stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמיר בן-סירה
הערות שוליים

↑  יעל גאוני, ‏התסריטאים אבין, בן-סירה וענבר קיבלו מ-HOT כ-2.3 מיליון שקל, באתר גלובס, 2 במרץ 2006
↑  רונית רוקאס, עכבר העיר, ספרי ילדים: הספר המושלם להורים עייפים, באתר הארץ, 19 במרץ 2012
אוניברסיטת פנסילבניה
בתי ספר לתארים מתקדמים ומקצועיים

בית הספר לרפואה (אנ') ע"ש פרלמן (1765)
בית הספר להנדסה ומדעים יישומיים (אנ') (1850)
בית הספר למשפטים (אנ') (1850)
בית הספר לעיצוב (אנ') (1868)
בית הספר לרפואת שיניים (אנ') (1878)
בית הספר למנהל עסקים ע"ש וורטון (1881)
בית הספר לאמנויות ומדעים (אנ') (1881)
בית הספר לרפואה וטרינרית (אנ') (1884)
בית הספר למדיניות סוציאלית ופרקטיקה (אנ') (1908)
בית הספר לחינוך (אנ') (1915)
בית הספר לסיעוד (אנ') (1935)
בית הספר לתקשורת (אנ') ע"ש אננברג (1958)
בוגרים בולטים

נשיאי ארצות הברית: ויליאם הנרי הריסון, הנשיא התשיעי, ודונלד טראמפ, נשיאה ה-45 של ארצות הברית
קוואמה נקרומה - נשיאה הראשון של גאנה
אלאסן ואטארה - נשיאה של חוף השנהב
ויליאם ברנן - שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
אילה פרוקצ'יה - שופטת בבית המשפט העליון, קיבלה תואר דוקטור במשפטים
עזרא פאונד - משורר, משתף פעולה עם הפשיזם האיטלקי
דרו גילפין פאוסט - נשיאת אוניברסיטת הרווארד, לשעבר
נועם חומסקי - בלשן והוגה דעות
לואי קאהן - אדריכל
אילון מאסק - יזם, מייסד טסלה ו-SpaceX
וורן באפט - איש עסקים, משקיע ופילנתרופ
יונה קפח

| --- | --- |

 לידה:  12 בפברואר 1989 (בת 35) פתח תקווה, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2018
 עיסוק:  סטנדאפיסטית
 בן זוג:  ניסו בן עזרא
 https://www.yonakapach.com/
 
יונה קפח (נולדה ב-12 בפברואר 1989) היא קומיקאית, סטנדאפיסטית, וכוכבת רשת ישראלית. מגישה פינה קומית שבועית בתוכנית הטלוויזיה "ערב עם שי שטרן". במופעי הסטנד-אפ שלה היא מתארת בדרך הומוריסטית ובשפה נקייה את הביוגרפיה וההוויה שלה.
ביוגרפיה

קפח נולדה וגדלה בפתח תקווה, למשפחה דתית־מסורתית, למדה בבית ספר נר עציון ובאולפנית ישורון. בגיל 27 החלה לימודי משחק בבית הספר למשחק של ענת ברזילי. בשנה השנייה ללימודיה זכתה במקום הראשון בתחרות סטנד-אפ, בעקבות הזכייה קיבלה מלגה ללימודי קורס קומיקאים בבית הספר.
ביוגרפיה > מופע סטנד-אפ

את הקריירה הבימתית שלה כקומיקאית החלה בשנת 2018 כחלק מהמופע "נשי ותהני", ליין של סטנדאפיסטיות המאגד ונותן את הבמה לנשים קומיקאיות, אותו הקימה הסטנדאפיסטית חגית גינזבורג. היא תפסה את עינה של הקומיקאית הוותיקה עדי אשכנזי והן חברו לעבודה משותפת, כתיבת ועריכת מופע הסטנדאפ של יונה קפח. בשנת 2020 הופיעה קפח במופע סטנדאפ על הבמה עם עדי אשכנזי בשנת 2021 הופיעה קפח בפסטיבל היהודי הבינלאומי השישי לתרבות עכשוית. במרץ 2022 הופיעה בפסטיבל הקומדיה וההומור לזכר ספי ריבלין בראשון לציון.
קפח מופיעה על במות ברחבי הארץ עם מופע הסטנדאפ שלה אותו כתבה יחד עדי אשכנזי.
ביוגרפיה > בטלוויזיה

החל מיוני 2021 החלה קפח להגיש פינה קומית שבועית בתוכנית הטלוויזיה "ערב עם שי שטרן", בכאן 11.
בינואר 2023 החלה להשתתף באופן קבוע בתוכנית האירוח הסאטירית "מה שתגידו" של כאן 11.
חיים אישיים

