stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עולם אחד

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  מקסימיליאן לנץ 
 תאריך יצירה:  1899 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  המוזיאון לאמנות יפה, בודפשט
 
עולם אחד (בגרמנית: Eine Welt) הוא ציור מעשה ידי הצייר והפסל האוסטרי מקסימיליאן לנץ משנת 1899. הציור משקף את מאפייני הסגנון של התקופה – צבעים אינטנסיביים, קומפוזיציה חלומית וממד סימבוליסטי עמוק. היצירה מוצגת במוזיאון לאמנות יפה בבודפשט.
תיאור היצירה ופרשנות

היצירה ממוקמת בשדה פתוח ומשדרת תחושת מלנכוליה, בדומה ליצירתו של הנס תומה "Auf der Waldwiese", אך מעבר לדמיון הרגשי, שתי היצירות שונות לחלוטין. בעוד ציורו של תומה נטוע בעולם המציאותי, "עולם אחד" של לנץ ניחן באיכות מיסטית המדברת לרוח האדם.
בעת צפייה ראשונה ביצירה, בולט השימוש בצבעים עמומים ומעורפלים לצד קבוצת נשים רוקדות ברקע, אלמנטים היוצרים ניגוד מרתק בין שמחה לעצב, כרמז לקשר הבלתי נמנע בין התחושות הללו. הפלטה הדהויה מתאימה למצבו הרגשי של הגבר שבחזית, אשר נראה שקוע במחשבות בעודו צועד בעשב עם סיגריה בידו. לבושו והתנהגותו יוצרים תחושת זרות בשדה, כאילו הוא עובר במקום שאינו שייך לו.
מימינו של הגבר מתקרבות אליו ארבע נשים יפהפיות הלבושות בשמלות שקופות בגוון כחול בהיר, בהירות יותר משמלותיהן של הנשים האחרות ברקע. הן מחזיקות זרי פרחים מעל ראשיהן, מה שמעורר השערה כי הן משתתפות בטקס פגאני, או מסמלות את כוחו של הטבע. בעוד הן מקרינות חיוניות ותנועה, הגבר נראה מרוחק ושקוע בעצמו.
ניתן לשער כי הנשים מזמינות אותו להצטרף אליהן, אך הוא נראה לא מעוניין או מנסה להתנגד. צבעי הכחול והירוק, המזוהים בדרך כלל עם הטבע והחיים, מופיעים ביצירה באופן עמום ומושתק, מה שעשוי לרמוז כי הגבר איבד את הקשר שלו לעולם הטבעי. ייתכן שהנשים, בגוון הכחול הבהיר שמאיר את חשכת השדה, מציעות לו דרך לצאת מייאושו ולשוב אל החיים.
הערות שוליים

↑  A World, Museum of Fine Arts, Budapest (באנגלית)
1 2 3 4  Robert againstathorn Robertכתב/ה, Maximilian Lenz - One World, 1899, againstathorn.livejournal.com
1 2 3  Arthur.io • A Digital Museum, Arthur (באנגלית)
רפיעה ע'ובאש

| --- | --- |

 לידה:  13 בנובמבר 1956 (בת 68) דובאי, איחוד האמירויות 
 ענף מדעי:  אפידמיולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לונדון  אוניברסיטת קהיר 
 מוסדות:  אוניברסיטת המפרץ הפרסי  אוניברסיטת איחוד האמירויות הערביות 
 
רפיעה עובייד ע'ובאש (בערבית: رفيعة غباش ‏ נולדה ב-13 בנובמבר 1956) היא פסיכיאטרית ואפידמיולוגית דובאית, שכיהנה בשנים 2000–2009 כנשיאה של אוניברסיטת המפרץ הפרסי בבחריין. היא גם נשיאת הרשת הערבית לנשים במדע וטכנולוגיה, ארגון שמסייע לנשים להתקדם לתפקידי מנהיגות במדע, ולמשוך יותר נשים לתחום.
עבור עבודתה בקידום השכלתן של נשים ערביות, זכתה ע'ובאש בפרס "הישגים בחינוך של נשים במזרח התיכון" ב-2002.
ע'ובאש למדה לתואר ראשון ברפואה באוניברסיטת קהיר, והמשיכה לדוקטורט בפסיכיאטריה קהילתית ואפידמיולוגית באוניברסיטת לונדון.
יש לה קליניקה פעילה כפסיכיאטרית, ובעבר החזיקה בתפקיד דיקנית הפקולטה לרפואה ושירותי בריאות באוניברסיטת איחוד האמירויות הערביות, עד שנת 2001.
היא כתבה בהרחבה על פסיכיאטריה, ואף זכתה בפרס "רופאי מצוינות" בשנת 2004.
הערות שוליים

↑  אתר אוניברסיטת המפרץ הפרסי- במקור "המפרץ הערבי"
↑  "Local News Global genetics forum opens".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008196190205171  LCCN: nr98007364  VIAF: 46673524   WorldCat (עם VIAF): 46673524 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "רפיעה ע'ובאש".
קרב וימפפן

