stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיי דני הקדוש
היוצרים > מאיירים וסגנון

חוקרים שונים דנו באפשרויות השונות לגבי ייחוס מלאכת עיטור כתב היד למאיירים מפורסמים שפעלו בפריז. חלק מן החוקרים טוענים כי באיור כתב היד השתתף אחד משני המאיירים הגדולים: מאסטר הונורה (Master Honore), שדמויותיו מתאפיינות בגבות בצורת V, לחיים מסומנות וכתובות מזהות, וז'אן פוסל (Jean Pucelle), בעוד אחרים טוענים כי מאחורי מלאכת העיטור עומדים מאיירים שאינם מוכרים לנו. דעה נוספת מייחסת את העבודה לאמן ושמו מקיוט (Maciot), שידוע שהועסק על ידי החצר הצרפתית בעשור השני של המאה ה-14.
בעוד חלק רואים בכתב היד טיפוס "פריזאי", אחרים מאמינים שהוא היה יכול להיווצר רק כתוצאה מהשפעות מן הצפון, דבר אשר הופך אותו ל"שולי" בעשייה הפריזאית. יחד עם זאת, קיימים מספר כתבי יד שניתן להגדירם בתור "אחים" לכתב היד הזה, דבר אשר מקשה לקבל את שוליותו.
הצבעים הדומיננטיים במיניאטורות הם גוני הוורוד, הכחול, האדום, הירוק והזהב, אשר מעניק איכות חגיגית ליצירה כולה.
תוכן ואיקונוגרפיה

לצד ההגיוגרפיה של חיי דני הקדוש, מלוות את הטקסט 77 מיניאטורות אשר מראות ערים בהן פעל דני, ושהמרכזית שבהן היא פריז. יתר על כן, יוצרי הקודקס בחרו להראות לא רק את העיר בתור רקע לפעולותיו של הקדוש, אלא לתת לה מקום נכבד שיראה את התנהלותם של חיי היומיום בתוכה. נראה כי האמנים ניסו לתת ביטוי לארכיטקטורה שהייתה מוכרת להם, דבר המתבטא בייצוג לחומת העיר, למבנים מרכזיים (כמו הארמון המלכותי והרוזטה שעיטרה כמה מן הכנסיות החשובות בעיר) ולמגדלי הגשר, המזכירים מאוד את מגדלי ארמון הלובר כפי שניתן לראותו בספר השעות של הדוכס מברי (Très Riches Heures du Duc de Berry). המסגרת של המיניאטורות עשויה להיות מושפעת מצריחי התומכות הדואות אשר בצד הדרומי של אזור המקהלה של קתדרלת הנוטרה-דאם.
בכתב היד ניתן ייצוג מרכזי וחשוב במיוחד לגשרים של העיר פריז, ובמיניאטורות, מוביל הגשר הגדול אל הגדה הימנית של נהר הסן בעוד הגשר הקטן מוביל אל זו השמאלית. וירג'יניה אגברט (Virginia Egbert), שחקרה את סצנות הגשרים בכתב היד, השוותה אותן למקורות כתובים וקבעה כי התמונה שעולה מהן לגבי פריז של תחילת המאה ה-14 מייצגת אותה בצורה מהימנה למדי. אף על פי שקיים חוסר התאמה מסוים, כגון העובדה שבסוף המאה ה-13 התמוטטו גשרי האבן ובמקומם נבנו גשרי עץ, וכן היעדרותם של כמה מאוכלוסיותיה הבולטות של פריז (למשל אנשי הכמורה, הסטודנטים והאצולה), ניתן עדיין להתייחס אל כתב היד בתור מקור היסטורי אמין לייצוג חיי היומיום בפריז סביב שנת 1300.
לצד אגברט, ישנם חוקרים אשר אינם רואים במיניאטורות של כתב היד ייצוג הולם לפריז של התקופה שסביב 1300. קמיל סרצו'ק (Camille Serchuk) למשל רואה בהן ייצוג ויזואלי לז'אנר הספרותי של שבחי הערים שהיה נפוץ באותו הזמן. סרצ'וק מצאה את האלמנטים המתוארים מילולית בז'אנר שבחי הערים בצורתם הוויזואלית במיניאטורות של "חיי דני", ולכן אינה נוטה לקבלן בתור תיעוד היסטורי אמין למציאות.
בחלקים המייצגים את פריז בכתב היד מתוארות עשרות דמויות, אשר ניתן לזהות בתור סוחרים, בעלי מלאכה, קבצנים, נכים, עיוורים, אנשי קרקס וכאלו העוסקים בפעולות פנאי ושעשועים. מתוך אותם תיאורים, מצטיירת פריז כעיר של אנשים רגילים אשר עסוקים במלאכות יומיומיות. אצולה וכמורה נעדרים באופן מעורר חשד, כמו גם רשויות החוק. הסיבה לכך עשויה להיות המתח שהיה קיים בינם לבין פיליפ הרביעי, שעבורו נוצר כתב היד במקור. בין אם היה המתח הגורם להיעדרות או לאו, הרושם הכללי שמקבל המתבונן מבטא אידיליה עירונית מסוימת. בתוך כך, עצם הייצוג שמעניק כתב היד לכל אותן דמויות מהווה חידוש אדיר שיחזור על עצמו רק מאה שנים מאוחר יותר.
בשאלת המהימנות עסקו גם שרלוט לקזה (Charlotte Lacaze) ואליזבת בראון (Elizabeth Brown). לקזה טוענת כי תמונות השלום והשגשוג באות לייצג את שלטונו הטוב של פיליפ הרביעי וכי סצנות הגשרים מכילות מסר חשוב והן מיועדות להדגיש את החיים הטובים בפריז בזכות משטרו הטוב. לקזה הראתה כי באותה התקופה היה הביטוי "parisius-paradisus" מוכר למדי לתושבי העיר, והסבירה כי יש לראות את הרעיון שמאחורי המיניאטורות רצון להציג את פריז בתור גן-עדן ארצי. לעומת זאת, בראון, שהשתמשה בגילוייה של לקזה, טענה כי יש לצמצם את גן-העדן לתחומי כנסיית המנזר המלכותי של דני הקדוש בלבד. על ידי ניתוח של הטקסט שנמצא בכתב היד וקישורו למיניאטורות, הסבירה כי אמנם לדעת הסופר איב היה דני כמעיין נובע כל טוב עבור צרפת כולה, אך רק כנסיית המנזר היא המקום הקדוש, מאחר ששם נמצאים שרידי הקדושים הפטרונים. לדעתה, תיאור העיר בכתב היד ארצי למדי, ואילו האלמנט אשר מוסיף להן את קדושתן הוא הקדוש עצמו.
מידע קודיקולוגי

