stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעל לוטן
מאמרים

מאמרים ב"הארץ":
יעל לוטן, קול ההידרדרות, או: טחורים בכל הגוף, באתר הארץ, 3 במרץ 2004
יעל לוטן, בלי אחוזות וגרמי מדרגות, בלי נבלים וקדושים, באתר הארץ, 28 ביולי 2004
יעל לוטן, החלפנו עולם, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2004
יעל לוטן, בדם ויזע, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2008
Yael Lotan, No Peace Yet, Ariel: The Israel Review of Arts and Letters - Vol. 102, 1996
Yael Lotan, The Vanunu Campaign and Its Lessons, Antiwar.com, 29 באפריל 2004
לקריאה נוספת

בתוך: מלקולם אקס, מהפכה היא כמו שרפה ביער: ראיונות, נאומים והצהרות פומביות, תרגמה מאנגלית (ארצות הברית) והוסיפה הערות: רעיה ג'קסון, נהר ספרים, 2010:
ראיון שערכה עם מלקולם אקס (12 ביולי 1964), עמ' 110–116; אחרית דבר: מלקולם אקס כפי שהכרתיו (פורסמה ב-28 בפברואר 1965), עמ' 221–226.
הערות שוליים

↑  ב. אליאב – קונסול כללי בניו-יורק, דבר, 15 בפברואר 1960; מת בנימין אליאב, דבר, 28 ביולי 1974.
↑  רונית ויס-ברקוביץ, לא מתגעגעים - תיכון אוהל־שם ברמת־גן, בית ספר אליטיסטי, תובעני ונוקשה, חגג השבוע את כנס היובל, חדשות, 29 במאי 1992
↑  עדית נוימן, "לוליטה" הישראלית במראה, הַבֹּקֶר, 1 ביולי 1960
↑  יעל דייו השנייה, קול העם, 8 ביולי 1960
↑  דניאל בלוך, המשגיח על הפרסומים, דבר, 15 במאי 1978
↑  יוסף וקסמן, משרד החוץ לא יחדש החוזה של עורכת "אריאל" יעל לוטן, מעריב, 17 בדצמבר 1979
מיכל מירון-שקד, יעל מ"אריאל": פרידה עצובה, מעריב, 21 בדצמבר 1979
1 2  מיה סלע, מתה הסופרת והמתרגמת יעל לוטן, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2009
↑  אילן שיינפלד, נשף המסכות שעל-יד שולחן הכתיבה, GoGay,‏ 25 במרץ 2005.
↑  יעל לוטן: עמוס אריון היה יפה ואציל נפש, מעריב, 12 בינואר 1981
↑  יוסף צוריאל, עמוס לא הגיע לפגישה העשירית, מעריב, 29 ביולי 1980
↑  יעל לוטן, יומן רומניה, כותרת ראשית, 12 בנובמבר 1986
↑  ישראל פרץ, מנחם שיזף, "רוצים להתגלח עלינו עם החוק החדש", חדשות, 9 בפברואר 1987
↑  איתן לוין, ששה חודשי מאסר בפועל לחברי משלחת השמאל שנפגשו ברומניה עם נציגי אש"ף, מעריב, 1 ביולי 1988
↑  איה אורנשטיין, נדחה ערעור משלחת השמאל לרומניה השופטים: אין בחוק פגיעה בדמוקרטיה, מעריב, 11 בנובמבר 1988
↑  ע"פ 621/88 אליעזר פיילר ואחרים נ' מדינת ישראל, פ"ד מז(3) 112, ניתן ב-21.6.93
↑  ענת מידן, יוצאת מחוץ לשבט, חדשות, 28 ביולי 1989
↑  יוסי מלמן, ואנונו בראיון שהכעיס את השב"כ: חשדתי ש"סינדי" סוכנת מוסד, באתר הארץ, 28 במאי 2004
↑  יובל יועז,יוסי מלמן, הונאם עם שחרורו: שירותי הביטחון עשו טעות נוראה, באתר הארץ, 26 במאי 2004
↑  דפנה ורדי, יוסי ורטר, "פרס סיפר שמקסוול ניסה למנוע פרסום פרשת ואנונו", חדשות, 7 בנובמבר 1991
↑  יאירה אמית, נערה כפרית יפה שמוצאה בשונם, באתר הארץ, 19 בפברואר 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264738805171  PLWABN: 9811724845405606  BnF: cb144112263 (data)  CiNii: DA17900298  GND: 1055806830  ISNI: 0000 0001 0979 2647  LCCN: n84165021  NKC: xx0283693  NLK: KAC201752465  NTA: 156478641  RERO: 02-A003531952  SUDOC: 058607889  VcBA: 495/381261  VIAF: 61761374   WorldCat (עם VIAF): 61761374
יעקב ליפשיץ (כלכלן)

אין תמונה חופשית
יעקב ליפשיץ (נולד ב-16 ביולי 1944) הוא כלכלן ומנהל ישראלי. כיהן כמנכ"ל משרד האוצר, מנכ"ל אלקטרה ויו"ר התעשייה הצבאית.
ביוגרפיה

