מלחמות שלוש הממלכות
מלחמות

כישלונו הראשוני של צ'ארלס לסיים את מלחמות הבישופים של 1639 ו-1640 שכנע במהירות את היריבים שהכוח יכול לשרת אותם טוב יותר מאשר משא ומתן. הטלת הבישופים ונוהגים אנגליקניים אחרים על הכנסייה הסקוטית התנגדה על ידי רוב הסקוטים, שתמכו במערכת ממשל פרסביטריאנית בהנהגת אספה כללית, ובכנסיות פרטיות על ידי כמרים וועדות זקנים. ברית הלאום של 1638 התחייבה להתנגד ל"חידושים" שהוטלו. החותמים היו ידועים כקווננטרים.
באירלנד, מנוכרים על ידי שליטת הכנסייה של אנגליה ומפוחדים מהרטוריקה של הפרלמנטים האנגלי והסקוטי, קבוצה קטנה של קושרים אירים השיקה את מרד האירים של 1641, לכאורה תומכת ב"זכויות המלך". המרד כלל התקפות אלימות נרחבות על קהילות פרוטסטנטיות באירלנד, גם אנגליקנים וגם מתנגדים פרוטסטנטים באלסטר שנוהגיהם דמו לכנסייה הסקוטית. באנגליה ובסקוטלנד, שמועות התפשטו שהרג היה בחסות המלך, מה שלרבים, חזה את גורלם שלהם אם חייליו האירים של המלך ינחתו בבריטניה. לכן הפרלמנט האנגלי סירב לשלם על צבא מלכותי לדיכוי המרד באירלנד; במקום זאת הפרלמנט החליט לגייס כוחות מזוינים משלו. המלך עשה כן גם, וגייס רויאליסטים (חלקם חברי פרלמנט) שהאמינו שמזלם ייטב על ידי נאמנות למלך.
מלחמת האזרחים האנגלית התלקחה ב-1642. קווננטרים סקוטים (כפי שפרסביטריאנים נקראו שם) הצטרפו לכוחות הפרלמנט האנגלי בסוף 1643 ומילאו תפקיד מרכזי בניצחון הפרלמנטרי הסופי. במשך יותר משנתיים, כוחות המלך נטחנו על ידי היעילות של אלה של הפרלמנט, כולל הצבא החדש, שנתמך בכוח הפיננסי של הסיטי של לונדון. ב-5 במאי 1646, בסאות'וול, צ'ארלס הראשון נכנע לצבא הסקוטי שצר על ניוארק-און-טרנט. מה שנותר מצבאות וחילות המצב המלכותיים האנגלים והוולשים נכנעו בהדרגה במהלך החודשים הבאים. [14]
בינתיים, הקתולים האירים המורדים הקימו ממשלה משלהם - אירלנד הקונפדרטיבית - בכוונה לעזור למלוכנים בתמורה לסובלנות דתית ואוטונומיה פוליטית. חיילים מאנגליה וסקוטלנד נלחמו באירלנד, וחיילים קונפדרטיבים אירים יצאו למסע לסקוטלנד ב-1644, מה שגרם למלחמת האזרחים הסקוטית. שם, המלוכנים השיגו סדרה של ניצחונות ב-1644–1645, אך נרמסו לאחר שהצבאות הקווננטרים העיקריים חזרו לסקוטלנד עם סיום מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה.
הסקוטים מסרו את צ'ארלס לאנגלים וחזרו לסקוטלנד, לאחר שהפרלמנט האנגלי שילם להם סכום גדול עבור הוצאותיהם במערכה האנגלית. לאחר כניעתו, צ'ארלס ניגש אל הסקוטים, הפרסביטריאנים בפרלמנט האנגלי, והגרנדים של הצבא החדש, כולם ניסו להגיע להסדר איתו וביניהם שישיג שלום תוך שמירה על הכתר. אבל עכשיו, פער בין הצבא החדש לפרלמנט התרחב יותר ויותר, עד שהפוריטנים בפרלמנט, עם בעלי ברית בקרב הסקוטים והמלוכנים הנותרים, ראו את עצמם חזקים מספיק כדי לאתגר את הצבא, שהחל את מלחמת האזרחים האנגלית השנייה.
