stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע מגן וחץ
יומן המבצע > 14 במאי, לאחר הפסקת האש

זמן מועט לאחר חצות הלילה, צה"ל תקף ברצועה בתגובה לשיגורי הרקטות לאחר הפסקת האש.
בשעה 18:33, כ-20 שעות לאחר כניסת הפסקת האש לתוקף, הג'יהאד האסלאמי הפר את הפסקת האש ושיגר רקטה בודדת לעבר זיקים, נתיב העשרה ודרום אשקלון. אזעקות נשמעו באזורים אלה, והרקטה נפלה בשטח פתוח, לא גרמה לנפגעים או נזק.
מהצד הפלסטיני נטען כי השיגור חל כתוצאה מכשל טכני. כחצי שעה לאחר הירי, טנקים של צה"ל תקפו בתגובה מטרות לחימה של החמאס בצפון רצועת עזה.
השתתפות ארגוני טרור נוספים במבצע

למרות לחציה של איראן על חמאס להשתתפות במבצע נגד ישראל, חמאס לא נכנס ללחימה באופן פעיל, אך נתן לג'יהאד האסלאמי אישור להשתמש בבורות השיגור של הזרוע הצבאית שלו (ואולי גם ברקטות באחזקת החמאס), לאחר שבורות השיגור של הג'יהאד האסלאמי הושמדו כליל[דרוש מקור].
עם זאת, דובר חמאס הצהיר ב-10 במאי כי כל הפלגים הפלסטיניים בעזה אחראים למטחי הרקטות ששוגרו קודם לכן, כולל חמאס, אך מאוחר יותר טען דובר צה"ל שרק הג'יהאד האסלאמי ירה באותו יום. לעומת זאת, בערוצי הטלגרם המקומיים ברצועת עזה, החזית העממית לשחרור פלסטין, החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין וגדודי חללי אל-אקצא לקחו אחריות על ירי של חלק מהרקטות.
נוסף על כך, הזרוע הצבאית של גדודי אל-מוג'אהידין, פלג טרור פלסטיני, נטל אחריות על שניים מפעיליו שנהרגו בעת שניסו לשגר רקטות.
נתונים ומספרים > סיכולים ממוקדים

במסגרת המבצע בוצעו סיכולים ממוקדים בשישה מראשי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
| שם | שם | תפקיד | תאריך הסיכול הממוקד |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | ג'האד ע'אנם | מזכיר המועצה הצבאית של הגא"פ | 9 במאי 2023 |
| 2 | טארק עז א-דין | אחראי הכוונת טרור הגא"פ ביהודה ושומרון מרצועת עזה | 9 במאי 2023 |
| 3 | ח'ליל אל-בהית'יני | מפקד מרחב צפון של הגא"פ ברצועת עזה (מחליפו של בהאא אבו אל-עטא) | 9 במאי 2023 |
| 4 | עלי ע'אלי | מפקד הכוח הרקטי של הגא"פ ברצועת עזה | 11 במאי 2023 |
| 5 | אחמד אבו דקה | סגן מפקד הכוח הרקטי של הגא"פ ברצועת עזה ומחליפו לאחר שנהרג. | 11 במאי 2023 |
| 6 | איאד אל-חסני | ראש חטיבת המבצעים של הגא"פ ברצועת עזה ומחליפו של ח'ליל אל-בהתיני כאחראי על ניהול הלוחמה ברצועה | 12 במאי 2023 |
נתונים ומספרים > תקיפות צה"ל

לאורך המבצע, צה"ל תקף מטרות רבות של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני. מטרות אלו כוללות:
122 משגרי רקטות, כאשר רוב המשגרים מוטמנים ומוסתרים. לפי ההערכה, בבורות אלו הושמדו יותר מ-800 רקטות שכוונו לשטח ישראל.
12 אתרי ייצור רקטות ואמצעי לחימה, רובם הושמדו.
19 מפקדות מבצעיות.
19 מרגמות.
8 מוצבי גא"פ.
חיל האוויר הישראלי ביצע כ-4,000 גיחות בהם הטיל 390 חימושים במשקל כולל של 250 טונות על 278 מטרות.
בנוסף, מערך "חופת אש" של צה"ל (שמורכב ממרכז האש של אוגדת עזה, חיל התותחנים וחיל האוויר הישראלי) תקף 19 מחבלים בסיכול 10 חוליות טרור (נ"ט, רקטות ומרגמות).
בסך הכל, צה"ל – לרבות חיל האוויר הישראלי, יחידה 5252 של חיל התותחנים וכוחות נוספים – הרג מעל ל-25 מחבלים, בהם 6 בכירים שנהרגו בסיכול ממוקד.
נתונים ומספרים > ירי רקטות