קפח נשואה ולזוג בת אחת.
הערות שוליים

↑  אלדד שטרית, מאחורי כל צחוק #101 - יונה קפח, באתר פודקסט, ‏7.2.2022
↑  נעמה כהן, הסטנדאפיסטית הדתייה שתופיע השבוע עם עדי אשכנזי, באתר כיפה, ‏18.08.2019
↑  מאיה כהן, סטנדאפיסטית ושמה יונה, באתר ישראל היום, ‏3.3.2020
↑  ריקי רט, יונה קפח, הכוכבת העולה של אולמות הסטנדאפ נדהמת מכל הצלחה, באתר מקור ראשון, ‏13.3.2022
↑  מה שתגידו, באתר כאן 11
↑  הסטנדאפיסטית בוגרת האולפנה התחתנה בשידור חי באינסטגרם, באתר כיפה, ‏2022-11-04
שאול מייזליש

| --- | --- |

 לידה:  4 בנובמבר 1951 (בן 73) פתח תקווה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 
שאול מייזליש (נולד ב-4 בנובמבר 1951) הוא עיתונאי ופובליציסט ישראלי, זוכה פרס הנשיא.
ביוגרפיה

מייזליש נולד בשנת 1951 וגדל בפתח תקווה. למד בישיבת נחלים, ושירת בצה"ל בתפקיד כתב צבאי. היה חבר מערכת בעיתון הצופה, הגיש תוכניות בנושאי יהדות ודת בטלוויזיה, ביניהן: "מדור לדור" ו"מורשת". היה המנהל הראשון של רדיו קול חי. בעבר, הגיש בגל"צ את התוכנית "במוצאי יום המנוחה" עם חגי חריף.
כתב וערך ספרים רבים בנושאי יהדות. עורך את עלון השבת "השבת".
מייזליש זכה בפרס הנשיא לתקשורת יהודית. הוא יו"ר פרויקט הספורט של ארגון צו פיוס.
מייזליש נשוי ואב לארבעה, ומתגורר בפרדס חנה.
מספריו

חזרה בתשובה - תופעה ואנשים, הוצאת מסדה, 1985
אש אוכלה אש- על אדמו"רי חב"ד מבעל התניא ועד רבי מנחם מנדל שניאורסון
ניגון הלב- משנתו של האדמו"ר מפיאסצנא
המייג׳ור - חייו ופועלו של הרב ד״ר משה אברהם (מוריס) יפה, 2012
מאבק התלמודים: בין בבל לירושלים, דני ספרים הוצאה לאור, קריית גת תשע"ז
רבנות בסערת הימים, חייו ומשנתו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הוצאת ידיעות אחרונות, ראשון לציון 2018
אחד יחיד ומאחד: סיפור חייו ומורשתו של הרב אליהו פרדס, ספריית בית אל תשפ"א (2020) (לצד מנחם מיכלסון)
ערך את סדרת ספרי הרב ישראל מאיר לאו "יהדות הלכה למעשה".
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הערות שוליים

↑  עוזי אורנן, מבוא להתחרדות, כותרת ראשית, 12 ביוני 1985
↑  אבי בקר, גלות וגורל, מקור ראשון, מוסף "שבת", 27 בינואר 2012, סקירת הספר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311107905171  GND: 138476128  ISNI: 0000 0000 6656 191X  LCCN: n79077096  NTA: 094997004  RERO: 02-A003581238  VIAF: 234144783015200487274   WorldCat (עם VIAF): 234144783015200487274 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זלמן רוזנטל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1889 טלנשטי, מולדובה 
 פטירה:  19 במרץ 1959 (בגיל 70 בערך) קישינב, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השכלה:  אוניברסיטת אודסה 
 תפקיד:  עורך ראשי 
 
זלמן רוזנטל (ביידיש: זלמן ראָזענטאַל; 1889, טלנשטי – 19 במרץ 1959, קישינב) היה סופר יידי ועברי ופעיל ציוני בסרבי.
קורות חייו

