stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוונה
היסטוריה > העת העתיקה

מקורותיה של רוונה אינם ידועים בוודאות וההתיישבות הראשונה במקום מיוחסת לטירנים, ליוונים מתסליה או לאומברים. התיישבות זו ישבה על תילים שניצבו על איים קטנים בליבה של לגונה שהייתה דומה ללגונה של ונציה כיום. הרומאים השתלטו על העיר רק בשנת 89 לפנה"ס ולאחר שכבר כבשו את דלתת הפו. סמוך לרוונה ארגון יוליוס קיסר את כוחותיו בשנת 49 לפנה"ס בטרם חצה את הרוביקון, ומאוחר יותר נוסד בה נמל צבאי רומאי חשוב. בתחילת המאה ה-2 בנה הקיסר טראיאנוס אמת מים באורך של 70 ק"מ אשר הובילה מים אל העיר ורוונה שגשגה ופרחה עד כי בשנת 402 העביר אליה פלביוס אוגוסטוס הונוריוס את בירת האימפריה הרומית המערבית ממילאנו.
במאה ה-5 ובמאה ה-6 נהנתה העיר מתקופת שגשוג חסרת תקדים והנצרות פרחה בה. בתקופה זו החלה בנייתם של מבני העיר המונומנטליים הדתיים שהשתמרו בה ואשר הביאו להכרזתה כאתר מורשת עולמית בשנת 1996, וכן מבנים חילוניים רבים אחרים שרובם לא שרדו. לאחר נפילתה של האימפריה הרומית המערבית בשנת 476, הייתה העיר לחלק ממלכתו של אודואקר, אולם בשנת 489, ובעידודו של זנון, קיסר האימפריה הביזנטית, פלש המלך האוסטרוגותי תאודוריק הגדול לאיטליה, וצר על העיר משך שלוש שנים. העיר נכנעה לבסוף והאוסטרוגוטים עשו אותה לבירת ממלכתם. תאודוריק הגדול המשיך בבניית העיר והקים בה מבנים בסגנון רומאי, ובהם "ארמון תאודוריק" (Palazzo di Teodorico) שלא שרד.
תאודוריק ותומכיו היו אריאנים אך חיו בשלום לצידם של הנוצרים האחרים. לעומת זאת, הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון התנגד נחרצות לאריאנים, ופלש בשנת 535 לאיטליה תוך שהוא כובש את רוונה בשנת 540.
היסטוריה > ימי הביניים

בשנת 584 הייתה רוונה למוקד הכוח הביזנטי באיטליה ולמקום מושבו של הנציב הביזנטי, האקסרך (Eξαρχος), אשר הופקד על "האקסרכיה של רוונה" (שנודעה גם בשם אנונריה - Annonaria) עד שנת 751, עת נרצח האקסרך האחרון בידי הלומברדים.
האקסרך היה נציגו של הקיסר בקונסטנטינופול ונהנה מאוטונומיה רבה. הנציבות של רוונה השתרעה לאורך חופי הים האדריאטי, מוונציה בצפון ועד רימיני בדרום, והשתרעה לתוככי עמק הפו ועד פרוג'ה בלב הרי האפנינים במערב. הנציבות חצצה במידה רבה בין שני אזורי השליטה הלומברדים העיקריים בצפון איטליה ובדרומה. לצידה של נציבות רוונה, השתרעו לאורך חופי איטליה מספר נציבויות ביזנטיות נוספות, ביניהן בקלבריה, בסיציליה, בקורסיקה ובסרדיניה.
מעמדה של הנציבות הושם בסכנה במהלך המאה ה-7 והמאה ה-8. האיום מצד הלומברדים והפרנקים הלך וגבר, והקרע בין הכנסייה הקתולית והאורתודוקסית הלך והחמיר על רקע סכסוך האיקונוקלאזמה, ועימו התגברה היריבות בין האקסרך לבין האפיפיור. הלומברדים כבשו את רוונה לראשונה בשנת 712 אך השיבוה לידי הביזנטים. בשנת 751 כבשו הלומברדים את העיר בשנית, הוציאו את האקסרך האחרון להורג וסיימו את השלטון הביזנטי באיטליה.
לאחר הפלישה הפרנקית לאיטליה, הייתה רוונה בשנת 784 לחלק ממדינת האפיפיור. האפיפיור התיר לקרל הגדול לבזוז את העיר וזה עשה כן בשלוש הזדמנויות, והעביר אוצרות אומנות ואדריכלות רבים לקתדרלת אאכן בגרמניה. השליט בעיר באותה תקופה היה הארכיבישוף המקומי, אשר נהנה מתמיכה כלכלית של השושלת האוטוניאנית. עושרו הרב של הארכיבישוף היה שני רק לזה של האפיפיור, והוא נהנה מכוח ומעצמאות רבה. העיר עברה משליטת האפיפיור לזו של אצילים מקומיים וחוזר חלילה מספר פעמים, ולבסוף הייתה למעוזה של משפחת דה פולנטה (Da Polenta). עצמאותה של רוונה באה לסופה ב-1441, עת סופחה לוונציה.
היסטוריה > רוונה מאז המאה ה-16

