stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרס רוקח
מקבלי הפרס

| שנה | שם | העבודה |
| --- | --- | --- |
| 1957‏ | דב כרמי | בית הוועד הפועל של ההסתדרות ובית הבנק לסחר חוץ |
| 1957‏ | אריה שרון ובנימין אידלסון | בית לסין ובית המלין |
| 1957‏ | זאב רכטר | שיכון צבא הקבע במעוז אביב |
| 1957‏ | אברהם יסקי ושמעון פובזנר | בניין מגורים בצומת הרחובות רמברנט ואנטוקולסקי |
| 1958‏ | יצחק פרלשטיין ורוברט בנט | תוכנית בניין עיר לשיכון רמת אביב |
| 1958‏ | מרדכי לודביג שור | בית הקולנוע צפון |
| 1961‏ | נחום זולוטוב | בניין בן שמונה קומות ברחוב בן יהודה, הראשון מסוגו בעיר |
| 1961‏ | היינץ פנחל | תכנון הפנים של הספרייה הצרפתית בקרן הרחובות דיזנגוף-פרישמן |
| 1965‏ | משרד כרמי-מלצר-כרמי | בית אל על |
| 1965‏ | משרד רכטר-זרחי-פרי (בשיתוף אברהם קרוון) | גן יעקב |
| 1967 | משרד יעקב ואורה יער-סעדיה מנדל ואליעזר פרנקל | תכנון שחזור יפו העתיקה |
| 1967 | יצחק ישר ודן איתן | בניין מקסיקו באוניברסיטת תל אביב |
| 1970‏ | אריה שרון ובנימין אידלסון, כרמי-מלצר-כרמי | בניינים ברחוב בארי |
| 1970‏ | שולמית נדלר, מיכאל נדלר ושמואל ביקסון | הספרייה המרכזית באוניברסיטת תל אביב |
| 1973‏ | גדעון שריג | גן ההרפתקאות על גדות הירקון |
| 1973‏ | נחום זולוטוב | תכנון בניין במערכת הביטחון |
| 1975‏ | דוד יצחקי, מיכאל בורט וישראל לוי | גשר בר-יהודה |
| 1975‏ | אברהם יסקי ויעקב גיל | בית הלוחם תל אביב |
| 1979 | יוסף סגל וצבי דקל; אריה אלחנני וניסן כנען | תכנון והרחבת פארק הירקון |
| 1979 | אורה ויעקב יער והלל עומר | שכונת כפיר |
| 1984 | לואי קאהן, יוסף מושלי ואילן אלדד | בניין וולפסון להנדסת מכונות באוניברסיטת תל אביב |
| 1984 | יצחק ישר ועליזה טולדו | דיזנגוף סנטר וחלליו הפנימיים |
| 1987 | אהרון דורון וצבי שילוח | שני בנייני מגורים בשדרות דוד המלך 16–18 |
| 1987 | אמנון ניב, אמנון שורץ, דני שורץ והלל עמר | מוזאון האצ"ל בתש"ח – בית גידי ופארק צ'ארלס קלור |
| 1993 | איתן קימל ומיכל אשכולות | ארבעה מגדלי מגורים בשכונת נווה צדק |
| 1993 | משרד אדריכל אוניברסיטת תל אביב אדריכל משה עצמון. |  |
| 2001‏ | אמנון בר אור | מכלול עבודתו בתחום שימור המבנים |
| 2001‏ | רמי גיל ושמואל גרוברמן | בניין מגורים ומסחר ברחוב הלל הזקן, וילה אורבנית ברחוב שלומציון המלכה |
| 2001‏ | ניצה מצגר-סמוק | תרומה להעלאת המודעות למורשת התרבותית (פרס כבוד) |
| 2005‏ | אורליק פלסנר, רות פקר, דניאלה פלסנר ומיה פלסנר | המרכז לימודי ימאות וחתירה |
| 2005‏ | שמעון פילצר, פטר קינן ודניאל מונק | בניין ווב ללימודי שפות באוניברסיטת תל אביב |
| 2005‏ | צבי הקר ורפי סגל | בית הפלמ"ח ברמת אביב |
| 2010‏ | רם אייזנברג | פארק שדרות ההשכלה בשכונת ביצרון |
| 2010‏ | גנית מייזליץ-כסיף ואהוד כסיף | מרכז קהילתי רמז-ארלוזורוב |
| 2015‏ | צדיק ואלי אליקים, נועה רונן 4 זוכים בפרס רוקח לאדריכלות מבנים של עיריית ת"א, באתר כלכליסט, 22 ביוני 2015 | בית הספר "תיכונט" |
| 2015‏ | אורית מילבואר אייל | מתחם דיור בר-השגה בשכונת שפירא |
| 2019‏ | ליאור ויתקון, ליאור ציונוב | בית הספר הדו-לשוני "כולנא יחד" |
| 2019‏ | יפתח וקס, מורן פלמוני | בית הספר "חורב" לחינוך מיוחד |
| 2023‏ | אורית וילברג גלעדי, קרן ידווב | "המרכז לתרבות מונגשת" ע"ש שוורץ רייסמן |
| 2023‏ | שי וינשטיין, גיל ועדיה | בית הספר על יסודי נווה עופר ע"ש שמעון פרס |
ראו גם

