stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדולף יופה
קורות חיים

אדולף אברמוביץ' יופה נולד למשפחת סוחר עשיר ממוצא קראי בעיר סימפרופול (אז בתחומי האימפריה הרוסית). אביו היה בעליה של תשתית הדואר בחצי האי קרים, היה בבעלותו גם בית במוסקבה והיה בעל קשרים עם הפוליטיקאי ולזמן מה גם ראש הממשלה הרוסית, סרגיי ויטה.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה, החל יופה לימודי רפואה באוניברסיטת הומבולדט בברלין. במהלך לימודיו שם בשנים 1903–1904 הכיר את הפסיכיאטר האוסטרי אלפרד אדלר והתעניין בתורתו של זיגמונד פרויד. במקביל ללימודים היה יופה פעיל בפעילות מהפכנית והצטרף ב-1903 למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. מתחילת הפעילות המהפכנית יופה היה חבר בסיעת המנשביקים.
בפרוץ מהפכת 1905 שב לרוסיה ובעקבות מעורבותו במהפכה שכשלה נמלט לגרמניה, שבה הוכרז כ"אישיות בלתי רצויה" וגורש ממנה במאי 1906. הוא התבסס בווינה, המשיך בלימודי רפואה שם והכיר את לאון טרוצקי.
השניים החלו בהוצאה לאור של עיתון רוסי. מתקופה זו ועד יומו האחרון נותר בן בריתו של טרוצקי. בווינה סיים יופה את לימודי הרפואה והוסמך כרופא ב-1908. הוא התעניין בפסיכולוגיה והיה בין תלמידיו של אלפרד אדלר.
בתקופה זו הרבה לבקר באימפריה הרוסית ובשנת 1912 נעצר באודסה. הוא הוחזק במעצר ונשפט על מעורבותו בפעילות מהפכנית בקרב מלחי הצי של הים השחור. הוא הורשע, נידון לגלות לתקופה בלתי מוגבלת ונשלח לגוברניית טובולסק שבסיביר. שם קיבל אישור לעסוק ברפואה עקב מחסור ברופאים.
קורות חיים > לאחר 1917

לאחר מהפכת פברואר נמלט יופה ממקום גלותו, הגיע לפטרוגרד והצטרף לקבוצה בהנהגת לאון טרוצקי. כאשר במאי 1917 ולדימיר לנין הציע לקבוצה זו להצטרף לבולשביקים, יופה וטרוצקי תמכו ברעיון וכאשר איחוד הוסדר יופה נכלל כמועמד (חבר ללא זכות הצבעה) לוועד המרכזי של המפלגה. יופה נבחר לעיריית פטרוגרד והיה ראש סיעת הבולשביקים בעירייה. בהתאם לעדויות של טרוצקי, יופה היה פעיל מאוד במהלך ההכנות למהפכה מזוינת (מהפכת אוקטובר) בעיר. מאוגוסט 1917 ועד מרץ 1918 שימש כמזכיר הוועידה המרכזית של התנועה הקומוניסטית.
לאחר הפיכה שלטונית, יופה נשלח לעבודה במשרד החוץ, תחת טרוצקי שהיה קומיסר עממי לענייני חוץ. יופה היה יושב ראש המשלחת הסובייטית בשיחות לקראת חתימת הסכם ברסט-ליטובסק. כאשר טרוצקי עזב את משרד החוץ, יופה פנה לולדימיר לנין בבקשה למנות את טרוצקי לקומיסר עממי לענייני הצבא והצי.
באפריל 1918 מונה יופה כנציג רוסיה הסובייטית (שגריר) בגרמניה. בהיותו בגרמניה הוא שיתף פעולה עם ויאצ'סלב מנז'ינסקי.
בזמן שהותו בברלין הכיר את מריה (מרים) מיכאילובנה לבית הירשברג, פעילה קומוניסטית ועיתונאית, שגדלה בסט פטרבורג למשפחה עשירה ושימשה כמזכירתו. השניים נישאו מאוחר יותר שם וב-1919 נולד להם בן - ולדימיר.
בנובמבר 1918 גורש יחד עם כל עובדי הנציגות מגרמניה עקב ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין המדינות ובטענה שאלה עסקו בפעילות חתרנית ובהכנה להפיכה.
בשנת 1921 יופה השתתף בשיחות פיוס עם אסטוניה, לטביה וליטא וחתם על הסכמי שלום עם המדינות הצעירות (ביניהם חוזה טרטו). בשנת 1921 הוא היה יושב ראש המשלחת הסובייטית בשיחות מסחר עם פולין. בשנת 1922 השתתף בועידת ג'נובה.
בשנת 1922 יופה נשלח למזרח הרחוק והיה שגריר בסין ויפן. בהיותו ביפן הוא חלה בנוירופתיה פריפרית ונשלח לאוסטריה להחלמה. במקביל הוא כיהן במשך שנתיים כשגריר בווינה.
מחלתו הקשה של יופה הקשתה עליו להמשיך בפעילות פוליטית. כל זאת על רקע מאבקיו של טרוצקי ביוסיף סטלין וההחלשות ההדרגתית של השפעת טרוצקי על הפוליטיקה הסובייטית בעקבות תבוסת האופוזיציה השמאלית. יופה היה ידוע כתומך בטרוצקי. הוועד המרכזי של המפלגה סירב להמשיך לממן נסיעות של יופה לאוסטריה להמשך קבלת טיפול רפואי. בהתאם למכתב של יופה זו הייתה הסיבה העיקרית להתאבדותו. במכתב מפורט שהוא השאיר לטרוצקי, יופה ביקש ממנו להמשיך במאבק ללא פשרות.
יופה נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. בלוויה השתתפו ראשי משרד החוץ ולאון טרוצקי נשא הספד.
שגרירות אסטוניה ברוסיה עורכת משנת 2001 טקס זיכרון שנתי לחוזה טרטו על קברו של יופה.
קורות חיים > משפחתו

