זכויות להט"ב באירופה
היסטוריה

על-אף שיחסים חד-מיניים היו נפוצים ביוון העתיקה, ברומא ובחברות הקלטים הפגנים, לאחר שהנצרות הפכה לדת הרשמית של האימפריה הרומית, נחקקו חוקים נוקשים נגד הומוסקסואליות. צו שהוציא קיסר רומא תאודוסיוס הראשון בשנת 390 קבע כי על כל ההומוסקסואלים ה-"פסיביים" חל עונש מוות של שרפה בפרהסיה. בשנת 529 נעשתה "הרפורמה בקוד החוקים הביזנטי" (קורפוס יוריס קיוויליס) על ידי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, שקבעה עונשי מוות ועונשי סירוס לכל מי שעסק ביחסים חד-מיניים, ללא הבחנה כלשהי. חוקיו של יוסטיניאנוס הראשון שימשו לבסיס לכל החקיקה בנושא באירופה במשך 1,400 השנים שלאחר מכן. הומוסקסואליות, שכונתה "מעשה סדום" היוותה עילה לעונש מוות במשך מאות רבות, וההערכה היא כי אלפים רבים של הומוסקסואלים הוצאו להורג במהלך גלים של רדיפות במשך אותן שנים באירופה. לסביות סבלו פחות מהענשה, אך גם היו קורבנות לרדיפות והוצאות להורג מעת לעת.
בימי הביניים, הומוסקסואלים היו נתונים לרדיפות פעילות והיו עלולים להישרף על המוקד גם כן בעוון קיום פעילות הומוסקסואלית. בעת החדשה הומוסקסואלים לא נענשו עוד בשרפה על המוקד, אך היחס החברתי אליהם היה שלילי והם נכלאו לעיתים קרובות לאחר שקיום יחסי מין הומוסקסואליים בהסכמה הוצאו מחוץ לחוק בחלק ניכר ממדינות אירופה. ככל הנראה, פולין היא המדינה היחידה באירופה שבה הומוסקסואליות מעולם לא נחשבה לעבירה על החוק מלבד תקופות בהן נכחו שלטונות וחוקים זרים בשטחה. 40 שנה לאחר שאיבדה את עצמאותה בשנת 1795, סעיפי איסור "מעשי הסדום" של רוסיה, פרוסיה ואוסטריה נכנסו לתוקף גם בשטחי המדינה הכבושה. החוקים בוטלו באופן רשמי בשנת 1932, אף על פי שלא נאכפו בפועל מאז שקיבלה פולין את עצמאותה בשנת 1918. בשנת 1932 קבעה פולין גיל הסכמה שוויוני עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד שעמד על 15 שנים.
האספה הלאומית בעת המהפכה הצרפתית שִכתבה בשנת 1791 את החוק הפלילי, השמיטה ממנו כל אזכור לפעילות הומוסקסואלית. במהלך תקופת המלחמות הנפוליאוניות בוטל האיסור על הומוסקסואליות בשטחים שהיו תחת שליטת צרפת, כגון הולנד והמדינות שהתאחדו בהמשך לכדי גרמניה. עם זאת, ב-6 באוגוסט 1942 הוציאה צרפת של וישי מחוץ לחוק קיום יחסים חד-מיניים עם בני 21 ומטה. מרבית חוקי וישי בוטלו לאחר שחרור צרפת, אבל חקיקה אנטי-הומוסקסואלית נותרה בפועל בספר החוקים למשך ארבעה עשורים נוספים, ובוטלה באוגוסט 1982 כאשר גיל ההסכמה עבור זוגות הומוסקסואלים הושווה לזה של הטרוסקסואלים ונקבע על 15 שנים.
עקב הקשיים בכינון יחסים חד-מיניים פתוחים בפני האוכלוסייה, לסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים רבים החליטו שלא להצהיר בפומבי על נטייתם החד-מינית ובעלי דיספוריה מגדרית (טרנסג'נדרים) על זהותם המגדרית בעוד יחס החברה ההטרונורמטיבית אליהם המשיך להיות עוין למשך שתי מאות נוספות. עם התפתחות ענפי הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 התפתחה גישה חדשה להומוסקסואליות. במקום לראות בהומוסקסואלים כפושעים, החלו לראות בהם כלוקים במחלת נפש והחלו להיעשות ניסיונות לפתח טיפולים כדי לרפאם. שתי הגישות, זו הרואה בהומוסקסואליות פשע וזו הרואה בהומוסקסואליות מחלה נפשית, התקיימו זו לצד זו עד שנות ה-70 של המאה ה-20, ובשנת 1969 החלה פעילותן של תנועות חברתיות שפעלו למען שוויון זכויות בין אזרחים הומוסקסואלים והטרוסקסואלים. בטורקיה (האימפריה העות'מאנית) הומוסקסואליות הפכה לחוקית מאז 1858.
