stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריה ונטורה
בין "קומדי פרנסז" ובין המולדת > התיאטרון "מריה ונטורה"

בשנים 1929–1936 שיחקה מדי שנה גם בבוקרשט ובערים אחרות ברומניה עם להקת התיאטרון הפרטי שניהלה ונשא את שמה. בלהקתה היו חברים שחקנים בעלי שם כמו אאורה בוזסקו, ג'ורג'ה וראקה, א. פופה מרציאן וכו' ובמאי הבית היה ויקטור יון פופה. היא הפיקה כ-40 הצגות ושיחקה בין היתר במחזות רומנים מאת אלכסנדרו קיריצסקו ("בורג'ה", שבו גילמה בבגדי גבר את צ'זרה בורג'ה- 1936), אדריאן מניו (Lupii în aramă- "הזאבי של נחושת", בבימוי ויקטור יון פופה) מירצ'ה שטפנסקו (הקומדיה Veste bună -בשורה טובה) ואחרים ועודדה את התפתחות המחזאות במולדתה. גילמה בתיאטרונה גם את הדוכס מרייכסטג הקטין ב-"L'aiglon" מאת רוסטאן. חזרה להופיע ברומניה גם אחרי שסגרה את להקתה. שיחקה, למשל, בתיאטרון הלאומי ב"מונה ואנה" מאת מטרלינק, ב"בורג'ה" מאת קיריצסקו, וב"דרי-דרי", מאת יון קנטקוזינו.
לאחרנה ביקרה ברומניה עם שחקני ה"קומדי פרנסז" ב-1940-1939.
ונטורה נחשבה לשחקנית בעלת רגישות יוצא דופן, בעלת חוש מיוחד לטראגיות, הצטיינה בקול מרשים ובמחוות אלגנטיות.
נותרו בזיכרון ביצועיה המצוינים בתפקידים כמו ברניס, כמו בתפקיד הראשי ה"הסוד" מאת אנרי ברנשטיין, כאנייס ב"בית הספר לנשים" מאת מולייר או כגבורה של "אשמדאי" מאת פרנסואה מוריאק.
בשנים 1922-1909 הייתה פעילה גם כשחקנית ראינוע.
בשנת 1938 הייתה לאשה הראשונה שביימה מחזה על במת ה"קומדי פראנסז", את "איפיגניה באולידה", מחזה מאת ז'אן רסין.

מריה ונטורה סרבה להצעת הנישואים של חברה, הפוליטיקאי הסוציאליסטי ועורך הדין ז'וזף-פול בונקור (1972-1873), שר חוץ וראש ממשלה לשעבר, מחשש שנישואים אלה יפגעו בעבודתה בתיאטרון ויובילו לאובדן עצמאותה. בונקור כתב מאוחר יותר את המקדמה לביוגרפיה של ונטורה, מאת נניור ומאסוף.
בימי מלחמת העולם השנייה ואחריה

בעת הכיבוש הנאצי בצרפת בשנת 1941 ונטורה נאלצה להפסיק לשחק ב"קומדי פרנסז" אף על פי ששלחה מכתב שבו הסבירה כי הוריה נישאו בנישואים נוצרים אורתודוקסים, אמה נקברה בבית קברות נוצרי ואביה היה צאצא למשפחה אריסטוקרטית ותיקה.
. אחרי 1941 הקדישה עצמה בעיקר להוראת המשחק. עם תלמידיה נמנים מילן דמונז' (Mylene Demongeot), פרנסואה גרן (Guerin), ליז טופאר (Lise Topard)
בשנת 1951 חזרה לבמה כדי לשחק בתפקיד הראשי של המחזה "קולומבה" מאת ז'אן אנוי שנכתב במיוחד עבורה.
המחזה הוצג אז 369 פעמים. גם בשנת 1952 קצרה ונטורה הצלחה במחזה "הוואלס של הטוריאדורים" מאת אנוי.
ביתה האחרון בפריז היה ברחוב בוז'ון (Rue Baujon) מס. 12. בדומה לאמה, נפטרה מריה ונטורה עקב אי ספיקת כליות . היא הובאה לקבורה בגוש 10 בבית הקברות פאסי בפריז.
פרסים ואותות כבוד

1935 - קיבלה את אות לגיון הכבוד של צרפת עם דרגת אביר
תפקידים נבחרים > לפני "קומדי פרנסז"

