stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנואל מוניוס בוררו
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

ב-1941 העביר מוניוס בוררו באמצעות הקונסוליה של צ'ילה (מאחר שלאקוודור לא הייתה נציגות דיפלומטית בטורקיה) כ־80 דרכונים לאיסטנבול לחלוקה לאזרחים פולנים, רובם יהודים. בשל פעילותו זו, שלא בוצעה על דעת ממשלתו, מוניוס בוררו פוטר ממשרתו על פי צו נשיאותי מינואר 1942. ממשלת אקוודור הודיעה לממשלת שוודיה על פיטוריו, אך לא שלחה נציג אחר במקומו. מוניוס בוררו פנה למשרד החוץ וביקש לערער על פיטוריו, אך לא נענה. השוודים לא מילאו אחר בקשת אקוודור להחרים את הארכיון של הקונסוליה, וכך נשארו ברשותו של מוניוס בוררו חותמות וטפסים רשמיים של ארצו.
בשלב זה פנו למוניוס בוררו מנהיגים יהודים שוודים, ובהם הרב אברהם ישראל יעקובסון והילל סטורץ', בבקשה להנפיק דרכונים נוספים ליהודים באירופה הכבושה על מנת שיהודים נוספים יזכו להגנה היחסית מפני שילוחים למזרח, לה זכו בעלי אזרחות לטינו-אמריקאית. ד"ר מוניוס בוררו נענה לבקשה, והחל להנפיק דרכונים על פי רשימות שקיבל מן המנהיגים היהודיים, וזאת על אף שנאסר עליו לעשות שימוש כלשהו בציוד הקונסוליה. בשל כך, נחקר על ידי משטרת שוודיה והושם תחת מעקב של השירותים החשאיים שלה. מתן הדרכונים היה מנוגד להנחיות ממשלת אקוודור, שהנחתה את הנציגויות שלה למנוע הגירת יהודים לארצם, ובכך סתם ד"ר מוניוס בוררו את הגולל על סיכוייו לחזור אי פעם לשירות החוץ של ארצו.
הדרכונים של אקוודור שנשלחו משוודיה לפולין, לא הצילו בסופו של דבר את בעליהם. קבוצה אחת של יהודים בעלי אזרחויות לטינו-אמריקאיות, ובהם מי שהחזיקו בדרכונים של אקוודור, שולחה ממלון פולסקי בוורשה לברגן בלזן ומשם שולחו באוקטובר 1943 להשמדה; קבוצה אחרת של יהודים פולנים עם דרכונים זרים, ביניהם 10 בעלי תעודות של אקוודור, הועברה למחנה ויטל בצרפת, אך גם כאן הייתה זו רק הגנה זמנית, והם נשלחו לאושוויץ בסוף אפריל 1944. דרכונים של אקוודור שהונפקו בידי ד"ר מוניוס בוררו נשלחו גם להולנד. דרכונים אלה זיכו את בעליהם בפטור מענידת הטלאי ומדחיית הגירוש למחנות במזרח. גם מתוך קבוצה זו נשלחו 96 למחנה הריכוז ברגן-בלזן. חלקם נספו בתנאים האיומים במחנה. אחד הדרכונים ששלח מוניוס בוררו להולנד הוצג כראיה במשפטו של אדולף אייכמן בישראל.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה הוא לא חזר לכהן במשרתו. הוא נשאר בשוודיה עד לשנת 1964 ואז חזר לאקוודור. שם עבד ככתב מאמרים בעיתון El Tiempo ובעיתונים נוספים. הוא נפטר ב-5 באוקטובר 1976 במקסיקו.
מנואל מעולם לא סיפר לאיש, אפילו לא למקורביו, על חלקו בהצלת יהודים בשואה.
הכרה והנצחה

קבוצה מקרב השורדים ההולנדים שמוניוס בוררו הציל בזכות הדרכונים שהנפיק, פנתה ליד-ושם בבקשה להכיר בקונסול כחסיד אומות העולם. אחד מסיפורי ההצלה שנודעו ליד-ושם היה זה של ניצולת השואה, בטי מאייר לבית אייכנהויזר, שהיגרה מגרמניה להולנד. היא ואמה קיבלו שני דרכונים של אקוודור על שמן ונותר להן רק להדביק את תמונותיהן ולחתום. בעזרת דרכונים אלה, ניצלו בטי ואמה משילוח למזרח. הן הגיעו לברגן-בלזן ומשם יצאו בינואר 1945 ברכבת לשווייץ, במסגרת עסקת חליפין וכך שרדו את השואה.
ב-23 ביוני 2011 התקיים בבית הכנסת ביד-ושם טקס הענקת אות חסיד אומות העולם לד"ר מנואל אנטוניו מוניוס בוררו מאקוודור. את האות והמדליה קיבל בשמו בנו, לנרט בלקה. הטקס נערך בנוכחות שגריר אקוודור בישראל, שגרירת שוודיה בישראל, נכדיו של החסיד, אחיינו של החסיד, ניצולת השואה בטי מאייר לבית אייכנהויזר, בני משפחה וחברים. האות והמדליה הוענקו על ידי מנהלת מחלקת חסידי אומות העולם ביד ושם.
הערות שוליים

