stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משמרת הצניעות

משמרת הצניעות הוא שם גנרי לארגונים הפועלים בקהילות חרדיות להגברת נושא הצניעות, כגון בהפצת חומר על חשיבותה, בהסדרת מחיצות בין גברים לנשים במקומות הקדושים ועוד. חלק ממשמרות הצניעות מקיימות פעילויות מחתרתיות, לעיתים באמצעים אלימים, למיגור תופעות של חוסר צניעות.
מקור השם הוא מארגון שפעל בירושלים עד שנות ה-90 של המאה ה-20.
היסטוריה

המקור הלכתי למשמרות הצניעות הוא שולחן ערוך, שבו נאמר בהלכות יום טוב: "חייבים בית דין להעמיד שוטרים ברגלים, שיהיו משוטטים ומחפשים בגנות ובפרדסים ועל הנהרות, שלא יתקבצו שם לאכול ולשתות אנשים ונשים ויבואו לידי עבירה. וכן יזהירו בדבר זה לכל העם, שלא יתערבו אנשים ונשים בבתיהם בשמחה, ולא ימשכו ביין, שמא יבואו לידי עבירה, אלא יהיו כולם קדושים".
על פי מקור אחד הארגון הוקם כבר בסוף המאה ה-19 בירושלים. את הארגון הקים הרב אלעזר בריזל, חסיד קרלין מהיישוב הישן, ובהמשך הצטרף לראשות הארגון רבי יחזקאל שרגא ליפשיץ הלברשטאם, האדמו"ר מסטרופקוב. פעילות הארגון כללה הדבקת מודעות רחוב בדבר חובת לבוש צנוע, מניעת תערובת גברים ונשים בחתונות, התנגדות לבתי קולנוע ובריכות שחייה מעורבות. בשנת 1946 ניהל הארגון מאבק נגד פתיחת בריכת השחייה גלי גיל ברמת גן.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, החל לפעול ולאכוף את "הצניעות" במרחב הציבורי בירושלים. דוגמת המאבק נגד כניסת נשים לשכונת מאה שערים בלבוש שנתפס על ידם כבלתי צנוע. כמו כן ניהל מאבק נגד פתיחת בריכת ירושלים.
בשנות ה-80 החל לפעול ארגון קש"ת ("קבוצת שומרי תורה" או "קבוצה שלא תשלים"), שפעל באמצעים אלימים נגד חפירת קברים, חילול שבת ועוד, וכן נגד פרסומי חוצות בלתי צנועים. בפברואר 1989 נעצרו 10 חשודים בחברות בארגון. שניים מהם, ישראל חשין ואברהם משי־זהב הודו בהנחת חומרי נפץ במסגרת עסקת טיעון ונידונו שנה לאחר מכן ל-18 חודשי מאסר.
פעילות הארגון שככה בשנות ה-90, כיום, הארגון המרכזי בציבור החרדי שמזוהה עם משמרת הצניעות הוא ה"ועד למען טוהר המחנה".
ארגונים והתארגנויות נוספות

השם "משמרות הצניעות" משמש כשם גנרי לכל ארגון או התארגנות בענייני צניעות ועבירות מין, בפרט כאשר מדובר בפעילות תוקפנית או אלימה.
בין הפעולות המיוחסות ל"משמרות הצניעות":
בשנת 2001, ניהלו אנשי משמרת הצניעות חקירה עצמאית נגד מי שמכונה "אנס הכלות", יצחק פדר מבני ברק. שהואשם שאנס בעורמה חמש נשים חרדיות צעירות, נשואות טריות. לבסוף הוא הוסגר למשטרה ונידון ל-24 שנות מאסר.
ישי ויינר, עורך בעיתונות החרדית פיצה עובדת לאחר שהפיץ כרוזים שהיא מופקרת שהיו חתומים על ידי משמרת הצניעות, אך נערכו ביוזמתו ולפי הוראותיו.
"משמרות הצניעות" יזמו הקמת מחיצות ההפרדה בין נשים לגברים ברחוב מאה שערים בחול המועד סוכות ובשמחת בית השואבה.
פשיטות על דירות חשודות בירושלים ובני ברק והכאת שבאבניקים ויוצאים בשאלה שחרגו לדעת המכים מהנהוג באזורים חרדיים. בקיץ 2008 התנהל מצוד משטרתי אחרי העומדים מאחרי פעילות זו. בעקבות כך הועמד לדין "שכיר חרב" של המשמרות שהשתתף בתקיפת חרדית לשעבר שנחשדה בידי הארגון בקיום יחסים בלתי תקינים עם גברים. שכיר החרב נידון לשלוש שנות מאסר וחצי.
שני תושבי ביתר עילית הואשמו כי ניהלו את "משמרת הצניעות" בעיר, והורשעו בעבירות של איומים, אלימות, חבלה, תקיפה חטיפה ועוד. השניים נעצרו לאחר חקירה סמוייה של היחידה הארצית לחקירות הונאה – להב 433. בנוסף, ראש העיר ביתר עילית נחקר בחשד שידע על פעילותם של השניים, שהיו מועסקים בעירייה כיועצי נוער, והורה לתושבים שהתלוננו שלא לדווח למשטרה על המעשים.
בשנת 2021 נחשפה פרשת רצח ניסים שטרית ואבי אדרי, לאחר שנעצרו אנשי משמרת הצניעות של ישיבת שובו בנים, שהודו ושחזרו את מקרה המזוועות שהתרחשו מעל לשלושים שנה בהוראתו הישירה של מנהיג ישיבת "שובו בנים" אליעזר ברלנד, וחותנו צבי צוקר שהיה אחראי על משמרת הצניעות של "שובו בנים" בירושלים.
ראו גם

