stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדוארד גרנוויל בראון
כתיבתו

חוץ מספריו על רפואה ערבית, כלל כתביו עסקו בפרס בתחומים של דת, היסטוריה וספרות, או פוליטיקה ועיתונאות. בתחילת הקריירה שלו, בראון כתב אודות דת בפרס. לאחר מכן הוא התמקד בהיסטוריה ספרותית ולקראת סופה כתב גם אודות פוליטיקה ועיתונאות.
בנוגע לדת, הוא לא התייחס בכלל לזרם הסוני והתעסק עם הזרמים הקטנים יותר של השיעה. יש כאלה שטוענים כי מחקרו על הבאביזם הוא המחקר המקיף ביותר על הנושא שיוכל להיות אי פעם. בתחום של היסטוריה ספרותית, הספר The Literary History of Persia היה השיא של מחקרו האקדמי. לקח לו מעל 22 שנים להוציא לאור את כלל הכרכים והם מהווים עבודה מרכזית בחקר של פרס.
חיים אישיים

עד שהוא התחתן עם אליס קורוליין בלאקבורן-דניאל בשנת 1906, בראון היה נחשב לפעיל מאוד בחיים החברתיים בקיימברידג'. בזמנו הפנוי היה משחק טניס, סקוואש ושיט; ותמיד ראה לנכון לסייע בכל דבר לתלמידיו, עמיתיו וכל מי שביקש. אליס הייתה קתולית ופעילה בתנועה לעצמאות אירית והשפיעה עליו בשני הנושאים. לזוג נולד שני בנים. בראון קיבל התקף לב חמור בשנת 1924 ובכך סיים את הקריירה האקדמית שלו. הוא נפטר ב-5 בינואר 1926 בביתו בקיימברידג' ונקבר בעיר ניוקאסל.
חיבורים

(Religious Systems of the World: A Contribution to the Study of Comparative Religion (1889
(A Traveller's Narrative: Written to Illustrate the Episode of the Bab (1891
(A Year Amongst the Persians (1893
(A Chapter from the History of Cannabis Indica (1897
(A History of Persian Literature under Tartar dominion (A.D, 1265-1502) (1902
(A Literary History of Persia (1908
(The Persian Revolution of 1905–1909 (1910
(The Press and Poetry of Modern Persia: Partly Based on the Manuscript Work of Mirza Muhammad Ali Khan Tarbiyat of Tabriz (1914
(Materials for the Study of the Babi Religion (1918
(Arabian Medicine(1921
לקריאה נוספת

Bayluzi, H.M. Edward Granville Browne and the Baha'i Faith. Oxford: George Ronald, 1970
Browne, Edward Granville. A Year Amongst The Persians. Cambridge: Cambridge University Press, 1927.
הירוגליף המסוק מאבידוס

ההירוגליף במקדש באבידוס.
ההירוגליף בתמונה שעברה ריטוש כדי להתאים אותו לתיאוריות ניו אייג'.
הירוגליף המסוק  הוא תבליט בכתב חרטומים שהתגלה על קירות מקדש הקבורה של פרעה סֶתִי הָרִאשׁוֹן בעיר המצרית העתיקה אבידוס ואשר זכה לפרסום רב בתקשורת הבינלאומית בשל הדמיון של חלק מהצורות בהירוגליף לטכנולוגיות מודרניות מתקדמות שונות כמו מסוק, צוללת, ומטוס.
הקונצנזוס בקרב אגיפטולוגים הוא כי מדובר בפראידוליה שנובעת משחיקת טיח עליו נכתבו שמות נבתי של שני מלכים שונים בזמנים שונים. הכתובת המקורית נוצרה במקור במהלך סוף המאה ה-14 לפנה"ס, בתקופתו של סתי הראשון, ונמצא בה הסוף של שם נבתי שלו "מכניע תשע הקשתות" (בהתייחס לתשעת האויבים של מצריים):
בתקופת שלטונו של רעמסס השני מרחו על הכתובת בטיח ועליו עיצבו בדוחק את סיומת שם נבתי שלו: "מגן מצרים ומסלק לארצות זרות":
הטיח ברקע הסימנים נשחק עם השנים, וכך התקבלה לדוגמה, הצורה דמוית המסוק משילוב סימן הקשת הישן יותר  (T10 ברשימת גרדינר) עם סימן היד עם המטה  (D40 ברשימת גרדינר) וסימן יד-שליו
(G45 ברשימת גרדינר).
הערות שוליים

↑  "The Abydos temple "helicopter"". אורכב מ-המקור ב-28 ביולי 2005. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  http://raincool.blogspot.com/2010/05/helicopter-hieroglyphs-explained.html?m=0#more מאמר בבלוג שמזהה את הסימנים המקוריים ומציג דוגמאות לשמות הנבתי מכתובות אחרות.
מעלה אפרים

