stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כלב בן יפונה
כלב בן יפונה במדרש

על פי המדרש, אפרת, אשתו השנייה של כלב היא מרים הנביאה אחות משה. עוד מוסיף המדרש, שבתיה בת פרעה הייתה גם היא אשת כלב, בעלה נקרא בדברי הימים מרד כיוון שמרד בעצת המרגלים. המדרש גם אומר שירד, חבר ויקותיאל אינם בניו של כלב אלא כינויים למשה רבינו שגודל על ידי בתיה אשתו.
על פי התלמוד, כלב נפרד משאר המרגלים שנשלחו לתור את הארץ והלך לבד לחברון, להשתטח על קברי האבות בחברון, להתפלל ולפרוש משאר המרגלים שרצו להגיד דברים רעים על הארץ כשישובו.
במדרש מובא הסבר לפסוק: ויהס כלב את העם, שהצליח בכך על ידי שהתחיל כביכול בדברי ביקורת על משה באמרו 'וכי זו בלבד עשה לנו בן עמרם?', וכאשר השתתקו העם לשמוע את דברי הביקורת, המשיך בשבחו את משה 'והלא גם הוציאנו ממצרים וקרע לנו את הים', ובכך רצה להוכיח כי יעלה בידם גם לכבוש את הארץ.
לפי המדרש, כלב בן יפונה ופינחס בן אלעזר הכהן הם שני המרגלים אשר שלח יהושע בן נון לתור את יריחו. הם התחבאו אצל רחב הזונה ולבסוף הצילו אותה ואת משפחתה.
כלב בן יפונה וכלב בן חצרון

בספר דברי הימים א', פרק ב', מוזכר כלב בן חצרון, בן לשבט יהודה המקושר גם הוא לחברון ולסביבתה. המדרש מקשר בין כלב בן יפונה לכלב בן חצרון, וטוען כי השם יפונה מלמד על תכונתו של כלב, שפנה מעצת המרגלים. על פי זיהוי זה, כלב נשא לאשה את עזובה ונולדו להם שתי בנות: עזובה-אשה ויריעות, ושלושה בנים: ישר, שובב וארדון. לאחר מות עזובה נישא כלב לאפרת, שהיא על פי המדרש מרים אחות משה. בנם של כלב ואפרת היה חור, ונכדו של חור - בצלאל בן אורי, מבוני המשכן. אם הטענה נכונה, כי אז כלב, שהיה כבן 40 ביציאת מצרים, היה אבי סבו של בצלאל, שהיה כבר אדם בוגר אז. המדרש מחשב שכדי שזה יתאפשר, כלב, חור ואורי היו צריכים להביא את בניהם לעולם בעודם ילדים.
עכסה בתו של כלב בן יפונה הקנזי מוזכרת בספר יהושע פרק טו, ובספר שופטים פרק א'. כלב בן יפנה הקנזי מבני שבט יהודה התקשה לכבוש את העיר קריית ספר, והציע לאיש אשר יצליח לכבוש אותה את עכסה בתו לאישה. מי שזכה בפרס היה אחיו הקטן עתניאל בן קנז. אלא שבספר דברי הימים נזכרת עכסה כבתו של כלב בן חצרון (דברי הימים א', ב', מ"ט), ולא בפסוקים על כלב בן יפונה (דברי הימים א', ד', ט"ו). אם לא מקבלים את הפירוש לפיו מדובר באותו אדם, חייבים להסביר שלשני ה"כלבים" הייתה בת בשם עכסה. כך האבן עזרא כתב: ש"על דרך הפשט כלב בן יפונה איננו כלב בן חצרון בראיות גמורות." מוצאו של כלב בן יפונה היה מ'קנז', אחד משבטי הקינים שהסתפח אל שבט יהודה והתיישב בחברון וסביבותיה. גם אחיו עתניאל מוזכר בתנ"ך כ'בן קנז'. לעומת זאת, חצרון היה בנו של פרץ בן יהודה ומכאן שהיה צאצא ישיר של אבי השבט. סופר דברי הימים חיבר בין כלב בן יפונה (אבי חברון) לבין חצרון בן פרץ (שדוד היה מצאצאיו) מסיבה לא ברורה. ייתכן שניסה ליצור קשר בין דוד לבין עיר הבירה הראשונה שלו, חברון, אף על פי שמוצא משפחתו של דוד היה מבית לחם יהודה.[דרושה הבהרה]
על נבל הכרמלי נאמר שהיה 'כליבי' - מקובל להניח שמילה זו מעידה על כך שהיה צאצא של כלב בן יפונה.
לפי רבי חיים ויטאל כלב הוא גלגול נשמתו של אליעזר עבד אברהם, שהיה בבחינת "ארור כנען", ונכנס לכלל 'ברוך' כשאמר לו לבן הארמי: "בּוֹא בְּרוּךְ ה' לָמָּה תַעֲמֹד בַּחוּץ וְאָנֹכִי פִּנִּיתִי הַבַּיִת", ולפיכך כלב נחשב כבנו של לבן, ונקרא "בן יפונה" בעקבות דבריו.
במחקר הביקורתי > מסורות כָּלֵב

