stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משימת תקווה מאדים
החללית > מפרט

תקווה היא גשושית בצורת משושה, בנויה מאלומיניום במבנה נוקשה אך קל-משקל דמוי חלת-דבש בעל פני שטח מורכבים. עם מסה משוערת של 1,500 ק"ג כולל הדלק, ניתן להשוות את הממדים של הגשושית לאלה של מכונית קטנה.
מידות הגשושית: 2.37 מ' רוחב ו-2.9 מ' אורך, מסתה היא כ-1,500 ק"ג.
הספק: 1,800 ואט משלושה פאנלים סולאריים.
לצורך תקשורת, הגשושית עושה שימוש באנטנה כיוונית בעלת צלחת ברוחב 1.5 מטר. אנטנה זו מייצרת גל רדיו צר שכיווניותו קבועה לעבר כדור הארץ. בנוסף, מצוידת הגשושית באנטנות בעלות עצימות נמוכה יותר.
החללית > מכשירים מדעיים

כדי להשיג את המטרות המדעיות של המשימה, 'תקווה' צוידה בשלושה מכשירים מדעיים עיקריים.
1. ה-(Imager eXploration imager (EXI: מכשיר המודד מאפיינים של מים, קרח, אבק, גזים ובפרט אוזון באטמוספירה של מאדים, שאת פיתוחו הובילה המעבדה לפיזיקה של אטמוספירות וחלל.
2. ספקטרומטר המאדים האולטרה-סגול של האמירויות (EMUS): מכשיר המודד את המאפיינים הגלובליים ואת השונות של התרמוספירה, מימן וחומצה חמצנית שאף הוא פותח על ידי המעבדה לפיזיקה של אטמוספירות וחלל.
3. ספקטרומטר המאדים האינפרא-אדום של האמירויות (EMIRS): בוחן פרופילי טמפרטורה, קרח, אדי מים ואבק באטמוספירה. פותח על ידי אוניברסיטת מדינת אריזונה.
חלון השיגור

החללית שוגרה ב-19 ביולי 2020 מיפן על משגר H-IIA (אנ') של תאגיד מיצובישי, והגיעה למסלולה סביב למאדים ב-9 בפברואר 2021.
הצוות

צוות המשימה מחולק לשבע קבוצות הכוללות: קבוצת החללית, לוגיסטיקה, תפעול המשימה, ניהול פרויקטים, מדע וחינוך, תחנת הקרקע ואת רכב השיגור. בראש הצוות עומד עומראן שרף (אנ'), המשמש כמנהל הפרויקט והוא אחראי על ניהול ותמיכה במשימות השוטפות הקשורות במשלחת האמירויות למאדים.
הערות שוליים

1 2 3  "Majarat Magazine". אורכב מ-המקור ב-2016-11-13.
↑  "Emirates Mars Mission Website". אורכב מ-המקור ב-2016-03-29.
↑  "UAE positions 2020 Mars Probe as catalyst for a new generation of Arab scientists & engineers".
↑  "United Arab Emirates leads way with planned mission to Mars". אורכב מ-המקור ב-2018-11-11.
↑  היסטוריה בחלל: החללית של איחוד האמירויות נכנסה למסלול סביב מאדים, באתר ynet, 9 בפברואר 2021
1 2  Shreck, Adam (6 במאי 2015). "UAE to explore Mars' atmosphere with probe named 'Hope'". AP News. נבדק ב-7 במאי 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Jones, Rory; Parasie, Nicolas (7 במאי 2015). "U.A.E. Plans to Launch Mars Probe - Scientists behind Emirati orbiter 'Hope' aim to collect data on the Red Planet". Wall Street Journal. נבדק ב-7 במאי 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Berger, Brian (6 במאי 2015). "UAE Unveils Science Goals for 'Hope' Mars Probe". SpaceNews. נבדק ב-7 במאי 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑   התקווה
↑  "Emirates Mars Mission - UAE's First Step". אורכב מ-המקור ב-2016-03-11.
1 2  "EMM - Scientific Goals". אורכב מ-המקור ב-2016-04-06.
1 2  "UAE unveils details of UAE Mars Mission".
↑  "Mashable - UAE Hope Mars Mission".
1 2  "Sheikh Mohammed bin Rashid Al Maktoum asks UAE residents to name Mars probe". אורכב מ-המקור ב-2016-04-07.
1 2 3 4 5  "Emirates Mars Mission - Mars Probe Specifications".
1 2  "LASP Engineering Capabilities" (PDF). lasp.colorado.edu. נבדק ב-2018-12-29.
↑  Altunaiji, Eman; Edwards, Christopher; Smith, Michael; Christensen, Philip; AlMheiri, Suhail; Reed, Heather (2017-04-01). "Emirates Mars Infrared Spectrometer (EMIRS) Overview from the Emirates Mars Mission". p. 15037.
↑  Launch Schedule of the H-IIA Launch Vehicle No. 42 (H-IIA F42) which carries aboard the Hope
↑  "The team of Emirates Mars Mission".
סבטלנה רומשינה

