stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המאבק בין ידיעות אחרונות לחדשות
סוף המאבק

כשנסגר "חדשות" הייתה תפוצתו היומית כמה עשרות אלפים, ו"ידיעות" עלה ל-600 אלף עותקים בימי שישי.
כשהופיע "חדשות" הוא נחשב לבשורה גדולה. תשע שנים לאחר מכן התברר כי זהו אחד הכישלונות הגדולים של התקשורת הישראלית, שעלה למו"ל שלו, עמוס שוקן, עשרות מיליוני דולרים והביא לשעבודו להלוואה של נוני מוזס לשנים רבות.
"חדשות", שנכנס לתקשורת הישראלית עם ציפיות רבות, נסגר, אך ההשפעה שהותיר על עולם התקשורת היא רבה. בעקבותיו הלכו כל העיתונים והפכו את העיתונאים לעובדים בחוזים אישיים, שאינם מאורגנים בהסכם קיבוצי.
הערות שוליים

1 2  אסתי אהרונוביץ', כמה שווה לך הסיפור שלי?, באתר הארץ, 4 בינואר 2005
1 2  חדשות, בלקסיקון "העין השביעית" לתקשורת ועיתונות
↑  מועצת העיתונות גינתה את "חדשות" על פרסום שמה של תורמת הכבד, מעריב, 26 באוקטובר 1986
↑  רוני סופר, כתבת "חדשות" מואשמת בזיוף ובמתן ידיעות כוזבות, מעריב, 27 בספטמבר 1989
מ.ק. 624

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 סוג:  מכשיר קשר צבאי 
 יצרן:  תדיראן 
 מידע טכני
 סוללה:  היא 12 וולט ליתיום או ניקל קדמיום
 מידות
 משקל:  1.50 ק"ג
 צורה:  מלבנית
 
מ.ק. 624 הוא השם שניתן בצה"ל למכשיר קשר דיגיטלי נייד וידני מתוצרת תדיראן המשדר שמע באפנון תדר, (FM) בתחום התג"מ (תדר גבוה מאוד) (VHF).
בגלל מידותיו הקטנות ומשקלו הנמוך, המכשיר משמש כקשר אישי וניתן להשתמש בו כמכשיר יד בעל תצוגה דיגיטלית, מיקרופון ורמקול מובנים, או בנשיאה על הגב בעזרת קופסת פיקוד ואבד"שים. ניתן לחבר אל מכשיר זה מצפין.
היסטוריה

בתחילת שנות ה-90 החלה הצטיידות של צה"ל במכשיר הקשר הזה.
פרטים טכניים

| מאפיינים |
| --- | --- |
חברה: תדיראן קשר
כמות תדרים: 2320
טווח תדרים: 30:00-87:975 מגה-הרץ
כמות ערוצים: 10
טווח מרחבי: 8 ק"מ (ללא מגבר)   20 ק"מ עם מגבר
הספק שידור: 2 וואט (ללא מגבר)   15 וואט עם מגבר
ספק כוח: סוללה חשמלית מסוג ליתיום 12 וולט.
אנטנה: AT-892 - "שורט" - אנטנה קצרה וגמישה
משקל: 1.5 ק"ג
פרטים טכניים > סוללה חשמלית

מתח: הסוללה למכשיר היא 12 וולט ליתיום.
פרטים טכניים > אנטנה

אל בית באנטנה של המ.ק. ניתן לחבר אנטנת שוט 892 שאורכה הוא 89.2 ס"מ בעזרת מתאם גמיש.
פרטים טכניים > אביזרי דיבור ושמע

ניתן לחבר למ.ק. 624 מגוון מערכות דיבור, אשר הנפוצה שבהן היא מערכת דיבור בצורת אפרכסת המכילה מיקרופון ואוזניה. כמו כן ניתן לחבר אליה קופסת פיקוד ק"פ 624 לשליטה בערוצים.
הערות שוליים

↑  מ.ק. - מכשיר קשר
↑  אביזרי דיבור ושמע
↑  אנשיל פפר, מ"ק 77 יוצא משירות: חדל קשקשת ברשת, באתר הארץ, 5 באוגוסט 2009
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מ.ק. 624".
טבק השיח

| טבק השיח |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סולנאים
משפחה:: סולניים
סוג:: טבק
מין:: טבק השיח
שם מדעי
 Nicotiana glauca ‏גראהם
טבק השיח
טבק השיח (שם מדעי: Nicotiana glauca) הוא מין של בן שיח רב-שנתי בסוג טבק.
עלי טבק השיח ניתנים גם הם לעישון, אולם אין זה המין שמגדלים כגידול תעשייתי.
מאפיינים

