stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוסקאסל
היסטוריה > השיטפון של 2004

השיטפון ב-16 באוגוסט 2004 גרם לנזק כבד לכפר. התושבים נלכדו בבתים כאשר הרחובות הפכו לנהרות מים גועשים. אנשים נלכדו על גגות בתים, במכוניות, בבניינים ועל גדות הנחל, ומרכז המבקרים של הכפר נשטף בשיטפון. למקום הוזנקו מסוקים של חיל האוויר המלכותי ומשמר החופים והם חיפשו ניצולים בתוך הכפר וסביבו.
פעולות ההצלה היו הגדולות ביותר שהתבצעו בממלכה המאוחדת בזמן שלום. בסך הכל חולצו 91 תושבים ולא היו קורבנות בנפש, רק אגודל שנשבר. כ-50 מכוניות נסחפו לנמל והגשר מעל לוולאנסי נסחף. הכבישים הוצפו במים בגובה 2.75 מטרים, ומנעו גישה עד שהמים שככו. מערכת הביוב קרסה, ומסיבות של בריאות ובטיחות נסגרה הגישה לבוסקאסל באופן זמני.
הסיבה לשיטפון הייתה כמות של 60 מילימטרים של גשם (בממוצע כמות גשם של חודש) שירדו במשך שעתיים. הקרקע הייתה כבר רוויה משום שבשבועיים שקדמו לשיטפון ירדה כמות גשם מעל לממוצע. לאגן הניקוז יש מורדות תלולים, ויש בו אזור של לווחה אטומה למים מה שגרם לנגר מהיר. בוסקאסל שוכנת במפגש של שלושה נחלים: ולאנסי, ג'ורדן ופרדייז וכמות גדולה של מים שהגיעה תוך זמן קצר גרמה לנחלים לעלות על גדותיהם. השיטפון התרחש במקביל לגאות בים, מה שהחמיר את המצב.
בתי מגורים, בתי עסק ומכוניות השייכים ליותר מ-1,000 איש נסחפו. ההכנסה מתיירות אבדה, ולכן הפרנסה והכלכלה המקומית נפגעו. עקב כך היו תביעות נרחבות מחברות הביטוח.
תיירות

הכפר, עם נמלו הציורי הוא יעד תיירותי פופולרי. בין האטרקציות התיירותיות: מוזיאון הכישוף, חנות כלי החרס של בוסקאסל והגישה לשביל החוף הדרום-מערבי.
רוב הקרקעות בבוסקאסל ובסביבתה שייכים לקרן הלאומית, כולל שני צדי הנמל, חלקות קרקע לעיבוד חקלאי מעל לבוסקאסל, וחלקים גדולים של עמק ולאנסי, הידוע בקשרים שלו לסיפורים של תומאס הרדי. האורוות לשעבר של הנמל (חלק מהרכוש של הקרן הלאומית) הם כיום אכסניית נוער פופולרית בקרב המטיילים ברגל. הקרן הלאומית מפעילה חנות בנמל ומרכז מבקרים.
ביאורים

↑  באנגלית motte-and-bailey castle, סוג של מבצר שהובא לאנגליה על ידי הנורמנים. מבצר על גבעה מלאכותית (motte) המוקפת על ידי חצר (bailey) המוגנת על ידי גדרה של מוטות מחודדים המוקפים על ידי חפיר
הערות שוליים

↑  "UK | England | Cornwall | Dozens rescued from flash floods". News.bbc.co.uk. 17 באוגוסט 2004. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Flooding in north Cornwall - 16 August 2004". Metoffice.gov.uk.
↑  boscastle
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007480386205171  LCCN: nb2004309978  VIAF: 135120275   WorldCat (עם VIAF): 135120275
אסלאם - מונחים

