stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה כוגן
לימודיו ופריצת הקריירה שלו בגרמניה

ב-13 במאי 1903 החל בלימודיו באקדמיה לאמנויות. למשך 3 חדשים -היה תלמידו של הפסל וילהלם פון רימאן (Wilhelm von Rümann)‏ (1906-1850). לפרק זמן קצר למד, לפי הזמנתו של הנרי ואן דר ולדה בבית הספר לאמנויות Kunstgewerbeschule בויימאר. לאחר מכן השתלם גם בבית הספר של אובריסט ודבשיץ, שנקרא "הסדנה הלימודית - מחקרית לאמנות חופשית וישומית". בית ספר פרטי זה שם דגש על עידוד גישות אינדיבידואליות, הפשטה, השראה מן הטבע ומן החיים הפשוטים, וגם מאמנויות של עמי אפריקה, אמריקה ואוקיאניה ואמנות הילדים. במינכן פקד גם את חוגי האמנים הרוסים, ובראשם וסילי קנדינסקי ואלכסיי יאוולנסקי, שקישרו איתו יחסי ידידות. הוא ביקר גם בחוגים הספרותיים של שטפן גאורגה וקארל וולפסקהל.
ב-1904 או 1905 ביקר כוגן לראשונה בפריז. הפסל הידוע הראשון שלו,"כאב" (Schmerz) - דמות מעוצבת בשיש של אשה שראשה זרוק לאחור ומעל כתפה השמאלית, בעוד היא נשענת על סלע מהוקצע בחספוס, עמד בסימן השפעת הרעיונות הנאו-קלאסיציסטים של אדולף פון הילדברנד, המנוגדים למגמה הנאו-בארוקית המופרזת הרווחת באימפריה הגרמנית באותה תקופה, גם בסימן השפעתו של רודן הצרפתי.
בשנת 1908 כבר הציג לראשונה בסלון הסתיו בפריז וב-1909 לקח חלק בהקמת קבוצת האמנים האקספרסיוניסטים איחוד האמנים החדש (Neue Künstlervereinigung München) (NKVM) שהתארגנה סביב קנדינסקי, יאוולנסקי ואחרים. יצירותיו הוצגו במסגרת שלושה סיורי התערוכות של ארגון זה בשנים 1909–1910, 1911-1910ו 1911–1912, קודם בגלריה לאמנות מודרנית במינכן (Moderne Galerie) ואחר כך בערים אחרות בגרמניה. האספן והמצנט קרל ארנסט אוסטהאוס, שתמך בו גם מאוחר יותר, מצא לו משרת מורה בבית הספר של המוזיאון שהקים - מוזיאון פולקוואנג בעיר האגן באזור הרוהר (מאוחר יותר המוזיאון עבר לעיר אסן). אך כוגן לא נשאר שם הרבה, חזר למינכן ואחר כך נסע לפריז.
חסר מנוחה, החליף האמן ללא הרף את מקומות מגוריו, התגורר זמן מה גם בשווייץ ובברלין. בבירת גרמניה, משך את תשומת לבו של היסטוריון האמנות מקס זאוארלאנדט (1934-1880), שהיה מסייע לאמנים במצוקה כלכלית. משה כוגן הציג בברלין גם אחרי שעבר לצרפת, בתערוכות של NKVM ואמני ה"הזצסיון הברלינאי".
משה כוגן הצטרף לכמה ארגונים של אמנים פלסטיים, כגון "איגוד האמנים הגרמנים", "דויטשה וורקבונד" ("איגוד הגרמני לעבודה" שהוקם ב-1907) וה-"זונדרבונד" של דיסלדורף. ב-1933 נידה אותו המשטר הנאצי והטיל חרם על יצירותיו כאמן יהודי. כמה מהן הוצגו לראווה בתערוכה התעמולתית " האמנות המנוונת" במינכן בשנת 1938.
שנותיו בצרפת ובהולנד

