stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ירושלים בתקופה העות'מאנית
מערך העיר: השטח הבנוי > מבנים ציבוריים

המבנים הציבוריים הקיימים כיום שוקמו ברובם במאה ה-19. הראשון בחשיבותו הוא הר הבית הכולל את כיפת הסלע ומסגד אל-אקצא. השני בחשיבותו הוא כנסיית הקבר והשלישי הוא המנזר והכנסייה הארמנית.
הרחבות הציבוריות כמעט ולא היו קיימות, החשובה שבהן היא רחבת הר הבית. לא הייתה תאורה בעיר עד סוף השלטון העות'מאני. התנועה בלילה התבצעה באמצעות נרות ועששיות.
במהלך המאה ה-19 החלו שיפוצים בעיר. הורחבו הרחובות והשווקים. נבנו בתי שימוש ציבוריים, החל ריצוף חלקי וחלק מהרחובות נסגרו למעבר בהמות גדולות והחל פרויקט תאורת רחוב. המשחטות ובתי הבורסקאות הוצאו מחוץ לעיר. הוצבו שעונים בחזיתות בתים ונבנו מבנים חדשים. השיפוץ הגדול ביותר היה באזור שער יפו.
השינוי נבע מהגירת אוכלוסייה של יהודים אשכנזים, שהגדילו את אוכלוסיית העיר ולבסוף הובילו את היציאה מהחומות.
מבני השלטון העיקריים בעיר העתיקה בתקופה העות'מאנית היו:
הסראייה - הממשל העירוני, ששכנה מן המאה ה-19, במבנה ממלוכי מרשים ב"רחוב הסראייה" של ימינו.
מגדל דוד - המצודה הצבאית של ירושלים.
הקישלה - הקסרקטין הצבאי שנבנה בסמוך למצודת מגדל דוד, ושימש מאוחר יותר גם כבית המעצר.
המג'ליס - בית המועצה המוסלמית העליונה של ירושלים, ומשרדי הווקף המוסלמי, ששכן ברחוב עלאא' א-דין, בצמוד לשער המשגיח של הר הבית.
המחכמה - בית הדין השרעי הגבוה, בסמוך לשער השלשלת.
חבס-א-דם - בית הכלא לרוצחים, שהיה ממוקם בסמוך לבנין המג'ליס ולשער המשגיח.
בית החולים העירוני (אל-מוסתשספא אל-בלדי) - בית חולים עירוני ממשלתי שהוקם ב-1891 במערב העיר, ברחוב יפו.
מערך העיר: השטח הבנוי > הבתים

הבתים עצמם היו בנויים בצפיפות. הגגות היו בעלי כיפות על-פי מספר החדרים. הסיבה לבניית הכיפות היא מחסור בקורות עץ לבניית גג שטוח וניקוז מים בחורף. ניתן היה ללכת בין הגגות שהיו מצוידים במעקי בטיחות שגם הפרידו בין מתחם למתחם. כך נוצר מפלס חיים נוסף למפלס הרחוב.
רצפות הבתים היו בנויות בדרך כלל מעל מפלס הרחוב. בקיר שפונה לרחוב לא היו חלונות בקומת הקרקע. הבתים היו בנויים אבן בגובה של יותר מקומה אחת. המוסלמים הניחו לבתים להיחרב אם לא הצליחו להשכיר אותם ליהודים או נוצרים.
הבתים היו בנויים סביב חצר פנימית שכונתית שבמרכזה בור מים. בשולי החצר היו מדרגות לקומות העליונות. עם התגברות הצפיפות בעיר החלו לבנות בחצרות חדרים נוספים. כמו כן השירותים ופינת האשפה תפסו חלק מהחצר. עיקר החיים התנהלו בחצר - בישול, כביסה, צרכים חברתיים וכו'.
המים של תושבי ירושלים לא הגיעו ממעיינות, אלא היו מי גשמים שנקוו בבורות בבתים.
מערך העיר: השטח הבנוי > התרחבות העיר

