stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיים גיטלר
פעילות אוצרותית

1999–2000 – לשון המטבע. על אספנים, על חוקרים ועל מטבעות עתיקים תערוכה לזכרו של אברהם ברומברג, מוזיאון ישראל.
2004 – יחיד ומיוחד: חשיפה ראשונה של המטבע החשוב בעולם, מוזיאון ישראל, בשיתוף פעולה עם פרופסור פרנסואה קאלטאי.
2012–2013 – זהב לבן: המטבעות הקדומים בעולם, מוזיאון ישראל, בשיתוף פעולה עם קתרין לורבר ויניב שאואר.
2015 – ים של זהב: האוצר החדש מקיסריה, מוזיאון ישראל, בשיתוף פעולה עם ד״ר רוברט קול.
2015–2016 – Coinage and Power in Ancient Israel from the Collection of the Israel Museum, Jerusalem, Kunsthistorisches Museum Vienna, שיתוף פעולה בין מוזיאון ישראל ומוזיאון ה-Kunsthistorisches בווינה.
2017–2018 – הון-שלטון: מטבעות זהב רומיים מאוסף ויקטור אדה, מוזיאון ישראל, בשיתוף פעולה עם יניב שאובר וד״ר גיל גאמבש.
חיים אישיים

נשוי לרונית והורים ל-2, מתגוררים בשכונת בקעה בירושלים.
הערות שוליים

↑  צוות המוזיאון - מוזיאון ישראל, באתר מוזיאון ישראל, ירושלים
↑  I Congresso Internacional de Numismática Novos Diálogos e Perspectivas: PALESTRANTES, I Congresso Internacional de Numismática
1 2 3 4 5  Dr. Haim Gitler Curriculum Vitae, academia.edu
↑  האגף לארכאולוגיה על-שם שמואל וסיידי ברונפמן, באתר מוזיאון ישראל
↑  Israel Numismatic Research, Israel Numismatic Society
1 2  בעלי תפקידים בחברה, באתר החברה הנומיסמטית בישראל
↑  Committee of the INC, International Numismatic Congresses
↑  בנק ישראל: מחלקת המטבע, סקירה שנתית 2014
↑  Gentelli, L., Blichert-Toft, J., Davis, G., Gitler, H., & Albarede, F, ( Metal provenance of Iron Age Hacksilber hoards in the southern Levant, Journal of Archaeological Science 134, 2021
↑  More than money, Curator: Haim Gitler, The Israel Museum
↑  The Coin of Coins - A World Premiere, The Israel Museum
↑  White Gold: Revealing the World's Earliest Coins | Curator: Haim Gitler, The Israel Museum
↑  ים של זהב: האוצר החדש מקיסריה, באתר The Israel Museum
↑  Coinage and Power in Ancient Israel, From the Collection of the Israel Museum, Jerusalem, Kunsthistorisches Museum Vienna
↑  מדריך קולי לתערוכה הון-שלטון: מטבעות זהב רומיים מאוסף ויקטור אדה, באתר מוזיאון ישראל, ירושלים
↑  סיור ווירטואלי בתערוכה "הון שלטון: מטבעות זהב רומיים מאוסף ויקטור אדה", באתר מוזיאון ישראל, ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261740905171  BIBSYS: 13063389  BnF: cb145927078 (data)  GND: 1208935984  ISNI: 0000 0001 1762 4360  LCCN: n2004042953  NTA: 331908859  RERO: 02-A003299979  SUDOC: 081477414  VcBA: 495/348224  VIAF: 49471730   WorldCat (עם VIAF): 49471730
מס סובלנות

מס הסובלנות או מס החסד (בלטינית: taxa tolerantialis; בגרמנית: Toleranzgebührer) היה מס שהוטל באופן כללי על יהודים בהונגריה בעת שהייתה תחת שלטון אוסטרי, והונהג על ידי הקיסרית מריה תרזה בשנת 1749. המס התבסס על החוק הגרמני לפיו יהודי מחויב לשלם מס מסוים כדי ש"יהיה נסבל".
תולדות המס תחת מריה תרזה > המפקד כהקדמה למס

