stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע שלכת
המבצע

למבצע יצאו הכוחות על גבי ספינות שייטת ספינות הטילים. לוחמי שייטת 13 פשטו על החוף הלבנוני באמצעות סירות גומי, החל מהשעה 22:05, אז הצטרפו אליהם כוחות הצנחנים שנחתו אף הם בחוף, בסירות גומי אותן השיטו לוחמי השייטת. הם תקפו חמישה בתים, פוצצו והשמידו אותם. במהלך הקרב באחד הבתים נהרגו שני קציני צנחנים, סרן ניר זהבי וסרן יפתח עין. בתוך הקרב בגזרתו של יאיר רפאלי הושלך מטען גור לבונקר והבניין קרס על הלוחמים. שמונה לוחמים נפצעו מירי המחבלים ומהתפוצצות הבית. אחד ההרוגים נקבר תחת קיר בטון ונדרש זמן רב על מנת לשחרר את גופתו. בשל העובדה כי כוחות תגבורת של המחבלים עמדו להגיע במהרה לאזור הפעולה, קיבל מפקד הכוח, אל"ם ליפקין-שחק פקודה לסגת מבלי לחלץ את גופות הלוחמים. על אף זאת התעקש ליפקין-שחק על השלמת מאמצי החילוץ. עמדתו נתקבלה והכוח הצליח לפנות את ההריסות ולחלץ את הגופות. עד כמעט סוף החילוץ לא אישר הרמטכ"ל לכוח החילוץ לבוא לעזרה מחשש שיזדקק לו מול תגבורות מחבלים. בשלב מסוים נקרא כוח החילוץ לעזרה, חבר לכוח והצטרף לפעולת הוצאת הכוח מהשטח. בסיום הפעולה חולצו הנפגעים באמצעות מסוק אנפה מטייסת 124. כוח שייטת 13 תקף שלושה בתים על החוף. באחד מהם נתגלו נשים וילדים, ולכן הוא לא פוצץ.
מפקד הרפואה במבצע היה רופא קחצ"ר ד"ר אפרים סנה. במהלך נוהל הקרב דרש סנה לגייס 8 צוותי כירורגים מהמערך האזרחי ולמקמם על אניות חיל הים. לאחר ויכוח סוער עם הרמטכ"ל אושרה תוכניתו. לאחר חילוץ הכוחות אל האניות נעשה שימש בשמונת הצוותים[דרוש מקור].
תוצאות הפעולה

במבצע הרגו כוחות צה"ל כעשרים מחבלים ופצעו כמה נוספים. הושמדו ארבעה מבנים ושלוש סירות גומי מוכנות לפעולה. בית שני שהתברר כמאוכלס במשפחה לא הותקף. אמצעי לחימה וסירות נלקחו. שני קציני צה"ל נהרגו ו-8 חיילים נפצעו.
במסעף הכביש לשתולה נמצא חניון הסרנים (חניון נו"י) על שם הסרנים ניר זהבי ויפתח עין שנפלו במבצע.
לקריאה נוספת

עמוס הראל, תדע כל אם עברייה, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2013, עמודים 216–217.
מייק אלדר, שייטת 13, ספריית מעריב, 1993, עמודים 551–554.
הערות שוליים

↑  יום טוב סמיה, מנהיגות ברגעים של אמת, הוצאת קונטנטו דה סמריק, 2014, עמוד 312.
↑  לילך שובל, המובחרים, באתר ישראל היום, 23 בספטמבר 2011
↑  שיחת היום | "גיא זהבי, היית מפריד בין יום הזיכרון ליום העצמאות?", באתר הארץ, 18 באפריל 2010
↑  רפאל איתן אמר לגדי שפי ”אתה תלך כשאני אגיד לך ללכת” ואכן באוגוסט 1978 הוחלף שפי בחנינא עמישב.
↑  שגיא גרין, עוד תמונה, באתר הארץ, 14 במאי 2008.
↑  מבצע שלכת - מהלך המבצע, מתוך האתר של סיירת הצנחנים.
↑  יוחאי עופר, "ההפגנות בעד החייל מחברון יכולות לגרום נזק", באתר nrg‏, 28 באפריל 2016.
↑  נועם גזית, שנה למותו של רא"ל אמנון ליפקין-שחק, במחנה, 26.12.2013, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  עמוס הראל, תדע כל אם עברייה, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2013, עמוד 217.
↑  אלי רהב, מבצע שלכת - 8–9 ביוני 1978, באתר Moreshetyamit, ‏2020-06-18
אמדאו הרביעי, רוזן סבויה

אמדאו הרביעי, רוזן סבויה (באיטלקית: Amedeo IV di Savoia; ‏1197 – 24 ביוני 1253), היה רוזן סבויה בין השנים 1233–1253.
ביוגרפיה

