stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
My Beautiful Dark Twisted Fantasy
מוזיקה > סגנון המוזיקה וביקורות

האלבום משלב אלמנטים מוזיקליים מכל ארבעת אלבומיו הקודמים של וסט. סיימון לוינסון מהמגזין האמריקאי Entertainment Weekly כתב כי כל אלבומיו הדומים של וסט "חוזרים ונשנים בנקודות שונות" באלבום זה, כלומר "הנשמה המפוארת של האלבום The College Dropout", "ההדר הסימפוני של Late Registration", "הברק של Graduation", ו"ההתשה הרגשית של 808s & Heartbreak". ריאן דומבל מהאתר Pitchfork Media כתב כי "מבחינה מוזיקלית, האלבום ממשיך במידה רבה את המקום שבו Graduation עזב ב-2007 בהיפ הופ המקסימלי שבו, עם הבזקים מהסימפולים באלבום The College Dropout והמכשור בסגנון הבארוק של Late Registration בצורה חלקה". עורך אתר Allmusic אנדי קולמן ראה באלבום כ"השיא" מתוך אלבומיו, בזמן שציין כי "הוא אינו מספיק לצייר את המאפיינים של כל אחד מהם. 13 הרצועות... לפעמים הוא הפתיל אותם ביחד בו זמנית. כתוצאה מכך, השכבות הקוליות והרגשיות לעיתים קרובות קשות לחילוץ ולפירוט". קלמן מצא בשיר All of the Lights כנציג ביותר של האלבום, ה"מכיל אלמנטים מנוגדים וראוותנות מטורפת".
My Beautiful Dark Twisted Fantasy, בשונה מאלבומיו הקודמים, מתרכז יותר בקניה עצמו ומושך תשומת לב יותר מהופעות האורח שבו. אלון עוזיאל, מאתר וואלה, כתב כי "My Beautiful Dark Twisted Fantasy הוא אלבום ההיפ-הופ הטוב ביותר של השנים האחרונות. זו הפעם הראשונה שקניה מצליח להיות ראפר על אמת, ולא סתם מפיק מוצלח. בשלושת אלבומיו הראשונים, וסט הסתתר מאחורי פומפוזיות ו/או הופעות אורח שגנבו את תשומת הלב."
מגזין הרולינג סטון העניק ל-My Beautiful Dark Twisted Fantasy ביקורות ודירוג של 5/5 כוכבים, והפך לאלבום השני של וסט שמקבל דירוג זה אחרי Late Registration. האלבום זכה גם לדירוג של 5/5 כוכבים ממגזין סלנט, ולדירוג של 10/10 מאתר Pitchfork Media. האלבום קיבל גם דירוג של 4/5 כוכבים מעיתון הגארדיאן, ודירוג של 4/5 כוכבים מ-Allmusic. אנטרטיינמנט ויקלי נתן לאלבום ציון A.
מוזיקה > נושאים ומכירות

המילים של My Beautiful Dark Twisted Fantasy עוסקות בדקדנס, רוממות, אסקפיזם, מין, עושר, רומנטיקה, האדרה עצמית וספק עצמי. הוא כולל גם התייחסות פתוחה יותר לשתיית אלכוהול וסמים מאשר באלבומיו הקודמים של וסט. נייתן רבין מעיתון The A.V. Club תיאר אותו כ"מצחיק ואפל, מופנם באומץ ואובססיבי לתהילה כדרכו האופיינית". עיתונאי המוזיקה שון פנסי, השווה את המבנה התמטי של אלבום זה לטרגדיה יוונית, "דברים מתחילים לקרוס, והם נגדעים... על ידי אישה". אלכס דני, מהמגזין NME ביקר את האלבום כ"אגוצנטרי עד בחילה לסירוגין, מלא חרטה, נבון, מטופש ולעג עצמי".
מסאי המוזיקה רוברט כריסטגאו מצא את הנושאים של חוסר ביטחון וחוסר ודאות באלבום בתור "הלב של וסט, הסיבה שהוא כל כך מינורי", וציין את הרצועות Hell of a Life ו-Runaway כדוגמאות.
השיר Dark Fantasy, למרות שלא יצא כסינגל, הגיע למקום ה-60 במצעד ה"בילבורד הוט 100" ולמקום ה-67 במצעד ה"קנדה הוט 100". האלבום הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200, כשמכר מעל 490,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו. בינואר 2011 הגיע למעמד אלבום פלטינה כשמכר מעל 1,000,000 עותקים בארצות הברית. My Beautiful Dark Twisted Fantasy שהה 24 שבועות במצעד הבילבורד 200.
עטיפת האלבום