בשנת 1910 היגר משה כוגן לצרפת, שם הושפע על ידי אמנות הפיסול של מאיול ושל רודן, שהעריכו את כישרונו.
שכר סטודיו ב"לה רוש" (La Ruche) ("ההכוורת"), מעון מפורסם לאמנים ברובע החמישה-עשר.
אחרי שבשנת 1925 הציג מעבודותיו בסלון הסתיו, נבחר לסגן יושב ראש הוועד לפיסול של הסלון, מינוי שהיה יוצא דופן בשביל אמן זר.
בשנת 1924 הוזמן לראשונה להולנד על ידי הצייר אוטו ואן רס (1957-1884).
הוא התחיל לחלק את זמנו בין צרפת ובין הולנד. חי בהולנד בין השנים 1924 - 1928 ו 1933–1936 ,הציג שם בגלריה של הרמן אודרץ' (1966-1872) ופקד את חוג האמנים שהתארח בביתו של ד"ר הנדריק ויחרסמה (1891–1969), רופא, אמן ואספן אמנות. פרט לואן רס, אחד מבאי הבית שנקשר אליו, היה הסופר, המשורר ומבקר האמנות יאן אנחלמן (1972-1900), שהקדיש לו מאמרים רבים.
בהולנד היו לכוגן קשרים גם עם האספן היהודי ג'ק הכט, בעצמו מארח סלון של אמנים בביתו במנהויזן, ועם האספן ג'ון רדקר. יצר בעיקר פסלי עירום נשיים בחרס, טרקוטה, וגבס, בפורמט קטן, אף על פי שחלם תמיד ליצור גם פסלים מונומנטליים, ובדומה לברנקוש ניסה לפסל בעץ (ראה "נערות בקיפול רגליים" Kniendes Mädchen). את השרטוטים המקדימים היה מצייר בפחם, בעפרונות אדומים או בגיר.
משה כוגן נמצא תכופות במצוקה כלכלית, לפעמים מכר את פסליו ברחובות הערים, ואחרי שנות ה-1930 נעלם במידה רבה מהתודעה הציבורית. לדברי הסוכן של פיקאסו, דניאל הנרי קאהנווילר, היה עובד לאט והתקשה לסיים בזמן את העבודות שהוזמנו אצלו, דבר שפגע בפרנסתו. עם חבריו בתקופות שונות נמנו הפסל הגרמני ארנו ברקר (שהפך כעבור כמה שנים לפסל חביב על המשטר הנאצי) שהשאיר דיוקן מפוסל בטרקוטה של כוגן (1927/1928), מארק שאגאל, שיש סבורים כי סגנונו ה"כאילו נאיווי" הושפע גם על ידי כוגן, האמן היהודי-אמריקאי בן שאהן.
עם תלמידיו של משה כוגן נמנו, בין השאר: פריץ ואן האל, יאן האוורמנס, יאן מפאוט, ויל לאמרט. בהולנד היה כוגן, בדומה לאמנים רבים אחרים, חבר בארגון השמאלי של "האמנים למען הגנת הזכויות התרבותיות". בשנת 1939 מעריצי כוגן בהולנד הציגו פסלון עירום פרי יצירתו, במסגרת התערוכה "רודן ואחרים. מאה שנות פיסול צרפתי") במוזיאון סטדלייק" באמסטרדם. אחרי מותו, בשנת 1945 בתערוכה המוקדשת באמסטרדם לכבוד אמנים שהיו פעילים בהתנגדות נגד הנאציזם הוצגו גם יצירות של כוגן, אמן זר יחיד באותה תערוכה.
פרטים ביוגרפיים

משה כוגן התחתן בשנת 1913 עם ניני ביקל ונולדו לו שני ילדים: ליאנה (ילידת 1916) וז'אן (יליד 1920).
הוא ביקר בבסרביה, פעמיים: ב-1914, בערב מלחמת העולם הראשונה וב-1933, הפעם תחת השלטון הרומני, כשהשתתף בתערוכה של החרב לאמנויות יפות של בסרביה. בהזדמנות זאת עשה היכרות עם הפסל המקומי אלכסנדרו פלמדיאלה. זמן רב לא היו ידועים פרטים על מותו, אם כי משנות ה-1960 היו השערות כי נספה בשואה. בשנת 2002 נמצא שמו ברשימת הטרנספורטים לאושוויץ ממחנה הריכוז בדראנסי בצרפת בשנת 1943. נעצר בפריז ב-11 בפברואר 1943[דרוש מקור] ונשלח למחנה דראנסי ומשם נשלח לאושוויץ. שם נספה ב-3 במרץ 1943.
יצירתו