רוזנטל נולד בבסרביה, אחד מעשרת ילדיו של חוכר, במשפחה שהתייחסה לרבי צבי הירש אשכנזי ולרבי יעקב עמדן. הוא למד בתלמוד תורה, היה אוטודידקט, למד בגימנסיה באודסה ויותר מאוחר התקבל לאוניברסיטה המקומית. שם גם הצטרף לפועלי ציון.
ב-1914 ייסד בית ספר יהודי בטלנשטי, שם גם לימד. ב-1919 עבר לקישינב, בין 1920–1922 היה עורכו של היומון היידי "דער ייד". החל מ-1923 ועד איסור פרסום עיתונות יידיש ברומניה ב-1938 הוא היה עורכו של היומון "אונדזער צייט". הוא הוציא לאור ירחון יידי לילדים בשם "פאר יידישן קינד" (יצא בתור מוסף ל"אונדזער צייט" בשנים 1925–1928, 1936). היה עורך משנה של כתב העת העברי לילדים "אשכולות". בשנות העשרים ביקר שלוש פעמים בארץ ישראל, ופרסם רשומות מביקורים אלו בעיתונים וכתבי עת שיותר מאוחר יצאו לאור בקובץ אחד בשם "אונדזער לאנד" (קישינב 1938). הוא שיתף פעולה עם קרן היסוד, קק"ל ותרבות.
את הסיפור הראשון פרסם בהמלצתו של יהושע חנא רבניצקי בכתב העת היידי "אונדזער לעבן" של מרדכי ספקטור.
בשנים 1926–1927 הוא סיקר את משפטו של שלום שוורצבארד, שהתנהל בפריז, וב-1927 ראה אור בקישינב ספרו שחובר על פי סיקורים אלו.
לאחר סיפוח בסרביה לברית המועצות הוא נעצר ב-12 ביולי 1940 ונשפט ב-18 בינואר 1941 לארבע עשרה שנים בגולאג בארכנגלסק בגלל פעילות ציונית. אשתו ושתי בנותיו גורשו מהעיר. הוא שוחרר ב-1954 וחזר לקישינב. לאחר שחרורו עבד בבית חרושת לטקסטיל. חמש שנים מאוחר יותר הוא נפטר ונקבר בבית הקברות היהודי של העיר. שמו טוהר בהחלטת הפרקליטות של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית ב-5 ביוני 1989.
חיבוריו

ביידיש:
לידעלעך, אודסה, 1918.
דאָס װוּנדער-ציגל, אודסה, 1919.
אונטער אליהוס בױם, אודסה, 1919.
דאָס נײַע לעבן, אודסה, 1919.
דער שװאַרצבאָרד-פּראָצעס: פּאַריז 1926 — אָקטאָבער 1927, קישינב, 1927.
פֿון מײַן הײם, קישינב, 1936.
אונדזער לאַנד: רעפּאָרטאַזשן, קישינב, 1938.
געקליבענע װערק(קובץ חיבורים נבחרים ביידיש ועברית), תל אביב, 1997.
בעברית:
הרשלי וחלומו, קישינב, 1939.
חליפה למתנה, קישינב, 1939.
נחום בורח, ירושלים, 1940.
אנשים ורגבים, תל אביב, 1949.
גדי הפלאות (סיפורים נבחרים בתרגומו של יצחק ספיבק), תל אביב, 1960.
דו-לשוני:
מבחר כתבים/געקליבענע ווערק, ירושלים, תשנ"ז-1997.
קווי ההגנה של אמסטרדם

קווי ההגנה של אמסטרדם (בהולנדית Stelling van Amsterdam) נמתחים בצורת מעגל סביב אמסטרדם ותוכננו כ"קו מים" (waterlinie) הגנתי אשר איפשר את הצפת המישורים סביב העיר במים. ההצפה הייתה אמורה להביא את המים למפלס של 30 ס"מ, דבר שימנע את חציית השטח בסירות. הרעיון שעמד בבסיסה של התוכנית היה שהולנד מוקפת בשלוש מעצמות צבאיות - פרוסיה, צרפת והממלכה המאוחדת - ועובדה זו יחד עם מוראותיה של מלחמת צרפת–פרוסיה ביססה את הדעה שיש לגונן על אמסטרדם וכי בעת הצורך תהפוך העיר למצודה האחרונה של ממלכת הולנד.
המערכת כוללת 45 מעוזים ומספר רב של מתקנים משניים הממוקמים במרחק של 10 עד 15 ק"מ ממרכז העיר. אלה נבנו במקומות בהם דרכים, מסילות רכבת וסכרים חצו את קו ההגנה, ועל כן לא ניתן היה להציפם.
מעוז ליד מאודן
מעוז ליד אבקודה
מעוז ליד אלסמיר
מעוז מצפון לספארנדם
מעוז ליד פייפהאוזן
מעוז המגדל על האוסנמארקט
היסטוריה

