stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המערב התיכון
הערות שוליים

↑  "Census Regions and Divisions of the United States" (PDF). United States Department of Commerce, Economics and Statistics Administration, United States Census Bureau, Geography Division. אורכב מ-המקור (PDF) ב-21 בספטמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  הספריה היהודית הוירטואלית, Jewish Population in the United States by State
↑  הספרייה היהודית הווירטואלית מנתה בשנת 2024 כ-865 אלף יהודים, בעשר מדינות המערב התיכון לפי ההגדרה הצרה. זאת בהנחה שיש כ-7.7 מיליון יהודים בארצות הברית
↑  Virtual Jewish World: Cleveland, Ohio, הספריה היהודית הוירטואלית, ‏2011
↑  Metro Detroit – Jewish Population Snapshot, thejewishnews.com, ‏2018-09-20 (באנגלית)
↑  TheVaguePlague, Percentage of Jewish population in the United States by county [1024 x 724], r/MapPorn, ‏2017-11-07
↑  Portrait of our community - 2019 Twin Cities Jewish population study"
↑  Oxford English Dictionary entries for "Midwestern", "Midwest", and "Midwesterner", http://www.oed.com/
↑  Merriam-Webster online
| אזורים בארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| האזורים הרשמיים לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית | מערב ארצות הברית • המערב התיכון • צפון-מזרח ארצות הברית • דרום ארצות הברית |  |
| אזורים לא רשמיים | דרום-מערב ארצות הברית • אזור הפסיפיק נורת' וסט • המישורים הגדולים • מדינות הרי הרוקי • ניו אינגלנד • אזור המיד-אטלנטיק • חגורת החלודה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533877505171  LCCN: sh85085029  NARA: 10044561
דניאל פאר

| --- | --- |

 לידה:  2 בינואר 1943 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  28 בספטמבר 2017 (בגיל 74) ירושלים 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תקופת הפעילות:  1962–2017 (כ־55 שנים)
 מעסיק:  רשות השידור 
 
דניאל פאר (2 בינואר 1943 – 28 בספטמבר 2017) היה מבכירי העיתונאים והשדרים ברדיו ובטלוויזיה בישראל.
ביוגרפיה

נולד בשם דניאל פרוידנריך בארץ ישראל. למד בבית ספר בלפור ובתיכון עירוני א' שבתל אביב. הוא החל את דרכו בשידור בגיל 12, בתוכנית לנוער "הכל בכל מכל בה", במסגרת אולפן הילדים התל אביבי של קול ישראל. השתתף בהגשת התוכנית "חץ וקשת – המיקרופון לרשות הגדנ"ע" בגלי צה"ל, כחבר בלהקת הגדנ"ע. שירת בצה"ל כמראיין פסיכוטכני. למד ספרות עברית ובלשנות אנגלית באוניברסיטה העברית, ובמקביל קיבל תעודת הוראה באנגלית. לאחר התואר הראשון המשיך בלימודי אנגלית לתואר שני ותקשורת ב"מכון לקומוניקציה" באוניברסיטה.
בשנת 1962, מיד עם שחרורו מצה"ל, התקבל פאר ל"קול ישראל" כקריין. במסגרת עבודתו שימש כקריין חדשות והגיש תוכניות רבות, בהן "יומן השבוע" ו"רדיו-עשרה", שזיכתה אותו בפרס רשות השידור. בשנת 1969 מונה לראש מדור הקריינים. ב-1966–1967 עבד כעורך, כתב ושדר במחלקה העברית של הבי. בי. סי. בלונדון. את דרכו בטלוויזיה החל בשנת 1970 כמגיש בתוכנית "בכותרת ובשוליים". בשנת 1971 סיים את עבודתו ברדיו, ועבר למחלקת החדשות בטלוויזיה.
לאורך השנים הגיש את "מבט", את "בוקר טוב ישראל", משדרים מיוחדים ומבזקי חדשות, ושימש בתקופות שונות כתב, ראש דסק חדשות חוץ, ראש דסק הדרכה ועורך-משנה של "מבט". במשך עשר שנים, בין 1973–1983 היה מזוהה עם תוכנית הצרכנות "כלבוטק", שהיה ממייסדיה והמנחה הראשון שלה, ועימה זכה פעמיים בפרס כינור דוד. ב-1979 הנחה לצד ירדנה ארזי את תחרות האירוויזיון שנערכה בישראל.
בראשית שנות השמונים הנחה פאר בין היתר את פסטיבל למנצח שיר מזמור בחנוכה תשמ"א, וארבע מתחרויות קדם האירוויזיון. בהמשך שנות השמונים היה בין מנחי תוכנית האירוח "שעה טובה".
ב-16 בפברואר 1983 הגישו פאר ודליה מזור את מהדורת מבט הראשונה בצבע.
ב-13 בדצמבר 1987 הנחה והיה שותף לעריכתה של תוכנית חדשה בנושא תחבורה, שנקראה "גלגלים" ובהמשך שונה שמה ל"על גלגלים", והיא שודרה עד שנת 1994.
בשנים 1983–1985 שימש שליח חינוכי של הקרן הקיימת לישראל בקנדה.
בשנים 1989–1990 דיבב את דמות המספר בסדרה המצוירת לילדים "עמיקו וחבריו".
ב-6 בנובמבר 1995 הנחה את טקס הלוויית יצחק רבין.
ב-1998 בשנת היובל למדינה הנחה את טקס הענקת פרסי ישראל.
בשנת 2003 הוכתר ליקיר התנועה לאיכות השלטון.
בשנים 2006–2007 הגיש בתוכנית "כך היה" בערוץ הראשון פינה בשם "היום לפני".
פאר פרש לגמלאות בסוף ינואר 2010, לאחר כ-48 שנות שידור.
בשנים 2010–2013 הצטרף לצוות התוכנית "טל-כרם" - הטלוויזיה הקהילתית מרכז קהילתי בית הכרם ירושלים.
חיים אישיים