כוגן התחיל את פעילותו האמנותית עם עבודות מאבני חן, מדליות ולוחיות מברונזה וכסף, אגרטלים ומאבני חן, עבודות רקמה ודפוס. בעת שהותו בגרמניה הציג לראשונה מיצירותיו באוסף האמנות הגרפית הממלכתי במינכן (Cabinet des estampes,Staatliche graphische Sammlung),
 לאחר מכן הציג בעיקר תבליטים מטרקוטה עם דמויות של עירום נשי במוזיאונים וגלריות נוספים - באסן, מינכן, ברמן והאלה.
אחרי שהגיע, בפריז, במגע עם הפסלים מאיול, רודן ולמברוק, עבר משה כוגן לפיסול טהור בהשפעתם של שניים הראשונים. המשיך להתעניין במיוחד בעירום הנשי וביופי הטבעי. עיצב פסלים קטנים ותבליטים בסגנון נאו-קלאסי. בהתחלה העדיף לעבוד על טרקוטה, אחר כך עבר לגבס. דגמים רבים שנועדו ליציקה בברונזה לא הגיעו למימוש, בגלל חוסר אמצעים כספיים מספיקים.
בין יצירותיו הבולטות באותן השנים: "החזיונות" (Les visions), המקצב (Der Rhythmus), הקו (die Linie),
התגלות האמנות המסיטית (La Révélation de l'art mystique). פסלוניו לא נושאים חתימה ותאריך ומשום כך מקשים על מיונם. הם מצטיינים בחנם העדין, בשפתם הגופנית הקלאסית, רוחנית באופיה ובעת ובעונה אחת חושנית. הם משקפים את העוצמה היצרית וסערת הרגשות של האמן.
היצירה של כוגן היא אטמפורלית ואישית מאוד, ושואבת השראה מהזרמים העיקריים של אמנות הפיסול בת זמנו.
(כפי שמוסבר ב"רוח חסרת מנוח והחן מבית היוצר" - Ruheloser Geist und gestaltete Anmut, דברי האוצרים של התערוכה במוזיאון קלמנס זאלס בנויס מ 4 בספטמבר 2002)
אחרי התיישבותו בפריז הדמויות שעיצב היו לפחות נטורליסטיות תווי פניהן התאפיינו בפשטות כמו של מסיכה. עבודותיו התקרבו במקצת לאלו של בורדל, דרן וזדקין. ("שתי נשים עומדות" Zwei stehen Frauen, ‏(1911), "מסיכה" (1912), ואגרטליו מ-1912)
בשנת 1914 תרם כוגן תבליטים של נשים עירומות רוקדות בשביל בית החרושת לדוגמה והמשרדים שתכנן האדריכל גרופיוס. הם הוצגו בתערוכה של הוורקבונד בקלן, שהדגישה את התפקיד הציבורי של אמנות הפיסול.

בשנות ה-1920 יצר משה כוגן חיתוכי עץ (קסילוגרפיות), עבודות לינולאום ותחריטים רבים. גם עבודותיו הגרפיות מוקדשות אך ורק לדמויות נשיות. השפה החזותית זהה לזו של הפסלים. הקונטורים מעודנים וקווי הקומפוזיציה הגופנית הם לעיתים קרובות על חשבון התקינות האנטומית. האמן נמנע להדגיש את ההבעה על מנת לעקוף צורות חדות-זווית. (לדברי גרהרט זהן, בציטוט מספרו של גרהרט זהן, 1980 ע'37).
את רשמיו צייר כוגן בגיר, בצבע פחם או בעפרונות אדומים.
יצירותיו של כוגן משקפות באופן בולט את חוסר היציבות המרחבית של האמן. עבד בכל אתר עם המזוודה ארוזה, מוכן לעזוב הכל. רבות מיצירותיו אבדו, אחרות נמצאות באוספים פרטיים. לפעמים, כפי שקרה באמסטרדם, מכר אותן ברחוב.
יצירותיו של משה כוגן נמצאות במוזיאונים רבים, רובם בגרמניה והולנד - ביניהם סטדלייק באמסטרדם, מוזיאון להמברוק בדויסבורג, קונסטהאלה בברמן, אוסף האמנות של מוזיאון פולקוואנג באסן, הגלריה הממלכתית מוריצבורג בהאלה, מוזיאון האמנות בהמבורג, האוסף האובריך של מוזיאון לודוויג בקלן והגלריה העירונית של לנבך-האוס במינכן.
תערוכות

2004: ב-Drei Künstlerschicksale בבית ארנסט-בארלאך (Ernst-Barlach-Haus) בהמבורג
2002: במוזיאון קלמנס-זלס (Clemens-Sels-Museum) בנויס (Neuss)
2002/2003: תערוכה רטרוספקטיבית לזכרו בבית גרהרד-מרקס (Gerhard Marcks) בברמן
1993: במוזיאון סטדלייק באמסטרדם
1980: במוזיאון זינגר בלארן (Laren)
1947, 1955 : בגלריה זאק בפריז
1929: בגלריה אלפרד פלכטהיים בברלין
1926: בתערוכת של אמני "זצסיון" בברלין (השתתף בברלין גם בתערוכות דומות קודמות ב 1909, 1911, 1912)
1922: במוזיאון קארל ארנסט אוסטהאוס (Karl Ernst Osthaus-Museum) בהאגן
1921: גלריה ברנהיים-ז'ן (Bernheim-Jeune) בפריז
1913: במוזיאון "פולקוואנג" (Folkwang) בהאגן, ארץ הרוהר (ביריד)
1912: תערוכה של איגוד האמנים Deutscher Künstlerbund הגרמנים בברמן (בירידים)
1908: ב-Salon d'Automne- ב"סלון הסתיו" בפריז
הנצחה

קם בעיר בון, בגרמניה, "ארכיון מויסיי כוגן" שבמסגרתו מתנהל מחקר מעמיק של יצירתו ומוצאת לאור מורשתו הכתובה.
לקריאה נוספת

,Gerhart Söhn -Moissey Kogan: Bausteine zu einer Monographie, GS. 1980 ,
Katharina Henkel - Moissey Kogan (1879-1943) : sein Leben und sein plastisches Werk,koop. with Hermann Krause, Thesis, Universität Kiel
Jan Engelman - Der Bildhauer Moissey Kogan mit einem Nachwort über Moissey Kogan in den Niederlanden, Reicheneck Aldus Presse, 1997
,Gizella Szathmari Studenţi străini la Baia Mare, in catalogul Nagybányaművészete  Budapest 1976
לקריאה נוספת > ספרים מאוירים וקטלוגים