קווי ההגנה נבנו בין 1883 ל-1914, לאחר שחוק בעניין (Vestingwet - "חוק המצודה") התקבל בשנת 1874. התכנון המקורי היה לבנות את המעוזים מלבנים, אך הוחלט לבנותם מבטון בשל המצאת הרימון המתפוצץ עם הפגיעה במטרה. ההולנדים שהיו חסרי ניסיון בבנייה בבטון, החלו לבצע ניסויים במהלכם הפגיזו מבני בטון בארטילריה הכבדה ביותר שהייתה מוכרת באותה עת, והדבר גרם לעיכובים. עיכובים נוספים נגרמו בשל כך שהיה צורך ליצב את יסודות החול בטרם הקמת המעוזים עליהם, ובניית המבנים עצמה החלה רק ב-1897. בסופו של דבר, חלק מהמעוזים שתוכננו לא הוקם מעולם, ועלות הקמת המערכת הגיעה ל-40 מיליון גילדן הולנדי (408 מיליון אירו במושגים של היום), ופי ארבעה מהמתוכנן.
זמן קצר לאחר מכן, עם המצאת הטנק והמטוס, הפכו המעוזים לבלתי יעילים, והם מעולם לא היו בשימוש מבצעי. למרות זאת המשיכה המדינה לתחזק אותם עד שנת 1963, ובשל מגבלות חקיקתיות השפיעו קווי ההגנה של העיר על התכנון והנוף לאורכם, השפעה הניכרת גם בהווה. בשנת 1996 הוכרזו קווי ההגנה של אמסטרדם כאתר מורשת עולמית בשל היותם:
רשימת המעוזים > צפון

Fort bij Edam - מעוז ליד אדם
Fort bij Kwadijk - מעוז ליד קוואדק
Fort benoorden Purmerend - מעוז מצפון לפומרן
Fort aan de Nekkerweg - מעוז על הנקרווך
Fort aan de Middenweg - מעוז על המידנווך
Fort aan de Jisperweg - מעוז על הייספרווך
Fort bij Spijkerboor - מעוז ליד ספקרבור
רשימת המעוזים > צפון-מערב

Fort bij Marken-Binnen - מעוז ליד מרקן בינן
Fort bij Krommeniedijk מעוז ליד קרומנידק
Fort aan Den Ham - מעוז על דם האם
Fort bij Veldhuis - מעוז ליד פלדהאוס
Fort aan de St. Aagtendijk - מעוז על סנקט אכטנדק
Fort Zuidwijkermeer - מצודת זאודווקרמיר
Fort bij Velsen - מעוז ליד פלסן
Fort bij IJmuiden - מעוז ליד איימאודן
רשימת המעוזים > מערב

Fort benoorden Spaarndam - מעוז מצפון לספארנדם
Fort bezuiden Spaarndam - מעוז מדרום לספארנדם
Fort bij Penningsveer - מעוז ליד פנינגספיר
Fort bij de Liebrug - מעוז ליד ליברוך
Fort aan de Liede - מעוז ליד לידה
Fort bij Heemstede - מעוז ליד היימסטדה
רשימת המעוזים > דרום-מערב

Voorstelling bij Vijfhuizen - העמדה הקדמית ליד פייפהאוזן
Fort bij Vijfhuizen - מעוז ליד פייפהאוזן
Batterij aan de IJweg - הבוללה על האייווך
Fort bij Hoofddorp -מעוז ליד הופדורפ
Batterij aan de Sloterweg - הסוללה על הסלוטרווך
Batterij aan de Aalsmeerderweg - הסוללה על האלסמירדרווך
Fort bij Aalsmeer - מעוז ליד אלסמיר
רשימת המעוזים > דרום

Fort bij Kudelstaart - מעוז ליד קודלסטארט
Fort bij De Kwakel - מעוז ליד קווקל
Fort aan de Drecht - מעוז על הדרכט
Fort bij Uithoorn - מעוז ליד אויטהורן
Fort Waver-Amstel - מעוז ואפר אמסטל
Fort in de Botshol - מעוז בבוטסהול
Fort aan de Winkel - מעוז על הווינקל
רשימת המעוזים > דרום-מזרח

Fort bij Abcoude - מעוז ליד אבקודה
Fort bij Nigtevecht - מעוז ליד ניכטפכט
Fort bij Hinderdam - מעוז ליד הינדרדם
Fort bij Uitermeer - מעוז ליד אוטרמיר
Torenfort aan de Ossenmarkt - מעוז המגדל על האוסנמארקט
רשימת המעוזים > חזית זוידרזי

Vesting Muiden - מבצר מאודן
Westbatterij Muiden -הסוללה המערבית במאודן
Fort Kijkuit - מעוז קייקאוט (נכלל בהכרזה למרות שמאוחר היסטורית)
Kustbatterij bij Diemerdam - סוללת החוף ליד דימרדם
Fort aan het Pampus - מעוז על הפמפוס
Kustbatterij bij Durgerdam - סוללת החוף ליד דורכרדם
הערות שוליים

