stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת תיגראי
משבר הומניטרי ופגיעה בזכויות אדם > רעב המוני ומניעת סיוע הומניטרי

לפי הודעה של האו"ם מיולי 2021, 400,000 אזרחים בתיגראי נמצאים במצב של רעב המוני ו-1.8 מיליון אזרחים נוספים נמצאים על הסף של רעב המוני. דו"ח מיוני 2021 העריך שיותר מ-3 מיליון אזרחים נמצאים בשלב 3 של מדד ה-IPC ("משבר"), יותר משני מיליון נמצאים בשלב 4 ("מצב חירום") ו-353,000 נמצאים בשלב 5 ("קטסטרופה").
בתיגראי, 85% מהאוכלוסייה מועסקים לצורך פרנסתם בחקלאות שתלויה בגשמים. עונת הגשמים המרכזית (meher) היא בין יוני לספטמבר ועונת הגשמים המשנית (belg), שקיימת רק בדרום תיגראי, היא בין פברואר למאי. המלחמה פרצה בעונת האסיף שאחרי עונת הגשמים המרכזית, והיא גרמה לאובדן של תוצרת חקלאית בחלק מהאזור. מאגרי המזון של האזרחים הידלדלו בהמשך בקצב מהיר מהרגיל. הלחימה הובילה גם לפגיעה בזריעה בעונות הגשמים המרכזית והמשנית של 2021. כ-15% מהמקנה בתיגראי נבזז או נשחט. כתוצאה מכך, ארגון המזון והחקלאות של האו"ם צפה שהתוצרת החקלאית ב-2021 תהיה רק כ-60% מהתוצרת ב-2020, שהייתה גם כך נמוכה מהרגיל. גורם נוסף לירידה בתוצרת החקלאית הוא נחיל הארבה בקרן אפריקה, ובזמן המלחמה נעצרו הניסיונות לשלוט בארבה. ירידה בתוצרת גם באזור אמהרה יכולה להיות הרסנית, שכן אזור זה אחראי ל-30% מתוצרת הדגנים הלאומית. בנוסף לפגיעה בחקלאות, הכלכלה הלאומית של אתיופיה חוותה משבר קשה כתוצאה מהמלחמה, מגפת הקורונה, קשיים מקרו-כלכליים שהחלו עוד לפני המלחמה ועלייה בהוצאות הביטחוניות.
ארגוני סיוע הדגישו שלאור העקירה רחבת ההיקף בתיגראי והמצב הקשה של החקלאות באזור, ישנו צורך דחוף בהענקת סיוע הומניטרי לאוכלוסייה. עם זאת, ארגוני הסיוע התקשו להגיע לרבים מהנזקקים באזור. בעקבות חסימת הדרכים באמהרה שמגיעות לתיגראי, הדרך היחידה שנותרה היא דרך אזור עפר, וגם דרך זו הייתה חסומה לעיתים קרובות, כתוצאה מהלחימה עצמה ובירוקרטיה. לפי הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי, הממשל האתיופי הפדרלי הטיל למעשה מצור על תיגראי, שמונע גם תקשורת, שירותי בנקאות ושירותים חיוניים אחרים. ראש ארגון הבריאות העולמי, תאודרוס אדהנום גברה-יסוס, אמר בנובמבר 2021 שממשלת אתיופיה מטילה "מצור סיסטמטי" על תיגראי, שמונע את הגעתם של משלוחי תרופות ומזון. גם ה-TPLF הואשם בחבלה בפעולות הסיוע. בדצמבר 2021 עצרה תוכנית המזון העולמית את הסיוע לאחר שלוחמים תיגראים בזזו מחסני מזון בעיר קומבולצ'ה.
ראש משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים, מארק לוקוק, האשים ביוני 2021 את צבא אריתריאה בשימוש בהרעבה מכוונת כנשק מלחמה, פעולה שמסווגת כפשע מלחמה באמנת רומא. בתקשורת ובדו"ח של קרן השלום העולמית (אנ'), האשמה זו הופנתה גם כלפי ממשלת אתיופיה.
לפי הערכת האו"ם, על מנת להקל על הרעב בתיגראי, יש צורך בכניסה לאזור של מאה משאיות עם מזון בכל יום. אולם, בחודשיים עד 12 בספטמבר, נכנסו רק 466 משאיות ורק 38 מתוכן חזרו לאתיופיה לאחר כניסתן. הצדדים האשימו זה את זה במצב, כאשר לטענת ה-TPLF הבעיה נובעת ממחסור בדלק בתיגראי הנצורה וממחסור בנהגים - רובם תיגראים - שמוכנים לסכן את חייהם במסע; לטענת הממשל הפדרלי, 420 משאיות של האו"ם הוסבו על ידי ה-TPLF למטרות צבאיות.
השפעת העימות על מדינות שכנות