האגודה למען טוהר המחנה
הערות שוליים

↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תקכ"ט, סעיף ד'
↑  נתן טירה, הצעירה מ"אייר פראנס" "מחטיאה את הרבים"..., מעריב, 17 בינואר 1957
↑  מצב הכן כגלל כרוזי "משמרת הצניעות", הַבֹּקֶר, 18 בספטמבר 1946
↑  משמיצים את שמה של בריכת "גלי־גיל", הַבֹּקֶר, 20 בספטמבר 1946
↑  "מלחמת קודש" של הראקציה, משמר, 15 באפריל 1947
↑  "ועד משמרת הצניעות" , הַבֹּקֶר, 19 במאי 1953
↑  אלי ניסן, נוסח מאה שערים, דבר, 3 בספטמבר 1963
↑  קריאת גדולי התורה למאבק נגד בריכת השחייה, שערים, 10 ביולי 1960
↑  בוקי נאה, גם פרסומות לחיתולים "השחירו" בבני ברק, מעריב, 25 במאי 1986; איתן לוין, המעשים המיוחסים לקש"ת, מעריב, 6 בפברואר 1989
↑  אריה בנדר, חסמבה של חרדים, מעריב, 10 בפברואר 1989
↑  איה אורן, עונשי מאסר קלים לאנשי "קש"ת" לאחר עיסקת טיעון, מעריב, 27 במרץ 1990
↑  עונש חרדי: כבילה ותלישת זקן, מעריב, 14 בדצמבר 1990
↑   יאיר אטינגר, העסקן שתיעד את עבירות המין בחברה החרדית: "אני יודע מתי יש תיק ומתי אין", באתר הארץ, 27 במרץ 2017
↑  ענת ציגלמן, היום צפויה הרשעה במשפטו של יצחק פדר, "אנס הכלות" מבני ברק, באתר הארץ, 20 ביוני 2001
↑  אסף ברגרפרוינד, עורך מקומונים חרדי יפצה עובדת לאחר שהפיץ כרוזים שהיא מופקרת, באתר הארץ, 3 במאי 2001
↑  יאיר אטינגר, עוז רוזנברג, צפריר רינת, גדר ההפרדה של שמחת בית השואבה: אחרי כמה שנים של מאבק פוליטי ומשפטי, המשטרה תיאלץ השנה לאכוף את החלטת בג"ץ ולאסור הפרדה בין גברים ונשים במאה שערים, באתר הארץ, 30 בספטמבר 2012
↑  נחמן גור, מבצע משטרתי: חיסול 'משמרת הצניעות', 'בחדרי חרדים', 4 באוגוסט 2008
↑  דחיית הערעור בבית המשפט העליון
↑  אליסון קפלן-סאמר, רבני בית"ר עילית אוסרים על שיעורי זומבה בשל "הזזת איברי הגוף", באתר הארץ, 11 בספטמבר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305621805171
מתחם שער הפרחים

|  מידע |
| --- | --- |
 עיר:  ירושלים
 קואורדינטות:  31°46′59″N 35°14′03″E﻿ / ﻿31.782952°N 35.234248°E﻿ / 31.782952; 35.234248
 שכונות נוספות בירושלים
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) מתחם שער הפרחים(למפת ירושלים העתיקה רגילה) מתחם שער הפרחים(למפת ירושלים רגילה) מתחם שער הפרחים(למפת ירושלים מוגדלת) מתחם שער הפרחים
 
מפת האזור
מתחם שער הפרחים (מכונה גם בית הפרחים) הוא שכונה יהודית ברובע המוסלמי, השכונה נמצאת בסמוך לחומת העיר העתיקה ובקרבת שער הפרחים.
היסטוריה

