stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בקעת גינוסר
היסטוריה

בבקעה עברה דרך הים שקישרה בין ארם נהריים למצרים ויש בה שרידים מכל התקופות החל מהתקופה הכנענית, עבור ביישובים יהודיים מתקופת בית שני ומהתקופה הביזנטית וכלה בתקופה הערבית.
בכתבים של יוספוס פלביוס ובכתבי חז"ל מוזכרת הבקעה כאזור פורה וטוב למגורים.
ולדוגמה אמרו בתלמוד בבלי שנקרא שמה 'כנרת' על שם שפירותיה מתוקים כעריבות קול הכינור.
ההתיישבות

במקום קיימים שלושה יישובים יהודיים מגדל, קיבוץ גינוסר וליבנים והישוב הבדואי ואדי אל-חמאם.
במקום קיים גם כפר נחום וכן יש מספר כנסיות במקום כמו כנסיית הלחם והדגים וכן בתי כנסת עתיקים.
בתחילת המאה ה-20 ניסו להתיישב במקום נוצרים גרמנים אך נכשלו בגלל מחלת הקדחת שהייתה נפוצה במקום.
בשנת 1910 הוקמה המושבה מגדל על ידי עולים מרוסיה ובכך החלה ההתיישבות היהודית המחודשת בבקעת גינוסר. הקיבוץ גינוסר הוקם במקום בשנת 1937 והישוב הקהילתי ליבנים הוקם בשנת 1981. היישוב הבדואי ואדי אל-חמאם הוקם ב-1948 עבור הבדואים משבט ערב אל-ע'וארנה, ששכנו עד מלחמת העצמאות בצפון עמק החולה.
אזכורים בשירה

בשיר "ירדה השבת" שכתב יהושע רבינוב והלחין דוד זהבי מוזכרת הבקעה במילים:
יָרְדָה הַשַּׁבָּת אֶל בִּקְעַת גִּנּוֹסָר,

וְנִיחוֹחַ עַתִּיק בְּשׁוּלֶיהָ.

וַיַּעַמְדוּ מִסָּבִיב הֲרָרִים שׁוֹשְׁבִינִים

לָשֵׂאת אַדַּרְתָּהּ הַזּוֹהֶבֶת.

תַּעֲלֶינָה יוֹנִים מִכִּנֶּרֶת הַיָּם,

קַבֵּל אֶת רוּחָהּ הַלּוֹהֶבֶת.
הערות שוליים

↑  ספר יהושע, פרק י"ט, פסוק ל"ה
↑  תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף ו', עמוד א'
ג'אקומו דל דוקה

| --- | --- |
 לידה:  1520 צ'פלו, איטליה 
 פטירה:  1604 (בגיל 84 בערך) מסינה, איטליה 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 
ג'אקומו דל דוקה (איטלקית: Giacomo Del Duca;‏ 1520 – 1604) היה אדריכל איטלקי, מגדולי אמני המנייריזם, הזרם העיקרי של המאה ה-16 והגישה של אמנות הרנסאנס, המקפידה על פרספקטיבה, קומפוזיציה, ריאליזם ושלמות.
דל דוקה נולד בצ'פלו שבסיציליה. בשנת 1558 הגיע לרומא, והיה תלמידו של מיכלאנג'לו עד מותו ב-1564. היה שותף, החל מ-1562, בעיצוב שער פיה והשלים את בניית שער פיה לאחר מותו של מיכלאנג'לו.
ב-1565 הוא תכנן את וילה פארנזה, ארמונו של הקרדינל אלסאנדרו פארנזה בקפרארולה.
דל דוקה תכנן מספר מבנים נוספים ברומא. ב-1588 חזר דל דוקה לסיציליה והתיישב במסינה. שם עבד על מספר פרויקטים בהם "שער בית הסוחרים"
דל דוקה מת ב-1604 במסינה.
גלריה

ארמון של קרדינל אלסנדרו פרנזה
הכיפה של כנסייה סנטה מריה לורטו
הסרקופג סבלי שבכנסייה סן ג'ובאני לטרנו
הקפלה של קתדרלת מסינה
ארקדה במסינה של ג'אקומו דל דוקה
ארקדה במסינה של ג'אקומו דל דוקה
הערות שוליים

