stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעל רונן
הערות שוליים

↑  "הנשים של פיקאסו" על במת הבמאים הצעירים של תיאטרון הרצליה, באתר הארץ, 27 בינואר 2003
↑  "המדריך לחיים הטובים", באתר abumidian
↑  המדריך לחיים הטובים – הישג על יסודות רעועים, באתר הבמה
↑  מרב יודילוביץ', "פלונטר" תציג בפסטיבל סיאול לאמנויות הבמה, באתר ynet, 11 בספטמבר 2006
↑  ציפי שוחט, רינה ירושלמי תלווה את יעל רונן ביצירת "כישוף" בקאמרי, באתר הארץ, 18 בפברואר 2006
↑  מיכאל הנדלזלץ, טום סטופארד בא לשאול, באתר הארץ, 21 במאי 2008
↑  "משוגעת" באתר ארכיון "הבימה"
↑  מיכאל הנדלזלץ, משוגעת עם קבלות, באתר הארץ, 30 ביולי 2008
↑  רון שוורץ, ‏הצגה פומפה, באתר גלובס, 5 בדצמבר 2010
↑  גיתית גינת, עכבר העיר, מוריס שימל: תצוגה מרהיבה של דיכאון ועונג, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2010
↑  "מוריס שימל" באתר ארכיון "הבימה"
↑  מיכאל הנדלזלץ, צלילים וצלליות, באתר הארץ, 10 בינואר 2010
↑  מירב יודילוביץ', לגרד את הפצע, באתר ynet, 22 בנובמבר 2008
↑  ציפי שוחט, שיתוף פעולה פולני-ישראלי, באתר הארץ, 17 בנובמבר 2008
↑  "דור שלישי" באתר ארכיון "הבימה"
↑  מיכאל הנדלזלץ, דור שלישי: תיאטרון זה לא, באתר הארץ, 28 באוקטובר 2009
↑  "Third Generation" on the Schaubühne website
↑  מירב יודילוביץ', כבוד בגרמניה למחזה "דור שלישי", באתר ynet, 15 בספטמבר 2010
↑  "היום שלפני היום האחרון" באתר ארכיון "הבימה"
↑  מירב יודילוביץ', יעלי רונן: סוגרת מעגל בתיאטרון האוסטרי, באתר ynet, 6 בנובמבר 2013
↑  Common Ground - מכנה משותף, באתר הבמה
↑  צבי גורן גאווה ישראלית גולה בברלין 2015, באתר הבמה
↑  Nestroy Preisverleihung 2016
↑  Winterreise, באתר תיאטרון הגורקי
↑  ITI Prize 2017 awarded to Yael Ronen
↑  The Europe Theatre Prize 2017: A Round Up Of All The Events!, The Theatre Times
↑  30th B.Z. Kulturpreis: 10 Facts About the Iconic Event
↑  שי ארזואן‏, השחקן יוסף סוויד מתגרש, באתר וואלה, 7 באפריל 2015
↑  ציפי שוחט, יעלי רונן מועמדת לפרס אירופה לתיאטרון, באתר הארץ, 7 במאי 2005
↑   מיה אשרי, היתרונות שבזרות: הבמאית והמחזאית יעל רונן זכתה בפרס אירופה לתיאטרון, באתר הארץ, 19 בדצמבר 2017
↑  ליאת רון, ‏יעל רונן במאית, באתר גלובס, 25 ביוני 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312155405171  PLWABN: 9810601795205606  BnF: cb16239236p (data)  GND: 141532203  ISNI: 0000 0000 8018 441X  LCCN: no2007005295  LNB: 000326741  NKC: mzk2017953222  VIAF: 24368783   WorldCat (עם VIAF): 24368783
מריו ורגס יוסה
קריירה פוליטית

כמו אינטלקטואלים רבים אחרים באמריקה הלטינית, תמך ורגס יוסה בתחילה בממשלת קובה המהפכנית, בראשות פידל קסטרו. הוא למד מרקסיזם לעומק כסטודנט באוניברסיטה ושוכנע בצדקת האידיאלים הקומוניסטיים לאחר הצלחת המהפכה הקובנית. בהדרגה החל ורגס יוסה להאמין שהקומוניזם אינו מתיישב עם מה שנחשב בעיניו לצורך לחיות חיי חירות וחופש. הקרע הרשמי בין הסופר למדיניות ממשלת קובה התרחש עם מה שמכונה "פרשת פדילה", כאשר משטר קסטרו כלא את המשורר הברטו פדילה למשך חודש ב-1971, על כך שהעביר ביקורת על המשטר. ורגס יוסה, יחד עם אינטלקטואלים אחרים באותה תקופה, כתבו לקסטרו במחאה על המערכת הפוליטית הקובנית הדוגמתית וכליאתו של המשורר. מאז זיהה עצמו ורגס יוסה עם ליברליזם, והתנגד למשטרים אוטוריטריים משמאל ומימין כאחד.
ב-1990 התמודד על נשיאות פרו מול אלברטו פוג'ימורי, אך הפסיד. לאחר שהתגורר יותר משלושים שנה באירופה, ואף קיבל אזרחות ספרדית, חזר לחיות בלימה.
ורגס יוסה וישראל