באמצע שנות ה-40 של המאה ה-18 הגיע תורו של מפקד יהודים חדש. קדם לזה ניסיון כושל ב־1743 של הקיסרות האוסטרית להטיל מס מיוחד על היהודים, שדרש את רישומם. ואולם רוב המחוזות בהונגריה התעלמו מהצו או אפילו התנגדו לו בגלוי הואיל ולא הסכימו להטלת המס המיוחד. ב־1746 הגתה המלכה-הקיסרית מאריה תרזה רעיון חדש להטלת המס על היהודים. היא הורתה, שתמורת היותם נסבלים במדינה, יחויבו כל היהודים לשלם מס שנתי של שני פלורינים לטובת האוצר. המס שכונה "מס סובלנות" נבדל ממיסים אחרים בהיותו מס גולגולת, כלומר גם ילדים, נשים ומשרתות חויבו בתשלום. לשם קביעת בסיס המס הזה הורתה המועצה המייצגת על עריכת מפקד חדש ליהודים. הפעם הועלתה דרישה להכנת רישום מפורט יותר, כיוון של לא רק מספר המשפחות היה חשוב, אלא רישום של כל נפש. המחוזות של הונגריה גילו התנגדות חריפה גם לפקודה זו. את המפקד אמנם הם ערכו לכאורה, אבל באי- דיוק רב בהשמטות רבות. לפי הנתונים שנשלחו אל הממשל, מתוך 43 מחוזות הונגריה (בלי טרנסילבניה ומחוזות אוטונומיים אחרים) דווחו 36 על מגורי יהודים בתוכם. מתוך 37 ערים מלכותיות חופשיות – דווחו תשע. אילו בשני "האזורים" – אף לא יהודי אחד. מספר הנפשות שנרשמו בשנים 48–1746 הגיע ל-14,847. המספר הרב ביותר של יהודים נרשם באותה עת במחוזות ניטרה (2,357) פוז'ון (2,117) ושופרון (1,313). מספר היהודים בפועל, היה גדול מזה בהרבה, אולי אפילו כפול. את זה ניתן להסיק מתוך רישומים שנותרו מהשנים ההן באחוזות אחדות.
תולדות המס תחת מריה תרזה > הטלת המס

מס הסובלנות או מס החסד נשא אופי של סיוע צבאי (בלטינית: סובסידיום) מיוחד שבאמצעותו תמכו יהודי הונגריה במלכי הקיסרות הרומית הקדושה במלחמתם באימפריה העות'מאנית. מריה תרזה ראתה את הסיוע הצבאי כמס שעל היהודים לשלם. במהלך מלחמת הירושה האוסטרית, בשנת 1743 חויבה כל משפחה יהודית לשלם שישה פורינט לאוצר המלוכה עבור כל אחד מחברי המשפחה, ללא קשר למין וגיל, ולא היא גורשה מהונגריה. המס נקרא בפי היהודים "כספי המלכה" (מַלכֶּה-גֶלט), ואילו בית המשפט כינה אותו באופן שרירותי, ללא הסכמת הפרלמנט, taxa tolerantialis שנקבע על 20,000 פורינט לקהילה כולה משנת 1749 והייתה באחריות קולקטיבית של האוכלוסייה היהודית כולה. הקהילה היהודית הייתה אחראית לגביית המס כולו שחלוקתו הייתה עניין פנימי. שלהם.
לגבית המס נעזרו במשרדי המס המלכותיים מכיוון שהמחוזות סירבו להשתתף ולהיות מעורבים בגביית המס שהיה בלתי חוקי לדעתם. חצר המלוכה העלה את המס בהדרגה; הוא היה כבר 25 אלף פורינט בשנת 1755, 30 אלף ב-1760, 50 אלף ב-1772, 80 אלף ב-1778 ו-160 אלף בשנת 1813, אך בשל התנגדותן של רשויות המחוזות לא נגבה אף פרוטה משנת 1828. שיטת חישוב מס הסובלנות שונה לאורך התקופות לפי המקום, לפי גודל משק הבית, לפי משלח יד שח ראש המשפחה ונכסיה. בעתירה בשנת 1842 ביקשו היהודים ממלך הונגריה פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה לבטל את המס היהודי המיוחד, ששמו היה משפיל וסכומו כבד. המלך היה מוכן לבטלו אם היהודים ישלמו את הפיגור של שני מיליון וחצי פורינטים שלא שולמו מאז 1828. היהודים לא הצליחו לאסוף סכום כה גדול, ולכן חצר המלוכה הסתפק, בהתערבותו של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה, בסכום שהציעו היהודים בסך מיליון וחצי פורינט.
במסגרת הסדר זה, ביטל המלך את מס החסד בשנת 1846, והיהודים התחייבו לשלם את הסכום המוסכם תוך חמש שנים. הקהילות היהודיות בחרו ועדה לניהול האיסוף המדויק של התשלומים המגיעים מכל קהילה וקהילה, ואילו קהילת פשט קיבלה על עצמה את האחריות מול אוצר המלוכה. בשנת 1848 השעה המשרד האחראי ההונגרי הראשון את תשלומי התשלומים, אולם לאחר כישלון מהפכת 1848 בהונגריה, הצבא הקיסרי גבה את כל היתרה שלא שולמה.
תולדות המס תחת הקיסר יוזף השני