גוש המסורות המכונות במחקר "מסורות כָּלֵב" כולל את המסורות על ה"מרגלים" או ה"תרים" הנשלחים לסייר בארץ כנען והר חברון במסורות על כיבוש חברון וסביבתה בידי כלב.
לפי חקר המקרא הביקורתי, מסורות כלב מורכבות מ-3 מקורות מקבילים. מכל נוסחי המסורות עולה סיפור היסטורי בו כלב, או יחידה שבטית הנושאת את שמו, משתלט על הר חברון ומתיישב בו. לאור רשימות היחש ואזכור נוסף של הכלבים באזור זה בפרשת נבל הכרמלי, הסיקו במחקר כי תיאור זה היסטורי בכללותו, אם גם לא בהכרח בכל פרטיו. התיאורים המקבילים של כיבוש הר חברון בידי כלל שבט יהודה, או בידי יהושע וכלל ישראל, מסתמכים על המקור המקומי הכלבי, ועל כן אין לראות בהם מקור עצמאי לעניין זה.
לניתוח המסורות אלו, יש השלכות על המחקר המקראי, ההיסטורי והארכאולוגי של ראשית יהודה וישראל.
במחקר הביקורתי > כלב ברשימות היחש שבספר דברי הימים

כָּלֵב נזכר בתור "בֶּן יְפֻנֶּה" בגרסה הדויטרונומיסטית וכן בגרסה המאוחרת שבספר במדבר; כינויו במספר פסוקים[דרושה הבהרה] כ"קְּנִזִּי" עשוי להיות גְלוֹסָה (תוספת) פרשנית מאוחרת, או ייחוש ממשי הדורש הסבר.[דרוש מקור]
רשימות היחש בספר דברי הימים הן המקור המפורט ביותר להכרת משפחות ישראל ויהודה. משפחות יהודה זוכות ברשימות לפירוט הרב ביותר (דה"א ב 3 - ד 23), וביניהן דומיננטיות משפחות השוכנות בהר. הטקסט משובש במקומות כה רבים, עד כי קשה תכופות להחליט מה טיב היחסים בין המשפחות, ומה תיארוך הרשימות.
יוליוס ולהאוזן (1870), בעבודת היסוד בנושא, איתר ברשימות מקור קדום הכולל רק את יחשי כלב (בהקשריו הדרומיים) וירחמאל. משפחות ירחמאל עודן נוודיות, כי אינן כוללות יישובים; משפחות כלב ישבו בדרום לפני שהפך לאדומי, וקשריו לאפרת וליישובי הצפון מבטאים את עקירתו צפונה לאחר חורבן בית ראשון. מרטין נות (1932) משחזר מקור קדום נרחב בהרבה, ומייחסו למאות 9–10 לפס"הנ. תוך תוספות ותיקונים מפליגים לטקסט המקראי, הוא יוצר 4 אילנות יחש עיקריים ביהודה: שלה בשפילה; חור בהר; אשחור באזור תקוע; שאר בני כלב בדרום ההר (עד בית-צור). את שיחזורו קיבלו בין היתר יוחנן אהרוני, מאיירס (1965) והאב רולאן דה-וו (1971). גרשון גליל (תשמ"ג) מציג גישה מקסימליסטית (הנשענת על מינימום תיקונים בטקסט) לפיה רוב הנוסח שבידינו משתייך למקור קדום, כפי שעודכן בימי דוד. אהרון דמסקי (1986/7) רואה את הרשימות כמשקפות תהליכים שהחלו בהתנחלות ונסתיימו בשיבת ציון, לרבות הגירת הכלבים צפונה בשלהי התקופה.
מכל הניתוחים עולה כי הקבוצות הגדולות של משפחות יהודה מתקבצות תחת שמותיהם של ירחמאל, כלב (שניהם בני חצרון) ואפרת (או חור בכור אפרתה). הבנת ההקשרים הגאוגרפיים והיישוביים של 3 קבוצות גדולות אלה חשובה כדי להבין את ההקשר של אזכורי כלב ברשימות.
ירחמאל הוא הבכור בין האבות האפונימים של הקבוצות הגדולות. מצבו הנוודי והיעדר ערים ברשימת משפחותיו מרמזים למיקומו בנגב או בספר המדבר, כפי שעולה גם ממסורות דוד. כלב קשור ישירות רק ביישובים במרכז ודרום הר חברון. בצירוף מסורות ההתנחלות אודותיו, יש בכך עדות ברורה להתיישבות הכלֵבים באזורים אלה. אפרת וחור קשורים כמעט רק ביישובים צפוניים, ובראשם בית-לחם. לפי חוקרים רבים, כל משפחות הצפון מתיחשות על חור, שהוא בכור אפרתה, כפי שמקובל מאז עבודתו של יוליוס ולהאוזן.
הנישואין הגנאלוגיים בין כלב לאפרת בולטים בניגוד בין תחומי התיישבותן של משפחותיהם. פירוש סביר הוא שכך ביטאו, כדרך הגנאלוגיות, את הקשר בין יושבי דרום ההר וצפונו. לפי פירוש חלופי נישואין אלו מבטאים הגירה כלבית צפונה סמוך לחורבן - כפי שהציע יוליוס ולהאוזן וטען שוב אהרון דמסקי.
ראו גם

