stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מערב גוג'ם
היסטוריה

בימי הביניים ועד 1991 היה חלק מהמחוז ההיסטורי והממלכה לשעבר, גוג'ם, שהייתה חלק מהאימפריה האתיופית. עם התמוטטותו הסופית של השלטון המרקסיסטי ב-1991 חולק המחוז לארבעה מחוזות: מערב גוג'ם, מזרח גוג'ם ואגאו אוי שסופחו למדינת אמהרה ומחוז מתקל שסופח למדינת בנישנגול-גומאז.
נפות

המחוז מתחלק לשלוש עשרה נפות ולבירה פינותה סלאם שהיא במעמד נפה.
| --- | --- |
 אצ'פר הדרומית  אצ'פר הצפונית  בהר דר רבתי  ילמה נה דנסה  מצ'ה  סקלה  קורית:  דגה דמות  דמבצ'ה  ג'בי תהנן  בורה  ונברמה  גונצ'ה

| מחוזות אמהרה |
| --- | --- | --- |
| עיר בעלת מעמד מחוז | בהר דר |  |
| מחוזות | אגאו אוי • אורומיה • דרום גונדר • צפון גונדר • מזרח גוג'ם • מערב גוג'ם • וג המרה • דרום וולו • צפון וולו • צפון שוה |  |
| נפה בעלת מעמד מיוחד | ארגובה |  |
מלחמת האזרחים האתיופית

ערך זה עוסק במלחמת אזרחים שהתרחשה בין השנים 1974–1991. אם התכוונתם למלחמה שהחלה בנובמבר 2020, ראו .
מלחמת האזרחית האתיופית היא מלחמה עקובה מדם שהתרחשה בשטחי אתיופיה ואריתריאה, וגלשה גם לעימותים עם המדינות השכנות בקרן אפריקה סומליה, סודאן וג'יבוטי. המלחמה החלה בעיר הבירה אדיס אבבה והתפשטה בהדרגה לריכוזים עירוניים נוספים עד שהשפיעה על כל המדינה. מלחמה זו הייתה חלק מהמלחמה הקרה, והמעצמות דאז, ברית המועצות וארצות הברית, תמכו בצדדים השונים בלחימה שגרמה למותם של מיליוני אזרחים אתיופים. המלחמה החלה רשמית ב-12 בספטמבר 1974 כשהדרג המרקסיסטי החל בהפיכה נגד הקיסר היילה סלאסי, ונמשכה עד שארגון האיחדג, קואליציה של חבורות מורדים, הפיל את הממשלה האתיופית הסוציאליסטית בשנת 1991.
רקע וגורמים > הכיבושים הגדולים

למלחמת האזרחים האתיופית ישנם מספר רב של גורמים שהחשוב שבהם הוא האתני. מאז איחוד האימפריה האתיופית על ידי הקיסר תוודרוס השני בתחילת המאה ה-19 שהצליח לשים קץ לשלטון המצביאים המקומיים בתקופת השופטים האתיופית, האימפריה החלה לצבור כוח וממלכות רבות בתוך שטח המדינה כדוגמת שאווה וגוג'אם החלו במסעות כיבושים דרומית לאזור חבש על מנת להסדיר את מרותן על האזורים בהם חיו שבטים שונים שאינם חבשים.
האימפריה קיבלה תנופה כאשר ניצחה בקרבות רבים מספר מדינות שנחשבו לחזקות ממנה מצרים ואיטליה ניצחונות אלו השיבו את הדומיננטיות של האימפריה לקרן אפריקה והיא הצליחה להשליט את מרותה על מדינות כגון אמירות הרר וסולטנות אוסה. הממלכה החזקה ביותר באימפריה הייתה שאווה שהצליחה לכבוש שטחים רבים בייחוד אזורים רבים מ"ארץ גאלה" כדוגמת ארסי שבו יושבים האורומו. במהלך החלוקה והקולוניזציה של טריטוריות אפריקאיות על ידי מעצמות אירופאיות, תהליך שזכה לשם המירוץ לאפריקה, קבלו הכיבושים של האימפריה האתיופית תנופה נוספת וסיבות נוספות לכיבוש והתפשטות, עם עלייתו לשלטון של הקיסר מנליק השני שכיהן קודם לכן כמלך שאווה.
האימפריה חילקה את צבאה לשלוש אוגדות עיקריות: הראשונה בפיקודו של ראס מקונן הייתה אחראית על כיבושם של אוגדן ובנישנגול; השנייה על ממלכת קאפה; והשלישית על בורנה. כיבושים אלו מחקו ממלכות שלמות בדרום, מזרח ומרכז אתיופיה ומלכיהן הוצאו להורג באכזריות - ובכך נהפכה אתיופיה למדינה האפריקאית היחידה שהשתתפה באופן בלתי רשמי במירוץ לאפריקה.
רקע וגורמים > אמהריזציה