↑  Munoz FAMILY, באתר יד ושם (באנגלית)
↑  Manuel Muñoz Borrero was honored for saving lives in World War II, Ministerio de Relaciones Exteriores y Movilidad Humana(הקישור אינו פעיל)
↑  CONOCE A MANUEL ANTONIO MUÑOZ BORRERO, EL PRIMER JUSTO ENTRE LAS NACIONES DE ECUADOR, EnlaceJudío
↑  Munoz Manuel (1891 - 1976 ), באתר יד ושם (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007572723805171  ISNI: 0000 0000 2495 0853  LCCN: n85262276  VIAF: 43291232   WorldCat (עם VIAF): 43291232 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מנואל מוניוס בוררו".
אחד מניצולי השואה שמוניוס בוררו סייע להם ביחד עם שרת החוץ של אקוודור מריה פרננדה אסיפינוסה (במרכז) מבקרים באנדרטה בה הוא מונצח בגן חסידי אומות העולם ביד ושם, 2017
מנומר (סכמת הסוואה)

| --- | --- |
גרסה דיגיטלית מודרנית של הסכמה
גרסה דיגיטלית מודרנית של הסכמה
 מידע כללי
 סוג:  סכמת הסוואה צבאית
 היסטוריית שירות
 תקופת השירות:  1964–הווה (כ־60 שנה)
 מדינות משתמשות:  מספר מדינות בהן ארצות הברית ומדינות באסיה ודרום אמריקה
 מלחמות:  מלחמת וייטנאם
מנומר (באנגלית: Tigerstripe, פסי טיגריס) הוא הכינוי לסכמת הסוואה שפותחה עבור שימוש ללחימה מטווח קרוב בג'ונגלים צפופים. השם "מנומר" הרווח בעברית נובע מהדמיון של ההסוואה לפסיו של הטיגריס, שלעיתים מתורגם באופן שגוי לנמר  (בפועל, לנמר אין פסים אלא חברבורות). היא כוללת פסים צרים שנראים כמו משיכות מכחול של ירוק וחום, ופסים רחבים הנראים כמשיכות מכחול של שחור מודפס על גוון בהיר של זית או חאקי. הסכמה מבוססת ככל הנראה על סכמת "לטאה" (Lizard), שהייתה בשימוש בקרב כוחות האימפריה הקולוניאלית הצרפתית בהודו-סין. הסכמה המנומרת פותחה לאחר שהוכרה עצמאותה של הודו-סין, בידי צבא דרום וייטנאם. בתקופת מלחמת וייטנאם אומצה הסכמה בידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית. במהלך המלחמה ולאחריה, אומצה הסכמה גם בידי מספר מדינות אסייתיות נוספות.
ארגון הטרור טיגריסי השחרור של טאמיל אילם שפעל בסרי לנקה, אימץ את סכמת ההסוואה המנומרת במדים הרשמיים שהונפקו לפעיליו. עם זאת, המדים הללו היו שונים מאוד מהסכמה המנומרת הקלאסית של מלחמת וייטנאם. הפסים שלהם היו קטנים יותר, ולרוב אופקיים. הסכמה גם הייתה בשימוש בקרב הכוחות האמריקאיים והבריטיים בעיראק ואפגניסטן.
גלריה

חיילי צבא מזרח טימור במדים מנומרים
אנשי חיל הים הפיליפיני
מטוס קרב מדגם F-16 פייטינג פלקון מוסווה בסכמה מנומרת
חייל אמריקאי בווייטנאם
חיילים אמריקאים בווייטנאם במדים מנומרים
ראו גם