זהו שיח זקוף, גבוה וצר, עם גזעים מעוצים דקים וענפים ירוקים מכחילים, העשוי להגיע לגובה של 4 מטר. מדיף ריח לא נעים. העלים מסורגים, פשוטים, תמימים, גדולים, ביציים ונישאים על פטוטרת ארוכה. הם מכוסים בשכבה של אבקה לבנה מעין דונג, וגונם ירוק מכחיל.
בארץ ישראל, טבק השיח פורח במשך עונה ארוכה, ממרץ עד אוקטובר. כל הצמח, כולל העלים, הוא קרח. מספר הענפים בו מועט. הפרחים ערוכים בתפרחת ארוכת-עוקצים. הפרח צהוב נוטה מעט לירוק, מסמרי, צינורו ארוך (כ-3 ס"מ), האוגן פרוש ושעיר מלמטה. הגביע צינורי ובו חמישה עלים. חמש אונות הכותרת אינן סימטריות לגמרי. לוע הכותרת משונץ. 5 האבקנים ארוכים, אחד מהם קצר מן האחרים. 2 עלי שחלה. ההאבקה בארץ ישראל היא כנראה האבקה עצמית. במולדתו הוא מואבק על ידי ציפורים ופרפרים.
בישראל הוא צמח פולש, שמוצאו מדרום אמריקה. הוא גדל במגרשים ריקים בעיר ובאתרי-בניה, במחצבות, באשפתות, בתעלות-ביוב פתוחות, ביישובים נטושים ובקירות עתיקים. הוא נפוץ מאוד במדבר יהודה, באזור מפעלי ים המלח, במישור רותם ובסביבות העיר באר שבע. נפוץ כמעט בכל אזורי הארץ.
השיח צומח צמיחה מהירה לגובה רב.
הצמח רעיל לאדם ולמקנה. אכילתו עלולה לגרום למוות. ידוע על פועלים תאילנדיים שהורעלו מאכילת עלי השיח. משמש ברפואה העממית לטיפול חיצוני בלבד. הוא משמש לטיפול בפצעים, בדלקות עור, בכינים ובפרעושים. לעיסה של עליו גורמת להקאה.
הערות שוליים

↑  צמח השדה :: פרחים וצמחי הבר של ארץ ישראל :: ונשמרתם לנפשותיכם: מצמחים רעילים
↑  טבק השיח
סוונטה פבו

| --- | --- |

 לידה:  20 באפריל 1955 (בן 69) פרוכיית אוסקר, סטוקהולם, שוודיה 
 ענף מדעי:  פלאוגנטיקה, גנטיקה, ביולוגיה אבולוציונית, גנטיקה אבולוציונית אנושית, אנתרופולוגיה אבולוציונית, evolutionary genetics 
 מקום מגורים:  שוודיה, ארצות הברית, גרמניה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אופסלה 
 מוסדות:  אוניברסיטת מינכן  מכון מקס פלאנק לאנתרופולוגיה אבולוציונית  Okinawa Institute of Science and Technology 
 פרסים והוקרה:  עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  מדליית המלך  פור לה מריט  אות מסדר כוכב הקוטב - מפקד הצלב הגדול (21 במרץ 2024)  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (2022)  פרס מסרי (2021)  פרס יפן (2020)  פרס נירנברג (2018)  פרס נסיכת אסטוריאס למחקר טכני ומדעי (2018)  פרס דן דוד (2017)  פרס פריצת דרך במדעי החיים (2016)  חבר זר של החברה המלכותית (2016)  פרס קיו למחקר רפואי (2016)  מדליית הזהב של לומונוסוב (2014)  פרס גרובר בגנטיקה (2013)  פרס סוון ברגרן (2013)  פרס ניוקומב קליבלנד (2010)  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר (2009)  פרס קיסטלר (2009)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה (2008)  פרס לואי-ז'נטה לרפואה (2005)  פרס ארנסט שרינג (2003)  Leipziger Science Award (2003)  מדליית קארוס (1999)  מדליית מקס דלבריק (1998)  פרס לייבניץ (1992) 
 בן או בת זוג:  Linda Vigilant 
 אתר רשמי
 תרומות עיקריות
 ייסוד תחום הפלאוגנטיקה, מיפוי הגנום הניאנדרטלי, גילוי האדם הדניסובי
 
סְוָנְטֶה פֶּבּוֹ (בשוודית: Svante Pääbo; נולד ב-20 באפריל 1955) הוא גנטיקאי אבולוציוני שוודי, מן האבות המייסדים של תחום הפלאוגנטיקה, מוביל הפרויקט הבינלאומי למיפוי גנום האדם הניאנדרטלי, ושותף לגילויו של האדם הדניסובי. חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2022.
ילדות וחינוך