ורגס יוסה ביקר בישראל פעמים רבות, והוא מגדיר את עצמו "ידיד ישראל אמיתי". הוא ובני משפחתו פעלו למען בני הקהילה היהודית בפרו וסייעו לישראלים בפרו.
הביקור הראשון שלו בישראל היה בסוף 1976, בעת ששימש כנשיא ארגון הסופרים הבין-לאומי, והגיע להרצות במשך סמסטר באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2005 ביקר בישראל בפעם החמישית, ובין השאר סייר בשטחים הפלסטיניים בליווי אנשי ארגון "הוועד נגד הריסת בתים". בין השאר היה באבו דיס, בחברון, וכן השתתף בהפגנה בבלעין נגד גדר ההפרדה. כמו כן נפגש עם מתנחלים ונפגעי טרור ישראלים.
רשמיו מהביקור ראו אור בסדרת מאמרים תחת הכותרת "ישראל-פלסטין, שלום או מלחמת קודש", שפורסמה בעיתון "אל פאיס" ותורגמה בעיתונים רבים בעולם. סדרת המאמרים קובצה בספר "ישראל-פלסטין, שלום או מלחמת קודש" שיצא לאור בשנת 2006.
בביקורו בשנת 2010 נפגש עם דויד גרוסמן, עמוס עוז ופעילי שוברים שתיקה, הביע ביקורת חריפה על פעילות ישראל נגד המשט לעזה ואמר כי הוא מתנגד לחרם על ישראל.
בשנת 2016 שוב ביקר בישראל ובשטחים הפלסטיניים, בהזמנת ארגון "שוברים שתיקה". בין השאר ביקר בח'רבת ג'ינבה שבאזור חברון. רשמיו מהביקור ראו אור באוסף "חמישים 1967–2017 סופרות וסופרים מן העולם כותבים על הכיבוש", בעריכת איילת ולדמן ומייקל שייבון. לאחר הביקור אמר: "השמאל בישראל התכווץ, וזה מאוד מדאיג באשר לעתיד המדינה שלכם. מתעוררים פה ניצנים של רוח אנטי–דמוקרטית. הסימפטומים הללו יכולים לבשר בהמשך דברים מאוד לא מעודדים בישראל. זו התחלה של משהו שיכול להיות מאוד רציני: דיכוי חופש הביטוי. זה מתחיל כך ונגמר בשליחת אנשים לכלא".
ספריו שתורגמו לעברית

שנת המקור מצוינת בסוגריים.
העיר והכלבים (1963), תרגם יוסף דיין, עם עובד, תל אביב, 1974. על פי הספר נעשה סרט קולנוע.
הבית הירוק (1966), תרגם ליאו קורי, זמורה ביתן, תל אביב, 1990.
פנטליאון ושירות המבקרות (1973), תרגם יואב לויטס הלוי, שוקן, ירושלים, 1979. גם ספר זה עובד לסרט.
דודה חוליה והכתבן (1977), תרגמו ביאטריס ולואיס לנדא, כתר, ירושלים, 1984.
מלחמת סוף העולם (1981), תרגם יואב הלוי, שוקן, תל אביב, 1987.
הסיפור של מייטה (1984), תרגם יואב הלוי, כתר, ירושלים, 1989.
מי הרג את פאלומינו מולרו (1986), תרגם עמנואל בארי, ספרית פועלים, תל אביב, 1990.
הדברן (1987), תרגמה טל ניצן, עם עובד, תל אביב, 1990.
שבחי האם החורגת (1988), תרגמה טל ניצן-קרן, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1992.
ליטומה בהרי האנדים (1993), תרגמה אילנה המרמן, עם עובד, תל אביב, 1996.
המחברות של דון ריגוברטו (1997), תרגמה אביבה ברושי, זמורה ביתן, 2002.
חגיגת התיש (2000), תרגם יורם מלצר, כתר, ירושלים, 2005.
תעלוליה של ילדה רעה (2006), תרגמה טל ניצן, אחוזת בית, תל אביב, 2007.
חלומו של הקלטי (2010), תרגמה עינת טלמון, אחוזת בית, 2012
הרומנטיקן (2013), תרגמה עינת טלמון, אחוזת בית, 2016
בובות על חוט (2016), תרגמה עינת טלמון, אחוזת בית, 2019.
לקריאה נוספת

