stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איימוס קנדל
לימודי משפטים > הוראה אצל משפחת קליי

בסתיו 1813 הודיע ריצ'רדסון על עזיבתו את גורטון. אף על פי שהוא הציע להבטיח לקנדל את משרת העוזר המשפטי אצל עורך הדין שאליו הוא העביר את משרדו, קנדל דחה את ההצעה. הוא החליט שלאור השפל הכלכלי שהשפיע על ניו אינגלנד ולאור עזיבת פטרונו, יהיה זה הזמן המתאים לעזוב את מסצ'וסטס. הוא החליט לעבר לוושינגטון די. סי. וב-2 במרץ 1814 הוא הגיע לעיר. ריצ'רדסון, שנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, הפגיש אותו עם פוליטיקאים רבים, והוא נשכר על ידי הסנאטור ג'סי בלדסו מקנטקי, כדי לשמש כמורה לילדיו בלקסינגטון. ב-9 במרץ הוא יצא מוושינגטון, נסע בכרכרה לפיטסבורג, ומשם הפליג בספינת נהר במורד נהר אוהיו לסינסינטי. משם הוא הלך ברגל מרחק של 137 קילומטרים ללקסינגטון והגיע לעיר ב-12 באפריל.
קנדל טען שבהגיעו ללקסינגטון, רמז לו הסנאטור בלדסו שהוא לא זקוק יותר לשירותיו. על פי מקורות אחרים, משפחת בלדסו לא ידעה על החלטתו של הסנאטור לשכור את קנדל כמורה לילדים וסירבה להכניסו לביתם. קנדל הזועם החליט שאינו רוצה יותר קשר עם בלדסו. ב-27 באפריל הוא פגש את ג'ון ווטקינס, אחיו-למחצה הצעיר של הנרי קליי, יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית רב ההשפעה. ווטקינס, סטודנט למשפטים, נהג לפקוד את אותה מסבאה שקנדל פקד אותה, ועד מהרה הוא הציג אותו בפני רעייתו של קליי, לוקרישיה. כמשפחה של שבעה ילדים שהוריהם נעדרו לעיתים תכופות מאחוזת קליי, אשלנד, נזקקו בני הזוג קליי נואשות לאדם שיוכל לעזור לשמור על הסדר ולשמש כמורה לילדיהם. לוקרישיה קליי הציעה לקנדל חדר, ארוחות, גישה לספרייתו הגדולה של בעלה, ומשכורת של 300 דולר לשנה (כמעט פי שלושה מהשכר שהובטח לו על ידי בלדסו). קנדל הסכים להצעה בהתלהבות וב-5 במאי החל בעבודתו אצל משפחת קליי.
קנדל בילה שנה אחת בלבד בלימוד ילדי משפחת קנדל. תאודור בן ה-12 הפגין התקפי זעם אלימים ואיים על חייו של אחד העבדים בסכין, מקרה שבישר את הכרזת אי-השפיות שלו ב-1833. תומאס בן ה-11 סבל גם הוא מהתקפי זעם קיצוניים ולעיתים קרובות הטיח עלבונות בקנדל (גם הוא סבל מדיכאון בבגרותו). שני הנערים לא הפגינו שום עניין בלימודים ולוקרישיה קליי גמרה אומר לפעול למען ריסונם. אט אט החל קנדל להשפיע לטובה על ילדי משפחת קליי והם החלו להשתפר בלימודיהם ובהתנהגותם. בנוסף, לקרישיה קליי הקנתה לקנדל מיומנויות חברתיות רבות שעליהן הוא לא גדל: כיצד להתהלך בביטחון, כיצד להיכנס לחדר באופן מרשים, כיצד לנהל שיחת חולין, וכיצד לרקוד בצורה טובה יותר. אף על פי שהוא נותר מסורבל מבחינה חברתית בשל ביישנותו, הצליח קנדל להרשים רבים בזכות חינוכו, בינתו, ונטייתו לקריאה ולכתיבת שירה.
לימודי משפטים > הקמת משרד עורכי דין

