stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיפלומטיה
היסטוריה > הדיפלומטיה של המאה ה-20

הקטסטרופה שחוללה מלחמת העולם הראשונה הביאה לקריסתה של הדיפלומטיה האירופית של המאה ה-19 (מקור הקונצרט האירופי), שהתמקדה בעיקר בשימור מעמדם של בתי המלוכה ובהשבתן של מדינות סוררות למשחק הבינלאומי. רבים האשימו את הבריתות החשאיות, את היעדר השקיפות ואת חוסר נכונותם של הדיפלומטים האריסטוקרטים להתחשב בדעת הציבור בתור הגורמים העיקריים שהביאו לפרוץ המלחמה.
לאחר המלחמה עברה הדיפלומטיה שינוי, שהתבטא בעלייה ניכרת בציבוריות שלה ובהתחשבות העוסקים בה בשיקולי דעת הקהל. העיסוק הדיפלומטי נעשה רב-צדדי בהשוואה לעבר, דבר שהתבטא בזינוק אדיר במספרם של ארגונים וועדות בינלאומיות, כשחבר הלאומים הוא הראשון שבהם. נוסף על כך, חלה עלייה בשכיחות פגישות בלתי-אמצעיות בין מנהיגים וראשי מדינות. משרדי החוץ, שניהלו באופן בלעדי את המשחק הדיפלומטי במשך קרוב ל-300 שנים, הלכו ואיבדו את הבלעדיות שלהם: משרדים ממשלתיים לענייני ביטחון, משפטים, סחר והגירה החלו אף הם לעסוק בענייני חוץ, וכמוהם משלחות אזרחיות פרטיות. השיפור המואץ באמצעי התקשורת הביא לתלות גדולה יותר של הדיפלומטים ברצון הריבון, שכן בניגוד לעבר לא יכלו עוד לנצל את התקשורת האיטית כדי לפעול על דעת עצמם. לבסוף, השפה הצרפתית ירדה ממעמדה הבלעדי כ"שפה הדיפלומטית", ונאלצה לחלוק את מקומה יחד עם השפה האנגלית.
חסינות דיפלומטית

הרעיון הגורס כי הדיפלומט מהווה אישיות שאין לפגוע בה קיים שנים רבות. תפיסה זו התגבשה במהלך השנים, וקיבלה ביטויה במונח חסינות דיפלומטית. הגם שלאורך ההיסטוריה נרצחו דיפלומטים – ובהם חברי המשלחת הפרסית שנחתה ביוון לאחר המלחמה בין השתיים במאה החמישית לפנה"ס – התפתח איסור נורמטיבי חמור לפגוע בדיפלומטים, שכן הדבר מהווה מעשה חסר כבוד וחסר תועלת – אין טעם בהריגת השליח הנושא את דבר הריבון. בהקשר זה ניתן לציין את ג'ינגיס חאן והמונגולים, שנודעו בחשיבות שייחסו לזכויות הדיפלומטים, ובאכזריות שהפגינו כלפי מדינות שהפרו זכויות אלה.
הזכויות הדיפלומטיות התגבשו כבר במאה ה-17 באירופה, ונפוצו ברחבי העולם. הן מוסדו באופן רשמי באמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים משנת 1961, המגינה על דיפלומטים הממלאים את תפקידם מפני רדיפה משפטית או אחרת מטעם המדינה המארחת. אם הדיפלומט מבצע פשע חמור במהלך שירותו, המדינה המארחת רשאית לגרשו. נהוג לשפוט דיפלומטים מעין אלה עם שובם לארצם.
החסינות הדיפלומטית תקפה גם לגבי "השק הדיפלומטי", או התקשורת שמקיימת השגרירות הזרה עם מדינת האם. בנוסף, אין לערוך חיפוש במסמכיהם של דיפלומטים המגיעים למדינה האם, וכן נאסר לפשוט על שגרירויות זרות במטרה להחרים רכוש או לאסור את השוהים בשטחה. עובדה זו שימשה לאורך ההיסטוריה גורמים מחתרתיים שונים, לרבות פעילי טרור ומהפכניים, בבקשם מקלט מדיני בתוך בנייני שגרירויות זרות במדינתם. בניגוד להנחה הרווחת, המשפט הבינלאומי אינו מכיר בשטח השגרירות הזרה כנמצא תחת ריבונותה של המדינה האורחת.
דיפלומטים כערובה

במקומות אחרים בעולם הונהגה מסורת שאיננה מכבדת את דיני החסינות. באימפריה העות'מאנית, בפרס ובמדינות אחרות במזרח היו הדיפלומטים בבחינת ערובה להתנהגות טובה מצד המדינה ששלחה אותם. אם אותה מדינה הפרה אמנה, או אם בני ארצם התנהגו שלא כשורה, הדיפלומטים נענשו. כך היו הדיפלומטים מנגנון כפייה שבהם השתמשו אותן מדינות על מנת לכפות כיבוד הסכמים ואמנות. רבים רואים במסורת זו בסיס למשבר בני הערובה באיראן משנת 1979. תומכי המהפכה האיראנית ביקשו להעניש את ארצות הברית על ידי כך שכלאו את הנציגים האמריקניים. הנוהג היה מקובל, ככל הנראה, גם באירופה הטרום-מודרנית ובחלקים שונים באסיה.
דיפלומטיה וריגול