יופה היה נשוי פעמיים. מנישואיו הראשונים נולדה לו בת, נדז'דה (1906–1999). נעצרה ב-1929 בעוון השתייכות לטרוצקיסטים ונשפטה ל-3 שנות גלות בקרסנויארסק. ב-1936 נעצרה שוב ונשפטה ל-5 שנים במחנה גולאג. ב-1949 נעצרה בשלישית ונשפטה לגלות בלתי מוגבלת בסיביר. ב-1956, לאחר מות סטלין, שוחררה ושמה טוהר. היגרה ב-1991 לארצות הברית.
מנישואיו השניים למריה הירשברג נולד בנו, ולדימיר. כיוון שהתנגדה להגליית טרוצקי, נשלחה מריה ב-1929 למחנות בסיביר.תחילה הוארך מאסרה בשנתיים, לאחר מכן שוחררה. בתקופת הטיהורים הגדולים נשלחו היא ובנם, ולדימיר, לטומסק. ולדימיר הבן הוצא להורג ב-1938. מריה שוחררה ב-1957 וב-1975 עלתה לישראל. ב-1979 יצא לאור באנגלית ספרה "One Long Night" המתאר את 29 שנותיה במחנות בסיביר, ובעיקר את שנות הטיהורים הגדולים ב-1938-1937.
הערות שוליים

1 2  One Long Night By Maria Joffe, באתר Mehring Books
↑  אברהם תירוש, כל מהפכה עושים יהודים אח"כ תולים אותם, מעריב, 13 בינואר 1975, המשך, המשך
↑  מרים שיר, מריה יפה: שילמנו מחיר יקר, דבר, 12 בפברואר 1975
↑  שולמית לפיד, עיון ממרחקים, מעריב, 11 בינואר 1980
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300003705171  PLWABN: 9810639740005606  BIBSYS: 3014922  BnF: cb16682960h (data)  GND: 120372258  ICCU: RMRV194486  ISNI: 0000 0000 6683 4594  LCCN: n95001082  NKC: uk2013743611  SNAC: w6bz72m4  SUDOC: 150547145  VIAF: 62377370   WorldCat (עם VIAF): 62377370
עירית קינן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 שם לידה:  עירית קדרון 
 ענף מדעי:  חינוך, היסטוריה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  המכללה לביטחון לאומי 
 
עירית קינן היא פרופסור להיסטוריה, ראש המחלקה לחינוך בלתי פורמלי במכללת סמינר הקיבוצים. בתפקידה הקודם הייתה דיקנית בית הספר לחינוך במסלול האקדמי המכללה למינהל; ופעילה חברתית בתחומים של צדק חברתי, דמוקרטיה, וסיום הסכסוך עם הפלסטינים; משוררת וסופרת
קורות חייה

