stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1789
הצבעה לפי מועמדים > בחירת האלקטורים לפי מדינות

| אופן בחירת האלקטורים | המדינות שבהן התקיים |
| --- | --- |
שני אלקטורים ממונים על ידי בית המחוקקים של המדינה, וכל אלקטור נוסף נבחר על ידי בית המחוקקים מרשימה של אלקטורים שנבחרו על ידי כל מחוז: מסצ'וסטס
כל אלקטור נבחר בבחירות כלליות במדינה, אך אם אף אחד לא זכה ברוב, בית המחוקקים בוחר מישהו מבין שני המועמדים המובילים: ניו המפשייר
כל מדינה מחולקת למחוזות, ונבחר אלקטור אחד לכל מחוז על ידי בוחרי המחוז: וירג'יניה (מחוז אחד לא הצליח לבחור אלקטור)
האלקטורים ממונים על ידי בית המחוקקים של המדינה: קונטיקט, ג'ורג'יה, ניו ג'רזי, ניו יורק (בגלל תיקו בבית המחוקקים, לא נבחרו אלקטורים), דרום קרוליינה
אלי בזק

| --- | --- |

הרב אלי בזק בכנס בוגרים של ישיבת ההסדר "איילת השחר"
 לידה:  מאי 1955 (בן 69) ג' בסיוון ה'תשט"ו ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  ישראל
 השתייכות:  ציונות דתית
 תחומי עיסוק:  אמונה
 תפקידים נוספים:  ר"מ בכיר באמונה בישיבות מדברה כעדן, לנתיבות ישראל ומלמד אמונה בישיבות: הר המור, אילת, ירוחם
 רבותיו:  הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב צבי ישראל טאו
 חיבוריו:  מדבר בצדקה, שערי אמונה, עלי שיח ועוד.
 בת זוג:  בתיה בזק
 אב:  יעקב בזק 
 צאצאים:  בצלאל בזק
 
הרב אליהו (אלי) בזק (נולד בג' בסיוון התשט"ו, מאי 1955) הוא רב דתי לאומי, מתלמידי הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב צבי ישראל טאו.
ביוגרפיה

נולד בירושלים לשופט יעקב בזק. בצעירותו למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר שבירושלים, לאחר מכן המשיך לישיבת מרכז הרב, שם למד שנים אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק, ונחשב לאחד מתלמידיו המובהקים המאוחרים, וכן נחשב לאחד מתלמידיו הגדולים של הרב צבי ישראל טאו. למד גם בכולל של הרב זלמן נחמיה גולדברג.
שיעוריו עוסקים בעיקר בספר הכוזרי, בכתבי הרב קוק ושיחות הרב צבי יהודה. מלמד בישיבת ההסדר ירוחם מאז שנותיה הראשונות וכן בישיבת הר המור בירושלים, בישיבת ההסדר "איילת השחר" באילת, בתלמוד תורה מורשה, ובעבר גם בישיבה הגבוהה בית אל. בשנת תשנ"ה (1995) התחיל ללמד בישיבת דימונה. בשנת תש"ס, עם מעבר הישיבה בדימונה למצפה רמון, עבר לירושלים, אך הוא ממשיך להעביר שיעורים בישיבת מצפה רמון.
בשנת תשס"ג (2003) הקים יחד עם הרב ישעיהו דורון את ישיבת לנתיבות ישראל שברובע הנוצרי בעיר העתיקה. בהמשך התאחדה הישיבה עם ישיבת "חומות ירושלים" בראשות הרב מרדכי נחמני.
פרסם את הספר "מדבר בצדקה" (אילת, תש"ס) – על השואה במשנתו של הרב צבי יהודה קוק. באייר תש"ע יצא לאור ספר שבו ערוכים שיעוריו על המאמר הראשון בספר הכוזרי, בעריכת הרב אלי פיינסילבר. שיעוריו מופצים מדי שבוע בדואר אלקטרוני, בידי בנו הרב יצחק בזק.
משפחתו

נשוי לבתיה אביב"י, בתו של העיתונאי אריה אביב"י ואחותו של הרב יוסף אביב"י. אחיו הם הרב מאיר בזק, ר"מ בישיבת מעלות והדיין הרב חיים בזק מצפת. אחותו היא תמר בזק-רפפורט, שופטת בבית המשפט המחוזי בירושלים. דודתו היא אסתר בזק שהייתה אישיות מוכרת בנווה דקלים וכן בחבל ימית. בן דודו הוא הרב אמנון בזק. בן דוד אחר הוא שי בזק, לשעבר יועץ התקשורת של בנימין נתניהו וקונסול ישראל בפלורידה ובבוסטון.
בינואר 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, נפצע קשה בנו בצלאל בקרבות ברצועת עזה.
הערות שוליים

↑  אצלו למד בחברותא עם הרב יוסף קלנר כאשר הרב צבי יהודה כינה אותם "זוגא דרבנן"[דרוש מקור]
↑  דביר עמר, בנו של הרב אלי בזק נפצע קשה בלחימה בעזה, באתר ערוץ 7, 13 בינואר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313914205171  LCCN: no2004010381  VIAF: 297876532   WorldCat (עם VIAF): 297876532
אודאיבה