↑  Coffin David, The Villa in the Life of Renaissance Rome, Princeton University Press, 1979:
↑  נכדו של האפיפיור פאולוס השלישי
↑  LA LOGGIA DEI MERCANTI DI MESSINA (איטלקית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14973148q (data)  GND: 118837125  ICCU: PUVV317647  ISNI: 0000 0000 8109 1979  LCCN: nr92035732  NKC: mzk2007395110  RKD: 24496  SUDOC: 191247537  ULAN: 500016281  VcBA: 495/125962  VIAF: 29805218   WorldCat (עם VIAF): 29805218 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אדריכלים ובנושא איטלקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בריאן קובילקה

| --- | --- |

 לידה:  30 במאי 1955 (בן 69) ליטל פולס, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  קריסטלוגרפיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מינסוטה דולות'  בית הספר לרפואה באוניברסיטת ייל  אוניברסיטת דיוק 
 מנחה לדוקטורט:  רוברט לפקוביץ' 
 מוסדות:  אוניברסיטת סטנפורד (1 בדצמבר 1989)  בית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד  אוניברסיטת דיוק 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לכימיה (2012)  פרס לואיס וארתור לוסיאן למחלות קרדיווסקולריות (2016)  מדליית מנדל (2015)  פרס ג'ון אבל (1994)  Julius Axelrod Award (2010) 
 
בריאן קנט קובילקה (באנגלית: Brian Kent Kobilka; נולד ב-30 במאי 1955) הוא ביוכימאי אמריקאי, פרופסור  בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד וחתן פרס נובל לכימיה לשנת 2012 (במשותף עם רוברט לפקוביץ'). כמו כן, הוא אחד ממייסדי חברת ConfometRx, חברה ביוטכנולוגית המתמקדת בחקר קולטנים המצומדים לחלבון G.
ביוגרפיה

קובילקה נולד במשפחה רומית-קתולית.
את התואר הראשון בביולוגיה וכימיה קיבל קובילקה מאוניברסיטת מינסוטה ותואר דוקטור לרפואה השלים בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ייל. לאחר מכן התמחה ברפואה פנימית באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס וב-1984 עשה עבודת פוסט-דוקטורט בהנחיית רוברט לפקוביץ' באוניברסיטת דיוק. בעבודת הפוסט-דוקטורט חקר קובילקה את הקולטן לאדרנלין β2 adrenoreceptor. מחקר זה מצא את המבנה של החלבון. החלבון חוצה את הממברנה כמה פעמים, מבנה הדומה לרודופסין (rhodopsin), קולטן קולט אור הנמצא ברשתית ומאקטב חלבוני G, ממצא שהיה מפתיע באותה עת. ב-1989 עבר לסטנפורד.
לאחר מכן, החל לעבוד על יצירת תמונה באמצעות קריסטלוגרפיה בקרני X של החלבון, עבודה מורכבת משום שהחלבון הוא ממברנלי, ולכן קשה לגבשו. קשיים נוספים בגיבוש החלבון הובילו לכך שרק בשנת 2005 הצליח לגבש את החלבון ברזולוציה טובה, וב-2007 הצליחו ליצור תמונה ברזולוציה טובה יותר.
מחקריו החשובים ביותר של קובילקה על המבנה והפעילות של קולטנים המצומדים לחלבון G, ובייחוד על המבנה המולקולרי של β2-adrenergic receptor, הם שזיכו אותו בפרס נובל. משפחת חלבונים זו משמשת מטרה של תרופות רבות והיא מעורבת במגוון מחלות, עם זאת קשה לחקור אותה באמצעות קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן בגלל הקושי ליצור מהם גבישים.
הערות שוליים

