יציבות הגמונית
מודלים שונים של הגמוניה

תיאורית היציבות ההגמונית היא למעשה תאוריה היברידית המשלבת הן מהגישה הליברלית והן מהגישה הריאליסטית, כמו גם מגישות מוסדיות היסטוריות. לפיכך, ניתן למנות מודלים שונים של הגמוניה הבאים לידי ביטוי בה ואשר ניתן לסווגם על פי המניעים והאסטרטגיות של המדינות ההגמוניות עצמן בבואן לכונן כלכלה בינלאומית ליברלית:
ההגמון המנצל - על פי ראיה זו, ההגמון מונע על ידי אינטרסים פרטיים ואבטחת ביטחונו הפרטי. החוקר סטפן קרסנר (Krasner) טוען כי ההגמון ינצל את עליונות עוצמתו במטרה להבנות את מערכת המסחר באופן שיצור יתרון להגמון עצמו. כלומר ההגמון יכול ועלול לנצל את מעמדו במטרה לייצר תוצאות המטיבות עמו יותר מאשר עם מדינות אחרות. כמו כן ההגמון יכול להשתמש באמצעי כפייה בניסיון לשפר את מעמדו, לדוגמה דרך קביעת מכס אופטימלי ומניפולציות מטבע. החוקר גילפין (Gilpin) בספרוThe Political Economy of the International Relations, טוען כי ארצות הברית אימצה לעצמה את תפקיד המנהיגות והאחריות הנלווית, משום האינטרס הפוליטי, הכלכלי, והאידאולוגי שטמון בו. לשם הבטחת האינטרסים הללו, היא הייתה מוכנה לשלם את ההוצאות לטווח הקצר, כמו גם את ההוצאות הנלוות האחרות שנדרשו לתמיכה במערכת הכלכלית והפוליטית. ארצות הברית ביקשה לקדם את מוצריה מחוץ לשטחה, ליצור משטר עולמי יציב ולחזק את הקשרים הפוליטיים עם בנות בריתה. לפיכך כאשר החלה במערכת שערי חליפין קבועים (הסכמי ברטון וודס), יישמה את תוכנית מרשל והנהיגה את המשא ומתן ב-GATT על הליברליזציה במסחר, היא למעשה דאגה לאינטרסים שלה. ארצות הברית, כמו גם מספר מדינות חזקות אחרות, הרוויחה מהפחתת החסמים של המסחר במיוחד באמצע שנות ה-60 ובהמשך בעת יישום סיבוב קנדי והפחתת התעריפים וזאת משום המונופול הטכנולוגי ומיקומה התחרותי החזק בשוקי העולם.
ההגמון הנאצל / המטיב - הגמון המספק את הטובין הציבורי ההכרחי למען האינטרס הכללי של החברה הבינלאומית. קינדלברגר אף טבע את המשפט כי "מנהיגות, משמעותה אספקת הטובין הציבורי של האחריות ולא הניצול של המדינות ההולכות אחרי ההגמון". הוא מוסיף דוגמאות לאחריותו של ההגמון באספקת הטובין הציבורי, כגון: זרימה של הון, מנגנון הפחתה למען אספקת נזילות כאשר המערכת המוניטרית קפואה במשבר, ניהול שיעורי החליפין ויצירת תיאום למדיניות המוניטרית המקומית בין המדינות. כמו כן הוא יוצא נגד דעותיהם של חוקרים כגון קרסנר וגילפין וטוען כי אלו אינם מבחינים בין דומיננטיות לבין מנהיגות במערכת הכלכלית הבינלאומית. לדעתו של קינדלברגר, המנהיגות דוחה את רעיון הניצול ומציבה את רעיון האחריות כאספקת הטובין הציבורי. ראיית ההגמון כמקדם אינטרסים כלליים נטמעה והורחבה על ידי החוקר איקנברי (Ikenberry), אשר טוען כי מעצמות משתמשות במוסדות על מנת לייצר מצב מועדף לאחר עיתות מלחמה ובמטרה לרסן את עוצמתן שלהן ולהרוויח מכך את שיתוף הפעולה של מדינות אחרות העלולות לחשוש מפעולותיו של ההגמון. ההגמון למעשה יוצר מוסדות המפחיתים את חוסר הוודאות באשר להתנהגות הרצויה במערכת הבינלאומית במטרה לשמור על הסדר הקיים. איקנברי טוען כי הסדר שלאחר מלחמת העולם השנייה מוכיח טענה זו בכך שהוא שיקף את טבעה של המערכת האמריקאית אשר סיפקה שקיפות ויצרה הזדמנויות. המוסדות שימשו להצר את עוצמת ההגמון ולהרגיע את המדינות החברות בסדר החדש כי הן לא ינוצלו או יוזנחו בעתות משבר.