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  מפרץ טוקיו 
 קואורדינטות:  35°37′48″N 139°46′30″E﻿ / ﻿35.63°N 139.775°E﻿ / 35.63; 139.775
 שטח:  6.32 קילומטר רבוע
 נתונים מדיניים
 מדינה:  יפן 
 אוכלוסייה:  323 (2012)
 על שם:  daiba 
  (למפת טוקיו מוגדלת) אודאיבה(למפת טוקיו רגילה) אודאיבה
 
"דאי רו-קו דאיבה" (第六台場) או "סוללה מס' 6", אחד מאיי הסוללה המקוריים מתקופת אדו, כפי שנצפה מגשר הקשת בענן בטוקיו. ברקע, חלקו הבנוי של אודאיבה.
אקווה סיטי ובניין רשת הטלוויזיה פוג'י
גשר הקשת בענן כפי שנצפה מכיוון אודאיבה
מרכז התערוכות הבין-לאומי של טוקיו
אודאיבה (ביפנית: お台場; מכונה לעיתים דאיבה) הוא אי מלאכותי גדול, שנוצר על ידי אחזור אדמה, במפרץ טוקיו, יפן. מבחינה אדמיניסטרטיבית שייך אודאיבה לרבעים מינאטו, קוטו ושינגאווה.
היסטוריה

אודאיבה נבנה במקור ב-1853 על ידי שוגונות טוקוגאווה כסדרה של שישה מבצרים שנועדו להגן על טוקיו בפני פלישה מהים, האיום העיקרי היה צי הספינות השחורות של הקומודור מת'יו פרי האמריקני שהגיע ליפן באותה שנה. "דאיבה" ביפנית הוא שמן של סוללות התותחים שהוצבו על האיים.
ב-1928 שופץ "דאי-סן דאיבה" (第三台場) או "סוללה מס' 3" ונפתח לציבור כפארק העירוני דאיבה, הפתוח עד עצם היום הזה.
הפיתוח מחדש המודרני של אודאיבה החל לאחר הצלחת התערוכה העולמית אקספו 85 בטסוקובה. הכלכלה היפנית שגשגה ואודאיבה תוכננה כחלון ראווה של חיי העתיד. בבניית האתר הושקעו מעל ל-10 מיליארד דולר. האתר כונה T3 ותוכנן כעיר עצמאית בת למעלה מ-100,000 תושבים. כלכלת הבועה התנפצה ב-1991 וב-1995 הייתה אודאיבה למעשה אזור שומם, דל באוכלוסייה ורובו מגרשים ריקים.
ב-1996 שונה ייעודו של האזור שוב מאזור לעסקים בלבד והוגדרו בו רבעים לפעילות בידור ולמסחר, והאזור התעורר לחיים כשטוקיו גילתה את שפת הים שלא הייתה לה מעולם. בתי מלון ומרכזי קניות נפתחו ומספר חברות גדולות, כולל רשת הטלוויזיה "פוג'י", העבירו את המטה שלהם לאי. גם קשרי התחבורה אליו שופרו במקביל.
נקודות משיכה

כיום, אודאיבה היא יעד קניות וביקורים פופולרי; הן עבור תושבי טוקיו והן עבור תיירים. בין אתרי המשיכה העיקריים:
אולפני הטלוויזיה של רשת פוג'י – מבנה ייחודי שתוכנן על ידי קנזו טנגה.
גשר הקשת בענן שמחבר את אודאיבה ללב טוקיו.
מרכז הקניות Decks Tokyo Beach הכולל את "סגה ג'ויפוליס" והונג קונג הקטנה.
מרכז הקניות "אקווה סיטי"
"מצודת ונוס" – מרכז קניות המבוסס על נושא ונציה.
"טוקיו זפ" – מועדון לילה ואולם מופעים, בין הגדולים בטוקיו.
"דאיקנרנשה" - גלגל ענק, השני בגודלו בעולם לאחר לונדון איי.
המעיינות החמים של "אואדו-אונסן-מונוגאטארי".
"טוקיו ביג סייט" – מרכז התערוכות הבין-לאומי של טוקיו.
אחד משני החופים בעיר טוקיו (הרחצה לא מומלצת) ביחד עם פארק קאסאי רינקאי במחוז אדוגאווה שבטוקיו.
"מיראיקאן" - המוזיאון להמצאות ומדעי העתיד.
תחבורה

שני קווי רכבת מגיעים לאודאיבה. קו מס' 11 מגיע ממרכז טוקיו וחוצה את גשר הקשת בענן, בעוד שקו ואנגן מגיע מרובע שינגאווה דרך מנהרת נמל טוקיו ומאזורי המפרץ של טוקיו וצ'יבה ממזרח.
בנוסף פועלים אוטובוסים ציבוריים ואף מעבורות בין טוקיו לאודאיבה.
אודאיבה בתרבות הפופולרית