מַעֲלֵה-אֶפְרַיִם היא התנחלות ומועצה מקומית במדבר השומרון, בגובה כ-200 מטר מעל פני הים, 4 ק"מ צפונית-מזרחית לעיירה דומא, 10 ק"מ מצומת פצאל ולמרגלות הר הסרטבה.
מעלה אפרים נוסדה בשנת 1978 כמרכז אזורי לכל התנחלויות בקעת הירדן, גב ההר והמורדות המזרחיים של השומרון. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1981 (למרות מספר תושביה המצומצם - הקטנה מבין המועצות המקומיות בישראל).
היישוב הזמני מעלה אפרים

היישוב הזמני היה ממוקם מעל היישוב מעלה אפרים של היום, כחצי קילומטר מערבה ממנו.
קבוצת המתיישבים שהקימה את היישוב פצאל, רצתה מלכתחילה להתיישב בבקעה במקום שבו נמצא היישוב פצאל היום, ובמקום שנמצאו אדמותיהם החקלאיות גם אז, אך בתחילה לא הותר להם הדבר. הרשויות התנגדו למגורים בבקעה, כנראה מסיבות ביטחוניות, וועדת השמות הממשלתית התנגדה לשם פצאל. לכן הוקם היישוב, בשנת 1970, במקום גבוה יותר, ונקרא בשם מעלה אפרים, משום שהוא נמצא בדרך העולה אל נחלת שבט אפרים. תושבי המקום לחצו על הרשויות להעבירם למקום שבו רצו להתיישב בתחילה, ובקשתם נענתה בשנת 1975.
בחודש ינואר 1975 החליטה הממשלה להקים "מרכז עירוני" בשם מעלה אפרים.
במרץ אותה שנה עברו תושבי פצאל למקומם הקבוע בבקעה, ומיד אחר כך הגיעה למעלה אפרים קבוצת התושבים שעמדה להקים את היישוב נתיב הגדוד, ואיישה את המקום.
בסוף שנת 1976 התחילו להבנות בתי קבע עבור היישוב המתוכנן מעלה אפרים, במקום הסמוך ליישוב הזמני. באותו זמן הציע יגאל אלון, שהיישוב המתוכנן מעלה אפרים יהיה עיר ולא "מרכז עירוני". באותה שנה הגיעו ליישוב הזמני מעלה אפרים גם חברי הקבוצה שעמדה להקים את מושב תומר, ושהו במקום באופן זמני.
בחודש מאי 1977 עברו תושבי המושב נתיב הגדוד למקומם הקבוע בבקעה. 
במרץ 1978 החלו תושבים לאכלס את בתי הקבע החדשים במעלה אפרים.
לאחר זמן מה עברו תושבי המושב תומר למקומם הקבוע בבקעה, ואת מקומם ביישוב הזמני מעלה אפרים, תפסו חיילי היאחזות נח"ל מעלה אפרים שהוקמה במקום. באפריל 1979 עזבה היאחזות הנח"ל את המקום.
במקום היישוב הזמני פעל כעבור שנים בית ספר שדה, ואחר כך כפר סטודנטים ומוסדות חינוך.
התוכניות המקוריות של היישוב דיברו על יישוב בן 10,000 נפש.
אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף דצמבר 2024 (אומדן), מתגוררים במעלה אפרים 1,709 תושבים, מתוכם 1,705 תושבי ישראל (מקום 256 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  שינוי בגודל האוכלוסייה ‎+0.8% בשנה‏.  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 57.1%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 8,310 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
מבחינת מספר התושבים, מעלה אפרים היא המועצה המקומית הקטנה בישראל. נכון ל-2012 מעלה אפרים עומדת בראש רשימת הרשויות המקומיות המתוקצבות על ידי הממשלה. באותה שנה השקיעו משרדי הממשלה השונים 22,794 ש"ח בכל תושב של מעלה אפרים. אחריה ברשימה עמנואל עם 12,610 ש"ח לתושב.
מערת מעלה אפרים

דרומית למעלה אפרים נמצא אתר של מערת נטיפים ובו מין נדיר של חלזון מערות שזו אוכלוסייתו היחידה הידועה בארץ. המערה התגלתה בראשית שנות ה-90, עם סלילת תוואי משופר לכביש חוצה שומרון, עקב הרצון לשמור על הסביבה הטבעית הייחודית במערה, האתר סגור למטיילים ונעול ואין אפשרות לבקר בו ללא היתר מיוחד של רשות הטבע והגנים.
מוסדות ושירותים ביישוב