↑  http://www.catholicnews.com/data/briefs/cns/20121023.htm#head1
↑  http://www.austindiocese.org/newsletter_article_view.php?id=7177
↑  High-Resolution Crystal Structure of an Engineered Human β2-Adrenergic G Protein–Coupled Receptor, המאמר שפורסם ב-Science
| זוכי פרס נובל לכימיה |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | ואן 'ט הוף (1901) • פישר (1902) • ארהניוס (1903) • רמזי (1904) • פון באייר (1905) • מואסאן (1906) • בוכנר (1907) • רתרפורד (1908) • אוסטוולד (1909) • וולך (1910) • קירי (1911) • גריניאר, סבטייה (1912) • ורנר (1913) • ריצ'רדס (1914) • וילשטאטר (1915) • לא הוענק (1916–1917) • הבר (1918) • לא הוענק (1919) • נרנסט (1920) • סודי (1921) • אסטון (1922) • פרגל (1923) • לא הוענק (1924) • ז'יגמונדי (1925) |  |
| 1926–1950 | סוודברג (1926) • וילנד (1927) • וינדאוס (1928) • הרדן,  פון אוילר-שלפין (1929) • פישר (1930) • בוש,  ברגיוס (1931) • לאנגמיור (1932) • לא הוענק (1933) • יורי (1934) • פרדריק ז'וליו-קירי, אירן ז'וליו-קירי (1935) • דביי (1936) • הוורת', קארר (1937) • קון (1938) • בוטנאנדט, רוז'יצ'קה (1939) • לא חולק (1940–1942) • דה הוושי (1943) • האן (1944) • וירטאנן (1945) • סאמנר, נורתרופ, סטנלי (1946) • רובינסון (1947) • טיסליוס (1948) • ג'יוק (1949) • דילס, אלדר (1950) |  |
| 1951–1975 | מקמילן, סיבורג (1951) • מרטין, סינג' (1952) • שטאודינגר (1953) • לינוס פאולינג (1954) • ויניו (1955) • הינשלווד, סמיונוב (1956) • טוד (1957) • סנגר (1958) • היירובסקי (1959) • ליבי (1960) • קלווין (1961) • פרוץ, קנדרו (1962) • ציגלר, נטה (1963) • הודג'קין (1964) • וודוורד (1965) • מוליקן (1966) • אייגן, נוריש, פורטר (1967) • אונסאגר (1968) • ברטון, האסל (1969) • ללואר (1970) • הרצברג (1971) • אנפינסן, מור, סטיין (1972) • פישר, וילקינסון (1973) • פלורי (1974) • קורנפורת', פרלוג (1975) |  |
| 1976–2000 | ליפסקומב (1976) • פריגוז'ין (1977) • מיטשל (1978) • בראון, ויטיג (1979) • ברג, גילברט, סנגר (1980) • פוקוי, הופמן (1981) • קלוג (1982) • טאובה (1983) • מריפילד (1984) • האופטמן, קרל (1985) • הרשבאך, לי, פולני (1986) • קראם, להן, פדרסן (1987) • דייזנהופר, הובר, מישל (1988) • אלטמן, צ'ק (1989) • קורי (1990) • ארנסט (1991) • מרקוס (1992) • מוליס, סמית' (1993) • אולה (1994) • קרוצן, מולינה, רולנד (1995) • סמולי, קורל, קרוטו (1996) • בויר, ווקר, סקואו (1997) • קוהן, פופל (1998) • זוויל (1999) • היגר, מקדיארמיד, שירקאווה (2000) |  |
| 2001 ואילך | נולס, נויורי (2001) • ויטריך, פן, טנקה (2002) • אגרה, מק'קינון (2003) • צ'חנובר, הרשקו, רוז (2004) • שובן, גרבס, שרוק (2005) • קורנברג (2006) • ארטל (2007) • שיממורה, צ'לפי, טסיין (2008) • יונת, רמאקרישנן, סטייץ (2009) • הק, נגישי, סוזוקי (2010) • שכטמן (2011) • לפקוביץ', קובילקה (2012) • ורשל, קרפלוס, לויט (2013) • בציג, הל, מורנר (2014) • לינדל, מודריץ', סנקאר (2015) • סטודרט, סובאז', פרינחה (2016) • דובושה, פרנק, הנדרסון (2017)  • ארנולד, סמית', וינטר (2018) • גודאינף, ויטינגהאם, יושינו (2019) • שרפנטייה, דאודנה (2020) • ליסט, מקמילן (2021) • ברטוצי, מלדל, שארפלס (2022) • יקימוב, בוונדי, ברוס (2023) • בייקר, ג'מפר, הסביס (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9813915513805606  BIBSYS: 13061574  dblp: 196/3209  GND: 1209585758  ISNI: 0000 0000 7953 4689  LCCN: no2010078364  ORCID: 0000-0001-5958-3990  VIAF: 235149066630865602549   WorldCat (עם VIAF): 235149066630865602549
בריאן קבסאס

בריאן אלפרדו קבסאס סגורה (בספרדית: Bryan Alfredo Cabezas Segura; נולד ב-20 במרץ 1997 בקבדו שבאקוודור) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אמלק.
קריירת מועדונים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
קריירת מועדונים > אינדפנדיינטה דל ואיה

בשנת 2011 הגיע קבסאס למחלקת הנוער של אינדפנדיינטה דל ואיה מליגת העל האקוודורית. ב-15 בדצמבר 2012 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-80 בהפסד 1-0 לליגה דפורטיבה אוניברסיטריה דה לוחה בשלהי עונת 2012. זו הייתה הופעתו היחידה בליגה בעונה זו, ובעונת 2013 חזר לשחק בשורות מחלקת הנוער של המועדון. בעונת 2014 היה קבסאס שחקן מפתח בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשהוא עורך 43 הופעות ליגה ומבקיע שלושה שערים. בעונת 2016 היה קבסאס שחקן מפתח בהגעתה של אינדפנדייטה דל ואיה לגמר גביע ליברטדורס נגד אתלטיקו נסיונל, בו הפסידה קבוצתו. בליגה הוא ערך 18 הופעות ליגה והבקיע שער אחד, כשהוא עוזב את המועדון באמצע העונה.
קריירת מועדונים > אטלנטה