עירית קינן נולדה וגדלה במושב מגשימים לרבקה לבית קפלן, ילידת תל אביב; וליעקב ז'אק קלדרון, יליד מקדוניה, וניצול שואה יחיד ממשפחתו הענפה. לאחר נישואיהם עברתו הוריה את שמם לקדרון.
פרופסור עירית קינן היא בעלת תואר ראשון בחינוך והיסטוריה של עם ישראל מאוניברסיטת תל אביב (1980), תואר דוקטור בהיסטוריה של עם ישראל מאוניברסיטת תל אביב (1994), ובוגרת המכללה לביטחון לאומי (1996).
הייתה בין המייסדים של מרכז יצחק רבין לחקר ישראל בשנת 1996, ושימשה במשך 5 שנים כמנכ"לית הראשונה של המרכז.
בשנת 2004 מונתה ליועצת לאחריות חברתית לנשיא אוניברסיטת חיפה. במסגרת תפקיד זה הקימה צוות מיוחד לטיפול בנושא של עובדי קבלן וחברות כוח אדם, על מנת לשפר את זכויותיהם הסוציאליות, לקדם קביעות בעבודה ותנאי שכר. כמו כן יזמה ועמדה בראש "כנס חיפה לאחריות חברתית", והקימה כפר סטודנטים בשכונת הדר בחיפה
בשנת 2009 שהתה כחוקרת אורחת במרכז ללימודי ישראל באוניברסיטת ניו יורק, בשנת 2012 שהתה כמרצה אורחת באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ובשנת 2015 שהתה כחוקרת אורחת באוניברסיטת מסצ'וסטס, לואל; ובשנת 2022 שהתה בשבתון באוניברסיטת ברצלונה.
פעילות אקדמית וספרותית

עבודתה האקדמית של קינן עוסקת בחברה הישראלית, בהיבטים שכורכים סוגיות היסטוריות ועכשוויות עם אחריות חברתית, רב תרבותיות, צדק חברתי ופיוס אתני ולאומי. היא פרסמה ספרים ומאמרים רבים בכתבי עת מדעיים ומקצועיים בנושאי עבודתה, בעיקר טראומת מלחמה, אחריות חברתית, זיכרון קולקטיבי, ותפקיד ההשכלה הגבוהה. כמו כן היא משתתפת ומרצה בכנסים מדעיים ומקצועיים בנושאים אלה, מפרסמת מאמרי דעה בעיתונות ומתראיינת מדי פעם לתוכניות טלוויזיה ורדיו.
ספרה הראשון, "לא נרגע הרעב, ניצולי השואה ושליחי ארץ ישראל, גרמניה, 1945-1948", על ניצולי השואה וחייהם במחנות העקורים אחרי מלחמת העולם השנייה, יצא בהוצאת עם עובד בשנת 1996, וזכה בפרס יצחק שדה.
ספרה השני "כאילו היא פצע נסתר: טראומת מלחמה בחברה הישראלית", ייצא בהוצאת עם עובד ב-2012, וזכה בפרס שפירא לספר הטוב ביותר בלימודי ישראל. מהדורה מורחבת של ספר זה יצאה באנגלית בשנת 2015 בהוצאת Routledge
בשנת 2020 יצא לאור ספרה (סוגת ממואר) בהוצאת פרדס ״זכרונות מחיים שלא חייתי״. ספר זה יצא בשנת 2022 באנגלית תחת השם The secret Jewish soldier, ובמשך מספר שבועות היה רב מכר באמזון.
קינן הקימה תוכנית לתואר שני בחינוך, חברה ותרבות, המתמקדת בחינוך לאחריות חברתית ולאזרחות רב תרבותית, עמדה בראש המכון לאחריות אזרחית במרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה, כיהנה כדיקנית הפקולטה לחינוך במסלול האקדמי המכללה למינהל, והקימה את המחלקה לחינוך בלתי פורמלי במכללת סמינר הקיבוצים שבראשה היא עומדת היום.
במסגרת פעילותה הספרותית, פרופ׳ קינן היא חברת מערכת בכתב העת מאזניים, חברה באגודת הסופרים, שירים מפרי עטה פורסמו בכתבי עת שונים לשירה. בנוסף, פרסמה שני ספרי ילדים.
פעילות ציבורית-חברתית

לאורך כל הקריירה שלה מקפידה קינן לשלב את עבודתה האקדמית עם עשייה חברתית וציבורית.
בין היתר, היא כיהנה כיועצת לנשיא אוניברסיטת חיפה לאחריות חברתית וכיו"ר כנס חיפה לאחריות חברתית; הייתה המנהלת המקימה של מרכז יצחק רבין לחקר ישראל בתל אביב, שנוסד לאחר רצח ראש הממשלה; והיא היוזמת של עמותת "קו משווה" אותה הקימה בשיתוף עם דב לאוטמן, ושמטרתה קידום שוויון הזדמנויות בתעסוקה לאקדמאים ערבים ישראלים. קינן ממשיכה להיות חברה פעילה בוועד המנהל של קו משווה. עמותת קו משווה צמחה מתוך פרויקטים של צדק חברתי, שעירית קינן יזמה כפועל יוצא של כנס חיפה לאחריות חברתית, אותו יזמה ועמדה בראשו באוניברסיטת חיפה. בתקופת פעילותה באוניברסיטת חיפה הקימה גם כפר סטודנטים בשכונת הדר בחיפה, שמטרתו השתלבות צעירים בשכונה, תוך פעילות קהילתית לטובת התושבים. כפר הסטודנטים ממשיך לפעול במקום עד היום.
בנוסף, עירית קינן חברה בתנועת מחנכים לדמוקרטיה, שהוקמה בשנת 2019 על ידי פרופ' דניאל בר-טל, פרופ' נמרוד אלוני, פרופ' יורם הרפז, וחברים נוספים.
ספריה