ביישוב בית ספר תיכון אזורי שש-שנתי "ירדן", ישיבת הסדר, מכינה קדם צבאית שלוחת מכינת בני דוד, כפר סטודנטים, פארק תעשייה, בית חב"ד ומרכז אירוח כפרי, סניף של תנועת הנוער תנועת אריאל וסניף של תנועת הנוער קדמה.
ביישוב יש גם תלמוד תורה לבנים.
בסמוך למעלה אפרים שוכן בסיס צבאי המשמש כמפקדת אוגדה 162.
איחוד רשות

ביוני 2003 המליצה הוועדה לבחינת איחוד מועצות מקומיות במחוז יו"ש לאחד את מעלה אםרים ומועצה אזורית מגילות ים המלח עם מועצה אזורית בקעת הירדן. ההמלצה לא יושמה.
באוגוסט 2004 מינה מנכ"ל משרד הפנים גדעון בר לב ועדה נוספת לבחינת העניין, שהמליצה על איחוד מעלה אפרים עם בקעת הירדן. שר הפנים רוני בר-און אישר את מסקנות הוועדה, אך גם אישור זה לא התקדם.
באוגוסט 2023 הודיע שר הפנים משה ארבל על בחינת איחודן של רשויות מקומיות, כולל הצעה לאיחוד מועצה מקומית מעלה אפרים עם מועצה אזורית ערבות הירדן, והנחה כי תהליך הבחינה יחל לאחר הבחירות לרשויות המקומיות. ביולי 2024 חתם מנכ"ל משרד הפנים רונן פרץ על כתב מינוי ועדה גאוגרפית לבחינת מעמד מוניציפלי ואיחוד רשויות מקומיות אלה.
גלריית תמונות

המתנ"ס
מעלה אפרים ממערב
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
1 2 3 4  הנתונים לפי טבלת רשויות מקומיות של למ"ס עבור 
סוף 2022
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  מקור: עיתון דבר החבר'ה הטובים של מעלה אפרים
↑  מקור: צבי אילן, עיתון דבר מעלה אפרים היישוב והדרך
↑  דהיינו יישוב עירוני שתשמש כ-"מרכז אזורי" עבור היישובים הכפריים באזור
↑  מקור: דליה מזורי, עיתון מעריב יישוב חדש ושני מרכזים יוקמו במרכז הבקעה
↑  מקור: דליה מזורי, עיתון מעריב חברי מושב פצאל עוברים ליישוב קבע
↑  מקור: עיתון דבר הוחל באכלוס מעלה אפרים
↑  לנו המגל הוא החרב חלק ב' עמוד 183
1 2 3  המלצות הוועדה לבחינת המבנה המוניציפאלי באזור המועצה האזורית ערבות הירדן והמועצה המקומית מעלה אפרים, באתר משרד הפנים, ‏1 באוגוסט 2006
↑  פרופיל מעלה אפרים באתר הלמ"ס
↑  הוועדה לבחינת איחודי רשויות מקומיות יוצאת לדרך
| מחוז יהודה ושומרון |
| --- | --- | --- |
| נפות | נפת יהודה ושומרון חופפת את שטח המחוז | מפת מחוז יהודה ושומרון |
| ערים | אריאל • ביתר עילית • מודיעין עילית • מעלה אדומים | מפת מחוז יהודה ושומרון |
| מועצות מקומיות | אורנית • אלפי מנשה • אלקנה • אפרת • בית אל • בית אריה-עופרים • גבעת זאב • היישוב היהודי בחברון • הר אדר • מעלה אפרים • עמנואל • קדומים • קריית ארבע • קרני שומרון • שער השומרון | מפת מחוז יהודה ושומרון |
| מועצות אזוריות | גוש עציון • הר חברון • מגילות • מטה בנימין • ערבות הירדן • שומרון | מפת מחוז יהודה ושומרון |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467978905171  VIAF: 316601613   WorldCat (עם VIAF): 316601613 
נוף מעלה אפרים ממערב
ועדת החקירות של רוסיה

| --- | --- |
סמליל הוועדה

מטה הוועדה במוסקבה
 
 דגל
 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה 
 תחום שיפוט:  רוסיה רוסיה
 משרד אחראי:  נשיא רוסיה
 תאריך הקמה:  25 ביולי 1713 כגוף החקירות הרוסי הראשון 7 בספטמבר 2007 כגוף חקירות פדרלי
 סוכנות קודמת:  ועדת החקירות של התובע הכללי
 ראש:  אלכסנדר בסטריקין
 מטה מרכזי:  בניין ועדת החקירות ברחוב באומן,  בסמאני, מוסקבה, רוסיה
 עובדים:  כ-22,000
 אתר הוועדה
 קואורדינטות:  55°45′51″N 37°40′52″E﻿ / ﻿55.764035°N 37.681182°E﻿ / 55.764035; 37.681182
 he
 