בסדרת סרטי האנימה דיג'ימון מופיעה אודאיבה כביתם של שתי הקבוצות הראשונות של הילדים הנבחרים. סדרת האנימה סיילור מון מציגה אתרים מדומים באודאיבה. המקום מופיע גם בסדרת האנימה גנשיקן בה הדמויות העיקריות משתתפות ביריד הקומיקס השנתי הנערך ב"טוקיו ביג סייט", מרכז התערוכות באודאיבה.
עץ אפרים

| --- | --- |
עץ אפרים, 2019
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: יהודה ושומרון
מועצה אזורית: שומרון
גובה ממוצע: ‎203 מטר
תאריך ייסוד: 1985
סוג יישוב: יישוב 2,000‏–4,999 תושבים
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2021
  - אוכלוסייה: 2,518 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת צפון השומרון מוגדלת) עץ אפרים(למפת צפון השומרון רגילה) עץ אפרים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עץ אפרים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עץ אפרים32°07′11″N 35°02′47″E﻿ / ﻿32.1197405785234°N 35.0464498377967°E﻿ / 32.1197405785234; 35.0464498377967  heמפת היישובים של מועצה אזורית שומרון (in English: Shomron Regional Council) באדום - עץ אפרים בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10

השלט המקדם את פני באי היישוב
מבט אווירי על היישוב
עץ אפרים היא התנחלות בשומרון מזרחית ובסמיכות לאלקנה ושערי תקווה. היישוב נמצא בתחומי גדר ההפרדה ונכון לשנת 2021 מתגוררים בו כ-2,500 תושבים. עד שנת 2022 עץ אפרים השתייך למועצה אזורית שומרון. במאי 2022 הוכרז כי היישוב יאוחד עם שערי תקווה למועצה מקומית אחת בשם שער השומרון.
היסטוריה

ועדת השרים להתיישבות אישרה את הקמת היישוב ב-3 במאי 1982 ותוכנית המתאר שלה הופקדה במועצת התכנון העליונה במנהל האזרחי, ב-9 במאי 1982.
ההתנחלות הוקמה ביוזמה עסקית פרטית, על ידי יערי רוזן ורחל רהט, באמצעות חברה בבעלותם בשם "יו"ש השקעות במקרקעין ופיתוח בע"מ". החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, יצא רוזן לסיורים ברחבי יהודה ושומרון בחיפוש אחר קרקעות זמינות לרכישה, וניפגש בחשאי עם סוחרי קרקעות ערבים. בשנת 1980 רכש ביחד עם שותפתו רחל רהט את הקרקעות שבתחום הכפר עזון עתמה שמאוחר יותר הוקמו עליהן היישובים שערי תקווה אחר כך גם עץ אפרים. עם רכישת הקרקעות הם החלו בקידום תוכנית בנין עיר וחלוקת השטח למגרשים לבניה פרטית. כמו כן החלו לשווק את הקרקעות באמצעות אסיפות ופגישות ברחבי המדינה, כדי לשכנע אנשים לרכוש מגרשים לבניית בתים פרטיים במחיר של 2,000 דולר לדונם ועלות בנייה שהיא שליש מהעלות בתחומי הקו הירוק. רוכשי המגרשים נדרשו לבנות את הבתים בעצמם במתכונת של "בנה ביתך" בנוסף שילמו 5,000 עד - 6,000 דולר על פיתוח התשתיות: כבישים, ביוב, מים, וחשמל לחברה נוספת בבעלות רוזן ורהט - "החברה לפיתוח שכונות מגורים ביו"ש בע"מ". ואלף דולר כ"הלוואה" למשרד החינוך והתרבות להקמת גני ילדים ובתי־ספר, כסף שהיה אמור להיות מוחזר לוועד המקומי ביישוב כאשר יתקבל תקציב ממשלתי.
בזמן האינתיפדה הראשונה (בשנים 1988–1989) כביש הגישה היחיד ליישוב, שעבר אז דרך הכפר הסמוך מסחה, היה נחסם לעיתים קרובות, על ידי תושבי הכפר באבנים וצמיגים בוערים.
ביולי 2003 הושלם קטע גדר ההפרדה החוצץ בין היישוב לבין הכפר מסחה. זהו אחד מקטעי הגדר הראשונים שהוקמו והוא הותיר את עץ אפרים מוקפת בגדר בשלושה צדדים. תושבי הכפר עתרו לבג"ץ בטענה כי תוואי הגדר מותיר בית של משפחה אחת מהכפר בצד הישראלי של הגדר, והדבר הביא לניתוק המשפחה מהכפר ולהגבלת תנועתה. עוד טענו כי תוואי הגדר, מפריד בין הכפר לבין כ-5,500 דונם מאדמותיו שמהווים כ-85% מכלל אדמות הכפר, בהם מטעי זיתים המפרנסים משפחות רבות. בנוסף טענו כי שער "עץ אפרים" בגדר שאמור להיות פתוח בתקופת המסיק, על מנת לאפשר גישה של חקלאי מסחה אל אדמותיהם, אך המעבר דרך שער זה מתאפשר ברגל בלבד, בעוד שמעברם של כלי רכב, ובהם גם כלי רכב חקלאיים, נמנע. בג"ץ דחה את העתירה.
שם היישוב

