stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נערה (סרט)
ביקורות ותגובות > ביקורות קולנוע

באתר האינטרנט Rotten Tomatoes, לסרט דירוג של 84%, המבוסס על 55 ביקורות, וציון ממוצע של 7.49 מתוך 10. על פי דעת הרוב באתר, נכתב כי הסרט "משתמש בסיפורה של רקדנית שאפתנית אחת כמסגרת לדרמה נוקבת העוסקת בנושאים קשים בחן ראוי ומפתה". באתר האינטרנט Metacritic, לסרט ציון ממוצע משוקלל של 73 מתוך 100, המבוסס על דעות של 15 מבקרים, שהעניקו "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
דייוויד ארליך, מבקר של IndieWire, כינה את הסרט "אמפתי באופן מושך לב" והעניק לסרט ציון B +, תוך שהוא מביע דאגה מהליהוק של השחקן הגברי המוצלח לתפקיד אישה טרנסית. פיטר דוברג' מוראייטי שיבח את הופעתו של פולסטר וכינה את הסרט "מבט נגיש באופן אינטואיטיבי על נערה בעלת מגדר שאינו קונפורמטיבי המנסה למצוא את האומץ להיות עצמה". בויד ואן הויג מההוליווד ריפורטר שיבח את הסתמכותו של הסרט על צילום, עיצוב אמנותי ועריכה, ולא על דיאלוג, תוך שהוא מעלה דאגה מהליהוק והעירום, שלמרות זאת מצא כי זוהי "בחירה הגיונית".
ונדי איד (Screen International) כינתה את הסרט "מבטיח ואמפתטי" ואמרה כי "יש חמלה ואינטימיות לגישתו של דהונט כלפי סוגיות מגדריות שמתכתבות עם עבודותיה של סלין סקיאמה, במיוחד עם הסרט "טומבוי". סטיב פונד (TheWrap) תיאר הסרט כ-"סרט שקט, עד שהוא לא ... מבט עוקב ועדין אחר דמויות שנכנס לטריטוריה קיצונית, דרמה מרוטשת שגורמת לך לרצות קבלה, עד כדי פחד שהבלתי-אפשרי יתאפשר". עוד כתב כי "בסופו של דבר, הסרט השקט הזה הולך למקום של כאב וייאוש מחרידים ... דהונט מצליח למצוא את רגעי החסד הקצרים ביותר, בסופו של דבר".
קימבר מאיירס מהלוס אנג'לס טיימס כתבה כי הצילום בסרט אשר מתמקד בגופה של הדמות הראשית "מרגיש נצלני, ולא אמפתי", וכי "זו ההתנהלות הבלתי-אחראית בסצנות הסיום המזעזעות של הסרט שהן הבעייתיות ביותר". מאיירס סיכמה: "סרטו של דהונט הוא סרט ביכורים חזק מבחינה טכנית, אך הוא חסר את האנושיות הדרושה לסיפור בעל אופי זה".
הכנסייה הסורית-אורתודוקסית

| --- | --- |


 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  נצרות
 ארגונים ופעילות
 מרכז:  Saint George Cathedral in Damascus 
 מוסדות:  Syriac Orthodox Archdiocese of Baghdad, Malankara Syriac Knanaya Archdiocese, Syriac Orthodox Patriarchal Vicariate of Jerusalem and the Holy Land, Malankara Archdiocese of the Syrian Orthodox Church in North America, Malankara Jacobite Syrian Orthodox Church, Evangelistic Association Of the East 
 syriacpatriarchate.org
 
תפילת האדון בארמית
שער הכניסה למתחם מנזר סנט מרק בירושלים
הפטריארך איגנטיוס אפרים השני (אנ') מבצע "קוּרֹבֹּנא קַדִישֹׁא (קורבן קדוש)" בכנסייה סורית-אורתודוקסית בשטוטגרט, גרמניה
הכנסייה הסורית-אורתודוקסית (בסורית: ܥܺܕܬܳܐ ܣܽܘ̣ܪܝܳܝܬܳܐ ܗܰܝܡܳܢܽܘܬܳܐ ܬܪܺܝܨܰܬ݂ ܫܽܘ̣ܒ̣ܚܳܐ, עִדְתֹא סוּרְיֹיתֹא הַיְמֹנוּתֹא תְרִיצַתֿ שׁוּבְֿחֹא; במלאיאלאם: സുറിയാനി ഓർത്തഡോക്സ് സഭ; בערבית: الكنيسة السريانية الأرثوذكسية) היא כנסייה אוריינטלית שבסיסה בסוריה ויש לה מאמינים בכל העולם. היא אחת מהכנסיות שהתפצלו מהזרם המרכזי של הנצרות בוועידת כלקדון בשנת 451. הכנסייה הסורית-אורתודוקסית היא אוטוקפאלית, או עצמאית לגמרי, והפטריארך העומד בראשה איננו כפוף לסמכות גבוהה יותר. היא מצויה באחדות (קומוניון) מלאה עם יתר הפלגים האוריינטליים. הנהגתה יושבת בדמשק, והפטריארך הנוכחי וה-123 למניין הוא אִיגְנַטִיוּס אַפְרֶים השני (ܐܝܓܢܛܝܘܣ ܐܦܪܝܡ ܬܪܝܢܐ). מספר חבריה מוערך בין 1.5 לשלושה מיליון. שלושה רבעים מהם מתגוררים בהודו, והפרובינציה של הקתוליקוס מקרלה היא המרכיב הגדול ביותר בכנסייה. הכנסייה משתמשת בשפה הארמית-סורית בטקסיה.
שורשי הכנסייה מצויים בפילוג הפטריארכיה העתיקה של אנטיוכיה בעקבות הצהרת כלקדון ב-451 באשר לשני הטבעים של ישו. שוללי כלקדון ייסדו את הכנסייה ומקבליה נותרו כאגף אורתודוקסי נפרד. יש המכנים את הכנסייה "יעקוביטים" על שם יעקב בורדעיא (אנ') שארגן את הכנסייה המונופיזיטית בסוריה במאה ה-6, אבל הסורים-אורתודוקסים אינם מוכנים שכנסייתם תיקרא על שם אדם ורואים בכינוי זה ביטוי עוין.
לבוש הכמורה