ועדת החקירות של רוסיה (ברוסית: Следственный комитет Российской Федерации, בראשי תיבות СКР) הוקמה תחילה ב־7 בספטמבר 2007 כיחידה במשרד התובע הכללי ובשנת 2010 הופרדה ממנו ומאז 15 בינואר 2011 היא מהווה ארגון חקירות עצמאי של הממשל, האחראי למלחמה בשחיתות. בסמכותו של ארגון זה אף לחקור בכירים ושרי מדינה. הוועדה כוללת תחתיה גם יחידה לחקירת שוטרים ובסמכותה גם לחקור את תפקוד חוקרי שירות הביטחון הפדרלי, והיא משתפת פעולה עם המינהל הראשי לביטחון פנים של המשטרה. בישראל היא מכונה לעיתים יחידת החקירות הפדרלית, בשל היותה גוף החקירות העיקרי של הממשל הפדרלי.
היסטוריה > גוף החקירות הרוסי הראשון

לראשונה ברוסיה, הרעיון להקים מחלקת חקירות, עצמאית מבחינה ארגונית ותפקודית מרשויות מדינה אחרות, יושם על ידי פיוטר הראשון במהלך הרפורמה במערכת המשפט, שאחד מכיווניה היה הפרדת תהליך שלב החקירה והמשפט המקדים במערך הרשות השופטת של האימפריה הרוסית.
ב־25 ביולי (5 באוגוסט) 1713, הוקם גוף החקירה המיוחד הראשון של רוסיה — לשכת החקירות (Следственная канцелярия) בפיקוד קצין משמרות גדוד סמיונובסקי מיכאיל איבנוביץ' וולקונסקי.
ב־9 בדצמבר 1717, גופי החקירה היו כפופים ישירות לקיסר רוסיה, פיוטר הראשון. סמכות השיפוט של גופים אלה כללה מקרים של פשעים מסוכנים ביותר שפגעו ביסודות המדינה, בעיקר פשעי שחיתות שבוצעו על ידי בכירים מרשויות ציבוריות (שחטאו בפשעי שוחד, מעילה, זיוף ומרמה). באותו יום, 9 בדצמבר 1717, על פי פסק דינו של בית משפט צבאי, נורה למוות מיכאיל וולקונסקי, ראש לשכת החקירות הראשון שנחשפה מעורבותו בפשעי הונאה.
בפברואר 1718 הוקמה הלשכה החשאית בסנקט פטרבורג כדי לחקור את פרשת מותו של צארייביץ' אלכסיי פטרוביץ'. לאחר מכן, המחלקה הועברה לטפל בעניינים פוליטיים אחרים והיא התמזגה עם משמר פראובראז'נסקי. את הלשכה החשאית ניהל איוואן רומודנובסקי, בעוד את המחלקה, כמו גם את משמר פרובראז'נסקי, ניהל פיוטר הראשון, שנכח לעיתים קרובות בחקירה ועינויים של עבריינים פוליטיים. מטה הלשכה החשאית שכן במבצר הפטרופאבלי.
היסטוריה > לקראת קץ הקיסרות ובמהלך המאה ה־20

בצו אלכסנדר הראשון מ-29 באוגוסט 1808 נקבעה תפקידם של פקידים חוקרים. פקידים אלה פעלו בתוככי משטרת העיר, שהייתה חלק ממערכת משרד הפנים (בשנים 1810–1819 — משרד המשטרה).
בשנת 1864 קבעה אמנת השיפוט את מעמדו של חוקר שיפוטי בבתי המשפט המחוזיים. אלה בוטלו בשנת 1917 על ידי צו ממשלתי, בעקבות מהפכת פברואר.
התקנות למערכת השיפוט של ברית המועצות בשנת 1922 יצרו עמדות של חוקרי אנשי מחוז, חוקרים בכירים בבתי משפט פרובינציאליים, חוקרים על תיקים חשובים במיוחד בבית המשפט העליון של רוסיה הסובייטית, חוקרים על תיקים חשובים במיוחד בוועדת המשפט העממית, אך בשנת 1928 התפקידים הללו בוטלו, ותפקידיהם הועברו למחלקת החקירות בפרקליטות המדינה.
היסטוריה > לאחר התפרקות ברית המועצות