↑  מתוך נימוקי ההחלטה
| אמסטרדם אמסטרדם |
| --- | --- | --- |
| מוזיאונים | מוזיאון התנ"ך • מוזיאון אלארד פירסון • בית אנה פרנק • ארמיטאז' אמסטרדם • ארון החתולים • מוזיאון בית רמברנדט • הולנדסה סכאובורך • המוזיאון להיסטוריה של אמסטרדם • המוזיאון להיסטוריה יהודית • המוזיאון הימי של הולנד • מוזיאון וילט הולטהאוסן • מוזיאון ואן גוך • חוויית היינקן • המוזיאון הטרופי • מוזיאון אמסטלקרינג • מוזיאון המחתרת ההולנדית • מוזיאון נמו • מוזיאון סטדלק • רייקסמוזיאום |  |
| שכונות | יורדאן • רובע החלונות האדומים • רובע התעלות של אמסטרדם • חרכטנחורדל |  |
| רחובות | דאמראק  • יודנבריסטראט • ליידססטראט • ספאו • קלוורסטראט • רוקין |  |
| כיכרות | דאם • וטרלופליין • ליידספליין • מוזאומפליין • מונטפליין • נורדרמארקט • ניומארקט • רמברנדטפליין |  |
| מבנים נוספים | הארמון המלכותי של אמסטרדם • תחנת הרכבת המרכזית • מונטורן • קונצרטחבאו  • יוהאן קרויף ארנה • בית הכנסת הגדול של אמסטרדם • בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם • האצטדיון האולימפי (אמסטרדם) |  |
| תחבורה | החשמלית של אמסטרדם • הרכבת התחתית של אמסטרדם • כביש 10 • נמל התעופה סכיפהול |  |
| אחר | אנה פרנק • סינגל (אמסטרדם) • אמסטל • קווי ההגנה של אמסטרדם • בורסת אמסטרדם • דגל אמסטרדם • הומומונומנט • העץ של אנה פרנק • אולימפיאדת אמסטרדם (1928) • אוניברסיטת אמסטרדם • בית הספר מונטסורי השישי ע"ש אנה פרנק |  |
פורטל אמסטרדם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 240111608   WorldCat (עם VIAF): 240111608
יחזקאל יעקבסון

הרב יחזקאל יעקבסון (נולד ב-1955 בירושלים) הוא רב דתי לאומי. עמד בראש ישיבת ההסדר שעלבים, ומרצה במכללת שעלבים לנשים בירושלים.
ביוגרפיה

נולד בשכונת בית וגן בירושלים. אחי סבו הוא המחנך וחוקר המקרא יששכר יעקבסון. בצעירותו למד בישיבת "קול תורה" בירושלים, והיה מתלמידי הרב שלמה זלמן אוירבך, לאחר מכן עבר לישיבת ההסדר שעלבים ושירת בצה"ל במסגרת ה"הסדר" כמפקד טנק בחיל השריון. השלים תואר ראשון בחינוך.
סוגיות העיון שמלמד הרב נכתבות באופן הבנוי "מן המקורות אל ההלכה למעשה", מרבה לצטט מדברי הרמב"ם.
מאז שנת תשס"ג (2003) עמד בראש ישיבת ההסדר שעלבים.
לקראת שנת הלימודים תשע"ז פרש מראשות הישיבה והודיע שיתמקד בכתיבה תורנית.
משפחתו

נשוי ואב ל-11 ילדים. בניו הם הרב אליסף יעקבסון, ר"מ בישיבת מצפה יריחו, הרב יהודה יעקבסון, ר"מ בישיבת אבינועם באביתר והרב אליהו יעקבסון ר"מ בישיבה התיכונית בגבעת שמואל.
גיסו הוא הרב הלל פלסר איש חינוך ישראלי, מייסד תלמוד תורה מורשה – ראשון תלמודי התורה הציוניים. בן דודו הוא הרב יחיאל יעקבסון – מחנך חרדי, העוסק בהדרכה חינוכית.
חיבוריו

אהבתי תורתך – שיחות לפרשת השבוע
אשיחה – שיחות על פרשות השבוע מבית מדרשה של ישיבת ההסדר שעלבים, במשותף עם הרב אריה הנדלר
מאמרים של הרב יחזקאל יעקבסון, באתר ספריית אסיף
ולדימיר מאיאקובסקי

| --- | --- |

 לידה:  19 ביולי 1893 בר'דתי, מחוז כותאיסי, האימפריה הרוסית 
 התאבד:  14 באפריל 1930 (בגיל 36) מוסקבה, מחוז מוסקבה, ברית המועצות 
 שם לידה:  Влади́мир Влади́мирович Маяко́вский 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 אירועים משמעותיים:  שריפת הספרים בגרמניה הנאצית (1933) 
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית סטרוגנוב לאמנות שימושית ותעשייתית במוסקבה, בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה, School № 91 (Moscow) 
 שפות היצירה:  רוסית, גאורגית 
 סוגה:  טור שירי, אגיטפרופ, שירה עלילתית, מחזה 
 זרם ספרותי:  Russian Futurism, פוטוריזם 
 תקופת הפעילות:  1912–1930 (כ־18 שנים) 
 בן או בת זוג:  Lilya Brik  Veronika Polonskaya  Elli Jones  Tatiana Yacovleff  Natalya Bryukhanenko 
 פרסים והוקרה:  פרס לנין קומסומול  Medal "For Diligence" (1801) 
 v-v-mayakovsky.ru
 חתימה:   
 