פבו נולד ב-20 באפריל 1955 בסטוקהולם, וגדל במשפחה חד-הורית. אמו, הכימאית ילידת אסטוניה קארין פבו, הגיעה לשוודיה לאחר מלחמת העולם השנייה כפליטה, ופגשה את אביו, הביוכימאי השוודי סונה קארל ברגסטרם במעבדה שבה עבדו שניהם. שנים לאחר מכן, ב-1982, זכה ברגסטרם בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, ביחד עם בנט סמואלסון וג'ון ויין, על תגליות בתחום הפרוסטגלנדינים. אף על פי שברגסטרם נישא לאישה אחרת הוא המשיך לבלות זמן בחשאי עם בנו מחוץ לנישואין בימי שבת. לעדותו של פבו "באופן רשמי הוא עבד במעבדה. זה היה די מטורף. הוא לא דיבר על כך עם אשתו אבל היא ידעה – היא מעולם לא ניסתה להתקשר אליו למעבדה בשבתות". פבו לא הוטרד במיוחד מסידור זה בילדותו. כשהתבגר איתגר את ברגסטרם לספר על כך לבנו מן הנישואין, אך זה למד בסופו של דבר על קיומו של פבו רק זמן קצר לפני מותו של ברגסטרם ב-2004.
כבר כילד התעניין פבו בחקר העבר הרחוק, והיה לו אוסף של חרסים עתיקים אותם חפר בעצמו. הוא פיתח עניין מיוחד במומיות מאז לקחה אותו אמו לביקור בפירמידות במצרים, וחלם להיות אגיפטולוג. עם סיום לימודיו בבית הספר נרשם ללימודי ארכאולוגיה ואגיפטולוגיה באוניברסיטת אופסלה, אך גילה ששינון צורות פעלים בכתב חרטומים משעמם אותו, ועבר לחוג לרפואה. פבו למד רפואה מספר שנים ולתקופה קצרה אף עסק בה באופן מעשי כמתמחה בבית חולים, אך בהשפעת אביו הביוכימאי ואמו הכימאית בחר לבסוף למקד את הקריירה שלו במחקר מדעי ביולוגי.
ייסוד תחום הפלאוגנטיקה

בראשית שנות ה-80 החל פבו לעבוד על דוקטורט בתחום הביולוגיה המולקולרית, ביישום של וירוסים לחקר מערכת החיסון, באוניברסיטת אופסלה. באותו זמן הוא גם החל לחשוב ברצינות על האפשרות לשלב את שני תחומי העניין שלו, ולנסות למצות ולמפות דנ"א ממומיות. מיצוי כזה נחשב על ידי מרבית המומחים דאז לבלתי-אפשרי, והדעה המקובלת הייתה שהדנ"א בתאים מתפרק רובו ככולו זמן קצר לאחר המוות. בעזרת אחד ממוריו הקודמים לאגיפטולוגיה הצליח פבו להשיג דגימות מתוך מומיות מצריות שנשמרו במוזיאון בברלין המזרחית, ועבד עליהן בלילות בלי לספר על-כך למנחי הדוקטורט שלו. ב-1984 הוא פרסם בכתב-עת מדעי נידח במזרח-גרמניה כי הצליח לאתר עקבות דנ"א בתאים של ילד חנוט שמת לפני כ-2,400 שנה. פבו הציע במאמר זה שחקר הדנ"א במומיות עשוי לאפשר התחקות אחר קשרי המשפחה בשושלות הפרעוניות, למשל זיהוי אמו של תות ענח' אמון (מחקר כזה אכן מתבצע בימינו). המאמר הופיע בשפה הגרמנית, ולא זכה בתחילה לתשומת-לב כלשהי.
זמן קצר לאחר-מכן באותה שנה הצליח לראשונה צוות מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בראשות הגנטיקאי האבולוציוני הנודע אלן וילסון (Allan Wilson (biologist)) (בין הראשונים שחישבו את הדמיון הגנטי בין האדם לשימפנזה, ואחד ממגלי הרצף של חווה המיטוכונדרית), למצות דנ"א מדגימות בנות כ-150 שנה בלבד של מין נכחד של זברה, הקואגה. פבו שלח תרגום לאנגלית של המאמר שלו לוילסון, וזה התרשם כל כך מן ההישג, עד שניסה לברר אם יוכל לעבוד בשנת שבתון במעבדתו של פבו. פבו ענה לו כי אין לו מעבדה משלו, ולמעשה אף אין לו עדיין תואר דוקטור. בזכות פרסומו של וילסון כיסתה כתבת שער בכתב-העת המדעי היוקרתי נייצ'ר את התגליות של וילסון ופבו כאחת, והתגלית של פבו פורסמה שוב בנייצ'ר ב-1985. פבו קיבל את תואר ה-.Ph.D שלו מאוניברסיטת אופסלה ב-1986, ועבר מייד לעבוד על מיצוי דנ"א מדגימות עתיקות במעבדה של וילסון בברקלי. לעדותו של פבו, לוילסון הייתה השפעה רבה על הקריירה המדעית שלו, ובעיקר על בחירתו לעסוק בחקר אבולוציה בכלל והאבולוציה של האדם בפרט.
בברקלי היה פבו לאחד החוקרים הראשונים בעולם שיישמו את הטכנולוגיה של PCR למיפוי רצף דנ"א, וגילה שבעיה טכנית קשה ביותר במחקר פלאוגנטי היא מניעת "זיהום" הדנ"א העתיק בדנ"א של חיידקים וכן בדנ"א מודרני, למשל זה של עובדי המעבדה העוסקים בתהליך המיצוי (בסופו של דבר הוא הגיע למסקנה שהדנ"א של הילד החנוט שגילה במאמר המקורי שלו זוהם בדנ"א שלו עצמו). על-מנת להפחית מהשלכות הבעיה הוא עסק אז בעיקר במיצוי דנ"א מדגימות של בעלי-חיים נכחדים, כמו ממותות וזאבים טסמנים, שסכנת בלבול הרצף שלהם עם רצף דנ"א אנושי הייתה פחותה. הוא פיענח את רצף הדנ"א המיטוכונדרי של עוף המואה הנכחד מניו זילנד, וגילה שהוא היה קרוב יותר לעופות בלתי-מעופפים מאוסטרליה מאשר לעוף הקיווי מניו זילנד.
בשנת 1990 קיבל פבו מאוניברסיטת מינכן מעבדה משלו, כמו גם דרגת פרופסור מן המניין (על-אף היותו בן 35 בלבד באותו זמן), ועבר לגור ולעבוד בגרמניה. במעבדה זו המשיך לעסוק במחקרים שונים בפלאוגנטיקה, כמו פיענוח רצף הדנ"א המיטוכונדרי של אצי איש הקרח, מומיה בת כ-5,000 שנה מהרי האלפים. עם זאת, המחקר שהקנה לו את מרבית פרסומו היה המיצוי והמיפוי של גנום האדם הניאנדרטלי.
הפרויקט למיפוי הגנום הניאנדרטלי