במקור, היו שלושת הכרכים כרך יחיד, עם טקסט בלטינית אשר לווה במיניאטורות כאשר התרגום הצרפתי לטקסט הוסף מעט לאחר מכן. בתחילת המאה ה-15 אבד החלק השלישי וההיסטורי של נסי דני שהתרחשו בחיי המלכים הפרנקים. במאה ה-17 חולק כתב היד לשלושה חלקים ונכרך מחדש ובצורה זו מוכר לנו כיום:
כתב יד ms. Fr. 2090 - כרך מספר 1. מידות מ"מ 233 על 150 מ"מ. בעל 178 דפי קלף. 17 מיניאטורות. תוכן: מכתב הקדשה של כתב היד, פרולוגים ותוכן עניינים לחלק הראשון של כתב היד המתאר את חיי הקדוש, החלק הראשון של כתב היד, פרולוג ותוכן עניינים לחלק השני של כתב היד המתאר את חיי הקדוש וכן כתביו של הקדוש.
כתב יד ms. Fr. 2091- כרך מספר 2. מידות 237 על 159 מ"מ. בעל 133 דפי קלף. 24 מיניאטורות. תוכן: המשך של החלק השני של כתב היד.
כתב יד ms. Fr. 2092- כרך מספר 3. מידות 240 מ"מ על 153 מ"מ. מכיל 112 דפי קלף. 36 מיניאטורות. תוכן: המשך החלק השני וספירה של העמודים והמיניאטורות הכוללים בשלושת הכרכים נכון להיום.
הלטינית והצרפתית אינן חולקות את אותו העמוד, למעט בכרך הראשון בעמוד 1 (רקטו). הסופרים של הטקסט הלטיני והצרפתי היו שונים, דבר המתבטא בחלוקות העמוד השונות – 24 או 25 שורות בעמוד לטיני ו-22 בעמוד צרפתי, שתיהן כתובות בדיו חומה. בטקסט הלטיני, השם דיוניסוס נכתב בדיו אדומה או כחולה כסמל לחשיבותו.
מידע קודיקולוגי > המיניאטורות

בכתב היד 73 מיניאטורות המתפרסות על פני עמוד שלם ועוד 4 מיניאטורות קטנות יותר. הן מלוות לרוב בטיטולי (tituli) – כתובות מלוות אשר מסבירות את המיניאטורה. אף אחת מן המיניאטורות אינה חולקת דף עם טקסט בצרפתית, עובדה אשר תורמת לקביעה כי כתב היד תוכנן מלכתחילה בשפה הלטינית בלבד. רק 4 מתוך 77 המיניאטורות אינן מתארות אירועים מחיי הקדוש, אחת מהן היא מיניאטורת ההקדשה.
מידע קודיקולוגי > עיטורים בכתב היד