Jean-Marie (ז'אן מארי) - מאת אנדרה דה טרייה (André de Theuriet)
Le Passant מאת פרנסואה קופה
1905- Scarron ("סקארון") מאת קטול מנדס, תיאטר דה לה גטה ליריק (Théâtre de la Gaîté Lyrique)
Endymion מאת אשיל רישאר
הבתולה מאבילה - מאת קטול מנדס
(הבת של בני רבנשטיין) (Die Rabensteinerin - La Fille des Rabenstein מאת ארנסט פון וילדנברוק
1907 -Après le pardon (אחרי המחילה) מאת מטילדה סראו ופייר דקורסל, תיאטר רז'אן
Les Affranchis (המשוחררים) מאת מארי לנרי (Marie Lenéru)
1910 - Mademoiselle Molière (מדמואזל מולייר) מאת לואי ללואר (Louis Leloir) וגבריאל ניגון (Gabriel Nigond), תיאטר דה ל'אודאון
1913 - La Maison divisée, (הבית המחולק) מאת אנדרה פרנה, תיאטר דה ל'אודאון
Maud מאת מ. לקונט דה נוי
La Semaine folle (השבוע המטורף) מאת אבל הרמאן
Amoureuse (מאוהבת) מאת פורטו-ריש
L'Évantail (המניפה) מאת רובר דה פלר וגסטון ארמאן דה קייאווה
Monna Vanna (מונה ואנה) מאת מוריס מטרלינק
תפקידים נבחרים > ב"קומדי פרנסז"

בשנים 1919–1938 שיחקה ב-56 תפקידי ראשיים, רובם במחזות קלאסיים
1920 - Paraître מאת מוריס דונה (Donnay)
1920 - Le Repas du lion מאת פרנסואה דה קירל (de Curel)
1921 - פדרה ב- פדרה מאת ראסין
1921 - Le Sicilien ou l'Amour peintre (הסיציליאני או האהבה ציירת) מאת מולייר
1921 - Vautrin (ווטרן) מאת אדמון גירו (Guiraud) לפי אונורה דה בלזק
1922 - דונה סול ב"ארנני" מאת ויקטור הוגו
1922 - Le Chevalier de Colomb מאת פרנסואה פורשה (Porché)
1922 - Ésope (איסופוס) מאת תאודור דה בנביל
1923 - Le Carnaval des enfants (קרנבל הילדים) מאת סן-ז'ורז' דה בואלייה (Saint-Georges de Bouhélier
1923 - Un homme en marche מאת אנרי מרקס
1923 -Florise (פלוריז) - מאת תאודור דה בנוויל
1924 - Le Tombeau sous l'arc de triomphe (הקבר שמתחת קשת הניצחון) מאת פול רנאל (Raynal)
1924 - Le Vieil Homme (הזקן) מאת ז'ורז' דה פורטו ריש
1934 - L'Otage (בן הערובה) מאת פול קלודל, בימוי מאת אמיל פאבר
1926 - אלמירה ב"טרטיף מאת מולייר
1930 - מריאן ב"הקפריזות של מריאן" מאת אלפרד דה מיסה
1938 - Le Vieil Homme מאת פורטו-ריש, בימוי מאת אדואר בורדה
1938 - Iphigénie (איפיגניה) מאת רסין, בבימויה
1938 - L'Otage (בן הערובה) מאת קלודל
1938 - אגריפינה ב"בריטניקוס" מאת ראסין
1938 -Cyrano de Bergerac (סירנו דה ברז'ראק) מאת אדמון רוסטאן, בבימויו של פייר דוקס
תפקידים נבחרים > אחרי "קומדי פרנסז"

1942 - Jeunesse(נעורים) מאת פול ניבואה, בתיאטרון "אדוארד השביעי"
1946 - Mégarée (מגארה) מאת מוריס דרואון - בבימוי ז'אן מרקיר, בתיאטר רואיאל דו פארק (Théâtre royal du Parc) ובתיאטרון וייה-קולומבייה.
1951 - קולומבה - מאת ז'אן אנוי, בבימויו של אנדרה ברסאק (Barsacq), בתיאטר דה ל'אטלייה,
1952 - La Valse des toréadors (ואלס התוראדורים) מאת אנואי, בבימוי המחזאי, בתיאטר דה שאנז אליזה, עם רולאן פייטרי (Piétri)*1953 - La Petite Catherine (קתרין הקטנה) מאת אלפרד סבואר, בבימוי קריסטיאן ז'ראר, בתיאטר דה בוף פריזיין (Théâtre des Bouffes Parisiens) עם קריסטיאן ז'ראר
1954 - קולומבה מאת אנואי, בימוי אנדרה ברסאק, תיאטר דה סלסטן (Théâtre des Célestins) וב"תיאטר דה ל'אטלייה"
פילמוגרפיה

Gibier de potence (1951) בתפקיד קונסואלה
Molière, sa vie, son oeuvre (1922) סרט תיעודי על חיי מולייר ויצירתו
"עלובי החיים" Les Misérables - פרק 4: קוזט ומריוס (1913) בתפקיד פנטין טנרדייה
Les Misérables - פרק 3: קוזט (1913) בתפקיד פנטין טנרדייה
Les Misérables - פרק 2: פנטין (1913) בתפקיד פנטין טרנרדייה
Les Misérables - פרק 1: ז'אן ולז'אן (1913) בתפקיד פנטין טנרדייה
זאזה (1913) בתפקיד זאזה
בנו של קארל החמישי Le Fils de Charles Quint (1912)
קוונטין דרוורד Quentin Durward (1912)
אנטאר Antar (1912)
שלומית בהרודיאדה (1910)
המכשפת (1910) בתפקיד
רומן של צעיר עשיר Le Roman d'un jeune homme riche (1909)
מקורות אחרים