ב-8 באוגוסט 2016 חתם קבסאס באטאלנטה מהסרייה א'.
ג'אמבו מיוזיקל

תכניית ההצגה
ג'אמבו מיוזיקל הוא שמו של מופע מוזיקלי רב-משתתפים משנת 1971, שהועלה בתיאטרון העממי על ידי המפיק אברהם דשא (פשנל). גודל ההפקה, שכללה כ-25 משתתפים, הוביל את פשנל לקרוא למופע שלו "ג'אמבו", על שם מטוס הג'אמבו, שהובא ארצה לראשונה. כוכבי המופע היו מירי אלוני, מוטי פליישר, ציפי שביט וניצה שאול, כולם בוגרי להקות צבאיות.
הפקה

ההפקה הייתה מיועדת להופעות בחוץ לארץ, אך לאחר מספר הצגות הרצה בקולנוע "דקל" שבמהלכן שובץ השיר "כולם הלכו לג'מבו" בביצוע ציפי שביט, המופע הפך לשלאגר והוצג למעלה מ-300 פעם.
הפופולריות הרבה של הלהקות הצבאיות לאחר מלחמת ששת הימים, והדרישה הגדולה לבידור צבאי, הובילו את פשנל להפיק מופע המורכב משירים ומערכונים של הלהקות הצבאיות. פשנל קיבץ אמנים צעירים, בוגרי להקות צבאיות שהיו חתומים במשרדו, וסביבם צירף להקה קולית ולהקת רקדנים. דני ליטאי ביים, והמנהל המוזיקלי היה יאיר רוזנבלום.
רוב שירי המופע, שבוצעו בתוכניות הלהקות הצבאיות, נכתבו על ידי יורם טהרלב והולחנו על ידי יאיר רוזנבלום. רובם בוצעו בלהקת הנח"ל, מרביתם הופקו על ידי דני ליטאי ויאיר רוזנבלום עוד במסגרת התוכניות של הלהקות הצבאיות. שני שירים שאינם שייכים ללהקות הצבאיות, "הבלדה על חדווה ושלומיק" ו"להיות לבד", שבוצעו בסדרת הטלוויזיה "חדווה ושלומיק" על ידי מירי אלוני, שולבו אף הם במופע. צוות ההפקה שכלל את גילה שאקין (תפאורה), דני בינסטד (כוריאוגרפיה לקטעי הג'אז), גילי בל (תלבושות) ונועם סמל (עוזר במאי ומנהל הצגה), כלל גם את אלוף פיקוד המרכז רחבעם זאבי כיועץ מיוחד. חברי התזמורת היו:
אדוארד אולארצ'יק – ניהול וניצוח,
מוטי המר – גיטרה באס,
ניסים ציוני – גיטרה,
הרצל לוי – תופים.
בעקבות שבירת רגלה של ציפי שביט, וכתיבת השיר "כולם הלכו לג'מבו", הפך המופע ללהיט והוצג בקולנוע דקל.
עם ירידת ההצגה, יזם נעם סמל, ששימש כמנהל ההפקה, את ה"מיני ג'אמבו" - הרכב מצומצם של ההפקה, שכלל את מירי אלוני, רותי הולצמן, תמי עזריה, מנחם עייני, שרה לפיד ואחרים.
במופע השתמשו לראשונה מיקרופוני שטח ופסקול מלא של השירים שולב עם התזמורת החיה והביצוע הבימתי. חלק מהשירים הוקלט מראש עם חברי להקת הנח"ל מחזור 1971 ובהם ירדנה ארזי, לאה לופטין ואפרים שמיר. המופע שילב סרטונים שבויימו על ידי אורי זוהר וצולמו על ידי דוד גורפינקל. ההצגה זכתה באותה שנה בפרס כינור דוד.
13 קטעים מהמופע הוקלטו באולפני "קולינור" והודפסו על גבי תקליט בחברת CBS. בתקליט שולב גם ביצוע לשיר "בהיאחזות הנח"ל בסיני".
סדר השירים והקטעים

רד אלינו לבקעה – במקור בוצע על ידי להקת פיקוד המרכז
להיות לבד – מתוך תוכנית הטלוויזיה "חדוה ושלומיק"
ננס וננסת – במקור בוצע על ידי להקת הנח"ל – סולנים: רותי הולצמן ומוטי פליישר
כולם הלכו לג'אמבו – סולנית: ציפי שביט
טולון – במקור בוצע על ידי להקת חיל הים
שמש בפיראוס – במקור בוצע על ידי להקת חיל הים
סמי וסוסו (מערכון) – במקור בוצע על ידי להקת פיקוד המרכז – ניצה שאול ושרה לפיד
בשמלה אדומה – במקור בוצע על ידי להקת הנח"ל – סולן: מוטי פליישר
ריקוד ג'אז
שיר שבת – סולן: מוטי פליישר
הבן יקיר לי – במקור בוצע על ידי להקת הנח"ל – סולנית: מירי אלוני
קשת בענן – במקור בוצע על ידי להקת פיקוד המרכז
השומרת – במקור בוצע בהצגה "דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ" – סולנית: ציפי שביט
פרודיות על סרטים: צ'ארלי צ'פלין, ג'יימס בונד, מיקי מאוס, באק ג'ונס, הבלתי מאושרים, דובי דובי – מבוסס על פארודיה שבוצעה על ידי להקת פיקוד המרכז
ריקוד ג'אז
אילו ציפורים – במקור בוצע על ידי להקת הנח"ל
בלדה לחדוה ואני – מתוך תוכנית הטלוויזיה "חדוה ושלומיק" – סולנית: מירי אלוני
אנחנו ואתם – במקור בוצע על ידי להקת הנח"ל
שיר לשלום – במקור בוצע על ידי להקת הנח"ל – סולנית: מירי אלוני
ג'אמבו – שיר הנושא – סולן: מוטי פליישר
משתתפים