פאר נפטר ב-28 בספטמבר 2017 בגיל 74, לאחר שלקה בשבץ מוחי, והובא למנוחות בבית העלמין האלטרנטיבי בגבעת ברנר.
היה נשוי ואב לארבעה, ביניהם בנו ירון פאר, מנחה בערוץ הקניות.
הערות שוליים

↑  קרן נתנזון, כאן לא תמו שידורינו, באתר ynet, 31 בינואר 2010
↑  קרן נתנזון, דניאל פאר עוזב את ערוץ 1, באתר ynet, 4 בינואר 2010
↑  מגיש הטלוויזיה דניאל פאר הלך לעולמו בגיל 74, באתר ynet, 28 בספטמבר 2017
↑  מגיש הטלוויזיה דניאל פאר הובא למנוחות בגבעת ברנר, באתר ynet, 29 בספטמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007580656005171  VIAF: 381147270492535700002   WorldCat (עם VIAF): 381147270492535700002
אימו

| --- | --- |
 מקורות סגנוניים:  הארדקור פאנק, פוסט-הארדקור, רוק אלטרנטיבי, אינדי רוק, פופ-פאנק
 מקורות תרבותיים:  אמצע שנות ה-1980 בוושינגטון די. סי. – אמצע שנות ה-1990 בניו יורק
 מוצא:  ארצות הברית 
 כלים:  זמרה, גיטרה, גיטרה באס, מערכת תופים
 פופולריות מיינסטרים:  תחילת העשור הראשון של המאה ה-21 עד היום
 נגזרות:  סקרימו
 תת-סוגות
 סקרימו
 סוגות היתוך
 אימו פופ, אימו ראפ
 סצנות אזוריות
 וושינגטון די. סי., המערב התיכון ומרכז ארצות הברית, ניו ג'רזי ולונג איילנד, נבאדה
 
במוזיקה, אימו (באנגלית: Emo) הוא תת-סגנון של ההארדקור פאנק וכמו כן אימו הוא גם הכינוי לתת התרבות שמזוהה עם תת-סגנון זה. בראשיתו, המונח "אימו" תיאר מספר וריאציות עצמאיות, שקושרו אחת לשנייה כיוון שהן בעלות מוצא משותף. עובדה זו גורמת לערפול בתיחום הז'אנר.
במקורו, המושג אימו שימש לתיאור המוזיקה של הסצנה בוושינגטון הבירה באמצע שנות ה-80 והלהקות המקושרות לסצנה זו. בשנים הבאות, המושג אימוקור, שהוא קיצור להארדקור אמוציונלי (Emotional Hardcore), שימש גם לתיאור סצנות מקומיות שצמחו מהסצנה הזו. המושג אימו בא בעצם מהעובדה שלעיתים קרובות, במהלך ההופעה, חברי להקות האימו היו מתנהגים באופן אמוציונלי וספונטני. השמות הנזכרים ביותר מהתקופה כללו את להקות Rites of Spring,‏ Embrace,‏ One Last Wish,‏ Beefeater,‏ Grey Matter,‏ Fire Party, ובתקופה מאוחרת יותר גם Moss Icon. הגל הראשון של האימו החל להיעלם לאחר התפרקות רוב הלהקות המעורבות בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
באמצע שנות ה-90, המושג אימו החל לסמל את סצנת האינדי רוק שהושפעה מלהקות כמו Fugazi, נצר לגל הראשון של האימו. להקות כמו Sunny Day Real Estate ו-Texas is the Reason הקימו סגנון אינדי ומלודי יותר של אימו ופחות כאוטי ממקורות השראתו. הסצנה שכונתה כ"אינדי אימו" שרדה עד לשנות ה-90 המאוחרות, מאחר שרוב הלהקות התפרקו או שינו את סגנונן לסגנון הקרוב יותר למיינסטרים.
כשלהקות האינדי אימו נכנסו למיינסטרים, להקות חדשות החלו לחקות את הסגנון היותר מיינסטרימי ויצרו סגנון מוזיקה המכונה בתרבות הפופולרית גם הוא אימו. ההתרחבות המתמדת של המושג הופך את סגנון האימו לסימן היכר כללי, יותר מאשר סגנון מוזיקה ספציפי.
למרות ההגדרה המוזיקלית לתת ז'אנר אימו, ישנן מספר להקות החשבות על ידי מעריצים ללהקות אימו, על אף שזה לא אחד מהסגנונות הטכניים שלהם (לרוב מדובר בלהקות מתת סוגות שונות של הרוק והמטאל). כמו כן, המונח ניתן להגדרה אישית של אדם.
היסטוריה > הגל הראשון (1985–1994)