השלטון הוונציאני בעיר נמשך עד 1509 והיא שבה לשליטת מדינת האפיפיור, למעט תקופת כיבוש ונציאני קצרה בין 1527 ל-1529. בשנת 1636 נפגעה העיר באופן קשה כתוצאה משיטפון, ובמשך 300 השנים שלאחר מכן נבנתה מערכת תעלות שייבשה את הלגונה והביצות, והעיר הוקפה בשטחים חקלאיים. בשנת 1797 נכבשה רוונה בידי הצרפתים אשר הפכו אותה לחלק מהרפובליקה הצ'יסאלפינית (אנ'), מדינת הבובות שהקימו בצפון איטליה. מדינה זו חדלה להתקיים ב-1802 והעיר הייתה לחלק מממלכת איטליה עד שהושבה לרשות האפיפיור ב-1814. לבסוף, בשנת 1861 צורפה רוונה לאיטליה המאוחדת.
שמונת אתרי המורשת העולמית בעיר

בשנת 1996 הכריז ארגון אונסק"ו על שמונה מאתרי העיר רוונה כאתר מורשת עולמית. ההחלטה נומקה בכך ש:
"The site is of outstanding universal value being of remarkable significance by virtue of the supreme artistry of the mosaic art that the monuments contain, and also because of the crucial evidence that they provide of artistic and religious relationships and contacts at an important period of European cultural history".
"לאתר ערך עולמי יוצא דופן וחשיבות רבה בזכות אמנות הפסיפס העילאית שבמבנים, וכן בשל היותם ראיה מכרעת ליחסים אומנותיים ודתיים ולמגעים שהתקיימו בנקודת זמן חשובה בהיסטוריה התרבותית של אירופה".
שמונת אתרי המורשת העולמית בעיר > בית הטבילה הנאוני

בית הטבילה הנאוני (Battistero Neoniano) הוא העתיק במונומנטים שבעיר ומתוארך לתחילת המאה ה-5. המבנה ידוע בעיקר בשל פסיפס המתאר את סצנת הטבילה של ישו בידי יוחנן המטביל וסביבם תהלוכה של 12 השליחים.
שמונת אתרי המורשת העולמית בעיר > המאוזוליאום של גאלא פלקידיה

המאוזוליאום של גאלא פלקידיה (Mausoleo di Galla Placidia), בתו של הקיסר הרומי תאודוסיוס הראשון נבנה בין השנים 425–430 ונחשב בזכות פסיפסים שבו לאחד המבנים החשובים מראשית התקופה הביזנטית. המאוזוליאום נבנה בשוליה של כנסיית סנטה קרוצ'ה (santa Croce) והוקדש לכבוד הקדוש לורנצוס מרומא. לצד גאלא פלקידיה נקברו במאוזלאום הקיסר הונוריוס, אחיה של גאלא, הקיסר קונסטנטיוס השלישי, בעלה של גאלא והקיסר ולנטיניאנוס השלישי, בנה. יש הסוברים כי זה אינו מקום הקבורה של גאלא פלקידיה כיוון שידוע שהיא מתה ברומא.
שמונת אתרי המורשת העולמית בעיר > בית הטבילה האריאני

בית הטבילה האריאני (Battistero degli Ariani) הוקם על ידי תאודוריק הגדול בין סוף המאה ה-5 לתחילת המאה ה-6. בשנת 565, לאחר הוקעתה של המינות האריאנית, הפך בית הטבילה למבנה כנסייתי קתולי על שמה של מריה הקדושה (Santa Maria). הפסיפס בתקרת המבנה דומה מאוד לפסיפס בבית הטבילה הנאוני שנבנה כחמישים שנים קודם לכן, וגם הוא מתאר את סצנת הטבלתו של ישו, וסביבו נראים 12 השליחים.
שמונת אתרי המורשת העולמית בעיר > הקפלה הארכיאפיסקופלית

הקפלה האפיסקופלית (Cappella Arcivescovile) ממוקמת בקומתו הראשונה של ארמון הבישוף בעיר ונבנתה לשימוש פרטי בסוף המאה ה-5 או מיד בתחילת מאה ה-6. הקפלה בנויה בצורת צלב, קירותיה מכוסים בפיסות שיש בחלקם התחתי, וחלקם האחר כמו גם התקרה היו מכוסים בעבר בפסיפסים. רק חלק מפסיפסים אלה השתמר ויתר הקפלה כוסה בציורי טמפרה במאה ה-16, שהבולט שבהם הוא של ישו בדמותו של לוחם.
עוד ידוע הארמון בזכות "כיסא מקסימיאנוס" אשר שימש ככס הבישוף בעיר. הכיסא עשוי עץ ועליו תבליטי שנהב מגולפים.
שמונת אתרי המורשת העולמית בעיר > בזיליקת סנט אפולינרה נואובו

