stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קשר חופשי
שחקנים

| שחקן | תפקיד | תיאור הדמות |
| --- | --- | --- |
| חגי מולודיק | יאיר | נער יתום מאביו, שבמהלך הסרט מתחזק מבחינה דתית, בניגוד לחברו אושיק, שמוריד את הכיפה |
| דוד לייזרוביץ' | אושיק | נער ממשפחה הרוסה, בה אביו מתנהג ברודנות כלפי משפחתו, חוזר בשאלה במהלך הסרט וחברו הטוב ביותר של יאיר |
| אושרית קצין | אימו של אושיק | נקרעת בין רודנות האב השתלטן והתודעה בצורך במסגרת משפחתית לא מפורקת, לבין האהבה לבנה הסובל מהאב השתלטן. |
| אביתר לזר | ראובן | אביו החורג של יאיר. בתחילת הסרט הוא במריבה גדולה עם יאיר אך במהלך חזרתו בתשובה של יאיר הם נהיים חברים טובים ואף בסצנה האחרונה הוא עוזר ליאיר להציל את אושיק. |
רחל ורבוב: 
שי סקיבא: 
| הרב דביר טל | עובדיה | בחור ישיבה חמוד שמקרב את יאיר לעבודת ה'. מרבה להתבודד ולשיר. |
הערות שוליים

↑  רפאל לוי, קשר חופשי - סרט מטלטל, באתר ערוץ 7, כ"ט בכסלו תשע"ח, 17 בדצמבר 2017
↑  קשר חופשי: ניסיון כושל לזעזע את הנוער מחוסר הצניעות באינטרנט,  באתר כיפה, 11 בנובמבר 2012
ערבות הדדית

ערבות הדדית היא אחריות של הקהילה כלפי כל אחד מחבריה, ושל כל אחד מחברי הקהילה כלפי הכלל.
ביהדות נקבע על ידי חז"ל כלל מוסרי והלכתי לציון ערבות הדדית - כל ישראל ערבים זה לזה. משמעותו המקורית היא כי כל יהודי נושא באחריות על קיום המצוות של חברו. בעת החדשה רווח הביטוי במשמעות שונה, שלפיה כל יהודי אחראי על שלומו ורווחתו של חברו. הדוגמאות הבולטות לערבות ההדדית בימינו הן ארגוני ההתנדבות השונים בהם מוענק סיוע לאזרחים ללא תמורה.
במאה ה-20 בא עקרון הערבות ההדדית לידי ביטוי באידאולוגיית הקואופרציה, המתבטאת בפועל במוסדות חברתיים קואופרטיביים. הקיבוץ בפרט, ויישובים שיתופיים אחרים בהתיישבות העובדת הוקמו על בסיס אידאולוגיה זו.
בישראל התקיימו בעבר מגוון מוסדות קואופרטיביים, בתחומים שונים. חלקם קיימים עדיין, אם כי כיום רבים מהם כבר אינם מושתתים על עיקרון זה. בין השאר התקיימו קואופרטיבים בתחומי הבריאות (קופות חולים), התחבורה (אגד, דן), החקלאות (תנובה), הצרכנות (המשביר לצרכן, קו-אופ צפון), בנקאות קואופרטיבית (הלוואה וחיסכון).
ההפך ממצב של "ערבות הדדית", הוא מצב של פיזור אחריות.
ערבות הדדית במקרא

בספר במדבר, פרק ל"ב, מסופר על שניים וחצי השבטים: בני שבט ראובן, שבט גד וחצי מבני שבט מנשה, שמבקשים ממשה להישאר מחוץ לארץ ישראל, בעבר הירדן המזרחי, מכיוון שאזור זה עשיר בצמחייה ומתאים למרעה הרב שהיה ברשותם.
משה רבנו הסכים לבקשתם רק לאחר שהביעו את אחריותם כלפי שאר שבטי ישראל להגיע למטרה שהיא כיבוש נחלותיהם בארץ ישראל וההתיישבות בה. הם התחייבו לעזור קודם לאחיהם, שאר השבטים, לכבוש את נחלותיהם, כאשר הם יהיו החלוצים במלחמה, ורק אחרי שכולם יתיישבו, יוכלו לחזור אל נחלותיהם. השבטים הסכימו כי ישאירו את הנשים, הילדים והמרעה בצד המזרחי של הירדן והגברים הם אלו שיעברו עם שאר השבטים ויסייעו בידם לכבוש את ארץ ישראל.
ראו גם

סולידריות חברתית
הערות שוליים

↑  ספר במדבר, פרק ל"ב, פסוקים א'–ה'
↑  ספר במדבר, פרק ל"ב, פסוקים כ'–כ"ג
נחלות שבטי ישראל
חמש שעות מפריז