הרשימה שלהלן מסודרת לפי סדר האלפבית העברי.
ב

בִדְעָה بـِدْعـَة
(ריבוי: בִדַע بـِدَع, מילולית: חידוש) היא חידוש דתי שאינו מבוסס על מסורות האסלאם, לדעת אנשי הדת. חכמי הדת המוסלמים מחלקים את מקרי הבִדְעָה לשני סוגים: "בדעה חסנה" (بدعة حسنة), כלומר "חידוש טוב", שהיא חידוש דתי שאמנם אינו מבוסס על מסורות האסלאם, אך גם אינו סותר את עקרונות האסלאם, ואף מיטיב עם דת האסלאם ומאמיניה. דוגמה לבדעה כזאת היא תפילת התראויח (التراويح) שנערכת בלילות חודש רמדאן. תפילה זו נחשבת כחידוש טוב ואף חיוני כיוון שהיא העניקה לסונים ייחוד דתי שמבדיל אותם מן השיעים. הסוג השני של מקרי בדעה הוא "בדעה סייאה" (بدعة سيـّئة), כלומר חידוש דתי בלתי-רצוי או מזיק, המוגדר לפעמים גם כחטא ומינות. דוגמה לבדעה מהסוג האחרון היא עריכת טקסים דתיים בירושלים הדומים לטקסים המיוחדים הנערכים במכה, ואשר מטשטשים לכאורה את ייחודה של מכה. יש מקרי בדעה שנויים במחלוקת. לדוגמה, החגיגות לכבוד יום הולדתו של הנביא מוחמד (אל-מולד א-נבווי) נחשבות בחלק מהזרמים המוסלמים כ"בדעה חסנה" ובחלק אחר כ"בדעה סייאה". בעת החדשה ניצלו ליברלים באסלאם את עקרון ה"בדעה חסנה" כדי להכניס למסגרת האסלאם את החידושים הטכנולוגים, וכן כדי להתאים את חוקי האסלאם למודרניזציה.
בַיְעָה بـَيـْعة
שבועת אמונים לשליט או הכרה בשלטונו בכתב או בעל פה. לעיתים, כשההכרה בשלטון מתבצעת בכתב, התנאים עליהם מתחייב השליט לשמור רשומים בהסכם. לאורך ההיסטוריה המוסלמית אירעו מספר מרידות כשחלק מהנתינים סירבו להשבע לשליט חדש. לפי המסורת המוסלמית, הפעם הראשונה בהיסטוריה שהביעה נערכה הייתה לאחר מותו של הנביא מוחמד, כאשר עומר (לעתיד הח'ליף השני) הכיר ברעו אבו בכר כח'ליף הראשון, וזאת באמצעות תקיעת כף, שנקראה ה"ביעה". בחלק ממדינות ערב בימינו המונח "ביעה" מתייחס לטקס שבו ראשי הציבור נקראים להכיר בנשיא או במלך. טקסים כאלה נערכים מעת לעת ולפעמים הם מלווים במשאל-עם (אמיתי או מבוים).
בסְמִ-אללַהִ א-רחמן א-רחים ("בַסְמָלָה") بسم الله الرحمٰن الرحيم (البسملة)
(מילולית: "בשם אללה הרחמן והרחום") הפסוק הראשון בקוראן, אשר חוזר לפני כל סורה, למעט הסורה התשיעית. הוא נחשב כפסוק בפני עצמו רק בפתח הסורה הראשונה. בכל היתר הוא נחשב כהקדמה, אך לא כפסוק בסורה. על מוסלמי לומר את הבסמלה לפני כל ציטוט מהקוראן, גם אם הציטוט אינו כולל סורה שלמה. כמו כן מקובל לומר את הבסמלה בפתח כל נאום ולכתוב אותה כהקדמה להודעות ומכתבים.
בּראאה - בַּרַאאַה, מונח שיעי המציין את התנערותם מהמוסלמים אשר אינם מכירים בסמכותם של עלי וצאצאיו. מוסלמים אלו נחשבים טמאים ואינם נתפשים כמאמינים אמיתיים.
ג

ג'אהליה جاهلية
תקופת הבערות לפני הופעת האסלאם, בה היו האנשים פוליתאיסטים. הכתבים האסלאמיים מתארים את הג'אהליה כתקופה חשוכה, בה לא ידעו בני האדם לעבוד את האל הנכון, אך עם זאת יש מסורות על דמויות מתקופת הג'אהליה שהיו להן תכונות נאצלות במיוחד, וכן יש הערכה רבה לשירה הערבית מתקופה זו.
ג'זיה או ג'יזיה جزْية
מס גולגולת שהוטל על הזכרים בקרב בני החסות הלא-מוסלמים בעולם המוסלמי. הטלת המס מצווה בקוראן (29:9), כאשר נקבע שעל הלא מוסלמים לשלם את מס הגולגולת רק כאשר הם מנוצחים ונכנעים. כך שמשמעותה של המילה צאע'רון בקוראן הייתה, מי שנכנע ומנוצח על ידי אדם אחר (סורה 7, פסוק 119). למרות זאת חלק ניכר מפרשני הקוראן בימי הביניים פירשו את הפסוק, כי על המס להינתן בעוד בני החסות מושפלים. הפרשנות החדשה הייתה על רקע התנגדותם של זרמים שונים באסלאם על התגברות כוחם הכלכלי והחברתי של הלא מוסלמים בתוך המדינה המוסלמית. בראשית האסלאם, הצטרכה המדינה המוסלמית למנות לא מוסלמים רבים למשרות כלכליות ופוליטיות בגלל שהמוסלמים היו מיעוט בקרב האולוסייה ובגלל שמרביתם של המוסלמים העדיפו לעסוק בצבא ובמסחר ולא היה להם הידע הדרוש במשרות מינהליות וכלכליות. עם התגברות כוחם הדמוגרפי של המוסלמים גבר גם רצונם לסלק את הלא מוסלמים מהמשרות המינהליות והכלכליות ולמנות מוסלמים במקומם ולשם כך התגייסו חכמי הדת איתם כאשר התחילו לפרש את תשלום מס הגולגולת על ידי נוצרים כתשלום שמעיד על מעמדם המושפל והנחות במדינה המוסלמית. בהתאם לתפיסה הזאת, מי שהשתייך למעמד נחות אינו רשאי להחזיק במישרה גבוהה.
בעת החדשה, מנסים חכמי דת רפורמים לטעון, שאין צורך לשלם את מס הגולגולת כיום במטרה למשוך יהודים ונוצרים לתוך האסלאם. לעומת זאת מנצלות התנועות הפונדמנטליסטיות, את אי תשלום מס הגולגולת על ידי הנוצרים בסוריה ובמצרים כעדות על כך שהמדינות האלה מוגדרות כמדינות לא מוסלמיות.
ד

