stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לועיתיים
סוגים

Aristostomias
כוכבנית (Astronesthes)
מלנית (Bathophilus)
Borostomias
מלתען (Chauliodus)
סוג ומין יחיד Chirostomias pliopterus
סוג ומין יחיד Echiostoma barbatum
סוג ומין יחיד Eupogonesthes xenicus
Eustomias
סוג ומין יחיד Flagellostomias boureei
Grammatostomias
סוג ומין יחיד Heterophotus ophistoma
Idiacanthus
Leptostomias
Malacosteus
Melanostomias
Neonesthes
Odontostomias
Opostomias
סוג ומין יחיד Pachystomias microdon
Photonectes
Photostomias
סוג ומין יחיד Rhadinesthes decimus
לועית (Stomias)
סוג ומין יחיד Tactostoma macropus
סוג ומין יחיד Thysanactis dentex
סוג ומין יחיד Trigonolampa miriceps
הערות שוליים

↑  Velasco-Hogan et al., On the Nature of the Transparent Teeth of the Deep-Sea Dragonfish, Aristostomias scintillans, Cell, June 2019
לוף

ערך זה עוסק בבשר משומר. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
לוף הוא כינויו של בשר משומר שיוצר בלעדית עבור צה"ל על ידי "ריכרד לוי", והפך לאחד מהמאכלים המזוהים ביותר עם צה"ל. מקור השם בשיבוש הביטוי האנגלי "Meat Loaf" שפירושו "קציץ בשר". המילה "לוף" הפכה בעברית לשם גנרי לקציץ בשר משומר. כיום משווק לאסירים בקנטינות (בתי מרכול בבתי סוהר ומעצר המנוהלים על ידי קבלן חיצוני) בבתי הסוהר בישראל.
היסטוריה

הבשר המשומר הומצא בשנת 1937 על ידי יצרן המזון האמריקאי "הורמל" כפתרון יצירתי למלאי גדול של בשר חזיר. הבשר נקצץ יחד עם שומן ונארז בקופסאות שימורים, שאיפשרו חיי מדף ארוכים ללא קירור. הבשר המשומר היווה חלק משמעותי בתזונת כוחות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
שימורי הבשר המקוריים של חברת "הורמל", בהיותם עשויים מבשר חזיר, אינם עומדים בכללי כשרות או חלאל. כיום, מייצרת חברת "הורמל" גרסה מבשר תרנגול הודו המיועדת למוסלמים. הלוף הצה"לי כשר וישנה אף גרסת "לוף חלק" המיועדת לאלו המקפידים על אכילת בשר חלק ("גלאט").
הלוף היה שנים רבות במנות הקרב אשר חולקו לחיילי צה"ל. בראשית שנות האלפיים החליט צה"ל להוציא את הלוף מהתפריט באופן הדרגתי[דרוש מקור]. ב-2009 הרכישה של הלוף הופסקה לחלוטין לאחר שכל קווי היצור נסגרו והיצרן היחידי שנותר העלה את מחירו. מלאי הלוף נמכר במחירי הפסד (בין שלושה לארבעה וחצי שקלים לקופסה). חלק מהמלאי נמכר לשירות בתי הסוהר.
את הלוף ניתן לאכול ישירות מקופסת השימורים או לטגן אותו.
במדינות דוברות אנגלית מכונה קציץ הבשר גם "ספאם", שם אשר הושאל בעידן האינטרנט לתיאור דואר זבל אלקטרוני.
במקור, "ספאם" הוא שמו המסחרי של הלוף (בשר קצוץ משומר) הוותיק של חברת Hormel Foods. השם הוא קיצור של Spiced Ham (ירך חזיר מתובל), ונעשה בו שימוש בקמפיין השיווקי של החברה מאז 1937. כתוצאה מהקמפיין הפך המונח שם נרדף לבשר משומר שאינו טעים, מזין או מגרה.
הערות שוליים

↑  על האריזה נוקד השם לוֹף. הגייה נפוצה: לוּף
↑  חנן גרינברג, צה"ל 2009: איזה לוף ואיזה נעליים, באתר ynet, 8 במאי 2009
↑  שחר שושן, למה שורפים מנה חמה? מעבדת התקנים של צה"ל, באתר ynet, 17 ביוני 2012
ספאם נמכר בסופר מרקט
לשרוף זמן

"לשרוף זמן" או "לשרוף שעון" (באנגלית: Killing the clock) הוא כינוי לטקטיקת משחק במשחקי כדור קבוצתיים שונים. בטקטיקה זו, הקבוצה המובילה מחזיקה בכדור על מנת להרוויח זמן במטרה שהקבוצה השנייה לא תוכל לצמצם את הפער ולזכות בהובלה. הכדור מוחזק זמן רב על ידי שחקן אחד מוביל או נמסר בין השחקנים כאשר הם אינם מנסים לתקוף אלא רק להחזיק בכדור.
לעיתים קבוצות פותחות את המשחק בלחץ כבד בהתקפה על הגנת הקבוצה היריבה, וכאשר הן מובילות בפער ניכר, הן משנות את שיטת המשחק ומתחילות לשחק התקפות ארוכות, ללא ניסיון להתקרב לאזור השער או הסל, במטרה לשמור על המצב הקיים.
שיטת משחק זו פוגעת בקצב המשחק, גורמת לתוצאות נמוכות יותר ומפחיתה את העניין של הקהל במשחק. מסיבות אלו חוקקו חוקים אשר מגבילים את החזקת הכדור.
ביצוע השיטה בענפי הספורט השונים