הדברן, הסופר וסבך הזהות, מאת נחום מגד, נדפס בזמנים, 54, שנת 1995.
להט"ב

לָהָטַ"בּ – ראשי התיבות של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים – הוא מונח מטרייה המאגד נטיות מיניות, זהויות מיניות ומגדריות.
בשנים האחרונות מקובלים גם הצירופים: להטב"ק (ק' מציינת קוויר/questioning), או להטב"א (א' מציינת אינטרסקס, אומניסקסואליות, א-בינארי או א-מיניות), או השילוב להטבא"ק. ונוסף לכך, קיים גם השימוש בראשי התיבות להטבפא"ק (פ' מציינת פאנסקסואליות או פוליסקסואליות). לעיתים מקובל להשתמש בביטוים כמו "הקהילה הגאה", מכיוון שאין בהם ראשי תיבות ולכן הם אינם מהווים הגדרה מדויקת באשר לזהויות המשתייכות לקהילה.
לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים רבים רואים עצמם חלק מציבור אחד מסיבות של אחדות גורל ושותפות במאבק נגד כפיית תפקידי מגדר, ורואים במאבקם מאבק שאינו בלעדי לקהילת הלהט"ב, אלא מיטיב עם החברה כולה. האפליה כנגד קבוצות אלו, נתפסת כנובעת מגורם משותף, והוא כפייה של התפקידים המגדריים והמיניים הנפוצים על ידי כלל האוכלוסייה תוך דיכוי הגיוון והשונות האנושית. עוד בראשית המאבק במהומות סטונוול (1969) כלל המאבק לשוויון זכויות לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים שהתאחדו תחת התעמרות המשטר והחברה כלפיהם.
רקע היסטורי > טרם השימוש במונח

בטרם המהפכה המינית של שנות ה-60 לא היה קיים מונח רוֹוח תקין פוליטית ולא-מזלזל שאיחד תחתיו זהויות לא-הטרוסקסואליות. המונח היחיד הקרוב לכך היה "מין שלישי", שמקורו בשנות ה-60 של המאה ה-19, אך מעולם לא זכה להכרה נרחבת. המונח "הומוסקסואליות" נתפס עד לאותה העת כבעל קונוטציה שלילית, והיו ניסיונות לשנות אותו ל"הומופיל" בשנות ה-50 וה-60, ובהמשך לגיי בשנות ה-70. כאשר עיצבו הלסביות זהויות צבוריות רבות יותר וגבר השיח סביבן, הפך לרווח השימוש בביטוי "הומואים ולסביות".
בנותיה של ביליטיס, הארגון לקידום זכויות הלסביות בארצות הברית, בחן בשנת 1970 את הנושא, והפעילוֹת בו התחבטו באשר לסוגיה המרכזית שבה צריך להתמקד המאבק החברתי: פמיניזם או זכויות להט"ב. נושא השוויון היה מרכזי בפמיניזם הלסבי, ופער בתפקידים בין נשים וגברים או תרבות הבּוצ'ות והפמיות נתפסו כהתנהגות פטריארכלית. לסביות פמיניסטיות נמנעו מתפקידי מגדר שהונהגו בברים וראו בהומואים שוביניסטים, ועל כן הן נמנעו מפעילות חברתית הכוללת גם את מטרותיהן. תנועה מהותנית הולכת וגוברת של לסביות פמיניסטיות קראה ליצור בדלנות מוחלטת של נשים לסביות בנושא זה. ככל שגדלה קהילת הלהט"ב, ביקשו גם ביסקסואלים וטרנסג'נדרים הכרה חברתית בקטגוריות הזהויות המיניות והמגדריות אליהן הם משתייכים.
מהומות סטונוול היו הפעם הראשונה בה הומוסקסואלים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים התקוממו יחד כקבוצה אחת כנגד התעמרות שלטונית על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית. עם זאת, בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 החלו לעלות ספקות בנוגע לתפיסת כלל הזהויות כקבוצה אחת, והומואים ולסביות רבים החלו לקבל פחות את השתייכותם של ביסקסואלים וטרנסג'נדרים. התפיסה הייתה שטרנסג'נדרים מתנהגים באופן סטריאוטיפי שמזיק למאבק למען הזכויות, וכי ביסקסואלים הם למעשה הומואים ולסביות שמפחדים לצאת מהארון. כל קהילה המכונסת יחד עם קהילות אחרות נאבקת על זכות ההגדרה העצמית שלה. השאלה האם וכיצד לחבור לקבוצות אחרות או לתת-קבוצות, הולידה קונפליקטים הבאים לידי ביטוי עד היום.
השחקנית הטרנסג'נדרית קנדיס קיין כינתה את קהילת הלהט"ב בשנת 2009 "המיעוט הגדול האחרון", ואמרה "אנחנו, כקבוצה, עדיין יכולים להיות מוטרדים באופן פומבי ולהיות מושג ללעג בטלוויזיה."
רקע היסטורי > תחילת השימוש במונח > באנגלית