מסורות כלב
קבר כלב בן יפונה
לקריאה נוספת

Roland de-Vaux. 1948. Les Patriarches hébreux et les découvertes modernes (suite). RB 55: 321-347
Martin Noth. 1943. The Deuteronomistic History (English: 1981. JSOTSup 15. 2nd rev. ed. 1991). Sheffield.
Martin Noth. 1966. Numbers (Das Alte Testament Deutsch 7/ OTL. English: J.D. Martin, 1968. 2nd print 1980). London.
A.Graeme Auld. 1976. Studies in Joshua : Text and Literary Relations (Ph.D. Thesis - printed by the British Library Document Supply Center). Edinburgh, pp. 210–220.
שולה אברמסקי. 2019. "עתירת כלב אל יהושע", נאומי מנהיגים באוזני מנהיגים – רטוריקה ומנהיגות במקרא. ירושלים: הוצאת כרמל, עמ' 109–207.
יאירה אמית. תשמ"ד. אמנות הקומפוזיציה בספר שופטים (עבודת דוקטור). אוניברסיטת תל אביב.
נדב נאמן. 1990. פרשת 'כיבוש הארץ' בספר יהושע ובמציאות ההיסטורית. בתוך נדב נאמן וישראל פינקלשטיין (עורכים), מנוודות למלוכה: היבטים ארכאולוגיים והיסטוריים על ראשית ישראל, מוגש לפרופ' משה כוכבי במלאת לו שישים שנה מחבריו ותלמידיו, ירושלים (1990), עמ' 284–347.
אבי עופר, "הר-יהודה המקראי - מנוודות לממלכה לאומית", בתוך נדב נאמן וישראל פינקלשטיין (עורכים), מנוודות למלוכה: היבטים ארכאולוגיים והיסטוריים על ראשית ישראל, מוגש לפרופ' משה כוכבי במלאת לו שישים שנה מחבריו ותלמידיו, ירושלים (1990), עמ' 155–214.
אליהו מנחם גויטיין, "קוים לדמותו של כלב בן יפונה", שמעתין 50 (תשל"ז), עמ' 81–89.
תולדות האמנות

הגלריה של הארכידוכס לאופולד וילהלם בבריסל, ציור של דוד טנירס הבן מן המחצית השנייה של המאה ה-17
תולדות האמנות הוא תחום הדן בהיסטוריה של האמנות החזותית. למרות שהוא משיק בנקודות רבות לתחום הפילוסופיה והאסתטיקה, אין הגדרת טבעה של "האמנות" תחום העיסוק המרכזי שלו. התחום של תולדות האמנות מנסה לסווג שינויים ותקופות באמנות במשך הזמן וכן להבין טוב יותר כיצד האמנות מעצבת ומעוצבת על ידי החברה והתרבות.
לשם ניתוח האמנות בתקופותיה השונות, ומתוך ההנחה כי תהליכי היצירה של אמן הם תהליכים בעלי סטרוקטורה הניתנת לתיאור או ניתוח פרשני, משתמשים ההיסטוריונים בכלים השאובים מתחומי מחקר שונים כגון איקונוגרפיה, היסטוריה, סוציולוגיה, פסיכולוגיה ופסיכואנליזה, פילוסופיה, ארכאולוגיה ועוד.
על פי רוב, נהוג לייחס לתחום זה בעיקר את תולדות האמנות האירופית. עם זאת, ישנם היסטוריונים של האמנות החוקרים אמנות שאינה אירופית, כגון אמנויות המזרח הרחוק, אמנות אפריקאית ועוד.
ההיסטוריה של תולדות האמנות > תקדימים היסטוריים להתפתחות התחום

תחום תולדות האמנות הוא תחום מודרני בעקרו, למרות שמקורותיו מגיעים עד לעת העתיקה. הטקסט המשמעותי הראשון אשר תיאר בהרחבה את האמנות בת זמנו היה האנציקלופדיה "תולדות הטבע", מאת פליניוס הזקן, אשר מנתה 37 כרכים ונחשבת למקיפה ביותר בעולם העתיק. היא הושפעה בתחום הזה על ידי כתבי הפסל היווני קסנוקרטס מאתונה (או קסנוקרטב מסיקיון) שלא שרדו.
חיבורים ראשונים אשר דנו בביוגרפיה של אמנים הופיעו בפרובאנס במאה ה-13 לספירה. היו אלו חיבורים שנושאם היה טרובדורים. על פי משה ברש, ייתכן כי היה זה מעמדו של טרובדור כחופשי מגילדות ואיגודים אחרים, אשר הפכה את דמותם של הטרובדורים לאב טיפוס לייצוג אמנים ולתיאור חייהם.
ההיסטוריה של תולדות האמנות > הרנסאנס וראשית תולדות האמנות