דיפלומטיה קשורה קשר הדוק לריגול. שגרירויות רבות ברחבי העולם שימשו ועודן משמשות בסיס לדיפלומטים ולמרגלים כאחד, ועל היותם של דיפלומטים אחדים מרגלים ידוע לכל ולו מתוקף תפקידם: נספחים צבאיים, למשל, עוסקים באיסוף מידע רב ככל האפשר על צבאה של המדינה שבה הם משרתים, ואינם מנסים להסתיר את תפקידם זה. מאידך, ישנם מרגלים מוסווים הפועלים בשגרירויות רבות. הללו זוכים לכהן במשרות-קש בשגרירות, אולם בפועל משימתם העיקרית היא לאסוף מודיעין בדרכים בלתי חוקיות, בדרך כלל על ידי תיאום והכוונה של רשתות ריגול מקומיות או זרות. על פי רוב, מרגלים הפועלים מתוך שגרירויות אוספים מידע דל, וזהותם ידועה בדרך כלל למדינה המארחת. אם מתגלה "הדיפלומט", ניתן לסלקו מהשגרירות ולגרשו בטענה כי הוא "אישיות בלתי רצויה" (Persona Non Grata), ואולם פעמים רבות מעדיפות רשויות המודיעין המסכל לפקח על הסוכנים הללו מקרוב ולמשך זמן.
המידע שאוספים מרגלים ממלא תפקיד שהולך ונהיה חשוב בדיפלומטיה. הסכמי בקרת נשק יהיו לבלתי אפשרים ללא כוחם של לווייני ריגול וסוכנים המפקחים על כיבוד ההסכם. הריגול הוא כלי מועיל ואף הכרחי לניהול דיפלומטיה יעילה על כל היבטיה, החל מהסכמי סחר וכלה בסכסוכי גבולות.
דיפלומטיה כופה

דיפלומטיה כופה (Coercive Diplomacy), הידועה בלשון היום-יום בתור "לחץ דיפלומטי", היא השימוש שעושים שחקנים במערכת הבינלאומית (ובעיקר מדינות) באמצעים שאינם צבאיים, שתכליתם לכפות על מדינה מסוימת לפעול על פי רצונם. לדוגמה, החלטתן של אחדות ממדינות האיחוד האירופי לסמן באופן מיוחד תוצרת שמקורה בהתנחלויות שביהודה ושומרון, נועדה במידה רבה ללחוץ על מדינת ישראל לפנותן. באופן דומה, מונע האיחוד האירופי מטורקיה להצטרף אליו רשמית בטרם תסכים לאיחוד קפריסין, בניסיון לכפות עליה להיענות לתביעותיו. דיפלומטיה כופה איננה בגדר פתרון קסם, ולעיתים היא עלולה להביא לתוצאות הפוכות מהמקווה: לדוגמה, חרם הנפט שהטילה ארצות הברית על האימפריה היפנית ביולי 1941, אשר נועד במקור להביא לנסיגה יפנית ממזרח סין, גרם ליפנים להכריז מלחמה על ארצות הברית, שראשיתה בהפצצת נמל פרל הארבור.
רמה גבוהה יותר של דיפלומטיה כופה כוללת שימוש באיומים צבאיים ובשיטות אולטימטום, שהשפעתם על המצב – לטובה או לרעה – היא בדרך כלל קיצונית מזו של אמצעים כלכליים ופוליטיים בלבד. משבר הטילים בקובה (1962), שהתרחש בעקבות הצבתם של טילים גרעיניים סובייטים על אדמת קובה במה שנתפס בארצות הברית כאיום חסר תקדים על ביטחונה, נפתר בסופו של דבר בעקבות איום מפורש של הנשיא קנדי כלפי ברית המועצות, לפיו אלמלא תסיג את הטילים, יהיה צבא ארצות הברית "מוכן לכל האפשרויות."
תחת המונח "דיפלומטיה כופה" נכלל גם השימוש בתמריצים ובפיתויים, אשר נועדו לגרום למדינה מסוימת לפעול באופן שישרת את מטרות מדיניות החוץ של מדינה אחרת. במהלך המלחמה הקרה, ניסו שתי מעצמות העל (ארצות הברית וברית המועצות) לזכות בתמיכתן של מדינות רבות בעולם השלישי, אשר התאחדו בגוש המדינות הבלתי-מזדהות, וזאת באמצעות הבטחת סיוע כלכלי וצבאי נרחב למדינות אלה.
דיפלומטיה במצבי עוינות