ב-17 באוקטובר 2010, הודיע וסט דרך הטוויטר כי My Beautiful Dark Twisted Fantasy יידחה במספר חנויות עקב עטיפת האלבום. יצירות האמנות (דיוקנים שצייר ג'ורג' קונדו) מציג את וסט יושב בפיסוק רגליים כשמעליו נקבה חסרת ידיים בעלת כנפיים לבנות (עוף חול). שתי הדמויות מוצגות בעירום, וישבנה הפטמה של הנקבה חשופים. בהמשך אמר וסט כי רצה שתמונת האלבום תהיה מצונזרת. הציור ממורכז עם גבול דק צהוב ברקע אדום. הגרפיקה של האלבום מלווה לאורך האלבום לכאורה את נושאיו, בדומה לסרט המוזיקלי של וסט "Runaway", שאורכו כ-35 דקות. על פי ראיון בחדשות MTV, העטיפה היא אחת מ-5 עטיפות שונות הכלולות באלבום עם רכישתו. בעטיפה האלטרנטיבית מופיע איור של בלרינה שצייר קונדו, והוא מופיע באתר Amazon בדף הזמנת האלבום מראש. העטיפה האלטרנטיבית הייתה אמורה להיות העטיפה המקורית לסינגל Runaway, אך וסט השתמש בתצלום של בלרינה במקום.
וסט וקונדו נפגשו למשך כמה שעות שבו הקשיבו להקלטותיו של וסט, וימים ספורים אחר כך יצר 9 ציורים עבור האלבום, שניים מהם היו פורטרטים של וסט. אחד תקריב קיצוני בעל עיניים לא תואמות וארבעה סטים של שיניים, והשני הראה את ראשו כרות עם כתר על לוח אבן לבן משופד בחרב. גם ציור הבלרינה הסובלת מהפרעות עיכול בחצאית השחורה, ציור של כתר וחרב ידי עצמם בנוף הדשא, וסצנה של איש שחור עירום על מיטה כשעליו נמצא יצור נשי לבן עירום בעל כנפיים וזנב ארוך, שנבחר על ידי וסט לעטיפת האלבום.
ביקורת

| דירוגים מקצועיים> ציונים משוקללים.מקור | דירוגים מקצועיים> ציונים משוקללים.ציון |
| --- | --- |
AnyDecentMusic?: 8.8/10
Metacritic: 94/100
ציוני ביקורות
מקור: ציון
AllMusic: 
אנטרטיינמנט ויקלי: A
הגרדיאן: 
אינדפנדנט: 
MSN (עיתונאי רוברט כריסטגאו): A
NME: 9/10
פיצ'פורק: 10/10
רולינג סטון: 
ספין: 9/10
USA Today: 
My Beautiful Dark Twisted Fantasy זכה לשבחים וביקורות רבים עם צאתו, האלבום בעיקר דובר ברוב חברות התקשורת והופיע בכל המגזינים. לפי האתר Metacritic, אשר משקלל את הציון הממוצע לפי ביקורות ודירוגים ממבקרים נבחרים, האלבום דובר ביותר מ-100 ביקורות על ידי פרסומים מקצועיים. האלבום קיבל ממוצע של 94, מתוך 45 ביקורות. האתר AnyDecentMusic? אשר אוסף ביקורות אלבומים ממגזינים, אתרים ועיתונים נתן לאלבום את הדירוג 8.8 מתוך 10, בהתבסס על הביקורות הרבים והמעורבים שקיבל האלבום.
הסקירה שנערכה בנובמבר 2010 על ידי אנדי גיל ממגזין האינדפנדנט הלל את האלבום וכינה אותו כ"אחד המאמצים הצעירים והגרנדיוזיים ביותר של הפופ בשנים האחרונות, אקסטרווגנזה מוזיקלית ללא מעצורים שבה כל רעיון של טעם טוב נזנח בפתח". אן פאוורס, כותב המגזין של לוס אנג'לס טיימס בתחום המוזיקה, תיאר את האלבום כ"דמוי פיקאסו, ממלא את המנדט הקוביסטי של ארגון מחדש של צורה, מרקם, צבע וחלל כדי להציע דרכים חדשות לראות דברים". האלבום גם נקרא כהאלבום המפואר ביותר של ווסט בביקורת שנערכה על ידי העיתונאי דויד בראון ממגזין טיים, אשר טענו כי "מי שאמר שזה הוכיח שוב כי מעט אמנים אחרים חלקו את יכולתו לשלב באלמומם של אלמנטים מגוונים". דן וידל ממגזין האמריקאי Urb הדגיש כי "היכולת של הראפר (של קניה ווסט) להוציא את המיטב ממשתפי הפעולה שלו, ומציאה את זה דומה לעבודתו של מיילס דייוויס". ממגזין רולינג סטון, רוב שפילד כינה את האלבום "האלבום הטוב ביותר וההשראה ביותר של ווסט עד כה, וטען כי אף אמן אחר לא הקליט מוזיקה ככהה או כבלתי מוזרה, והוסיף כי ווסט העביר את עצם המוסכמות שהקים למוזיקת ראפ ופופ של חמש השנים האחרונות". מבקר המוזיקה מאתר האינטרנט Sputnikmusic, אשר מסקר את אלבומי המוזיקה, ג'נינג פרימן, ראה בזה "האלבום הראשון בו הוא באמת עמד בפוטנציאל שלו מכל הבחינות - כראפר, ככותב מילים, ככותב שירים". שון פנסי ממגזין וילג' ווייס, מצא כי "האלבום מכריע ומופק במיומנות בגלל הדרך בה כל שיר עובר כמו קצת לילה ארוך לבוקר המטושטש שאחרי". MSN מוזיקה, ציין את האלבום כ"חזרה מכה בעולם" לווסט". כתב העת פיצ'פורק העניק לאלבום את הדירוג של 10 מתוך 10, האלבום עם הציון הגבוה ביותר מאז אלבומיהם של ווילקו, Yankee Hotel Foxtrot בשנת 2002.
חלק מהביקורות היו מוסמכים יותר בשבחם. עבור קיטי אימפייר ממגזין הבריטי הגרדיאן, הייתה ביקורתית יותר מילות השיר של ווסט מכנות נשים "תפיסות כסף חסרות רחמים" על "הרקולאי" אחרת ו"פגום כמעט-ראשי". אנדי קלמן, ממגזין AllMusic, מצא כי ווסט לא עולה בקנה אחד עם מה שהוא בכל זאת נחשב "הישג מרתק עמוק" באלבומיו הקודמים של ווסט ואחד מהזכות המסובכת: "עייף ככל שהוא ממריץ, בדם קר כמו שהוא קורע לב, כפי שמפוצץ באקראי כמו שהוא מפוסל בקפדנות, [האלבום] הוא קובץ שירים מורכבת במיוחד של 70 דקות.... ככל שהאגו והשאיפה מתנפחים, כך גם הערעור, הדוחה, והכי חשוב - ההמצאה".
רשימת השמעה