בשנת 1996 פנו אל פבו אנשי מוזיאון Rheinisches Landesmuseum Bonn בבון, המחזיק ב"ניאנדרטל 1", המאובן המקורי שהתגלה בעמק ניאנדר בשנת 1856 והיה הראשון שקיבל את השם "אדם ניאנדרטלי", וביקשו למצות ממנו דנ"א. לפבו לא היה בתחילה מושג אם המשימה בת ביצוע, וליתר ביטחון הוא העריך את סיכויי ההצלחה ב-5%, אך אנשי המוזיאון לא נרתעו. בשנת 1997 פרסם פבו מקטע קצר מרצף הדנ"א של ניאנדרטל 1, והראה כי הוא שונה מן המקטע המקביל בגנום של בני-אדם מודרניים. עם זאת הסתבר שהדנ"א שניתן להפיק מניאנדרטל 1 הוא מועט מדי ומזוהם מדי בדנ"א חיידקי, ולכן תרומתו לגנום הניאנדרטלי המפוענח כיום היא קטנה (כ-0.1%).
בשנת 1997 הצטרף פבו למכון מקס פלאנק לגנטיקה אבולוציונית בלייפציג, ומאז 1999 הוא מנהל המחלקה לגנטיקה במכון. פבו אחראי על צוות מדענים גדול, העוסק במחקרים רבים ושונים בתחום של גנטיקה אבולוציונית, וכן הוא משתף פעולה עם מדענים רבים ברחבי העולם, ביניהם אדוארד גרין מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז ודייוויד רייך מבית הספר הרפואי בהרווארד.
בשנת 2002 גילה הצוות בראשות פבו שהגנום הניאנדרטלי מכיל שתי מוטציות בגן foxp2 שקיימות בבני-אדם מודרניים, אך לא בשימפנזים או ביונק אחר כלשהו. על פי הסברה שתי המוטציות האלו קשורות ליכולת הדיבור האנושית, ולכן מציאתן אצל ניאנדרטלים רומזת שהם היו מסוגלים לדבר.
בשנת 2006 פרסם הצוות בראשות פבו את הרצף של כמיליון נוקלאוטידים מתוך "וינדיה 80", עצם ירך ניאנדרטלית מאובנת בת כ-38 אלף שנה מאתר וינדיה בקרואטיה, שמסיבות לא ברורות הדנ"א בה השתמר באופן טהור מאוד יחסית. פבו גם הודיע על פרויקט בינלאומי, בשיתוף עם חברת הביוטק המסחרית האמריקאית 454 Life Sciences, למיפוי הרצף של כל שלושת מיליארדי זוגות הנוקלאוטידים של הגנום הניאנדרטלי.
בשנת 2010 פרסם צוות הפרויקט למיפוי הגנום הניאנדרטלי בראשות פבו "טיוטה" ראשונית של הרצף כולו. במחקר זה נמצא גם שהגנום הניאנדרטלי דומה מעט יותר (בשיעור של כאחוז עד שלושה אחוזים) לגנום של בני-אדם בני-ימינו החיים מחוץ לאפריקה מאשר לגנום של ילידי אפריקה. ההסבר הפשוט ביותר להבדל זה הוא שאבות האנושות המודרנית שיצאו מאפריקה לפני כ-100 אלף עד 50 אלף שנים העמידו בני-כלאיים פוריים עם הניאנדרטלים באסיה ובאירופה.
גילוי האדם הדניסובי