דאר אל-אסלאם دار الإسلام 
 (מילולית: בית האסלאם או תחום האסלאם) -
האזור הגאוגרפי בו האסלאם היא הדת השלטת.
דאר אל-חרב دار الحرب 
 (מילולית: בית המלחמה או תחום המלחמה) -
האזור הגאוגרפי הנמצא מחוץ לשליטת המוסלמים. בראיית האסלאמיסטים באזור זה מצווים המוסלמים להרחיב את שליטת האסלאם באמצעות ג'יהאד.
דאר אל-אימאן دار الإيمان 
 (מילולית: בית האמונה או תחום האמונה) - מונח שיעי שפירושו: האזור הגאוגרפי שבו האסלאם השיעי הוא הדת השלטת, בשונה מ"דאר אל-אסלאם" שהוא האזור שבו שולטים מוסלמים סונים או שיעים.
דג'אל دجّال (מילולית: הרמאי, השקרן, המכזב)
משיח שקר מרושע (דומה לאנטיכריסט בנצרות), שיופיע בקץ הזמנים, יוליך את האנשים שולל ויסית אותם ממעשים טובים. על-פי מספר מסורות סוניות, ה"דג'אל" יהיה ממוצא יהודי, וצבא יהודים יילחם לצדו נגד המוסלמים המאמינים.
ד'יכרא או ד'יכרה ذِكرى
(מקביל למילה "זֵכר" בעברית) - מועד המצוין פעם בשנה. כינוי למועדים שונים בלוח השנה המוסלמי שאינם נחשבים חגים של ממש. למשל: "יום המסע והעלייה לשמים" (ذكرى الإسراء والمعراج, ד'כרא אלאסראא ואלמעראג', ב-27 לחודש רג'ב).
דִ'מי או ד'ימי ذمي 
 אחד מבני אהל א-דִ'מה أهل الذمة
בני החסות תחת שלטון מוסלמי - מאמיני הדתות המונותאיסטיות הלגיטימיות בעיני המוסלמים - ביניהם יהודים, נוצרים וזורואסטרים. לאנשים אלו ישנה זכות לדבוק באמונתם, אולם מעמדם החוקי היה נמוך משל המוסלמים, והם הוכרחו להעלות מס גולגולת (ראו ג'זיה).
דעוה או דעווה دعوة
(מילולית: קריאה, הזמנה) באופן מסורתי, הדעוה התייחסה להפצת האסלאם ללא-מוסלמים ברחבי העולם ("הזמנתם" לדת), באמצעים לא אלימים. כיום קיימת גם פעילות דעוה של מפלגות אסלאמיסטיות כדי לקרב מוסלמים "חילוניים" לדת.
דועא دُعَاء
פנייה, קריאה, זימון, בקשה או תחנון.
ה

הֻדְנָה או הוּדנה هدنة
הפסקת אש, הפוגה או הפסקה (זמנית) של לחימה, על-פי הסכם. (ראה: הסכם חדיביה)
ההיג'רה الهجرة
הגירתו של מוחמד מעיר הולדתו מכה לעיר ית'רב (היא אל-מדינה) בקיץ של שנת 622 לספירה. מוחמד החליט לעזוב את עיר הולדתו עם כמה מתומכיו הקרובים משרבו האיומים על חייו. בעיר ית'רב, שנמצאת 320 ק"מ מצפון למכה, היו למוחמד תומכים רבים. אירוע זה נחשב באסלאם כתחילתה של ההיסטוריה המוסלמית, ולפיכך השנים בלוח המוסלמי נמנות מהשנה שבה אירעה ההיג'רה.
הימים הלבנים الأيام البيض
הם הימים 13, 14, ו-15, בכל חודש בלוח השנה המוסלמי, ולפי המסורת האסלאמית הם ימים בעלי סגולות מיוחדות.
ז