במאות ה-18 וה-19 היה האזור בו מצוי גם מתחם "שער הפרחים" אחד הריכוזים העיקרים של ההתיישבות היהודית בירושלים. במקום התגוררו, בין היתר, משפחת נשיאה הראשון של האוניברסיטה העברית, יהודה לייב מאגנס ומשפחת הבנקאי חיים ולירו. לאחר פרעות תרפ"ט ב־1929, עזבו היהודים את המקום מחשש לחייהם.
רחל גרין נשארה להתגורר באתר ושוחחה על כך עם חוקר ירושלים פנחס גרייבסקי, אשר כתב:
לאחר פטירתה של רחל גרין ב־1934, פסקה ההתיישבות היהודית במקום.
בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20, רכשה הקרן קיימת לישראל מהכנסייה הרוסית הלבנה, את המתחם אשר היה אז אחד השטחים הפנויים היחידים שנותרו בתוך העיר העתיקה. בשלהי שנות ה-90 החלו להתגורר במקום משפחות יהודיות. הקבוצה הראשונה שהתיישבה במתחם, מנתה שתי משפחות ושישה רווקים, בהם יורי הלר וחנוך בייאגס.
באוגוסט 2013 תקפו ערבים את המתחם והשליכו עליו בקבוקי תבערה. אחד המאבטחים ירה לעבר הפורעים. איש מתושבי המתחם היהודים לא נפגע.
בראשית המאה ה-21, מתגוררות במקום כ-10 משפחות יהודיות, הזוכות לאבטחת לוחמים ביחידה אזרחית המופעלת על ידי מדינת ישראל. למתחם חצר מגודרת, הנושקת לחומות העיר העתיקה. בחצר גן שעשועים ומגרש כדורסל. מהחצר יש עליה לטיילת החומות. בכניסה לחצר יש עמדה מאובטחת מאוישת 24 שעות, שמאבטחת את המתחם והחצר.
בחול המועד סוכות ובחול המועד פסח, עמותת "רחובות העיר ימלאו" מציגה במתחם שער הפרחים מחזה המספר את סיפורה של רחל גרין.
תוכניות בניה ופיתוח המתחם

אריאל שרון אישר תכנון בניית 50 יחידות דיור במתחם.
בשנת 1992 הגיש משרד השיכון תוכנית לבניית 200 יחידות דיור במתחם זה, התוכנית לא קודמה.
בשנת 2004 נידונה בוועדת התכנון המקומית בירושלים "תוכנית שער הפרחים". על פי התוכנית יבנו במתחם מבנים בשטח של כחמישה דונם ויהיו גבוהים מחומות העיר העתיקה.
בשנת 2014 פעל שר השיכון לקידום תוכנית הבנייה במתחם. מאידך, במשרד ראש הממשלה הביעו הסתייגות.
גלריית תמונות

הכניסה המערבית למתחם
סוכת משפחת קופלד בחצר המתחם; מצד שמאל נראית עמדת השמירה
מתחם שער הפרחים במבט מהסוכה שבחצר
הערות שוליים

1 2  נדב שרגאי, הארכיאולוגיה בשער הפרחים היא המשכה של הפוליטיקה, באתר הארץ, 7 בינואר 2002
↑  נדב שרגאי, הר המריבה – המאבק על הר הבית, יהודים ומוסלמים, דת ופוליטיקה, הוצאת כתר, 1995. ISBN 9650705155. עמ' 206.
↑  בשבע, מוסף שבת, 22.8.13, עמ' 22.
↑  יואל יעקובי, קומו ונעלה ציון, באתר ערוץ 7, 14 באפריל 2011
↑  נדב שרגאי, הר המריבה – המאבק על הר הבית, יהודים ומוסלמים, דת ופוליטיקה, כתר, 1995. ISBN 9650705155. עמוד 205
↑  נדב שרגאי, הממשלה מתכננת להקים שכונה יהודית חדשה ליד שער הפרחים, באתר הארץ, 19 במאי 2004
↑  "משרד השיכון מקדם בנייה ברובע המוסלמי בירושלים"
| אתרי הרובע המוסלמי |
| --- | --- | --- |
| שכונות | באב אל חוטה |  |
| רחובות ושערים | שער האריות • שער הפרחים • שער שכם • הקארדו (ירושלים) • רחוב השלשלת • ויה דולורוזה (רחוב) • רחוב הגיא • רחוב שער האריות • שער השלשלת • שער הכותנה • שער הברזל |  |
| אתרים ארכיאולגיים | מערת צדקיהו • בריכת הסטרותיון • קשת וילסון • מנהרות הכותל • שער וורן • בריכות הצאן |  |
| אתרים מוסלמיים | רבאט אל-מנצורי • מסגד הצריח האדום • רבאט אל-בציר • ספריית ח'אלדיה • ספריית אל-בודיירי • אל-מדרסה א-תנכיזיה |  |
| אתרים נוצריים | ויה דולורוזה • קפלת ההלקאה • קפלת ההרשעה וכפיית הצלב • מנזר האחיות ציון (העיר העתיקה) • כנסיית סנטה אנה • האכסניה האוסטרית • אכסניית סנט פאולוס • כנסיית גבירתנו הדואבת |  |
| אתרים יהודיים | הכותל הקטן • ישיבת עטרת ירושלים • בית המערבים • ישיבת אדרת אליהו • ישיבת שובו בנים • בית הכנסת ע"ש הרב גץ • בית הכנסת אוהל יצחק • ישיבת חיי עולם • ישיבת תורת חיים • בית הכנסת ציון המצוינת |  |
| מבני מגורים יהודיים | חצר רייסין • חצר גליציה • בית המערבים • מתחם שער הפרחים • בית ויטנברג • בית הצלם • חצר ראנד • בית חזון • בית דנון • חצר דיסקין |  |
| שונות | מוזיאון הכיכר הרומית • שוק הכותנה |  |
רחל גרין, תושבת המקום בתקופת המנדט
נאוטו קאן

