stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יגאל ארנון
ביוגרפיה

ארנון נולד בתל אביב לשמאי לבית ויינברג, שעלה מרוסיה בגיל צעיר, ולאסתר ממשפחת לידר (בת הרב עזריאל זליג לידר בן הרב מרדכי (מוטק'ע) לידר מראשי חסידות סלונים וכולל רייסין) - נצר למשפחת רבנים, שהכתה שורשים בארץ כבר במאה ה-19. בהיותו ילד עברה משפחתו להתגורר בירושלים. ארנון למד בבית הספר סוקולוב ובגימנסיה העברית ברחביה.
בשנת 1947 התנדב כנוטר במשטרת היישובים, ופיקד על הקרב במשק ילדים מוצא. במלחמת העצמאות הצטרף לחטיבת עציוני, לגדוד "בית חורון", והשתתף בקרב הקסטל ובניסיון הפריצה לעיר העתיקה בירושלים – "מבצע קדם". באחד הקרבות הליליים, בסמוך לחומת העיר העתיקה, נפצע באופן קשה ברגליו מירי הלגיון הירדני. שאר חיילי הכח הצליחו לסגת ואילו ארנון נותר לבדו בשטח במשך כמה שעות, עד שחולץ תחת אש על ידי מפקדו, נתנאל לורך. על-אף הפציעה שב לצה"ל ושירת בשירות קבע כמפקד מחנה שנלר בדרגת סרן.
בשנת 1953 נשא לאישה את שרינה לבית חסידוף, ובשנת 1955 הוסמך כעורך דין, לאחר שסיים את לימודיו במחזור הראשון של הפקולטה למשפטים שנפתחה באוניברסיטה העברית. הוא התמחה ועבד מספר שנים כשכיר במשרד עורכי הדין שפאר, תוסיה-כהן, ובשנת 1958 הקים בירושלים את משרד עורכי הדין הנושא את שמו, עם שותפו ג'ון נתן - עולה מניו זילנד שהביא עמו לקוחות זרים. כעבור כחמש שנים התפרקה השותפות, וארנון המשיך לנהל את המשרד בעזרת עורכי דין צעירים שכירים, שכעבור מספר שנים החל לצרף אותם אליו כשותפים. בין השנים 1972–1979 כיהן כיו"ר הוועד המחוזי של לשכת עורכי הדין בירושלים. קיבל תואר שני במשפטים, ושימש מרצה באוניברסיטה העברית בין השנים 1977–1979. כיהן בתפקיד יו"ר חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים, ונשיא אגודת שוחרי האוניברסיטה העברית.
עמד בראש משרד עורכי הדין יגאל ארנון ושות', הפועל בירושלים ובתל אביב. המשרד התחיל לפעול בשנת 1958 ברחוב שלומציון המלכה בירושלים, ועם השנים גדל והתרחב גם לתל אביב, עד שב-1980 עבר ארנון לעבוד שם בעקבות גירושיו הראשונים, והעביר לשם את מרכז הכובד של המשרד. המשרד נמנה כיום עם חמשת המשרדים המובילים בארץ – על פי דירוג (PLC Which lawyer) המשרד המתנהל במקביל במשרדים בנחלת שבעה בירושלים ובמגדלי עזריאלי בתל אביב, כולל (ב-2014) 141 עורכי דין, מהם 52 שותפים. במשרד עוד כ-130 עובדים. המשרד מייצג חברות מסחריות גדולות בישראל ובחו"ל, חברות בנייה, בנקים, יזמים, ועסקים גדולים בארץ ובעולם.
ארנון היה איש עתיר נכסים והחזיק מניות של כמה מהחברות המובילות במשק. הונו נאמד בכ-50 מיליון דולר. ב-1968 יצג את המשקיעים שרכשו את חברת הביטוח הממשלתית "יובל" ובתמורה קיבל מניות בחברה, בהמשך רכש מניות נוספות והגיעה להחזקה של 25%. ב-1978 נרכשה "יובל" על ידי "קונצרן כלל" וארנון המשיך להחזיק במניות גם לאחר שהפכה ל"כלל ביטוח".
בראשית שנת 2010 נפצע ארנון בגבו, בתאונה בחצר ביתו, ובעקבות ניתוח שעבר הידרדר מצבו. לאחר שהיה מאושפז תקופה ממושכת במרכז הרפואי שיבא, חזר לביתו עם צוות סיעודי ובני משפחה, כשהוא מונשם ואינו מתקשר עם סביבתו. נפטר בביתו שבתל אביב ב-27 באפריל 2014. נקבר בבית הקברות בכפר שמריהו.
במשפט ובכלכלה