ליפשיץ בעל תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בעל תואר שני בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית ודוקטורט בכלכלה ומדיניות ציבורית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנים 1968 עד 1970 עבד ככלכלן ראשי ביחידת מתאם הפעילות בשטחים שבמשרד הביטחון. לאחר מכן שימש כסגן וכיועץ הכלכלי למשרד הביטחון עד 1979. ב-1979 מונה לסמנכ"ל בחברת אורדן תעשיות ובשנת 1982 מונה לסמנכ"ל בכלל תעשיות. ב-1984 מונה למנכ"ל אלקטרה. במהלך כהונתו זכה בפרס התעשייה מטעם התאחדות התעשיינים בישראל. בפברואר 1989 הומלץ על ידי שר האוצר שמעון פרס, שהכיר אותו ממשרד הביטחון, לכהן כמנכ"ל משרד האוצר, והמינוי אושר על ידי הממשלה בסוף פברואר 1989. הוא כיהן בתפקיד עד תחילת 1991. לאחר מכן כיהן כיו"ר בחברת רימון, סמנכ"ל בכיר הממונה על האשראי בבנק דיסקונט בשנים 1992 עד 1994. הוא כיהן כיו"ר התעשייה הצבאית בשנים 1996 עד 2001, כיו"ר החברה הממשלתית לביטוח סיכוני סחר חוץ, כיו"ר דור כימיקלים ודור אנרגיה, יו"ר המשביר לצרכן ויו"ר ספקטרוניקס.
כיהן כדירקטור בחברות רבות נוספות בהן פרוטרום, בנק כרמל, קלי סוכנויות לביטוח, אלביט מערכות, בנק דיסקונט, דור גז, ספרינג – ניהול קרן פנסיה, טסנת בדיקות תוכנה, בנק אגוד לישראל. שימש יו"ר המרכז הישראלי לניהול וחבר בחבר הנאמנים ובהנהלת אוניברסיטת בן-גוריון.
ליפשיץ שימש כמרצה בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון, מרצה בחוג לכלכלה באוניברסיטת תל אביב, מרצה במחלקה לכלכלה ובמחלקה למינהל ומדיניות ציבורית, באוניברסיטת בן-גוריון ובמחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
מחבר הספרים "כלכלת ביטחון: התאוריה הכללית והמקרה הישראלי" בהוצאת משרד הביטחון, 2000 ו"ההתפתחות הכלכלית בשטחים המוחזקים" בהוצאת מערכות, 1970. בנוסף מחברם של מאמרים רבים בנושאי כלכלה וביטחון.
הערות שוליים

↑  טדי פרויס, פלשתין ב"גדה" - מדינה או מחנה עבודה גדול, דבר, 12 באפריל 1974
↑  מערכת הבטחון תקצץ הזמנותיה, דבר, 8 בנובמבר 1977
↑  מינויים חדשים, דבר, 14 במאי 1979
↑  יעקב ליפשיץ - מנכ"ל אלקטרה, מעריב, 15 ביולי 1984
↑  יצחק דיש, פרס החליט: ליפשיץ יתמנה מנכ"ל האוצר, מעריב, 24 בפברואר 1989
↑  יוסי גרינשטיין, יעקב ליפשיץ - מנכ"ל האוצר, מעריב, 27 בפברואר 1989
↑  לא הסתדר עם הזיגזגים של מודעי, מעריב, 30 בדצמבר 1990
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264514005171  LCCN: n88074463  VIAF: 53235224   WorldCat (עם VIAF): 53235224
יעקב פפיאשוילי

| --- | --- |

 לידה:  22 בינואר 1942 (בן 83) כותאיסי, ברה"מ 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  גאורגית, עברית, רוסית, אנגלית
 
גגרה
יעקב פפיאשוילי עם אשתו בתיאטרון הגלוב בלונדון (2001)
יעקב פפיאשווילי עם הרצל חקק, אלול תשע"ט
יעקב פפיאשוילי (נולד ב-22 בינואר 1942) הוא סופר, משורר ופובליציסט ישראלי ממוצא יהודי-גאורגי.
קורות חיים

