stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוצ'אץ'
היסטוריה > יהודי העיירה > במלחמת העולם השנייה והשואה

בין ספטמבר 1939 ליולי 1941, הייתה בוצ'אץ' תחת שלטון סובייטי.
כפועל יוצא מן הנספח הסודי בהסכם ריבנטרופ מולוטוב לחלוקתה של פולין בין הסובייטים לגרמנים, נכנסו הסובייטים לבוצ'אץ' בתחילת מלחמת העולם השנייה, ב-17 בספטמבר 1939.
תקופת הכיבוש הסובייטי אופיינה בשקט יחסי לעומת הסערה שהתרגשה ממערב. הסובייטים פתחו בהגלייה של קבוצות אידאולוגיות מתחרות - לאומנים אוקראינים ופולנים, יהודים בעלי נטיות ציוניות, ובעלי הון ואחוזות - לגולאגים שבתוככי ברית המועצות. בדיעבד ניצלו כך חלק מן המגורשים מההשמדה של הכיבוש הנאצי, אך רבים מביניהם לא שרדו.
בתקופה זו של השלטון הסובייטי נוונו בהדרגה היוזמות והעסקים הפרטיים והוחלפו בשיטה הקואופרטיבית. מחד פורקה נציגות הקהילה היהודית ומאידך זכו נאמני הקומוניזם מקרב האוכלוסייה היהודית במשרות בכירות במנגנון הסובייטי המקומי. מחד נסגרו בתי הספר היהודיים ("תלמוד התורה" ו"תרבות") ומאידך נפתח בית ספר ששפתו יידיש והוסרו מגבלות הנומרוס קלאוזוס שכפה השלטון הפולני על החינוך העל-יסודי. באופן רשמי חופש הפולחן הדתי נשמר לכאורה, אך למעשה הוטלו מסים על מוסדות הדת, ותלמידי ישיבות ורבניהם שניסו להמשיך לעסוק בלימודי דת נרדפו ונאלצו לברוח לארצות אחרות או לקיים את הלימוד בהסתר. עם זאת הביטחון האישי היה בגדר הסביר.[דרוש מקור]
הגרמנים כבשו את העיר ב-5 ביולי 1941, כחלק ממבצע ברברוסה שהיה הפרתו של הסכם ריבנטרופ מולוטוב. את זמן הדמדומים בין נסיגת הסובייטים לבין הקמתו של ה"סדר החדש" ההיטלראי ניצלו הכנופיות האוקראיניות הלאומיות למסע של רצח ושוד שקורבנותיו היו יהודים ברובם.
באוגוסט 1941 הורו הגרמנים על הקמתה של מנהלת היהודים - היודנראט, הזרוע הביצועית שלו - המשטרה היהודית, ו"לשכת העבודה". כלפי הגרמנים היה היודנראט מחויב לספק כוח עבודה לעבודות שונות בעיר ובמחנות עבודה בסביבה: גברים נשלחו לבורקי ווילקי ונשים ליגלניצה. כן נדרש היודנראט לערוך קונטריבוציות - החרמות של כסף, מטלטלין ונכסי דלא ניידי מן האוכלוסייה היהודית לטובת מאמץ המלחמה הגרמני. כלפי היהודים היה היודנראט מחויב בפעולות של מנהלה עירונית על כל אגפיה.
במהלך יולי-אוגוסט נוספו לאוכלוסיית העיר אלפי פליטים יהודיים הונגרים מהקרפאטרוס ומניין היהודים בעיר צמח לכדי 15,000 נפש. במשך שהותם בעיר זכו הפליטים למחסה, מזון וביגוד מן הקהילה, ביוזמת היודנראט. כעבור כחודשיים נאספו הפליטים על ידי המשטרה האוקראינית והוצאו אל מחוץ לעיר. ייתכן שהוטבעו במי נהר הדנייסטר.
בדצמבר 1941 נלקחו צעירים יהודיים למחנות עבודה בסביבות טרנופול כדוגמת בורקי-ווילקי. קבוצת צעירות נשלחה למחנה יאגלניצה. באותו החודש נדרשו היהודים למסור את הפרוות שברשותם. באותו חורף של 1942–1943 גבר הרעב במחנה ופרצה מגפת טיפוס. בעקבות הרעות תנאים חוזרים ונשנים התפטר ראש היודנרט מנדל רייך ובמקומו נכנס לתפקיד ברוך קרמר, שהתנהגותו הייתה קשוחה יותר ומשתפת פעולה עם המשטר הגרמני.
היסטוריה > יהודי העיירה > הגטו וחיסולו