סבטלנה רומשינה (ברוסית: Светла́на Алексе́евна Ромашина; ‏נולדה ב-21 בספטמבר 1989) היא שחיינית צורנית רוסייה. היא אלופה אולימפית בעלת 7 מדליות זהב ואלופת עולם בעלת 21 מדליות זהב.
ביוגרפיה

סבטלנה רומשינה נולדה במוסקבה. היא הצטרפה לצוות שהיה מתאמן במרכז לספורט מים בעיר בגיל צעיר.
בשנת 2005 רומשינה לראשונה נשלחה לאליפות  עולם וזכתה בו במדליות זהב  בתחרויות קבוצתיות. בהמשך היא החלה להשתתף בתחרויות זוגות לצד נטליה אישצ'נקו.
באולימפיאדת 2008 רומשינה השתתפה בתחרות קבוצתית בו זכתה במדליית זהב.
לאחר פרישת אשצ'נקו מתחרויות, רומשינה ממשיכה להשתתף בתחרויות זוגות לצד סבטלנה קולסניצ'נקו. אם חזרתה של נטליה אישצ'נקו הם החלו מחדש את ההופעות המשותפות.
ביוגרפיה > אלופת עולם

באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול שבקנדה בשנת 2005, רומשינה זכתה במדליות זהב בתחרות הקבוצתית. מאז ועד לשנת 2013 היא זכתה ב-15 מדליות זהב באליפויות העולם.
ביוגרפיה > אלופה אולימפית

סבטלנה רומשינה השתתפה ב-4 אולימפיאדות וזכתה שלוש פעמים בתחרות הזוגות ו-4 פעמים בתחרות הקבוצתית.
עוולת התרמית

עוולת התרמית היא עוולה נזיקית פרטיקולרית (ייחודית) בפקודת הנזיקין, המגנה על מי שהסתמך על מצג שווא זדוני – הצהרה כוזבת על עובדה בכל צורת התבטאות שהיא (בכתב, בהתנהגות או בעל-פה), שנעשתה מתוך ידיעה על אי אמיתותה או חוסר אכפתיות נוכח חשד בכך, ומתוך כוונה שמקבל המצג יפעל על פיו. אם למקבל המצג ייגרם נזק ממוני עקב הסתמכותו על מצג השווא, הוא יוכל לתבוע מהמציג פיצויים לפי עוולת התרמית. במקרים מסוימים ההתנהגות המהווה תרמית יכולה לגרור אף אחריות פלילית. מטרתם המרכזית של דיני הנזיקין היא השבת ניזוקים (בהקשרים שונים) למצבם המקורי – קרי, למצבם בטרם נגרם להם נזקם. הגשמת מטרה זו בהקשר של מצגי שווא, נעשתה באופן כמעט בלעדי באמצעות עוולת התרמית, זאת עד להתפתחות עוולת הרשלנות שהוסיפה הגנה מפני מצגי שווא רשלניים.
התפתחות היסטורית

פקודת הנזיקין ובתוכה עוולת התרמית יובאה לארץ ישראל ונכנסה לתוקף ב-1947, על ידי צו הנציב העליון. במקור, שימשה העוולה באנגליה כדי לספק פיצוי כספי לנפגעים מהסתמכות על מצגי-שווא שקריים, שימוש שחרג מתפקידם הקלאסי של דיני הנזיקין (פיצויים על נזקי גוף). זאת במטרה לפצות על חולשת דיני החוזים בהסדרת יחסי המשא ומתן, הנותנים בכורה ודרור לרעיון חופש החוזה – לעיתים על חשבון הגינות ותום לב. בחלוף העתים הורחבה תחולתה של עוולת התרמית באנגליה אל מעבר ליחסי היריבות החוזיים הבסיסיים, כך שניתן באמצעות עוולה זו לקבל פיצויים על נזקים שנגרמו עקב הסתמכות על התנהגות אסורה באופן כללי. הפסול בהתנהגות, שבגינה מחויב הנתבע בנזיקין, נקבע על ידי דיני היושר האנגליים.
עוולת התרמית האנגלית מורכבת מהיסודות הבאים:
המידע שנמסר עונה להגדרה של "מצג" מבחינה משפטית.
הנתבע הוא מי שהציג את המצג.
התובע הוא מי שהמצג היה מכוון כלפיו.
שקריות המצג.
הסתמכות הניזוק – משתי בחינות:
משפטית – יש להראות ש"האדם הסביר" במקומו של הניזוק היה מסתמך על המצג.
עובדתית - הניזוק אכן הסתמך על המצג.
יסוד נפשי של כוונה – המציג פעל מתוך כוונה לגרום לניזוק לפעול על פי המצג.
נזק (בכלל זה, נזק ממוני או לא ממוני – כולל נזקי גוף ונפש).
בישראל, עם כניסתה לתוקף של פקודת הנזיקין ב-1947, ועוולת התרמית בתוכה, שימשה העוולה גם בארץ כמכשיר לפיקוח על משא ומתן. שימוש זה לא הופחת גם כאשר נכנס לתוקפו חוק החוזים ב-1977 ועמו סעיף 12 המעגן את החובה לנהוג בתום לב במהלך המשא ומתן לכריתת החוזה, ומקנה פיצויים בגין הפרתו. יש אף הסבורים כי חקיקתו של סעיף 12 רק הגבירה את השימוש בדיני הנזיקין בהקשר זה. בדומה לתהליך שהתרחש באנגליה, משמשת העוולה כיום בישראל גם כאמצעי לפיצוי נפגעים מהסתמכות על מצגי שווא שהוצגו אף מחוץ למסגרת היריבות החוזית. תחולתה היא על יחסים בין פרטים, בעיקר במישור הצרכני.
יסודות העוולה הישראליים דומים למקביליהם האנגליים למעט כמה הבדלים חשובים, אשר על טיבם והשפעתם נידון בהמשך.
במשפט העברי בתרמית העושה נזק עוברים על איסור לפני עיוור לא תיתן מכשול, אך זהו איסור מהתורה שאינו מקנה חיוב תשלומים מצד עצמו. על מנת שהמזיק יהיה חייב בתשלומים על התרמית להיות בצורה של גרמי ולא גרמא, ויש לכך שני תנאים: המייעץ רע חייב בנזק רק אם היה ברור שיפעל השואל על פי דיבורו (מפני שסומך עליו או שחייב לפעול על פיו) וכן שהמייעץ ידע שהוא מוסר לו מידע כוזב או שהיה צריך לדקדק בדבריו.
סקירת הדין > יסודות העוולה > סעיף 56 לפקודת הנזיקין