בסך הכל, במהלך המבצע זוהו 1,496 שיגורי פצמר"ים ורקטות. כ-1,139 רקטות חצו לשטח ישראל מתוכם כ-460 רקטות נורו לעבר שטחי מגורים, כיפת ברזל יירטה כ-437 רקטות ושני שיגורים נוספים יורטו על ידי קלע דוד, מעל ל-95% אחוזי הצלחת יירוט למערכות ההגנה האווירית. כ-21 רקטות לא יורטו ונפלו בשטחי מגורים. כ-679 שיגורים נפלו בשטחים פתוחים. כ-291 שיגורים נפלו והתפוצצו בתוך רצועת עזה וכ-29 שיגורים נפלו בים. מנגד, 422 מטרות של הגא"פ הותקפו בידי צה"ל.
נתונים ומספרים > אבדות

במבצע נהרגו מעל ל-40 פלסטינים, אך משרד הבריאות הפלסטיני מנה רק 33 הרוגים.
מרכז המידע למודיעין ולטרור ניתח את השמות ברשימת 33 ההרוגים שפרסמו הפלסטינים. לפי הניתוח, בתקיפות צה"ל נהרגו 20 מחבלים, בהם 13 בכירים ופעילי טרור בגא"פ, 5 פעילי חז"ע ו-2 פעילי פלג הטרור "גדודי המג’אהדין". בנוסף, נהרגו 10 אזרחים מתקיפות צה"ל, 5 מהם היו בני משפחתם של בכירי הגא"פ שחוסלו. שלושה פלסטינים נוספים נהרגו משיגורי רקטות כושלים של גא"פ וחז"ע שנפלו בשטחי הרצועה.
לפי המידע שפרסם צה"ל, נהרגו מעל ל-25 מחבלים בהם 6 בכירים בסיכולים ממוקדים ועוד מעל ל-19 מחבלים בחופת אש (סיכול חוליות נ"ט, מרגמות ורקטות).
בישראל נהרגה אישה בת 82 מפגיעת רקטה ישירה ברחובות וכן נהרג פועל פלסטיני עזתי שעבד בישראל, מפגיעת רקטה ליד שוקדה, בעלה של ההרוגה ברחובות נפטר לטענת המשפחה משיברון לב כחודש לאחר המבצע וטרם הוכר כנפגע פעולות איבה.
אוניברסיטת ורשה לטכנולוגיה

| --- | --- |


 polytechnic
 תקופת הפעילות:  1899–הווה (כ־125 שנים) 
 בעלי תפקידים
 רקטור:  Krzysztof Zaremba 
 תלמידים
 :  27,072 (נכון ל־2018) 
 מיקום
 מדינה:  פולין פולין
 קואורדינטות:  52°13′13″N 21°00′38″E﻿ / ﻿52.220278055556°N 21.010556111111°E﻿ / 52.220278055556; 21.010556111111
 www.pw.edu.pl
 he
 
האוניברסיטה הטכנולוגית של ורשה (בפולנית: Politechnika Warszawska) הוא אחד מהמכונים הטכנולוגיים המובילים בפולין ואחד הגדולים במרכז אירופה. האוניברסיטה מעסיקה 2,453 אנשי סגל הוראה (ובהם 357 פרופסורים).בשנת 2011 למדו באוניברסיטה כ-36,156 סטודנטים. באוניברסיטה פועלות 19 פקולטות משלל תחומי המדע והטכנולוגיה. מרבית מבני אוניברסיטת וורשה ממוקמים בוורשה, מלבד שתי פקולטות אחת בפלוצק. האוניברסיטה חברה בועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם.
מדי שנה מסיימים את לימודיהם באוניברסיטה כ-5,000 בוגרים. על פי סקר העיתון Rzeczpospolita משנת 2008, 11% מבין מנהלי 500 התאגידים המובילים בפולין הם בוגרי האוניברסיטה.
פעילות האוניברסיטה החלה בשנת 1826 עם התחלת לימודי הנדסה במכון הטכנולוגי של ורשה.
בשנת 2018 האוניברסיטה דורגה במקומות 601–800 בדירוג העולמי של Times Higher Education.
היסטוריה