לטאה (סכמת הסוואה)
פלקטרן
הסוואה צבאית
מצודת ברד

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  טירה, historical park museum, palazzo museum, military museum building, מוזיאון, מוזיאון פרטי 
 כתובת:  Via Vittorio Emanuele II, 85 - 11020 Bard (AO), 85, rue Victor-Emmanuel II - 11020 Bard (AO), Via Vittorio Emanuele Secondo 85, 11020 Bard 
 מיקום:  Bard, Aosta Valley 
 מדינה:  איטליה 
 בעלים:  ואל ד'אוסטה 
 מבקרים בשנה:  70,914 (נכון ל־2020)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1830
 תאריך פתיחה רשמי:  1830 
 אדריכל:  אנטוניו פרנצ'סקו אוליברו 
 מידות
 שטח:  1,000 מ"ר (נכון ל־2018) 
 קואורדינטות:  45°36′29″N 7°44′40″E﻿ / ﻿45.608168°N 7.744582°E﻿ / 45.608168; 7.744582
 www.fortedibard.it
  (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןמצודת ברד(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןמצודת ברד
 
מצודת ברד
מצודת ברד (באיטלקית: Forte di Bard, בצרפתית: Fort de Bard) הוא מכלול מבוצר שנבנה במאה ה-19 על ידי בית סבויה, באזור ואל ד'אוסטה שבאיטליה. אחרי תקופה ארוכה של שיפוצים הוא נפתח לקהל בינואר 2006. המצודה והכפר לידו, שוכנת על שפת הנהר דורה בלטאה, אשר לידו עברה גם דרך רומית קדומה. במצודה תצוגות של פיסול וציור מעץ. כמו כן הוא משמש בתור "המוזיאון האלפיני". בחצר הפנימית של המצודה נערכים אירועי תיאטרון ומוזיקה עונתיים. המצודה שימשה כאתר צילומים בסרט הנוקמים: עידן אולטרון.
מבנה המוזיאונים

מכלול המוזיאונים מחולק למדורים הבאים:
המוזיאון האלפיני - לתערוכות קבועות וזמניות. תרבות ואומנות "ולגוסטנו" (העם המקורי שחי במחוז "עמק דאאוסטה" ומרחב להצגות וקונצרטים. חלק מהתצוגה הקובעה מוקדשת ל-Dahu.
מוזיאון הגבול - על ההגנה של הגבול ועל המצודות שהגנו עליו.
מוזיאון המצוינות  - נפתח רק בשנת 2007.
מרחב אירועים - לסקירת האירועים ההיסטוריים שהתרחשו באזור.
ומרחבים עבור קבוצות של תלמידים.
תולדות המקום

המיקום הנוכחי, על צוק, השולט על המעבר לצרפת הוא עתיק. אבל המבנה הנוכחי הוא רק משנת 1830–1838 ונבנה על ידי קרלו אלברטו מבית סבויה. המצודה היא על בסיס מבנה מהמאה ה-10. במקום התגלו שרידים של דרך רומית, בין איטליה של היום לבין צרפת, "גאליה" בעידן הרומי.
גלריית תמונות

מרכז הארמון
הכניסה לארמון
מרחב האירועים בתוך הארמון
ראו גם

ואל ד'אוסטה
מון בלאן
דורה בלטאה
מצודת בלגרד

| --- | --- |

מגדל הדספוט סטפן לזרביץ' אשר נבנה ב-1405
 מידע על המבנה
 סוג:  מצודה
 מיקום:  על רכס החולש על מפגש הנהרות סאווה ודנובה
 בשימוש פעיל:  לא
 נשלט על ידי:  האימפריה הרומית האימפריה הביזנטית ממלכת בולגריה הראשונה  ממלכת סרביה של ימי הביניים  ממלכת בולגריה השנייה ממלכת הונגריה האימפריה העות'מאנית ממלכת הבסבורג   נסיכות סרביה
 בעלות נוכחית:  סרביה סרביה
 גובה:  125.5
 פתוח לציבור:  כן
 קרבות:  המצור על בלגרד (1456) המצור על בלגרד (1521) מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718) המלחמה העות'מאנית-רוסית (1735–1739) המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1788–1791)  הפגזת בלגרד (1862)
 קואורדינטות:  44°49′24″N 20°27′01″E﻿ / ﻿44.82333°N 20.45028°E﻿ / 44.82333; 20.45028
  (למפת בלגרד מוגדלת) מצודת בלגרד(למפת בלגרד רגילה) מצודת בלגרד
מצודת בלגרד (בסרבית קירילית: Београдска тврђава; בסרבית באותיות לטיניות: Beogradska tvrđava) היא מצודה השוכנת בתחום המוניציפלי של בלגרד בירת סרביה. המצודה הוקמה כקסטרום בראשית המאה ה-1 עת נשלט האזור על ידי הקיסרות הרומית והוקפה בחומת עץ. בהמשך, הורחבה המצודה ונבנתה מאבן, הוקפה חומה בת מספר שכבות ולאורכה הועמדו מגדלי שמירה. לאורך מאות שנים נשלטה המצודה על ידי ישויות שונות מהאימפריה הביזנטית, דרך ממלכת בולגריה הראשונה והשנייה, ממלכת סרביה של ימי הביניים, דספוטט סרביה תחת ממלכת הונגריה, האימפריה העות'מאנית וממלכת הבסבורג.
היסטוריה