ערכים על אדריכלים זוכי פרס רוקח
הערות שוליים

↑  פרוטוקול ישיבות המועצה העשרים, ישיבה מן המניין מס' 34,‏28 בדצמבר 2015, תקנון פרס רוקח לאדריכלות בתחומי העיר תל אביב-יפו, עמוד 62
↑  פרס רוקח למהנדסים יחולק בקרוב, דבר, 20 בדצמבר 1956
↑  הערב - חלוקת פרס רוקח, דבר, 19 ביוני 1958
↑  פרס רוקח יוענק היום, דבר, 7 בספטמבר 1961
↑  פרס רוקח חולק למתכנני בית אל על וגן יעקב, דבר, 14 באוקטובר 1965
↑  חלוקת פרס רוקח של עת"א, דבר, 11 בספטמבר 1970
↑  פרס רוקח לגדעון שריג ונחום זולוטוב, דבר, 27 בדצמבר 1972
↑  פרס רוקח למתכנני בית הלוחם באפקה, דבר, 22 במרץ 1976
↑  אסתר זנדברג, שנות השימורים, באתר הארץ, 23 בינואר 2002
↑  אסתר זנדברג, על מנת לקבל פרס, באתר הארץ, 30 בנובמבר 2005
↑  נועם דביר, עכבר העיר אונליין, פרס רוקח לשדרות ההשכלה ומרכז קהילתי "רמז" בתל-אביב, באתר הארץ, 20 ביוני 2010
↑  מצרים סגרה את הנציגות הדיפלומטית שלה בעיראק, באתר Xnet‏, 7 ביולי 2005
↑  הילה שמר, פרס רוקח לאדריכלות 2019 מוענק לבתי הספר "חורב" והדו-לשוני ביפו, באתר Xnet‏, 2 במאי 2019
↑  הזוכים בפרסי עיריית תל אביב-יפו 2023 באתר עיריית תל אביב-יפו
| פרסי עיריית תל אביב-יפו |
| --- | --- | --- |
| כללי | יקיר העיר תל אביב-יפו |  |
| אדריכלות | פרס רוקח לאדריכלות • פרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף |  |
| חינוך וספורט | פרס דב הוז לספורט • פרס לעובדים בתחום החינוך העברי |  |
| עיתונות | פרס דוש לקריקטורה • פרס סוקולוב לעיתונות הכתובה והאלקטרונית |  |
| מדעים | פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים • פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית • פרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה |  |
| ספרות | פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת • פרס הרב קוק לספרות תורנית • פרס ביאליק לספרות יפה ולחכמת ישראל • פרס איינהורן לחקר הלשון והספרות הרפואית העברית • פרס הרב עובדיה יוסף לכתיבה הלכתית • פרס מנדלי מוכר ספרים לספרות בלשון יידיש |  |
| אמנות | פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול • פרס משה הלוי לאמנות הבימה • פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה • פרס אנגל ליצירה מוזיקלית ולמחקר המוזיקה העברית |  |
אריה קפלן

ערך זה עוסק ברב אורתודוקסי יהודי-אמריקאי. אם התכוונתם לשליח חב"ד ומייסד ומנהל מוסדות חב"ד בצפת, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  23 באוקטובר 1934 י"ד בחשון ה'תרצ"ה הברונקס, ארצות הברית 
 פטירה:  28 בינואר 1983 (בגיל 48) י"ד בשבט ה'תשמ"ג ברוקלין, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת לואיוויל  ישיבת מיר  אוניברסיטת מרילנד  ישיבת תורה ודעת 
 תקופת הפעילות:  ? – 28 בינואר 1983 
 
הרב אריה משה אליהו קפלן (י"ד בחשון ה'תרצ"ה, 23 באוקטובר 1934 – י"ד בשבט ה'תשמ"ג, 28 בינואר 1983) היה רב אורתודוקסי יהודי-אמריקאי אשר החליט, בעקבות נהירה של יהודים רבים לשיטות מדיטטיביות של תורות המזרח, להבהיר את הקשר בין מדיטציה ליהדות.
ביוגרפיה

קפלן נולד בעיר ניו יורק ב-1934, ולמד בישיבות חרדיות. הוא הוסמך לרבנות בישיבת מיר בארצות הברית. למד באקדמיה, וסיים תואר שני בפיזיקה. היה דמות בולטת בתנועה להחזרה בתשובה בארצות הברית. הרצאותיו וספריו פורסמו על ידי תנועת הנוער NCSY. כתביו השפיעו רבות על פיתוח המדיטציה היהודית המודרנית.
נפטר בביתו, בהיותו בן 48, ונטמן בבית הקברות הר הזיתים.
חיבוריו