| מס' | שם | אמן משתתף | משך |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. | Dark Fantasy  | קניה וסט | 4:40 |
| 2. | Gorgeous  | קניה וסט, קיד קאדי, רייקוון | 5:57 |
| 3. | Power  | קניה וסט, דוולה | 4:52 |
| 4. | All of the Lights (נגינת ביניים)   |   | 1:03 |
| 5. | All of the Lights  | קניה וסט, ריהאנה, קיד קאדי, אלטון ג'ון, פרגי | 4:59 |
| 6. | Monster  | קניה וסט, בון איבר, ג'יי זי, ריק רוס, ניקי מינאז' | 6:18 |
| 7. | So Appalled  | קניה וסט, פושה טי, Cyhi Da Prynce, סוויז ביטז, ריזה | 6:38 |
| 8. | Devil in a New Dress  | קניה וסט, ריק רוס | 5:52 |
| 9. | Runaway  | קניה וסט, פושה טי | 9:09 |
| 10. | Hell of a Life  | קניה וסט | 5:27 |
| 11. | Blame Game  | קניה וסט, ג'ון לג'נד | 7:51 |
| 12. | Lost in the World  | קניה וסט, בון איבר | 4:16 |
| 13. | Who Will Survive in America  |   | 1:41 |
בגרסת ה-iTunes ישנו שיר בונוס נוסף - See Me Now (עם ביג שון, ביונסה וצ'ארלי ווילסון)
מצעדים ומכירות

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  אוסטריה | Ö3 אוסטריה טופ 40‏ | - |
|  אוסטרליה | מצעד האלבומים האוסטרלי | 6 |
|  אירופה | מצעד האלבומים האירופאי | 19 |
|  אירלנד | מצעד האלבומים האירי | 18 |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 1  |
|  ארצות הברית | בילבורד אלבומי R&B/היפ הופ | 1 |
|  ארצות הברית | בילבורד אלבומי ראפ | 1 |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 19 |
|  דנמרק | היטליסטן | 4 |
|  הולנד | מצעד 100 האלבומים ההולנדיים | 17 |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד האלבומים הבריטי | 16 |
|  ולוניה | אולטראטופ 40 | 21 |
|  יוון | IFPI Greece | 19 |
|  יפן | אוריקון | 15 |
|  מקסיקו | טופ 100 – מקסיקו | 87 |
|  נורווגיה | VG-lista | 11 |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 10 |
|  ספרד | PROMUSICAE | 97 |
|  סקוטלנד | מצעד האלבומים הסקוטי | 24 |
|  פינלנד | המצעדים הפיניים הרשמיים | 42 |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 43 |
|  צ'כיה | Rádio Top 100 | 30 |
|  צרפת | SNEP | 28 |
|  קוריאה הדרומית | סירקל צ'ארט | 2 |
|  קנדה | מצעד האלבומים הקנדי | 1 |
|  שוודיה | סוורייטופליסטן | 19 |
|  שווייץ | המצעד השווייצרי | 10 |
מצעדים ומכירות > מצעדי סוף שנה

|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2023)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2023)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2023)> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 175 |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2024)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2024)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2024)> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד האלבומים האוסטרלי | 91 |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 137 |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ | 68 |
פרשת דיר יאסין