במצבי מתיחות מדינית, נהוג להחזיר את הדיפלומטים מחשש לביטחונם האישי. לעיתים ייתכן כי הדיפלומטים יוחזרו גם אם המדינה המארחת היא ידידותית, וזאת בשל החשש שמא גורמים עוינים שונים בתוך המדינה ינסו לפגוע בחברי המשלחת. שגרירים ודיפלומטים בכירים נקראים לשוב למדינת האם לצורכי "התייעצויות" כאמצעי להבעת חוסר שביעות רצון מפעילויותיה של המדינה המארחת. בשני המקרים, נותרת נציגות דיפלומטית זוטרה במדינה, על מנת לנהל את המגעים השוטפים. צעד קיצוני יותר הוא ניתוק היחסים הדיפלומטיים (שדוגמה בולטת שלו היא ניתוק היחסים עם ישראל בעקבות מלחמת ששת הימים, צעד שנקטו בו רבות ממדינות הגוש המזרחי, וצעד דומה שנקטו רבות ממדינות אפריקה בעקבות מלחמת יום הכיפורים).
הדיפלומטיה איננה ננטשת גם במצבי מלחמה: במהלך מלחמות מתקיימים מאמצים דיפלומטיים רבים, החל מגיוס בעלי ברית, דרך מסעות תעמולה בינלאומיים וכלה בניסיונות להשגת הפסקת אש או שביתת נשק. המאמץ הדיפלומטי בתום המלחמה מתמקד בניסיונות להגיע להסכם שלום עם האויב, או לכל הפחות למצב שבו המציאות הפוסט-מלחמתית תהיה לשביעות רצונה של המדינה.
פעמים רבות נעזרים לשם כך ב"צד שלישי" המשמש כמתווך, תהיה זו מעצמת על בדמותה של ארצות הברית (שפעלה נמרצות במהלכים שהובילו להסכם השלום הישראלי-מצרי), מדינה נייטרלית (כמו הולנד ששימשה כמקשרת בין ברית המועצות לישראל במהלך הנתק בין השתיים, או נורווגיה שהפקידה את שטחה ומתקניה לניהול תהליך אוסלו בתחילת שנות התשעים), ואף גופים בינלאומיים (לרבות האו"ם) על ועדותיהם השונות.
הכרה דיפלומטית

אף על פי שהכרה דיפלומטית מהווה גורם חשוב בקביעת ריבונות משפטית מעמדה אינו בלעדי כפי שמעוגן בסעיף 3 של אמנת מונטווידאו המציין: "קיומה הפוליטי של המדינה איננו תלוי בהכרה מצד מדינות אחרות". עם זאת, רבים מחשיבים הכרה דיפלומטית כאחד מהגורמים החשובים ביותר המשפיעים על הקביעה האם אומה מסוימת מהווה חלק ממשפחת העמים לפחות באופן מוסדי. קבלת הכרה דיפלומטית היא משימה קשה, גם עבור מדינות ריבוניות לכל דבר. עשורים רבים לאחר שנעשתה עצמאית, מדינות רבות סירבו להכיר בהולנד באופן מלא, לרבות אלה שהיו בעלות בריתה הקרובות ביותר. כיום ישנן מספר ישויות עצמאיות ללא תמיכה דיפלומטית רחבה, כשהמשמעותית שבהן היא הרפובליקה הסינית. כמעט כל מדינות העולם אינן מכירות בקיומה העצמאי של הרפובליקה הסינית בטאיוואן, (הדבר בעיקר נובע מלחץ כבד שמפעילה הרפובליקה העממית של סין שטוענת לריבונות על טאיוואן) ורבות מקיימות עמה מגעים עצמאיים אך בלתי רשמיים. ארצות הברית, למשל, מקיימת את יחסיה עם טאיוואן באמצעות שגרירויות דה פקטו, כגון המוסד האמריקני בטאיוואן. לעיתים עשויים להתקיים מגעים גם בהיעדר הכרה דיפלומטית רשמית, כפי שהיו פני הדברים ביחסיה של איראן הטרום-ח'ומייניסטית עם מדינת ישראל.
מדינות נוספות שאינן זוכות להכרה בינלאומית הן אבחזיה, טרנסניסטריה, סומלילנד, פונטלנד, והרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין. בהיעדר חשיבות כלכלית ופוליטית כמו זו של טאיוואן, האומות הללו מבודדות מבחינה דיפלומטית, ואינן זוכות להכרה רבתי.
תופעה נוספת בנוף ההכרה הדיפלומטית, השואבת את הלאקונה הנ"ל באמנת מונטווידאו היא ההכרה על ידי מספר מצומצם של מדינות בעולם ב"מדינות-בת" בעיקר להן יש זיקה ישירה, כפי שטורקיה היא היחידה המכירה ברפובליקה הטורקית של צפון קפריסין, ומשטר האפרטהייד הדרום אפריקני הכיר במדינות השחורים ה"עצמאיות" לכאורה שהקים. במקרים אחדים הכריז בית הדין הבינלאומי לצדק בהאג על אי תקפות ההכרה במדינות החסות של דרום אפריקה כמו בפרשת נמיביה.
מודלים לדיפלומטיה

