stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גרינווש
מאפיינים בתעשיית המוצרים

ב-2007 במאמר מאת TerraChoice תוארו שבעה מאפיינים של מוצרים המעלים טענות סביבתיות מטעות. המחקר הוזמן על ידי ארגון הבטיחות UL Solutions.
פשרה נסתרת: טענה שמוצר הוא "ירוק" על בסיס מערך תכונות מצומצם באופן בלתי סביר, וללא תשומת לב לנושאים סביבתיים חשובים אחרים. למשל השימוש בשקיות נייר אינו בהכרח מועיל לסביבה.
ללא הוכחה: טענה שלא ניתן לבסס על ידי מידע נגיש בקלות או על ידי אישור צד שלישי מהימן. לדוגמה טענות שהמוצר עשוי מכמות מסוימת של חומר ממוחזר.
עמימות: טענה שמוגדרת בצורה רשלנית או רחבה מדי, עד שסביר להניח שמשמעותה האמיתית תובן לא נכון על ידי הצרכן. "רכיבים טבעיים בלבד", למשל, אינו בהכרח "ירוק".
תוויות כוזבות: טענה אשר, באמצעות מילים או תמונות, עושה רושם של תמיכה של צד שלישי כאשר זו לא באמת קיימת.
חוסר רלוונטיות: טענה שעשויה להיות אמיתית אך אינה חשובה או לא מועילה לצרכנים המחפשים מוצרים עדיפים לסביבה. למשל "לא מכיל CFC".
חצי נחמה: טענה שאולי נכונה בתוך קטגוריית המוצרים, אך מסתכנת בהסחת דעת הצרכנים מההשפעה הסביבתית הגדולה יותר של הקטגוריה כולה. למשל סיגריות אורגניות או רכבים חשמליים.
שקר: מצג שווא של ההשלכות הסביבתיות של המוצר. לדוגמה דירוגים של חברות איכות סביבה בכוכבים או נקודות ללא רישום של המוצר כלל.
הארגון ציין כי עד שנת 2010 כ-95% ממוצרי הצריכה בארצות הברית שטענו כי הם "ירוקים", התגלו כלוקים בלפחות אחד מרכיבים אלו.
דוגמאות > תרומות לארגונים ירוקים

חברות שנקנסו על חריגה בפליטות מזהמות כגון נובל אנרג'י ונשר מפעלי מלט תורמות לרשות הטבע והגנים כדי ליצור תדמית ירוקה.
ICL, חברה שמדורגת באופן קבוע כאחת החברות המזהמות בישראל (השנייה הכי מזהמת בדו"ח שפורסם ב-2019), תרמה לבית הספר לקיימות באוניברסיטת רייכמן כדי לייצר תדמית ירוקה יותר. שם החברה מופיע מתחת לשם בית הספר.
דוגמאות > הבטחות לשיפור עתידי

חברות הנפט הגדולות העולם (BP, שברון, של בע"מ ואקסון מוביל) מציגות תוכניות עתידיות להפחתת פליטות, לכידת פחמן, ייצור "מימן ירוק" ומעבר לאנרגיה מתחדשת. בפועל החברות לא משנות את היקף הקדיחות שלהן, ותפוקת האנרגיה המתחדשת שלהן הייתה אפסית או נמוכה מאוד. ארבע החברות האלה אחראיות ל-10% מפליטות גזי החממה העולמיות החל משנת 1965.
דוגמאות > שיווק מטעה

השמטת מילים עם הקשר שלילי, כמו "נפט" או "כימיקלים": שמו של "מכון הנפט" שונה ל-"המכון הישראלי לאנרגיה ולסביבה"; "פז חברת נפט" שונתה ל-"פז" בלבד; "תש"ן" (תשתיות נפט ואנרגיה) שונתה ל-"תש"א" (תשתיות אנרגיה); "כיל" (כימיקלים לישראל) שונתה ל-ICL ויצרנית חומרי ההדברה חברת "מכתשים אגן" הפכה ל-"אדמה".
באתר של טורבינת הגז "חגית" מוצגת תמונה של אחו ירוק ופרות רובצות. בפועל, "חגית" מדורגת כאחד המפעלים המזהמים בישראל והתמונה ערוכה בפוטושופ.
בדף הבית באתר של שברון מוצג באופן בולט סרטון על ההשקעה של החברה באנרגיה מתחדשת מזבל פרות, למעשה היקף ההשקעה השנתית של החברה בכל סוגי האנרגיות המתחדשות הוא פחות מ-4% מהוצאות החברה ואף הוכח בעבר שהיא לא עומדת בהצהרות מסוג זה.
בדף של מתחם הגלמפינג של "סלינה" בשמורת הטבע מכתש רמון, מודגש החיבור לטבע ו-"השקט האינסופי של המדבר". בפועל, מנוטרות שם חריגות של רעש ואור, וביוב שעולה על גדותיו.
ראו גם