זהו הסעיף בו קבועה עוולת התרמית בזו הלשון:
תרמית היא הֶצֵג כוזב של עובדה בידיעה שהיא כוזבת או באין אמונה באמיתותה או מתוך קלות-ראש, כשלא אכפת למציג אם אמת היא או כזב, ובכוונה שהמוטעה על ידי ההיצג יפעל על פיו; אולם אין להגיש תובענה על היצג אלא אם היה מכוון להטעות את התובע, אף הטעה אותו, והתובע פעל על פיו וסבל על ידי כך נזק-ממון.
את יסודות העוולה נדרש התובע הטוען לנזק להוכיח:
מצג שווא – הצהרה כוזבת היכולה להשפיע מהותית על פעולת מקבל המצג. נכונותו ה"מהותית" של המצג (נכונות מילולית לא תהווה מסווה אם כוונתו האמיתית של המציג שונה) תבחן בפרק הזמן שחל מעת מתן המצג ועד שמקבל המצג פועל על פיו.
אי אמונה במצג – על התובע להוכיח שהמזיק ידע כי המצג כוזב, לא האמין באמיתותו או היה אדיש לכך. "עצימת עיניים" כנגד העובדות – כלומר מצב בו המזיק חשד באי נכונותו של המצג אך לא בירר – נכללת בגדר היעדר אמונה בנכונות. מצב דעתו של המציג נבחן במועד הצגת המצג וההוכחה מתבצעת בעזרת נסיבות חיצוניות המעידות על קיום כוונת מרמה או על אמונה בלתי סבירה של המציג במצג.
יסוד נפשי – כוונה להטעות את התובע ולגרום לו לפעול על-פי המצג. המציג התכוון שהתובע יפעל לפי המצג. כוונת ההטעיה מגלמת את דרישת היריבות – נדרש שהתובע הוא מי שהנתבע התכוון להטעותו, כלומר, צד שלישי שניזוק לא יכול לתבוע בגין העוולה. על התובע להביא ראיות לקיום כוונה.
הסתמכות התובע – פעולת התובע בהסתמך על המצג מהווה את היסוד העובדתי ויוצרת קשר סיבתי בין המצג לנזק. אם מדובר במצג שנחשב כמהותי בנסיבות המקרה (כלומר שסביר שיכול להשפיע על פעולת מקבל המצג) קיימת חזקה שאכן התובע הסתמך על המצג. הנתבע יכול לסתור את החזקה אם יוכיח שהתובע לא פעל על סמך המצג כיוון שהיה אדיש לו או שלא הבין אותו כראוי. יש לבחון האם הנתבע נטל אחריות לדבריו או שסייג את המצג ודרש מהתובע לברר בעצמו.
נזק ממון – העוולה דורשת נזק ממוני כתנאי להתהוותה, כיוון ששימושה העיקרי הוא בהגנה על אינטרסים כלכליים מסחריים. נזק ממוני משמעו נזק רכושי שניתן לאומדו בכסף. בצד הנזק הממוני אין מניעה לצרף תביעה בגין נזק נפשי, אך לא ניתן לתבוע בגין נזק מהסוג האחרון בלבד. כך, כאשר נדון מקרה בו התחייבה מוכרת למכור דירה ללא זכויות קניין בה, דחה בית-המשפט תביעת פיצויים של הקונים בעוולת תרמית, בטענה שלא הוכח נזק ממון. זאת, על-אף שהוכיחו הקונים שנגרם להם סבל ועגמת נפש.
סקירת הדין > יסודות העוולה > הבדלים בין סעיף 56 לבין עוולת התרמית באנגליה