דיפלומטיה פתוחה
דיפלומטיה ציבורית
דיפלומטיה בדלתיים סגורות
דיפלומטיה חשאית
דיפלומטיה בדילוגים
ראו גם

יחסים בינלאומיים
יחסים דיפלומטיים
דיפלומט
דרג דיפלומטי
קונסול דיפלומטי
סגל דיפלומטי
לקריאה נוספת

הנרי קיסינג'ר, דיפלומטיה, הוצאת שלם, 2007. (הספר בקטלוג ULI)
אבא אבן, הדיפלומטיה החדשה, עידנים, 1985. (הספר בקטלוג ULI)
הרולד ניקלסון, דיפלומטיה, מסדה, 1966. (הספר בקטלוג ULI)
ששון סופר, הדיפלומטיה ביחסים בינלאומיים, האוניברסיטה הפתוחה, 1996. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  אתר משרד החוץ - אגף ארגונים בינלאומיים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555394005171  BNE: XX526603  BnF: cb119472556 (data)  GND: 4012402-2  HDS: 026460  LCCN: sh85038179  NARA: 10638058  NDL: 00562104  NKC: ph119467  SELIBR: 142902 
הקרדינל רישלייה, שליטה בפועל של צרפת בשנים 1624–1642, נמנה עם מעצביה הבולטים של הדיפלומטיה המודרנית.
יאן קולמנס

יאן אנא גומאר קולמנס (בפלמית: Jan Anna Gumaar Ceulemans;‏ נולד ב-28 בפברואר 1957 בליר שבבלגיה) הוא כדורגלן נבחרת בלגיה וקבוצת קלאב ברוז'. הוא נחשב עד עצם היום הזה לאחד מגדולי הכדורגלנים הבלגים בהיסטוריה. קולמנס שיחק כקשר, והיה שיאן ההופעות בנבחרת בלגיה עם 96 הופעות בין-לאומיות והחזיק בשיא זה עד אוקטובר 2017. קולמנס נמנה עם דור הזהב של הכדורגל הבלגי בשנות ה-80, עת הוביל את נבחרתו לגמר ביורו 1980, ולמקום הרביעי במונדיאל 1986, תחת הדרכתו של המאמן גי תיס.
קריירה

קולמנס רשם את הופעת הבכורה של במשחקי גביע העולם במונדיאל 1982, כאשר בלגיה גברה על אלופת העולם דאז נבחרת ארגנטינה 0:1 במשחק הפתיחה של הטורניר בקאמפ נואו בדרך לשלב השני. במונדיאל 1986 הוביל קולמנס את נבחרת בלגיה למקום הרביעי, בהם כבש שלושה שערים, אחד מהם זכור במיוחד: שער נגיחה תוך כדי צלילה מול נבחרת ספרד ברבע הגמר.
ההופעות שלו העניקו לקשר הבלגי את הכינוי "הקפטן האמיץ". קולמנס פרש מהנבחרת אחרי מונדיאל 1990. בגביע העולם באיטליה כבש הקפטן הבלגי את השער השלישי בניצחון 1:3 על נבחרת אורוגוואי, אבל בלגיה הודחה על ידי אנגליה בשלב שמינית הגמר בזכות שער של דייוויד פלאט בדקה ה-119 בהארכה. באותו משחק שלח קולמנס כדור לקורה.
קולמנס החל את הקריירה בקבוצת לירסה שם שיחק בין השנים 1974 ל-1978 וכבש 39 שערים ב-110 הופעות ליגה. בעונת 1978/1979 עבר קולמנס למועדון הפאר הבלגי קלאב ברוז', ושיחק בו במשך 13 שנים עד לפרישתו מפעילות ב-1991. קולמנס כבש 191 שערים ב-404 הופעות בליגה במדי ברוז'. הוא זכה 3 פעמים (1980, 1988, 1990) עם הקבוצה באליפות בלגיה, ולזכותו גם שתי זכיות בגביע הבלגי (1986, 1991).
אחרי שפרש ממשחק בעקבות פציעה בברך, הפך למנג'ר באלסט ב-1992. הוא הוביל את הקבוצה לליגה הבכירה בבלגיה ואף העפיל עימה לגביע אופ"א. ב-1998 הוא עבר לווסטרלו והוביל גם אותה להופעה בגביע אופ"א. ב-2005 חזר כמאמן לקבוצת בה הפך לסמל, קלאב ברוז', אבל פוטר מתפקידו אחרי סדרה של משחקים מאכזבים באפריל 2006. בעונת 2007/2008 חזר לאמן את וסטרלו, ובסוף עונת 2011/2012 סיים את תפקידו בקבוצה.
קולמנס נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 הכדורגלנים הגדולים של פיפ"א במרץ 2004.
יש לה ביצים

