stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משבר תקופת הברונזה המאוחרת
עדויות לחורבן > במסופוטמיה

בתקופת הברונזה המאוחרת הייתה מסופוטמיה זירת עימותים בין שלושה כוחות עיקריים: בדרום האימפריה של בבל בשליטת השושלת הכשית, בצפון אימפריית מיתני החזקה, ובמרכז כוחה העולה של אשור. אשור הייתה בתחילה וסאלית של מיתני, אבל בסוף המאה ה-14 לפנה"ס מרדה נגדה, בו-זמנית עם פלישת האימפריה החתית למיתני. מיתני לא הצליחה לעמוד בלחץ הכפול ונעלמה מעל במת ההיסטוריה, אך העלמות זו קודמת בכמה עשרות שנים לתקופה שבדרך-כלל נחשבת לתקופת המשבר.
במאה ה-13 לפנה"ס פנו האשורים דרומה נגד בבל, כבשו אותה, וסיימו את שליטת השושלת הכשית בה. ואולם האשורים סבלו קשות מתככים וממרידות פנימיות. בשנת 1207 לפנה"ס לערך נרצח המלך החזק תוכולתי-נינורתה הראשון בידי בנו, והאשורים נאלצו לסגת מבבל. על בבל הפרוצה השתלטו עילמים, שחיסלו את אחרוני השושלת הכשית, ואף עלו שוב על אשור וכבשו מחדש ערים בנחלתה. אשור הצליחה להימנע מכיבוש עם עלייתו לשלטון בשנת 1115 לפנה"ס של מלך חזק נוסף, תגלת-פלאסר הראשון. אך גם לאחר תקופת שלטונו המשיכה אשור לסבול מתככים פנימיים, ממלחמות אזרחים וממלכים חלשים. רק לאחר תום תקופת המשבר והשלכותיו, במאה ה-8 לפנה"ס עם עלייתו למלוכה של תגלת-פלאסר השלישי, הפכה אשור לאימפריה גלובלית שהשתלטה גם על סוריה ועל ארץ-ישראל.
אזור מסופוטמיה, הרחוק מן הים התיכון, לא סבל ככל הנראה מהתקפות גויי הים בתקופת המשבר, ולא נמצא בו מספר חריג של אירועי חורבן. ואולם מספר עמי נוודים היגרו למקומות רבים במסופוטמיה, והשתלטו על חלק מעריה. מבין עמי מהגרים אלו בולטים הארמים והסותו, והחל מן המאה ה-10 לפנה"ס גם הכשדים, אשר לחמו באשור על השליטה בבבל ובאזורים אחרים במשך שתי מאות. במאה ה-7 לפנה"ס, מלך בבל נבופלאסר ממוצא כשדי, היה זה שכבש לבסוף את נינוה והחריב את האימפריה האשורית.
עדויות לחורבן > בכנען

בתקופת הברונזה המאוחרת הייתה כנען, ובכלל זה האזור שכיום שייך ללבנון, תחת שליטת האימפריה המצרית. מלכי ערי המדינה הכנעניות העלו מס לשלטון המצרי, וביקשו את תמיכתו בסכסוכים שביניהן, כמתועד בפירוט במכתבי אל-עמארנה. כנופיות של עפירו פורעי חוק, בעיקר באזורי ההר, ושבטי שסו באזורי המדבר, לא היו בדרך-כלל איום על דרכי הסחר הבינלאומי שעברו במישור החוף, בעמקים ובשפלה, ובים התיכון במקביל לחוף. באתר תל אפק, החולש על מעבר אפק בדרך הים, חשפו הארכאולוגים הישראלים משה כוכבי ופרחיה בק את ארמון המושל המצרי שבו נמצא ארכיון מסמכים דיפלומטיים, בכללם מכתב כתוב באכדית מאוגרית משנת 1230 לפנה"ס לערך. שרידי שרפה וראשי חץ שנמצאו תקועים בקירות הארמון רומזים שהוא חרב במהלך קרב, ככל הנראה בראשית המאה ה-12 לפנה"ס, אך זהות המחריבים אינה ידועה.
במספר אתרים ארכאולוגיים נוספים בכנען נמצאו שכבות חורבן מתקופת המשבר, ביניהם תל עכו, בית שאן, מגידו, לכיש, חצור, עקרון, אשדוד, אשקלון, ותל דיר עלא בעבר הירדן. כמו בשאר אתרים במזרח התיכון הקדום, גם באתרי כנען לא ברור בדרך-כלל מהו התאריך המדויק של החורבן, ומי היו המחריבים. כמה מן החורבנות יוחסו להתנחלות השבטים של בני-ישראל בראשות יהושע בן-נון כמתואר בספר יהושע במקרא. ואולם מסע הכיבושים של יהושע שנוי כיום במחלוקת בין הארכאולוגים, גם משום שדווקא את שני החורבנות הבולטים ביותר בסיפור המקראי, ביריחו ובעי, לא ניתן לקשר לאתרים במאה ה-12 לפנה"ס. שכבות החורבן בלכיש ובמגידו מתוארכות כיום ל-1130 לפנה"ס לערך, למעלה ממאה שנה לאחר חורבן חצור ב-1250 לפנה"ס לערך, ולפיכך לא אירעו במהלך שנות חייו של מצביא יחיד. באשדוד, בעקרון ובאשקלון, וכן בגת, השכבות שלאחר תקופת המשבר משויכות להתיישבות הפלשתים, ראייה נסיבתית כי הם האחראים לחורבן. בית שאן, עכו ותל דיר-עלא היו מרכזים של השלטון המצרי בכנען, שלטון שאינו נזכר כלל במקרא.