עד אמצע המאה ה-19 השתרעה ירושלים על השטח המתוחם בין חומות העיר העתיקה בלבד. שהייה מחוץ לחומות, בייחוד בשעת לילה, נחשבה מסוכנת ביותר בשל כנופיות שודדים שהפילו חיתתן על האזור. בשלהי התקופה העות'מאנית הגיעה הצפיפות בעיר שבין החומות לממדים בלתי נסבלים, דבר שהשפיע על תנאי המחיה, התברואה והכלכלה של העיר.
גורמים שונים, בהם מעצמות זרות וכנסיות שנדרשו לשטח למפעליהם המתוכננים בירושלים, החלו במחצית המאה ה-19 לגלות התעניינות ברכישת קרקעות בשטחים הסובבים את העיר - בעיקר ממערבה ומצפונה. בין אלה היה הנדבן היהודי-אנגלי משה מונטיפיורי, שבביקוריו בעיר הוטרד ממצוקת הדיור של יהודי ירושלים בין חומות העיר העתיקה, מהיעדרם של שרותי רווחה ובריאות הולמים, ומהיעדר אמצעי כלכלה שיאפשרו ליהודים להשתחרר מן התלות בנדבות לקיומם.
ל"משכנות שאננים", השכונה הראשונה שנבנתה מחוץ לחומות העיר-העתיקה, קדמו מספר מפעלים פרטיים שהוקמו בשנות החמישים של המאה ה-19. בין היתר הוקמו באותה עת בית הקיץ של הקונסול ג'יימס פין בטלביה ומפעלו בכרם אברהם, ביתו של יוהאן לודוויג שנלר בליפתא ובית הספר הפרוטסטנטי שהקים הבישוף סמואל גובאט על הר ציון. ב-1860, כמעט בו זמנית עם משכנות שאננים החלו בהקמת מגרש הרוסים ובית היתומים של שנלר. לאחר משכנות שאננים נבנו מחוץ לחומות העיר העתיקה גם השכונות נחלת שבעה, מאה שערים, מחנה ישראל, מחנה יהודה ואחרות.
כלכלת העיר

כלכלת העיר נסמכה על תעשייה, מסחר (בעיקר פנים מחוזי ולתיירים) וכספי תרומות.
התעשייה החשובה ביותר הייתה של סבון ושמנים במספר בתי חרושת. השנייה בחשיבותה היא אריגה, מקצוע שעבר בירושה. זר שנכנס לענף ועזב, לא היה מתקבל לעבודה בשום מקום אחר ללא אישור מקום העבודה הקודם. העובדים היו הבעלים של המצבעות ושאר כלי האריגה והיו מאורגנים רק בנושא מסחר. ראש האיגוד שלהם קיבל תואר שייח והיה בעל סמכות משפטית. בענף זה ובסנדלרות עסקו בעיקר היהודים. לקוחותיהם היו בעיקר הפלחים והבדואים שבאו לעיר בימי השוק. מלאכה נוספת הייתה עיבוד עורות בבתי הבורסקאות והועסקו בה מוסלמים. בשל המחסור במים היה קושי לסלק את הפסולת והדם, והמפעלים יצרו מפגע תברואתי חריף.
הנוצרים עסקו בייצור ומכירת מזכרות לצליינים. בנוסף היו בעלי מלאכה קטנים רבים ומוכרי מרכולות.
ענף מיוחד היה הכנת כלי חרס וקרמיקה במפעל שפעל רק בקיץ כיוון שלא היה כסף למתקני ייבוש בחורף. ענף הבנייה היה רדום והחל להתפתח רק עם פיתוח העיר באמצע המאה ה-19.
מיקום העיר בהרים אינו נוח לפעילות כלכלית כיוון שאף דרך מרכזית לא עברה בה. התנהל מסחר עם מצרים של מזכרות וסבון תמורת צמר. הנוצרים, שנהנו מתמיכה כספית גבוהה מחו"ל, היו הסוחרים הבולטים ביותר. העיר סחרה במזון ובמוצרי יסוד עם הכפרים סביבה. באופן כללי אחוז העובדים מתוך כלל האוכלוסייה בעיר היה נמוך. בחיי היומיום הרחובות היו שוממים למעט נשים הממלאות מים בכדים, פלחים ובהמות. חגים עדתיים נחוגו אך ורק במסגרת הרובע. מאפריל עד מאי היו מגיעים הצליינים הנוצרים לקראת חג הפסחא, והיו מגדילים את נפח הפעילות הכלכלית. הפעילות הממשית הייתה בכנסיות, במסגדים ובבתי תמחוי בתקופה זו. אנשים נמנעו מלצאת בשעות החשיכה בשל החשש מבורות וחיות משוטטות. על יד המקומות הקדושים הסתובבו בלילה פקירים שהענישו את מחללי המקומות הקדושים. קבצנים רבים התקבצו בשערי הערים.
בתקופה העות'מאנית התקיימה התאגדות של משפחות ערביות בעלות מעמד מכובד ("אעיאן"), שהתחתנו זו עם זו, נחשבו לאצולה של ירושלים והחזיקו בידיהן את כל המשרות העירוניות, בעיקר במקומות הקדושים, ובהם החרם א-שריף (המתחם המקודש על הר הבית), קבר דוד ושער כנסיית הקבר. לרוב המשפחות היו נכסי מקרקעין הקשורים לתפקידיהן. דרך האדמות הללו, היו כפרים שלמים משועבדים להן. תמורת התלות הכלכלית במשפחות המכובדות, היו האיכרים זוכים בעזרתן לטובות הנאה שקיבלו מהמועצות העירוניות, וגומלים לאפנדים באספקה שנתית לביתם: תבואה, פירות, עופות, כבשים, חמאה ושמן.
עשירי הארץ ורוב האיכרים נהגו להכין בתקופת היבול מלאים של צידה שניתן לאחסנה, כמו דגן ושמן. תושבים בעלי יכולת כלכלית, וכן המנזרים, נהגו לקנות מלאי של מזון שיספיק לכל השנה, עוד בזמן הקציר, כאשר התוצרת עדיין זולה. בחורף היו המצרכים מתייקרים. בתקופת מלחמת קרים הטמינו ספסרי התבואה אספקה רבה, משום שידעו כי הממשלה תקנה אותה בשביל הצבא בכל מחיר. הם אף הסתירו את המלאי שאגרו, ובתחילת 1854 התייקרו מחירי התבואה בשוק לרמה שהביאה את עניי העיר לרעב ממש.
כלכלת העיר > מסחר ושווקים