כדורסל - כדי למנוע עד כמה שאפשר שימוש בשיטה זו הוגבל זמן ההתקפה. על פי חוק שעון הזריקות, חייבת להתבצע זריקה לסל תוך 24 שניות (שהכדור יחדור לטבעת או יגע בה). בנוסף מחויבת הקבוצה התוקפת לעבור את קו מחצית המגרש תוך 8 שניות ולאחר שעשתה כן היא אינה יכולה לחזור למחצית המגרש שלה. לפיכך בכדורסל ניתן "לשרוף שעון" באופן חלקי בלבד בשל מסגרת הזמן הקצובה.
כדורגל - להבדיל מסוגי ספורט אחרים, אין בכדורגל מגבלת זמן בהחזקת הכדור. הכדור נשאר אצל הקבוצה עד למקרה של חטיפה, הוצאת חוץ, סוף-מחצית או סוף משחק, עבירה או שריקת שופט. עם זאת, במקרים בהם אחד השחקנים משהה את פעולתו בצורה קיצונית וברורה, כגון שוער המשתהה לפני בעיטת חמש, בידי השופט האפשרות להענישו באמצעות כרטיס צהוב.
כדורמים - על מנת להגביל את החזקת הכדור, יצרו (בהשראת שעון הזריקות שבכדורסל) שעון דומה שקוצב 35 שניות להתקפה.
כדוריד - על מנת שלא להגיע למצבים בהם קבוצה מסוימת שורפת זמן באופן ברור, הוגדר מצב של "חוסר התקפיות" ("משחק פאסיבי") - במידה והשופטים אינם מבחינים בניסיונות הבקעת שערים על ידי הקבוצה הנמצאת בהתקפה, הם מרימים את ידם לאזהרה. אם כעבור מספר שניות עדיין לא תתבצע זריקה לשער, הכדור יעבור לקבוצה השנייה.
לקרוס - כדי להגביר את קצב המשחק, שחקן חייב לעבור את קו ההגנה תוך 20 שניות ולזרוק לשער ב-10 שניות נוספות, אחרת יועבר הכדור.
פוטבול - בפוטבול מתבצעת שריפת הזמן על ידי כריעת ברך של הקוורטרבק מיד לאחר קבלת הכדור. מהלך זה גורם לשעון להמשיך לרוץ מבלי שהקבוצה היריבה יכולה לעצור אותו ללא לקיחת פסק זמן.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כולם בשביל אחד, אחד בשביל כולם (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  Giovanni Veronesi 
 מדינה:  איטליה 
 חברת הפקה:  Indiana Production Company 
 חברה מפיצה:  Vision Distribution 
 הקרנת בכורה:  2020 
 שפת הסרט:  איטלקית 
 סוגה:  סרט קומדיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
כולם בשביל אחד, אחד בשביל כולם (באיטלקית: Tutti per 1 - 1 per tutti) הוא סרט הרפתקאות ופנטזיה איטלקי משנת 2020 בבימויו של ג'ובאני ורונזי. הסרט, שנכתב על ידי ג'ובאני ורונזי וניקולה בלדוני, מהווה סרט המשך לסרט "המוסקטרים: משימה מסתורית" ובדומה לקודמו הוא קומדיה הרפתקנית בכיכובם של המוסקטרים, ד'ארטניאן, פורתוס, אראמיס ואתוס, היוצאים לסדרת הרפתקאות במטרה להציל את המלך לואי ה-14.
עלילה

צרפת, המאה ה-17. ארבעת המוסקטרים מזדקנים, אראמיס מת ומתגלגל מחדש בתור זאב, ד'ארטניאן, אתוס ופורטוס, למרות מגבלות הגיל, חייבים לבצע משימה אחרונה לפני פרישתם: המלכה אן מזמינה אותם ללוות את הנסיכה גווינבר, בתו של הנרי מלך, אנגליה, לגבול עם הולנד כדי להתחתן עם המלך לעתיד. אולם במהלך המסע פוגשים המוסקטרים במשרת בן עשר בשם אונו, שמתאהב בטירוף בגווינבר ורוצה להתחתן איתה בכל מחיר. במהלך המסע נקלעים שלושת המוסקטרים להרפתקאות שונות, החל ממפגש עם סיראנו דה ברז'רק וחבורת השודדים שלו, ועד להתנגשות עם הצבא ההולנדי.
שחקנים ודמויות

פיירפרנצ'סקו פבינו: ד'ארטניאן
רוקו פפלאו: אתוס
ולריו מסטראנדריאה: פורתוס
סרג'יו רוביני: אראמיס
אלסנדרו האבר: החשמן מאזראן
מרקו טודיסקו: לואי הארבעה עשר
מרגריטה בואי: המלכה אן מאוסטריה
הערות שוליים