לראשם חובשים הכמרים הסורים ברדס שחור ששני חלקיו מחוברים בחוט רקמה. בכל חלק של הכובע רקומים שישה צלבים וצלב גדול בגבו. ברדס זה, הדומה לזה שחובשים הנזירים הקופטים, מכונה בפי הסורים "סקימו". מסורת שמקורה במצרים מספרת כי מייסד הנזירות אנטוניוס היה שקוע בקריאת כתבי הקודש על שפת הנילוס והשטן שלח לו פיתויים אולם אנטוניוס לא התייחס אליהם. השטן הגיע למסקנה כי הכובע שלראשו של הנזיר אוטם את חושיו וניסה לחטוף את הכובע. אנטוניוס התעשת ותפס את קצהו השני של הכובע עד שניצח ונפל ארצה כשהכובע בידו אך קרוע באמצעו. מאז משאירים הנזירים את התפר גלוי במרכז להזכירם את פיתויי השטן. הצלבים מימין ומשמאל מסמלים את שנים עשר השליחים והצלב מאחור-את ישו.
נוכחות העדה הסורית בירושלים

על-פי המסורת הסורית, נוכחותה בירושלים הייתה רצופה ומאז 1465 הבישופים הסורים מתגוררים דרך קבע בכנסיית סנט מרק שברובע הארמני. הם שימרו זכויות מסוימות במקומות הקדושים אולם הם כפופים לפטריארכיה הארמנית כחלק מהסטטוס קוו. מרבית חברי הקהילה הגיעו כפליטי הטבח העות'מאני במרכזים סוריים באנטוליה במלחמת העולם הראשונה. כמו הארמנים בירושלים גם הקהילה הסורית הגיעה לשיא גודלה בשנות ה-40, כשרבים מחבריה התמקמו מחוץ לעיר העתיקה. הקהילה סבלה מנסיגה גדולה לאחר מלחמת העצמאות ומספר חבריה פחת בכמחצית. ב-1990 היו כ-200 סורים בירושלים וכ-1,500 בבית לחם (זאת לעומת כ-2,000 בירושלים ב-1945). הסורים לא אימצו את הזהות הערבית והם מתרחקים מפעילות פוליטית. הם מנסים להימנע מהקונוטאציה הלאומית של המושג "סורי" ומעדיפים את המושגים "ארמי", "אשורי" או "syriac". השימוש במונח "אשורי" יוצר בלבול עם הכנסייה האשורית הנסטוריאנית.
המרכז הסורי בירושלים הוא בכנסיית מרקוס הקדוש, בה הם מזהים את מקום הסעודה האחרונה של ישו. מסורת סורית אחרת מזהה מקום זה גם כביתו של מרקוס (הוא יוחנן המכונה מרקוס על פי מעשי השליחים י"ב 12). לפתח הבית הגיע פטרוס לאחר שנמלט באורח נס מחיילי אגריפס וכאן התגוררה אמו של ישו, מריה, לאחר צליבתו. לטענתם, שם התכנסו השליחים כאשר שרתה עליהם רוח הקודש ומכאן יצאו להפיץ את הנצרות. הם הטבילו איש את רעהו, ואגן הטבילה קטן הממדים שמור במזבח מוזהב עטור בכיפה.
בבעלות הכנסייה נמצאים שטחים נרחבים ברחוב הנביאים בירושלים שחלקם מוחכרים ומשמשים למגורים ולעסקים.
ראו גם