יעקב פפיאשוילי נולד בעיר כותאיסי, שברפובליקת גאורגיה, למיכאיל (מישה) פפיאשוילי, מהנדס עיצוב במקצועו, ולמרים פפיאשוילי-יעקובישוילי שהייתה אחות רפואית. בספטמבר 1951 הוא נכלל במשלחת הפיונירים של בית הספר התיכון מס' 3 בכותאיסי; הביאו אותם עם זרי פרחים בידיהם לכיכר המרכזית בעיר, והוא ראה שם את יוסיף סטלין. בספטמבר 1955 היא היה אחד משני הפיונירים שעל פי הנהלת בית הספר התקבלו בטרם מועד (עוד לא מלאו להם 13 שנים) לארגון הקומסומול; אדוארד שוורדנדזה, בהיותו באותה תקופה המזכיר הראשון של ועד העיר כותאיסי, העניק להם את כרטיסי חברי הקומסומול.
בשנת 1958 סיים יעקב פפיאשוילי בהצטיינות את בית הספר התיכון מס' 3 בכותאיסי, אולם מאחר שנכשל בבחינות הכניסה למוסד הפוליטכני של גאורגיה בטביליסי. הוא החל לעבוד בתשלובת בנייה מס' 4 כפועל. מאוחר יותר התקבל לפקולטה האקסטרנית בסניף כותאיסי, שהוסבה אחר כך לפקולטה ללימודי ערב, ובשנת הלימודים השלישית הוא הועבר למקום הלימודים הקבוע בטביליסי. במשך כמעט 6 שנים שיחק רוגבי בקבוצת "פוליטכניק", ובשנים 1966–1971 הוא הקים את קבוצת הרוגבי הראשונה במערב גאורגיה - "כותאיסיס משנבלי" (בונה כותאיסי), שמאוחר יותר הייתה מספר פעמים אלופת ברית המועצות. בשנת 1966 הוסמך כמהנדס בניין בתחומי בנייה תעשייתית ואזרחית, ובאותה שנה התקבל כמהנדס בתשלובת מס' 4. הוא עבד גם בתפקידים חשובים במשרד התעשייה - תשלובת "גרוזאוגול" (פחם גאורגיה) ובסניף כותאיסי של "סטרוי-בנק" (בנק הבנייה) של ברית המועצות. בשנת 1968 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית. בשנים 1968–1969 עבד כמנהל עבודה בתשלובת "יוז'סטאל-קונסטרוקציה", ובמהלך תקופה זו הוא עסק בבניית השלד של הבניין רב הקומות היחיד בכותאיסי, מול בניין הפרלמנט של ימינו.
בשנת 1970 הוא החל בפעילותו הספרותית המקצועית. בתחילה הוא שימש ככתב עצמאי בעיתונים "כותאיסי" ו"סופליס צחוברבה" (חיים כפריים), תוך שהוא משתף פעולה באופן פעיל עם כל כתבי העת הספרותיים של גאורגיה. יצירותיו השונות פורסמו בכתבי העת "גנטיאדי", "ציסקארי", "ליטראטורולי סכרתוולו", "נובאטי", "מצרליס גזטי", "גרוזינסקויה סלובו" ו"מנורה". יעקב פפיאשוילי הוא חבר באגודת הסופרים של גאורגיה. בשנים 1988–1989 כמעט כל יצירותיו פורסמו בישראל בעיתון הגרוזיני "עלייה מגאורגיה". בין השנים 1990–1996 היה פפיאשוילי מרצה באוניברסיטת כותאיסי ע"ש אקאקי צרטלי בנושא היחסים בין הגאורגים ליהודים.
בשנת 1996 עלה לישראל, ומשנת 1997 הוא חבר באגודת הסופרים של ישראל ובארגון הישראלי אקו"ם. בשנת 1999 פרסם פפיאשוילי בישראל את "שתי תמונות מחייו של מלון גגריפשי", בתמיכת קרן "עמוס" של נשיא המדינה, עזר ויצמן ע"ש זלמן שזר למדענים וסופרים. בשנת 2014 העניקה אגודת הסופרים של גאורגיה ליעקב פפיאשוילי את פרס הכבוד ע"ש איוואנה מצ'אבלי עבור יצירותיו הספרותיות והפובליציסטיות והתרגומים שפורסמו בשנים האחרונות.
הסופר ומבקר הספרות הישראלי, לאוניד פינקל, כתב במאמרו "עולמם של היופי והכוח":
יעקב פפיאשוילי, הסופר המעניין והמבריק, לא רק מרשים בראיית העולם המקורי. יש בו רחמנות מרגשת ורוח גאווה - דברים המקרבים בין הגרוזינים והישראלים. יעקב אוהב את גאורגיה ואת ישראל, והוא מתמסר לאהבה זו כמו לעבודה. מכאן נובע הכול - רוח הנובלות והפובליציסטיקה שלו. הסופר והאדם יעקב פפיאשוילי מחזיק על כתפיו את כל העולם של היופי והכוח.
יצירותיו