ארנון ייצג בעלי דין במשפטים אשר זכו לעניין ציבורי, ובהם: את אברי אלעד אשר כונה "האדם השלישי" בשנות ה-50, את אהוד אולמרט בשנות ה-80 במשפט שבו זוכה מפרשת החשבוניות המזויפות, את ארנסט יפת שהועמד לדין עקב מעורבותו במשבר מניות הבנקים בשנות ה-90 וכן ייצג את אריה דרעי במשפטו. בשנת 2002 ייצג את יעקב נמרודי, מבעלי "מעריב", בפרשה שכונתה 'נמרודי גימל' - בה היו מעורבים נמרודי האב וידידו הסופר אריה קרישק.
ארנון היה שותף כבעל מניות בכמה חברות גדולות, הוא שימש יו"ר חברת "כנפיים" (בה היה שותף) וכן חבר במועצת המנהלים של אל על, ויו"ר חברת פ.י.ב.י. אחזקות שהיא בעלת הבנק הבינלאומי הראשון. כיהן במשך 13 שנים כיו"ר הבנק. כמו כן כיהן בשנות ה-70 כיועץ משפטי ועסקי בכיר של קונצרן כלל.
ארנון היה מעורב בכמה עניינים אישיים שסוקרו בהרחבה באמצעי התקשורת:
הפגישה הלילית: בפרשה זו מ-1988 נטען נגדו כי פעל להטריד עד, והוא דרש מהיועץ המשפטי לממשלה להעמידו לדין כדי שיוכל להוכיח את חפותו. בבית המשפט המחוזי הורשע בהטרדת עד, אך בית המשפט העליון זיכה אותו כליל מהאשמה.
פרשת גד זאבי: בפרשה זו משנות ה-90, נטען כי גד זאבי רכש את השליטה בחברת בזק כ"איש קש" עבור המיליונר מיכאל צ'רנוי. המימון לרכישה הגיע מהבנק הבינלאומי הראשון, בתקופה שארנון כיהן כיו"ר מועצת המנהלים שלו. נטען נגדו כי ידע על העסקה ועל-אף זאת אישר אותה.
מניות סלקום. פרשה זו מ-2007 עניינה בתביעה שהגיש ארנון נגד שלמה פיוטרקובסקי אשר החזיק מניות בשיעור 2% מההון המונפק בחברת סלקום, ובה טען כי מחצית המניות האמורות (1%) בשווי של 23 מיליון דולר – מוחזקת על ידי פיוטרקובסקי בנאמנות עבורו, ולמעשה שייכת לו. בית המשפט המחוזי קיבל את תביעתו של ארנון. בהמלצת בית המשפט העליון חזר בו פיוטרקובסקי מהערעור שהגיש על פסק הדין, וההחלטה הפכה חלוטה, לאחר שבית המשפט המחוזי דחה לאחר מכן טענות של פיוטרקובסקי כי ארנון זקוק להסכמתה של משפחת ספרא להעברת המניות, וכי ההעברה גם מותנית בתשלומים מסוימים מצדו, והורה על העברה מיידית של המניות לארנון.
החל מ-2006 עמד ארנון בראש "שכר מצווה" - פרויקט ההתנדבות של לשכת עורכי הדין לטובת מעוטי יכולת הנזקקים לשירותים משפטיים.
חיים אישיים

היה נשוי לשרינה לבית חסידוף, ולסאקי אלחלל משתיהן התגרש. לארנון שתי בנות משרינה אשתו, אחת מהן היא כרמל אילן.
הערות שוליים