במהלך המאה ה-18 פרצה באירופה המהפכה התעשייתית שדרשה הכשרת מהנדסים וטכנאים רבים. בשנת 1794 נפתח האקול פוליטקניק בפריז, שהוביל בעקבותיו פתיחת מוסדות להכשרה טכנית רבים ביבשת, ובהם בפראג (1806), בווינה (1815) ובקרלסרוהה (1824).
המכון הטכנולוגי הראשון בפולין נפתח בוורשה ב-4 בינואר 1826. המוסד נסגר בשנת 1831, לאחר מרד נובמבר.
בשנת 1898 הוקמה מחדש המחלקה הטכנולוגית בוורשה על שמו של הקיסר ניקולאי השני. השיעורים (שהועברו ברוסית) החלו ב-5 בספטמבר.
בעת פתיחתה היו האוניברסיטה שלוש פקולטות: הנדסה ובנייה, מתמטיקה וכימיה. ביוני 1902 נפתחה הפקולטה לכרייה. פולנים היוו את רוב התלמידים עד 1905.
עם כיבוש ורשה על ידי האימפריה הרוסית ב-5 באוגוסט 1915, השלטון הגרמני רצה לזכות באהדת הפולנים. לכן השלטון הגרמני המיר את שפת הלימוד לפולנית גם באוניברסיטה הטכנולוגית וגם באוניברסיטת ורשה. הפתיחה החגיגית של שתי האוניברסיטאות נערכה ב-15 בנובמבר 1915. זיגמונט שטרשביץ' היה הרקטור הראשון של האוניברסיטה הטכנולוגית של ורשה. למרות הפתיחה החגיגית, מלחמת העולם הראשונה והמלחמה הפולנית-סובייטית לא סייעו לפיתוח המוסד. השיעורים היומיים החלו רק בנובמבר 1920. בתקופה זו פעלו כבר פקולטות למכניקה, הנדסת חשמל, כימיה, אדריכלות, הנדסה אזרחית, הנדסת מים וגיאודזיה. שלוש הפקולטות האחרונות אוחדו ב-13 במרץ 1933. ב-25 בספטמבר 1933 הוקמה הפקולטה החדשה להנדסה.
מספר התלמידים באוניברסיטה גדל משמעותי בעשרים השנים שבין מלחמות העולם. בשנת 1919 למדו במוסד כ-2,540 סטודנטים, לעומת 4,673 ערב מלחמת העולם השנייה. בתקופה זו העניק בית הספר יותר מ-6,200 דיפלומות, מתוכן 320 לנשים. במקביל, האוניברסיטה הטכנולוגית של ורשה צברה יוקרה לאומית ובינלאומית. כ-66 בוגרים קיבלו תוארי דוקטור לפילוסופיה, ו-50 הוסמכו כעוזרי פרופסורים.
במהלך מלחמת העולם השנייה והכיבוש הנאצי האוניברסיטה הטכנולוגית המשיכה לפעול במחתרת. ההוראה נמשכה בקורסים חשאיים. כ-3,000 תלמידים השתתפו בקורסים אלו ו-198 הוכשרו למהנדסים. במהלך המלחמה נכתבו 20 תזות לדוקטורט ובוצעו מחקרים בחשאי. מספר פרופסורים ערכו ניתוח מפורט של רקטות ה-V-2 הגרמניות, לבקשת המודיעין של ארמייה קריובה.
לאחר סיום הכיבוש הנאצי התחילו הלימודים בתנאים מאולתרים ב-22 בינואר 1945. עד סוף השנה נפתחו מחדש כל הפקולטות שפעלו לפני המלחמה. מבנים ישנים ופגועים שופצו ונבנו מחדש, וכן נבנו מבנים חדשים.
המרכז האקדמי והמחקרי בפלוצק הוקם ב-1967.
בשנת 1945 למדו 2,148 סטודנטים בשש פקולטות. ב-1999 היו 22,000 סטודנטים רשומים ב-16 פקולטות. האוניברסיטה הטכנולוגית של ורשה העניקה למעלה מ-104,000 תארים במדעים, הנדסה וטכנולוגיה בשנים 1945–1998.
במהלך השנים הפכה האוניברסיטה למרכז מדעי חשוב, שהכשיר את התשתית לבתי ספר טכניים אחרים במדינה. בשנים 1945–1998 נכתבו 5,500 עבודות דוקטורט ומספר חברי הסגל האקדמי גדל באופן משמעותי. ב-1938 היו באוניברסיטה 98 פרופסורים קבועים ופרופסורים-חברים, וכן 307 עוזרי פרופסורים ועוזרי הוראה. ב-1948 היו 87 פרופסורים ו-471 עוזרים. לעומת זאת, ב-1999 היו 371 פרופסורים, 1,028 מורים, 512 מרצים ו-341 עוזרי הוראה.
פקולטות

הפקולטה למינהל ומדעי החברה
הפקולטה לאדריכלות
הפקולטה להנדסת מכונות רכב ומכונות בנייה
הפקולטה להנדסת כימיה
הפקולטה לכימיה
הפקולטה להנדסה אזרחית
הפקולטה להנדסת חשמל
הפקולטה לאלקטרוניקה וטכנולוגיית מידע
הפקולטה לשירותי בניין, הידרו והנדסת סביבה
הפקולטה לגיאודזיה וקרטוגרפיה
הפקולטה למתמטיקה ומדעי המידע
הפקולטה לניהול
הפקולטה למדע והנדסת חומרים
הפקולטה למכטרוניקה
הפקולטה להנדסת ייצור
הפקולטה לפיזיקה
הפקולטה להנדסת חשמל ואווירונאוטיקה
הפקולטה לתחבורה
בית הספר לעסקים
קמפוס פלוצק :
הפקולטה להנדסה אזרחית, מכניקה ופטרוכימיה
המכללה לכלכלה ומדעי החברה
הערות שוליים