הצבא החדש הביס את המלוכנים האנגלים והפרלמנטרים, כמו גם את בעלי בריתם הסקוטים המעורבים. בשל תככיו החשאיים עם המעורבים הסקוטים, צ'ארלס הואשם בבגידה נגד אנגליה. לאחר מכן, הגראנדים ותומכיהם האזרחיים נכשלו בהתפייסות עם המלך או עם הרוב הפוריטני בפרלמנט. הגראנדים פעלו וחיילים נוצלו כדי לטהר את הפרלמנט האנגלי מאלה שהתנגדו לצבא. הפרלמנט הקטוע שנותר אז העביר חקיקה מאפשרת להעמיד לדין את צ'ארלס הראשון באשמת בגידה. הוא נמצא אשם בבגידה נגד הקומונס האנגלי והוצא להורג ב-30 בינואר 1649.
אחרי הוצאתו להורג של המלך צ'ארלס הראשון הפרלמנט הקטוע העביר סדרה של חוקים המכריזים שאנגליה היא רפובליקה; שבית הנבחרים - ללא בית הלורדים - ישב כמחוקק; ושמועצת המדינה תפעל כרשות מבצעת. בשתי הממלכות האחרות הוצאתו להורג של צ'ארלס גרמה לצדדים הלוחמים להתאחד, והם הכירו בצ'ארלס השני כמלך בריטניה הגדולה, צרפת ואירלנד, מה שהוביל למלחמת האזרחים האנגלית השלישית.
כדי להתמודד עם האיום על חבר העמים האנגלי שהציבו שתי הממלכות (אירלנד וסקוטלנד), הפרלמנט הקטוע מינה תחילה את קרומוול לפלוש ולכבוש את אירלנד. באוגוסט 1649, הוא הנחית צבא אנגלי ברת'מיינס זמן קצר לאחר שהמצור על דבלין ננטש על ידי המלוכנים לאחר קרב רת'מיינס. לאחר מכן, בסוף מאי 1650, קרומוול השאיר צבא אחד כדי להמשיך בכיבוש אירלנד וחזר לאנגליה כדי לקחת פיקוד על צבא אנגלי שני שהתכונן לפלוש לסקוטלנד. ב-3 בספטמבר 1650, הוא הביס את הקווננטרים הסקוטים בקרב דאנבר וכוחותיו אז כבשו את אדינבורו וסקוטלנד דרומית לנהר פורת'. קרומוול התקדם עם עיקר צבאו מעבר לפורת לכיוון סטירלינג, כאשר צ'ארלס השני, שפיקד על צבא מלוכני סקוטי, גנב צעד על המפקד האנגלי, ופלש לאנגליה מבסיסו בסקוטלנד. קרומוול חילק את כוחותיו, השאיר חלק בסקוטלנד כדי להשלים שם את הכיבוש, ואז הוביל את שאר הכוח דרומה במרדף אחרי צ'ארלס השני.
צבא המלוכנים נכשל בגיוס תמיכה רבה מקרב המלוכנים האנגלים כאשר התקדם דרומה לתוך אנגליה; לכן, במקום לכוון ישירות ללונדון ולתבוסה ודאית, צ'ארלס כיוון לוורסטר תוך תקווה שוויילס והמערב והמחוזות התיכוניים של אנגליה יתקוממו נגד הקומונוולת'. זה לא קרה ושנה בדיוק לאחר קרב דאנבר, צבא הדגם החדש ורגימנטים של מיליציות אנגליות הביסו את צבא המלוכנים האחרון של מלחמת האזרחים האנגלית בקרב וורסטר, ב-3 בספטמבר 1651. זה היה הקרב האחרון והמכריע ביותר במלחמות שלוש הממלכות.