↑  מבצע "נחשון", בתוך כתב העת מערכות, 21.04.1949, ע' 27
↑  נורית רוט, דירוג ה-PLC: משרדי עורכי הדין המובילים בארץ הם ש. הורביץ, הרצוג פוקס נאמן, יגאל ארנון וגרוס, באתר TheMarker‏, 24 באוקטובר 2007
↑  אלה לוי-וינריב , ‏עו"ד יגאל ארנון: "לא נפגעתי מהמשבר. אז היו לי 100 מיליון ועכשיו 30 מיליון. גם אם אפסיד יותר זה לא אסון. אם יהיו לי 4 מיליון, לא יספיק לי?", באתר גלובס, 7 באפריל 2020
↑  כלל ו"הסנה" מתעניינות ברכישת חברת "יובל", דבר, 22 ביוני 1978
↑  שני - מנכ"ל "יובל", דבר, 27 בנובמבר 1978
↑  עו"ד יגאל ארנון מכר מניות כלל ביטוח ב-4.5 מ' ש', באתר גלובס, 4 ביוני 1997
↑  דנה גילרמן, "הנה אבא של כרמל אילן", באתר כלכליסט, 3 במאי 2010
↑  ברוך קרא, דרעי לקצב: איני מעוניין בחנינה, רק במשפט חוזר, באתר הארץ, 1 במאי 2001
↑  צבי הראל, היום יינתן גזר הדין במשפטם של יעקב נמרודי והסופר אריה קרישק, באתר הארץ, 12 באוקטובר 2002
↑  יגאל ארנון: "כל הנדל"ן של כלל הגיע בזמני", באתר הארץ, 28 בנובמבר 2005
↑  נועם שרביט, ‏ואז רם כספי צילצל, באתר גלובס, 1 בנובמבר 2005
↑  יורם גביזון, יגאל ארנון - לא רק בנקאי, גם פרקליט, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2001
ארנון בן-יאיר, פיוטרקובסקי: "יגאל ארנון ידע על שינוי מורשי החתימה ואין לי מה להוסיף על זה", באתר הארץ, 26 באפריל 2006
↑  ליטל דוברוביצקי, קרב המיליונים: יגאל ארנון נגד שלמה פיוטרקובסקי, באתר ynet, 9 במרץ 2006
↑  הפ (ת"א) 548/06 יגאל ארנון נגד שלמה פיוטרקובסקי, ניתן ב-1 במרץ 2009
↑  אילן מוסנאים, סאקי ארנון מכרה לתמר בורוביץ 150 אלף מניות של כנפיים תמורת כ-10.3 מיליון שקל, באתר הארץ, 19 בינואר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300760005171  ISNI: 0000 0000 6866 2482  VIAF: 97495032   WorldCat (עם VIAF): 97495032
חצצית

אין תמונה חופשית
חצצית הוא שמו של אמצעי לפיזור הפגנות ומערכת נשק אל-הרג העושה שימוש ביידוי אבני חצץ לצורך פיזור הפגנות אלימות ומהומות.
פיתוח החצצית

החצצית פותחה בידי רפא"ל עבור צה"ל במהלך האינתיפאדה הראשונה, מתוך כוונה שתשמש אמצעי לפיזור הפגנות שאיננו קטלני. הרעיון של שימוש באבני חצץ נבע מהסיכון המועט בהשלכת אבן קטנה, שגודלה בערך כגודל זית, לעבר המפגינים כמו-גם מהעלות הנמוכה של החצץ וזמינותו הרבה לעומת אמצעים אחרים לפיזור הפגנה.
בתחילה פותחה מערכת "חצצית" שנישאה על-גבי רכב ולאחר מכן פותחה גם מערכת דומה שנישאה על ידי מסוק.
מבנה החצצית

עקרון פעולתה של מערכת ה"חצצית" מושתת על מכונה חקלאית לפיזור דשנים בשדות חקלאיים.
מערכת ה"חצצית" הותקנה על-גבי קומנדקר שנשא מכל ובתוכו חצץ. החצץ "הוזרם" למכל אחר שבו סבב במהירות ציר שממנו בלטו מספר זרועות קצרות, שבקצהן מעין שקע. אבני החצץ שנשפכו למכל זה נאספו לתוך שקעים
אלו ובגלל תנופת הסיבוב של הזרועות הושלכו החוצה, דרך פתח רחב שנקבע לרוחב המכל, לעבר האזור שמול קדמת הקומנדקר. בגלל פשטות המנגנון התקבל פיזור בלתי מדויק, גם אם אחיד למדי, של מטר אבני חצץ שניתך למרחק של בערך 50–100 מטר לפני הקומנדקר.
מערכת סגריר-אבא - לאחר פיתוח מערכת החצצית הרכובה, פותחה גם מערכת לפיזור חצץ ממסוק לאותה המטרה. המערכת המוסקת פעלה באופן שונה מאחר שלא היה בה צורך בזרועות מסתובבות כדי להשליך את החצץ לעבר המתפרעים. במערכת המוסקת החצץ פוזר דרך צינור, באמצעות כח הכובד בלבד, ממכלים שהותקנו על המסוק.
שימוש בחצצית

בעדותו בפני ועדת אור תיאר ניצב אליק רון את החצצית:
"במהלך האינתיפאדה הראשונה פותחה מכונה שניתן להפעיל אותה מעל נ"נ, נגמ"ש או ג'יפ, שמאכילים אותה בחצץ והיא יורה את החצץ. הטווח אינו גדול, הפגיעה היא כואבת, אינני מכיר מקרים קטלניים. אני יודע על הפעלה במקומות רבים בזמן האינתיפאדה. הכלי היה בידי צה"ל. בהמשך הייתה ורסיה נוספת מוטסת, שבה על מגלשיים של מסוקי האנפה, הורכבו ארגזי תחמושת שמולאו בחצץ, ובמשיכת ידית על ידי המכונאי המוטס הם פיזרו את החצץ על ראשו של ההמון המתפרע. גם במקרים האלה אינני יודע על קטלניות. [...] הכלי הזה נרקב ברבות השנים מאז האינתיפאדה ולא נעשו בו שימושים; הוצגו בפנינו לאחר האירועים פיתוחים, בין השאר של חצצית קטנה יותר, יעילה יותר."
תוך זמן קצר התברר חוסר האפקטיביות של השימוש בחצצית. טווח זריקת אבני החצץ לא עלה על 100 מטר, והפגיעה בהמון מתפרע לא הייתה משמעותית.
ראו גם