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  לאון פרודובסקי
 הופק בידי:  חיים מקלברג, אסתי יעקב מקלברג, משה אדרי, לאון אדרי
 תסריט:  ארז קו-אל, לאון פרודובסקי
 עריכה:  יבגני רומן
 שחקנים ראשיים:  דרור קרן, הלנה ירלובה, ולדימיר פרידמן
 מוזיקה:  גבריאל בן-פודה
 צילום:   גיורא ביח
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ישראל נובמבר 2009
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית, רוסית
 סוגה:  סרט קומדיה 
 פרסים:  פרס ראשון בקטגוריית הקולנוע הישראלי העלילתי בפסטיבל חיפה 2009. פרס ראשון בקטגוריית הסרט העלילתי בפסטיבל הסרטים של נאפולי 2011.
 דף הסרט ב־IMDb
 
חמש שעות מפריז הוא סרט קולנוע ישראלי מהסוגה הרומנטית-דרמטית משנת 2009, בבימויו של לאון פרודובסקי ובכיכובם של דרור קרן והלנה ירלובה. הסרט זכה בפרס הראשון בקטגוריית הקולנוע הישראלי העלילתי בפסטיבל חיפה וכן זכה בפרס הראשון בקטגוריית הסרט העלילתי בפסטיבל הסרטים של נאפולי 2011.
עלילה

יגאל (דרור קרן) הוא נהג מונית המתגורר בבת-ים, שבה מתגוררים גם גרושתו סימה ובנם אסף. סימה נשואה בשנית לגרשון, שהוא ידידו של יגאל המעוניין לרכוש יחד איתו אוטובוס. יגאל חושש לטוס, ונמצא בטיפול של פסיכולוג לשם פתרון בעיה זו, משום שהוא חולם לטוס לפריז.
עקב היעדרותו של אסף משיעורי המוזיקה, הולך יגאל לפגישה עם לינה (הלנה ירלובה), המורה למוזיקה של אסף, ושומע את החלטתה להעביר את אסף למקהלה, כתחליף לשיעורי המוזיקה. השינוי אינו מועיל, משום שאסף מסרב לשיר, אך הוא נותן ליגאל הזדמנויות לפגוש את לינה, שהוא מתאהב בה. יגאל שמע מאסף שבעלה של לינה ברח ממנה לחו"ל, אך בשיחה אתה מתברר לו שהבעל, רופא בשם גרישה (ולדימיר פרידמן), רק נסע לקנדה כדי להסדיר את הגירתם לשם.
המפגשים בין יגאל לבין לינה מתפתחים לידידות ההולכת ומתחזקת. לינה מזמינה את יגאל לחגוג מסיבת יום הולדת לחברתה. בחזרה מהמסיבה מצפה ללינה הפתעה: גרישה חזר מקנדה, כדי להמתין בישראל לאישור ההגירה. ללינה מתברר שלבה נתון ליגאל יותר מאשר לגרישה, אך היא ממשיכה בחייה עם גרישה.
לקראת סוף שנת הלימודים מגיע אישור ההגירה המיוחל. מסיבת הסיום בבית הספר היא גם מסיבת הפרידה של לינה מתלמידיה. ערב הטיסה עורכים חבריהם של לינה וגרישה מסיבת פרידה לכבודם בחוף הים. בסוף המסיבה, לאחר שהאורחים הסתלקו, מגיע יגאל, ובנוכחות גרישה מבקש מלינה שתישאר אתו. גרישה סוטר ליגאל, ולינה דורשת מגרישה שיתנצל, אך הוא מסרב, יגאל אוזר עוז וסוטר לגרישה חזרה.
גרישה, המכיר באהבתה של לינה ליגאל, אומר לה להיפרד יפה מיגאל. לינה ויגאל נוסעים יחד במוניתו של יגאל, ושוכבים, בפעם הראשונה והאחרונה. למחרת ממריאים לינה וגרישה לקנדה. יגאל צופה במטוסם הממריא.
פרשנות > שם הסרט

עלילת הסרט מתרחשת כולה בבת ים שנמצאת במרחק "חמש שעות מפריז", ומשקף את חלומו הבלתי-מושג של יגאל לטוס לפריז.
פרשנות > שפת הסרט

שפתו העיקרית של הסרט היא עברית. גם לינה, שעלתה מרוסיה, שולטת היטב בעברית, אך עם ידידיה, עולים אף הם, היא משוחחת לעיתים ברוסית. שפה נוספת הנשמעת בסרט היא צרפתית, שפתם של השאנסונים החביבים על יגאל, שלהם הוא מאזין תוך כדי נהיגה במונית.
ביקורת