נאוטו קאן (ביפנית: 菅 直人; נולד ב-10 באוקטובר 1946) הוא פוליטיקאי יפני, כיהן כראש ממשלת יפן בשנים 2010–2011 וכמנהיג המפלגה הדמוקרטית של יפן.
ביוגרפיה

קאן סיים ב-1970 תואר בפיזיקה יישומית במכון הטכנולוגי של טוקיו ועבד מספר שנים במשרד פטנטים. לאחר מספר כישלונות בניסיונותיו להיבחר לבית הנבחרים היפני, נבחר קאן לראשונה ב-1980 למושב המחוז ה-7 (כיום ה-18) של טוקיו בבית הנבחרים, כנציג מפלגת הפדרציה הסוציאל-דמוקרטית. מאז ועד 2010 נבחר תשע פעמים נוספות ברציפות. קאן כיהן כשר הבריאות והרווחה בקבינט של ריוטארו האשימוטו בתקופת כהונתו הראשונה של האשימוטו כראש ממשלה, בין ינואר לנובמבר 1996, בתקופה זו זכה להערכת הציבור לאחר שחשף והודה באחריות המשרד להפצת מנות דם נגועות ב-HIV והתנצל באופן פומבי בפני הקורבנות.
בספטמבר 2000 נבחר למזכיר הכללי של המפלגה הדמוקרטית, ב-2004 התפטר לאחר שערורייה כספית בה היה מעורב, באקט מוחצן של הבעת חרטה, גילח את ראשו, עטה בגדי נזיר בודהיסטי ועלה לרגל למקדש באי שיקוקו. ב-2006 מונה קאן לסגן יו"ר המפלגה, לאחר ניצחון המפלגה הדמוקרטית בבחירות ב-2009, מונה לקבינט של יוקיו הטויאמה כשר למדע (הוחלף בתחילת 2010 על ידי טצואו קוובאטה), השר האחראי על המדיניות הפיסקלית וכסגן ראש הממשלה. בינואר 2010 מונה לתפקיד שר האוצר. לאחר התפטרותו של יוקיו הטויאמה נבחר להנהיג את המפלגה הדמוקרטית, הוא זכה לאמון שני בתי הנבחרים של יפן וב-8 ביוני הושבע על ידי הקיסר אקיהיטו לראש הממשלה.
במהלך תקופת כהונתו נאלצה יפן להתמודד עם רעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011) שגרמה לנפגעים רבים והרס רב ופגעה קשות בתחנות הכוח הגרעיניות במחוז פוקושימה. באוגוסט 2011 הורידה סוכנות הדירוג מודי'ס את דירוג האשראי של יפן לרמה של Aa3, לראשונה מאז 2002. באותו החודש הודיע קאן על התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה.
הערות שוליים

↑    Danielle Demetriou, ‏Naoto Kan: profile, The Telegraph, 4 June 2010
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: יוקיו הטויאמה | ראש ממשלת יפן (רשימה) | הבא: יושיהיקו נודה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007337400005171  CiNii: DA02919394  GND: 1017190461  ISNI: 0000 0000 8271 4322  LCCN: n84080426  NDL: 00101617  NKC: xx0197476  NLK: KAC200401077  SUDOC: 240635868  VIAF: 77713715   WorldCat (עם VIAF): 77713715
מתחם סומה-וזוב

מתחם סומה-וזוב כפי שהוא נראה ממפרץ נאפולי: הבליטה משמאל – שולי סומה, הבליטה מימין – וזוב
מתחם סומה-וזוב הוא מתחם געשי המצוי לחופו המזרחי של מפרץ נאפולי בתחומי מחוז קמפניה, איטליה. המתחם שייך לקשת הגעשית של קמפניה, המהווה חלק מאזור געשי נרחב בדרום-מזרח הים הטירני.
המתחם מכיל את החרוט הגעשי של הר הגעש וזוב, שנותר ניצב בקלדרה שנוצרה עקב התמוטטותו של הר געש קדום – סומה (Monte Somma).
היווצרות

המתחם נוצר בהתפרצות געשית עזה לפני כ-18,300 שנים. במהלך התפרצותו של הר הגעש סומה, התרוקן תא המאגמה שלו במידה רבה – שגרמה להתמוטטות תקרת התא ולהיווצרות קלדרה. החרוט הגעשי של סומה התמוטט אל תוך הקלדרה בשלמותו, והוא מרכיב היום את הר הגעש וזוב.
גובהו של וזוב מגיע ל-1,281 מטרים ושולי סומה ל-1,149 מטרים. ביניהם מצוי עמק אטריו די קאבאליו (Atrio di Cavallo), שאורכו כ-5 קילומטרים.
היסטוריה געשית