שיווק ירוק
פנייה אל הטבע
פינקוושינג
סטרייטוושינג
שיווק ערכי
גלוריה ואנדרבילט

| --- | --- |

 לידה:  20 בפברואר 1924 מנהטן, ארצות הברית 
 פטירה:  17 ביוני 2019 (בגיל 95) מנהטן, ארצות הברית 
 שם לידה:  Gloria Laura Vanderbilt 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  Vanderbilt Family Cemetery and Mausoleum 
 השכלה:  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק  בית הספר לתאטרון נייברהוד פלייהאוס  בית הספר של מיס פורטר  Wheeler School 
 השקפה דתית:  הכנסייה האפיסקופלית, נצרות קתולית 
 בן או בת זוג:  פאט דה-צ'יקו (1941–1945)  סידני לומט (28 באוגוסט 1956–אוגוסט 1963)  לאופולד סטוקובסקי (21 באפריל 1945–אוקטובר 1955)  וויט אמורי קופר (24 בדצמבר 1963–5 בינואר 1978) 
 מספר צאצאים:  4 
 
גלוריה ואנדרבילט בשנת 1955, צילום: קארל ואן וכטן
גלוריה לורה מורגן ואנדרבילט (באנגלית: Gloria Laura Morgan Vanderbilt;‏ 20 בפברואר 1924 – 17 ביוני 2019) הייתה ציירת, מעצבת אופנה, יורשת מיליונים ואשת חברה ניו יורקית, גולת הכותרת של עיצובה היה ג'ינס-המעצבים הראשון שנועד לנשים. בת למשפחת ואנדרבילט. רעייתם של ארבעה בעלים, בהם המנצח לאופולד סטוקובסקי ושל הבמאי סידני לומט, אמו של מגיש הטלוויזיה אנדרסון קופר. בין מאהביה נמנו מרלון ברנדו, הווארד יוז, פרנק סינטרה, ג'ין קלי, גורדון פארקס ואחרים.
תולדות חייה

ואנדרבילט נולדה לרג'ינלד קלייפול ואנדרבילט (Reginald Claypoole Vanderbilt ;1880 – 1925) ואשתו השנייה, גלוריה מורגן (Gloria Morgan ;1904 – 1965) בניו יורק. בגיל 15 חודשים מת אביה והיא זכתה בכל הונו, כ-5 מיליון דולר. בהיותה קטינה, ניהלה אמה את כספי הירושה בעבורה שהופקדו בקרן על שמה. האם ושתי בנותיה הרבו בנסיעות לאירופה, האם ניהלה אורח חיים בוהמייני והרבתה לבזבז את כספי הירושה. הדבר עורר את חמתה של דודתה של גלוריה (אחות-אביה), גרטרוד ואנדרבילט וויטני
(1942–1875 ;Gertrude Vanderbilt Whitney), שתבעה חזקה על הילדה ב-1934 בטענה שאמה חסרת מסוגלות הורית, מנהלת אורח חיים שערורייתי ומעורערת בנפשה. המשפט, שהגיע עד לבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק נוהל באור זרקורי התקשורת וסוקר בעיתונות בהרחבה. בין היתר העידו במשפט משרתים של האם שרמזו על התנהגות לסבית מצידה. לבסוף הכריע בית המשפט להוציא את הילדה מחזקת אמה ולמסור את גידולה לידי דודתה, אשה קרה ונוקשה.
ואנדרבילט למדה אמנות וציירה בצבע שמן וצבע מים. בשנת 1968 חתמה חוזה להצגת יצירותיה על גבי כרטיסי הברכה של חברת הולמרק.
כאשת חברה נוצצת הופיעה בנשפים ונראתה עם גברים רבים בעלי השפעה והון. כידידה של הסופר טרומן קפוטה, היוותה השראה לדמותה של הולי גולייטלי בסיפור ארוחת בוקר בטיפאני.
בנוסף עסקה בעיצוב אפנה. גולת הכותרת של עיצובה היה ג'ינס המעצבים הראשון המתאים לנשים ומחמיא להן. הג'ינסים בעיצובה פרצו דרך לעיצוב מכנסיים אלה על ידי מעצבי צמרת. כן עיצבה חולצות, נעליים, כלי בית וריהוט והעניקה את שמה לבושם. חברת האופנה "גלוריה ואנדרבילט" מייצרת מספר מותגי אופנה ובושם.
ואנדרבילט כתבה מספר ספרים, מתוכם ארבע אוטוביוגרפיות. בשנת 2009, בגיל 85, הוציאה לאור רומן אירוטי בשם "אובססייה: מעשייה ארוטית" (Obsession: An Erotic Tale), המבוסס אף הוא בחלקו על חייה.
בשנת 2016 יצר בנה אנדרסון קופר יחד עם הבמאית ליז גרבוז סרט דוקומנטרי אודות אימו בשם "אנדרסון קופר וגלוריה ונדבליט" בהפקת HBO. הסרט האינטימי מציג את ניצחונותיה והטרגדיות בחייה של היוצרת ואשת החברה.
נישואים