בראשי התיבות להט"ב (באנגלית: LGBT) נעשה שימוש בארצות הברית החל משנת 1988 לערך. שימוש במונח כפנייה שוויונית להומוסקסואלים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים החל בשנות ה-90. על אף שהייתה וישנה מחלוקת בקרב קהילת הלהט"ב בדבר קבלת מונח הכולל בתוכו זהויות שנתפסות כשונות האחת מהשנייה (ולעיתים אף נדחקות לשולי הקהילה), הפך המונח להט"ב לסמל חיובי של הכללה. השימוש במונח הפך עם הזמן לכלי שסייע באופן ניכר להעברת אינדיבידואלים משולי החברה לעבר המרכז.
רקע היסטורי > תחילת השימוש במונח > בעברית

את המקבילה העברית לראשי התיבות LGBTQ, הגה הפעיל החברתי ומנכ"ל המועצה לזכויות הגייז, שבי גטניו, בסוף שנת 2001. גטניו עסק בקידום מטרות הקהילה הגאה בכנסת ובממשלה. במסגרת תפקידו כתב דו"חות שונים ונאלץ לחזור שוב ושוב על המשפט 'לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים' - דבר שגרם לו לחוסר נוחות ולכן החליט להמציא ראשי תיבות. גטניו חשב על צירופי אותיות שונים, ולאחר שפסל אפשרויות כגון בלט"ה, הבל"ט ובטל"ה משום שלתפיסתו היו שליליים או סטיגמטיים, בחר בקיצור להט"ב שנתפס בעיניו כצירוף החיובי ביותר. גטניו ביטא את הקיצור באופן בו נשמע קרוב למילה 'להיטיב' (LEHETAV). חברי ועד המועצה לזכויות הגייז (יוקי לביא, עמית שאנן, מנחם שיזף, רותם דנון, נורה גרינברג, אלי שרון ואחרים) הסכימו לשנות את שם המועצה ל'המועצה לזכויות הלהט"ב'.
המושג תחילה נתקל בהתעלמות ובהתנגדות. כלי תקשורת וארגונים בקהילה הגאה, לרבות האגודה למען הלהט"ב בישראל והבית הפתוח סירבו לאמץ את ראשי התיבות הללו. המושג הופיע לראשונה בכלי התקשורת ב-11 בפברואר 2002 לאחר שגטניו שלח הודעה לעיתונות בנושא סיקור ישיבת כנסת בנושא להט"ב. לצד המושג 'להט"ב' נכתב בסוגריים 'לסביות, הומואים, טרנסקסואלים וביסקסואלים'.
מונחים נוספים

ראשי התיבות הם תרגום של ראשי התיבות המקבילים באנגלית: GLBT (או LGBT).
וריאציות נפוצות פחות על ראשי התיבות:
GLBTQ, שבו ה-Q מציינת Queer קוויר או questioning, כלומר אלו אשר אינם בטוחים בנטייתם המינית
LGBTA, שבו ה-A מציינת Asexual, כלומר א-מיניים
LGBTI, שבו ה-I מציינת Intersexuals, כלומר אינטרסקסואלים
LGBTT, שבו ה-T השנייה מציינת Transsexuals, כלומר טרנסקסואלים, אנשים אשר זהותם המגדרית אינה תואמת למינם הפיזיולוגי
לעיתים יש מחלוקת בין קהילות ה-LGB המוגדרות על פי נטייה מינית וקהילות TTI המוגדרות על פי זהות מגדרית, ומרבית חבריהן מזדהים כהטרוסקסואלים, זאת על אף שהסביבה לעיתים קרובות אינה מזהה אותם ככאלו.
גם בישראל מתנהל ויכוח בשאלה האם ראוי להשתמש בראשי התיבות להטב"ק (ה-ק' מציינת קוויר), או אף להטבא"ק (שבה ה-א' מייצגת אינטרסקס וא-מיניות), וכן באשר לשימוש בראשי התיבות להטבפא"ק (שבה ה-פ' מייצגת פאנסקסואליות).
בתרבות ובאמנות

יצירות רבות עוסקות בלהט"ב ובמאבקיו:
גאווה (Pride) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 2014, המבוסס על סיפור היסטורי, אודות שיתוף פעולה בין שתי תנועות מחאה: אקטיביסטים להט"בים, והכורים בבריטניה. הסרט מציג קבוצה של אקטיביסטים הומואים ולסביות שגייסו כספים כדי לסייע למשפחות שנפגעו משביתת הכורים בבריטניה ב-1984, מה שהביא להקמת התנועה לסביות והומואים למען הכורים. שיתוף הפעולה בין הלהט"בים מלונדון לבין הכורים מווילס היה יוצא דופן ומפתיע. הוא החל בהיסוס ובחשדנות הדדית, המשיך בסיוע מוראלי וכספי בעת מאבק הכורים, ולימים אף נחל הצלחה בלתי צפויה, כאשר בעקבות לחץ האיחוד הלאומי של עובדי הכרייה, שילבה מפלגת הלייבור במצעה מאבק למען זכויות להומואים ולסביות (כפי שמצוין בכתוביות הסיום של הסרט). שיתוף פעולה זה הדגים את כוחה של סולידריות בין קבוצות אינטרס שונות במאבקים חברתיים.
להט"בים ישראלים

| --- | --- |
 :  ראו גם – האגודה למען הלהט"ב בישראל, להט"ב ויהדות, הורות להט"בית, מצעדי גאווה בישראל
אישים בולטים מקרב קהילת הלהט"ב הישראלית
מרשה פרידמן
דנה אינטרנשיונל
עברי לידר
גיל חובב
רן דנקר
אמיר פרישר גוטמן
אמיר אוחנה
איציק שמולי
ראו גם