במהלך המאה ה-1 הוקם במקום קסטרום אשר שימש את הלגיון השמיני אוגוסטה של הקיסרות הרומית. לאחר קריסת הקיסרות הרומית המערבית ננטש הקסטרום. בראשית המאה ה-6 הוקמה מצודה במקום על ידי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית והיא נכבשה וננטשה במהלך פשיטות האווארים והסלאבים. במחצית השנייה של המאה ה-9 נכבשה המצודה על ידי צבאו של בוריס הראשון, מלך בולגריה, בהמשך חזר המקום לידיים ביזנטיות ונכבש בשנית על ידי צבא ממלכת בולגריה השנייה. במהלך המאה ה-12 נשלטה המצודה על ידי ממלכת סרביה, ועם קריסתה לאחר קרב קוסובו הוחזקה המצודה על ידי דספוטט סרביה שהייתה ישות וסאלית של ממלכת הונגריה.
צבא האימפריה העות'מאנית ניסה לכבוש את המצודה וצר עליה מספר פעמים. ב-1456 הטיל צבאו של מהמט השני מצור על בלגרד אך הובס בידי כוחות הונגריים בפיקודו של יאנוש הוניאדי. לבסוף, ב-1521 על בידי צבאותיו של סולימאן הראשון לכבוש את המצודה. לאחר קרב וינה השני החלה שקיעתה ההדרגתית של האימפריה העות'מאנית. ב-1688, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נפלה המצודה לידי כוחות צבא ממלכת הבסבורג וכעבור שנתיים עלה בידי העות'מאנים לחזור ולשלוט בבלגרד. במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718) כבשו האוסטרים שוב את בלגרד. ב-1739, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1735–1739) עלה בידי העות'מאנים להשתלט מחדש על המקום.
בראשית המאה ה-19 פיקד מילוש אוברנוביץ' על המרד הסרבי השני נגד השלטון העות'מאני. כפועל יוצא מהמרד הוקמה נסיכות סרביה כיישות אוטונומית תחת האימפריה העות'מאנית. העות'מאנים החזיקו כוחות שיטור בבלגרד וכוחות צבא ובכלל זה יחידות ארטילריה ואנשי מנגנון ממשל צבאי בתוך מצודת בלגרד. ב-17 ביוני 1862 לאחר תקרית אש בבלגרד בין שוטרים סרביים לעות'מאניים המכונה תקרית מזרקת צ'וּקוּר (אנ'), הפגיזו העות'מאנים את בלגרד באמצעות תותחים שהוצבו במצודת בלגרד וגרמו לנזק רב ונפגעים בעיקר באזור שכונת דורצ'ול. תקרית זו הובילה ללחץ של המעצמות האירופיות על העות'מאנים לסיים את נוכחותם הפיזית בבלגרד. ב-1867 נסוגו הכוחות העות'מאניים מהמצודה ועזבו את שטחי נסיכות סרביה. עם עזיבת העות'מאנים פסק השימוש במצודה לצרכים צבאיים.
תיאור

בתוך המצודה הוקמו ברבות השנים מסגדים, כנסיות, מבני שלטון ושטחי מסחר ומגורים. שטחו הפך לאחד מרובעי העיר העתיקה של בלגרד. ב-1900 התגוררו בשטחי המצודה 2,777 תושבים. במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה הופצצה המצודה ונגרמו בה נזקים כבדים. בהמשך הפך השטח לפארק ולצידו אתרי תיירות. במקום נבנה רכבל המקשר את העיר עם המצודה ואתריה, ונבנתה טיילת מרכזית.
ראו גם

מגדל נבוישה
הערות שוליים

↑  היסטוריה של מצודת בלגרד, באתר מוזיאון מצודת בלגרד (בסרבית).
↑  Od vrha Sahat kule do dna Rimskog bunara, באתר politika.rs (בסרבית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283282605171  LCCN: sh85013000  VIAF: 315160616   WorldCat (עם VIAF): 315160616
מנוסת הבהלה בקרנבל האיטי (2015)

| --- | --- |
 תאריך:  17 בפברואר 2015 
 מיקום:  פורט-או-פרנס 
 גורם:  תדחוקת קהל 
 הרוגים:  20
 פצועים:  78 
 