ב-1941, בגיל 17 התחתנה בהוליווד עם פאט דה-צ'יקו (Pasquale ("Pat") DiCicco), ממנו התגרשה ב-1945.
באפריל 1945 התחתנה עם לאופולד סטוקובסקי, ממנו התגרשה עשר שנים לאחר מכן. מנישואין אלו נולדו שני בנים, סטניסלוס (סטן), יליד 1950 וכריסטופר (יליד 1952).
בין 1956 ו-1963 הייתה נשואה לבמאי סידני לומט.
ב-24 בדצמבר 1963 נישאה לסופר וויט אמורי קופר. מנישואין אלו נולדו קרטר ואנדרבילט קופר (1965) ומגיש הטלוויזיה אנדרסון קופר (1967). קרטר ואנדרבילט התאבד בקפיצה מחלון הפנטהאוז של אמו בקומה ה-14 ב-22 ביולי 1988.
נפטרה ב-17 ביוני 2019. הונה האישי הוערך ב-650 מיליון דולר, רובו הודות לתמלוגים מחברת האופנה שהייתה בבעלותה.
ספריה

אוטוביוגרפיות
Once upon a Time: A True Story ISBN 9780394541129
Black Khight, White Knight ISBN 0394544129
A Mother's Story ISBN 0679450521
It Seemed Important at the Time: A Romance Memoir ISBN 0743264800
רומאנים
The Memory Book of Starr Faithfull ISBN 0743264800
Never Say Good-Bye ISBN 9780394571553
Obsession: An Erotic Tale ISBN 9780061734892
הערות שוליים

↑  20 משפטי המאה ה-20
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507795805171  PLWABN: 9810544490205606  BnF: cb127020484 (data)  GND: 120419637  ISNI: 0000 0000 8283 7808  LCCN: n80009859  NLA: 35577422  NLK: KAC201626765  NTA: 071914293  RKD: 304610  SNAC: w63r0vk9  SUDOC: 136123929  Trove: 1001798  ULAN: 500042377  VIAF: 95957478   WorldCat (עם VIAF): 95957478 
בת 4, עם אמה
ד'תט"ז

ד'תט"ז (4416)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-7 בספטמבר 655 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 23 בספטמבר 656. שנה מסוג בחה, היא מעוברת, ואורכה 383 ימים. זו שנה שישית לשמיטה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בחה, ובה 383 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
היסטוריה של עם ישראל
ד'תי"ב

ד'תי"ב (4412)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-22 בספטמבר 651 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 9 בספטמבר 652. שנה מסוג הכז, איננה מעוברת, ואורכה 354 ימים. זו שנה שנייה לשמיטה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג הכז, ובה 354 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "כסדרה": שבה חשוון בן 29 יום ואילו כסלו בן 30 יום
ג' בתשרי חל בשבת, ולכן צום גדליה נדחה ליום ראשון ד' בתשרי.
י"ז בתמוז חל בשבת, ולכן צום שבעה עשר בתמוז נדחה ליום ראשון י"ח בתמוז
ט' באב חל בשבת, ולכן צום תשעה באב נדחה ליום ראשון י' באב
היסטוריה של עם ישראל
גלוריה וקר

| --- | --- |

וקר בערב מחווה לאודרי לורד,  אמסטרדם 2016
 לידה:  13 ביוני 1950 (בת 74) פרמריבו, סורינאם 
 ענף מדעי:  חקר מיניות, אתניות ופוסט-קולוניאליזם
 מקום מגורים:  הולנד
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אמסטרדם  אוניברסיטת קליפורניה  אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס 
 מוסדות:  אוניברסיטת אוטרכט (2001–2012) 
 פרסים והוקרה:  פרס רות בנדיקט (2007)  פרס יוקה סמית (2017) 
 הערות:  ספריה הבולטים "The Politics of Passion"  "White Innocence"
 אתר רשמי
 
גלוריה וקר (באנגלית: Gloria Daisy Wekker נולדה ב-13 ביוני 1950 בפרמריבו) היא אנתרופולוגית סורינאמית–הולנדית המתמחה בלימודי מגדר, לימודי הקריביים, וחקר מיניות, אתניות ופוסטקולוניאליזם. וקר ידועה בעבודתה על גזענות בהולנד והצטלביות. היא פרופסור בדימוס לאנתרופולוגיה תרבותית ואנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטת אוטרכט.
ביוגרפיה