פפיאשוילי הוא מחברם של תשעה עשר ספרים, כולל שלושה אוספי שירה, תרגומים (בין היתר הוא תרגם לרוסית את ספרו של הסופר הגאורגי רוואז מישוולאדזה "ירושלים – טביליסי") וכן פרסומים רבים בכתבי העת והעיתונים הישראלים והגאורגיים. מבין תשעה עשר הספרים פורסמו בישראל שמונה ספרים בעברית, אנגלית, רוסית וגרוזינית. ספריו נמצאים בספריות לאומיות: בישראל (ירושלים), בברלין, בפראג, בספרייה של אוניברסיטת הרווארד, במוסקבה, בטביליסי ועוד.
בין הספרים שיצאו לאור בישראל:
שתי תמונות מחייו של מלון גגריפשי (קובץ סיפורים ונובלות בשפה הרוסית), הופיע בהוצאת מוריה בשנת 1998.
כציפור נמלטה מפח יוקשים... (קובץ יצירות, בין היתר סיפורים: ייבוש הים, האם, השקר הלבן של יאנוש קורצ'אק, מי שהכניע את הנמר; נובלה: כנגד הגורל; פובליציסטיקה: נפולאונה, השמצת המילניום – השקפה מקורית של המחבר על המחזה של שייקספיר "הסוחר מוונציה", Stalingrad – דרכו הארוכה של הגנרל דה גול), תרגום: איגור שלמן, הופיע בהוצאת A.B.C. בשנת 2017.
קם לתחייה כעוף החול מאפרו (קובץ יצירות), תרגום: איגור שלמן, הופיע בהוצאת A.B.C. בשנת 2018.
בית הכנסת בהרי סכרתוולו והמצנאט הגדול תרגום: איגור שלמן, הופיע בהוצאת A.B.C. בשנת 2019.
יעקב בר-סימן-טוב

| --- | --- |

 לידה:  2 במאי 1946 
 פטירה:  פברואר 2013 (בגיל 66) 
 ענף מדעי:  יחסים בינלאומיים
 מקום קבורה:  קריית ענבים 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 
יעקב בר-סימן-טוב (19 בפברואר 1946 – 17 בפברואר 2013) היה פרופסור ישראלי ליחסים בינלאומיים. כיהן כראש מכון ירושלים לחקר ישראל וראש מרכז שווייץ לחקר סכסוכים באוניברסיטה העברית בירושלים. חיבר ספרים ומאמרים רבים על ניהול סכסוכים ועל הסכסוך הישראלי-ערבי.
קורות חיים

בר-סימן-טוב נולד בטורקיה. הוא למד לימודי תואר ראשון במדעי המדינה ובהיסטוריה של ארצות האסלאם באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר תום לימודיו המשיך לתואר שני ביחסים בינלאומיים ולדוקטורט בנושא זה בהנחייתו של פרופ' יהושפט הרכבי. המשיך לפוסט דוקטורט במדעי המדינה באוניברסיטת סטנפורד.
ספרו על מלחמת ההתשה זכה בפרס לנדאו עבור הספר הטוב ביותר ללימודי המזרח התיכון בשנת 1982.
בשנים 1983–1984 זכה במלגת ברונפמן מאת אוניברסיטת קולומביה, ובשנים 1988–1989 במלגת פולברייט ללימודי מדעי המדינה ויהדות מאוניברסיטת פלורידה.
בשנת 2006 זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית עבור הספר הטוב ביותר על מחקרים צבאיים.
בשנת 2007 זכה בפרס חמסה לפרויקטים הבולטים של ישראל ב-Eu7th - תוכנית המסגרת למחקר ופיתוח טכנולוגי.
בין השנים 1999–2009 כיהן כראש מרכז שווייץ לחקר סכסוכים, ניהולם ויישובם באוניברסיטה העברית.
בר-סימן-טוב היה חבר הוועדה המייעצת ללימודי ערבית ומזרח תיכון באוניברסיטת ייל, ראש החוג לחקר סכסוכים בתוכנית לימודים לתואר שני באוניברסיטה העברית, ראש מכון ליאונרד דייוויס ליחסים בינלאומיים וכן כיהן כיו"ר ועדת הוראה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה העברית וכראש החוג ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית.
בר-סימן-טוב כיהן כראש מכון ירושלים לחקר ישראל משנת 2003 ועד פטירתו.
בר-סימן-טוב נפטר ארבעה חודשים לאחר פטירת רעייתו, רונית, ממחלה קשה. נקבר לצד רעייתו בבית העלמין בקיבוץ קריית ענבים.
ליעקב בר-סימן-טוב ולרונית שלושה ילדים בהם פרופ' איתי בר-סימן-טוב, חבר סגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
כתביו > ספריו

חיים אופז ויעקב בר-סימן-טוב (עורכים), מלחמת יום הכיפורים – מבט מחדש, - מבחר הרצאות מיום עיון לציון 25 שנה למלחמת יום הכיפורים שנערך באוניברסיטה העברית בירושלים.
אזור הביטחון בלבנון - עיון מחדש, הוצאת המכון ליחסים בינלאומיים (מכון דייוויס), האוניברסיטה העברית, 1997
העימות האלים הישראלי-פלסטיני : 2004-2000 המעבר מיישוב סכסוך לניהול סכסוך, הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל, 2005
אורה אחימאיר ויעקב בר-סימן-טוב (עורכים), 40 שנה בירושלים, הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל, 2008
תוכנית ההתנתקות - הרעיון ושברו, הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל, 2009
The Israeli-Egyptian War of Attrition 1969-1970: A Case Study of Limited Local War (New York: Columbia University Press, 1980).
Linkage Politics in the Middle East: Syria Between Domestic and External Conflict 1961-1970 (Boulder: Westview Press, 1983).
Israel, the Superpowers and the War in the Middle East (New York: Praeger, 1987).
Israel and the Peace Process 1977-1982: In Search of Legitimacy for Peace (Albany: SUNY Press, 1994).
כתביו > מאמרים