Sebastian Giesen: Freundlich – Gangolf – Kogan. Drei Künstlerschicksale.
Ernst-Barlach-Haus, Hamburg 2004, ISBN 3-9807916-9-6
Katharina Henkel: Moissey Kogan (1879–1943). Sein Leben und sein plastisches Werk. Ed. GS, Düsseldorf 2002, ISBN 3-921342-65-1
Arie Hartog, Kai Fischer, Ingo Trauer: Moissey Kogan: Moissey Kogan (1879–1943). Ruheloser Geist und Gestaltete Anmut. Verein der Freunde und Förderer des Clemens-Sels-Museum, Neuss 2002, ISBN 3-936542-02-3
John Rewald (Vorwort): Ausstellungskatalog „Moissey Kogan“, Galerie Zak, Paris 1955
Gerhart Söhn: Moissey Kogan. Bausteine zu einer Monografie. Edition GS, Düsseldorf 1980, ISBN 3-921342-33-3
Karl Witt: Jizo. Bibliophile Buchausgabe mit Holzschnitten von Moissey Kogan. Galerie Flechtheim, Goslar 1922
הערות שוליים

↑  הלן שיינר ע'22
↑  שם
↑  ביוגרפיה שצורפה לפרסום נתוני מרשם באקדמיה לאמנויות במינכן - ברשת
↑  ינה מוראדין
↑  הלן שיינר
↑  שם
↑  תודור סטאווילה
↑  נתוני מרשם של כוגן באקדמיה לאמנויות במינכן
↑  ריינהולד גרים ויוסט הרמאנד (עורכים) - מהיוונים ועד לירוקים - תמונות מהחיים הפשוטים, הוצאת אוניברסיטת ויסקונסין, 1989 ע' 85
↑  הלן שיינר ע' 28-29
↑  הלן שיינר ע' 25
↑  Ype Koopmans
↑  B.John Zavrel
↑  שם
↑  תודור סטאווילה
↑  הארץ 17.10.2002
↑  אלמוני טען שזה בעקבות מחקר של מוזיאון הכט, אבל איפה פורסם?
↑  Personalităţi orheiene
↑  שם
↑  הלן שיינר ע' 37
↑  שולמית בר, דייוויד פנינג ודאגלס ג'ארמה - אקספרסיוניזם - הערכה מחדש, ע' 67
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263914805171  GND: 118564587  ISNI: 0000 0001 0535 157X  LCCN: n80157347  NTA: 111507774  RKD: 45398  SUDOC: 171902882  ULAN: 500030135  VIAF: 64799376   WorldCat (עם VIAF): 64799376 
קארל ארנסט אוסטהואס, מצנט שתמך בפעילותו של משה כוגן. ציור מאת אידה גרהארדי
פיקוח על בחירות

פיקוח על בחירות הוא פעילות לתיעוד ודיווח אודות מהלך בחירות, כדי לחשוף במקרה הצורך הונאת בחירות. הלגיטימיות של מערכת בחירות עשויה להיות מושפעת מהביקורת של מפקחי הבחירות. במרבית המקרים הגוף שאחראי על הבחירות במדינה בהן הם מתרחשות הוא גוף ממשלתי.[דרוש מקור]
פיקוח על בחירות כרוך בתצפית על בחירות על ידי מפלגה עצמאית אחת או יותר, בדרך כלל ממדינה אחרת או מארגון לא ממשלתי (NGO). המפלגות המפקחות שואפות בראש ובראשונה להעריך את ניהול הליך הבחירות על בסיס חקיקה לאומית וסטנדרטים בינלאומיים של בחירות. ישנם משקיפי בחירות ארציים ובינלאומיים מטעם מדינות אחרות או ארגונים בינלאומיים.
משקיפי בחירות אינם מונעים ישירות הונאת בחירות, אלא מתעדים ומדווחים על מקרים חשודים. הפיקוח עשוי לשמש להפחתת תמריצים, מניעה או מזעור של פרקטיקות הפוגעות באיכות הבחירות, וכן לאלימות הקשורה לבחירות. הפיקוח על הבחירות מתייחס לתהליך הבחירות לאורך תקופה ארוכה, ולא להליכי יום הבחירות בלבד. הלגיטימיות של בחירות יכולה להיות מושפעת מקיומו של פיקוח, אלא אם כן המשקיפים עצמם נתפסים כמוטים. חוקרים מבחינים בין ארגוני פיקוח על הבחירות מבחינת איכות. חלק ממשקיפי הבחירות, לעיתים קרובות אלה שיש להם קשרים למדינות אוטוריטריות, נותנים תוקף לבחירות גם כאשר הן פגומות באופן בוטה.
היסטוריה