לא נרגע הרעב, ניצולי השואה ושליחי ארץ ישראל: גרמניה 1945–1948 הוצאת עם עובד, 1996. זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
כאילו היא פצע נסתר, טראומת מלחמה בחברה הישראלית (הוצאת עם עובד, 2012) זכה בפרס שפירא לספר הטוב ביותר ל-2012 בלימודי ישראל.
'זהות, נרטיב ורב תרבותיות בחינוך הערבי בישראל (הוצאת פרדס, 2015), בעריכת ח'אלד עראר ועירית קינן.
״הביטחון כסוגיה אזרחית״ (הוצאת פרדס, 2020), בעריכת עירית קינן ועירית הרבון.
זיכרונות מחיים שלא חייתי (הוצאת פרדס, 2020.
Irit Keynan, 2015, Psycological Trauma and Society, Routledge, 2015
Irit Keynan, 2022, *The secret Jewish soldier*
ספרי ילדים

אלברט עובר דירה, הוצאת בוקס אר אס, 2017
הילדות שהחליפו את שיערן, הוצאת אופיר ביכורים, 2018
מאמרים נבחרים

Keynan, I. (2019) The aftermath of Victimhood – can victims share responsibility for a better future?. In Peleg, I. (ed). Victimhood discourse in contemporary Israel. (pp 137 – 152). Washington: Lexington Books.
Keynan, I., (2018). The memory of the Holocaust and Israel's attitude towards war trauma 1945 - 1973: the collective vs. the individual. Israel Studies, 23(2), 95 - 117.
Keynan, I., (2017). Citizenhood: Rethinking Multicultural Citizenship. Cosmopolitan Civil Societies: An Interdisciplinary Journal, 9 (3), 21 - 39.
Keynan, I. (2016). Collective trauma and national behavior in times of threat – the Israeli public and the 2014 war in Gaza. Cultural and Religious Studies, 4(5), 300 - 309.
Keynan, I., (2016). Is neoliberalism consistent with individual liberty? Friedman, Hayek and Rand on education, employment and equality. International Journal of teaching and education, IV (4), 30 - 47.
Keynan, I. & Keynan, J.N. (Equal contributors). (2016). War trauma, politics of recognition and purple heart: PTSD or PTSI? Social Sciences, 5(4), 57 (12 pp.); doi:10.3390/socsci5040057.
עירית קינן, שארית הפליטה – עולים או מהגרים?, עיונים בתקומת ישראל 1, 1991, עמ' 343–358.
עירית קינן, מדוע ישראל נכשלת במבחני פיז"ה, באתר הארץ, 21 בדצמבר 2019
עירית קינן, מחיה בכבוד - המאבק על התודעה, באתר כלכליסט, 16 במרץ 2012
עירית קינן, עוני זה לא גורל, זו מדיניות, באתר ynet, 24 בנובמבר 2014
זיכרונות מחיים שלא חייתי - מסע בעקבות קורות משפחתי במקדוניה, באתר "יד ושם", 2015.
עירית קינן, שקר הניאו-ליברליזם, באתר הארץ, 5 ביולי 2015.
שינויים בלימודי האזרחות: מחזקים את היהודית, זורקים את הדמוקרטית, 3 בדצמבר 2015, באתר "שיחה מקומית".
La Bamba (שיר)

La Bamba (בעברית: לה במבה) הוא שיר עם מקסיקני שנוצר במקור על ידי מחבר אנונימי.
גרסאות כיסוי