בזיליקת סנט אפולינרה נואובו (Basilica di Sant'Apollinare Nuovo) הוקמה ברבע הראשון של המאה ה-6 בידי תאודוריקוס הגדול כקפלת תפילה השייכת לארמון המלוכה. כנסייה זו הוקדשה לישו "הגואל". בשנת 561 נבנתה הכנסייה מחדש תחת שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון והוקדשה לקדוש מרטין מטור. בשנת 856 שונה שמה של הכנסייה לאחר שהועברו אליה שרידיו של אפולינרה הקדוש. הבזיליקה היא אחת הכנסיות הבודדות מן המאה ה-6, המציגות מחזור עיטורים נראטיבי. אלה ממוקמים מעל החלונות בספינה המרכזית ומתארים סצנות מחייו של ישו בצד אחד, וסצנות מהפסיון בצידה האחר.
שמונת אתרי המורשת העולמית בעיר > המאוזוליאום של תאודוריקוס

המאוזוליאום של תאודוריקוס (Mausoleo di Teodorico) הוקם בשנת 520 כקברו לעתיד של תאודוריק הגדול, והוא נראה כשני מבנים דמויי גליל המונחים האחד בתוך השני. המלך אכן נקבר במבנה אך שרידיו הוצאו ממנו במהלך התקופה הביזנטית, לאחר הפיכתה של העיר מאריאנית לקתולית.
שמונת אתרי המורשת העולמית בעיר > בזיליקת סן ויטאלה

בזיליקת סן ויטאלה (Basilica di San Vitale) נבנתה במאה ה-6 וחשיבותה במבנה הכנסייה המתומן הייחודי, אשר נותר ללא שינוי רב מאז בנייתה, וכן בעיטוריה ובפסיפסים שבה. בניית הכנסייה החלה בשנת 527 והושלמה בשנת 548, ו"כיסא מקסימיאנוס" ניצב בה בעבר עד שהועבר אל הקפלה הארכיאפיסקופלית.
שמונת אתרי המורשת העולמית בעיר > סנט אפולינרה אין קלאסה

בזיליקת סנט אפולינרה אין קלאסה (Basilica di Sant'Apollinare in Classe) נחנכה ב-8 במאי 549, והוקדשה לאפולינרה הקדוש, הבישוף הראשון של העיר רוונה והקדוש הפטרון שלה. שרידיו נקברו בה אך הועבר בשנת 856 אל בזיליקת סנט אפולינרה נואובו.
מבנה הכנסייה הוא כשל בזיליקה טיפוסית. הוא מכיל שלושה אולמות אורך, מביניהם המרכזי רחב יותר ובעל גלריית תאורה. גג הכנסייה משופע ועשוי קורות עץ. אולמות האורך הצדדיים מופרדים בעזרת שורת עמודי שיש, בעלי כותרות כפולות, בסגנון עיטור אשר מקורו בחלק המזרחי של האימפריה הביזנטית. העמודים נושאים קשתות המעוטרות בקסטות בפנים הקשת.
ערים תאומות

בריטניה צ'יצ'סטר, בריטניה
קרואטיה דוברובניק, קרואטיה
גרמניה שפייר, גרמניה
הונגריה סקסארד, הונגריה
גלריה

פיאצה דל פופולו (כיכר העם)
פיאצה דל פופולו
המגדל הנטוי ברוונה
מצודת ברנקלאונה
ראו גם

בית הקברות הצבאי (רוונה)
הערות שוליים

↑  Gianfranco Bustacchini, Ravena Capital of Mosaic, Ravenna: Cartolibreria Salbaroli
↑  מתוך נימוקי ההכרזה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559655605171  PLWABN: 9810637532405606  BNE: XX453920  BnF: cb11865405z (data)  CiNii: DA08600089  GND: 4048629-1  LCCN: n79042080  MusicBrainz: e79585b7-ead2-4f1e-9f77-67ff659617c7  NARA: 10044765  NKC: ge130629  NLA: 35960176  RERO: 02-A003729924  SUDOC: 135913276  VcBA: 497/13698  VIAF: 279348621   WorldCat (עם VIAF): 279348621 
מפת הממלכה האוסטרוגותית
איטליה בין הביזנטים והלומברדים: בצהוב - שטח ביזנטי; כתום - שטח לומברדי; ורוד - שטח במחלוקת
מדינת האפיפיור בסוף המאה ה-8
פסיפס על תקרת בית התפילה האריאני:
יוחנן המטביל מטביל את ישו
ישו הלוחם בקפלה הארכיאפיסקופלית
סנט אפולינרה אין קלאסה
מרסל דליו

| --- | --- |

דליו בסרט "קזבלנקה"
 לידה:  17 ביולי 1900 פריז, צרפת
 פטירה:  20 בנובמבר 1983  (בגיל 83) פריז, צרפת
 מקום קבורה:  בית הקברות באנייה 
 שם במה:  Dalio 
 שם לידה:  Marcel Benoît Blauschild 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  1931–1982 (כ־51 שנים)
 בן או בת זוג:  מדלן לבו (1939–1942)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרופיל ב-IMDb
 