השינוי המרכזי במעמדה של האמנות והפיכתה למושא של תיאור ומחקר התרחש בתקופת הרנסאנס. תפיסת המציאות של אנשי הרנסאנס כחזרה אל העבר ו"תחייתו" מחדש, הכילה בתוכה גם עלייה במעמדה של האמנות. פרנצ'סקו פטרארקה ובייחוד תלמידו ג'ובאני בוקאצ'ו השתמשו במונח "תחייה" לתיאור גם של אמנות ואמנים. העלאת מעמדה של האמנות הביאה לאפשרות ליצירת היסטוריה של התחום. מן הראשונים שעשו זאת היה פיליפו וילאני (Filippo Villani), אשר בכרוניקה שחבר אודות העיר פירנצה, הכניס לראשונה פרק קצר הדן בביוגרפיה של ציירים כגון ג'וטו וצ'ימבואה (Cimabue), תוך התמקדות כמעט בלעדית בביוגרפיה שלהם.
מהלך משמעותי עוד יותר ניתן למצוא בחיבורו של הפסל האיטלקי לורנצו גיברטי - "פירושים" (Commentarii). חידושו של חיבור זה היה בגיבוש ראשוני של תפיסה היסטורית של האמנות, כלומר כרצף בעל מימד כרונולוגי, בהתאם לרוח הרנסאנס. גיברטי חיבר את כתב היד בין השנים 1452–1455, שנות חייו האחרונות, והוא ספוג בהשפעה של הכתבים ה"קלאסיים" כגון זה של פליניוס. על עובדה זו מעיד גם כותרתו של החיבור שנכתבה תוך ששימוש בתעתיק הלטינית של המונח. החיבור הורכב מפרק אשר עסק בסקירה היסטורית של האמנות ורעיונות אסתטיים שונים; פרק אשר הכיל מדעים הדרושים לאמנים לשם עבודתם וכן פרק ובו אוטוביוגרפיה ראשונה של אמן פלסטי. בפרק זה, תיאר גיברטי את האמנים הטוסקנים אשר הקדימו אותו והשפיעו על עבודתו.
למרות תקדימים היסטוריים אלו, נתפש ההיסטוריון האיטלקי ג'ורג'ו ואזארי כאבי תחום תולדות האמנות. עבודתו המרכזית של ואזארי, אשר שימש גם ארכיטקט וצייר בעל סגנון מנייריסטי, הייתה חיבור בשם "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר" (Le Vite delle più eccellenti pittori, scultori, ed architettori) ובו תיאר את חייהם של אמנים. הספר פורסם בשנת 1550 ומהדורה שנייה שלו יצאה בשנת 1568.
כתיבתו של ואזארי, אשר התמקדה באופן בלעדי בתיאור ביוגרפיות של אמנים, הציבה את האמנות כתחום הראוי לסקירה היסטורית עצמאית. יתר על כן, בכתיבתו התמקד ואזארי לא בכתיבת "כרוניקות" של אמנים, כי אם ניסה לנסח מתוך חיי האמנים את עיסוקם במהותה של האמנות. ואזארי ניסה לפרש, בו זמנית, את האמנות כתופעה ביחס לרצף ההיסטורי וכתוצר יחידני בעל ערך מוחלט הגלום בהם. עם זאת, תפיסות אסתטיות מתקופתו, לא איפשרו לואזארי להתייחס בצורה מלאה אל הנסיבות בהן נוצרה היצירה, אלא לחפש את מיקומה של היצירה בהתאם להתקדמות האבולוציונית של האמנות אל עבר 'הכלל המושלם של האמנות' (perfetta regola dell' art).
החיפוש אחר ביטויו של הכלל המושלם באמנות מעידה כי ואזארי לא יצר הפרדה בין תחום האסתטיקה לבין תחום תולדות האמנות, אלא ראה בהם תחום אחד. תפיסה זו מציגה את כינון ה"רנסאנס", מונח אשר הופיע לראשונה בדפוס ביצירה זו, כביטוי ההיסטורי הדטרמניסטי של תהליך זה.
ספר נוסף מאת ג'ובאן פייטרו בלורי (Bellori) בשם "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים" הופיע ברומא בשנת 1672. בלורי, אשר היה מחבר פורה, עסק בפרשנות אודות עתיקות מן התקופה הקלאסית ואף מונה על ידי האפיפיור קלמנס העשירי לתפקיד "שומר העתיקות של רומא", יצר את החיבור הזה כהמשך ישיר לחיבורו של ואזארי. הוא הציג את הביוגרפיות של 12 אמנים אשר פעלו לאחר תקופתו של ואזארי כגון ניקולא פוסן וקאראווג'ו. בביוגרפיות אלו לא הציג את האמנות כבעלת ייעוד אחיד וברור אלא תיאר ופירש את קשת ההשקפות המנוגדות אודות האמנות בתקופתו.
חלוקה היסטורית של האמנות

את חקר תולדות האמנות נהוג לחלק לתקופות משנה, בדרך כלל בעקבות שינויים היסטוריים מרכזיים, כגון 'אמנות מצרים העתיקה'. לעיתים מנתחים יצירות אמנות לפי סגנון אמנותי כגון 'אימפרסיוניזם'. באמנות המודרנית נהוג לעיתים להציע גם נושאי חתך שונים כגון 'אמנות יהודית' או 'אמנות פמיניסטית'. גישות מודרניסטיות נוספות מנסות להתייחס אל האמנות מתוך אופני יצירתה כגון חקר אמנות המיצג.
חלוקה פנימית מקובלת בתולדות האמנות:
חלוקה היסטורית של האמנות > אמנות פרהיסטורית ואמנות המזרח הקדום

