stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גן הדובדבנים

| --- | --- |

סצנה מהמערכה השלישית של ההפקה הראשונה בתיאטרון האמנותי של מוסקבה
 כתיבה:  אנטון צ'כוב 
 מדינה:  רוסיה 
 סוגה:  קומדיה טראגית 
 הצגת בכורה:  17 בינואר 1904 
 שפה:  רוסית 
 
גן הדובדבנים (ברוסית: Вишнëвый сад, בתעתיק לטיני: Vishnevyi sad) הוא מחזהו האחרון של המחזאי הרוסי אנטון צ'כוב. הצגת הבכורה של "גן הדובדבנים" נערכה בתיאטרון האמנותי של מוסקבה ב-17 בינואר 1904, בבימויו של קונסטנטין סטניסלבסקי. צ'כוב ראה במחזה קומדיה, ואכן הוא מכיל מרכיבים של פארסה, אך סטניסלבסקי ביים אותו כטרגדיה. כך, מאז ההפקה המקורית, טיבו הדואלי של המחזה הפך לסוגיה שעמה מתמודדים במאי המחזה.
המחזה עוסק במשפחת גאייב, משפחה אריסטוקרטית שהתרוששה. המשפחה מתאספת באחוזה המשפחתית (שכוללת גן דובדבנים גדול ובעל שם), בצל הידיעה כי האחוזה מוצעת למכירה פומבית. המשפחה אינה מקבלת את רוע הגזרה, ודוחה על הסף את הצעתו העסקית של לופאחין, איכר שהתעשר, אשר נולד וגדל באחוזה ואביו היה צמית בה. ההצעה תאפשר למשפחה להישאר באחוזה ולחיות ברווחה, אך לשם כך עליה לשנות את אורח חייה. גן הדובדבנים צריך לפנות את מקומו לבתי קייט (נופש). בני המשפחה מנסים לגייס כסף בדרכים משלהם, כדי למנוע את מכירת האחוזה, אך נכשלים. האחוזה נמכרת במכירה פומבית, ולופאחין הוא הקונה, למרות שלא תכנן זאת מראש. בסיום המחזה עוזבת משפחת גאייב את האחוזה לקול הלמות גרזנים, הכורתים את גן הדובדבנים.
המחזה סובב סביב נושאים של עקרות תרבותית – הן חוסר הצלחתה של האריסטוקרטיה לשמור על מעמדה והן חוסר הצלחתה של הבורגנות למצוא משמעות בחומרנות שנהפכה למנת חלקה בתקופה שעליה מסופר במחזה. בכך, המחזה משקף את יחסי הכוחות הסוציו-אקונומיים שפעלו ברוסיה במפנה המאה העשרים, בכללם עלייתו של המעמד הבינוני לאחר ביטול הצמיתות באמצע המאה ה-19 ושקיעתה של האריסטוקרטיה. אך לא רק את יחסי הכוחות ברוסיה עצמה הוא משקף, אלא את יחסי הכוחות שפעלו ברחבי העולם באותה עת.
מאז ההפקה הראשונה בתיאטרון האמנותי, תורגם ועובד המחזה לשפות רבות, הוצג ברחבי תבל והפך לקלאסיקה בדרמה העולמית. מספר במאים בעלי שם בעולם ביימו את המחזה, הגם שכל אחד מהם פירש אותו בצורה שונה, בהם צ'ארלס לוטון, פיטר ברוק, אנדריי סרבן, אווה לה גליאן, ז'אן-לואי בארו, טירון גות'רי וג'ורג'יו סטרלר.
השפעתו של גן הדובדבנים ניכרת ביצירותיהם של מחזאים רבים, בכללם יוג'ין או'ניל, ג'ורג' ברנרד שו וארתור מילר.
הרקע לכתיבת המחזה