בעת הקמתו נקרא היישוב בדמות הזמניים "אלקנה ג'" ו"שערי תקווה ב'", אחר כך בחרה ועדת השמות הממשלתית בשם "עץ אפרים". שמו של היישוב מתבסס על העובדה שבמקום ישב בעבר שבט אפרים ולקוח מהפטרת פרשת השבוע שבו הוקם היישוב:
וְאַתָּה, בֶן אָדָם, קַח לְךָ עֵץ אֶחָד וּכְתֹב עָלָיו 'לִיהוּדָה וְלִבְנֵי יִשְׂרָאֵל חֲבֵרָיו', וּלְקַח עֵץ אֶחָד וּכְתוֹב עָלָיו 'לְיוֹסֵף עֵץ אֶפְרַיִם וְכָל בֵּית יִשְׂרָאֵל חֲבֵרָיו'.
אופי היישוב

עץ אפרים הוא יישוב קהילתי ואין בו ועדת קבלה.
אוכלוסיית היישוב מעורבת - דתיים וחילונים, המקיימים יחד חיי קהילה.
שכונות ביישוב

היישוב מתחלק לשלוש שכונות עיקריות:
עץ אפרים "הישנה" – גרעין היישוב, שם נמצאים השירותים המרכזיים של הישוב: מבנה המזכירות, הספרייה, סניף בני עקיבא ועוד
רמת אייל ("רמת אלקנה"/"רמת עץ אפרים") – שכונה חדשה שאוכלסה לקראת סוף 2013. השכונה, שנמצאת בחלק הדרומי של היישוב סמוך ליישוב אלקנה, מאוכלסת בעיקר בציבור דתי לאומי. בשכונה ניתן למצוא ארבעה בתי כנסת, גני ילדים גני שעשועים ועוד.
השכונה החדשה ("ההרחבה") – שכונה חדשה שאוכלסה לקראת 2014. השכונה נמצאת בחלק הצפוני של היישוב, וניתן למצוא בה גני ילדים וגן שעשועים.
שכונות ביישוב > רחובות ביישוב

שמות הרחובות נקראים על שם סוגי עצים, לדוגמה: רחוב החרוב, הדקל, השיטה, האלה, הרימון, האורן ועוד. כמו כן בסמל היישוב מוצג עץ בנוסף לצבי ארץ ישראלי, חיה המסמלת את הנוף השומרוני.
שער השומרון

במאי 2022 אלוף פיקוד מרכז יהודה פוקס חתם על הצו לאיחוד היישובים ובכך הושלם המהלך לאיחוד היישובים שנרקם כשבע שנים וקיבל את תמיכתם ואישורם של שרת הפנים איילת שקד ושר הביטחון בני גנץ. על פי נתוני הלמ"ס, ערב ההכרזה על האיחוד היו ביישוב שערי תקווה כ-6000 תושבים, וביישוב עץ אפרים כ-2500 תושבים.
שירותים ביישוב

ביישוב ניתן למצוא, מועדון פיס, בית נוער, סניף בני עקיבא, ספריה ומשחקיה.
כמו כן ביישוב שירותים נוספים לציבור:
שירותים כללים: תחבורה ציבורית, דואר, מזכירות, גני משחקים.
תרבות: תנועות נוער בני עקיבא, מועדון נוער, מגרש ספורט, ספרייה, חוגים לילדים, מועדון פיס.
דת: 6 בתי כנסת, מקווה, שיעור יומי.
חינוך: 6 גני ילדים.
רפואה: מרפאת "מכבי" שנפתחה בסוף 2017
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוגוסט 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  תיק מסמכים מתאריך 2/8/1982 עד תאריך 20/2/1984 בארכיון המדינה
↑  אידיאולוגיה וכסף, מעריב, 14 בדצמבר 1982
↑  ניבה לניר, אשמת שומרון - שם קבוע, דבר, 12 בפברואר 1982
↑  יאיר קוטלר, למכירה:רוב אדמות יהודה ושומרון, מעריב, 15 באוקטובר 1982
↑  יאיר קוטלר, בולמוס בנייה ביהודה ושומרון - במחירים מרקיעים, מעריב, 1 באוקטובר 1982
↑  אשמת שומרון - שם קבוע, דבר, 12 בפברואר 1982
↑  יאיר קוטלר, בולמוס הבנייה  ביהודה ושומרון במחירים מרקיעים, מעריב, 1 באוקטובר 1982
↑  אהוד רבינוביץ, עץ אפרים:  10 שעות ניתוק בין כפרים ערבים, מעריב, 11 במרץ 1988
↑  עזרא ינוב ויוסי לוי, 'שמעתי כמו פיצוץ, השימשה התנפצה והיה לי חושך בעיניים', מעריב, 9 במרץ 1988
↑  הסדרי המעבר בין הכפר מסחה לישראל מידתיים - תוואי הגדר יוותר כמות שהוא
↑  אביעד גליקמן, בג"ץ דחה עתירת כפר פלסטיני: הגדר תישאר, באתר ynet, 11 באפריל 2010
↑  חנה ביתן, מקורות שמות היישובים בישראל, עמ' 115 (90)
↑  יהושע בריינר‏, משרד הביטחון מקדם בניית 108 יחידות דיור בשומרון, באתר וואלה, 12 ביולי 2012
↑  יותם ברגר, המינהל האזרחי צפוי לאשר השבוע בניית כ-1,400 דירות בהתנחלויות, באתר הארץ, 31 במרץ 2019
↑  אריה יואלי, ‏שני הישובים בשומרון יאוחדו למועצה מקומית, באתר "סרוגים", 10 במאי 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465860705171  VIAF: 316601447   WorldCat (עם VIAF): 316601447
רביעיית מועדון התיאטרון