בשנת 1783 התיר הקיסר יוסף השני, בנה של מריה תרזה, ליהודים להתיישב בפשט תוך חקיקת מס הסובלנות שהיהודים היו צריכים לשלם לרשויות העיר. לאחר 1789 שילמו היהודים מס סובלנות של 4 פורינט למשפחה, בנוסף מס על בשר כשר, מס נישואין, מס על בתי הכנסת ובתי הקברות בסכום של 100 פורינט לשנה לכל משפחה ובנוסף מס כללי למשפחה של 50 פורינט בשנה. בשנת 1797, לאחר מותו של יוזף השני, הוחלף מס הסובלנות ובמיסים על בתים ונכסים אחרים ובמס נרות על נרות דת יהודיים. בקרואטיה, סלובניה ודלמטיה הוענקו ליהודים זכויות נוספות בשנת 1840, אך "מס הסובלנות" נותר בתוקף.
מידע נוסף

Taxation of the Jews in Europe for other types of taxes imposed on the Jews
ג'יזיה - מס גולגולת בעולם המוסלמי
1782 Edict of Tolerance
הערות שוליים

↑  https://mof.gov.il/taxmuseum/quarterly/documents/132-4.pdf
↑  https://www.jewishvirtuallibrary.org/budapest-hungary-jewish-history-tour
הוועדה הלאומית על היעלמותם של אנשים

| --- | --- |
 מדינה:  ארגנטינה 
 מטה הארגון:  San Martín Cultural Center 
 מייסדים:  ראול אלפונסין 
 תקופת הפעילות:  15 בדצמבר 1983 – 20 בספטמבר 1984 (281 ימים) 
 
Nunca Más - כריכת דוח הוועדה, "לעולם לא שוב"
הוועדה הלאומית על היעלמותם של אנשים (בספרדית: Comisión Nacional sobre la Desaparición de Personas, בראשי תיבות: CONADEP) היה ארגון ארגנטינאי שהוקם על ידי הנשיא ראול אלפונסין ב-15 בדצמבר 1983, זמן קצר לאחר השבעתו, כדי לחקור את גורלם של האנשים והנשים שנעלמו (בספרדית הם מכונים Desaparecidos) במהלך המלחמה המלוכלכת בארגנטינה בין השנים 1976–1983 תחת שלטון המשטר הצבאי בארגנטינה (1976–1983), וכן לחקור הפרות זכויות אדם אחרות על ידי הצבא במהלך אותה תקופה.
ממצאיה של ועדת החקירה תועדו בדו"ח שנקרא Nunca Más (לעולם לא עוד), ונמסרו לנשיא אלפונסין ב-20 בספטמבר 1984. מסירת הדו"ח יצרה את התשתית לפתיחת המשפט נגד ראשי החונטה, שכונה משפט החונטה. CONADEP תיעדה היעלמות כפויה של 8,961 אנשים מ-1976 עד 1983, אם כי הוועדה ציינה שהמספר האמיתי עלול להיות גבוה יותר (הערכות של ארגוני זכויות אדם עומדות על כ־30,000 אנשים). הדו"ח קבע גם כי כ-600 בני אדם "נעלמו" ו-458 נרצחו (על ידי חוליות מוות, כמו הברית האנטי-קומוניסטית הארגנטינאית) במהלך שלטונן של הממשלות הפרוניסטיות מ-1973 עד 1976.
היסטוריה