מתחם סומה-וזוב הוא הר געש שכבתי רביעוני בהרכב קאלק-אלקליני, המורכב משולי הקלדרה של סומה ומהחרוט הגעשי של וזוב במרכזה.
גילן של לבות שנדגמו מעומק של 1,345 מטרים מצביע על געשיות בסביבות המתחם הגעשי, שהחלה לפני 400,000 שנים לפחות. כן קיימים בו שרידים להתפרצות שמקורה בקמפי פלגריי, לפני 39,000 שנים.
ההיסטוריה של המתחם עצמו החלה לפני כ-25,000 שנים, עם צמיחתו של סומה מזרימת לבה במהלך התפרצויות שעוצמתן נמוכה. שלב זה בפעילות הגעשית נמשך עד לפני כ-19,000 שנים, והוא ניכר בסלעים הגעשיים המרכיבים את חלקו הצפוני של המתחם.
לפני כ-18,300 – לאחר התמוטטותו והיווצרות הקלדרה – חל שינוי מהותי בדפוסי ההתפרצות של סומה. מאז התרחשו במתחם התפרצויות געשיות בעוצמות שונות, הכוללות לפחות 4 התפרצויות פליניאניות ו-6 תת-פליניאניות. כל ההתפרצויות מורכבות משלב מגמטי ומשלב פריאטו-מגמטי, הנובע ממפגש של המאגמה במים הכלואים בשכבות של סלעים קרבונטיים מן המזוזואיקון.
התפרצויות רבות של המתחם לוו בזרמים ונחשולים פירוקלסטיים נרחבים, שזרמו בעיקר לדרום ולמערב. עקבותיהם ניכרות בערים פומפיי והרקולנאום, שנהרסו בהתפרצות העזה של וזוב באוגוסט 79.
מתחם סומה-וזוב עדיין פעיל מאוד. ההתפרצות המשמעותית האחרונה במתחם התרחשה בשנת 1944, ועל סמך הידע שנצבר מעברו הגעשי, נחשב וזוב לאחד מהרי הגעש המסוכנים בעולם עקב צפיפות האוכלוסייה הגבוהה סביבו. במקרה של התפרצות יימצאו כשלושה מיליון בני אדם בטווח סכנה.
במצפה הוולקנולוגי שנבנה במתחם נבדקים תנודות הקרקע ושינויים בהרכב הכימי של הגזים הנפלטים באזור המתחם, העשויים להעיד על עליית מאגמה אל פני השטח לקראת התפרצות נוספת.
ראו גם

גאולוגיה - מונחים
הקשת הגעשית של קמפניה
מתחם געשי
תא מאגמה
לקריאה נוספת

Encyclopedia of Volcanoes, ‏ ISBN 0-12-643140-X, Academic Press
Encyclopedia of Geology, Elsevier Academic Press, First edition 2005, ISBN 0-12-636380-3
הערות שוליים

↑  היסטוריה געשית של סומה-וזוב
↑  וזוב באתר Global Volcanism Program
↑  Geotimes - April 2005 - Vesuvius’ next eruption
מנסא מוסא הראשון, מלך מאלי

מוסא הראשון ששם כינויו מונסא/מונסה מוסא (1280 לערך - 1337 לערך) היה מלך אימפריית מאלי ("מנסא" בשפת המאלינקה) משנת 1312 לערך ועד מותו. הוא שלט על אימפריה עצומה במערב אפריקה, ונודע בעיקר בזכות עושר הזהב האגדי שלו (כך לפי מקורות ערביים ומערביים מימי הביניים), השליטה שלו על דרך הסחר חוצה סהרה, ודבקותו בדת האסלאם שהתבטאה במסע עלייה לרגל למכה (חג') ובבניית מסגדים.
מוסא הראשון נחשב לאדם העשיר ביותר בהיסטוריה. קשה להעריך כיום את עושרו אך הוא נאמד בשיא בכ-400 מיליארד דולר של היום (2022).
שושלת קייטה > מבנה שלטוני

במבנה השבטי של אנשי המאלינקה, "מנסא" הוא שליט אזורי של פדרציית כפרים או שבטים שנקראת "קפוא". כלומר הוא שליט אזורי, ומתחתיו יש שליטים מקומיים/משפחתיים. במאה ה-11 וה-12 התגלו מרבצי זהב חדשים באזור נהר הניז'ר, והנסיכויות באזורי הזהב החדשים שנתגלו, השתלבו במסחר הזהב. אחת מהנסיכויות של אנשי המאלינקה של נהר הניז'ר העליון, התחזקה וגברה על שכנותיה על ידי מייסד השושלת, סונדיאטה (או מארידיאטה), באמצעות בריתות והשתלטויות. שליטי "מנסא" של כל אזורי ה"קפוא" של אנשי המאלינקה הכירו בו בתור המנהיג העליון במהלך המלחמות שלהם נגד ממלכת סוסו (Sosso) ששלטה באזור. כתוצאה מכך, הם איבדו את תוארי ה"מנסא" שלהם, והוא הפך להיות ה"מנסא" היחיד. לאחר מכן ממלכת מאלי המתהווה כבשה את אזור הסאהל, והתפשטה צפונה והשתלטה על ממלכת גאנה המתפוררת. כך, בראשית המאה ה-13, החלה ההגמוניה של ממלכת מאלי. מאלי הקדומה חופפת בערך את מאלי של ימינו.
שושלת קייטה > אילן היוחסין