נצרות סורית
הערות שוליים

↑  Neuer Patriarch von Antiochien gewählt, דויטשה ולה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268775705171  BnF: cb16255796c (data)  GND: 5265255-5  ISNI: 0000 0001 2294 9733  LCCN: n84002368  NKC: kn20140804004  NLA: 49787667  SELIBR: 332371  SUDOC: 050327682  VIAF: 147447783   WorldCat (עם VIAF): 147447783
Hey Mama (שיר של דייוויד גטה)

"Hey Mama" (בעברית: "היי מאמא") הוא סינגל, שהוקלט על ידי הדי ג'יי הצרפתי והמפיק המוזיקלי דייוויד גטה, הכולל שירה של הראפרית הטרינידדית ניקי מינאז' והזמרת-יוצרת האמריקאית ביבי רקסה, והופק יחד על ידי הדי ג'יי והמפיק ההולנדי אפרוג'ק. השיר יצא ב־16 במרץ 2015, כסינגל הרביעי מאלבום האולפן השישי של גטה, Listen. הוא הופק על ידי גטה, אפרוג'ק וג'ורג'יו טונפור, שכתב גם את השיר עם רקסה, מינאז', אסתר דין ושון דגלאס. האתנומוזיקולוג האמריקאי אלן לומקס זוכה לזכותו גם ככותב, שכן הרצועה מדגימה את שירו "Rosie".
השיר הגיע אל המקום השמיני במצעד בילבורד הוט 100, ונכנס לעשיריות הפותחות במדינות רבות כדוגמת אוסטרליה, אוסטריה, בלגיה, קנדה, פינלנד, צרפת, גרמניה, הונגריה, אירלנד, ישראל, לבנון, הולנד, ניו זילנד, סקוטלנד, ספרד, שוודיה, שווייץ ובריטניה.
רקע והרכב מוזיקלי

האמנים כתבו את השיר יחד עם אסתר דין, שון דגלאס וג'ורג'יו טונפור, שגם ייצר אותו יחד עם גטה ואפרוג'ק. במבוא ובפוסט-מקהלה מופיעה דגימה בולטת מ"Rosie", הקלטה של אלן לומקס משנות ה-40.
רקסה הסבירה למגזין בילבורד מדוע לא אוזכרה בהתחלה כאומנית מובלטת: "דיברנו על זה - שלחתי מייל לגטה על כך. רציתי מאוד להיות מובלטת בזה, כי אתה יודע, חתמתי ונפלתי ועכשיו חתמתי פעם שנייה, אז היה קשה. מה שבסופו של דבר קרה הוא שזה נראה כמו הרבה שמות בכותרת, ולכן הם רצו לשמור על כמה שיותר תכונות נמוכות. זה מה שאמרו לי וזה הגיוני בעיניי. אני מניחה שיותר משני שמות [שמופיעים] לא נראים טוב ברדיו. קשה לשמוע את קולך ברדיו, במקהלה, ולדעת שאנשים חושבים שזה אמן אחר." החל מיוני 2015, שמה מאוזכר רשמית בכל מקרה של אזכור השיר.
"Hey Mama" הוא שיתוף הפעולה השלישי בין גטה למינאז', לאחר הסינגלים מהאלבום "Nothing but the Beat" הקרויים "Where Them Girls At" (שבו גם מינאז' ופלו ריידה השתתפו) (2011) והפלטינה הכפולה "Turn Me On"‏ (2011).
על פי גיליון המוזיקה שפורסם באתר  Musicnotes.com, "Hey Mama" כתוב בסולם מי מינור עם מפעם של 86 פעימות לדקה. מנעד השיר נע בין A3 ל- E5.
ביקורת