ידוע על כמה אירועים בחייו של צ'כוב שהיוו השראה לכתיבתו של גן הדובדבנים. כשצ'כוב היה בן שש עשרה, אמו נקלעה לחובות לבנאים אותם שכרה לבנות בית קטן. דייר לשעבר, בשם גבריאל סליבאנוב, הציע לסייע לה כלכלית, אולם בתמורה הוא רכש את הבית לעצמו מאחורי גבה. בערך באותו זמן, בית ילדותו ב-Taganrog נמכר על מנת לשלם את המשכנתה. תהפוכות כספיות ומשפחתיות אלו הותירו את חותמן,  ומוצאות ביטוי בולט בעלילת המחזה. באשר לגן הדובדבנים, היו לצ'כוב מפגשים שונים עם גני דובדבנים במהלך חייו עד כתיבת המחזה:  בילדותו בילה את חופשותיו בחוותה של משפחה ידידה שהיה לה גן דובדבנים מקסים, ובסיפורו הקצר המוקדם "סטפה" (Stepe)הוא מתאר נער צעיר, החוצה את אוקראינה בין מטעים של דובדבנים פורחים; בשלב מאוחר יותר בחייו, התגורר צ'כוב באחוזה כפרית בפרוורי מוסקבה, גילה עניין בגינון ונטע בעצמו גן דובדבנים. אחרי שעבר ליאלטה בשל בריאותו הרעועה, הזדעזע לשמע הידיעה, כי האיש שרכש את אחוזתו כרת את רוב עצי הגן; בהמשך, כאשר הגיע באחד מביקוריו ל- Taganrog, היה מבועת מההשפעה ההרסנית של בירוא היערות התעשייתי. ביערות אלו וביערות שבהם נפש באוקראינה, צמחה לראשונה המודעות העמוקה שלו לאקולוגיה. זו התבטאה, למשל, בדמותו של ד"ר אסטרוב, הרופא במחזה מוקדם יותר, "הדוד וניה", שמוצא מזור לנפשו המרירה רק ביערות האהובים עליו; לבסוף, גנו של צ'כוב ביאלטה שרד לצד גן הדובדבנים כגלעד לאדם, שרגשותיו כלפי עצים השתוו לרגשותיו כלפי בני אדם. אכן, עצים הם תכופות גיבורים אילמים וסמליים, המשמשים כקורבנות בסיפוריו ובמחזותיו. עד כדי כך, שיש הרואים בצ'כוב את הסופר האקולוגי הראשון בתולדות אירופה.
צ'כוב כתב את גן הדובדבנים במשך מספר שנים, שנעו בין תקופות של שמחה חסרת דאגה לתסכול מייאש, אותו הוא החשיב כגובל בעצלנות (הוא כתב במכתב, "כל משפט שאני כותב מכה בי כברכה לבטלה.") במשך הזמן הזה תקפה אותו גם שחפת כרונית. צ'כוב שהיה דיסקרטי מטבעו, היה חשאי מאוד בנוגע להיבטים שונים של עבודתו, בכללם אפילו כותרת המחזה. בשלהי קיץ 1902 עדיין לא חלק דבר אודות המחזה עם איש מבני משפחתו הקרובה או מעולם התיאטרון. רק על מנת לעודד את אשתו, אולגה קניפר, שהתאוששה מהפלה, הוא גילה לה לבסוף את שם המחזה, לחש לה אותו, אף על פי שהשניים היו לבדם.  באוקטובר 1903 היה סוף סוף המחזה גמור והוא שלח אותו לתיאטרון האמנותי. כעבור שלושה שבועות הגיע צ'כוב לחזרות במה שנדמה כניסיון (שלא צלח) לסלק את "הבכיינות" שסטניסלבסקי הכניס למחזה, לדבריו. הסופר גם גיחך, ככל הנראה, כשהחליפו את המילה "גן", במילה הפרקטית יותר "מטע". הוא חש שבכך הוא תפש בצורה מושלמת וסמלית את חוסר התכליתיות של החיים.
אף על פי שמבקרים באותה עת היו חלוקים בדעתם לגבי גן הדובדבנים, הצגת הבכורה של המחזה בתיאטרון האמנותי, ב-17 בינואר 1904 (יום הולדתו של צ'כוב), נחלה הצלחה מיידית והוא הועלה כעבור זמן קצר ברבות מהערים הראשיות בפרובינציות. הצלחה זו לא הוגבלה לרוסיה לבדה. המחזה הוצג בארצות אחרות וגם בהן זכה לתשבחות רבות. מעט לאחר הצגת הבכורה של המחזה, נסע צ'כוב לגרמניה בשל בריאותו הרעועה, וביולי 1904 נפטר שם.
תקציר העלילה > מערכה ראשונה