קישוטים דמויי פיליגרן מעטרים את אותיות כתב היד. עיטורים מסוג זה היו נפוצים באנגליה ולאורך הריין העליון, אולם לסדנאות הפריזאיות הגיעו רק לקראת סוף המאה ה-13. הקישוטים היוקרתיים ביותר בטקסט הלטיני והצרפתי הן האותיות הרישיות המשמשות לפתיחת העמוד (איניציאל). לעיתים האיניציאל יהיה בגובה של 8 שורות ומלא בענפים דמויי קיסוס משתרגים בצבעי אדום, כחול, לבן וזהב. כמו כן, ניתן למצוא גם כמה ראשי גרוטסקים בכתב היד.
כתבי יד קשורים

ms lat. 5286- העתק של כתב היד "חיי דני", המיניאטורות שבו כמעט זהות לחלוטין לאלו של כתב היד שלנו, אלא שהן אינן צבועות. כמעט כל הטקסט שרד והוא כולל אף את החלק ההיסטורי. בנוסף, כולל מיניאטורה של עמוד שלם של הצליבה ועוד אחת שמתארת את ההיררכיה השמימית על פי פסאודו דיוניסיוס. בזכותו התגלתה זהותו של מחבר הגרסה החדשה של "חיי דני" (הנזיר איב). לקזה ובראון סבורות שכתב יד זה שימש מודל עבור 2090-2092.
ms. lat. 13836- מכיל את הכרוניקה של היסטוריית המלכים הצרפתיים אשר נעדרת מכתב היד מ-1317. חוקרים מסוימים מאמינים כי זהו החלק השלישי ההיסטורי שאבד במאה ה-15.
ms. n.a. fr. 1098- כתב יד מוקדם יותר שכנראה השפיע על כתב היד מ-1317.
לקריאה נוספת

Brown ,Elizabeth A. R., "Paris and Paradise: the View from Saint-Denis", in The Four Modes of Seeing: Approaches to Medieval Imagery in Honor of Madeline Harrison Caviness, eds E. Staudinger Lane, E. Carson Patsan, and E. M. Shortell, Farham 2009, pp. 419-464.
Egbert, Virginia Wylie, On the Bridges of Mediaeval Paris: a Record of Early Fourteenth-Century Life', Princeton, N.J.: Princeton University Press, 1974.
Guerry, Emily Davenport, "A Time and a Place for Suffering: Picturing the 'Vie de Saint Denis' in Paris", in Artistic Translations between Fourteenth and Sixteenth Centuries', ed. by Sarnecka, Zuzanna and Fedorowicz-Jackowska, Aleksandra, Warsaw: Zakłady Graficzne Uniwersytetu Warszawskiego, 2013, pp. 69-94.
Lacaze, Charlotte, The Vie de St. Denis Manuscript (Paris, Bibliotheque Nationale, Ms. fr. 2090-2092), New York: Garland Publishing Inc., 1979.
Logemann, Cornelia, "Heilsräume-Lebensräume. Vom Martyrium des Heiligen Dionysius und einem Paradiesischen Paris (Paris, BN, Ms. Fr. 2090-92, Ms. Lat. 13936", Mahrburger Jahrbuch für Kunstwissenschaft 30, 2003, pp. 53-91.
Logemann, Cornalia, Helige Ordnungen: Die Bild-Räme der 'Vie de Saint Denis' und die Französische Buchmalerei des 14. Jarhunderts, Cologne, 2009.
Moffet, Marian. "The Mystic Mill from Vézelay", in A World History of Architecture, Moffet, Marian et al. eds. London: Laurence King, 2003, p.215.
Serchuk, Camille, “Paris and the Rhetoric of Town Praise in the 'Vie De St. Denis' Manuscript (Paris, Bibliothèque Nationale De France, Ms. Fr. 2090-2)” in The Journal of the Walters Art Gallery 57, 1999, pp. 35–47.
Spiegel, Gabriel M., "The Cult of Saint Denis and Capetian Kingship", in Journal of Medieval History 1, 1975, pp. 43-69.
Spiegel, Gabrielle M., The Chronicle Tradition of Saint-Denis: A Survey, Brookline, Mass.: Classical Folia Editions, 1978.
הערות שוליים