ב-22 ביוני 1941, עם תחילת פלישת גרמניה לברית המועצות, במבצע ברברוסה תוך הפרת הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, ניסו יהודים רבים להימלט אל הצד הסובייטי אך נאלצו לשוב לבוצ'אץ' בעקבות טורי הצבא הגרמני שסגרו בפניהם את המעבר.
בחודשים האחרונים של שנת 1942 הגטו בבוצ'אץ' הוקף בחומות וגדרות. עד אז הגטו נוהל במתכונת "פתוחה" על פי צו שאסר על הימצאות יהודים דרומית לרחוב קוליובה והרחובות הממשיכים אותו עד לגשר השחור המוביל מזרחה. אל גטו זה צורפו שרידי יהודי העיירות והכפרים סביב: באריש, מונצסקה זסלוביץ', פוטוק-זלוטי וקורופיץ. הצפיפות הגיעה לכדי עשרה איש בחדר, ובין עשרים לשלושים איש מתו בכל יום ממחלת הטיפוס.
בשבת פרשת נח, ו' חשון תש"ג, 17 באוקטובר 1942, החלה האקציה הראשונה, בביצוע קבוצת חיילים גרמנים מאיינזצגרופה d - ובסיוע אנשי משטרת מתנדבים אוקראינים. באותה תקופה לעיירה הועברו גם יהודים מאושצ'יה ז'יילונה הסמוכה. הגברים היהודים מגיל 18 עד 50 רוכזו בכיכר שלפני בית המשפט העירוני. בחיפוש דקדקני בבתים נורו כ-200 יהודים מסתתרים. לאחר התעללות בכיכר שוחררו רוב הגברים ונותרו 350 יהודים בעלי השכלה גבוהה או בשכבת ההנהגה, וביניהם חלק מחברי היודנרט הנבחר זה עתה. אלו הוצעדו כשני קילומטר אל "גבעת פדור" ושם נורו במקלע. במהלך היום בהמשך נעצרו שוב כ-1600 יהודים והובלו לתחנת הרכבת, משם נשלחו אל מותם בקרונות מסע חתומים למחנה הריכוז והמוות בלזץ, שם נרצחו מיד עם ירידתם מהרכבת בתא גז.
בערב שבת י"ח בכסליו תש"ג 27 בנובמבר 1942, כונסו כ-2500 יהודים ונשלחו למחנה המות בלזץ. יהודים ניסו להימלט אך האוקראינים בני המקום הסגירו אותם לידי הגרמנים וסייעו להם בחיפושיהם. כתוצאה מכך, בתום היום נאספו כ-250 גופות יהודים ברחובות העיירה וסביבתה.
ביום שני, 1 בפברואר 1943, (כ"ו בשבט תש"ג) ובמשך יום נוסף, הובלו 2000 יהודים מגטו בוצ'אץ' לגבעת פדור, ושם נורו אל תוך בורות מוות. לאחר טבח זה, "המתאימים לעבודה" נלקחו למחנה עבודה פודהייצקה הסמוך לבוצ'אץ'.
במהלך מרץ ואפריל יחידות גרמנים בסיוע אוקראינים סגרו אזורים שונים של העיירה, בכל פעם קבוצת בתים קטנה, רוקנה אותם מיהודים, שנשלחו לבית הכלא המקומי. משם הוצעדו לגבעת פדור, ושם נורו ונרצחו וגופותיהם נוספו לקבר האחים הענק.
ביום שלישי 13 באפריל (ח' בניסן תש"ג) בוצעה אקציה נוספת, במהלכה היה ניסיון של התנגדות יהודית מאורגנת, שלא צלח. שוטר אוקראיני אחד נהרג במהלך הטבח שבוצע באותו יום בגבעת פדור, אך שאר הקושרים לא הצליחו להגיע לעמדותיהם. בעקבות זאת עזבה קבוצת ההתנגדות את העיירה ויצאה ליערות. במהלך חודשים אלו, לחטופים מהבתים ולנרצחים האחרים נוספו גם 400 צעירים יהודים מהעיירה שנבחרו לעבודה במחנה ביאגלנציה, ובמקום זאת נשלחו ישירות אל מותם. כ-3000 יהודים נרצחו בבוצ'אץ' במעשי הטבח במשך חודשיים אלו.
ב-12 במאי 1943 (ז' באיר תש"ג), החל גרוש אחרוני יהודי בוצ'אץ', רגלית ועם עגלות יד, לגטאות ומחנות העבודה בצ'ורטקוב, טלוסטה וקופישניץ. מעט מהמגורשים הועברו למחנה העבודה פודהייצקה הסמוכה לעיירה. ב-15 במאי 1943 הוכרזה בוצ'אץ' כיודנריין - "נקיה מיהודים".[דרוש מקור]
באמצע יוני 1943, הועברו שרידי היהודים שנותרו בבוצ'אץ' יחד עם עובדי הכפיה ממחנה העבודה פודהייצקה אל בית הקברות היהודי, ושם נורו. החיפושים אחר יהודים מסתתרים המשיך עוד זמן רב, בסיועם של המתנדבים האוקראינים וכן איכרים אוקראינים. מדי פעם, משנמצאו, הם הובלו לבית הקברות היהודי ושם נורו.
היסטוריה > יהודי העיירה > טבח השרידים