השיר נודע בעיקר בגרסת הרוק אנד רול של ריצ'י ואלנס משנת 1958 אשר זכתה להצלחה רבה ברחבי העולם. השיר בגרסה של ואלנס היה השיר הראשון המושר בשפה הספרדית אשר הגיע למקום הראשון במצעד האמריקני. ואלנס פרסם לראשונה את השיר בהיותו בן 17, כאשר שנה לאחר מכן נהרג בתאונת מטוס קל במדינת איווה יחד עם המוזיקאים באדי הולי וג.פ. "ביג בופר" ריצ'רדסון.
הגרסה של ואלנס לשיר מדורגת במקום ה-345 ברשימת 500 השירים הגדולים של כל הזמנים של המגזין "רולינג סטון", והוא השיר היחידי ברשימה שלא מושר באנגלית.
לאורך השנים זכה השיר לגרסאות כיסוי רבות על ידי אמנים בולטים רבים, בהם הגרסה של להקת לוס לובוס אשר שימשה בתור שיר הנושא של הסרט "לה במבה", שיצא לאור ב-1987. הביצוע של לוס לובוס הגיע באותה שנה למקום הראשון במצעדי הפזמונים האמריקני והבריטי.
בשנת 1988 פרסם הזמר וירד אל ינקוביק גרסה פרודית לשיר בשם "לזניה", העוסקת כולה באוכל איטלקי.
בישראל השיר התפרסם בשנות ה-60 וה-70 בביצועם של Los Machucambos, וכן הוקלטה לו גרסת כיסוי בביצוע שלישיית הפרברים.
מאוחר יותר, להקת אטרף בשיתוף עם שלומי שבת הקליטו גרסת כיסוי בעברית בשם "יום סבבה".
ביקורות > רשימות כל הזמנים

| ארגון | רשימה | מיקום | מקור |
| --- | --- | --- | --- |
| בילבורד | 500 שירי הפופ הטובים ביותר בכל הזמנים | 142 |  |
הערות שוליים

↑  The 500 Best Pop Songs (Nos. 500-301): Staff List, בילבורד, ‏17 באוקטובר 2023 (באנגלית אמריקאית)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: | פרס בחירת הילדים של ניקלודיאון לשיר האהוב  1988: "La Bamba" – לוס לובוס | הבא: 1989: "Kokomo" – הביץ' בויז |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: f1ef85e8-10bc-337f-a3b4-124ccd06cbdb 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נתיב השיירה

| --- | --- |
רחוב בנתיב השיירה
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: מטה אשר
גובה ממוצע: ‎43 מטר
תאריך ייסוד: 1950
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 488 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הגליל המערבי מוגדלת) נתיב השיירה(למפת הגליל המערבי רגילה) נתיב השיירה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נתיב השיירה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נתיב השיירה32°59′39″N 35°08′08″E﻿ / ﻿32.9940492582427°N 35.1356431928301°E﻿ / 32.9940492582427; 35.1356431928301  heמפת היישובים של מועצה אזורית מטה אשר (in English: Mateh Asher Regional Council) באדום - נתיב השיירה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10

נְתִיב הַשַּׁיָּרָה הוא מושב בגליל המערבי ממזרח לנהריה בסמוך לקילומטר ה-66 בכביש 70, השייך למועצה אזורית מטה אשר.
היסטוריה

היישוב הוקם בשנת 1950 על ידי עולים מכורדיסטן, איראן ועיראק ונקרא בתחילה רבסיה, על שם הכפר הערבי הסמוך, ע'אבסייה, שהמושב הוקם על אדמותיו. לקראת סוף 1950 ניתן לו השם דוֹבֶא, שפירושו: שפע.
בשנת 1953 הצטרפו למושב לוחמי פלמ"ח שעזבו את משגב עם. המצטרפים היו יוצאי מדינות שונות, כך שהמושב נודע בבליל השפות שדיברו בו. בסוף שנת 1955 חובר המושב לרשת הטלפון.
בשנת 1958 הוחלף שם המושב לנתיב השיירה, לזכר שיירת יחיעם שהותקפה באזור המושב. שינוי השם אושר בהמשך על ידי ועדת השמות הממשלתית.
על חוויות הילדות במושב כתבה הסופרת חדוה נוה, בת המושב, בספריה.
בסמוך למושב נמצא אתר ההנצחה לשיירת יחיעם.
בשנת תשע"ה (2015) התמנה הרב משה פינטו מישיבת מרכז הרב ומתלמידי הרב יעקב שפירא והרב רוזן לרב המושב.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוגוסט 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  ראו: (אולם ייתכן שיש בלבול בשמות)ברכה חבס, שני כפרים, דבר, 21 ביולי 1950
ברכה חבס, לסגנון הלבוש, דבר, 25 ביולי 1950
↑  עמנואל הראובני, לקסיקון ארץ ישראל, משרד החינוך, מטח, 2010, עמ' 706
↑  סיבוב בשרידי אל-ע'אבסיה, חלון אחורי
↑  תום שגב, שירות ידיעות, באתר הארץ, 10 בפברואר 2011
↑  ירמיהו שמואלי, רבסיה החדשה, על המשמר, 3 בדצמבר 1950
↑  כל מקום ואתר מדריך שלם להכרת הארץ, משרד הביטחון – ההוצאה לאור והוצאת כרטא, 1980, הערך נתיב השיירה
↑  השלמת מושב עובדים במזל קיבוץ גלויות, דבר, 10 בינואר 1954
↑  קשר טלפוני לכל יישובי הגליל העליון, על המשמר, 2 בנובמבר 1955
↑  עצרת חגיגית במושב נתיב השיירה, מעריב, 15 ביוני 1960
↑  רשימת שמות יישובים, ילקוט הפרסומים 829, 13 במרץ 1961, עמ' 956
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588153605171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סולטנות ג'והור