התערבות צבאית בתחום הפוליטי הייתה נפוצה בארגנטינה מאז שנות ה-30. עינויים ואלימות שימשו כמנגנונים שנועדו לשלוט בסכסוכים פוליטיים או להרתעת פעולות האופוזיציה. עם זאת, השימוש בהעלמת בני אדם, כלומר במעצר על ידי גוף משטרתי וצבאי שלאחריה הועלם העצור ללא מסירת מידע כלשהו על גורלו, החל להיות נפוץ בעקבות ההפיכה הצבאית בארגנטינה ב־1976. ביצוע ההיעלמויות המחיש את נכונות השלטון הצבאי ונחישותו לחסל את האופוזיציה בשיטות נסתרות יותר.
המשטר הדיקטטורי הכחיש כל מעורבות בהיעלמויות. המשטר הפעיל מרכזי מעצר חשאיים (Centros Clandestinos de Detención) שבהם נכלאו "הנעלמים". התנאים והמבנה של מרכזי המעצר הללו היו דומים לאלו שהיו בבתי הכלא של ארגנטינה, אך מרכזי המעצר היו יכולים להכחיש את עובדת היותו של אדם מסוים במעצר בהם. עובדה זו אפשרה לשובים מרחב רב יותר לביצוע עינויים או להרוג את העצורים. רוב האנשים שנעלמו נרצחו בסופו של דבר וגופותיהם נקברו בקברים לא מסומנים, נשרפו או הושלכו לים. שיטות נסתרות אלו מנעו ביקורת בינלאומית על ממשלת ארגנטינה ואפשרו רצח ועינויים מבלי לתת דין וחשבון על המעשים.
קרובי משפחות ה"נעלמים" תבעו, במשך שנים רבות, לדעת את האמת על גורלם של ה"נעלמים". יותר מ-5,000 תלונות הוגשו לארגוני זכויות אדם בתוך ארגנטינה ולגורמים בינלאומיים, בהם ארגון מדינות אמריקה, הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום, אגף זכויות האדם של האו"ם, אמנסטי אינטרנשיונל וארגונים בעלי השתייכויות דתיות שונות. דיווחים אלה הביאו לביקורים של אמנסטי אינטרנשיונל ושל גופים נוספים בארגנטינה, אך הדיקטטורה הצליחה להכחיש את ההאשמות עד למלחמת פוקלנד ביוני 1982 ותבוסתה של ארגנטינה.
בעקבות התבוסה במלחמה החלה העיתונות בסיקור נרחב של ההאשמות נגד הדיקטטורה הארגנטינאית. הסיקור העיתונאי גרם לארגוני החברה האזרחית לדרוש להביא את הצדדים האחראים להעלמות לדין. סיסמה פופולרית בה השתמשו ארגונים אלו הייתה "juicio y castigo a los culpables" (משפט ועונש לעבריינים).
באפריל 1983 פרסמה הדיקטטורה את "המסמך הסופי של החונטה הצבאית על המלחמה נגד החתרנות" שבו טענו שלטונות הצבא שהמעשים שביצעו היו למעשה בפקודתה של הנשיאה, איזבל פרון, שבה הורתה "להשמיד את החתרנות". בספטמבר 1983 העביר המשטר הדיקטטורי את "חוק ההרגעה הלאומי", שהעניק פטור מעונש למדינה, בטיעון שכל הפעולות שהיו תוצאה של "המלחמה האנטי-חתרנית" "כובו". מעשה זה גרם לארגוני זכויות אדם לדרוש כי תקום ועדה על ידי הממשלה שתפקידה יהיה לחקור את ה"טרור" של המדינה. הדרישות כללו גם שהוועדה תכלול חברים מהבית ומהקונגרס ותלווה בייעוץ של קהילת ארגוני זכויות האדם.
יצירת CONADEP

CONADEP הוקמה על ידי ראול אלפונסין, מועמד מפלגת האיחוד האזרחי הרדיקלי (Unión Cívica Radical). אלפונסין נכנס לתפקידו כנשיא ארגנטינה ב-10 בדצמבר 1983. הוא הדגיש שכדי להעמיד לדין את האשמים האחראים להעלמות, יהיה צורך להבחין בין שלוש קטגוריות של אנשים: אלה שתכננו את הפקודות; אלה שפעלו מעבר לפקודות; ואלה שביצעו את הפקודות באופן קפדני.
אלפונסין התכוון להסיר את חוק ה"חנינה העצמית" שיושם על ידי המשטר הצבאי והורה להעמיד לדין שבעה מנהיגים של ארגוני גרילה ואת ראשיהן של שלוש החונטות הצבאיות הראשונות של הדיקטטורה. אלפונסין רצה לקיים את המשפטים בבית משפט צבאי, עם אפשרות לערעור בבית משפט אזרחי. ארגוני זכויות אדם לא הסכימו עם מדיניות זו, מחשש שבתי המשפט הצבאיים יסרבו להטיל סנקציות משפטיות כלשהן על הנתבעים. ארגונים אלו האמינו שהדרך היחידה שתביא צדק היא קיום ועדה שתהיה מורכבת משני בתי הפרלמנט. ועדה כזו תוכל לנהל חקירה ולאחר מכן לגזור גזר דין, ותהיה לה סמכות לזמן עדים. אלפונסין לא קיבל את הרעיון של ועדה כזו, בשל חשש שהמחוקקים יתחרו ביניהם במגמה לתת את העונשים הקשים ביותר. אלפונסין גם רצה לשלב את הצבא במפלגה הדמוקרטית כדי למנוע הפיכות צבאיות נוספות ולכן רצה להיות קצת יותר פייסני.
הוועדה הוקמה ב-15 בדצמבר 1983 מכוח צו נשיאותי, והייתה אמורה לדווח, הן לרשות המבצעת והן למחוקקים משני בתי הפרלמנט. לוועדה הוקצו שישה חודשים, במהלכן הייתה אמורה לאסוף דיווחים על ההיעלמויות, לבדוק האם ניתן לגלות מה עלה בגורל ה"נעלמים", למצוא ילדים חטופים, ולמצוא עדויות לניסיונות להסתיר פשעים ולהשמיד ראיות. המידע שייאסף יוגש, לאחר פרק זמן זה, לבית המשפט, ובמקביל יוצא דו"ח סופי.
למרות שהצו התקבל והוועדה הוקמה, השתתפו בוועדה רק שלושה חברי קונגרס מן המפלגה הרדיקלית ורק קבוצת זכויות אדם אחת, העצרת הקבועה לזכויות אדם (La Asamblea Permanente por los Derechos Humanos, בראשי תיבות: APDH). זאת מכיוון שקבוצות זכויות אדם הטילו ספק באפשרות שהוועדה תצליח במשימתה. ארגונים אלו סברו שרק לוועדה משני בתי הקונגרס יהיה את הכוח לזמן את העבריינים הצבאיים והפוליטיים. לאחר שהצבא לא הצליח לעשות מאמץ "בתום לב" מול התביעה, הועברו המשפטים לבית משפט אזרחי.
פעולות של CONADEP