מירי אלוני – בוגרת להקת הנח"ל
מוטי פליישר – בוגר להקת הנח"ל
ציפי שביט – בוגרת צוות הווי פיקוד הדרום
ניצה שאול – בוגרת להקת פיקוד המרכז
רותי הולצמן – בוגרת להקת הנח"ל
שרה לפיד – בוגרת להקת הנח"ל
תמר עזריה – בוגרת להקת הנח"ל
משה טל – בוגר להקת חיל הים
תמי גל – בוגרת להקת התותחנים
נחום שגיא – בוגר להקת הנח"ל
צבי להט – בוגר להקת פיקוד הצפון
מיכאל שדה – בוגר להקת גייסות השריון
אדי כוגן
נתן עוקב
אורלי פנוש
שמעון שדה
ציפי פורת
יוחאי עזאני
עדנה שזר
יצחק ברייטברג
ישראל אבני – בוגר להקת פיקוד הצפון
הרצל לוי
יוני עוואמי
משה מיכאלי
בנימין אושרי
ג'אמבטיסטה ויקו

| --- | --- |

 לידה:  23 ביוני 1668 נאפולי, ממלכת נאפולי 
 פטירה:  23 בינואר 1744 (בגיל 75) נאפולי, ממלכת נאפולי 
 שם לידה:  Giovan Battista Vico 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת נאפולי פדריקו השני 
 מוסדות:  אוניברסיטת נאפולי פדריקו השני 
 זרם:  הומניזם, הנאורות שכנגד
 תחומי עניין:  אפיסטמולוגיה, אסתטיקה, היסטוריה
 עיסוק:  פילוסוף, אספן אגדות, היסטוריון, סוציולוג, משפטן 
 הושפע מ:  אפלטון, פרנסיס בייקון, מקיאבלי המהר"ל מפרג
 השפיע על:  הגל,  מרקס, ג'ויס,  קרוצ'ה,  ראסל, ברלין,  פאור,  בקט,  סעיד
 מדינה:  ממלכת נאפולי 
 יצירות ידועות:  The New Science, De antiquissima Italorum sapientia, De nostri temporis studiorum ratione, De rebus gestis Antonii Caraphaei 
 בן או בת זוג:  Teresa Caterina Destito 
 
ג'אמבטיסטה ויקו (באיטלקית: Giambattista Vico;‏ 23 ביוני 1668 - 23 בינואר 1744) היה פילוסוף, היסטוריון ומשפטן תושב נאפולי.
ביוגרפיה

ויקו היה בנו של מוכר ספרים ושל בתו של יצרן עגלות, הוא למד בעיקר בבית בשל מחלות וחוסר שביעות רצון עם הסכולסטיקה הישועית. ב-1686 קיבל משרת הוראה בוואטולה, דרומית לסלרנו, בה התמיד תשע שנים. ב-1699 נישא לחברת ילדות, טרסה דסטיטו, וקיבל את הקתדרה לרטוריקה באוניברסיטת נאפולי. במשך כל הקריירה שלו ניסה ויקו להשיג את הקתדרה היוקרתית יותר למשפטים ללא הצלחה. עם זאת, ב-1734 מונה להיסטוריוגרף המלכותי של קרלו השביעי, מלך נאפולי, וניתנה לו משכורת גדולה בהרבה מאשר כשהיה פרופסור. ויקו נותר בקתדרה לרטוריקה עד לפרישתו ב-1741 מסיבות בריאותיות.
יצירותיו ורעיונותיו העיקריים