Jean-Yves Conrad „Paris, capitala României - ghid al plimbărilor insolite pe urmele românilor celebri din Paris” Junimea, Iași, 2006
(ברומנית)
לקריאה נוספת

Ioan Massof, Gheorghe Nenișor, Maria Ventura, Ed. Tineretului, București, 1966(ברומנית)
Bertrand Beyern Guide des tombes d'hommes célèbres, Le Cherche Midi, Paris, 2003 (בצרפתית)
George Marcu (coord.), Dicţionarul personalităţilor feminine din România, Editura Meronia, Bucureşti, 2009
(לקסיקון הנשים החשובות של רומניה)(ברומנית)
Nicolae Havriliuc:Un proiect scenic al timpului:Teatrul Maria Ventura Teatrul azi 11-12, 2010
הערות שוליים

↑  Fernande Bassan עמוד 107 ראה בבקורות על משחקה ב"צ'טרטון" מאת אלפרד דה ויניי
↑  Crispedia
↑  לומיניצה צ'ובאנו "פרישתה של אריסטיצה רומנסקו והצלחתה של מריה ונטורה", באתר Jurnal.ro. ב-14 בינואר 2013, לפי כתבה מינואר 1900 בעיתון הרומני "פמיליה" באוראדיה
↑  ביוגרפיה לפי B.Beyern
↑  Enciclopedia României
↑  Crispedia
↑  Crispedia
↑  ביוגרפיה קצרה באתר הרומני פאקסמדיה - אישיות היום
↑  לפי B Beyern
↑  J.Y.Conrad עמוד 176
↑  כתבה בעיתון "אדוורול" ב-16 במרץ 2010 "אתם זוכרים את מריה ונטורה?"
↑  לוח כרונולוגי של חיי אנסקו ברשת
↑  ב-1904 זכתה בפרס השני לדיקלום עם קטע מ"רוקסאנה" מאת רסין, במקום הראשון נבחרה סרז'י- ראה העיתון L'Art et la mode" nr.3 1904" עמוד 625
↑  לומיניצה צ'ובאנו "פרישתה של אריסטיצה רומנסקו והצלחתה של מריה ונטורה", באתר Jurnal.ro. ב-14 בינואר 2013, לפי כתבה מינואר 1900 בעיתון הרומני "פמיליה" באוראדיה
↑  Enciclopedia României art Elena Caragiani-Stoenescu
↑  J.Y.Conrad עמוד 176
↑  Faxmedia ביוגרפיה קצרה
↑  J-Y.Conrad עמוד 141
↑  ביוגרפיה לפי B.Beyern
↑  Enciclopedia României
↑  אנציקלופדיה של רומניה
↑  Crispedia
↑  באתר על יום האשה הבינלאומי בצרפתית
↑  עמוד 171 ",R.Cardinne-Petit Les Secrets de la Comédie Française1936-1945 Nouvelles éditions latines Paris,1958
↑  Crispedia
↑  ארמל אליו -בלוג של Armelle Héliot הספד אחרי מותו של ז'אן טופאר באתר של "לה פיגרו" דצמבר 2012
↑  J-Y.Conrad עמוד 140
↑  ביוגרפיה לפי B.Beyern
↑  על קברה של מריה ונטורה באתר על בתי קברות בצרפת
↑  J.Y.Conrad עמוד 141
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012302273905171  PLWABN: 9810627066705606  BnF: cb14654093k (data)  ISNI: 0000 0003 6243 8764  LCCN: n85289297  VIAF: 224767741   WorldCat (עם VIAF): 224767741
טבח הבננות בקולומביה

| --- | --- |

מנהיגי השביתה. משמאל לימין - פדרו דל ריו, ברנרדינו גררו, ראול מאהשה, ניקנור סרנו וארסמו קורונל. גררו וקורונל נרצחו על ידי הצבא הקולומביאני
 תאריך:  6 בדצמבר 1928
 מקום:  סיינגה, קולומביה
 קואורדינטות:  11°00′25″N 74°15′00″W﻿ / ﻿11.006944°N 74.25°W﻿ / 11.006944; -74.25
 סוג:  טבח 
 הרוגים:  לא ודאי (47–2,000)
 מבצע:  צבא קולומביה
 he
 