ב-17 בפברואר 2015, החל מסביבות השעה 02:48, אירעה מנוסת בהלה, במהלך קרנבל האיטי המסורתי, בבירת האיטי, פורט-או-פרנס.
בדיווחים הראשוניים נאמר כי לפחות 16 בני אדם מתו בתאונה, ולאחר כמה שעות המספר תוקן ל-18 הרוגים (15 גברים ושלוש נשים) על ידי שר התקשורת של האיטי, רוטשילד פרנסואה ג'וניור. משרד ההגנה האזרחי הצהיר כי 20 בני אדם נהרגו בתאונה. בנוסף, 78 בני אדם נפצעו.
המנוסה התרחשה לאחר שגבר ניתקע בחוטי חשמל והתחשמל. לאחר מכן, עמוד החשמל החל להישרף, ושאר האנשים שהיו באזור החלו להימלט, תוך דריסת ומחיצת אנשים אחרים. האיש שנתקע בחוטי החשמל פונה לבית החולים, ומצבו הוגדר יציב.
עקב האירוע

ראש ממשלת האיטי, אוונס פול, הכריז על שלושה ימי אבל רשמיים בהאיטי בתגובה לתאונה, וגורמים ממשלתיים הודיעו על הלוויה ממלכתית של הקורבנות, שנערכה ב-21 בפברואר 2015. בנוסף, מצעד נערך ברחוב בו נעשתה התאונה, לזכר הקרבנות. מישל מרטלי, נשיא האיטי, הביע את "אהדתו הכנה" לקורבנות.
לאחר מספר ימים, שר התקשורת הודיע כי יעשו מיזם יחד עם חברת החשמל למען בטיחות האנשים והתושבים.
הערות שוליים

1 2  Associated Press in Port-au-Prince, Haiti cancels last day of Carnival after at least 16 die in power line tragedy, the Guardian, ‏2015-02-17 (באנגלית)
1 2  John Bacon, At least 16 die in Haiti Carnival accident, USA TODAY (באנגלית אמריקאית)
1 2  Baron, Amelie (2015-02-17). "Haiti cancels last day of Carnival after 16 die in float accident". Reuters (באנגלית). נבדק ב-2021-07-19.
1 2  Baron, Amelie (2015-02-19). "Haiti to implement safety measures after Carnival tragedy". Reuters (באנגלית). נבדק ב-2021-07-19.
↑  "Three days of mourning for Haiti carnival float victims". BBC News (באנגלית בריטית). 2015-02-17. נבדק ב-2021-07-19.
מנואל ממפאסו

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1924 לה קורוניה, ספרד 
 פטירה:  7 ביוני 2001 (בגיל 77 בערך) מדריד, ספרד 
 
מנואל ממפאסו בואנו (בגליסית וספרדית: Manuel Mampaso Bueno;‏ 1924 – 7 ביוני 2001) היה צייר, מעצב במה, במאי, מעצב תפאורות ותלבושות גליסי מספרד. היה אחד מנציגי האמנות המופשטת הספרדית משנות ה-50. מאוחר יותר חזר גם לציור פיגורטיבי. ניסיונו מתקופת האוונגרד שלו שימש אותו ביצירות תפאורה ועיצוב במה בתיאטרון ובקולנוע.
ביוגרפיה > שנותיו המוקדמות

יליד לה קורוניה, גליסיה, מנואל ממפאסו חי מגיל שש במדריד.
התחיל לצייר מילדות והמשיך בשנות מלחמת האזרחים הספרדית, שהטביעה את חותמה על חייו. בתום המלחמה צייר בכתבי עת אוניברסיטאיים ויצר תפאורות תיאטרון. למד באקדמיה לאמנויות סן פרננדו במדריד, בה זכה לפרסים ולמלגות. לראשונה ביקר בפריז בשנת 1949 ונמשך באותה תקופה אל צורות הביטוי המודרניסטיות ששלטו באופנה. בשנת 1952 הציג לפי הזמנתו של אאוחניו אורס ב"סלון דה לוס אונסה" של האקדמיה לאמנויות עם הציור Verdes y Redes.
ביוגרפיה > המשך פעילותו בתחום הציור