↑  Virginia Wylie Egbert, On the Bridges of Mediaeval Paris: a Record of Early Fourteenth-Century Life, Princeton, N.J: Princeton University Press, 1974, p. 3.
↑  Egbert, p. 4.
↑  Charlotte Lacaze, The Vie de St. Denis Manuscript (Paris, Bibliotheque Nationale, Ms. fr. 2090-2092), New York: Garland Publishing Inc., 1979, pp. 83-85.
↑  Lacaze, p. xx.
↑  Lacaze, p. xxi.
↑  Egbert, p. 3.
↑  Lacaze, pp. 4-5.
↑  Lacaze, p. xxi.
↑  Egbert, pp. 12-17.
↑  Lacaze, p. xxii.
↑  Egbert, p.11.
↑  Camille Serchuk, “Paris and the Rhetoric of Town Praise in the 'Vie De St. Denis' Manuscript (Paris, Bibliothèque Nationale De France, Ms. Fr. 2090-2)” in The Journal of the Walters Art Gallery 57, 1999, pp. 35–47.
↑  Lacaze, pp. 132, 137.
↑  Emily Davenport Guerry, "A Time and a Place for Suffering: Picturing the 'Vie de Saint Denis' in Paris", in Artistic Translations betweenFourteenth and Sixteenth Centuries', ed. by Zuzanna Sarnecka and AleksandraFedorowicz-Jackowska, Warsaw: Zakłady Graficzne Uniwersytetu Warszawskiego, 2013, p. 69.
↑  הבשורה על-פי מרקוס 1, 17.
↑  Cornelia Logemann, "Heilsräume-Lebensräume. Vom Martyrium des Heiligen Dionysius und einem Paradiesischen Paris (Paris, BN, Ms. Fr. 2090-92, Ms. Lat. 13936", Mahrburger Jahrbuch für Kunstwissenschaft 30, 2003, pp. 60-61..
↑  Logemann, 2003. pp. 68-69.
↑  Logemann, pp. 64-65.
↑  Marian Moffet, "The Mystic Mill from Vézelay", in A World History of Architecture, Marian Moffet et al. eds. London: Laurence King, 2003, p.215.
↑  Lacaze, pp. 21-55.
↑  Elizabeth A. R. Brown, "Paris and Paradise: the View from Saint-Denis", in The Four Modes of Seeing: Approaches to Medieval Imagery in Honor of Madeline Harrison Caviness, eds E. Staudinger Lane, E. Carson Patsan, and E. M. Shortell, Farham 2009, p. 419
↑  Lacaze, p. 138.
מדריך גרין לנהג השחור

כריכת מהדורת 1948 של "הספר הירוק"
מדריך גרין לנהג השחור (באנגלית: The Negro Motorist Green Book, או מדריך גרין לנוסע השחור. המדריך כונה הספר הירוק) היה מדריך שנתי לאפרו-אמריקאים שנסעו ברחבי ארצות הברית והמליץ על מקומות ידידותיים לשחורים. המדריך יצא לאור בין השנים 1936–1966, בתקופה שחוקי ג'ים קרואו, הכתיבו באופן חוקי אפליית לא-לבנים ברחבי ארצות הברית ובייחוד במדינות הדרום. אף על פי שהאפליה הגזענית והעוני הגבילו את הבעלות על מכוניות של אזרחים שחורים, שחורים בני המעמד הבינוני רכשו כלי רכב, אך עמדו בפני מגוון של סכנות ואי-נוחות לאורך הדרך, החל מסירוב למכירת מזון ולינה ועד למעצר שרירותי. "מדריך גרין לנהג השחור" מכיל רשימות של שירותים ומקומות שהיו יחסית ידידותיים לאפרו-אמריקאים, בתחילה באזור ניו יורק ובהמשך בכל ארצות הברית. המדריך היה שימושי ביותר בגל ההגירה של שחורים (אנ') מדרום למרכז וצפון ארצות הברית שנמשך עד שנות השבעים.
המדריך

מדריך גרין לנהג השחור נכתב ופורסם על ידי ויקטור הוגו גרין מניו יורק שהיה דוור במקצועו ולאחר מכן התפרנס כסוכן נסיעות. גרין פיתח את רשימת העסקים הידידותיים באמצעות אנשי הקשר מאיגוד עובדי הדואר בכל רחבי ארצות הברית, ניסיונו האישי ומידע שקיבל מסוכני נסיעות ומהציבור הרחב. גרין עודד נוסעים שחורים לשלוח לו מידע אם מצאו מקום ידידותי שלא הופיע במדריך. הוא שילם דולר לכל המלצה שהתפרסמה במדריך (ומשנת 1941 חמישה דולר). גרין פנה גם לבעלי עסקים לבנים והציע להם לתת שירותים גם לשחורים מתוך מוטיבציה כלכלית. המדריך נמכר בכ־15,000 עותקים בשנה.
המדריך אורגן על בסיס מדינה, ערים וכתובות מדויקות וכלל המלצות למקומות לינה, מסעדות, מספרות, סלוני יופי, ומוסדות נוספים, רבים, אך לא כולם, בבעלותם של שחורים. מעבר לעסקים רשמיים המדריך, כלל גם שמות של אנשים פרטיים שאפשרו לינה בבתיהם באזורים שלא היו בהם מלונות הפתוחים בפני שחורים. שחורים שעבדו כבדרנים, אנשי מכירות או ספורטאים נהגו גם למטרות פרנסה.
המדריך > רקע