| --- | --- |

רביעיית מועדון התיאטרון
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1957–1963   1974 – 1976   1982
 חברים
 שמעון בר גדעון זינגר יעקב בן-סירא ראובן שפר
 חברים לשעבר
 עזריאל אשרוב (1976) חנן גולדבלט (1963)
רביעיית מועדון התיאטרון עם שרגא פרידמן
רביעיית מועדון התיאטרון הייתה רביעיית בידור, זמר וסאטירה קלה שפעלה בישראל בשנות החמישים והשישים. חברי הרביעייה היו שמעון בר, גדעון זינגר, יעקב בן-סירא וראובן שפר. במהלך שנות פעילותה, נערכו חילופים זמניים בהרכב הרביעייה: השחקן חנן גולדבלט החליף את שמעון בר בתוכנית "רק בכוח" (תוכנית מס' 6) ועזריאל אשרוב החליף את ראובן שפר.
היסטוריה

יוסף מילוא ויצחק קדישזון שהיו מנהלי התיאטרון הקאמרי, הקימו ב-1957 תיאטרון סאטירי עכשווי, מועדון התיאטרון. כחלק מפרויקט זה הוקמה רביעיית מועדון התיאטרון, שמנתה ארבעה משחקני הקאמרי הצעירים, והיוותה את המופע המרכזי של המועדון.  בדינמיקה שבין חברי הלהקה תפס כל אחד מהשחקנים תפקיד אופי קבוע: בן סירא - הלץ, שמעון בר - הרציני, גדעון זינגר הוסיף גוון של אירוניה דקה וראובן שפר נתפס כ"מצליף" שאינו מהסס לפתוח את פיו ולבקר כל מה שניתן לביקורת. הרביעייה זכתה לפופולריות רבה. הם שילבו משחק, תנועה, סאטירה ושירה. הבמאים היו שמואל בונים ושרגא פרידמן, כותבי הטקסטים והמתרגמים היו דן אלמגור, חיים חפר, אפרים קישון נתן אלתרמן ועוד. על הניהול המוזיקלי הופקדו יוחנן זראי, יצחק גרציאני, אדוארד אולארצ'יק ופרנק פלג. שירי תוכניותיה הראשונות, שהתחבבו על קהל הצופים והמאזינים הופקו כתקליט  בחברת "ישראפון" בליווי קטעי מעבר מפי שרגא פרידמן.
הרביעייה נאסרה להופעה בפני חיילים בגלל ששיריה נחשבו לבלתי חינוכיים. ב-22 ביוני 1960 בעת שהרביעייה הופיעה בפני חיילים בקולנוע תל אביב ושרה את השיר "תן תרומה" שהייתה סאטירה על השנור הישראלי, התפרץ קצין חינוך ראשי, אהרן זאב, להופעה, דרש מהרביעייה לרדת מהבמה וכינה את חברי הרביעייה "אדיוטים". לאחר מספר שבועות התנצל ראש אכ"א, אהרון דורון, בפני חברי הרביעייה.
ב-1963, לקחו אותם תחת חסותם הפזמונאי והמפיק חיים חפר ודן בן אמוץ, על מנת שיופיעו במועדון החמאם ביפו. שם הופיעה הרביעייה במערכונים קברטיים ובשירים צרפתים מתורגמים בהשראת ההרכב הצרפתי "פררה ז'אק" במסגרת התוכנית "פצצת הזמן" (תוכנית מס' 5), ששיריה הוקלטו לתקליט אריך נגן. חיים חפר גם כתב רבים משירי הרביעייה, בהם "זאת מרחוב פנורמה", "כבוד עצמי", "אין כמו יפו בלילות" וכן את השיר "איך הפשפש עלה למעלה" (חפר הכחיש שהשיר נכתב על שמעון פרס, אך גם לא התנגד שייחסו לו זאת). להיט נוסף של הלהקה היה "גוי של שבת", הידוע בזכות השורה "מחפצה מנמצה" (מעכאַפּט זיי מענעמט זיי).
בשנות השבעים, לקח המפיק יעקב אגמון את הרביעייה תחת חסותו והעלה עימה את המחזמר "הרביעייה בכתונת הפסים".
הלהקה לא התפרקה רשמית מעולם, וחזרה להופיע בהרכבים שונים.
שמעון בר נפטר בשנת 1983, ראובן שפר – בשנת 2011, גדעון זינגר – בשנת 2015 ויעקב בן-סירא – בשנת 2016.
בשנת 2020 התקיים מופע הצדעה לרביעיית מועדון התיאטרון במרכז ענב, בהפקת פרויקט הנצחת אמנים "בבית זה" של עיריית תל אביב-יפו.
מתוכניות הרביעייה