אמדאו נולד בשנת 1197 במונמליאן, לטומאסו הראשון, רוזן סבויה ולמרגריט מז'נבה, בתם של גיום הראשון, רוזן ז'נבה ובאטריצ'ה דה פאוצ'יני.
בשנת 1233 מת אביו טומאסו הראשון, רוזן סבויה, ואמדאו עלה לשלטון במקומו. אולם אחיו דרשו גם הם חלק בנחלות, ובשל כך נערך כנס משפחתי על ידי אחיו גוליילמו מסבויה ביולי 1234 בטירת שיון, ובו הוחלט שאמדאו יהיה שליט כל בנחלות, אולם אחיו קיבלו שליטה מסוימת בחלק מהנחלות.
קודם לידת בנו שינה אמדאו כמה פעמים את דעתו בנוגע ליורשו, בתחילה רצה שחתניו יירשו אותו, אולם לאחר מכן החליט שאחיו תומאס, רוזן פלנדריה יהיה יורשו. לבסוף בשנת 1252 החליט אמדאו שבנו יירש אותו, ואחיו תומאס יהיה השני בסדר הירושה.
בשנת 1235 ביקש הנרי השלישי, מלך אנגליה את רשותו של אמדאו, על מנת להתחתן עם אחייניתו אלינור מפרובאנס, ובשנת 1238 נסע אמדאו לחצרו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולאחר מכן השתתף עם אחיו יחד עם הצבא הקיסרי במצור על ברשה. ביולי 1243 סייעו אמדאו ואחיו לאנצו מסרדיניה במצור על ורצ'לי, ובתגובה הוחרמו על ידי האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי, עד לאחר שביקשו את מחילתו. בשנת 1244 ברח האפיפיור מרומא, ואמדאו ליווה אותו לשיאמברי, ולאחר מכן שלח עמו את אחיו פיליפו שליווה אותו עד ליון.
אמדאו העניק מעבר חופשי לצבא הקיסרי, ובינואר 1246 חתם על הסכם עם הנרי השלישי, מלך אנגליה שגם הצבא האנגלי יוכל להשתמש במעברים תמורת תשלום שנתי. באותו חודש הציל אמדאו את אחייניתו ביאטריס מפרובאנס מכוחות הצבא הקיסרי, וליווה אותה לחתונתה עם שארל מאנז'ו. במאי 1247 העביר אמדאו את נאמנותו לקיסר, ואף החל לרכז צבא בטורינו לשם כך, אולם לאחר שפרץ מרד בפארמה נגד הקיסר, ביטל פרידריך השני את תוכניותיו. לאחר מכן חסם אמדאו ניסיון של האפיפיור לשלוח 1,500 לוחמים לליגה הלומברדית, ובנובמבר 148 שלח את אחיו שינסו להשכין שלום בין הקיסר לאפיפיור, אולם המלחמה נמשכה עד מותו של פרידריך בשנת 1250.
ב-24 ביוני 1253 מת אמדאו במונקאליירי, ובנו בוניפאצ'יו, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

בשנת 1217 התחתן אמדאו עם מרגריט מבורגונדי, רוזנת סבויה, בתם של איג השלישי, דוכס בורגונדי וביאטריס מאלבון, ממנה נולדו לו שתי בנות:
באטריצ'ה מסבויה, מרקיזת סאלוצו (1223–1259), התחתנה עם מנפרדו השליש, מרקיז סאלוצו, ולאחריו התחתנה עם מנפרד, מלך סיציליה
מרגריטה מסבויה (לא ידוע–1254), התחתנה עם בוניפאצ'יו השני, מרקיז מונטפארט
ב-18 בדצמבר 1244 התחתן אמדאו עם ססיל מבו, בתם של בארה הראשון, הלורד של בו וסיביל ד'אנדוז, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
בוניפאצ'יו, רוזן סבויה (1245–1263)
באטריצ'ה מסבויה, הליידי של וילנה (1250–1292), התחתנה עם פייר משאלון, ולאחריו התחתנה עם מנואל מקסטיליה
אלאונורה מסבויה, התחתנה עם גישאר דה בוז'ה
קונסטנצה מסבויה (לא ידוע–1263)
מבצע כפפות משי

מבצע כפפות משי היה פעולת תגמול של צה"ל שנערכה בליל ט"ו טבת תשי"ד 21 בדצמבר 1953 בפרברי העיר חברון, אז בשליטת ירדן, שבה הרגה חוליה של יחידה 101 שלושה אזרחים ומפקד במשמר הלאומי הירדני.
רקע

ב-16 בדצמבר 1953 נורו למוות שני חיילי צה"ל על ידי שני מסתננים באזור בית גוברין בעומק קילומטר בתוך שטח ישראל.
ב-20 בדצמבר זימן אליו רס"ן אריק שרון, מפקד יחידה 101, את מפקד החוליה הבולט ביחידתו, מאיר הר-ציון, והטיל עליו את ביצועה של פשיטה בעיר הערבית חברון, בלילה שלמחרת (21 בדצמבר), שמטרתה "להכות מכה שתעורר הד" ו"להטיל פחד" על ידי פגיעה בלבו של הר חברון, כפעולת תגמול על רצח החיילים בבית גוברין. בנוסף להר-ציון מנתה חוליית הפשיטה את שמעון כהנר (קצ'ה), כוכבא גיא ואיתן בן-טוב.
מהלך המבצע