רעיונו המפורסם ביותר של ויקו הוא עיקרון ה-verum factum שלו, שנוסח לראשונה ב-1710. העיקרון קובע כי ניתן להגיע לאמת רק דרך יצירה או המצאה, ולא, כפי שדקארט טען, על ידי הסתכלות וצפייה: "הקריטריון והחוק של האמת הוא יצירתה. לפיכך, התפיסה הברורה שלנו של השכל אינה יכולה להיות של השכל עצמו, ובוודאי לא התפיסה של אמיתות אחרות. כי למרות שהשכל תופס את עצמו, הוא אינו יוצר את עצמו". קריטריון זה ישפיע רבות על ההיסטוריה של התרבות ביצירתו הגדולה של ויקו, "המדע החדש" (Scienza Nuova), ‏1725, מכיוון שחיי התרבות - כמו המתמטיקה - נוצרו בידי אדם.
כשהוא מסתמך על אטימולוגיה מורכבת, ויקו טוען ב"מדע החדש" שהתרבות מתפתחת במעגל חוזר של שלוש תקופות: האלים, הגיבורים, והאנשים. לכל תקופה יש מאפיינים פוליטיים וחברתיים הייחודיים לה, שניתן לאפיין אותם על פי פיגורות לשוניות שונות. התקופה האלהית מסתמכת על המטפורה כדי להשוות, וכך להבין, תופעות אנושיות וטבעיות. בתקופה ההרואית, מטונימיה וסינקדוכה תומכים בהתפתחות של מוסדות פיאודלים או מונרכיים. התקופה הסופית מאופיינת בדמוקרטיה פופולרית והתבוננות על העולם בעזרת האירוניה; בתקופה זו, עליית הרציונליות מובילה ל"ברבריזם של התבוננות", והתרבות שוקעת שוב לתקופה הפואטית. מעגל זה של שלוש תקופות, האופייני לכל לאום, מהווה עבור ויקו היסטוריה אידיאלית נצחית (storia ideale eterna). בתחום אחר, קבע ויקו, בניגוד לדעותיהם של רבים וטובים, בהם דקארט ובנת'ם, שאין להשליך מהעולם הפיזיקלי לחיי החברה, וכי החוקים הפיזיקליים אינם תקפים בהכרח לכל תחום, כלומר חוק פיזיקלי אינו יכול להיות מיושם אחד לאחד לתחומים כגון מדעי הרוח, כלכלה ומדעי החברה האחרים.
בזמנו, יצירתו המרכזית של ויקו לא התפרסמה רבות, אך מאז היא היוותה השראה להוגים ואמנים חשובים רבים, ביניהם בנדטו קרוצ'ה, ג'יימס ג'ויס, ברטרנד ראסל, ישעיה ברלין, יוסף פאור, סמואל בקט, נורת'רופ פריי, הרולד בלום, אדוארד סעיד, תומאס ברי ורוברט אנטון וילסון.
לקריאה נוספת

ג'אמבטיסטה ויקו, המדע החדש, תרגם אריאל רטהאוז (הוצאת שלם: ירושלים, 2005); גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
שחף הגפני, לכתוב היסטוריה בנאפולי: ויקו, מורטורי, ג'אנונה ואחרים, חולון: הוצאת אוריון, 2015; ראו "חלק א': מג'מבטיסטה ויקו ועד וינצ'נצו קווקו", עמ' 47–214; גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
ג'אמבטיסטה ויקו – על השירה (מלטינית: שחר פירסטנברג), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ח', 2017
ג'יימס הנרי ברסטד

| --- | --- |
ג'יימס ברסטד בשיקגו 1928
ג'יימס ברסטד בשיקגו 1928
 לידה:  27 באוגוסט 1865 רוקפורד, ארצות הברית 
 פטירה:  2 בדצמבר 1935 (בגיל 70) ניו יורק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  North Central College  Chicago Theological Seminary 
 מנחה לדוקטורט:  אדולף ארמן 
 מוסדות:  אוניברסיטת שיקגו 
 צאצאים:  Henry Breasted, Jr. 
 הערות:  היה נשיא ארגון ההיסטוריונים האמריקאים
 תרומות עיקריות
 מגדולי חוקרי מצרים העתיקה והסהר הפורה
 
ג'יימס הנרי ברסטד, (באנגלית: James Henry Breasted; ‏27 באוגוסט 1865 – 2 בדצמבר 1935) היה ארכאולוג, אגיפטולוג והיסטוריון אמריקני שעשה לעצמו שם כחשוב שבחוקרי ההיסטוריה של מצרים ודתה ועשה רבות לפופולריזציה של האגיפטולוגיה.
תולדות חייו