ב-23 במרץ 1944 (כ"ח אדר תש"ד) הצליחו הסובייטים להבקיע את הקווים הגרמניים וכבשו מידיהם את העיר. בין 800 ל-1,000 יהודים שרדו, במידה רבה, הודות לקבוצות ההתנגדות שפעלו בעיר וסביבתה, והם יצאו ממחבואם.
אך לא חלפו עשרה ימים והגרמנים, בניסיון להיחלץ מהכיתור הסובייטי, כבשו את העיר שוב. עם כניסתם המחודשת לעיר ולמרות מצבם הנואש בחזית קילומטרים ספורים ממנה, הגרמנים המשיכו בחשיפת מקומות המסתור של היהודים וחיסולם כך שביום השחרור הסופי ב-27 ביולי 1944 התברר ששרדו רק 65 יהודים מתוך קרוב ל-16,000 יהודי בוצ'אץ' והמחוז.
העיר נותרה בשליטה גרמנית שלושה וחצי חודשים נוספים עד לשחרור הסופי ב-27 ביולי 1944 (ז' באב תש"ד).
היסטוריה > יהודי העיירה > תנועת המרי היהודית

קבוצה של 15 צעירים מאורגנים לקראת תקיפת הגרמנים הצליחו להסתתר ולהתחמק ממשלוח למחנות עבודה, החל בדצמבר 1941 ובמשך למעלה מחצי שנה.
מיד לאחר האקציה הראשונה בשנת 1942 החלו צעירים יהודים, בייחוד חברי תנועות הנוער הציוניות לשעבר, שפורקו תחת שלטון ברית המועצות, לחפש דרכים להגנה עצמית ולהשגת נשק. מפקד כוחות ההתנגדות בבוצ'אץ' היה א' בזאן-וורמן. אלו יצרו קשר עם היודנראט (הראשון) שהסכים לשתף אתם פעולה ואף לממן השגת נשק, וחלק מן השוטרים היהודים שיתף פעולה אף הוא. לקבוצה היה מקלט רדיו, והוא הפיץ את החדשות מן העולם בין תושבי הגטו. הם גם יצרו קשר עם עיירות יהודיות אחרות בניסיון לתאם פעולות. עד פברואר 1943 הקבוצה השיגה מספר אקדחים רובים ומעט תחמושת. הם יצרו קשר עם פרטיזנים יהודים דוד פרידלנדר וויינזינגר אך הפרטיזנים הפולנים לא הסכימו לסייע או לשתף פעולה.
במרץ 1943, הוחלט להעמיד כוח ביער הסמוך לגבעת פדור במקרה של אקציה נוספת, על מנת לפגוע ברוצחים הגרמנים והאוקראינים ולאפשר בריחה של יהודים. אך, כאמור, ב-13 באפריל בעת אקציה פתאומית, רק אחד הקושרים הצליח להגיע לעמדתו ולהרוג שוטר אוקראיני בעודו משתתף בטבח היהודים. בעקבות הכישלון הוחלט לחמוק מן העיר אל היער ולהמשיך ולהילחם משם.
שיתוף הפעולה של האיכרים האוקראינים והמחסור במזון החזירו חלק מן הקבוצה לעיר ועם גירוש תושבי בוצ'אץ' המשיכו בהתנגדות במקומות האחרים לשם הגיעו.
ביערות סביב בוצ'אץ' הסתתרו כ-300 יהודים וביניהם קבוצה גדולה של פרטיזנים יהודים, אשר פגעו במשתפי פעולה אוקראינים. עם הצטמצמות השטח הגרמני והתקרבות החזית, החלו הגרמנים בפעולות חריפות נגד פרטיזנים, וביום שלישי, 18 בינואר 1944 (כ"ב טבת תש"ד) הם הקיפו בכוחות גדולים את היערות סביב העיר, והחלו בסריקות שיטתיות של האזור. כל היהודים המסתתרים ביערות נתפסו ונרצחו.
היסטוריה > ההתנגדות הפולנית לכיבוש הנאצי