"Hey Mama" התקבל היטב על ידי המבקרים, ורבים מהללים את אופי הדיסקוטק של השיר. ביאנקה גרייסי מבלוג המוזיקה "איידולייטור" תיארה את השיר כ"צליל אלקטרו-האוס/טראפ מטורף", וציינה את הראפ של מינאז' כ"ראפ שזורם אל תוך השתובבת אי מגוונת." זה תואר על ידי אתר חדשות הפופ Direct Lyrics כ"צליל EDM-אי שמיוצר בצורה אינטליגנטית כידידותי לרדיו, בעוד ש ריצ'רד בקסטר מ־Popology החמיא עכשיו לסגנונות האלקטרוניים של הרצועה, ותיאר את ביבי רקסה כ"כוכבת" של "Hey Mama", עם ה"פזמון הכבד" שלה.
כמה חברות וסוקרי מוזיקה בחרו ב"Hey Mama" כנקודת השיא של האלבום, כאשר מגזין בילבורד תיאר זאת כ"ריבה בטעם אי-בומבסטי" וסוכנות הידיעות AP מציינת כי מינאז' ואפרוג'ק הפיקו "מוזיקת R&B באמפ ופאנק ג'ם מבהילה." מינאז', בפרט, קיבלה ביקורות חיוביות על שירה, העיתון "ניוזדיי" כינה את הרצועה של מינאז' "להיט שאי אפשר להכחיש" מאז השיר שלה "Super Bass", והעיתון הבריטי "הגרדיאן" תיאר את שירה של מינאז' כנקודת שיא מתוך האלבום.
לעומת זאת, מילות השיר נשאו ביקורת מצד התקשורת הפמיניסטית, כאשר רבים מהם מכנים את המילים סקסיסטיות. קייטי בארנס מהבלוג הפמיניסטי "Feministing" תיארה את הבית השני של השיר ("Yes I do the cooking/ Yes I do the cleaning/ Plus I keep the na-na real sweet for your eating/ Yes you be the boss and yes I be respecting / Whatever that you tell me cause it's game you be spitting"; ובעברית "כן, אני אבשל/ כן, אני אנקה/ בנוסף, אני שומרת על נה־נה, מתוק אמיתי, עבור האכילה שלך/ כן, אתה תהיה הבוס וכן, אני אכבד/ כל מה שתגיד לי כי זה משחק שבו אתה יורק") כ"די נורא", וקובע כי "לא משנה אם הבית מלווה בקצב מהמם, הטקסטים עדיין מציגים אידיאל רטרו של מה שאישה צריכה להיות ואיך היא צריכה להתייחס לגבר שלה." קתרין בורקס מלהלה כינתה את מילות השיר "שטויות לא הגיוניות להפליא." אלכס קריטסליס מהמגזין Bustle מצאה את המילים כ"מזרזות אנחה ממש", וציינה כי "כל הווייב 'אני אעשה כל מה שאתה רוצה, מתי שאתה רוצה'" עשה אותן "יותר מקצת לא נוחות."
הצלחה מסחרית

השיר הגיע למקום השמיני בבילבורד הוט 100, והפך לשיר השישי של גטה שמגיע לעשרת הראשונים (Top 10) בארצות הברית, והפך גם ל־12 של מינאז', השני של אפרוג'ק מאז "Give Me Everything" של פיטבול, והראשון של רקסה כזמרת אבל השני שלה ככותבת אחרי הלהיט שהגיע למקום הראשון בבילבורד הוט 100, The Monster שלאמינם בהשתתפות ריהאנה. השיר בילה שישה שבועות בעשירייה הראשונה של מצעד הבילבורד הוט 100. "Hey Mama" בילה חמישה שבועות בעשירייה הראשונה של מצעד הסינגלים בבריטניה. השיר עלה למקום העשירי ונשאר שם ארבעה שבועות עד שהגיע לשיאו במקום התשיעי. השיר הגיע לשיא במקום השני, במצעד ה־R&B בבריטניה.
וידאו קליפ

הקליפ הרשמי (בבימויה של האנה לוקס דייוויס) יצא לאור ב-19 במאי 2015. הקליפ מתחיל בכך שגטה עובר במדבר עם קבוצת אנשים כדי למצוא מכונה בתוך התיבה. סצנות של מינאז' הולוגרפית חותכות את הסרטון בעוד סצנות אחרות כוללות אנשים אחרים שעטופים בווילונות ורוקדים תוך כדי הפזמון, גטה ואחרים נראים נוהגים ברכבים שלהם דרך המדבר. במהלך הפזמון והגשר כולם משתגעים בזמן שמינאז' דופקת. הסרטון מסתיים בסרטון של כמה כרישים ששוחים מסביב לתחתית המים בתמונה ולאן שצוללים האנשים דרך אור ניאון של לב. הסרטון מסתיים בכך שגטה עומד במדבר. גם אפרוג'ק מופיע בסרטון.
נכון לאוגוסט 2019 הסרטון זכה ליותר מ־1.3 מיליארד צפיות. זהו הסרטון הנצפה ביותר של גטה ורקסה, והסרטון הרביעי הנצפה ביותר של מינאז'.
הופעות

ב־17 במאי 2015, גטה ומינאז' ביצעו את השיר לראשונה בטקס פרסי הבילבורד לשנת 2015 יחד עם "The Night Is Still Young". ב־30 במאי 2015, מינאז' ורקסה גם ביצעו את השיר יחד לראשונה במסיבת בריכת הקיץ 2015 של iHeartRadio בלאס וגאס, ואליהן הצטרף גטה על הבמה.
היסטוריית יציאות לאור

| מדינה | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| עולם | 16 במרץ 2015 | הורדה דיגיטלית | What a Music |  |
| ארצות הברית | 17 במרץ 2015 | רדיו מיינסטרים | אטלנטיק • פרלופון |  |
| בריטניה | 4 במאי 2015 | רדיו מיינסטרים | פרלופון |  |
| צרפת | 4 במאי 2015 | הורדה דיגיטלית | פרלופון |  |
| גרמניה | 5 ביוני 2015 | תקליטור | פרלופון |  |
פיטר ואן לאר