| --- | --- |

 מבוסס על:  הלילה השנים עשר של ויליאם שייקספיר
 בימוי:  אנדי פיקמן 
 הופק בידי:  לורן שולר דונר, טום רוזנברג, גארי לוצ'סי 
 תסריט:  קארן מקאלה לוץ, קירסטן סמית' 
 עריכה:  מיכאל יבלוו 
 שחקנים ראשיים:  אמנדה ביינס צ'נינג טייטום לאורה רמזי ויני ג'ונס
 מוזיקה:  נייתן וונג 
 צילום:  גרג גרדינר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  לייקשור אנטרטיינמנט 
 חברה מפיצה:  דרימוורקס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 17 במרץ 2006 ישראל 30 במרץ 2006
 משך הקרנה:  102 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית
 תקופת התרחשות:  תקופת חג המולד 
 תקציב:  $20,000,000
 הכנסות:  $57,194,667
 הכנסות באתר מוג'ו:   shestheman
 www.shestheman-themovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
יש לה ביצים (באנגלית: She's the Man, "היא הגבר") הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 2006 בכיכובם של אמנדה ביינס וצ'נינג טייטום, ובהשראת המחזה "הלילה השנים עשר" של ויליאם שייקספיר. הסרט עוסק סביב חייה של המתבגרת ויולה הייסטינגס, שלאחר פירוק קבוצת הכדורגל של הבנות מנסה להתקבל לקבוצת הכדורגל של הבנים, זאת באמצעות התחזות לאחיה. חלק ניכר מהסרט זהה לסרט "אחת מהחבר'ה" (Just One of the Guys) משנת 1985.
תקציר העלילה

ויולה הייסטינגס היא שחקנית כדורגל המשחקת יחד עם נבחרת הבנות בבית ספר קורנוול. בתחילת הסרט הקבוצה נסגרת והבנות פונות אל המאמן (רוברט טורטי) של קבוצת הבנים ומבקשות שיצרפן. המאמן אינו מאמין בכישוריהן והן נדחות. ויולה מתחפשת לאחיה סבסטיאן, לאחר שנודע לה כי הוא מתכוון לא להופיע במשך מספר שבועות בתחילת הלימודים בבית ספרו אילירייה.
במהלך העמדת הפנים ויולה מתאהבת בחבר לחדרה, דיוק. ויולה, בהיותה אישה המחופשת לגבר, מגלה תכונות כמו רגישות, פתיחות ורצינות. יתר הבנות במוסד מגלות חיבה לתכונות אלו, ומתאהבות בוויולה המחופשת לסבסטיאן. בסוף הסרט, מתקיים משחק כדורגל חשוב בין שתי נבחרות. באמצע המשחק, העמדת הפנים של ויולה מתגלה, והיא ממשיכה לשחק הודות לנחישות המאמן של קבוצתה. כעת בתור אישה, היא מבקיעה שער וזוכה עם קבוצתה במשחק.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
אמנדה ביינס: ויולה/סבסטיאן הייסטינגס
צ'נינג טייטום: דיוק אורסינו
לורה רמזי: אוליביה לנוקס
ג'יימס קירק: סבסטיאן הייסטינגס
רוברט הופמן: ג'סטין דרייטון
ברנדון ג'יי מקלארן: טובי
קליפטון מארי: אנדרו
דייוויד קרוס: המנהל הורשיו גולד
ויני ג'ונס: המאמן דינקלג'
ג'ון פייפר-פרגוסון: רוג'ר (מר הייסטינגס)
אלקסנדרה ברקנרידג': מוניק ולנטיין
ג'ולי הגרטי: דפני (גברת הייסטינגס)
לינדה בויד: שריל לנקסטר
ג'ונתן סדווסקי: פול אנטוניו
אמנדה קרו: קיה
ג'סיקה לוקאס: איבון
ג'יימס סניידר: מלקולם פסטיס
אמילי פרקינס: יוניס בייטס
מועמדויות ופרסים

| שנה | טקס | קטגוריה | מועמדות | הערה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2006 | פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון - אוסטרליה | שחקנית קולנוע אהובה | אמנדה ביינס | מועמדות |
| 2006 | פרסי בחירת הנוער | סרט קומדיה | יש לה ביצים | זכייה |
| 2006 | פרסי בחירת הנוער | שחקן פורץ | צ'נינג טייטום | זכייה |
| 2006 | פרסי בחירת הנוער | נשיקה בסרט | אמנדה ביינס וצ'נינג טייטום | מועמדות |
מוזיאון פיקאסו (פריז)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אמנות
 כתובת:  אוטל סאלה 
 מיקום:  Quartier des Archives 
 מדינה:  צרפת 
 מבקרים בשנה:  629,312 (נכון ל־2019)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1985
 תאריך פתיחה רשמי:  1985 
 
 קואורדינטות:  48°51′35″N 2°21′45″E﻿ / ﻿48.859731°N 2.362439°E﻿ / 48.859731; 2.362439
 www.museepicassoparis.fr
  (למפת פריז מוגדלת) מוזיאון פיקאסו(למפת פריז רגילה) מוזיאון פיקאסו
 