יחסי גומלין בין ניהול סכסוך ליישוב סכסוך, בתוך הסכסוך הישראלי-פלסטיני: מתהליך שלום לעימות אלים-2005-2000, עורך: יעקב בר-סימן-טוב (ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, 2005), עמ’ 34-16.
יחסי ארצות הברית ישראל - יחסים מיוחדים ומה הלאה?, מכון ירושלים לחקר ישראל.
ההתנתקות מחבל עזה ומצפון השומרון: פינוי, פיצוי ולגיטימציה, מכון ירושלים לחקר ישראל, 2007.
התמודדות עם חסמים לשלום: הסכסוך הישראלי-פלסטיני - מסמך מדיניות, מכון ירושלים לחקר ישראל, 2011.
“Coalitions in the Arab World,” The Jerusalem Journal of International Relations, Vol. 1, No.2, January 1976, pp. 71-107 (with Yair Evron).
“Alliance Strategy: U.S. - Small Allies Relationship,” Journal of Strategic Studies, Vol. 3, No. 2, September 1980, pp. 202-216.
“Constraints and Limitations in Limited Local War: The Case of the Yom-Kippur War,” The Jerusalem Journal of International Relations, Vol. 5, No. 2, 1981, pp. 46-61.
“Crisis Management by Military Cooperation With a Small Ally: American-Israeli Cooperation in the Syrian-Jordanian Crisis: September 1970,” Cooperation and Conflict, XVII, 1982, pp. 151-162.
“The Myth of Strategic Bombing: Israeli Deep-Penetration Air Raids in the War of Attrition, 1960-1970,” Journal of Contemporary History, Vol. 19, 1984, pp. 549-570.
“The Strategy of War by Proxy,” Cooperation and Conflict, XIX, 1984, pp. 263-273.
“The Limits of Economic Sanctions: The American-Israeli Case of 1953,” Journal of Contemporary History, Vol. 23, 1988, pp. 425-443.
“Ben-Gurion and Sharett: Conflict Management and Great Power Constraints in Israeli Foreign Policy,” Middle Eastern Studies, Vol. 24, 1988, pp. 330-356.
“The Bar-Lev Line Revisited,” Journal of Strategic Studies, Vol. 11, 1988, pp. 149-176.
“Peace as a Significant Change in Foreign Policy: The Need for Legitimacy,” The Jerusalem Journal of International Relations, Vol. 12, No. 3, 1990, pp. 13-30.
“The Arab-Israeli Conflict: Learning Conflict Resolution,” Journal of Peace Research, Vol. 31, 1994, pp. 75-92.
“Value Complexity in Shifting from War to Peace: The Israeli Peace Making Experience with Egypt,” Political Psychology, Vol. 16, 1995, pp. 545-565.
“The United States and Israel Since 1948: A ‘Special Relationship’?” Diplomatic History, Vol. 22, 1998, pp. 231-262.
“Adaptation and Learning in Conflict Management, Reduction and Resolution,” International Journal of Peace Studies, Vol. 8, 2003, pp. 19-37.
יפעת גדות

| --- | --- |

 לידה:  1963 (בת 62 בערך) גבעתיים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  רמת גן 
 שפות היצירה:  עברית 
 סוגה:  שירה 
 
יפעת גדות (נולדה ב-1963) היא משוררת ועיתונאית ישראלית.
ביוגרפיה

יפעת נולדה בגבעתיים. מגיל צעיר כתבה שירה. אך שיריה החלו להתפרסם רק בגיל מאוחר יותר בכתבי עת ובשלושה ספרים פרי עטה.
שיריה התפרסמו בעיתונים שונים, ביניהם עיתון הארץ, ידיעות אחרונות ומעריב, בכתבי עת רבים ובמספר אנתולוגיות. הגישה את תוכנית הרדיו "אגדות לילה" ברדיו אפילוג. שיריה הוצגו גם בכתב עת מקצועי לפסיכולוגיה ובתערוכות.
במשך כ-15 שנה סיקרה את תחום בריאות ורפואה באתר החדשות ניוז 1 וכיום משמשת בו כעורכת מאמרים וכתבות.
בעבר עסקה גם בעיצוב פנים ובשותפות עם אחותה ניהלה את "עיצוב בתקצוב", ואת "ריפרש" שעסקו בעיצוב פנים וייעוץ בתחום. בשנת 2022 הוציא המוזיקאי אילן וירצברג אלבום, שנקרא בשם ספרה "בתוך הרעש הגדול", עם שיר הנושא ושירים נוספים הכלולים בו.
גדות היא בתה של האמנית בלהה פרבר. היא חברה באגודת הסופרים, מתגוררת ברמת-גן, ואמא לשני ילדים.
ספריה