בהיותו נחוש בדעתו לא לפתח קריירת הוראה ארוכת טווח, הגיש קנדל בקשה לקבלת רישיון לעסוק בעריכת דין בקנטקי. ב-12 באוקטובר 1814 הוא נסע לבירת המדינה פרנקפורט כדי להיבחן בפני בית המשפט לערעורים של קנטקי. הוא ביקש ממייג'ור ויליאם ברי, שעמו הוא עשה חלק מהדרך מפנסילבניה לקנטקי, להציגו בפני השופטים, אך ברי לא הופיע בסופו של דבר. לאחר מכן הוא ביקש מהעורך דין המקומי, רוברט ויקליף, להציג אותו, אך גם אותו לא עלה בידו לאתר. לפיכך הציג קנדל את עצמו בפני השופטים ובילה כשעה באותו לילה בבחינה. הוא המשיך להיבחן למחרת בבוקר. קנדל ביצע שגיאות כה רבות במבחן, שרבות מהן היו בתשובות לשאלות פשוטות, עד שהוא חשש שלא יעלה בידו להשיג את רישיון עריכת הדין. בצהרי היום הגיעו ברי וויקליף ושוחחו בפרטיות עם השופטים הבוחנים, ובאחר הצהריים של אותו יום הוענק לקנדל רישיון עריכת הדין. ב-21 במרץ 1815 הוא הושבע רשמית. ב-29 באפריל הוא התפטר ממשרתו אצל משפחת קליי.
בהאמינו שלא יעלה בידו לפתוח משרד לעריכת דין בלקסינגטון, החליט קנדל לעבור לעיר סמוכה. הוא בדק אפשרויות לעבור לריצ'מונד, ניקולאסוויל, ג'ורג'טאון וורסייז, ובסופו של דבר, ב-10 במאי 1815 הוא השתקע בג'ורג'טאון. ב-3 ביוני נכח קנדל בפגישה של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בביתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ריצ'רד ג'ונסון. ג'ונסון התרשם עמוקות מאיכות כתיבתו של קנדל והציע לו לרכוש ממנו את העיתון הרפובליקני-דמוקרטי המקומי "ג'ורג'טאון מינרווה" (Georgetown Minerva). קנדל דחה את ההצעה, אך הסכים לשמש כעורך הראשי של העיתון.
נישואים ומשפחה

ביישנותו של קנדל הייתה בולטת, בין השאר בשל העובדה שהוא לא קיבל חינוך לגינונים חברתיים בילדותו ובנעוריו. הוא לא השתתף באופן פעיל באירועים חברתיים עד שעבר לגרוטון ב-1811. בגרוטון הוא התאהב בנערה בת 16 בשם אלייזה, בת למשפחת סוחרים מכובדת מבוסטון. אלייזה לא נעתרה לחיזוריו, שכן היא הייתה צעירה מדי כדי להינשא, וקנדל עבר לחזר אחרי אחותה מרי. כתוצאה מאובדן האפשרות שלו לקבל בגורטון חניכה במשפטים, וכתוצאה מכך המעבר שלו לקנטקי ב-1813, הגיע הקץ ליחסיהם.
ב-1 באוקטובר 1818 נשא קנדל לאישה את מרי בולארד וולפוק מלואיוויל. לזוג נולדו ארבעה ילדים, מרי אן (נולדה ב-1820), וולד מת, אדלה (נולדה ב-1822), וויליאם זבדי (נולד ב-1823). רעייתו מרי נפטרה ב-13 באוקטובר 1823.
ב-5 בינואר 1826 נשא קנדל לאישה את ג'יין קייל בת ה-17 מג'ורג'טאון. לזוג נולדו ארבעה בנים ושבע בנות.
קריירה עיתונאית

בספטמבר 1815 הסכים קנדל לרכוש את מחצית הבעלות על "ג'ורג'טאון מינרווה". ג'ונסון אפשר לו לשם על עלות הרכישה, סכום של 1,000 דולר, בתשלומים שווים במשך חמש שנים, ללא ריבית. קנדל גם הסכים לרכוש את תפקיד מנהל הדואר של העיר ממי שהחזיק את התפקיד עבור 720 דולר במשך ארבע שנים, זאת מתוך תקווה שתפקיד זה ייתן לו גישה מועדפת לחדשות. לזמן קצר הוא גם התחייב למשרת ניהול ושקל השקעה בעסקת קרקעות, אך נסוג משתי ההצעות. עד מהרה הוא למד לדעת שג'ונסון משכן את החצי שלו בעסק לגיסו, רוברט וורד, ומכר 800 דולר מתוך שטר החוב של קנדל לאחיו, ג'יימס ג'ונסון. לאחר שהוחלפו ביניהם מכתבים זועמים, ביטל ג'יימס ג'ונסון את החוב של קנדל, לקח את הבעלות על המינרווה והסכים לתת לקנדל לערוך עיתון חדש שהוא ייסד, "ג'ורג'טאון פטריוט" (Georgetown Patriot). את העיתון הזה הוא החל לערוך ב-1816, ובאוקטובר אותה שנה הוא עבר לפרנקפורט והיה לבעלים והעורך הראשי של העיתון "ארגוס של מערב אמריקה" (Argus of Western America).
קבינט המטבחון