ההתנגדות לשלטון הגרמני החלה מיד עם תחילת הכיבוש. כוח ההתנגדות העיקרי היה "צבא המולדת" (בפולנית "ארמייה קריובה" או AK) הנאמן לממשלה הפולנית הגולה בלונדון ואנטי סובייטי בבסיסו. עיקר כוח האדם בארגון זה היה חיילים יוצאי הצבא הפולני, ומתנדבים שרק חלקם הקטן היו יהודים. ליהודים היה קשה להשתלב בארמייה קריובה הן בשל מגמות אנטישמיות של חלקים נרחבים בחברה הפולנית במהלך שנות ה-30 והן בשל הדעה שנפוצה באוכלוסייה הכללית לפיה היהודים היו משתפי הפעולה העיקריים עם המנגנון הקומוניסטי במהלך הכיבוש הסובייטי בשטחי מזרח פולין בשנים 1939–1941. דוד פרידלנדר, ויהודים קומוניסטים אחרים, חברי המפלגה הקומוניסטית הפולנית הפרו-סובייטית (החוק הפולני אסר על פעילותה ורדף עד חורמה את פעיליה), התנדבו עם כניסת הסובייטים לבוצ'אץ' להצביע עבורם על גורמים אנטי-סובייטיים באוכלוסייה כלאומנים פולנים ואוקראינים, והללו גורשו מזרחה, לגולאגים בתוככי ברית המועצות. חלק ניכר ממנגנון השלטון הסובייטי המקומי בבוצ'אץ', החל בניהול הכלכלה ועד ראשות העיר, נמסר לידי היהודים הקומוניסטים. בין היתר ולמשך זמן קצר, דָוִד אייזיק סגל מונה בידי הסובייטים לראש העיר.
היסטוריה > ההתנגדות הפולנית לכיבוש הנאצי > יהודים בתנועת המרי הפולנית

למרות תנאי הפתיחה שהקשו על קבלת יהודים ל-AK, כללה קבוצת ה-AK שפעלה בגזרת בוצ'אץ' בפיקודו של Nedzwiecki מספר יהודים למשך תקופה מסוימת ובהם האחים פריץ (בניו ויאנק) ומשה (מוניו) וייזינגר. וייזינגר, טכנאי רדיו במקצועו, תפקד על תקן של קשב לשידורי ה-BBC מלונדון והיה למעשה הקשר היחידי של בוצ'אץ' לנעשה בעולם. ביולי 1943 התרסק/הופל מטוסו של ולדיסלב שיקורסקי ראש הממשלה הפולנית הגולה. בתגובה, ועל פי הנחיות הממשלה הגולה, הוחלט ב-AK להיפטר מכל האלמנטים החשודים באהדה לקומוניזם, ובראשם היהודים. האחים פריץ הוזהרו מבעוד יום שעומדים לחסלם וברחו. בניו נהרג בניסיון הבריחה ואחיו יאנק הצטרף לקבוצת פרידלנדר כשבגופו שישה כדורים. נאמנותו של וייזינגר היהודי לא הוטלה בספק, (שיתוף הפעולה שלו עם הפולנים החל עוד בתקופת השלטון הפולני בבוצ'אץ' ונמשך בתקופה הסובייטית), והוא המשיך לשרת בקבוצה הפולנית.
נאמר שהרופא רטלסקי מבוצ'אץ' היה איש הקשר של קבוצת Nedzwiecki עם המפקדה של ה-AK.[דרוש מקור]
היסטוריה > ההתנגדות הפולנית לכיבוש הנאצי > חסידי אומות העולם

מנקו סבירצ'ק הסתיר קבוצת יהודים במערכת מנהרות שנחפרו בבית הקברות הנוצרי. אף על פי שנתפס והוכה פעמיים לא הסגיר את היהודים, ועל כך זכה להכרה כחסיד אומות העולם בידי יד ושם.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה והטבח בפולנים

לאחר תום המלחמה בוצע בעיר טיהור אתני באוכלוסייה הפולנית.[דרוש מקור]
יהודים מעטים חזרו לעיירה אך נדדו ממנה בעקבות תחושת תלישות ואיום. מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 לא נותרו יהודים בעיירה.
מבחר תמונות

בוצ'אץ' בפיתול נהר סטריפה, מראה מגבעת פדור
בניין בית ספר למוזיקה
ספרייה בעיר
אחד מבתיה הישנים של העיר
לקריאה נוספת