אוטל סאלה
מוזיאון פיקאסו (בצרפתית: Musée Picasso) הוא מוזיאון באזור המארה שברובע השלישי של פריז בצרפת. המוזיאון ממוקם ב"אוטל סאלה" (Hotel Salé) ברחוב תוריניי (rue de Thorigny).
המוזיאון כולל למעלה מ-3,000 יצירות אמנות של פבלו פיקאסו, לרבות ציורים, רישומים, איורים, פסלים וכן תמונות על חיי האמן.
הציורים מוצגים בסדר כרונולוגי, תוך הצגת האירועים שאירעו בכל תקופה ותקופה בחייו של האומן, אירועים היסטוריים שאירעו באותה תקופה, והשפעתם על עבודתו של האומן. כמו כן מציג המוזיאון יצירות של בני תקופתו של פיקאסו, ובהן יצירות של סזאן ומאטיס, תוך הצגת ההשפעות ההדדיות בין היצירות.
היסטוריה של המבנה

המבנה בו מצוי כיום המוזיאון נבנה בין השנים 1656 ו-1659 עבור פייר אובר (Pierre Aubert) הלורד של פונטניי (Fontenay). עושרו של אובר מקורו בהיותו של גובה מס מלח – ועל שם המס קרוי המבנה – "בית המלח" – "אוטל סאלה" Hôtel Salé. האדריכל שתכנן את הבניין היה ז'אן בולייה (Jean Boullier), הידוע גם בשם ז'אן לה בורג' (Jean de Bourges), והמבנה נחשב לאחד הבניינים ההיסטוריים היפים ביותר ברובע המארה.
במהלך השנים החליף המבנה בעלים מספר רב של פעמים. בין היתר היה המבנה בבעלות שגרירות הרפובליקה של ונציה (1671), המארשל של וילרוי, במהלך המהפכה הצרפתית הוחרם המבנה והפך לרכוש השלטונות, ובשנת 1815 הפך המבנה לבית ספר העירוני לאמנות (municipal École des Métiers d'Art) בו למד גם בלזק. בשנת 1964 נירכש על ידי העיר פאריס ובשנת 1986 קיבל מעמד של מבנה לשימור. בין השנים 1974–1980 שוחזר המבנה על ידי ברנר ויטרי (Bernard Vitry) וברנר פונקוורני (Bernard Fonquernie).
המבנה נבחר לשמש כמוזיאון המציג את יצירות פיקאסו לאחר תחרות שבה נבדק למה ישמש המבנה.
הקמת המוזיאון

בשנת 1968 נחקק בצרפת חוק המתיר ליורשים לשלם את מס הירושה באמצעות חפצי אמנות – כל עוד מדובר בחפצי אמנות הנחשבים חלק מהמורשת התרבותית של צרפת. חפצי האמנות אושרו על ידי דומיניק בוזו, האוצר של המוזיאונים הלאומיים של צרפת. כפי שפיקאסו עצמו נהג לומר "אני הוא האספן הגדול ביותר של פיקאסו בעולם" – ובאוספיו הצטברו אלפי חפצי אמנות מיצירותיו הוא.
במוזיאון פיקאסו למעלה מ-3,000 יצירות אמנות של פיקאסו הכוללים ציורים, רישומים, כלי קרמיקה ופסלים, בנוסף היו באוספי פיקאסו מספר יצירות של סזאן, דגה, רוסו, סוראט, דה קיריקו ומאטיס, וכן מספר רב של פסלים פרימיטיביים מרחבי העולם.
תצוגות המוזיאון

ליצירות האמנות של פיקאסו נלווה מידע רב על התקופה ועל יחס התקופה ליצירות – כך למשל, לצד תמונות של פיקאסו משנות ה-50 מוצגים קריקטורות של התקופה המציגות את יחס אנשי התקופה (השלילי בדרך כלל) ליצירות.
היצירות מוצגות בסדר כרונולוגי, ולצידן תמונות של פיקאסו עצמו ושל הליך היצירה של היצירות. כמו כן מנסה המוזיאון להראות את ההקשר בין חייו האישיים של פיקאסו ליצירות.
כך לדוגמה, מציג המוזיאון איך השפיעה לידתה של נכדתו של פיקאסו על יצירותיו שהפכו פחות אבסטרקטיות לאחר הלידה.
בקומה השנייה של המוזיאון ישנו שטח לתצוגות זמניות, והקומה השלישית מיועדת למשרדי המוזיאון ולספריה.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
ראו גם