טבח הבננות (בספרדית: Matanza de las Bananeras) הוא טבח שהתרחש ב-6 בדצמבר 1928 בעיר סיינגה (אנ') הסמוכה לסנטה מרתה שבקולומביה, במהלכו נרצחו עובדים של חברת הפירות המאוחדת האמריקאית בידי כוח מהצבא הקולומביאני, שנשלח לדכא שביתה בה פתחו העובדים במחאה על תנאי העסקתם.
בעקבות מברק שנשלח למשרד מזכיר המדינה האמריקאי על ידי גורמים בממשל האמריקאי ובכירים בחברת הפירות המאוחדת בו הגדירו את השביתה כבעלת אופי "קומוניסטי" ו"חתרני", איים הממשל האמריקאי בפלישה לקולומביה, במידה והממשלה הקולומביאנית לא תפעל לשמירה על האינטרסים של חברת הפירות. בטבח, שבוצע על ידי הצבא בפיקודו של הגנרל קרלוס קורטס ורגאס, שנשלח בהוראת נשיא קולומביה מיגל מנדס (אנ') במטרה לסיים את השביתה, נהרגו מספר לא ידוע של שובתים.
רקע

חברת הפירות המאוחדת הייתה תאגיד אמריקאי שפעל בין השנים 1899 עד 1970, שעיקר עיסוקו מסחר בירקות ופירות (בעיקר בננות ואננסים) שגודלו במטעים במדינות באמריקה הלטינית ונמכרו באירופה ובצפון אמריקה. כנגד החברה הוטחה ביקורת בשל פעילותה המהווה, לפי מבקריה, דוגמה לניצול נאו-קולוניאליסטי של מדינות נחשלות, ונטען כי היא מהווה ארכיטיפ של תאגיד רב לאומי שמחזיק בהשפעה רבה על הפוליטיקה הפנימית של אומות נחשלות שזכו לכינוי רפובליקות בננות.
לפי הנטען, ניצל התאגיד את כוחו על מנת לקשור קשרים פסולים עם מנהיגי המדינות הטוטליטריות של אמריקה הלטינית, וזאת על מנת שיוכל לחכור שטחי חקלאות גדולים באותן מדינות. מנהיגי אותם משטרים מושחתים, שזכו לסיוע צבאי אמריקאי וכספי שוחד רבים, אפשרו לתאגיד הפירות להעסיק אצלם כוח עבודה זול בתנאי עבדות. כך התאפשר לתאגיד לקבל בננות בזול ולמכור אותן ביוקר בצפון אמריקה ואירופה.
השתלשלות האירועים > השביתה

בנובמבר 1928, החליטו מגדלי הבננות הקולומביאנים לפתוח בשביתה במחאה על תנאי העבודה הירודים. בין הדרישות שהציבו הייתה חתימה על חוזה עבודה בסיסי, אשר תחייב את חברת הפירות בתשלום לעובדים. עד לאותו זמן, קיבלו העובדים שכר בדמות תלושים איתם ניתן היה לרכוש רק בחנויות של חברת הפירות המאוחדת. כן דרשו העובדים להגביל את העבודה לשישה ימים בשבוע ו-8 שעות מדי יום. על מנת להפעיל לחץ על החברה, קבעו מארגני המחאה כי היא תימשך ללא הגבלת זמן. השותפים לשביתה הפכו בהדרגה לתנועת העבודה הגדולה ביותר שקמה בקולומביה עד אותה תקופה. בין השותפים לתנועה היה אפשר למצוא חברים מהמפלגה הליברלית, כמו גם חברי מפלגות הסוציאליסטים והקומוניסטים.
השתלשלות האירועים > הטבח

ב-6 בדצמבר 1928, הורו נציגי השלטון לשובתים להתכנס בכיכר העיר סיינגה, בטענה כי הם מעוניינים לפתוח עימם במשא ומתן לסיום השביתה. סביב הכיכר, בה התכנסו כ-3,000 איש, שכללו את השובתים יחד עם בני משפחתם, התמקמו חיילים קולומביאנים חמושים בתת-מקלעים בפיקודו של הגנרל קרלוס קורטס ורגאס. החיילים כרזו לשובתים להתפנות בתוך מספר דקות מהכיכר אחרת ירו בהם. לאחר תום הזמן, פתחו החיילים באש חיה אל עבר השובתים. בתקשורת דווח כי בטבח נהרגו 47 בני אדם, אולם מהתכתבויות שנחשפו מאוחר יותר בין השגריר האמריקאי בקולומביה למזכירות המדינה האמריקאית, כתב השגריר: "אני גאה לדווח שמספר הפורעים שנהרגו על ידי הצבא הקולומביאני חצה את ה-1,000".
עד היום, אין זה ברור האם הסיבה לסיום השביתה ובהמשך לטבח נבעה מאיום של הממשל האמריקאי כי במידה והכוחות הקולומביאנים לא יטפלו ביד קשה בשובתים, ארצות הברית תפלוש למדינה או שמא בשל הוראות ישירות מבכירי חברת הפירות המאוחדת.
בתרבות