ש"י עגנון, עיר ומלואה, הוצאת שוקן, 1973 (הספר בקטלוג ULI).
ש"י עגנון, אורח נטה ללון, הוצאת שוקן, 1939 (הספר בקטלוג ULI).
ישראל כהן (עורך), ספר בוטשאטש: מצבת זיכרון לקהילה קדושה, עם עובד, 1956 (הספר בקטלוג ULI)
שושנה שילוני, קהילת בוצ'אץ', משרד החינוך והתרבות, 1970 (הספר בקטלוג ULI)
ישראל מונצ'ר, ניצול שואה מבוצ'אץ', הוצאת גפן, 1990 (הספר בקטלוג ULI)
עֹמר ברטוב, אנטומיה של רצח עם - חייה ומותה של עיירה ושמה בוצ'אץ', תרגמה מאנגלית איה ברויר, עם עובד, 2020 (הספר בקטלוג ULI)
Omer Bartov, Anatomy of a Genocide: The Life and Death of a Town Called Buczacz, Simon & Schuster, 2018 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  אופן הגיית שמה וכתיבתה ביידיש שנוי במחלוקת. ר' תרי יוסף בן שמעון מאמרו של מרדכי ירושלמי, פורסם באתר 'למשפחותם לבית אבותם' - לחקר שורשי משפחה, ולעומתו ראו  בספר הליכות עולם בעניין דין כתיבת שם העיר בשטרות גט.
↑  בוצ'אץ' במיזם "הסיפורים שלא סופרו - אתרי רצח יהודים בשטחי ברית המועצות הכבושים", באתר "יד ושם" (באנגלית)
↑  דן לאור, חיי עגנון, הוצאת שוקן, 1998, עמ' 16
↑  מ. י. ברוור, בוצ'אץ' - רשימה גאוגרפית
↑  ראו עגנון, "עיר ומלואה" עמ' 233-238
↑  על חוויות אישיות וקולקטיביות על האירועים שעברו על יהודי בוצ'אץ' בשנים 1914–1921 כותב דוד חלפן הלוי, בהקדמה לספרו "ספר ילקוט דוד"
↑  Pamiątki buczackie, לבוב 1882
↑  ספר יזכור לקהילת בוצ'אץ'
↑  Nosonovsky, Michael, Hebrew Epigraphic Monuments from East Europe, Includes bibliographical references and index. Text in Russian .Printed in Victoria, Canada. 2002. 171 pages. ISBN 1-55395-286-3
↑  שמות ערים לצורך כתיבה בשטר גט (אתר כתבים עבריים (היברובוקס)
↑  המגנאטים הם בעלי האחוזות והערים הפרטיות הפולניים - שכבת האצולה.
↑  עסטרייך, המגיד, 30 באוגוסט 1865
↑  Buczacz Landsmanshaftn
↑  שואה - המציאות ממנה מתעלמים תימותי שניידר, (אתר הניו יורק ריביו אוף בוקס) (באנגלית)
↑   "המדע והחיים, לזכור את הנס", ספרו של הרב חיים אפרים זייצ'יק, רבה של אחת הישיבות שנותרו בבוצ'אץ' תחת הכיבוש הסובייטי
1 2  מכתבו של ד"ר אברהם חלפן, ספר היזכור ליהודי בוטשאטש מתורגם לאנגלית, (אתר תולדות היהודים jewishgen). הפדור הוא אזור בבוצ'אץ ליד הנהר בו יש קבר אחים גדול. וראו בתמונות המצורפות לערך זה, התמונה האווירית מסוף המלחמה שצולמה בידי הלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני), עם הסבריו של טום ווייס, ותמונת המצבה לזכר הנספים בקבר האחים.
↑  פרעות, אלימות המונים, ורצח עם במערב אוקראינה קיץ 1941: גרסאות, הסברים והשוואות, ונדי לוור, ספטמבר 2011 ([http://www.tandfonline.com/toc/cjgr20/current העיתון לחקר רצח עמים). בין היתר המאמר מתאר את הדרשות של כהני הדת בכנסיות באוקראינה שהיללו את המטביעים יהודים בדנייסטר. (באנגלית)
↑  זכרונותיו של תומאס מידזינסקי (אתר צנטרופה לשימור ההיסטוריה היהודית באירופה) (באנגלית)
1 2 3 4 5  המקום: בוטשאטש מרטין רודנר (במקור ביידיש) (באנגלית)
↑  עדויות אחדות נוקבות בתאריך 21 ביולי 1944, ראש חודש אב, תש"ד, כתאריך השחרור. (יד ושם, סיפורי בוצ'אץ')
1 2 3 4  "המקום בוטשאטש"
↑  עמר ברטוב, אנטומיה של רצח עם, עמ' 358 במהדורה הדיגיטלית
↑  סגל היה קומוניסט, שעלה ארץ ישראל והבריטים גרשו אותו בשנות ה-20 חזרה אל עיירת מוצאו - בוצ'אץ'. פרופ' רוחמה אלבג מזהה את סגל עם דמותו של 'ירוחם חופשי' בספר 'אורח נטה ללון' של עגנון
↑  עדותו של ויזינגר בת 240 העמודים בשפה הפולנית שמורה בארכיון של יד ושם, חטיבה 0.3, תיק 3799.
↑  סבירצ'ק - חסידי אומות עולם, אתר יד ושם (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567368705171  BnF: cb15559495j (data)  GND: 4088755-8  LCCN: n88025429  NKC: ge341441  SUDOC: 176163964  VIAF: 139656147   WorldCat (עם VIAF): 139656147 
בית העירייה הישן של בוצ'אץ', נבנה באמצע המאה ה-18. ביצירתו של ש"י עגנון, מכונה 'בית המועצות'
בוצ'אץ' באמצע המאה ה-19
רחוב עגנון בבוצאץ'
אנדרטה בעיר
צילום אווירי של מרכז בוצ'אץ' על ידי הלופטוואפה, מרץ 1944 ומראי מקום שהוספו על ידי טום וייס
ציון מקום בור הירי על גבעת הפדור שמעל בוצ'אץ', לתוכו נפלו כ-400 קורבנות ה'רגיסטרציה השנייה' באוגוסט 1941
מצבת הזיכרון לקהילת בוצ'אץ' בשדרת הקהילות, בית העלמין בחולון
הנצחה
ויליאם נורת'ן