אנליסטים חששו שהמלחמה יכולה להביא לאי-יציבות באזור קרן אפריקה בכללותו, ומלבד אריתריאה, שהייתה שחקן פעיל בסכסוך מתחילתו, ישנו חשש שהסכסוך יתפשט גם לסודאן. נכון לדצמבר 2021, קרוב ל-50,000 פליטים אתיופים, רובם תיגראים, עברו את הגבול מאתיופיה לסודאן. בנוסף, היו דיווחים על מעורבות סומלית במלחמה.
השפעת העימות על מדינות שכנות > סכסוך עם סודאן

אתיופיה וסודאן מסוכסכות לגבי השליטה במחוז אל-פשקה (אנ') - אזור פורה שלפי הסכם משנת 1902 שייך לסודאן, ממזרח לנהר עטברה ומדרום לנהר תכזה. בשנת 2008, אתיופיה וסודאן הגיעו להסכמה לפיה אתיופיה תכיר בריבונות של סודאן על המחוז בתנאי שסודאן תאפשר לחקלאים אתיופים, רובם אמהרים, לחיות ולעבוד באזור ללא הפרעה. ההסכם נחתם באופן לא רשמי בין ה-TPLF, המפלגה הדומיננטית באותו הזמן באתיופיה, לבין ממשלת סודאן. לאחר שאבי נבחר לשלטון, חלק מהאזרחים האמהרים ביקרו את ההסכם, שנחתם מבלי לשתפם בפרטים.
בתחילת שלטון אביי יחסי אתיופיה-סודאן היו מצוינים. ולמעשה לאחר נפילת שלטון נשיא סודאן עומר אל-באשיר, אביי אחמד היה השושבין הראשי שהביא להסכם חלוקת כח ושלטון משותף של הממשל האזרחי הסודאני ברשות חמדוכ והצבא הסודני בראשות אל בורהאן.
אם כי יותר מאוחר אל בורהאן עשה הפיכה והישתלט על השלטון ומאז למעשה אין יציבות ווסדאן נמצאת תחת הפגנות שבועיות עיקשות להחזרת הממשל האזרחי.
אתיופיה וסודאן מעורבות גם בסכסוך לגבי השימוש במי הנילוס בהקשר של סכר הרנסאנס האתיופי הגדול.
ב-3 בנובמבר 2020, ימים לפני פרוץ המלחמה בתיגראי, ביקש אבי אחמד מממשלת סודאן להבטיח את הגבול עם סודאן. עם פרוץ הסכסוך בתיגראי, סודאן השתלטה על האזור והחלה לגרש חקלאים אתיופים, למרות ההסכמות הקודמות. הגנרל איברהים ג'אבר, חבר מועצת הריבונות הסודאנית, אמר ש"עד תחילת המלחמה, המצב היה למעשה כיבוש אמהרי של אל-פשקה... כשהם [האתיופים] היו עסוקים במלחמה בנובמבר, יכולנו לקחת את האזור עם פחות אבדות". ב-2 בדצמבר 2020 החלה סודאן לשלוח כוחות צבא לאזור, ולהשתלט על שטחים בהם לא הייתה נוכחות צבאית סודאנית במשך 25 שנה. הצבא הסודאני העמיק את שליטתו באזור בשבועות שלאחר מכן. ב-15 בדצמבר דיווחה ממשלת סודאן שארבעה חיילים, שהיו בסיור באזור הגבול, נהרגו על ידי מיליציות וכוחות אתיופיים ו-20 חיילים נפצעו. צבא סודאן הגיב לתקרית בהסטת כוחות צבא נוספים לאזור. אתיופיה הגיבה בשליחת כוחות צבא משלה, ודווח על עימותים במספר מוקדים באזור. בסוף דצמבר טען משרד החוץ הסודאני שהצבא "החזיר" לסודאן את השליטה בכלל האזור. הכוחות הסודאנים הואשמו בגירוש החקלאים האמהרים מהאזור ובהשתלטות על עמדות ביטחון אתיופיות, שהיו חשופות לאחר הסטת כוחות אתיופים מהאזור למלחמה בתיגראי. משרד המידע הסודאני טען שכוחות צבא סודאנים השתלטו על 11 יישובים אמהרים באזור.
לאחר ההשתלטות הראשונית של צבא סודאן על אזור אל-פשקה, התקיימו עימותים נוספים בין צבא סודאן לבין מיליציות אמהריות וכוחות של הממשלה הפדרלית האתיופית. האו"ם דיווח בתחילת ינואר ששני הצדדים מרחיבים את הנוכחות הצבאית באזור הגבול, וב-12 בינואר אתיופיה איימה שסבלנותה עשויה לפקוע. ב-14 בפברואר טענה ממשלת סודאן שכוחות של צבא אתיופיה פלשו לאזור שבריבונותה. משרד החוץ האתיופי פרסם בתגובה פוסט בפייסבוק שקרא לממשלת סודאן להפסיק לפגוע באזרחים אתיופים. אתיופיה דרשה מסודאן להסיג את כוחותיה מהגבול, כתנאי לכל משא ומתן בין המדינות. הצבא הסודאני נקט בצעדים כדי להפוך את השתלטותו על האזור לבלתי הפיכה, בין השאר על ידי בניית בסיס צבאי גדול, כבישים וגשרים באזור, תוך השתלטות על עמדות ביטחון אתיופיות.
בספטמבר, סודאן הכריזה שהיא "הדפה" ניסיון אתיופי לפלוש לטריטוריה שלה. ב-28 בנובמבר 2021 טען צבא סודאן שלפחות 20 חיילים סודאנים נהרגו במארב של כוחות אתיופיים.
השפעת העימות על מדינות שכנות > דרום סודאן