הבחירות הראשונות שהיו תחת פיקוח היו למעשה משאל בוולאכיה ונסיכות מולדובה.
למעשה, עד מלחמת העולם השנייה פיקוח על בחירות היה די נדיר ובמהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 פחות מ-10% ממערכות הבחירות בעולם היו תחת פיקוח. רק עם סיום המלחמה הקרה והגדרת סטנדרטים בינלאומיים על התנהלות בחירות החלו מדינות להקים ולהפעיל גופי פיקוח על בחירות, הן מקומיים והן בינלאומיים.
בשנות ה-2000 מספר הבחירות המפוקחות החל לעלות והגיע לכ-80% מהבחירות בעולם.
בשנים האחרונות גדלה השכיחות של מפקחי בחירות באיכות ירודה אשר נותנים תוקף לבחירות לא תקינות. לפקחי בחירות אלה נוטים להיות קשרים עם מדינות אוטוקרטיות וארגונים אזוריים אוטוריטריים, כמו ארגון שיתוף הפעולה של שנחאי (SCO), חבר העמים של מדינות עצמאיות (CIS), הארגון לדמוקרטיה ופיתוח כלכלי (GUAM) וקהילה לפיתוח דרום אפריקה .
פיקוח על בחירות ברחבי העולם > ישראל

בישראל ועדת הבחירות המרכזית לכנסת אחראית בין היתר על פיקוח הבחירות לכנסת ומדי מערכת בחירות מגייסה הוועדה מאות מפקחי בחירות. במרבית המקרים פקחי בחירות בישראל אינם רשאים להשתמש במצלמת הגוף למעט מקרים בה קיים חשד לביצוע עבירה פלילית בקלפי או בסמוך עליו. ב-21:30, חצי שעה לפני סגירת הקלפיות בישראל פורסים פקחים במספר קלפיות שנקבעות מדי מערכת בחירות מראש. הפקחים נשארים באזור הקלפיות עד תום ספירת הקולות על מנת שיוכלו לתעד את הליך הספירה.
פיקוח על בחירות ברחבי העולם > ישראל > מצלמות

ביום הבחירות לכנסת ה-21, התקין משרד יחסי ציבור עבור הליכוד 1,300 מצלמות נסתרות בקלפיות שונות במגזר הערבי, בנימוק של חשש לזיופים. המבצע נערך לאחר פנייה מראש הממשלה ויו"ר הליכוד בנימין נתניהו, ועלות המצלמות הייתה מיליון וחצי ש"ח.
המבצע כונה "טוהר הבחירות" ומטרתו המוצהרת הייתה מניעת זיופים, כגון התחזות למצביעים אחרים. ביום המחרת התגאה משרד הפרסום בפרויקט, וטען ש"בזכות זה שהוצבו משקיפים מטעמנו בכל קלפי, אחוז ההצבעה ירד מ-50%, הנמוך ביותר שנראה שנים האחרונות".
במהלך אותו יום בחירות, לאחר שהוגשו לגביו תלונות בעניין, קבע השופט חנן מלצר, יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, כי התיעוד החזותי במהלך שעות ההצבעה הוא אסור, אך הוא ביקש מהמשטרה להחזיר את המצלמות שהיא לקחה, ולאפשר להשתמש בהן להקלטת שמע. הוא גם ציין, כי חברי ועדת הקלפי יוכלו מאוחר יותר לתעד את ספירת הקולות באמצעות המצלמות, אך יהיה עליהם להודיע על כך לכל המשתתפים בספירה. גם לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הודיעה מפלגת הליכוד כי בכוונתה להציב מצלמות גם בבחירות אלו. לאחר שימוע בנושא קבע השופט מלצר ב-26 באוגוסט, כי אסור למפלגות ולרשימות המועמדים להציב מצלמות בקלפיות, וכי הצבת מצלמות באופן שיטתי בקלפיות טעונה חקיקה ראשית.
פיקוח על בחירות ברחבי העולם > פיקוח בחירות בינלאומי

ארגונים בינלאומיים כמו ארגון מדינות אמריקה, מועצת אירופה, האיחוד האפריקאי, האיחוד האירופי והארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה פורסים באופן קבוע צוותי פיקוח על בחירות במספר מדינות ברחבי העולם. גם ארגונים לא ממשלתיים תורמים במאמצי הפיקוח; כך למשל מרכז קרטר מילא תפקיד מרכזי בפיקוח על בחירות 2010 בסודאן.
פיקוח על בחירות ברחבי העולם > פיקוח בחירות מקומי

מאמצים לאומיים לפיקוח על הבחירות מתנהלים בדרך כלל על ידי ועדת הבחירות (אנ') המקומית.
הסוג הנפוץ ביותר של פיקוח בחירות מקומי הוא באמצעות משקיפים מטעם המפלגות, אשר דואגים לאינטרסים של מפלגתם. פעילויות יום הבחירות של משקיפים אלו כוללים לעיתים קרובות בדיקה מדוקדקת של תהליכי ההסמכה, ההצבעה, הספירה והטבלאות בקלפי לאורך יום הבחירות.
במדינות רבות קיימות גם קבוצות משקיפים מקומיות לא מפלגתיות.
שוהם (אבן חן מקראית)