יבוא מחו"ל הגיע מנמלי מרסיי וטריאסטה לנמל יפו. מהראשון צמר, משי, כלי מתכת ומשקאות חריפים. מהשני זכוכית, עץ ורהיטים. שוקי העיר סבלו מהיגיינה ירודה ולא אחת גרמו לפריצת מחלות בעיר.
הורגש מחסור במוצרים רבים, כמו חלב, לאורך כל ימות השנה. חמאה הייתה רק בחורף. לעומת זאת בשר לא היה חסר ולכן צריכת הבשר הייתה גבוהה.
בתחילת המאה ה-19 נמצאו אטליזי העיר ברחוב היהודים.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19 היו כ-50 בתי קפה ומאפיות. רוב בעלי החנויות ובתי המלאכה היו נוצרים או יהודים כאשר המוסלמים עבדו בעיקר כפועלים בשכר יומי. השווקים היו שמרניים מבחינת מיקום ונשארו במקומם עוד מהתקופה הרומית, זאת בשל הזיקה בין מיקומם למיקום המקומות הקדושים. החנויות בשווקים היו מסודרות לפי עיסוק ודת, סדר שלא תמיד נשמר. בעבר השוק היה מחולק לשלוש שורות: תבלינים, ירקות, אריגים.
במרכז העיר היו שלושה שווקים מקבילים בכיוון צפון דרום שהיו מקורים. שוק צורפים, שוק תבלינים ושוק קצבים שהיו צרים. היו שווקים נוספים כדוגמת שוק הבהמות מחוץ לחומות ביום שישי.
כלכלת העיר > בנקאות