שלמה עם שבר, בעריכת יהודית מליק-שרון, הוצאת בת-אור, 2017
מרחק בטוח מהחוף, בערירת דורי מנור, הוצאת פרדס, 2019
בתוך הרעש הגדול, בעריכת דורי מנור, הוצאת קתרזיס, 2021
הערות שוליים

↑  השיר "בתוך הפחד" בגיליון 19 של "בין סגול לתכלת
↑  "כלואה" בכתב העת "ליריקה"
↑  "שירי חולשה ופחד שהם כח" בכתב העת קול ההמון. בעריכת ד"ר ניקולא יוזגוף-אורבך
↑  השיר "עלה ברוח" בכתב העת "בכיוון הרוח
↑  שירים נבחרים מתוך הספר "בתוך הרעש הגדול" מאת יפעת גדות בעריכת דורי מנור. בכתב העת יונה שחורה. בעריכת אלי יונה
↑  השיר "לנוע" באסופת שירים בסימן יום ההשראה הבינלאומי בעריכת ציפי שחרור
↑  סיפורה של גדות "אולי אצמיח פרח" נבחר בתחרות הסיפור הקצר של אינדיבוק ונכנס לספר '63 הנבחרים' של אינדיבוק
↑  השיר "שלמה עם שבר" במאמר של הפסיכולוג הקליני רועי סמנה באתר "בטיפולנט".
↑  השיר "חשיפה" בתערוכת תערוכת 'למרוט או למרוד' של "הקומה השישית - מרחב מפגש, למידה ותרבות למטפלים"
↑  כאן חדשות. אילן וירצברג - בתוך הרעש הגדול. 12 ביולי 2022
↑  עמוד האלבום בבנק קמפ של אילן וירצברג. לדברי המוזיקאי "המשוררת יפעת גדות הוציאה השנה ספר שירים שנקרא ״בתוך הרעש הגדול״ שמאוד דיבר אלי ומצאתי בו ארבעה שירים שמתאימים לי להלחנה והם בעצם היו הקטליזטור לעוד פרץ של יצירתיות שהביא אותי לעשיית אלבום זה".
↑  יוסף כהן-אלרן. סדוקה. על "שלמה עם שבר"
↑  חגי קמרט, שלמה עם שבר, באתר News1 מחלקה ראשונה, 4 באוקטובר 2018
↑  איתן קלינסקי, שְׁלֵמָה עִם שֶׁבֶר, באתר News1 מחלקה ראשונה, 16 ביולי 2018
↑  ניקולא יוזגוף אורבך, לכרוך את הנפש בתכריכי עור שתוקפם פג: עיון בספר 'מרחק בטוח מהחוף' ליפעת גדות
↑   בן שלו, אילן וירצברג: "פחדתי להופיע, כאילו הקהל הוא כיתת יורים", באתר הארץ, 26 בינואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420668005171  ISNI: 0000 0004 8306 1369  LCCN: no2019055016  VIAF: 40155707014022411042   WorldCat (עם VIAF): 40155707014022411042
יצחק איתן (קריין)

| --- | --- |

יצחק איתן באולפן החדשות של "קול ישראל", ספטמבר 2012
 לידה:  9 בספטמבר 1945 (בן 79) ירושלים, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1961
 עיסוק:  קריין חדשות ושדרן רדיו
 מעסיק:  קול ישראל, רשות השידור
 מספר צאצאים:  3
יצחק איתן (נולד ב-9 בספטמבר 1945) הוא קריין חדשות, שדרן רדיו, מנחה, עיתונאי ומשורר ישראלי. שימש במשך עשרות שנים בתפקיד קריין חדשות ב"קול ישראל". בפרישתו לגמלאות היה יצחק איתן הוותיק בעובדי "רשות השידור".
ביוגרפיה