איור של החושן (מהאנציקלופדיה היהודית)
שֹׁהַם היא האבן הרביעית בטור השני בחושן הכהן הגדול, והיא מיוחסת לשבטי בני יוסף: לשבט מנשה ולשבט אפרים.
כמו כן היו שתי אבני שוהם גדולות, על כתפות האפוד, ועליהן חקוקים שמות שבטי ישראל.
השהם במקורות

וּזְהַב הָאָרֶץ הַהִוא, טוֹב; שָׁם הַבְּדֹלַח, וְאֶבֶן הַשֹׁהַם.
אַבְנֵי שֹׁהַם וְאַבְנֵי מִלֻּאִים לָאֵפֹד וְלַחֹשֶׁן.
וְלָקַחְתָּ אֶת שְׁתֵּי אַבְנֵי שֹׁהַם וּפִתַּחְתָּ עֲלֵיהֶם שְׁמוֹת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל.
וְהַטּוּר הָרְבִיעִי תַּרְשִׁישׁ שֹׁהַם וְיָשְׁפֵה מוּסַבֹּת מִשְׁבְּצוֹת זָהָב בְּמִלֻּאֹתָם.
בְּעֵדֶן גַּן-אֱלֹהִים הָיִיתָ, כָּל-אֶבֶן יְקָרָה מְסֻכָתֶךָ אֹדֶם פִּטְדָה וְיָהֲלֹם תַּרְשִׁישׁ שֹׁהַם וְיָשְׁפֵה, סַפִּיר נֹפֶךְ, וּבָרְקַת וְזָהָב; מְלֶאכֶת תֻּפֶּיךָ וּנְקָבֶיךָ בָּךְ, בְּיוֹם הִבָּרַאֲךָ כּוֹנָנוּ
וּכְכָל כֹּחִי הֲכִינוֹתִי לְבֵית אֱלֹהַי הַזָּהָב לַזָּהָב וְהַכֶּסֶף לַכֶּסֶף וְהַנְּחֹשֶׁת לַנְּחֹשֶׁת הַבַּרְזֶל לַבַּרְזֶל וְהָעֵצִים לָעֵצִים אַבְנֵי שֹׁהַם וּמִלּוּאִים אַבְנֵי פוּךְ וְרִקְמָה וְכֹל אֶבֶן יְקָרָה וְאַבְנֵי שַׁיִשׁ לָרֹב.
יוסף על שהם, ונקרא אוּנִקלִ"י. סגלתה לתת חן לאדם בעיני כל רואיו, ונקראת שהם ויש בה אותיות השם, על שם ויהי ה' את יוסף ויהי איש מצליח ויתן חנו, והנושאה בבית המלכות תועיל ודבריו נשמעים.
זיהוי

מאחר שאין במקורות פרטים מזהים של אבני החושן, הרי שאין לדעת לאיזו אבן חן התכוונו ואפילו מה היה צבעה. זיהויה של השהם שנוי במחלוקת מאז התרגומים הראשונים.
זיהוי > תרגומים

תרגום אונקלוס מתרגם בורלא, וכנראה הכוונה לבריל.
תרגום השבעים מתרגם הופעות שונות של המילה שהם בתרגומים שונים. השהם של החושן מתורגם כבריליון והשהם של האפוד כאיזמרגד.
גם יוסף בן מתתיהו בחר בבריליון כתרגום לשהם.
תרגומים רבים מזהים את האבן עם כריזופראס, מלכיט או סימופאן שהוא סוג של כריזובריל המכונה עין החתול.
תרגומים אחרים מתקופות שונות מציעים שמות רבים לזיהוי שהם: אזמרגד, סרדוניקס, אוניקס וקרנליאן.
מבחינה אטימולוגית דומה השהם לסַמְטוּ האכדית (Samtu) שהיא אבן אדומה (אולי קרנליאן), ולסוֹם האתיופית.
תרגום המלך ג'יימס גורס אוניקס.
גם בתרגום התנ"ך של ה-Jewish Publication Society of America משנת 1917 מופיעה אוניקס כתרגום לשהם.
האקדמיה ללשון העברית בחרה בתרגום שהם לאקוומרין (סוג של בריל). עם זאת, התרגום המקובל הוא אוניקס.
על פי פירושו של מהר"ל למובא בתלמוד הבבלי (בבא בתרא, ע"ה, א'), בספרו "נצח ישראל" (נ"א), הגוון של שהם דומה למים, "ומורה על חסד וטוב", מה שתומך בדעה של האקדמיה ללשון העברית.
מכון המקדש זיהו את האבן עם אגט שחור.
זיהוי > אבני חן ומינרלים המיוחסים לשהם