פרשת דיר יאסין (הידועה גם בשם טבח דיר יאסין או קרב דיר יאסין, בהתאם לדעות שונות על האירוע) עוסקת בכיבוש הכפר הערבי דיר יאסין, ממערב לירושלים, ב-9 באפריל 1948, במסגרת המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות. הכפר נכבש במתקפה מתוכננת על ידי לוחמי האצ"ל והלח"י. במהלך ההשתלטות על הכפר נהרגו, לפי הערכות שונות, בין 100 ל-120 מתושבי הכפר, בהם זקנים, נשים וילדים. לכוח התוקף של אצ"ל ולח"י היו חמישה הרוגים ו-32 פצועים.
מייד לאחר כיבוש הכפר טענו גורמים בהנהגת היישוב העברי ובהנהגה הערבית, שבדיר יאסין התבצע טבח המוני באזרחים שלא היו מעורבים בלחימה. השמועות שנפוצו בעקבות האירוע הטילו אימה על האוכלוסייה הערבית, והאיצו את בריחתם של תושבים ערבים רבים מבתיהם ומישוביהם.
הדיון בנסיבות ובאירועים במהלך הקרב על כיבוש הכפר הוא בין הנושאים הטעונים ביותר בהיסטוריוגרפיה הציונית והערבית עד היום.
רקע > המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות

ב-29 בנובמבר 1947 התקבלה תוכנית החלוקה שקבעה את סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל והקמת שתי מדינות עצמאיות בשטחה – מדינה יהודית ומדינה ערבית. עוד נקבע כי ירושלים, מקום מגוריהם של 16% מכלל יהודי הארץ, לא תהיה שייכת לאף מדינה ותוכרז כשטח תחת פיקוח בינלאומי. הערבים דחו את ההצעה, דבר שהביא לתסיסה ברחבי הארץ ולפרוץ מלחמת העצמאות. כוחות ערבים בלתי סדירים החלו לתקוף את היישוב היהודי. אליהם הצטרף צבא ההצלה הערבי שהורכב ממתנדבים ממדינות ערביות שהגיעו להילחם לצד ערביי הארץ. כוחות ערביים התמקמו בנקודות אסטרטגיות לאורך כביש ירושלים–תל אביב והחלו לירות לעבר שיירות שנסעו לירושלים. בהיות הכביש עורק אספקה יחיד לעיר, הפכה ירושלים לנתונה במצור. בתגובה פתח ארגון "ההגנה" במבצע נחשון, במטרה לפרוץ את הדרך לירושלים ולשבור את המצור. כדי לאבטח את הציר הוחלט להשתלט על הכפרים הערביים הסמוכים לכביש ירושלים–תל אביב ולגרש את תושביהם. בין הכפרים שהיו יעדי המבצע היה דיר יאסין.
ההכנות למתקפה > היוזמה והאישור לתקוף

לוחמי האצ"ל והלח"י פנו לדוד שאלתיאל, מפקד העיר ירושלים מטעם "ההגנה", וביקשו אישור לתקוף את דיר יאסין.
שאלתיאל אישר את ההתקפה על דיר יאסין בתנאי שלוחמי האצ"ל והלח"י לא ינטשו אותו לאחר כיבושו, אלא יישארו בו כדי למנוע מכוחות ערבים להיאחז בחורבות הכפר. במכתבו ליהושע זטלר, מפקד כוח הלח"י בירושלים, כתב שאלתיאל שכיבוש הכפר וההיאחזות בו משתלבים בתוכנית המערכה הכוללת של פיקוד "ההגנה" באזור ירושלים. בריאיון שנערך עמו ב-1960 התייחס שאלתיאל למכתב, וטען כי התנגד להתקפה על דיר יאסין: "כשנודעה לי תוכניתם על כיבוש דיר יאסין, התחננתי לפניהם לבל יעשו זאת, משום שכפר זה אינו מסוכן באותה שעה". לדבריו, בסופו של דבר לא נותרה לו ברירה מול התעקשותם של אנשי האצ"ל והלח"י ולכן אישר בדיעבד את הפעולה, אף על פי שהעדיף לשלוח את לוחמי האצ"ל והלח"י לסייע ללוחמי "ההגנה" בקרב על הקסטל. ההיסטוריון הצבאי מאיר פעיל, שהיה באותה עת קצין מודיעין בפלמ"ח, טען כי הוא התנגד להפרת הסכם השלום עם הכפר, אולם לדבריו שאלתיאל אמר לו כי אין לו היכולות לעצור את כוחות האצ"ל והלח"י מלפעול.
ההיסטוריון יואב גלבר טען כי נוסח המכתב סותר את עדויותיו המאוחרות של שאלתיאל בהן טען כי הפעולה נכפתה עליו בניגוד לרצונו מבלי שיוכל למונעה.
ההכנות למתקפה > התכנון והתדרוך לפני המתקפה