הכוח יצא למשימתו עם רדת הליל מנקודת הגבול שבקיבוץ נתיב הל"ה. ציר התנועה הנבחר לעבר היעד עבר דרך הרי יהודה והיה ארוך במיוחד, 21 קילומטרים אורכו. הדבר היקשה על הלוחמים בביצוע המשימה, הן מבחינת הקושי שבגמיאת המרחק ועבירות הדרך, והן מבחינת הזמן המועט שניתן להם להשלים בו את המשימה ולשוב על עקבותיהם עד לאור ראשון. נוסף על כך, מזג האוויר ששרר באזור באותו לילה היה קר מן הרגיל, גשם ירד ופסגות ההרים היו מכוסות שלג. הלוחמים העידו כי נדרשו לכל כוח רצונם כדי לדבוק במשימה ולבצעה. הכוח עבר בין הכפרים ח'אראס ונובא, המשיך במעלה ואדי אל-שיח' יוסוף לכיוון הכפר חלחול, תוך שהוא חומק מסיורי הלגיון הירדני, ומשם ירד דרומה לעבר חברון. משהגיעו לעיבורי העיר, בחר הר־ציון "בבית יפה בלב השכונה" כמטרה וירה ופגע באדם שניגש לחלון. יחד עם חייל נוסף פוצצו מטען ליד פתח הבית ודלת הברזל של הבית נפתחה. על פי עדותו, לאחר שניסה לחפש את בעל הבית ב"מהומה וחשיכה" ששררו בחדר ונמנע מפגיעה באשה, נשמעו צעקות מבחוץ והוא יצא החוצה, שם ראה "אנשים מתרוצצים בין הבתים" ו"יריות פולחות את האוויר", אז מיהר לחזור לחדר והמטיר בו אש. בבית הזה הרג שני גברים ואשה הרה ופצע גבר נוסף. לדברי קצ'ה בבית הרגו רק את הגברים, ואילו באשה ושני ילדיה שהיו בחדר - לא פגעו, ואף טרחו להרגיע אותה בעת המהומה.
משהחלו לסגת נוצר נתק בין החוליה לאחד הלוחמים שנותר מאחור, איתן בן-טוב. הכוח שב לאחור, הרג אדם נוסף ופצע מספר חיילים מהמשמר הלאומי הירדני, עד שחבר לבן-טוב. משחברו לבן-טוב המשיכו הלוחמים בנסיגה כשחיילי המשמר הירדני דולקים אחריהם. הר-ציון, שהוביל את הכוח נתקל במפקד כוח המשמר הלאומי הירדני שנזעק למקום והרגו ביריות. את אקדחו של המפקד הביא עמו קצ'ה כשלל. הכוח גמא את 21 הקילומטרים בשנית, ובשעה 04:30 לפנות בוקר, הגיעו הלוחמים בחזרה לקווי צה"ל לרכב שחיכה להם בנקודת החבירה ופגשו במפקד היחידה, אריאל שרון.
באותו לילה פשטה חוליה אחרת מהיחידה על מחנה צבאי ירדני ליד תרקומיא.
התגובות למבצע

בתגובה לידיעות מירדן על האירועים הודיע דובר צה"ל כי שום כוחות צבא ישראליים לא ערכו התקפות באזור הר חברון. ועדת שביתת הנשק, שהתכנסה לדון באירועים, התייחסה למבצעיהם כ"ישראלים מזוינים בלתי סדירים".
הפשיטה לחברון הייתה לאחת הפעולות הקשות והנועזות ביותר שביצעה יחידה 101. זאת בשל התנאים הקשים בהם בוצעה, הן מבחינת מזג האוויר והן מבחינת תנאי השטח והעובדה שהכוח השלים את משימתו ושב לקווי צה"ל למרות מגבלות הזמן והמסלול. אורי מילשטיין תיאר את הפשיטה כ"קשה בתולדות צה"ל".
לקריאה נוספת

בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, הוצאת עם עובד / ספרית אפקים, 1996, עמוד 320.
מאיר הר-ציון, פרקי יומן בעריכת נעמי פרנקל, הוצאת א. לוין אפשטיין, תל אביב, 1968, עמודים 169-173.
הערות שוליים

1 2  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, עמוד 320.
↑  מאיר הר-ציון, פרקי יומן, עמוד 169.
↑  מתן צורי, ישראל מושקוביץ, הלוחם הנועז מיחידת הקומנדו המיתולוגית הלך לעולמו: "אישיות יוצאת דופן", באתר ynet, 2 באוגוסט 2022
↑  מאיר הר-ציון, פרקי יומן, עמוד 171.
↑  מאיר הר-ציון, פרקי יומן, עמוד 172.
↑  מרכז סיור ולימוד סוסיא (2019-12-14), סרטון נדיר- הלוחם קצ'ה מיחידה 101 מאתר את בית פעולת כפפות משי, נבדק ב-2024-07-13
↑  ירדן מודיעה על הרוגים ופצועים באזור חברון, דבר, 23 בדצמבר 1953
↑  תלונה ירדנית על התקפה בהרי חברון, דבר, 24 בדצמבר 1953
↑  אורי מילשטיין, המהפכה שנכשלה, מקור ראשון, 5.9.2003.
מצוות לא תעשה