אנליסטים הביעו חשש שהמלחמה באתיופיה תביא לעיכוב ביישום הסכמי השלום שהביאו לסיומה של מלחמת האזרחים בדרום סודאן. לאתיופיה היה תפקיד חשוב בגישור בין הצדדים במלחמה. בנוסף, אתיופיה היא המדינה היחידה שתרמה חיילים לכוח שמירת השלום של האומות המאוחדות באביי (Abyei), אזור במחלוקת בגבול סודאן–דרום סודאן. אנליסטים חוששים שהחמרה במצב בתוך אתיופיה תביא להסגת הכוח, פעולה שעשויה להביא להתחדשות הסכסוך באזור.
השפעת העימות על מדינות שכנות > סומליה

בנובמבר 2020 אתיופיה לקחה את נשקם של מאות חיילים תיגראים שהשתתפו בכוח השלום של האיחוד האפריקאי בסומליה (AMISOM). לפי סוכנות הידיעות בלומברג, אתיופיה הסיגה אלפי נוספים שהשתתפו בכוח כדי לאפשר את הצבתם בתיגראי. לפי דו"ח של EEPA הניסיון לקחת את נשקם של החיילים התיגראים בסומליה הוביל לקרב שבו נהרגו 21 חיילים תיגראים ו-20 חיילים אתיופים ממוצא אתני אחר. הכוחות האתיופים בסומליה נחשבים לכוחות היעילים ביותר במלחמה בארגון א-שבאב ואנליסטים העריכו שנסיגה אתיופית תביא להידרדרות ביטחונית במדינה. מאז תחילת הלחימה ישנן שמועות, שהוכחשו על ידי ממשלות אתיופיה וסומליה, שחיילים סומלים נשלחו להתאמן באריתריאה לצורך שילובם במלחמה נגד הכוחות התיגראים.
ז'אן-לואי כהן

| --- | --- |

כהן בשנת 2009
 לידה:  20 ביולי 1949 פריז, צרפת
 פטירה:  7 באוגוסט 2023 (בגיל 74) בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, ארדש, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  האסכולה המיוחדת לאדריכלות  בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה
 עיסוק:  אדריכל  היסטוריון אדריכלות
 מעסיק:  אוניברסיטת ניו יורק, בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה, אוניברסיטת פריז VIII, קולז' דה פראנס, ENSA Paris-Val de Seine, המכון הצרפתי לאורבניזם, אוניברסיטת מארן לה ואלה 
 פרסים והוקרה:  קצין מסדר האמנויות והספרות
 
ז'אן לואי כהן (בגרמנית: Jean-Louis Cohen) (20 ביולי 1949 – 7 באוגוסט 2023) היה אדריכל והיסטוריון אדריכלות צרפתי שהתמחה באדריכלות מודרנית ובתכנון ערים. מאז 1994 הוא היה פרופסור להיסטוריה של האדריכלות במכון לאמנויות יפות של אוניברסיטת ניו יורק.
ביוגרפיה