מפת סולטנות ג'והור לפי ההסכם בין בריטניה להולנד מ-1824, כשסולטנות ג'והור צבועה בסגול
סולטנות ג'והור (במלאית: Kesultanan Johor או کسلطانن جوهر) הוקמה על ידי בנו של סולטאן מלאקה מחמוד שאה, אלאודין ריאט שאה השני, ששלט בג'והור בין 1528 ל-1564, וזאת אחרי נפילתה של סולטנות מלאקה ב-1511.
ג'והור הייתה חלק מסולטנות מלאקה עד שבירתה של הסולטנות נכבשה על ידי הפורטוגלים ב-1511. בשיאה, ג'והור שלטה בשטחן של ג'והור, פהנג, טרנגנו ובשטחים נוספים בין נהר קלנג ללינגי וטנג'ואן טואן, מחוז מואר, באטו פהט וסינגפור.
בתקופה הקולוניאלית, החלק היבשתי של הסולטנות נשלט על ידי הבריטים והאיים נשלטו על ידי ההולנדים, ובכך פורקה הסולטנות לג'והור ולריאו. ב-1946 החלק הבריטי הפך רשמית לחלק מהאיחוד המלאי שהצטרף שנתיים מאוחר יותר לפדרציה של מלאיה, וב-1963 לפדרציה של מלזיה. בשנת 1949, החלק ההולנדי הפך לחלק מאינדונזיה.
נפילת מלאקה ועליית ג'והור

ב-1511 מלאקה נכבשה על ידי פורטוגל והסולטאן מחמוד שאה ברח. לאחר מכן הוא ניסה מספר פעמים לכבוש מחדש את הבירה אך ללא הצלחה. התגובה הפורטוגלית לא איחרה לבוא וגרמה לסולטאן לברוח לפהאנג, משם הפליג לבינטאן והקים שם בירה חדשה. בבסיס החדש, הכוחות המלאיים המפורקים התארגנו מחדש, ואף הצליחו להוציא מספר התקפות נגד פורטוגל.
הפשיטות החוזרות ונשנות על מלאקה שכנעו את הפורטוגזים שיש להשמיד את כוחותיו של הסולטאן הגולה. ב-1526 הם הצליחו לכבוש את בינטאן. משם הסולטאן נסוג לקמפאר שבסומטרה ונפטר שנתיים מאוחר יותר. בנו השני של מחמוד שאה, מוצאפר שאה, הקים את פרק.
סולטנות ג'והור הוקמה על ידי הסולטאן אלאודין ריאט שאה השני ב-1528. בהמשך, הוא והיורש שלו נאלצו להתמודד עם התקפות חוזרות הן מצד כוחות פורטוגל והן מצד סולטנות אצ'ה.
המלחמה המשולשת

הסולטאן החדש, אלאודין ריאט שאה השני, הקים בירה חדשה בסמוך לנהר ג'והור, ומשם המשיך לשגר התקפות לשטחם של הפורטוגלים. הוא שיתף פעולה עם אחיו ועם סולטאן פהאנג כדי לכבוש מחדש את מלאקה, שבאותם ימים הוגנה על ידי מבצר א-פמוזה.
במקביל, בחלקו הצפוני של סומטרה סולטנות אצ'ה החלה לצבור כוח והשפעה בסביבת מיצרי מלאקה. לאחר נפילת מלאקה לידיים נוצריות, הסוחרים המוסלמים העדיפו לעבור לאצ'ה או לג'והור, מה שהפך את שתי הסולטנויות ליריבות.
בשעה שג'והור ופורטוגל המשיכו להיאבק זו בזו, ניצלה אצ'ה את המצב והחלה לשגר פשיטות על שני הצדדים במטרה לחזק את שליטתה במיצרים. העלייה בכוחה של הסולטנות משכה את תשומת ליבם של שני הצדדים, ובתגובה פורטוגל וג'והור חתמו על הסכם במטרה למקד את כוחותיהם בסולטנות אצ'ה. ההסכם ארך זמן קצר בלבד, ואחרי היחלשותה של הסולטנות, פורטוגל וג'והור מצאו עצמן שוב בשני צידי המתרס. תחת שלטונו של הסולטאן איסקנדר מודא, אצ'ה תקפה את ג'והור שוב ב-1613 וב-1615.
מלאקה ההולנדית