אמנות פרה היסטורית
אמנות העולם העתיק
אמנות מסופוטמיה העתיקה
אומנות שומרית
אומנות בבלית
אמנות מצרים העתיקה
חלוקה היסטורית של האמנות > אמנות קלאסית

אמנות יוון העתיקה
אמנות קיקלדית מינואית ומיקנית
אמנות אטרוסקית
אמנות רומית
חלוקה היסטורית של האמנות > אמנות ימי הביניים

אמנות נוצרית
אמנות נוצרית מוקדמת
אמנות ביזנטית
רומנסק
אמנות גותית
אמנות סאסאנית
חלוקה היסטורית של האמנות > תולדות האמנות מן הרנסאנס ועד לתקופה המודרנית

אמנות הרנסאנס
אמנות הרנסאנס באיטליה
הרנסאנס הצפוני
מאנייריזם
בארוק
רוקוקו
חלוקה היסטורית של האמנות > אמנות קדם מודרנית

נאו קלאסיציזם
הזרם הרומנטי באמנות
פרה-רפאליטים
אקדמיזם
ריאליזם
חלוקה היסטורית של האמנות > אמנות מודרנית

אמנות מודרנית
אימפרסיוניזם
פוסט אימפרסיוניזם
פוינטיליזם
תנועת הנאביס
סימבוליזם
אר נובו
הזצסיון הווינאי (Vienna Secession)
יוגנדסטיל (Jugendstil)
נאו אימפרסיוניזם
אר דקו
חלוקה היסטורית של האמנות > אמנות במאה העשרים

אקספרסיוניזם
הגשר
הפרש הכחול
פוביזם
קוביזם
פוטוריזם
אמנות מופשטת
מופשט לירי
מופשט גאומטרי
סופרמטיזם
אקספרסיוניזם מופשט
דאדא
סוריאליזם
אוונגרד רוסי
קונסטרוקטיביזם
סופרמטיזם
באוהאוס
דה-סטיל
חלוקה היסטורית של האמנות > המחצית השנייה של המאה העשרים

פופ ארט
תנועת קוברה Cobra
נובו ריאליזם
אופ ארט
ארט פוברה Arte Povera
מינימליזם
אמנות מושגית
וידאו ארט
מיצג
הפנינג
מיצב
אמנות עכשווית
חלוקה היסטורית של האמנות > אמנות לפי מדינות ואזורים גאוגרפיים

אמנות האסלאם
אמנויות המזרח הרחוק
אמנות סינית
אמנות יפנית
אמנות טיבטית
אמנות הודית
אמנות מקסיקנית
אמנות אפריקאית
תולדות האמנות באירופה
חלוקה היסטורית של האמנות > אמנות בארץ ישראל

אמנות יהודית
אמנות ישראלית
תקופת בצלאל
הכנענים
אופקים חדשים
דלות החומר
חלוקה היסטורית של האמנות > אמנות בארצות הברית

אמנות אמריקנית
אסכולת נהר הדסון
אסכולת אש קאן (אסכולת פחי הזבל)
אקספרסיוניזם מופשט
אסכולת ניו-יורק
נאו-גאו
ראו גם

אסתטיקה - איקונוגרפיה - פילוסופיה של האמנות - פרשנות
תולדות האדריכלות (היסטוריה של אדריכלות המערב) - תולדות המוזיקה - תולדות התיאטרון - תולדות המחול - תולדות הקולנוע
רשימות פסלים - ציירים - אמנים ישראלים
מקצועות: צייר, אדריכל, פסל (מקצוע)
מוזיאון
לקריאה נוספת > ביבליוגרפיה ורשימת קריאה על תולדות האמנות כדיסציפלינה מחקרית

ברש, משה, מחשבת האמנות בדורות האחרונים, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, 1977.
דובב, לאה (עורכת), סטודיו, כתב עת לאמנות, גיליון מס' 133, מאי-יוני 2002. (גיליון בנושא "אמון באמנות")
ולפלין, הינריך, מושגי יסוד בתולדות האמנות, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים.
לסינג, גוטהולד אפרים, לאוקון, או על גבולי הציור והשירה, סדרת טעמים, תל אביב, תשמ"ג.
גרשם קורט פרייער, האמנות, התהוותה והתפתחותה, הוצאת ספרית פועלים, 1953, ואמנות המופת ותמונת העולם, הוצאת ספרית פועלים, 1957
Preziosi, Donald, The Art of Art History: A Critical Anthology (Oxford History of Art), Oxford University Press, 2009. מסת"ב  978-0199229840
לקריאה נוספת > ספרים פופולריים בתולדות האמנות

הלן גארדנר, האמנות : מראשיתה ועד ימינו, מסדה, תל אביב, 1972.
מיכאל אבי יונה, תולדות האמנות הקלאסית, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, 1969. (הספר בקטלוג ULI)
גומבריך, ארנסט הנס יוסף, קורות האמנות, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1985.
האוזר, ארנולד, היסטוריה חברתית של האמנות והספרות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב.
הערות שוליים