נולד (בשם יצחק תם) בשכונת נחלת אחים וגדל בשכונת נחלת צדוק בירושלים, להורים דתיים יוצאי יהדות תימן שעלו ארצה בשנת 1933 מהעיר צנעא שבצפון תימן. החל לעבוד ב"קול ישראל" כנער בשנת 1961 במסגרת "הנוער העובד והלומד" כששימש עוזר הפקה בתוכניות פופולריות, עבד בתקליטיה ובסרטיה, והשתתף בתסכיתים לנוער. את שירותו הצבאי עשה ב"גלי צה"ל", שם שימש קריין ועורך ומגיש תוכניות: יומני חדשות, תוכניות דוקומנטריות, ותוכניות מוזיקה קלה. בתקופה זו הוריד את הכיפה מראשו. לאחר שירותו בגל"צ שב איתן ל"קול ישראל" כקריין חדשות, תפקיד אותו מילא עד לפרישתו לגמלאות ב-28 בספטמבר 2012, אז הגיש את מהדורת החדשות בפעם האחרונה ובסופה נפרד מהמאזינים. בנובמבר 2014 שב יצחק איתן להגיש את מהדורת החדשות מדי פעם בפעם.
איתן ליווה בקולו אירועים מרכזיים בחייה של המדינה במהלך חמישה עשורים. כך למשל שידר את המהדורה שבישרה על הפסקת האש בסוף מלחמת ההתשה באוגוסט 1970, ואת זו שבישרה על סופה של מלחמת יום הכיפורים. ביומני החדשות מאותה התקופה נראו חיילי צה"ל שבחזית מתאספים מסביב למקלטי הרדיו, כשהם מאזינים לו ומוחאים כפיים בהתלהבות למשמע הידיעה. כן שידר את המהדורה שבישרה שהכנסת אישרה את הסכם השלום עם מצרים וכי טקס החתימה צפוי להתקיים בוושינגטון כעבור ארבעה ימים, קרי, ב-26 במרס 1979. כמו כן שידר את המהדורה ובה הידיעה על היבחרו של ריצ'רד ניקסון לנשיא ארצות הברית בשנת 1968.
בין שאר תפקידיו בעבר היו הגשת יומני חדשות ויומני שבוע ברשת ב', הנחיית מופעים פומביים לרדיו, השתתפות בתוכניות בידור כשחקן וכחקיין, קריאה אמנותית והגשת תוכניות תיעודיות. במשך שנתיים, מדי שבת בשבתו, הגיש בצהרי היום ברשת ג', את התוכנית "ציוניוני הדרך". נוסף על כך, ארח בתוכנית "דו-שבועון ללשון העברית" שאותה גם ערך, אנשי אקדמיה, בלשנים ומורים ללשון שעסקו בהנחייתו, בסוגיות שונות שהועלו בתוכנית. במסגרת "מרכז ההדרכה" של רשות השידור, הדריך איתן בסדנאות לשיפור הדיקציה, הקריאה וההגשה לקריינים ולכתבים שמילאו אחר כך תפקידים בתקשורת. כמו כן כתב שירי שבת לתוכנית הטלוויזיה "לקראת שבת" ששודרה בימי שישי בערוץ הראשון, ובמסגרתה גם השתתף בקריאה אמנותית משירי משורר יהדות תימן ר' שלום שבזי.
ב-14 במאי 2017, אחרי 56 שנות שידור, עם סגירתה של "רשות השידור", הגיש איתן את מהדורת החדשות האחרונה בקולו.
במקביל לקריירה הרדיופונית, משמש איתן מנחה אירועים וטקסים פומביים וממלכתיים; מקריין לסרטים דוקומנטריים ותדמיתיים. בנוסף הוא עוסק בציור, כתיבת שירים ובכלל זה שירי ילדים, וכן בגרפולוגיה.
חיים אישיים

איתן מתגורר במבשרת ציון, נשוי לירדנה שלומי, אב לשלושה בנים.
אנטון שמיד (מדפיס)

| --- | --- |

 לידה:  23 בינואר 1765 Zwettl, אוסטריה 
 פטירה:  27 ביוני 1855 (בגיל 90) וינה, האימפריה האוסטרית 
 
אנטון שמיד (בגרמנית: Anton von Schmid;‏ 23 בינואר 1765, צווטל (Zwettl), אוסטריה - 27 ביוני 1855, וינה) היה מדפיס אוסטרי נוצרי שהוציא לאור ספרים עבריים.
ביוגרפיה

אביו שלח אותו ללמוד במנזר וייעד אותו לכמורה, אך הוא ויתר על עתיד זה ועזב את לימודיו. ב-1785 נעשה שוליה של המדפיס הרשמי של קיסר אוסטריה, יוזף קורצברק. הוא למד מדעי המזרח ולכן הופקד על הדפסת הספרים העבריים. בהמשך, פתח בית דפוס עצמאי להדפסת ספרים עבריים, ולאחר מאמצים קיבל רישיון להדפסה מהקיסר פרנץ השני, בתנאי שיפקיד עותק מכל ספר בספרייה הקיסרית. שמיד הצליח מאוד בבית הדפוס שלו, והאיסור שהטילו השלטונות על יבוא ספרים עבריים מחוץ לאימפריה האוסטרית סייע לו מאוד בכך. בסופו של דבר, רכש את בית הדפוס של קורצברק. לאחר מותו ירש את בית הדפוס בנו, פרנץ שמיד.
שמיד העסיק בבית הדפוס שלו כמה מאנשי תנועת ההשכלה כמגיהים וכעורכים. לכל אחד מן המשכילים שהועסקו אצל שמיד הייתה השפעה רבה על בחירת הספרים שיודפסו בבית הדפוס ואף על תוכנם, וכמה מהם אף הדפיסו את ספריהם שלהם בבית הדפוס. עובדי בית הדפוס של שמיד זכו לרווחה כלכלית וגם להקלות כגון זכות ישיבה בווינה (שרוב היהודים לא קיבלו אותה). בין המועסקים אצל שמיד היו יהודה ליב בן-זאב, שמואל רומאנלי, שמשון בלוך הלוי, שלמה לויזון, שלום הכהן, מאיר הלוי לטריס, ומנדל שטרן. בין הספרים שהדפיס היו המקרא עם הביאור של מנדלסון, משנה, תלמוד, כתבי הרמב"ם, סידורים, מחזורים, קינות וסליחות, וכן ספרי השכלה, לרבות כתבי העת "ביכורי העתים" ו"כרם חמד".
לקריאה נוספת