בשנת 2010 פרסם הצוות ממכון מקס פלאנק, בראשות תלמידו של פבו יוהאנס קראוס ופבו עצמו, ובשיתוף עם חוקרים מרוסיה, אוסטריה וארצות הברית, כי מיצו גנום מיטוכונדרי שלם מעצם אצבע בת כ-40 אלף שנים שהתגלתה במערת דניסובה שבהרי אלטאי בסיביר. שרידי מערת דניסובה נחשבו בתחילה לניאנדרטלים, והדנ"א שלהם מוצה כחלק מן הפרויקט למיפוי הגנום הניאנדרטלי. ואולם צוותו של פבו מצא שהגנום שלהם שונה גם מזה של האדם הניאנדרטלי וגם מזה של האדם בן-ימינו, ולכן העניק להם את השם האדם הדניסובי. האדם הדניסובי הוא הטיפוס הראשון של אדם שהוגדר אך ורק על פי הגנום שלו, שכן עקב מיעוט שרידיו עדיין לא ידוע כמעט דבר על תכונותיו האנטומיות ועל התרבות שלו.
מחקר נוסף, על ידי צוות בינלאומי גדול בראשות דייוויד רייך וסוונטה פבו, מיצה חלק גדול משאר הגנום הדניסובי, השווה אותו לגנום של בני-אדם בני-ימינו, ומצא עדויות לרביית כלאיים פורייה בין הדניסובים לבין אבותיהם של ילידי מלנזיה ואוסטרליה של ימינו.
בשנת 2013 פרסם צוות הפרויקט בראשות פבו את הגנום השלם של גבר דניסובי יחיד שמוצה מתוך שבר עצם בוהן ממערת דניסובה בסיביר. רצף זה הוא באיכות גבוהה משל כל גנום ניאנדרטלי או דניסובי יחיד שמופה לפניו, ואף באיכות גבוהה משל כמה גנומים שלמים שמופו מבני-אדם בני-ימינו.
משפחה

סוונטה פבו נשוי לפרימטולוגית האמריקאית לינדה ויג'ילאנט, שעבדה גם היא באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ועובדת כיום במכון מקס פלאנק. בנם נולד ב-2005.
פרסים, תארים ואותות כבוד

בשנת 1992 זכה סוונטה פבו בפרס גוטפריד וילהלם לייבניץ מטעם קרן המחקר הגרמנית, הפרס המדעי החשוב ביותר המוענק בגרמניה.
בשנת 2000 נבחר כחבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
בשנת 2004 נבחר כחבר זר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
בשנת 2007 נבחר על ידי השבועון טיים כאחד מ-100 האנשים המשפיעים בעולם לשנה זו.
בשנת 2009 זכה בפרס קיסטלר להבנת הקשר בין תורשה וחברה אנושית, שבו זכו בין השאר גם אדוארד וילסון, ריצ'רד דוקינס וקרייג ונטר.
בשנת 2016 זכה בפרס פריצת דרך במדעי החיים לשנה זו.
בשנת 2017 זכה בפרס דן דוד, ביחד עם הגנטיקאי האמריקאי דייוויד רייך מהרווארד, שותפו למחקר של גנומים עתיקים.
בשנת 2021 זכה בפרס מאסרי על תרומתו לחקר הדנ"א העתיק, ביחד עם פרופסור דייוויד רייך ופרופסור לירן כרמל.
חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2022.
ספרים ומאמרים

בשנת 2014 יצא באנגלית ספרו של פבו לציבור הרחב "האדם הניאנדרטלי: החיפוש אחר גנומים אבודים" המתאר מנקודת מבטו האישית את המירוץ אחר פיענוח הגנום הניאנדרטלי. הספר זכה לביקורת אוהדת בניו יורק טיימס וקודם על ידי אמזון כאחד מ-100 הספרים המומלצים על ידיהם לאותה שנה.
נכון ליוני 2015, מאגר המידע הביבליוגרפי המדעי PubMed מנה 272 מאמרים מדעיים להם היה פבו שותף כמחבר. מאמרו הראשון על מיצוי DNA מן המומיה של הילד המצרי אינו נזכר ביניהם, שכן התפרסם בכתב-עת שאיננו כלול ברשימת כתבי העת המתועדים על ידי PubMed.
כתבות וראיונות עם פבו פורסמו בין השאר על ידי הניו יורק טיימס, הניו יורקר, האקונומיסט, טיים מגזין, ניוזוויק, ה-BBC, ה-NPR ו-PBS.
לקריאה נוספת

Elizabeth Kolbert, Annals of Evolution: Sleeping With the Enemy In The New Yorker, August 15, 2011
Svante Päabo (2014) Neanderthal Man: In Search of Lost Genomes, Basic Books, ISBN 9780465020836
דוד גרנית

דוד גרנית (6 ביוני 1945 – 19 בנובמבר 2003) היה דיפלומט ישראלי, שכיהן כשגריר ישראל בקפריסין וכשגריר ישראל בטורקיה.
ביוגרפיה