ב-1829 מונה קנדל לתפקיד המבקר של מחלקת האוצר של ארצות הברית. בשנה שלאחר מכן הצליחו תומכיו של אנדרו ג'קסון להשיג את התמיכה בעיתון "וושינגטון גלוב" (Washington Globe). העיתון היה לעיתון הבית של ממשל ג'קסון וקנדל הביא לוושינגטון די. סי. את אחיינו של ג'קסון, פרנסיס פרסטון בלייר (אנ') כדי שישמש כעורכו הראשי של העיתון. יחד עם אנשים כמו בלייר, דאף גרין (אנ'), אייזק היל (אנ'), וויליאם ברקלי לואיס (אנ'), היה קנדל לחבר במטבחון הקבינט (Kitchen Cabinet) של ג'קסון. במשך הזמן הוא היה לבולט ביותר מבין חברי המטבחון. אפשר לומר שהייתה לו יותר השפעה על ג'קסון בהשוואה לכל חבר קבינט אחר או חבר מטבחון אחר. קנדל לקח רבים מרעיונותיו של ג'קסון בנוגע לממשל ולמדיניות לאומית והפך אותם להצהרות ממשלתיות רשמיות מלומדות ומבריקות ולמאמרים בעיתונות. אלו פורסמו בגלוב ובעיתונים אחרים, והעלו את קרנו של ג'קסון כאינטלקטואל. קנדל גם ניסח את רוב תוכנן של חמש ההצהרות השנתיות של ג'קסון לקונגרס ואת הצהרתו בה הוא הטיל וטו על חידוש הזיכיון של הבנק השני של ארצות הברית (אנ') ב-1832.
המנהל הכללי של הדואר

ב-1 במאי 1835 מונה קנדל על ידי הנשיא אנדרו ג'קסון לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית. במהלך כהונתו בתפקיד זה הוא פעל לחיסול השחיתות במחלקת הדואר. הוא גם תמרן את פעולות מחלקת הדואר כך שעיתוני המערב, שנטו לתמוך בג'קסון, יישלחו מהר יותר ויקבלו שירות טוב יותר בהשוואה לעיתוני המזרח. על אף שלא היה לו כל בסיס חוקי לפעולה זו, הוא גם איפשר לפקידי הדואר בדרום העמוק לסרב לשלוח ספרות הנוגעת לביטול העבדות. הוא המשיך לכהן בתפקיד המנהל הכללי של הדואר גם תחת הנשיא הבא, מרטין ואן ביורן. קנדל סבל מבריאות רופפת. לפיכך הוא הגיש את התפטרותו החל מה-18 במאי 1840. הנשיא לשעבר,ג'ון קווינסי אדמס, שהיה יריב פוליטי מושבע הן של ג'קסון והן של ואן ביורן, התוודה ביומנו בדצמבר 1840 שהוא האמין ששני הנשיאים היו "במשך 12 שנים כלים בידיו של איימוס קנדל, המוח השולט בממשלותיהם". בקיץ ובסתיו 1840 כתב קנדל בהרחבה בעיתון "וושינגטון אקסטרה גלוב" (Washington Extra Globe) כדי להגביר את סיכוייו לבחירתו מחדש של ואן ביורן לנשיאות.
ג'קסון היה מעוניין בינתיים למצוא מישהו שיכתוב את הביוגרפיה שלו. בסופו של דבר נפלה החלטתו על קנדל, שלקח על עצמו את המשימה. מתוך 15 הכרכים של הביוגרפיה שתוכננו, כתב קנדל שבעה כרכים שכל אחד מהם הכיל כ-30 עמודים ולאחר מכן נטש את המיזם. החלק שפורסם מכיל את חייו של ג'קסון עד לתום מלחמות האינדיאנים ב-1814.
לאחר פרישתו > קשיים פיננסיים

לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים החל קנדל להוציא לאור שני עיתונים בוושינגטון, אך הם נסגרו זמן קצר לאחר מכן. במהלך שנות ה-40 היה קנדל נתון למספר לא מועט של תביעות משפטיות מצדם של זכייני דואר שתבעו אותו על נזקים שנגרמו להם על מעשי התמרון שלו כאשר כיהן כמנהל הדואר. כאשר כיהן קנדל בתפקיד, הוא נחל הפסד במסגרת החלטה של בית המשפט העליון. הוא סירב לכבד הסכם למשלוח דואר שנחתם על ידי קודמו בתפקיד, אף על פי שהקונגרס העביר חקיקה שחייבה אותו לעשות כן. קנדל טען שהחקיקה הייתה מנוגדת לחוקה. בפסק דין משנת 1838 בית המשפט העליון פסק בניגוד לדעתו. אך בתביעה שהוגשה ב-1845, קבע בית המשפט שקנדל לא היה אחראי לכך באופן אישי וחסך ממנו את האפשרות של מאסר עקב אי תשלום חוב.
במקביל להתנהלות התיקים המשפטיים, מצבו הפיננסי של קנדל התערער. שני העיתונים שבבעלותו רשמו הפסדים גבוהים וערך הקרקעות בקנטקי שהיו בבעלותו ירד באופן משמעותי. ב-1841 הוא רכש חווה בשטח של 102 אקרים (410 דונם) בצפון-מזרח וושינגטון בסכום של 9,000 דולר כדי שתשמש לו כמקור להכנסה, וקרא לה קנדל גרין. ב-1838 הוא שכר מעון של עשרה חדרים בשם ג'קסון היל ששכן במקום בו שוכן כיום הגן הזואולוגי הלאומי. באוקטובר 1841 הוא נאלץ לוותר על מעון זה ולעבור עם משפחתו לבית הבלתי גמור בקנדל גרין.
ב-1843 שב קנדל באי רצון לעסוק בעריכת דין, וייצג יחידים וגופים שהגישו תביעות נגד ממשלת ארצות הברית. בין אלו נמנו אנשי הצ'רוקי המערביים.
לאחר פרישתו > השותפות עם סמואל מורס