מאותה תקופה, בעיקר באזורי ההר בארץ-ישראל ובעבר הירדן, מופיעים בסקרים ארכאולוגים מאות יישובים זעירים ופרוזים ("כפרירים"), דוגמת האתר הארכאולוגי בעזבת צרטה. תרבותם החומרית גסה ודלה יחסית, והיא נראית כשלב מעבר הדרגתי מרעייה נוודית להתיישבות קבע חקלאית. בחלקם מופיעים לראשונה המאפיינים המזוהים בתקופה מאוחרת יותר עם תושבי ממלכות ישראל ויהודה, כמו בית ארבעת המרחבים וקנקני שפת צווארון. לפי השערות עדכניות בתחום הארכאולוגיה, היו תושבי כפרים אלו נוודים מקומיים או מעבר הירדן, או פליטי הערים החרבות, שהתיישבו והפכו לחקלאים. מכיוון שלא נמצאה עדיין ראייה ארכאולוגית ישירה שאוכלוסיית כפרים אלו הייתה זהה עם בני ישראל של תקופת השופטים במקרא, הם נקראים לעיתים במחקר "פרוטו-ישראלים". להצעת הארכאולוג המקראי ישראל פינקלשטיין, יובש ובצורת בתקופת המשבר הרחיבו את האזורים שמתחת לקו הצחיחות, ואילצו רועים מאזורי המדבר והערבה להתיישב באזורי ההר, שבהם היו עדיין די משקעים לגידולים חקלאיים.
בעקבות המשבר נעלם לחלוטין מן הממצא הארכאולוגי בכנען ידע הכתיבה בכתב-היתדות האכדי ה"בינלאומי". בתקופת הברזל החליפו אותו צורות מקומיות של אלפבית פרוטו-כנעני, ולאחריו גם עברי, פיניקי וארמי. ואולם גם הכתיבה בהם עדיין נדירה מאוד בממצא הארכאולוגי עד המאה התשיעית לפנה"ס לערך, עם הופעת הממלכות המקומיות של ישראל, יהודה, ארם-דמשק, מואב, אדום ועמון.
עדויות לחורבן > במצרים

בשנת 1571 לפנה"ס גירש המלך יעחמס הראשון את החיקסוס ממצרים, ונפתח עידן "הממלכה החדשה", שכללה את השושלות ה-18–20. הייתה זו תקופת עושר ועוצמה צבאית אימפריאליסטית, שבחלקה השתרע השלטון המצרי ממסופוטמיה ועד מקורות הנילוס במרכז אפריקה. אחדים מן הפרעונים היו רבי עוצמה במיוחד: חתשפסות פיתחה את סחר החוץ; תחותמס השלישי הביס את ברית מלכי כנען במגידו; אמנחותפ השלישי השתלט על שטחים גדולים בסוריה וכרת בריתות עם ממלכות מיתני, אשור ובבל; רעמסס השני כרת הסכם שלום עם האימפריה החתית, ותקופת שלטונו הצטיינה בשגשוג כלכלי ובמיזמי בנייה גרנדיוזיים. במכתבים שהתגלו מבני הברית של האימפריה, הם תכופות מבקשים מן הפרעונים לשלוח להם זהב, בטענה שהוא נפוץ וזול מאוד במצרים.
ואולם בסוף המאה ה-13 לפנה"ס, עם תום תקופת מלכותו הארוכה של רעמסס השני, החל להתגבר האיום של גויי הים, הקופה הציבורית התרוקנה, והמסחר הבינלאומי דעך. המרכז השלטוני הוחזר מפר-רעמסס, בירתו המפוארת של רעמסס השני, לממפיס. פרעה מרנפתח, יורשו של רעמסס השני, מתפאר במצבתו כי עצר פלישה למצרים ממערבה, של הלובים ביחד עם השרדנה מגויי הים, ואף פלש בתגובה ללוב. לאחר מות מרנפתח בשנת 1203 לערך, נאבקו מספר פרעונים חלשים על כס המלוכה, עד עלייתו לשלטון של רעמסס השלישי בשנת 1186 לפנה"ס לערך. בשיאו של המשבר, בשנת 1177 לפנה"ס, נחלץ רעמסס השלישי לעצור את פלישה שנייה ומסוכנת יותר של גויי הים למצרים, במקביל בספינות מן הים ומן היבשה, ככל הנראה ממזרח.