1 2  "Basic Facts". Warsaw University of Technology. נבדק ב-25 באוקטובר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Błaszczak, Anita; Grochola, Anita; Cieślak-Wróblewska, Anna (2008-05-28). "Techniczne kuźnie prezesów". Rzeczpospolita (בפולנית). נבדק ב-2008-05-30.
↑  "World University Rankings". Times Higher Education (THE). 18 באוגוסט 2017. נבדק ב-25 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Faculty of Administration and Social Sciences / Faculties / Academics / Home - Warsaw University of Technology".
↑  "Warsaw University of Technology Business School". נבדק ב-26 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007448172805171  PLWABN: 9810663492605606  BIBSYS: 90516090  CiNii: DA01280343  GND: 1020013-7  ISNI: 0000 0001 0699 2061  LCCN: n50052922  LNB: 000246749  NLA: 36561154  RERO: 02-A005468054  SUDOC: 077778626  VIAF: 144776985   WorldCat (עם VIAF): 144776985 
הבניין הראשי של האוניברסיטה הטכנולוגית של ורשה
האודיטוריום הראשי
הפקולטה למתמטיקה ומדעי המידע
פרנק פינלי

| --- | --- |

 לידה:  6 באוגוסט 1926 פארנוורת', הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  30 בינואר 2016 (בגיל 89) ווייברידג', הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1958–2009 (כ־51 שנים) 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (1955) 
 צאצאים:  Stephen Finlay 
 פרסים והוקרה:  פרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר (1974)  מפקד במסדר האימפריה הבריטית 
 http://www.frankfinlay.net/
 פרופיל ב-IMDb
 
פרנסיס פינלי (באנגלית: Francis Finlay; ‏6 באוגוסט 1926 - 30 בינואר 2016) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי, זוכה פרס באפט"א ומועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1965 על הופעתו בסרט "אותלו".
ביוגרפיה

פינלי נולד בעיירה פארנוורת' (Farnworth) שבמחוז לנקשייר, צפון אנגליה, בנם של מרגרט וג'וזיה פינלי.
גדל כקתולי אדוק ונשר מלימודיו בגיל 14 כדי לעבוד כקצב כמו אביו.
למד משחק האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה ושיחק רבות כחובבן בתיאטרון.
קריירה

פינלי החל את דרכו כשחקן קולנוע בריטי מן המניין בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 בסרטים הצבאיים "היום הארוך ביותר" בתפקיד הטוראי הבריטי קוק ו"סמל פוטר".
התפרסם לראשונה בשנת 1965 בעיבוד הקולנועי למחזה של ויליאם שייקספיר "אותלו" בתפקיד הנבל יגו, אויבו של אותלו (לורנס אוליבייה) אשר זיכה אותו במועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
המשיך את העשור עם תפקידים בסרט "המפקח קלוזו חוזר" מסדרת סרטי "הפנתר הוורוד" בתור קצין המשטרה וובר, במותחן "שיעור בטרור" בתפקיד המפקח לסטרייד ובמותחן הפסיכולוגי "עצב מסובב".
בתחילת שנות ה-70 הופיע פינלי בדרמות "זעם הכורים" בתור כורה הפחם האירי דייוויס, "קרומוול" בתפקיד ג'ון קרטר, בקומדיית הפשע "גאמשאו", בסרט הבלקספלוטיישן "שאפט באפריקה" והועמד לפרס באפט"א על הופעתו בסדרה "קזנובה" בה שיחק בתפקיד הראשי .
בשנת 1973 לוהק לתפקיד המוסקטר פורתוס בעיבודו המוצלח של ריצ'רד לסטר לרומן ההרפתקאות "שלושת המוסקטרים" וגם לסרטי ההמשך שיצאו בעקבות ההצלחה "ארבעת המוסקטרים" ו"חזרתם של המוסקטרים". בהמשך אותו עשור זכה פינלי בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה, חזר לתפקיד המפקח לסטרייד בסרט "רצח על ידי דרסי", והופיע בסרט המלחמה "אווזי הפרא".
באותו העשור זכה פינלי לשבחים גם על הופעתו בתור צייד הערפדים אברהם ואן הלסינג בעיבוד הטלוויזיוני של ה-BBC לרומן האימה "דרקולה".
ב-1982 פינלי הועמד לפרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בדרמה "חזרתו של החייל" בתור ויליאם בעלה של מרגרט גריי (גלנדה ג'קסון).
ב-1984 שיחק בעיבוד הטלוויזיוני לרומן "מזמור חג המולד" בתפקיד ג'ייקוב מרלי.
ב-1985 הופיע בהפקת האימה הבדיונית של מנחם גולן ויורם גלובוס "ערפדי החלל" בתפקיד חוקר החלל ד"ר האנס פדאלדה.
בשנת 2002 גילם פינלי את אביו של הפסנתרן היהודי פולני המוכשר ולדיסלב שפילמן (אדריאן ברודי) בדרמת השואה של רומן פולנסקי "הפסנתרן".
חיים אישיים

בשנת 1984 קיבל הוכתר פינלי כמפקד במסדר האימפריה הבריטית.
בשנת 2010 קיבל פינלי על פועלו תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת בולטון.
פינלי היה אב ל-3 מאשתו דורין שפרד. נפטר ב-30 בינואר 2016.
פילמוגרפיה