בספרו "מאה שנים של בדידות", מתאר הסופר גבריאל גארסיה מארקס גרסה משלו של הטבח. תיאור אחר של הטבח כלול בספרו של הסופר אלווארו סמודיו (אנ') ‏"La Casa Grande".
הערות שוליים

1 2  ערן הילדסהיים, הושמט מספרי ההיסטוריה – כך טבח תאגיד אמריקאי באלפי עובדיו, באתר הכלכלה האמיתית, 30 במאי 2016
↑  This Day In HISTORY: December 06, 1928 "Banana Massacre, The history channel
↑  Chronology, The United Fruit Historical Society (on archive.org). Archived from the original on March 7, 2005.
↑  The Santa Marta Massacre, web.archive.org
↑  Posada-Carbó, Eduardo (May 1998). "Fiction as History: The bananeras and Gabriel García Márquez's One Hundred Years of Solitude". Journal of Latin American Studies 30 (2): 395–414.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560921805171  LCCN: sh85139738
לסלי איסטרמן

| --- | --- |

 לידה:  9 ביולי 1920 גלאזגו, סקוטלנד
 פטירה:  26 ביוני 1998 (בגיל 77) ישראל
 תאריך עלייה:  22 ביולי 1949
 השתייכות:  חיל האוויר המלכותי חיל האוויר המלכותי  צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  ספטמבר 1940 – יוני 1946 (חיל האוויר המלכותי) 1949 – 1956 (צה"ל)
 דרגה:    לוטננט טיסה  סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד כנף 12   מפקד בית הספר לטיסה   מפקד בסיס חצור
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב התעופה המצוינת
 תפקידים אזרחיים
 טייס וסמנכ"ל חברת אל על
לסלי "לס" דוד איסטרמן (באנגלית: Leslie "Les" David Easterman‏; 9 ביולי 1920 – 26 ביוני 1998) היה קצין וטייס יהודי בריטי ששירת בחיל האוויר המלכותי ועוטר בצלב התעופה המצוינת על פועלו במלחמת העולם השנייה. לאחר עלייתו לישראל שירת כקצין בכיר בחיל האוויר הישראלי, היה טייס ומנהל בכיר בחברת אל על.
קורות חיים

איסטרמן נולד בגלאזגו שבסקוטלנד וגדל בלונדון. בנם של אסתר ואלכסנדר איסטרמן. אביו היה עיתונאי, סופר והמנהל המדיני של הקונגרס היהודי העולמי.
ב-30 בספטמבר 1940 התגייס לחיל האוויר המלכותי, עבר קורס טיס ובמרץ 1941 הוכשר כטייס. ביולי 1942 קיבל דרגות קצונה. שירת כמדריך טיסה בקנדה, ושירת כטייס מפציץ אוורו לנקסטר בטייסת 115 ובטייסת 195. מספטמבר 1944 עד מרץ 1945, רשם מעל 163 שעות טיסה ב-32 גיחות הפצצה בגרמניה. במהלך גיחת הפצצה במינכן בינואר 1945 נפגע מטוסו והחל לעלות באש, איסטרמן כיבה את השרפה, המשיך במשימה ולאחר מכן הצליח לשוב עם המטוס הפגוע חזרה לאנגליה. מטוסו נפגע מאש נ"מ גם במשימות הפצצה בדיסבורג ובלודוויגסהאפן. על פועלו עוטר בצלב התעופה המצוינת. לאחר מלחמת העולם השנייה המשיך לשרת כמדריך טיסה. ביוני 1946 השתחרר מהשירות בדרגת לוטננט טיסה.
איסטרמן עלה לישראל ביולי 1949 והתגייס לחיל האוויר הישראלי, הוצב כמדריך בבית הספר למטוסים דו-מנועיים בשדה עקרון. בינואר 1950 עבר לשרת בבסיס סירקין כבוחן טיסה ראשי בקורס טיס, ובמרץ אותה שנה מונה לקצין הדרכה ראשי של בית הספר לטיסה. בדצמבר 1951 מונה למפקד כנף 12 ומפקד בית הספר לטיסה, תפקיד בו שירת עד יולי 1954. עבר קורס פיקוד ומטה באלבמה שבארצות הברית. בשובו מונה למפקד טייסת תעופה בבסיס חצור ובספטמבר 1954 מונה למפקד הבסיס, תפקיד אותו מילא עד פברואר 1956.
לאחר שחרורו הצטרף לחברת אל על, שבה שימש קברניט, יושב ראש ועד צוותי האוויר, ראש אגף המבצעים, סמנכ"ל ונציב התלונות.
אבטיח