מבקר הקולנוע של "הארץ", אורי קליין, אמר כי: ”"חמש שעות מפאריס" איננו נטול פגמים. הקצב שלו מקרטע לעתים וכמה ממהלכיו העלילתיים מאולצים; אבל יש דברים חשובים יותר מאלה, והחשוב שבהם הוא טוב הלב שהסרט ספוג בו. ניכר ביוצרי הסרט שהם אוהבים את דמויותיהם, גם הדמויות המרכזיות וגם אלה שמגיחות לעלילה לזמן קצר בלבד; והאהבה הזאת מתנקזת להופעתם של שחקני הסרט וגם עוברת אל הצופים בו. התוצאה לפיכך היא יצירה שהגדרתה כסרט קטן, פשוט אפילו, איננה מפחיתה מההערכה והחיבה שהיא מעוררת.”
לעומתו, יאיר רוה ביקר את אופי הסרט: ”הוא בסדר. אבל פשוט לא ממש לטעמי.... בעדו של הסרט אגיד שנדמה לי, שקהל מבוגר עשוי לחבב אותו ואת אווירת השנסונים שלו. נגד הסרט אגיד שהוא פשוט נורא מיושן.” את סגנון הסרט הוא תיאר: ”"דרמה חמצמצה עם רומנטיקה וקצת הומור"”
שחקנים עיקריים

דרור קרן: יגאל, נהג מונית בת ימי המתאהב בלינה, המורה למוזיקה של בנו
הלנה ירלובה: לינה, מורה למוזיקה העובדת גם כסדרנית בהיכל התרבות של בת ים.
ולדימיר פרידמן: גרישה, רופא אורולוג, בעלה של לינה הפועל להגירתם לקנדה.
הערות שוליים

↑  דנה שוופי, עכבר העיר אונליין, "חמש שעות מפריז" זכה בפסטיבל הסרטים בחיפה, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2009
↑  אורי קליין, עכבר העיר אונליין, 1.3329070  חמש שעות מפריז: קטן ומחמם לב, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2009
1 2  יאיר רוה, "חמש שעות מפריז", הביקורת, בבלוג הקולנוע "סינמסקופ", 14.11.2009
אנשים שהם לא אני

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  הדס בן ארויה
 הופק בידי:  גילי פורת
 תסריט:  הדס בן ארויה
 עריכה:  אור לי-טל
 שחקנים ראשיים:  הדס בן ארויה יונתן בר-אור מאיר טולדנו נצר חריט הגר אנוש)
 מוזיקה:  יובל שנהר
 צילום:  מידן ארמה
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  בית הספר לקולנוע ע"ש טיש באוניברסיטת תל אביב
 הקרנת בכורה:  שווייץ 8 באוגוסט 2016 ארגנטינה 24 בנובמבר 2016 ישראל 29 בדצמבר 2016
 משך הקרנה:  80 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה
 דף הסרט ב־IMDb
אנשים שהם לא אני הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2016 אותו כתבה וביימה הדס בן ארויה, שאף מככבת בו בתפקיד הראשי. זהו סרט הביכורים של בן ארויה.
הפקת הסרט החלה כסרט הגמר של בן ארויה במסגרת לימודיה האקדמאים בבית הספר לקולנוע ע"ש טיש באוניברסיטת תל אביב, ובסופו של דבר הוא הפך לסרט באורך מלא, בתמיכת קרן בלבטניק, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות-פרויקט קולנוע וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
ב-8 באוגוסט 2016 הוקרן הסרט בבכורה עולמית בפסטיבל לוקרנו (בלוקרנו שבשווייץ). הסרט הוקרן גם, בין השאר, ב"פסטיבל מאר דל פלאטה" (במאר דל פלאטה שבארגנטינה), שם זכה ב"פרס הגרנד פרי" (הסרט המצטיין), ובפסטיבל הסרטים חיפה.
תקציר העלילה

קומדיה רומנטית בלי יותר מדי רומנטיקה. ג'וי לא מצליחה להשתחרר מבן זוגה לשעבר, אבל היא גם לא מצליחה באמת להתאהב בבחור החדש, ובינתיים היא לא מצליחה להפסיק לשכב עם כל הבחורים הלא נכונים בעיר. זה סיפור על אנשים שמתים לאינטימיות אבל מתים מפחד מאינטימיות, שמדברים בלי סוף אבל בעצם לא אומרים כלום.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות |
| --- | --- |
הדס בן ארויה: ג'וי
יונתן בר-אור: ניר
מאיר טולדנו: אורן
נצר חריט: יונתן
הגר אנוש:
הערות שוליים