ההגמון כבעל אינטרסים ואסטרטגיות מעורבות - הגמון זה מונע על ידי אינטרסים כלליים ביניהם יצירת הטבות פרטיות לעצמו, דרך שילוב אסטרטגיות של כפייה ומתן תמריצים. החוקר יונג (Young) מגדיר משטר מסוג כזה, שנוצר על ידי השחקנים הדומיננטיים במערכת, משטר כפוי. משטרים אלו אינם מושתתים על הסכמתם הברורה של שאר השחקנים על אף שהם מצייתים למעצמה הדומיננטית, אך אלו מכוננים עקב העדר פתרון פורמלי אחר לבעיות. ההגמון גורם להם לציית לדרישות המשטר על ידי שילוב בין כפייה, שיתוף פעולה ומניפולציה של מתן הטבות. בריטניה במאה ה-19 מהווה דוגמה להגמון שכונן משטר הנוגע לשייט באוקיינוסים והימים ובכך ענה על צורך מסחרי שהיה באותה התקופה ועם זאת יצר הטבות גבוהות יותר בעבור המעצמה הבריטית.
רוברט קוהן, בספרו After Hegemony העלה מספר חששות ביחס להיבט זה של ההגמוניה. בעוד שקוהן טוען כי ההגמוניה והאסטרטגיה של שיתוף הפעולה הם הדדיים בתקופה שלאחר המלחמה, הוא הכיר בכך שההגמוניה עלולה ליצור כפייה בתחומים מסוימים על המדינות החברות במשטר כלשהו ואף לנצל מדינות שאינן חברות. עם זאת, הכפייה היא בבחינת אסטרטגיה המבוססת בעיקר על יצירת הזדמנויות ומניפולציות של תמריצים ולא על כפייה במובן של איום בסנקציות. אין בראייה זאת כדי לשנות את התפיסה לפיה שיתוף פעולה הגמוני ומנהיגות הגמונית פועלים למען אינטרסים של הכלל, כמו גם למען האינטרסים של ההגמון.
מעיון במודלים הללו ניכר כי סוגי ההגמוניה נבדלים זה מזה בעיקר באינטרסים ובאסטרטגיות המיושמות לשם השגתם. ההגמון המטיב, הוא בעל אינטרס בקידום הטבות כלליות דרך אספקה של הטובין הציבורי ואילו ההגמון המנצל, הוא בעל מוטיבציה לקדם את האינטרסים הצרים של עצמו. עם זאת אין הדבר מעיד על כך שההגמון המנצל אינו מספק טובין ציבורי לשאר המדינות. גילפין טוען שההגמון יוצר סדר עולמי האמור לקדם את האינטרס העצמי שלו, אך טוען גם כי הסדר העולמי הוא למעשה טובין ציבורי בפני עצמו המטיב גם עם המדינות המצייתות. יתרה מכך, יש בכוחו של ההגמון לחלץ "תרומות" למען אספקת הטובין הציבורי מהמדינות הכפופות לו. מכאן שניתן לתאר את המעצמה ההגמונית כמעין ממשלה למחצה, המספקת טובין ציבורי ומטילה מס על המדינות הכפופות לה בעבור אספקתו.