כריזובריל - עין החתול
בריל
אמרלד
סרדוניקס
אוניקס
כריזופראס
קרנליאן
אקוומרין
מלכיט
אגט
לקריאה נוספת

מ' סברדמיש וא' משיח, אבני חן, הוצאת מדע אבנים יקרות
עולם התנ"ך, ספר שמות, הוצאת דודזון-עתי
אברהם גנצוויך

| --- | --- |

 לידה:  1902 צ'נסטוחובה, רפובליקת פולין 
 נרצח:  1943 (בגיל 41 בערך) ורשה, גנרלגוברנמן 
 מדינה:  פולין 
 
אברהם גנצוויך (בפולנית: Abraham Gancwajch;‏ 1902 – 1943) היה יהודי שפעל כמשתף פעולה עם הנאצים וסוכן הגסטפו בגטו ורשה. הנהיג קבוצת משתפי פעולה שנקראה "ה-13", שכונתה על ידי תושבי הגטו "הגסטפו היהודי" ועסקה בעסקי הברחות ושוק שחור תחת חסות השלטונות הנאצים.
ראשית דרכו

אברהם גנצוויך נולד בשנת 1902 בעיר צ'נסטוחובה בדרום פולין. בצעירותו היה לעיתונאי בעיר לודז' והיה פעיל בתנועת "השומר הצעיר". לאחר מכן עבר לווינה בירת אוסטריה ושימש בה ככתב השבועון Gerechtigkeit (צדק) שבעריכת אירנה הרנד, שהייתה פעילה למען זכויות האדם ונגד  האנטישמיות ומי שתוכר לימים כחסידת אומות העולם. 
בשנת 1938, לאחר האנשלוס (סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית), חזר גנצוויך ללודז' בה הוציא לאור מגזין בשם Wolność (חופש) שנפוץ בקרב הקוראים היהודים.
בתקופת השואה

ב-1 בספטמבר 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין ופולין נכבשה תוך חודש. כאשר לודז' נכבשה על ידי הנאצים נאסרו כל אנשי מערכת המגזין. גנצוויך לא נעצר והגיע לוורשה כפליט מלודז'.
בדצמבר 1940 הוא יסד את "המשרד למלחמה בנשך ובספסרות" שפעל בגטו ורשה לצדו של היודנראט וקיבל את הכינוי "ה-13" (ביידיש: "דאָס דרײַצענטל") על שם כתובת משרדיו ברחוב לשנו 13. המטרה המוצהרת שלו הייתה להסדיר ולאכוף מסחר הוגן, אבל למעשה היו חברי "ה-13" סוכנים של האס דה - שירות הביטחון של המפלגה הנאצית, ועסקו בעסקי הברחות ושוק שחור. הם זכו להטבות מפליגות על שיתוף הפעולה, כל עוד נזקקו להם הנאצים.
גנצווייך שאף להחליף את אדם צ'רניאקוב בתפקיד יושב ראש היודנראט ולהשתלט על כמה מתחומי אחריותו של היודנראט. באמצעות קשריו עם האס אס הצליח לקבל שליטה על כמה ממוסדות הגטו ולנהל יותר ממאה בניני דירות. אנשיו יכלו לצאת באופן חופשי מן הגטו אל הצד הארי של ורשה והיו אף פטורים מלשאת על זרועם את הסרט עם המגן דוד. במציאות הדלה של חיי הגטו הם חיו יחסית בתנאי פאר וצברו בסחיטה סכומי כסף נכבדים. התועלת שהביאו לנאצים התבטאה באיסוף מידע והלשנה. כדי לשוות לפעילותו צביון חברתי לכאורה יזם גנצווייך פעילויות תרבות, תמך כספית ברבנים ובאישי ציבור וארגן מוסד לעזרה ראשונה בגטו.
למרות מאמציו של גנצוויך התייחסו מרבית תושבי הגטו בשלילה לארגונו, ראו בו גוף מסוכן וחששו מפני כל מגע איתו. אדם צ'רניאקוב תיאר אותו ביומנו כיצור בזוי ומכוער.
במרוצת הזמן הקימו הנאצים גוף נוסף של משתפי פעולה יהודים שנקרא "הלפיד" בפולנית: Żagiew (אנ'), שגם בראש העמידו את גנצוויך. מטרתו של הגוף הייתה לחדור לארגוני המחתרת היהודיים ולחשוף את קשריהם עם המחתרת הפולנית.
סופו

בשנת 1942 כאשר התבצעו ה"אקציות", הגירושים ההמוניים של היהודים מגטו ורשה אל מחנות ההשמדה, החלו הגרמנים לחסל סוכנים ומלשינים שעבדו איתם בגטו. אז חוסלו גם מרבית אנשי קבוצת ה-13 וגנצוויך עבר לצד הארי של ורשה. שם גנצוויך ואנשי ה-13 שעברו עמו לצד הארי הציגו עצמם כלוחמי מחתרת יהודית ועסקו במצוד אחר פולנים שנתנו מחסה בבתיהם ליהודים. הוא ניסה גם לחבל בהכנות למרד גטו ורשה. הארגון היהודי הלוחם גזר עליו דין מוות, אך נבצר ממנו מלבצעו.
המשך גורלו לא נודע. לפי אחד המקורות הוא כנראה נרצח יחד עם אשתו ובנו בראשית שנת 1943.
הבית ברח' לשנו 13
הבחירות לדומה העירונית של מוסקבה (2019)