לאחר מלחמת העולם הראשונה, היו לאפרו-אמריקאים הזדמנויות רבות יותר לשוויון. הבעלות על מכוניות אפשרה את הרחבת חופש התנועה והזדמנות לבקר קרובי משפחה וחברים במקומות רחוקים שכמעט לא היו נגישים לשחורים עד אז. מעבר לכך המכונית יצרה פתח מילוט לאפרו אמריקנים מהפרדה הגזעית שכפו עליהם חוקי ג'ים קרואו, בה נתקלו בכל מקום.
המדריך > מיפוי

המדריך של גרין יצר צורת מיפוי נוספת של כבישי ארצות הברית המתייחסת לאזורים ולכבישים שהיו בטוחים יותר לנוסעים אפרו-אמריקאים ולאזורים שהיו מסוכנים כדוגמת Sundown towns (אנ'), יישובים או שכונות שהיו מיועדים לתושבים לבנים בלבד. לצד האזורים שהיו לא נגישים לשחורים, המדריך סימן אזורים בתוך הערים שהיו בטוחים ומקבלי פנים לשחורים. כך למשל בדנוור הספר הירוק חיזק את הקהילה השחורה המקומית בכך שהנגיש אזורים ועסקים שחורים.
ראו גם

הספר הירוק (סרט)
הערות שוליים

1 2  North American Odyssey : Historical Geographies for the Twenty-First Century, Lanham, MD: RL, 2014, עמ' 285
↑  DEREK H. ALDERMAN AND JOSHUA INWOOD, Lawrence E. Estaville, Edris J. Montalvo, and Fenda A. Akiwumi (ע), TOWARD A PEDAGOGY OF JIM CROW:
A GEOGRAPHIC READING OF THE GREEN BOOK, Teaching Ethnic Geography in the 21st Century, National Council for Geographic Education, 2014
↑  Seiler, Cotton, Gordon E. Slethaug , Stacilee Ford (ע), So That We as a Race Might Have Something Authentic to Travel By': African-American Automobility and Cold-War Liberalism, Hit the road, Jack : essays on the culture of the American road, Montreal: McGill-Queen's University Press, 2012, עמ' 89-90
1 2  Jerry T. Mitchell, Larianne Collins, The Green Book:“Safe Spaces” from Place to Place, The Geography Teacher 11, 2013-12-20, עמ' 29–36 doi: 10.1080/19338341.2013.854259
1 2 3  McGee, Celia (2010-08-22). "Recalling 'Green Book,' Guide for Black Travelers". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2019-02-04.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2017037477  VIAF: 759149196381474790611   WorldCat (עם VIAF): 759149196381474790611
מארט אנה סארה

| --- | --- |

 לידה:  23 בדצמבר 1983 (בת 41) קאוטוקיינו, נורווגיה 
 שם לידה:  Mikkol Ivvara Jovsseha Ivvara Máret Ánne 
 לאום:  Northern Sámi people 
 מקום לימודים:  Arts University Bournemouth 
 maretannesara.com
 
מארט אנה סארה (בנורווגית: Máret Ánne Sara, נולדה ב-1983) היא אמנית וסופרת סאמית ילידת נורווגיה. בשנת 2022 ייצגה יחד עם אנדש סונה ופאולינה פאודורוף את הביתן הנורדי בביאנלה ה-59 של ונציה.
ביוגרפיה

סארה נולדה בהמרפסט, עיר קטנה בנורווגיה וגדלה במחוז פינמרק במשפחה של רועי איילים שמרעה הקיץ שלה היה בקוואלויה. את השכלתה באמנות קיבלה מאוניברסיטת בורנמות' בבריטניה.
קריירה > אמנות חזותית

החל מ-2003 היא יוצרת אמנות חזותית ולעיתים קרובות עוסקת בנושאים פוליטיים וחברתיים, יצירת האמנות הכי מפורסמת שלה היא "Pile O'Sapmi" (ערימה של סאפמי) משנת 2017 הכוללת 400 גולגולות מנוקבות כדורים של איילים. Pile o'Sápmi היא יצירת אמנות שנוצרה כמחאה וכסמל לשחיטה הכפויה של ממשלת נורווגיה באיילים השייכים לרועים סאמים ילידים בפינמרק. היא נתלתה בתחילה מול הפרלמנט באוסלו כמיצד מחאה, אך בשנת 2022 הוצבה במוזיאון הלאומי באוסלו.
בשנת 2022 ייצגה יחד עם עוד שתי אמניות נוספות את הביתן הנורדי בביאנלה ה-95 של ונציה. שלוש העבודות שהוצגו בביתן נוצרו לאחר מאבק משפטי בן שבע שנים עם המדינה הנורווגית כדי להגן על זכויות הרועה של אחיה הצעיר, אחד מהתיקים המשפטיים הרבים שחווים רועי איילים סאמיים צעירים כיום. ההתמקדות של סארה באייל כאבן הפינה של החיים הסאמיים נועדה לרפא ולתקן את הטראומה שנגרמה לעם הסאמי. העבודות נעשו לפי אתיקה ושיטות של שימוש בר-קיימא במשאבים סאמיים, תוך מציאת ערך בחלקי איילים שאינם משמשים למזון וללבוש; החיות שהוצגו מתו מוות טבעי.
קריירה > ספרים