וקר נולדה בפרמריבו, סורינאם והיגרה להולנד עם משפחתה בשנת 1951. תחילה למדה משפטים בניימיכן, אך בסופו של דבר המשיכה ללמוד אנתרופולוגיה תרבותית באוניברסיטת אמסטרדם. היא קיבלה את הדוקטורט שלה באמסטרדם בשנת 1981, עם התמחות באיים הקריביים, לימודי נשים ופסיכולוגיה קלינית. אחיה הגדול הרמן וקר היה פרופסור לאנגלית באוניברסיטת חרונינגן.
קריירה

בשנת 1992 קיבלה וקר תואר דוקטור אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס עם התזה שלה: "אני מטבע זהב: בניית זהות עצמית, מגדרית ומינית של נשים אפרו-סורינאמיות ממעמד הפועלים." עבודה זו פורסמה בהולנדית בשנת 1994.
לאחר קבלת הדוקטורט שלה בארצות הברית עבדה וקר בהולנד, בין היתר, במשרד הרווחה, בריאות הציבור והתרבות. היא גם הייתה מעורבת באקטיביזם של הגל הפמיניסטי השני. ב-1984, יחד עם טניה ליאון (אנ'), טינקה סומטר וג'וזה מאס, הקימה את קבוצת הפעולה "האחות מבחוץ" (באנגלית: "Sister outsider") לנשים שחורות לסביות. הקבוצה נקראה על שמה של אסופת המאמרים של הפובליציסטית והסופרת האמריקאית אודרי לורד.
בשנת 2001, הייתה וקר המרצה הולנדית הלא לבנה הראשונה בחוג מגדר ואתניות בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אוטרכט. החוג למגדר ואתניות הוא יוזמה של IIAV לשעבר (מרכז מידע וארכיון בינלאומי לתנועה הפמיניסטית), כיום נקרא מכון אטריה לשוויון מגדרי והיסטוריה נשית (אנ'). וקר גם הייתה מנהלת מרכז המומחיות למגדר, אתניות ורב-תרבותיות בהשכלה הגבוהה.
קריירה > פוליטיקה

בבחירות הפרלמנטריות בהולנד 2017 הייתה וקר חברה ברשימה מטעם המפלגה החדשה "Artikel 1" שהקימה סילבנה סימונס אשר מאז שונה שמה ל-"BIJ1" (אנ'). המפלגה לא עברה את אחוז החסימה ולא נכנסה לפרלמנט. וקר הייתה ברשימה של המפלגה בבחירות למועצת העיר באמסטרדם בשנת 2018 בה השיגה המפלגה מושב אחד במועצת העיר.
ספריה

עבור ספרה "פוליטיקה של תשוקה: תרבות מינית של נשים בגולה אפרו-סורינמית" (באנגלית: Politics of Passion: Women’s sexual culture in the Afro-Surinamese diaspora), מחקר על מאטיות (Mati) בסורינאם (נשים שיש להן יחסי מין עם נשים אחרות אך אינן מזדהות כלסביות) ב-2007 העניקה אגודת האנתרופולוגים האמריקאית (אנ') לוקר את פרס רות בנדיקט (אנ') שניתן על ספרים שמביאים נקודת מבט אנתרפולוגית קווירית.
הספר "תמימות לבנה: פרדוקסים של קולוניאליזם גזע" (באנגלית: "White Innocence: Paradoxes of Colonialism and Race") שיצא ב-2016 היה שנוי במחלוקת בתקשורת ההולנדית. בספר, וקר חוקרת את התפקיד שיש לגזע, במיוחד לובן, ואת ההשלכות של ההיסטוריה הקולוניאלית ההולנדית על החברה ההולנדית בת זמננו. טענתה המרכזית היא שהדימוי העצמי ההולנדי מאופיין בפרדוקס: גזע וגזענות מעוררים רגשות עזים, אך בה בעת מוכחשת קיומה.
בנוסף לפעילותה האקטיביסטית, בשילוב עם עבודתה באוניברסיטאות, כותבת וקר גם שירה ופרוזה.
ב-2017 היא זכתה בפרס יוקה סמית' (Joke Smith prize) "בזכות מאמציה הממושכים לשיפור מעמדן של נשים שחורות בהולנד".
הערות שוליים