↑  אנשים שהם לא אני, באתר פסטיבל הסרטים חיפה
לבנון (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 בימוי:  שמוליק מעוז 
 הופק בידי:  אורי סבג, עינת ביקל, אמיר גבע
 תסריט:  שמוליק מעוז 
 עריכה:  אריק להב ליבוביץ 
 שחקנים ראשיים:  יואב דונט זהר שטראוס מיכאל מושונוב אושרי כהן איתי טיראן ריימונד אמסלם
 מוזיקה:  Nicolas Becker 
 צילום:  גיורא ביח 
 מדינה:  ישראל, גרמניה, צרפת, לבנון 
 חברה מפיצה:  Sony Pictures Classics 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2009
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מלחמה 
 מקום התרחשות:  לבנון 
 פרסים:  פרס אריה הזהב 4 פרסי אופיר
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
לבנון הוא סרט ישראלי משנת 2009, בבימויו של שמוליק מעוז. הסרט מבוסס על חוויותיו האישיות של מעוז במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
הסרט מתרחש ביומה הראשון של המלחמה, ומתאר את ההתרחשויות מנקודת המבט של צוות טנק שנשלח לקרבות. כל הסרט, מלבד סצנת הפתיחה והסיום, מצולם מתוך הטנק.
בסרט מככבים בתפקידים הראשיים איתי טיראן, יואב דונט, אושרי כהן, מיכאל מושונוב וזהר שטראוס.
עלילה

הסרט נפתח ביום הראשון של מלחמת לבנון ומתמקד בצוות טנק ישראלי. כל הסרט מתרחש בתוך הטנק, ואילו את ההתרחשות מחוצה לו רואים דרך הפריסקופ של התותחן. הטנק מסופח לכוח צנחנים שאיתו הוא עושה את הדרך בלבנון. בעקבות טעות ניווט של מפקד הכוח הם נקלעים לשטח בשליטת קומנדו סורי. כדי לחלצם נשלחים שני לוחמים מהפלנגות הנוצריות, הסרט מסתיים כשהטנק עושה את דרכו בלחימה מחוץ לשטח שבשליטת הסורים ומגיע למקום מבטחים.
שחקנים

אסי (איתי טיראן): מפקד הטנק.
שמוליק (יואב דונט): תותחן הטנק.
הרצל (אושרי כהן): טען הטנק. לקראת שחרור מהשירות הסדיר.
יגאל יום-טוב (מיכאל מושונוב): נהג הטנק. בן יחיד.
ג'מיל (זהר שטראוס): מפקד כח הצנחנים אליו מתלווה הטנק.
אישה לבנונית (ריימונד אמסלם)
פלנגיסט (אשרף ברהום)
שבוי סורי (דודו טסה)
"קורנליה" (אריה צ'רנר): תפקיד קולי בלבד.
פסטיבלים ופרסים

הסרט זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל ונציה ונבחר להקרנה בפסטיבלים רבים נוספים, בהם ניו יורק, פסטיבל הסרטים בטורונטו וטלורייד. כמו כן, הוא היה מועמד לעשרה פרסי אופיר, וזכה בארבעה מהם: שחקן המשנה הטוב ביותר (זהר שטראוס), עיצוב אמנותי (אריאל רושקו), צילום (גיורא ביח) ופסקול (דוד ליס ואלכס קלוד). בדצמבר 2010 זכה הסרט בשני פרסים בטקס פרס האקדמיה האירופית לקולנוע - לצילום הטוב ביותר וסרט הביכורים הטוב ביותר, והיה מועמד בנוסף לעוד ארבעה פרסים (הבמאי, התסריט, העריכה והסרט הטובים ביותר).
ביקורות והצלחה מסחרית