ניתן לזהות שלושה הבדלים מרכזיים בין גרסת עוולת התרמית הישראלית לגרסה האנגלית:
צורת המצג – הדרישה האנגלית לכך שהמצג "ילבש" צורה משפטית מוגדרת, רוככה מאוד על ידי המחוקק הישראלי בקבלו כמצג לצורך תרמית מסמך בכתב, התנהגות, דיבור או כל צורת התבטאות אחרת. אין בישראל דרישה שהמצג יענה להגדרה משפטית כלשהי. כך, הוכרה בפסיקה חתימה על חוזה כעונה להגדרה של מצג.
הסתמכות הניזוק – בגרסה הישראלית של העוולה, כמו במקבילתה האנגלית, על התובע להוכיח כי הנזק שבנדון נגרם עקב הסתמכות על מצג השווא. בכך מתמלאת הדרישה לקשר-סיבתי עובדתי. אולם, בעוד הדין האנגלי דורש שהתובע יוכיח שהסתמכותו היא סבירה כיסוד פוזיטיבי ברור, מקבלת שאלה זו מקום פחות מרכזי בדין הישראלי כך שלעיתים תוביל אי-סבירות ההסתמכות של התובע לכדי התקיימות אשם תורם מצדו בלבד, אך לא תשמיט את הבסיס מתחת לעצם התביעה לחלוטין.
נזק – המשפט האנגלי, בניגוד למשפט הישראלי, מאפשר לנתבעים להגיש תביעה המושתתת על נזק לא ממוני – נזקי גוף ונפש – יחד או בנפרד מנזק ממוני. המחוקק הישראלי צמצם את תחולת עוולת התרמית בדרישתו להוכחת נזק ממון כתנאי לחבות בפיצויים.
סקירת הדין > יסודות העוולה > סעיף 57 לפקודת הנזיקין – סייג לתובענה

בסעיף זה מעוגן סייג לתובענה על תרמית מסוימת, זו לשונו:
אין להגיש תובענה על היצג כאמור בסעיף 56, שנעשתה בנוגע לאָפיו של אדם, להתנהגותו, לאשראי שלו, לכשרו, למלאכתו או לעיסוקו, כדי להשיג בשבילו אשראי, כסף או טובין, אלא אם היה ההיצג בכתב חתום בידי הנתבע עצמו
ההסדר בסעיף מכיר בתוצאות אחרות מלבד נזק ממון, אך מגביל ומסייג אותן בדרישה שהמצג יהיה בכתב, וחתום על ידי המציג. מקורה של דרישה זו הוא ככל הנראה במשפט האנגלי, אולם בספרות ובפסיקה ישנה ביקורת רבה על אימוצה שלא לצורך בדין הישראלי, ומועלות דרכים לעקוף אותה ולייתר את הסעיף – כגון על ידי עקרון תום הלב ועוולת הרשלנות.
סקירת הדין > הסדרי עוולת התרמית > ההסדרים כפי שגובשו בפרשנות