ממפאסו השתתף בביאנלה הראשונה ההיספנו-אמריקאית ובביאנלה השנייה בסאן פאולו בשנת 1955 וכן בתערוכה הבינלאומית של אמנות מופשטת בסנטאנדר. עבד זמן מה ב"הוסטל דוס ראיס קטוליקוס" בסנטיאגו דה קומפוסטלה וערך מסע לארגנטינה. הוזמן במהדורה ה-26 וה-28 של הביאנלה של ונציה והחל משנת 1961 היה לו חוזה עם גלריה במילאנו.
דיוקנאות שצייר בעט היו ידועים מאוד מעמודיהם של המגזין לספרות "אינסולה" (Insula, בתרגום: האי) והעיתון ABC.
בשנת 1958 ניהל את הביתן הספרדי בתערוכה העולמית של בריסל.
היה אחראי על עיצוב הביתן הספרדי גם ביריד הבינלאומי של ניו יורק בשנת 1964.
בשנת 1969 הפתיע שהציג ציורים ריאליסטים עם מסר חברתי בתערוכה בגלריה ביוסקה במדריד.
בתיאטרון ובקולנוע

אחרי שנת 1964 הקדיש עצמו בעיקר לעיצוב תפאורות, עיצוב במה ותלבושות לתיאטרון ולקולנוע, למשל להצגות "מחסום הפה" מאת אלפונסו סאסטרה, "החולצה" מאת לאורו אולמו, "המשפט של ישו" מאת אוגו בטי, "רומנסת הזאבים" (Romance de lobos) ו"סמל הנשר" (Aguila de blasón) מאת רמון דה ואליה-אינקלאן. הכין תפאורות לאופרת "חתונת הדמים" מאת חואן חוסה קסטרו, לפי המחזה של לורקה שהוצגה בתיאטרו קולון בואנוס אירס בשנת 1965. כמו כן ממפאסו שלח ידו גם בבימוי המחזות "קרנפים" מאת יונסקו, הדוד וניה מאת צ'כוב, "לה סלסטינה" מאת פרננדו דה רוחאס, "הקונצרט של אובידיוס הקדוש" מאת אנטוניו בוארו ולייחו, כל אדם והאמת שלו" מאת פירנדלו, "בשפל מאת מקסים גורקי, "מיזריקורדיה" לפי בניטו פרס גאלדוס ומדיאה מאת סנקה. עיצב תפאורות גם למופעי סרסואלה, כמו La Tabernera del porto לאופרה נורמה ועוד.
השתתף בתחום העיצוב בסרט O mundo segue‏ (1963) בבימויו של פרננדו פרנאן גומס, בסרטים "חמישים וחמישה יום בפקין" (1963), "הקרב בארדן" (Battle of the Bulge) (1965) ופטון (1970), ובשנת 1987 בסרט החצי-תיעודי Os catro ventos Lauaxeta בבימויו של חוסה אנטוניו סוריליה.
בשנות ה-70 השתתף גם בעיצוב הפנים של בית הקפה "צ'יניטס" במדריד.
בשנות ה-80 התבלט בתפאורה שיצר להצגת המחזה "אנריקו הרביעי" מאת פירנדלו.
ב-1987 אורגנה במוזאון לאמנויות ביוסטון, טקסס תערוכה של ציוריו ורישומיו של ממפאסו, יחד עם תפאורותיו ותלבושותיו בתיאטרון ובקולנוע.
יצירותיו מוצגות, בין השאר, במוזיאון לאמנות בת זמננו במדריד, במוזיאון לאמנות מופשטת של קואנקה ובהרבה מוזיאונים
ברחבי ספרד, אירופה ואמריקה. בשנת 1990 הטירה קסטילנובו ליד סגוביה ארכה תערוכה מוקדשת למפעל חייו.
ממפאסו נפטר בשנת 2001 במדריד אחרי מחלה קצרה. צייר עד שבועיים לפני מותו. הובא לקבורה בבית הקברות דה לה אלמודנה במדריד.
פרסים ואותות כבוד

1973 - הפרס הלאומי לתיאטרון של ספרד
5 פרסים בסירקולו דה בליאס ארטס (Circulo de Bellas Artes) במדריד
לקריאה נוספת

Chavarri, Raúl: Mampaso. Madrid, Direc. Gral. del Patrimonio Artístico, 1977.
en Documento nacional, Huergo y Fierro editores, 1997 Medardo Fraile Pintor Mompaso
מייסור