בשנת 2013 הוציאה את הרומן הראשון שלה "בין העולמות" שהיה רומן פנטזיה למבוגרים צעירים בשפה הסאמית. הספר תורגם לנורווגית ב-2014 ולאנגלית ב-2016. על הספר הזה היא הייתה מועמדת לפרס המועצה הנורדית לספרות ילדים וצעירים בשנת 2014. בשנת 2014 הוציאה את ספרה השני בשפה הסאמית דורסבלדה דואלי.
ספרים

2013 - בין עולמות
2014 - Doaresbealde doali
חיים אישיים

כיום מתגוררת ועובדת בקאוטוקיינו, נורווגיה.
הערות שוליים

↑  Kevin Brazil, The Sámi Artists Fighting For Self-Determination In Venice, Frieze, ‏2022-04-14 (באנגלית)
↑  Pauliina Feodoroff, Máret Ánne Sara and Anders Sunna: The Sámi Pavilion - Announcements - e-flux, www.e-flux.com (באנגלית)
↑  מיצג מחריד: 400 גולגולות מחוררות בפרלמנט, באתר ynet, 7 בדצמבר 2017
↑  Giardini See on Google Maps, Biennale Arte 2022 | Nordic Countries (Norway, Finland, Sweden), La Biennale di Venezia, ‏2022-04-12 (באנגלית)
↑  Máret Ánne Sara, Office for Contemporary Art Norway (באנגלית)
↑  Profile, Maret Anne Sara (באנגלית בריטית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 10025446  GND: 1103834568  ISNI: 0000 0003 6378 2532  KulturNav: e9a0eb05-b914-4b20-a96c-027e2c2f4ebc  LCCN: no2015165579  VIAF: 225245231   WorldCat (עם VIAF): 225245231
להבין קומיקס

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  סקוט מקלאוד
 איורים:  סקוט מקלאוד
 שפת המקור:  אנגלית
 תורגם לשפות:  עברית צרפתית ספרדית
 סוגה:  עיון פרוזה מידע
 נושא:  קומיקס 
 הוצאה
 הוצאה:  Tundra Publishing, Kitchen Sink Press 
 הוצאה בשפת המקור:  Tundra Publishing
 תאריך הוצאה:  1993 
 תאריך הופעה ראשונה:  1993
 מספר עמודים:  215
 עורך:  מארק מרטין
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הקיבוץ המאוחד כנרת זמורה-ביתן דביר
 תאריך:  2018
 תרגום:  דבי אילון
 פרסים
 Eisner Award for Best Comics-Related Book (1994) 
 סדרה
 ספר קודם:  Zot! 
 הספר הבא:  Reinventing Comics: How Imagination and Technology Are Revolutionizing an Art Form 
 מספר ספרים:  1
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  978-0-87816-243-7
 
סקוט מקלאוד מוכר את הספר בכנס קומיקון, 2000
להבין קומיקס: האמנות הנסתרת מעין (באנגלית: Understanding Comics: The Invisible Art) הוא ספר קומיקס מאת סקוט מקלאוד שעוסק באמנות הקומיקס ומסביר בעזרת קומיקס מדוע קומיקס היא אמנות עילית. הספר יצא בארצות הברית לראשונה בשנת 1993 ויצא בתרגום עברי בישראל בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2018.
תקציר