מדיניותם של קיסרי האימפריה האתיופית לאחר שלבי כיבוש הייתה תמיד של "אמהריזציה" של העמים המקומיים שכבשה, החוקים שהשליטים שמונו באותם אזורים אסרו על השימוש בשפות המקומיות ולכן פעילויות אתניות נעשו במחתרת. מטרת האמהריזציה הייתה אחת שילובם שכוח של העמים שנכבשו ולכפות עליהם את מרותה של האימפריה בנוסף להתנצרותם של עמים אלו, אישים רבים שעברו תהליך זה השתלבו באליטה השלטת כגון הבטה גיורגיס שכיהן כסגן הקיסר היה מבני האורומו השיא היה בשלטונו של ייאסו החמישי אשר אביו היה עלי מיכאל מלך וואלו מבני האורומו ואשר היה מוסלמי. השילוב נעשה בצורה כזו עד שהשם "אמהרים" נהפך לדבק התרבותי-פוליטי של הארץ כולה וצמרתם הייתה לאליטה ככל-אתיופית שהתרכזה ברובה במרכז השלטון בשוואה.
רקע וגורמים > השלטון האיטלקי

במשך מרבית העידן הקולוניאלסטי באפריקה הצליחה אתיופיה לשמור על ריבונותה. תקופה קצרה יחסית שבה אתיופיה הייתה קולוניה התרחשה לאחר פלישת איטליה לשטחה כאשר הקיסר המכהן היילה סלאסי הודח מכיסאו והחל לנהל התנגדות מזוינת מקומית לשלטון האיטלקי על ממלכתו מתחומי האימפריה הבריטית. במהלך תקופת הכיבוש אתיופיה סופחה למזרח אפריקה האיטלקית יחד עם אריתראה וסומליה סבלה מביזה של אוצרות לאומיים, מעשי טבח המוניים וניסיונות חוזרים ונשנים של איטליה הפשיסטית לדכא את התרבות האתיופית. ב-5 במאי 1941, הקיסר הוחזר לשלטון בעזרת כוחות בעלות הברית.
מפציץ טורפדו

סופווית' קוקו בעת הטלת טורפדו, סביבות 1918
מפציץ טורפדו (באנגלית: Torpedo bomber) הוא סוג של מפציץ המיועד לתקיפת אוניות באמצעות טורפדו, המסוגל לשאת גם פצצות. מפציצי הטורפדו פעלו בעיקר בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה ובמהלכה, בה שימשו מרכיב עיקרי בקרבות רבים ומפורסמים כגון קרב טרנטו בשרות הבריטים ובמתקפה היפנית על פרל הארבור. הופעתם של מערכות נשק משופרות הנישאות על ידי מפציצים קונבנציונליים, בעיקר טילים נגד ספינות, השיפורים בהגנות נ"מ ופגיעותם הרבה של מפציצי הטורפדו בזמן תקיפה, הביאו להפסקת השימוש במפציצים מסוג זה זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
לקריאה נוספת

Goulter, Christina J. M. A forgotten offensive: Royal Air Force Coastal Command's anti-shipping campaign, 1940-1945. Routledge, 1995. ISBN 0714646172
Lawson, Robert L. Tillman, Barrett. U. S. Navy Dive and Torpedo Bombers of World War II. Zenith Imprint, 2001. ISBN 0760309590
Polmar, Norman. Genda, Minoru. Aircraft Carriers: A History of Carrier Aviation and Its Influence on World Events, vol.1. Potomac Books, Inc., 2006. ISBN 1574886649
Benbow, Tim. British Naval Aviation: The First 100 Years. Ashgate Publishing, Ltd., 2011. ISBN 1409406121
Lepage, Jean-Denis. Torpedo Bombers, 1900–1950: An Illustrated History. Pen and Sword Aviation, 2020. ISBN 1526763508
הערות שוליים

1 2  Geoff Kirby: A HISTORY OF THE TORPEDO. Taken from Journal of Royal Naval Scientific Service, ‏ 1972.
 Geoff Kirby: Torpedo History - עמודים 47–48 .מאוחזר ב
↑  Polmar, עמודים 16-20
↑  Lepage, עמוד 24
↑  Polmar, עמוד 31
↑  Polmar, Norman; Bell, Dana (2004). One hundred years of world military aircraft. Annapolis, MD: Naval Institute Press. p. 293. ISBN 1591146860.
↑  Lawson, עמודים 10, 59
↑  Polmar, עמוד 478
↑  Lawson, עמוד 61
↑  Tillman, Barrett. TBF/TBM Avenger units of World War 2. Osprey Publishing, 1999. ISBN 1855329026. עמודים 19-21
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541460405171  BnF: cb16566175q (data)  GND: 4398161-6  LCCN: sh85136131  NARA: 10662981 
פיירי סורדפיש
TBF אוונג'ר
מפציצי TBD-1 דבסטייטור על גבי נושאת המטוסים אנטרפרייז בהכנה להמראה. 4 ביוני 1942
מנחת בצת