↑  לימודי מגדר במדעי הרוח (אוניברסיטת אוטרכט) (באנגלית)
↑  Gloria Wekker over het culturele archief van Nederland, באתר NieuwWij (בהולנדית)
1 2  Gloria Wekker באתר Encyclopedia of Afro European Studies (באנגלית)
↑  אתר אוניברסיטת אוטרכט (בהולנדית)
↑  UvA-voorzitter diversiteit kandidaat Artikel 1 (בהולנדית)
↑  Clarice Gargard (2016-07-05). "Seksualiteit is niet wat je bent, maar wat je doet". De Correspondent (בהולנדית).
↑  "The Ruth Benedict Prize". queeranthro.org (באנגלית).
↑  White Innocence: Paradoxes of Colonialism and Race מאת גלוריה וקר, עמוד 7
↑  Gloria Wekker wint Joke Smitprijs 2017, באתר הממשלתי הרשמי 11 בדצמבר (בהולנדית) 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007330858805171  PLWABN: 9810561629105606  BIBSYS: 6045596  GND: 1056339691  ISNI: 0000 0000 3548 6603  LCCN: n97114236  NKC: jo2017965594  NTA: 074734768  SUDOC: 148934293  VIAF: 212738596   WorldCat (עם VIAF): 212738596 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "גלוריה וקר".
גלוריה באמילויה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בפברואר 1964 (בת 60) אוסון, ניגריה ניגריה
 שם לידה:  Gloria Olusola Bamiloye 
 מדינה:  ניגריה
 תקופת הפעילות:  מ-1985
 תפקיד:  מחזאית, שחקנית קולנוע, מפיקת קולנוע, במאית קולנוע, סופרת
 השקפה דתית:  נצרות 
 בן זוג:  מייק באמילוי
 
גלוריה באמילויה (באנגלית: Gloria Bamiloye; נולדה ב-4 בפברואר 1964) היא מחזאית, שחקנית קולנוע, מפיקת קולנוע, במאית קולנוע וסופרת. היא המייסדת של "Mount Zion Drama Ministry" (בתרגום חופשי לעברית: משרדי הדרמה בהר ציון).
ביוגרפיה

גלוריה באמילויה נולדה בלסה (אנ'), עיר הממוקמת באוסון (אנ') שבדרום ניגריה. היא למדה במכללה להכשרת מורים בחטיבה באיפטומודו (אנ'), שם הוכשרה כמורה בבית הספר. היא ייסדה את "Mount Zion Drama Ministry" יחד עם בעלה, מייק באמילויה (אנ'). היא הציגה וביימה מספר סדרות וסרטים ניגריים. בשנת 2002, גלוריה באמילוי כתבה את הספר "The Anxiety of Single Sisters" (בתרגום חופשי לעברית: חרדת האחיות האחרות).
פילמוגרפיה מובחרת

| שנת הקרנה | שם הסרט במקור | שם הסרט בעברית |
| --- | --- | --- |
| 2005 | The Haunting Shadows 1 | הצללים הרודפים 1 |
| 2005 | The Haunting Shadows 2 | הצללים הרודפים 2 |
| 2005 | The Haunting Shadows 3 | הצללים הרודפים 3 |
ספרים

| שנת הוצאה | שם הספר במקור | שם הספר בעברית |
| --- | --- | --- |
| 2001 | A Successful Ministerial Life in Drama Ministry | חיי שרות מוצלחים במשרדי הדרמה |
| 2002 | The Anxiety of Single Sisters | החרדה של אחריות רווקות |
חיים אישיים

באמילויה נשואה לשחקן הקולנוע מייק באמילויה, איתו יש לה שלושה ילדים: דמילולה באמילויה, ג'ושוע באמילויה' וגיפט באמילויה.
הערות שוליים

↑  Johnson-Odesola,-Mike-Bamiloye-and-Gloria-Bamiloye,‏ באתר "Nigerian Newspaper"
↑  I didn't reckon I'd marry Mike Bamiloye – Wife, Gloria,‏ TOPE OLUKOLE, באתר "Newswatch Times"
↑  I can't stop calling my husband Brother Mike –Gloria Bamiloye, באתר "The Punch - Nigeria's Most Widely Read Newspaper"
↑  Poverty made us eat corn three times a day Gloria Bamiloye - nigeriafilms.com,‏  YEMISI ADENIRAN, באתר "nigeriafilms.com"
↑  The Anxiety of Single Sisters, באתר "google.co.za"
דייגו ד'אגילר

| --- | --- |
 לידה:  1699 פורטוגל 
 פטירה:  10 באוגוסט 1759 (בגיל 60 בערך) לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 שם לידה:  Moises Lopez Pereira d'Aguilar
 מקום קבורה:  בית הקברות נובו 
 בן או בת זוג:  Donna Simha da Fonseca (1722–?) 
 