אורי קליין ציין:
ככל שהסרט בוטה יותר בתיאורו את זוועותיה של המלחמה ואת סבלה של האוכלוסייה שבקרבה המלחמה הזאת מתחוללת, כך בולטת יותר התחושה שהוא מתרפק על הזוועה כדי לתעד בראש וראשונה את סבלם של החיילים הישראלים שנאלצים להיות מעורבים בה. במילים אחרות, ב"לבנון" חודרים הצופים פעם נוספת ללב לבה של ההוויה הישראלית של לירות ולבכות, שאפיינה בדרגה זו או אחרת כמעט את כל סרטי המלחמה שהופקו כאן בשנים האחרונות. ... הסרט כולו סוגד לרעיון של החייל הישראלי כקורבן, והסגידה היא שהופכת את הצפייה בו לחוויה שגם כאשר היא מרשימה, היא מטרידה ומרתיעה.
יהודה סתיו כינה את הסרט "יצירה מטלטלת" וכתב:
עוצמתו הרבה של "לבנון" שואבת הן מרגעי המתח של החיילים הצעירים המנסים לשרוד את התופת והן מסגנונו הייחודי, האקספרסיוניסטי של הסרט: הוא מסופר מנקודת מבטו של שמוליק התותחן, המשותק מרוב אימה כשעליו לירות על מנת להרוג; הקרבות מבית לבית ניבטים אלינו מבעד לכוונת הטנק ואנו חווים את המראות, הקולות, הזיעה והדם מבעד להווייה המוקצנת של הגיבור.
מאיר שניצר כתב:
כמו "בופור" ו"ואלס עם באשיר", גם "לבנון" מנתק עצמו מההקשר הפוליטי של מלחמת לבנון. כאילו החיילים נקלעו סתם כך לטיול שנתי שנשתבשו מהלכיו. זוהי תפנית עקרונית העומדת בסתירה גמורה לדור הסרטים הקודם שעסק במלחמה הזו ("גמר גביע", "עונת הדובדבנים") והתאפיין דווקא בבחישה עודפת ברקע הפוליטי של הדברים. כלל לא בטוח כי מדובר בתפנית חיובית מהבחינה הערכית. מה שבטוח הוא ש"לבנון" לוקה בעודף אקספרסיביות - צילומי תקריב מעיקים, איפור כבד, פסקול טורדני, משחק תיאטרלי - המותירים את הצופים באולם כמו לאחר הרעשה ארטילרית.
על אף הזכייה בפרסים ושבחי המבקרים, הסרט לא זכה להצלחה מסחרית רבה בישראל. בשלושת החודשים לאחר צאתו בספטמבר 2009 נמכרו בעבורו כ-50,000 כרטיסים.
לקריאה נוספת

קובי ניב, מ"יורים ובוכים" ל"יחי המוות", בזרוע נטויה ובעין עצומה: הקולנוע הישראלי מביט לאחור אל מלחמת לבנון, תל אביב: עולם חדש הוצאה לאור, 2014, עמ' 131–181, מסת"ב 978-965-92049-6-0
פבלו אוטין, שיעורים בקולנוע - שיחות עם יוצרות ויוצרים ישראלים, הוצאת אסיה, 2017, הפרק "לבנון / שיחה עם שמוליק מעוז", עמ' 194–220.
יובל בניזמן, ‏"״אנחנו היינו בים״: הביקורת המאשרת בסרטי מקרה לבנון הישראליים שאחרי מלחמת לבנון השנייה, תיאוריה וביקורת 41, קיץ 2013, עמ' 313–325
הערות שוליים

↑  דנה שוופי, עכבר העיר אונליין, הסרט "לבנון" זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל ונציה, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2009.
↑  נמרוד דביר, שני פרסים ל"לבנון" בטקס האוסקר האירופאי, באתר nrg‏, 4 בדצמבר 2010.
↑  אורי קליין, עכבר העיר אונליין, יורים ובוכים בפסטיבל הקולנוע, באתר הארץ, 14 ביולי 2009.
↑  יהודה סתיו, יצירה מטלטלת, "ידיעות אחרונות", 13 בספטמבר 2009.
↑  מאיר שניצר, פוסט-טראומה: "לבנון" סובל מעודף אקספרסיביות, באתר nrg‏, 14 ביולי 2009.
↑  יאיר רוה, סיכום 2009: הסרטים הישראליים הקופתיים של השנה, בבלוג הקולנוע "סינמסקופ", 24 בדצמבר 2009.
מעשייה אורבנית

| --- | --- |

 בימוי:  אליאב לילטי
 הופק בידי:  שי ורקר
 תסריט:  אליאב לילטי, אסף ציפור (עורך תסריט)
 עריכה:  אליאב לילטי, רוני קלימובסקי, נוהר חסין
 שחקנים ראשיים:  נעה פרידמן  ברק פרידמן נתלי ברמן
 מוזיקה:  יובל מסנר
 צילום:  נדב הקסלמן
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  6 במרץ 2013
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט עצמאי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
נעה וברק פרידמן בתפקיד האח והאחות
יצחק חזקיה בתפקיד השוטר הלא רצוי
מעשייה אורבנית הוא סרט קולנוע עצמאי ישראלי בבימויו של אליאב לילטי, שיצא להקרנה בסינמטקים ב-6 במרץ 2013. הוא הוקרן בהקרנת טרום בכורה בפסטיבל קולנוע דרום 2012 במסגרת תחרות קולנוע פרינג'.
"מעשייה אורבנית" השתתף בפסטיבל "First Time Fest!" בניו יורק, תחרות שנערכה בין תריסר סרטים בראשית מרץ 2013.
תקציר העלילה