מנחת בצת היה מנחת למטוסים קלים, כ-5 ק"מ מצפון-מזרח לנהריה, ממערב למושב בצת מדרום לדרך אזורית כביש 899.
היסטוריה > בתקופת המנדט

המנחת נבנה בזמן מלחמת העולם השנייה על ידי חיל האוויר המלכותי (בשם: RAF El-Bassa על שם הכפר הסמוך אל-בסה) כדי שמטוסיו יסייעו בכיבוש לבנון, שהייתה נתונה אז תחת שלטונה של ממשלת וישי הצרפתית ששיתפה פעולה עם מדינות הציר. בין השאר נבנו במקום, בין השנים 1941 ל-1942, האנגרים למטוסים, עמדות ירי ובונקרים לתחמושת. שטח הבסיס הופקע מ"חוות כנען", חווה חקלאית שהייתה בבעלות כנען בישארה סעיד, ערבי נוצרי שהמשיך להחזיק בחלק מהשטח שסביב לבסיס. השדה היה בשימוש תקופה קצרה בעיקר לאימונים. בנו של מוכתר הכפר אל-בסה הוזמן ללמוד טיסה במקום.
בעבודות ההקמה הועסקו פועלים ערבים מהסביבה ומלבנון וקבוצה קטנה של פועלים יהודים מנהריה, שעסקו בעיקר בפיקוח על עבודת הפועלים הערבים. חלק מקבוצה זו היה מגרעין קיבוץ "געתון" בנהריה שהקים אחר כך את קיבוץ נאות מרדכי. סלילת המסלולים נעשתה על ידי פיזור שכבת אבני שדה שהודקה במכבש ועליה פוזרו שכבות נוספות של חצץ בגדלים שונים, תוך כבישה חוזרת, ולבסוף שכבת אספלט מסיימת את העבודה.
בקיץ 1941, פעלה בבצת טייסת 450 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי בסתיו 1942 טייסת 451, ובחורף 1943 טייסת 208 של חיל האוויר המלכותי.
היסטוריה > לאחר הקמת המדינה

לאחר הקמת המדינה הוסב למנחת למטוסים קלים. חברת ארקיע החלה להפעיל בקיץ 1959 קו תעופה בין נמל התעופה דב הוז בתל אביב למנחת, ושוב בקיץ 1960. אך הטיסות הופסקו עקב חוסר כדאיות כלכלית.
ב-12 באוגוסט 1968, חדרו לישראל שני מטוסים סוריים מדגם מיג-17. הטייסים ביצעו טיסת ניווט בשמי סוריה במהלכה נעזרו במפות משנת 1945, שאינן מעודכנות. הם נכנסו לתוך לבנון ובמקום לפנות צפונה ולנחות בשדה ליד טריפולי, פנו השניים דרומה ונחתו בבצת. עד לאחר הנחיתה היו הטייסים משוכנעים כי נחתו במנחת לבנוני. שני הטייסים, סגן ואליד אדהם וסג"ם רדפן ריפעי, נלקחו בשבי ושוחררו כשנתיים מאוחר יותר במסגרת עסקת שבויים, ואילו המטוסים הופקדו בידיו של חיל-האוויר.
בשנת 1971 חברת תעופה "נתיב" החלה להפעיל שוב טיסות לנתב"ג ועטרות מהמנחת, במטוס בריטן נורמן איילנדר בו מקום ל-9 נוסעים.
בתקופת מלחמת לבנון הראשונה שימש המנחת להטסת ציוד ולוחמים לתוך שטח לבנון במסוקי תובלה.
בשנת 1994 נחתו במנחת עשרות אזמ"ים במטס הזדהות למען רון ארד.
בתחילת שנות ה-2000 שימש המנחת לפעילות רבה של טיסנאות, ומושב בצת יזם את הצבתם של שלטים המתעדים את ההיסטוריה של המנחת.
בשנת 2012 אושרה תוכנית הרחבה למושב בצת על שטח המנחת. ההרחבה כוללת 55 נחלות נוספות על הקיימות והרחבת כמות יחידות הדיור ביישוב עד להיקף כולל של 348. על פי התוכנית, ישמשו מסלולי המראה כרחובות של השכונה החדשה והנחלות ייבנו בין המסלולים. בניית השכונה החדשה החלה בשנת 2018.
מבנה