↑  ברש, משה, "כתיבת ההיסטוריה של האמנות", מבוא לאמנות הריניסאנס, מוסד ביאליק, ירושלים, תשנ"א, עמ' 152
↑  שם, עמ' 154–156
↑  שם, עמ' 169
↑  שם, עמ' 169–170
↑  ברש, משה, פרקים בתאוריה של אמנות הרנסאנס והבארוק, מאגנס, ירושלים, 1989, עמ' 177–178.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294691805171  GND: 4138803-3  HDS: 008270  LCCN: sh85007488  LNB: 000063337  NKC: ph119698 
כריכת ספרו של ג'ורג'ו ואזארי
יוהאן יואכים וינקלמן, דיוקן משנת 1768 מאת אנטון פון מרון (Anton von Maron)
לוק האוונגליסט (1608), ציור מאת אל גרקו. על פי המסורת הנוצרית נחשב לוק האוונגליסט לאיקונוגרף ולצייר הראשון של מרים, אם ישו.
מראה דמיוני של חורבות הגלריה הגדולה (1796) מאת איבר רובר. רובר, שהיה האוצר הראשון של מוזיאון הלובר יצר שני ציורים של המוזיאון. האחד מראה הצעה לשיפוץ שלו ואילו השני מראה אותו במצב של חורבן.
אוספי האמנות הראשונים היו אוספים פרטיים שהוצגו ב"חדר פלאות" (Wunderkammer) שהיו מסודרים לפי עקרונות שרירותיים כמו דמיון ויזואלי וללא הפרדה בין פריטי אמנות, מוצגים מן הטבע וכדומה. בתמונה- ציור מאת יוהאן גאורג היינץ (Johann Georg Hainz) משנת 1666 המציג אוסף אקלקטי של פריטים. שיטות הסידור הראשונות נבעו משיטת המיון של קארולוס ליניאוס (Linnaean system) אשר חילקה מוצגים למשפחות לפי שיטות שונות.
תיירים מתבוננים ביצירות של טיציאן, מוזיאון פראדו, מדריד. המוזאונים הציבוריים הם תופעה שהחלה החל מן המאה ה-18. תופעה זו לוותה בנטייה להתמקצעות דיסציפלינארית סביב בניית אוסף, קיטלוגו והצגתו. מיון אוסף המוזאון לאמנות נעשה לפי סדר כרונולוגי ובהתאם לחלוקה גאוגרפית של המוצגים. כמו כן קיימות מחלקות לסוגי מדיה שונות בהתאם לשיטת השימור שלהם (כגון מחלקה לציור, מחלקה להדפסים, מחלקה לקולנוע וכדומה).
תיירים מתבוננים במונה ליזה.
פתגם

פתגמים מקשטים קיר בבית הספר היסודי "יצחק שדה" בבת ים
פתגם הוא סוג של יצירה עממית קצרה כגון אמרה וחידה, המבטא מסר דידקטי או רעיון כלשהו הנוגע לכלל.
בהגדרתו, "הפתגם הוא סוגה (ז'אנר) ספרותית עממית, המצטיינת בצורתה הקצרה ובניידותה מהקשר להקשר. רוב התרבויות מכירות את השימוש בפתגמים הן בהקשרים שבשיח בעל-פה הן בטקסטים כתובים מסוגים מגוונים, כולל ספרות יפה, דברי חוק ומשפט, טקסטים דתיים, עיתונות, פרסומת ועוד". פתגמים מבטאים לרוב ערכי מוסר וניסיון חיים. אנשים בוחרים להשתמש בְּפתגמים שהם רלוונטיים לַשיח האקטואלי בו הם מעורבים. הם עושים זאת כדי לשכנע את בני שיחם בעמדתם ולתת משנה תוקף לדבריהם. על הנמענים לקשר את הסיטואציה הריאלית בה הם מצויים לכלל המקובל המוצג בפתגם. בנוסף לכך, ישנה משמעות לכלל הגורמים השותפים באירוע בו אומרים פתגם ובהם הדובר, הקהל ונסיבות הזמן והמקום. הצמצום המצוי בַּפתגם, ניסוחו המוקפד ויכולתו ליצר גרסאות חדשות כמו גם תִפקודו בהקשרים משתנים מסייעים לו להיות גורם משמעותי ובעל השפעה בהעברת מסרים. תפקודם של פתגמים מורכב: מצד אחד, זוהי סוגה שמרנית המשמשת אמצעי דידקטי לחיזוק דפוסי החיים המסורתיים הפנים קבוצתיים ומצד שני, היא גשר לתקשורת רב-תרבותית ומשמשת כלי להפצת רעיונות ומסרים אוניברסליים. הגמישות המצויה בפתגמים והעברתם בעל-פה מאפשרת להם לשרוד שינויים סביבתיים רבים ולעבור מדור לדור.
היסטוריון התרבות יוהאן הויזינחה מציין:
החכמה האצורה בפתגם היא לפעמים נדושה, לעתים מעמיקה; נימת הפתגם היא לפרקים אירונית, אך תמיד יש בו יסוד של קבלת הדין. הפתגם לעולם אינו ממריד, אלא ממריץ להשלים עם הגורל. בחיוך או באנחה... בפתגם מקובעים בדימוי אחד החכמה והמוסר של כל הזמנים... ביכולתו זו לזקק את המחשבה ולצקת אותה לתוך תבנית מסוימת בה אצורים יתרונות מהותיים לתרבות האנושית.
קובץ קול של פרק א' בספר משלי, ספר הפתגמים בתנ"ך
”מָצָא אִשָּׁה מָצָא טוֹב” (ספר משלי, פרק י"ח, פסוק כ"ב)
מקור ונוסח > שאלת חשיבות איתור ואזכור מקורותיהם של פתגמים