ערך זה עוסק באבטיח. אם התכוונתם לאבטיח פירושונים, ראו .
| אבטיח תרבותי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: דלועאים
משפחה:: דלועיים
סוג:: אבטיח
מין:: אבטיח תרבותי
שם מדעי
 Citrullus lanatus ‏מטסומורה ונקאי, 1916
אבטיחים במקשה במושב צופית.
אבטיח בעל ציפה צהובה
אֲבַטִּיחַ (שם מדעי: Citrullus lanatus) הוא שמו של מין של שיח שרוע חד-שנתי ממשפחת הדלועיים ובייחוד שמו של הפרי (במשמעות הבוטנית של 'פרי') שלו, המשמש למאכל בני אדם ובעלי חיים.
מוצאו של האבטיח באפריקה המשוונית והדרומית. אף על פי שהאבטיח התרבותי אוגר כמות מים גדולה בפירותיו, הוא גדל ללא השקיה בתנאי חקלאות בעל. פרחי האבטיח גדולים ובודדים, וצבעם צהוב בהיר. הפריית האבטיח נעשית על פי רוב על ידי חרקים, בעיקר דבורים.
ירק או פרי האבטיח הוא ענבה גדולה המכילה זרעים רבים. טעמו מתוק, והוא עסיסי מאד. הפירות יכולים להיות עגולים או מוארכים. מסת הפרי מגיעה בממוצע ל-9 ק"ג, ורובה (כ-92%) עשוי מים.
צבעו של האבטיח ירוק מבחוץ ואדום בדרך כלל מבפנים. ניתן גם למצוא אבטיחים בעלי ליבה צהובה. הקליפה יכולה להיות מגוונת בצורתה, חלקה בצבעה או מפוספסת. אבטיחים בשלים מגיעים לגדלים שונים: מבעלי גודל של אפרסק, ועד בעלי מסה של מעל 120 ק"ג.
האבטיח לרוב גדל במקשה.
ערכים תזונתיים

| --- | --- |
 ערך תזונתי ל-100 גרם
 
 מים:  91.45 ג'
 
 קלוריות:  30 קק"ל
 
 חלבונים:  0.61 ג'
 פחמימות:  7.55 ג'
 שומן:  0.15 ג'
 
 ויטמינים:  ‏
  ‑ ויטמין A:  28 מק"ג
  ‑ ויטמין B1:  0.033 מ"ג
  ‑ ויטמין B2:  0.021 מ"ג
  ‑ ויטמין B3:  0.178 מ"ג
  ‑ ויטמין B6:  0.045 מ"ג
  ‑ ויטמין C:  8.1 מ"ג
 
 ברזל:  0.24 מ"ג
 סידן:  7 מ"ג
 מגנזיום:  10 מ"ג
 זרחן:  11 מ"ג
 אשלגן:  112 מ"ג
 סיבים תזונתיים:  0.4 ג'
 
 מקור: משרד החקלאות האמריקני
האבטיח מכיל ויטמינים רבים כגון: B5, B3, B6 ובטא קרוטן. בנוסף, האבטיח הוא מקור יעיל לליקופן, בדומה לעגבניות, ולנוגדי חמצון אחרים כמו ויטמין C. מנה של 250 גרם אבטיח מספקת כרבע מהמנה היומית המומלצת לאדם מבוגר של ויטמין C. האבטיח מכיל כ-30 קלוריות ל-100 גרם פרי, ושיעור הסוכרים שבו הוא כ-10%–12%.
קליפת האבטיח מכילה ריכוזים משמעותיים של ציטרולין.
שימושים > קולינרי

עדויות איקונוגרפיות ממצרים מצביעות על כך שהאבטיח נאכל שם כקינוח כבר לפני 4,360 שנה. עם זאת, זרעי האבטיח העתיקים ביותר, בני כ-6,000 שנה, נמצאו במהלך חפירה ארכאולוגית מהיישובים הנאוליתיים בלוב אשר שימשו למאכל.
האבטיח הוא אחד מפירות הקיץ האהובים בישראל. עונת האבטיחים בישראל מתחילה בחודש אפריל מגיעה לשיאה ביולי ומסתיימת באוקטובר, כאשר מרקמו של האבטיח הופך ספוגי. יש הסבורים כי ניתן לזהות אבטיח איכותי ומתוק (שמרקמו אחיד) אם הוא משמיע צליל עמוק כאשר מכים עליו. אבטיחי קאקון היו ידועים בטיבם ויוצאו דרך נמל מכמורת לעזה ולמצרים.
מלבד אכילת הפרי ניתן לקלות את זרעי האבטיח השחורים או הלבנים להכנת פיצוחים, וכן להפיק מהם שמן מאכל. שמן זרעי האבטיח גם משמש את תעשיית הקוסמטיקה והרפואה. זן אבטיח הגרעינים הנפוץ בישראל נקרא מללי, על שם כפר מל"ל בו התגלה לראשונה בשנת 1940. המללי מכיל גרעינים רבים וגדולים במיוחד. קטיף המללי מתבצע על ידי מכשיר מיוחד המפצח את הירק ומוציא את גרעיניו, בעוד שאת הליבה והקליפה הוא משאיר בשדה.
את קליפת האבטיח ניתן להחמיץ, והיא מאכל אהוב על בהמות.
שימושים > כסמל

