הריאקציה התרמידורית
שלטון תרמידור

ההפיכה הובילה לשינוי משמעותי במשטר המהפכני ולתקופה חדשה בתולדות המהפכה. בתוך כחודש מיום ההפיכה, המוסדות שאיפשרו את שלטון הטרור עברו שינויים שהובילו לירידה משמעותית במספר ההוצאות להורג. כבר ב-29 ביולי הוחלט שרבע מחברי הוועד לשלום הציבור יפרשו בכל חודש ולא יוכלו להיבחר מחדש באופן מיידי. ב-1 באוגוסט בוטל חוק ה-22 בפרריאל שפישט את התהליך המשפטי כנגד בוגדים לכאורה והגביר את קצב ההוצאות להורג בתקופת שלטון הטרור. באותו היום הוועד לשלום הציבור איבד את סמכויותיו בענייני פנים.
מהלכים אלה החזירו לקונבנט הלאומי חלק ניכר מהכוח שרוכז לפני כן בקומונה הפריזאית ובוועד לשלום הציבור. בנוסף, עד סוף אוגוסט שוחררו כ-3,500 אסירים, מהלך שזכה לתמיכה של רוב הציבור הפריזאי. גם מחוץ לפריז המערך השלטוני עבר רפורמה משמעותית. שינוי בולט נוסף באותם החודשים היה ההסרה של מגבלות על פולחן דתי וחופש הביטוי. ב-21 בפברואר 1795 הקונבנט הכריז על חופש הפולחן והדת כעיקרון של הרפובליקה והכנסיות ברחבי צרפת נפתחו לציבור.
על אף שתהליכים אלה בישרו התמתנות של השלטון ודעיכה של הטרור, השינוי הפתאומי והזיכרון של שלטון הטרור הביאו לאווירה של פחד וחוסר וודאות. לפי ברוניסלב בצ'קו, השלבים הקודמים של המהפכה התאפיינו ברטוריקה ופרקטיקה של פילוג והדרה של יריבים פוליטיים. מורשת זו נותרה איתנה גם בשלטון תרמידור, ו"המדיניות שהתאימה ביותר ללהט הקולקטיבי הייתה, בפשטות, מדיניות של נקמה." עם זאת, המעבר למדיניות של נקמה בתומכי שלטון הטרור היה הדרגתי ולא בא לידי ביטוי מלא בחמשת החודשים הראשונים לאחר ההפיכה.
בחודשים אוגוסט וספטמבר החלו להתפרסם עיתונים ועלונים שהוקיעו את משטר הטרור של רובספייר ואת אלה שהשתתפו בו, אבל בתחילה הוועידה הייתה מהוססת ולא סמכה את ידיה על הקו התקיף של מתנגדי הטרור, שעתה נקראו "התרמידוריינים". ב-29 באוגוסט הוצע בקונבנט שיודחו חלק מתומכיו הבולטים של שלטון הטרור בתקופה של רובספייר, אך הצעה זו נדחתה. היעקובינים, שחששו מריאקצייה כנגדם, ראו זאת כזריקת עידוד וב-4 בספטמבר הדיחו משורותיהם שניים מהמנהיגים הבולטים של התרמידוריינים, טאליין ופררון. פררון גם הוכה ברחוב יום לאחר הדחתו. אולם, מהלכים אלה היו חריגים במגמה הכללית שנטתה כעת לריאקציה נגד היעקובינים ותומכיהם. התרמידוריינים מיסדו עיתונים ויצרו קבוצות רחוב עממיות של אנשים שסבלו מהטרור ורצו נקמה. כנופיות הרחוב שתמכו בתרמידוריינים והחלו לאיים על היעקובינים והסנקילוטים נקראו "מוסקדינים" (בצרפתית: Muscadins, ובתרגום מילולי "מדיפי ריח מושק). בתמיכת חלק גדול מהציבור, הם הטילו אימה על כל מי שנחשד כפעיל במשטר הטרור וארגנו מספר הפגנות אלימות. לראשונה מאז תחילת המהפכה המילה "יעקוביני" הפכה למילת גנאי וההזדהות כיעקוביני הפכה למסוכנת. בנובמבר, בעקבות מספר מתקפות על יעקובינים ואנשי שלטון הטרור לשעבר, הוועידה הלאומית הוציאה צו לסגירת המועדון היעקוביני.
לצד הרצון בנקמה, הבעיות הכלכליות של הרפובליקה עודדו גם כן את הריאקציה כנגד היעקובינים, שרבים תפסו כגורם לבעיות אלה. השלטון החדש לא הצליח לייצב את הכלכלה ולמנוע את האינפלציה. בדצמבר 1794 בוטלה המערכת של מחירי המקסימום שהייתה אמורה למנוע את עליית מחירי המזון ומוצרי הצריכה. עליית המחירים הוחמרה בעקבות צעד זה ובעקבות ההחלטה להנפיק כמות גדולה של אסינייאטים. בנוסף, החורף של 1794–1795 היה קשה במיוחד והביא לירידה בהיצע של מזון ומוצרי צריכה אחרים. בינואר ופברואר אזרחים רבים מתו מרעב ומחסור. הממשלה עצמה התקשתה לממן את פעילותה והדרך היחידה להתמודד עם הבעיה הייתה הדפסה של אסייאנטים נוספים, צעד שהחמיר את האינפלציה עוד יותר.
עד האביב הריאקציה כנגד תומכי השלטון הקודם הפכה לעובדה מוגמרת והוועידה ויתרה על הניסיון למתן אותה. בחודשים ינואר-אפריל הוסרו המגבלות על אנשים שנחשבו בתקופת הטרור לאויבי הרפובליקה - ז'ירונדינים שנשארו בחיים וחיו בינתיים בהיחבא, פדרליסטים שדוכאו בתחילת קיץ 1793 ומהגרים. רבים מהם רצו בנקמה והפכו לתומכי המוסקדינים או הכנופיות הימניות שסבבו באזורי הכפר. במקביל, הוועידה יישמה את מה שסירבה לעשות בחודשים הראשונים לאחר ההפיכה: צירים בולטים שתמכו בשלטון הטרור ושינו את טעמם רק סמוך לנפילת רובספייר, כמו בארר, ביו-וארן וקולו-ד'ארבואה, הודחו מתפקידם. הם הועמדו לדין במרץ 1795.