קרב וימפפן היה קרב שנערך ב-6 במאי 1622 כחלק מהמרד הבוהמי בתקופת מלחמת שלושים השנים, ליד וימפפן. במהלך הקרב כוחות האימפריה הרומית הקדושה והליגה הקתולית תחת מרשל טילי וגונזלו פרננדס דה קורדובה ניצחו את הכוחות הפרוטסטנטים של גנרל ארנסט פון מנספלד וגאורג פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך.
רקע

לאחר נפילתה של עיר הבירה הבוהמית פראג, בעקבות קרב ההר הלבן, החליט גאורג פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך להמשיך את הקרב, ולהתנגד לכוחות של יוהאן ט'סרקלס פון טילי וגונזלו פרננדס דה קורדובה בוימפפן.
בתחילת מאי, כוחותיו של כריסטיאן מבראונשווייג הגיעו לצפון נהר הנקר, והיו מוכנים לסייע לכוחות הפרוטסטנטים. בנוסף הצטרפו אליהם כוחותיו של ארנסט פון מנספלד, וגאורג פרידריך רצה לשלב את הכוחות לפני הקרב העיקרי.
על מנת להרוויח זמן ולנסות לפצל את הצבא הקתולי המשולב, חצה מנספלד את נהר הנקר ליד היידלברג, בזמן שגאורג פרידריך צעד מזרחה במעלה הנהר כדי לחצות בוימפפן. אולם, התוכנית נכשלה, וכוחותיהם של טילי וקורדובה לא התפצלו, ובמקום זאת רדפו אחרי צבאו של גאורג פרידריך, ופגשו אותו ליד וימפפן. גאורג פרידריך, אשר היה בנחיתות מספרית, פרס את חייליו בעמדה הגנתית על גבעה נמוכה, מחוץ לכפר.
הקרב

ב-6 במאי החל הקרב בהפגזות ארטילריה ובמתקפות פרשים הדדיות, אולם הפרוטסטנטים החזיקו מעמד ביעילות כנגד הארטילריה הספרדית החזקה, והצליחו לבלום את כוחותיו של טילי. בשעה 17:30 אחר הצהריים נפגע מחסן תחמושת פרוטסטנטי וגרם לנפגעים רבים, ובשעה 18:00 אחר הצהריים נהרג מגנוס, דוכס וירטמברג-נויינבורג, ובעקבות כך החלו הכוחות הפרוטסטנטים במנוסה. הקתולים פתחו במרדף אחר הכוחות הפרוטסטנטים, תוך שהם גורמים להם אבדות כבדות, וגאורג פרידריך נמלט לעבר שטוטגרט עם כמה מלוחמיו שנותרו עמו.
בינתיים, בעוד מנספלד ניסה להיפגש בחופזה עם כריסטיאן, אשר היה ממוקם ליד המיין; קורדובה וטילי המשיכו במרדף סוער, על מנת למנוע את המפגש, ובעקבות כך ב-20 ביוני התרחש קרב הכסט, שאף בו נחלו הכוחות הפרוטסטנטים תבוסה ניצחת.
הסיפור על 400 אזרחים מפפורצהיים, אשר הקריבו את עצמם למען הנסיך שלהם לאחר הקרב, הוכח על ידי מחקרים מודרניים כמיתוס בלבד.
מועצת הפיקוד המהפכנית של עיראק

ישיבה משותפת של מועצת הפיקוד המהפכנית וההנהגה האזורית של מפלגת הבעת' בראשותו של נשיא עיראק סדאם חוסיין, בגדאד 16 ביוני 1988
מועצת הפיקוד המהפכנית של עיראק (בערבית: مجلس قيادة الثورة; תעתיק מדויק: מג'לס קיאדת אלת'ורה) הייתה רשות מחוקקת ששימשה את המדינה העיראקית תחת שלטון הבעת' ושימשה בפועל גם כרשות מבצעת. מפלגת הבעת', ששלטה בעיראק ביד ברזל במשך 35 שנים בראשות הנשיאים אחמד חסן אל-בכר וסדאם חוסיין, הקימה את מועצת הפיקוד המהפכנית כחלק מתהליך תפיסת השלטון בשנת 1968. מאוחר יותר שימש הגוף לביסוס מעמד המפלגה במדינה, תהליך שנעשה באופן מחושב ונרחב מאוד לאורך כל תקופת שלטון המפלגה בעיראק. אל-בכר וחוסיין ניצלו את סמכויותיהם כנשיאים וגם כיו"ר מועצת הפיקוד המהפכנית על מנת לבסס את חוק המדינה על פי חזונם. כך הפכה המועצה לכלי ליצירתה של עיראק חדשה, המושתתת לחלוטין על שלטונה של מפלגת הבעת' ועל חברות בה, תוך דיכוי אכזרי של כל אדם או גוף שלא התיישר לפי האידאולוגיה של המפלגה והשליט.
מועצת הפיקוד המהפכנית הייתה הגוף השלטוני המרכזי שבאמצעותו קבע סדאם חוסיין את החוקים ואת הנורמות במדינה והצדיק כל מעשה שלו בחוק שהעבירה המועצה, ששימשה הכלי המרכזי למימוש שליטתה ההדוקה של המפלגה במדינה. בעיני העם העיראקי, הפכה המועצה לפוסקת האחרונה בנוגע לאופי המדינה בעיראק ולמעשה לגוף שלא ניתן לגבור עליו. את המציאות הזאת יצרו אל-בכר ובעיקר סדאם על-ידי הענקת סמכויות יתר למועצה ושימוש מחוכם בסמכויות אלה בשילוב עם סמכויות הנשיא. מועצת הפיקוד אפשרה את השתרגותה של המפלגה במוסדות המדינה העיראקית ואת הבעת'יפיקציה של המדינה ושל חיי הפרט במדינה.
המועצה נותרה הגוף העליון במדינה עד פלישת ארצות הברית בשנת 2003 והפלת שלטון סדאם חוסיין.
הקמת מועצת הפיקוד המהפכנית