לאחר הקמת CONADEP, הוועדה ביקשה מ-APDH את כל הדיווחים על ההיעלמויות שנאספו על ידם במהלך המלחמה המלוכלכת, ובמקביל הזמינה את חברת APDH, גרסיאלה פרננדז מייג'ידה לעמוד בראש מחלקת גביית העדויות. מייג'ידה הסכימה ואז ביקשה מארגוני זכויות אדם אחרים את התנדבות הפעילים שלהם. CONADEP החלה לשתף פעולה עם ארגונים רבים אחרים. נציגות אבולאס דה פלאזה דה מאיו (הסבתות של פלאזה דה מאיו) נפגשו עם הוועדה על מנת לתאם חיפוש אחר הילדים שעדיין נעדרים, וארגונים אחרים ביקשו מחבריהם להעיד בפני הוועדה.
במהלך גביית העדויות, החליטה הוועדה שהדרך היעילה ביותר להעמיד לדין את אלה שנחשבו כאחראים תהיה לזהות את האנשים שלדעתם אשמים ולדרוש מהם להסביר את האירועים בבית המשפט. CONADEP ביקשה מהנשיא לאסור על הנאשמים לצאת מן המדינה, והבקשה אושרה.
דו"ח Nunca Más

דו"ח Nunca Más ("לעולם לא שוב") היה הדו"ח הראשי שחוברעל ידי CONADEP. הדו"ח כולל 50,000 עמודי תצהירים של ניצולי ההיעלמויות, ובהם תיאורים מפורטים של הטיפול של הכוחות המזוינים של ארגנטינה בעצורים, או "הנעלמים", של "המלחמה המלוכלכת". הדו"ח מכיל תיאורי מקרים של עינויים או רצח.
הדו"ח כולל זיהוי של 300 מרכזי מעצר חשאיים שהיו קיימים ברחבי ארגנטינה, שהופעלו ונוהלו במהלך המלחמה המלוכלכת על ידי הצבא. הדו"ח תיעד 8,961 מקרי מוות והיעלמויות בין השנים 1976 - 1977. דו"ח הוועדה מעלה כי החקירות שערכה הוועדה סייעו למצוא רבים מאתרי הקבורה ההמוניים ברחבי ארגנטינה, ששימשו לקבורת "הנעלמים". הדו"ח הכיל ניתוח של הרקע החברתי והמעמדי של "הנעלמים", תוך מתן נתונים סטטיסטיים על האנשים שנחטפו. כך למשל, הדו"ח הגיע למסקנה שכ-30% מה"נעלמים" היו נשים וכי לא פחות מ-200 ילדים מתחת לגיל 15 נחטפו.
דו"ח Nunca Más הוא רב מכר בארגנטינה והוא מודפס ברציפות מאז 1984.
CONADEP הצליחה גם בהיקף השפעתה. יש הסוברים שעבודתה של הוועדה החלה את מגמת "מפל הצדק" שהיא יישום של נורמות ופרקטיקות חדשות המספקות יותר אחריות על הפרות זכויות אדם.
חברי הוועדה

ארנסטו סאבאטו (נשיא)
ריקרדו קולומברס
רנה פאבלורו
הילאריו פרננדס לונג
קרלוס טי גטינוני
גרגוריו קלימובסקי
מרשל מאייר
חיימה פ. דה נבארס
אדוארדו רבוסי
מגדלנה רואיז גויניאזו
סנטיאגו מרסלינו לופז (1)
הוגו דיוגנס פיוסיל (1)
הוראסיו הוגו הוארטה (1)
נשיא ארגנטינה, ראול אלפונסין
ארנסטו סבאטו, יו"ר הוועדה
טרפאני

ערך זה עוסק בעיר באיטליה. אם התכוונתם לנפה באיטליה, ראו .
טרפאני (באיטלקית: Trapani) היא בירת נפת טרפאני במחוז סיציליה, שבאיטליה. בטרפאני 70,735 תושבים. היא משמשת גם כעיר נמל.
היסטוריה