פיטר ואן לאר, דיוקן עצמי, תחריט
פיטר ואן לאר (בהולנדית: Pieter van Laer או Pieter van Laar; ‏14 בדצמבר 1599–1641 או 1642) היה צייר ומדפיס הולנדי. הוא היה פעיל ברומא למעלה מעשור והיה ידוע בזכות סצנות ז'אנר, ציורי בעלי חיים ונופים מסביבתה של רומא.
פיטר ואן לאר היה חבר פעיל באיגוד של האמנים הפלמים וההולנדים ברומא, המכונה בנטפוכלס. הכינוי שלו בקבוצה זו היה "איל בממבוצ'יו". הוא ייסד את סגנון הציור הז'אנרי שהמשיכו אחריו ציירים צפוניים ואיטלקים אחרים. ציירים אלה התפרסמו בשם במבוצ'אנטי.
חייו

פיטר ואן לאר נולד בהארלם כילדו השני של יאקוב קלז. בודינג מהארלם ומגדלנה היינס מאנטוורפן. הוא אימץ את שם המשפחה ואן לאר רק בשלב מאוחר יותר בחייו. שם משפחה זה נלקח כנראה מסנדקו של אחיו. שהיה ממשפחה עשירה, והוריו הפעילו בית ספר פרטי בהארלם שהקים אביה של מגדלנה, הסופר פיטר היינס, שעל שמו נקרא פיטר ואן לאר.
אחיו הגדול היה רודולף ואן לאר, שהפך גם הוא לצייר והיה ידוע בשם רולנד ואן לאר. אחיו הצעיר ניקולאס בודינג התפרסם מאוחר יותר בחייו כניקולה בודינגוס והיה מנהל בית ספר.
פיטר ואן לאר היה אולי תלמידו של אסיאס ואן דה פלדה בהארלם. עבודתו המוקדמת מראה את השפעתו של צייר זה כפי שמעיד רישום, עליו חתם פיטר שקרוב לסגנונו של ואן דה ולדה. הוא נסע לרומא בשנת 1625 דרך צרפת, ככל הנראה בחברת אחיו רולנד. כאן הוא הפך לחבר בנטפוכלס, אגודה של אמנים פלמיים והולנדים ברומא, שהיו ידועים בטקסי החניכה שלהם, שהיו כרוכים בשתייה מרובה. הכינויו של פיטר ואן לאר באיטליה היה איל במבוצ'יו, שפירושו "בובה מכוערת" או "מריונטה". הכינוי היה רמיזה למראהו של ואן לאר, מכיוון שלדבריו היו לו רגליים ארוכות במיוחד, חזה קצר וכמעט ללא צוואר. פיטר ואן לאר היה ידוע גם בשפמו המחודד.
באמצעות העבודות שיצר ברומא יצר פיטר ואן לאר סגנון חדש של ציור ז'אנר ולפיכך, ציורים בסגנון זה נקראו Bambocciate על שם הכינוי שלו. הוא הפך להשראה ונקודת המוקד שסביבם התכנסו אמנים דומים במהלך שהותם באיטליה.
הבמבוצ'אנטי הראשונים כללו את יאן מיל, אנדרס ויאן בוט, קרל דוג'ארדן, יוהנס לינגלבך. הצרפתי סבסטיאן בורדון נקשר גם הוא לקבוצה זו במהלך הקריירה המוקדמת שלו. על המבוצ'אנטי האחרים נמנים תומאס וייק, דירק הלמברייקר, יאן אסלין, אנטון גובאו, וילם רויטר, מיכיל סוורץ, יוהאן פיליפ למקה ואחרים.
לפיטר ואן לאר הייתה קריירה מצליחה ברומא. הוא חזר להולנד בערך בשנת 1639. כאן התגורר בעיקר באמסטרדם ובהמשך בהארלם.
התאריך, המקום וסיבת מותו של ואן לאר אינם ידועים. סביר שנפטר אחרי 1641, תאריך שרשום בו שמו בספר שירים בהארלם. ההערכה היא שהוא חזר לאיטליה בערך באותה תקופה. על פי ההצהרה בצוואה של אחותו שנערכה בשנת 1654 לא היו סימני חיים מפיטר ואן לאר ב-12 השנים הקודמות. הביוגרף האיטלקי ג'ובאני בטיסטה פסרי הצהיר כי ואן לאר נפטר בסתיו 1642. הביוגרף ההולנדי ארנולד הוברקן דיווח כי ואן לאר נכנס לדיכאון בסוף חייו והתאבד בטביעה.  ביוגרפים אחרים מציגים את תאריך פטירתו בשנים שונות: 1673, 1674 או 1675. .
יצירתו