ב-13 ביוני 1973 התקבל למשרד החוץ. הוא החל את עבודתו כמתמחה מדיני בחטיבת ההדרכה של מבחני הצוערים. בין השנים 1975–1976 מונה לעוזר במחלקת ההסברה. החל משנת 1977 עבד בשגרירות ישראל באנקרה כמזכיר מדיני.
בשנת 1980 עזב את התפקיד לטובת ניהול מדור התביעות באגף היועץ המשפטי של משרד החוץ. בין השנים 1981–1983 מונה לעוזר ראשי בלשכת מנכ"ל המשרד. בשנת 1984 שב לתפקידו כמזכיר מדיני, הפעם בקונסוליית ישראל בניו יורק שבארצות הברית. את המשרה הזו מילא עד 1985, כשקודם להיות יועץ מדיני במשלחת הדיפלומטית של ישראל לאומות המאוחדות. בשנת 1986 התמנה סגן מנהל מחלקת מצרים באשף שלום והמזרח התיכון.
ב-1988 עזב את האגף, והחל את תפקידו כיועץ מדיני במחלקת דרום אסיה באגף אסיה והפאסיפיק. בשנת 1992 מונה לשגריר ישראל בקפריסין. בשנת 1993 עבר לכהן כשגריר ישראל בטורקיה, וב-1995 תפקידו הואמן גם על טורקמניסטן. בשנת 1995 עזב את תפקידו כשגריר, ומונה ליועץ מדיני בכיר בלשכת סגן שר החוץ. עד שנת 2001 היה מנהל מחלקת אירופה 3 באגף אירופה המערבית. לאחר מכן מונה לשגריר לא-תושב בסלובקיה, סלובניה וקרואטיה. בשנת 2003 מונה לסמנכ"ל ארב"ל (ארגונים בין-לאומיים).
נפטר ב-19 בנובמבר 2003.
הערות שוליים

↑  Former Israeli Ambassadors that served in RoC, שגרירות ישראל בניקוסיה
הגליל

ערך זה עוסק בחבל בצפון ארץ ישראל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מפת תבליט של הגליל
חלק מיישובי הגליל
רכס עם צמחייה צפופה במרום הגליל העליון
הגליל (ערבית: الجليل) הוא חבל ארץ הררי בצפון ארץ ישראל. גבולותיו של הגליל הם עמק יזרעאל ועמק בית שאן בדרום, בקעת הירדן, הכנרת ועמק החולה במזרח, חוף הים התיכון ועמק זבולון במערב, ודרום לבנון בצפון. בקרב הקהילה הגאוגרפית בישראל מקובל לראות בגבול המדיני בין מדינת ישראל ללבנון כגבולו הצפוני של הגליל.
גבולות

קו הגבול בין הגליל העליון לגליל התחתון הוא בקעת בית כרם, שהיא עמק צר הנמשך ממזרח למערב במרכז הגליל. בעוד הגליל העליון מאופיין בהרים גבוהים, שהגבוה בהם הוא הר מירון, המתנשא לגובה 1,204 מטרים מעל פני הים, הגליל התחתון מאופיין בהרים נמוכים יחסית המופרדים על ידי עמקים רחבי ידיים. ההבחנה בין שני חלקי הגליל קדומה, ומוזכרת כבר במשנה: "מכפר חנניה (יישוב בבקעת בית כרם) ולמעלן, כל שאינו מגדל שקמין – גליל העליון, ומכפר חנניה ולמטן, כל שהוא מגדל שקמין – גליל התחתון" (שביעית ט, ב).
כיום הגליל במובן הרחב מתייחס לכל השטח הישראלי מעברו הצפוני של הכרמל (לא כולל הגולן), כך שגם העמקים נכללים בו, אך אזור הקריות בדרך כלל לא נחשב לחלק מהגליל. הגדרה זו חופפת פחות או יותר את מחוז הצפון של משרד הפנים (לא כולל הגולן), אשר כולל גם חלק מרמות מנשה ליד יקנעם עילית אך לא את קריית טבעון שנחשבת לחלק מהגליל ואף יושבת על הקצה הדרום מערבי של הרי הגליל התחתון.
מבחינה גאוגרפית, גבולות הגליל הם גבולות טבעיים, ומבחינה זו מהווה דרום לבנון המשך של הגליל.
היסטוריה > טרום־היסטוריה