ז'אן לואי כהן נולד ב-20 ביולי 1949 בפריז, והוכשר כאדריכל באסכולה המיוחדת לאדריכלות וביחידה פדגוגית מס' 6 בפריז. הוא סיים את לימודיו ב-1973, ולאחר מכן קיבל את הדוקטורט שלו באדריכלות בשנת 1979. הוא קיבל את הפוסט-דוקטורט בתולדות האמנות מבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה ב-1985. לאחר שניהל את תוכנית המחקר האדריכלי במשרד השיכון הצרפתי, בין השנים 1983 ל-1996 הוא היה פרופסור מחקר בבית הספר לאדריכלות פריז-וילמין, ובין 1996 ל-2004 הוא היה פרופסור להיסטוריה של תכנון ערים במכון הצרפתי ד'אורבניזם, אוניברסיטת פריז. בשנת 1994 הוא מונה לתואר פרופסור לתולדות האדריכלות במכון לאמנויות היפות של אוניברסיטת ניו יורק, והוא הרצה רבות באוניברסיטאות בצפון אמריקה.
בשנת 1998 מונה לפתח את מוזיאון "עיר הארכיטקטורה והמורשת" בפריז, שנפתחה ב-2007. הוא היה מנהל הפרויקט עד לשנת 2003. במהלך הקריירה שלו אצר תערוכות רבות וחשובות, כולל "ההכוונה האבודה" במוזיאון לאמנות מודרנית (2007), "סצנות של העולם שיבוא", "אדריכלות במדים" ו-"בניית עולם חדש: אמריקניזם באדריכלות רוסית" במרכז הקנדי לאדריכלות (1995, 2011 ו-2019); "פריז-מוסקבה" (1979) והצגת המאה "הרפתקת לה קורבוזיה" (1987), במרכז ז'ורז' פומפידו; "לה קורבוזיה, סודות היצירה" במוזיאון פושקין במוסקבה (2012); "התנגשויות – אדריכלות, גרמניה, צרפת" במוזיאון לאמנות מודרנית ועכשווית של סטרסבורג ובמוזיאון לאדריכלות גרמני, פרנקפורט (2013) ו"לה קורבוזיה: האטלס של הנופים המודרניים" במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ב-2013. ב-2013 מונה גם לנציב הביתן הצרפתי לתערוכת האדריכלות הבינלאומית ה-14 (הביאנלה של ונציה, 2014).
לכהן הוענק תואר אביר מסדר האמנויות והספרות. בשנת 2001. הוא זכה במדליית 2003 לניתוח אדריכלי מטעם האקדמיה לאדריכלות ובפרס התאוריה לאדריכלות של פרס אריך שלינג בשנת 2010. שניים מספריו זכו בפרס הגדול לספרות מטעם האקדמיה לאדריכלות: Scènes de la vie future: l'architecture européenne et la tentation de l'Amérique 1893-1960 (1996) ו-Architecture en uniforme: projeter et construire pour la seconde guerre mondiale (2012). בשנת 2012 הוענק לו מענק אישי מקרן גרהם להוצאת ספרו הקרוב על מודרניזם אדריכלי צרפתי בהוצאת Reaktion Books. בשנת 2013 היה עמית של קרן ג'ון ס. גוגנהיים.
בשנת 2013 מונה לפרופסור לאדריכלות ולצורה עירונית במכון המחקר קולז' דה פראנס בפריז, תפקיד בו כיהן במשך שלוש שנים. בשנת 2021 הוא מונה לפרופסור אורח להיסטוריה של אדריכלות, פנלופה, באוניברסיטת סידני, אוסטרליה.
תערוכות נבחרות

Paris-Moscou, Centre Georges Pompidou, Paris, 31 May to 5 November 1979
L'aventure Le Corbusier, 1887-1965, Centre Georges Pompidou, Paris, 8 October 1987 to 3 January 1988
Scenes of the World to Come: European Architecture and the American Challenge, 1893–1960, Canadian Centre for Architecture, Montreal, 14 June 1995 to 14 September 1995
The Lost Vanguard: Soviet Modernist Architecture, 1922–32 Photographs by Richard Pare, Museum of Modern Art, New York, 18 July to 29 October 2007
Architecture in Uniform: Designing and Building for the Second World War, Canadian Centre for Architecture, Montreal, 13 April 2011 to 18 September 2011
Le Corbusier: Secrets of Creativity: Between Painting and Architecture, Pushkin State Museum of Fine Arts, Moscow, 25 September 2012 to 18 November 2012
Interférences/Interferenzen: Architecture Allemagne-France, 1800-2000, Musée d’art moderne et contemporain de Strasbourg, 30 March to 21 July 2013 and Deutsches Architekturmuseum, Frankfurt, 3 October 2013 to 12 January 2014
Le Corbusier: An Atlas of Modern Landscapes, Museum of Modern Art, New York, 15 June to 23 September 2013
Building a New New World: Amerikanizm in Russian Architecture, Canadian Centre for Architecture, Montreal, 12 November 2019 to 26 July 2020
פרסומים נבחרים