ב-1985 בוושינגטון הבירה, איאן מק'קיי וגאי פיקיוטו, ותיקי סצנת ההארדקור בבירה, החליטו להתרחק ממה שהם ראו כאילוצים של הסגנון הבסיסי של ההארדקור ומהאלימות המחריפה בסצנה. הם לקחו את המוזיקה שלהם לכיוון אישי יותר עם הרגשה הרבה יותר אקספרימנטלית כשהתחילו עם Embrace של מק'קיי ו-Rites of Spring של פיקיוטו. סגנון המוזיקה שהתפתח על ידם הפך במהירות לסגנון בפני עצמו.
תוך זמן קצר, הצליל של האימו בבירה החל להשפיע על להקות אחרות כגון Moss Icon, Nation of Ulysses, Dag Nasty, Soulside, Shudder to Think, Fire Party, Marginai Man ו-Gray Matter, שרובן הוציאו את תקליטיהן על ידי הלייבל של מק'קיי, Dischord Records. הגל המקורי של האימו בבירה הסתיים בסוף 1994 עם נפילתה של Hoover.
מקור המושג "אימו" אינו ברור. חברי להקת Rites of Spring הזכירו בריאיון ל-Flipside Magazine ב-1985 שחלק מהמעריצים שלהם החלו להשתמש במושג כדי לתאר את המוזיקה שלהם. בתחילת שנות ה-90, היה נפוץ להתייחס לסצנת הבירה המוקדמת כ"אימוקור", אף על פי שלא ברור מתי התחיל השימוש במושג.
לאחר שסצנת הבירה התרחבה, סצנות נוספות החלו להתפתח עם צליל ועקרון דומה. בסן דייגו בתחילת שנות ה-90, Gravity Records הוציאו מספר תקליטים בסגנון האימו. להקות התקופה היו Heroin, Indian Summer, Drive Like Jehu, Angel Hair, Antioch Arrow, Universal Order of Armageddon, Swing Kids ו-Mohinder. בנוסף, בקליפורניה, Ebullition Records הוציאו תקליטים של להקות מאותו הזרם, כגון Still Life ו-Portraits of Past, בנוסף לאלה של להקות הארדקור פאנק מסורתי, בעלות רקע פוליטי וחברתי משותף.
באותו הזמן, באזור ניו יורק-ניו ג'רזי, להקות כמו Native Nod, Merel, 1.6 Band, Policy of 3, Rye Coalition, Quicksand ו-Rorschach הצטרפו לזרם. להקות רבות באזור היו מעורבות בסצנת המועדון ABC No Rio בניו יורק, שהיה בעצמו תגובה לאלימות ולסטגנציה בסצנה וכן תגובה ללהקות שניגנו ב-CBCG, מועדון ההארדקור הקטן הנוסף שהתקיים בניו יורק באותם הזמנים.
רוב הגל הזה של האימו, במיוחד בסצנת סן דייגו, החל לנוע לכיוון צורה יותר אגרסיבית וכאוטית של האימו, שכונתה "סקרימו".
עם הזמן, הסגנון היותר הארדקור באימו החל להיעלם כשרוב להקות המקור המוקדמות התפרקו. לעומת זאת, היבטי הצליל נשארו עם להקות כמו Four Hundred Years ו-Yaphet Kotto. בנוסף, להקות רבות ממשיכות לשקף את הצד של ההארדקור באימו המקורי עד היום, בכללן להקות כמו Circle Takes the Square, Hot Cross, City of Caterpillar, Funeral Diner ו-A Day in Black and White.
לאחר התפרקות Embrace ב-1986, מק'קיי הקים את הלהקה רבת-ההשפעה Fugazi, ומיד לאחר מכן הצטרף אליו פיקיוטו. בעוד Fugazi עצמה לא מקוטלגת כאימו, המוזיקה של הלהקה נזכרת כמקור השראה ללהקות הגל השני של האימו כמו Sunny Day Real Estate, Braid, וJimmy Eat World.
היסטוריה > השפעות מוקדמות של האימו