ויליאם ג'ונתן נורת'ן (באנגלית: William Jonathan Northen;‏ 9 ביולי 1835 –  25 במרץ 1913) היה כומר ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-54 בשנים 1890–1894. בשנים 1877–1887 הוא כיהן בשתי תקופות כהונה בבית הנבחרים של ג'ורג'יה ובתקופת כהונה אחת בסנאט של המדינה. נורת'ן היה נשיא הוועידה הבפטיסטית של ג'ורג'יה בשנים 1892–1910, ובשנים 1899–1901 נשיא הוועידה הבפטיסטית של הדרום.
הרטוריקה הפוליטית של נורת'ן התבססה על השקפתו הדתית, ולעיתים קרובות התמקדה בסוגיות גזעיות בתקופה כאשר היקף מעשי הלינץ' גדל. נורת'ן האמין שהתקדמות הרפואה תסייע בסופו של דבר לאפרו-אמריקאים להגיע לישועה. הוא קידם אידאולוגיה של מודרניזציה של "הדרום החדש" (New South), אך לא נטש את תורת העליונות הלבנה.
ראשית חייו

ויליאם נורת'ן נולד במחוז ג'ונס שבג'ורג'יה כבנם של לואיזה מריה ופיטר נורת'ן. אביו היה בעל אחוזת מטעים מצליח ואיש חינוך וצאצא של ג'ון נורת'ן, שבשנות ה-30 של המאה ה-17 היגר מאנגליה למושבת וירג'יניה. ב-1840 עבר פיטר נורת'ן עם משפחתו לפנפילד שבמחוז גרין שבג'ורג'יה כדי לקבל משרת הוראה באוניברסיטת מרסר. בגיל 18 סיים ויליאם נורת'ן את לימודיו באותה אוניברסיטה, ועד מהרה קיבל משרת הוראה באקדמיית מאונט זאיון הנחשבת במחוז הנקוק בניהולו של קרלייל בימן. בסופו של דבר היה נורת'ן לעוזר מנהל המוסד, וכאשר התדרדרה בריאותו של בימן, הוא החליפו במשרת הניהול. בעת שנאבק כדי לבסס את מעמדו כמורה, התגורר נורת'ן בביתו של תומאס ניל האמיד ובעל ההשפעה. ב-1860 הוא נשא לאישה את מרתה, בתו של ניל, ולשניים נולדו בן ובת.
מלחמת האזרחים ואחריה

עם כניסתה של ג'ורג'יה למלחמת האזרחים האמריקאית, הצטרף נורת'ן לצבא הקונפדרציה כטוראי. עם זאת, זכותו לקבל פטור משירות כמורה, אפשרה לו לפרוש מתפקיד קרבי ב-1862. אף על פי שהוא לא שירת יותר בשדה הקרב, פעל נורת'ן בבתי החולים של הקונפדרציה באטלנטה ובמילדג'וויל.
לאחר המלחמה שב נורת'ן למחוז הנקוק כדי לחדש את עיסוקו בהוראה. עם זאת, ב-1874, בשל מצב בריאותו, הוא פרש לחוותו במחוז הנקוק, ועד מהרה רכש לעצמו מעמד של בעל אחוזת מטעים מצליח. השילוב של חוכמתו כמחנך והצלחתו בחקלאות, סייעו לו בפועלו להקמת מועדון החוואים של המחוז, קבוצת אנשים שסייעה לחוואים המקומיים להתמודד עם הקשיים הכלכליים שלאחר המלחמה. מעמדו המוביל של נורת'ן בקהילה סייע לו להיבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה, בו הוא כיהן בשנים 1877–1878 ושוב בשנים 1880–1881. ב-1884 הוא נבחר לסנאט של ג'ורג'יה, בו הוא נתן עדיפות לקידום רפורמות בתחום החינוך והחקלאות.
מושל ג'ורג'יה