פבלו פיקאסו
בואינג

| --- | --- |


המטה הכלל־עולמי של בואינג בקריסטל סיטי (אנ'), וירג'יניה
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בניו יורק (BA) 
 מייסדים:  ויליאם בואינג 
 תקופת הפעילות:  15 ביולי 1916 – הווה (108 שנים) 
 חברות בנות:  בואינג אוסטרליה (אנ')  Aurora Flight Sciences (אנ')  בואינג קנדה (אנ')  בואינג UK (אנ')  Insitu (אנ')  Jeppesen (אנ')  Spectrolab (אנ')  Wisk Aero (אנ')
 מיקום המטה:  קריסטל סיטי (אנ'), וירג'יניה ארצות הברית ארצות הברית
 ענפי תעשייה:  תעשייה אווירית, תעשיית הנשק, בניית כלי טיס, space-based economy, תעשיית התעופה, תעשיית החלל 
 מוצרים עיקריים:  בואינג 747, בואינג P-8 פוסידון, AH-64 אפאצ'י, CH-47 צ'ינוק, בואינג 707, בואינג 727, בואינג 717, טכנולוגיית חלל, בואינג C-17 גלובמאסטר III, מקדונל דאגלס F/A-18 הורנט, בואינג 737, בואינג 777, F-15 איגל, בואינג 757, בואינג 767, בואינג 787, Boeing 720 
 שווי שוק:  124.96 מיליארד דולר (14 בינואר 2025)
 הכנסות:  77,790,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2023) 
 רווח תפעולי:  −773,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2023) 
 רווח:  −2,240,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2023) 
 הון עצמי:  −17,230,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2023) 
 מנכ"ל:  Robert Ortberg 
 עובדים:  171,000 (נכון ל־31 בדצמבר 2023) 
  
 boeing.com
 
חברת בואינג (באנגלית: The Boeing Company) היא חברה אמריקנית רב לאומית, אשר עוסקת בתעופה ובמערכות חלל. היא נוסדה בידי ויליאם בואינג בשנת 1916, התרחבה במהלך השנים ובשנת 1997 התמזגה עם מקדונל דאגלס. שתי החטיבות העיקריות שלה הן החטיבה הצבאית (מוצרי צבא וחלל) והחטיבה למטוסי נוסעים. בואינג היא היצואנית הגדולה ביותר של ארצות הברית, ומניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בניו יורק ונכללות במדד דאו ג'ונס.
החברה הוקמה בסיאטל שבמדינת וושינגטון, ובשנת 2001 העבירה את משרדיה לשיקגו, אילינוי. בשנת 2022 העבירה החברה את מטה משרדיה אל קריסטל סיטי (אנ'), וירג'יניה.
היסטוריה > השנים הראשונות

החברה הוקמה ב-15 ביולי 1916 בסיאטל, על ידי ויליאם בואינג (סוחר עצים) וג'ורג' וסטרוולט (מהנדס בחיל הים האמריקני) כחברה להובלת דואר אוויר עבור שרות הדואר של ארצות הברית. השם "בואינג" ניתן לחברה בשנת 1917.
בשנת 1927 הקימה בואינג חברת תעופה. בשנת 1929 רכשה מספר חברות תעופה, לרבות יצרנית המנועים "פראט אנד ויטני". חברת תעופה נוספת נרכשה בשנת 1930.
בשנת 1934 פוצלה הקבוצה לשלוש חברות נפרדות, בעקבות דרישת הממשל האמריקני להפרדה בין יצרניות מטוסים לחברות תעופה: בואינג (יצרנית תעופה), יונייטד איירליינס (חברת תעופה) ויונייטד איירקראפט (יצרנית רכיבים). בעקבות הפיצול הכפוי, עזב המייסד ויליאם בואינג את החברה.
בעקבות דרישה של חברת התעופה "פאן-אמריקן" פותח מטוס נוסעים ימי, בשם בואינג 314 ("קליפר"). המטוס טס לראשונה ביוני 1938, והיה מטוס הנוסעים הגדול ביותר בתקופתו (נשא 90 נוסעים). משנת 1939 הוא טס ליעדים רבים בכל העולם, לרבות בריטניה.
בשנת 1938 הציגה בואינג את דגם 307 (אנ') – מטוס הנוסעים מדוחס האוויר הראשון בעולם.
במהלך מלחמת העולם השנייה ייצרה החברה בעיקר מפציצים עבור חיל האוויר האמריקני. החל ממרץ 1944 החברה הרכיבה מעל 350 מטוסים בכל חודש. במסגרת המאמץ המלחמתי, שיתפו יצרניות התעופה האמריקניות פעולה: חברת לוקהיד השתתפה בבניית ה-B-17, וחברות בל הליקופטר ומרטין השתתפו בבניית ה-B-29.
אחרי המלחמה בוטלו ההזמנות למפציצים, וכ-70 אלף מעובדי החברה פוטרו. החברה פיתחה מטוס נוסעים גדול שפותח ממטוס צבאי (סטרטוקרוזר – שירת בחיל האוויר הישראלי בשם "ענק"), אך הוא לא נמכר בהצלחה. המוצרים המוצלחים של החברה היו מטוסי תובלה צבאיים ומטוסי תדלוק.
היסטוריה > שנות החמישים

במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, עם היווצרות המלחמה הקרה מול ברית המועצות, פיתחה החברה טילי נ"מ (נגד מטוסים) מונחים וטילים בליסטיים. ב-1956 החליטה החברה להיכנס לשוק מטוסי הנוסעים הסילוניים והסבה את הבואינג 367-80 (אנ') המוצלח למטוס נוסעים שנקרא "מודל 700". בתוך בואינג, כוּנה אב הטיפוס בפשטות Dash 80 או "-80". מחלקת השיווק שינתה את השם לבואינג 707 ומאז מספרי הדגם של מטוסי הנוסעים שייצרה בואינג הם פלינדרומים תלת ספרתיים המתחילים ומסתיימים בספרה 7 (ראו סדרת מטוסי הנוסעים 7-7). דגם המטוס בואינג 367-80, פותח ב-1956, גם לדגם תדלוק אווירי צבאי, שקיבל את הסימול KC-135.
בואינג 707, שהוצג ב-1958, היה מטוס הנוסעים הסילוני האמריקני הראשון. הוא הונע בארבעה מנועים, ונשא 156 נוסעים לטווחים ארוכים (נמצא בשירות חיל האוויר הישראלי, בשם "ראם"). הוא התחרה בהצלחה מול מטוס ה"דה הבילנד קומט" הבריטי, והפך את בואינג ליצרנית מטוסי הנוסעים המובילה בעולם. בהמשך הוצג הבואינג 727 – מטוס נוסעים תלת-מנועי לטווחים בינוניים, שנמכר בהצלחה רבה ויוצר עד שנת 1984.
היסטוריה > שנות השישים

בשנת 1960 רכשה בואינג יצרנית מסוקים, ובשנת 1961 הציגה מסוק תובלה כבד בשם CH-47 צ'ינוק ומסוקים נוספים. בשנת 1967 הוצג הבואינג 737, מטוס נוסעים דו-מנועי לטווחים קצרים ובינוניים. המטוס הפך לאחד מכלי הטיס הנמכרים ביותר בהיסטוריה של התעופה, ומיוצר עד היום בגרסאות שונות.
בשנת 1968 הוצג הבואינג 747, המכונה "ג'מבו". מהנדס התעופה הראשי של החברה, ג'ו סאטר נחשב ל"אבי הג'מבו". המטוס טס לראשונה בשנת 1969, נמכר בהצלחה משנת 1970, ונחשב למטוס הנוסעים הבולט ביותר של המחצית השנייה של המאה ה-20. הוא היה מטוס הנוסעים הגדול ביותר בעולם (נשא כ-450 נוסעים בשתי קומות), עד להופעתו של האיירבוס A380.
היסטוריה > שנות השבעים

בתחילת העשור החברה נקלעה למשבר בעקבות צמצום תוכנית אפולו, עיכובים בפיתוח וייצור הבואינג 747, החלטת הממשל האמריקאי מיום 20 במאי 1971 על ביטול סיבסוד התכנון של מטוס נוסעים על-קולי מדגם בואינג 2707 שהיה אמור להתחרות בקונקורד האירופי ובעקבות כך החלטת הנהלת החברה לבטל את הפרויקט, ומיתון בתעשיית התעופה (הזמנות מעטות). בעקבות המשבר, החברה נאלצה לפטר מחצית מעובדיה.
הצלחתו של הבואינג 747 הוציאה את החברה מהמשבר, והוא יוצר בגרסאות שונות. החברה מכרה 1,418 מטוסים מדגם זה, נכון לספטמבר 2010.
היסטוריה > שנות השמונים

במהלך שנות השמונים החברה מכרה בהצלחה מטוסי נוסעים לחברות תעופה ולצבאות, ונאלצה להתמודד עם יצרנית התעופה האירופית שהוקמה במטרה להתחרות בה – איירבוס. בואינג הציגה מטוס נוסעים צר-גוף (מעבר אחד בין המושבים) בשם בואינג 757, מטוס נוסעים רחב גוף (שני מעברים) בשם בואינג 767 וגרסאות חדשות של הבואינג 737. שלושת הדגמים נמכרו בהצלחה רבה (אל על היא החברה הראשונה שקיבלה את מטוס הבואינג 767-200ER).
החברה השתתפה בפרויקט מעבורת החלל, ותרמה מניסיונה כשותפה בתוכנית החלל אפולו לפרויקטים נוספים בתחום החלל, לרבות פרויקט תחנת החלל הבינלאומית.
בתחום הצבאי, החברה עסקה בפיתוח מסוק הקרב RAH-66 Comanche (קומאנצ'י, מסוק חמקן יקר שפיתוחו בוטל בסופו של דבר), טילים מתקדמים ומערכות נוספות.
היסטוריה > שנות התשעים

בשנת 1994 הוצג הבואינג 777, מטוס דו-מנועי, ארוך טווח הנושא עד 400 נוסעים. הוא היה המטוס הראשון בעולם שתוכנן באמצעות תוכנות מחשב בלבד (ללא ניסויים בדגמים גדולים), ונמכר בהצלחה רבה.
בנוסף, הוצגו גרסאות חדשות לבואינג 737: 600, 700, 800 ו-900.
בשנת 1996 רכשה בואינג את יצרנית התעופה רוקוול ובשנת 1997 הושלם המיזוג עם יצרנית התעופה מקדונל-דאגלס.