טרפאני נוסדה בשנת 800 לפני הספירה על ידי היוונים. שמה היווני של העיר היה דראפנון (Drepanon) שמשמעותה מגל, בשל צורת הנמל שלה. בשנת 260 לפנה"ס נכבשה העיר על ידי הפיניקים. במהלך המלחמה הפונית הראשונה, העיר נכבשה (בשנת 241 לפני הספירה) על ידי הרפובליקה הרומית.
בשנת 1077 נכנעה העיר לנורמנים, לאחר שאלו השתלטו על כל מקנה העיר.
אתרים בעלי חשיבות > כנסיות

קתדרלת טרפאני סן לורנצו  באיטלקית: Catedrale San Lorenzo
סנטה מריה דל ג'סו   באיטלקית: Santa Maria del Gesù
סן אלברטו   באיטלקית: San Alberto
סן אנדראה   באיטלקית: San Andrea
קולג'טה באיטלקית: Collegiata
סן דומניקו  באיטלקית: San Domenico
סנטה לוצ'ייה  באיטלקית: Santa Lucia
סן פייטרו    באיטלקית: San Pietro
יהודי טרפאני

בטרפאני התקיימה קהילה יהודית עוד מהתקופה הרומית:
גטו גדול של טרפאני באיטלקית: ג'ודקה (Giudecca)
בית כנסת גדול של טרפאני באיטלקית: סינגוגה מוסקאה (Sinagoga detta Moschea)
הערות שוליים

↑  Gordon S. Brown, The Norman Conquest of Southern Italy and Sicily, McFarland, 2015, page 176
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554967905171  BNE: XX459278  BnF: cb119646988 (data)  GND: 4249472-2  LCCN: n81043335  MusicBrainz: ece8412e-3090-4c0a-a434-f61bab22e32c  NARA: 10044882  NKC: ge763730  SUDOC: 027650103  VcBA: 494/59040  VIAF: 153613527   WorldCat (עם VIAF): 153613527
פומזילה מלאמבו-נקוקה

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1955 (בת 69) דרבן, איחוד דרום אפריקה 
 מדינה:  דרום אפריקה 
 השכלה:  אוניברסיטת קייפטאון  האוניברסיטה הלאומית של לסוטו 
 מעסיק:  האומות המאוחדות 
 תפקיד:  נשיאה (10 ביולי 2013–30 בספטמבר 2021)  סגן נשיא דרום אפריקה (22 ביוני 2005–23 בספטמבר 2008)  חבר באספה הלאומית של דרום אפריקה 
 מפלגה:  הקונגרס הלאומי האפריקני 
 השקפה דתית:  נצרות 
 בן או בת זוג:  Bulelani Ngcuka 
 מספר צאצאים:  5 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ויטווטרסראנד (2003)  הצלב הגדול של מסדר השמש העולה (2022) 
 
פומזילה מלאמבו-נקוקה (באנגלית: Phumzile Mlambo-Ngcuka; נולדה ב-3 בנובמבר 1955 בדרום אפריקה) היא מורה, מרצה, פוליטיקאית. הייתה מעורבת במאבק נגד האפרטהייד במולדתה, פועלת לקידום שוויון מגדרי, שימשה במספר תפקידים בכירים בקונגרס הלאומי האפריקני והייתה האישה הראשונה בתפקיד סגנית נשיא דרום אפריקה. כיום היא תת-מזכ"ל המזכיר הכללי של האומות המאוחדות, ומנהלת ארגון UN WOMEN. בעלת תואר דוקטור בחינוך.
שנותיה הראשונות

פומזילה גדלה בדרום אפריקה בזמן שלטון האפרטהייד, וכבר מגיל צעיר היא הייתה בעלת מודעות חברתית גבוהה והיא הייתה ערה לעובדה שקיים אורח חיים שונה מזה המתקיים תחת שלטון האפרטהייד שהטיל רעב ועוני על שכונת מגוריה. בצעירותה, נחשפה לילדים שלמדו עמה בבית ספרה והם סבלו מרעב ומעוני קיצוני ואיתם חלקה את ארוחת הצהריים שלה. מפגשים אלו מהווים את ההיכרות המוקדמת שלה עם נושאים של זכויות אדם וחוסר שוויון.
בשנות ה-70 בהיותה נערה, עבדה כמדריכת נוער באגודה הצעירה לנצרות. ובהיותה סטודנטית היא הייתה אקטיביסטית ולמדה כיצד לבטא את דעותיה ועמדותיה.
השכלה אקדמית וקריירה ציבורית וחברתית