ב-17 ביולי 1968, הצליחה קבוצה של אנשי מפלגת הבעת' העיראקית, בשיתוף עם קצינים בכירים בצבא עיראק, להפיל את השלטון העיראקי בהפיכה שלימים נקראה "מהפיכת ה-17 ביולי". מטרת ההפיכה המוצהרת הייתה להחליף את השלטון הקודם בהנהגת עבד אל-רחמן עארף, שהואשם בשחיתות. מפלגת הבעת' העיראקית הונהגה באותה העת על-ידי אדם בשם אחמד חסן אל-בכר ועל-ידי מי שהיה יד ימינו, סדאם חוסיין. אל-בכר נבחר להיות מזכ"ל הסניף העיראקי של מפלגת הבעת' כבר בשנת 1964 ובאותה שנה כשל בניסיון ההפיכה הראשון שלו נגד המשטר. הוא נכלא והשתחרר שנים ספורות לאחר מכן.
לקראת ניסיון ההפיכה שתכננו בשורות ההנהגה של מפלגת הבעת' בשנת 1968, חיפשו אל-בכר וחוסיין גורם שיתמוך בהם, שיחזק את תמיכת העם בהם ובמפלגה וכך יעזור לשלטון הבעת' החדש לעמוד על רגליו לאחר ההפיכה המתוכננת. הם רתמו לשם כך מספר אנשי צבא בכירים ובראשם עבד א-רזאק א-נאיף, אבראהים עבד א-רחמאן א-דאוד, סעדון גיידאן וחמאד שיהאב. החלטה זו לרתום את אנשי הצבא נבעה מתוך התדמית היוקרתית והממלכתית שהייתה לצבא בעיראק. ההסדר שהוחלט עליו מראש היה שא-נאיף יהיה ראש הממשלה וא-דאוד יהיה שר ההגנה וכך אכן היה בימים הראשונים לאחר ההפיכה.
אחד מן הצעדים הראשונים של מנהיגי ההפיכה לאחר ביצועה היה הקמת מועצת הפיקוד המהפכנית. מטרת הגוף הייתה לאגד את ההחלטות העתידיות של אנשי הבעת' תחת סמכות מדינתית רשמית שתעניק תוקף רשמי הן להחלטותיהם והן לשלטונם. עצם הקיום של גוף חקיקה רשמי בדמות מועצת הפיקוד הקנתה סמכות שלטונית שהרחיקה מן המהפכנים את הדימוי הטבעי של חוסר-יציבות המיוחס להפיכות, ובפרט לאחר ניסיון ההפיכה הכושל שאירע מספר שנים קודם לכן.
עם הקמת מועצת הפיקוד המהפכנית, בחרה המועצה באל-בכר לשמש כנשיא הרפובליקה והוא בתורו הטיל על א-נאיף להקים ממשלה, אך חלוקה זו לא החזיקה מעמד זמן רב. כבר ב-30 ביולי 1968 הגלו אל-בכר וחוסיין את א-נאיף ואת א-דאוד מהמדינה והדיחו את תומכיהם, את אנשי הצבא האחרים שלא תמכו בבעת' וכן את תומכי נאצר מכל תפקידיהם בממשל. מהלך דרמטי זה הותיר את מפלגת הבעת', ובפרט את אל-בכר, בעמדת שלטון בלעדית, כשליט יחיד וללא-מצרים על עיראק ובנוסף, נבחר גם לשמש כיו"ר מועצת הפיקוד המהפכנית, שילוב תפקידים זה בין משרת הנשיא לבין יו"ר מועצת הפיקוד המהפכנית נותר על כנו עד הפלישה האמריקאית לעיראק ב-2003 והפלת סדאם חוסיין.
הימים שבין 17 ל-30 ביולי 1968 היו ימים גורליים עבור מפלגת הבעת' בעיראק ובמהלכם השתלטו אנשי המפלגה על מוסדות אזרחיים וצבאיים, הדיחו מתחרים פוליטיים ואידאולוגיים והקימו את מועצת הפיקוד המהפכנית, הגוף החשוב ביותר שפעל בימי שלטון הבעת'. מסיבות אלה נתפסת המהפכה על-ידי אנשי מפלגת הבעת' ככזו שנמשכה מ-17 ביולי עד 30 ביולי, תפיסה החושפת את מטרתה האמיתית של ההפיכה – שלטון בעת'יסטי בלעדי בעיראק בלא כל מעורבות של הצבא. למעשה, ממהפכת 17 ביולי 1968 ועד סיום שלטון הבעת' ב-2003 שלטו בעיראק רק שני מנהיגים: אחמד חסן אל-בכר וסדאם חוסיין. שלטונם של השניים הסתמך על מועצת הפיקוד המהפכנית והיא זו שאפשרה להם להעלים כל התנגדות ולשמור על יציבות שלטונם במדינה באופן הדוק וטוטליטרי.
תפקידי המועצה במדינה > סמכויות עצמאיות על פי החוקה