להבין קומיקס מביא לקורא עבודת חקר רחבה המקיפה נושאים רבים בתחום הקומיקס: הגדרתו (מהו קומיקס?), היסטוריית הקומיקס, איזה תפקיד משמש הדמיון אצל הקורא והשיטות של מדיום הקומיקס. באופן אירוני הספר עצמו כתוב כולו בקומיקס ומסביר את תורת הקומיקס בצורה ברורה כשהוא משתמש באיורים להסברת הנושאים המדוברים.
הנושא הכללי של הספר הוא השאלה איך אנחנו מפרשים את רצף הפאנלים לסיפור. מקלאוד מזכיר הרבה בספר את המושג "סיגור", כדי להתייחס לתפקיד הקורא בסגירת פערים עלילתיים בין ריבועי הקומיקס. הספר טוען כי קומיקס משתנה מאדם לאדם מכיוון שהעלילה נתמכת על ידי דמיונו של האדם - ככל שהקורא יהיה יצירתי יותר, כך הקומיקס יעבור במוחו בצורה יותר 'חלקה' (בגלל זה ילדים נוטים לחבב יותר קומיקס מאשר מבוגרים). הספר פותח בדיון על מושג האוריינות החזותית ובהיסטוריה של הקומיקס. מקלאוד מזכיר בין השאר סיפורים גרפיים עתיקים כהקדמה לספר. "להבין קומיקס" מציין את הקריקטוריסט השווייצרי רודולף טפפר במובנים רבים "אבי הקומיקס המודרני". מקלאוד מדגיש את השימוש של טפפר ב"קריקטורות וגבולות הפאנל".
מקלאוד מדגיש גם את ההבדלים בין דמויות איקוניות למציאותיות. ניתן להשוות בין דמויות איקוניות לסרט מצויר רגיל, ואילו דמויות ריאליסטיות מתמקדות יותר בצילומים. מקלאוד אף טוען כי התרבות המערבית מובלת על ידי תמונות איקוניות יותר מתמונות ריאליסטיות, בגלל הפשטות שלהן. אחד ממושגי הספר הוא "המשולש הגדול", שפרוס על שני עמודים, שהוא כלי לסידור דמויות שונות מעולם הקומיקס כשהוא מבטא דמויות מוכרות ומסדר אותם על פי שלושה קריטריונים: ריאליסטי, אייקוני ומופשט. מקלאוד מציב את הייצוג הריאליסטי בפינה השמאלית התחתונה, ייצוג אייקוני בפינה הימנית התחתונה, ותמונה מופשטת, בקצה המשולש האחרון. סרטוט זה מאפשר שיבוץ ומיפוי של סגנונות על פי הקשת.
קבלה ביקורתית

הספר קיבל ביקורות מצוינות מקרב אנשים רבים שעוסקים במקצוע הקומיקס, חלקם ישראלים וחלקם אף מפורסמים בעולם. אלן מור הבריטי כתב על הספר כי הוא "הניתוח הטוב ביותר של מדיום הקומיקס שפגשתי אי פעם". ניל גיימן, כותב רב המכר "סנדמן", כתב "אם אתם רוצים לראות רב אמן בפעולה - אתם חייבים לקרוא את הספר הזה". אתגר קרת הישראלי כתב כי הספר הוא "ספר מומלץ לכל מי שאוהב את אמנות הקומיקס וספר חובה לכל אלו שמזלזלים בה". ויל אייזנר, אחד מגדולי הסופרים בתחום הקומיקס, תיאר את הספר כ"ניתוח פורץ דרך וסקירה אינטלקטואלית של הקומיקס כמדיום רב-ערך". ארט ספיגלמן, כותב הספר מאוס פורץ הדרך, כתב כי הספר הוא "הקומיקס האינטליגנטי ביותר שראיתי זה זמן רב. מפרק לגורמים את השפה הסודית של הקומיקס ואגב כך מגלה את סודות הזמן, המקום, האמנות והקוסמוס כולו". ריינה טלגמאייר, כותבת קומיקס יחסית חדשה ביחס לשאר המצוטטים כאן, כתבה כי "הספר העיף לי את הראש ונתן לי ארגז כלים שמשמש אותי עד היום". מישל קישקה הישראלי גם הוא כתב ש"[הוא] ספר קומיקס עשיר, מעמיק ומרתק, שמוכיח הלכה למעשה ששפת הקומיקס היא גם כלי לימודי יוצא דופן". רותו מודן, אף היא ישראלית (זוכה שני פרסי אייזנר), כתבה ש"להבין קומיקס שינה את הדרך שבה אני קוראת קומיקס והשפיע על איך שאני מציירת קומיקס. זה ספר חובה לכל חובב ולכל מי שרוצה להיות אמן קומיקס מקצועי". ארי פולמן, הבמאי והמאייר, כתב כי "ספר מומלץ לכל חובב קומיקס, ובעיקר ספר חובה לכל מי שגר באותו בית עם חובב קומיקס ולא מבין WTF".
קבלה ביקורתית > פרסים