מצרים עצמה היא בין האזורים המעטים במזרח התיכון שבהם לא התגלו שכבות חורבן מתקופת המשבר באתרים ארכאולוגיים. עם זאת, מצרים איבדה לחלוטין את כל אזורי השליטה המסורתיים שלה בסוריה ובכנען. לפי תיארוך החורבנות, נראה שלאחר החורבנות הגדולים באנטוליה, בסוריה ובקפריסין בראשית המאה ה-12 לפנה"ס, הצליחו רעמסס השלישי ורעמסס הרביעי להמשיך ולשלוט לפחות על חלקים מכנען במשך כמה עשרות שנים. ממצאים ארכאולוגיים מתל מגידו רומזים שהם ניסו להסתגל למצב החדש. ואולם עד סופה של המאה ה-12 לפנה"ס הם איבדו את שארית שליטתם גם על אזורים אלו. רעמסס השלישי נרצח ככל הנראה בהפיכת חצר, המלכים שירשו אותו היו ברובם חלשים, שלטונם הוגבל לאזור הנילוס, ואף התרכז במצרים התחתונה. במאה ה-11 לפנה"ס גווע סופית שלטון השושלת ה-20, והשושלת ה-21 שעלתה אחריה שלטה מטאניס. האגיפטולוג האוסטרי מנפרד ביטאק מצא כי לצורך בניית טאניס עשו שימוש משני במבנים של פר-רעמסס הנטושה. מבחינה זו פסקה האימפריה המצרית מלהתקיים, ולא קמה עוד מחדש. במשך תקופת הברזל ערכו שושנק הראשון במאה ה-10 לפנה"ס ונכו השני במאה ה-7 לפנה"ס מסעות מלחמה לכנען, שאף נזכרים במקרא, אך לא הצליחו לשמור על שלטונם שם למשך תקופת זמן כלשהי.
עדות התעודות הכתובות

כתובות רעמסס השלישי במדינת האבו מתארות את מלחמתו בגויי הים שניסו לפלוש למצרים בשנת 1177 לפנה"ס. שמות גויי הים הנזכרים בכתובות הם פלשת, תֶ'כֱּר, שֶקֶלֶש, דֶנְנ וֱשוֱש. לפי הכתובות, לפני שפלשו גויי הים למצרים הם בזזו את האימפריה החתית, את ארזווה, את קודי, את ממלכת אלשיה, את ממלכת אמורו ואת כרכמיש. כמה מגויי הים מן הכתובת מוזכרים גם בתעודות קודמות ומאוחרות יותר ממצרים, מאוגרית ועוד, וכן מוזכרים בהן עמים נוספים כגון השרדנים והלוקה. לפיכך ישנה מידה מסוימת של קונצנזוס מדעי בין החוקרים שעמים אלו אכן פלשו למספר אזורים של המרחב האגאי, קפריסין, אנטוליה, המזרח התיכון ומצרים, בזמנים שונים במהלך המאות ה-14 עד ה-11 לפנה"ס. ואולם רבים מן החוקרים מעריכים שהכתובות המצריות הגזימו בתיאור עוצמתם ומעלליהם של גויי הים, כדי לפאר עוד יותר את ניצחון רעמסס השלישי עליהם.
התעודות מאוגרית מציירות תמונה שונה במקצת, מעורפלת יותר בתיארוך שלה ובזיהוי המחריבים. באחד המכתבים שנמצא בארמון החרב של אוגרית כותב מלך אוגרית למלך אלשיה שצבאו נשלח אל החתים והצי שלו בלוקה, ובהיעדרם הגיעו שבע ספינות של "האויב", שרפו את עריו וזרעו הרס בארץ. במכתב אחר דורש מלך החתים ממושל אוגרית מידע על האויב "עם הסיקילה, החי בספינות". במכתב המפורסם מכולם מאוגרית נכתב בדרמטיות: ”כשהגיע השליח ממך, הצבא הושפל והעיר נבזזה. מזוננו במחסני התבואה נשרף והכרמים הושמדו. עירנו נבזזה. לו תדע זאת! לו תדע זאת!”.
תכתובות קדומות יותר מסוף המאה ה-13 ומראשית המאה ה-12 לפנה"ס מעידות על משלוחי תבואה ומזון ממצרים ומאוגרית לאימפריה החתית הסובלת מרעב. מתעודות אלו מצטייר ששליטי אוגרית, האימפריה החתית, אלשיה, כרכמיש ואף מצרים היו בקשר זה עם זה, על אף היריבויות ביניהם, וניסו לתאם ביניהם את המאבק ברעב ואת המלחמה בפולשים, אך נכשלו. ואולם הניסיון לחבר את כל המכתבים שהתגלו לתסריט עקבי אחד הוא בעייתי, בעיקר משום שהתיארוך המוחלט שלהם איננו מדויק דיו כדי להבהיר מי מהם מאוחר או מוקדם ממשנהו.