מרסל דַליוֹ (בצרפתית: Marcel Dalio;‏ 17 ביולי 1900 – 20 בנובמבר 1983) היה שחקן יהודי-צרפתי.
ביוגרפיה

דליו נולד בשם ישראל משה בלאושילד (Blauschild) בפריז למהגרים יהודים מרומניה. בשנות ה-20 החל להופיע על במת הקברט והתיאטרון בפריז. בשנת 1933 התחיל לשחק בקולנוע. בשנת 1937 הופיע בסרט "פפה לה מוקו" (Pépé le Moko) של ז'וליאן דוביבייה (Duvivier), שנחשב לאחד ממבשרי הסרט האפל. בשנה זו הופיע גם ביצירת המופת של הבמאי ז'אן רנואר "האשליה הגדולה", ובשנת 1939 הופיע ביצירת מופת נוספת של רנואר: "חוקי המשחק". בתקופה זו נישא לשחקנית מדליין להבו, שהייתה אז בת 17, לאחר שהתגרש מאשתו הראשונה, שחקנית צרפתייה ממוצא רומני שכונתה ג'ני הולט.
בשנת 1940, עם נפילת צרפת לידי גרמניה הנאצית, נאלץ דליו לברוח בשל מוצאו היהודי. הגרמנים השתמשו בדמותו בפוסטרים אנטישמיים אשר הראו את דמות "היהודי הטיפוסי". דליו הגיע לליסבון, ושם המתין כחודשיים עד שקיבל ויזה לצ'ילה. כאשר הגיע למקסיקו הסתבר כי הוויזה שבה החזיק מזויפת. לבסוף קיבל דרכון קנדי זמני, שאיפשר לו להיכנס לארצות הברית. שני הוריו, שלא הצליחו להימלט, נספו בשואה.
בהוליווד לא הצליח דליו לשחזר את החשיבות שלה זכה בקולנוע הצרפתי. במהלך מלחמת העולם השנייה הופיע ב-19 תפקידים, רובם תפקידים זוטרים של אדם ממוצא צרפתי. סרטו הראשון היה קומדיה בשם "לילה אחד בליסבון" (1941), שבה שיחק לצד פרד מקמורי. בסרט שיחק דליו קונסיירז' במלון. במהלך שהותו בהוליווד קיבל תפקידים דומים.
זכור במיוחד תפקידו בסרט "קזבלנקה" משנת 1942, שבו שיחק קרופייה. בסצנה שבה הוא מופע סוגר הקפיטן ריינו (קלוד ריינס) את בית הקפה של ריק (המפרי בוגרט) בטענה כי מתקיימים בו אירועים לא חוקיים. בעודו מדבר, מגיע אליו דליו, האוחז בחבילה גדולה של כסף, ומוסר אותה לידיו כשהוא אומר "זכיותיך, אדוני". עבור התפקיד קיבל סכום של 667 דולר. אשתו, להבו, שיחקה לצידו את איבון, ידידתו של ריק. תפקידה של להבו דרש מספר צילומים נוספים לאחר סיום הסצנות בהן השתתף דליו. דליו ניצל את ההזדמנות והגיש כנגדה תביעת גירושים בלוס אנג'לס בטענה כי היא נטשה אותו. להבו המשיכה לאחר מכן בקריירת המשחק שלה באופן עצמאי. במהלך המלחמה המשיך להופיע בסרטים. בין היתר הופיע לצד בוגרט ב-1944 בגרסה הקולנועית לספר "להחזיק ולאבד".
לאחר המלחמה שב לצרפת, ועוד בשנת 1945 התחיל להופיע שם בסרטים. המשיך לשחק בהוליווד לצד חידוש הקריירה שלו באירופה. בין היתר הופיע בשנת 1951 בסרטו של דני קיי "בריביירה" וב-1953 בסרטה של מרילין מונרו "גברים מעדיפים בלונדיניות", ובשנת 1954 בסרט "סברינה" של בילי ויילדר. בשנת 1955 הופיע בתפקיד "קפיטן ריינו" (תפקידו של קלוד ריינס) בגרסה הטלוויזיונית ל"קזבלנקה". כן הופיע בהפקות רבות, הן מקומיות והן בהוליווד בשנות ה-50 ובשנות ה-60. ב-1963 הופיע בסרטו של ג'ון יוסטון"רשימתו של אדריאן מסנג'ר" וב-1966 בקומדיה "כיצד לגנוב מיליון". בין היתר הופיע במספר סדרות טלוויזיה מצליחות, כ"אלפרד היצ'קוק מציג" ו"פיטר גאן". סרטו ההוליוודי האחרון, לאחר קריירה ממושכת היה "מלכוד 22" בגרסתו של הבמאי מייק ניקולס. משנת 1970 התרכז בקולנוע הצרפתי, והופיע בסרטים רבים. הסרט הבולט בניהם סרטו של ז'ראר אורי, "הרפתקאותיו של רבי יעקב", שבו שיחק לצד לואי דה פינס, ויצא לאקרנים בשנת 1973. במהלך הקריירה שלו הופיע ביותר מ-150 סרטים. בשנת 1983 מת בפריז.
ויליאם וורדסוורת'