בספטמבר 1968, כתבו אנשי מפלגת הבעת' חוקה זמנית לעיראק, שהגדירה למדינה שיטת ממשל נשיאותית שכללה שלושה גופים מרכזיים: מועצת הפיקוד המהפכנית, שמנתה לאורך השנים בין 7 ל-12 חברים, הקבינט והאספה הלאומית. על פי החוקה הזמנית, הייתה אמורה להתקיים בין הגופים הללו חלוקת סמכויות. האספה הלאומית הייתה בעלת סמכויות של רשות מחוקקת, מועצת הפיקוד בעלת סמכויות של רשות מבצעת והקבינט כפוף לנשיא ובעל סמכויות ייחודיות במגוון תחומי ממשל.
על פי החוקה, מועצת הפיקוד המהפכנית הייתה הגוף העליון במדינה, האמון על מימוש רצון העם על-ידי ריסון כוחם של האלמנטים הריאקציונרים, הדיקטטוריים והמושחתים במדינה ועל-ידי החזרת הכוח לעם. הגדרה זו מתייחסת לשלטון שהיה בעיראק לפני מהפיכת הבעת' והיא מציגה את השלטון הקודם כנעדר בסיס אידאולוגי יציב ועל כן בלתי מתאים לשלוט. למועצה הייתה סמכות לבחור את היו"ר שלה, ששירת במקביל כנשיא הרפובליקה, באמצעות רוב של שני שלישים. במקרה שהיו"ר נעדר, סגן היו"ר, שנבחר גם הוא ברוב של שני שלישים מחברי מועצת הפיקוד, מקבל את סמכותו.
תפקידי המועצה במדינה > השפעת המועצה על המדינה