אמצעים לפיזור הפגנות
כדורי גומי
האינתיפאדה הראשונה
אירועי אוקטובר 2000
הערות שוליים

↑  עמוד מתוך בטאון חיל האוויר, באתר "פרש".
↑  מקורות, עדות אליק רון בפני ועדת החקירה (3.9.2001), באתר News1 מחלקה ראשונה, 4 בספטמבר 2001
| ישראל אמצעי לחימה מתוצרת רפאל מערכות לחימה מתקדמות |
| --- | --- | --- |
| טילים ורקטות | אנקור (אנקור כחול • אנקור כסוף • אנקור שחור) • ברק • גיל • גיל 2 • דרבי • לוז • מטאדור • סיימון • ספייק • פופאי • פיתון • שפריר • משגר השביט • תמוז • ‏CARPET • ‏Sea Breaker •  רוקס |  |
| עמדות שליטה מרחוק בנשק | טייפון • מאג רפא"ל • קטלנית • רואה-יורה |  |
| מערכות הגנה אווירית | ברק • כיפת ברזל • כיפת מגן • מגן אור • קלע דוד ("שרביט קסמים") • קלע חד • SPYDER • ‏כיפת רחפן |  |
| לויינים | אביר • ונוס |  |
| רכבי שטח, כלי שיט וכלי טיס | גולן • זאב • חצצית • סקיילייט • פרוטקטור • רקון • מעוז |  |
| שונות | אזוב • מאמין • מאמין קל • "מעיל רוח"/TROPHY • ספייס • לייטנינג‏ • Sky Shield‏ • THOR – מערכת סילוק פצצות |  |
טלפון ציבורי

.
אסימון ששימש להפעלת טלפונים ציבוריים בישראל
טלפונים ציבוריים בסגנון מנדטורי בפתח תקווה
טלפון ציבורי ישן עם לחצנים. נכנס לשימוש בראשית שנות השמונים של המאה ה-20.
טלפון ציבורי הוא מכשיר טלפון המוצב במקום ציבורי כשירות הניתן לציבור על ידי חברות הטלפונים. בדרך כלל השיחה מתאפשרת לאחר תשלום באמצעות מטבעות, אסימונים, כרטיסי חיוג או כרטיס אשראי.
מכשירי טלפון אלה ממוקמים במקומות ציבוריים עיקריים כגון שדות תעופה, תחנות רכבת או בכיכרות, אולם חשיבותם פוחתת והולכת בשל השימוש בטלפונים סלולריים.
היסטוריה

הטלפון הציבורי המופעל במטבעות הומצא על ידי ויליאם גריי ונרשם כפטנט בשנת 1891.
המעבר מטלפונים בהם משלמים במטבעות לטלפוני אשראי, או כרטיסי חיוג, החל בעיקר בשל הגנבות הרבות של המטבעות והאסימונים, והפגיעה במכשיר הנלוית להן.
לאחר המצאת האינטרנט החלו להופיע במקומות ציבוריים טלפונים המאפשרים גלישה באינטרנט לאחר תשלום בגין הגלישה באמצעות כרטיס אשראי.
טלפונים ציבוריים בישראל

טלפונים ציבוריים נמצאים בישראל בכל יישוב, בהתאם לכמות התושבים. ניתן להשתמש בהם לשיחות פנים ארציות ובינלאומיות.
מכשירי הטלפון הציבורי בישראל מופעלים באמצעות כרטיס מגנטי שנקרא טלכרט, שניתנים לרכישה בסניפי רשות הדואר, ברשתות שיווק ובקיוסקים. ניתן להפעילם גם באמצעות כרטיסי חיוג קבועים של מנויים כגון בזקכרט, שניתנים לרכישה בחנויות בזקסטור. בעסקים שונים ובמסעדות קיימים לעיתים טלפונים ציבוריים שמופעלים באמצעות מטבעות, אך עלותם גבוהה מזו שבכרטיסי החיוג.
למתקן הטלפון הציבורי מוצמד לעיתים ספר טלפונים, אך בשל השחתת הספרים וכן הגידול הרב בכמות מנויי הטלפון בארץ, שיצר ספרי טלפונים עבי כרס שאין להם מספיק מקום בתא הטלפון, קיימים כיום פחות טלפונים ציבוריים המחזיקים ספר טלפונים.
טלפונים ציבוריים בישראל > התפתחות הטלפונים הציבוריים בישראל