למפקד הפעולה התמנה בן-ציון כהן ("גיורא").
לטענת ההיסטוריון בני מוריס, בפגישות שנערכו לצורך תכנון המתקפה החליטו מפקדי האצ"ל והלח"י כי יש לגרש את תושבי הכפר לאחר שזה ייכבש. יהודה לפידות טען שאנשי הלח"י הציעו להרוג את כל תושבי הכפר שלא יברחו, על מנת לעורר אימה ולפגוע במורל של ערביי הארץ, אולם פיקוד האצ"ל דחה את ההצעה.
הלוחמים שנועדו להשתתף בפעולה תודרכו ב-8 באפריל, מספר שעות לפני תחילת ההתקפה על דיר יאסין. 40 לוחמי לח"י התכנסו בגבעת שאול ו-72 לוחמי אצ"ל התכנסו בבסיס "עץ חיים" בכניסה לירושלים. לדברי לפידות האווירה בקרב אנשי האצ"ל הייתה חגיגית ומצב-הרוח מרומם. הייתה זו הפעם הראשונה שמספר כה גדול של לוחמי הארגון נפגשו בגלוי, מבלי לחשוש מכוחות הביטחון הבריטים. שיתוף הפעולה בין שני הארגונים, האצ"ל והלח"י, הגביר את תחושת הסולידריות ביניהם, ובהתאם לכך נבחרה הסיסמה "אחדות לוחמת" לסמן את תחילת המתקפה. מרדכי רענן, מפקד האצ"ל בירושלים, הדגיש בדבריו ללוחמים שרוכזו לצורך הפעולה, כי חל איסור לפגוע בנשים, ילדים, זקנים ושבויים. הוא הוסיף ואמר, כי תושבי הכפר יוזהרו בעזרת רמקולים על המתקפה הקרבה, על מנת לתת להם הזדמנות לנוס על נפשם, וכי הדרך לעין כארם, שיועדה להיות נתיב מילוט לתושבי הכפר, תישאר פתוחה לשם כך. לעומת זאת, מפקד הפעולה, גיורא, העיד כי "כשמדובר על שבויים, נשים, זקנים וטף, היו חילוקי דעות, אולם הרוב היה בעד חיסול כל הגברים שבכפר וכל כוח אחר שיעמוד מנגד, בין אם זה זקנים, נשים או ילדים". גיורא אף העיד כי הוא הורה לחייליו להטיל רימונים ולפתוח באש אוטומטית לפני כל כניסה לבית בכפר.
הקרב > עדויות לגבי הרג נשים וילדים

גיורא, מפקד הפעולה, העיד כי היה דיון מוקדם על המתקפה, כאשר "הרוב היה בעד חיסול כל הגברים וכל מי שיתנגד, כולל נשים וילדים". לפי עדות של איש אצ"ל אחר, יהושע גורודנצ'יק, ירו אנשיו בנשים ובשבויים. תושבי דיר יאסין שניצלו העידו אף הם על הרג נשים ועל פגיעה מכוונת בעובר.
לוחם הלח"י עזרא יכין, שהשתתף בקרב, מונה כמה סיבות לכך שבמהלך כיבוש הכפר נהרגו גם חפים מפשע. לדבריו, בקרב התושבים הפלסטינים היו גם נשים לוחמות, ולוחמים אחרים התחפשו לנשים כדי להתקרב ולפגוע בכוחות היהודיים, ומשום כך התקשו הלוחמים היהודיים להבחין בין נשים מעורבות בלחימה ובין חפות מפשע. טענות אלו שנויות במחלוקת. מקורן ככל הנראה בספר "על החומות" מאת יהושע אופיר. בהתבססו על דו"ח שכתבה ועדה מטעם ההסתדרות הרפואית העברית, כתב קצין הש"י של המחוז, יצחק לוי (לויצה), כי "גרסה זו אינה ראויה להתייחסות רצינית". הוועדה ביקרה בכפר למחרת כיבושו, ואף שנמצאו בחיפוש בבתים גופות נקובות כדורים של נשים וילדים, לא נמצאו שם גוויות של גברים. יצחק לוי גם סתר את הטענה שחלק מהאזרחים נפגעו באש המגינים הערבים של הכפר.
חיילי הגדנ"ע, בהם יאיר צבן, נשלחו לקבור את גופות ההרוגים. לדברי צבן, רוב הגופות היו של נשים וזקנים. צבן העיד גם כי ראה תושבים שנורו בעורפם, ושלל את טענותיהם של חלק ממשתתפי הפעולה, לפיהן ההרוגים נפגעו בחילופי האש.
לדברי יואב גלבר, בתנאים בהם התנהלה מלחמת האזרחים בראשית מלחמת העצמאות, ההבחנה בין לוחמים לאזרחים הייתה קשה, וכל גבר צעיר נחשב ללוחם פוטנציאלי. בנוסף, בניגוד לכיבוש רוב הכפרים במלחמה, הלחימה בדיר יאסין התנהלה בנוכחות אוכלוסייה אזרחית, שלא נמלטה לפני תחילת ההתקפה על הכפר וגם לא אחרי שהחלה.
לדברי אליעזר טאובר, לאנשי האצ"ל והלח"י לא היה כל ניסיון קרבי והם הופתעו מההתנגדות העזה של מגיני הכפר ומהלחימה על כל בית. לכן הם השתמשו בשיטה של הנחת אצבע ג'ליגנייט כדי לפעור חור בדלת, דרכו זרק לוחם אחר תרמיל מלא חומר נפץ. האנשים בבתים נקברו תחת ההריסות. במקרים אחרים הושלכו לתוך הבתים רימוני יד ואז הלוחמים התפרצו לבתים כשהם יורים אש אוטומטית. באחד הבתים נהרגו בפיצוץ יותר מעשרים אנשים.
ילד בן שתים-עשרה שניצל סיפר כי אנשי המחתרות הרגו ילדים ונשים ביריות, בכוונה תחילה, ולא תוך כדי קרב. בגרסה זו של ילד קטן תומכות עדויות של בריטים, של אנשי הצלב האדום, ושל אנשי "ההגנה" שביקרו במקום לאחר מעשה ודיווחו על גופות של נשים וילדים שנורו מטווח קצר. לפי המחקר של אליעזר טאובר מדובר במקרה יחיד, בו לאחר שנכנעו בני משפחת זיידאן ויצאו מהבית בידיים מורמות, פתח עליהם לוחם אצ"ל באש ממקלע ברן. בתקרית זו נהרגו 11 מבני המשפחה ואחרים נפצעו. הלוחם עשה זאת ביוזמתו האישית, בטענה של נקמה.
הקרב > אבדות