קפלן כתב עשרות ספרים, בהם ניסה לשלב בין תחומים שונים, והצליח להבהיר בעזרת משלים שונים מושגים מסובכים. אחד מספריו הנודעים הוא תרגום חמישה חומשי תורה לאנגלית מודרנית, בשם "The Living Torah". זו הייתה עבודה חלוצית בשפה האנגלית, ששילב מפות, מפתחות והערות מדעיות מחכימות בכרך אחד המיועד לציבור אורתודוקסי.
חיבוריו > ספרים בנושא יהדות ומדיטציה

ספריו בנושא יהדות ומדיטציה נכתבו בין השנים 1976 ו-1982.
בספרו 'מדיטציה והתנ"ך', שנכתב בתשל"ו (1976), ויצא לאור כשנתיים מאוחר יותר, הציע פיענוח לשיטות המדיטציה של הנביאים. בשנת תשמ"ב (1982) יצא לאור ספרו 'מדיטציה וקבלה' (יצא לאור בתרגום לעברית בשנת תשנ"ה, 1995). ספר נוסף שנכתב באותה שנה - "מבוא ל'מדיטציה יהודית'", התפרסם בשנת תשמ"ה (1985), לאחר מותו (ותורגם אף הוא לעברית).
נתפרסמו גם הרצאות שנתן בביתו בשנת תשמ"ב (1982), תחת הכותרת 'מדיטציה ונבואה' בספר Inner Space.
חיבוריו > ספרים נוספים שתורגמו לעברית

מימי גן-עדן: המסתורין של המקווה: מחקר על מהות המקווה, התחדשות והיוולדות מחדש, ירושלים, תשמ"ד
ספר יצירה: עם פירוש וביאור בהוצאת ידיעות ספרים, תשע"א
חידוש כמוני לא היה בעולם: חייו ועולמו של רבי נחמן מברסלב, הוצאת מגיד, תש"ף
סיפורי מעשיות: עם פירוש וביאור בהוצאת מכון נחלת צבי, תשפ"ג
ספר הבהיר: עם מבוא ופירוש, הוצאת קורן, תשפ"ג
מדיטציה יהודית – מדריך מעשי, הוצאת פראג
מדיטציה וקבלה, הוצאת בית עלים
אינטליגנציה מלאכותית (הוצאת משרד הביטחון)
החומרים בשירות האדם המודרני (הוצאת משרד הביטחון)
מסע אל עולמות רחוקים (הוצאת משרד הביטחון)
המחשב בעקבות האדם (הוצאת מערכות)
ספר קטן על הקיברנטיקה הגדולה (הוצאת י. שרברק)
יום השבת – מעין עולם הבא (הוצאת פראג)
לקריאה נוספת

ביוגרפיה בעברית מאת הרב דוב מאיר אייזנשטיין נדפסה בתוך:
מבוא לספר 'מורה אור' (על העניינים הקשים שבהשקפה: תכלית הבריאה, צמצום, ידיעה ובחירה) מאת הרב אריה קפלן, ירושלים תשנ"ב.
קברו של אריה קפלן
דפנה (קיבוץ)

| --- | --- |
מטעי האבוקדו בקיבוץ על רקע הר החרמון
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: הגליל העליון
גובה ממוצע: ‎141 מטר
תאריך ייסוד: 1939
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,077 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎0.4% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת אצבע הגליל מוגדלת) דפנה(למפת אצבע הגליל רגילה) דפנה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום דפנה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום דפנה33°13′48″N 35°38′19″E﻿ / ﻿33.2299936755868°N 35.6385097016213°E﻿ / 33.2299936755868; 35.6385097016213  heמפת היישובים של מועצה אזורית הגליל העליון (in English: Upper Galilee Regional Council) באדום - דפנה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10
http://www.dafna.org.il
הכניסה לקיבוץ דפנה
העלייה לדפנה. ארכיון זאב וילנאי, ינואר 1939
חדר האוכל בקיבוץ דפנה
דַּפְנָה הוא קיבוץ בעמק החולה, לא הרחק מגבול ישראל-לבנון, כ-7 קילומטרים מצפון-מזרח לקריית שמונה, בתחום המועצה האזורית הגליל העליון. נחל דן זורם בתחומו ובתחומו גם שוכן בית הספר האזורי "הר וגיא". בצידו המערבי של הקיבוץ זורם נחל הדן ובצידו המזרחי נחל ליש. בחלקו הצפוני של הקיבוץ זורם נחל טל.
היסטוריה