↑  Tutti per 1 - 1 per tutti, tornano i moschettieri in un inno alla libertà e alla fantasia
| שלושת המוסקטרים מאת אלכסנדר דיומא האב |
| --- | --- | --- |
| ספרים | שלושת המוסקטרים • אחרי עשרים שנה • הוויקונט דה בראז'לון |  |
| דמויות | ד'ארטניאן • הקרדינל רישלייה • לואי השלושה עשר, מלך צרפת • אן מאוסטריה • אראמיס • פורתוס • הרוזן דה רושפור • אתוס |  |
| סרטים | שלושת המוסקטרים (1921) • שלושת המוסקטרים (1935) • שלושת המוסקטרים (1939) • שלושת המוסקטרים (1948) • שלושת המוסקטרים (1973) • ארבעת המוסקטרים (1974) • שובם של המוסקטרים • שלושת המוסקטרים (1993) • נקמת המוסקטרים • מיקי, דונלד, גופי: שלושת המוסקטרים • ברבי ושלושת המוסקטרים • שלושת המוסקטרים (2011) • המוסקטרים: משימה מסתורית (2018) • כולם בשביל אחד, אחד בשביל כולם • דארטניאן ושלושת המוסקטרים • שלושת המוסקטרים: ד'ארטניאן • שלושת המוסקטרים: מיליידי |  |
| סדרות | ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים (1978) • שלושת המוסקטרים (אנימה) • המוסקטרים אחרי עשרים שנה • סודות המלכה אן, או המוסקטרים אחרי שלושים שנה • שיבת המוסקטרים, או אוצר הקרדינל מאזארן • ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים (2005) • שלושת המוסקטרים (2013) • המוסקטרים |  |
| שונות | האיש במסכת הברזל (עיבודים: 1977 • 1998) • מוסקטר |  |
לוע הארי (ונציה)

בוקה די לאונה, ארמון הדוג'ה
בוקה די לאונה, מוזיאון קורר ליד ארמון הדוג'ה
בוקה די לאונה, כנסיית סן מרטינו (איט')
בוקה די לאונה, כנסיית סנטה מריה דלה ויזיטציונה (איט')
לוע הארי (בוונציאנית: Boche de Leon, באיטלקית: Bocca di Leone - בוקה די לאונה), ברפובליקה של ונציה, הוא כינוי לתבליטי קיר בדמות פנים מפחידות, שבהם פתח דמוי לוע, שנועדו לשמש כמלשינונים. מאחורי הפתח היו כלי קיבול, בדומה לתיבות הדואר של היום, שנועדו לאסוף תלונות המופנות אל השופטים. התיבות הללו פזורות ברחבי העיר ובפרט בקרבת כנסיות ובתוך ארמון הדוג'ה, מאז ימי הביניים. אנשים הכניסו ללוע את טענותיהם כלפי יריבם, בכתב ולכאורה באנונימיות. המואשם זומן למשפט, ולעיתים יצא משערי בית המשפט דרך גשר האנחות לכלא.
תכונות ושימוש

השם "לוע הארי" נובע מכך שתיבות המכתבים הללו מפוסלות במראה של לסתות פעורות לרווחה, ומתחתן כיתוב המפרט את סוג התלונות שנועדו לאסוף. בארמון הדוג'ה, למשל, היה הכיתוב מתחת ללועː "גינויים סודיים נגד כל מי שיסתיר טובות הנאה ושירותים או ישתף פעולה כדי להסתיר את ההכנסות האמיתיות מהם". מקור השם הנפוץ, boche de León, נעוץ בעובדה שהפיות הללו היו לעיתים קרובות מפוסלים בדמות פני אריה, המזכירים את האריה של מרקוס הקדוש, סמל המדינה הוונציאנית. עם נפילת הרפובליקה הוונציאנית בידי נפוליאון ב-1797 פורקו רבות מתיבות הדואר הללו.
הדיווחים, על אף שאמורים היו להיות אנונימיים ולהישמר בסודיות, לא יכלו להיות אנונימיים לחלוטין. הלשנות על עבירות חמורות שעונשן כבד היו חייבות להיות חתומות, ולהכיל את שמותיהם של שלושה עדים. במקרה זה הייתה על מערכת המשפט החובה לבצע בדיקה מדוקדקת לפני שתמשיך. תלונות היו יכולות להתייחס למספר סוגים של עבירות, כמו למשל חילול השם והעלמת מס, וכל עבירה ספציפית הותאמה לבוקה המסוימת אליה שולשלה.
בעוד שכל אחד יכול היה להכניס פתק לתוך התיבות בכל שעה ביום או בלילה, תלונות חתומות קיבלו עדיפות. כל אחת מהן נקראה וטופלה על ידי מחלקת המדינה הרלוונטית. תלונות שנחתמו ונתמכו על ידי עדים נבדקו לעיתים קרובות על ידי אחד הגופים המנהליים הראשיים של ונציה, מועצת העשרה.
לכל מחלקת מדינה הייתה תיבה משלה. כמו כן, תיבות שונות ברחבי העיר התייחסו לנושאים שונים - כגון מיסים, הונאות שוק או סכסוכי סחר - בהתאם למיקומם. היה זה חלק משיטת הממשל הנהוגה אז, רפובליקה אוליגרכית בראשות הדוג'ה, וידועה באופן מקומי בשם לה סרניסימה (הרפובליקה השלווה של ונציה).
מה שהפך את תיבות התלונות של ונציה ליעילות היה העובדה שעל פי חוק, הוקעות אנונימיות התקבלו רק נגד פקידי ציבור, ולא נגד אנשים פרטיים. הן שימשו כדי להזמין הוקעה נגד קציני ממשלה שניצלו לרעה את כוחם. הדבר עזר, לפחות בתיאוריה, ליצור רפובליקה חזקה, מכיוון שדעותיהם של ונציאנים מן השורה נלקחו ברצינות.
בעקבות איסוף וחקירה של ראיות משמעותיות, להלשנה היו השלכות, הן על המואשם והן על המאשים, אם נמצא כי האחרון משקר. על הפשעים החמורים ביותר נענשו הפושעים בכליאה בבתי הכלא הידועים לשמצה של העיר, בגלות או אפילו במוות. לאורך המאה ה-17 נודעה ונציה כבעלת מערכת משפטית קפדנית - בין השאר בגלל תיבות התלונות הללו, שנקראו גם "bocche che Parla" ("פיות מדברים").
הבוקה די לאונה שעדיין קיימת בקיר של כנסיית סנטה מריה דלה ויזיטציונה (איט') בדורסודורו שימשה לתלונות על אשפה בתעלות. נכתב שם: "תלונות הקשורות לבריאות הציבור עבור ה-Sestiere of Dorsoduro".
בתרבות הפופולרית