מדינות שהיו תחת שלטון דיקטטורי במהלך המאה ה-20 הובילו קו עוין ואלים במיוחד נגד אוכלוסיית הלהט"ב בשטחן. בולטות במיוחד היו ברית המועצות, גרמניה הנאצית, וספרד תחת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו. רדיפת הומוסקסואלים הגיעה לשיא בגרמניה הנאצית, שבה, בהתאם לסעיף 175 לחוק העונשין הגרמני, נשלחו גברים הומוסקסואלים למחנות ריכוז, וקיבלו יחס בלתי-אנושי. בחלק ממחנות הריכוז סומנו הומוסקסואלים באמצעות טלאי ורוד בצורת משולש הפוך שנתפר על בגדיהם. הנשים הלסביות בגרמניה הנאצית סבלו אף הן התנכלויות, אך לא נרדפו באופן שיטתי כפי הגברים ההומוסקסואלים. אנדרטה באמסטרדם הנקראת "הומומונומנט" נוסדה ב-5 בספטמבר 1987 לציון זכרם של כל ההומוסקסואלים והלסביות שנרדפו לאורך הדורות בשל נטייתם המינית ובכך, הייתה לאנדרטה הראשונה שהוקמה מסוגה בעולם והיוותה תקדים בינלאומי. לאחר שקיבלה פולין (הרפובליקה הפולנית השנייה) את עצמאותה בסיום מלחמת העולם הראשונה, היא הפכה בשנת 1932 למדינה הראשונה באירופה שביטלה כליל את האיסור הפלילי על קיום פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בחוק. אחריה עשו זאת דנמרק בשנת 1933, איסלנד בשנת 1940, שווייץ בשנת 1942 ושוודיה בשנת 1944. בשנת 1956 ביטלה הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (גרמניה המזרחית) את סעיף 175 לחוק העונשין הגרמני שהוציא מחוץ לחוק פעילות הומוסקסואלית.
בשנת 1962 הועברה אי-ההפללה כלפי פעילות הומוסקסואלית בצ'כוסלובקיה, בעקבות מחקר מדעי שערך הפסיכיאטר-סקסולוג קורט פרוינד (אנ') בין השנים 1950-1953 ב-67 גברים על רקע נטיותיהם ההומוסקסואליות. בעוד שחלק ממטופליו ביקשו מרצונם לשנות את נטייתם המינית, אחרים קיבלו חנינה מהעמדה לדין כדי שיוכלו לעבור את הניסוי. מתוך פרספקטיבה ביהביוריסטית, פרוינד ניסה לחזק רגשות הטרוסקסואלים אצל מטופליו תוך ענישה של רגשות הומוסקסואלים כדי לשנות את נטייתם המינית. למטופלים ניתנו תרופות מעוררות בחילה בזמן שנחשפו לתמונות של גברים אחרים, ולאחר מכן קיבלו זריקות טסטוסטרון ונחשפו לתמונות של נשים עירומות. פרוינד עקב אחר מטופליו בשנים 1956–1958, והגיע למסקנה כי טיפוליו לא צלחו. הנתונים האמפיריים שלו הציגו מספר מהראיות הראשונות לכך שביצוע טיפול המרה בנטייה מינית היה בדרך כלל חסר תועלת והוכיח כי אף שגברים בעלי נטייה הומוסקסואלית שנראו כאילו ויתרו על קיום יחסים מיניים עם גברים והקימו נישואים הטרוסקסואלים עם נשים, עדיין נמשכו רומנטית לתמונות של גברים ולא של נשים. פרוינד גם קרא תיגר על תיאוריות פסיכואנליטיות עכשוויות של הומוסקסואליות גברית, שהצביעו על כך שהיא נובעת מפחד או סלידה מנשים.