נטל ההוכחה: הפסיקה הרחיבה את הנטל מעבר למאזן הרגיל הנהוג במשפט אזרחי (הטיית מאזן ההסתברויות), כך שהתובע נדרש להוכיח את קיום יסודות העוולה בצורה ודאית יותר. הרציונל להחמרה בדרישת ההוכחה מקורו בתוצאות הטלת אחריות בגין עוולת התרמית – האשם המוסרי שדבק בנתבעים והאפשרות להטלת אחריות פלילית.
מחדל – אי גילוי: ככלל בנזיקין אין אחריות בשל אי גילוי של עובדות (חריג אפשרי – אי גילוי רשלני יכול להצמיח אחריות במקרים מסוימים). כלל זה מקבל משנה תוקף בעוולת התרמית הדורשת מצג לשם התהוותה. אולם ישנם חריגים, בהם עלולה ההתנהגות להיחשב כתרמית במובנה הנזיקי:
מצבים המצויים בתווך בין מצג פוזיטיבי לאי-גילוי. אמירת חצי אמת דינה כדין שקר.
כאשר מתקיימים יחסי אמון בין הצדדים (uberrimae fidei), ייתכן כי אי-גילוי יספיק לשם הטלת אחריות, אולם השאלה טרם הובהרה לחלוטין.
מקרים לגביהם קיימת קביעה בחוק שאי גילוי מהווה עוולה.
הגנה על המזיק בגין הסתכנות מרצון: הסתכנות מרצון משמעה בהקשר הזה כי הצד הניזוק הסכים לא להחיל נורמות משפטיות על היחסים עם הצד שגרם לו לבסוף נזק (הכוונה לשלב של התחייבויות טרום חוזיות שכן אם נכרת חוזה לא ניתן להחליט לא להחיל נורמות מסוימות). אם הנתבע מוכיח כי הסכמת הצד הנפגע הייתה חופשית ולא לוותה בלחצים מצדו, לא תוטל עליו אחריות בנזיקין – גם לא בגין עוולת התרמית.
ריבוי מעוולים ואחריות שילוחית: אחריות בגין מצג שווא מכוח עוולת התרמית יכולה להיות מוטלת על מספר אנשים בהתקיים הוראת חוק אשר קובעת זאת או במקרה שפעלו יחד ביצירת העוולה. לעניין שליחות – בית המשפט העליון לא ראה מניעה מלהטיל על פלוני ששלח את אלמוני לנהל עבורו משא-ומתן אחריות אישית חוזית בגין ניהול המשא-ומתן שלא בתום-לב, זאת אף עם פלוני היה נעדר כוונת מרמה. עדה בר-שירה, בספרה "התרמית" סבורה כי ניתן להוסיף על אחריות חוזית אישית זו, אף אחריות אישית בנזיקין. כך, לדעתה, ניתן להטיל חבות נזיקית על השולח ששלח את אלמוני על מנת שיציג בשמו מצג כוזב מכוח עוולת התרמית, גם אם השלוח פעל בתום לב.
סעדים: תביעה בגין עוולת התרמית מקנה פיצויים אשר באופן עקרוני נועדו להגן על אינטרס ההסתמכות של הניזוק. המשמעות היא להשיב הניזוק למצב בו היה לולא נעשה מצג השווא, כלומר אלמלא נגרמה העוולה. ככלל, הגנה על ההסתמכות היא המטרה של דיני הנזיקין ולכך מותאם הסעד הזה, אולם כפי שיורחב בהמשך, בעוולת התרמית יכולה לקום הצדקה לסטות ממנו. סעד הפיצויים יכול להצטרף לסעד של ביטול החוזה אם מתקיימת עילת ביטול (הטעייה – סעיף 15 לחוק החוזים), אך אינו מותנה בו – ניתן לקבלו גם אם החוזה לא בטל, זאת לדוגמה אם ההתנהגות הזדונית נגרמה ממעשי פלוני שאינו צד לחוזה ואינו פועל מטעמו של צד כזה.
סקירת הדין > הסדרי עוולת התרמית > הסדרים ייחודיים

התיישנות: הכלל הרגיל של התיישנות קובע כי תקופת ההתיישנות תחל ביום בו נולדה עילת התובענה. אולם על עוולת התרמית חל דין אחר המייחד אותה מהעוולות האחרות, וקובע כי תקופת ההתיישנות תתחיל ביום שבו לתובע קמה ידיעה ממשית וסובייקטיבית אודות התרמית. כלל זה מופיע בסעיף 7 לחוק ההתיישנות ותקף לכל עילות התרמית וההונאה. הסדר ייחודי זה, בניגוד להסדר הקבוע בסעיף 8 לאותו חוק, אינו דורש זהירות סבירה בגילוי העובדות המצמיחות את עילת התביעה ובכך מקנה הגנה רחבה יותר לתובע. הסיבה לדין המיוחד נעוצה בחשוב שברציונלים של דיני ההתיישנות – רצון לפטור אנשים מחשש בלתי פוסק בגין תביעות פוטנציאליות. רציונל זה לא תקף באותה מידה לעילות התרמית וההונאה אשר נגועות בפסול מוסרי – המחוקק לא רואה צורך להגן על נתבעים שתרמיתם נתגלתה רק מספר שנים לאחר המעשה, ולפיכך תוענק להם חסינות מתביעה רק אם נסתיימה תקופת ההתיישנות שהחלה ביום גילוי התרמית.
פיצויים: ככלל, דיני הנזיקין מיועדים להשיב את הניזוק למצב בו היה אלמלא העוולה, ולכן בתביעות נזיקיות ניתנים, על פי רוב, פיצויי הסתמכות אשר משרתים מטרה זו. בעוולת התרמית חלה גישה זו באופן עקרוני, אך יש לה סייגים – ראשית, קיימת אפשרות להטלת פיצויים עונשיים לפי מידת האשמה, מכיוון שמדובר בהתנהגות מכוונת שיש בה פסול. נוסף על כך, דוגמאות בפסיקה מעידות על אפשרות לקבלת פיצויי קיום (המיועדים להעמיד את הניזוק במצב בו היה לו קווים מה שהובטח לו) בגין הפרת הבטחה, אך קריטריון מוגדר לקביעת הפיצויים טרם נקבע. סעד הפיצויים הוא עצמאי – עשוי להצטרף לסעד של ביטול החוזה, אך אינו מותנה בו.
טענות הגנה שלא יחולו בתרמית:
תניות פטור: גם אם צד פטר את עצמו מאחריות לגבי תכונה של נשוא העסקה השונה מהמצג שיצר (כגון פגם) לא יהיה פטור אם יוכח כי ידע על תכונה זו. במקרה כזה עצם הכנסת תניית הפטור לחוזה יכולה להוות חלק ממעשה התרמית.
אשם תורם: באופן עקרוני, כאשר פלוני גורם נזק לאלמוני, אך גם אלמוני הניזוק תרם בהתנהגותו להתממשות הנזק, תחולק ביניהם האחריות לפי מידת האשמה. אולם בהתנהגות המקיימת את דרישות עוולת התרמית מדובר בהתנהגות מכוונת, וביהמ"ש נוטה לדחות טענת הגנה זו של הנתבע.
הבעת דעה, הבטחה והערות אקראיות: באופן עקרוני מגנים דיני הנזיקין מפני מצגי שווא שגורמים לנזק. לכאורה דרישת המצג היא נוקשה, אך היא פורשה באופן רחב כך שכוללת יותר מהצהרה על עובדה. כלומר, גם הבעת דעה או הבטחה, הנעשות מתוך כוונת מרמה, יכולות לשמש בסיס לתביעה בגין תרמית. עם זאת, נקבע בפסיקה כי אלמוני לא יחויב בגין נזק שנגרם כתוצאה מהסתמכות על אמרה אקראית וסתמית שלו, ופלוני לא יהא אחראי לנזק שנגרם עקב הסתמכות על עצה שנתן בנסיבות של שיחה חברתית – כאשר לא סביר להניח שהניזוק יכול וצריך היה להסתמך עליהן.
סקירת הדין > שימושי התרמית בדין הישראלי