מייסדי קיבוץ דפנה היו עולים מליטא, גרמניה ופולין שהתארגנו לקבוצה במסגרת הקיבוץ המאוחד וישבו החל משנת 1932 בגבעת מיכאל שליד נס ציונה. כעבור 7 שנים, כשהיא מונה כמעט 250 נפש, נערכה קבוצת ההתיישבות לעלייה לקרקע בצפון עמק החולה, וב-3 במאי 1939 הוקם הקיבוץ במקומו הנוכחי כחלק ממבצע חומה ומגדל וכראשון מבין מצודות אוסישקין. בתחילה נקרא שמו "מצודת אוסישקין א'" כשמו של הוגה המבצע "מצודות אוסישקין", שבמסגרתו עלה היישוב על הקרקע, אך לאחר התנגדות החברים שונה שמו ולבסוף נקרא כשם העיר הקדומה "דפנה" ששכנה באזור בתקופה ההלניסטית וששרידיה נמצאו בסמוך. העיר מזוהה עם "דפני של אנטוכיה" שנזכרת בספרות חז"ל ובכתבי יוסף בן מתתיהו. בחלק מתרגומי המקרא בא השם 'דפני' תחת הָרִבְלָה, עיר בגבול הצפוני של הארץ המובטחת (על פי במדבר לד). יוסף בן מתתיהו מתאר את האזור "והאגמים אשר לו (מצפון) משתרעים עד דפני. ושם ארץ מעיינות-מים אשר מהם יוצא הנהר המכונה 'הירדן הקטן', ומימיו נופלים אל הירדן הגדול" ומכאן נבחר שמה.
לאחר עלייתו על הקרקע ניסה הקיבוץ לפתח ענפים שונים ומגוונים כבסיס כלכלי, אחד מהם היה גידול קנאביס לצרכים תעשייתיים.
בשל מיקומו ליד הגבול, סבל היישוב מהתקפות רבות במשך שנות קיומה של מדינת ישראל. מספר פעמים (בין היתר במלחמת העצמאות ומלחמת לבנון הראשונה) פונו הילדים מן הקיבוץ. פעמים רבות ירדה אוכלוסיית דפנה למקלטים עקב הפגזות או ירי קטיושות.
ב-4 בפברואר 1997 התרסק סמוך לבית הקברות של הקיבוץ מסוק יסעור ו-32 חיילים נהרגו. מסוק נוסף התרסק באותו זמן במושב שאר ישוב הסמוך במה שנקרא אסון המסוקים.
משנת 2000 עבר הקיבוץ שינוי ומתנהל בצורה המאפשרת לחבריו לקבל את רוב השכר אליהם תוך שמירה על רמת מעורבות הדדית התומכת בחלשים, צורת התנהלות הנקראת "קיבוץ מתחדש". אוכלוסיית הוותיקים, וביניהם מייסדי הקיבוץ, ממשיכה להתנהל בצורה הישנה בערבות של כלל החברים.
בראשית המאה ה-21 החלה הקמת הרחבה קהילתית במקום, ובשנת 2006 הושלמו בתיה הראשונים והמשפחות הראשונות נכנסו אליהם.
בין ילידי הקיבוץ נמנים רב ניצב שלמה אהרונישקי, פרופ' אליעזר יריב והיזם זוהר לבקוביץ.
כלכלה

כלכלת קיבוץ דפנה נשענת על מספר ענפי חקלאות, ותיירות:
חקלאות: גידולי שלחין, אבוקדו, פרדס, מטע עצי־פרי נשירים ועוד, וכן בריכות דגים ורפת.
תעשייה: ב-1964 נוסד בדפנה מפעל למוצרי הנעלה, "חרושת דפנה", שייצר מגפיים וסנדלים מפלסטיק. שנים רבות היה הענף הרווחי ביותר בקיבוץ והעסיק עשרות עובדים (פחות משליש מהם חברי הקיבוץ). משנות ה-70 של המאה ה-20 היו למפעל שני מפעלים שותפים - "נח" בקיבוץ חולתה ו"זיוונית" בקיבוץ עין זיוון. בשנות ה-90 הרחיבה החברה את פעילותה והחלה לייבא מותגי הנעלה רבים ולשווק אותם ברשת חנויות ברחבי הארץ. אולם כעבור שנים אחדות נקלעה הרשת לקשיים כלכליים ומונה לה כונס נכסים. בראשית המאה ה-21 נסגרו שני המפעלים השותפים ומכונות הייצור שלהם עברו ל"חרושת דפנה". בשנת 2009 עבר מפעל "חרושת דפנה" לשליטת "טבע נאות" מקיבוץ נאות מרדכי בעוד קיבוץ דפנה מחזיק במיעוט השליטה בו. המפעל ממשיך לפעול כבעבר ונקרא "נעלי דפנה", אולם מנוהל בפועל על ידי "טבע נאות".
תיירות: בדפנה פועל מלון תחת השם "רשת מלונות מטיילים" ובו 53 חדרי אירוח וקמפינג מטיילים דפנה" שבו 60 אוהלים.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוגוסט 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  מקום בלב (משמעויות שמות ישובים בקווי העימות), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  ארנון לפיד, דפנה: גידול מריחואנה בקיבוץ בשנות ה-40, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 23 במאי 2014
↑  יעל גרוס, נעליים מוכרים מהר, באתר nrg‏, 3 באפריל 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540429505171  LCCN: nr96005762  VIAF: 144784860   WorldCat (עם VIAF): 144784860
מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר
רקע > הרפובליקה הרומית המאוחרת