ב-1921 הותקנו במוסדות שונים בישראל מכשירי הטלפון הראשונים, אך רק לאחר הקמת המדינה הותקנו טלפונים ציבוריים מוסדרים ביישובים הגדולים בארץ, עם הקמת משרד התחבורה, הדואר, הטלגרף והרדיו. טלפונים אלו היו מכשירי CCB מתוצרת בריטניה, והם הופעלו באמצעות מטבעות. ב-1953 הוחלט על מעבר לשימוש באסימונים, בעקבות שחיקת ערך המטבעות בשל האינפלציה והשינויים בסוגי המטבעות. בתקופה זו גם החל השימוש בטלפונים ציבוריים מתוצרת הארץ, שיועדו לשיחות מקומיות בלבד, במקביל למכשירי ה-CCB שהמשיכו לשמש לשיחות מקומיות ובינלאומיות כאחד.
בשנת 1966 הותקנו טלפונים ציבוריים שנקראו גם טצ"ג (ר"ת של טלפון ציבורי גוֹבֶה). הטלפונים, מתוצרת התעשייה הצבאית, אפשרו חיוג בין-עירוני ישיר, ללא סיוע טלפונאי מרכזיית הטלפונים, כפי שהיה עד אז. לשם כך שונו גם האסימונים ששימשו לטלפון זה, והתאפשרה הכנסתם של מספר אסימונים בו זמנית למכשיר. טלפונים אלו היו מבוססים על פיתוח שנעשה בראשית שנות ה-60 ביוזמתם של שניים מעובדי הדואר. אב טיפוס של המכשיר הותקן במסגרת ניסוי בשלושה סניפי דואר עוד שנת 1962. בתקופת מלחמת יום הכיפורים גבר השימוש בטלפונים הציבוריים ועלה מחירם של האסימונים, ורק ב-1981 החל ייצור אסימונים זולים מקומי בישראל, בפיקוח משרד התקשורת.
ב-1984 הוקמה חברת בזק, ובחנה מספר הצעות להפעלת טלפונים ציבוריים מופעלי כרטיס בטכנולוגיות שונות. ב-1990 החלה החלפת רוב מכשירי הטלפון הציבורי בארץ במתקנים מבוססי כרטיס הולוגרמי (אופטי) של החברה השווייצרית LANDIS & GYR, באמצעות חברת תעש הישראלית. כרטיסים אלו כונו טלכרט, והקלו על השימוש בטלפון הציבורי, בשל משקלם הקל יחסית לאסימונים, נוחות השימוש, ומניעת זיופי אסימונים ופריצות לקופות המכשירים.
בעקבות השינוי והעלייה בביקוש לשימוש בטלפונים הציבוריים, עלה מספר המכשירים ברחבי הארץ מ-14,000 בשנת 1990 לשיא של כ-27,000 בשנת 1996. מאז חלה ירידה בשימוש במכשירים, עם כניסת הטלפונים הסלולריים לשוק התקשורת בישראל, ולפיכך ירדה גם כמות מתקני הטלפונים הציבוריים. כיום נותרו ברחבי ישראל כ-9,500 מכשירים. מספר רשויות מקומיות בישראל החלו במהלך לביטול מלא של תאי הטלפון הציבוריים.
ב-2004 ביקשה חברת בזק להקטין את כמות הטלפונים הציבוריים הפזורים בארץ, בשל ההפחתה בשימוש בהם ועלות אחזקתם, אך ועדת הכלכלה של הכנסת דחתה את הבקשה, על מנת למנוע פגיעה ביישובי הפריפריה ובמוסדות החינוך. מאז נערכו דיונים נוספים ומשרד התקשורת אישר לבזק להפחית את מספר הטלפונים הציבוריים, ועם זאת דרש ממנה להותיר טלפונים ציבוריים במקומות בעלי חשיבות ציבורית כמו בתי ספר ובתי חולים.
בשנות העשרים של המאה ה-21 משמשים הטלפונים הציבוריים בישראל בעיקר קבוצות אוכלוסייה שלרוב לא משתמשות בטלפונים סלולריים, בעיקר מהקהילה החרדית (עבורה אף הושקו "כרטיסי חיוג כשרים", שמאפשרים חיוג מטלפון ציבורי תוך חסימת תכנים לא הולמים, כפי שאושר על ידי "ועדת הרבנים לענייני תקשורת"); כמו כן, משתמשים בטלפון הציבורי אנשים ששוהים במוסדות סגורים שונים שלא מאפשרים החזקת מכשירים סלולריים, בעיקר בבתי סוהר. אך גם בישיבות חרדיות בהן אסור על הלומדים בהם להחזיק טלפון סלולרי.
בשנת 2020, עיריית ירושלים בראשותו של משה ליאון יצאה בהצהרה כי היא מסירה את כל הטלפונים הציבוריים בעיר.
ב-2021 אישרו משרד התקשורת וועדת הכלכלה לחברת בזק להסיר, החל מ-2022, חלק גדול מהטלפונים הציבורים וקבעו כי לא יוצבו טלפונים ציבוריים חדשים במרחב הציבורי, וזאת מפני שברובם היקף השימוש מועט, או לא קיים כלל. כאשר למנכ"ל המשרד תהיה הסמכות להורות על הסרה או תפעול בעת שיידרש.
ראו גם