במרץ 1845 שכרו סמואל מורס ואלפרד וייל (אנ') את קנדל כדי שישמש כמנהל העסקי שלהם. קנדל קיבל עמלה בשיעור של 10% על כל אישור פטנט שעלה בידו להשיג עבורם. חודשיים לאחר מכן ייסד קנדל את "חברת הטלגרף המגנטי" (Magnetic Telegraph Company) שהייתה הבעלים והמפעילה של קו הטלגרף בין וושינגטון לניו יורק, קו הטלגרף הראשון בארצות הברית בבעלות פרטית. תוך שבע שנים קושרה גם בוסטון לניו יורק והוקמה רשת קווי טלגרף נרחבת בין ניו יורק לאולבני ודרכה לערים בכל רחבי אוהיו ולאורך נהר המיסיסיפי. ניו אורלינס קושרה גם היא לוושינגטון.
העמלות שקיבל על רישום הפטנטים, מכירת חברת הטלגרף המגנטי ל"חברת הטלגרף האמריקאית" (כיום וסטרן יוניון) ב-1859, והשקעות נוספות בתחום, החזירו לקנדל את עושרו.
לאחר פרישתו > ייסוד אוניברסיטת גאלדט

ב-1857 היה קנדל שותף לייסוד המוסד החינוכי שלימים הפך לאוניברסיטת גאלדט ללקויי שמיעה. פלאט ה. סקינר הביא לוושינגטון 20 ילדים לקויי שמיעה כדי לסייע לגיוס כספים עבור פתיחת המוסד החינוכי. קנדל שימש כחבר ועד בית הספר, וכאשר בית משפט הוציא 15 ילדים מחסותו של סקינר בשל התעללות, הועברו חמשת הילדים הנותרים, כולם יתומים מניו יורק, לחסותו של קנדל. קנדל הקים את בית הספר שנקרא על שמו ותרם את ביתו ושטח של שני אקרים (8 דונם) מתוך הקרקע של קנדל גרין לשימוש בית הספר. בפברואר 1857, בדירבונו של קנדל, העביר הקונגרס חקיקה שהעניקה לבית הספר זיכיון כ"מוסד קולומביה לחינוך חרשים, אילמים ועיוורים". שלושה חודשים לאחר מכן שכר קנדל את אדוארד מיינר גאלדט (אנ') כמנהל הראשון של המוסד, בעוד שקנדל עצמו שימש כנשיא מועצת המנהלים שלו.
משיקולים שונים השתכנע קנדל שבית הספר לילדים הוא רק שלב ראשון למען אוכלוסיית המוגבלים, ושיש צורך להקים קולג' שיעניק תארים אקדמאים עבורם. הרעיון הבשיל במשך כשנה, ובתחילה התנגד לו קנדל, אך גאלדט עמד על כך ובאפריל 1864 העביר הקונגרס חקיקה להפיכתו של מוסד קולומביה ל"קולג' הלאומי לחרשים-אילמים". בית הספר קנדל המשיך להיות יחידה בתוך הקולג' וב-1865 הקצה הקונגרס תקציב לרכישת 14 אקרים (57 דונם) משטחי קנדל גרין כדי להקים את הקמפוס של הקולג' החדש ולבניית בנייניו.
לאחר פרישתו > פעילות דתית