| --- | --- |

 לידה:  7 באפריל 1770 קוקרמות', ממלכת בריטניה הגדולה ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  23 באפריל 1850 (בגיל 80) רידל מאונט, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד בריטניה 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 לאום:  אנגלים 
 מקום קבורה:  St Oswald's Church, Grasmere 
 מקום מגורים:  Wordsworth House and Garden 
 מקום לימודים:  קולג' סנט ג'ון, Hawkshead Grammar School 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  The Prelude 
 
ויליאם וורדסוורת' בגיל 28
ויליאם וורדסוורת' (באנגלית: William Wordsworth‏; 7 באפריל 1770 – 23 באפריל 1850) היה משורר אנגלי הנחשב לאחד מגדולי המשוררים האנגלים. הוא החל, עם סמואל טיילור קולרידג', את התקופה הרומנטית בספרות האנגלית, כאשר הוציאו לאור ב-1798 את הספר "בלדות ליריות" (אנ'). שירתו משקפת גישה חדשה לטבע ואדם, ומתאפיינת בפשטות, ישירות, רעננות, והיעדר מלאכותיות. "האקדמה"(אנ'), שיר אוטוביוגרפי פילוסופי העוסק בהתפתחותו למשורר מילדותו ועד בחרותו, נחשב כיום לפסגת יצירתו.
וורדסוורת' וטבע נוף ילדותו

וורדסוורת' הוא משורר של הרים ואגמים, של בריות כפריות ושל שירת רועים. הוא היה קשור בכל נימי נפשו לנוף ילדותו, אזור האגמים שבצפון מערב אנגליה. הפליאה מטבע הולדתו והשיחה עמו, שהיו טבועים בו מילדותו, הותירו את חותמן על כל שיר ושיר שחיבר. חמישה מאפיינים טבעיים ניכרים במיוחד בשירתו, ויותר מכל ב-"בלדות ליריות": שקט הררי, בהירות המאפיינת אזורים שיריעת רקיע גלויה ורחבה פרושה מעליהם, שקיפות של נחלים ומעיינות ואגמים, ערפיליות האופיינית למזג האוויר האנגלי, ופשטות, או יחס בלתי-אמצעי לדברים, נחלת תושבי הכפר.
וורדסוורת', כבר-סמכא לאזורו, אף חיבר מדריך למטייל לאזור האגמים. שם כתב:
הגשמים יורדים כאן בחוזקה, ולעיתים תכופות מזג-האוויר שלאחריהם בהיר, אז כל פלג-מים קולני, וכל שטף-מים צלילי; פלגים ושטפים, שלעולם אינם בוצניים, אפילו בשיטפונות כבדים, חוץ מאחרי בצורת, כשלפרק זמן קצר נעכרים ממים שנסחפו בדרכים מאובקות, או שפרצו לשדות חרושים. ימים של מזג-אוויר לא צפוי, גשומים חלקית, מאד שכיחים; אך הקלחים, מחשיכים או מאירים, המקפצים מגבעה לגבעה, לא פחות נעימים לעין מאשר מעברים שלובים היטב של מוזיקה שמחה ועצובה המרגשים את האוזן. אדים נידפים מהאגמים ומהמרעים לאחר הזריחה, בעונה החמה, או במזג-אוויר לח, מרחפים אלי הפסגות, או יורדים לעמקים בתנועה שקטה, מעניקים אופי חזיוני לכל מה שסובב אותם, וכשלעצמם כה יפים, כמו גורמים לנו להבין את רגשות אותם עמים פשוטים שתפסו אותם כשומרים של ההרים; או להזדהות עם אחרים שדמיינו שהמראות העדינים הללו הם רוחות אבותיהם שהלכו לעולמם. באופן דומה ענני כבשים נחים על פסגות הגבעות, בליווי רקיע תכול, לא ממש מתוארים כראוי בתמונה, אך כמה מפוארים הם בטבע! כמה פורי דמיון למשורר!
וורדסוורת' הסביר במפורש את יחסו המיוחד לטבע בשיר "שורות שנכתבו כמה מיילים מעל מנזר טינטרן", החותם את מהדורת "בלדות ליריות" של 1798. כתב אדוארד דאודן: "כאן הוא מתאר רק את ההנאה החייתית מטבע בנעורים; פרק-זמן מאוחר יותר, כשיופי ושגב מגיעים אליו באמצעות העין והאוזן ונעשים רגש; מאוחר יותר, ההשקט וגם ההשפעה המרוממת והרוחנית של הטבע; ועתה, רגש לטבע, מזוכך ומעודן על ידי אנושיות, ובאותו זמן קרבה עמוקה יותר לרוחני הנוכח בפעולה הן באמצעות הטבע והן באדם. אפשר לכנות את פרקי-הזמן האלו: זה של הדם, זה של החושים, זה של הדמיון, וזה של הנשמה". כתב תומאס האצ'ינסון: "עבור וורדסוורת' של 1798, טבע הוא המקור השופע והתמידי של חסד: זיכוך וריפוי, טהרה ותיקון, נחמה ועידוד, התעוררות והארה".
כתב ארנסט סלינקורט: "למעט שלוש שנים, אזור האגמים היה ביתו כל חייו, והיעדרותו ממנו שימשה רק להעצים את חזקתו עליו. זה נתן לו חומר להשוואה, וכך קנה הבנה שלמה יותר של איכותו הפנימית. מרחק לא יכל להחליש את פליאתו, הן, בכל מקום בו היה, הוא הרגיש בלבו 'נוכחות רוחנית של דברים נעדרים', ובשירים שחיבר בסומסרט ובגרמניה יש אותה העלאת זכרונות אינטימית של גבעות ילדותו".
הרמוניה בין אדם וטבע, בין מה שאוניברסלי לבין מה שאנושי, מייחדת את שירת וורדסוורת'. היא מופיעה בשירתו במבע פשוט להפליא, שלא היה כמותו מאז שירת ימי קדם. כתב פרנסיס טרנר פלגרייב: "רחוק מלהיות סתם 'משורר של אגמים', אף אחד ממשוררינו, מאז שייקספיר ועד אליו, לא תפס בכזו פילוסופיה עמוקה והציג רבות מהבעיות היסודיות של החיים. אותה אנושיות הממוזגת בנוף, על תושביו הטבעיים, זה מה שבדיוק עשה אותו למפרשו העמוק ביותר, הסימפתי ביותר, היפה ביותר".
וורדסוורת', קולרידג', והתנועה הרומנטית