פתגמים מותירים את רישומם בתרבויות שונות גם מבלי שידוע מהו מקורם ומיהו מחברם. את עצמאותם ואת כוח השפעתם הם שואבים מהמסר הגלום בהם, עיצובם הייחודי ובחירתם של בני אדם להשתמש בהם. דוגמה לכך היא הפתגמים הבאים: "אפשר להוביל את הסוס אל השוקת, אבל אי אפשר להכריח אותו לשתות.", "הכלבים נובחים והשיירה עוברת", "הזאב שבע והכבשה שלמה." ועוד, אשר מקורם אינו ידוע, אך הם מוכרים לציבור הרחב ומצויים בשפות רבות.
בשונה מכך, פתגמים רבים לקוחים ממקורות עבריים קדומים ומטקסטים קנוניים אחרים. הבולטים שבהם הם התנ"ך ובמיוחד ספרי משלי וקהלת המיוחסים לשלמה המלך והמשנה ובמיוחד פרקי אבות בהם מצוינים לרוב התנאים להם מיוחסים הדברים. הדבר נותן לפתגמים אלה תוקף של אסמכתא ומעצים את השפעתם. פתגם שמרבים לצטט מפרקי אבות ו:ו הוא "כָּל הָאוֹמֵר דָּבָר בְּשֵׁם אוֹמְרוֹ מֵבִיא גְאֻלָּה לָעוֹלָם", אולם בדרך כלל לא זכה פתגם זה שיצוין שם אומרו. בתלמוד הבבלי מביא את האמרה רבי אלעזר בשמו של רבי חנינא (מסכת מגילה, טו, א). נראה, שכוח השפעתם של פתגמים הוא רב גם אם מחברם ומקורם לא מוזכרים.
לעיתים קרובות, פתגמים אינם ציטוט מדויק של מקורם, ורק ניכרת זיקתם אליו. כך למשל, קשה שלא להבחין בעקבותיו של הפסוק מקהלת "שַׁלַּ֥ח לַחְמְךָ֖ עַל־פְּנֵ֣י הַמָּ֑יִם כִּֽי־בְרֹ֥ב הַיָּמִ֖ים תִּמְצָאֶֽנּוּ." (קהלת יא א) בפתגמים המתורגמים הבאים: "עשה מעשה טוב וזרוק (אותו) למים" (בוכרית, תאג'יכית-יהודית), "מעשה טוב עשה והוא יפגוש אותך [בדרך]" (גאורגית), "שלח לחמך לנהר (לים) כעבור אלף שנים תמצאנו."(ערבית-יהודית בלהג יהודי בבל) למרות שפתגמים אלה ורבים כמותם אינם ציטוט מדויק של מקורם, השתלבותם בשיח לא נפגמת בשל כך ולרוב אף מתעצמת משום שהשימוש בהם באופן זה קולח הרבה יותר והדובר לא נדרש לאמץ את זכרונו ולציין את המקור.
להלן כמה דוגמאות לפתגמים שהם ציטוט של המקור העברי כלשונו:
דוגמה: "לֵךְ־אֶל־נְמָלָה עָצֵל רְאֵה דְרָכֶיהָ וַחֲכָם." (משלי ו ו).
"טוֹב שָׁכֵן קָרוֹב מֵאָח רָחוֹק."(משלי כז י)
"אֵיזֶהוּ חָכָם? הַלּוֹמֵד מִכָּל אָדָם." (אבות ד א)
"אִם אֵין אֲנִי לִי, מִי לִי?" (אבות א יד)
מקור ונוסח > שינוי נוסח

לעיתים עובר הפתגם שינויים סגנוניים, אך מהותו אינה משתנה. דוגמה לכך הוא הפתגם "המרחם על אכזרים סופו ש[הוא] מתאכזר לרחמנים". נוסח זה אינו מופיע בספרות התורנית, שבה מופיעים הנוסחים הבאים:
"אמר רבי אלעזר, כל שנעשה רחמן על האכזרי, לסוף נעשה אכזר על הרחמנים." (מדרש תנחומא, ויקרא, פרשת מצורע, סימן א).
"אמר רבי יהושע בן לוי: כל שהוא רחמן על אכזרים לסוף נעשה אכזר על רחמנים" (ילקוט שמעוני, שמואל א, פרק טו, סימן קכא).
שינוי נוסח מהותי יותר עבר הפתגם הבא המופיע במסכת סנהדרין במשנה: "כל המקיים נפש אחת, מעלים עליו כאילו קיים עולם מלא" (משנה, סנהדרין ד ה). הנוסח המופיע בתלמוד הבבלי הוא: "כל המקיים נפש אחת מישראל, מעלים עליו כאילו קיים עולם מלא" (תלמוד סנהדרין לז ד). תוספת המילה 'מישראל' בנוסח התלמודי משנה את משמעות הפתגם ומגדירה מי היא הנפש האחת המוזכרת בו. הדבר שונה מן הגרסה המופיעה במשנה תורה לרמב"ם לפיה: "כל המקיים נפש אחת בעולם, מעלין עליו כאילו קיים עולם מלא" (משנה תורה סנהדרין יב ג). גרסה זו מרחיבה את הגדרתה של הנפש האחת ומדגישה את האוניברסליות של הפתגם.
מקור ונוסח > מעברם של פתגמים בין תרבויות ושפות