משה פלאי, "המלבה"ד הנוכרי אנטון שמיד - מדפיס ספרי קודש וספרי השכלה", בתוך: שמואל פיינר, זהר שביט, נטלי ניימרק גולדברג, טל קוגמן (עורכים), הספרייה של תנועת ההשכלה, עם עובד, 2014, עמ' 130–151
יעקב קדמי (שופט)

| --- | --- |

 לידה:  9 בספטמבר 1930 תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  12 ביולי 2016 (בגיל 85) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 תקופת כהונה:  1978–2000 (כ־22 שנים)
 תקופת הפעילות:  ? – 12 ביולי 2016 
 תפקידים בולטים:  שופט בית המשפט העליון 
 
יעקב קֶדְמִי (9 בספטמבר 1930 – 12 ביולי 2016) היה שופט בית המשפט העליון הישראלי בשנים 1994–2000, בשנות השבעים היה חבר המטה הארצי של משטרת ישראל ועמד בראש אגף החקירות, פרופסור למשפטים.
ביוגרפיה

קדמי נולד בתל אביב לאב יליד היישוב ולאם ממוצא מצרי. בשנים 1948–1950 שירת בחיל השריון של צה"ל והיה חניך בקורס הראשון למפקדי טנקים.
בתום שירותו הצבאי החל בלימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיים בשנת 1954. בנובמבר 1955 הוסמך כעורך דין. עבד כמורה בבית ספר ובשנת 1956 התגייס לשירות קבע כתובע צבאי. הוא שירת בשירות קבע עד 1969, תחילה כתובע בממשל הצבאי בגליל ולאחר מכן במסגרת הפרקליטות הצבאית. בתפקידו האחרון היה קדמי התובע הצבאי הראשי, בדרגת סגן-אלוף. במהלך שירותו היה שותף להקמת בית המשפט הצבאי בלוד. במחצית השנייה של 1968 ובשנת 1969 הייתה לו פינה שבועית בגלי צה"ל בו סיפר על משפטים צבאיים, במילואים קודם לדרגת אלוף-משנה.
בתום שירותו הצבאי הצטרף קדמי לפרקליטות המדינה כפרקליט מחוז תל אביב (פלילי) ולסגל האוניברסיטה העברית בירושלים ואוניברסיטת תל אביב. כפרקליט מחוז תל אביב הוביל את התביעה נגד העיתונאי יגאל לביב באשמה שתכנן לגנוב מסמכים, אשמה ממנה זוכה לביב.
באפריל 1975 מונה לראש אגף החקירות של המטה הארצי בדרגת ניצב, תפקיד בו כיהן עד שנת 1977. במהלך תפקידו עמד בראש צוות החקירה של אשר ידלין. באוגוסט 1977 ביקש קדמי לפרוש מהמשטרה. בעיתונות נטען שהפרישה נבעה מחילוקי דעות עם המפכ"ל, חיים תבורי, שקדמי היה בין המתנגדים למינויו.
מונה למשנה ליועץ המשפטי לממשלה וכיהן בתפקיד כחצי שנה, אז מונה לשופט בית המשפט המחוזי בתל אביב, וכיהן בתפקיד זה בשנים 1978–1990. לאחר חצי שנת כהונה כשופט במינוי זמני בבית המשפט העליון (1989) התמנה למנהל הנהלת בתי המשפט.
בשנים 1994–2000 כיהן כשופט בית המשפט העליון. בבית המשפט העליון פסק בדעת מיעוט, כנגד עשרה שופטים אחרים, שאין לבית המשפט להתערב בהוראת החוק הנותנת סמכות לשוטר צבאי לעצור חשוד עד 96 שעות ללא צו שופט בשנת 1996 עמד בראש ועדה ציבורית שהמליצה על כינון גוף משפטי עצמאי שבו ישולבו עובדי המנהל השיפוטי ושופטים. בשנת 1999 מונה ליו"ר ועדת החקירה הממלכתית בעניין פרשת היעלמותם של ילדים מבין עולי תימן בשנים 1948–1954, אשר פרסמה את ממצאיה בשנת 2001.
לאחר פרישתו לגמלאות, בשנת 2000, הצטרף קדמי לסגל המרכז הבינתחומי הרצליה ועמד בראש בית הספר למשפטים עד לפרישתו. נפטר ב-12 ביולי 2016, ונקבר בבית העלמין "שיכון ותיקים" בנתניה.