מיד לאחר הקרב נקבה ההודעה של האצ"ל ולח"י במספר 240 הרוגים ערבים. הסוכנות היהודית וארגון ה"הגנה" אימצו את המספר הזה, ולדברי יואב גלבר, הנציחו אותו "למטרות פולמיות פנימיות". ב-13 באפריל פרסם הניו יורק טיימס את המספר 254, לאחר שהוסיף על המספר שבהודעת האצ"ל את מספר הפצועים קשה שאושפזו בבית חולים ממשלתי בירושלים. בעקבות ידיעה זו, נפוץ והתקבל מספר זה בעולם ובארץ ישראל. אולם מספר ההרוגים הערבים בדיר יאסין היה נמוך בהרבה.
מחקרים עדכניים טוענים שמספר ההרוגים בדיר יאסין נע ככל הנראה בין 100 ל-120 הרוגים (לרבות לוחמים): 107–120 על פי מחקר של כנענה שריף מאוניברסיטת ביר זית; 100–120 על פי ההיסטוריון בני מוריס; אליעזר טאובר מונה 101 שמות, כולל הדרך שבה נהרגו. מחקרים אלו מסתמכים על עדויות של לוחמים יהודים וערבים בכפר, על דיווחים של הש"י (שירות הידיעות של "ההגנה"), ועל עדויות של תושבי הכפר.
50 (או אולי אף 70) מתוך 150 השבויים שהועברו לצלב האדום היו פצועים. טאובר מעריך שמספר הפצועים מבין אנשי דיר יאסין היה בסך הכל כ־100 (בערך כמספר ההרוגים) בהתחשב בפצועים מבין תושבי הכפר שנמלטו בדרכים אחרות.
לתוקפים היו חמישה הרוגים: ארבעה אנשי אצ"ל ואיש לח"י אחד. יש הערכות שונות לגבי מספר הפצועים. המספר המקובל הוא בין 30 ל-40 פצועים (בערך רבע או שליש מהכוח).
התייחסויות לתוצאות הקרב