כמוזכר לעיל, עוולת התרמית בשימושה המודרני מהווה הסדר עצמאי מדיני החוזים. איסור התרמית חל על מגוון מצגי השווא המהווים התנהגות אסורה והגורמים נזק כלכלי, מהם הקשרים בהם השימוש נראה טבעי ומובהק יותר, ומהם הקשרים בהם השימוש פחות מובן מאליו. על חלק מהמקרים בהם יכולה לשמש עוולת התרמית, חלים לצדה גם דברי חקיקה שונים האוסרים גם הם על תרמית, ונבדלים מההסדר הנזיקי
סקירת הדין > שימושי התרמית בדין הישראלי > המקרים הקלאסיים – הקשרים צרכניים וטרום חוזיים

המדובר במצבים בהם חלה עוולת התרמית באופן מובהק וללא ספק, בהיותם המקרים להם יועדה העוולה במקור – מצגי שווא במהלך משא ומתן בין פרטים אשר מקיימים ביניהם קשר משפטי ישיר הממלא את דרישת היריבות שבעוולה.
מתחילת קיומה מהווה עוולת התרמית, יחד עם עוולת הרשלנות (סעיף 35 לפקודת הנזיקין), אמצעי חשוב בפיקוח ושמירה על כללי משחק הוגנים בהליך המשא ומתן. כאשר מצג נכלל בחוזה – כלומר נעשתה לגביו התחייבות חוזית – לנפגע מהפרת ההתחייבות יעיל יותר לתבוע בעילה חוזית שכן היא מושתתת על אחריות מוחלטת ולא דורשת אשם כלשהו בהתנהגותו של המפר (רשלנות או כוונה). אולם גם למצג טרום חוזי יש תוקף משפטי, וזאת אף אם המציג לא נטל על עצמו התחייבות חוזית לגבי נכונותו. אמנם אז מצג השווא לא נחשב כהפרה של החוזה ולא ניתן לתבוע פיצוי בגין הפרתו מכוח עילה חוזית, אך הוא נתפס כשימוש לרעה בכללי המשחק החוזיים. לפיכך, לתובע שנפגע מהמצג נותרות העילות המטילות אחריות מכוח פגם ברצון – עקרון תום הלב (סעיף 12 לחוק החוזים (חלק כללי)), רשלנות ותרמית – מהן הוא יוכל לבחור את הכלל המתאים לו, ובלבד שלא יזכה לפיצוי גדול מהנזק שנגרם.
מצג שווא יכול "ללבוש" מגוון רחב של צורות ותכנים – התייחסות שקרית לנשוא העסקה; ניהול משא ומתן ללא כוונת התקשרות; כריתת חוזה ללא כוונה לבצעו או תוך ידיעה שהמזיק/הצד שכנגד אינו יכול לבצעו; הבטחת נישואין כוזבת.
הבטחה תחשב כמצג שווא ולפיכך כבסיס לחבות בנזיקין רק אם לוותה בכוונת מרמה. כלומר, כאשר בעת מתן ההבטחה ידע המבטיח שאינו מתכוון לקיימה, יחויב המבטיח בנזיקין, זאת גם אם ההבטחה אינה מחייבת מספיק כדי לשמש יסוד לתביעה חוזית. הבטחות גרידא, כלומר הבטחות שאינן מלוות במצג שווא (בכוונה), מצויות באופן עקרוני בתחום דיני החוזים ולא דיני הנזיקין, אולם יש מי שסבור כי לאור ההתפתחות בדינים הנזיקיים קיימת אפשרות להטלת חבות מכוח עוולת התרמית גם בגין הפרת הבטחה. החובה להימנע ממצג שווא תקפה גם לגבי מי שהוא צד למשא ומתן בלבד ואינו צד לחוזה.
במישור הצרכני חלים חוקים נוספים כגון חוק הגנת הצרכן וחוק הבנקאות (שירות ללקוח). חוקים אלו מעגנים הסדר של אחריות מוחלטת ולכן ניתן לתת לניזוק סעד מכוחם כאשר אין כלל אשם. זאת להבדיל מעוולת התרמית, עוולת הרשלנות או הפרת חובת תום הלב מכוחן לא ניתן להטיל אחריות בהיעדר אשם.
חוק הגנת הצרכן – סעיף 2(א) לחוק הגנת הצרכן אוסר על התנהגות מטעה, אף אם לא גרמה לנזק. ההטעיה לפי הסעיף היא מעין נגזרת של עוולת התרמית, אולם היא איננה מהווה תרמית כהגדרתה בפקודת הנזיקין שכן היא אינה דורשת יסוד נפשי מסוים, בשונה מעוולת התרמית שדורשת יסוד נפשי של כוונה. חוק הגנת הצרכן הרחיב את היקף החבות בנזיקין ביחס לעסקאות צרכניות המוגדרות בחוק עצמו, ואפשר שביחס לכל העסקאות בעלות האופי הצרכני – גם כאלו שאינן מנויות בחוק. בכך תרם החוק ליצירת גישה מחמירה בנוגע לעסקאות כאלו כגון הנטייה להחיל בהם חובת גילוי מוגברת.
החוק מאפשר מגוון סעדים כגון ביטול, פיצויים וסנקציות אחרות, אך על-פי הוראת סעיף 31(א) לחוק, מעשה או מחדל שאסורים לפי סעיף 2(א) דינם כדין עוולה לפי פקודת הנזיקין. כלומר, החוק אינו מחליף את הפקודה אלא מפנה אל הוראותיה לשם תביעת פיצויים באופן בלתי מסויג. עם זאת, יש לבדוק בזהירות יתרה האם כל הדוקטרינות הפנימיות של פקודת הנזיקין מתיישבות עם העוולה החיצונית מכוח חוק הגנת הצרכן.
סקירת הדין > שימושי התרמית בדין הישראלי > פעילות בניירות ערך