באפריל 1990, בקונגרס הראשון של צירי העם של ברית המועצות, הוגשהףו הצעות להקמת גוף חקירה ממשלתי. לאחר תיקונים ואישורים משנת 1993, טיוטת החוק "ועדת החקירה של הפדרציה הרוסית" הוגשה לסובייט העליון של ואושרה בקריאה ראשונה. אך לאחר פירוק הסובייט העליון הופסק תהליך החקיקה.
ב-2003 עלה רעיון להקים שירות חקירות פדרלי ברוסיה המקביל ל-FBI האמריקני, ארגון שיאחד את כל גופי החקירות במדינה, בשם שירות החקירות הפדרלי (Федеральная Служба Расследовании), אך לבסוף הוקמה ועדת החקירות של משרד התובע הכללי הרוסי (Следственный Комитет).
ב-5 ביוני 2007 הוכנסו שינויים בחוק הפדרלי "אודות הפרקליטות הרוסית" שהביאו להקמת ועדת החקירה של התביעה הכללית אשר על פי החוק הנ"ל מורכבת ממינהל חקירות ראשי, מינהלי חקירות של הסובייקטים הפדרליים של רוסיה ומחלקות חקירה מיוחדות בזרועות הצבא, כך שבמובנים מסוימים מתפקד הארגון גם כמשטרה צבאית חוקרת מטעם התביעה הכללית במדינה. באותו מעמד לוועדה הועברו כ-18 אלף חוקרים ממשרד התובע הכללי וכ-60 אלף תיקי חקירות. מכיוון שהוועדה הייתה באופן פורמלי כפופה למשרד התובע הכללי הורגשו בעיות תאום ולגוסיטיקה בין הגופים לאור החזון של מנהל הוועדה להיות ארגון עצמאי.
ב-4 באוקטובר 2010 הוקמה ועדת החקירות של הפדרציה הרוסית כיורשת לארגון זה וכמוסד חקירות עצמאי נפרד ממשרד המשפטים והמשרד התובע הכללי. ב-15 בינואר 2011 צו נשיאותי של דמיטרי מדבדב הפך את הארגון לארגון עצמאי פדרלי הכפוף לנשיא בלבד. כזרוע החקירות העיקרית ברוסיה האחראית למאבק בפשע המאורגן והשחיתות (במסגרת חוק המלחמה בשחיתות), מכונה הארגון לעיתים בשם האף-בי-איי הרוסי.
בשנת 2020, במלאת 75 שנה לניצחון במלחמת העולם השנייה, החל לחקור פשעי מלחמה שהתרחשו על אדמת רוסיה, בין השאר חקר את טבח הילדים בייסק והאחראים למחנות הריכוז הפיניים במזרח קרליה.
בארגון פועלים כ-21 אלף חוקרים ועוד כאלפיים חוקרים במינהל הצבאי של הוועדה. מאז 2017 ישנם דיונים לביצוע רפורמה בוועדה לצורך הפיכתה לגוף פדרלי בשם שירות החקירות הפדרלי (Федеральная Служба Расследовании), כפי שהוצע בשנת 2003.
מבנה

מינהל החקירות הראשי של הוועדה
המינהל לחקירת עניינים חשובים מיוחדים אודות פשעים נגד ביטחון הפרט והציבור
המינהל לחקירת עניינים חשובים מיוחדים אודות פשעים נגד שלטון המדינה ובתחומי כלכלה
המינהל להבטחת ניתוח שיטתי
מחלקת תיעוד, מידע וטכנולוגיה
היחידה המיוחדת לחקירת פשעים נגד ילדים (הוקמה ב-2019)
היחידה המיוחדת לחקירת פשעים בתחום הרפואי
היחידה המיוחדת לחקירת פשעי שוד
היחידה המיוחדת לחקירת הפשע המאורגן
היחידה המיוחדת לחקירת פשעים בלתי פתורים
המחלקה לעניינים בינלאומיים ומבוקשים פדרליים
מנהל ראשי לחקירות בצבא
מנהל ראשי לבקרת תהליכים
מנהל בקרת תהליכים בחקירות
מנהל בקרת בתחום מלחמה בשחיטות
מנהל בקרת תהליכים בתחום תיקים בעלי חשיבות
מחלקת ארגון וחקר
מחלקת תיעוד
המינהל הראשי לפיקוח וארגון
המינהל לשליטה ארגונית
מינהל למידע ומטודולוגיה
מינהל מבצעי
מינהל אבטחת ביטחון פנים
מינהל תיעוד
מינהל קרימינליסטיקה ראשי
מינהל קרימינליסטיקה ומטודולוגיה
מינהל קרימינליסטיקה וטכנולוגיה
מנהל ארגון עבודת מומחים ובדיקות
מחלקת תיעוד
מינהלים ראשיים לחקירות האזוריים - 6 לפי מחוזות פדרליים של רוסיה. בכל מינהל ראשי מסוג זה קיימות מינהלות בסובייקטים של הפדרציה הרוסית ומחלקות עירוניות.
מינהל המשפטים
המינהל ליחסים עם תקשורת ההמונים
מינהל התיעוד ובחינת תלונות הציבור
מינהל ההגנה הפיזית
ראש הוועדה

| # | שם | תחילת הכהונה | סיום הכהונה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. | אלכסנדר בסטריקין | ‏7 בספטמבר 2007 | עדיין מכהן |
ועדת החקירות בתרבות הפופופולרית