סמל פוטר (1962)
היום הארוך ביותר (1962)
המודיעים (1963)
הרומן הפרוע (1963)
אותלו (1965)
שיעור בטרור (1965)
איש הסנדוויץ (1966)
הדבורים הקטלניות (1967)
הג'וקרים (1967)
שוד (1967)
גלגלי הספייר (1967)
המפקח קלוזו חוזר (1968)
עצב מסובב (1968)
בשליחות גורלית (1968) The Shoes of the Fisherman
זעם הכורים (1970)
קרומוול (1970)
גאמשואו (1971)
מתקפה (1971)
המטרה הקלה (1972)
שאפט באפריקה (1973)
שלושת המוסקטרים (1973)
ארבעת המוסקטרים (1974)
אווזי הפרא (1978)
רצח לפי פקודה (1979) Murder by Decree
שובו של חייל (1982)
אניגמה (1983)
המפתח (1983)
מזמור חג המולד (1984)
1919 (1985)
ערפדי החלל (1985)
חזרתם של המוסקטרים (1989)
מלך הרוח (1990)
דרור (1993)
גוספה (1995)
חולמת על ג'וזף ליס (1999)
משפחת מרטין (2001)
הפסנתרן (2002)
בכי שקט (2002)
אירואיקה (2003) - סרט טלוויזיה
ההצהרה (2003)
חדר ההמתנה (2007)
אברהם מויאל

| --- | --- |

 לידה:  1850 רבאט, מרוקו מרוקו 
 פטירה:  20 בדצמבר 1885 (בגיל 35 בערך) יפו, האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית 
 
אברהם מויאל (1850 – 20 בדצמבר 1885) היה סוחר עשיר ומבכירי קהילת יהודי יפו, שימש כנציג תנועת חובבי ציון בארץ ישראל, כנציג הכלכלי של חברת כל ישראל חברים, וכן כבא כוחו של הברון רוטשילד בארץ; מויאל, בן דור היהודים המערביים, שקדמו לעליות הנספרות, ותיווכו את המציאות הארץ ישראלית ליהודים המזרחיים, בני העליות הראשונות ובינם לבין הממשל העות'מאני. ממייסדי גדרה ויסוד המעלה. גואל אדמות מזכרת בתיה
ביוגרפיה

אברהם מויאל נולד ברבאט שבמרוקו ב-1850, לאביו הסוחר העשיר אהרן מויאל. המשפחה עלתה לארץ ישראל ב-1852 ולאחר שלוש שנים בחיפה עברה והתיישבה ביפו, שם זכתה לעמדת בכורה ביישוב היהודי בעיר. אברהם קיבל בצעירותו חינוך יהודי מסורתי בתלמוד תורה ובישיבה, וכן השתלם אצל מורים פרטיים בשפה הצרפתית ובשפה הערבית, בדיבור ובכתב, ורכש בהן בקיאות.
נשא לאישה את זינבול בת רבי יוסף רפאל בן נון, מרבני ירושלים ובהמשך רבה של העדה הספרדית ביפו.
מגיל צעיר היה מויאל ממנהלי העסקים של משפחתו במסחר ובבנקאות וניהל קשרים עם חברות ובנקים בחוץ לארץ, עם הממשל העות'מאני, עם קונסולים זרים ביפו, ובעיקר עם הקונסול הצרפתי. בהיותו נתין צרפת נהנה מויאל ממשטר הקפיטולציות שהונהג בתקופה זאת, שהעניק זכויות יתר לנתיני ארצות מערב אירופה ברחבי האימפריה העות'מאנית. כבר מגיל צעיר הוא זכה לעמדת השפעה בקהילה היהודית ביפו. בנוסף לעיסוקיו המקצועיים שימש מויאל גם כמוהל, והוא נהג לתרום לצדקה ביד רחבה.
מויאל העריץ את רבי יהודה אלקלעי לאחר שקרא את כתביו. במקביל הוא החל להתעניין בתנועה הציונית, שהטיפה ליישוב מחדש של יהודים בארץ ישראל. הוא קרא את ספרו של משה הס "רומי וירושלים" ונהג לתרגם קטעים ממנו למשפחתו, ונראה שאף פגש את הס במהלך ביקור באירופה. כתוצאה מכך לקח מויאל חלק בפרויקטים לפיתוח ההתיישבות היהודית בארץ ישראל. בין היתר היה מעורב בהקמת בית הספר החקלאי הראשון בארץ ישראל, בית הספר "מקוה ישראל" של חברת כל ישראל חברים. כמו כן הועברו דרכו כספי תרומות של הברון רוטשילד למפעליו בארץ.
פעילותו המשמעותית ביותר של מויאל הייתה בשירות תנועת חובבי ציון. הוא פגש את קלונימוס זאב ויסוצקי במהלך ביקורו של זה בארץ ישראל, ומונה לנציג ענייניה של תנועת חובבי ציון בארץ: "המוציא והמביא הראשי לכל דבר ודבר הנוגע הן לכלל היישוב והן למושבות (פתח תקווה, גדרה ויסוד המעלה) בפרט". מויאל נחל הצלחה רבה בתפקידו. בתקופה זו תרם לשיפור מצבה של פתח-תקוה, שבה נבנו תחת ניהולו ובתקצובו 23 בתים, 13 רפתות ומבנים נוספים, נרכשו בהמות וניטעו עצים רבים. לפי דו"ח של חובבי ציון מהתקופה: "המושב כלו פשט צורתו הראשונה וילבש מעטה גיל תחת [במקום] רוח כהה". בנוסף סייע מויאל ברכישת האדמות למושבת עקרון (מזכרת בתיה) והשיג עבורה את רישיון הבנייה, הדריך את העולים, רכש עבורם בהמות עבודה ועוד. כמו כן סייע לעליית הביל"ויים, למושבת גדרה בבעיות שונות מול השלטון העות'מאני ומול שכניהם. הוא ניצל את מעמדו כנתין צרפתי אף כדי להתעמת עם הנציגים העות'מאנים במידת הצורך לטובת העולים החדשים.
מויאל נחשב לנכס חשוב עבור תנועת חובבי ציון, ונחשב לדור הבא של הנהגת היישוב היהודי ביפו. אולם בשנת ב-20 בדצמבר 1885 נפטר בפתאומיות, בגיל 35 בלבד. פטירתו נחשבה לאבדה קשה עבור פעילותה בארץ ישראל של חובבי ציון. נכתב עליו בהספד בעיתון עברי אנכי:
ברוח כהה עצבו חובבי ציון על מות גבר נעלה, הגביר הנכבד סי' אברהם מויאל בעיר יפו. רחוק רחוק למצוא גבר נעלה כמוהו, וכבוד עמו וארצו היה עטרה לראשו.
בתו פרחה לקחה לה כבעל את יוסף אליהו שלוש, בתו רחל נישאה לבחיר לבה יצחק אמזלג, ציונה בחרה את יהודה הלוי (נכדו של רבי יהודה מרגוזה), לבעלה, בתו שרה נישאה לבחיר לבה יוסף טריקו, ובתו רבקה נישאה לבחיר לבה דוד חיון, מנהל בית הספר פיק"א בפתח תקווה. בנו היחיד היה שמואל, חתנו של יצחק רוקח.
היו לו שלושה אחים, ביניהם יוסף ביי מויאל, ממנהיגי קהילת יפו ומייסד שכונות רבות בתל אביב.
נינתו היא שופטת בית המשפט המחוזי בחיפה רבקה למלשטריך.
לקריאה נוספת