ההיסטוריון הערבי בן המאה ה-14 - אבן ח'לדון - ערך כרוניקה על שושלת מלכי מאלי, שהמפורסם בין מלכיה היה מנסא מוסא. הכרוניקה מכילה אילן יוחסין של מלכי מאלי, ומבוססת על עדויות שמיעה ממצרים ומרוקו. אבן ח'לדון מציין שאין לו שום מידע על מה קדם לכך (כנראה בגלל חוסר החשיבות של העניין לתקופה שבה הוא רשם את אילן היוחסין). בכרוניקה, מייסד שושלת קייטה של מלכי מאלי היה סונדיאטה. מוסא היה בנו או נכדו של אבו בכר, אחיו של סונדיאטה. עד לזמנו של מוסא, השושלת עברה בין הגברים של האגף המשפחתי של צאצאי סונדיאטה, ואילו מוסא היה הראשון באגף המשפחתי של אבו בכר שהתמנה למלך. בהיעדרו, בזמן העלייה לרגל, הוא מינה את בנו מוחמד (מנסא מע'א) למלוך במקומו. לבסוף, לאחר מותו (מוסא מת בשנת 1332 או 1337, לפי מקורות שונים) הוא ירש אותו, וזאת למרות הקדימות למלוכה של אחיו סולימאן. באזור גאנה ומאלי הירושה התנהלה לפי אילן היוחסין מצד האב, אולם במאלי של המאה ה-13 וה-14 היו מאבקים תמידיים בין אח המלך לבן המלך על הכתר. כך היה בין האגפים של המייסד של שושלת קאיטה, סונדיאטה, ואחיו אבו בכר, וכן בין יורשי מנסא מוסא לבין אחיו מנסא סולימאן. מוסא היה הראשון מצאצאי אבו בכר שעלה לשלטון לאחר ארבעה דורות של צאצאי סונדיאטה, כאשר הם לא היו חזקים מספיק להחזיק בשלטון. כעבור ארבעה דורות של צאצאי אבו בכר, ניצלו צאצאי סונדיאטה תקופה של חולשה, והחזירו את השלטון לידיהם. בממלכת מאלי, אף על פי שהיו תקופות בהן שלטו אנשי החצר או טוענים לכתר, השלטון תמיד חזר לשושלת קייטה.
מסחר > סהרה

מדבר סהרה הוא גורם מבודד אבל גם גורם מקשר דרך מסחר. אפריקה שמעל לסהרה היא אפריקה הלבנה, ואפריקה שמתחת לסהרה היא אפריקה השחורה. אזור הסהרה לא תמיד היה מדבר, והוא התייבש בהדרגה ונעלמו ממנו רוב החיות ובני-האדם התרכזו רק בנאות המדבר. רק אחרי תחילת הספירה הנוצרית הופיע לראשונה הגמל בסהרה, והפך להיות החיה הכי חשובה בגלל תפקידו המכריע בשיירות המסחר. שבטי הברברים ניהלו את המסחר בסהרה, שהיה בעיקר מלח לדרום, זהב ועבדים לצפון. לפיכך, עם פיתוח אמצעי ודרכי התחבורה בסהרה, הוא הפך לגשר דרכו התפשט האסלאם והמסחר.
מסחר > זהב

הזהב האפריקני הזין את הכלכלה המשגשגת של העולם המוסלמי בימי הביניים, ותרם לעליונותו על אירופה הנוצרית, שבה מערכת המטבע התמוטטה לאחר התמוטטות האימפריה הרומית והיא חזרה לסחר חליפין. זאת הייתה תקופה שבה הזהב באירופה היה נדיר ביחס לאוכלוסייה, והביקוש לזהב האפריקני היה גבוה. זהב היה המרכיב העיקרי בסחר חוצה סהרה. אולם המידע על מכרות הזהב במקורות הערביים הוא מועט מאוד ולא אמין. אצל המקורות הערביים הזהב מתואר כאילו הוא גדל כמו צמח. מנסא מוסא תיאר בביקורו במצרים שני סוגי צמחים ששורשיהם הם זהב טהור. גם במקורות האירופים (צרפתים, פורטוגזים ואחרים) מקורות הזהב הם נסתרים ועלומים לאנשי המערב. סוחרי הזהב האירופאים לעולם לא פגשו את יצרני הזהב האפריקאים. מלכי מאלי העדיפו לשלוט על תפוקת הזהב באופן עקיף על ידי הטלת מס ולא באופן ישיר שהביא לירידה בתפוקה. שליטה עקיפה הספיקה להם כדי לאגור כמויות עצומות של זהב.
מסחר > הכלכלה של ממלכת מאלי