בשנת לימודיו השנייה בדארטמות' החל קנדל לפקפק באמונתו הדתית. במהלך נסיעה לוורמונט בספטמבר 1809 למפגש עם קרובי משפחה, הוא השתתף בפעילות של כנסיית "חניכי הנוצרי" (Disciples of Christ) ונדהם לראות שבטקסיהם הדתיים לא רק שהשתתפו נשים, אלא שהטקסים גם היו טעונים מאוד מבחינה רגשית. בתקופת מגוריו בגורטון בסתיו 1811 הוא דחה את האמונות הקתולית והאוניטריאניסטית, אך הוא נמשך מאוד לדרשות מלאות החיות של כומר הקהילה אדוארד ג'ורג' גריפין. בתקופת מגוריו בלקסינגטון הוא נכח בתפילות בכנסיות המתודיסטיות, אך מצא שהן רעשניות ומליציות מדי.
בהמשך אמר קנדל שהוא המיר את דתו לבפטיזם זמן קצר לאחר שהשתקע בקנטקי, אף על פי שהוא לא השתייך באופן רשמי לשום קהילה בפטיסטית עד 1865.
בשנותיו האחרונות נעשה קנדל אדוק יותר באמונתו והקדיש את זמנו ללימודים דתיים. במאי 1862, לאחר שמספר חברים בכנסייה הבפטיסטית השלישית של וושינגטון סולקו מקהילתם בשל נטייה פרוגרסיבית מדי, הם ייסדו חודש לאחר מכן את הכנסייה הבפטיסטית של הפרשים (Calvary Baptist Church (Washington, D.C.)). אף על פי שקנדל לא היה חבר בקהילה, הוא רחש הערכה רבה לכומר שלהם והציע תרומה של 90,000 דולר לבניית משכן לקהילה. הקהילה בנתה מבנה מפואר שעלות בנייתו הייתה 115,000 דולר ובמאי 1865 התקבל קנדל כחבר בה. ביוני 1866 פתחה הכנסייה את שעריה ובאותה עת מונה קנדל כדיאקון הראשי שלה. אך לאחר שנה וחצי עלה הבניין באש. כדי להשלים את הסכום של 50,000 הדולרים שהתקבלו מחברת הביטוח, תרם קנדל 15,000 דולר לשיקום הבניין.
קנדל גם תרם לרכישת קרקע לבניית קפלה נוספת בוושינגטון. הקפלה הוקדשה ב-21 בנובמבר 1869, תשעה ימים לאחר פטירתו והיא נקראה קפלת קנדל. במהלך השנים גדל באופן משמעותי מספר החברים בכנסיית הפרשים, והוקמה כנסייה נוספת. הקהילה הנפרדת הוקמה ב-1891 ונקראה הכנסייה הבפטיסטית על שם קנדל.
מותו

בקיץ 1869 חלה קנדל במחלה במערכת העיכול וסבל מנדודי שינה. ב-2 באוגוסט הוא נסע לניו יורק לביקור אצל אחיינו, שם הוא נפל למשכב, ככל הנראה כתוצאה מהצטננות, אך ב-14 באוגוסט, כאשר הוא שב לוושינגטון, הוא היה כבר היה מרותק למיטתו. בעוד שרעייתו התכוננה למעבר לביתם החדש, התגורר קנדל בביתו של חתנו רוברט פוקס. שלושה שבועות לאחר מכן, כשהוא עדיין היה מרותק למיטתו, עבר קנדל לבית החדש. קנדל לא היה מסוגל לאכול וסבל מכאבים עזים. הוא טען שהוא סבל מ"קדחת רגזנית" (bilious fever), אך ככל הנראה הוא לקה בסרטן הכבד ובסרטן הקיבה. הכאבים היו כה עזים, עד שקנדל שקל להתאבד ונשאר מרותק למיטתו עד ליומו האחרון.
איימוס קנדל פנטר בשחר ה-12 בנובמבר 1869 בביתו החדש, מעון סטיקני, שבוושינגטון. הוא נטמן בבית הקברות גלנווד שבעיר.
בצוואתו הורה קנדל לרכוש בכספי עזבונו קרקע לבניית קפלה נוספת לכנסיית הפרשים הבפטיסטית. הוא גם ציווה להקים קרן מלגות באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. המלגות הוענקו לסטודנט תושב וושינגטון שהגיע לציונים הגבוהים ביותר בבחינות הכניסה לאוניברסיטה.
על שמו של קנדל נקראו מחוז באילינוי והעיירה קנדל שבמדינת ניו יורק. על שמו קרויה גם העיר קנדלוויל שבאינדיאנה.
אלקסי סלאב

אלקסי סלאב (בבולגרית: Алексий Слав, ביוונית: Ἀλέξιος Σθλαῦος; אלקסיוס סתלאבוס, בלטינית: Alexius Slav, לפעמים מוזכר בכרוניקות מערביות כ-Esclas; שלהי המאה ה-12 - המחצית הראשונה של המאה ה-13) היה בויאר (אציל) בולגרי, בן למשפחת המלוכה אסן, אחיין של שלושת האחים אסן - פטר, איוואן אסן הראשון וקאלויאן. בשנים 1230-1207 שלט כדספוט באזור מערב ומרכז רודופי ופירין.
ביוגרפיה

אלקסי סלאב נולד בסוף המאה ה-12 כבנה של נסיכה ממשפחת אסן, אחות הצאר איוואן קאלויאן, אחיין של האחים אסן, פטר אסן וקאלויאן.
שמו הוזכר לראשונה כאחד הבויארים שהתנגדו לעליית בוריל אסן לכס האימפריה הבולגרית אחרי מותו האלים של קאלויאן ליד חומות סלוניקי באוקטובר 1207. בוריל נשא לאישה את אלמנתו של קאלויאן ושלח את הילדים הקטינים של הצאר איוואן אסן הראשון - איוואן אסן השני ואלכסנדר - לגליציה הרחוקה. הנסיך סטרז, שטען גם הוא לכתר, פנה לחסותו של הקניאז הסרבי של ראשקה, סטפאן נמאניץ'פרבובנצ'ני.
אלקסי סלאב מצא עצמו בראש המתנגדים לצאר בוריל וכנראה גייס תמיכה בקרב תושבי רודופי ומנהיגיהם שחששו מפני השלטון המרכזי.
בנובמבר 1208 נשא לאשה בת בלתי חוקית של הנריק מפלנדריה, קיסר האימפריה הלטינית הצלבנית שלקחה את מקום הקיסרות הביזנטית בקונסטנטינופול. כטוען לכתר בולגריה, נאלץ אלקסי לעזוב את וליקו טרנובו, בירת בולגריה דאז, וכונן ישות מדינית משלו במערב ובמרכז האזור של הרי הרודופים.
ביוגרפיה > דספוטות