אח בן 17 ואחות בת 18 מתעוררים בוקר אחד במיטה עירומים. אמם נפטרה שבועות מספר קודם לכן ובקשתה האחרונה מילדיה הייתה שיאתרו את אביהם שעזב אותם כשהיו תינוקות. למסעם בעקבות האב מצטרפת הצלע השלישית, שבינה לבין הנערה קשר אינטימי. הנער לא שבע נחת מקשר זה, הוא חפץ באחותו לעצמו. ואת תסכוליו המיניים הוא פורק אצל מורתו לתנ"ך, שמצידה נשואה לאיש פרסום מתוסכל. בעודם מנהלים חיים רומנטיים ומיניים פעילים, מסעם בעקבות האב מוליך אותם אל בתי חולים, מוסדות סיעודיים ובתי מעצר, הם נקלעים למפגשים עם שלל דמויות המאפשרות להם הצצה אל העתיד האפשרי הצפוי להם.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
ברק פרידמן: האח
נעה פרידמן: האחות
נתלי ברמן: הצלע השלישית
זהר שטראוס: בעלה של המורה, איש חברת פרסום
אסתי ירושלמי: המורה
נעה קולר: נערת הטלפון
מיכל שטמלר: דמוית זהר וגנר
אבי גרייניק: פקיד הקבלה
עירית בנדק: אחות רחמניה
אוהד קנולר: רוצח אשתו
יצחק חזקיה: שוטר
אלי גורנשטיין: החשב הכללי
אלכס פלג: האב
אורנה רוטברג: סוכנת הביטוח
עמי ויינברג: עורך הדין
מיקי ניומן: מדריך הכושר
יוסי איינר: קשיש בבית אבות
זהר וגנר, ימי ויסלר, טל הפטר, עודד גולדשמיט: להקת "זהר וגנר והמסריחים"
צבי מירום: מנכ"ל בחברת פרסום
הפקת הסרט

אליאב לילטי החל לכתוב את התסריט בשלהי 2007 - ראשית 2008, ועורך התסריט היה אסף ציפור. סיפור האהבה בין האח לאחות והבחורה הנוספת מבוסס על אח ואחות שלילטי הכיר בחייו וכמו כן על הסרט "הילדים הנוראים" של קוקטו. לילטי הושפע בעשיית הסרט גם מבמאי הקולנוע לארי קלארק.
בשלב מסוים הצטרף ללילטי כמפיק שי ורקר (שהפיק את "חכמת הבייגלה" ו"ברונו מאוהב").
לילטי ערך אודישנים במשך שנתיים, עד שמצא את הנער והנערה אותם חיפש (ברק פרידמן ונעה פרידמן) לתפקידים הראשיים.
הצילומים נערכו במשך 24 ימים בחודשים דצמבר 2009 וינואר 2010. עוזרת הבמאי של לילטי הייתה דפני ליף, לפני המהפכה החברתית, שהייתה בין מנהיגיה.
הסרט צולם במצלמות רפלקס דיגיטליות של חברת קנון מסוג D1 ו-7D. אלו מצלמת וידאו ברזולוציה גבוהה, שמאפשרת לצלם במינימום תאורה מבלי לאבד איכות. זוהי הפעם הראשונה שצולם בישראל סרט קולנוע במצלמה זו.
על המוזיקה לסרט הופקד יובל מסנר, אשר ערך עיבודים ליצירות קלאסיות של בטהובן (סונטת ליל ירח), באך (שאקון) ושוברט. כמו כן מופיעה בתפקיד אורח הזמרת זהר וגנר ולהקתה, "המסריחים".
העבודה על הסרט הסתיימה באפריל 2012.
הערות שוליים

↑  אתר הפסטיבל First Time Fest!
ברק פרידמן וזהר שטראוס
We Will Rock You

ערך זה עוסק בשיר של להקת קווין. אם התכוונתם למחזמר על שירי להקת קווין, ראו .
"We Will Rock You" (בתרגום חופשי לעברית: "אנחנו נזעזע אתכם") הוא שיר של להקת הרוק הבריטית קווין. השיר נכתב על ידי הגיטריסט של הלהקה בריאן מיי.