האבטיח משמש כסמל למאבק הפלסטיני בישראל בשל קרבת צבעיו לדגל הפלסטיני, לייצוג מחוז חרסון באוקראינה, ולסימול אקו-סוציאליזם. הוא גם סמל גזעני (אנ') לאפרו-אמריקאים.
שימושים > אבטיח בלי גרעינים

אבטיח בלי גרעינים הוא זן כלאיים מיוחד אשר פירותיו עקרים ונושאים בתוכם רק מספר מועט של מעטפות הזרע – שקיקים לבנים דקיקים וקלים לאכילה. על מנת ליצור אבטיח נטול גרעינים יש ליצור בשלב הראשון צמח אבטיח טריפלואידי (בעל סט משולש של כרומוזומים בגרעין). זאת יש לעשות על ידי הפריה של צמח נקבה של זן טטרפלואידי (בעל סט מרובע של כרומוזומים בגרעין כתוצאה מהנדסה גנטית) באבקניו של צמח מזן רגיל, דיפלואידי (בעל סט כרומוזומים כפול). זרעיו של הצמח הטריפלואידי מתפתחים לצמחי אבטיח טריפלואידיים שהם עקרים. בשלב השני יש לאבק את הפרחים הנקביים של הצמח הטריפלואידי באבקניו של צמח דיפלואידי רגיל ואז מהפרחים נוצרים פירות עקרים שהם אבטיחים בלי גרעינים. לכן זורעים בשדה הזן הטריפלואידי גם מיעוט מהזן הדיפלואידי שהוא בעצם זן מפרה המשמש כמקור לאבקה הרצויה. האבטיח הטריפלואידי פותח בידי Hitoshi Kihara מהפקולטה לחקלאות באוניברסיטת קיוטו שפרסם את תגליתו בשנת 1951.
בשנת 1954 שלח הברון ג'יימס רוטשילד את אנשי חברת פיק"א, שהייתה בבעלותו, לערוך בישראל ניסוי בגידול אבטיחים ללא גרעינים למטרות מסחריות.
שימושים > אבטיח קובייה

חקלאים יפנים מגדלים אבטיחים בכלי זכוכית או פלסטיק בצורת קובייה ומצליחים לייצר כך אבטיח מרובע, שהוא קל יותר להובלה ולאחסון ומשמש בעיקר חפץ נוי, כיוון שאינו אכיל. מחירו של אבטיח זה עשוי להאמיר עד פי ארבעה ממחירו של אבטיח רגיל.
ביהדות

אבטיחים נזכרו פעם אחת במקרא בסמיכות ל'קשואים' בין מיני הירקות שאכלו בני ישראל במצרים: ”זָכַרְנוּ אֶת הַדָּגָה אֲשֶׁר נֹאכַל בְּמִצְרַיִם חִנָּם אֵת הַקִּשֻּׁאִים וְאֵת הָאֲבַטִּחִים וְאֶת הֶחָצִיר וְאֶת הַבְּצָלִים וְאֶת הַשּׁוּמִים” (במדבר י"א, ה'). גידולי המקשה העסיסיים הללו שהושקו במי הנילוס ביטאו את הניגוד למדבר סיני הצחיח, ולפיכך בני ישראל התלוננו: "נפשנו יבשה" (שם, ו').
ה"אבטיחים" מזוהים בקרב רוב התרגומים והפרשנים המאוחרים (רס"ג ועוד) עם Citrullus lanatus. שמו של האבטיח השתמר גם בשם הארמי והערבי. המונח היווני pepon, וכן המונח הערבי 'בטיח', הם שמות קיבוציים הכוללים את המלון (melo cucumis).
ישנן עדויות בוטני-ארכאולוגיות רבות לגידולו של האבטיח במצרים מהאלף השני לפנה"ס. זרעים נמצאו גם באזור ארץ ישראל בבאב א-ד'רע (אזור מואב) מתקופת הברונזה הקדומה ובתל ערד מהתקופה הישראלית. גידול האבטיח נזכר רבות גם במקורות מתקופת המשנה והתלמוד, מימי הביניים ועד העת החדשה. נראה שהאבטיח המקראי היה בעל פרי קטן יחסית וציפה תפלה, בוית כנראה מאבטיח הפקועה שהוא בעל ציפה מרה, ורק החל מימי הביניים התפשטו בכל העולם הישן אבטיחים בעלי ציפה עסיסית ומתוקה בדומה לזנים המוכרים בימינו.
ביהדות > בשירה עברית