טלפון נייד
תא טלפון אדום
אסימון
הערות שוליים

↑  יפעת גדות, השיחה הבינלאומית הראשונה [1881], באתר News1 מחלקה ראשונה, 1 ביולי 2008
↑  משה לפינר, אסימוני הטלפון של ישראל, באתר קולקט
↑  כך ההגדרה בתקנות התקשורת (בזק ושידורים)
↑  מתוך אתר חברת בזק
↑  מתוך נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה באתר מכון ירושלים לחקר ישראל
↑  עיריית ירושלים תסיר את 360 הטלפונים הציבוריים שנותרו בעיר, באתר ynet, 3 באוגוסט 2020
↑   שגיא כהן, נפל האסימון: עיריית תל אביב תסיר את כל תאי הטלפון הציבורי, באתר הארץ, 16 במאי 2019
↑  ועדת הכלכלה לא אישרה לבזק לבטל טלפונים ציבוריים, באתר ynet, 28 בדצמבר 2004
↑  מתוך כתבה בעיתון TheMarker
↑  מתגעגע הביתה? תתכשר, 24 במאי 2009, אתר "בחדרי חרדים"
↑  שלומי הלר, סוף עידן: ירושלים נפרדת מכל הטלפונים הציבוריים בעיר, באתר כל העיר, ‏3 באוגוסט 2020
↑   רפאלה גויכמן, הם מנותקים: בזק תפסיק להציב טלפונים ציבוריים בישראל, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2021
| טלפוניה |
| --- | --- | --- |
| מכשירים | מכשיר טלפון  • טלפון סלולרי • טלפון חכם • טלפון חירום מובנה ברכב • טלפון ציבורי • טלפון רייס |  |
| אמצעי תשלום | אסימון • כרטיס חיוג |  |
| מספרי טלפון | מספר טלפון • קידומת טלפון • קידומת טלפון בין-לאומית • קידומת טלפון בישראל • ניידות מספרים • ספר טלפונים |  |
| טלפוניה | PSTN • ISDN • ADSL • SS7 • מרכזייה |  |
| סלולר | תקשורת סלולרית • טלפון סלולרי • נדידה |  |
| תקן טכנולוגיית תקשורת סלולר | קדם דור 0G • דור ראשון 1G • דור שני 2G • דור שלישי 3G • דור רביעי 4G • דור חמישי 5G |  |
| טלפון מבוסס אינטרנט | טלפוניית IP‏ • SIP‏ • H.323‏ • ‏VoIP • ‏Vocoder |  |
טלפון ציבורי בגבעת נשר אוקטובר 2020 המופעל באמצעות טלכרט
זהר עמר

| --- | --- |

פרופ' זהר עמר בעת הרצאה בישיבת הר-ברכה על הארגמן והתכלת, אור לד' באדר א' תשע"ד
 לידה:  1 בינואר 1960 (בן 65) ישראל 
 ענף מדעי:  צמחיית ארץ ישראל, החי של ארץ ישראל במורשת ישראל.
 מקום מגורים:  ישראל
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 zoharamar.org.il
 תרומות עיקריות
 זיהוי צמחים ובעלי חיים במקורות, חיי היום-יום בעת העתיקה, מחקר הצבענים והנייר הקדום, קטורת ובשמים, תולדות הרפואה ותיעוד מסורות כשרות של בעלי חיים
 
זֹהר עמר הלוי (נולד ב-1 בינואר 1960) הוא פרופסור מן המניין במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, אשר תחומי התמחותו הם: תולדות הטבע בעת העתיקה, זיהוי הצומח והחי של ארץ ישראל בהתאם לתיאורים במקורות ישראל; תרבות חומרית, ריאליה וחיי יום-יום בתקופת ימי הביניים כפי שבאה לידי ביטוי בחקלאות ובמסחר; תולדות הרפואה ואתנופרמקולוגיה. המחקר משלב דיסציפלינות שונות, מתחום ענפי מדעי הטבע, היסטוריה וארכאולוגיה עם בלשנות ותחומי מחקר מעולם היהדות.
מחקרים בולטים שערך בשנים האחרונות היו: תעודות הגניזה הקהירית כמקור להכרת הרפואה המעשית במזרח התיכון בימי הביניים, מחקר צבענים שבטקסטילים עתיקים ונייר עתיק, כנימת האלון כמקור לצבע ("תולעת השני"), צבע התכלת והארגמן, צמח האפרסמון, סממני המרפא והבושם המסורתיים בארץ ישראל, תרבות חומרית של יהודי תימן ותיעוד מסורות כשרות בעלי החיים.
תולדות חייו