המערכה הראשונה של האופרה "לה ג'וקונדה" (איט') מאת אמילקארה פונקיילי נקראת "La bocca del leone" מכיוון שאחת הדמויות, ברנבה (בריטון), במהלך המונולוג "O monumento!‎", משלשל תלונה לבוקה די לאונה המאשימה את שני האוהבים אנצו ולורה.
לדגייט

תרשים משנת 1650 לערך המתאר את מראה השער
שלט המציין את המיקום בו עמד השער
לדגייט (באנגלית: Ludgate) היה השער המערבי ביותר בחומת לונדון. השער היה ממוקם בסמוך לגבעת לדגייט הנקראת על שמו ולקתדרלת סנט פול, וככל הנראה נקרא על שם המלך האגדי לוד בן הלי, אשר על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' היה מייסד העיר לונדון.
היסטוריה

חומת לונדון, כמו גם שער זה נבנו על ידי הרומאים אשר בנו את חומות העיר לונדוניום. השער נבנה בשנת 66[דרוש מקור] בפתחה של הדרך הראשית מערבה, מעל מעבורת הנהר פליט (הזורם כיום מתחת לאדמה).
מסורות מאוחרות שייכו את בניית השער למלך לוד, אולם, כאמור מדובר במסורת מיתולוגית.
השער נבנה מחדש בשנת 1215,[דרושה הבהרה] כאשר בחלקו העליון של השער נבנה בית כלא, אשר נקרא "כלא לדגייט", ובו נאסרו בעיקר בשל עבירות קלות כגון אי תשלום חובות. בית הכלא היה נוח, ובשנת 1419 התברר כי הכלואים העדיפו להישאר בכלא מאשר לשלם את חובותיהם, ולכן נסגר הכלא והכלואים הועברו לכלא ניוגייט. בשל הצפיפות הרבה בכלא ניוגייט, נפתח מחדש כלא לדגייט זמן קצר לאחר מכן.
השער נבנה מחדש בשנת 1586 ביוזמת עיריית הסיטי של לונדון, ופסלו של המלך לוד הוצב בצידו המזרחי של השער, ופסלה של המלכה אליזבת הראשונה הוצב בצידו המערבי של השער. כיום שני הפסלים ניצבים לצד כנסיית סנט דנסטן שבמערב, ברחוב פליט.
השער נהרס במהלך השרפה הגדולה של לונדון ונבנה מחדש ולאחר מכן נהרס סופית בשנת 1760 בעת הרס מרבית חומות לונדון.
בספרות

לדגייט מוזכר ברומן "שיר החרב" הנכתב על ידי ברנרד קורנוול, ומתרחש בתקופת שלטונו של אלפרד הגדול.
בנוסף לדגייט מוזכר ב-Historia Regum Britanniae.שנכתבה בסביבות 1136 על ידי ג'פרי ממונמות'. לפי היצירה, השם מגיע מהמלך הוולשי לד, שלטענתו גם נתן את שמו ללונדון. לדגייט מוזכרת גם ברומן של מריה מקאן "כמו שבשר אוהב מלח". המתרחש במהלך מלחמת האזרחים באנגליה.
כמו כן הוא מופיע בשירו של וולטר דה לה מארה" מעלה ומטה".
ישראל מסטולין

מצבת קברו בפרנקפורט
רבי ישראל פרלוב מסטולין (כונה: הינוקא או דער פרנקפורטער; י' בכסלו ה'תרכ"ט – ב' בתשרי ה'תרפ"ב) בנו של רבי אשר מסטולין (השני) והאדמו"ר השישי בשושלת קרלין.
ביוגרפיה