במהלך ההתפשטות של אימפריית מאלי, ובתוך כך, גם בתקופתו של מוסא, הוא הרחיב את השפעתו עד לערי המדינה שעל גדת נהר הניז'ר: טימבוקטו, גאו וג'נה. היווצרות ממלכת מאלי במאה ה-13 הביאה שטח נרחב תחת אותה מערכת של משפט ומסחר. גבולות האימפריה השתרעו מהחוף האטלנטי במערב ועד גאו במזרח, ממכרות המלח של טאג'זה בצפון ועד מכרות הזהב של ונגר בדרום. מוסא החזיק צבא ענק ששמר על דרכי המסחר. דרכי המסחר היו בטוחות, ולכן המסחר שגשג ופרח. מלכי מאלי, וביניהם מוסא, הענישו קשות מי שנחשד בגנבה, גם אם היה פקיד של המדינה. בתקופת ממלכת מאלי, במאה ה-14, העיר טימבוקטו התפתחה על גדת נהר הניז'ר, היכן שהוא נפגש עם אזור הסהרה. העיר הפכה להיות מרכז מסחרי ודתי חשוב מאוד. אבן בטוטה ציין כי אנשי נהר הוולטה לבשו בגדים מצריים, וסוחרים מצריים פקדו את האזור לעיתים תכופות. במאה ה-14 הכלכלה במאלי הייתה מפותחת והגיעה למצרים במזרח, מרוקו במערב, ואירופה בצפון.
התאסלמות

ישנו תיאור אצל אחד המקורות הערביים בשם אל-בכרי של אסלום גאנה בשנת 1076, ותיאור נוסף של גאנה כשהיא כבר מוסלמית משנת 1154. מתיאוריו של אל-בכרי הנזכר-לעיל עולה כי במאה ה-12 פעלה תנועה מוסלמית מיליטנטית באזור בשם אל-מוראביטון שמייחסים לה את אסלום גאנה והאזור. כמו בהרבה מקומות אחרים, הסוחרים, ובמקרה זה סוחרי הזהב האפריקנים היו המתאסלמים הראשונים. האסלאם היה אמצעי הקשר עם העולם החיצון שמעבר לסהרה. לפחות ארבעה משליטיה של ממלכת מאלי עלו לרגל למכה במאות ה-13 וה-14 וביקרו גם בקהיר. מכתביהם של ההיסטוריונים הערבים ובני-התקופה שכתבו בערבית עולה כי בהשוואה לסונדיאטה, מייסד האימפריה, שהפך נסיכות קטנה לאימפריה, מוסא נתן לה מראה מוסלמי והפך אותה למפורסמת וידועה. ממלכת מאלי הייתה קשורה מאוד לאסלאם הצפון-אפריקני בעיקר בזכות קשרי המסחר. האסלאם גם עזר ללכד ולגבש את האוכלוסייה הרב-אתנית של אימפריית מאלי שנוצרה במשך הזמן. המלכים של מאלי שינו את זהותם מאפריקנית-מסורתית לזהות אסלאמית יותר. ולכן אפשר לקבוע בזהירות, כי מאלי בתקופתו של מוסא ראתה את עצמה בתור אימפריה מוסלמית. מנסא מוסא נחשב במקורות למלך שפעל באדיקות דתית וצדק.
"הוא הפך את ממלכתו לחלק מעולם האסלאם. הוא בנה מסגדים ומסגדי יום שישי עם צריחים. הוא מיסד את תפילת יום השישי בציבור, ואת הקריאה לתפילה. הוא משך לממלכתו מלומדים מוסלמים מהאסכולה המאליכית, ומיצב את עצמו כסולטן המוסלמים. הוא הקדיש את עצמו ללימודי דת, ונאמר כי ידע ערבית"
בתקופת מנסא מוסא ואחיו סולימאן מוסא, האסלאם במאלי היה חזק מאי-פעם. ולכן יש אזכורים רבים שלהם במקורות הערביים.
חצר המלך > דת המלך

במהלך המאה ה-14, כאשר האימפריה של מאלי הייתה בשיאה, מלכי מאלי כמו מוסא ואחרים ראו את עצמם כמוסלמים וכך גם התייחסו אליהם נתיניהם, זרים ומוסלמים ממקומות אחרים. אולם בחינה מדוקדקת מראה שמסורות טרום-אסלאמיות שרדו. יש תיאורים איך מוסא שילב מנהגים מסורתיים לתוך הממלכה המוסלמית שלו. התוצאה היא שתי מערכות דתיות שחיו זו לצד זו. האסלאם שלט בעיקר בעיר, במעמד הסוחרים, ומעמד המלוכה. האזור הכפרי נותר עם הדת המסורתית. המלכים שמרו על דרך האמצע בין ההמון הפגאני והמיעוט המוסלמי. הם התנהגו כמוסלמים במצבים מסוימים, ובאחרים כפגאנים. הם נתנו חסות למלומדים מוסלמים, ומאידך פנו בעת הצורך לכוהנים ומקדשים מסורתיים. בעת ביקורו של מוסא בקהיר, העיר לו אחד מפקידי החצר, ששפחות מין אסורות באסלאם גם למלכים. תחום הנישואים ויחסי המין מחוץ למשפחה היה הרבה יותר חופשי במאלי מאשר באסלאם הרשמי. לפיכך אפשר לראות כי ההשפעה המוסלמית על מוסא לא הכחידה את הדת המסורתית שלו. דת האסלאם הייתה מבחינתו יותר מאשר מצוותיה, היא הייתה כרטיס הכניסה לעולם התרבותי של מזרח הים התיכון.
חצר המלך > גינוני החצר