לדעתם של היסטוריונים מודרניים גנב הצאר בוריל גנב בדרך הונאה ובגידה את זכויות הירושה של אלקסי סלאב ועל כן חיפש אלקסי בני ברית זרים כנגדו.
בוריל נחל בהמשך שורה של כישלונות צבאיים. במאי 1208 על יד בורוי (סטרה זגורה של ימינו) הובס על ידי הצלבנים בראשות הקיסר הלטיני הנריק מפלנדריה, אחיו של בלדובין שמת בשבי אצל הבולגרים.
שני הצבאות נסוגו, ללא ניצחון מכריע. כעבור חודשיים בליל 1 באוגוסט 1208 נחל בוריל על יד פלובדיב (פיליפופול) תבוסה קשה. הלטינים חיפשו נקמת דם אחרי תבוסתם באדריאנופול ב-1205 מידי הצאר קאוליאן המנוח. הפעם הם כבשו כל מערב תרקיה.
אלקסי סלאב נראה באותם הימים במחנה של הנריק.
הקיסר הנריק הבטיח לאלקסי שהיה לחתנו לתמוך בטענותיו לכתר בולגריה והעניק לו את התואר דספוט. אלקסי קבע את מושבו ביישוב צפינה במערב הרודופים, על יד הכפר דורקובו של ימינו.
בשנת 1211, בברית עם הדספוט של אפירוס, נאבק אלקסי סלאב בבוריל, הצליח להרחיב את אחיזתו ולכבוש את המבצר מלניק שהפכה החל משנת 1215 לבירתו. במלניק החזיק אלקסי חצר מלכותית משל עצמו, בה התארחו פרט לבויארים בולגרים גם אצולה "פרנקית" (צלבנית). (כתובת אחת מציינת נוכחותו במקום של "סבסטוס" פרנקי).
מות אשתו הלטינית ב-1213 החליש את חיבורו לאימפריה הלטינית. הוא התקרב עוד יותר לדספוט של איפורס, תאודורוס קומנניס דוקאס והתחתן עם קרובת משפחה של זה.
בשנת 1220 ציווה אלקסי תרומה נדיבה באדמות למנזר "מרים הקדושה ספליוטיסה" ("מן המערה") (Света Богородица Спилеотиса). הוא בנה גם את הכנסייה "מרים הקדושה פאנתאנסה".
בתעודת התרומה לכנסייה הראשונה שמר אלקסי לעצמו את התארים "דספוט" ואפילו "צאר".
ביוגרפיה > סוף מדינתו

בשנת 1230 החליט תאודורוס קומננוס דוקאס, שבינתיים הכתיר את עצמו קיסר בשנת 1224, כי בולגריה היא המכשול האחרון לפני כיבוש קונסטנטינופול והחזרת העיר הזאת לידי היוונים.
במרץ 1230 הוא ניתק את הברית עם הבולגרים ופלש לארץ זו בראש צבא גדול. לאיוואן אסן השני שהופתע, לא נשאר הרבה זמן לגייס חיילים. אף על פי כן בקרב המכריע שהתנהל ב-9 במרץ 1230 על יד הכפר קלוקוטניצה הצבא האפיריוטי נחל תבוסה קשה. רק חלק ממנו בפיקודו של אחיו של תאודורוס, מנואילוס, שרד ונמלט.
שמו של אלקסי אינו מוזכר עוד במקורות היסטוריים אחרי דצמבר 1228. לא יודעים מה עלה בגורלו אחרי תאריך זה. מדינתו סופחה לממלכה הבולגרית של איוואן אסן השני - או בדרך צבאית או ייתכן כי אלקסי הסגיר את עצמו וקיבל תפקיד בחצר הצאר. לפי ההיסטוריון זלטרסקי, אין לשלול גם האפשרות שהוא נשאר כמנהיג מקומי במלניק בחסות הצאר החדש.
היו חוקרים שזיהו אותו עם סטולניק בשם סלאב שצוין על כתובת מאוחרת יותר החרוטה על טבעת שנתגלתה בטרנובו, אולם ההיסטוריון איוואן בוז'ילוב אינו רואה בסיס מוצק לסברה זו.
חייו הפרטיים