מצוות לא תעשה או לאווים הן מצוות התורה שבהן נוסח הציווי המקראי הוא שלילי, כמו: "לא תרצח", "לא תגנוב" וכדומה. זאת לעומת המצוות המנוסחות כציווי חיובי, המכונות "מצוות עשה". על פי המסורת, מתוך תרי"ג (613) המצוות, 365 (שס"ה) הן מצוות לא תעשה, כמספר הימים בשנה השמשית. על פי ההלכה, רבות ממצות הלא-תעשה קשורות בעונשים של מלקות או מיתת בית דין למי שעובר עליהן.
רקע

תרי"ג מצוות התורה מתחלקות לשני סוגים, האחד צווי לעשות את המצוּוה לעשות, והשני צווי להימנע מלעשות את המצוּוה שלא לעשות. מוני המצוות (הרמב"ם, הסמ"ג ודומיהם) חילקו על פי המקובל בידינו את המצוות לשני סוגים אלו, כשרמ"ח צווים שייכים לסוג הראשון ונקראים מצוות עשה, ושס"ה צווים משתייכים לסוג השני ונקראים מצוות לא תעשה. מצוות רבות כלולות בשתי הקטגוריות, למשל, האיסור על חמץ בפסח כולל שני לאוין של "לא ייראה" ו"לא יימצא", ועשה של "תשביתו שאור מבתיכם".
דוגמאות למצוות לא תעשה:
גנבה – הצווי הוא להימנע מלעשות את מעשה הגנבה.
בשר בחלב – הצווי הוא להימנע מבישול בשר בחלב.
סוגי הלאוין > לאו רגיל

רוב מצוות הלא תעשה, בשונה ממצוות עשה, גוררות אחריהן בדרך כלל בנוסף לתמורה השמימית של שכר ועונש, גם עונש גשמי של מלקות, קיימים מספר מקרים שבהן לא לוקים על הלאו הרגיל בגלל שמצטרף אליו עונש אחר המפורש בתורה, אחד מארבע מיתות בית דין או חיוב תשלומין. כמו כן חיוב כרת לדעה אחת בגמרא פוטר מעונש מלקות ולדעה השנייה לא כיוון שאינו בידי אדם.
סוגי הלאוין > לאו הניתק לעשה

לאו הניתק לעשה הוא מצוות לא תעשה שלאחר שעברו עליה, נצטוו במצוות עשה שיכולה לתקן את הלאו (למשל החזרת רכוש שגזל), במקרה כזה לא לוקים על מצוות הלא תעשה, כיוון שיכול לתקנה.
סוגי הלאוין > לאו שאין בו מעשה

לאו שאין בו מעשה הוא לאו שעשייתו אינה כרוכה במעשה פיזי, ולא לוקים גם עליו, כיוון שעונש מלקות נלמד מלאו של חסימת שור, ושם יש מעשה, ממילא כל שאין בו מעשה לא לוקים עליו. אפילו דיבור אינו נחשב מעשה לעניין זה, מלבד שלושה מקומות שחכמים דרשו שנחשב מעשה. דוגמה ללאו כזה הוא מקרה בו אדם נשבע שיעשה מעשה מסוים תוך זמן קצוב, ולא קיים את שבועתו. במקרה כזה הוא עובר (לפי כמה דעות) על הלאו של "לא יחל דברו", אך הוא לא לוקה עליו כיוון שהפרת הלאו לא הייתה כרוכה בעשיית מעשה.
סוגי הלאוין > לאו הניתן לאזהרת מיתת בית דין

לאו הניתן לאזהרת מיתת בית דין הוא לאו שיש בו אזהרה על עונש אחר של מיתת בית דין, ואפילו שלא נהרג בפועל. ודינו שנוי במחלוקת, לדעת רבי ישמעאל לוקים אף על לאו זה, ודעת רבי עקיבא שאין לוקים עליו. וטעמו של רבי עקיבא הוא שהרי כבר נלמד ממנו דבר אחר (האזהרה), ואי אפשר ללמוד שתי הלכות מפסוק אחד. דוגמה ללאו כזה היא הלאו של חילול שבת. הלאו שנאמר בתורה על חילול שבת נועד לצורך ענישה במיתת בית דין במקרה של הפרת האיסור, ולכן לא לוקים על הלאו הזה, גם במקרה שלא שייך ליישם את עונש המיתה, כגון במקרה שלא התרו באדם שמעשהו מחייב מיתה, או בזמן הזה, שאין עונש מיתה בבית דין.
העונש