ההיסטוריון בני מוריס העריך בספרו "לידתה של בעיית הפליטים", כי מפקדי האצ"ל ולח"י "התכוונו מלכתחילה לגרש את תושבי הכפר", אולם "במהלך ההשתלטות על הבתים נטבחו רבים מתושבי הכפר. הלוחמים של שני ארגוני הפורשים קיבצו אחר כך חלק ניכר מן הכפריים שנותרו בחיים, בהם אנשי מיליציה ואזרחים לא חמושים ולא לוחמים לרבות נשים וטף, ורצחו עשרות מהם... כן היו מעשים של השחתת גופות ואונס". עם זאת, עדויות מלמדות, לדבריו, שהכוח של שני הארגונים "יצא לכפר ללא כוונה לערוך טבח בתושביו, אלא שבמהלך הקרב הם איבדו את עשתונותיהם, לאחר שנתקלו בהתנגדות קשה ובלתי צפויה".
לעומתו ההיסטוריון יואב גלבר כתב: "לא הייתה זו פעולה מפוארת משום בחינה שהיא... אולם יש פער גדול בין מה שאירע בכפר לבין סיפורי הזוועה שסופרו עליו מאז ועד היום... בזמן הקרב או אחריו לא אירעו בדיר יסין מקרי אונס, התעללות והשחתת גופות. להיטותה של מפ"ם לנופף בפרשת דיר יסין ולהטיח האשמות בפורשים נבעה מתחושתה הלא נוחה על חלקם של מפקדים וחיילים בפלמ"ח... במעשים דומים".
הספר "ירושלים, ירושלים", מאת לארי קולינס ודומיניק לאפייר, תומך בגרסה שהיה טבח של אזרחים ואונס של נשים, ומביא עדויות של תושבי הכפר בשמם על מעשי זוועה כביכול שנעשו לבני משפחתם. לדבריהם, יהושע אריאלי, שעמד בראש כוח "ההגנה" שהחליף את האצ"ל והלח"י בכפר, אמר כי "כל ההרוגים, להוציא מתי-מספר היו זקנים, נשים או ילדים. המתים שמצאנו היו כולם קרבנות חפים-מפשע ואף אחד מהם לא מת כשהוא מחזיק נשק".
בני מוריס ציין כי "המחקרים המקיפים היחידים שנעשו בידי חוקרים ערבים" (כנאענה וזיתאווי ווליד ח'אלדי) אינם מזכירים כלל מעשי אונס, ויתרה מכך, "הניצולים הערבים שרואיינו כעבור עשרות שנים דחו מכול וכול את סיפורי האונס בטענה שמדובר ב'שקרים'". לדבריו, כמה מהמרואיינים הערבים אמרו במפורש שגורמים רשמיים, כמו יושב ראש הוועדה הלאומית בירושלים חוסיין אל-ח'אלידי, סיפרו לניצולים את סיפורי הזוועות הללו ועודדו אותם או אפילו הורו להם להפיץ אותם, כדי להכפיש את היהודים ולתרום ללחץ על מדינות ערב שיפלשו לארץ ישראל. לדעתו, סביר להניח שהסיפורים הללו היו שקריים וגם כנאענה נוטה לסברה זו.
ההיסטוריון מאיר פעיל, איש הפלמ"ח, שהיה מפקד יחידת סזון כנגד אצ"ל ולח"י באותה עת, טען בדו"ח שכתב למפקד מחוז ירושלים דוד שאלתיאל, כי הגיע לכפר הכבוש בשעה 16:00. במאמר משנת 1972 לעיתון "ידיעות אחרונות" כתב: "בכל מלחמת העצמאות לא היה מעשה אחד שהגיע לממדי הזוועה של דיר-יאסין", ודרש ממנהיגי האצ"ל להתנצל עליו. בריאיון מאוחר יותר סיפר פעיל כי נשלח "כמפקד בהגנה, בשביל לבדוק את יכולותיהם של האצ"ל והלח"י... היינו מעט לפני מלחמת העצמאות, ובהגנה ביקשו לדעת האם באצ"ל יודעים להילחם". "מה שגיליתי שם", אומר פעיל, "הוא שהם לא יודעים דבר בלוחמת שדה. גרוע מזאת, ראיתי שהם יודעים לטבוח ולרצוח... הם כועסים עלי שאמרתי את הדברים, שיכעסו קודם על עצמם".
בארכיון צה"ל מובאת עדותם של שני רופאים, ד"ר ז. אביגדורי וד"ר א. דרויאן שנשלחו על ידי הסוכנות היהודית. לדבריהם הם עברו מבית לבית באין מפריע, ספרו את כל הגוויות שהיו בכפר ובדקו את סיבת המוות. מן הדו"ח עולה כי בכפר נמצאו 46 גופות וכי המוות נגרם על ידי יריות או פצצות. "כל הגופות היו בתלבושות שלהן, האיברים היו שלמים ולא ראינו כל סימני התעללות".
חומר ארכיוני חסוי הנוגע לפרשה, הכולל שלושה דו"חות, תיעוד וקבוצת תצלומים, נמצא בארכיון צה"ל ומערכת הביטחון. בשנת 2010 ביקשו הבמאית נטע שושני ועיתון "הארץ" להסיר את החיסיון, אולם בית המשפט קיבל את עמדת ועדת השרים, שלפיה החומר מוגדר כ"חומר סודי האסור בעיון", בשל חשש לפגיעה ביחסי החוץ של המדינה וחשש לפגיעה בכבוד המת.
התייחסויות לתוצאות הקרב > הוויכוח על הכינוי "טבח"