Le Corbusier and the Mystique of the USSR, Theories and Projects for Moscow, 1928-1936. Princeton: Princeton University Press, 1992.
Des fortifs au périf, Paris: les seuils de la ville. Paris: Picard, 1992 (with André Lortie).
Scenes of the World to Come: European Architecture and the American Challenge, 1893-1960. Montreal: Canadian Centre for Architecture; Paris: Flammarion, 1995.
L'architecture d'André Lurçat (1894-1970); l'autocritique d'un moderne. Liege: Pierre Mardaga, 1995.
Les Années 30, l'architecture et les arts de l'espace entre industrie et nostalgie. Paris: Éditions du Patrimoine, 1997 (ed.).
Encyclopédie Perret. Paris: Éditions du Patrimoine/Institut français d'architecture, 2002 (ed., with Joseph Abram and Guy Lambert).
Casablanca, Colonial Myths and Architectural Ventures. New York: The Monacelli Press, 2002 (with Monique Eleb).
Alger, paysage urbain et architectures 1800-2000. Paris: Éditions de l'Imprimeur, 2003 (ed., with Nabila Oulebsir and Youcef Kanoun).
Le Corbusier, la planète comme chantier. Paris: Textuel, 2005.
Above Paris, the Aerial Survey of Roger Henrard. New York: Princeton Architectural Press, 2006.
Liquid Stone, New Architecture in Concrete. New York: Princeton Architectural Press, 2006 (ed., with G. Martin Moeller, Jr.).
Mies van der Rohe. Paris: Hazan; Basel, Berlin, Boston: Birkhäuser, 2007.
"Radical Relics: Architecture and the Politics of Modernization in Soviet Russia." In Richard Pare: The Lost Vanguard: Russian Modernist Architecture 1922-1932. New York: The Monacelli Press, 2007.
New York. Paris: Mazenod, 2008.
Architecture in Uniform: Designing and Building for the Second World War. Montreal: Canadian Centre for Architecture; Paris: Hazan, 2011.
The Future of Architecture. Since 1889. London: Phaidon, 2012.
Le Corbusier’s secret Laboratory, From Painting to Architecture, edited by Jean-Louis Cohen with Staffan Ahrenberg, Hatje Cantz, 2013
Le Corbusier: an Atlas of Modern Landscapes. New York: Museum of Modern Art, 2013.
Interférences/Interferenzen: Architecture Allemagne-France, 1800-2000. Strasbourg: Musées de la Ville de Strasbourg, 2013 (ed., with Hartmut Frank).
L'Architecture au XXe siècle en France, modernité et continuité. Paris: Hazan, 2014.
France: Modern Architectures in History. London: Reaktion Books, 2015.
Architecture, modernité, modernisation. Paris: Fayard, 2017.
Building a New New World: Amerikanizm in Russian Architecture. New Haven: Yale University Press, 2020.
Articles published in Cahiers d’Art : Architecture and the Museum: a troubled relationship, (Cahiers d’Art, Ellsworth Kelly, 2012. p. 82-87), The Jacques Lipchitz studio of Le Corbusier, (Cahiers d’Art, Rosemarie Trockel 2013, p. 154-165), Frank Gehry in Malibu, the Ron Davis studio and residence, (Cahiers d’Art, Gabriel Orozco, 2018, p. 148-158), Miró with José Luis Sert: a Mediterranean style of hospitality (Cahiers d’Art, Miró, 2018, p. 108-114)
Franck Gehry, Catalogue raisonné of the Drawings, volume 1, by Jean-Louis Cohen, Cahiers d’Art, 2020
Franck Gehry, The Masterpieces, by Jean-Louis Cohen, coedition Cahiers d’Art Flammarion, 2021
עיטורים