בתקופת מלחמת האזרחים הייתה הרפובליקה הרומית האימפריה השולטת באגן הים התיכון. בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס השלימה רומי את כיבושו של חצי האי האפניני; בהמשך המאה ה-3 הכניעה את קרתגו בשתי מלחמות קשות וממושכות ובשנת 146 לפנה"ס החריבה אותה כליל; במאה ה-2 והראשונה לפנה"ס כבשה את יוון וכמעט את כל הממלכות ההלניסטיות באסיה הקטנה ובמזרח התיכון. רומא כבשה גם חלקים נרחבים של חצי האי האיברי, חלקים מאפריקה הצפונית ואזורים נוספים.
כיבוש שטחים היה אחד הכוחות המניעים המרכזיים בפוליטיקה הרומית, והיה חיוני לכלכלה של האימפריה, שנשענה במידה רבה על עבודת עבדים. כיבוש שטחים חדשים וסיפוחם לתחומי האימפריה הביא הון רב לקופת האימפריה, שפע של עבדים ויוקרה פוליטית למצביאים הרומיים, שעמדו בראש מסעות הכיבוש. מצביאים מנצחים זכו לכבוד רב, שהיה חיוני לצבירת הון פוליטי ברומא. מצביאים שנחלו ניצחונות גדולים על האויב, או הביאו לסיפוח שטחים חדשים לתחומי האימפריה הרומית, היו זכאים לערוך טריומף - מצעד ניצחון רב רושם.
הרפובליקה הייתה מחולקת לפרובינקיות ולאיטליה גופה. בגלל קשרי פטרון-קליינט ברומא העתיקה לכל אחד מהאריסטוקרטים הבכירים היו מוקדי כוח שמהם יכול היה לשאוב תמיכה ואף כוח אדם לצבאו. כך בסיס כוחו העיקרי של פומפיוס היה במזרח. הקשרים הטובים בין המחוזות המזרחיים ופומפיוס נוצרו בשנות ה-60 עת נלחם בפיראטים, במיתרידטס וערך מסע מלחמה גדול שהגיע מאסיה הקטנה עד שערי ירושלים. יתרה מכך, חלק ניכר מהווטרנים של פומפיוס קיבלו חלקות אדמה באזור זה והוא יכול היה להסתמך עליהם בעת הרחבת שורות צבאו.
רקע > מלחמות אזרחים ברפובליקה הרומית

מלחמת אזרחים לא הייתה המצאה של יוליוס קיסר. עימותים מזוינים בין אזרחים לא היו זרים לרומא משחר קיומה. עם זאת, תופעת מצביא שעולה עם צבאו על רומא הייתה חדשה יחסית והחלה רק דור אחד לפני פעילותו של יוליוס קיסר. הראשון שעשה זאת היה לוקיוס קורנליוס סולה - מראשי האופטימאטים. הוא עלה עם צבאו על רומא כדי להפיל את השלטון החוקי, שסטה לדידו מדרך הישר. בסדרה של מאבקים שהתרחשו בשנות ה-80 של המאה הראשונה לפנה"ס הביס סולה את גאיוס מאריוס ואת תומכיו וכונן דיקטטורה. קיסר שאב השראה מדוגמה זו ופעל בדרך זהה.
תופעה זו התאפשרה בגלל הרפורמה בצבא הרומי שהעביר גאיוס מאריוס בשלהי המאה ה-2 לפנה"ס. לפני הרפורמה הצבא הרומי התבסס על אזרחים חופשיים שהיה להם ממון שהספיק לקניית כלי נשק. הקושי לגייס חיילים לצבא גרם לכך שמאריוס פתח את השורות גם לאזרחים חסרי רכוש. אזרחים אלה קיבלו את הנשק מהמדינה ועוד יותר מכך - שכר עבור שירותם. השכר שקיבלו החיילים הרומים היה נמוך יחסית ואת עיקר ההון צברו כשסיימו את שירותם הצבאי. בעת זו מקובל היה שהמצביא ידאג לחייליו - למשל על ידי חלוקת קרקעות לווטרנים שלו. כתוצאה מכך, נוצר קשר אמיץ בין החיילים למצביאם. כעת הם היו בראש ובראשונה החיילים שלו ולא חייליה של רומא. אילו מצביאם רצה, הם הצטרפו אליו במאבק הפוליטי, אפילו אם מאבק פוליטי זה היה בלתי חוקי בעליל וגרר מלחמת אזרחים עקובה מדם.
אף על פי שסולה היה מראשי האופטימאטים וחיזק מאוד את מעמדו של הסנאט - מעוז כוחם של האופטימאטים, הדוגמה שלו הייתה גורם מתמיד לחשש ממלחמת אזרחים חדשה. חשש זה היה אחד הצירים החשובים בפוליטיקה הרומית. כתוצאה ממנו התנגדו הסנאטורים למצביאים פופולריים, ללא קשר למוצאם. כך למשל הצרו את צעדיו של פומפיוס כשחזר ממסעותיו במזרח בסוף שנות ה-60 של המאה הראשונה לפנה"ס.
רקע > הטריומווירט הראשון והקרע בין פומפיוס ליוליוס קיסר