ניתן להבין את תהליך הבעת'יפיקציה בעיראק בעזרת הדוגמה הבאה: בשנת 1977 חוקקה מועצת הפיקוד המהפכנית חוק המגדיר את כל חברי מפלגת הבעת' העיראקית כחברים במועצת הפיקוד המהפכנית. חוק זה עלה לאחר שנים שמפלגת הבעת' ניצלה באופן שיטתי ומתמשך את מועצת הפיקוד המהפכנית לצורך קידום תפישֹת המפלגה במדינה. עם הפיכת מועצת הפיקוד המהפכנית לגוף שכל מהותו מפלגתית, העיסוק העיקרי של המועצה נסוב סביב הפיכת אידאולוגית המפלגה לחוק המדינה ואכיפתו של החוק בפועל. דוגמה למהלך כזה של מועצת הפיקוד היא החוק שכל חבר נוכחי או לשעבר במפלגת הדעווה האסלאמית, מפלגה שיעית דתית ואחת מיריבותיה הבודדות של מפלגת הבעת', יידונו למוות. בעקבות חוק זה, הוצאו להורג בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 מאות פעילים המזוהים עם המפלגה.
דוגמה נוספת היא משנת 1981 כאשר מועצת הפיקוד המהפכנית קבעה כי אין להעסיק כל מורה מתחת לגיל 40 שלא היה לו קשר למפלגה. מאוחר יותר, בשנת 1988, מועצת הפיקוד קבעה שאם מורים יפגינו חוסר נאמנות לעיראק, למנהיג ולערכי מהפכת ה-17–30 ביולי 1968, ניתן יהיה להדיח אותם מתפקידם. בנוסף, גם ההתנהגות של משפחותיהם של המורים יכלה להשפיע על העסקתם.
חוקים אלה הן דוגמאות מייצגות של הלך הרוח בעיראק בתקופתו של סדאם. חוקים אלה שחוקקה מועצת הפיקוד המהפכנית, הפגינו נכונות של המועצה ליטול לידיה סמכות גם על חיי הפרט באופן המאפיין משטרים טוטליטריים.
כלי נוסף להשגת שליטה מוחלטת במדינה היה חלוקת המדינה למחוזות והשתלטות הבעת' גם על השלטונות המקומיים במחוזות באמצעות מינוי בעלי תפקידים וחקיקה. חברי המפלגה הוצבו בעמדות המפתח בשלטונות המחוזות, מתנגדים נשפטו כבוגדים והחוק שלל קיום של כל מפלגה אחרת במדינה מלבד מפלגת הבעת'. ההתפתחויות הללו התרחשו תחת פיקוח הדוק והנחיה של מועצת הפיקוד המהפכנית ושיקפו את סדר היום הבעת'יסטי שאותו ביקשב המועצה להטמיע במדינה. שיטה זו אפשרה למפלגת הבעת' ולמועצת הפיקוד המהפכנית להשפיע יותר על האזרחים העיראקיים ועל חיי היומיום במדינה על-ידי חקיקה פרטיקולרית עבור כל מחוז בהתאם להכוונת מועצת הפיקוד המהפכנית.
המועצה שימשה את מפלגת הבעת' בדרכים נוספות לחיזוק ולהחדרת הבעת' לכל תחומי החיים במדינה. חברות במועצת הפיקוד המהפכנית זיכתה את ילדי החברים בלימודים בכל מוסד אקדמי ללא תנאי קבלה, בתמריצים כלכליים ועוד. בנוסף, חולקו תארים כגון "חברי סדאם" בתמורה לעזרה משמעותית שהוענקה למפלגה או למדינה. תארים אלה יועדו ליצירת מדרגים שונים של נאמנות בין האזרחים ושימשו ככלים משלימים לביצור הבעת'יפיקציה במדינה. לצד זאת, רווחה תופעה רחבה מאוד של מינוי מקורבים לכלל תפקידי הכוח במדינה כאשר המקורבים היו כמובן כולם אנשי מפלגת הבעת'. כל אלו יצרו "שכבת מקורבים" שבסופו של דבר הציבה את תומכי סדאם ואת המפלגה כמודל בלעדי לחיקוי בעיראק.
מעניין לראות שכמעט כל שימוש באלימות מצד השלטון העיראקי בשנות שלטונה של מפלגת הבעת', נתלה במסמכים רשמיים בדמות חוקים, החלטות או תקנות שניפקה מועצת הפיקוד המהפכנית. ניתן ללמוד מכך על מהותה של מועצת הפיקוד עבור סדאם ועבור מפלגת הבעת'. כל פעולה שהשלטון ביקש לעשות הייתה לגיטימית מיסודה או הפכה לגיטימית בדיעבד מאחר שכך אמר החוק, קרי מכיוון שכך קבעה מועצת הפיקוד המהפכנית. כך השתמש סדאם במועצה כחותמת גומי להכשרת כל רצונותיו וניצל אותה למען בעת'יפיקציה של המדינה וביצור מעמדה של מפלגת הבעת'.
נפילת משטר הבעת' ופירוק המועצה

לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20, עברה מועצת הפיקוד המהפכנית שינוי באופי הפעילות שלה. שינויים אלה הגיעו בעקבות שינויים בהשקפתו של הנשיא, סדאם חוסיין, ודווקא מתוך שימור מעמדה של המועצה ככלי ביד הנשיא. חוסיין פנה בתקופה זו לפרויקט לאומי חדש שכונה "השיבה לאמונה" ורתם לשם כך את כוחה של מועצת הפיקוד המהפכנית. כך המשיכה המועצה להוות גוף מרכזי בעיצוב פניה של המדינה העיראקית עד לפלישה האמריקאית לעיראק בשנת 2003.
עם כיבוש עיראק, מוסדות המדינה הבעת'יסטית חדלו מלתפקד והמדינה נכנסה לאנרכיה. פול ברמר, שנשלח מטעם ארצות הברית לעיראק על מנת להשליט סדר ולעודד דמוקרטיזציה של המדינה, קיבל מספר החלטות נחרצות. ראשית, פירק ברמר את מפלגת הבעת' באופן רשמי על-ידי האיסור על חברות במפלגה ובכך הרחיק את כל אנשי הבעת' מתפקידיהם בממשלה, במוסדות המדינה ובצבא. כתוצאה מכך, חדלה מועצת הפיקוד המהפכנית לתפקד באופן סופי, לאור העובדה שכל חבריה היו אנשי מפלגת הבעת'. את מקומה תפסו מאותה עת מנגנוני מדינה דמוקרטיים שכוננו האמריקאים ולבסוף עמדה בראשם ממשלה שנבחרה בבחירות דמוקרטיות בשנת 2005.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Iraq - The revolution of 1968, Encyclopedia Britannica (באנגלית)
↑  سلمان, ح' ن', مجلس قيادة الثورة المنحل في العراق. جمةل الآداب, עמ' 156
1 2 3  Iraq - GOVERNMENT, countrystudies.us
1 2  A.M Faust, The Ba'thification of Iraq: Saddam Hussein's totalitarianism, Austin: University of Texas, 2015, עמ' 74
↑  Iraq - Government and society, Encyclopedia Britannica (באנגלית)
↑  A.M Faust, The Ba'thification of Iraq: Saddam Hussein's totalitarianism, Austin: University of Texas, 2015, עמ' 160
↑  A.M Faust, The Ba'thification of Iraq: Saddam Hussein's totalitarianism, Austin: University of Texas, 2015, עמ' 102
↑  A.M Faust, The Ba'thification of Iraq: Saddam Hussein's totalitarianism, Austin: University of Texas, 2015, עמ' 105
↑  A.M Faust, The Ba'thification of Iraq: Saddam Hussein's totalitarianism, Austin: University of Texas, 2015, עמ' 174, 177
↑  A.M Faust, The Ba'thification of Iraq: Saddam Hussein's totalitarianism, Austin: University of Texas, 2015, עמ' 170
יחסי סרביה–פולין