סמלי להט"ב
דגל הגאווה
נושאים להט"בים באפוסים הינדים
להט"ב - מונחים
הומופוביה בישראל
התנגדות לזכויות להט"ב
להט"ב ואסלאם
זכויות להט"ב במזרח התיכון
זכויות להט"ב ברשות הפלסטינית
שירות צבאי של להט"בים
להט"ב ותחרות האירוויזיון
הבית הפתוח
הזדקנות בקהילה הגאה
סטפן שרוק

סטפן מרכוס קאביסארס שרוק (בספרדית-גרמנית: Stephan Markus Cabizares Schröck; נולד ב-21 באוגוסט 1986) הוא כדורגלן גרמני-פיליפיני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת סרס-נגרוס.
קריירת מועדונים

שרוק התחיל את הקריירה שלו בקבוצת גרויטר פירט, ובעונת 2004/2005. באפריל 2008 האריך את חוזהו בקבוצה בשנתיים. בעונת 2011/2012 היה שותף לעליה של גרויטר פירט לבונדסליגה לראשונה בתולדותיה.
במרץ 2012 סיכם שרוק את תנאיו בהופנהיים לשלוש עונות, ובתום העונה הצטרף לקבוצה. שרוק ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–4 לאיינטרכט פרנקפורט, ובאותו משחק הורחק בדקה ה-74.
ב-27 ביוני 2013 חתם שרוק באיינטרכט פרנקפורט לשנתיים. ב-12 בדצמבר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד אפואל ניקוסיה במסגרת הליגה האירופית, שהיה גם שער הבכורה שלו בזירה הבינלאומית.
בקיץ 2014 חזר שרוק לגרויטר פירט, בה שיחק שתי עונות במצטבר.
ב-13 בינואר 2016 הושאל לסרס-נגרוס מליגת העל הפיליפינית עד לסיום העונה. באוגוסט 2016 הוארכה תקופת השאלתו עד לינואר 2017.
ב-27 באפריל 2017 חתם שרוק על חוזה בסרס-נגרוס.
קריירה בינלאומית

שרוק נולד לאב גרמני ואם פיליפינית, ולכן היה זכאי לייצג את שתי המדינות. בגילאי הנוער שרוק שיחק בנבחרות הנוער של גרמניה.
באוקטובר 2008, שרוק הסכים להצעת ההתאחדות לכדורגל בפיליפינים לייצג את הנבחרת, אך פיפ"א לא אישרה את המעבר לפיליפינים, אך אישרה אותו ביוני 2009.
למרות זאת, רק ב-29 ביוני 2011 שרוק ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד סרי לנקה. ב-28 ביולי 2011 שרוק הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 1–2 לכווית.
שרוק השתתף עם הנבחרת בגביע האתגר האסיאתי 2014 ובגביע אסיה בכדורגל 2019.
אלתר אליהו רובינשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  כסלו תש"ז
 פטירה:  27 במאי 2005 (בגיל 58) י"ח באייר תשס"ה 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 תקופת הפעילות:  ? – 27 במאי 2005 
 רבותיו:  רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם
 
הרב אלתר אליהו רובינשטיין (כסלו תש"ז, 1946 - י"ח באייר תשס"ה, 27 מאי 2005) היה רבה החרדי של אנטוורפן. רב קריית שומרי החומות ברמת שלמה. ומחבר סדרת ספרי שו"ת מגדנות אליהו.
ביוגרפיה

נולד בסיגט לר' אפרים פישל. הוריו עלו לארץ ישראל והתגוררו בבית גמליאל. בילדותו למד בקרעטשניף ברחובות. בבחרותו נסע ללמוד בקריית צאנז, והיה מראשוני הבחורים ב"מתיבתא" שנפתחה על ידי רבו, רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם.
נישא לזיסל לאה בת הרב יהושע סג"ל דייטש, שאותה שידך לו רבו. לאחר נישואיו התגורר בקריית צאנז, והשתתף בשיעור מיוחד מרבי יקותיאל יהודה בענייני הוראה. לאחר תקופה עבר לגור ברחובות, לאחר שלאשתו הוצעה עבודה ביסודות.
בשנת תש"ל מונה על ידי רבו לכהן כרב "היכל צבי" בבתי ורשה. בהמשך מונה לכהן כראש כולל לחסידי צאנז בירושלים, לצד הרב משה טוביה ויסברגר והרב שלום איזנברגר. בשנת תשנ"ג מונה לרב קריית שומרי החומות ברמת שלמה. לפני כן כיהן כראש כולל בשומרי החומות. כמו כן כיהן כחבר ועד ההלכה של בית החולים לניאדו.
בשנת תשס"ד מונה לרבה של אנטוורפן, במקום הרב חיים קרייזווירט אך שנה לאחר מכן נפטר בצורה פתאומית. אלמנתו נישאה לרב חיים אורי פריינד.
שו"ת מגדנות אליהו