כאמור, בדרך כלל העונש על מצוות לא תעשה הוא מלקות. המקור לכך הוא, מדרשת חז"ל, שהיא על פי הכלל סמוכין, האומר כי כאשר פרשה נסמכת לחברתה ללא סיבה ניכרת, יש להניח כי בסמיכתה מלמדת התורה הלכה מסוימת. פרשת מלקות, נסמכת בתורה לפסוק לא תחסום שור בדישו, שהיא אחת מהמצוות לא תעשה.
כִּי יִהְיֶה רִיב בֵּין אֲנָשִׁים וְנִגְּשׁוּ אֶל הַמִּשְׁפָּט וּשְׁפָטוּם וְהִצְדִּיקוּ אֶת הַצַּדִּיק וְהִרְשִׁיעוּ אֶת הָרָשָׁע : וְהָיָה אִם בִּן הַכּוֹת הָרָשָׁע וְהִפִּילוֹ הַשֹּׁפֵט וְהִכָּהוּ לְפָנָיו כְּדֵי רִשְׁעָתוֹ בְּמִסְפָּר : אַרְבָּעִים יַכֶּנּוּ לֹא יֹסִיף פֶּן יֹסִיף לְהַכֹּתוֹ עַל אֵלֶּה מַכָּה רַבָּה וְנִקְלָה אָחִיךָ לְעֵינֶיךָ : לֹא תַחְסֹם שׁוֹר בְּדִישׁוֹ.
מכאן לומדים חז"ל, כי העונש על העבירה של "לא תחסום שור בדישו" הוא מלקות, ומכיוון שמצינו שהעונש על מצוות לא תעשה היא מלקות, יש להניח שבכל מצוות לא תעשה העונש שווה, אם הם מאותה סוגה של מצוות "לא תחסום שור בדישו". לכן, העונש הוא רק על לאו שיש בה מעשה ולא על לאו שאין בו מעשה, כמו מצוות לא תחסום שהיא מעשה – לא לחסום את פיו של בעל חיים בעת דישת תבואה, אלא להניח לו לאכול מהזרעים, כמו כן כמו שמצוות לא תחסום היא לאו רגיל ולא לאו הניתק לעשה, לכן אין עונש מלקות על לאו הניתק לעשה.
מאפיינים הלכתיים

אדם מחויב למסור את כל ממונו לצורך ההימנעות מעבירה על הלאו, בשונה ממצוות עשה עליהן מחויב אדם לבזבז רק עד חומש מנכסיו.
עשה דוחה לא תעשה – מצוות לא תעשה נדחית על ידי מצוות עשה. כך למשל מותר מעיקר הדין ללבוש טלית העשויה צמר שציציותיה עשויות פשתן אף על פי שעוברים בכך על לאו של שעטנז, כיוון שמקיימים בזה מצוות ציצית. (אמנם להלכה אסרו חכמים. גזירה שמא ילבש את הציצית בזמן שהוא פטור מהמצווה ויעבור על כלאים.)
ראו גם

תרי"ג מצוות
מצוות עשה
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת מכות, דף י"ג, עמוד ב'.
| רשימת מצוות לא תעשה לדעת הרמב"ם |
| --- | --- | --- |
| עבודה זרה וחוקות הגויים | א ב ג ד ה ו ז ח ט י יא יב יג יד טו טז יז יח יט כ כא כב כג כד כה כו כז כח כט ל לא לב לג לד לה לו לז לח לט מ מא מב מג מד מה מו מז מח מט נ נא נב נג נד נה נו נז נח נט ס סא סב סג סד סה סו |  |
| המקדש וכליו | סז סח סט ע עא עב עג עד עה עו עז עח עט פ פא פב פג פד פה פו פז פח |  |
| עבודת הקרבנות | פט צ צא צב צג צד צה צו צז צח צט ק קא קב קג קד קה קו קז קח קט קי קיא קיב קיג קיד קטו קטז קיז קיח קיט קכ קכא קכב קכג קכד קכה קכו קכז קכח קכט קל קלא קלב |  |
| תרומות ומעשרות | קלג קלד קלה קלו קלז קלח קלט קמ קמא קמב קמג קמד קמה קמו קמז קמח קמט קנ קנא קנב קנג קנד קנה קנו קנז |  |
| עובדי המקדש | קנח קנט קס קסא קסב קסג קסד קסה קסו קסז קסח קסט קע קעא |  |
| מאכלות אסורות | קעב קעג קעד קעה קעו קעז קעח קעט קפ קפא קפב קפג קפד קפה קפו קפז קפח קפט קצ קצא קצב קצג קצד קצה קצו קצז קצח קצט ר רא רב רג רד רה רו רז רח רט |  |
| איזון חברתי | רי ריא ריב ריג ריד רטו ורטו רטז ריז ריח ריט רכ רכא רכב רכג רכד רכה רכו רכז רכח רכט רל רלא רלב רלג רלד רלה רלו רלז רלח רלט רמ רמא רמב |  |
| גזל, עושק ועוולות | רמג רמד רמה רמו רמז רמח רמט רנ רנא רנב רנג רנד רנה רנו רנז רנח רנט רס רסא רסב רסג רסד רסה רסו רסז רסח רסט רע רעא רעב |  |
| סמכויות ומשפט | רעג רעד רעה רעו רעז רעח רעט רפ רפא רפב רפג רפד רפה רפו רפז רפח רפט רצ רצא רצב רצג רצד רצה רצו |  |
| ציבור וסמכות | רצז רצח רצט ש שא שב שג שד שה שו שז שח שט שי שיא שיב שיג שיד שטו שטז שיז שיח שיט |  |
| שבת ומועדים | שכ שכא שכב שכג שכד שכה שכו שכז שכח שכט |  |
| איסורי ביאה | של שלא שלב שלג שלד שלה שלו שלז שלח שלט שמ שמא שמב שמג שמד שמה שמו שמז שמח שמט שנ שנא שנב שנג שנד שנה שנו שנז שנח שנט שס שסא |  |
| מלכות | שסב שסג שסד שסה |  |
רעל ותחרה (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט רעל ותחרה
כרזת הסרט רעל ותחרה
 מבוסס על:  המחזה רעל ותחרה של ג'וזף קסלרינג
 בימוי:  פרנק קפרה 
 הופק בידי:  פרנק קפרה, ג'ק וורנר
 תסריט:  פיליפ אפשטיין, ג'וליוס אפשטיין
 עריכה:  דניאל מנדל 
 שחקנים ראשיים:  קרי גרנט פיטר לורה ג'וזפין האל ג'ון אלכסנדר ג'ין אדאיר ריימונד מאסי
 מוזיקה:  מקס שטיינר 
 צילום:  סול פוליטו 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1 בספטמבר 1944
 משך הקרנה:  118 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קומדיה, פילם נואר, מותחן קומי, סרט המבוסס על יצירה ספרותית 
 תקציב:  1,120,175‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   arsenicandoldlace
 דף הסרט ב־IMDb
 