קצין מסדר האמנויות והספרות (2015)
הערות שוליים

↑  MOMA. Jean-Louis Cohen (אורכב 04.03.2016 בארכיון Wayback Machine). Retrieved 26 October 2013.
↑  Regnier, Isabelle (10 באוגוסט 2023). "L'historien de l'architecture Jean-Louis Cohen, l'un des grands passeurs de son temps, est mort". Le Monde.fr (בצרפתית). נבדק ב-13 באוגוסט 2023. Jean-Louis Cohen est mort, lundi 7 août, à 74 ans, dans sa maison en Ardèche. ... Né à Paris le 20 juillet 1949, Jean-Louis Cohen a passé beaucoup de temps, étant enfant, dans les pays du bloc socialiste, avec son père ... {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Kennicott, Philip (12 ביולי 2013). "Le Corbusier at MoMA: A Love/Hate Relationship". The Washington Post. נבדק ב-29 במאי 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Pavillon français 14e exposition internationale d'architecture La Biennale di Venezia". Ministère de la Culture (France) (בצרפתית). נבדק ב-29 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  The Schelling Architecture Foundation. Schelling Architecture Prize: Recipients 2010. Retrieved 27 October 2013.
↑  - COHEN Jean-Louis, web.archive.org, ‏2013-10-29
↑  Cohen, www.adk.de (בגרמנית)
↑  Leach, Andrew (2022). "'Inaugurating the Penelope Visiting Professorship in Architectural History'". Fabrications: The Journal of the Society of Architectural Historians, Australia and New Zealand. 32 (3): 515–518. doi:10.1080/10331867.2022.2160414. נבדק ב-8 באוגוסט 2023. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Ouroussoff, Nicolai (1 ביוני 2011). "Wartime Architects: Creating Amid Chaos". The New York Times. נבדק ב-29 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  C., Brumfield (1993). "<sc>Jean-Louis Cohen</sc>. <italic>Le Corbusier and the Mystique of the USSR: Theories and Projects for Moscow 1928–1936</italic>. Translated by Kenneth Hylton. Princeton: Princeton University Press. 1992. Pp. Xvi, 254. $49.50". The American Historical Review. 98 (2). doi:10.1086/ahr/98.2.535.
↑  Canadian Centre for Architecture (CCA), Amerikanizm, www.cca.qc.ca (באנגלית)
↑  "Nomination dans l'ordre des Arts et des Lettres juillet 2015". Ministère de la Culture (France). 4 בספטמבר 2015. נבדק ב-29 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259969705171  PLWABN: 9810552645605606  BIBSYS: 90541937  BnF: cb118971920 (data)  CANTIC: a11417225  CiNii: DA05530828  GND: 12482787X  ICCU: UFIV148694  ISNI: 0000 0001 2130 9099  LCCN: n78084067  LNB: 000187926  NDL: 01074830  NKC: jn19990001437  NLK: KAC201112921  NSK: 000464920  NTA: 068415346  SUDOC: 026793253  ULAN: 500092693  VIAF: 46759096   WorldCat (עם VIAF): 46759096
אפיק ניסים

| --- | --- |

אפיק ניסים במדי הפועל אילת
 לידה:  31 בינואר 1981 (בן 44) רחובות שבישראל
 עמדה:  קלע
 גובה:  1.83 מטרים
 קבוצות כשחקן
 1998–2002  2002–2003   2003–2005   2005–2006   2006   2006–2008   2008–2010   2010–2011  2011–2012   2012   2012– 2018  2018–2020   2020–2022:  מכבי ראשון לציון  הפועל חיפה רמת השרון  שטרסבורג IG   לוקטומטיב רוסטוב   בי.סי. קייב   שטרסבורג IG   פרימה ורולי   נימבורק   יניסיי קרסנויארסק   קרקה נובו מסטו   הפועל אילת   אליצור יבנה  מכבי עירוני רחובות
 הישגים כשחקן
 מדליית ארד באליפות אירופה לקדטים (1997)    מדליית כסף באליפות אירופה לנבחרות צעירות (2000)    מקום שביעי באליפות העולם לנבחרות צעירות (2001)    אליפות הליגה הצרפתית (2005)    מקום שלישי ביורוקאפ (2006)    זוכה גביע איטליה (2009, 2010)    זוכה גביע צ'כיה (2011)    אליפות הליגה הצ'כית (2011)    אליפות הליגה הסלובנית (2012)    MVP גמר הליגה הסלובנית (2012)    אולסטאר ליגת העל (2013, 2014, 2016, 2017)
אפיק ניסים (נולד ב-31 בינואר 1981 ברחובות שבישראל) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקלע. גובהו 1.83 מטר. כיום משמש כמייסד ומנכ"ל של  עמותת מסירה מנצחת (ע"ר)
קריירה