עמר נולד ב-1960, ולמד בישיבת בני עקיבא בנתניה ובישיבת מרכז הרב בירושלים. שירת בצה"ל בהנדסה קרבית (רס"ן במילואים). לאחר השירות הצבאי עסק בהדרכות טיולים ובחברה להגנת הטבע במסגרת חוגי סיור. שימש במשך חמש שנים כמנהל הגן הבוטני האקולוגי, אבו כביר, קמפוס אוניברסיטת תל אביב הישנה.
סיים את לימודיו האקדמאיים לתואר ראשון, שני ושלישי, באוניברסיטת בר-אילן, שבה הוא מכהן כיום כפרופסור מן המניין. הוא כיהן כראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטה בשנים תשס"ד–תשס"ה, ותשס"ט. עמר זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית בשנת תשע"ו.
עמר הוא חבר בוועדת השמות הממשלתית.
נושא עבודת המסטר שלו היה: "סוגיות ביישוב, בחקלאות ובנוף הצומח של ארץ-ישראל בתקופת ימי הביניים". נושא עבודת הדוקטורט: "גידולי ארץ-ישראל בימי-הביניים: תיאור ותמורות". שתי העבודות בהנחיית פרופ' יהודה פליקס ופרופ' יוסף דרורי.
עמר הוא חבר במערכת כתב העת המעין.
שיטת המחקר

עמר עוסק בשנים האחרונות בסוגיות שונות שבתחום שבין תורה ומדע, מתוך הצגת בחינה מחודשת למקורות, ומתן פרשנות וזווית מבט השונה לעיתים מהמקובל. המטרה היא לרתום את כלי המחקר המודרניים ולהציג את תרומתם למחקר מדעי היהדות, אם כי לא מתוך רצון מאולץ לגשר ביניהם.
במחקריו הוא משתדל לנצל כמעט כל פיסת מידע אפשרית, תוך שימוש נרחב במכמניה של הספרות העברית והספרות הערבית ובמקורות העתיקים והקלאסיים, כולל ספרות יוון העתיקה, לטינית וסורית. הדגש ההוא במיוחד למקורות היהודים והמוסלמים שנכתבו בערבית בימי-הביניים, כאשר הוא מציג את תרומתם להבנת הפריחה התרבותית והחומרית שהייתה בארצות האסלאם. מחקרים רבים הוקדשו להבנת הריאליה המשוקעת בחיבורי רס"ג והרמב"ם.
תחום מחקר נוסף קשור לזיהוי הצמחים ובע"ח הנזכרים במקרא ובספרות חז"ל. בעבודותיו מציע זהר עמר להעריך מחדש את הזיהויים הקיימים באופן ביקורתי ולסווגם על פי רמות הסתברות (ודאיות, מסופקות). שיטתו מעניקה ל"מסורת הזיהוי" את המשקל הסגולי הגבוה ביותר מכלל המדדים הקיימים במחקר. הוא גם פרסם הצעה חדשה לבחינת זיהוי החיות הטהורות בתורה (עם גיא בר-עוז ורם בוכניק) לאור הממצא הארכאוזואולוגי שנמצא בארץ ישראל וסביבותיה. הוא יסד עם ד"ר יעל אלקיים את המחקר הגימו-ארכאולוגי: זיהוי אבני חן ומינרלים שנחשפו בממצא הארכאולוגי.
חלק ניכר מעבודתו מוקדש למחקר הצומח והחקלאות הנזכרים בספרות המקרא, המשנה והתלמוד, מחקר המשלב גם גידול ושחזור מעשי של הפקת המוצרים שנעשו בהם. בין השאר במחקרים המשחזרים את הפקת אריגי "פתילת המדבר", פענוח כתובת "שמן רחץ" הנזכרת בחרסי שומרון, הצעת שיחזור של "לחם הפנים", גילויה של "תולעת השני" (כרמיל האלון) הארץ-ישראלית והפקת הצבע ממנה, התכלת והארגמן, זיהוי צבענים בטקסטילים עתיקים, זיהוי היסטורי ומעבדתי של חומרי הגלם אשר מהם ייצרו את הנייר בימי הביניים לאור אנליזות של תעודות מהגניזה הקהירית וכן מחקר על זנים קדומים של הגפן בישראל. בשנים האחרונות פרסם סדרה של מחקרים בנושא הפקת בשמים וקטורת לאור המקורות ההיסטוריים ומחקר שדה ממרכיבי החורש הים תיכוני ובהם הלוטם, אלת המסטיק, לבנה רפואי ואלה אטלנטית (האחרונים בשיתוף אלרון זבטני).
כשרות בעלי חיים