בפפירוס האריס א, שנכתב בתקופת שלטונו של רעמסס הרביעי, ומסכם את תקופת שלטונו של רעמסס השלישי, מתפאר האחרון כי השמיד את גויי הים, שבה אותם, הפכם לחייליו וסיפק להם מזון. ייתכן שסתירות אלו נועדו לתרץ מצב שבו נאלצו הפרעונים להשלים עם התיישבות גויי הים בחלקים רבים של תחום השלטון המצרי, כמו מישור החוף בכנען, ואף לקנות במזון את השלום עמם.
גורמים אפשריים למשבר

היסטוריונים וארכאולוגים מחפשים אחר גורמים למשבר לפחות מאז ראשית המאה ה-20. ואולם במשך מרבית המאה, המחקר התנהל בתחומים נפרדים לפי אזורים שונים. למשל, חתיתולוגים חיפשו אחר גורמים לנפילת האימפריה החתית; חופרי אוגרית חיפשו אחר הגורמים לחורבן העיר; חוקרי יוון העתיקה חיפשו גורמים לתקופת המעבר ביוון; ארכאולוגים מקראיים חקרו את התנחלות בני-ישראל באזורי ההר בארץ ישראל, ואת השתלטות הפלשתים על מישור החוף; אגיפטולוגים חקרו את מלחמות מרנפתח ורעמסס השלישי בגויי הים. רק בעשרות השנים האחרונות, ההתקדמות בתחומי הכרונולוגיה ושיטות תיארוך הבהירו שאירועים אלו ורבים אחרים התרחשו כולם באותה תקופה, והם ככל הנראה חלק מאותו תהליך היסטורי. בעקבות התפתחות זו מקובל כיום במחקר לחפש הסברים כלל-אזוריים למשבר.
גורמים אפשריים למשבר > רעידות אדמה

הארכאולוג הצרפתי קלוד פרדריק-ארמאן שפר (Claude Frédéric-Armand Schaeffer), חופר ראשי של אוגרית בשנות ה-30, כבר הציע שרעידות אדמה אחראיות לשכבות החורבן הרבות באגן המזרחי של הים התיכון ובמזרח התיכון הקדום, בפרק הזמן שבין 1225 ל-1175 לפנה"ס. ההיסטוריון האמריקאי רוברט דרוס (Robert Drews) הציג רשימה של 47 אתרים ארכאולוגיים שחרבו בתקופת המשבר. אף שדרוס עצמו לא תמך בהסבר זה, הוא מצא כי אתרים אלו נמצאים באזור פעיל מבחינה סייסמית, וסבלו מרעידות אדמה במשך כל ההיסטוריה שלהם. בנוסף על אוגרית, אתרים אשר לפחות חלק מחוקריהם אבחנו רעידות אדמה כסיבה לפחות לכמה מן החורבנות הם: טרויה, מיקנה, טירינס, מידאה, תבאי, תל מגידו, תל עכו, ותל אשדוד.
עם זאת, באתרים עצמם לעיתים קרובות קשה להבדיל בין חורבן כתוצאה מרעידת אדמה לגורמים אחרים, כמו שיטפונות, סחיפה, בנייה גרועה, או פלישה. הגאולוג הישראלי עמוס נור מאוניברסיטת סטנפורד והארכאולוג האמריקני אריק ה. קליין ניתחו את הראיות לרעידות אדמה באתרים שחרבו בפרק זמן זה, ועימתו אותן עם מה שלהערכתם עשוי להיות ראיות לפלישה. מסקנתם היא שכל אחוז מן החורבנות, שלמים או חלקיים, ניתן לייחס ל"סופת רעידות אדמה" (Earthquake#Swarms) או "נחיל רעידות אדמה" (Earthquake swarm): תופעה נדירה אך מוכרת שבה כל רעידת אדמה מגדילה את הסיכוי לרעידות אדמה נוספות לאורך אותו קו העתק פעיל סייסמית. ואולם נור וקליין הדגישו שסופת רעידות אדמה כזו, כשלעצמה, לא תגרום להרס החברה, ובוודאי שלא למשבר בכללו.
גורמים אפשריים למשבר > מרידות פנימיות

כמה חוקרים הציעו שמרידות והתקוממויות פנימיות של האוכלוסייה המקומית תרמו למשבר. רעב, רעידות אדמה, או מחסור באמצעי ייצור כתוצאה מן הפגיעה בסחר הגלובלי היו עלולים להצית מרידות כאלו. מרידות הוצעו בעיקר להסברת שרפות וחורבן בשכבות ובאתרים ארכאולוגיים שבהם לא נמצאו עדויות לפלישה חיצונית. למשל בתל חצור, חופרי האתר יגאל ידין ואמנון בן תור סברו שהשרפה שהשמידה את העיר היא תוצאת הכיבוש על ידי בני-ישראל המתואר בספר יהושע, אך חסרון ממצאים כגון כלי נשק וסימני אלימות, כמו גם עדויות לתהליך הידרדרות ממושך עוד לפני החורבן, הוליכו חופרת אחרת של האתר, הארכאולוגית שרון צוקרמן, להציע התקוממות עממית פנימית. במכתב שנמצא באוגרית, ונשלח ממושל בכיר בקפריסין ששמו אשוורה, הוא כותב שאינו אחראי לנזק הנגרם לאוגרית ולשטחה, בפרט משום שאלו ספינות ואנשים מאוגרית עצמה אשר תוקפים אותה, ומזהיר את המכותב לנקוט באמצעי הגנה נגדם.