רעל ותחרה (באנגלית: Arsenic and Old Lace) הוא סרט אמריקאי מסוגת קומדיה שחורה בבימויו של פרנק קפרה המבוסס על מחזה בשם זה של ג'וזף קסלרינג שהועלה לראשונה בברודוויי בשנת 1941 ומוצג עד היום ברחבי העולם.
הסרט אמנם הופק ב-1941 אך הוקרן לראשונה ב-1944 לאחר שההצגה בברודוויי ירדה מהבמה.
הקומדיה עוסקת בצעיר ממשפחה מכובדת שמגלה ביום נישואיו שמשפחתו הקרובה - שתי דודותיו ושני אחיו, הם למעשה קבוצה של מטורפים, פושעים ורוצחים. כדי לצאת מהתסבוכת הזאת הוא נוקט בפעולות שמציגות אותו כמטורף עד שהוא מתחיל לחשוב שאכן הוא כך.
כמו בכל קומדיה שחורה מטופלים נושאים כמו שיגעון, פשע ורצח באופן סאטירי והומוריסטי. השחקן בוריס קרלוף הידוע בפרצופו המבעית שיחק בהפקה התיאטרונית ומוזכר בסרט.
תקציר העלילה

מורטימר ברוסטר (קרי גרנט) הוא סופר מוצלח שכתב מספר ספרים המטיפים לכך שאין צורך להתחתן. למרות זאת הוא נכנע לאהבה עם שכנתו וחברתו מילדות איליין (פרסיליה ליין) ונרשם בסודיות לנישואין בעירייה כשעיתונאים מתחקים אחריו.
מורטימר מגיע לבית משפחת ברוסטר בו גדל. זו משפחה מכובדת, מצאצאי מהגרי המייפלאואר. בבית מתגוררות שתי דודותיו הזקנות, אבי (ג'וזפין האל) ומרתה (ג'ין אדאיר). כן מתגורר בבית אחיו הצעיר טדי (ג'ון אלכסנדר), מטורף החושב שהוא תאודור רוזוולט המפקד על חייליו בקרב סאן-חואן במלחמת ארצות הברית–ספרד. מדי פעם הוא צועק "הסתער", מחצצר בחצוצרה, שועט לעבר חדרו בקומה השנייה וטורק את הדלת בחבטה שמזעזעת את הבית ובעיקר את שעון הקיר.
מורטימר מרים מכסה של ארגז עץ מתחת לווילון ומגלה לתמהונו ולחרדתו כי בארגז מונחת גופה. הוא חושב כי טדי אחראי לרצח אך דודותיו מרגיעות אותו ומספרות לו שהן אחראיות לכך. הן מקבלות גברים זקנים וגלמודים המבקשים לשכור חדר אצלן ומשקות אותם ביין דובדבנים בו הן שמות ארסן, סטריכנין וקורט של ציאניד. בכך הן עושות לדבריהם "צדקה" לגברים המסכנים האלה.
טדי עוזר להן בכך שהוא קובר את הגופות במרתף לאחר שהוא משוכנע שהוא חופר שם את תעלת פנמה וקובר פועלים שמתו שם בקדחת צהובה.
מורטימר אובד עצות. את איליין המגיעה כדי לזרז אותו בנסיעתם לירח דבש במפלי ניאגרה הוא דוחה ומסלק אותה לתמהונה. הוא מתחיל בהליכים לאשפז את טדי בסנטוריום לחולי נפש.
המצב מסתבך כשמגיע אח נוסף של מורטימר, ג'ונתן (ריימונד מאסי) ביחד עם הרופא ד"ר איינשטיין (פיטר לורה) שאחראי על שינוי פניו של ג'ונתן לפנים הדומים לבוריס קרלוף למניעת זיהויו. ג'ונתן הוא רוצח נמלט מהמשטרה כשבמכוניתו נמצאת גופה של מר ספלנצנו. בחשיכה הם מעבירים את הגופה לארגז. ג'ונתן מחליט לחסל את מורטימר ולהשתלט על הבית. הם קושרים אותו וסותמים את פיו אולם אז מגיעים השוטרים ואוסרים את ג'ונתן.
לבסוף מצליח מורטימר להחתים את הטופס לאשפוז טדי בסנטוריום. גם הדודות רוצות להצטרף לטדי. מורטימר מתבקש לצרף את חתימתו כקרוב משפחה ואז מודיעות לו הדודות בצער כי למעשה אינו שייך ביולוגית למשפחת ברוסטר כי אמו הגיעה למשפחה כטבחית כאשר הייתה בהריון מאדם אחר. מורטימר מקבל זאת בשמחה כי כעת ברור לו שלא הועברו אליו הגנים של המשפחה המטורפת הזאת. הוא מחבק את איליין ורץ איתה ברחוב כשהוא צועק לכל עבר "אני לא ברוסטר".
העלאת המחזה בישראל

