ויליאם וורדסוורת'
וורדסוורת' המורה

וורדסוורת' כתב: "כל משורר גדול הוא מורה, אני חפץ שיחשיבוני למורה או לשום דבר". בוויכוח הישן האם תכלית השירה להורות ולהנעים או רק להנעים, וורדסוורת' סבר כמילטון וכחכמים הקדמונים, שתכלית השירה להורות ולהנעים. אך מה שירת וורדסוורת' מלמדת? דרך-חיים? שירה כשלעצמה? אהבת אדם וטבע? לב שמח? עין טובה?
בשעה ששירי וורדסוורת' לא היו פופולרים, הוא כתב לליידי בומונט: "אל תדאגי על היחס הנוכחי לשיריי, כי מה הרגע הזה ביחס לעתיד שבטוחני כי נכון להם? לנחם את האומללים, להוסיף אור בלאשר יותר את המאושרים; ללמד את הצעירים ואת טובי-הלב שבכל תקופה לראות, לחשוב, להרגיש, וכך להיות בעלי מידות טובות באופן נמרץ ובטוח יותר, זה התפקיד של שיריי, שאני משוכנע שימשיכו לבצעו הרבה לאחר לכתנו... בל נשכח את אבחנתו של קולרידג', שעל כל כותב גדול ומקורי, כמידת היותו גדול או מקורי, ליצור את הטעם שממנו יהנו, עליו ללמד את האמנות שעל ידה יהיה מוכר". ולאחיינו כתב: "על כל משורר לפזר בריאות ואור, עליו להתנבא לדורו, עליו ללמד את תקופתו את עצת העתיד, עליו להעתיר בעבור הדורות הבאים".
שיריו של וורדסוורת' נכתבו מתוך הלך-רוח מיוחד, אותו תיאר בשיר "שורות שנכתבו כמה מיילים מעל מינזר טינטרן":
אוֹתוֹ הֵלֶךְ-רוּחַ שָׁקֵט וּמְבֹרָךְ,

בּוֹ רְגָשׁוֹת בַּעֲדִינוֹת מוֹלִיכִים אוֹתָנוּ, -

עַד שֶׁהַנְּשִׁימָה שֶׁל הַגּוּף הַגַּשְׁמִי

וַאֲפִלּוּ הַתְּנוּעָה שֶׁל דָּמֵנוּ הָאֱנוֹשִׁי

כִּמְעַט נֶעֱתָקִים, אָנוּ מֻרְדָּמִים

בַּגּוּף, וְנַעֲשִׂים לִנְשָׁמָה חַיָּה:

כְּשֶׁבְּעַיִן שֶׁהֻשְׁקְטָה עַל יְדֵי כֹּחַ

הַהַרְמוֹנְיָה, וְהַכֹּחַ הֶעָמֹק שֶׁל שִׂמְחָה,

אָנוּ רוֹאִים לְתוֹךְ חַיֵּי הַדְּבָרִים.
לראות ללב הדברים, זה המאפיין העיקרי של שירת וורדסוורת'. הוא התבונן בנחלים ובנהרות, בהרים ובגבעות, בעננים ובערפילים, באגמים ובמעיינות, בחורשים ובשדות, בעצים ובצפורים ובפרחים; מתפעל מיופיים, משוחח אתם, ולומד מהם כללים מוסריים. הוא השגיח בילדי ובילדות טבע פלאיים שנפטרו בילדותם והותירו עקבות הגלויות רק לעינו של המשורר. הוא התבונן בגילויי אהבה ורחמים ונאמנות: באם הדואגת היוצאת באמצע הלילה לחפש את בנה ברחבי הכפר; בנער המחפש בעת סערה טלה תועה ומוצא אותו על אי בלב נחל שוטף, ובאביו, רועה-צאן, שברגע האחרון מגיע ומציל את בנו; בכלב שבמשך ימים רבים לא מש מגופת בעליו. הוא הביט אל לבם של אנשים שחרב עליהם עולמם: מייקל רועה-הצאן הזקן והאיתן שבנו יחידו יצא לתרבות רעה, האיש הזקן המתהלך לבית החולים להיפרד מבנו הגוסס שנפצע אנושות במלחמה, מרגרט שמשפחתה ובקתתה הולכות ונהרסות מפגעי העוני, רות שנינטשה על ידי בעלה, האשה ההודית שהותירוה לגסוס בדד והייתה שמחה לו רק ילדה היה לצדה. הוא סקר את התרומה המבורכת של קבצנים לחברה שמדינאיה בזים להם. הוא הקשיב לדבריהם עתירי הניסיון של רועי-צאן והלכים זקנים, המתהלכים ממקום למקום, ומיושבים להפליא בדעתם. כל הדמיויות הללו, ועוד רבות אחרות, גם אם התבססו על בריות ממשיות, היו ילדי רוחו, יצירות של עולמו הפנימי. הוא התבונן בשכלו ובלבו, מנסה להבין היאך צמח להיות משורר, ומה כל אדם יוכל ללמוד מזה.
הפשטות של שירת וורדסוורת' אין משמעה ששיריו פשטניים. הוא לא היה בן כפר צר-מוחין, כפי שטען בזמנו איזה מבקר, שוכח שוורדסוורת' ידע בעל-פה ולמד בעיון את היצירות של מילטון, ספנסר, שייקספיר, וצ'וסר; הכיר לפרטי פרטים את השירה האנגלית של המאה ה-18, כן היה בקיא, פחות או יותר, בתנ"ך, בשירה הקלאסית, ובשירה האיטלקית. אלא שלוורדסוורת הייתה דרכו שלו המקורית לחשוב על האדם, על לב האדם, ועל החיים האנושיים. העולם השירי של וורדסוורת' אינו העולם הדתי המופשט של מילטון העוסק במאבק ביצר הרע, ולא העולם האידיאלי היפה של ספנסר בו גיבורים מתקנים את מידותיהם במעשים הירואיים, גם לא העולם הריאליסטי העמוק והקסום של שייקספיר או של צ'וסר; אלא רעיון של עולם ארצי, המשקף את המרחק, גדול או קטן, בין החיים והעולם כפי שאמורים להיות - פשוטים וטהורים ושמחים ותמימים - לבין המציאות כפי שחש אותה. וורדסוורת' ידע היטב שהאדם, כל אדם, הוא בר חלוף בעולם הזה, ושבכל זאת המעשים הטובים ורגעי החסד והמחשבות הטובות והמילים הטובות נשארים. כחכם הוא הפיק לקחים למען דורו והדורות הבאים, וייעד את שיריו "להנאה הצרופה של מעט לבבות טבעיים, ובחיבה גדולה יותר בעבור משוררים צעירים שבקרב אותן גבעות יהיו האני השני שלי לאחר לכתי".
על מנת לקרוא כראוי את שירת וורדסוורת', ללמוד מה שחפץ להורות, נדרש להאזין לשיריו ממש כפי שהאזין לשירת תור:
בְּאוֹתוֹ הַיּוֹם, שָׁמַעְתִּי תּוֹר

אֶת סִפּוּרוֹ הַפָּשׁוּט שָׁר לֵאמֹר.

קוֹלוֹ בֵּינוֹת לָעֵצִים נִקְבָּר

וּבְכָל זֹאת לַבְּרִיזָה נִקְשָׁר:

הוּא לֹא הִפְסִיק, רַק הָגָה - וְהָגָה;

וְחִזֵּר בְּהֶמְיָה מְהֻרְהָרָה:

הוּא שָׁר עַל אַהֲבָה, עִם הִתְמַזְּגוּת שׁוֹקֶטֶת,

לְאַט מַתְחִילָה, אַךְ לְעוֹלָם לֹא פּוֹסֶקֶת;

עַל אֵמוּן אֲמִתִּי, עַל אֹשֶׁר פְּנִימִי;

זֶה הָיָה הַשִּׁיר - הַשִּׁיר בִּשְׁבִילִי!