בשנה ה-29 למלכות רעמסס השלישי פרצה שביתת העובדים הראשונה המתועדת בהיסטוריה בעמק המלכים בנקרופוליס של תבאי. הפועלים והאומנים שהועסקו בבניית קברי הפרעונים שבתו כמחאה על העיכובים באספקת מזונם ומשכורתם. בשנים שלאחר מכן, בעיות נוספות באספקת המזון גרמו לשביתות נוספות, ואף הביאו את העובדים לשדוד את הקברים אותם בנו. תלונות בנושא שכר מתועדות גם בתקופת רעמסס התשיעי ורעמסס העשירי.
שני שליטים מרכזיים בתקופת המשבר נרצחו על ידי בני משפחותיהם במסגרת הפיכות חצר: תוכולתי-נינורתה הראשון מלך אשור ורעמסס השלישי מלך מצרים. עם זאת, גם הפיכות חצר מעין אלו היו נפוצות במשך כל תקופת הברונזה המאוחרת.
גורמים אפשריים למשבר > פגיעה ושינויים בסחר הבינלאומי

מספר חוקרים הציעו שגורם עיקרי למשבר היה קריסת רשת המסחר הענפה באגן המזרחי של הים התיכון, אולי כתוצאה משוד ים ומהתקפות של גויי הים. יוון המיקנית הייתה תלויה ככל הנראה בסחר הימי לאספקת רבים מחומרי הגלם שלה, בעיקר נחושת ובדיל להכנת ארד, והאימפריה החתית הייתה תלויה במשלוחי מזון בספינות ממצרים, מכנען ומאוגרית. איתמר זינגר הציע שאוגרית חרבה כתוצאה מקריסת הסחר הבינלאומי שעליו התבססה הכלכלה שלה. הארכאולוג כריסטופר מונרו מאוניברסיטת קורנל ציין שערי המדינה העשירות ביותר במזרח הים התיכון הן גם אלו שנפגעו קשה ביותר במשבר, והציע שהן היו התלויות ביותר בסחר. אובדן העושר שהופק מן הסחר הבינלאומי עשוי להסביר גם מדוע כמה מן הערים המרכזיות לא נבנו מחדש לאחר חורבנן. קליין ציטט את זינגר כי "העובדה שאוגרית מעולם לא עלתה מאפרה, כפי שעשו ערים אחרות בתקופת הברונזה המאוחרת בלבנט שסבלו גורל דומה, מראה על גורם יסודי יותר מאשר החורבן שהומט על העיר".
הסחר בבדיל, החיוני לייצור ארד, היה קרוב לוודאי הראשון שנפגע, שכן מקורות הבדיל היו מעטים ומרוחקים במיוחד. היעלמות הבדיל עשויה להסביר את המעבר מארד לברזל בתקופת הברזל. עפרות ברזל נפוצות וזמינות לכרייה הרבה יותר מעפרות בדיל, ואף מעפרות נחושת, ולכן הברזל לא הצריך בדרך-כלל סחר בינלאומי להשגתו. ואולם הברזל גם קשה הרבה יותר להפקה ועיבוד מבדיל ומנחושת, מכיוון שטמפרטורת ההיתוך שלו גבוהה יותר במאות מעלות צלזיוס, ולפיכך הצריך פיתוח טכנולוגיה חדשה של כבשנים יעילים יותר, ועיצוב באמצעות חישול יותר מאשר באמצעות התכה ויציקה. המעבר מארד לברזל בתקופת המשבר לא היה מיידי, שכן אף בהיעדר בדיל ניתן היה למחזר חפצי ארד ישנים על ידי התכתם, יציקתם וחישולם מחדש. עדויות למיחזור מתכת נמצאו באתרים כמו תל דן, תל נאמי, ותל עכו, אך לא באוגרית, אשר לא יושבה מחדש לאחר חורבנה. באתר הארכאולוגי פלה בעבר-הירדן נמצא שימוש במתכת בתקופות שלפני ואחרי המשבר, וניכר כי לאחריו הגיעה הנחושת ממקורות סמוכים, במקום הנחושת המיובאת מקפריסין לפני המשבר.