סמל הברון דייגו לופס פרירה ד'אגילר
דייגו לופס פריירה ד'אגילר (בכתיב ספרדי  Diego López Pereira d'Aguilar , ידוע אחרי חזרתו ליהדות גם בשם משה לופס פרירה, ‏1699 - 10 באוגוסט 1759) היה איש עסקים ומנהיג קהילה יהודי ממשפחת אנוסים מפורטוגל, שפעל בעיקר בשטחי האימפריה האוסטרית ובאנגליה. קיבל את התואר ברון מידי קיסר אוסטריה קרל השישי. היה אחד ממקימיה מחדש של קהילת יהודי וינה ובערוב ימיו אחת מהדמויות המרכזיות של יהודי לונדון.
דייגו ד'אגילר - האגדה

בקרב יהודים ספרדים באירופה נפוצה אגדה שבמרכזה נרקם סיפור שונה, הרבה יותר דרמטי, על האדם ועל השתלשלות אירועים. היא פורסמה בעיתונות - לעיתים בצורת פיליטון - ובספרים של קהילות וינה, איסטנבול, סלוניקי, סרביה ואחרות. באגדה מוצג ד'אגילר כילד שנחטף בינקותו מבית יהודי במדריד ושהוטבל לנצרות וחונך על ידי כמרים, נותק לחלוטין ממשפחתו ומבני עמו והפך לבישוף קתולי. בתור בישוף ואינקוויזיטור רדף את היהודים ואת האנוסים ששמרו בסתר על דת אבותיהם. ביום מן הימים אחותו נעצרה על ידי האינקוויזיציה ונידונה לעלות על המוקד ב"אוטו דה פה". הבישוף דייגו, כמנהגו, חתם אל גזר דין המוות שלה. ברגע האחרון אמו הצליחה להגיע אליו וגילתה לו את זהותו האמיתית היהודית, את שמו הקודם - מושה לופז פריירה, ואת זהות אחותו. הבישוף, נסער, נזכר פתאום בזכרונות שנותרו עמומים מילדותו והתפרץ בבכי. רק כשקם והביט בככר דרך החלון התברר שגורל אחותו כבר הוכרע והיא הועלתה על המוקד. אז החליט שלא יישאר יותר בארץ הזאת. עזב את בגדי הכומר, את ארמון הבישופות ויחד עם אמו נמלט לאוסטריה הרחוקה, ארץ הקיסרית מריה תרזה. היא הכירה אותו בעת ביקור בספרד כנסיכה צעירה שליוותה את אביה, הקיסר קרל השישי. משה לופז פריירה החזיק בידו שרשרת זהב שהיא נתנה לו כשהיה בישוף כסימן תודה על קבלת פניה. הקיסרית שמחה מאוד על הפגישה מחדש והסכימה ברצון לתת מקלט לא רק לו עצמו אבל גם למשפחתו ולעוד כמה יהודים.
הם השתקעו באוסטריה, שם זכו לקיים את דתם באופן חופשי.
מורשתו

בבית הכנסת ה"טורקי" בווינה, שהוקם בשנת 1885 ונהרס בפרעות ליל הבדולח ב-1938 נשמר זמן רב כתר תורה ורימון עשויים כסף שעליו היה רשום שמו של משה לופש פרירה ושנת ה'תצ"ח (1737–1738).
 כמו כן יש אומרים שהיה שם נהוג בימים הנוראים לומר קדיש להעלאת נשמתו.
לקריאה נוספת