ג'יימס הנרי ברסטד נולד בעיירה רוקפורד שבמדינת אילינוי שבארצות הברית בן לבעל חנות קטנה לחומרי בנין בשם צ'ארלס ברסטד (Charles Breasted) והרייט לבית גריסון ברסטד (Harriet Newell Garrison Breasted) ורכש את השכלתו תחילה ב North-Western College אותו סיים בשנת 1888 ורכש את מקצוע הרוקחות בו עסק זמן קצר עד לסיום לימודיו לתואר שני באוניברסיטת ייל שם למד בין היתר את השפות מצרית עתיקה, עברית ויוונית. ברסטד נטש את אמונתו בכתבים הנוצריים בשנת 1891, לאחר שגילה כי התרגום מעברית של כתבי הקודש לוקה בחוסר דיוק וסוטה באופן מהותי מהמקור.
בשנת 1894 היה ברסטד האמריקני הראשון שקיבל תואר דוקטור (PhD) באגיפטולוגיה, אותו רכש באוניברסיטת ברלין, היה מתלמידיו של אדולף ארמן. באותה שנה - 1894 הוא התחתן עם בחירת ליבו פרנסיס הארט (Frances Hart) והזוג יצא לירח דבש במצרים. החופשה הפכה למסע עבודה כשברסטד - מוקסם מעתיקות מצרים העתיקה - החל לבנות אוסף של עתיקות עבור אוניברסיטת שיקגו. אחת הרכישות המפורסמות ביותר שלו הייתה המומיה של מרסאמון, כוהנת-זמרת במקדש עבור אמון בכרנך.
הוא יסד את המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו והיה מנהלו הראשון.
תולדות חייו > פעילות מדעית

ברסטד קיבל על עצמו משרת הוראה באוניברסיטת שיקגו עד שקיבל הצעה מהאקדמיה הפרוסית לעבוד על אנציקלופדיה בנושא תרבות מצרים ומשנת 1899 עד לשנת 1908 הוא הקדיש עצמו לעבודת מחקר מעשית בה רכש את המוניטין הבין - לאומי כמוביל בתחום המחקר של האגיפטולוגיה. הוא החל לפרסם מאמרים מדעיים אך גולת הכותרת של כתביו היה הספר "היסטוריה של מצרים מהפרהיסטוריה עד לכיבוש הפרסי"
(History of Egypt from the Earliest Times Down to the Persian Conquest) שיצא לאור בשנת 1905 ותרם לקידומו לתואר פרופסור של אגיפטולוגיה ותרבות המזרח מאוניברסיטת שיקגו - תואר וקתדרה ראשונים בתחום זה בארצות הברית.
פרסומים אלו והפרסום שבא עימם הציבו את ברסטד במקום של בכורה בקרב עמיתיו הארכאולוגים - היסטוריונים ועזרו להרחיב את היריעה של תפיסת התרבות האנושית וביססה את מעמד התרבויות של המזרח הקרוב כאחד מהשורשים התרבותיים של המורשת העולמית.
ברסטד טבע מספר מונחים הנחשבים לבסיסיים בהבנת ההיסטוריה של המזרח כגון הסהר הפורה - שהוא אזור במזרח התיכון המצוי בשטחי מצרים, ישראל, לבנון, מערבה של ממלכת ירדן, סוריה, עיראק ודרום מזרח טורקיה וקבע שאזור זה הוא "ערש התרבות האנושית".
בשנת 1901 מונה ברסטד לעמוד בראש "מוזיאון האסקל לתרבות המזרח" (Haskell Oriental Museum) שבאוניברסיטת שיקגו. אף על פי שהמוזיאון הכיל מוצגים וניהל מחקרים מהמזרח הקרוב והמזרח הרחוק מוקד העניין של ברסטד היה ונשאר מצרים. הוא החל בעבודה מונומנטלית שתכלול את כל כתובות ההירוגליפים המצריות שלבסוף פורסמה בשנת 1906 בחמישה כרכים בשם "הכתובות העתיקות של מצרים" ("Ancient Records of Egypt"). שעד היום מהווה אוסף בעל חשיבות של כתובות מצריות מתורגמות. האגיפטולוג בן זמננו פיטר פיצ'יונה (Peter A. Piccione) כתב בהקדמה למהדורת 2001 של הספר: "[הספר] מכיל טקסטים וכתובות מסוימים שעדיין לא תורגמו שוב מאז".
בשנת 1928 כיהן ברסטד כנשיא האגודה ההיסטורית האמריקאית.
בשנת 1935, שנה לאחר פטירת אשתו, בעת שחזר לביתו ממסע מחקר נוסף במצרים, נפטר ברסטד ממחלת דלקת ריאות ונקבר בבית העלמין "גרינווד" שבעיר הולדתו. על קברו הוצב אובליסק - מתנת ממשלת מצרים. מקום מגוריו בקמפוס אוניברסיטת שיקגו עומד עד היום ומשמש כבית לאחוות הסטודנטים "פאי - גאמה- דלתה".
תולדות חייו > הקשר עם רוקפלר