חוק ניירות ערך, התשכ"ח-1968 אוסר על תרמית במהלך הפעילות בשוק ההון ומטיל אחריות פלילית על המרמה בשני מופעים:
סקירת הדין > שימושי התרמית בדין הישראלי > פעילות בניירות ערך > תרמית בניירות ערך

האיסור לבצע תרמית בניירות ערך, המהווה גם עבירה פלילית, מצוי בסעיף 54 וכולל שתי חלופות:
הנעה/ניסיון הנעת אדם לביצוע עסקה בניירות ערך באמצעות מצג שווא או אי גילוי.
השפעה בדרכי תרמית על שער המניות.
איסור זה מהווה נדבך חשוב בהגנה על יעילות שוק ההון כיוון שהוא מצמצם פעולות הפוגעות בשיקוף נכון של שווי חברות במחירי ניירות הערך, ומבטיח הגינות ושוויון בין המשקיעים בשוק.
סעיף זה כולל עבירה פלילית שמטילה אחריות פלילית בלבד ואינה מעניקה סעד אזרחי, ולפיכך ניזוק מתרמית בניירות ערך אשר מעוניין בפיצוי יכול להיעזר בשלוש הוראות חוק – עילת ההטעיה (סעיף 15 לחוק החוזים (חלק כללי)), עוולת הפרת חובה חקוקה (סעיף 63 לפקודת הנזיקין) ועוולת התרמית – אולם ספק אם הן מהוות הסדר מתאים ומספק. הבעייתיות נובעת מהקושי ליישם כל אחת מההוראות הללו על תרמית בניירות ערך אשר ייחודית לפעילות המסחר בשוק ההון. לפיכך, משקיע שירצה לתבוע פיצוי על פי עוולת התרמית בגין נזק שנגרם לו ממצג שווא זדוני בניירות ערך, עלול להיתקל בקושי להוכיח את יסודות העוולה.
ראשית, התרמית בניירות ערך עניינה מסחר ציבורי בשונה מהתרמית הנזיקית שעוסקת ביחסי המסחר הפרטי. כפועל יוצא מכך, הניזוק ממצג השווא בניירות ערך הוא לרוב ציבור בלתי מסוים, ההסתמכות היא שונה וקשר היריבות הרגיל הנדרש בעוולת התרמית אינו מתקיים.
שנית, גם אם יתקיימו יסודות עבירת התרמית הפלילית, אין הדבר מבטיח הצלחה בהוכחת עוולת התרמית – עוולת התרמית דורשת יסוד נפשי של כוונה, ואילו החלופה הראשונה בסעיף 54 לחוק ניירות ערך מסתפקת ביסוד נפשי של מחשבה פלילית ואולי אף רשלנות ("היה עליו לדעת"). במובן זה, החלופה השנייה בחוק דומה יותר לעוולת התרמית הנזיקית כיוון שההבחנה שעושה בין השפעה מותרת על שער המניות לכזו שאסורה מתבססת על קיום או היעדר מניע (כוונה) פסול להשפיע על השער, מה שיקל על התובע להוכיח את יסודות העוולה.