חנה רם, אברהם מויאל: האיש ופועלו למען ישוב ארץ-ישראל בשנים תרמ"ב-תרמ"ו (1882–1885), בתוך: "חלוצים בדמעה", הוצאת עם עובד, תשנ"א
מרדכי נאור, המנהיג המזרחי הראשון - אברהם מויאל, הוצאת סטימצקי, 2019
הערות שוליים

↑  ד"ר מרדכי נאור, המנהיג המזרחי הראשון, סטימצקי, 2017
↑  "החיפושים הממושכים אחרי חלקת קרקע מתאימה הסתיימו עם קניית אדמות מהכפר עקיר, באמצעותו של אברהם מויאל", מתוך ישראל מרגלית ויעקב גולדשטיין, "מפעלו של הברון אדמונד דה-רוטשילד1899-1882", בתוך: משה ליסק וגבריאל כהן (עורכים ראשיים), תולדות היישוב היהודי בארץ-ישראל מאז העלייה הראשונה-התקופה העות'מאנית, חלק ראשון, ירושלים תש"ן, עמ' 424
↑  אהרן שלוש, מגאלאבייה לכובע טמבל: סיפורה של משפחה, עמוד 49
↑  יפעת ארליך, יפו השנייה: המזרחים שקלטו את העליות הראשונות | ישראל היום, ‏4.11.2022
↑  אהרון שלוש, "מגאלאבייה לכובע טמבל", חמו"ל, 1989, עמ' 50
↑  יצחק בצלאל, נולדתם ציונים: הספרדים בארץ ישראל בציונות ובתחייה העברית בתקופה העות'מאנית, הוצאת יד בן צבי, 2007, עמ' 136
1 2  יצחק בצלאל, "נולדתם ציונים...", עמ' 137
↑  דוד הכהן, גדרה: מסיימים את חגיגות ה-120, באתר ynet, 8 באוגוסט 2005
↑  טירקייא, עברי אנכי, 29 בינואר 1886
↑  "חובב ציון המרוקאי" הארץ, הארץ שישי, עופר אדרת 28 ביוני 2019, עמוד 17
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297363605171  VIAF: 97319660   WorldCat (עם VIAF): 97319660
היינץ הרמן

היינץ (חיים) הרמן
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
היינץ (היינריך) (חיים) הרמן (18 באוגוסט 1892, קניגסברג, גרמניה – 20 בנובמבר 1948, ירושלים) היה פסיכיאטר יהודי גרמני - ארץ ישראלי. נחשב לחלוץ הפסיכיאטריה בארץ ישראל המנדטורית. מ-1924 ועד מותו כיהן כמנהל בית החולים הפסיכיאטרי עזרת נשים בירושלים.
קורות חיים