בסתיו 1795, ויליאם וורדסוורת' ואחותו דורות'י עברו להתגורר בבית שנמצא ברייסדאון שבדורסט. וורדסוורת' הקדיש את עתותיו לשיחה מחודשת עם הטבע, וללימוד טבע האדם בשבילים ובשדות ובבקתות כפריות. בבריסטול, באותו סתיו, פגש לראשונה את סמואל קולרידג'. כעבור כחצי שנה קולרדיג' כינה את וורדסוורת': "חבר טוב מאד שלי, שהוא, לדעתי, המשורר הטוב ביותר של התקופה". ביולי 1797 וורדסוורת' ואחותו עברו להתגורר בבית אלפוקסטון, בית גדול הנמצא באזור יערי שעל גבעות קוונטוק ומשקיף אל הים, בקרבת מקום לנת'ר סטואי, העיירה בה התגורר קולרידג'.
כתבה הלן דארבישייר: "שלושת החברים נפגשו מדי יום ביומו. זו הייתה עת של אושר נדיר עבור שלושתם. קולרידג', על התלהבותו השוטפת והשוקקת, גאונותו למחשבה פילוסופית, ושכלו הרגיש והמקבל, הציע לוורדסוורת' בפעם הראשונה חברות אינטלקטואלית העונה על דרישותיו. וורדסוורת', עם אחיזה עמוקה יותר בניסיון, שכלו היציב יותר והאיזון הבטוח יותר בין שכל ורגש, עורר בקולרדיג' הערצה שלא חש כלפי אף אדם אחר. וביניהם דורות'י, מושכת אותם, באמנות האינסטינקטיבית של אשה, לאינטימיות רגשית המתחשבת בפרטים הקטנים ביותר של החיים היומיומיים, וחודרת לחילוף העמוק יותר בין אינטלקט ורוח. זו הייתה היא - 'עיניה משגיחות באבחנה הדקה ביותר של טבע" - ששמרה אותם עירניים לחיים המשתנים של ארץ, אוויר ורקיע".
במהלך השנה הראשונה לשכנותם, שיחותיהם של וורדסוורת' וקולרדיג' נסובו לעיתים תכופות על שתי נקודות עיקריות של שירה: הכח לעורר סימפתיה אצל הקורא על ידי דבקות נאמנה באמת של הטבע, והכח לתת עניין מחודש באמצעות עדכון צבעים של דמיון. השיחות על שירת הטבע הביאו אותם למחשבה שהגתה את יצירתם "בלדות ליריות". כך שני החברים, האחים-משוררים ויליאם וורדסוורת' וסמואל קולרידג', היו שותפים מדעתם ושלא מדעתם לאחת מהתנועות הספרותיות הגדולות ביותר והמשפיעות ביותר שהופיעו אי-פעם בבריטניה ובעולם כולו.
כתב ויליאם אנגוס נייט: "בקבוצת האנשים המהוללים שיצרו את הספרות השירית של אנגליה, בשלהי המאה ה-18 וברבע הראשון של המאה ה-19, - וורדסוורת', קולרידג', סקוט, ביירון, שלי, קיטס, ועוד הרבה אחרים פחות מוכרים - אנו מוצאים התפרצות פתאומית של אנרגיה שדוכאה ארוכות: כמו באזורך, כשלאחר אביב מאוחר, שבוע אחד של מזג-אוויר נעים לעיתים ישחרר את החיים הכלואים בטבע, ויגרום להם להתפרץ לפתע כעלים וכפריחה. מהחבורה הזו של משוררים (שבמקוריותה ובגאוניותה עלתה לאיך ערוך על הקבוצה הקודמת של התקופה האליזבתנית), וורדסוורת' היה, ללא ספק, המנהיג. בו, הדחף היצירתי, והגישה החדשה כלפי טבע ואדם, קיבלו מאפיינים לגמרי ייחודיים; ולפיכך אפשר להחשיבו כמייצגם הספרותי הבולט ביותר באנגליה".
השראה, הגהה