בשירה העברית הארץ ישראלית ובמיוחד בגני הילדים, נודע השיר "אבטיח אבטיח" למילותיו של המשורר שמואל בס ובלחן עממי.
אֲבַטִּיחַ, אֲבַטִּיחַ
לֹא עַל עֵץ וְלֹא עַל שִׂיחַ;
עַל הָאָרֶץ הוּא גָּדֵל
גַּם בַּשֶּׁמֶשׁ גַּם בַּצֵּל.
אֲבַטִּיחַ – פְּרִי נֶחְמָד
וּמָלֵא הוּא מִיץ וּלְשַׁד,
נַחְתְּכֵהוּ וְנֹאכַל
פֶּלַח, פֶּלַח – וַחֲסָל.
בחברה

החל משחרור העבדים האפרו-אמריקנים בסוף המאה ה-19, החלו שחורים רבים בארצות הברית לגדל ולמכור אבטיחים, שגידולם התאפשר בתנאים חקלאיים אופטימליים בדרום ארצות הברית. גזענים לבנים השתמשו באבטיח כמוטיב סטריאוטיפי שבא לבוז לשחורים האמריקאים, ולסמל תכונות שליליות שייחסו להם, כגון אי שמירה על ניקיון, עצלנות וילדותיות - תוך שהם מייחסים לאפרו-אמריקנים תיאבון מוגבר לאבטיחים.
אבטיחים בעולם

מגדלות האבטיחים הכי גדולות בעולם הן סין (27.94 מיליון טונות בשנה) ואיראן (3.95 מיליון טונות). על פי נתוני 2022, היצואניות הגדולות בתחום הן ספרד (26.3% מסך היצוא העולמי), מרוקו ומקסיקו (כ-10% כל אחת).[דרוש מקור]
ראו גם

אבטיחי אליהו
הערות שוליים

↑  אבטיח במילון בוטניקה: צמחי ארץ ישראל (תש"ו), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  Susanne S. Renner, Aretuza Sousa, Guillaume Chomicki, Chromosome numbers, Sudanese wild forms, and classification of the watermelon genus Citrullus, with 50 names allocated to seven biological species, Taxon 66, 2017-12-22, עמ' 1393–1405 doi: 10.12705/666.7
↑  Christy, The World's Smallest Watermelon, Gardenerd, ‏2013-10-02 (באנגלית אמריקאית)
↑  הגנן וענקו: 10 ירקות מפלצתיים ששברו את שיא גינס – NatureTech
↑  בטעם מר: חוקרים ניתחו את הגנום של זרעי אבטיח מלפני 6,000 שנה, באתר ynet, 5 בספטמבר 2022
↑  אבטיח מללי זרעים, באתר www.nativityseeds.com
↑  בני קימרון, השכנים מכפר מל"ל חוגגים 100: לא תיכנסו להגיד שלום?, באתר mynet‏ הוד השרון, 18 באפריל, 2019
↑   רונית ורד, רק המכורים יבינו: הקרקס הנודד שהופך אבטיחים בשלים לגרעינים נהדרים, באתר הארץ, 11 באוגוסט 2021
↑  ניצן פינקו, טשטשו את חמאס וציירו אבטיח: כך הפך המאבק הפלסטיני למותג מצליח, באתר ynet, 24 במאי 2024
↑  שי שגב, על הסכין: איך הפך האבטיח לסמל הסכסוך הישראלי-פלסטיני, באתר ynet, 6 בנובמבר 2023
↑  יניב גרנות‏, "נראה את פוטין עכשיו": הסיפור המדהים על "נשק האבטיח" של זלנסקי, באתר וואלה, 14 בדצמבר 2022
↑  ויקי אוסלנדר, מה זה ירוק בחוץ, אדום בפנים ובעד פלסטין?, באתר כלכליסט, 19 בדצמבר 2023
↑  Where does seedless watermelon come from?
↑  איפה הגרעינים?, באתר הארכיון הציוני, יולי 2024
↑  זהר עמר, צמחי המקרא, ירושלים תשע"ב, עמ' 81
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00571557  NKC: ph239950 
אבטיח מללי תוצרת כפר מל"ל
כרזה לאבטיח צברי שעיצב אוטה וליש, 1939
פרוסות אבטיח בצורת משולש
אבטיח קובייה
יואל פלדשו

| --- | --- |

 לידה:  30 במאי 1949 (בן 75) קריית טבעון, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1967–1993 (כ־26 שנים)
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
  מפקד טייסת 106   מפקד בסיס חצור  ראש להק המודיעין  ראש להק כוח האדם
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון מבצע רגל עץ
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל צ'מפיון מוטורס מנכ"ל אל על מנכ"ל נשר מפעלי מלט ישראליים מנהל רשות התעופה האזרחית
 
יואל פלדשו (נולד ב-30 במאי 1949) הוא טייס קרב לשעבר בחיל האוויר הישראלי, פיקד על להק המודיעין ולהק כוח האדם והשתחרר בדרגת תת-אלוף. ניהל את רשות התעופה האזרחית עד סוף אוקטובר 2022.