ולדימיר ולדימירוביץ' מאיאקובסקי (ברוסית: Влади́мир Влади́мирович Маяко́вский, בגאורגית: ვლადიმირ მაიაკოვსკი; ‏19 ביולי 1893 – 14 באפריל 1930) היה משורר, מהבולטים בפוטוריסטים הרוסים של ראשית המאה ה-20. עסק גם בציור, בייחוד פלקאטי. חיבר גם תסריטים.
ספריו שתורגמו לעברית

ולדימיר מאיאקובסקי כתב ספרי שירה רבים. אחדים מהם תורגמו לעברית, ובהם:
חליל חוט שדרה. תרגם: אריה אהרוני. אלף, תשל"ח.
מבחר שירים. תרגם: אלכסנדר פן. מרחביה: ספרית פועלים, 1950.
ענן במכנסים. תרגם: אריה אהרוני. מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1960.
ענן במכנסיים / חליל חוט שדרה - מהדורה מוגהת. ספריית פועלים, 1991.
כך גיליתי את אמריקה. תרגמה: עדנה קורנפלד. ספריית פועלים, 1950.
חליל המרזבים - מיאקובסקי המוקדם, שירים ופרוזה: 1912 - 1918 תרגום: עמנואל גלמן. ספרי עליית גג - 2007.
ולדימיר מאיאקובסקי: טרגדיה (מחזה), תרגם: טינו מושקוביץ. דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ה, 2015
כריסטופר קולומבוס ושירים אחרים, תרגם: עמינדב דיקמן. קשב לשירה, 2017.
בנוסף תרגם שלמה חוחלובקין מבחר משירי מאיקובסקי.
הערות שוליים

↑  נפת בר'דתי נקראה בשנים 1940-1990 בשם נפת מאיאקובסקי על שמו.
↑
↑
↑  ‏מפלגת הפועלים הרוסית הסוציאל-דמוקרטית (Демократи́ческая Рабо́чая Па́ртия-РСДРП) - מפלגה סוציאליסטית מהפכנית רוסית שנוסדה בשנת 1898 במינסק שאיחדה בתוכה מספר ארגוני מהפכה.
↑
↑
↑  שם הספר בשפה הרוסית רמז במכוון, כך נראה, לרומן הנודע של טולסטוי, מלחמה ושלום: שניהם נקראו "Война и мир", כאשר המילה мир (מיר) פירושה גם 'עולם' וגם 'שלום'.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264818805171  PLWABN: 9810574375905606  BIBSYS: 90097366  BNC: 000049704  BNE: XX1084571  BnF: cb12006687f (data)  CANTIC: a11042345  CiNii: DA01982657  GND: 118640801  ICCU: CFIV099304  ISNI: 0000 0001 2095 7668  LCCN: n79021383  LNB: 000025628  MusicBrainz: 5aa81420-1795-4e39-9129-cd605eb46404  NDL: 00448537  NKC: jn19990210398  NLA: 36584150  NLG: 64673  NLK: KAC199635295  NSK: 000032919  NTA: 069167095  RERO: 02-A000109436  RKD: 308765  RSL: 000081535  SELIBR: 73760  SNAC: w68k7n6c  SUDOC: 028179811  TePapa: 34963  Trove: 1306022  ULAN: 500111584  VcBA: 495/24005  VIAF: 24611716   WorldCat (עם VIAF): 24611716 
כרזת תעמולה סובייטית שאוירה בידי מאיאקובסקי:רוצה להתגבר על הקור? רוצה להתגבר על הרעב? רוצה לאכול? רוצה לשתות? מהר והצטרף לחלוצים שבחזית העבודה.
איור מחיבורו של מאיאקובסקי, "Как делать стихи" (בעברית: איך ליצור שירה).
ולדימיר מאיאקובסקי וליליה בריק
יורם הסל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 במרץ 1946 חיפה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  21 בדצמבר 2018 (בגיל 72) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת לונדון 
 מעסיק:  המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים 
 