וורדסוורת' מוכר לרבים בעיקר בעבור השראתו המיוחדת. כתב ג'ון מורלי: "כישרונו המיוחד, תרומתו המתמשכת, נמצא בכנות ובהתבוננות מיוחדות ומתאמצות שעמן תחילה ראה כאידיאל והלל את העולם העצום שמסביבנו, ואז עשה ממנו, לא במה עליה אנשים משחקים את תפקידיהם (כתפיסת שקספיר במחזה "כטוב בעיניכם"), אלא הויה חיה, המתמזגת בעיסוקינו, שופכת עלינו רוח ידידותית, ו-"נושמת הדר עלי הפנים הצנועות ביותר של החיים האנושיים".
כתב פרופסור ראלי: "החפץ לקרוא את וורדסוורת' כראוי, אל לו לחפש אחר פתגמים, או אמרות, או משפטים מצומצמים וכלליים שבאמצעותם האנושות מבקשת לשמר ניסיון בצורה המתאימה ליישום מעשי. המשורר איש חזון אמיתי, ולא עוסק לא באלגוריות ולא בחלומות... זהו סימן היכר של המיסטיקן: הוא אינו בז לחושים; לעולם לא משתמש בהם כאמצעי למטרה, כמדרגה שיבעט בה לאחר שיתעלה גבוה יותר. הוא לא מביט מעבר לעולם, אלא נועץ מבטו בתשומת-לב במה שלפניו, ואם חיפושו נכשל, עדיין מביט במה שקרוב ביותר וסמוך ביותר אליו. בארץ שתחת סוליות מגפיו, בלבושים הנצמדים קרוב ביותר אליו, בפעימות לבו, הוא מנסה למצוא את הסוד. עבורו השמים אינם מקום רחוק, והנצח אינו זמן ארוך. כאן או בשום מקום, עכשיו או אימתי, נשמת הדברים תימצא".
פחות ידוע, שבאותה מידה שהייתה לוורדסוורת' השראה מיוחדת, כן היה לו כח שיפוט מעולה; כשם שהוא איש חזון, כן פרפקציוניסט, ששם לב לפרטים הקטנים ביותר של אמנותו. הוא היה ממשיך להגיה את שיריו במהלך כל חייו, מוציא לאור גרסאות חדשות ומהדורות חדשות של שיריו. הבעיה בהגהה של שיר, שככל שמתרחקים מהרגע המכונן, מן הרגשות והמחשבות שבזמן משיכת הקולמוס הראשונה, כן ההגהות עלולות להיות מאולצות או מלאכותיות, ולפגום בשיר. וורדסוורת' היה מודע לכך, הגיה את שיריו בזהירות יתירה, וגם כאשר לפעמים קלקל יותר מאשר תיקן, בדרך כלל במהדורה הבאה התעשת והחזיר את הגרסה הטובה יותר, גם אם הייתה ישנה יותר. סה"כ וורדסוורת' הצליח בהגהותיו לשפר את שיריו (למעט אפוס "האקדמה" בו שמרנות ימי זקנותנו מיעטה את ההשראה הנפלאה והשטף שהיו בגרסה שכתב בצעירותו). הגהותיו דקדוקיות (כגון תיקוני שגיאות לשון), מוזיקליות (כגון שיפור צלילי ההברות), סגנוניות (כגון דיוק, בהירות, הימנעות משימוש מופרז בנימה אישית, שמירה על אחדות השיר), תוכניות (כגון תיקון עובדות לא נכונות, שינוי סדר הרעיונות או הוספת רעיונות חדשים, העמקת הרגש הדתי), ופיוטיות (הישמרות מפני גוזמאות או קלישאות או גרוטסקות, הפחת רוח שיר בשורות שגרתיות). וורדסוורת' חיבר הרבה מאד שירים, שאינם שווים זה לזה באיכותם. יש שירים שחוברו בכובד-ראש ומתוך השראה עילאית (כגון רוב השירים שוורדסוורת' כינה "שירים של דמיון"), ויש הרבה שירים שחוברו ממקום פחות פנימי ונוטים לדידקטיות ולפרוזאיות. וורדסוורת' במיטבו הוא המשורר האנגלי הגדול ביותר של שירים לירים קצרים. אזי, אין מילה מיותרת בשיר. כל מילה במקומה, היא ולא אחרת, במקום כזה ולא אחר, חקוקה בכוונת מכוון. אם יש חריזה, היא טבעית ולא מלאכותית. והשיר בכללו מצטרף לאחדות תוכנית סגנונית וצורנית (מה שפחות מצוי בשיריו הארוכים). מלבד ערכם השירי, שירים כאלה, יחד עם הגהותיהם, מהווים בית ספר ללימוד מלאכת השיר.
יצירותיו