המחזה נפתח בשעת בקר מוקדמת של חודש מאי, בחדר הילדים שבאחוזת אבותיה של ליובוב אנדרייבנה רנייבסקייה, השוכנת באחת הפרובינציות של רוסיה בשנותיה הראשונות של המאה העשרים. רנייבסקייה שבה למקום לאחר חמש שנות היעדרות, מאז פטירתו של בנה הצעיר והתגוררה בצרפת עם מאהבה שאין נוקבים בשמו. אחרי שנודע להן שהיא ביצעה ניסיון התאבדות - אניה, בתה בת השבע עשרה של רנייבסקייה ו שרלוטה איוואנובנה, האומנת של אניה, נוסעות על-מנת להחזיר את רנייבסקייה לביתה ברוסיה. מצטרף אליהן יאשה. משרתה של רנייבסקייה, ששהה איתה בצרפת. עם שובם, הקבוצה נפגשת ואליהם מצטרפים לופכין, דונישה, וואריה – בתה המאומצת של רנייבסקייה ומנהלת משק הבית, שהשגיחה על האחוזה בהיעדרה; לאוניד אנדרייץ' גאייב, אחיה של רנייבסקייה, בוריס בוריסוביץ' סימיונוב-פישצ'יק, שכן שמבקש כל הזמן הלוואות; סימיון פאנטלייץ' יפיחודוב, מנהל חשבונות מגושם באחוזתה של רנייבסקייה, ופירס, המשרת הזקן, שעובד באחוזת המשפחה. מאז רפורמת 1861, ומלין על כך שרפורמה זו שיבשה את הסדר החברתי.
לופכין מזכיר לרנייבסקייה ולגאייב שהאחוזה שלהם, ובכלל זה גם גן הדובדבנים, עומדת בפני מכירה פומבית שעתידה להיערך באוגוסט, על מנת לפרוע את חובותיה של המשפחה. לופכין מציע להם את תוכניתו להציל את האחוזה: לבנות על חלק מאדמותיה "קייטנות" (בתי נופש להשכרה), אשר ההכנסה מהן תכסה את החובות ובהמשך תפרנס את בעלי האחוזה. אולם, ביצוע התוכנית מחייב את עקירת גן הדובדבנים הנהדר שלהם, ששמו יצא ברחבי המדינה. הגאייבים - ליובוב, ליאוניד ווריה - מזדעזעים מהרעיון, דוחים אותו על הסף וממשיכים לדבר על עניינים אחרים הקשורים לגן. לופאחין ממהר ללכת, ובצאתו הוא מבקש מהם לשקול שוב את הצעתו. הוא מבטיח כי אם יקבלו אותה ישיג להם הלוואה גדולה לבניית הקייטנות.
באחד הימים, כשרנייבסקייה נהנית מנופו של הגן בהנץ החמה, היא מופתעת מהופעתו של פטר טרופימוב, סטודנט צעיר ומורהו לשעבר של בנה גרישה, שבשל מותו, עזבה רנייבסקייה את רוסיה חמש שנים קודם לכן. רנייבסקייה מוכת יגון מזכר הטרגדיה. ואריה שחרדה מכך, מבקשת מטרופימוב להיעלם, כדי לא לצער את אמה, אולם הלה רוצה לקבל את פניה.
אחרי שרנייבסקייה פורשת עם רדת הערב, מתוודה אניה בפני וריה שאמם שקועה בחובות כבדים. כולם פורשים למיטתם כשבליבם התקווה המחודשת שהאחוזה תינצל וגן הדובדבנים יישמר.
תקציר העלילה > מערכה שנייה

המערכה השנייה מתרחשת מחוץ לאחוזת המשפחה, בסמוך לגן הדובדבנים, בעיצומו של הקיץ. היא נפתחת כשיפיחודוב ויאשה מתחרים על תשומת לבה של דונישה, בעוד שרלוטה פותחת במונולוג על חייה, בעודה מנקה את הרובה. במערכה השנייה מתגלה שיפיחודוב הציע לדונישה נישואים בזמן חג הפסחא, אבל מאז היא הוקסמה מיאשה "התרבותי" יותר. שרלוטה עוזבת על מנת שדונישה ויאשה יוכלו להתייחד, אולם גם זה לא מתממש. יאשה מגרש את דונישה כדי שלא יתפסו אותם ורנייבסקייה, גאייב, ולופכין מופיעים, הם שוב דנים בגורלו המעורפל של גן הדובדבנים. מעט אחרי כן מצטרפים אליהם אניה, וריה וטרופימוב. לופכין מלגלג על טרופימוב על כך שהוא סטודנט נצחי וטרופימוב שוטח את הפילוסופיה שלו המדברת על עבודה ותכלית מעשית, מה שמשעשע את הסובבים אותו. במהלך שיחתם, מגיע למקום עובר אורח שיכור ומבקש כסף; רנייבסקייה נותנת לו בלא משים את כל כספה, חרף מחאתה של וריה. המשפחה עוזבת את ארוחת הערב, כשלופכין מפציר בהם שיש למכור את גן הדובדבנים כדי לשלם את החובות, אולם ללא הועיל. אניה נשארת במקום ומשוחחת עם טרופימוב, שאינו שבע נחת מכך שוריה נועצת בו עיניים, ומבטיח לאניה שהם "מעל לאהבה". כדי להרשים את טרופימוב ולזכות בחיבתו, אניה מבטיחה להשאיר מאחוריה את העבר ולהתחיל חיים חדשים. השניים נפרדים בהגיעם לנהר כשוריה צועקת ברקע."אניה ! אניה !".
תקציר העלילה > מערכה שלישית