הנדבן ג'ון ד. רוקפלר היה המייסד של האוניברסיטה של שיקגו והקשר בינו לבין ברסטד היה פורה עבור המחקר המדעי והתבסס על יחסי הערכה הדדים. המפעל הראשון החל בשנת 1903 משהלה תרם סכום כסף של חמישים אלף דולר לייסוד "הקרן למחקר של המזרח" (Oriental Exploration Fund) ובשנת 1919 הוא השיג מימון נוסף מרוקפלר עבור "המכון למזרח" שהיה מכון מחקר במסגרת האוניברסיטה ובמסגרת מוסדות אלו יזם ברסטד מסע של סקר ומחקר מקיפים של מצרים העתיקה. סקר זה שנעשה בחברת צלם הקיפו תיעוד מקיף של הקברים והמקדשים לאורך גדות הנילוס. עבודה זו מוכרת עד היום כבעלת חשיבות גדולה להבנת ההיסטוריה והתרבות המצרית.
משלחות מחקר לאזורים המרוחקים אלפי קילומטרים מארצות הברית היו מבצע גדול ומסובך בשנים של תחילת המאה ה-20. במהלך המסע נאלץ החוקר להתמודד עם בעיות לוגיסטיות קשות, מיפוי לא אמין או לא קיים כלל של אזורי המחקר, תנאי תברואה קשים ותנאי מזג אוויר מגבילים, פקידים מקומיים המציבים דרישות שונות ובעלי סמכות מעורפלת ומאידך קשיי מימון. כל אלו הפכו את עבודתו של ברסטד לקשה ביותר.
בשנת 1923 נבחר ברסטד כחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ובשנת 1927 היה מעורב - שוב במעורבות של רוקפלר כתורם בהקמת מוזיאון רוקפלר בירושלים. ברסטד ביקר במוזיאון באוקטובר 1935 זמן קצר לפני שנפטר.
עמדותיו

ברסטד היה ביקורתי כלפי עמיתיו אותם הגדיר כ"תאולוגים שמרניים" שטענו כי הישגי המין האנושי היו תוצר של התערבות אלוהית. ממצאיו שהיו פורצי דרך ועבודתו החלוצית נחשבו בשל כך כמעוררי מחלוקת. במשפט המפורסם הידוע בשם משפט הקופים שנתפס כמתקפה של הממסד הדתי כנגד התאוריה של האבולוציה ציטט הפרקליט האמריקני המפורסם קלרנס דרו - הסניגור במשפט את דברי הנרי ברסטד בספרו "העת העתיקה" במטרה להוכיח את תקפות תיאורית האבולוציה על ידי הסתמכות על ממצאים מדעיים מוכחים. מאידך גיסא, התובע במשפט ויליאם ג'נינגס ברייאן תקף ישירות את ברסטד והביא את המדען ועבודתו כדוגמה למתקפה השקרית על האמונה הנוצרית.
הערכה

בערך הנושא את שמו - ג'יימס הנרי ברסטד ב"לקסיקון של ביוגרפיות ספרותיות" כתב ויליאם מורנן - מדען עמית ואגיפטולוג בעל שם בזכות עצמו:
אם ישאלו לשם של מלומד שמעל לכל תרם להתפתחות לימודי ההיסטוריה העתיקה בארצות הברית במהלך המחצית הראשונה של המאה העשרים, הכבוד יפול לחיקה של הדמות הקולוסאלית של ג'יימס הנרי ברסטד
בשנת 1985 קבעה ה"אגודה האמריקנית להיסטוריה" פרס על שמו של ג'יימס ברסטד שיינתן לספר באנגלית העוסק במחקר היסטורי העוסק בתקופת הזמן הקודמת לאלף הראשון לפני הספירה.
רשימה חלקית של ספריו

A History of Egypt from the Earliest Times to the Persian Conquest (1905)
Ancient Records of Egypt (1906)
Development of Religion and Thought in Ancient Egypt (1912)
Ancient Times: A History of the Early World (1916)
Oriental Forerunners of Byzantine Painting (1924)
The Conquest of Civilization (1926)
The Dawn of Conscience (1933)
הערות שוליים

↑  James Henry Breasted, www.nndb.com
↑  Contemporary Authors Online, Gale, 2002 Document # H1000011705
↑  אורחים, דבר, 23 באוקטובר 1935
↑  Best Vehicle Wraps Costa Mesa, CA | Fleet Vehicle Graphics Near Me, www.orangecountysigncompany.net (באנגלית)
↑  Obituary of William J Murnane, www.fitzmuseum.cam.ac.uk
↑  James Henry Breasted Summary. (באנגלית)
↑  Awards & Grants | AHA, www.historians.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259177105171  PLWABN: 9810605611905606  BIBSYS: 97044849  BNE: XX1211995  BnF: cb123344359 (data)  CiNii: DA0145059X  GND: 118659936  ICCU: IEIV034879  ISNI: 0000 0001 2275 9219  LCCN: n80049761  LNB: 000032905  NDL: 00520292  NKC: jn20021101004  NLA: 35663898  NLG: 153053  NLK: KAC202003405  NTA: 07189683X  RERO: 02-A003039966  SNAC: w65h81qd  SUDOC: 032284780  Trove: 1032413  ULAN: 500251537  VcBA: 495/153987  VIAF: 5002978   WorldCat (עם VIAF): 5002978