פיטר ואן לאר ידוע בעיקר בזכות סצנות הז'אנר שלו המוצגות בנופים איטלקיים. הוא גם צייר כמה סצנות קרב. עוד יצר מספר תחריטים של בעלי חיים. הוא היה אחד האמנים הראשונים שפיתחו את ציור הבקר כסוגה מיוחדת. הוא השאיר ציור אחד עם נושא דתי, "הכרזה לרועים". קומפוזיציה זו היא גם ציור הבקר המוקדם ביותר שנותר של ואן לאר. הציורים שלו היו בדרך כלל בפורמט קטן.
השפעת השהייה הארוכה ברומא נראית בדרך טיפולו בנוף וברקע. אחת התרומות החשובות שלו היא ההיכרות של הציור הרומאי עם נושאים חדשים שנגזרים מציורי ז'אנר פלמיים והולנדים: "..דמויות של כייסים, כנופיות שיכורים, גרגרנים, מעשנים, ודומיהם... " בין הדמויות שצייר היו גם נפחים, מטיילים בפונדק, שודדים שתוקפים נוסעים, פעולות צבאיות, כבשני סיד רומיים, שווקים, חגים וסצנות של ציידים. הוא תיאר גם אנשים פשוטים שמשחקים משחקים עממיים כמו מורא (משחק ידיים). כמה מיצירותיו עוסקות בסצנות תוססות מחיי האיכרים.
תמונותיו מאופיינות על ידי קומפוזיציה מרתקת ורישום טוב. הוא היה זהיר במיוחד בפרספקטיבה. אף על פי שהנושאים שצייר היו מתחתית החברה האנושית עבודותיו של ואן לאר עצמן נמכרו במחירים גבוהים והוחזקו בכמה מהקולקציות היוקרתיות ביותר בתקופתו.
הפרשנות ההיסטורית האמנותית המסורתית הייתה כי סגנון הבמבוצ'אנטי שאותו פיתח פיטר ואן לאר, מתעד בדיוק ריאליסטי את רומא ואת אורח החיים העממיים. "מה שהאמן ראה". עם זאת, בני דורם לא ראו בדרך כלל את הבמבוצ'אנטי כריאליסטים. בתפיסה אלטרנטיבית לאמנות הבמבוצ'אנטי היא, שעבודותיהם מהוות אלגוריות מורכבות המספקות פרשנות לאמנות קלאסית במטרה להביא את המתבונן להגות רעיונות נעלים. לפיכך הם עומדים במסורת ארוכה של ציור הפרדוקס, בה נושאים עממיים או וולגריים היו הכלי להעברת משמעויות פילוסופיות חשובות.
עם הזמן ציורי ואן לאר הפכו מבוקשים ביותר. בתחילה, הצייר כנראה היה תלוי בשוק פתוח ובסוחרים, ולא בעמלות ממכירות. עם זאת, תוך עשור של עבודה ברומא, הוא יכול היה לדרוש מחיר מכובד מאוד לציוריו. בין הקונים את עבודתיו היו פייטרו טסטה, קאסיאנו דל פוצו ובהמשך, הסוחר הפלמי בנאפולי גספר ראומר.
לפיטר ואן לאר היה בית דפוס מיומן, והוא ייצר שתי סדרות של הדפסי בעלי חיים. סדרה אחת של 8 לוחות של בעלי חיים ביתיים שפורסמה ברומא בשנת 1636 הוקדשה לדון פרדיננדו אפאן דה ריברה, המשנה למלך.  לסדרת תחריטים זו הייתה השפעה חשובה על צייר בעלי החיים ההולנדי פאולוס פוטר, במיוחד באופן בו הצליח ואן לאר להציב דמויות אנושיות, בעלי חיים, מבנים ועצים במרחב ציורי קוהרנטי.  קבוצה שנייה של 6 לוחות קיבלה את הכותרת "סוסים" ומתארת סוסים השייכים לאיכרים עניים.
הערות שוליים