כגוף החקירות המרכזי ברוסיה הוא עורר את דמיונם של מפיקי קולנוע וטלוויזיה רבים ולמעט סרטי תעודה הארגון מופיע במגוון סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע עלילתיים, שהבולטים שבהם:
סדרת הטלוויזיה "ועדת החקירות" משנת 2011, בהפקת NTV.
הסדרה "המחלקה הראשונה" משנת 2020 בהפקת NTV ובכיכובו של איוואן קולסניקוב.
ראו גם

לשכת החקירות הלאומית (אוקראינה)
מח"ש
הערות שוליים

↑  Федеральная служба расследований России - родная сестра ФБР
↑  Решено создать Федеральную службу расследований (ФСР)
↑  Все дела в один котёл. Придёт ли Федеральная служба расследований на место СК?
↑  Подтвердилось создание «российского ФБР»
↑  סרטים אודות ועדת החקירות (ברוסית)
↑  Следственный комитет
↑  "Первый отдел". 1 серия
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2012009317  NLP: a0000003824034  VIAF: 232039500   WorldCat (עם VIAF): 232039500
פרידה קאלו

| --- | --- |

 לידה:  6 ביולי 1907 Coyoacán, מקסיקו 
 פטירה:  13 ביולי 1954 (בגיל 47) Coyoacán, מקסיקו 
 שם לידה:  Magdalena Frida Carmen Kahlo 
 מקום קבורה:  קויואקאן 
 תחום יצירה:  ציור, יומן, Mexican painting 
 זרם באמנות:  סוריאליזם, ריאליזם קסום 
 יצירות ידועות:  Still Life: Pitahayas, The Two Fridas 
 בן או בת זוג:  דייגו ריברה (21 באוגוסט 1929–6 בנובמבר 1939)  דייגו ריברה (1940–1954) 
 חתימה:   
 
פרידה קאלו (בספרדית: Frida Kahlo;‏ 6 ביולי 1907 – 13 ביולי 1954; נולדה תחת השם מגדלנה כרמן פרידה קאלו אי קלדרון, Magdalena Carmen Frida Kahlo y Calderón) הייתה ציירת מקסיקנית, שנודעה בעיקר בזכות הדיוקנים העצמיים שלה.
חייה של קאלו החלו ונגמרו בקויואקן (אנ'), בביתה שהיה ידוע כבית הכחול. תאריך הלידה שהיא הציגה היה 7 ביולי 1910, אבל תעודת הלידה שלה מציגה 6 ביולי 1907. קאלו רצתה, כביכול, ששנת הלידה שלה תהיה השנה בה התחילה המהפכה המקסיקנית, כך שהחיים שלה החלו עם לידתה של מקסיקו המודרנית. עבודתה נחגגת במקסיקו כסמל של מסורת לאומית ומקומית, ועל ידי פמיניסטיות לתיאור בלתי מתפשר של החוויה הנשית.
הבית הכחול, בו נולדה וגדלה קאלו ובו חייתה 1939–1954
גרפיטי של פרידה קאלו בשכונת תל חנן  בעיר נשר. הצייר הוא בנצי ברופמן
ביוגרפיה