| יחסי סרביה–פולין |
| --- | --- |
סרביה: פולין


סרביה: פולין
שטח (בקילומטר רבוע)
77,474: 312,685
אוכלוסייה
6,708,387: 38,304,090
תמ"ג (במיליוני דולרים)
75,187: 811,229
תמ"ג לנפש (בדולרים)
11,208: 21,179
משטר
רפובליקה

יחסי סרביה–פולין הם יחסי החוץ בין פולין וסרביה. היחסים הדיפלומטיים כוננו בשנת 1919 בין ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים והרפובליקה הפולנית השנייה.
ימי הביניים

ידוויגה, מלכת פולין הייתה ממוצא סרבי חלקית, דרך המלך סטפן דראגוטין משושלת נמנג'יץ. כנרים סרביים הוזכרו בחצר המלך הפולני ולדיסלב השני יגיילו בשנת 1415.
האביר הפולני זאווישה צ'ארני, שהצטרף למלחמתו של המלך הבוהמי זיגיסמונד נגד העות'מאנים, נפל במצודת גולובץ' שבמזרח סרביה בשנת 1428; ישנו לוח הנצחה על המבצר לכבודו. המפקד ההונגרי יאנוש הוניאדי הוביל מערכה ארוכה נגד העות'מאנים בשנים 1443–1444, מלווה בוולדיסלב השלישי, מלך פולין והונגריה, עריץ סרבי Đurađ Branković, ווויווד ולאכי ולאד דראקול, וקבוצה פולנית. הם צעדו ברחבי סרביה והביסו את העות'מאנים.
מקורם של ההוסרים הפולניים (פרשים) ביחידות שכירים של לוחמים סרבים גולים, מקורו של המושג בסרביה בסוף המאה ה-14. האזכור העתיק ביותר של הוסרים במסמכים פולניים הוא משנת 1500, אם כי הם כנראה שירתו קודם לכן.
היסטוריה מודרנית מוקדמת

לאחר הכיבוש העות'מאני של סרביה, גוסלים (כנרים) סרבים מצאו מקלט ברחבי אירופה, כאמור במקורות. משוררים פולנים של המאה ה-17 הזכירו ביצירותיהם את השירה האפית הסרבית ואת המפל.
היסטוריה מודרנית > המאה ה-19

לאחר מרד נובמבר (1830–1831) ברחו המהפכנים הפולנים לנסיכות סרביה. מפקד סרבי, ופוליטיקאי מאוחר יותר, Ilija Garašanin יצר קשר עם המהגרים הפולנים האלו. היה זה פולני, אדם צ'רטוריסקי, שיזם את פרויקט Načertanije (מבשר סרביה הגדולה).
המשורר הפולני הגדול אדם מיצקביץ' חשב מאוד על שירה אפית סרבית, ובחר בה כנושא של הרצאות בקולג' דה פראנס.
הסרבים והפולנים היו חלק מארגוני סוקול הפאן-סלאביים, יחד עם מדינות סלאביות אחרות.
היסטוריה מודרנית > מלחמת העולם הראשונה

במרץ 1914 נחתו באודסה כוחות מדינות ההסכמה, שכללו כוחות סרבים, צרפתים, פולנים ויוונים. בשנת 1918 היו הסרבים והפולנים יחד עם הסינים חלק מ"קורפוס הקצינים", יחידת הקונסול הרוסי בחרבין.
היסטוריה מודרנית > מלחמת העולם השנייה

סרבים ופולנים היו מהקורבנות הסלאביים הגדולים ביותר של פשעי מלחמה נאציים באירופה. הנאצים ראו את כל הפולנים והסרבים כתת-אדם. פולנים אתניים רבים וסרבים אתניים מתו במחנות ריכוז, או במהלך קרבות גרילה בתגובה. פולנים הצטרפו לפרטיזנים היוגוסלביים בתחילת המלחמה. הפרטיזנים היוגוסלביים הושוו לעיתים קרובות למדינת המחתרת הפולנית ולתנועת ההתנגדות הפולנית שהייתה תנועת הגרילה האנטי-נאצית הגדולה ביותר באירופה כולה.
בהרי סרביה בשנים 1942–1943 היו שלוש פלוגות פולניות הקשורות לצ'טניקים. כללי לוחמת צ'טניק פורסמו לראשונה בפולנית ואז תורגמו לסרבית .
ב-1 ביוני 1944 הוקם חיל האוויר הבלקני על ידי הבריטים. היו בה בעיקר טייסת יוגוסלבית בריטית, אך גם איטלקית, וטייסת פולנית.
יחסים פוליטיים > קוסובו