חוקרות אחדות כמו סוזאן שראט ומיכל ארצי הצביעו על עדויות למידה מסוימת של סחר בינלאומי שהמשיך להתקיים עוד במאה ה-12, אפילו לאחר חורבן אוגרית וערים אחרות. אך הן הציעו שהוא עבר הפרטה: לפני המשבר הוא נשלט על ידי המלכים בארמונות המיקנים, ועל ידי שליטי ערי המדינה, הממלכות והאימפריות של המזרח התיכון, והעשיר את קופתם; אך לאחריו הוא עבר לחזקתם של סוחרים ויזמים פרטיים, שהפיקו רווח אישי מניצול המחסור. מאידך, חוקרות אחרות כמו קרול בל הטילו ספק בכך ששינוי מבני בבעלות על הסחר יכול לגרום בפני עצמו למשבר כה קשה.
גורמים אפשריים למשבר > שינויים בטקטיקות ובאמצעי לחימה

במחקר של המאה ה-20 ייחסו השערות שונות את קריסת האימפריה החתית, או את קריסת התרבות המיקנית ביוון, לפיתוח נשק עשוי מברזל, ועליונותו על נשק עשוי מארד. ואולם כבר בשנות ה-70 סקרה ההיסטוריונית האמריקאית ג'יין וולדבאום (Jane C. Waldbaum) את הממצא הארכאולוגי, ומצאה שכלי-נשק ומיגון (ובכלל זה קסדות, פריטי שריון וכדומה) מברזל נדירים ביותר בממצאים מן המאה ה-13 לפנה"ס, עדיין נדירים בממצאים מן המאה ה-12 לפנה"ס, בעיצומו של המשבר, והופכים נפוצים מנשק ארד רק כמאתיים שנה לאחר מכן, במאה ה-10 לפנה"ס. לפיכך נראה שהמעבר משימוש בארד לשימוש בברזל היה תוצאה של המשבר, ולא גורם לו.
ההיסטוריון הצבאי האמריקאי רוברט דרוס הציע שגורם חשוב למשבר הייתה מהפכה באמצעי לחימה ובטקטיקות ליישומם. לדעתו, עוצמת האימפריות והארמונות המיקנים במהלך תקופת הברונזה המאוחרת התבססה על מרכבות קרב הרתומות לסוסים, מאוישות במריאנו – אריסטוקרטיה של לוחמי עילית המוגנים בשריון גוף ומפעילים קשתות מורכבות ארוכות טווח. אך בעוד שהיו להן יתרונות מכריעים בניידות, בעוצמת אש ובשרידות, מרכבות הקרב היו גם יקרות לבנייה, ציוד, אימון הסוסים ואחזקתם. לפיכך הן הקנו יתרון צבאי גדול לצבאות האימפריות העשירות, שרק הם יכלו להרשות לעצמם השקעה כזו. דרוס סבר שגויי הים, ועמים אחרים בתקופת המשבר, הכניסו לשימוש כלי-נשק ומיגון משופרים אך זולים וקלים לייצור, כמו חניתות הטלה, חרבות, מגינים ושריונות גוף מטיפוסים חדשים, המופיעים לראשונה בממצאים ארכאולוגים מתקופה זו. הם ניצלו כלי נשק כאלו בטקטיקות להצפת שדה הקרב בהמוני חיילים רגלים, שניטרלו את יתרון המרכבות. לדעת דרוס, גויי הים לא נלחמו ביחידות צפופות וסדורות, אלא בנחילים (Swarming (military)) של רצים מהירים, שהיו מסוגלים להטיל כידונים תוך כדי ריצה, להקיף את המרכבות וללכוד אותן בעזרת פגיעה בסוסיהן. כאשר הפך יתרון המרכבות לחיסרון, הנזק הצבאי והכלכלי מאובדנן בשדה הקרב גרם לקריסת האימפריות. בדומה להשערות אחרות לסיבות המשבר, השערתו של דרוס לא זכתה לתמיכה רחבה, וחוקרים דוגמת קליין לא ראו בטקטיקות הלחימה גורם משמעותי למשבר.
גורמים אפשריים למשבר > קריסה מערכתית

מספר ארכאולוגים והיסטוריונים, כמו קולין רנפרו, ננסי סנדרס (Nancy Sandars), אריק ה. קליין, וכריסטופר מונרו, סבורים כי אין די באף אחד מן הגורמים שהוצעו להסברת המשבר. במקום זאת הם מציעים צירוף של מספר גורמים, שכל אחד מהם החמיר את האחר, ליצירת אפקט דומינו שבו שינויים קטנים גרמו לתוצאות מרחיקות לכת. קליין שקל יישומים מסיבוכיות, מתורת הקטסטרופות וממערכות מורכבות, אך תהה אם יש בהם סיוע כלשהו, מעבר לטענה כי התרבויות בתקופת הברונזה המאוחרת היו מקושרות זו לזו ברשת מסועפת של יחסי סחר ובריתות, ושהריבוד החברתי שלהן היה מורכב יותר מאשר בתקופה שלאחר המשבר. בהרצאות ובראיונות בתקשורת השתמש קליין גם בביטוי "סופה מושלמת" (Perfect storm), שבתחום המטאורולוגיה מציין אסון טבע הנגרם כתוצאה מצירוף מקרים נדיר של סיבות רבות ושונות.