בשדה הוקמו שני מסלולי המראה מצטלבים זה בזה ובצדדים מספר האנגרים, שלהם שלושה קירות גבוהים, בנויים מאבני שדה ופתוחים אל המסלולים. ההאנגרים היו רחבים מספיק לקליטת מטוסים מדגם קונסולידייטד B-24 ליברייטור, מפציץ כבד בעל ארבעה מנועים, שהיה בשרות קרבי באותה עת במערכה במדבר המערבי. מסלול הסעה חצי מעגלי קישור בין מסלולי ההמראה וההאנגרים. מבנה מסלולים זהה הוקם על ידי הבריטים בשדה התעופה ראש פינה, בשדה התעופה מוקייבלה ובשדות תעופה אחרים שנבנו על ידם באותן שנים.
שדה בצת היה חלק מרשת של שדות תעופה שהקימו הבריטים בתקופת המנדט, והוא סווג כשדה משנה או "שדה קדמי" (Forward operating airfield), שדה המגבה את השדה העיקרי במקרים בהם הפעולה ממנו בלתי אפשרית או מוגבלת מסיבה כלשהי. תפקידו של השדה הקדמי היה להגן על גבולות סמוכים, יבשתיים או ימיים. רשת שדות התעופה בצפון הארץ כללה בנוסף לבצת גם את בסיס חיל האוויר המלכותי סנט ג'ין כ-15 קילומטר מדרום, בסיס חיפה, בסיס רמת דוד, מנחת מגידו, שדה התעופה ראש פינה ומוקייבלה.
לקריאה נוספת

RAF Al-Bassa, באתר Military Wiki.
הערות שוליים

↑  RAF Al-Bassa, באתר Military Wiki.
↑  עמירם אורן ורפי רגב, ארץ בחאקי : קרקע וביטחון בישראל, הוצאת כרמל, ירושלים, 2008, עמוד: 27
↑  מנחם תלמי, זכרונות שדה בצת, מעריב, 16 באוגוסט 1968
1 2  מתוך זיכרונותיו של בנימין רדצ'בסקי שעבד במקום, באתר "בית ליברמן – מוזיאון לתולדות העיר נהריה"
↑  על פי הערך בוויקיפדיה האנגלית No. 450 Squadron RAAF ו-No. 451 Squadron RAAF
↑  No. 208 Squadron (RAF): Second World War
↑  נפתח קו טיסה ת"א – נהריה, דבר, 19 ביולי 1959
↑  "ארקיע" חידשה הטיסות לנהריה, דבר, 30 ביוני 1960
↑  חב' ארקיע לא תחדש את טיסותיה לגליל המערבי, למרחב, 24 במרץ 1961
↑  שמעון עופר, שני מטוסי "מיג "17 סוריים הונחתו על־ידי טייסיהם בישראל, דבר, 13 באוגוסט 1968
↑  עמנואל הראובני, הילדים ראו מיד: אלה מטוסים סוריים!, מעריב, 13 באוגוסט 1968
↑  זהר בונה, מדוע נחתו שני מטוסי מיג-17 סורים בבצת?, באתר חיל האוויר, 11 באוגוסט 2016
↑  יואל דר, שדה בצת בצפון הארץ הופעל ע"י חברת "נתיב", דבר, 11 בנובמבר 1971
↑  מנחם רהט, הופעלה "רכבת אווירית" להטסת חיילים מלבנון, מעריב, 28 בינואר 1983
↑  עשרות אזמ"ים 1994 יום השנה לנפילתו של רון ארד, באתר תפוז אנשים
↑  כנפיים אל החופש, באתר גלובס, 4 בינואר 2006
↑  תוכנית מתאר מקומית בצת – מספר 18306
| נמלי תעופה ומנחתים אזרחיים בישראל |
| --- | --- | --- |
| נמלי תעופה בין-לאומיים | חיפה • בן-גוריון • רמון |  |
| שדות תעופה | ראש פינה • הרצליה |  |
| מנחתים | קריית שמונה • פיק • שמרת • אסיף • מגידו • הבונים • עין שמר • תנובות • ראשון לציון • בר-יהודה • ערד • באר שבע • שדה בוקר • קציעות • מצפה רמון • מישר • ספיר • קדמה |  |
| לא פעילים | דלתון • ציקלון • עטרות • דימונה • עובדה (צבאי בלבד) • יטבתה |  |
| נהרסו או פונו | בצת • שדה דב • קרני • קטיף • נווה זוהר • אילת |  |
| מנחתים מאולתרים | מנחת עמק המצלבה • מנחת גבעת שאול |  |
מיכאל תפוח

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 ביולי 1948 (בן 76) 
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
מיכאל תפוח (נולד ב-16 ביולי 1948) הוא מפיק קולנוע וטלוויזיה ואמרגן ישראלי, יושב ראש הוועד המנהל של איגוד האמרגנים ומפיקי אמנויות הבמה בישראל.
ביוגרפיה