רבי ישראל נולד בסטולין לרבי אשר מסטולין השני (האדמו"ר הצעיר) ולשרה דבורה בתו של רבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק. מקובל כי לאחר לידתו אמר הבית אהרן לבנו רבי אשר כי "את הילד הזה לא יראוהו ללמוד הרבה (כסבו), ולא יראו אותו להתעסק הרבה במקוואות (כאביו), ואף על פי כן יהיה גדול משנינו". כך גם מקובל כי הבית אהרן אמר עליו שהוא נשמת רש"י, ונשמה כזאת אינה יורדת לעולם הזה אלא אחת לחמש מאות שנה. הרב ברוך מנדלבוים, "הרב מטורוב", פרסם איגרת גלויה לחסידי קרלין ובה כתב כי בנשמתו של רבי ישראל מקנן ניצוץ של משיח בן דוד.
לאחר פטירת אביו בט"ו באב ה'תרל"ג, הייתה החסידות במשבר. רבי ישראל היה אז בן ארבע וחצי בלבד. למרות גילו הצעיר שמו החסידים את עיניהם בו כמי שנועד להנהיג את החסידות בעקבות הוראת סביו רבי אהרן. הרב ברוך מנדלבוים טיפח אותו כממלא מקומו של אביו והכשיר אותו לאדמו"רות. כתבי הנשיאות נמסרו לו בטקס הבר מצווה שלו, בי' בכסלו ה'תרמ"ב (1881) על ידי זקני החסידים ובהם היו רבי דוד בידרמן מללוב ורבנים נוספים. בגלל גילו הצעיר נודע בשם 'הינוקא מסטולין'.
נישא (בגיל 15) בשנת ה'תרמ"ג לברכה שיינדל בתו של רבי דוד מזלטיפולי (בנו של רבי יוחנן טברסקי מרחמסטריווקה). לאחר נישואיו התגורר חודשים ספורים ליד חותנו ברחמסטריווקה, ולאחר מכן חזר לסטולין.
כיהן כאדמו"ר עשרות שנים. מספר חסידיו הגיע לרבבות. הוא שינה את דרך אבותיו, והחל לנהוג בצניעות והסתר. הוא לא אמר דברי תורה בטיש, היה מתפלל במהירות ובשקט, החליף את לבושו ללבוש מודרני, היה בעל השכלה רחבה, ושלט במספר שפות כמו גם בתחומי עניין נרחבים והיה בעל השכלה מוזיקלית מיוחדת. עם זאת, היה בעל השקפת עולם שמרנית, ואת חסידיו המשיך לחנך בדרך אבותיו. הוא היה מהאדמו"רים והרבנים היחידים באזורו שלא השתתפו באגודת ישראל, הוא סירב להתערב בעניינים ציבוריים בדעה שהם גורמים למחלוקות ושקרים.
על אף הנהגתו המודרנית ובשל צניעותו, היה נערץ על ידי צדיקי דורו, אף הקנאים שבהם כמו רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש, רבי שמחה ישכר בער הלברשטאם מצישינוב ורבי שמחה בונם קאליש מאוטובצק, כמו גם על ידי רבנים ליטאיים כרבי דוד פרידמן מקרלין ורבי יצחק אלחנן ספקטור.
נפטר בב' בתשרי ה'תרפ"ב, בגיל חמישים ושתיים, בעיירת המרפא באד-נוהיים (Bad Nauheim) שבגרמניה, ולמחרת ראש השנה נטמן בפרנקפורט. 4 מבניו כיהנו באדמו"רות.
צאצאיו

רבי אשר מסטולין (כסליו תרמ"ו – נרצח בשואה בכ"ט באלול תש"ב) היה חתנו של הרב מרדכי טברסקי. לא כיהן כאדמו"ר.
רבי אהרן מוורשא חתן הרב נתן דוד רבינוביץ מפארציווא (חשון תרמ"ז – נרצח בשואה בגטו וורשא)
רבי יעקב חיים מדטרויט (תרמ"ח – ו' באייר תש"ה) כיהן בוויליאמסבורג שבברוקלין ונפטר בדטרויט שבארצות הברית
רבי משה מסטולין (אדר תרמ"ט – נרצח בשואה בכ"ט באלול תש"ב) כיהן בסטולין
רבי אברהם אלימלך מקרלין (ד' באלול תרנ"א – נרצח בשואה בי"ד בחשוון תש"ג)
רבי יוחנן מסטולין (ז' באב תר"ס – כ"א בכסלו תשט"ז) כיהן בלוצק לפני המלחמה, לאחר המלחמה היחיד ששרד
חוה אשת רבי שלום ספרין מקומרנא. נכדם הוא שלמה נס.
רבקה כלת האדמו"ר מסטפין
חנה אשת רבי שלום רוקח מאפטא (בן רבי ישכר דב מבעלז)
מרים אשת רבי אברהם יעקב שפירא
לקריאה נוספת