זהר עמר עוסק בפרויקט שמתעד את מסורת כשרותם של בעלי חיים טהורים בקרב קהילות ישראל. התוצאה הייתה פרסום שני ספרים: "הארבה במסורת ישראל" ו"מסורת העוף", וכן עשרות מאמרים בנושאי הכשרות שזכו להכרה מצד גורמי כשרות ופוסקי הלכה. במהלך מחקריו הצליח לתעד מסורות עתיקות מפי מאות אינפורמנטים קשישים. אחד מפירות המחקר הוא הענקת היתר רשמי מהרבנות הראשית לגידול בקר הג'אמוס בארץ לבשר. המחקר ההיסטורי והתורני נערך בשיתוף עם ד"ר ארי זיבוטפסקי, ועל ידו הובהר כי תחום מדעי יהדות עשוי להיות מחקר יישומי שתורם לכלכלת הארץ. ממארגני "סעודת המסורת" אירוע לשימור מסורת בעלי חיים טהורים.
במחקר אחר שבו היה שותף זהר עמר הוכח שתהליך גיבון חלב ביונקים הוא מדד אמין להבחנה בין בעלי חיים טהורים לטמאים. בין בעלי החיים הטהורים שנבדקו ומהם התקבל גבן: יעל, אייל אדום וג'ירפה.
תרבות חומרית וריאליה של המקדש

תחום יוצא דופן הוא מחקר התרבות החומרית הקשורה לפעילות הפולחנית בימי בית שני. המחקר עסק בין היתר בהערכת המערכת הכלכלית של המקדש והיערכותה של ירושלים כעיר קודש לקליטת מאות אלפי עולי רגל. מחקרים אחרים עסקו בשחזור החושן: הצבענים וזיהוי האבנים המשובצות ומקורן, שיטות אפייה של לחמי הקודש, עצי המערכה ושחזור שריפת פרה אדומה.
תולדות הרפואה בעולם הקדום

חקר תולדות הרפואה של העולם הקדום הפך בשנים האחרונות לאחד מהתחומים החשובים הנחקרים במחקר ההיסטורי. במסגרת זו הקים עמר בשיתוף עם פרופ' אפרים לב, (כיום באוניברסיטת חיפה) את "המדור לתולדות הרפואה בארץ-ישראל", ממוקדי המחקר האקדמיים החשובים ביותר בארץ; הפועלים בתחום זה. המחקר המתמקד בתיעוד המסורת הרפואית הקדומה ועד ימינו, ובמיוחד בתחום חומרי המרפא (Materia Medica), סממני הקטורת והבושם, והוא כלל סקר אתנופרמקולוגי מקיף שנערך בשווקים שמתמחים במכירת סממני מרפא מסורתיים בארץ, בעבר הירדן, ובמרוקו. לאחרונה הושלם מחקר מקיף על סממני מרפא ורפואה מסורתית של יוצאי אתיופיה בישראל (בשיתוף עם דקלה דנינו). מחקר בולט נוסף עסק ברפואה המעשית בימי הביניים במזרח התיכון על פי המירשמים הרפואיים שנמצאו בגניזה הקהירית. ועל תרומת הערבים להפצת חומרי מרפא חדשים.
זהר עמר הוציא לאור עם כמה עמיתים למחקר כמה כתבי יד רפואיים עתיקים, כמו חיבורו של הרופא הירושלמי אלתמימי (מאה עשירית), האנציקלופדיה 'צרי הגוף' לר' נתן בן יואל פלקירה (מאה שלוש עשרה), רפואה מעשית לר' חיים ויטאל (מאה שש-עשרה),'פרי מגדים' לר' דוד די סילוה הרופא מירושלים (מאה שמונה עשרה) וספר הרפואות של אסף הרופא.
חיים אישיים

עמר נשוי לתמר לבית בן זמרה ולהם שישה ילדים.
בימי מלחמת חרבות ברזל אחד מבניו, שהוא קצין במגלן, נפצע ביום המתקפה, ואחר כך חזר לשירות קרבי ברצועה. ב-18 בדצמבר 2023 בתו, מבשרת, נפצעה בפיגוע ירי בנסיעה בכביש 465, ליד היישוב עטרת.
גיסיו הם: הרב דוד דודקביץ', הרב גדי בן זמרה – רב אולפנת מעלה לבונה ור"מ בישיבת חומש, המפיק צ'יקו בן זמרה, ואלדד בן זמרה – מנכ"ל החברה לפיתוח בנימין.