| --- | --- |

 מדינה:  הודו הודו
 מדינה:  קרנאטקה
 שטח:  132,000,000 מ"ר
 גובה:  763 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  1,014,227 (2017)
 קואורדינטות:  12°18′31″N 76°39′11″E﻿ / ﻿12.308611111111°N 76.653055555556°E﻿ / 12.308611111111; 76.653055555556 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הודו מוגדלת) ניו דלהי מומבאי קולקטה היידראבאד בנגלור אחמדאבאד צ'נאי סוראט פונה ג'איפור לאקנאו קאנפור נאגפור פטנה לודהיאנה טריוונדרום פורט בלייר פקיסטן אפגנ. הרפובליקה העממית של סין  נפאל בהו. בנג. מיאנמר ת. ס"ל מפרץ בנגל  הים הערבי  האוקיינוס ההודימייסור(למפת הודו רגילה) ניו דלהי מומבאי קולקטה היידראבאד בנגלור אחמדאבאד צ'נאי סוראט פונה ג'איפור לאקנאו קאנפור נאגפור פטנה לודהיאנה טריוונדרום פורט בלייר פקיסטן אפגנ. הרפובליקה העממית של סין  נפאל בהו. בנג. מיאנמר ת. ס"ל מפרץ בנגל  הים הערבי  האוקיינוס ההודימייסור(למפת קרנאטקה רגילה) בנגלורמייסור(למפת קרנאטקה מוגדלת) בנגלורמייסור  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מייסור (בקאנדה: ಮೈಸೂರು; באנגלית: Mysore; באופן רשמי: מייסורו, באנגלית: Mysuru) היא עיר גדולה בהודו. העיר ממוקמת במחוז מייסור שבמדינה ההודית קרנאטקה. מייסור ממוקמת 763 מטרים מעל פני הים ומספר התושבים בעיר היה 1,014,227 נכון ל-2017.
העיר שימשה כבירת ממלכת מייסור במשך כמעט שש מאות שנים, מ-1399 עד 1956.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
תיירות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אקלים

הטמפרטורות הממוצעות השנתיות באזור מייסור הן 19.1 מעלות צלזיוס בלילה ו-30.2 ביום. ההבדלים בין עונות השנה קטנים. החודש החם ביותר הוא אפריל, עם טווח טמפרטורות ממוצע של 20.9 עד 34.2 מעלות צלזיוס, והחודש הקר ביותר בשנה הוא ינואר, עם טווח טמפרטורות ממוצע של 16.3 עד 32.8 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-800 מילימטרים. החודש הגשום ביותר בשנה הוא אוקטובר, עם ממוצע משקעים של 164.5 מ"מ והחודש היבש ביותר בשנה הוא ינואר, עם ממוצע משקעים של 1.5 מ"מ.
ערים תאומות

ארצות הברית סינסינטי, אוהיו, ארצות הברית
ארצות הברית נשואה, ניו המפשייר, ארצות הברית
ערים תאומות > ראו גם

לוריס מייסורי
מרג'ורי גרנה

| --- | --- |

 לידה:  13 בדצמבר 1910 מילווקי, ארצות הברית 
 פטירה:  16 במרץ 2009 (בגיל 98) בלאקסבורג, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  מכללת ולסלי, אוניברסיטת הרווארד, מכללת רדקליף 
 מוסדות:  אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס  אוניברסיטת שיקגו  וירג'יניה טק 
 תחומי עניין:  פילוסופיה 
 עיסוק:  סופרת, ביולוגית, מרצה באוניברסיטה, פילוסופית, פילוסופית של המדע 
 מדינה:  ארצות הברית 
 פרסים והוקרה:  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 
מרג'ורי גליקסמן גרנה (באנגלית: Marjorie Glicksman Grene ;‏ 13 בדצמבר 1910 - 16 במרץ 2009) הייתה פילוסופית אמריקאית. גרנה נחשבה למייסדת הפילוסופיה של הביולוגיה. היא התפרסמה בזכות תאוריות חדשניות, פירושים מעניינים ומשמעותיים בנושאי אקזיסטנציאליזם, אבולוציה, פילוסופיה, הגדרת מינים, זואולוגיה וביולוגיה.
גרנה כתבה כ-13 ספרים. הבולטים שבהם: "חופש נורא: ביקורת על אקזיסטנציאליזם" (1948) ו"היודע והידוע" (1966) ו"הברית הפילוסופית" (1995).
קורות חיים

מרג'ורי גרנה נולדה ב-1910 במילווקי, ויסקוסין ונפטרה ב-2009 בלוקסמבורג, וושינגטון. היא סיימה את לימודיה ב-1931 במכללת ולסלי במרכז לזואולוגיה שם קיבלה את התואר הראשון בזואולוגיה, היא המשיכה ללמוד ונסעה לגרמניה, ולאחר מספר שנים חזרה לארצות הברית ללמוד פילוסופיה.
ב־1937 הייתה מדריכה באוניברסיטת שיקגו, שם הכירה והתחתנה עם דוד גרנה (אנ') בשנת 1944. בעקבות שאיפתו של בעלה להיות חקלאי עברה אחריו מהעיר לחווה באילינו, שם התמידה לקום השכם מדי בוקר כדי ללמוד ולכתוב פילוסופיה, לפני שהחלה את עבודתה בחווה.
בשנת 1952 עברה המשפחה לאירלנד. החיים בחווה לימדו את גרנה לקח ולאחר 43 שנים (ב-1995) כתבה ספר הנקרא "הברית הפילוסופית" ובו כתבה "חובות חקלאיות ופילוסופיות מורכבות לא יתערבבו."
דוד ומרג'ורי התגרשו ב-1961 לאחר 17 שנות נישואין. לאחר הגירושין גרנה החליטה לחזור לעיר ולהמשיך ללמוד פילוסופיה אקדמית.
קורות חיים > פעילות אקדמית