זיארה زِيَارَة
עלייה לרגל שמבצעים המוסלמים לאתרים שאינם הכעבה במכה (שעלייה לרגל אליה מכונה חאג' או עוּמְרה). אתרי זיארה קשורים לחייו של הנביא מוחמד, מלוויו, צאצאיו ודמויות חשובות אחרות בהיסטוריה האסלאמית, כדוגמת האימאמים השיעים, והקדושים הסופים. האתרים השונים כוללים מסגדים, קברים, ומקומות בהם התרחשו קרבות מפורסמים. הזיארה נפוצה במיוחד בקרב השיעים, ועל ידי סונים רבים נחשבת ככפירה ו"סגידה לקברים".
ח

חאפז حافظ
מונח המשמש מוסלמים לתאר את מי ששינן לחלוטין את הקוראן.
חג' حجّ
עלייה לרגל לאתרים הקדושים לאסלאם במכה ובסביבותיה. העלייה לרגל היא אחת מחמש המצוות העיקריות באסלאם. היא מתקיימת בחודש "ד'ו אל-חיג'ה" (ذو الحـِجـّة, החודש האחרון בלוח השנה המוסלמי), ולפי השריעה כל מוסלמי בוגר חייב לקיימה לפחות פעם אחת בימי חייו, ובלבד שהוא מסוגל לכך מבחינה בריאותית וכלכלית, ושהדרכים למכה אינן חסומות.
חאג' حاجّ (לאישה: חאג'ה حاجـّة בריבוי: חוג'אג' حـُجاج) - תוארו של מוסלמי שקיים את מצוות העלייה לרגל במלואה. נחשב כתואר כבוד בקהילות מוסלמיות.
חדית' حديث
חלק מהסונה, אוסף של סיפורים, מסורות והלכות המתארים את חייו של מוחמד ואנשים הקרובים אליו. יחד עם הקוראן והסירה (ביוגרפיות על חייו של מוחמד), החדית' מהווים את הבסיס לפסיקה המשפטית האסלאמית.
חֻ'טְבַה או חוּטבה  خطبة
מילולית: דרשה, היא הדרשה הנשאת טרם תפילת יום שישי במסגדים, או לאחר התפילה בימי הע'יד.
חַ'ליף או ח'ליפה خليفة
(מילולית: מחליף) המנהיגים שהחליפו את הנביא מוחמד בשליטתו על הקהילה המוסלמית.
חלקה حلقة
אספה או פגישה של מספר אנשים, אשר נועדה לשם למידת הקוראן, למידת חדית', ותכנים דתיים כאלו ואחרים.
חניף حنيف
מונח שמקורו בקוראן שנועד לתאר אדם מונותאיסטי או אדם שהאמין בדת אברהם בתקופת הקדם-אסלאם. חניף הוא גם כינוי למוסלמי אדוק ואדם תמים דרך וישר.
כ

כאפִר كافر
אדם שאינו מאמין באלוהים לפי האסלאם, או שולל את סמכותו, או דוחה את עקרונות האסלאם. אדם כופר, כפוי טובה. קיימת מחלוקת בקרב חכמי דת מוסלמים אם יהודים ונוצרים נופלים תחת קטגוריה זו, שכן הם נחשבים ל"אנשי הספר" (ראה: אהל אל-כיתאב) ונהנים מזכויות משפטיות מסוימות תחת שלטון מוסלמי (ראו ד'ימי).
כֻּתאב كـُتـّاب 
 בית ספר לילדים רכים (דומה לחדר במסורת היהודית) שבו לומדים הילדים קריאה, כתיבה ולימודי דת בסיסיים.
כפאאה كَفاءة על הבעל לעולם להיות ברמה שווה או גבוה יותר מאשתו. לכן אישה מוסלמית לעולם אינה יכולה להינשא לבעל שיהיה נחות ממנה מבחינה דתית, רוחנית, השכלתית או מבחינת הידע בשפה הערבית.
מ

מולא مولى
הוא שם תואר דתי הנפוץ בעיקר בקרב האסלאם השיעי. נושא התואר הוא איש דת מוסלמי המכיר את הקוראן על בוריו, בקיא בחדית' ובהלכה האיסלאמית.
מִחְראב או מיחראב  محراب
גומחה בקיר מסגד המצביעה על הקִיבלה - הכיוון אל הכעבה, אליו צריכים לפנות מוסלמים בעת התפילה.
מִנְבָר או מינבר  منبر
דוכן במסגד שעליו עומד האימאם כדי לשאת דרשות. המינבר מעוצב בדרך כלל כמגדל קטן בעל גג מחודד ומדרגה המובילה אליו.
מֻהַאגִ'רוּן או מוהאג'ירון  مهاجرون
מילולית - מהגרים; אלו הם המוסלמים הראשונים שהלכו אחרי מוחמד והיגרו בהג'רה ממכה לאל-מדינה. המוסלמים המוקדמים מאל-מדינה נקראים אנסאר ("עוזרים").
מדרסה  مدرسة  
 בית ספר. בקהילות מוסלמיות רבות, בפרט כאלה שאינן דוברות ערבית, המונח מתייחס למוסד חינוכי דתי-מוסלמי לילדים, שבני כל הגילאים לומדים בו יחד (ראו גם: כותאב).
מוקאוומה  مقاومة  
 התנגדות. משמש לסמל כל סוג של התנגדות, לאו דווקא אלימה.
מתן  متن  
 תכנו המילולי של החדית', המכיל את הסיפור והפסיקה, ומופיע לאחר האסנאד (שרשרת המוסרים).
ס