↑  פיטר מופיע בשמות רבים, בצורות שונות של כתיב וכינויים: Pieter Boddinck, Pieter Boddingh van Laar, Pieter Boddingh van Laer, Pieter Boddink van Laer, Pieter de Laar, Pieter van Laar, Pieter de Laer, Pieter Jacobsz de Laer, Pieter Jacobsz van Laer, il Bamboccio, Bamboots
1 2  Pieter van Laer at the Netherlands Institute for Art History (in Dutch)
1 2  David A. Levine. "Laer, Pieter van." Grove Art Online. Oxford Art Online. Oxford University Press. Web. 26 June 2016
↑  Chambers Biographical Dictionary. Chambers. 28 September 2007. p. 906.
↑  A. Welcker, P. Boddink alias Pieter van Laer Orlando Bodding alias Roeland of Orlando van Laer Nicolaes Bodding alias N. Boddingh van Laer of Ds. Nicolaes Boddingius, in: Oud Holland, Vol. 59, No. 3 (1942), Brill, pp. 80-89 (in Dutch)
1 2  Adolph Görling (1864). The Galleries of Vienna. A Selection of Engravings After the Most Celebrated Pictures in the Imperial Gallery of the Belvedere. A. H. Payne. pp. 327–328.
↑  David A. Levine (December 1988). The Roman Limekilns of the Bamboccianti. The Art Bulletin (College Art Association) 70 (4): 569–589
1 2 3  Brigstocke, Hugh. "Bourdon, Sébastien." The Oxford Companion to Western Art. Ed. Hugh Brigstocke. Oxford Art Online. Oxford University Press. Web. 27 June 2016
↑  Seymour Slive, "Italianate and Classical Painting". Pelican History of Art, Dutch Painting 1600–1800. Penguin Books Ltd, 1995, pp. 225–245
↑  James R. Hobbes, Picture collector's manual; Dictionary of Painters. T. & W. Boone, 29 Bond Street, London, 1849, p. 132.
↑  Pieter Bodding van Laer: zelfmoordenaar, in: Arnold Houbraken, De groote schouburgh der Nederlantsche konstschilders en schilderessen, 1718 (in Dutch)
↑  Janina Michalkowa, Quelques remarques sur Pieter van Laer, Oud Holland Vol. 86, No. 2/3 (1971), Brill, pp. 188-195
↑  Pieter van Laer, Annunciation to the shepherds at the Museum Bredius
1 2 3  Haskell, Francis (1993). Chapter 8. In: Patrons and Painters: Art and Society in Baroque Italy. 1980. Yale University Press. pp. 135–136
↑  Various Animals in the British Museum
↑  Walter A. Liedtke, Michiel Plomp, Axel Rüger, Vermeer and the Delft School, Metropolitan Museum of Art (New York, N.Y.), 2001, p. 344
↑  Ursula M. Brinkmann Pimentel, Dutch and Flemish art in the Utah Museum of Fine Arts, Utah Museum of Fine Arts, University of Utah, Salt Lake City, 1993, p. 132-144
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1549275  BnF: cb12302344w (data)  BPN: 13701723  GND: 118778420  ISNI: 0000 0000 5456 3651  KulturNav: 18342c50-c5c7-4f2d-a1e8-b870643938ed  LCCN: nr94012011  NGV: 5195  NTA: 072299029  RKD: 47343  SUDOC: 031893694  TePapa: 25101  ULAN: 500007565  VcBA: 495/353014  VIAF: 316649852   WorldCat (עם VIAF): 316649852 
פיטר פאן לר, סוס משתין, 1636
פיטר פאן לר, דיוקן עצמי עם פנטזיה, 1638-9
פיטר ואן לאר, נוף עם ציידים, 1640
פיטר ואן לאר, קרן רחוב, 1635
האויב שבפנים: אפוקליפסה

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 מבוסס על:  Resident Evil
 בימוי:  אלכסנדר וייט 
 הופק בידי:  ג'רמי בולט פול וו.ס. אנדרסון דון קרמודי
 תסריט:  פול וו. אס. אנדרסון 
 עריכה:  אדי המילטון 
 שחקנים ראשיים:  מילה יובוביץ' סיינה גילורי עודד פהר תומאס קרצ'מן ג'ארד האריס איאן גלן
 מוזיקה:  ג'ף דנה 
 צילום:  כריסטיאן סבאלט דרק רוג'רס
 מדינה:  גרמניה הממלכה המאוחדת צרפת קנדה ארצות הברית
 חברת הפקה:  Constantin Film New Legacy Films Davis Films Impact Pictures
 חברה מפיצה:  Sony Pictures Releasing
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, הפצה לאולמות הקולנוע 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 10 בספטמבר 2004
 משך הקרנה:  94 דק' 
 משך הקרנה של גרסה מורחבת:  98 דק'
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, גירלס ויד' גאנס, סרט זומבים, סרט מדע בדיוני, סרט אימה, ביו־פאנק 
 מקום התרחשות:  ארצות הברית 
 תקציב:  45 מיליון דולרים
 הכנסות:  129.3 מיליון דולרים
 הכנסות באתר מוג'ו:   residentevilapocalypse
 סרט קודם:  האויב שבפנים
 סרט הבא:  האויב שבפנים: השמדה
 סרטים בסדרה:  האויב שבפנים האויב שבפנים: אפוקליפסה האויב שבפנים: השמדה האויב שבפנים: החיים שאחרי האויב שבפנים: הגמול האויב שבפנים: פרק הסיום
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
האויב שבפנים: אפוקליפסה (באנגלית: : Resident Evil: Apocalypse) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2004, שבוים בידי אלכסנדר וויט ונכתב על ידי פול וו.ס. אנדרסון. הסרט הוא המשך ישיר לסרט "האויב שבפנים" והוא הסרט השני בסדרת האויב שבפנים, המבוסס על משחקי הישרדות האימה Resident Evil של חברת קאפקום. מילה יובוביץ' שבה לגלם את דמותה של אליס, ומצטרפים אליה השחקנים סיינה גילורי, עודד פהר, תומאס קרצ'מן וג'ארד האריס.
הסרט מתרחש מיד לאחר אירועי קודמו, שבו אליס נמלטה ממתקן מחקר תת-קרקעי שהשתלטו עליו זומבים. היא חוברת כעת לקבוצת ניצולים כדי להימלט מהתפרצות נגיף הטי ברחבי העיר ראקון סיטי. הסרט לוקח אלמנטים מתוך המשחק Resident Evil 3: Nemesis, וקיבל ביקורות שליליות מהמבקרים בנוגע לעלילה, אך גם לביקורות חיוביות בנוגע לסצנות הפעולה שבו. עם תקציב של 45 מיליון דולרים, הסרט זכה להכנסות של כ-129 מיליון דולרים - מה שמחשיב אותו לסרט בעל הרייטינג הנמוך ביותר מבין כל סרטי סדרה.
שחקנים ראשיים