כאשר היה בן 7 הצטרף ניסים למחלקת הנוער של מכבי ראשון לציון. עם הקבוצה זכה בעונת 1996/7 בגביע המדינה לנוער ובעונת 1997/8 באליפות המדינה לנוער. בתיכון למד בגימנסיה הריאלית ושיחק בנבחרת בית הספר אשר בעונת 1998/9 הפסידה בגמר אליפות בתי הספר. במקביל, נמנה ניסים בסגל נבחרת העתודה שזכתה במקום השני באליפות אירופה בשנת 2000, ובזכות כך נחשב לאחד מהשחקנים המבטיחים של הכדורסל הישראלי. לאחר שראשון לציון ירדה לליגת המשנה ב-2002, עבר ניסים להפועל חיפה רמת השרון.
ב-2004 עבר ניסים לשטרסבורג הצרפתית. כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, זכה ניסים עם הקבוצה באליפות הליגה הצרפתית לעונת 2004/05 לאחר ניצחון בפיינל-פור על נאנסי, בה שיחק מאיר טפירו. בכך, עזר לה להעפיל ליורוליג. בזכות פועלו בקבוצה נבחר ניסים על ידי אתר האינטרנט "יורובאסקט" כאחד מחמשת הכדורסלנים החדשים והמצטיינים של העונה. למרות ההצלחה בצרפת, ויתר ניסים על השתתפות ביורוליג, הטורניר המוביל באירופה, והצטרף ללוקטומטיב רוסטוב הרוסית. בזמנו בקבוצה קלע 10.5 נקודות למשחק בממוצע. ניסים לא נשאר זמן רב ברוסיה, ועבר באמצע העונה לאוקראינה, לקבוצה בי.סי. קייב, שהייתה אז אלופת המדינה ושבצוותה היו מספר ישראלים נוספים. ניסים הוביל את הקבוצה במשחק החשוב בעונה מול מוליכת הטבלה עם 24 נקודות, ומאוחר יותר הגיע עם קבוצתו לסדרת הגמר של הפלייאוף האוקראיני ולפיינל-פור היורוצ'לנג'.
ביולי 2006, עקב בעיות כלכליות בקבוצה, נפרדה הקבוצה מניסים והוא חזר לשטרסבורג. על אף שקבע שיא אישי של נקודות למשחק בגביע יול"ב בכך שקלע 21 נקודות ברבע הגמר, זו הייתה עונה לא מוצלחת, וניסים סיים עם 11 נקודות למשחק בממוצע. עקב אי שביעות הרצון משכרו בנוסף להתקשות בקליעה, הועלתה האפשרות שניסים יעבור לשחק לספרד. למרות זאת, נשאר ניסים בצרפת. בעונה שלאחר מכן שיפר את יכולת המסירה שלו, מה שהתבטא בשלושה אסיסטים למשחק בממוצע. בפברואר 2008 נפצע בשריר הירך ונאלץ להחמיץ חודש של משחק.
ב-11 ביולי חתם ניסים בפרימה ורולי מהליגה השנייה באיטליה.
את עונת 2011 סיים בקבוצת נימברוק הצ'כית תחת שרביטו של המאמן הישראלי ננו גינזבורג, והוביל אותה לאליפות הליגה. באליפות אירופה בכדורסל 2011 היה חלק מהסגל הסופי של נבחרת ישראל, ולאחר טורניר אישי מוצלח חתם בקבוצה הרוסית יניסיי קרסנויארסק. ב-8 בינואר 2012 חתם בקבוצה הסלובנית קרקה נובו מסטו ואיתה זכה באליפות הליגה הסלובנית. ב-8 באוקטובר 2012 חתם בהפועל אילת. בשנת 2014 היה שותף להפסד קבוצתו בגמר גביע המדינה למכבי תל אביב, תוך שהוא קלע 11 נקודות בגמר.
באוגוסט 2018 שוחרר אפיק ניסים מהפועל אילת.
בקיץ 2018 חתם ניסים בהפועל ירושלים כשחקן אימונים.
ניסים השתתף במשחקי הנבחרת הלאומית של ישראל לאורך הקריירה, ואף הצטיין בחלקם. הוא זכה עם נבחרת הקדטים במדליית ארד באליפות אירופה בשנת 1997 ובמדליית כסף עם העתודה באליפות אירופה בשנת 2000. אולם, ניסים מיעט לשחק במדי הנבחרת בשנים שלאחר מכן, ועקב בקשותיו להשתחרר מן הזימונים לנבחרת מספר רב של פעמים, נמתחה עליו ביקורת באמצעי התקשורת.
בנובמבר 2018 חתם באליצור יבנה.
לקראת עונת 2020/21 חתם במכבי רחובות מהליגה הארצית, בעונתו הראשונה בקבוצה סיימה הקבוצה במקום ה-2. בעונת 2021/22 המשיך בקבוצה והיה שותף לזכייה באליפות הליגה הארצית ולהעפלתה לליגה הלאומית.
קריירה > צוות מקצועי