צחאבה  الصحابة  
 ראה צחאבה.
ע

עבד  عبد
קידומת נפוצה לשמות מוסלמיים. היא מופיעה בדרך-כלל לפני אחד מ-99 כינוייו של אללה במסורת המוסלמית, וכך יוצרת שם פרטי שמשמעותו "עבד האל". דוגמאות: عبد الله (עבד אללה - עבד לאללה), عبد الجبار (עבד אל-ג'באר - עבד לבעל הגבורה), عبد السلام (עבד א-סלאם - עבד לעושה השלום) ועוד.
עומרה عـُمرة
עלייה לרגל למכה שלא במועד החג'. עלייה לרגל כזו כוללת רק מקצת מהטקסים שנהוגים בחג', והיא אינה נחשבת כקיום מצוות החג'. עם זאת, יש לעומרה מעמד כמצווה בפני עצמה (גם אם במעמד פחות ממעמד מצוות החג'). יש הלכות מוסלמיות המאפשרות למוסלמי לקיים את העומרה תוך כדי החג' כדי שלא ייאלץ לעמוד במסע הארוך למכה פעמיים.
עיבאדה عبادة
המושג נפוץ ומוכר במובן של "פולחן", "עבודת קודש", עבודות האל
עיד عيد
(מילולית: חג, חגיגה, בעברית נכתב לפעמים גם: אִיד, אולם אין קשר למילה אֵיד מלשון חז"ל) - כינוי לשני החגים המוסלמיים העיקריים: עיד אל-פטר ("חג שבירת הצום" עם תום חודש רמדאן) ועיד אל-אדחה ("חג הקורבן", שחל בזמן העלייה לרגל למכה).
עאלמין عالمين
מתייחס ליקום כולו.
עאלם  عالم  (בריבוי: עלמא, עולמא, עולמא علماء)
איש דת מוסלמי בעל סמכות לפסוק בענייני השריעה - ההלכה המוסלמית. בימי הח'ליפות היו העולמא אחראים על פירוש ההלכה המוסלמית וקיומה, בעוד הח'ליף היה אחראי רק על ההיבטים החילוניים של השלטון. בימינו המילה עאלם בערבית היא רב-משמעית, ופירושה גם: מדען.
עִצְמָה או עיצמה  عِصْمَة
(מילולית: מחסה, טוהר) הוא מונח המתאר את חסינותם של אנשים מביצוע טעויות וחטאים. המוסלמים מאמינים כי הנביא מוחמד ונביאים שקדמו לו וילדים קטנים הם חסינים מחטא. השיעים מאמינים כי 12 האימאמים השיעים, הנביא מוחמד ובתו פאטמה הם מעצומין (معصومين).
עשוראא عاشوراء (כתיבים חלופיים בעברית: עשורה, עשורא) - היום העשירי בחודש מוחרם, הוא החודש הראשון בלוח השנה המוסלמי.
בסונה - יום מומלץ לצום. אין חובה לצום ביום זה, אולם יש הצמים כפיצוי על הכרח לבטל חלק מצום רמדאן, או כביטוי לאדיקות דתית. הצום נמשך מעלות השחר עד רדת החשכה. לפי מסורות מסוימות, יש לצום גם ביום התשיעי לחודש מוחרם, ויש הגורסים כי יש לצום שלושה ימים, בין 9 ל-11 בחודש מוחרם.
בשיעה - יום אבל על הירצחו של חוסיין בן עלי בעיר כרבלא בשנת 680 לספירה. חוסיין בן עלי נחשב בשיעה לאימאם השלישי, וליורשו של מוחמד.
מסורות הקשורות ביום זה - המוסלמים מאמינים כי ביום זה קרו מספר אירועים מרכזיים: תיבת נוח נחה על קרקע יבשה, נולד אברהם, התחולל נס קריעת ים סוף ונבנתה הכעבה בעיר מכה. יש מסורות מוסלמיות המספרות כי מוחמד אימץ את המנהג לצום בעשוראא מן היהודים שחיו בעיר אל-מדינה, ולפיכך סבורים חוקרי אסלאם אחדים כי חלק מהמסורות שנקשרו בעשוראא היו במקורן מסורות יהודיות לגבי אירועים שקרו ביום הכיפורים.
פ