Tiberiu Schatteles Evreii din Timișoara, în perspectivă istorică Hasefer, București 2013
Michaela Feuerstein-Prasser, Gerhard Milchram - Judisches Wien, Mandelbaum city guide, 2016
(Max Grunwald - Vienna (Jewish community Series The Jewish publication society, Philadelphia, 1936 chapter III (Diego d'Aguilar and the Sephardic Community of Vienna) and IV (Maria Theresia) מקס גריונוולד - וינה - (סדרת הקהילות היהודיות), ג'ויש פבליקיישן סוסייטי, פילדלפיה, 1936 (פרק ג - דייגו ד'אגילר והקהילה הספרדית של וינה), פרק ד - מריה תרזה.
Michael Silber -Diego d'Aguilar, an Eighteenth Century Jewish nobleman, Continuity and Rupture in the Fate of a Marrano Entrepreneur family in Iberia and Austria, a CEES Public Lecture, UCLA International Institute, 11 febr.2003 (מיכאל זילבר - דייגו ד'אגילר, אציל יהודי מהמאה ה-18, רצף וקרע בגורלה של משפחת קבלנים יהודים בחצי האי האיברי ובאוסטריה, בהרצאה של המרכז למחקרים אירופיים ואירו-אסיאתיים, אוניברסיטת UCLA,‏ 11 בפברואר 2003.
Lebl, Ženi, Mozes Lopez Pereira – Baron Diego d‘Aguilar, Zbornik VIII, 2003, pp. 337-370. (ג'ני לבל - מוזס לופז פריירה - הברון דייגו ד'אגילר, זבורניק ח', 2003 - בסרבית)
Selma Stern: Der Hofjude im Zeitalter des Absolutismus. Ein Beitrag zur europäischen Geschichte im 17. und 18. Jahrhundert. Tübingen 2001, ISBN 3-16-147662-X. (שלמה שטרן - יהודי החצר בימי האבסולוטיזם. סקירה על ההיסטוריה האירופית במאות ה17-18 טיבינגן, 2001)
N. M. Gelber: The Sephardic Community in Vienna. In: Jewish Social Studies. Band 10/4, 1948, S. 359–396. (נ.מ. גלבר - הקהילה הספרדית בווינה, ב"ג'ויש סושייל סטאדיס", 10/4, 1948, 359-396)
Kurt Schubert: Die Geschichte des österreichischen Judentums. Wien 2008, ISBN 9783205777007 (קורט שוברט - תולדות היהדות האוסטרית - בגרמנית, וינה, 2008 )
Josef Fraenkel (Hg.): The Jews of Austria: Essays on their Life, History and Destruction. London 1967, ISBN 0853030006 (יוזף פרנקל עורך: יהודי אוסטריה, מסות על חייהם, תולדותם וחרבנם, לונדון, 1967 - באנגלית)
Adolfo von Zemlinszky, Historia de la Comunidad Israelita-Española en Viena, Vienna, 1888; (אדולף זמלינסקי - תולדות הקהילה היהודית הספרדית בווינה, וינה, 1888 - בספרדית קסטיליאנית)
Frankl, in Allg. Zeit. d. Jud. 1854, p. 630 et seq., 656 et seq.; (פרנקל - ב"אלגמיינה צייטונג דר יודנטום, עמ' 630 והלאה, 656 והלאה - בגרמנית)
G. Wolf, Gesch. der Juden in Wien, pp. 68, 277; (ג. וולף - תולדות יהודי וינה עמ' 88, בגרמנית)
Wilson, Wonderful Characters, p. 64.M. K.
ב. מבורך - מעשי השתדלות באירופה ומניעת גירושם של יהודי בוהמיה ומורביה, "ציון" כרך ט"ו, ק 963, עמ' 125–164.
Meir Lamed: Aguilar, Diego D’. In: Encyclopaedia Judaica, 2. Aufl. Band 1, Detroit, New York 2007, ISBN 978-0-02-865929-9, p. 508–509 (מאיר למד - דייגו ד'אגילר ב"אנציקלופדיה יודאיקה", מהדורה שנייה, כרך א, דטרויטף ניו יורק, 2007) עמ' 508–509.
הערות שוליים

↑  אוולין אוליאל גראוס - (2001) עמ' 53
↑  אתר הגיניאלוגיה קיטיבורסטר - הגניאלוגיה של משפחת ד'אגילר.
↑  Jacob Allerhand - 2002
↑  אתר הגיניאלוגיה קיטיבורסטר - הגניאלוגיה של משפחת ד'אגילר.
↑  Michael Halevy - 2010
↑  Jacob Allerhand 2002
↑  Max Grunwald ‏(1936) עמ' 130
↑  Jewish Encyclopedia1901-1906, Gotthard Deutsch ab Moravia ch Segregated in Ghettos
↑  P.C.Molhuysen, P.J.Blok -1930 עמ' 13
↑  2010, Alexander Abraham YIVO Institute for Jewish Research. המחבר מזכיר בטעות את דיאגו ד'אגילר ואת משה פריירה כאנשים שונים, בעוד מדובר באותו אדם
↑  AZJ 1853 גיליון 2 - מצוטט ב-Evreii din Timișoara T.Schatteles עמוד 69
↑  M.Feuerstein-Prasser, G.Milchram עמ' 137
↑  Jacob Allerhand 2002
↑  מאמר על קהילת היהודים ה "טורקים" בווינה מאת נעים אביגדור גירלריוז באתר הקהילה התרבותית הטורקית באוסטריה ספטמבר 2010
↑  Michael Halevy 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007518811805171  VIAF: 315535496   WorldCat (עם VIAF): 315535496
דגל קובה

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי ודגל ימי לאומי
 יחס אורך/גובה:  1:2
 הונף לראשונה:  1848
 קבלת מעמד רשמי:  20 במאי 1902
 מוטיבים עיצוביים:  חמישה פסים אופקיים שלושה כחולים ושנים לבנים, משולש אדום צמוד לתורן ובתוכו כוכב לבן
דגל קובה אומץ ב-20 במאי 1902. הדגל כולל חמישה פסים אופקיים שלושה כחולים ושנים לבנים, משולש אדום צמוד לתורן ובתוכו כוכב לבן. הדגל עוצב לראשונה בשנת 1849 בעבור תנועת השחרור אשר נאבקה לשחרורה של קובה משלטון ספרד. הדגל הונף לתקופה קצרה בשנת 1850 אך זכה למעמד חוקי רק בשנת 1902 עם קבלת העצמאות של קובה מידי ארצות הברית. הוא שייך למשפחת דגלי הכוכבים והפסים, הדגל מכונה "אסטרייה סוליטריה" (Estrella Solitaria), או דגל "הכוכב הבודד".
היסטוריה וסמליות