מספר חוקרים סוברים שאין להגדיר את פעולת דיר יאסין כ"טבח".
יהודה לפידות, איש האצ"ל וממפקדי הפעולה, טען כי אנשי האצ"ל לא היו מאומנים בלחימה סדירה ובלוחמה בשטח בנוי, ופיקוד הארגון היה בלתי מקצועי מבחינה צבאית (בכך הוא מצטרף לחוות דעתו של פעיל).
לפידות טען כי כל הקורבנות הערבים נהרגו תוך כדי קרב, וכי לא היו מעשי אונס והשחתת גופות. בעניין זה הוא מסתמך על קביעתם של רופאי הסוכנות היהודית (בארכיון צה"ל) ועל ראיונות עם ניצולי הכפר שהכחישו נמרצות מעשים של אונס והתעללות בגופות.
טענות דומות מצויות במאמריו של אורי מילשטיין על הפרשה ובספרו "עלילת דם בדיר-יאסין - הספר השחור", וכן בספרו של פרופ' אליעזר טאובר "דיר יאסין – סוף המיתוס". בני מוריס הצביע על כך שאורי מילשטיין הסתייג בספרו "תולדות מלחמת העצמאות" מהגדרת אירועי דיר יאסין כ"טבח", וזאת על אף שהוא כותב בו כי רוב ההרוגים בדיר יאסין היו "זקנים, נשים וילדים, ורק מיעוטם גברים צעירים שאפשר לסווגם כלוחמים". מילשטיין תיאר בספר הרג של "משפחות שלמות" תוך כדי הלחימה מבית לבית ומספר פשעי מלחמה: הרג של אם וילד שנלקחו לשיח' בדר ונורו בידי שומרי לח"י, רצח של נער ערבי שבוי במפקדת לח"י בגבעת שאול, טבח של שבויים במחצבה, הרג של משפחות כשיצאו מבתיהן בידיים מורמות ורצח של שבויים אחדים בידי אנשי הפלמ"ח שהשתתפו בפעולה.
אדם רז, היסטוריון המתמחה בתיאוריה פוליטית, טוען שהמגבלות הניצבות בפני חוקרים שעוסקים באירועים האלימים כלפי האוכלוסייה האזרחית בתקופת המלחמה, נובעות מהעדר גישה ל"מיליוני מסמכים משנותיה הראשונות של המדינה האצורים בארכיונים הממשלתיים", אבל גם בגלל צנזורה אקטיבית. בין השאר, הוא קובע, כי בשנים האחרונות סורקים אנשי המלמ"ב (הממונה על הביטחון במערכת הביטחון) ארכיונים ברחבי הארץ ו"מעלימים ראיות לפשעי מלחמה".
התייחסויות לתוצאות הקרב > ההיסטוריוגרפיה הערבית

לדברי בני מוריס, שתיעד את מעשי הטבח במהלך המלחמה בספרו "לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949", "ספרות המחקר הערבית בסוגיית דיר יאסין לוקה בעצלות, בחוסר מקוריות ובאיחור". לטענתו, סקירתם של כנאענה וזיתאווי "נסמכת אך ורק על עדויות שבעל פה ונכתבה מתוך גישה אנתרופולוגית ולא היסטוריוגרפית". הוא מציין כי חוקרים אלה "מנפחים בתיאורם את מספר היהודים שהשתתפו בתקיפה" (700) וטוענים כי השתתפו בה "טנקים" וזאת על אף שליהודים לא היו טנקים כלל באותה עת. לדבריו, החידוש שבגרסתם הוא מספר ההרוגים, 107, ובכך הם שמו קץ לכל האומדנים שהיו מקובלים עד אז, שדיברו על כ-250 הרוגים. לדעת מוריס, ספרו של וליד ח'אלדי על דיר יאסין הוא "התיאור השלם והמאוזן ביותר שראה אור בערבית על האירועים". רובו הגדול של הספר מסתמך על עבודותיהם של מילשטיין, לפידות ולוי, ובנוסף לכך ראיונות שערך בעצמו עם ניצולים.
ההיסטוריון אוסמה מקדיסי (פרופסור להיסטוריה שעמד בראש הקתדרה של קרן החינוך הערבית-אמריקנית באוניברסיטת רייס ביוסטון, טקסס), טוען שיש לראות בטבח את שיאו של מסע טרור נגד האוכלוסייה הפלסטינית.
תעמולה ערבית ופרו-פלסטינית

בעיני הערבים הפכו אירועי דיר יאסין לסמל לאכזריות היהודים ולאירוע מכונן.[דרוש מקור]
הפרשה שימשה במשך שנים רבות את התעמולה הערבית ואת מתנגדי מדינת ישראל.[דרוש מקור] דוברים ערבים אף תיארו את הפרשה כ"לידיצה הערבית". בשנת 1965 הנפיקה מצרים בול דואר שבו מצוירת מפת ארץ ישראל, כשבמרכזה נעוצה חרב שסביבה דם שפוך, וכיתוב בערבית ובאנגלית: "טבח דיר יאסין, 9 באפריל 1948".
מקורות פרו-פלסטיניים הצביעו על מה שהם תופסים כ"הכחשת טבח דיר יאסין".
במיני-סדרה הבריטית "ההבטחה" מופיע בהרחבה תיאור עלילתי המאשים למעשה את האצ"ל בטבח מכוון של אנשי דיר יאסין.[דרוש מקור]