בקליפורניה, להקות כמו Jawbreaker ו-Samiam החלו לשלב השפעות מ"צליל הבירה" לתוך מסגרת יותר פופית; המוזיקה תוארה על ידי אנדי גרינוולד כ"חתונה רועשת בין המשקל העצבני של ההארדקור, כתיבת השירים הרגישה של הפופ פאנק של קליפורניה, והאומנותיות המיוסרת של האימו של הבירה". להקות אחרות שיקפו את אותו החוש של מלודיה מחוספסת, בכללן Still Life ו-Garden Variety.
בנוסף, בשנות ה-90 המוקדמות, להקות כמו Lifetime הגיבו בדרכן לכישלון סגנון הסטרייט אדג' הארדקור של ה-Youth Crew ורצו לחפש כיוון חדש. בזמן שהמוזיקה שלהן הוגדרה לפעמים כאימו, היא הוגדרה גם כהארדקור מלודי. כתגובה לכיוון היותר מטאלי שחבריהם לקחו, Lifetime החליטו בתחילה להאט ולרכך את המוזיקה שלהם ולכתוב בצורה יותר אישית. הלהקה הוסיפה לאחר מכן שילוב של מהירות, אגרסיביות, ומלודיה שהגדירה את הצליל שלהם. הצליל, המילים והסגנון של Lifetime היוו מודל עבור להקות אחרות, כגון Saves the Day, Taking Back Sunday ו-The Movielife.
באופן דומה, להקות כמו Converge, להקה רבת השפעה על המטאלקור המודרני, שאבה השראה מלהקות האימו מהחוף המזרחי של ארצות הברית.
אימו בישראל

לתרבות הפופולרית בישראל חדרו להקות אימו מחו"ל. עם זאת, הז'אנר עדיין לא זכה למייצג ישראלי בולט בתחום המוזיקה הפופולרית (למעט UselessID).
בישראל אימצו אנשים שמגדירים את עצמם כ"אימו" את הצבעים המלנכוליים, את הפוני וכמה אלמנטים מתוך הגותיקה, הפאנק וההארדקור. כמו כן, ישנן מספר להקות ישראליות שאינן מוכרות לציבור הרחב כמו "Anny" ,"This Means You", “Bare Dreams”,"Bonjour Machines" ו-"I 4 N I" אשר שרות בסגנון, מגדירות את עצמן כלהקות אימו ומופיעות בארץ.
הערות שוליים

↑  "Shine On: Jeremy Enigk's Sunny days may be over, but his music is as bright as ever", by Dave Herrera, Denver Westword, July 27 2006
↑  "Braid singer speaks on roots of emo" by Emily Zemler, The Eagle Online, June 21 2004
↑  "Jimmy Eat World Message Board - FAQ: The Band"
↑  Greenwald, Andy (2003). Nothing Feels Good, pp 20. New York: St. Martin's Griffin.
↑  Edwards, Gavin. "Weezer: Pinkerton" RollingStone.com. December 9, 2004.
↑  DeRogatis, Jim. "Emo (The Genre That Dare Not Speak Its Name)".
↑  DeRogatis, Jim. "True Confessional?". October 3, 2003.
↑  התיוגים באתר המוזיקה החברתי last.fm לאימו, באתר Last.fm (באנגלית)
↑  התיוגים באתר המוזיקה החברתי last.fm לסקרימו, באתר Last.fm (באנגלית)
↑  טוקיו הוטל ו-Silverstein‏ Silverstein | Listen and Stream Free Music, Albums, New Releases, Photos, Videos, Myspace מקטלגים את עצמם כאימו באתר ה-Myspace שלהם
↑
↑  My Chemical Romance - Gerard Way Interview @ Designer Magazine, designermagazine.tripod.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539826105171  LCCN: sh2003002247 
הלהקה Fugazi בהופעה, 2002
קונור אוברסט, סולן להקת Bright Eyes
הלהקה Cursive בהופעה, 2006
הלהקה Jimmy Eat World בהופעה, 2005
נבופלאסר

נבופלאסר (תעתיק מאכדית: Nabû-apāl-uṣṣur; כתיב מקובל: Nabopolassar‏; 658–605 לפנה"ס), מלך בבל ומייסד מלכות בבל החדשה. מלך על בבל בין השנים 626–605 לפנה"ס.
נבופלאסר היה מנהיג כשדי, שעמד בראש מרד נגד האימפריה האשורית החדשה (שליטת בבל במשך 200 שנים) לאחר מותו של מלכה הגדול האחרון אשורבניפל, והומלך על בבל בשנת 626 לפנה"ס.
המאבק על בבל