יורם הסל (4 במרץ 1946 - 21 בדצמבר 2018) היה איש מערכת הביטחון הישראלית.
חייו

נולד בחיפה ליוסף וטוני, יוצאי יהדות גליציה. אביו היה מראשוני עובדי חברת החשמל. לחם במלחמת ששת הימים ונפצע במהלך הקרב על ירושלים בסמוך למוזיאון רוקפלר. בהמשך עבר לאנגליה ללימודים אקדמאיים, והחל לפעול כסוכן המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים. לאחר תקופה זו שירת יחד עם אשתו ובנו התינוק כסוכן חשאי במדינה מוסלמית עימה לא היו לישראל קשרים דיפלומטיים. בהמשך שירת כראש אגף תבל במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, המופקד על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים ומקיים קשרי עבודה קבועים עם גופי מודיעין מקבילים של מדינות אחרות.
לאחר פרישתו מן המוסד פנה לעסקים. כיהן כדירקטור בחברות רבות בהן מעריב החזקות, מספנות ישראל, אשטרום, בנק אוצר החייל, לוג'יק וקווינקו.
היה בעל תואר ראשון ושני ביחסים בינלאומיים וכלכלה מאוניברסיטת לונדון.
היה נשוי לשלווה ואב לשניים. נפטר ב-21 בדצמבר 2018. נקבר בבית העלמין במושב חיבת ציון.
הערות שוליים

↑  יוסי מלמן, בתחבולות תעשה לך רב מכר, באתר הארץ, 15 באפריל 2007.
↑  יוסי מלמן‏, המוסד המבצעי של מאיר דגן, באתר וואלה, 18 בפברואר 2005.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עקיבא המניק

| --- | --- |

 לידה:  1961 (בן 63 בערך) ה'תשכ"א דטרויט, ארצות הברית ארצות הברית
 שם מלא:  עקיבא חיים המניק
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבה תיכונית שעלבים, ישיבת עטרת ישראל, ישיבת מיר
 מקום מגורים:  ירושלים סנהדריה המורחבת, ירושלים
 מקום פעילות:  ישראל ישראל
 השתייכות:  חרדי ליטאי
 חיבוריו:  עקבי חיים
 בת זוג:  אסתר רוט
 צאצאים:  ארי המניק, רחלי פרייפלד
 
הרב עקיבא חיים המניק (נולד ב-1961) הוא ראש ישיבת "חיי עולם" בבית שמש, מלחין מוזיקה חסידית ומחבר הספר "עקבי חיים".
ביוגרפיה

נולד ליעקב יצחק וחנה בדטרויט, מישיגן שבארצות הברית. בגיל 11 עלה עם משפחתו לישראל. למד בישיבה תיכונית שעלבים, בישיבת עטרת ישראל ובישיבת מיר.
הרב המניק מלחין שירי קודש בסוגת המוזיקה הליטאית וגם החסידית, בהם בולט הניגון "חמול" שזכה לביצועים של זמרים חסידיים רבים ומושר בקהילות רבות במהלך תפילות ימים נוראים. הלחין גם את הניגונים "שלום עליכם", "מרחוק", "בני בני", "אילן" ועוד.
מחבר הספר עקבי חיים על מסכת מכות ועניינים בש"ס.
הרב המניק שימש בעבר כראש כולל אברכים וכר"מ בישיבות, בין היתר בישיבת חדוות התורה. בשנת 2023 עזב את "חדוות התורה" ובתחילת שנת הלימודים ה'תשפ"ד החל לכהן כראש הישיבה התיכונית "חיי עולם" בבית שמש, שצורפה באותה שנה לרשת החינוך החרדית "נצח".
חיים אישיים

נשוי לאסתר לבית רוט. הוא אב לשלושה ומתגורר בשכונת סנהדריה המורחבת שבירושלים.  אחיו, הרב ישראל מאיר המניק, שימש כמשגיח בישיבת יד אהרון עד לפטירתו. בנו ארי המניק הוא יועץ תקשורת ועיתונאי, בתו רחלי פרייפלד היא קופירייטרית ואושיית טוויטר פופולרית.
הערות שוליים

↑  הקדמת עקבי חיים
↑  עקיבא המניק, באתר Linkedin (באנגלית)(הקישור אינו פעיל)
↑  נתנאל לייפר, ‏"חמול" - סיפורו של הלחן המרגש והפופולרי, באתר כיכר השבת, 30 בספטמבר 2016
↑  מילות השיר "חמול", באתר שירונט
↑  הערך "רבי ישראל מאיר המניק", באתר המכלול
↑  רחלי פרייפלד בטוויטר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007405398905171  MusicBrainz: 8e89248a-3e83-4039-b2c6-42fc0bdcda9e
אילן גילאון

אילן גילאון (12 במאי 1956, ב' בסיוון ה'תשט"ז – 1 במאי 2022, ל' בניסן ה'תשפ"ב) היה פוליטיקאי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת מרצ. היה פעיל פוליטי בתא השמאל "קמפוס" באוניברסיטה העברית בירושלים, יו"ר צעירי מפ"ם וסגן ראש עיריית אשדוד. היווה סמן שמאלי במפלגת מרצ והגדיר עצמו כמרקסיסט.
ביוגרפיה