בנימין בראון, כספינה מיטלטלת: חסידות קרלין בין עליות למשברים, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2018.
הערות שוליים

↑  הרבי מפרנקפורט; ע"ש מקום קבורתו
↑  אלטר אברהם שוורץ, מאורי אש, מכון משנת אברהם, ביתר עילית, עמ' שנג
↑  אלטר אברהם שוורץ, מאורי אש, מכון משנת אברהם, ביתר עילית, עמ' שנה
↑  על פרשת הכתרתו בגיל חמש שנים ראו: אברהם אביש שור, קובץ בית אהרן וישראל ו, ב (תשנא) קלז-קמו; ו, ג: קמה-קנו; ו, ד: קמו-קסג; ו, ה: קלג-קנא
↑  ינוקא בארמית פירושו המילולי הוא ילד, אך המשמעות הקבלית היא נשמה גבוהה שהתגלתה בגיל צעיר (כפי שמופיע מספר פעמים בספר הזוהר)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: רבי אשר מסטולין (השני) | אדמו"רי קרלין | הבא: רבי משה מסטולין,  רבי יעקב חיים מדטרויט,  רבי אברהם אלימלך מקרלין |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309371605171  GND: 1233664883  ISNI: 0000 0004 0194 5452  LCCN: nr98028325  VIAF: 297144906   WorldCat (עם VIAF): 297144906
לגש (עיר)

בתקופת חמורבי לגש הייתה קרובה יותר למפרץ.
שבר חרס, כתובת הקדשה לאורוקגינה: "הוא (אורוכגינה) חפר (...) התעלה לעיר של נינה. בהתחלה, הוא בנה את אנינו; לבסוף הוא בנה את אסירארן (מוצג במוזיאון הלובר בפריז)
פסל של שליט לגש, גודאה
לַגַש הייתה עיר-מדינה קדומה בשומר ומאוחר יותר בבבל אשר שכנה בעמק הפרת, על גדת החידקל, בדרום מסופוטמיה. לגש (היום תל אל חיבה) ממוקמת צפונית לחיבור הנהרות הפרת והחידקל מזרחית לארך בסמוך לתעלת מים עתיקה. לגש הייתה מהערים העתיקות ביותר של שומר.
לגש נחשבת לאחת מערי המדינה המרכזיות באזור, יחד עם אור, כיש וניפור. באלף ה-3 לפני הספירה
לגש נחפרה בין השנים 1877–1901 על ידי ארנסט דה סרזק, שכיהן כקונסול צרפת באזור. בחפירות בעיר נתגלו עשרות אלפי לוחות כתב בעיקר תעודות כלכליות, רשומות המפרטות את שיטת השלטון ואופן החיים בעיר. באתר זה הנחשפה לראשונה התרבות השומרית.
במאה ה־26 לפנה"ס, הפכה לגש לגורם מדיני חשוב באזור והגיעה לשיאה בימי אאנאתום (2500 לפנ"ס לערך). המלך האחרון היה אורוכגינה. התעצמותה של ארך, הביא לירידת כוחה של לגש. בתקופת ממלכת אכד (המאות ה־24–22 לפנה"ס) איבדה העיר את עצמאותה. לאחר נפילת אכד העיר התאוששה. זו התקופה של המלך גודאה. העיר איבדה סופית את עצמאותה בימי השושלת השלישית של אור במאות ה־22–21 לפנה"ס. בין הגורמים לירידת כוחה של לגש היה תהליך המלחת הקרקע. בתעודות הכלכליות באה לידי ביטוי התופעה בירידה הדרגתית ביבולים תוך מעבר מגידול חיטה לשעורה.
מלכים חשובים > אורוכגינה

אורוכגינה (Urukagina) נקרא גם אורו־אינים־גינה (Uru-inim-gina) היה מלך וכהן גדול, מלך בסוף המאה ה-25 לפנה"ס. הוא שחרר את לגש משלטונו של מלך כיש. מלכותו התפשטה כנראה עד ניפור בצפון. הוא לא היה המלך הלגיטימי, לקח את השלטון לעצמו. אורוכגינה היה רפורמטור גדול למען העם. יצר קודקס חוקים למען העניים. הוא התחיל בשינוי צורת קנין הרכוש בלגש, ותיקן תיקונים סוציאליים חשובים לטובת המעמדות הנמוכים תוך הגנה מפני הגובים, המפקחים הכהנים והעשירים.
אורוכגינה החזיר אדמות שנגזלו מבעליהם על ידי שליטי העיר בחזרה לבעלים המקוריים. פיטר פקידים מושחתים ולא נתן להעלות את שכר שירותי הקודש ודמי הקבורה. הוא אסר על העשירים להכריח את העניים למכור כל דבר שהעשיר חשק בו, בנוסף התיר למוכר לקבוע את המחיר.
אוסף החוקים שיצר שימשו בתקופה מאוחרת יותר כיסוד לספר החוקים של חמורבי.
פעילות נוספת שלו הייתה שיפור פני העיר - תיקון בניינים ישנים, חפירת תעלות ובנית מקדשים. לאחר שש שנות שלטון נוצח אורוכגינה במלחמה עם לוגלזגיסי שליט אומה. העיר לגש נהרסה.
מלכים חשובים > גודאה