היישוב האנושי בגליל עתיק יומין. קיימות עדויות רבות להתיישבות בגליל כבר בתקופת האבן במערות ובאתרים תחת כיפת השמים. אחד האתרים הארכאולוגיים הקדומים בישראל הוא מחצבת עברון שליד קיבוץ עברון. באתר זה התגלו עצמות פילים ובעלי חיים נכחדים אחרים יחד עם כלי אבן מסותתים האופייניים לתרבות האשלית הקדומה של התקופה הפלאוליתית התחתונה והוא מתוארך לכמיליון שנה לפני זמננו. באתר האשלי גשר בנות יעקב בעמק הירדן העליון, שגילו כ-790,000 שנה, התגלו עדויות קדומות ביותר לשליטה באש ולטביחת פיל ישר-חט ובעלי חיים אחרים.
בשלב מאוחר יותר של התקופה הפלאוליתית התחתונה, לפני כ-300,000 שנה, חי במערת זוטייה בנחל עמוד האדם הגלילי, בן התרבות האשלו-יברודית. במהלך התקופה הפלאוליתית התיכונה (התרבות המוסטרית, 250,000–45,000 שנים לפני זמננו, התקיימו שני מיני אדם בגליל: האדם הניאנדרטלי והאדם המודרני (הומו ספיינס). קברי ניאנדרטלים התגלו במערת עמוד, ביחד עם שרידי כלי צור מסותתים, עצמות בעלי חיים שניצודו ושרידי מדורות מלפני כ-55,000 שנה. במערת קפזה שבהר הקפיצה התגלה יישוב דומה של הומו ספיינס, המהווה אחת מהעדויות הקדומות ביותר לנוכחותו מחוץ לאפריקה וגילו כ-100,000 שנים. גולגולת האדם המודרני בת כ-55,000 שנים שהתגלתה לאחרונה במערת מנות מצביעה כי ייתכן ששני מיני האדם התקיימו במקביל בגליל בשלהי התקופה הפלאוליתית התיכונה. מחנות עשירים של קבוצות ההומו ספיינס מהתקופה הפלאוליתית העליונה (כ-47,000–23,000 שנים לפני זמננו) התגלו במערת קפזה, מערת מנות ומערת היונים.
ראשית התיישבות הקבע בתרבות הנאטופית, לפני כ-15,000–11,500 שנה, מיוצגת באתר עינן בעמק החולה, שם התגלו מבני אבן, בתי קברות ופסולת יישוב רבה. גם במערת היונים ובאתרים מסביב לכנרת התגלו יישובים דומים. החל מכ-11,000 שנה התקיימו בגליל כפרים חקלאיים רבים בתקופה הנאוליתית, כגון יפתחאל, ביסמון וכפר החורש.
בגליל אותרו ממצאים רבים הנוגעים לתקופה הכלקוליתית. בפקיעין נמצאה מערת קבורה מתקופה זו. כיום ידוע על 22 יישובים נפרדים בגליל ההררי, כולם לצד מקורות מים, מן התקופה הכלקוליתית (בהם באר צונם). באתרים נמצאו ממצאים קראמיים ייחודיים לאזור לצד ממצאים טיפוסיים לתקופה. בגליל התחתון לא הייתה נהוגה התיישבות סמוך לברכות, והתרבות הייתה שונה מן התרבות בגליל העליון.
היסטוריה > תקופת הברונזה

תקופת הברונזה בגליל מאופיינת בתחילת העיור. מידע מתקופה זו נמצא בכתובת המתארת את מסעו של תחותמס השלישי לכיבוש כנען, והכוללת כמה ערים בגליל. גם במכתבי אל-עמרנה נמצאו אזכורים של אישים ומקומות בגליל, בהם מושל חצור, מלך אכשף, מלך עכו
בחפירות ארכאולוגיות נמצאו עדויות על התרבות החומרית בתקופת הברונזה בגליל וסביבותיו – תל חצור, מגידו, בית שאן, תענך, תל עכו ועוד. ערי התקופה היו בצורות ונמצאו בהם מבני ציבור כמקדשים, שערי עיר וארמונות. בחצור, למשל, נתגלו בחפירות ארבעה מקדשים מתקופת הברונזה, לכל אחד מהם אדריכלות שונה, שיטת בניה שונה, וחפצי פולחן שונים. הגיוון התרבותי בממצאים הארכאולוגיים אופייני לגליל, ונובע ככל הנראה ממיקומו בין הממלכות השונות ששגשגו סביבו – מצרים העתיקה, האימפריה החיתית, מיתני ובבל.
היסטוריה > תקופת הברזל

בתקופת הברזל התיישבו בגליל בני ישראל, והוא נחלק בין נחלות שבט אשר במערב ושבט נפתלי במזרח. אזור עמק יזרעאל חולק בין נחלות שבט זבולון במערב ושבט יששכר במזרח. במקרא, השם "גליל" נזכר לראשונה בספר יהושע: ”וַיַּקְדִּשׁוּ אֶת קֶדֶשׁ בַּגָּלִיל בְּהַר נַפְתָּלִי”, ולאחר מכן בספר מלכים. שלמה המלך העניק לחירם מלך צור עשרים ערים בארץ כבול בגליל: ”אָז יִתֵּן הַמֶּלֶךְ שְׁלֹמֹה לְחִירָם עֶשְׂרִים עִיר בְּאֶרֶץ הַגָּלִיל” (ספר מלכים א', פרק ט', פסוק י"א).
היסטוריה > התקופה הפרסית וההלניסטית