בתחילת המאה ה-17 הגיעו כוחות הולנד לדרום–מזרח אסיה. באותן השנים ההולנדים היו במלחמה נגד פורטוגל וחברו לסולטנות ג'והור. האדמירל קורנליס מטליף דה יונג חתם על שני הסכמים עם רג'א בונגסו מג'והור במאי 1606. לבסוף, ב-1641 הכוחות המאוחדים של ג'והור והולנד ניצחו את פורטוגל. ההולנדים תקפו מהיבשה ומהים, ואילו כוחות ג'והור מהיבשה בלבד והצליחו לנצח את פורטוגל במלאקה. כשחיל המצב שבמלאקה נכנע, האוכלוסייה בעיר קטנה בצורה משמעותית בגלל רעב ומחלות שהתפשטו בה. בהתאם להסכם, ההולנדים קיבלו את השליטה על מלאקה וסביבתה, והיא הפכה לשטח בשליטתה של חברת הודו המזרחית ההולנדית, והיא נשארה בשליטה הולנדית עד חתימת ההסכם בין אנגליה והולנד ב-1824.
מלחמת ג'והור–ג'מבי

אחרי נפילת השלטון הפורטוגזי במלאקה ב-1641, ועם הירידה בכוחה של סולטנות אצ'ה (כתוצאה מהתחזקותה של הולנד), במהלך שנות שלטונו של  הסולטאן עבדול ג'ליל שאה השלישי, ג'והור פעלה לבסס את מעמדה כמעצמה במיצרי מלאקה. ההשפעה של הסולטנות התגברה והתרחבה לאזור מלאקה, פהאנג, קלאנג וארכיפלג ריאו.
בזמן המלחמה המשולשת, סולטנות ג'מבי התחזקה ככוח בסומטרה שיש להתחשב בו. בתחילה, היה ניסיון ליצור ברית בין הסולטנויות שכללה רעיון לנישואין משותפים, אולם הרעיון נגנז. כתוצאה מכך, הברית בין הסולטנויות התפרקה, ובמקומה התפתחה מלחמה של 13 שנים החל מ-1966. המלחמה הפכה לאסון עבור ג'והור, שכן ב-1673 ג'מבי הצליחה לבזוז את עיר הבירה שלה. הסולטאן עצמו נמלט לפהאנג ונפטר כעבור 4 שנים. יורשו, הסולטאן איברהים (1677–1985) הצליח בסיוע אוכלוסיית הבוגים להכניע את ג'מבי ב-1679. על אף הניצחון, הסולטנות יצאה ממנה מוחלשת שכן הבוגים סירבו לחזור לארצם בעוד בני המיננגקבאו החלו גם הם להגביר את השפעתם.
אחרי הפגיעה בבירת ג'והור ב-1673, היא עברה ממקום למקום לעיתים קרובות כדי להימנע מאיום זר, ובסך הכל לאורך שנותיה של הסולטנות העבירו שליטיה את המרכז שלה פעמים רבות כדי להימנע מפירוק הסולטנות.
תור הזהב של ג'והור

במהלך המאה ה-17, עם עליית קרנה של מלאקה הפכה ג'והור לכוח אזורי דומיננטי. בנוסף, פעילות הולנד באזור העבירה סוחרים לארכיפלג ריאו שבשליטת ג'והור, ועד מהרה היקף הסחר שם עקף את מלאקה. חרף התנגדותה של חברת הודו המזרחית ההולנדית למצב, היא נאלצה לקבלו משום שיציבותה של ג'והור הייתה חשובה למסחר באזור.
סולטאן ג'והור הצליח לספק את כל הדרוש לסוחרים. תחת שלטון האליטה בג'והור, הסוחרים היו מוגנים ונהנו משגשוג. עם העלייה באספקת הסחורות השונות והעובדה שהוא נהנה ממחירים משופרים, הארכיפלג פרח. בין היתר הגיעו אליו סוחרים מסיאם, קמבודיה, וייטנאם וכל הארכיפלג המלאי.
בדומה למלאקה בשעתה, כך גם ריאו הפך למרכז ללימודי אסלאם. מלומדים מוסלמים רבים שהגיעו מהודו ומחצי האי ערב התארחו באכסניות ייעודיות, ואילו חסידי הזרם הסופי נחנכו על ידי הטריקים הרבים שהיו בריאו.
ההשפעה של הבוגים והמיננגקבאו