המלכים של אימפריית מאלי היו לא רק מנהיגים פוליטיים ודתיים. אלא הם גם קיבלו יחס של קדושים (דבר שאסור באסלאם) ואפילו האצילים לא יכלו לגשת אליהם בקלות. ישנם תיאורים כיצד מוסא כאשר היה במסע העלייה לרגל אכל את ארוחותיו לבד - כדי שלא יחשבו שהוא אנושי. לפי התיאורים, כאשר המלך היה בקבלת פנים, אנשים נדרשו להשתטח ולפזר אפר על ראשיהם. אסור היה לנעול סנדלים בנוכחות המלך, והעובר על החוק היה צפוי לעונש מוות. אפילו כאשר המלך היה מתעטש או משתעל, אנשים היו דופקים עם ידיהם על חזם כדי לא לשמוע זאת. למלך היה כרוז שהיה חוזר על דבריו בקול רם בפני הנוכחים. לפי תיאורי הנוסע הערבי אבן-בטוטה: האולם של קבלת הפנים הכיל תצוגה של זהב, כסף ושנהב, שומרי ראש חמושים, אצילים ומכובדים, סוסים מוכנים בשביל המלך. לפני כניסת המלך היו מתופפים על תופים. הסגן של המלך "נאאב" הכניס את המכובדים "הפרארה" שהיו בעצם מפקדי הצבא ואנשי החצר של המלך לקבלת הפנים. הכוח של מאלי היה בצבאה, ולכן אנשי הצבא בחצר המלך היו חשובים. המלך היה מתגמל את מפקדי הצבא שלו בתמורה לנאמנותם בזהב, עבדים, כפרים, וסוסים, שהיו מעלים את המוניטין שלהם, אבל תמיד הממון של המלך עלה על כולם. בני השליטים של הממלכות תחת מרותם היו שבויים בחצר המלך. האיש הכי קרוב למוסא היה אדם בשם פרבה - עבד שהיה אחראי על העבדים ועל משק הבית של המלך. הוא היה המוציא לפועל של הוראות המלך. הרבה פעמים, עבדים התקדמו בהיררכיה של החצר על חשבון מכובדים בגלל שהם היו יותר נאמנים למלך. מלכי מאלי העתיקו חלק מסמלי המלכות של הממלוכים במצרים שאותם הם פגשו במסעות העלייה לרגל שלהם. הדגל של מנסא מוסא היה בצבעי צהוב ואדום. המקורות הערבים מציינים שמלכי מאלי היו לבושים בפאר והדר ונבדלים משאר העם, וכי הם לבשו בגדים מבד אירופי. למרות שלמלך היו לשכות וסופרים, רוב ההוראות עברו בעל-פה. אך התקשורת עם ממלכות אחרות התנהלה באמצעות איגרות. כך לדוגמה, מוסא שלח ספר (איגרת) שנכתב על ידי סופריו לסולטן מצרים.
מסע עלייה לרגל (חג')

עלייה לרגל הייתה גורם נוסף בחיזוק האוניברסליות של האסלאם ותחושת סולידריות מוסלמית. העלייה לרגל שימשה כמקור השראה לרפורמות באסלאם המקומי, כדי שידמה לאסלאם במרכזי הדת הגדולים: מכה, פאס, קהיר. מלומדים מוסלמים רבים עלו לרגל למכה דרך קהיר. לעלייה לרגל של מלכים מערב-אפריקנים היו השלכות מידיות: הרושם שהם השאירו, וההשפעה שהם קיבלו מהמלומדים שהם פגשו בדרך. כבר מלכים קדומים של מאלי, מלפני שושלת קייטה, ערכו מסעות עלייה לרגל למכה, כמו כן לפחות ארבעה שליטים משושלת קייטה של ממלכת מאלי עלו לרגל למכה במאות ה-13 וה-14 וביקרו גם בקהיר. ברם, עלייתו של מנסא מוסא בשנת 1324 היא הכי מפורסמת. המסע דרך הסהרה, מרוקו, מצרים ועד מכה נמשך למעלה משנה. רק מלכים בעלי יציבות שלטונית חזקה יכלו להרשות לעצמם היעדרות ארוכה כזאת. הביקור שלו בקהיר השאיר אחריו רושם כה רב, עד כי נרשם בספרי הזכרונות כאירוע הכי חשוב באותה שנה. "באותה שנה, מנסא מוסא - מלך תכרור הגיע לקהיר בדרכו לחאג'" (מספר מקורות ערביים שמצוטטים אצל לבציון).