מאבקי השליטה באשור הביאו את בבל שהייתה מדינה וסלית של אשור במשך כ-200 שנים למרוד באשור. אשור נשלטה בתקופה זו על ידי המלך סין-שר-אישכון שהיה עסוק במאבק על שלטונו. נבופלאסר עמד בראש מרד של מספר מדינות וסליות. הוא הפך בשנת 626 לפנה"ס למנהיג הכשדי. בהמשך מאבקו הוא יצא למתקפה על העיר ניפור שהייתה המרכז האשורי באזור, כוח אשורי נשלח בחודש תשרי (אוקטובר) 626 לעיר וכבש אותה בחזרה, ורדף אחרי נבופלאסר עד ארך אך לא הצליח לכבוש אותה. בנוסף יצא נבופלאסר למערכה גם על בבל. בתמיכת תושבי העיר בבל הוא הצליח לכבוש אותה והביס את חיל המצב האשורי ששכן בעיר לאחר דיכוי המרד של סין-שום-לישיר. כוח צבאי אשורי שנשלח לכבוש מחדש את העיר לא הצליח במשימה.
ב־26 לחודש ורחשמן, הוא ה־23 בנובמבר (או 22 בנובמבר לאחר השקיעה) שנת 626 לפנה"ס, הוכתר נבופלאסר רשמית כמלך בבל.
בשנים 625 ו-624 המשיך הצבא האשורי במאמצים לדכא את מרידתו של נבופלאסר, מאמציהם התרכזו בעיקר באזור שמצפון בבל. בשנת 625/624 יצא הצבא האשורי לכבוש את העיר סיפר וככל הנראה כבש אותה. באוגוסט 624 ניסה הצבא האשורי לכבוש את הדרך הראשית לניפור כדי לסייע לכוח האשורי ששהה בעיר, אך נכשל. המרד ברחבי האימפריה התרחב. העיר דיר מרדה באשור בקיץ 623 ככל הנראה שגם עילם הצליחה להשתחרר מהשלטון האשורי. הכוח האשורי יצא למתקפה כוללת למיגור המרידות השונות, בתחילה זכה הכוח האשורי בהצלחה. הם הצליחו להגן על ניפור בפני התקפה של נבופלאסר והצליחו לכבוש למספר שנים את העיר ארך בדרום מסופוטמיה. בשנת 623 לפנה"ס הוביל סין-שר-אישכון צבא למלחמה כנגד העיר בבל, הוא הצליח להביס את הבבלים והכשדיים, אבל מרד חדש באשור כנראה של מפקד כוחות אשור במערב, הביא להפסקת הלחימה בבבל. סין-שר-אישכון וצבאו עלו צפונה לדכא את המרידה בבית.
נבופלאסר ניצל זמן זה לבסס את מעמדו כשליט של רוב ממלכת בבל ולהוציא מידי אשור את המאחזים האחרונים שלה בממלכת בבל. בשנת 622 לפנה"ס יצא למאבק על ארך ולבסוף בשנת 620 לפנה"ס כבש אותה סופית. בשנת 620 או 619 לפנה"ס כבש מחדש את העיר ניפור והפך לשליטה של כל ממלכת בבל. הכוחות האשוריים נשארו באזור במשך ארבע שנים בניסיונם להדיח אותו משלטון על בבל.
המאבק על נינוה

בשנת 616 לפנה"ס כרת נבופלאסר ברית עם אומחישתר (במקורות היוונים Cyaxares) מלך מדי. אומחישתר ניצל גם הוא את המרידות באשור לשחרר את המדים, הפרסים והפרתים מעול אשור. הוא איחד אותם לכוח צבאי חזק. הברית המשותפת כללה גם את הסקיתים והקימרים. כוח צבאי זה עלה לצפונה ללב הממלכה האשורית ותקפו את הכוחות האשוריים. בשנים שלאחר מכן היו הערים אשור נינוה ונמרוד תחת מצור וסבלו מהרס. המצור על נינוה החל בחודש יוני 612 לפנה"ס והסתיים באוגוסט של אותה שנה. העיר נכבשה ונהרסה.
בשנת 609 לפנה"ס כבש את חרן שהיוותה בסיס כוחות אשור עם נפול בירתם.
לאחר מיגור האשורים, נבופלאסר פנה לבסס את מלכות בבל תוך שהוא נלחם נגד האימפריה המצרית. בשנת 605 לפנה"ס, מעט לפני מותו, הביס בנו נבוכדנצר את המצרים בקרב כרכמיש, ובכך הגיעה ההגמוניה הבבלית עד אזור צפון סוריה.
הערות שוליים

↑  Oded Lipschits, The Fall and Rise of Jerusalem: Judah under Babylonian Rule, Eisenbrauns, 2005, עמ' 14
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: כנדלנו  648–627 לפנה"ס | מלך ממלכי בבל בתקופה הבבלית החדשה 626–605 לפנה"ס | הבא: נבוכדנצר השני 605–562 לפנה"ס |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007437395205171  BIBSYS: 3012522  BnF: cb16770319w (data)  GND: 1174782218  ISNI: 0000 0000 3100 2448  LCCN: n94029490  VIAF: 57149294088180520705   WorldCat (עם VIAF): 57149294088180520705
2K12 קוב