מילה יובוביץ' - אליס
סיינה גילורי - ג'יל ולנטיין
עודד פהר - קרלוס אוליברה
תומאס קרצ'מן - מייג'ור טימותי קיין
ג'ארד האריס - ד"ר צ'ארלס אשפורד
מייק אפס - לויד ג'פרסון "ל.ג'יי" וייד
איאן גלן - ד"ר אלכסנדר אייזקס
סופי ואוואסור - אנג'לה "אנג'י" אשפורד
סנדרין הולט - טרי מוראלס
זאק וורד - ניקולאי ג'ינובייב
נורברט ואן בלואמן

| --- | --- |
נורברט ואן בלואמן, דיוקן עצמי
 לידה:  10 בפברואר 1670 אנטוורפן, ארצות השפלה הספרדיות 
 פטירה:  1746 (בגיל 75 בערך) אמסטרדם 
 תחום יצירה:  ציור נוף, ציור ז'אנר 
 יצירות ידועות:  Jan Pietersz Zomer (1641-1724). Amsterdam Art Dealer 
 
נורברט ואן בלואמן (בהולנדית: Norbert van Bloemen, המכונה צ'פלוס;‏ 1670, אנטוורפן – 1746, אמסטרדם),  היה צייר פלמי, שעבד בעיקר באיטליה וברפובליקה ההולנדית. הוא ידוע בנופי איטליה ובסצנות הז'אנר שמזכירות את סגנון ציורי הבמבוצ'אנטי. הוא גם צייר דיוקנאות וכמה ציורים עם סצ'ינות היסטוריות.
ביוגרפיה

נורברט ואן בלואמן נולד באנטוורפן כאחיהם הצעיר של פיטר ויאן פרנס. שני האחים הגדולים האלה היו ציירים בעלי קריירות מצליחות באיטליה ובאנטוורפן. נורברט הוכשר על ידי אחיו הגדול פיטר, אך ייתכן שהיה לו גם מורים אחרים, אחרי שפיטר עזב את אנטוורפן לליון בשנת 1674. בליון הצטרף מאוחר יותר לפיטר אחיו יאן פרנס. מאוחר יותר נסעו פיטר ויאן פרנס לרומא, שם בשנת 1688 הם נרשמו בקהילת סנט אנדרה דלה פראטה.  בשנת 1690 הצטרף נורברט לשני אחיו ברומא. לא בטוח אם הוא גר עם אחיו בסנט אנדרה דלה פראטה.
נורברט הפך לחבר בבנטפויכלס, אגודה של אמנים הולנדים ופלמיים שהיו פעילים ברומא. מקובל היה בבנטפויכלס לתת לכל אחד מחברי האגודה כינוי. הכינוי של נורברט היה "צ'פלוס". הסיבה לכך שהוא נקרא על שם הגיבור המיתולוגי היווני הזה לא ידועה.
בשנת 1724 עזב נורברט את רומא, שם נותר רק אחיו יאן פרנס, מאז שפיטר הבכור חזר למולדתו באנטוורפן בשנת 1694. ייתכן שנורברט שב לאנטוורפן אך לא התיישב שם, אולי בגלל היעדר הצלחה מסחרית. אחר כך הוא עבר להתגורר ולעבוד באמסטרדם. הוא נשאר שם כל חייו.
הוא היה אחד ממוריו של קורנליוס פלוס ואן אמסטל באמסטרדם.
יצירתו

נורברט ואן בלואמן צייר בעיקר סצנות ז'אנר ונופים איטלקיים, בסגנון קרוב לאלה של אחיו הגדול פיטר שהיה גם המורה שלו.  הוא גם ביצע מדי פעם ציורים היסטוריים, כולל עבודות עבור הכנסיות הקתוליות בהולנד ומספר דיוקנאות כמו הדיוקן של יאן זומר פיטצ'ר, סוחר אמנות באמסטרדם.
נראה כי נורברט מעולם לא הצליח להשיג אותה רמה של הצלחה כמו אחיו הגדולים פיטר ויאן פרנס שיצירותיהם זכו להערכה רבה במהלך חייהם וניתן למצוא אותם באוספים בינלאומיים יוקרתיים. ההערכה היא שהוא עזב את רומא ואיטליה בגלל חוסר הצלחה שם.