"ברית ישראל צרפת" (1957)
"תולדות הזמר העברי"
"דתיאדה" (1958)
"התיירים באים"
"ים הוא גם כן לחם"
"מבחר תוכניות"
"בגל קצר" – בימוי: שרגא פרידמן (הצגת בכורה: אפריל 1959)
"בלגן בא לגן" (הצגת בכורה: מרץ 1960)
"סיפורי המקרא" – בימוי: שרגא פרידמן (הצגת בכורה: אוגוסט 1960)
"חכמי חלם" – בימוי: שרגא פרידמן (1961)
"הגמל המעופף" – בימוי: אברהם ניניו (הוצג ביריד המזרח. בכורה: יוני 1962)
"פצצת הזמן" – בימוי: שמואל בונים (הצגת בכורה: 1 בינואר 1963)
"רק בכוח"- בימוי: שמואל בונים (בתוכנית זו החליף חנן גולדבלט את שמעון בר הצגת בכורה: 1 באוקטובר 1963)
"הרביעייה חוזרת" – בימוי: יוסף מילוא (בכורה: אוגוסט 1974)
"הרביעייה בכתונת הפסים" (על פי יוסף וכתונת הפסים המשגעת) בימוי: יוסף מילוא (בכורה: ספטמבר 1975)
"אנשים חשובים מאוד" (בתוכנית זו עזריאל אשרוב החליף את ראובן שפר) בימוי: עדנה שביט (הצגת בכורה: יולי 1976)
הערות שוליים

↑  מועדון התיאטרון ייפתח בתל־אביב, הארץ, 1 במרץ 1957
↑  בועז עברון, תכניתה החדשה של להקת מועדון התיאטרון, הארץ, 28 באוקטובר 1960
↑  אורה ארדון, יש הומור בישראל, למרחב, 22 במרץ 1968
↑  ביקורת חמורה על תכניות להקות המופיעות בפני הצבא, הצופה, 24 ביוני 1960
↑  ראש אכ"א מתנצל, הארץ, 11 ביולי 1960
↑  אבנר אברהמי, יש שורות שהייתי מוחק, באתר הארץ, 28 ביולי 2004
↑  מופע הצדעה לרביעיית מועדון התיאטרון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302703305171  VIAF: 148292386   WorldCat (עם VIAF): 148292386 
תכניית "בגל קצר"
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1796

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1796 היו הבחירות השלישיות במספר. הן נערכו החל מיום שישי, 4 בנובמבר, עד ליום רביעי, 7 בדצמבר 1796. אלו היו הבחירות התחרותיות הראשונות בהיסטוריה האמריקנית והיחידות בהן נבחרו נשיא וסגן נשיא ממפלגות שונות.
כשהנשיא היוצא ג'ורג' וושינגטון סירב לרוץ לכהונה שלישית, סגנו היוצא ג'ון אדמס ממסצ'וסטס היה המועמד לנשיאות מטעם המפלגה הפדרליסטית כשהמושל לשעבר תומאס פינקני מדרום קרולינה הוא המועמד הפדרליסטי השני הכי פופולרי. יריביהם היו מזכיר המדינה לשעבר תומאס ג'פרסון מווירג'יניה ביחד עם הסנאטור ארון בר מניו יורק כמועמדי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. באותו זמן, כל איש מכל מפלגה רץ לבדו לנשיאות והמשרה של מועמד לסגן הנשיאות עדיין לא נוצרה.
שלא כמו בבחירות הקודמות בהן היה פיצול, ערכו הדמוקרטים-רפובליקנים קמפיין נרחב לג'פרסון, ואילו הפדרליסטים לאדמס. העימות היה חריף, כשהפדרליסטים מקשרים את הדמוקרטים-רפובליקנים למהפכה הצרפתית האלימה והדמוקרטים-רפובליקנים מאשימים את הפדרליסטים בהעדפת מונרכיה ואריסטוקרטיה. הרפובליקנים ניסו לקשר בין אדמס למדיניותו של אלכסנדר המילטון במהלך ממשל וושינגטון, שטענו שתמך יותר מדי בבריטניה ובממשלה מרכזית חזקה. למרות זאת, המילטון עצמו התנגד לאדמס וניסה למנוע את בחירתו. במדיניות החוץ, הדמוקרטים-רפובליקנים גינו את הסכם ג'יי של הפדרליסטים שנראה להם יותר מדי עוזר לבריטניה. הפדרליסטים תקפו את מוסריותו של ג'פרסון, טענו שהיה אתאיסט ושברח ממלחמת העצמאות. תומכי אדמס גם טענו שג'פרסון היה תומך מדי כלפי צרפת, טענה שחוזקה כשהשגריר הצרפתי הביך את הדמוקרטים-רפובליקנים בכך שתמך בהם ציבורית וגינה את הפדרליסטים ממש לפני הבחירות.
על אף שאדמס ניצח, ג'פרסון קיבל יותר אלקטורים מאשר פינקני ונבחר להיות סגן הנשיא. לא ג'פרסון ולא אדמס ניהלו מסע בחירות.
הבחירות התחילו תקופה חדשה בתולדות הפוליטיקה האמריקנית, תקופה בה ניו אינגלנד תמכה בפדרליסטים ואילו הדרום בדמוקרטים, כשמדינות הביניים שומרות על איזון.
מועמדים