"בלדות ליריות ושירים אחרים" (ארבע מהדורות: 1798, 1800, 1802, 1805)
"שירים בשני כרכים" (1807)
"מדריך לאגמים" (חמש מהדורות: 1810, 1820, 1822, 1823, 1835)
"הטיול" (1814, 1827, 1837, 1845, 1959, 2007)
"לאודמיה" (שתי גרסאות: 1815, 1845)
"האיילה הלבנה של ריילסטון" (1815)
"פיטר בל" (1819)
"הנחל דאדן: סדרת סונטות" (1820)
"סונטות דתיות" (1821)
"שירים, בעיקר משנים מוקדמות ואחרונות" (1842)
"האקדמה" (שתי גרסאות עיקריות: 1805, 1850)
"שירים / היצירות הפיוטיות של וורדסוורת'" (בעריכת המשורר: 1815, 1827, 1836-7, 1845, 1849-50, בעריכת דאודן: 1892, בעריכת נייט: 1896, בעריכת האצ'ינסון: 1904. בעריכת סלינקורט ודארבישייר: 1940)
תלמידים וחסידים מובהקים של וורדסוורת'

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  תומאס דה קווינסי - סופר, מסאי ומבקר  מת'יו ארנולד - מבקר ומשורר  צ'ארלס לם - מסאי ומשורר  ג'ון וילסון - מבקר  הנרי קראב רובינסון - עורך-דין וסופר  אדוארד קווילינן - משורר  ויליאם רואן המילטון - מתמטיקאי ואסטרונום |  אוברי דה ויר - משורר ומבקר  פרדריק פאבר - תאולוג ומחבר פזמונים  לטיטיה אליזבת לנדון - משוררת וסופרת  ויליאם הייל וויט - סופר  ריצ'רד צ'נביקס טרנץ' - משורר  בנג'מין ג'ווט - מלמד, תאולוג, מתרגם אפלטון  ג'ון סטיוארט מיל - פילוסוף |  ג'ורג' אליוט - סופרת ומשוררת  תומאס הרדי - סופר ומשורר  אליזבת גאסקל - סופרת  ויליאם אנגוס נייט - סופר ופרופסור לפילוסופיה של המוסר  רוברט לואי סטיבנסון - סופר, מסאי ומשורר  ויליאם ג'יימס - פילוסוף ופסיכולוג  הנרי ריד - מחנך ופרופסור לפילוסופיה של המוסר ולספרות אנגלית |
ראו גם

התנועה הרומנטית
ג'ון מילטון
וולטר סקוט
סונטה
מידות טובות
סמואל טיילור קולרידג'
סמואל דניאל
שיר תיאורי
ביקורת ספרות
לקריאה נוספת > תרגומים לעברית

ראובן אבינועם (גרוסמן), מבחר שירת אנגליה, חלק ב, ע' 54–67, תל אביב: מסדה תש"ד (1944).
יהושע כוכב, משירי שקספיר, וורדסוורת וטניסון, ע' 29–68, הוצאת אופיר, תל אביב, תשכ"ט.
יהושע כוכב, פרחים ממדינות הים, כרך ד, ע' 58–69, אופיר: תל אביב 2003.
שמעון זנדבנק, אנתולוגיה אנגלית, ע' 159–163, שוקן: ירושלים ותל אביב תשל"ג (1972).
מנחם לורברבוים, מעתקים, ע' ז-יח, כרמל: ירושלים 2013.
ויליאם וורדסוורת' – מתוך המבוא ל'בלדות ליריות' (מאנגלית: שירלי אגוזי), בתוך 'דחק', כרך יג', 2021.
לקריאה נוספת > מאמרים

ראובן אבינועם, ויליים וורדסוורת, ב-"גליונות", כרך כ"ה, חוברת שלישית; דביר 1951.
דוד אברבך, וורדזוורת וביאליק: שירת הילדות, ב-"מאזנים", תמוז תשל"ז (יולי 1977), ע' 102–111.
ליונל טרילינג, וורדסוורת' ותקופת הברזל, ב-"סקירת קניון" כרך 12, מס' 3, ע' 477–479, 1950 (באנגלית).