אלקסי סלאב היה נשוי פעמיים:
לראשונה - לבת בלתי חוקית של הקיסר הנריק מפלנדריה. היא נפטרה בערך בשנת 1213.
פעם שנייה -ב-1213 לבת של פטראליפס, גיס של תאודורוס קומנינוס דוקאס, הדספוט של אפירוס (ואחרי 1225 - קיסר תסלוניקי) (אולי הסבסטוקרטור יואניס פטראליפס)
לא ידוע אם היו לו ילדים.
הנצחה

Slav Point (נקודת סלאב) על חוף אוסקר II בארץ גרהאם באנטארקטיקה נקראה לזכרו.
לקריאה נוספת

Бакалов, Георги; Милен Куманов- «Алекcий Слав (деспот Слав) (II половина на XII в.-след 1230)». Електронно издание "История на България". София: Труд, Сирма 2003.
(בבולגרית) - גאורגי בקאלוב, מילן קומאנוב - אלקסי סלאב (דספוט סלאב) (המחצית השנייה של המאה ה-12 - אחרי 1230) מהדורה אלקטרונית
Божилов, Иван - Фамилията на Асеневци (1186–1460). Генеалогия и просопография . Българска академия на науките. София 1994
(איוואן בוז'ילוב - משפחת אסן (1460-1186), גנאלוגיה ופרוסופוגרפיה. אקדמיה הבולגרית למדעים, 1994
(en) Fine, John V.A. The Late Medieval Balkans, A Critical Survey from the Late Twelfth Century to the Ottoman Conquest. Ann Harbour, The University of Michigan Press, last édition 1996. ISBN 0-472-10079-3.
(en) Kazhdan, Alexander (ed). The Oxford Dictionary of Byzantium. Oxford, Oxford University Press, 1991. ISBN 0-19-504652-8.
(en) Nicol, D. The Despotate of Epire. Oxford, Basil Blackwell, 1957.
(bu) Zlatarski, V. Istoria na Bῠlgarskata dῠržava, 3 vol. Sofia, 1918-1940, repr. 1971-1972.
הערות שוליים

↑  קיימת גם ההשערה כי קיבל תואר זה עוד הרבה לפני כן, מידי הצאר קלויאן כשייתכן כי נהנה כבר ממעמד גבוה - השני אחרי הצאר,J.Fine ע' 94
↑  אחיינית של אשתו
בולגריה בימי הצאר בוריל, בצבע צהוב כהה. בצבע צהוב בהיר בדרום - הדספוטות של אלקסי סלאב
מפת מבצר צפינה
מפת המבצר מלניק
בית אסן, אילן יוחסין
אנהידריד

מולקולת אנהידריד
אנהידריד (אנגלית: Anhydride) הוא תרכובת כימית המורכבת ממולקולה של חומצה (או משתי מולקולות מחוברות של חומצה), ממנה/מהן נטלו מולקולת מים אחת. ניתן להגדיר אנהידריד גם כתחמוצת של יסוד אל-מתכתי. פירוש המילה ביוונית הוא "נטול מים", ממנו גם נגזר המינוח העברי "אלמימה".
דוגמאות

כששתי מולקולות של חומצה גופרתית (H2SO4) מגיבות ביניהן, מתקבלת גופרית תלת-חמצנית (SO3), הנקראת גם אנהידריד גופרתי. זוהי, אם כן, תחמוצת של יסוד אל-מתכתי (גופרית), וכן שתי מולקולות חומצה (במקרה זה הן אינן מחוברות) מהן נטלו מולקולת מים.
כששתי מולקולות של חומצה קרבוקסילית מגיבות ביניהן, הן מתחברות האחת לשנייה תוך פליטת מולקולת מים. לדוגמה, שתי מולקולות חומצה אתנואית (CH3COOH, חומצה אצטית, המרכיב העיקרי בחומץ) מגיבות ליצירת אנהידריד אצטי (או אצטט אנהידריד, אנהידריד אצטט, CH3O)2O)).
יון פירופוספט P2O74− הוא אנהידריד המגיב באופן ספונטני עם מולקולת מים לקבלת שני יוני זרחה HPO42−. האנרגיה החופשית המשתחררת בתגובה, 31.8 קילוג'אול למול, משמשת במגוון עצום של תהליכים בביולוגיה של התא.
| קבוצות פונקציונליות |
| --- | --- | --- |
| פחמימנים | אלקיל (מתיל, אתיל, פרופיל, בוטיל, פנתיל) • אלקן (ויניל, אליל) • אלקין • קרבן • בנזיל • הלואלקאן • אלן • קומולן • פניל |  |
| תרכובות חמצן | הידרוקסיל (כוהל) • קרבוניל • קטון • אלדהיד • אציל • קרבונט • חומצה קרבוקסילית • אנהידריד • אסטר • הידרופראוקסיד • פראוקסיד • אתר • המיאצטל • המיקטאל • אצטל • קטאל• חומצה דיקרבוקסילית • אצטיל • אצטוקסי • אקרילואיל • אלקוקסי (מתוקסי) • בנזויל • דיאוקסירן • אפוקסיד • אורתו-אסטר • ינון |  |
| תרכובות חנקן | אמין • אמיד • קרבאמאט • אימין • אימיד • אזיד • אזו • ציאנט • איזוציאנט • ציאניד • ניטריל • איזוניטריל • הידרזון • ניטראט • ניטריט • ניטרו • ניטרוסו • אוקסים • פירידין • הידרזון • איזוניטריל  • ניטרן |  |
| תרכובות זרחן | פוספין • חומצה פוספונית • פוספאט • פוספודיאסטר |  |
| תרכובות גופרית | תיול • תיואתר • דיסולפיד • סולפוקסיד • סולפון • חומצה סולפינית • חומצה סולפונית • תיוציאנט • איזותיוציאנט • תיוקטון • תיאל • תיואסטר • סולפונאמיד • פרסולפיד • תיוניל |  |
| תרכובות ביוכימיות | חומצת שומן (ח.קרבוקסילית) • חלבון (פולי-אמיד) • פחמימה (קטון או אלדהיד) |  |
אנדור דארדאי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 באפריל 1914 טטה, הונגריה 
 פטירה:  16 בפברואר 1986 (בגיל 71) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 מעסיק:  בית האופרה של בודפשט 
 