שלהי אוגוסט, הגיע ערב הנשף של רנייבסקייה. התזמורת מנגנת בעוד המשפחה ואורחיה שותים, משתכרים ומבדרים עצמם. זהו גם יום המכירה הפומבית של האחוזה וגן הדובדבנים; גאייב קיבל סכום כסף חסר ערך מהדודה הקמצנית שלו ושל רנייבסקייה המתגוררת ביארוסלאבי. המשפחה ואורחיה, למרות עליצותם הכללית, גם חרדים בעודם ממתינים לגורלם. וריה דואגת בנוגע לתשלום למוזיקאים וגוערת בשכן שלהם פישצ'יק משום שהוא שותה, בדונישה משום שהיא רוקדת וביפיחודוב כיוון שהוא משחק ביליארד. שרלוטה מבדרת את הקבוצה בתעלולי קסמים. רנייבסקייה גוערת בטרופימוב כיוון שהוא נוהג לעקוץ את וריה, אותה הוא מכנה "גברת לופכין". היא מאיצה בוריה להתחתן עם לופכין, אולם וריה מסרבת, מזכירה לה שזהו תפקידו של לופכין לבקש את ידה. היא אומרת שלו היה לה כסף היא הייתה מתרחקת ממנו ככל האפשר. הוא נשאר לבדו עם רנייבסקייה, טרופימוב מתעקש שהיא צריכה להודות באמת שהבית והאחוזה עומדים להימכר במכירה הפומבית. רנייבסקייה מראה לו מברק שהיא קיבלה מפריז שמגלה שמאהבה לשעבר שוב חולה ושהוא מתחנן בפניה לשוב ולסעוד אותו. היא גם מגלה שהיא שוקלת ברצינות להצטרף אליו, חרף התנהגותו האכזרית כלפיה בעבר. טרופימוב המום לשמע החדשות הללו והשניים מתווכחים לגבי טבעה של האהבה וניסיונותיהם האישיים. טרופימוב עוזב בתרעומת, אבל הוא מועד ומתגלגל במדרגות והאחרים נושאים אותו משם. רנייבסקייה מגחכת וסולחת לו על טיפשותו והשניים מתפייסים. אניה נכנסת ומספרת על כך שהיא שמעה שגן הדובדבנים נמכר. לופכין מגיע עם גאייב, שניהם תשושים ממסעם ומאירועי היום. גאייב מרוחק, מנותק ופורש למיטתו בלי לאמר מילה על תוצאות המכירה הפומבית. כשרנייבסקייה שואלת מי קנה את האחוזה, מגלה לופכין שהוא בעצמו רכש אותה ושהוא מתכוון לעקור את הגן. רנייבסקייה מוטרדת ואניה מנחמת אותה שכעת, אחרי שגן הדובדבנים נמכר, העתיד יהיה טוב יותר.
תקציר העלילה > מערכה רביעית

שבועות אחדים לאחר מכן, שוב בחדר הילדים (כמו במערכה הראשונה), אלא שהפעם החדר דחוס בכלי בית שונים שנארזו, בעוד המשפחה מתכוננת לעזוב את האחוזה לעד. טרופימוב נכנס, מחפש את הערדלים שלו, והוא ולופכין מחליפים ביניהם השקפות עולם מנוגדות. אניה נכנסת ונוזפת בלופכין על כך שציווה על הפועלים לגדוע את גן הדובדבנים בעוד המשפחה עדיין בבית. לופכין מתנצל ונחפז החוצה כדי לעצור אותם לעת עתה בתקווה שהוא יפייס אותם במקצת. שרלוטה נכנסת, אבודה והמומה, ומפצירה במשפחה למצוא לה משרה חדשה. רנייבסקייה נפרדת לשלום בדמעות מחייה הישנים כשהבית ננעל לעד. פירס נכנס באפלה לתוך החדר ונוכח לדעת שהם עזבו בלעדיו ונעלו אותו בתוך הבית הנטוש לגסוס. הוא שוכב על הספה ומשלים עם מר גורלו (ככל הנראה מת על המקום), כשמבחוץ אנחנו שומעים את הגרזן המכה בעצי הגן.
נושאים