את לימודי התואר הראשון למדה במדעי החברה ובחינוך והשלימה אותם בשנת 1980 באוניברסיטת לסוטו. עם סיום לימודי התואר הראשון היא שימשה כמרצה במכללה להכשרת מורים בין השנים 1980–1981 וכן היא לימדה בבית הספר התיכון אולנג' (Ohlange) בין השנים 1981–1983. היא רכשה הכשרה במדיניות ותכנון מגדרי במחלקה לפיתוח ותכנון באוניברסיטת לונדון בשנת 1988. את התואר השני שלה למדה באוניברסיטת קייפטאון בתחום התכנון החינוכי ומדיניות.
כאשר ארגון נטאל לנשים (Natal Organization of Women - NOW) המהווה שלוחה של החזית הדמוקרטית המאוחדת הוקם בשנת 1983 היא הפכה לנשיאתו הראשונה של הארגון. בשנת 1984 עבדה כמנהלת הנוער של אגודת הנשים הצעירות בז'נבה (Young Women’s Christian Association) במסגרת תפקיד זה היא הייתה מעורבת בקידום ובפיתוח החינוך באפריקה, אסיה והמזרח התיכון. בין השנים 1987–1989 היא ניהלה את TEAM – ארגון הפועל לקידום נשים וממוקם בקייפטאון. במסגרת תפקיד זה היא הייתה מעורבת בקידום כלכלי לנשים המתגוררות ביישובים בלתי רשמיים ובכנסיות עצמאיות אפריקאיות. הקידום הכלכלי מתבסס על מתן כלים להסתמכות עצמית ותוכניות הכשרה ומתן מיומנויות לנשים כדי להתנהל באופן עצמאי מבחינה כלכלית.
בשנת 1990 החלה לעבוד באוניברסיטה העולמית בדרום אפריקה, שממוקמת בקייפטאון. במסגרת תפקיד זה היא תמכה בארגונים המקדמים אוריינות ופיתוח כפרי, וכן קידום קהילות מתפתחות הנמצאות בשוליים. בין השנים 1993–1994 שימשה כיועצת ניהולית בארגון Phumelela הממוקם גם הוא בקייפטאון, שם הייתה אחראית לקידום רגישות מגדרית בארגונים, שינויים ניהוליים כללים, וארגון מחדש של המוסדות. בשנת 2003 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם Witwatersrand Technikon.
מהתאריך 2 בנובמבר 2007 היא מכהנת כנשיאת האוניברסיטה הטכנולוגית טסוואנה.
בשנת 2008 ייסדה את קרן אומלמבו (Umlambo) אשר עוסקת בנושאי חינוך ופיתוח כישורי מנהיגות בקרב מנהלי בתי ספר. היא הקימה את הקרן במטרה לתמוך בבתי ספר באזורים עניים באמצעות הדרכה ומתן הכשרה איכותית למורים. חזון הקרן הוא להוביל לפיתוח מקצועי של מנהלים, כך שהם יוכלו לנתב את איכות בתי הספר באופן כזה שיאפשר ללומדים בהם לצאת מהעוני. בשנת 2009 תמכה הקרן בבית ספר אחד, וכיום הקרן פועלת ב-33 בתי ספר במחוזות שונים בדרום אפריקה.
את תואר הדוקטור בחינוך השלימה באוניברסיטת ווריק שבממלכה המאוחדת. מחקר הדוקטורט שלה עסק בטכנולוגיה וחינוך, דבר אשר מתיישב עם מאמציה לשפר את החינוך במאה ה-21.
מלאמבו-נקוקה משמשת כנאמנה של קרן מנדלה-רודס לחינוך, היא חברה במועצת המנהיגים הגלובליים אשר עוסקת בבריאות ובפוריות, היא נאמנה בקרן העולמית למען נשים, וכן, היא ייסדה ומשמשת כיו"ר של Ndiza Finance.
חייה הפוליטיים