לפני התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית ב-1804, כל אלקטור הצביע לשני אנשים, אבל לא הפריד בין בחירת הנשיא לסגנו. מי שקיבל הכי הרבה קולות נבחר לנשיאות, והמקום השני מונה לסגנו. לכן שתי המפלגות הריצו כמה מועמדים לנשיאות, כדי למנוע מיריביהם להגיע למקום השני. המועמדים הללו אמנם היו מועמדים לסגנות הנשיאות, אבל לפי החוק כולם רצו לנשיאות. לכן אדמס וג'פרסון התחרו מול מועמדים ממפלגתם. התוכנית הייתה שאחד מהאלקטורים יצביע לאדמס או לג'פרסון, ולמועמד שאינו המועמד השני, וכך יבטיח שהמועמד הראשי יזכה לקול אחד יותר מאשר שותפו.
מועמדים > המועמדים הפדרליסטים

המועמד של המפלגה הפדרליסטית היה ג'ון אדמס ממסצ'וסטס, סגן הנשיא היוצא ומנהיג המפלגה. שותפו במירוץ היה תומאס פינקני, שבאופן טכני התמודד מולו לנשיאות. המצב הזה הפך למציאותי כשאלכסנדר המילטון, שהתנגד לאדמס, פעל למען היבחרו של פינקני ושכנע אלקטורים של ג'פרסון מקרוליינה הדרומית לתמוך דווקא בפינקני. הוא לא הצליח, אולם המקרה גרם למתיחות בין אדמס והמילטון במהלך כהונתו של הראשון.
ג'ון אדמס, סגן נשיא ארצות הברית ממסצ'וסטס
תומאס פינקני, שגריר בבריטניה מקרוליינה הדרומית
אוליבר אלזוורת', נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית מקונטיקט
ג'ון ג'יי, מושל ניו יורק
ג'יימס אירדייל, שופט בבית המשפט העליון מקרוליינה הצפונית
סמואל ג'ונסטון, סנאטור מקרוליינה הצפונית
צ'ארלס קוטוורת' פינקני, מייג'ור ג'נרל מדרום קרולינה
מועמדים > המועמדים הדמוקרטים-רפובליקנים

סמואל אדמס, מושל מסצ'וסטס
ארון בר, סנאטור מניו יורק
ג'ורג' קלינטון, מושל ניו יורק לשעבר
ג'ון הנרי, סנאטור ממרילנד
תומאס ג'פרסון, מזכיר המדינה לשעבר מווירג'יניה
מועמדים > תוצאות