מפגינים מול בניין ועדת הבחירות העירונית של מוסקבה, 14 ביולי 2019.
הפגנות האופוזיציה בבניין ועדת הבחירות העירונית במוסקבה.
הבחירות לדומה העירונית של מוסקבה הן הבחירות למושב השביעי של הדומה המוסקבאית שהתקיימו ב־8 בספטמבר 2019, במסגרת הבחירות לרשויות המקומיות ברוסיה.
זו הפעם השביעית שהבחירות לפרלמנט העירוני במוסקבה מתקיימות מאז 1993. הבחירות נערכות בשיטה רובנית, שבה 45 הנציגים נבחרים בהתמודדות במחוזות בחירה. הצירים נבחרים לתקופה של 5 שנים, עד 2024.
נכון ל־1 ביולי 2019 במוסקבה היו רשומים 7,308,469 בעלי זכות בחירה. בראש ועדת הבחירות העירונית של מוסקבה עומד ולנטין גורבונוב, המכהן בתפקיד מאז 1994 (קודמו בתפקיד היה אנטולי ולנטינוביץ' פטרוב) ומאז נבחר מחדש בשנים 1999, 2003, 2007, 2011 וב-2016 וזוכה לביקורת רבה על תפקודו, בעיקר בעקבות פסילת מועמדי האופוזיציה מהתמודדות בבחירות לדומה. במסגרת הליך רישום המועמדים, מועמדים עצמאיים רבים ונציגי מפלגת החופש העממי ותנועת רוסיה של העתיד, נפסלו מהתמודדות בבחירות בתואנה כי לא עמדו במספר החתימות הנדרש להגשה לצורך רישומם כמועמדים. האופוזיציה הרוסית טענה להתנהלות לא חוקית ולא תקינת של רשויות החוק במוסקבה והאשימו את השלטון בדיכוי.
ב־20 ביולי 2019 תומכיו של איש האופוזיציה, אלכסיי נבלני (העומד בראש רוסיה של העתיד והקרן למלחמה בשחיתות) יצאו להפגנות גדולות בשדרות סחרוב במוסקבה, שהיו למחאה הפוליטית הגדולה ביותר ברוסיה מאז 2011 בערוץ RBC ברוסיה דווח כי על חקירת המחאות אחראי השירות להגנה על הסדר החוקתי של שירות הביטחון הפדרלי. ההפגנות והמחאות הגדולות היו מלווים במעצרי מנע של מאות מפגינים
אף שרוסיה המאוחדת שמרה על כוחה בתור המפלגה הגדולה ביותר, ניכרה נסיגה וירידה בתמיכה בה, תוך התחזקות מפלגות האופוזיציה.
ההכנות לבחירות

במרץ 2019 החלה מערכת הבחירות הרשמית לדומה העירונית, כאשר ועדת הבחירות העירונית המוסקבאית פתחה את הליך רישום המועמדים. הוועדה מארגנת 3,616 עמדות הצבעה מהן 3,440 על פי אזורי המגורים, 176 — עבור מאושפזים בבתי חולים, בבתי הבראה ובבתי המאסר.
על פי הארגון החברתי "גולוס" שנועד לנטר את מערכות הבחירות, נטען כי כלי התקשורת במוסקבה נוטים לסקר באופן חיובים מועמדים שנתמכים על ידי השלטון לעומת מועמדי האופוזיציה
ההכנות לבחירות > הצבעה אינטרנטית

| --- | --- |
 :  ראו גם – הצבעה אלקטרונית
בתחילת מרץ 2019 לשכת החשבון העירונית הודיעה במהלך פורום "העיר שלי — האזור שלי" תוכניות פיתוח במסגרתן תחל הצבעה אלקטרונית ניסיונית בבחירות לדומה העירונית של מוסקבה אף שמספר הקלפיות שישתתפו בהצבעה שכזו הוגבל לרבע מכלל מחוזות הבחירה במוסקבה.
תאריכי מפתח

5 ביוני 2019 — חברי הדומה העירונית אשרו הצעת חוק לפיה הבחירות לדומה העירונית תתקיימנה ב-8 בספטמבר
6 ביוני עד 5 ביולי — רישום מועמדים והגשת חתימות תמיכה
תעמולת בחירות מתחילה מיד לאחר רישום המועמד ומסתיימת יום לפני יום הבחירות
6 ביולי — המועד האחרון להגשת מועמדות
10 באוגוסט עד 6 בספטמבר — תעמולת בחירות בתקשורת
8 בספטמבר — יום הבחירות