הסולטאן מחמוד שאה השני, האחרון משושלת מלאקה נחשב לאדם לא יציב, והתנהגותו נבלמה פעמים רבות על ידי מקורביו. אולם לאחר שנפטר הבנדהארה (מקביל לראש ממשלה) בסולטנות, מונה מחליף שלא יכול היה עוד לרסן את הסולטאן.
לאחר שנפטר ב-1699 ולא הותיר אחריו יורשים, נוצר משבר חוקתי בסולטנות. לבסוף הוחלט למנות לסולטאן את הבנדהארה עבדול ג'ליל הרביעי, שהיה בן דודו של הסולטאן שנפטר. עם זאת, רבים תחת שלטון הסולטנות חשו שהמינוי לא ראוי.
הבוגים, שמילאו תפקיד חשוב בהבסת ג'מבי שני עשורים קודם לכן, צברו בשנים שעברו השפעה רבה. מלבדם, גם בני המיננגקבאו צברו כוח דומה, לצד המלאים. המיננגקבאו ניצלו את מות הסולטאן כדי להציג יורש משלהם בשם רג'א קאסיל שטען שהוא בנו של מחמוד שאה השני. בפגישותיו עם הבוגים הוא הבטיח להם השפעה רבה אם יסייעו לו להיבחר, וכך אכן הוא נבחר להיות הסולטאן עבדול ג'ליל רחמת שאה. אולם הוא הפר את ההבטחה כשהמליך עצמו ללא ידיעת הבוגים. הסולטאן המודח עבדול ג'ליל הרביעי ברח לפהאנג, שם נרצח בידי מתנקש שנשלח על ידי רג'א קאסיל.
בנו של עבדול ג'ליל, רג'א סולימאן, ניצל את הפרת ההבטחה וביקש מדאנג פראני, מנהיג הבוגים שיסייעו לו לעלות לשלטון, וב-1722 הוא הצליח להדיח את הסולטאן המכהן ולהתמנות לסולטאן החדש, אולם הוא היה שליט בובה, ואחיו של דאנג פראני היה השליט בפועל.
השלטון בג'והור

סולטנות ג'והור המשיכה את שיטת הממשל של מלאקה, ולפיה הסמכות העליונה הייתה בידיו של הסולטאן, שנעזר בגוף שנקרא המג'לס (מועצת העשירים) שמטרתה הייתה לייעץ לו. האימפריה עצמה הייתה מבוזרת, וחולקה לחמישה חלקים, ביניהם חלק אחד שבשליטה ישירה של הסולטאן.
| סולטאן | שנות כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| שושלת מלאקה–ג'והור | שושלת מלאקה–ג'והור |  |
| אלאודין ריאט שאה השני | 1528–1564 |  |
| מוצאפר שאה השני | 1564–1570 |  |
| עבדול ג'ליל שאה הראשון | 1570–1571 |  |
| עלי ג'אלה עבדול ג'ליל שאה השני | 1571–1597 |  |
| אלאודין ריאט שאה השלישי | 1597–1615 |  |
| עבדאללה מאייאת שאה | 1615–1623 |  |
| עבדול ג'ליל שאה השלישי | 1623–1677 |  |
| איברהים שאה | 1677–1685 |  |
| מחמוד שאה השני | 1685–1699 |  |
| שושלת בנדהארה | שושלת בנדהארה |  |
| עבדול ג'ליל הרביעי | 1699–1720 |  |
| שושלת מלאקה–ג'והור (בדעיכה) | שושלת מלאקה–ג'והור (בדעיכה) |  |
| עבדול ג'ליל רחמת שאה | 1718–1722 |  |
| שושלת בנדהארה | שושלת בנדהארה |  |
| סולימאן בדרול אלאם שאה | 1722–1760 |  |
| עבדול ג'ליל מועצם שאה | 1760–1761 |  |
| אחמד ריאט שאה | 1761–1812 |  |
| עבדול רחמן מועצם שאה | 1812–1819 | שימש גם כסולטאן הראשון של ריאו–לינגה בין 1811–1832 |
| חוסיין שאה | 1819–1835 |  |
| עלי | 1835–1877 |  |
| שושלת טמנגונג | שושלת טמנגונג |  |
| רג'א טמנגונג דנג איברהים | 1855–1862 |  |
| אבו באכר | 1862–1895 |  |
| איברהים | 1895–1959 |  |
| איסמעיל | 1959–1981 |  |
| מחמוד איסקנדר אל-חאג' | 1981–2010 |  |
| איברהים איסמעיל | 2010–הווה |  |
גודל האימפריה

בשעה שבה הסולטנות החליפה את מלאקה, השטח שנשלט על ידיה כלל את דרום חצי האי המלאי, חלקים מדרום–מזרח סומטרה ואיי ריאו. שטחים אלה כללו את מדינות פהאנג, מואר, יבשת ג'והור ואיי ריאו, שכולן היו ואסליות של הסולטנות. המרכז האדמיניסטרטיבי של האימפריה נע ממקום למקום, ובמשך זמן רב היה בג'והור בטרם עבר ללינגה ולריאו. מאוחר יותר הוא עבר למקום הידוע כיום בשם ג'והור בהרו.