גילאון נולד בעיר גאלאץ בחבל מולדובה, שברומניה, בשם פלורין גולדשטיין, בנם של אברהם ורחל. בגיל 7 חודשים לקה במחלת הפוליו, שגרמה לו לנכות ברגלו, בעטיה הוא הסתייע פעמים רבות במקל הליכה או בקלנועית. בשנת 1965, בגיל תשע, עלה לישראל עם משפחתו, לרובע ג' באשדוד. בבית ספרו הוגדר כתלמיד בעייתי בשל היפראקטיביות וקשיי שפה. בצעירותו היה חבר תנועת "השומר הצעיר". מאוחר יותר עיברת את שמו לאילן גילאון. בכיתה י"ב התעמת גילאון עם הנהלת בית ספרו, ובעקבות כך נשר ממנו ועשה בגרות אקסטרנית.
בבחירות 1977 היה גילאון חבר במטה של מחנה של"י.
תחילה סירב צה"ל לגייס אותו בשל מצבו הרפואי, אך לבסוף התקבל בגיל 24 לשירות מקוצר בהתנדבות, אותו עשה בחיל החינוך.
למד לתואר ראשון ביחסים בינלאומיים ובמדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים, אך לא השלימו. היה מראשי תא השמאל "קמפוס" באוניברסיטה העברית. גילאון קרא לעצמו מרקסיסט ואת תפיסת עולמו הגדיר "סוציאליזם אורתופדי".
בין שאר עיסוקיו, ניהל חברה עצמאית לציוד אנטנות, ערך והנחה תוכניות בטלוויזיה המקומית של אזור השפלה, הגיש יחד עם חגי סגל את התוכנית "ראש בראש" בערוץ הכנסת, ופעם בשבוע החליף את נתן זהבי בתוכנית "זהבי עצבני" ברדיו ללא הפסקה.
בין שתי כהונותיו כחבר הכנסת פתח מסעדה באשדוד בשם "בית העם", שבה כל המלצרים היו לבושים בבגדי תנועות נוער.
פעילות ציבורית ופוליטית

משנת 1986 כיהן כיו"ר צעירי מפ"ם. החל מ-1990 היה רכז נוער מפ"ם, ולאחר הקמת מרצ ב-1992 כיאחוד בין מפ"ם, ר"צ ושינוי נהיה רכז נוער מרצ הראשון. ב-1995 התמנה ליו"ר עמותת "חנוך".
פעילות ציבורית ופוליטית > פעילות מוניציפלית

בשנת 1993 התמודד למועצת עיריית אשדוד מטעם מרצ ומונה לסגן ראש העיר, החזיק בתיק החינוך העירוני והיה ממונה על התרבות והנוער, ופעל להגדלת התקציב ולפיתוח פרויקטים חדשים. בתפקיד זה כיהן עד שנת 1999, אז נבחר לכנסת מהמקום השמיני ברשימת מרצ לכנסת החמש עשרה.
פעילות ציבורית ופוליטית > בכנסת ה-15

גילאון בחר להקדיש את רוב עבודתו בכנסת ה-15 לעניינים חברתיים. בהתאם לכך היה חבר בוועדות הכלכלה, הפנים ואיכות הסביבה, זכויות הילד, ועדת העבודה, הרווחה והבריאות והוועדה המיוחדת לבעיית העובדים הזרים. התגאה במיוחד בכך שהשתמש במעמדו כחבר הכנסת על מנת לפתור באופן פרטני בעיות של אזרחים שפנו ללשכתו.
גילאון העביר למעלה מ-15 חוקים ותיקונים לחוקים, בהם תיקון לחוק הביטוח הלאומי המשפר את זכויות הנכים וחוק המחייב לשלם שכר מינימום למלצרים, ללא קשר לתשר שהשאירו הסועדים. גולת הכותרת של עבודתו בקדנציה זו הייתה הרחבת חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות והכללת הפרק הדן בנגישות מבנים לנכים, מאבק שהסתיים רק בכנסת ה-16, בה לא היה חבר.
היה הח"כ היחיד ממרצ שהצביע נגד תקציב ממשלת ברק, בטענה שהתקציב הוא אנטי-חברתי בצורה מובהקת. בתגובה לקריאתו של ברק לאחר פרסום דו"ח העוני "לפתוח את המקררים" אמר: "בשביל אמירות כאלה צריך טכנאי מקררים, לא ראש ממשלה".
בבחירות המקדימות בתוך מפלגתו הפסיד את המקום השישי ברשימה לכנסת השש עשרה בשני קולות בלבד, הגיע רק למקום השביעי, ולא נבחר לכנסת.