בשנים 1877–1890 שימש נורת'ן כנשיא החברה החקלאית של ג'ורג'יה. תפקיד זה קידם אותו לדירוג גבוה במערכת הבחירות למשרת המושל להחלפתו של ג'ון בראון גורדון ב-1890. לאחר שהתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית מול לאונידס פ. ליווינגסטון, נשיא ברית החוואים של ג'ורג'יה, הוא נותר כמועמד יחיד. לאחר מערכת הבחירות המוצלחת שלו, שנוהלה על ידי ויליאם ייטס אטקינסון, הוא נבחר כמושל ג'ורג'יה ה-54.
כמושל, קידם נורת'ן חקיקה פרוגרסיבית ואת חקיקת חוק היובש, ביצע רפורמות במערכת הרכבות, שיפר את מצבה של מערכת החינוך, וביצע רפורמות במערכת הכליאה. הוא גם ניס לקדם במרץ את העברת החוק נגד מעשי לינץ', אך הדבר לא עלה בידו. על אף התנגדות מצידו של עורך העיתון תומאס א. ווטסון, שתמך במועמד המפלגה הפופוליסטית, ויליאם פיק, נבחר נורת'ן ב-1892 לתקופת כהונה שנייה כמושל.
פעילות דתית וציבורית

במהלך תקופת כהונתו כמושל, עלה גם מעמדו של נורת'ן כמנהיג מוביל בתנועה הבפטיסטית. ב-1853 הוא הצטרף לכנסייה ונותר חבר מסור בה עד יומו האחרון. הוא שימש בתפקידי הנהגה בכמעט כל כנסייה שאליה הוא הצטרף. בתקופת כהונתו כמושל הוא גם שימש כסגן נשיא הן של הוועידה הבפטיסטית של הדרום והן של זו של ג'ורג'יה וכן כנשיא מועצת המיסיון של התנועה הבפטיסטית בצפון אמריקה. בסוף שנות ה-90 הוא היה הנשיא של שתי הוועידות, הדרומית וזו של ג'ורג'יה, של התנועה.
ב-1896 לקח נורת'ן חלק פעיל בהקמתה של פיצג'רלד, עיר שתוכננה בתחילה עבור וטרנים משוללי זכויות של צבא האיחוד. עורך הדין שפעל בנושא גמלאות הוטרנים ועורך עיתון מאינדיאנה, פילנדר ה. פיצג'רלד, פעל יחד עם נורת'ון להקים עיר לטובת הפיוס, בה וטרנים מהצפון ומהדרום יוכלו לחיות לעבוד יחדיו. בשל תקוותו של נורת'ן ליישב יותר חלקים של אזור הווירגראס (Wiregrass) במישור החוף, הסכימו השניים להקים את העיר על גדת נהר אוקמלגי.
שנותיו האחרונות

אף על פי שכבר לא החזיק בתפקידים רשמיים החל מ-1894, היה נורת'ן פעיל בחיים הציבוריים עד לראשית העשור השני של המאה ה-20. בשנים שלפני ואחרי תחילת המאה ה-20, הוא נסע ברחבי ארצות הברית ונשא נאומים בנוגע למצבו של הדרום בהתייחס לכלכלה, הבעיות הגזעיות, ותפקידה של הכנסייה בחברה. לאחר הטבח הגזעני באטלנטה ב-1906 (1906 Atlanta race massacre), סייר נורת'ן בג'ורג'יה בחסות איחוד הגוספל של אנשי העסקים, קואליציה דו-גזעית של אנשי כמורה נוצריים משפיעים, במאמץ להקים רשת של ליגות נגד מעשי לינץ' שהייתה אמורה למנוע מעשי טבח דומים בעתיד.
נורת'ן גם תרם לחקר ההיסטוריה של ג'ורג'יה כאשר ערך אוסף של שבעה כרכים של מאמרים ביוגרפיים, שיצאו לאור בין השנים 1907–1912 תחת הכותר "אנשים בולטים בג'ורג'יה" (Men of Mark in Georgia). ב-1911 הוא החליף את אלן קנדלר כמהדיר של הארכיון של ג'ורג'יה ותרם לפרסום המתמשך של תיקי הארכיון מהתקופה הקולוניאלית.
אף על פי שהמשיך להיות מעורב בחיים הציבוריים, החלה בריאותו של נורת'ן להתדרדר. ככול שמאמציו לטיפוח שיתוף הפעולה הגזעי דעכו, עלה כוחה של הגזענות הרדיקלית. זמן קצר לאחר השתתפותו בוועדת קידום האדם והדת בניו יורק, פרש נורת'ן בהאמינו שהוא עשה דיו עבור האל ועבור ג'ורג'יה.
ויליאם נורת'ן נפטר באטלנטה ב-25 במרץ 1913. הוא נטמן בבית הקברות אוקלנד שבעיר.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 307-308
אלכסיי קוסיגין