בתחילת המאה ה-21 לפנה"ס נתערער שלטונם של המלכים האחרונים משושלת אכד וזאת בעקבות פלישותיהם של שבטי הגותים מהרי הזגרוס. לאחר תקופה של תוהו ובוהו קמה לתחיה לגש תחת שלטונו של גודאה. הוא ערך מסעות כיבוש נרחבים, אבל שלטונו הצטמצם לשומר בלבד. את עיקר מרצו הקדיש להחיאת התרבות השומרית. למרות זאת נשארה בממלכה ההשפעה האכדית של 200 שנות שלטון סרגון.
גודאה עסק בבנייה של העיר, תיקן את התעלות, הקים מחדש מקדשים. לצורך כך שלח משלחות ללבנון, אסיה הקטנה וערב וזאת כדי לייבא לצורך הבנייה עצי ארז, דיאוריט, בזלת, שיש וזהב.
עיקר כוחו של גודאה התגלה במפעליו התרבותיים. בימיו פרחה האומנות השומרית, הוא בנה מחדש את מקדש נגירסו והעמיד בו את פסלי עצמו בהם הוא יושב וכפות ידיו חובקות זו את זו כבתפילה.
כלא לפורטובו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  detention center 
 מיקום:  לפורטובו 
 מדינה:  רוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1881
 תאריך פתיחה רשמי:  1881 
 קואורדינטות:  55°45′42″N 37°42′18″E﻿ / ﻿55.761774°N 37.705126°E﻿ / 55.761774; 37.705126
  (למפת מוסקבה מוגדלת) כלא לפורטובו(למפת מוסקבה רגילה) כלא לפורטובו
 
כלא לֶפוֹרְטוֹבוֹ (ברוסית: Лефортовская тюрьма), בית מעצר הנמצא בחלקה המזרחי של העיר מוסקבה, רוסיה.
מאז 2005 הוא מנוהל על ידי שירות בתי הסוהר הפדרלי. בשנים 1995–2005 היה בניהול הפ.ס.ב (מיורשי הק.ג.ב).
היסטוריה

הבניין נבנה בשנת 1881 ככלא צבאי לחיילי צבא רוסיה בעלי דרגות נמוכות, אשר נדונו לתקופות מאסר קצרות. שמו, לפורטובו, נלקח משמה של השכונה שהוא נמצא בה, הקרויה על שמו של פרנץ לפורט, מחבריו ועוזריו של הצאר פיוטר הגדול. במשך השנים בוצעו בבניין שינויים רבים והרחבות.
לאחר המהפכה הבולשביקית הועבר כלא לפורטובו לניהול מועצה מיוחדת של המהפכה (וו.צ'.ק, ВЧК). בזמן הטיהורים הגדולים הוא נשלט על ידי המשטרה הפנימית החשאית, הנ.ק.וו.ד ושימש לחקירות, מהן בעינויים. עד סוף קיומה של ברית המועצות, בשנת 1991, שימש הכלא כבית מעצר של הק.ג.ב למשך תקופות החקירה של העצורים.
רבים ממתנגדי השלטון הסובייטי (דיסידנטים) וגם אסירי ציון היו עצורים בכלא לפורטובו. עם העצירים המפורסמים נמנו ראול ולנברג, אנדריי סחרוב, נתן שרנסקי ואלכסנדר סולז'ניצין.
במאה ה-21 משמש הכלא כמתקן כליאה זמני למשפט, בייחוד למרגלים ולבכירים שהואשמו בשחיתות.
בכלא נכלא אוון גרשקוביץ' עיתונאי אמריקאי שנעצר בגין ריגול.
לדאנבנה

לדאנבנה (בהונגרית: Ladánybene) הוא כפר בנפת קצ'קמט שבמחוז באץ'-קישקון במרכז הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית קטנה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בלדאנבנה נמצא בירידה. בשנת 1990 חיו בכפר 1,649 תושבים, ובשנת 2021 רק 1,609 תושבים.
האזור מיושב מאות שנים והאזכור הראשון של הכפר הוא משנת 1385.
יהודי לדאנבנה

מעט יהודים ישבו בלדאנבנה במאה ה-19 ובשנת 1944 נרצחו בשואת יהודי הונגריה.
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1910 | 6 | 2,395 |
| 1920 | 6 |  |
| 1941 | 2 | 2,409 |
הערות שוליים