פִתְנָה או פיתנה (פ' לא דגושה)  فتنة
מונח בעל משמעויות רבות בערבית, אולם השימוש העיקרי שלו כיום - במשמעות מחלוקת או מלחמת אזרחים פנים-אסלאמית.
צ

צחאבה  الصحابة  
 קבוצת האנשים שהכירו את מוחמד היכרות אישית והיו הראשונים שהכירו בו כנביא.
ק

הקוראן القرآن
ספר הקודש של דת האסלאם, שלפיה הוא מכיל את דבר אלוהים כפי שירד למוחמד.
ש

שירק شرك (תעתיק מדויק: שִרְכּ, מילולית: "שיתוף")
חטא הפוליתאיזם, חטא האמונה ביותר מאל אחד, או "שיתוף" אלים אחרים באמונה ובפולחן הדתי. היפוכו של המונח תווחיד (ראו להלן). לעיתים קרובות מתאר המונח אורח חיים מגונה או פולחן דתי בלתי-ראוי, גם כשאינם קשורים בעבודת אלילים.
שריעה شریعة (תעתיק מדויק: שריעה)
קוד התנהגות המבוסס על הקוראן אך גם על מסורת דרך התנהלותו היומיומית של מוחמד.
ת

תברא (תַּבַרַּא) מונח אסלאמי המתאר את אקט הח'ליפים הסוניים הראשונים - אבו בכר, עמר ועת'מאן, בידי השיעים בתפילות. בשיעה ז'רגון גנאי מיוחד לח'ליפים אלו: אבו בכר מכונה ה"עגל" בשל חולשתו, עמר מכונה "א-סאמרי" (השומרוני) וע'תמאן ה"כלב" משום שלדידם השחית את הקוראן והשמיט ממנו את הקטעים המדברים בזכותם לשלטון. לטענתם, גזלו הללו את הח'ליפות מעלי וביתו כפי שהובטחה להם בידי האל והנביא.
תווחיד (תַוְחיד) توحيد  (מילולית "ייחוד", שורש ו.ח.ד - א.ח.ד בעברית)
מונח אסלאמי המתאר מונותאיזם - אמונה באל יחיד. ראו ההפך - שירכ.
תאסועאא  تاسوعاء  - כינוי ליום התשיעי בחודש מוחרם, החודש הראשון בלוח השנה המוסלמי. לפי כמה מסורות סוניות יום זה כלול בצום עשוראא.
תזכיה  تزكية  - "טיהור" או "הִזדַכְּכוּת", ומשמעותו הדתית היא "טיהור הנפש".
תמסח (תַמַסֻּח) - מונח דתי בשיעה האסמאעיליה המתאר את גישתה הקנאית הדוחה את המוסלמים האחרים אשר אינם מקבלים את עקרונותיה ככופרים.
תפסיר (ערבית: تفسير משמעות: "פרשנות") היא המילה הערבית לפרשנות של כתבי הקודש, בדרך כלל של הקוראן. התַאְוִויל היא תת-מערכת של התפסיר, ומשמעותה שיבוץ משמעות מסוימת לפעמים על-פי חלום או השראה, לאיה. מחבר תפסיר נקרא מופסיר (מֻפַסִּר).
תקווא  تقوى  - יראה מאללה ומודעות לקיומו ולמעמדו
הערות שוליים