ואילו מונרו הציע מודל של שבעה תהליכים המשפיעים זה על זה, בהשראת תאוריה מרקסיסטית:
התעצמות כלכלת מותרות, ייבוא וייצוא, על חשבון כלכלת קיום מקומית, בעיקר בערי המדינה החולשות על נתיבי הסחר הבינלאומי.
כריתת יערות לצורך הפקת כמויות גדולות של עץ, להסקת כבשנים לייצור מוצרי נחושת וברונזה, ולבניין ספינות סוחר.
רשתות גלובליות של מידע וסחר הופכות חשובות משלטון פוליטי וצבאי, ובשוליהן מעודדות שודדים, שודדי-ים, פושטים ויזמים המחפשים רווח מהיר.
הקפיטליזם מושך משאבים וכוח-אדם אל הערים, ומרושש עוד יותר את סביבתן הענייה העוסקת בגידול מוצרי היסוד.
התעצמות הסחר הבינלאומי מפיצה משאבים ומידע, עם השלכות חיוביות ושליליות, אך בעיקר גורמת לריכוזיות כלכלית ושלטונית ב"כלכלת הארמונות".
עקורים ופליטים חסרי-קרקע נאלצים לבקש נחלות משליטי הארמונות, או לחלופין להצטרף לקבוצות בלתי-חוקיות כמו העפירו וגויי הים, הפושטות על הסחר ופוגעות בקפיטליזם העירוני.
בעוד שלבים 6–1 ממשיכים להאיץ זה את זה, האימפריות וערי המדינה העשירות מאבדות את הגישה לסחורות החיוניות למעמדן, והופכות טרף קל לפושטים המשתלטים עליהן, ומשנים את מבנה החברה.
לדעת מונרו, הלקח מן המשבר הוא שקל להדגים את הצלחת הקפיטליזם כל עוד מודדים אותו בשכבות המצליחות בחברה, אך זרעי המשבר עלולים לצמוח דווקא בשכבות הנכשלות.
תקופת המשבר וההתאוששות

קליין וחוקרים אחרים מסכימים כי המשבר היה תהליך שהתרחש לאורך שנים רבות, ולא מאורע כמו פלישה או חורבן בודד. שנת 1177 לפנה"ס, שבה (לפי הכרונולוגיה העדכנית ביותר של האימפריה המצרית) פלשו גויי הים למצרים, לפעמים נחשבת כתאריך הקריסה, למשל בשם ספרו של קליין: "1177 לפנה"ס: השנה בה קרסה הציווילזציה". ואולם קליין עצמו כתב שמשיקולי עריכה ושיווק, שם ספרו נבחר כך שיהיה קצר ופשוט, בעוד שבפועל זוהי בחירה שרירותית בשנה יחידה המסמלת את סופה של תקופת הברונזה המאוחרת, ותחילתה של תקופת הברזל. הוא השווה בחירה זו לבחירה השרירותית דווקא בשנת 476 לספירה כתאריך להתמוטטות האימפריה הרומית, ולפיכך כסוף העת העתיקה ופתיחת ימי הביניים, רק משום שבשנה זו כבש אודואקר את רומא, אף כי למעשה נבזזה רומא על ידי שליטים ברברים מספר פעמים קודם לכן במהלך המאה ה-5 לספירה. באופן דומה, כמה מגויי הים כמו השרדנה תקפו את מצרים כבר בתקופת שלטונו של פרעה מרנפתח בסוף המאה ה-13 לפנה"ס.
קליין מתארך את תקופת הקריסה במרבית האזורים בין השנים 1225 ו-1175 לפנה"ס, אך סבור שבמספר מקומות, היא נמשכה עד 1130 לפנה"ס לערך. בשנה זו, רוב התרבויות שפרחו באזור האגאי ובמזרח התיכון העתיק בשנת 1225, כבר לא התקיימו עוד. לדעת קנאפ ומאנינג, תפיסות מסוימות עשויות להגדיר את תקופת המשבר ככמעט 150 שנה, ממחצית המאה ה-13 ועד סוף המאה ה-12 לפנה"ס.
ההתאוששות מן המשבר ארכה לכל הפחות כמה עשרות שנים נוספות, ובאזורים אחרים מאות שנים ואף יותר. הערים חתושש ואוגרית לא יושבו שוב מעולם, וזכרן נשכח מן ההיסטוריה, עד שהתגלו שוב בחפירות ארכאולוגיות. אזור העיר מיקנה נשאר מאוכלס באופן דליל מאוד במשך אלף השנים שלאחר קריסתה. כתב היתדות בלינגואה פרנקה האכדית נשכח בכל אזורי המזרח התיכון פרט למסופוטמיה, הכתב האוגריתי נשכח בסוריה, והכתב הליניארי ב' נשכח ביוון. הם הוחלפו על-ידי שיטות כתב אלפביתי פשוטות ושימושיות יותר. האוכלוסייה התמעטה במקומות רבים, והאליטות השלטוניות איבדו את הכוח שהקנו להן הסחר הגלובלי והיחסים הדיפלומטיים עם תרבויות אחרות. אליטות אלו או חדשות נאלצו להתחיל מחדש בצבירת כוח שיתבסס על מקורות אחרים. הסדר החדש שקם בתקופת הברזל התבסס פחות על ערי מדינה גדולות ועל אימפריות אזוריות, ויותר על ממלכות מקומיות קטנות יחסית, כמו הממלכות הנאו-חתיות בסוריה, או ממלכות ישראל, יהודה, אדום, עמון, מואב, וארם-דמשק בכנען.