בשנת 1932, בעקבות סיום לימודיה וקבלת התואר בזואולוגיה, נסעה גרנה לגרמניה, שם השתתפה בהרצאותיהם של הפילוסופים הגרמנים מרטין היידגר וקרל יאספרס. עם חזרתה לארה״ב הלכה ללמוד פילוסופיה במכללת רדקליף ועבדה ביחד עם דייוויד פראל, ואלפרד נורת' וייטהד. בסוף לימודיה קיבלה דוקטורט לפילוסופיה.
בשנים 1937–1944 הייתה גרנה מרצה באוניברסיטת שיקגו, שם השתתפה בסמינרים המפורסמים שניהלו רודולף קרנפ וקרל (פיטר) המפל. ב־1948 פרסמה את ספרה "החופש הנורא" בו הביעה את ביקורתה על הזרם האקזיסטנציאליסטי בפילוסופיה (ביקורת שהמשיכה ב-1957, כשפרסמה את הספר "מרטין היידגר", בו היא דנה בתאוריות ובעמדות האקסיסטנציאליסטיות בהן החזיק מרטין היידגר).
ב-1958 גרנה החליטה לחזור להוראה. בשיקגו היא פגשה את מיכאל פולני הפילוסוף והמדען הבריטי הונגרי, ובסופו של דבר סייעה לו לפתח את ספרו החשוב "ידע אישי".
עד 1960 מילאה גרנה תפקידים באוניברסיטת לידס ולאחר מכן עד 1962 באוניברסיטת בלפסט, שם הרצתה בפילוסופיה. ב-1965 חזרה לארצות הברית כדי ללמד פילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה, דייוויס. היא כיהנה שם כיו״ר המחלקה לפילוסופיה במשך כ-13 שנים.
בשנת 1967, בזמן שהותה בדייוויס, העבירה סדרת הרצאות ופרסמה את ספרה ״הבנת הטבע: מאמר על הפילוסופיה של הביולוגיה." ספר זה הפך אותה לאחת מחלוצות הדיון בפילוסופיה של הביולוגיה.
ב־1982 ניהלה גרנה סדרת סמינרים משפיעים ומכוני קיץ בנושאי מדעי הרוח והמדעים הפילוסופיים. היא הייתה בעלת השפעה על הקמתה של האגודה הבין לאומית להיסטוריה, פילוסופיה וביולוגיה. אגודה זו הקימה ב-1995 פרס למלומדים צעירים על שמה.
בשנת 1988 גרנה הפכה לפרופסורית בכירה באוניברסיטת וירג'יניה טק שבלוקסמבורג.
בשנת 2002 הפכה לאישה הראשונה שספריה נכללו ב"ספרייה לפילוסופיים החיים" (Library of Living Philosophers (אנ')) בתוך סדרת ספרים של הפילוסופיים המשפיעים והשנויים במחלוקת ביותר.
בגיל 92, פרסמה ביחד עם דוד דיפו את "הפילוסופיה של הביולוגיה: היסטוריה אפיזודית."
קורות חיים > משנתה הפילוסופית

גרנה התבססה בספריה על רעיונותיהם של אריסטו ופילוסופים קדומים אחרים. גרנה ידעה שכדי להבין את המאפיינים הפיזיים של אורגניזם יש צורך בידע על התפקודים של כל אחד מחלקי האורגניזם, כולל תאיו וגנו.
האינטרסים הפילוסופיים של גרנה היו נרחבים, והתאוריות שלה לא נגעו רק בביולוגיה אלא גם בידע אנושי. התובנות שלה על הפילוסופיה של תורת ההכרה (אפיסטמולוגיה) היו משפיעות ביותר והושרשו בספרה "היודע והידוע" (1966). גרנה התנגדה ודחתה את התאוריות של הפילוסוף הצרפתי והמתמטיקאי רנה דקארט.
חשיבתה ורעיונותיה של גרנה תרמו לקידום נקודות מבט פילוסופיות על המדע, הידע וחיים.