הדעה הפולנית על התערבות נאט"ו ביוגוסלביה במהלך מלחמת קוסובו (1998–1999) הייתה מעורבת: 37% העדיפו מעורבות ואילו 43% היו נגד. הממשלה החליטה לטובת פעולה בהובלת נאט"ו לשם הפסקת אש בסכסוך. במהלך הפצצת נאט"ו על יוגוסלביה במאי 1999, סקר מצא כי 51% חושבים שהתקפות מוצדקות, 26% התנגדו. סקר אחר מצא 53% בעד ו-35% התנגדו.
קוסובו הכריזה על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008 ופולין הכירה בה ב-26 בפברואר 2008. פולין הייתה המדינה הסלאבית הראשונה שעשתה זאת.
בספטמבר 2008, נשיא פולין, לך קצ'ינסקי, הצהיר כי הסיבה המקורית למלחמת דרום אוסטיה 2008 לא הייתה המבצע הגאורגי, אלא ההכרה בעצמאות קוסובו וכי הוא יחסום ניסיונות לכונן יחסים דיפלומטיים של פולין עם קוסובו ברמת השגרירות; עם זאת, הממשלה לא הציעה לשלוח שגריר לפרישטינה.
ההכרה בעצמאות קוסובו ספגה ביקורת בפולין. עשרות הפגנות אורגנו על ידי קבוצות שונות בפולין לתמיכה בעניין הסרבי בקוסובו, כאשר חלקן מושכות עד 1,500 עד 2,000 איש. ארגון בשם "פולנים לקוסובו הסרבית" הוקם במטרה לספק ולסייע לסרבים בקוסובו.
כמו כן פולין חברה באיחוד האירופי וסרביה מועמדת לאיחוד האירופי.
יחסים פוליטיים > קוסובו > שמירת שלום

לפולין היו (נכון ליולי 2009) 274 חיילים ששירתו בקוסובו כשומרי שלום בכוח קוסובו בהנהגת נאט"ו. במקור היו 800 חיילים פולנים ב-KFOR‏.
יחסי תרבות

השפות הפולנית והסרבית, שתיהן חלק מהשפות הסלאביות (ענפים מערביים ודרומיים, בהתאמה), קשורות אך אינן מובנות הדדית.
קאיה i Bregović - אלבום שנוצר על ידי זמר פולני קאיה והמוזיקאי הסרבי גוראן ברגוביץ' הפך לרב מכר לאחר השקתו בשנת 1999.
פולנים בסרביה

ישנם מסמכים על קצינים פולנים שהשתתפו במרד הסרבי הראשון (1804–1813). במחצית השנייה של המאה ה-19, במיוחד לאחר דיכוי מרד ינואר בפולין (1864), הגיעו לסרביה כ-20 רופאים פולנים, שרובם התיישבו ונתנו תרומה רבה להתפתחות התרבות הרפואית בסרביה. הליגה של יוגוסלביה – פולין הייתה פעילה בתקופה שבין מלחמות העולם, במטרה לשיתוף פעולה כלכלי ותרבותי עם פולין. חברי הליגה עזרו לחיילים ואזרחים פולנים שבסתיו 1939 ברחו מרומניה דרך יוגוסלביה למערב. מיד לאחר מלחמת העולם השנייה הגיעו לסרביה כמה עשרות נשים פולניות עם בעליהן הסרבים. הם נפגשו במחנות כפייה וריכוז בגרמניה. החלק הגדול ביותר בפולוניה (הפזורה הפולנית) בסרביה מורכב מנשים שנישאו ביוגוסלביה בשנות ה-60 וה-70. במהלך מלחמות יוגוסלביה, כאשר יוגוסלביה התפצלה, פולנים רבים ובני משפחותיהם חזרו לפולין או היגרו למערב. על פי שגרירות פולין בסרביה, ישנם בסביבות כ-1,000 אזרחים פולנים. אלה אנשים שנולדו בפולין, כמו גם צאצאיהם מנישואין מעורבים. מלבד בלגרד, מספרים גדולים יותר קיימים בניש, נובי סאד, קרליובו, ורניצ'קה באניה וסובוטיצה.
סרבים ממוצא פולני

הטייסים הסרבים טדיג'ה סונדרמאג'ר וסטניסלב סונדרמאג'ר, הלוחם הצעיר ביותר בקרב סר (1914), היו ממוצא פולני. לקצין ולעיתונאי סרבי סטניסלב קרקוב (1895–1968) היה אב ממוצא פולני. העיתונאי והאנליטיקאי הצבאי מירוסלב לזנסקי הוא ממוצא פולני. במאי הקולנוע והפרשן הפוליטי בוריס מלאגורסקי הוא ממוצא פולני רחוק.
נציגויות דיפלומטיות