השפעות בתרבות

שני סיפורים עתיקים שיש להם מעמד מרכזי בתרבות המערב נוצרו ככל הנראה בהשפעת המשבר:
סיפור יציאת מצרים והתנחלות השבטים בתנ"ך.
סיפור מלחמת טרויה המופיע בעיקר באיליאדה, וכן באודיסאה ובסיפורים נוספים במיתולוגיה היוונית.
בשני המקרים מקובל כיום על מרבית ההיסטוריונים שהסיפורים הועברו בעיקר בעל-פה מדור לדור במשך מאות שנים לאחר המשבר, בתקופה שבה יכולת הכתיבה הייתה מועטה או בלתי-קיימת, הפכו לסיפרים מרכזיים בזיכרון התרבותי, הדתי והאתני של העמים שסיפרו אותם, והועלו על הכתב לראשונה רק במאות ה-8 עד ה-6 לפנה"ס. בשני המקרים, אין במחקר ההיסטורי והארכאולוגי המודרני מספיק ידע כדי לוודא באיזו מידה משמרים הסיפורים העתיקים מאורעות היסטוריים שאכן התרחשו. חוקרים רבים העלו השערות שונות בנושא, אך מעמדן במחקר אינו דומה למסקנות המתבססות על ממצאים ותעודות ארכאולוגיות. למשל, חוקר המקרא ישראל קנוהל הציע שסיפור יוסף המקראי מבוסס על התקופה שבה פרנסה מצרים העתיקה את אוגרית והאימפריה החתית, הסובלות מרעב עקב הבצורת, באמצעות משלוחי תבואה. ההיסטוריון הצבאי האמריקאי רוברט דרוס חיפש בתנ"ך ובאיליאדה תמיכה להשערתו כי המשבר נגרם עקב עליונות הרגלים המהירים מגויי-הים על מרכבות הקרב של האימפריות, והצביע על  סיפורי טביעת המרכבות בשירת הים ובשירת דבורה. הוא גם ציין שבאיליאדה כינויו הקבוע של אכילס היווני המנצח הוא "המהיר ברגליו", בעוד שכינויו של הקטור הטרויאני המובס הוא "מאלף הסוסים".
בתרבות הפופולרית בראשית המאה ה-21, חקר המשבר הוליך להשוואות עם מאורעות אקטואליים בעולם, כגון גלובליזציה פוליטית וכלכלית, משבר האקלים, המשבר הכלכלי העולמי (2008), החורף הערבי, מלחמת האזרחים בסוריה ומשבר ההגירה באירופה. למשל, קליין וחוקרים אחרים העירו כי בצורות ורעב בסוריה, ככל הנראה כתוצאה מיובש עקב ההתחממות העולמית, היו בין הגורמים לפרוץ מלחמת האזרחים שם, מלחמה שבתורה הביאה לגלי הגירה של פליטים לטורקיה וליוון, חלקם בכלי-שיט באגן המזרחי של הים התיכון, אם כי בכיוון הפוך מכיוון ההגירה במשבר תקופת הברונזה המאוחרת. עם זאת, קליין עצמו התנגד להסקת מסקנות נמהרת והשוואות פשטניות של מאורעות ותהליכים מודרניים עם המשבר.
ראו גם

התמוטטות (ספר)
מאין באנו (ספר)
ארכאולוגיה מקראית
לקריאה נוספת

Knapp, A. B., & Manning, S. W. (2016). Crisis in context: The end of the Late Bronze Age in the eastern Mediterranean. American Journal of Archaeology, 120(1), 99–149
Cline, Eric H. 1177 BC: The year civilization collapsed. Princeton University Press, 2014, doi:10.1515/9781400849987, JSTOR j.ctvc77576
Yasur-Landau, Assaf. The Philistines and Aegean migration at the end of the Late Bronze Age. Cambridge University Press, 2014
Monroe, Christopher Mountfort. Scales of fate: Trade, tradition, and transformation in the Eastern Mediterranean ca. 1350--1175 BCE. (2009): Münster: Ugarit-Verlag
Drews, Robert. The end of the Bronze Age: changes in warfare and the catastrophe ca. 1200 BC. Princeton University Press, 1993
Bell, C. (2005). The influence of economic factors on settlement continuity across the LBA/Iron Age transition on the northern Levantine littoral (Doctoral dissertation, University of London).
Middleton, Guy D. Understanding collapse: Ancient history and modern myths. Cambridge University Press, 2017.