בשנת תשמ"א הוציא את ספרו הראשון שו"ת מגדנות אליהו. בסוף ימיו החל לעבוד על ספריו ותשובותיו אך נפטר בטרם הספיק. ילדיו הוציאו עוד שלושה חלקים של ספרו מגדנות אליהו.
משפחתו

בנו הרב דוד, רב בית הכנסת 'מגדנות אליהו' בשכונת רוממה, ירושלים
בנו הרב חיים יהודה לייב, רבה של חלק מהציבור החסידי בשכונת רמת בית שמש ד' 2
לקריאה נוספת

המבשר, ט"ז אייר תשע"ד, כרכא דכוליה ביה
הערות שוליים

↑  אלתר אליהו רובינשטיין באתר GRAVEZ
אורי זוהר

ערך זה עוסק בבדרן ובמאי קולנוע שחזר בתשובה. אם התכוונתם להודף כדור הברזל, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  4 בנובמבר 1935 ח' בחשוון ה'תרצ"ו תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  2 ביוני 2022 (בגיל 86) ג' בסיוון ה'תשפ"ב ירושלים, ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תקופת הפעילות:  1977–2022 (כ־45 שנים)
 תחומי עיסוק:  החזרה בתשובה
 רבותיו:  יצחק שלמה זילברמן 
 חיבוריו:  החיים תפקיד  לא נתנו צ'אנס
 מספר צאצאים:  7 
 
 www.shemayisrael.com/uri/
 
| --- | --- |

אורי זוהר, 1969
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 פטירה:  ירושלים
 שם לידה:  אורי דז'אדק 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1954–1977 (כ־23 שנים)
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 יצירות בולטות:  חור בלבנה  מציצים  עיניים גדולות  לול  הצילו את המציל
 בת זוג:  אילנה רובינא  אליה שוסטר
 מספר צאצאים:  7
 http://www.shemayisrael.com/uri/
 פרופיל ב-IMDb
 
הרב אורי זוהר הלוי (שם לידה: אורי דז'אדק; 4 בנובמבר 1935, ח' בחשוון ה'תרצ"ו – 2 ביוני 2022, ג' בסיוון ה'תשפ"ב) היה, עד חזרתו בתשובה בסוף שנות השבעים, שחקן, קומיקאי, סטנדאפיסט, תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי בולט. מאז חזרתו בתשובה, הקדיש את חייו לעבודת ה' וללימוד תורה. כשנה לפני שהחל בתהליך חזרה בתשובה הוחלט להעניק לו את פרס ישראל, אך הוא סירב לקבלו בהפגנת אי-סולידריות עם הממסד. מאז שחזר בתשובה נחשב לאחד הרבנים הבולטים בתחום ההחזרה בתשובה.
ביוגרפיה

אורי זוהר נולד בתל אביב לאשר מנדל וגולדה ג'אדק, שעלו לישראל מפולין שנתיים טרם לידתו. למד בבית הספר תל נורדאו. בעת שירותו בצה"ל באמצע שנות ה-50, תקף קצין ונשפט למחבוש. בעת ישיבתו בכלא הצבאי, הכיר אותו ארי הרצברג, מפקד להקת הנח"ל, וצירפו ללהקה. זוהר שירת בלהקה יחד עם חיים טופול ואברהם הפנר, שותפיו לעתיד בעשייה בתחום הקולנוע.
נמנה עם יוצאי הלהקה שהקימו את להקת "בצל ירוק" שזכתה להצלחה כבר מתוכניתה הראשונה, "כביסת הרש" (1958). בשנת 1960, לאחר חמש תוכניות, התפרקה הלהקה. לאחר מכן שיתף פעולה עם שייקה אופיר במספר מערכונים, כמו "יוסק'ה ברגר התעשר" ו"תקרית גבול".
בסוף שנות ה-50 הקים עם אברהם דשא (פשנל) את משרד ההפקות "התיאטרון העממי". בשנים 1961–1962 השתתף במופעים המוזיקליים "משלי ערב" ו"תל אביב הקטנה", שהועלו במועדון החמאם ביפו. הוא החל לשדר תוכניות הגיגים ברדיו, העלה תוכניות יחיד (הוא נהג לאלתר על הבמה ונחשב מראשוני הסטנדאפיסטים בישראל), ועם הקמת הטלוויזיה הישראלית החל להנחות וליצור תוכניות טלוויזיה, בהן סדרת תוכניות הראיונות והבידור "ברוכים הבאים", ולאחר מכן ארבע תוכניות עם חבורת "לול", בהן שיחק וגם ביים. בהמשך, הנחה את השעשועון הראשון בטלוויזיה הישראלית "זה הסוד שלי". בנוסף הנחה אירועים שונים, בהם טקסי "מלכת היופי" ואירוע הניצחון של מכבי תל אביב ב-1977. היה פעיל באת"ר – אזרחים תומכי רבין.
באותה תקופה ביצע שירים שהפכו לקלאסיקה של הזמר העברי, בהם "שיר הפטנטים" ו"החופש בבית הבראה", אותו ביצע יחד עם אשתו דאז, אילנה רובינא. שאלה שאפיינה את זוהר בהופעותיו הייתה: ”אני יפה?”.
בשנת 1976 שיחק בתיאטרון חיפה בהצגה "הנבחרים" מאת יעקב שבתאי בבימויו של עודד קוטלר.
עד שנת 1977, השנה בה החל בתהליך חזרה בתשובה, היה זוהר שחקן ובדרן מבוקש.
חזרתו בתשובה