קברו של אנדור דארדאי בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט
אנדור דארדאי (בהונגרית: Dárday Andor; טטה, 25 באפריל 1914 – בודפשט, 16 בפברואר 1986) היה זמר אופרה, כיהן גם כמזכיר האמנותי של בית האופרה הממלכתי של בודפשט, יהודי-הונגרי, דמות מכרעת ומגדירה בהנהלת בית האופרה, שהוכר לאחר מותו כ"חבר לנצח" של בית האופרה.
קורות חיים

אנדור דארדאי נולד במשפחה יהודית ובין השנים 1933–1938 היה תלמידם הפרטי לשירה של מריה בודנוביץ ושל ארפאד פלוטאי (מקודם: שוורץ). בשל החוקים היהודיים (הראשון ב-1938 ולאחריו החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי), הוא התקבל לבית האופרה רק אחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 (דארדאי עבר את תקופת השואה ושרד בשרות העבודה -עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). הוא שר תחילה בקול הבס שלו במקהלת בית האופרה, ועד מהרה הפך למפקח המקהלה. הוא קיבל לראשונה משימת סולו ב-19 בינואר 1946 באביר הוורד. מעונת 1950–1951 מונה למזכיר האמנותי של בית האופרה, תפקיד אותו מילא עד 1 בינואר 1976. במהלך תקופה זו שיחק תפקידים במספר סרטים הונגריים.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
תפקידיו באופרה

הנריק ברטה: שלוש ילדות קטנות - שרנטורף
גאטנו דוניצטי: דון פסקואלה - קרלוטו
זולטאן קודאי: הארי יאנוש - כלבי ים הונגריים
זולטאן קודאי: הבלדה על פאנה צינקה - שר משקאות
רוג'רו ליאונקוואלו: ליצנים (אופרה) - סילבק שני
וולפגנג אמדאוס מוצרט: חליל הקסם - עבד שלישי
אוטו ניקולאי: נשות וינדזור העליזות - האזרח הרביעי
ג'ואקינו רוסיני: הספר מסביליה - פיורילו
יוהאן שטראוס (הבן): ברון הצוענים - קנצלר
ריכרד שטראוס: אביר הוורד - החצרן של אשת הגנרל
סרטיו

Föltámadott a tenger (1953)
Rokonok (1954)
Fel a fejjel (1954)
Élet hídja (1955)
Hannibál tanár úr (1956)
Mese a 12 találatról (1956)
Gerolsteini kaland (1957)
Bakaruhában (1957)
Felfelé a lejtőn (1958)
Pár lépés a határ (1959)
Tegnap (1959)
Kard és kocka (1959)
Merénylet (1959)
Csutak és a szürke ló (1960)
Puskák és galambok (1961)
Húsz évre egymástól (1962)
Pirosbetűs hétköznapok (1962)
Párbeszéd (1963)
Ha egyszer húsz év múlva (1964)
Kár a benzinért (1964)
Háry János (1965)
פרסים והוקרה

מדליית מסדר העמל דרגת ארד
מדליית מסדר העמל דרגת זהב
1971 - עיטור למען תרבות סוציאליסטית
1995 - חבר לנצח בבית האופרה הממלכתית של הונגריה (לאחר מותו)
לקריאה נוספת

100 שנה לבית האופרה של בודפשט. עורך גזה סטאוד Budapest, 1984. מוציא לאור מוזיקה. ISBN 9633305241
מיהו מי במוזיקה הונגרית? עורך אנדראש סקיי בודפשט, 1979. מו"ל מוזיקה. ISBN 9633303036
אנדור דארדאי במאגר המידע של בית האופרה הממלכתי ההונגרי
אנדור דארדאי בלקסיקון התיאטרון ההונגרי
אנדור דארדאי בארכיון הדיגיטלי הלאומי של הונגריה