| --- | --- |

סוללת 2K12 קוב עם תוספת של טילי S-125 נייבה
 מידע בסיסי
 קוד נאט"ו:  SA-6 Gainful
 ייעוד:  טיל קרקע-אוויר
 ארץ ייצור:  ברית המועצות ברית המועצות
 יצרן:  וימפל
 פעילות מבצעית:  מלחמת יום כיפור, מלחמת שלום הגליל
 תקופת השירות:  1969–הווה (כ־56 שנים)
 פלטפורמת שיגור:  רכב שיגור 2P25
 מאפיינים כלליים
 הנעה:  מנוע רקטי דלק מוצק, מגח סילון
 משקל:  599 ק"ג
 ממדים
 אורך:  5.8 מטר
 קוטר:  335 מ"מ
 מוטת כנפיים:  1.245 מטר
 ביצועים
 מהירות:  2.8 מאך
 טווח:  24 ק"מ
 גובה טיסה:  12,000 מטר
 ראש קרב והנחיה
 ראש קרבי:  59 ק"ג
 הנחיה:  חצי אקטיבי
2K12 קוּבּ (ברוסית: Куб = קובייה; קוד דיווח נאט"ו לטילי המערכת: SA-6 Gainful – "רווחי"), היא סוללת טילי קרקע-אוויר סובייטית ניידת, נגד מטוסים הטסים בגובה נמוך עד בינוני, ומיועדת להגן על עיגול שטח שבמרכזו הסוללה ורדיוסו הוא טווח המערכת. שמה המלא באותיות לטיניות הוא "NIIP / וימפל 2K12 Kub". כל סוללה מורכבת מכלי רכב דומים, כאשר רק אחד מהם נקרא 1S91 (הנושא מערכת מכ"ם בעלת קוד דיווח נאט"ו: "Straight Flush" = "רצף צורה"), הכוללת מכ"ם גילוי ורכישת מטרות של עד 75 קילומטר ומכ"ם עקיבה. הסוללה כוללת בדרך כלל ארבעה רכבי שיגור הנושאים שלושה טילים כל אחד, וארבע משאיות הנושאות כל אחת שלושה טילים חלופיים ועגורן.
פיתוח

פיתוח המערכת החל ב-18 ביולי 1958 בעקבות דרישה של הכוחות המזוינים של ברית המועצות. הדרישות מהמערכת היו:
יכולת להתמודד עם מטרות אוויריות שטסות במהירויות של 420 עד 600 מ' לשנייה (1,512–2,160 קמ"ש)
בגבהים של 100 עד 7,000 מ'
בטווחים של עד 20 ק"מ
הסתברות להפלת מטרה על ידי טיל בודד של לפחות 0.7
תכנון המערכות היה באחריות "המכון למחקר מדעי של Tikhomirov". מספר לשכות תכנון נוספות היו מעורבות בפתוח מערכת הטילים והשלדה של כלי הרכה במערכת. רבות מלשכות העיצוב המשיכו בהמשך לשתף פעולה בפיתוח היורש של המערכת, ה־9K37 בוק.
בתכנון המערכת הושם דגש על ניידות שהייתה חלקית בלבד בטילי הקרקע אוויר הסובייטיים הנפוצים בשנות השישים SA-2 וה־SA-3 וזאת במטרה לאפשר את התקדמות סוללות הטילים יחד עם כוחות השריון והארטילריה כדי ליצור מערך לוחם שלם ומוגן יותר. הניידות הגבוהה הושגה בין היתר באמצעות שימוש בתקשורת נתונים אלחוטית בתחום HF בין רכב המכ"ם וכלי הרכב הנושאים את הטילים (המשגרים), שלא הייתה קיימת במערכות האחרות. כך התאפשרה פריסה מהירה של הסוללה ללא פרישת כבלי תקשורת בין כלי הרכב שנושא את מערכות המכ"ם לבין כלי הרכב המשגרים.
פיתוח המערכת הושלם בשנת 1967. בשונה מהנהוג במערכות טילי קרקע אוויר סובייטיות, למערכת זו לא פותחה גרסה ימית נפרדת (לעיתים נטען שמערכת הנ"מ של הצי הסובייטי, ה־M-11  היא גרסה ימית של ה־SA-6, אך אין זה נכון).
מאפיינים

המערכת מסוגלת לרכוש מטרות בטווח של עד 75 ק"מ ואז להתחיל לעקוב אחר המועמדות להשמדה. מכ"ם החיפוש הוא המבצע את ההרכשה, הוא מותקן מתחת למכ"מ העקיבה, המסוגל להנעל על מטרה במרחק של עד 28 ק"מ. המערכת מסוגלת להנחות במקביל לא יותר מ-2 טילים אל מטרה בודדת. הנחיית הטילים היא ביות חצי אקטיבי. הפיצוץ מתבצע באמצעות פגיעה ישירה במטרה או באמצעות מרעום קרבה. מבחינת יכולת היירוט של מערכת ה'קוב', מהירות המטרה המקסימלית היא כ-2 מאך בירי חזיתי ומאך 1 בזינוב. המהירות המרבית של הטיל היא כ־2.8 מאך.
הסוללה מוכנה לירי מבצעי תוך כרבע שעה מרגע התמקמותה בשטח.
התמודדות המערכת עם חיל האוויר הישראלי