לקראת עונת 2022/2023 מונה לתפקיד מנכ"ל מכבי עירוני רחובות מהליגה הלאומית.
ניסים הוא בוגר תואר ראשון בחינוך וחברה, עם התמחות בספורט בקריה האקדמית אונו. הוא מחזיק בדרכון צרפתי.
הערות שוליים

↑  איתי שנקמן, אפיק ניסים חתם לעונה הקרובה ברמה"ש/חיפה, באתר ynet, 20 באוגוסט 2002
↑  איתי שנקמן, צרפת: אפיק נסים נבחר לחמישיית הרוקיז, באתר ynet, 9 ביוני 2004
↑  רועי פרקש, ‏אפיק ניסים בדרך לספרד, באתר ONE‏, 24 ביוני 2007
↑  שי לוי, ‏אפיק ניסים הפצוע ייעדר כחודש מהמגרשים, באתר ONE‏, 27 בפברואר 2008
↑  עמר בנוביץ, ‏צביקה שרף: "לא ברור אם אשאר בנבחרת ישראל". למה? "הלאה", באתר ערוץ הספורט, 2 בספטמבר 2007
↑  איתי שנקמן, ג'יימי ארנולד: "החלטתי לחזור לארץ כי נבחרת ישראל חשובה לי", באתר ynet, 24 ביולי 2006
↑  כפיר חודרה, ‏מצא קבוצה: אפיק ניסים חתם באליצור יבנה, באתר ONE‏, 6 בנובמבר 2018
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - אליפות אירופה בכדורסל 2001 (מקום עשירי) |
| --- | --- | --- |
|  1 שיינפלד •  2 גורדון •  3 שארפ •  4 תורג'מן •  5 ליובין •  6 קוז'יקרו •  7 ניסים •  ‏8‏ ‏טפירו‏‏  •‏ 9 ספר • 10 פלג • 11 גרין • 12 מזרחי • מאמן: קצורין  |  1 שיינפלד •  2 גורדון •  3 שארפ •  4 תורג'מן •  5 ליובין •  6 קוז'יקרו •  7 ניסים •  ‏8‏ ‏טפירו‏‏  •‏ 9 ספר • 10 פלג • 11 גרין • 12 מזרחי • מאמן: קצורין  | ישראל |
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - אליפות אירופה בכדורסל 2005 (מקום 9-12) |
| --- | --- | --- |
|  1 חג'ג' •  2 ניסים •  3 ששון •  4 ווטסון •  5 מרקוביץ' •  6 שלף •  7 בורשטיין •  ‏8‏ ‏טפירו‏‏  •‏ 9 מזרחי • 10 קוז'יקרו • 11 גרין • 12 הלפרין • מאמן: שרף  |  1 חג'ג' •  2 ניסים •  3 ששון •  4 ווטסון •  5 מרקוביץ' •  6 שלף •  7 בורשטיין •  ‏8‏ ‏טפירו‏‏  •‏ 9 מזרחי • 10 קוז'יקרו • 11 גרין • 12 הלפרין • מאמן: שרף  | ישראל |
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - אליפות אירופה בכדורסל 2011 (מקום 13-16) |
| --- | --- | --- |
|  1 אוחיון •  2 ניסים •  3 נעימי •  4 בלו •  5 פניני •  6 מקל •  7 בורשטיין •  ‏8‏ ‏אליהו‏‏  •‏ 9 הלפרין • 10 כדיר • 11 גרין • 12 קוקיה • מאמן: שיבק  |  1 אוחיון •  2 ניסים •  3 נעימי •  4 בלו •  5 פניני •  6 מקל •  7 בורשטיין •  ‏8‏ ‏אליהו‏‏  •‏ 9 הלפרין • 10 כדיר • 11 גרין • 12 קוקיה • מאמן: שיבק  | ישראל |
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - אליפות אירופה בכדורסל 2013 (מקום 21-24) |
| --- | --- | --- |
|  1 לימונד •  2 ניסים •  3 חנוכי •  4 טיוס •  5 אליהו •  6 כספי •  7 פניני •  ‏8‏ ‏אוחיון‏‏  •‏ 9 הלפרין • 10 קוז'יקרו • 11 גרין • 12 כדיר • מאמן: שיבק  |  1 לימונד •  2 ניסים •  3 חנוכי •  4 טיוס •  5 אליהו •  6 כספי •  7 פניני •  ‏8‏ ‏אוחיון‏‏  •‏ 9 הלפרין • 10 קוז'יקרו • 11 גרין • 12 כדיר • מאמן: שיבק  | ישראל |