היינץ הרמן נולד בשנת 1892 בקניגסברג שבגרמניה, בן למשפחה יהודית גדולה בעיר. למד רפואה באוניברסיטאות קניגסברג, ברלין, מינכן, ופרייבורג והתמחה בנוירולוגיה ופסיכיאטריה. בתקופת לימודיו עמד לצד ארתור פלץ (Pelz) וואלטר שטיין בראש התאחדות הסטודנטים היהודים הציונית בעירו, ועם ייסוד ארגון הסטודנטים הציוני K.J.V, נבחר כחבר הנהלתו.
בשנת 1910 החל להתמחות במינכן, ובמלחמת העולם הראשונה שירת כרופא צבאי ונפצע בחזית. ב-1918 שב לקניגסברג ונשא לאשה את גֶרדה לבית רוזנטל. הוא עבד בבית החולים האוניברסיטאי לנוירולוגיה ופסיכיאטריה בעיר תחת הנוירולוג הנודע קורט גולדשטיין.
ב-1924 הוזמן לעלות לארץ ישראל ולהחליף את ד"ר דוריאן פייגנבאום כמנהל בית החולים "עזרת נשים" בירושלים – מוסד גריאטרי שהפך ב-1921 לבית חולים פסיכיאטרי, ושעד בואו של הרמן שימש בעיקר כאכסניה לחולי נפש חשוכי מרפא. הרמן החל בתהליך מודרניזציה של בית החולים לפי הדגם של בית החולים בקניגסברג, במטרה להופכו למוסד לריפוי ומחקר. הוא הנהיג שיטות טיפול חדשות בפסיכוזה, הכשיר אחים והפך את "עזרת נשים" לבית חולים גדול במונחים מקומיים, ובו 100 מיטות.
הרמן היה הפסיכיאטר היחידי בארץ עד זרם העלייה מגרמניה עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933.
במקביל לניהול בית החולים, הוכר כמומחה לנושאים פסיכיאטריים בבתי המשפט המנדטוריים. בתפקידו זה שימש כעד מומחה מטעם ההגנה במשפט שלמה בן-יוסף וחבריו.
כמו כן היה חבר בית הדין של ההסתדרות הרפואית בישראל וחבר "ההגנה".
טיפל בנושאי פסיכוזה בילדים ופיתח גישה חינוכית-רפואית מונעת שאותה קידם באמצעות "החברה הארצישראלית להיגיינה רוחנית" שהקים ב-1946 וכיהן כנשיאהּ.
פרסם מאמרים במקצועו בגרמנית ובעברית.
ב-1937 פרסם בכתב העת Folia Clinica Orientalia את המאמר "Psychiatrisches aus Palästina", שבו תיאר לראשונה באופן מדעי את התופעה המכונה סינדרום ירושלים, בה לוקים תיירים וצליינים בפסיכוזה חריפה בעיר ומדמים עצמם לישו, למשיח, לנביאים וכיוצא בזה.
בשנת 1935 שימש כנציג ארץ ישראל בקונגרס העולמי לנוירולוגיה.
הרמן היה מיודד עם פנחס רוזן, ש"י עגנון והשופט משה זמורה (בן עירו, לימים ראשון נשיאי בית המשפט העליון של מדינת ישראל).
להרמן הייתה השכלה כללית וספרותית רחבה, והוא ניגן בפסנתר למרות שאיבד אצבע בידו השמאלית במלחמת העולם הראשונה. לאחר המעבר לירושלים למד לדבר עברית וערבית.
הרמן היה חבר בארגון ה"הגנה" וכיהן כיועץ הארגון לנושאי בריאות הנפש.
הרמן נפטר בירושלים בגיל 56 ממחלה ממארת. הרמן נקבר בבית העלמין שייח' באדר.
גרדה והיינץ הרמן היו הורים לשניים.
בתו מרים (1919-1990) הייתה אחת הקרייניות הראשונות בשירות השידור המנדטורי ומנהלת מחלקת השידורים לילדים ולנוער ב"קול ישראל".
בנו דניאל (1925-2004) היה איש חינוך ברשת אורט.
ממאמריו של הרמן

"המצב הנוכחי של חולי הרוח בארץ-ישראל" - הרמן ה, "בריאות העם", 1, 23-27, 1926
"עשר שנות ניסיון של עבודה פסיכיאטרית בירושלים", הרמן ה, הרפואה, 9, 385-391, 1935
"על טירוף פסיכוטי במקרה של התקשרות מדומה", הרפואה, 13, 99-102, 1937
hermann h, "psychiatrisches aus palästina", fol clin. orient. 1, 232-237, 1937
"השיצופראניה בעזרת ההלם החשמלי" - הרמן ה וקליינשמידט ה, הרפואה, 25, 84-86, 1943
לקריאה נוספת

'הרמן, הינריך', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 187. (הספר בקטלוג ULI)
ד"ר פייגנבאום וד"ר הרמן - מנהלי בית החולים "עזרת נשים" וחלוצי הפסיכיאטריה בארץ ישראל  הרפואה אליעזר ויצטום, יעקב מרגולין, יולי 2018, כרך 157, חוברת 7, עמודים 458-460
הערות שוליים