במהלך ההיסטוריה האנושית התרחשו תהליכי נדידה, הגירה, סחר בינלאומי ועוד, אשר הביאו ליצירת מפגשים רב תרבותיים. כתוצאה מכך חל מעבר של מידע, רעיונות, מנהגים, מסורות וגם של פתגמים בין האוכלוסיות השונות. התמציתיות המצויה בפתגמים, עיצובם הייחודי והמסר הערכי העולה מהם, הופכים אותם, פעמים רבות, לכלי תקשורת שימושי ויעיל במפגשים רב תרבותיים אלה. בנוסף לכך, האפשרות להתאים את הפתגמים לסביבתם החדשה תוך יצירת גרסאות חדשות להם ולעיתים גם תוך תרגומם לשפות אחרות, מקלה את השתלבותם בשיח האקטואלי ומעצימה את השפעתם עליו. דוגמה טובה לכך היא הפתגם הפופולרי: 'הכה בברזל בעודו חם' (ניכרת זיקתו של הפתגם למקור העברי אבות דרבי נתן טז, ג: 'ברזל כל זמן שהוא באור עושין ממנו כל כלים שירצו'). הפתגם מצוי בנוסח זה בשפות רבות כגון אנגלית, רוסית, ספרדית, יידיש ועוד ואילו בבוכרית (תאג'יכית-יהודית) מופיעה הגרסה הבאה: 'הכה בתנור בעודו חם'. כלומר, 'הברזל' הומר ל'תנור' ובכך מותאם הפתגם לסביבה המרכז אסיאתית בה ללחם הנאפה בתנור, מעמד ייחודי ומקודש. אופים אותו בתנור חמר שעליו להיות חם מאוד על מנת שהבצק ידבק לדופנותיו ולא ייפול. זוהי דוגמה להתאמת ציור לשוני בפתגם לתרבות הסביבתית בה הוא נאמר, דבר המגביר את השפעתו.
ראו גם

אמרה
אמרת כנף
ניב (ביטוי)
לקריאה נוספת

תמר אלכסנדר-פריזר, מילים משביעות מלחם - לחקר הפתגם הספרדי-יהודי, יד בן-צבי ואוניברסיטת בן-גוריון, 2004.
תמר אלכסנדר-פריזר, יעקב בן טולילה, מילה בשעתה זהב מעלתה - הפתגם היהודי ספרדי במרוקו, יד יצחק בן-צבי 2009.
פ' סאיטל, "פתגמים: שימוש חברתי במטאפורה", הספרות 20 (1975), עמ' 111–118
גלית חזן-רוקם, אדם לאדם גשר - פתגמים של יהודי גורגיה בישראל, ירושלים: יד בן-צבי, תשנ"ג
יעל (הרצוק) מהל, לב ללב ראי -  פתגמים מפי יהודי בוכרה באוזבקיסטן ובישראל, ירושלים: יד בן-צבי, תשפ"א
הערות שוליים

↑  גלית חזן-רוקם, אדם לאדם גשר - פתגמים של יהודי גורגיה בישראל, ירושלים: יד בן-צבי, תשנ"ג, עמ' 15
↑  בינה סילברמן-ויינרייך, בעיות מבניות בחקר הפתגם היהודי, הספרות ג:1, 1975, עמ' 87
↑  תמר אלכסנדר-פריזר, מילים משביעות מלחם לחקר הפתגם הספרדי יהודי, ירושלים ובאר שבע: מכון בן-צבי והוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ד, עמ' 22
↑  יעל (הרצוק) מהל, לב ללב ראי - פתגמים מפי יהודי בוכרה באוזבקיסטן ובישראל, ירושלים: יד בן-צבי, תשפ"א, עמ' 48-47
↑  רוביק רוזנטל, מילון הצירופים 18,000 מטבעות לשון בעברית החדשה: מקורות, גלגולים, שימושים, ישראל: כתר, 2005, עמ' 71, 242, 221
↑  (הרצוק) מהל, לב ללב ראי, עמ' 196
↑  גלית חזן-רוקם, אדם לאדם גשר, עמ' 114
↑  י' מאירי, על נהרות בבל: אוצר הפתגמים של יהודי בבל והקבלתם לפתגמי-עם אחרים, ירושלים: ראובן מס, 1996, עמ' 385
↑  (הרצוק) מהל, לב ללב ראי, עמ' 195
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541380005171  BnF: cb11947434s (data)  GND: 4056550-6  LCCN: sh85107840  NDL: 00566814  TDVİA: atasozu