בשנת 1972 הצטיידה מצרים במערכת ובשנת 1973 רכשה גם סוריה את המערכת. [דרוש מקור] לטענת מוטי הוד, SA-6 נכנס לזירה המקומית בסוף מלחמת ההתשה, במבצע שיער 265. בעוד היה מענה טוב ל־SA-2 ומענה חלקי ל־SA-3, ל-SA-6 לא היה מענה באותו זמן. ב־1971, כאשר נודע שהמערכת שולבה בצבאות מצרים וסוריה, הייתה דרישה להשיג מודיעין על המערכת. בקיץ 1972 התקיימה גיחת צילום של זוג פנטומים עם הטייסים אביאם סלע ואמנון ארד (פקטורי) שבה הושגו צילומים טובים של הטילים מכיוונים שונים.
השימוש הידוע ביותר במערכת היה במלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973. במלחמה זו היו ברשות מצרים 15 סוללות וברשות סוריה 10 סוללות.
המערכת השתלבה במערך נ"מ מגוון וצפוף מאוד (הכולל טק"א ותותחי נ"מ) של הצבא המצרי מצידה המערבי של התעלה ומעל אזור התלים הסוריים ואגן דמשק. יחד עם שאר אמצעי הנ"מ התקבל מערך הגנה אווירית בעל מעטפת ירוט רחבה (אשר כונתה גם באזור התעלה "מסך האש"). במהלך המלחמה ובעיקר בראשיתה הופלו עשרות מטוסים ישראליים על ידי טילי ה־SA-6.
הצלחת המערכת ביירוט מטוסים ישראליים נבעה מכמה סיבות:
היותה יעילה יותר כנגד מטרות נמוכות בעלות יכולת תמרון גבוהה.
ניידותה שאיפשרה שיגורים מאתרים חדשים שהפתיעו את חיל האוויר והקשו על קבלת מודיעין עדכני על סכנות נ"מ.
שידוריה לא היו מוכרים דיים ולכן לא ניתנה התרעה אודות נעילה של המכ"ם אחר המטוס על ידי קולטי אזהרות המכ"ם של מטוסי חיל האוויר.
ההתמודדות הקשה מול המערכת, הביאה להגבלה ניכרת בחופש הפעולה של חיל האוויר, שלא אפיינה אותו בעבר, בעיקר במשימות של סיוע לכוחות הקרקע שהיו למשימות דחופות במלחמה זו. הניסיון היחיד לתקוף את המערכת בוצע במבצע דוגמן 5 שבו הופלו שישה מטוסי פנטום מבלי שהושמדה אפילו סוללת טילי SA-6 אחת, שכן כולן דילגו מערבה. יש לציין כי מטוסי חיל האוויר הישראלי הופלו במלחמה בעיקר באמצעות תותחי נ"מ. נכון שהיו אלו הטילים (וביניהן ה־SA-6) שאילצו את המטוסים להנמיך טוס לכיוון סוללות התותחים, אך הם עצמם פגעו פחות במטוסים.
בעקבות האבדות הכבדות במלחמת יום הכפורים כונתה המערכת "שלוש אצבעות המוות" (Three Fingers of Death), בתור התייחסות לשלישיית ה־SA-6 על רכבי השיגור.
לימים טבע עזר ויצמן את האמרה: "הטיל כופף את כנף המטוס" כשהכוונה הייתה בעיקר לטיל ה־SA-6.
התמודדות המערכת עם חיל האוויר הישראלי > המאמץ למציאת פתרון טכנולוגי כנגד המערכת

צוות של רפא"ל שכלל את אדם ליבנה (לנדסברג), משה זכאי ויעקב זיו החל לחקור את אופן פעולת הטיל. ביום ה־8 באוקטובר, יומה השלישי של המלחמה, נמצא ברמת הגולן ראש חץ שרוף של הטיל. מאמץ משמעותי הושקע בנתוח הרכיבים האלקטרוניים המפוייחים של ראש החץ ונתגלה פרט חשוב ביותר בקשר לנעילת המערכת על מטוס. למגלים ניתן בעקבות כך פרס ביטחון ישראל. בהמשך המלחמה תודרכו יחידות שריון וחי"ר ישראליות לנסות ולהשתלט על המערכת (שתוארה לחיילים כבעלת "טילים קטנים") ולהביאה לישראל במהלך המלחמה עצמה. אך עד לסוף המלחמה לא הצליחו כוחות הקרקע להשתלט על מערכת כזו.
פריצת דרך מסוימת ארעה ב־24 באוקטובר, יומה האחרון של המלחמה, כאשר נמצא בסמוך לחווה הסינית ראש ביות שלם ותקין. מידע זה סייע מיידית להגנה על מטוסי חה"א מהמערכת. באביב 1974 כבר סיפקה רפא"ל מערכת בשם "קורמורן" לשיבוש ה'קוב' באמצעות לוחמה אלקטרונית. בנוסף פותחו רכיבים אלקטרוניים שהפכו פודים אמריקאים ישנים לפודי לוחמה אלקטרונית, שהיו חסרי תועלת לחוסמי מערכת ה־SA-6.
במהלך שנת 1975 הצטייד חיל האוויר באמצעי נגד אפקטיבי יותר שכונה "טיל תדמית" ששוגר ממטוס מחוץ לטווח הקוב והתביית על שידורי המכ"ם של סוללת היעד. במקביל הותקנו במטוסים מערכות התרעה מוקדמת שמתריעות בפני הטייס על הכנה לשיגור טיל (שידור הרכשה) ועל נעילת מכ"ם העקיבה.
בהתמודדות הבאה של חיל האוויר מול המערכת במלחמת שלום הגליל הושמדו סוללות SA-6 סוריות רבות ביעילות ללא כל אבדות לחיל האוויר הישראלי במבצע ערצב 19. לאחר מערכה זו נטבעה האמירה : "המטוסים כופפו את הטילים" כשגם הפעם הכוונה היא בעיקר לטיל ה-SA-6.
פריסה