הטריומווירט הראשון היה ברית פוליטית (amicitia) בין שלושה פוליטיקאים: גנאיוס פומפיוס מאגנוס, המצביא החשוב ביותר ברומא בעת כינון הטריומווירט, מרקוס ליקיניוס קראסוס, האיש העשיר ביותר ברפובליקה ויוליוס קיסר, הפוליטיקאי הצעיר והשותף הזוטר בטריומווירט בעת כינונו. ברית זו אפשרה לקיסר לצאת למסע כיבושיו בגאליה בזמן ששני שותפיו לברית הבטיחו את עורפו הפוליטי ברומא.
מלחמת האזרחים לא הייתה פורצת בין קיסר לסנאט אלמלא הקרע בין קיסר לפומפיוס, שותפו לברית הטריומווירט. הטריומווירט התפרק עם מותו של קראסוס באמצע שנת 53 לאחר שקראסוס נהרג בקרב חרן נגד האימפריה הפרתית. קשריו של קיסר עם פומפיוס היו טובים, אך האופטימאטים החלו למשוך את פומפיוס, שאותו תקפו בצורה הקשה ביותר עד לאותה התקופה, אל הצד שלהם. כך למשל ביבולוס, אופטימאט עד לשד עצמותיו, הציע שפומפיוס יהיה קונסול יחיד בשנת 52 וקאטו הצעיר, מראשי הסיעה האופטימאטית תמך בכך.
האופטימאטים ידעו שאם ברצונם להתנגד לקיסר, עליהם להסתמך בין היתר על גנרל נודע. בתקופה זו לא היו ברפובליקה גנרלים מפורסמים נוספים זולת קיסר ופומפיוס. הקריירה של פומפיוס הייתה רצופה הצלחות והוא אף זכה לערך שלושה טריומפים, דבר נדיר ביותר בדברי ימי הרפובליקה הרומית. פומפיוס נהנה מסטטוס גבוה מאוד בעיני הרומאים ותמיכתו באופטימאטים במקרה של עימות הייתה חשובה. יתרה מכך, פומפיוס היה יכול לעמוד בראש צבאותיהם של האופטימאטים במקרה של עימות מזוין, שאכן פרץ בסופו של דבר.
ההתקפות על קיסר חודשו במלוא העוצמה בשנת 51 לפנה"ס עת מרקוס קלאודיוס מרקלוס היה קונסול. מרקלוס ביקש לבטל את מינויו של קיסר, אך נבלם על ידי פומפיוס, ששמר בשלב זה על נאמנות לקיסר. הקרע בין קיסר לפומפיוס החל להיווצר בשנת 50 לפנה"ס כשפומפיוס תמך בדרישות הסנאט לבטל את הפיקוד שניתן לקיסר. הברית עם פומפיוס הייתה חיונית לאופטימאטים. פומפיוס היה המצביא היחיד בתקופה זו ברפובליקה שהיו תחת פיקודו כוחות צבא משמעותיים. פומפיוס נהנה מחיזורי שני הצדדים ולא מיהר לתמוך באף צד באופן מפורש.
המצב הפוליטי ברומא בסוף שנות ה-50 היה נפיץ. היריבות בין קיסר לאופטימאטים הגיעה לשיא. קיסר הגיב בחלוקת שוחד נדיבה, בין היתר לגאיוס סקריבוניוס קוריו, שהיה טריבון הפלבאים. תמיכתו של קוריו הבטיחה שלא יעונה לו רע במהלך השנה הזאת, אך שנת 49 לא הייתה בטוחה כלל. בנוסף לכך, הרומאים תכננו מסע מלחמה גדול נגד הפרתים לנקום על מפלתו של קראסוס בשנת 53 לפנה"ס. לצורך העניין הוחלט לשלוח 2 לגיונות לפרובינקיות המזרחיות, לגיון אחד מצבאו של קיסר ולגיון אחד מצבאו של פומפיוס. פומפיוס החליט לשלוח דווקא את הלגיון שהשאיל לקיסר למען מלחמתו בגאליה וכך יצא שקיסר איבד שני לגיונות מתוך 12 שהיו לו. בסופו של דבר, שני הלגיונות האלה נותרו באיטליה ולא נשלחו מזרחה.
למרות הקרע ההולך ומתרחב לא הכל היה אבוד. רבים הן במחנה האופטימאטי והן במחנהו של קיסר ניסו להימנע מעימות מזוין. כך למשל מרקוס טוליוס קיקרו, שעשה מאמצים כבירים להשכין שלום בין שני הצדדים. וקוריו שניסה לקדם הצעת חוק לפיה שני המצביאים הן קיסר והן פומפיוס יוותרו על פיקודיהם וכך ינטרלו את האווירה המאיימת ברפובליקה. הצעתו לא התקבלה והדרך לעימות גלוי הייתה סלולה, אף על פי שמרבית הסנטורים לא רצו בה. מתנגדיו העיקשים של יוליוס קיסר דוגמת קאטו הצעיר התחפרו בעמדותיהם. שנאתם העזה ליוליוס קיסר עיוורה אותם וזה היה אחד הגורמים החשובים לפרוץ מעשי האיבה.
הצדדים הלוחמים > יוליוס קיסר > יוליוס קיסר ותומכיו