זוהר החל בתהליך של חזרה בתשובה בעקבות פגישה עם הרב יצחק שלמה זילברמן (באירוע שמחה בירושלים של אריה יצחק שחזר בתשובה כמה שנים קודם לכן). הרב זילברמן אמר לו שיוכל להוכיח לו שהתורה אמת: ”נתקלתי באדם רציני, חכם, שאמר לי שהוא יכול להוכיח לי שיש בורא לעולם שנתן תורה בהר סיני”.
את תהליך השינוי שעבר זוהר ניתן היה לחוש בשידוריו בתוכנית הרדיו "ציפורי לילה" בגלי צה"ל, שבה ניהל שיחות עם מאזינים בנושאי דת. כשהתראיין בתוכנית בראשית תהליך התשובה שלו, הסביר: ”פשוט הוכיחו לי טאק, טאק, טאק, טאק, וזה הצטרף לתמונה, וראיתי שזאת אמת. אמרתי: אין לי ברירה"”.
בסוף התהליך, ב-9 באוגוסט 1977 הופיע זוהר בתוכנית הטלוויזיה שהגיש, "זה הסוד שלי", כשהוא חובש כיפה ומחולצתו גלויות ציציות. בשנת 1977 פרש זוהר סופית מעולם הבידור. הוא נכנס ללמוד בישיבת אור שמח, ולאחר מכן למד גם בישיבת אדרת אליהו של הרב זילברמן ואף העביר בה שיעורים.
זוהר למד כמה שנים בישיבת אש התורה בתקופה הראשונה שאחר חזרתו בתשובה.
חזרתו בתשובה של זוהר זכתה לתהודה בקרב הציבור בישראל, בשל פרסומו הרב קודם לכן. סדרת הטלוויזיה "לוויתן בחוף שרתון", בכיכובו של אסי דיין, עוסקת בבוהמיין חוזר בתשובה, בהשראת זוהר. הסופר הרב בנציון פירר גולל את סיפור חזרתו בתשובה בספר "אורי חוזר בתשובה". גם שירו של אריק איינשטיין משנת 1984, "הוא חזר בתשובה", נתפש בציבור כביטוי לצערו על שחברו, אורי זוהר, התרחק ממנו ומצא את מקומו בעולם אחר. באוקטובר 2018, עלה לאקרנים הסרט הדוקומנטרי "אורי זוהר חוזר" ששודר בערוץ 8 ב-HOT.
גם לאחר חזרתו בתשובה, ניסיונו הקולנועי של זוהר בא לידי ביטוי בבימוי תשדירי הבחירות של מפלגת ש"ס בבחירות 1988 ובבחירות 1992. בשלהי שנות ה-90 הגיש תוכנית בידור ואירוח, בערוץ הראשון של רשות השידור.
זוהר היה ממייסדי היישוב מעלה עמוס וניהל במשך מספר שנים את הקהילה ביישוב.
הרב זוהר הנחה חוזרים בתשובה ואף הקים את ארגון "מענה" לשם כך. הוא הרצה והקליט תשדירים בנושאי חזרה בתשובה, המושמעים בטלפון. בדרשותיו דיבר בחריפות כנגד התרבות החילונית. את תהליך חזרתו בתשובה תיאר בספרון "ובחרת בחיים" (יצא אחר כך גם בשם "לא נתנו צ'אנס"). הוא הנחה תוכנית רדיו שבועית ברדיו ירושלים ורדיו דרום, והגיש תוכניות טלוויזיה בערוץ "הידברות". כשנשאל על היחס שלו לחייו הקודמים - אמר שזכרונותיו הם כמו אדם מבוגר הזוכר את עצמו משחק משחקי ילדים בילדותו: זה היה טוב ומתוק, אבל חסר משמעות ותכלית, בשונה מחייו הבוגרים.
הרב זוהר עמד בראש המערכת של ארגון "לב לאחים", הפועל לרישום ילדים מבתים מסורתיים לבתי ספר חרדיים. עד כניסתו של אריה דרעי לכלא קיימו הוא וזוהר שידורים משותפים למטרה זו.
ב-2003 הקים יחד עם איקא ישראלי ופופיק ארנון את "גלריית המקלט" לאמנות.
חיים אישיים