"להבין קומיקס" זכה במספר פרסי "הארווי" בשנת 1994 עבור הרומן הגרפי הטוב ביותר / חומר מקורי והמצגת הביוגרפית, ההיסטורית או העיתונאית הטובה ביותר. בנוסף, זכה מקלאוד בפרס הארווי לסופר הטוב ביותר בשנת 1994. הספר זכה בפרס אייזנר היוקרתי באותה שנה בקטגוריית ספר הקומיקס הטוב ביותר. מקלאוד זכה בפרס אדמסון לשנת 1994 לספר הקומיקס הבינלאומי הטוב ביותר. הספר עלה לגמר פרס הוגו בשנת 1994 לספר הספרים הטוב ביותר. התרגום השוודי לספר, Serier: Den Osynliga Konsten, שיצא בשנת 1995 בהוצאת "Hafted", זכה בפרס השוודי Urhund"en" בשנת 1996. התרגום הצרפתי לספר, שכותרתו הייתה "L'Art invisible" יצא לאור על ידי ההוצאה הצרפתית "Vertige Graphic", זכה בפרס מרי בפסטיבל הקומיקס הבינלאומי "Angoulême" בצרפת בשנת 2000. בנוסף, הוא היה מועמד לפרס השנה בפסטיבל הקומיקס הבינלאומי של אנגולאם לספר הטוב ביותר.
קבלה ביקורתית > השפעות

יחד עם הספר "קומיקס ואמנות רצף" של ויל אייזנר, הספר "להבין קומיקס" הוא ספר חובה ללימודי קומיקס בארצות הברית ובריטניה, ומי שבוחר במסלול זה באוניברסיטה מחויב לרכוש אותו כחלק מספרי הלימוד. הספר תואר כ"אחד הספרים התבוניים ביותר העוסקים בעיצוב ממשקי גרפים שנכתבו אי פעם" על ידי אחד מיוצרי מחשב אפל, מקינטוש, אנדי הרצפלד.
יציאה לאור

קטעים מתוך הספר פורסמו בעיתון "גיבורים מדהימים # 200" (אפריל 1992); גיליון זה זכה אחר כך בפרס דון תומפסון משנת 1992 בקטגוריית היצירה הטובה ביותר לספרות בדיונית. מקלאוד פרסם את התצוגה המקדימה של הספר בוועידת אומנויות הקומיקס העולמית באוגוסט 1992. הספר פורסם לראשונה על ידי הוצאת "טונדרה" בשנת 1993; מהדורה שנייה יצאה לאור על ידי ההוצאות "Kitchen Sink Press", "קומיקס DC", "ורטיגו קומיקס" ו-"HarperPerennial". את הספר ערך מארק מרטין, ואת גופן האותיות יצר בוב לפן.
יציאה לאור > מהדורות

הוצאת טונדרה (1993)
הוצאת "Kitchen Sink Press" (ינואר 1993) [כריכה רכה]
הוצאת קומיקס DC (מאי 1999)
הוצאת "HarperPerennial"
הוצאת "Kitchen Sink Press" (אוגוסט 1993) [כריכה קשה]
הוצאת ורטיגו קומיקס (2000)
לקריאות נוספות

סקוט מקלאוד, להבין קומיקס: האמנות הסמויה מהעין, תרגמה: דבי אילון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2018.
הערות שוליים

1 2  להבין קומיקס באתר הקיבוץ המאוחד
סקוט מקלאוד, 2006
מיכאיל קטקוב

| --- | --- |

תמונת מיכאיל קטקוב, סביב שנות ה-70 של המאה ה-19
 לידה:  1 בנובמבר 1818 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  20 ביולי 1887 (יוליאני) (בגיל 68) זנאמנסקויי (אנ') סמוך למוסקבה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  Novo-Alekseevsky convent 
 השכלה:  הפקולטה להיסטוריה ופילולוגיה של אוניברסיטת מוסקבה 
 מעסיק:  האוניברסיטה הקיסרית של מוסקבה 
 בן או בת זוג:  Sofya Shalikova 
 פרסים והוקרה:  עיטור  אנה הקדושה,  דרגה ראשונה  מסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 2 
 חתימה:   
 
מִיכַאִיל נִיקִיפוֹרוֹבִיץ' קַטְקוֹב (ברוסית: Михаи́л Ники́форович Катко́в‏; 13 בפברואר 1818 – 1 באוגוסט 1887) היה עיתונאי רוסי שמרן בעל השפעה בתקופת שלטונו של הצאר אלכסנדר השלישי. הוא היה חסיד של הלאומנות הרוסית (אנ'), דמות חשובה ביצירת הרגשה של זהות ותכלית לאומית. לאחר מלחמת קרים (1856) והמרד הפולני של 1863, נטש קטקוב את דעותיו האנגלופיליות הליברליות ודחה את הרפורמות המוקדמות של הצאר אלכסנדר השני. במקום זאת הוא קידם את רעיון המדינה הרוסית החזקה הנתמכת על ידי עם רוסי נלהב בעל השקפה לאומית מאוחדת. רעיונותיו התבססו על רעיונות מערביים (בניגוד לרעיונות סלאבופיליים). כתב העת הספרותי שלו "Ру́сский ве́стник" (רוסקי וסטניק, "השליח הרוסי") והעיתון "Моско́вские ве́домости" (מוסקובסקי ודומוסטי, "חדשות מוסקבה") היו כלי תקשורת מצליחים ומשפיעים בקידום דעותיו.