בפרוץ מלחמת האזרחים היה יוליוס קיסר בשיא כוחו הפוליטי. הוא היה אחד הפוליטיקאים החשובים ביותר ברפובליקה הרומית. ניצחונו בגאליה הביא לו ממון עצום, בעיקר משוד של השטחים הגאליים ומכירת הגאלים לעבדות. כמות השבויים שנמכרו לעבדות הייתה כל כך גדולה שהם שברו את שוק העבדים ברומא.
בשנת 51 לפנה"ס סיים יוליוס קיסר את כיבושה של גאליה. שנת 50 הוקדשה לשני מהלכים מקבילים. מצד אחד השקיע קיסר ממון רב לתעמולה וטובות הנאה להמון בתוך רומא ולמתן שוחד בהיקף עצום לפוליטיקאים. מצד שני, פעל באופן נמרץ לבסס את מעמדו בגאליה. פעולות האיבה במלחמת גאליה נגמרו ברובן במהלך שנת 51 לפנה"ס ושנת 50 הוקדשה למאמץ דיפלומטי שנועד להבטיח את הפרובינקיה החדשה בזמן שקיסר יעדר ממנה. בכל אותו זמן, שמר על הפיקוד על הצבא שאיתו כבש את גאליה.
יוליוס קיסר לא פעל בחלל ריק. הוא נהנה מתמיכה פוליטית רבה שהורכבה משני חלקים עיקריים. החלק הראשון היה פוליטיקאים מושחתים שהוא שיחד בממון רב והחלק השני היו שרידי סיעת הפופולרים ששרדו את הפרוסקריפציות של סולה שהתרחשו דור אחד לפני פרוץ מלחמת האזרחים. בנוסף אליהם, שימוש מושכל בתעמולה ויתרה מכך חלוקת טובות ההנאה להמון הקנו לו את תמיכתו. עיקר תומכיו באו מדלת העם והוא כשל בהשגת תמיכה רשמית ממרבית הסנאטורים הבכירים.
קיסר עשה שימוש מושכל מהאירועים שהובילו לפרוץ מלחמת האזרחים. גירוש הטריבונים של הפלבס על ידי האופטימאטים והפגיעה בהם אמיתית או מדומה העניקו לו ניצחון תעמולתי רב ערך. קיסר השתמש באהדה הרבה שרכשו המוני העם לטריבונים של הפלבס שהגנו על האינטרסים שלהם וטען שמעשיו הם החוקיים היות שהוא מגן על הטריבונים ואילו האופטימאטים ניצלו לרעה את כולם הפוליטי כדי להוציא צו סנאט לא חוקי.
קיסר המשיך עם הקו הזה ולא פירק את מוסדות הרפובליקה, אלא השתדל לפעול במסגרת החוקית הקיימת, גם אם כופף אותה מעט. כך למשל כשהתברר שמרקוס לפידוס, הפראיטור היחיד שנותר ברומא לא יכול מבחינה חוקית לפקח על הבחירות, דאג לכך שלפידוס העביר חוק על פיו קיסר התמנה לדיקטטור לימים ספורים כדי שיוכל לפקח על בחירות, שבהן ניצח והיה לקונסול ביחד עם פובליוס סרוויליוס ואטיה איסאוריקוס (Publius Servilius Vatia Isauricus), שהיה בן למשפחה מכובדת ושירת יחד עם קיסר בצעירותו. פעולות אלה, אף שהיו שקופות בחוסר ההגינות שלהן, בכל זאת שמרו על המסגרת החוקית. הדבר הרגיע את האוכלוסייה הרומית שראתה שפניו של קיסר אינן לטרור מהסוג שהיה מנת חלקו של סולה.
הצדדים הלוחמים > יוליוס קיסר > פיקוד צבאו של יוליוס קיסר