אלכסיי ניקולאייביץ' קוסיגין (ברוסית: Алексе́й Никола́евич Косы́гин‏; 20 בפברואר 1904 – 18 בדצמבר 1980) היה מדינאי סובייטי, ראש ממשלת ברית המועצות בשנים 1964–1980.
ביוגרפיה

קוסיגין נולד בסנקט פטרבורג למשפחת פועלים. התנדב לצבא האדום בשנת 1919 בגיל 15 בלבד. השתתף במלחמת האזרחים ברוסיה. לאחר מכן, למד בטכניקום (בית הספר להנדסאים) השיתופי של לנינגרד ומשם פנה לעבוד בסיביר. הצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1927. בשנות השלושים למד במכון הטקסטיל של לנינגרד, ולאחר מכן עבד כמהנדס ועלה בסולם ההנהלה עד שמונה למנהל מפעל הטקסטיל "אוקטיאברסקאיה" בלנינגרד.
הטיהורים הגדולים שערך סטלין גרמו לכך שהתפנו משרות בשורות מנגנון המפלגה, וקוסיגין פנה לעבוד שם במשרה מלאה. בתחילה כראש מחלקת התעשייה והתחבורה של המפלגה בלנינגרד ולאחר מכן כראש עיריית לנינגרד. בשנת 1939 הצטרף לקבינט בתפקיד קומיסר העם (People's Commissar) לתעשיית הטקסטיל. באותה שנה נבחר קוסיגין לוועד המרכזי של המפלגה. בשנים 1940–1946 כיהן כסגן יו"ר מועצת קומיסרי העם של ברית המועצות וממונה על תעשיות מוצרי הצריכה. כן כיהן בתפקיד ראש ממשלת רוסיה בשנים 1943–1946.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הפך קוסיגין למועמד לחברות בפוליטבירו ולחבר מלא בשנת 1948. בשנת 1948 כיהן כשר האוצר של ברית המועצות ובסוף 1948 עבר לכהן בתפקיד השר הממונה על התעשייה הקלה עד 1953. בעת פרשת לנינגרד בשנים 1949–1950 עלה שמו של קוסיגין כאחד הנאשמים, אך סטלין ריחם עליו בראותו בו אדם מוכשר שיועיל למדינה, שאין לו שאיפות לתפוס את השלטון. עם מותו של סטלין הוא הודח מתפקיד סגן ראש ממשלה ואיבד את מקומו בפוליטבירו, הגם שהושאר בתפקיד שר התעשייה הקלה. בסוף שנת 1953 הוא מונה שוב לסגן ראש ממשלת רוסיה ושר לענייני מוצרי צריכה. בהמשך כיהן בתפקיד יו"ר ועדת התכנון.
ביולי 1957, נקרא על ידי ניקיטה חרושצ'וב לשוב למלא את תפקיד סגן ראש הממשלה, לאור היותו נחשב מנהלן מומחה שיוכל להצעיד את הייצור בברית המועצות קדימה. במרץ 1959 מונה ליו"ר ועדת התכנון הממלכתית. במאי 1960 עם מינויו של ברז'נייב לנשיא הסובייט העליון, מונה קוסיגין לסגן ראשון לראש הממשלה.
ב-1964 השתתף קוסיגין בהדחתו של חרושצ'וב והשתתף בשלטון הטרויקה ביחד עם ברז'נייב ופודגורני כשהוא משמש כראש הממשלה. בתפקיד זה ניסה קוסיגין לערוך רפורמה כלכלית תוך מתן חופש מסוים למפעלים והעברת כובד המשקל של הכלכלה הסובייטית מתעשייה כבדה וצבאית לתעשייה קלה ולמוצרי צריכה. ברז'נייב לא תמך במדיניות זו והכשיל את הרפורמות של קוסיגין. בסוף שנות השישים הפך ברז'נייב למנהיגה הבלתי-מעורער של ברית המועצות, בעוד קוסיגין נשאר בתפקידו כראש הממשלה וכחבר הפוליטביורו עד שנת 1980, אך איבד יותר ויותר מכוחו הפוליטי.
קוסיגין חלה וחדל למלא את תפקידיו כראש ממשלה באוקטובר 1980, שבועות מספר לפני מותו. הוא הוחלף על ידי ניקולאי טיחונוב.
קוסיגין היה נשוי לקלבדיה קריוושיינה (1908 - 1967) ואב לבת אחת.