בשנת 1984 הקים תפוח, יחד עם אתי אנטה-שגב, את חברת ההפקות "המון הפקות". במסגרת חברה זו שימשו השניים כמנהלים אישיים של אמנים כדוגמת גידי גוב, שלמה ארצי, נורית גלרון, ריקי גל ומאיר אריאל, וכן הפיקו עבורם רבים מהאלבומים המצליחים של התקופה. בין האלבומים הבולטים שהפיקה החברה היו 21 מאלבומיו של אריק איינשטיין, שמונה מאלבומיה של נורית גלרון ושבעה מאלבומיו של גידי גוב.
תפוח שותף גם בחברות "המון ווליום", "הפקות תוצרת הארץ" ו"דומינו גרוס".
בשנת 2002 הגיש אריק איינשטיין תביעה אזרחית נגד תפוח, עמו עבד במשך 24 שנים. תביעה זו הולידה מערכת השמצות והכפשות הדדיות, וחשפה מערכת יחסים עכורה שפרצה בין השניים, שהיו ידידים וחברי נפש. בכתב התביעה נטען כי איינשטיין נוצל על ידי אמרגנו, שחי כביכול על חשבון רווחיו העצומים של הזמר. תפוח, בכתב ההגנה, טען כי איינשטיין דווקא הרוויח ממון רב, והציג את עצם הגשת התביעה כחלק מבעיותיו האישיות של הזמר כ"אדם תלותי ומפונק". הסכסוך הסתיים בשנת 2009 בהסכם גישור.
בשנת 2012 שיחק ב"יחפים".
תפוח מרצה בבית הספר למוסיקה ע"ש ג'ונתן ווהל בקריה האקדמית אונו.
מתגורר בתל אביב.
הפקות לקולנוע וטלוויזיה

1991 - כמו גדולים
1992 - כבלים
1993 - כמו גדולים 2
1997 - סוף המשחק
1997 - פלורנטין
1998 - יום יום
1999 - אנס הבושם
1999 - קשר עיר
2000 - כיפור
2001 - אלף קלוריות
2001 - זנב של עפיפון
2002 - קדמה
2003 - שוטטות
2003 - עלילה
2004 - הארץ המובטחת
2005 - אזור חופשי
2008 - חסר מנוחה
2008 - פרויקט ביפ
2009 - כרמל
2011 - כוח סודוקו
2011 - יחפים
2011 - כרוניקה של משבר
2012 - לשוב בחזרה
2013 - אנה ערביה
2014 - 70 מיליון סיבות לעושר
2015 - צילי
2015 - רבין: היום האחרון
2021 - למה מי מת
דיסקוגרפיה - הפקות

The Platina - Freedom - 1974
1976 - ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ב'
1977 - אנשים אוהבים לשיר
1977 - ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ג'
1978 - מאיר אריאל - שירי חג ומועד ונופל
1980 - ילדודס
1979 - אריק איינשטיין ושלום חנוך בהופעה משותפת
1980 - אריק איינשטיין - ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד': משירי סשה ארגוב
1980 - אריק איינשטיין ומיקי גבריאלוב - חמוש במשקפיים
1982 - אריק איינשטיין ויצחק קלפטר - יושב על הגדר
1983 - אריק איינשטיין ויצחק קלפטר - שביר
1984 - אריק איינשטיין ושם-טוב לוי - פסק זמן
1984 - ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ה' - נוסטלגיה
1984 - כוורת - הופעה חיה
1985 - אריק איינשטיין ושם-טוב לוי - תוצרת הארץ (ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ו')
1986 - אריק איינשטיין ומיקי גבריאלוב - אוהב להיות בבית
1987 - גידי גוב - דרך ארץ
1987 - אריק איינשטיין ומיקי גבריאלוב - על גבול האור
1988 - אריק איינשטיין ויוני רכטר - משירי אברהם חלפי
1989 נורית גלרון - אחרינו המבול
1989 - אריק איינשטיין ויוני רכטר - הייתי פעם ילד
1990 - אתי אנקרי - "רואה לך בעיניים"
1992 - אריק איינשטיין ויוני רכטר - האריה, היונה ותרנגולת כחולה
1993 - אתי אנקרי - קראת לי אסתר
1994 - שלום חנוך - א-לי-מות
1995 - שם-טוב לוי - בשביל הנשמה
1995 - אריק איינשטיין ושם-טוב לוי - יש בי אהבה
1995 - עמיר לב - עמיר לב
1996 - אריק איינשטיין ושם-טוב לוי - קצת לקחת חזרה
1997 - אתי אנקרי - למרות ובגלל
1997 - אריק איינשטיין ושם-טוב לוי - לאן פרחו הפרפרים
1997 - ערב ערב - שלום חנוך
1998 - כוורת בפארק
1998 - דנה ברגר - פשוט להיות
1998 - עמיר לב - פעם בחיים
1999 - אריק איינשטיין ושלום חנוך - מוסקט
2000 - דנה ברגר - עד הקצה
2000 - עמיר לב בהופעה חיה
2002 - שמש רטובה - אריק איינשטיין
The Platina - The Girl With The Flaxen Hair - 2003
2003 - דנה ברגר - תוך כדי תנועה
2008 - אריק איינשטיין - האלבומים המקוריים
2010 - נורית גלרון - האלבומים המקוריים
2010 - יצחק קלפטר - האלבומים המקוריים
חתונה לבנה
שלום חנוך - אור ישראלי
יוני רכטר - העיקר זה הרומנטיקה (מתוך ערב שירים)
אריק איינשטיין - מבחר
שרון ליפשיץ - קו האושר
שרון ליפשיץ - שתי בובות על חוט
מאיר בנאי - הצבעים משתנים
שלמה ארצי - ירח
שלמה ארצי - שניים
נורית גלרון - משהו בלבבה
נורית גלרון - בתוך הסערות
ריקי גל - אוהבת אותך יותר
גידי גוב - אין עוד יום
גידי גוב - שירים שהתפזרו.
הערות שוליים