↑  רפאל ישראלי, מוסלמים ויהודים ב'קיסרות השמימית' של סין. בתוך: חוה לצרוס יפה. 1996. סופרים מוסלמים על יהודים ויהדות; היהודים בקרב שכניהם המוסלמים. מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל: ירושלים. עמ' 225.
↑  מיכאל וינטר, כתב פולמוס מאת עבד אלגני אלנאבלסי נגד מלומד טורקי על מעמדם הדתי של 'אהל אלד'מה'. בתוך: חוה לצרוס יפה. 1996. סופרים מוסלמים על יהודים ויהדות; היהודים בקרב שכניהם המוסלמים. מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל: ירושלים. עמ' 187.
| אסלאם |
| --- | --- | --- |
| חמשת עמודי האסלאם | שהאדה (העדות) • אלצלאה (התפילה) • אלזכאה (הצדקה) • צום • אלחאג' (העלייה לרגל) | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| פלגים עיקריים | אסלאם סוני • אסלאם שיעי | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| אישים מרכזיים | מוחמד • ח'ליף ושושלות הח'ליפים • נביאי האסלאם • אימאם שיעי • מהדי • בני לווייתו של מוחמד • נשות מוחמד | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| דמויות היסטוריות נוספות | פאטמה בת מוחמד • עבדאללה אבן א-זובייר • אבו להב | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| קרבות בראשית האסלאם | קרב בדר • קרב אוחוד • קרב השוחה • קרב ח'ייבר | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| אנשי דת (עולמא) | מאלכ אבן אנס • אל נעמאן בן ת'אבת אבו חניפה • אחמד אבן חנבל • מוחמד אבן אידריס א-שאפעי • אבן חג'ר אל-עסקלאני • אל-ע'זאלי | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| ערים קדושות | מכה • אל-מדינה • ירושלים • נג'ף • כרבלא • כופה • כאט'מיה • משהד • סאמרא | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| האתרים הקדושים ביותר | מסגד אל-חראם • מסגד הנביא • מסגד אל-אקצא | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| חגים | הג'רה • לוח השנה המוסלמי • עיד אל-פיטר • עיד אל-אדחא • עשוראא • ארבעין • לילת אל-קאדר | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| מבנים | מסגד • מינרט • מחראב • הכעבה • אדריכלות איסלאמית | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| תפקידים דתיים | אייתולה • מרג'ע • אימאם • מולא • קאדי • מופתי • מואזין |  |
| טקסטים וחוקים | קוראן • חדית' • אסנאד • מתן • תפסיר • סונה • פיקה • פתווה • שריעה |  |
| אסכולות השריעה | חנפית • חנבלית • ג'עפרית • מאלכית • שאפעית |  |
| אסכולות הכלאם | אשעריה • ג'בריה • מאתורידי • מורג'יאה • מֻעתזילה |  |
| פלגים שיעים | את'נא עשריה • אסמאעיליה • זיידים |  |
| פלגי הח'וארג' | צאפריים • אזארקה • איבאדיה |  |
| תנועות | סופיות • והאביה • סלפיה • אסלאמיזם • אסלאם ליברלי |  |
| פלגים אחרים | אומת האסלאם • חמשת האחוזים • המסורים • אחמדים • זקרי • עלווים |  |
| אמונות קשורות | באביזם • בהאאים • יזידים • סיקיזם |  |
פורטל אסלאם • מונחים בסיסיים • כל הערכים
בתי ורשה (ירושלים)

ערך זה עוסק בשכונה בירושלים. אם התכוונתם לשכונת עבר ביפו, ראו .
בור המים בבתי וורשא
בתי וורשא
מראה כללי של בתי וורשא
בתי ורשה (נקראת גם נחלת יעקב) היא שכונה חרדית בשולי מאה שערים, סמוך לכיכר השבת. השכונה מורכבת משני טורי בתים דו-קומתיים מקבילים הנמתחים במקביל לרחוב מאה שערים בין רחוב שטראוס לרחוב "חיי אדם".
הקמת השכונה

השכונה הוקמה ביוזמת כולל ורשה בהנהגת האדמו"ר מלעלוב רבי דוד בידרמן עבור תלמידי חכמים עניים ובכך הפכה לשכונת "כולל" ראשונה מחוץ לחומות. למרות שהמגרש אותר כבר בשנת 1884, קשיים בגיוס כספים עיכבו את הקמת השכונה. גיוס הכסף לבניית השכונה החל ב-1885 והקרקע נרכשה בשנת 1891 על ידי יהושע הלפמן. אולם אז אזל הכסף ולא נותר ממון להקמת הבתים. בשנת 1894 תרם הנדבן יעקב טננוורצל מלובלין את הכסף הדרוש והבתים נקראו על שמו "נחלת יעקב". בידיעה בעיתון החבצלת מיום 13 במאי 1898 נאמר שבשכונה 65 בתים המושכרים לכל משפחה לחמש שנים, שלאחריהן עליה לפנות את הדירה לאחרת ו"הבתים טובים ונהדרים, גדולים ורחבי ידיים ונחמדים למראה פנימה והחוצה ומשמחים לב כל איש". ב-1924 תרם הנדבן דוד וינגרטן להרחבת השכונה ולהוספת קומה שנייה. ברשומות הטאבו מופיע הנכס כ"הקדש בידרמן".
לצד שער הכניסה לשכונה חקוקה בטבלת אבן הכתובת:
הנדיב המפורסם כמהר"ר [כבוד מורנו הרב רבי] יעקב שרגא בר' יצחק אייזיק טעננוורצל מלובלין אשר נדבה רוחו להעלות אל הר ה' פה עיה"ק תובב"א [עיר הקודש תבנה ותכונן במהרה בימינו אמן] והפריש מהונו סך שנים וחמישים אלף רובל וקנה אחוזת הארץ הזאת ורב הבתים נבנו ממעותיו אלה והקדיש אותם קדש לה' לטובת עניים דכולל ורשא.
בין שני טורי בתי השכונה נחפרו שלושה בורות מים, אך בניגוד לשכונות רבות אחרות בירושלים, לא הספיקו מי הבורות לספק את תצרוכת המים של השכונה ותושביה נאלצו לרכוש מים מערבים או משכונת כרם אברהם.
כיוון שכולל ורשה כלל גם חסידים וגם פרושים, נבנו בשכונה שני בתי כנסת, "בית יצחק פרושים" ו"אוהל שמואל" החסידי. החדרים מתחת לבית כנסת זה תוכננו על ידי יעקב טננוורצל לשמש כתלמוד תורה ומשהושכרו למגורים נגרם קרע בין הכולל לבין הנדבן.
לקריאה נוספת