פולין מחזיקה בסרביה שגרירות בבלגרד.
סרביה מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה.
שגרירות פולין בבלגרד
שגרירות סרביה בוורשה
עבד אל-ח'אלק א-סאמראי

| --- | --- |

 לידה:  1935 סאמרא, עיראק
 פטירה:  8 באוגוסט 1979 (בגיל 44 בערך)
 שם לידה:  עבד אל-ח'אלק אבראהים ח'ליל א-סאמראי
 מדינה:  עיראק עיראק
 השכלה:  משפטים
 מפלגה:  מפלגת הבעת'
עבד אל-ח'אלק א-סאמראי (בערבית: عبد الخالق السامرائي, תעתיק מדויק: עבד אלח'אלק אלסאמראא'י; נולד בשנת 1935) היה פוליטיקאי עיראקי בן העיר סאמַרא, מבכירי הנהגת מפלגת הבעת' העיראקית, שהיה ממקורביו של סדאם חוסיין עד שזה הפך לנשיא. אחרי שנים של פעילות בשורות המפלגה הואשם א-סאמראי בסוף שנות ה-70 במעורבות בקשירת קשר להתנקשות בסדאם חוסיין, הועמד לדין, ולבסוף הוצא להורג על ידי כיתת יורים ב-8 באוגוסט 1979.
חייו המוקדמים

א-סאמראי (שמו המלא: עבד אל-ח'אלק אבראהים ח'ליל א-סאמראי) נולד בשנת 1935 למשפחה מהמעמד הבינוני שהתגוררה באזור המצודה של העיר סאמרא, בגדה המערבית של נהר החידקל. לאחר שהשלים את לימודיו היסודיים בעיר הולדתו, נשלח א-סאמראי על-ידי הוריו להשלים את לימודיו התיכוניים בבגדאד והמשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת בגדאד. בהמשך למד בקורס הכשרה למורים ועם השלמת לימודיו בשנת 1959 התמנה למורה בבית ספר יסודי.
פעילותו במפלגת הבעת'

בשנת 1957, כשעוד לימד בבית ספר יסודי, יצר סדאם חוסיין קשר עם א-סאמראי וביקש ממנו לשלב אותו בעבודה במפלגת הבעת'. מכאן החל הקשר ארוך השנים בין סדאם לבין א-סאמראי. בתחילת עבודתו במפלגה, המשיך א-סאמראי בעבודתו כמורה בחטיבת ביניים במחוז דיאלא ובמקביל שימש כפקיד במנגנון המפלגה המקורב לסדאם חוסיין.
בעת הפיכת הבעת' בנובמבר 1963 וההתנקשות בראש הממשלה עבד אל-כרים קאסם, א-סאמראי היה עדיין חבר זוטר יחסית בשורות המפלגה. רק לאחר ההפיכה הפנימית במפלגת הבעת', ב-17 ביולי 1968, שהעלתה את הפלג האזרחי של הבעת' לשלטון בראשות אחמד חסן אל-בכר, התבלט א-סאמראי כחבר בהנהגה האזורית והלאומית של המפלגה, כחבר במועצת הפיקוד המהפכנית, וכאחראי על משרד התרבות והמידע של המפלגה, ותואר כאינטלקטואל המסור לעבודתו ומאמין בכל מאודו בשליחותה של המפלגה. מסירותו למפלגה ובולטותו בקרב הנהגתה, זיכו אותו בכינוי "המולא של הבעת'" (מולא אל-בעת').
אחד הרעיונות החשובים ביותר שביקש א-סאמראי לקדם בתוך שורות מפלגת הבעת' היה הקמתה של חזית לאומית מתקדמת בהנהגה של מפלגת הבעת' העיראקית. הוא הדגיש את הצורך בכך שההנהגה תתנהל על בסיס אמנה לאומית שתכלול התייחסות לסוגיות פוליטיות, כלכליות, חברתיות ותרבותיות ושעמוד השדרה שלה יהיה מורכב ממנהיגות כלל-עיראקית ולא משורות המפלגה או ממועצת הפיקוד המהפכנית. מי שהיה אחד התומכים והאוהדים הבולטים של רעיונותיו של א-סאמראי היה ראש מנהלת הביטחון הכללי של עיראק, נאזם גזאר (ער'). אולם בתקופה זו עדיין הובילו את הנהגת המפלגה אל-בכר וסדאם, ששאפו להקים חזית לאומית למראית עין בלבד וראו במפלגת הבעת' ובשאר הכוחות הפוליטיים הכפופים לה, כוח מניע ותו לא. אמנה לאומית ברוח זו אכן הוכרזה על-ידי הנשיא אחמד חסן אל-בכר, שהיה גם מזכ"ל מפלגת הבעת', ועל-ידי עזיז מוחמד, המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית העיראקית, אך נדמה שמטרתה הייתה בעיקרה ניכוס הרעיון שהעלה סאמראי ומניעת מימושו על פי דרכו.