↑  שמואל ניסן (קצנלסון), 'התפתחות שירותי הרפואה בירושלים בתקופת השלטון הבריטי', בתוך: יהושע בן אריה (עורך), ירושלים בתקופת המנדט: העשייה והמורשת, ירושלים: משכנות שאננים; יד בן צבי, תשס"ג 2003, עמ' 306; אליעזר ויצטום, יעקב מרגולין, 'פסיכיאטריה ומשפט בארץ ישראל – היבטים היסטוריים', רפואה ומשפט 41 (דצמבר 2009), 124.
1 2  Harry Herbert Tobies, Königsberg, München, Jerusalem. jüdische Menschen und jüdisches Leben über die Jahrhunderte, München: H. Tobies, 2006, p. 503.
↑  רות בונדי, פליקס: פנחס רוזן וזמנו, תל אביב: זמורה-ביתן, תש"ן 1990, עמ' 156.
↑  דורון נידרלנד, 'השפעת הרופאים-העולים מגרמניה על התפתחות הרפואה בארץ-ישראל (1933–1948)', קתדרה 30 (טבת תשמ"ד, דצמבר 1983), 135–136.
↑  נסים לוי, 'הרופאים העולים מגרמניה הנאצית ותרומתם לרפואה בארץ-ישראל', הרפואה קיד,ד (תשמ"ח), 209.
↑  כרך ראשון, עמ' 232-237
↑  הרופא העברי 1944, עמ' 107.
↑  בונדי, פליקס (1990), עמ' 237.
↑  בתו של זמורה, מיכל זמורה-כהן, כתבה בזיכרונותיה על הרמן: הטוב שבידידיו של אבא. רופא הרוח והנפש, מן הראשונים שהרימו את דגלו של המקצוע החופשי והקפידו לשמור על רמתו ולממש את תביעותיו. גבוה משכמו ומעלה השפיל אלינו מבט טוב לב ונוסך ביטחה. איש אמונים היה ושומר סוד, שידע לעשות את הידידות ואת הבנת הזולת לאמנות מלהיבה, אותה תרגם גם להיגדים מוסיקליים. חלל החדר היה מתמלא בהם, כשהתיישב לצד אבא להשמיע בארבע ידיים פרקים מן היצירות המוסיקליות המובחרות (מיכל זמורה-כהן, רפרטואר אישי, תל אביב: דביר, תשנ"ז 1997, עמ' 21).
↑  "חיים הרמן מחלוצי הפסכיאטריה בארץ-ישראל - במלאת 120 שנה להולדתו", מרגולין י', ויצטום א', "קורות" 22, 9-36, 2014-2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1156392004  VIAF: 1816155648120918330007   WorldCat (עם VIAF): 1816155648120918330007
נאירו קינטנה

| --- | --- |

קינטנה, 2019
 לידה:  4 בפברואר 1990 (בן 34) קומביטה, בויאקה, קולומביה קולומביה
 גובה:  166 ס״מ 
 משקל:  58 ק"ג 
 תחום:  כביש
 קבוצה נוכחית:  קבוצת מוביסטאר
 קבוצות עבר:  בויאקה לחיים (2009)   קפה קולומביה (2010-2012)   מוביסטאר (2012–2019)   ארקאה–סאמסיק (2022-2020)
 הישגי שיא:  גרנד טורס: טור דה פראנס:  קטגוריית ההרים (2013)  קטגוריית הרוכב הצעיר (2013, 2015) 3 קטעים (2013, 2018, 2019) ג'ירו ד'איטליה:  הדירוג הכללי (2014) 3 קטעים (2014, 2017) וואלטה אספנייה:  הדירוג הכללי (2016)  קטגוריית הקומבינציה (2016) 2 קטעים (2016, 2019) מרוצי קטעים טירנו - אדריאטיקו (2015, 2017) וולטה אה קטלוניה (2016) טור דה רומאנדי (2016) וואלטה אה בורגוס (2013, 2014) טור דה לה פרובאנס (2020, 2022) רוט דו סוד (2012) חד-יומיים ג'ירו דל'אמיליה (2012)
 
נאירו אלכסנדר קינטנה רוחס (בספרדית: Nairo Alexander Quintana Rojas‏; נולד ב-4 בפברואר 1990) הוא רוכב אופניים קולומביאני מקצועי הרוכב בקבוצת מוביסטאר. קינטנה הוא רוכב אופני כביש שידוע ביכולת הטיפוס הגבוהה שלו וביכולת לצאת להתקפות מרובות בקטעים ההרריים של מרוצי קטעים. קינטנה הוא מנצח הג'ירו של איטליה ב-2014 ומנצח הוואלטה אספניה ב-2016. בשנים 2013 ו-2015 הוא סיים שני בטור דה פראנס וזכה בחולצה הלבנה (הפרס למנצח בדרוג הכללי בקטגוריית הרוכבים הצעירים).
ראשית חייו

קינטנה נולד בעיר קומביטה, שבמחוז בויאקה שבקולומביה. קינטנה גדל במשפחה עניה, אך הוריו הצליחו לממן לו אופניים מיד שנייה כדי שהוא יוכל לרכב 16 קילומטרים בכל יום לבית הספר. קינטנה עדיין מתגורר בקומביטה.