אחד מהנושאים העיקריים בהם עוסק המחזה הוא ההשפעה שיש להתפתחות חברתית על אנשים. רפורמת 1861, לפיה התיר אלכסנדר השני, קיסר רוסיה לצמיתים לשעבר לצבור רכוש ומעמד בזמן שכמה מהאריסטוקרטים התרוששו, מכיוון שלא יכלו להחזיק את אחוזותיהם בלי כוח עבודה זול של צמיתים. ההשפעה של רפורמות אלה עדיין הורגשה כשצ'כוב כתב כמה ממחזותיו כעבור ארבעים שנה מהתרחשותה של האמנציפציה במדינה.
במקור ראה צ'כוב במחזה קומדיה (כפי שנכתב בדף הפותח של המחזה), וציין זאת במכתביו, בכמה מקומות כמעט כפארסה.
כשהוא צפה בהפקה המקורית של התיאטרון האמנותי, בבימויו קונסטנטין סטניסלבסקי, של הוא נחרד לגלות שהבמאי הפך את ההצגה לטרגדיה. מאז אותה עת, ההפקות צריכות להתמודד עם אופיו הכפול של המחזה (ושל עבודותיו של צ'כוב באופן כללי).
כישלונה של רנייבסקייה להתמודד עם הבעיות בפניהן ניצבה אחוזתה ומשפחתה הובילו לבסוף לאובדן כללי וניתן לראות בגורלה כביקורת על אותם האנשים שלא היו מוכנים להסתגל לרוסיה החדשה. סירובה קצר הרוח להודות באמת על העבר, הן בחייה והן באהבתה, מהווים את נפילתה לאורך המחזה. בסיום היא נעה בין חייה בפריז לאלו שברוסיה (היא מגיעה לפריז בתחילת המחזה ושבה אליה בסיומו). היא אישה שנתונה באשליה לגבי עברה (לעיתים חווה שוב זכרונות אודות מות בנה וכולי). ניתן לראות בנאומיו של הסטודנט טרופימוב, שתוקפים את האינטלקטואלים, כמבשרים את רעיונות הבולשביזם וחלק מדבריו במחזה צונזרו בידי רשויות הצאר. פעמים רבות רואים בעצי דובדבנים כסמלים לעצבות או חרטה לתמורות במצבים או בעולם בכלל.
אחד מהנושאים בגן הדובדבנים הוא נושא הזהות, והשאיפה והציפיות אליה. ניתן לחלק את הדמויות לשלושה סוגים: משפחת גאייב (רנייבסקייה, גאייב, אניה וואריה), חברי משפחה (לופכין, פישצ'יק וטרופימוב), ו"מעמד המשרתים" (פירס, יאשה, דונישה, שרלוטה ויפיחודוב). האירוניה היא שנדמה שכמה מהם נמצאים שלא במקומם הטבעי- למשל ואריה, בתה המאומצת של אריסטוקרטית, היא למעשה מנהלת משק בית; טרופימוב, הסטודנט החושב, נזרק מהאוניברסיטה; יאשה מחשיב עצמו כחלק מהאליטה התרבותית הפריזאית; והן רנייבסקייה והן פישצ'יק מתרוששים, בעוד לופכין, שנולד כאיכר, הוא למעשה מיליונר.
בעוד ההשקפה המרקסיסטית נוכחת יותר במחזה, ההשקפה האלטרנטיבית היא שגן הדובדבנים היה מחווה של צ'כוב לעצמו. רבות מהדמויות במחזה מתכתבות עם עבודותיו המוקדמות והן מבוססות על אנשים שהוא הכיר בחייו האישיים. בית ילדותו של צ'כוב נרכש ונהרס בידי איש עשיר שאמו החשיבה אותו לחבר משפחה. בצליל פקיעת מיתר הגיטרה במערכות שנייה ורביעית מהדהדות עבודותיו הקודמות. לבסוף "הרובה הטעון" הקלאסי שמופיע בהרבה ממחזותיו של צ'כוב, מופיע גם כאן, אולם זהו המחזה היחיד שלו בו הרובה מופיע, אבל אינו יורה.
ההצגות בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי

1. הועלה לראשונה בתיאטרון הבימה, ב-28 במרץ 1939.
יוצרים: במאי – צבי פרידלנד, תרגום – גרשון שופמן, תפאורה – מנחם שמי, מוזיקה – פורדהאוס בן ציסי.
שחקנים: רנייבסקייה – חנה רובינא, אניה – ניורה שיין, ואריה – פאני לוביץ', גאייב – שמעון פינקל, לופכין – אהרן מסקין, טרופימוב – ארי ורשבר, פישצ'יק – מנחם בנימיני, שרלוטה – תמרה רובינס, יפיחודוב – ארי קוטאי, דונישה – חנה'לה הנדלר, פירס – יהושע ברטונוב, יאשה – רפאל קלצ'קין, עובר אורח – דוד ורדי.
2. הועלה בשנית בתיאטרון הקאמרי ב-20 ביולי 1966.
יוצרים: במאי – אלן שניידר, תרגום – אברהם שלונסקי, תפאורה – דני קרוון, תלבושות - מולי גורדין.
שחקנים: רנייסבקייה – רחל מרכוס, אניה – רינה גנור, ואריה – ז'רמן אוניקובסקי, גאייב – זלמן לביוש, לופכין – יוסי ידין, טרופימוב – שמעון בר, פישצ'יק – ניסן יתיר, שרלוטה – מרים גבריאלי, יפיחודוב – אברהם חלפי, דונישה – שולמית ירון, פירס – משה חורגל, יאשה – יהודה פוקס, עובר אורח – אברהם פלטה.
3. הועלה ב-1 בפברואר 1975 בתיאטרון חיפה.
יוצרים: במאי – מייקל אלפרדס, תרגום – רבקה משולח, תפאורה ותלבושות – רות דר,
שחקנים: רנייבסקייה – רות סגל, אניה – ג'יטה מונטה, וריה – רחל דובסון, לופכין – אמנון מסקין, פישצ'יק – מרדכי בן זאב, פירס – נתן מייזלר, יפיחודוב – אלכס מונטה, גאייב- שמואל וולף, דונישה – רינה רוזנבאום, טרופימוב – גדליה בסר, שרלוטה – סנדרה שדה, ישה - אילן תורן.
4. הועלה בתיאטרון הבימה ב-10 בדצמבר 1988.
יוצרים: במאי – עמרי ניצן, תרגום – נילי מירסקי, תפאורה ותלבושות – רוני תורן, ניהול מוזיקלי – פולדי שצמן, תנועה – אנה טאוב, תאורה – נתן פנטורין.
שחקנים – אנדרייבנה – ליא קניג, גאייב – ניסים עזיקרי, וריה – ליאת גורן, אניה – יעל אמיתי, נאוה זיו, לופכין – מכרם ח'ורי, פישצ'יק – מוסקו אלקלעי, שרלוטה – רוזינה קמבוס, יפיחודוב – יובל זמיר, פירס – בנימין צמח, יאשה – דב רייזר, דוניישה – אורנה רוטברג, טרופימוב – אוהד שחר, עובר אורח – רולף ברין, מנהל התחנה – נוני שוורץ.
5. הועלה בתיאטרון גשר ב-22 ביוני 2006.
יוצרים: במאי – יבגני אריה, מתרגם – רועי חן, תפאורות – מיכאל קרמנקו, תלבושות – ילנה קרליך, מוזיקה – אבי בנימין, תאורה – אבי יונה בואנו (במבי).
שחקנים: רנייבסקייה – יבגניה דודינה, נטשה מנור, אניה – שירי גדני, וריה – יעל לוין, גאייב – ישראל דמידוב, לופכין – מיקי לאון, טרופימוב – גלעד קלטר, פישצ'יק – בוריס אחנוב, שרלוטה – מיכל ויינברג, יפיחודוב – אלכסנדר סנדרוביץ', דונישה – עדי שליטא, פירס – יבגני טרלצקי, יאשה – אלון פרידמן, גרישה – שי מלמד.
6. הועלה בתיאטרון החאן ב-30 בספטמבר 2010.
היוצרים: במאי – מיקי גורביץ', תרגום – רבקה משולח, תפאורה – סבטלנה ברגר, תלבושות – יהודית אהרון, מוזיקה – רועי ירקוני, תאורה – רוני כהן, תנועה – מרינה בלטוב.
שחקנים: רנייבסקייה – לאורה ריבלין, אניה – שמרית לוסטיג, ואריה – אורית גל, גאייב – ארז שפריר, לופכין – יוסי עיני, טרופימוב – ויטלי פרידלנד, פישצ'יק – אריה צ'רנר, שרלוטה – פלורנס בלוך, יפיחודוב – ניר רון, דונישה – נילי רוגל, פירס – אבי פניני, יאשה – לירון ברנס, עובר אורח – אריה צ'רנר.
7. הועלה בתיאטרון באר-שבע ב-6 במאי 2017.
היוצרים: במאי – עידו ריקלין, תרגום – רועי חן, תפאורה – איתן לוי, תלבושות – סבטלנה ברגר, מוזיקה – דורי פרנס, תאורה – פליס רוס, תנועה – טולה דמארי.
שחקנים: רנייבסקייה – שירי גולן, אניה – אביגיל הררי, ואריה – מעיין תורג׳מן, גאייב – ירון ברובינסקי, לופכין – רועי אסף, טרופימוב – תום אבני, פישצ'יק –  אורי זגורי, פירס – אורה מאירסון, נווד – דני שפירא.
תרגומים לעברית