↑  אתר חברת "המון הפקות"
↑  מרב יודילוביץ', אריק איינשטיין שלא הכרתם, באתר ynet, 7 באוגוסט 2002
↑  עינב שיף‏, נחתם הסכם גישור בין אריק איינשטיין למיכאל תפוח, באתר וואלה, 5 ביוני 2009
↑  אורלי אגסי, מוזיקאים מהשורה הראשונה – המרצים החדשים בקריה האקדמית אונו, ניוז חיפה והקריות, 8 באוקטובר 2020
מצטרפים חדשים, גל גפן, אוקטובר 28, 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298219605171  GND: 1062049985  MusicBrainz: c73f942f-5c9f-415c-919c-bccab0236c16  VIAF: 311682166   WorldCat (עם VIAF): 311682166
מצוקי אינאקססיבל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מדינה:  ניו זילנד 
 מיקום:  שטח חסות רוס, ניו זילנדניו זילנד
 רכס הרים:  רכס המלכה אליזבת 
 קואורדינטות:  82°33′S 160°48′E﻿ / ﻿82.55°S 160.8°E﻿ / -82.55; 160.8
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימצוקי אינאקססיבל(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימצוקי אינאקססיבל
 
מפת קרחון נמרוד.
 מצוקי אינאקססיבל מצויים ברביע השני והשלישי משמאל, 
בשורה השנייה מלמטה של המפה
מצוקי אינאקססיבל או מצוקי אינאקסאסיבל (באנגלית: Inaccessible Cliffs - מילולית: המצוקים הבלתי נגישים) הם רכס מצוקים גבוה ותלול, המהווה את המדרון הצפוני של רכס המלכה אליזבת, חלק מרכס המלכה אלכסנדרה שבההרים הטראנס-אנטארקטיים, הממוקם באזור חוף שקלטון, של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
קו המצוקים "נשבר" על ידי מספר קרחונים.
קו המצוקים גובל בגדתו הדרומית של קרחון נמרוד (קרחון מבותר ביותר).
היסטוריה > מקור השם

שמו של קו המצוקים ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1961–1962.
שם קו המצוקים מתאר את העובדה שקשה מאד להגיע אליהם, והם בלתי נגישים לחוקרים שניסו לסקר אותם.
הערות שוליים

↑  ההודעה הרשמית על מתן שמות אנטארקטיים בצו פרסום השמות הרשמי של ממשלת ניו זילנד
↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
| רכס המלכה אליזבת |
| --- | --- | --- |
| הרים | בולזאיי • בונפרטה • דיץ' • לקוונט • מרקהאם • פרדוהל • צ'יוורס • רבוט |  |
| פסגות | שרווין |  |
| רמות | הנסיך אנדרו • מרקהאם • פלטייר |  |
| מצוקים | אינאקססיבל • קאנופי |  |
| קרחונים | אוטאגו • לוא • לורי • מארש • נמרוד • פאבלאק • קנט |  |
מלחמת האזרחים הביזנטית (1321–1328)

מלחמת האזרחים הביזנטית בשנים 1321–1328 הייתה סדרה של סכסוכים בין הקיסר הביזנטי אנדרוניקוס השני פלאיולוגוס לנכדו אנדרוניקוס השלישי פלאיולוגוס על השליטה באימפריה הביזנטית.
הקדמה למלחמת האזרחים

מיכאל התשיעי היה בנו של אנדרוניקוס השני, והיה שליט שותף והבא בתור לירושה. הוא היה גם אביו של אנדרוניקוס השלישי ושל בן נוסף בשם מנואל. בשנת 1320, אנדרוניקוס השלישי גרם בטעות למותו של אחיו מנואל, ולאחר מכן אביהם מת בצערו. הרצח וההתנהגות המופקרת הכללית של אנדרוניקוס השלישי וחבורתו, בעיקר הנצר הצעירים של החמולות האריסטוקרטיות הגדולות של האימפריה, הביאו לקרע עמוק ביחסים בין אנדרוניקוס הצעיר לסבו.
1321: סכסוך ראשון

לאנדרוניקוס השלישי היו תומכים רבים, ובראשם יוחנן קנטקוזנוס וסירגיאנס פלאיולוגוס, שקנו לעצמם מושלים בתראקיה, שם חוסר שביעות הרצון מהקיסר הישן הייתה גבוהה. בחג הפסחא 1321, אנדרוניקוס השלישי ברח מהבירה לאדריאנופול, שם הקים את חצרו ויזם התקוממות נגד סבו. סירגיאנס פלאיולוגוס הוביל צבא גדול לעבר הבירה, ואילץ את הקיסר הזקן לנהל משא ומתן. ב-6 ביוני 1321 נחתם הסכם שלום, לפיו הוכר אנדרוניקוס השלישי כקיסר שותף והוקצו לו תראקיה ומחוזות במקדוניה, בעוד השאר, כולל קונסטנטינופול, נשארו תחת אנדרוניקוס השני, שכקיסר בכיר, ינהל גם את מדיניות החוץ של האימפריה.
1322: סכסוך שני