החל בתקופה הפרסית ועד שלהי התקופה ההלניסטית חלקים גדולים מהגליל, וייתכן שלעיתים אף כולו, היו תחת השפעת הערים הפיניקיות (בעיקר צור וצידון), שהיו בעלות מעמד מיוחד בממלכה האחמנית. באותה העת הגליל היה מיושב בדלילות, כאשר רוב תושביו ישבו במרכזים מבוצרים בשולי העמקים שבמרכז ובמערב. על-פי הממצא הארכאולוגי מתל אנפה, תל קדש ואתרים נוספים, האוכלוסייה הייתה בעיקרה אוכלוסייה פוליתאיסטית.
סביב שנת 104 או 103 לפנה"ס, כבש את הגליל יהודה אריסטובולוס הראשון, מלך יהודה החשמונאית, וסיפח אותה לממלכה היהודית. בעקבות כך החל מעבר של יהודים רבים מיהודה לגליל. עדויות לגל התיישבות זה נמצאו באתרים כמו יודפת, מירון, ציפורי, שיחין, כנא, באר שבע הגלילית, צלמין, ממלח, מגדלא, ארבל, כפר חיטיא ובית מעון.
היהודים שהגיעו לאזור הביאו עמם ידע מקצועי בתחום ייצור שמן הזית, מה שהביא להתפתחותה של תעשיית שמן זית רחבת היקף בגליל שנמשכה במאות השנים הבאות.
היסטוריה > התקופה הרומית

לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי המצביא הרומי פומפיוס (63 לפנה"ס), התרחש גל שני ומשמעותי יותר של התיישבות יהודית באזור הגליל. בסוף המאה הראשונה לפנה"ס ובתחילת המאה הראשונה לספירה, נוסדו עיירות גדולות ומרכזיות בגליל, בהן כפר חנניה, פרוד, רביד, משכנא, וסבן. על-פי עדויות בנות התקופה, בשלהי תקופת בית שני היה היישוב היהודי בגליל צפוף ופורה מאוד. יוסף בן מתתיהו כתב שהיו בגליל (בשנת 67 לספירה) 204 ערים וכפרים.
לאחר מותו של הורדוס, הקיסר הרומי אוגוסטוס מינה את בנו, הורדוס אנטיפס, לטטראך (מושל) הגליל. אנטיפס הביא לתנופת בנייה בגליל: הוא בנה מחדש את העיר ציפורי, ובשנת 18 או 19 לספירה, ייסד את העיר החדשה טבריה, אותה קרא על שם הקיסר הרומי טיבריוס. שתי הערים הללו הפכו למרכזיות ולחשובות שבערי הגליל. ניכרת בהן השפעה יוונית-רומית, אך רוב תושביהן היו יהודים וכך גם היה צביון הערים.
בשנת 66 לספירה פרץ ביהודה המרד הגדול נגד רומא, ובשנת 67 הגיע לגליל המצביא הרומי אספסיאנוס, בראש צבא של כ-60,000 איש. יישובים רבים ברחבי הגליל נכנעו לרומאים באופן מיידי ללא שום קרב, אם כי ביישובים אחרים הרומאים נאלצו להשתמש בכוח על מנת להכניעם. יוסף בן מתתיהו, שהתמנה בראשית המרד למפקד המרד בגליל ולאחר התבוסה ביודפת ערק לצד הרומי, סיפק בכתביו תיאורים מפורטים בעיקר על המצור שערכו הרומאים ביודפת ובגמלא, ועל הקרבות בטריכאי.
היסטוריה > התקופה הרומית המאוחרת

מרד בר-כוכבא, שהתרחש בשנים 132 עד 136 לספירה, התרחש ככל הנראה באזור יהודה בלבד, ולא התפשט לחלקי הארץ האחרים. הדיכוי הרומי של המרד הוביל לחורבן אדיר ביהודה, ורבים נהרגו, נעקרו מבתיהם, נסו או נמכרו לעבדות, והאזור רוקן מיושביו. לאחר המרד, עבר מרכז הכובד של העם היהודי בארץ מיהודה לגליל, ולשם עברה גם הסנהדרין.
התרבות, היצירה והדומיננטיות הפוליטית היהודית בגליל הגיעה לשיאה בשלהי המאה השנייה ובתחילת המאה השלישית לספירה. בציפורי שבגליל חתם רבי יהודה הנשיא את המשנה. על-פי הכתוב בספרות חז"ל, מנהיגותו הייתה בעלת השפעה רבה על יהודי ארץ ישראל, יהודי הגולה, וכן הוא היה בעל קשרים קרובים עם הממסד הרומי.
מסקרים ארכאולוגיים שנערכו באזור ניכר שיא התיישבותי בגליל באותה התקופה. תעשיית שמן הזית בגליל שהחלה עוד בתקופת החשמונאים משתקפת בכתבי יוסף בן מתתיהו ובמקורות תנאיים ואמוראיים.