↑  נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
↑  תיעוד יהודי לדאנבנה שנרצחו בשואה
↑  מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
| יישובים במחוז באץ'-קישקון |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז |  קצ'קמט •  באיה |  |
| ערים |  באצ'אלמאש •  דונווצ'ה •  • האיוש Hajós •  איז'אק •  יאנושהלמה •  קלוצ'ה •  קצל •  קרקאג'האזה •  קישקרש •  קישקונפלדיהאזה •  קישקונהלש •  קישקונמאישה •  קונסנטמיקלוש •  לאיושמיז'ה •  מייקוט •  שולט •  שולטוואדקרט •  סבדסאלאש •  טיסקצ'קה •  טומפה Tompa |  |
| כפרים | מדראש • דושנוק • אגשג'האזה • בלוסג • פלשלאיוש • פילפהאזה • פילפיאקב • הלווציה • יאקבסאלאש • קונברץ' • קונסאלאש • ניארלרינץ • לדאנבנה • וארושפלד • אורגוואן • באצ'בוקוד • באצ'סלש • צ'יקריה • קטימאר • קונבאיה • מאטטלקה • טטהאזה • באצ'סנטגיירג' • באטמונושטור • צ'אטאליה • צ'אבוי • דאבוד • דונפלווה • ארשקצ'נאד • ארשקהלמה • פלשסנטאיוואן • גרה • הרצגסאנטו • נג'ברצ'קה • נמשנאדאודבר • שיקשד • סרמלה • ושקוט • אפושטג • דונאג'האזה • קונדץ' • קונפסר • סלקסנטמארטון • צ'ויושפאלוש • טאש • יאסנטלאסלו • קמפץ • מוריצגאט • באצ'בורשוד • באטיה • דראגסל • דונפטאי • דונסנטבנדק |  |
| יישובים בנפת קצ'קמט |
| --- | --- | --- |
| יישובים | קצ'קמט • אגשאג'האזה • בלוסג • פלשלאיוש • פילפהאזה • פילפיאקב • הלווציה • יאקבסאלאש • קרקאג'האזה • קונברץ' • קונסאלאש • לדאנבנה • לאיושמיז'ה • ניארלרינץ • אורגוואן • וארושפלד |  |
לדבר (עיר מקראית)

מצפה
רמון
מצפה
רמון
תצפית על תל-דֹבֶר\ח'רבת-דֻּוֵיר הנישא מעל לערוץ נַחַל הַיַּרְמוּךְ (מאחוריו בצילום)
תל-דֹבֶר\ח'רבת-דֻּוֵיר - התל הנראה מעבר לגדר
לִדְבִר (לפעמים מופיעה כלו דבר או לא דבר) היא עיר מקראית הנזכרת ברשימת ערי שבט גָד שבעבר הירדן, שהגיעה "עַד גְּבוּל לִדְבִר". לפני לִדְבִר נזכרות חֶשְׁבּוֹן, רָמַת הַמִּצְפֶּה, בְטֹנִים ומַּחֲנַיִם:
”וַיִּתֵּן מֹשֶׁה לְמַטֵּה גָד לִבְנֵי גָד לְמִשְׁפְּחֹתָם. [...] וּמֵחֶשְׁבּוֹן עַד רָמַת הַמִּצְפֶּה וּבְטֹנִים וּמִמַּחֲנַיִם עַד גְּבוּל לִדְבִר.”
אחרי מות שָׁאוּל ובנו יְהוֹנָתָן בקרב הגלבוע, דָוִד ביקש לעשות חסד עם הנותרים מבית שָׁאוּל וגילה שמְפִיבֹשֶׁת נְכֵה הרַגְלָיִם, בֶּן יְהוֹנָתָן, חי אצל מָכִיר בֶּן עַמִּיאֵל ב"לוֹ דְבָר". דָוִד הביא את מְפִיבֹשֶׁת לביתו ביְרוּשָׁלַיִם והעביר לרשותו את כל רכושו של שָׁאוּל. מאוחר יותר בימי מרד אַבְשָׁלוֹם דָוִד ברח אל מעבר לירדן למַּחֲנַיִם, ותומכיו הביאו לו לשם ציוד ומזון, ובין התומכים נמנה גם אותו מָכִיר בֶּן עַמִּיאֵל מִ"לֹּא דְבָר" שארח בעבר את מְפִיבֹשֶׁת:
”וַיְהִי כְּבוֹא דָוִד מַחֲנָיְמָה וְשֹׁבִי בֶן נָחָשׁ מֵרַבַּת בְּנֵי עַמּוֹן וּמָכִיר בֶּן עַמִּיאֵל מִלֹּא דְבָר וּבַרְזִלַּי הַגִּלְעָדִי מֵרֹגְלִים. מִשְׁכָּב וְסַפּוֹת וּכְלִי יוֹצֵר וְחִטִּים וּשְׂעֹרִים וְקֶמַח וְקָלִי וּפוֹל וַעֲדָשִׁים וְקָלִי ...”
”וַיֹּאמֶר-לוֹ הַמֶּלֶךְ, אֵיפֹה הוּא; וַיֹּאמֶר צִיבָא, אֶל-הַמֶּלֶךְ, הִנֵּה-הוּא בֵּית מָכִיר בֶּן-עַמִּיאֵל, בְּלוֹ דְבָר”
"לֹא דָבָר" נזכרת שוב בנבואת עָמוֹס, המוכיח את הרשעים המתגאים על כיבושם של הערים לֹא-דָבָר וקַרְנָיִם (בימי יָרָבְעָם השני). עָמוֹס משתמש כאן במשחק מילים על שמות שתי הערים, ואומר שהרשעים "שְּׂמֵחִים לְלֹא דָבָר", ומתגאים שבכוחם לקחו לעצמם "קַרְנָיִם" - סמל של עוצמה ופאר.