טנסי הצטרפה לארצות הברית אחרי הבחירות הקודמות, וכך היו 138 אלקטורים.
לפי השיטה שהייתה נהוגה אז, לאלקטורים היו שתי הצבעות, אבל כל אחת מהן הייתה לנשיא. מי שהגיע למקום השני במירוץ לנשיאות היה סגן הנשיא (התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית, שינה את שיטת הבחירה). כל מפלגה ניסתה לשנות את התוצאות בכך שמספר אלקטורים יצביעו למועמד לנשיאות וגם למישהו שאינו המועמד לסגנות הנשיאות, מה שיגרום למועמד לסגנות הנשיאות להיות במרחק כמה קולות מהמועמד הנשיאותי (ובכך למנוע סיבוב בחירה בבית הנבחרים של ארצות הברית), אך המזימות הללו סוכלו בגלל כמה גורמים:
כל האלקטורים הצביעו באותו היום, ותקשורת בין המדינות הייתה ממש איטית, מה שגרם לקושי לתאם את ההצבעות לסגן הנשיא.
היו שמועות שאלקטורים דרומיים המחויבים לג'פרסון נכפו על ידי אלכסנדר המילטון לתת את ההצבעה השנייה שלהם לפינקני כדי שהוא יבחר לנשיאות ולא אדמס. התברר שכל שמונת האלקטורים ממדינת קרוליינה הדרומית של פינקני, ואלקטור אחד מפנסילבניה, הצביעו לג'פרסון ולפינקני.
התוצאה הייתה שיותר מדי אלקטורים של אדמס לא נתנו את ההצבעה השנייה לפינקני, כך שאדמס נבחר לנשיאות בזמן שג'פרסון יריבו נבחר לסגן הנשיא.
האלקטורים הצביעו כמפורט בטבלה:
| המועמד | מדינה | מפלגה | מספר קולות האלקטורים שקיבל |
| --- | --- | --- | --- |
| ג'ון אדמס | מסצ'וסטס | פדרליסטית | 71 |
| תומאס ג'פרסון | וירג'יניה | דמוקרטית-רפובליקנית | 68 |
| תומאס פינקני | קרוליינה הדרומית | פדרליסטית | 59 |
| ארון בר | ניו יורק | דמוקרטית-רפובליקנית | 30 |
| סמואל אדמס | מסצ'וסטס | דמוקרטית-רפובליקנית | 15 |
| אוליבר אלזוורת' | קונטיקט | פדרליסטית | 7 |
| ג'ורג' קלינטון | ניו יורק | דמוקרטית-רפובליקנית | 7 |
| ג'ון ג'יי | ניו יורק | פדרליסטית | 5 |
| ג'יימס אירדייל | קרוליינה הצפונית | פדרליסטית | 3 |
| ג'ורג' וושינגטון | וירג'יניה | ללא | 2 |
| ג'ון הנרי | מרילנד | דמוקרטית-רפובליקנית | 2 |
| סמואל ג'ונסטון | קרוליינה הצפונית | פדרליסטית | 2 |
| צ'ארלס קוטסוורת' פינקני | קרוליינה הדרומית | פדרליסטית | 1 |
לאחר הבחירות

ארבע השנים הבאות היו הפעם היחידה בהיסטורית ארצות הברית שהנשיא וסגן הנשיא היו ממפלגות שונות (ג'ון קווינסי אדמס וג'ון קלהון היו יריבים פוליטיים אולם שניהם היו מהמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית; אנדרו ג'ונסון, שהיה סגנו השני של אברהם לינקולן, היה דמוקרט אולם לינקולן בחר בו בכוונה כדי ליצור אחדות לאומית). ג'פרסון השתמש בעמדתו כסגן הנשיא כדי לתקוף את המדיניות של אדמס, דבר שסייע לו להיבחר לנשיאות ארבע שנים לאחר מכן.
הבחירות סימנו את הצורך הראשון בתיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית. ב-6 בינואר 1797, הועלתה בקשה להצעת חוק שתפריד בין בחירת הנשיא לבין בחירת סגנו, אך ההצעה לא הושלמה.
בחירת האלקטורים לפי מדינות

| אופן בחירת האלקטורים | המדינות שבהן התקיים |
| --- | --- |
כל מדינה מחולקת למחוזות, ונבחר אלקטור אחד לכל מחוז על ידי בוחרי המחוז: וירג'יניה, קנטקי, מרילנד, קרוליינה הצפונית
כל אלקטור נבחר על ידי בחירות כלליות: ג'ורג'יה, פנסילבניה
שני אלקטורים נבחרים על ידי הרשות המחוקקת, כל אלקטור שנותר נבחר על ידי הרשות המחוקקת מהרשימה של האלקטורים שהועמדו בקונגרס: מסצ'וסטס
כל אלקטור נבחר בבחירות כלליות במדינה, אך אם מספר לא מספק זכה ברוב, בית המחוקקים בוחר אלקטורים נוספים מבין כפול מהמספר החסר: ניו המפשייר
האלקטורים ממונים על ידי בית המחוקקים של המדינה: קונטיקט, דלוואר, ניו ג'רזי, ניו יורק, רוד איילנד, קרוליינה הדרומית, ורמונט
המדינה מחולקת למחוזות, וכל מחוז בוחר אלקטור, כל אזור בוחר ציר בבחירות, אלקטור נבחר על ידי הצירים מאותו מחוז: טנסי
רינו צרור

| --- | --- |

רינו צרור בסוף שנות השמונים
 לידה:  25 באוגוסט 1953 (בן 71)
 מדינה:  ישראל ישראל
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר  פרס סוקולוב 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  RinoZror
 
עזרא גבריאל רינו צרור (נולד ב-25 באוגוסט 1953) הוא עיתונאי, עורך ואיש טלוויזיה ישראלי.
קורות חייו

נולד ב-1953 להורים ממוצא יהודי-לובי. אביו נהרג בתאונת דרכים. גדל ברמת גן ולמד בבית הספר התיכון דביר. לאחר כיתה י' עבר לתיכון אקסטרני ועם גיוסו לצה"ל שירת בצנחנים. לאחר מכן עבד במוסד לנוער עבריין.
צרור פרסם סיפורים ב"פרוזה" ואף שימש רכז המערכת של המגזין. ב-1978 הוציא לאור את קובץ הסיפורים "טריקו".