השיר מופיע באלבומם של הלהקה News of the World שיצא בשנת 1977. השיר יצא לאור כסינגל באותה השנה לצד השיר We Are the Champions. השיר הפך באופן מיידי ללהיט כלל עולמי והגיע למקומות הראשונים בטבלאות הפזמונים של צרפת (#1), הולנד ובריטניה (#2), קנדה ואירלנד (#3) וארצות הברית (#4).
השיר מפורסם במקצב המיוחד שלו שלא כמו רוב השירים, בהם הקצב מבוצע על ידי תופים, בשיר המדובר הקצב הוא בשיתוף של הקהל (כיום נעשה על ידי תיפוף כפול על הירכיים ומחיאת כף). השיר כולל שלושה בתים כאשר לאחר כל אחד מהם מופיע הפזמון אשר כולל את השורה We will rock you פעמיים. בסופו של השיר ישנו סולו גיטרה אשר מסיים באופן מכובד את הלהיט הכלל עולמי. השיר דורג במקום ה-338 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של מגזין ה"רולינג סטון". השיר נודע בתור שיר שנהוג להשמיע באירועי ספורט, כגון כניסת השחקנים במשחקי הבית של קבוצת הכדורסל מכבי תל אביב עד לשנים האחרונות.
בשנת 2002 הוצג מחזמר שהוכן בשיתוף חברי הלהקה על בסיס השיר.
נתוני מכירות

| אזור | תואר | מכירות |
| --- | --- | --- |
| ארצות הברית (RIAA) | 9× פלטינה | 9,000,000 |
סיכום
| בכל העולם | — | 9,000,000 |
הערות שוליים

↑  Gold & Platinum, RIAA (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 3623f3af-2b21-37ff-8b5a-825b815c6f4f 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הנשר (סרט)

| --- | --- |
 מבוסס על:  "הנשר של הלגיון התשיעי" מאת רוזמרי סקטליף
 בימוי:  קווין מקדונלד
 הופק בידי:  דונקן קנוורת'י
 תסריט:  ג'רמי ברוק
 עריכה:  ג'סטין רייט
 שחקנים ראשיים:  צ'נינג טייטום ג'יימי בל דונלד סאת'רלנד מארק סטרונג
 מוזיקה:  אטלי אוברסון
 צילום:  אנתוני דוד מנטל
 מדינה:  בריטניה ארצות הברית
 חברת הפקה:  Film4 Productions, DMG Entertainment 
 חברה מפיצה:  אולפני יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  3 במרץ 2011 
 משך הקרנה:  114 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פעולה דרמה היסטורית
 מקום התרחשות:  סקוטלנד, אנגליה, בריטניה 
 תקציב:  25 מיליון דולר
 הכנסות:  38 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   eagleoftheninth
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
הנשר הוא סרט פעולה - דרמה היסטורית בריטי משנת 2011, בבימויו של קווין מקדונלד ובכיכובים של צ'נינג טייטום, ג'יימי בל ודונלד סאת'רלנד. העלילה מבוססת על ספרה של רוזמרי סטקליף "הנשר של הלגיון התשיעי" משנת 1954 ועוקבת אחר מסעם של הרומאי מרקוס אקווילה (טייטום) ומשרתו הפיקטי אסקה (בל) בחיפוש אחר האקווילה האבוד של הלגיון התשיעי היספנה, שבראשו עמד אביו של מרקוס. הסיפור מעבד באופן חופשי את היעלומתו המסתורית של הלגיון. מבחינה היסטורית, היעלמותו של הלגיון התשיעי היא עד היום נושא לוויכוח בקרב ההיסטוריונים.
הסרט הוא קופרודוקציה בריטית אמריקאית והוא יצא לאקרנים ב־11 בפברואר בארצות הברית ובבריטניה ב־25 במרץ. הסרט זכה לביקורות מעורבות מהמבקרים והרוויח כ־38 מיליון דולר לעומת תקציב של 25 מיליון דולר.
שרוכים (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  יעקב גולדווסר
 הופק בידי:  מרק, מיכאל ויונתן רוזנבאום
 תסריט:  חיים מרין
 שחקנים ראשיים:  דב גליקמן נבו קמחי
 צילום:  בועז יהונתן יעקב
 מדינה:  ישראל 
 חברת הפקה:  טרנספקס הפקות סרטים בע"מ
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, נטפליקס 
 הקרנת בכורה:  ישראל יולי 2018
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  דרמה, צרכים מיוחדים
 תקציב:  ₪800,000
 דף הסרט ב־IMDb
 
שרוכים הוא סרט קולנוע ישראלי, משנת 2018, בבימויו של יעקב גולדווסר.
הסרט היה מועמד בשמונה קטגוריות בטקס פרסי אופיר לשנת 2018, ובהן הפרס לסרט העלילתי הטוב ביותר. על משחקו בסרט זכה דב גליקמן בפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר. תסריט הסרט שנכתב על ידי חיים מרין מבוסס בחלקו על יעקב גולדווסר ובנו. הסרט הופק במימון חלקי של המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
עלילה