הסכם השלום משנת 1321 לא נמשך זמן רב, שכן שניהם ניהלו מדיניות חוץ עצמאית כמעט. בתוך הפלג של אנדרוניקוס השלישי נוצר קרע בין סירגיאנס לבין megas domestikos יוחנן קנטקוזנוס. סירגיאנס הרגיש שהוא לא תוגמל מספיק על תמיכתו, והוא גם התרעם על החסד הרב שהפגין אנדרוניקוס השני לקנטקוזנוס. יתר על כן, יש גם סיפור שאנדרוניקוס השלישי ניסה לפתות את אשתו של סירגיאנס. כתוצאה מכך, בדצמבר 1321 החליף סירגיאנס את התמיכה לקיסר הישן, ונמלט לקונסטנטינופול. זכה בתואר megas doux, ואז שכנע את אנדרוניקוס השני לחדש את המלחמה. לאחר שמספר ערים באזור קונסטנטינופול עברו לידי אנדרוניקוס הצעיר יותר, הסכם נוסף ב-Epibates ב-17 ביולי 1322 החזיר את המצב לקדמותו. ההסכם הזה בין הסבא לנכד הותיר את סירגיאנס במצב מביך. לאחר שנכשל במאמציו, הוא החל לתכנן להתנקש בחייו של אנדרוניקוס השני ולתפוס את כס המלכות לעצמו. העלילה סוכלה עם זאת, וסירגיאנס נידון למאסר עולם.
ב-2 בפברואר 1325 הוכתר אנדרוניקוס השלישי רשמית כקיסר שותף על ידי סבו. אף על פי שבמהלך הסכסוך הזה הייתה לחימה מועטה, להשפעות הייתה השפעה רבה על האימפריה: תנועות חיילים מתמדות מאיכרים שנגבו הקטינו את הייצור החקלאי והמסחר הופסק קשות.
1327–1328: סכסוך שלישי

בפברואר 1327 התרחש סכסוך חדש בין אנדרוניקוס השלישי פלאיולוגוס לסבו אנדרוניקוס השני פלאיולוגוס, אך הפעם מדינות הבלקן היו מעורבות במלחמה. בצדו של אנדרוניקוס השני פלאיולוגוס עמד המלך הסרבי סטפן דצ'נסקי, ואילו אנדרוניקוס השלישי היה בעל ברית עם הקיסר הבולגרי מיכאל שישמן על פי תנאי הסכם צ'רנומן. קרבות נערכו על שטחי מקדוניה ולאחר ניצחונות אלו שטחים אלו יחד עם העיר סלוניקי עברו לידיו של אנדרוניקוס השלישי פלאיולוגוס. בינואר 1328 נכנסו אנדרוניקוס השלישי פלאיולוגוס ומפקדו יוחנן קנטקוזנוס לסלוניקי. לאחר הניצחונות הללו במקדוניה, החליט אנדרוניקוס השלישי לכבוש את קונסטנטינופול ובמאי 1328 הוא נכנס לעיר ואילץ את סבו להתפטר וקיבל את השלטון. שנתיים לאחר מכן נלקח הקיסר הזקן למנזר שם מת ב-13 בפברואר 1332.
עם אנדרוניקוס השלישי פלאיולוגוס (1328–1341) הגיע דור חדש עם יוחנן קנטקוזנוס כמנהיג, שהיה אחראי על הפוליטיקה בעוד אנדרוניקוס השלישי היה אחראי על הצבא. מלחמת האזרחים התישה את האימפריה, ערך הכסף ירד, אבל הממשלה החדשה דאגה לחוק ולבתי משפט.
מלאכת מעמר

מלאכת מעמר, קיבוץ דבר הצומח מהקרקע, ממקום גידולו
איסוף פירות, גם מבלי לקטוף אותם, לערימה אחת - נחשב למלאכת מעמר.
מְלֶאכֶת הַמְּעַמֵּר היא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת, ומשמעותה היא איסוף וקיבוץ צומח, לערמה מרוכזת לצורך אכילה או הסקה.
תולדת המעמר היא עשיית תאנים מיובשות, או דיבוק פירות זה לזה.
חז"ל אסרו בשבת איסוף מלח מבורות איסוף ואידוי, ואיסוף פירות שהתפזרו; לפי השולחן ערוך, הסיבה לכך היא חשש מעובדין דחול.
שיעור המלאכה