| פרטי הקצינים של יוליוס קיסר (לפי סדר אלפביתי) ובעלי בריתו> שם ותעתיק ללטינית | פרטי הקצינים של יוליוס קיסר (לפי סדר אלפביתי) ובעלי בריתו> השתתפות בקרבות | פרטי הקצינים של יוליוס קיסר (לפי סדר אלפביתי) ובעלי בריתו> פרטים ביוגרפיים |
| --- | --- | --- |
| מרקוס אנטוניוס (Marcus Antonius) |  קרב פרסלוס | מרקוס אנטוניוס (83 - 30) היה מתומכיו הנאמנים של יוליוס קיסר. התחיל את שירותו במלחמת גאליה בדרגת קווסטור. לאחר סיום המלחמה כיהן בטריבון הפלבס ברומא והיה בין תומכיו הנאמנים של קיסר במהלך השנה שהובילה לפרוץ מעשי האיבה. במהלך מלחמת האזרחים בלט בשירותו בקרב פרסלוס. בתקדם גם בשדה הפוליטי ומונה למגיסטר אקוויטום (תוארו של סגנו של הדיקטטור) בעת שקיסר היה דיקטטור. לאחר רציחתו של יוליוס קיסר היה חלק מהטריומווירט השני. לאחר פירוקו של הטריומווירט נלחם נגד אוגוסטוס על השליטה ברומא, אך הפסיד לו בקרב אקטיום (31 לפנה"ס). התאבד בשנת 30 במצרים בעקבות תבוסתו לאוגוסטוס. |
| דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס (Decimus Junius Brutus Albinus) |  המצור על מאסיליה | שירת בצבאו של קיסר במלחמת גאליה בדרגת לגאטוס, התבלט כמפקד הצי. במלחמת האזרחים המשיך לפקד על הצי של יוליוס קיסר. השתתף במצור על מאסיליה. לאחר סיום מלחמת האזרחים, בגד ביוליוס קיסר והיה בין קושרי הקשר לרציחתו. |
| גנאיוס דומיטיוס קלווינוס (Gnaeus Domitius Calvinus) |  קרב פרסלוס  קרב ניקופוליס |  |
| גאיוס דידיוס (Gaius Didius) |  המצור על מונדה  קרב ימי נגד קווינטוס אטיוס וארוס |  |
| גאיוס טריבוניוס (Gaius Trebonius) |  המצור על מאסיליה |  |
| גאיוס סקריבוניוס קוריו (Gaius Scribonius Curio) |  קרב אוטיקה  קרב נהר בגרדס |  |
| גאיוס פביוס (Gaius Fabius) |  קרב אילרדה |  |
קווינטוס פביוס מקסימוס (Quintus Fabius Maximus): 
קווינטוס פדיוס (Quintus Pedius): 
| גאיוס קניניוס רבילוס (Gaius Caninius Rebilus) |  קרב אוטיקה  קרב נהר בגרדס |  |
יוליוס קיסר ובעלי בריתו הפופולרים נהנו מאחידות בפיקוד. הפיקוד העליון נמסר ליוליוס קיסר עצמו שפיקד על צבאו בכל המערכות החשובות. בנוסף, טיפח יוליוס קיסר במהלך המלחמה הארוכה בגאליה שדרת פיקוד איתנה שהתבססה על קצינים טובים שהוכיחו עצמם בקרבות.
בכל שנה נבחרו ברומא 24 טריבונים, אך רק חלק מהם יועדו לתפקידים צבאיים. לכן, סביר להניח שרוב (או אפילו כל) הטריבונים מונו על ידי קיסר עצמו. בנוסף, היו בלגיון בעלי תפקידים נוספים.
הצדדים הלוחמים > יוליוס קיסר > חנינה כתעמולה בידיו של יוליוס קיסר

יוליוס קיסר עשה שימוש רב בפנייה אל הרגש והציג עצמו כרחום. קיסר נהג במידת הרחמים כלפי הגאלים שנכנעו לו וכעת עשה שימוש תעמולתי רב בהתנהגותו במהלך המלחמה בגאליה. קיסר הציג את היחס הנוח שקיבלו הגאלים שנכנעו לו לעומת אלה שהתנגדו. קיסר נהג לסלוח לאויביו ולקבלם לשירותו לאחר שאלה נכנעו לו. החנינה לא הוגבלה לקצינים הבכירים בלבד, אלא הוענקה גם לחיילים הפשוטים שנלחמו נגדו. אלה שביקשו להתגייס לצבאו התקבלו בברכה ולא ניזוקו.
פעולות אלה נועדו להרגיע בראש ובראשנה את הציבור הרומי שחשש מחזרה לטרור שהפעילו סולה ותומכיו האופטימאטים רק דור אחד לפני כן. ההפרוסקריפציות (רשימות ראווה של נידונים למוות שהוצגו בפומבי) הזכורות לרעה הטילו פחד ומורא בלב האוכלוסייה. הגישה הרחומה הציגה את קיסר כהיפך הגמור לסולה, כרחום וחנון.
תעמולה זו השיגה את מטרתה ונחלה הצלחה מסחררת בקרב החיילים של צבאות האופטימאטים. עם זאת, למרות משיכתה, גישה זו לא הייתה מקובלת על כולם. הענקת החנינה מנעה מתומכיו של קיסר את אוצרות היריבים המובסים ולא הייתה פופולרית בקרבם. יתרה מכך, יריבים מובסים רבים סירבו לקבל את מידת הרחמים מידיו של קיסר כאילו היו הברברים הנחותים הזקוקים לרחמי האיש הגדול. רבים מהם ראו בכך השפלה רבתי וחלקם אף נטלו את חייהם ובלבד שלא לבקש את החנינה מידיו של יוליוס קיסר. אחרים, אמיצים פחות ובעלי נפש כנועה יותר, חששו שמידת הרחמים שיוליוס קיסר הפגין בעת מלחמה תתהפך ברגע שהוא ינצח במלחמה.