אנטון צ'חוב, גן הדֻּבדבנים: קומדיה בארבע מערכות, תרגם ג' שופמן, ורשה: א"י שטיבל, תרפ"א.
אנטון פבלוביץ' צ'כוב, ארבעה מחזות: בת השחף; הדוד וניה; שלוש אחיות; גן-הדובדבנים, מתורגמים מרוסית בידי אברהם שלונסקי, תל אביב: עם עובד, תשכ"ט, עמ' 323–243, 364–355
גן הדובדבנים, בת השחף מאת אנטון צ'כוב / ג'ין וקספורד, מאנגלית: אביבה אגמון, תל אביב: אור עם, תשל"ו 1976. (הערות והנחיות ללמוד ולקריאה)
אנטון צ'כוב, גן הדובדבנים, תרגום: רבקה משולח, תל אביב: אור עם, תשמ"ב 1982.
א.פ. צ'כוב, גן הדובדבנים: קומדיה בארבע מערכות, מרוסית: נילי מירסקי, אחרית-דבר: הרי גולומב, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ט 1988.
משפט הקוסינוסים

המחשת משפט הקוסינוס
משפט הקוסינוס הוא משפט טריגונומטרי שמציין את הקשר בין צלעות משולש לאחת מזוויותיו. המשפט הוא הכללה של משפט פיתגורס למשולש כלשהו.
עבור משולש שצלעותיו הן  \ a,b,c
והזווית שמול c היא  \gamma ,
משפט הקוסינוס קובע:
\ c^{2}=a^{2}+b^{2}-2ab\cos \gamma
משפט פיתגורס מתקבל במקרה הפרטי שבו  \gamma =90^{\circ } ולכן:
 c^{2}=a^{2}+b^{2}-2ab\cos 90^{\circ }=a^{2}+b^{2}-2ab\cdot 0=a^{2}+b^{2}.
היסטוריה

משפט הקוסינוסים מופיע כבר בספר 'יסודות' של אוקלידס מהמאה השלישית לפנה"ס. הספר מכיל גרסה גאומטרית, ללא שימוש בפונקציות טריגונומטריות (כיוון שטרם הוגדרו). 
המשפט מופיע בכרך 2 של ה'יסודות' כמשפט 12 עבור משולש קהה-זווית וכמשפט 13 עבור משולש חד-זווית. 
בציור משמאל, גרסת המשפט עבור משולש חד-זווית:   BC^{2}+AC^{2}=AB^{2}+2\cdot AREA_{\color {blue}DHIC}.
מכיוון ש  AREA_{\color {blue}DHIC}\color {black}=BC\cdot AC\cdot \cos(ACB) מתקבל משפט הקוסינוסים בגרסתו המוכרת. גרסה זו נוסחה בימי הביניים בעקבות פיתוחו של ענף הטריגונומטריה על ידי מתמטיקאים מוסלמים.
בתחילת המאה העשירית האסטרונום והמתמטיקאי המוסלמי אל-בתאני הכליל את המשפט לגאומטריה ספירית. הכללה זו אפשרה לו לחשב את המרחק הזוויתי בין כוכבים.
המתמטיקאי ג'משיד אל-קאשי מסמרקנד בן המאה ה-15 חישב ערכים של פונקציות טריגונומטריות. חישוביו הפכו את משפט הקוסינוסים ממשפט תאורטי למשפט שימושי. בצרפתית משפט הקוסינוסים נקרא משפט אל-קאשי.
הוכחות > הוכחה טריגונומטרית

נעביר גובה לצלע c (ראו ציור משמאל).  c=a\cos(\beta )+b\cos(\alpha )\,..
 (השוויון נכון גם עבור משולש קהה זווית. שם האנך חותך את c מחוץ למשולש וקוסינוס הזווית הקהה הוא שלילי).
נכפיל את השוויון הקודם ב-c ונקבל:  c^{2}=ac\cos(\beta )+bc\cos(\alpha )\,..
באותו אופן מקבלים:  a^{2}=ac\cos(\beta )+ab\cos(\gamma )\,,   b^{2}=bc\cos(\alpha )+ab\cos(\gamma )\,.
מחיבור שתי המשוואות הנ"ל נקבל:  a^{2}+b^{2}=ac\cos(\beta )+bc\cos(\alpha )+2ab\cos(\gamma )\, .
לאחר העברת אגפים נקבל:  ac\cos(\beta )+bc\cos(\alpha )=a^{2}+b^{2}-2ab\cos(\gamma )\,.
לפי השלב השני בהוכחה, אגף שמאל של המשוואה האחרונה שווה ל-c 2 ומתקבל משפט הקוסינוסים:  c^{2}=a^{2}+b^{2}-2ab\cos(\gamma ).\,.
הוכחה זו כאמור, נכונה עבור משולש כלשהו. בהוכחות רבות הנעזרות בטריגונומטריה, נעשית הפרדה בין משולשים חדי-זווית למשולשים קהי-זווית.
הוכחות > שימוש במשפט פיתגורס