בין השנים 1994–2005 היא מילאה תפקידים מרכזיים ועמדות בכירות בתפקידים ממשלתיים ובקבינט של דרום אפריקה. היא כיהנה כחברת פרלמנט בין השנים 1994–1996 כחלק מהממשלה הדמוקרטית הראשונה שהתהוותה בדרום אפריקה.
בין השנים 1996–1999 שימשה כסגנית שר במחלקת המסחר והתעשייה ובמהלכן גם הייתה חברה מייסדת של החברה לפיתוח קהילתי של גוגולטו. בשנת 1997 שימשה כחברה בוועד הפועל הלאומי של הקונגרס הלאומי האפריקאי (ANC) וכן כסגנית יו"ר המחוז המערבי של הוועד המנהל בקונגרס. בנוסף לכך, היא כיהנה כחברה בוועדה לבחירת יוזמות ופיתוח וכיו"ר ועדת שירות הציבור.
בשנת 1999 היא מונתה לתפקיד שרת המינרלים והאנרגיה, תפקיד בו החזיקה עד 2005 ואף שימשה כשרה לאמנות, תרבות, מדע וטכנולוגיה לתקופה קצרה בשנת 2004.
על תפקודה כשרת המינרלים והאנרגיה זכתה לשבחים רבים בתור אחד השרים היעלים שהיו אי פעם בממשלת דרום אפריקה. היא קיבלה הערכה רבה על שהניעה את התעשייה בהצלחה והגדילה את ההשתתפות המקומית של דרום אפריקה, מבלי להרחיק משקיעים זרים, בעיקר בענף הכרייה שהוא חלק מרכזי מכלכלת המדינה, ובתקופתה, זה היה הענף שהיה זקוק באופן המרבי לרפורמה.
בתקופת כהונתה כשרת המינרלים והאנרגיה התברר כי אחיה קיבל הטבה מטעם כספי המדינה שהיו אמורים לשמש את הממשלה בעסקת נפט מדינית, דבר אשר העכיר את שמה, אך משרדה הכחיש כל רמיזה של מעורבותה לנושא.
בעקבות הישגיה בתפקיד זה בשנת 2005 היא זכתה לקידום לתפקיד סגנית הנשיא, תפקיד בו החזיקה עד שנת 2008. מינויה התקבל על ידי הנשיא טאבו מבקי. כסגנית הנשיא, היא הגיעה לדרגה הגבוהה ביותר שאי פעם הגיעה אליה אישה בדרום אפריקה והיא הייתה האישה הראשונה ששימשה בתפקיד זה. מינויה בא במקום ג'ייקוב זומה שהודחה מתפקיד עקב האשמות לשחיתות.
גם בעת מילוי תפקידה כסגנית נשיא דרום אפריקה היא ספגה האשמות שבמסגרתן הואשמה במימון נסיעות משפחתיות לאיחוד האמירויות הערביות בשווי של 4 מיליון דולר מכספי משלם המיסים, אך בהמשך היא נוקתה מאשמה.
בחודש פברואר 2006 במסגרת תפקידה כסגנית הנשיא, היא השיקה את יוזמת האצת הצמיחה המשותפת לדרום אפריקה (the Accelerated and Shared Growth Initiative for South Africa - ASGISA).
פועלה באומות המאוחדות

כיום מלאמבו-נקוקה מכהנת כתת-מזכ"ל האו"ם וכמנכ"לית ארגון או"ם-נשים (Un Women) . מתוקף תפקידה היא נמצאת בעיקר בניו יורק במטה האו"ם, אך לדבריה, "התפקיד דורש נסיעות מרובות מסביב לעולם במיוחד באפריקה – שתהיה בעדיפות עליונה".
מינויה לתפקיד הוכרז רשמית בתאריך 10 ביולי 2013 והיא הושבעה לתפקיד זה ב-19 באוגוסט 2013 בניו יורק מול באן קי-מון, מזכ"ל האו"ם.
את המינוי כתת-מזכ"ל האו"ם וכמנכ"לית ארגון או"ם נשים היא קיבלה לאור כך שהקדישה את הקריירה שלה לנושאים הקשורים לזכויות אדם, שוויון וצדק חברתי, ולאור הרזומה העשיר וארוך השנים שיש לה במאבק לזכויות נשים וכן, עקב כך שהיא מזוהה רבות עם ארגונים המוקדשים לחינוך, העצמת נשים ושוויון מגדרי.
בשנת 2017 לאחר שכיהנה 4 שנים בתפקידים אלו, מזכ"ל האו"ם המכהן, אנטוניו גוטרש, הציע את מועמדותה לכהונה נוספת של 4 שנים. בארבע השנים הללו מלאמבו-נקוקה תמשיך לנצל את המהלכים שנעשו ולבנות באופן יציב יותר את התנופה שצבר ארגון או"ם נשים תוך יישום התוכנית האסטרטגית החדשה למען שוויון מגדרי והעצמת נשים בכל רחבי העולם.
מלאמבו-נקוקה היא השנייה לכהן כמנכ"לית ארגון או"ם נשים אשר הוקם בשנת 2010 והיא מייצגת את מטרתו, שהיא להכווין את עבודת האו"ם למען קידום שוויון מגדרי והעצמת נשים.
הארגון תומך במדינות החברות באו"ם על ידי קביעת סטנדרטים גלובליים להשגת שוויון בין המינים, ופומזילה עובדת עם ממשלות ועם חברה אזרחית כדי לעצב חוקים, מדיניות, תוכניות ושירותים הדרושים כדי להבטיח כי הסטנדרטים בכל הנוגע לשוויון מגדרי ייושמו באופן יעיל ונשים רבות מסביב לעולם ייהנו מהם. הארגון פועל באופן גלובלי כדי להפוך את החזון למציאות עבור נשים ונערות ועומד מאחורי ההשתתפות השווה של נשים בכל תחומי החיים.
במסגרת תפקידה כמנכ"לית ארגון אום נשים הוציאה לפועל את קמפיין HeForShe שנועד לפעול למען קידום זכויות נשים ויצירת שוויון מגדרי.