המחזה הועלה בישראל בתיאטרון הקאמרי ב-1952 בשם "למי תקעה החצוצרה" עם רוזה ליכטנשטיין, מרים ברנשטיין-כהן ויצחק מיכאל שילה.
הוא הועלה גם בהבימה ב-1991 עם ליא קניג, מרים זוהר ודרור קרן וב-2012 עם ליא קניג, דבורה קידר ותומר שרון בתפקידים הראשיים.
הערות שוליים

↑  מיכאל הנדלזלץ, תיאטרון: "רעל ותחרה", הבימה - סיפור עצוב, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7551681-0  VIAF: 231640490   WorldCat (עם VIAF): 231640490
שמעון דובנוב

.
| --- | --- |

שמעון דובנוב
 לידה:  10 בספטמבר 1860 רוסיה רומנוב מסטיסלאב, רוסיה
 נרצח:  8 בדצמבר 1941 (בגיל 81) גרמניה הנאצית ריגה, נציבות הרייך אוסטלנד
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 עיסוק:  סופר והיסטוריון
 שפות היצירה:  יידיש, רוסית 
 חתימה:   
 
שמעון דוּבְּנוֹב (בכתיב יידי: דובנאָוו; ברוסית: Семён Маркович Дубнов;‏ ב' בתשרי ה'תרכ"א, 10 בספטמבר 1860 – 8 בדצמבר 1941) היה סופר והיסטוריון יהודי שפעל במזרח אירופה. אבי ההיסטוריוגרפיה היהודית החילונית, מהוגי האידאולוגיה האוטונומיסטית היהודית ומייסד תנועת הפולקיסטים. ידוע במיוחד בזכות ספרו ההיסטורי המונומנטלי, "דברי ימי עם עולם", שהיווה את הפרשנות החילונית המובהקת הראשונה לתולדות ישראל. כתב ברוסית, בעברית וביידיש.
משפחתו

דובנוב היה נשוי לאידה לבית פריידלין (1860–1934) והיו להם שלושה ילדים:
סופיה (סוניה) דובנוב-ארליך (1885–1986) הייתה משוררת ומתרגמת. הייתה נשואה להנריק ארליך, מנהיג הבונד. לאחר נישואיה התגוררה בפולין. בזמן מלחמת העולם השנייה גרה עם בניה ועם כלותיה בליטא, ומשם נמלטו בני המשפחה לארצות הברית דרך יפן כשבידיהם אשרות יפניות שקיבלו מהקונסול צ'יאונה סוגיהארה. בנה הבכור של סופיה דובנוב-ארליך אלכסנדר ארליך (1912–1985) היה חוקר כלכלה באוניברסיטת קולומביה, ובנה הצעיר ויקטור ארליך (רו') (1914–2007) היה חוקר ספרות באוניברסיטת ייל.
אולגה דובנוב-איוונוב (1886–1944) התגוררה בלנינגרד ונפטרה בעקבות פגיעת הרעב שספגה בעת המצור על לנינגרד. הייתה נשואה לפועל רוסי מיכאיל איוונוב, שנפטר בגיל צעיר. בניהם התאומים ולדימיר וסרגיי נולדו בווילנה בשנת 1906 ונפטרו בברית המועצות בשנות השמונים.
יעקב חיים דובנוב (1887–1957) חוקר גאומטריה, פרופסור באוניברסיטת מוסקבה. היה נשוי פעמיים. בתו מנישואיו הראשונים לנינה פפר, ילנה דובנוב (1912–2004), ובתו מנישואיו השניים לבתיה פיכמן, ויקטוריה דובנוב (1925–2009), התגוררו במוסקבה. נכדתה של ויקטוריה קרן דובנוב היא מזכירה מדעית באקדמיה ללשון העברית. השמועה הנזכרת בכתבה של אייזיק רמבה בעיתון מעריב על נישואי יעקב דובנוב לאישה לא יהודייה אינה מבוססת[דרוש מקור].
אחיו הגדול זאב דובנוב היה חבר ביל"ו.
שמואל אבא הורודצקי חקר את שושלת היוחסין של דובנוב.
התנועה האוטונומיסטית