קאלו היא בתו של קארל וילהלם קאלו (אנ') (1871–1941), צלם גרמני נוצרי-לותרני ידוע, יליד העיר פפורצהיים, בחבל באדן-וירטמברג שבגרמניה. קאלו האב היגר למקסיקו, שינה את שמו לגיירמו ונשא לאישה את מתילדה קלדרון (אמה של פרידה), מסטיסה מקסיקנית (ממוצא אינדיאני ספרדי). קאלו טענה כי אביה ממוצא יהודי, אבל לא נמצאה ראיה לנכונותה של הטענה הזו.
קאלו גדלה בבית ששילב בין רב-תרבותיות, פתיחות ליברלית ונטיות בוהמיות מצד אביה, לבין מסורת שמרנית וקתוליות אדוקה מצד אמה.
בילדותה נפגעה קאלו ממחלת הפוליו, שהותירה אותה נכה. בגיל 18 נפגעה קשה בתאונת דרכים, כשחשמלית התנגשה באוטובוס שבו נסעה. אחרי התאונה הייתה מרותקת למיטתה במשך חודשים ארוכים וסבלה מנכות כל חייה. נכותה התבטאה בתקופות חוזרות ונשנות של מגבלות תנועה קשות ובכאבים כרוניים. קאלו נותחה פעמים רבות בניסיון לשפר את מצבה, חלק מן הניתוחים הצליחו, אך גרמו לה לכאבים קשים. מעט לפני מותה נכרתה רגלה. ניסיונותיה להיכנס להיריון לא צלחו, והיא מתעדת את הלידה שלא חוותה לפחות באחד מציוריה. פרשנות מאוחרת יותר מייחסת לה בחירה שלא ללדת ילדים, על מנת שלא לאבד את בעלה, דייגו ריברה.
קאלו נולדה אל תוך המהפכה המקסיקנית, כאשר העם התקומם נגד הרודן פורפיריו דיאס ורוחות חדשות של רנסאנס תרבותי, כלכלי וחברתי החלו נושבות בארץ מולדתה. רקע זה הניב את אופייה העצמאי, המרדני, בעל הנטיות הדרמטיות. היא הזדהתה ותמכה לאורך חייה הבוגרים במהפכה הקומוניסטית. היא ובעלה, הצייר המקסיקני הנודע דייגו ריברה, היו מידידיו הקרובים של לאון טרוצקי, וסייעו לו כשמצא מקלט במקסיקו; בין קאלו לטרוצקי התפתח קשר רומנטי נסתר במשך תקופה קצרה. קאלו ניהלה מאבק מתמיד לשוויון ולצדק חברתי, והתנגדה למעורבות ארצות הברית בארצה.
חייה עם דייגו ריברה, שהיה מבוגר ממנה בעשרים שנה, היו יצריים מאוד, עתירי עליות ומורדות ומלאי בגידות הדדיות. קאלו התבטאה לגביהם: "שתי תאונות קשות התרחשו בחיי, תאונת הדרכים והנישואים לריברה". בשנות נישואיהם בגד בה ריברה בגלוי, חי במקביל עם נשים נוספות ואף נולדו לו מהן ילדים. קאלו, בהיותה ביסקסואלית, ניהלה אף היא רומנים הן עם גברים והן עם נשים. השניים התגרשו בשנת 1939 לאחר 13 שנות נישואים, למרות שעדיין אהבו זה את זה, ושמרו על סוג של ידידות.
שלושה חודשים לאחר ניסיון התנקשות ביריות שלא צלח, נרצח טרוצקי בתקיעת גרזן לתוך גולגולתו. פרידה התמוטטה כליל. היא עצמה הייתה בגדר חשודה וביתה נבזז. היא טסה אל ריברה לסן פרנסיסקו והחליטה להינשא לו בשנית. הם נישאו בשנית בשנת 1940, ביום הולדתו ה-54 של ריברה. ממועד זה גבר הביטחון העצמי של קאלו בזכות עצמאותה הכספית והמינית.
פרידה קאלו נפטרה בשנת 1954, כשהיא בת 47 בלבד. לאחר מותה, הפכה ממשלת מקסיקו את הבית שבו נולדה, גדלה ומתה למוזיאון על שמה.
יצירתה

בחייה נחשבה לאמנית שולית, בין היתר בשל מערכת היחסים המורכבת עם בעלה, שהאפיל עליה הן ביחסי הציבור שלו והן בכריזמה שסייעה לו לקדם את שמו כאמן, לעיתים על חשבון המוניטין של אשתו. עולם האמנות הכיר בה כציירת ייחודית ומחוננת רק לאחר מותה, והיא נחשבת כיום למושא הערצתם של רבים מחובבי האמנות בעולם. עבודותיה מוצגות בטובי המוזיאונים בעולם. הזמרת מדונה, שרכשה אחד מהדיוקנים העצמיים של פרידה קאלו, הציתה אף היא עניין מחודש בעבודותיה של הציירת.
הציורים של קאלו – רבים מהם דיוקנים עצמיים, אולי משום הצורך להביע מסר שלא הובע בצילו של בעלה הדומיננטי, ואולי משום שעולמה הוגבל במשך שנים רבות למיטתה בלבד - מוצגים במיטב המוזיאונים בעולם.
תערוכת היחיד הראשונה שלה התקיימה בנובמבר 1938, בגלריה "ג'וליאן לוי" בניו יורק. היצירות סבבו סביב שאלת השאלות – איפה נמצא האני. קאלו חקרה את זהותה הגנאלוגית ויצרה סדרת עבודות שבוחנת את ילדותה ואת המעבר מילדה לאישה.
ב-2002 יצא לאקרנים סרט ביוגרפי על אודות חייה, "פרידה".
בשנת 2017 עלתה בתיאטרון "הבימה" הצגה בשם "פרידה", המגוללת את סיפור חייה.
לקריאה נוספת