גיבור הסרט הוא גדי אברמוב, גבר בן 38 עם לקות בעלת מאפיינים רבים של מוגבלות שכלית התפתחותית ועם אפילפסיה (מגולם על ידי נבו קמחי). אמו נהרגה בתאונת דרכים ולכן אביו ראובן (דב גליקמן) נאלץ לאפשר לו לעבור לגור איתו באופן זמני, אף כי רוב חייהם לא היה קשר בין האב לבנו בעל הצרכים המיוחדים.
בילדותו של גדי, אביו התקשה לקבל את בשורת הקשיים של בנו ועזב את הבית. הוא התקשה לאורך שנים רבות לחזור לבית גרושתו ולפגוש את בנו. אילנה (אוולין הגואל) היא עובדת סוציאלית שמחבבת את ראובן, אך היא מודיעה לו שהכפר הטיפולי יפנה מקום לבנו רק בעוד שלושה שבועות. למעשה, מדובר בפרק זמן ארוך אף יותר. בחוסר רצון ניכר, ראובן מקבל את בנו לעבודה במוסך שלו. אך גדי מתגלה כבעל ניסיון עשיר בניקיון מכוניות.
גדי מתאהב במלצרית (אושרת אינגדשט) העובדת במסעדה של ריטה (יפית אסולין). ריטה מכבדת מאוד את ראובן, על שתמך בה בתקופה קשה. המלצרית עצמה, מתוסכלת מבן-זוגה (אלי אלטוניו), עובד המוסך של ראובן, שנמנע מלגלות ברבים את הקשר עימה בשל עורה הכהה. עם עבור הזמן, ראובן לומד להכיר את בנו. הוא מתבונן בו תחילה בעין ביקורתית ומגלה כלפיו חוסר סבלנות, הנובע מחששות ומקושי לקבל את האחר. אך במהלך הזמן מתפתחת בינו לבין גדי קרבה מיוחדת ואף אהבה. וכך כאשר נמצא עבור גדי מקום בכפר הטיפולי, והוא עובר אליו לניסיון, הוא מתקשה להסתגל אל המקום, אף שגם כאן הוא מתאהב באחת הדיירות בכפר. האב, שרגש המיאוס שלו כלפי הבן כבר התחלף בדאגה כנה, מוציא אותו משם וגדי חוזר לחיות עם אביו ולעבוד במוסך שבו, ובמסעדת הפועלים הסמוכה אליו, הוא כבר חש בתוך קהילה מחבקת. כשמתברר שהאב חולה במחלה קשה, מתגלה עוצמתו המיוחדת של גדי וכך נחשף ליבו הנדיב מאוד.
שחקנים ראשיים

דב גליקמן - ראובן, האב
נבו קמחי - גדי, הבן
אוולין הגואל - אילנה, עובדת סוציאלית
יפית אסולין - ריטה, ידידת המשפחה
דרור קרן - יהודה, הדוד, אחיו של ראובן
אלי אלטוניו - דדה, עובד במוסך
אושרת אינגדשט - אדלה
סוהיל חדאד - רופא
עידית טפרסון - תרצה
יהודה גרובייס - רבי
הערות שוליים

↑   נירית אנדרמן, רק בגיל 70 העז ינקול גולדווסר לעשות את הסרט "שרוכים", המתבסס על יחסיו עם בנו בעל הצרכים המיוחדים, באתר הארץ, 17 בספטמבר 2018
↑   נירית אנדרמן, הרשות לפיתוח ירושלים תשקיע יותר מ-3.5 מיליון שקל בפרויקטים קולנועיים, באתר הארץ, 1 במאי 2016
סרג'יו אדלשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1956 (בן 69 בערך) בואנוס איירס, ארגנטינה 
 מדינה:  ארגנטינה, ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 
סרג'יו אדלשטיין (נולד בשנת 1956) הוא אוצר ישראלי עצמאי וחוקר אמנות עכשווית.
ביוגרפיה

סרג'יו אדלשטיין (Sergio Andres Edelsztein) נולד בשנת 1956 בבואנוס איירס, ארגנטינה, ובשנת 1975 עלה לישראל. הוא בעל תואר ראשון (1981) בתולדות האמנות מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 2001 הוענקה לאדלשטיין מלגה מטעם Goethe Institut לשם השתתפות ב-"New Media Seminar" הראשון, אשר התקיים בגרמניה ובאוסטריה.
אדלשטיין משמש אוצר ישראלי עצמאי, המזוהה עם תחום אמנות הווידאו והמיצג. הוא נמנה עם חלוצי האוצרים שעסקו בתחומים אלה ובפעילותו האוצרותית השפיע רבות על התקבלותם בסצנת האמנות בישראל.
אדלשטיין מתגורר בתל אביב. נשוי ואב לשלושה.