ניקח משולש בעל צלעות  \ a,  \ b ו- \ c, ובעל זוויות  \beta ,  \alpha  ו- \gamma  ממול לכל צלע בהתאמה. נוריד גובה מקודקוד הזווית  \beta  לצלע b. את המשוואה נקבל באמצעות משפט פיתגורס על המשולש ישר הזווית השמאלי:
היות ש:
הוכחות > שימוש במשפט תלמי

את המשולש ABC שצלעותיו BC = a AC = b AB = c,נחסום במעגל, כפי שניתן לראות בשרטוט משמאל. 
נבנה משולש ABD החופף למשולש המקורי: AD=BC ו BD=AC.
מהקודקודים C,D נעביר גבהים החותכים את הצלע AB בנקודות F,E בהתאמה.
כעת, ממשפט תלמי נקבל:
הוכחות > שימוש באנליזה וקטורית

את המשפט קל להוכיח באמצעות חשבון וקטורים. וקטור הוא גודל ליניארי מופשט הקיים במרחב וקטורי. על וקטורים במישור  \mathbb {R} ^{2} ניתן לחשוב כעל חצים בעלי אורך וכיוון, ובאמצעותם לייצג צורות גאומטריות, ובפרט מצולעים כגון משולש.
קל לראות מהאיור ש- {\vec {c}}={\vec {a}}-{\vec {b}}.
נשתמש במכפלה סקלרית ונקבל:
שכן הזווית  \gamma  שמול הצלע c במשולש שווה לזווית בין הווקטורים  {\vec {a}} ו- {\vec {b}} (שכן הן זוויות בין ישרים מקבילים הנוצרים מהעתקה מקבילה של הווקטור  {\vec {b}} ).
האנלוג המרחבי של משפט הקוסינוסים

עבור סימפלקסים רב-ממדיים (מממד גבוה מ-2) קיימות נוסחאות טריגונומטריות בעלות צורה דומה לזו של משפט הקוסינוסים. במקרה התלת-ממדי, הסימפלקס המתקבל הוא הטטראדר, והנוסחה האנלוגית למשפט הקוסינוסים קושרת בין השטחים של שלוש פאות והזוויות הדיהדרליות ביניהן לשטח הפאה הרביעית. אם נסמן את השטחים של ארבע הפאות של הטטראדר ב-α,β,γ,δ ואת הזווית הדיהדרלית בין שתי פאות בסימון (למשל)  {\widehat {\beta \gamma }}, אז:
האנלוג המרחבי של משפט הקוסינוסים > הוכחה

השלב המרכזי בהוכחה הוא להראות שאם נשרטט וקטור ניצב לכל פאה אשר אורכו שווה לשטח שלה, אז סכום ארבעת הווקטורים שיתקבלו יהיה אפס. אם נציב את הראשית באחד מקודקודי הארבעון ונניח שכיוון כל אחד משלושת הווקטורים המייצגים את שלוש הצלעות שנפגשות באותו קודקוד הוא אל הראשית (ולא החוצה), אז אם נסמן את שלושת הווקטורים הללו ב- {\vec {d}},{\vec {e}},{\vec {f}}, נקבל ששלושת הווקטורים המייצגים את שלוש הצלעות הנותרות הם:  {\vec {a}}={\vec {d}}-{\vec {e}},{\vec {b}}={\vec {e}}-{\vec {f}},{\vec {c}}={\vec {f}}-{\vec {d}}. כל אחד מוקטורי הנורמל לפאות שווה למחצית המכפלה הווקטורית שמתאימה לו:
n_{\alpha }={\frac {1}{2}}{\vec {d}}\times (-{\vec {e}}),n_{\beta }={\frac {1}{2}}{\vec {f}}\times (-{\vec {d}}),n_{\gamma }={\frac {1}{2}}{\vec {e}}\times (-{\vec {f}})
בעוד המכפלה הווקטורית המתאימה לפאה האחרונה היא:
אם נחבר את ארבעת וקטורי הנורמל תוך שימוש בדיסטריביוטיביות המכפלה הווקטורית, נקבל:
חוק הקוסינוסים בעבור טטראדר מתקבל מעובדה זו בצורה מיידית באמצעות שוויון הנורמה בריבוע של  n_{\alpha } עם המכפלה הסקלרית
 \langle n_{\beta }+n_{\gamma }+n_{\delta },n_{\beta }+n_{\gamma }+n_{\delta }\rangle , ממנו מקבלים:
אבל, מהגדרת הזווית הדיהדרלית נובע:  \langle n_{\beta },n_{\gamma }\rangle =\beta \gamma cos(\pi -{\widehat {\beta \gamma }}), מה שמשלים את ההוכחה.
ראו גם

משפט הסינוסים
משפט הטנגנסים
פונקציית הקוסינוס
משפט הקוסינוסים במשולש חד-זווית
הוכחה טריגונומטרית במשולש חד זווית
Triangle

איור להוכחה