פרידה קאלו, פרידה קאלו – יומן, אמנות, חיים, תרגם – יורם מלצר, הוצאת מודן, 2003
היידן הררה, פרידה: ביוגרפיה של פרידה קאלו, כנרת זב"מ, 2005
אנדריאה קתנמן, פרידה קאלו: 1907–1954 כאב ותשוקה, הוצאת ספרי טאשן
קייט פנקהרסט, ספורן של נשים מפלאות ששנו את העולם, הוצאת סיגליות, 2018. תרגום: חנה לבנת. (הספר בקטלוג ULI)
איסבל סנצ'ז וגארה, פרידה קאלו (קטנות-גדולות), תל אביב: הוצאת צלטנר, 2019. תרגום: יהודה אטלס. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  Klein, Adam G. (2005). Frida Kahlo. Edina, Minn.: ABDO Pub. Co. ISBN 9781596797314
↑  Norma Broude, Mary D. Garrard. The Expanding discourse: feminism and art history. 1992, page 399
↑  glbtq >> arts >> Kahlo, Frida, web.archive.org, ‏2013-11-10
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275671805171  PLWABN: 9810621571405606  BIBSYS: 90131171  BNC: 000175458  BNE: XX1119271  BnF: cb12515307z (data)  CANTIC: a10108142  CiNii: DA04306476  GND: 11855932X  ICCU: CFIV091601  ISNI: 0000 0001 2147 7893  LCCN: n82031966  LNB: 000030097  MusicBrainz: 15bd9f83-0073-432c-b1a4-0c3a6fa1e3b9  NDL: 00469205  NKC: mzk2003175441  NLA: 36449257  NLG: 74462  NLK: KAC200400474  NLR:   NSK: 000330552  NTA: 069439052  RERO: 02-A003438217  RKD: 43245  SELIBR: 208820  SNAC: w6md9pkv  SUDOC: 027696707  Trove: 1257272  ULAN: 500030701  VIAF: 110981647   WorldCat (עם VIAF): 110981647 
פרידה קאלו, דיוקן עצמי (1940)
הקורפוס ה-11 (ארצות הברית)

| --- | --- |

תג הכתף של הקורפוס
 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:  צבא ארצות הברית 
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1942–1955 (כ־13 שנים) 
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה 
 פיקוד
 מפקדים:  צ'ארלס הול (אנ')
 
הקורפוס ה-11 היה קורפוס של צבא ארצות הברית שלחם במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הקורפוס ה-11 הוקם ב-29 ביולי 1921 כחלק מיחידות המילואים של צבא ארצות הברית, וב-15 ביוני 1942 הופעל בשיקגו, אילינוי תחת פיקודו של צ'ארלס הול (אנ'). במרץ 1944 נשלח הקורפוס למערכה באוקיינוס השקט, שם פעלה בתחילה כחלק מכוח אלמו בגינאה החדשה. לאחר מכן לחם הקורפוס במהלך המערכה בפיליפינים כחלק מהארמייה השמינית בפיקודו של רוברט אייכלברגר, ואף נטלה חלק בלחימה בלוזון ודרום הפיליפינים. לאחר הכניעה היפנית ב-2 בספטמבר 1945, עבר הקורפוס לשרת כחיל כיבוש ביוקוהמה, יפן וסביבתה, וב-11 במרץ 1946 פורק הקורפוס במיטו, יפן.
מרטין בולטימור

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 סוג:  מפציץ קל/מטוס סיור
 ארץ ייצור:  ארצות הברית ארצות הברית
 יצרן:  חברת גלן ל. מרטין
 טיסת בכורה:  14 ביוני 1941
 תקופת שירות:  1941–1949 (כ־8 שנים)
 צוות:  4
 יחידות שיוצרו:  1,575
 משתמש ראשי:  בריטניה בריטניה
 משתמשים משניים:  אוסטרליה אוסטרליה   דרום אפריקה
המרטין 187 בולטימור (באנגלית: Martin 187 Baltimore) היה מפציץ קל דו-מנועי אמריקאי שנבנה על ידי חברת חברת גלן ל. מרטין ושירת במהלך מלחמת העולם השנייה. המטוס הוזמן ב-1940 על ידי צרפת, כהמשך להזמנת המרטין מרילנד שכבר הופעל על ידה, ועל ידי בריטניה, שהייתה מעוניינת בגרסה משופרת של המרילנד. לאחר נפילת צרפת הועברה כל סדרת הייצור לידי הבריטים. על אף קשיים ממנו סבל במהלך פיתוחו השתתף הבולטימור, בסופו של דבר, במגוון של תפקידים ומשימות קרביות. המטוס נבנה במספרים גדולים, אך לא נעשה בו שימוש על ידי ארצות הברית והוא שירת במדינות חבר העמים הבריטי, יוון ואיטליה.