מערכת ה־"SA-6" חולקת רכיבים משותפים רבים עם מערכת ה־"SA-4". המערכות תוכננו כדי להשלים זו את זו, ה־"SA-4" יעילה לטווח ארוך ולגובה רב, ואילו מערכת ה־"SA-6" יעילה לטווח בינוני ולגובה נמוך עד בינוני. מערכות הנ"מ "SA-7" ו-"SA-8" משלימות עוד יותר את התמונה משום יעילותן לטווח קצר ולגובה נמוך.
המערכת מסוגלת לאתר מטרות ולעקוב אחריהן בעזרת המכ"ם "1S91 "Straight Flush מטווח של 75 ק"מ, ולשגר לעברן טילים החל מטווח של 28 ק"מ. משתמשים גם במערכת זיהוי עמית-טורף בעזרת אותו מכ"ם. המערכת יכולה להנחות בין טיל אחד לשני טילים כנגד מטרה אחת בכל רגע. הטיל משוגר תחילה בכוון ובהגבהה המתאימים למטרה ובהמשך בעזרת מערכת ביות חצי פעיל, כאשר המעקב מתבצע על ידי יחידת מכ"ם ה-"Straight Flush" העליונה. פיצוץ הטיל נגרם על ידי תנגשות במטוס או על ידי הפעלת מרעום קרבה. בדגמים החדישים של המערכת, על רכב השיגור מותקנת מערכת מעקב אופטית שמאפשרת לבצע ירוט בלי שימוש במכ"ם (לצורכי הסוואת המערכת, או כנגד אזורים שיש בהם פעילות רבה של משבשי מכ"ם (ECM)), ובמקרה זה גובה הירוט היעיל מוגבל ל-14 ק"מ. שיטת המעקב האופטית מאפשרת ירוט בגבהים נמוכים יותר מאלה שמכ"ם המערכת מספק. מבחינת יכולת טפול המערכת, מהירות המטרה המקסימלית בעקיבה אחר מטוס מתקרב היא 2 מאך, ומאך אחד בירוט מטוס מתרחק.
טילי המערכת והגרסאות השונות

לטילים הגדולים למדי של המערכת מדגם 3M9 יש טווח מינימלי של 3 ק"מ וטווח מקסימלי של 24 ק"מ. גובה הפעולה של הטיל נע בין 50 ל-12,000 מטר. מסת הטיל 599 ק"ג וראש הנפץ שוקל 56 ק"ג. מהירות הטיל המרבית היא בקירוב 2.8 מאך. כוח ההנעה מסופק על ידי מנוע רקטי הפועל על דלק מוצק, ולאחר שהדלק נשרף, תא השרפה שלו הופך למנוע מגח סילון ייחודי לזמנו, הממקם את הטיל הזה הרבה מעבר לטילים אחרים בני זמנו מבחינת כוח ההנעה. בנוסף, הנעת מגח הסילון מקשה על טייסים לראות את הטיל המתקרב בגלל העדר עשן הפליטה שיכול להסגיר אותו.
בשנת 1977, נוצרה גרסה חדשה בשם "3M9M1 ", שכנויה בנאט"ו הוא SA-6B, הכוללת שלושה טילים המוצבים בתושבות משלהם (כמו במערכת "SA-11 "Gadfly, התחליף היעיל יותר למערכת ה־SA-6) ומכ"ם משולב להנחיית טילים שכנוי נאט"ו עבורו הוא “Fire Dome". הטיל המכונה בנאט"ו SA-11 Gadfly הוא חלק ממערכת ה־9K37 בוק שהיא פיתוח מוקדם של מערכת ה־"SA-6".
שדרוג מוקדם אך משמעותי היה החלפת הטילים מסוג 2K12 לטילים מגרסת 2K12E. המערכת הזאת נקראה "ריבוע" ברוסית.
מערכת הנ"מ ההודית "Akash" מבוססת בעיקר על הטילים של מערכת ה-"SA-6", אבל בעלת מערך משולב חדש של מכ"מים, רכבי שיגור אחרים ושיפורים נוספים.