סולפיקיוס סוורוס
פועלו > כרוניקה

פעילותו העיקרית של סולפיקיוס היא הכרוניקה (סיכום ההיסטוריה מבריאת העולם עד זמנו). חיבוריו משמשים מקור בעל חשיבות ראשונית להיסטוריה של פריסיליאניזם והוא מכיל מידע רב על המחלוקת האריאנית. הספר נכתב כספר לימוד, ושימש ככזה בבתי הספר של אירופה במשך כמאה וחמישים שנה. הדפוס הראשון פורסם ב-1556.
סולפיקיוס לא הצביע בבירור על מעמד הקוראים שעבורם ספרו נועד. הוא גם הכחיש את הכוונה להפוך את יצירתו לתחליף לסיפור הנמצא במקרא. לדבריו, "היסטוריונים עולמיים שימשו כדי להבהיר את התאריכים ואת חיבור האירועים ולהשלמת המקורות הקדושים, ובכוונה בבת אחת להנחות את הבלתי-מלומדים ול"שכנע" את המלומדים". ככל הנראה, משמעות דבריו, שה"לא-מלומדים" הם המוני הנוצרים אותם צריך להנחות, וה"לומדים" הם הנוצרים המלומדים, ששפתה הגסה של הטקסטים הנוצריים, בין אם ביוונית ובין אם בלטינית, לא מקובלת אצלם. המבנה הספרותי של הנרטיב מראה כי לסולפיקיוס היו קוראים ברמתו. הוא דאג להראות שאפשר להציג את היסטורית הנצרות בצורה שאוהבי סאלוסטיוס וטקיטוס יכלו ליהנות מהם. סגנון הספר צלול וקלאסי. אף כי ביטויים ואפילו משפטים של סופרים קלאסיים רבים שזורים פה ושם, הנרטיב זורם בקלות, ללא זכר לטלטלות והטלטולים כמעט בכל שורה של חיקוי של הקלאסיקה כמו סידוניוס אפולינאריס. כדי שיצירתו תעמוד בצורה דומה למדי לזו של הסופרים הלטינים הוותיקים, התעלם סולפיקיוס מהדרכים האלגוריות לפרשנות ההיסטוריה הנוצרית, מפני שבני דורו תמכו בנצרות באופן שלא אפשר זאת.
ג'ייקוב ברנייס (אנ') הציע כי סולפיקיוס ביסס את סיפורו על סיפור חורבן ירושלים על ידי טיטוס ועל התיאור שנתן טקיטוס בספרו "היסטוריות", שחלקו אבד.
תרומתה של עבודתו טמונה, ראשית, בהצצות המקריות שהוא מעניק להיסטוריה של זמנו. בייחוד, במידע ששמר על המאבק על הכפירה הפריסיליאנית בנצרות, אשר הכחידה של כנסיות ספרד וגאלי, והשפיעה במיוחד על אקיטן. כך גם עמד הבישוף בדעתו בפני מגנוס מקסימוס (אנ'), ששלט במשך כמה שנים על חלק גדול מהחלק המערבי של האימפריה, אף כי מעולם לא כבש את איטליה. הוא הוכיח אותו בהתקפה והפלת קודמיו על כס המלוכה, ועל התנהלותו עם הכנסייה. סולפיקיוס לא איבד שום הזדמנות להטיל לחץ על פשעיהם ובזבונותיהם של שליטים ועל אכזריותם, אף שהוא פעם הצהיר כי, אכזריים ככל ששליטים יכולים להיות, כהנים גם יכולים להיות אכזריים. הצהרה אחרונה זו מתייחסת לבישופים שלא עשו עם מקסימוס שלום עד שהכתים את ידיו בדם של פריסיליאן וחסידיו. גם מרטין הוקיע את עולמיותם וחמדנותם של הבישופים והכמורה הגואלית. אנו גם רואים שסוורוס, בסיפור חלוקת ארץ כנען בין השבטים, מכוון את תשומת ליבה של הכנסייה לעובדה ששום חלק מהארץ לא הוקצה לשבט לוי, מפני שאין להפריע להם בעבודת ה'. "נראה שאנשי הכמורה שלנו", הוא אומר, "לא רק שוכחים מהשיעור אלא נבערים ממנו. תשוקה שכזו לרכוש, נדבקה בימינו כמו מזיק לנפשם". העדויות של  סולפיקיוס נלהבת מהחיים במנזרים, ככל הנראה אינן חופשיות מהגזמה. סולפיקיוס גם הזדהה לחלוטין עם פעולת סנט מרטין הנוגעת לפריסיליאניות. לניתוח המערבי המסתורי הזה של הגנוסטיזם לא היה שום תכונה יחידה לגביו שיכולה לרכך את העוינות שלו לדמות כמו של מרטין, אך הוא התנגד לכניסת ענישה חילונית על תורת הרוע, ונסוג מההתייחדות עם אותם הבישופים בגאליה, רוב גדול, שזימנו את עזרתו של מקסימוס נגד אחיהם הטועים. בהקשר זה יצוין כי החשבון שנמסר על ידי סוורוס בשנת 359, שם עלתה השאלה האם הבישופים שהגיעו לאספה עשויים לקבל כדין כסף מהאוצר הקיסרי כדי להחזיר את הוצאותיהם ואחרות. נראה כי סוורוס אישר את פעולתם של הבישופים מהממלכה הבריטית והגואלית, אשר ראו כי אין זה הכרחי כי הם חייבים לשאת תחת חובה ממונית לקיסר. ביחס לכנסייה הוא דרש שהיא תעמוד מעל המדינה.