ב-1977 התנצל פרוינד על ניסיונו לשנות את נטיותיהם החד-מיניות של מטופליו וכתב כי אם ניסוייו "עזרו בכלל, הם עזרו למטופלים להיכנס לנישואים שהפכו מאוחר יותר לבלתי נסבלים או כמעט בלתי נסבלים" והביע ספק שיש לראות בהומוסקסואליות מחלה בשל הסיכוי כי "שינויים חברתיים סבירים עשויים לבטל למעשה את כל המצוקה הספציפית של הומוסקסואלים". פרוינד יעץ למטופליו "להביע שלום עם נטייתם החד-מינית". בשנת 1972, שוודיה הפכה למדינה הראשונה בעולם שאפשרה בחקיקה לאנשים טרנסג'נדרים לשנות את איברי מינם בניתוח להתאמה מגדרית ולספק טיפול הורמונלי חלופי (אנ') בחינם.
בשנת 1979 התעוררו בשוודיה מחאות סביב הסיווג של הומוסקסואליות כמחלת נפש, כאשר אקטיביסטים מחאו מול המשרדים הראשיים של הוועד המנהל הלאומי לבריאות ורווחה במדינה ודרשו להסיר את הסיווג. כמה חודשים מאוחר יותר הפכה שוודיה למדינה הראשונה בעולם שהסירה סיווג של נטייה הומוסקסואלית מרשימת המחלות הנפשיות שלה. בשנת 1989 הייתה דנמרק למדינה הראשונה באירופה (ובעולם) שאפשרה אופציית הכרה בשותפויות רשומות לזוגות חד-מיניים. עם זאת, בשנת 1991 הייתה בולגריה למדינה הראשונה באירופה שהכירה בנישואים הטרוסקסואלים בלבד בחוקתה ובכך, אסרה דה יורה על הכרה בנישואים חד-מיניים. מאז, עקבו אחריה 13 מדינות נוספות בנושא, בהן: ליטא ב-1992, בלארוס ומולדובה ב-1994, אוקראינה ב-1996, פולין ב-1997, לטביה, סרביה והישות המדינית דה פקטו של נגורנו קרבאך ב-2006, מונטנגרו ב-2007, הונגריה ב-2012, קרואטיה ב-2013, סלובקיה ב-2014, ארמניה ב-2015, גאורגיה ב-2018 ורוסיה ב-2020. לעומת זאת, בשנת 2001, הייתה הולנד למדינה הראשונה בעולם שהכשירה נישואים חד-מיניים בחוק בשטחה. מאז, עשו זאת כ-19 מדינות אירופאיות נוספות, בהן: בלגיה ב-2003, ספרד ב-2005, נורווגיה ושוודיה ב-2009, פורטוגל ואיסלנד ב-2010, דנמרק ב-2012, צרפת, אנגליה וויילס ב-2013, סקוטלנד ב-2014, לוקסמבורג ואירלנד ב-2015, פינלנד, מלטה וגרמניה ב-2017, אוסטריה ב-2019, צפון אירלנד ב-2020 (חבל הארץ האחרון בממלכה המאוחדת), שווייץ וסלובניה ב-2022, אנדורה ב-2023 ואסטוניה ויוון ב-2024.
ב-22 באוקטובר 2009 הוחלט בהצבעה בבית המחוקקים של הכנסייה השוודית להעניק את ברכת הכנסייה גם לזוגות חד-מיניים, וכן השימוש במושג "ברית נישואים". החוק היה לראשון מסוגו בעולם. ב-15 בפברואר 2010 הודיעה שרת הבריאות של צרפת כי המדינה תסיר את המונח "טרנסקסואליות" מרשימת ההפרעות הנפש שלה ובכך, הייתה למדינה הראשונה בעולם שעושה זאת. באוקטובר 2015 הצביעה כנסיית איסלנד להתרת זוגות חד-מיניים להינשא בכנסיות שלה. באותה שנה הצביעה כנסיית נורווגיה על התרת נישואים חד-מיניים בכנסיותיה. ההחלטה אושרה בכנס השנתי ב-11 באפריל 2016. הכנסייה תיקנה רשמית את הגדרת הנישואים שלה ב-30 בינואר 2017, והחליפה את ההתייחסויות ל-"חתן וכלה" לטקסט נייטרלי מגדרית. זוג גברים התחתן מיד בכנסייה ברגע שהשינויים נכנסו לתוקף ב-1 בפברואר 2017.