שמואל אבן אור, 'השכונות סביב מאה שערים', אריאל 163–164 (מרץ 2004), עמ' 192.
ראובן גפני, 'בתי הכנסת "אוהל שמואל" ו"בית יצחק פרושים"', אריאל 163–164 (מרץ 2004), עמ' 215 – 217.
הערות שוליים

↑  מפה מאת מחלקת המדידות המנדטורית, 1936 (באנגלית) עם שם השכונה 'נחלת יעקב', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  ירושלם, חבצלת, 13 במאי 1898
| שכונות חרדיות בירושלים |
| --- | --- | --- |
| תחילת היציאה מהחומות, לפני 1890 | בית ישראל • בתי ויטנברג • מאה שערים |  |
| בנייה בתקופה הטורקית, מ-1890 | בתי אונגרין • בתי הורנשטיין • בתי ורשה • בתי נייטין • בתי ברוידא • בתי ראנד • כנסת ישראל • זיכרון משה (התחרדה) • חצר שטרויס • שכונת אחווה (התחרדה) • גבעת שאול (התחרדה) • כרם אברהם (התחרדה) • שערי חסד • רוחמה |  |
| בנייה במנדט הבריטי | בתי מונקאטש • גאולה • מחניים • סנהדריה • שיכון פאג"י • תל ארזה (התחרדה) • בית וגן (התחרדה) • מקור ברוך (התחרדה) |  |
| בנייה ישראלית לפני מלחמת ששת הימים | קריית אונסדורף • קריית מטרסדורף • קריית צאנז • קריית שומרי אמונים • שיכון חב"ד • שמואל הנביא (התחרדה) • כרם • רוממה (התחרדה) |  |
| בנייה ישראלית אחרי מלחמת ששת הימים | גבעת משה • הר נוף • קריית איתרי • סנהדריה המורחבת • נוה יעקב מזרח • עזרת תורה • קריית בעלז • רמת אשכול (התחרדה) • רמות פולין • רמת שלמה • רמות אלון (התחרדה)  |  |
שכונות ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007457919305171
בתי ורנר

|  מידע |
| --- | --- |
 עיר:  ירושלים
 תאריך ייסוד:  1902 
 מייסדים:  משה מנחם מנדל ורנר 
 קואורדינטות:  31°47′15″N 35°13′17″E﻿ / ﻿31.787515756982°N 35.221517226036°E﻿ / 31.787515756982; 35.221517226036
 שכונות נוספות בירושלים
  (למפת ירושלים מוגדלת) בתי ורנר(למפת ירושלים רגילה) בתי ורנר(למפת הרי ירושלים רגילה) בתי ורנר(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בתי ורנר
 
בתי ורנר או בשמה הרשמי, שכונת אהלי משה (אלכסנדר), היא שכונה בירושלים, בין שכונת מאה שערים ובתי ורשה. השכונה נבנתה בשנת ה'תרס"ב, 1902, ונקראת על שם הנדיב משה אלכסנדר שמעיזבונו נבנתה כשכונת הקדש בידי קרוב משפחתו הרב משה מנחם מנדל ורנר שעם שמו היא מזוהה בציבור.
היסטוריה

יהודי ניו יורקי אמיד בשם ר' משה בר' אשר לעמיל אלכסנדר שכבר בחייו תמך כספית ב"כוללים" הירושלמיים, הורה לבניו לפני מותו להפריש סכום של 15,000 דולר לוועד המשותף של כל הכוללים בירושלים כדי להקים בתים למעוטי יכולת, לתקופות מגורים של שלוש שנים בחינם. בפועל, בשל עלויות חלוקת הירושה החליטו היורשים לקצץ את הסכום ל-10,000 דולר. מתוכם שלחו שלושה מהיורשים בקיץ ה'תרס"א את חלקם, בסך הכל 7,500 דולר, שאפשרו את תחילת הבנייה בחורף ה'תרס"ב.
הבנייה ארכה כשנה ובסופה עמדה השכונה ובה "עשרים בתים, בור גדול, מרתפים ובית מדרש הנקרא גם כן בשם 'אהלי משה'".
מאז 1996 מתנהלת עמותת "אהלי משה אלכסנדר בבתי ורנר" שמטרותיה הרשמיות: מתן דיור ועזרה בדיור לעניי חכמי האשכנזים בירושלים מבני השכונה קיבלו תוספת בנייה משמעותית, נוספו להם קומות שתי נוספות ופני השכונה חודשו, אך שמרו על הצביון המקורי של שכונת חצר.
לקריאה נוספת

אלונה ורדי (עורכת), מדריך ישראל החדש, כרך 12: ירושלים, עמ' 96.