שיעור המעמר קטן מאוד, לדברי הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, רבים אינם שמים לב לפרט זה.
שכן שיעורו לצורך מאכל אדם הוא כגרוגרת (תאנה מיובשת);
המעמר לצורך מאכל בהמה שיעור חיובו הוא כמלוא פי גדי; והמעמר לצורך הסקה שיעור חיובו הוא כמות חומר הסקה כדי לבשל ביצת תרנגולת.
גידולי קרקע

בתלמוד הבבלי מובאת דעתו של רבא (או רבה) שאיסוף מלח מבורות איסוף ואידוי נחשב לעימור מן התורה. אביי חלק עליו, וסבר שעימור שייך רק בגידולי קרקע. במשנה תורה לרמב"ם, בטור ובשולחן ערוך נפסק שהלכה כאביי, ולכן איסוף מלח אינו נחשב למלאכה מדאורייתא, והוא אסור רק מדרבנן.
באור זרוע מובא שרבי אליעזר ממיץ חשש לדעה שיש עימור בדברים שאינם גדולי קרקע, ומשום כך אסר איסוף ביצים שהתפזרו. אמנם, דעה זו היא דעת מיעוט בקרב הפוסקים, ואף בספר יראים שכתב רבי אליעזר עצמו, משמע שעימור שייך רק בגידולי קרקע.
מקום גידולו

לדעת בעלי התוספות, אין איסור מעמר אלא רק ממקום גידולו, אבל אם הפירות אינם במקום גידולם אין איסור, על פי סברה זו התירו הפוסקים איסוף של פירות בתוך הבית או איסוף שקדים ואגוזים שנוהגים לזורקם בבית הכנסת בעת שמחת חתן וכלה.
לדעת הרב שלמה זלמן אוירבך, מותר לאסוף ביצים (שאינם מוקצה.) מלול תרנגולים, מפני שלדעתו אין לול הנעשה בידי אדם מקום גידולם של הביצים[דרוש מקור] ישנם שחלקו על קביעה זו[דרוש מקור]. כמו כן על פי היתר זה התיר הרב עובדיה יוסף לאגוד בשבת פרחי נוי בבית, משום שאין זה מקום גידולם[דרוש מקור].
מקום גידולו > איסוף פירות שהתפזרו בבית

פירות שנתפזרו בבית, אסור לאוספם לסל אף על פי שאינם במקום גידולם, ואף על פי שאין בכך עבירה על מלאכת מעמר, אסור הדבר. בגמרא נאמר שטעם האיסור הוא "שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול", ונאמרו על כך כמה הסברים בראשונים: לדעת רבנו יונה הדבר אסור משום טרחה בשבת, והדבר אסור רק כאשר הפירות מפוזרים. לדעת הרמב"ן איסור זה הוא רק כאשר הפירות התערבו בעפר ומשום שנראה כבורר. הרמב"ם מבאר שהחשש הוא שמא יקבץ את הפירות ויהפוך אותם לגוש אחד (כמו המדבק תאנים לעיגול דבלה). מחלוקת נוספת קיימת בין התוספות והרא"ש לבין הרי"ף והרמב"ם, והיא יש היתר לאסוף את הפירות שלא לסל, או שהדבר אסור בכל אופן.
השולחן ערוך החמיר כשתי הדעות, של רבנו יונה והרמב"ן, וכן החמיר כדעת הרי"ף והרמב"ם ושלא כתוספות. לכן לשיטתו יש היתר לאסוף את הפירות רק כשאוכלם מיד (לא כתוספות שהקלו גם כשאוספם לבגדו וכדומה), ורק אם נשפכו במרוכז (שלא כרמב"ן שהתיר כשהתפזרו בבית) במקום שאין בו עפר (שלא כרבנו יונה שלא חילק, והתיר לאסוף את הפירות שנשפכו במרוכז).
תולדות מעמר

גם האוסף פירות ועושה מהם גוף אחד, למשל הנוקב חוט בשורה של תאנים כך שהוא הופך אותם לשורה של תאנים מחוברים זה לזה באמצעות החוט, הרי הוא חייב מהתורה כתולדות מעמר, שכן הוא אוסף ומלקט את הפירות זה לזה, דוגמת מלאכת מעמר שהיא קיבוץ ואספת הפירות ממקום גדילתם.
בנוגע לכך ישנה מחלוקת בין יוסף חיים מבגדאד והרב עבדאללה סומך בנוגע למאכל מסורתי המכונה "מדגוגה", שנעשה על ידי מעיכת תמרים ואגוזים, האם יש חשש לאיסור תולדת מעמר.
תנאים נוספים

בספרות ההלכה נאמרו הגדרות נוספות באשר לאופי המלאכה:
עימור אחר עימור: לדעת התוספות רי"ד אין עימור אחר עימור.
קשירה: לדעת המאירי והאור זרוע, אין איסור מעמר רק כאשר העימור נעשה על ידי קשירה באופן שלא יתפזר ברוח.
השתנו מברייתם: הפוסקים מבארים כי האיסור שייך רק בדברים שלא נשתנו מאופן ברייתם..