דובנוב היה ממקימי התנועה האוטונומיסטית, שעיצבה תפיסה הסוברת שהיהודים הם "עם שכל העולם הוא מקומו" - ולכן פתרון הבעיה היהודית, לפי דובנוב, הוא הענקת אוטונומיה ליהודים בגולה. דובנוב ראה את הגולה כמציאות ההיסטורית, והוא סבר שהיהודים התפתחו לעם ללא-טריטוריה; עדות לכך היא המרכזים היהודיים הגדולים בארצות הגולה, ובהם המרכז הרוחני בבבל (בין המאה ה-4 והמאה ה-11), המרכז בספרד (מן המאה ה-11 ועד 1492) ועוד. באותה מידה, סבר דובנוב כי לאף עם אחר אין זכויות לאומיות בלעדיות על טריטוריה כלשהי.
יחסו לציונות היה אמביוולנטי, והוא גרס כי הציונות אינה בהכרח פתרון, הן מפני שהפתרון הוא הענקת אוטונומיה בגולה, והן מכיוון שהציונות יכולה לפגוע במאבק להשגת אותה אוטונומיה. עם זאת, הוא ראה בכינונו של מרכז יהודי בארץ–ישראל תהליך רצוי. מרכז זה תאם את תפיסתו בדבר התפתחות מרכזים רוחניים בתולדות היהודים. ואולם, הוא האמין שרוב מניינו של העם היהודי ימשיך לחיות את חייו בתפוצות.
להערכתו של דובנוב משנת 1900, בשנת 2000 יהיו מערבית לירדן כ-500,000 יהודים.
דובנוב דבק בשפת היידיש העממית; הוא לא התנגד לשפה העברית אך טען כי זוהי שפת האליטות, המיעוט.
מכתביו בעברית

דברי ימי עם עולם - דובנוב כתב את דברי ימי עמו בראייה המיוחדת לו וחילק אותם לפי סדר המרכזים הרוחניים של עם ישראל: ישראל בארצו, בבל, אפריקה הצפונית, ספרד, ארצות אשכנז, מזרח אירופה, ארצות הברית וחוזר חלילה לארץ ישראל, שנעשתה בדורו למרכז רוחני חשוב של עם ישראל.
תולדות החסידות (1931)
היסטוריה של יהודי מזרח אירופה (מקור ברוסית, תורגם גם לאנגלית)
היסטוריה יהודית לילדים: עם מפות, תמונות וציורים
מלחמות החשמונאים
ספר החיים
קובץ כתבים כרוזים ואגרות בעניין המחלוקת בין החסידים והמתנגדים בתקופת צמיחת החסידות, קונטרס מקוון באתר האוניברסיטה העברית בירושלים
מהי ההיסטוריה היהודית? מסה פילוסופית -היסטורית מאת ש.מ. דובנוב תרגם ד"ר יעקב מיטלמן
מכתביו ביידיש

אלגעמיינע אידישע געשיכטע : פון דעם אור-עלטער ביז דער נייער צייט. ווילנא, 1909.
די אידישע געשיכטע פאר שולע און פאלק. ניו יארק, 1915–1917.
אלגעמיינע אידישע געשיכטע :פון די עלטעסטע צייטען ביז דער נייער צייט. ווילנע, תר"פ 1920.
די נייסטע געשיכטע פונם יידישן פאלק :... פון דער פראנצויזישער רעוואלוציע <1789> ביז דער וועלט מלחמה <1914> : אין דריי בענד. ווארשע 1926.
פון "זשארגאן" צו יידיש און אנדערע ארטיקלען :ליטערארישע זכרונות. ווילנע 1929.
געשיכטע פון חסידיזם :אויפן יסוד פון אריגינעלע מקורים, געדרוקטע און כתב-ידן, ווילנע 1930–1933.
אידישע געשיכטע :דערציילט פאר קינדער, מיט 70 אילוסטראציעס און קארטעס. בערלין 1932.
אידישע געשיכטע פאר שול און היים. ריגע 1935.
הנצחה

על שמו של דובנוב רחובות בירושלים, בתל אביב, בחיפה, ברעננה, בנתניה, בהרצליה, בלוד, בבאר שבע, בראשון לציון וברחובות. בתל אביב הוקם בית ספר יסודי על שמו. גינת דובנוב, גינה רחבת ידיים בתל אביב קרויה על שמו.
זכרו של דובנוב הונצח בבול דאר ישראלי. ב-10 באפריל 2002, הנפיק דאר ישראל סדרה של 4 בולי דאר על  היסטוריונים  יהודים  שעסקו  בהיסטוריה של היהודים בגולה בתקופה שקדמה להקמת מדינת ישראל, בהם בול  לזכרו של שמעון דובנוב שעליו מופיע דיוקנו. על השובל של הבול הופיעה הכתובית: "דברי ימי עם עולם ". האמן אד ואן אוין  עיצב את הבול. דאר ישראל מכר 834,000 של בול זה עד להפסקת המכירה.
לקריאה נוספת

שמעון ראבידוביץ' (עורך), ספר שמעון דובנוב, הוצאת אררט, 1954.
אברהם גרינבוים, ישראל ברטל, דן חרוב (עורכים), ספרא וסייפא - שמעון דובנוב: היסטוריון ואיש ציבור, מרכז זלמן שזר, 2010.