בעודו נלחם נגד הכתר הספרדי עם צבאות המורדים של ונצואלה, נרסיסו לופז עבר מעיר הולדתו קראקס להוואנה, קובה. מעורבותו בתנועות אנטי-קולוניאליות אילצה אותו לצאת לגלות. בשנת 1849, הוא עבר לניו יורק סיטי, ארצות הברית, שם המשיך לקדם את רעיון העצמאות של קובה. המשורר מיגל טאורבה טולון עיצב את הדגל יחד עם לופז, בהתבסס על סיפור החזון של לופז. אמיליה טאורבה טולון, אשתו של מיגל, תפרה את הדגל הראשון. לופז וטולון, יחד עם חוסה אניסטו איזנגה בורל, אחיינו חוסה מריה סנצ'ז איזנגה, סירילו וילאוורדה וחואן מנואל מסיאס, הסכימו על העיצוב הסופי של דגל קובה: שני פסים לבנים, שלושה כחולים, משולש אדום, וכוכב בודד. שלושת הפסים הכחולים מייצגים את שלושת המחוזות שלהם, קובה הייתה מחולקת באותה תקופה; הלבן מייצג את טוהר המטרה הפטריוטית; והמשולש האדום הוא סמל לכוח, התמדה, והשפעות מסוניות (משולשים הם סמלים מסוניים לשוויון ונמצאו במספר דגלים אחרים באימפריה הספרדית לשעבר).
לופז השתמש באותו דגל בשנת 1850 כדי לבצע את ניסיון ההפיכה שלו לשחרור קובה משלטון ספרד, שהסתיים בכישלון והוצאתו של לופז להורג. העיירה החופית קארדנס הייתה העיר הראשונה שראתה את דגל הכוכב הבודד מונף ב-19 במאי 1850, בעת כיבוש העיר על ידי המורדים הקובנים."
שנה לאחר תחילת מלחמת עשר השנים, האספה המכוננת הראשונה של הרפובליקה של קובה התכנסה תחת נשק בגואימרו, מחוז קמגוואי. הדיון התמקד בשני דגלים בעלי סמליות רבה, הדמחגואה - שהיה דומה מאוד לדגל צ'ילה - שנוצר על ידי קרלוס מנואל דה ספדס כדי לפתוח במלחמת העצמאות, ודגל הכוכב הבודד של לופז. האחרון נבחר מכיוון שלופז עשה את הצעד הראשון לחירות קובה. דגל הדמחגואה לא נזרק, אלא הוצב בישיבות בית הנבחרים ונשמר כחלק מהאוצר הלאומי.
בבוקר ה-20 במאי 1902, היום בו קובה הפכה רשמית לרפובליקה עצמאית, הגנרליסימו מקסימו גומז זכה בכבוד להניף את הדגל על תורן הדגלים של מבצר שלושת המלכים של מורו, בהוואנה; ובכך חתם במעשה זה את סופה של המהפכה הקובנית, את סיום המאבק לעצמאות קובה, ובו זמנית הצדיק את ההקרבה שכה רבים הציעו כדי להפוך חלום זה למציאות.
היסטוריה של דגל קובה

דגל צלב בורגונדי (1521–1843)
דגל אמריקה הספרדית (1843–1873; 1874–1898)
דגל הרפובליקה הספרדית הראשונה (1873–1874)
דגלו של קרלוס מנואל דה סספדס במלחמת עשר השנים (1868–1878)
דגל הרפובליקה הקובנית הראשונה (1902–1906; 1909–1959)
דגל תנועת ה-26 ביולי
דגלון החרטום של הצי הקובני
דגל ראש ממשלת קובה (1959–1976)
דגל נשיא קובה
דגל הממשל הצבאי האמריקאי בקובה (1898-1902; 1906–1909)
ראו גם

סמל קובה
המנון קובה
הערות שוליים

↑  Flag of Cuba, www.tripcuba.org
↑  גילי חסקין, מאבקה של קובה לעצמאות | גילי חסקין – מדריך טיולים
↑  https://thumbs.worthpoint.com/zoom/images1/1/0216/05/cuban-flag-vintage-1940-pre_1_af5fe2b808af826e82e1e3de3c40ba4a.jpg
ערך זה הוא קצרמרבנושא קובה ובנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דגל הפרלמנט של קובה