראשון בחוגים להיסטוריה של עם ישראל והיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית. את לימודי התואר השני השלים ב-2010 במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים. נושא עבודת התזה שלו היה: "אפר ומלט: מכס נורדאו ולידת התופעה של העלאת עצמות מנהיגים יהודים וציונים לארץ ישראל בעת החדשה". בשנת 2013 החל את לימודי התואר השלישי שלו באוניברסיטת בר-אילן. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה: "הוועד הלאומי ותרומתו ליישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת המנדט, 1948 – 1918".
בחול המועד פסח תשע"ה 2015 יצא שפירא לטיול באזור נחל אוג שבמדבר יהודה. במהלך הטיול נפל למותו, והוא בן 40. יאיר שפירא נטמן בבית העלמין כפר נחמן ברעננה.
מחקריו

מחקריו של יאיר שפירא עסקו בשאלת הדימוי העצמי והבניית הזיכרון ההיסטורי הקיבוצי של אישים או קבוצות חברתיות ותרבותיות בתוך התנועה הציונית. גישתו המחקרית הייתה לרוב בינתחומית והוא שילב בין תחומים כמו היסטוריה וקולנוע או היסטוריה וארכאולוגיה.
מחקריו > חייו ופועלו של מנחם בגין

שפירא היה חבר בצוות ההקמה של מרכז מורשת מנחם בגין בירושלים בין השנים 1999 – 2007. דמותו ודרכו של מנחם בגין סיקרנו את שפירא והוא שב ועסק בנושא זה לאורך כל דרכו האקדמית. את מחקרו הראשון פרסם בשנת 1995 בכתב העת "האומה" תחת הכותרת "חילופי הפיקוד באצ"ל בעת מלחמת העולם השנייה". במאמר קצר זה דן שפירא בסיבות למינויו של מנחם בגין למפקד האצ״ל זמן קצר לאחר הגעתו לארץ ישראל ובתרומתו הייחודית לארגון זה.
מחקריו > העלאת עצמות מנהיגים ציונים לארץ ישראל > מערת ניקנור: הפנתאון שקדם להר הרצל

תרומתו המחקרית העיקרית של שפירא היא בכל הקשור לתופעת העלאת עצמותיהם וקבורתם מחדש של מנהיגים ציונים בארץ ישראל לפני קום המדינה. שפירא פרסם כמה מאמרים בנושא זה ואף הרצה על הנושא במסגרות שונות. שפירא חקר את מערת ניקנור במתחם הגן הבוטני שבקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית ואת סוגיית העלאת עצמותיו וקבורתו של יהודה לייב פינסקר, מנהיג תנועת חובבי ציון ומחבר ה"אוטואמנציפאציה". עצמותיו של פינסקר הועלו מאודסה לארץ ישראל לקבורה מחודשת במערת ניקנור בשנת 1934. במאמרו "מערת ניקנור בהר הצופים: הפנתאון שקדם להר הרצל" מגולל שפירא את הניסיון שלא צלח של מנחם אוסישקין, ממנהיגי הציונות הרוסית וראש הקרן הקיימת לישראל, להפוך את מתחם מערת ניקנור מימי הבית השני לפנתאון לאומי ציוני מודרני. אוסישקין יזם את קבורתו המחודשת של פינסקר, מורהו מרוסיה, במערת ניקנור ואף ציווה כי ייקבר בבוא העת לצדו במערה. רעיון זה בדבר פנתאון לאומי בהר הצופים לא היה מקובל על ראשי האוניברסיטה העברית, בראשם יהודה לייב מאגנס, נשיא האוניברסיטה. לאחר מותו של אוסישקין ב-1941 מולאה צוואתו בדבר רצונו להיקבר לצד מורו פינסקר במערת ניקנור, אך בכך גם נגנז הרעיון להפיכת המתחם לפנתאון לאומי: "דומה כי עם מותו של אוסישקין הלך רעיונו בדבר הפיכת מערת ניקנור לפנתאון לאומי-ציוני ודעך, עד שנגוז לגמרי. היה זה בעיקרו רעיון שלו ועם מותו לא נמצאו אישים ציונים ששאפו להמשיך אותו". שפירא תרם במחקרו אודות מערת ניקנור לפיתוח ושימור חלק זה של הגן הבוטני של האוניברסיטה העברית בקמפוס הר הצופים. לאחר מותו נחנכה פינת הנצחה לזכרו במתחם מערת ניקנור.