בתחילת שנות ה-60 היה זוהר נשוי לזמרת אילנה רובינא במשך כשנתיים.
מאוחר יותר נשא את אליה שוסטר, שחקנית, ששיחקה בסרט "עיניים גדולות", אותו ביים. אחותה של אליה, סנונית, היא אלמנתו של איקא ישראלי.
לזוג, שהתגורר עם נישואיהם ביפו, ולאחר חזרתם בתשובה עברו לירושלים, היו שבעה ילדים. שני בניו הבוגרים, אפרים פישל, ושלום, התחתנו עם בנותיהם של אלונה ואריק איינשטיין, שירי ויסמין, ואף הן חזרו בתשובה עם אמן. חתונתם של אפרים פישל ושירי תועדה ב-1985 בסרטו הקצר של רנן שור, "חתונה בירושלים". איתמר, בן נוסף של זוהר, שיצא בשאלה, יזם בשנת 2004 את הסדרה "מציצים פנימה"- סדרה בשלושה חלקים שבה איתמר בוחן את שני העולמות שבהם היה אביו, ומנהלים ויכוחים בענייני אמונה, ערכים ופיוס בין חרדים וחילונים, לאחר מספר שנים חזר איתמר בתשובה. הסדרה צולמה בביתם בירושלים, וכן באתרים שבהם התגורר ויצר זוהר בתל אביב. בן נוסף, בצלאל, ניהל את מוסדות מגדל אור של הרב יצחק דוד גרוסמן. הבן הקטן, דוד, הוא חבר מועצת עיריית ירושלים מטעם מפלגת דגל התורה. על בתו היחידה של זוהר, אחינועם, נכתב השיר "אחינועם לא יודעת", שנכלל באלבומו של אריק איינשטיין "פוזי".
הרב אורי זוהר נפטר ב-2 ביוני 2022, בגיל 86, לאחר שלקה בליבו בביתו בשכונת רוממה בירושלים. מסע ההלוויה יצא מהבית בו התגורר, בליווי מנחמים רבים. הוא נטמן בהר המנוחות בגבעת שאול בירושלים.
הנצחה

ב-28 באוקטובר 2022 הועלה מופע הצדעה לאריק איינשטיין, אורי זוהר וצבי שיסל – חבורת לול, בו גם קיבל אות "גיבור תרבות" מטעם הבימה (2022).
פילמוגרפיה

עמוד האש (1959) – שחקן
תיקון קטן (1960) – קריין
חולות לוהטים (1960) – שחקן
תרגיל בסמלים פשוטים (1961) – במאי
עץ או פלסטיין (1962) – במאי
השוק (1963) – שחקן
הקרב על היעד (1963) – במאי (דוקומנטרי)
אולי תרדו שם (1964) – שחקן
חור בלבנה (1965) – במאי, שחקן
סבינה והגברים (1966) – שחקן
מוישה ונטילטור (1966) – מפיק, במאי
המניע לרצח (1966) – שחקן
עליזה מזרחי (1967) – שחקן
שלושה ימים וילד (1967) – תסריטאי, במאי
כל ממזר מלך (1968) – תסריטאי, במאי
השכונה שלנו (1968) – במאי
הצד השני (1968) – במאי
כמה זה נפלא (1969) – שחקן
לול (תוכנית טלוויזיה 1973 – 1969) – תסריטאי, במאי, שחקן
תעלת בלאומילך (1969) – שחקן (בתפקיד מנצח תזמורת מכבי האש)
התרוממות (1970) – במאי, שחקן
שבלול (1970) – שחקן
התרנגול (1971) – במאי, שחקן
מציצים (1972) – מפיק, תסריטאי, במאי, שחקן (בתפקיד גוטה)
קוראים לי שמיל (1973) – שחקן
הבלש האמיץ שוורץ (1973) – שחקן
עיניים גדולות (1974) – תסריטאי, במאי, שחקן
צב"ר (צעיר בריא ורענן) (1976) – במאי ושחקן
הצילו את המציל (1977) – תסריטאי, במאי, שחקן
הלהקה (1978) – שחקן (בתפקיד אורח)
אורי זוהר חוזר (2018) – בתפקיד עצמו (דוקומנטרי)
סיפורה של רקדנית (2018) - במאי (סרט קולנוע חרדי)
לקריאה נוספת

אלעד וקסלר, את אלה שכחו: דן בן־אמוץ, עמוס קינן, אורי זוהר והבוהמה התל אביבית, הוצאת למדא עיון ומכון בן-גוריון, 2024.