בנוסף, עוולת התרמית דורשת הוכחת נזק וקשר סיבתי בינו לבין מצג השווא. זאת להבדיל מסעיף 54 אשר עמום בסוגיית הנזק ויש המפרשים אותו כקובע עבירת תרמית התנהגותית, כלומר שאינה דורשת הוכחת נזק כלל. גם דרישת הקשר הסיבתי שבעוולת התרמית עלולה להרתיע מלתבוע סעד אזרחי בתרמית בניירות ערך, שכן במסחר בשוק ההון יקשה להוכיח שדווקא מצג שווא מסוים גרם לנזק כלשהו.
סקירת הדין > שימושי התרמית בדין הישראלי > פעילות בניירות ערך > פרט מטעה בתשקיף

האיסור לכלול פרט מטעה בתשקיף מגלם בתוכו איסור לבצע תרמית בכל הנוגע לתשקיף אודות נייר ערך. התשקיף הוא מסמך מפורט הכולל "כל פרט העשוי להיות חשוב למשקיע הסביר" המעוניין לרכוש את מניותיה של חברה נסחרת כלשהי, כמשמעותה בחוק החברות. רכישה מתבצעת על פי הצעה לציבור המתרחשת בשני מקרים טיפוסיים: מועד רישומם הראשוני של ניירות הערך בבורסה לניירות ערך – הוא שלב הנפקת המניות, ופנייה בהצעה למכור או לרכוש מניות במהלך שגרת חיי המסחר בבורסה.
לאור חשיבות התשקיף, מטיל חוק ניירות-ערך חובות טכניות-פורמלית וחובות מהותיות בעניינו. חובה טכנית מרכזית היא החובה לצרף תשקיף לכל הצעה לציבור. במישור המהותי ישנן שתי חובות מרכזיות – החובה לכלול "כל פרט העשוי להיות חשוב למשקיע הסביר" והחובה לא לכלול "כל דבר וחסר שהעדרו עלול להטעות משקיע סביר" – שתיהן משלימות זו את זו, וממחישות את עקרון הגילוי הנאות – מהחשובים שבעקרונות עליהן מושתתים דיני ניירות הערך.

סעיף 53(א)(2) קובע אחריות פלילית לכל מי שנתן ידו לכך שבתשקיף נכלל או הושמט פרט מהותי באופן שיש בו כדי להשפיע על שיקול דעתו של "המשקיע הסביר". סעיף 31 מוסיף וקובע אחריות אזרחית בגין עבירה זו. הסדר זה קל ונוח יותר לשימוש בהשוואה להסדר הנזיקי של עוולת התרמית מהסיבות הבאות:
ראשית, ההסדרים שונים באופן מהותי בכל הנוגע לנטל הוכחת היסוד הנפשי – בעוד בהסדר הנזיקי על התובע להוכיח שכוונתו של המציג הייתה להטעותו, בהסדר המקביל בחוק ניירות ערך נטל ההוכחה הפוך. קרי, כדי להתגונן בפני תביעה, על הנתבע לא רק להוכיח כי האמין בתום-לב שאין פרט מטעה בתשקיף, אלא שהוא "נקט בכל האמצעים הנאותים כדי להבטיח שלא יהיה פרט מטעה". 

שנית, לעניין הנזק – חוק ניירות-ערך אינו מגדיר את מושג ה"נזק" לצורך ההסדר בו. מוטי ימין ואמיר ווסרמן בספרם "תאגידים וניירות ערך" סבורים כי ניתן להיעזר בפרשנות האמריקאית למושג ה"נזק" כעוגן פרשני, זאת בשל היות המשפט האמריקאי המקור לרוב החקיקה הישראלית הנוגעת לניירות ערך ותאגידים. ראשי הנזק המדוברים כוללים: חיסרון כיס – ירידת ערך המניה בשל חשיפת הפרט המטעה; מניעת רווח – שער נייר ערך שלא מיצה את הפוטנציאל הגלום בו בשל חשיפת הפרט המטעה ואובדן השקעות חלופיות. פיצויים בגין שני סוגי הנזק האחרונים לעיל, הם פיצויי קיום מובהקים. מהמקובץ עולה כי דיני ניירות הערך מגנים באופן ברור על אינטרס הקיום של הנפגע, לעומת ההסדר הנזיקי המכיר בהגנה כזו רק במקרים נדירים.

שלישית, שני ההסדרים מאפשרים לנפגע לקבל פיצוי בגין הנזק שנגרם לו עקב התרמית, אולם חוק ניירות-ערך מוסיף על תרופת הפיצויים וקובע את זכותו של הנפגע לבטל את הסכם הרכישה, ולדרוש את השבת כספו. 

דווקא בכל הנוגע לתקופת ההתיישנות, עדיף הדין הנזיקי על פני רעהו. הראשון תולה את תחילת "מרוץ ההתיישנות" ביום שבו התובע התוודע סובייקטיבית אודות התרמית, בעוד ההסדר בחוק ניירות ערך קובע מועד התיישנות אובייקטיבי – "שנתיים מיום העסקה או שבע שנים מתאריך התשקיף, לפי המוקדם".