בסוף המאה ה-19 היו בעיר שני בנקים: בנק בנק חיים ולירו ושות' והבנק של שפיטלר שייצג את הבנק הטמפלרי. בנוסף למוסדות אלו פעלה גם חנותם הקטנה של גרינגרט והמבורגר ברחוב "בטרק" (רחוב הפטריארכיה היוונית), ששימשה כמעין בנק. בשנת 1872 התפצל הבנק הטמפלרי לבנק המסחר בראשות דואינסברג ובנק פרוטיגר, בראשות יוהנס פרוטיגר, אשר ייצג את "בנק עותומאן", הבנק הטורקי המרכזי, בירושלים. זה היה הבנק המודרני הראשון בירושלים.
החלוקה הייתה גורם משמעותי בכלכלת העיר. מקבליה נחלקו לשני סוגים: מקבלי "החלוקה הקטנה", שקיבלו מעות בעין, ומקבלי "החלוקה הגדולה" שהיו מקבלים שטרות לפירעון לאחר חצי שנה או יותר ולווים כנגדם מהבנקים, בניכוי מסוים. לכל כולל היה "קורס" - שיעור ניכיון שונה.
גם שטרות כסף היו עוברים לסוחר בסכומים של גרוש, גרוש וחצי ויותר. מדפיס השטרות היה הנגיד בן-ציון ליאן וכן הממונים מהשלטון על "מכס הבשר" - אנשי ה"גבלה". מאחר שהיה מחסור במטבעות קטנים מנחושת, היו מקפידים לתת את העודף בשטרות נייר ולא במטבעות המתכת. על השטרות היה כיתוב בעברית והסכומים היו מודפסים גם בערבית. צבעי השטרות היו שונים כדי שגם הלא-יהודים יבחינו בסכום הנקוב.
בינתיים קמו מנפיקי שטרות אחרים, שרבו ביניהם וניסו לפגוע זה בזה, עד כי השלטונות אסרו על הנפקת שטרות נייר. כמו כן נאסר השימוש במטבע הגרמני של הטמפלרים.
כלכלת העיר > תחבורה בין עירונית

לקראת סוף המאה ה-19 חלו התפתחויות משמעותיות בתחבורה אל העיר. ב-1869, בימי ראש העיר יוסף אל-ח'אלידי, נסתיימה סלילתו של הכביש הראשון שהתאים לכרכרות וחיבר בין יפו לירושלים והחל שירות דיליז'אנסים, עגלות של כ-10 נוסעים.
ב-1892 נחנך קו הרכבת בין יפו ירושלים שנבנה על ידי קבוצת משקיעים צרפתית בהנהגתו של היזם הירושלמי יוסף נבון. הייתה זו מסילה של כ-87 קילומטר והיא הונחה בתוואי נחל שורק (בדומה לתוואי ב-2010). משך הנסיעה ברכבת ארך בין ארבע לשש שעות. הייתה זו הרכבת ראשונה במזרח התיכון והיא קדמה למסילת הרכבת החיג'אזית.
אליעזר בן-יהודה ראה בבניית הרכבת סמל לניצחון הנאורות ובפרט של תנועת ההשכלה היהודית על הקהילות המסורתיות ששלטו אז בירושלים ושנאבקו במאמציו לתחיית הלשון העברית והתחדשות הלאום העברי ונגד חידושים בכלל. הוא חידש את המילה 'רכבת' כדי לתאר את הפלא החדש שהגיע לעיר.
כלכלת העיר > דפוס ועיתונות

בית הדפוס הראשון בירושלים היה של הארמנים שהקימו בית דפוס בירושלים כבר בראשית שנות השלושים של המאה התשע עשרה.
בשנת 1841, הקים ישראל ב"ק, שקודם לכן הקים דפוס בצפת, בית דפוס עברי, אשר היה בית הדפוס העברי הראשון בהיסטוריה של ירושלים. בשנת 1843 קיבל ישראל ב"ק ממשה מונטיפיורי, שעמו עמד בקשרים עוד בתקופת צפת, מכונת דפוס חדשה.
כמדפיס יהודי יחיד בירושלים של אמצע המאה התשע עשרה החזיק ישראל ב"ק במונופול על הדפוס העברי בעיר. בראשית שנות ה-60 של המאה השתנה המצב, עם הקמתו של בית דפוס מתחרה על ידי יואל משה סלומון, מיכל הכהן ויחיאל ברי"ל. השלושה גם הוציאו לאור בבית הדפוס שלהם עיתון בשם "הלבנון".
ב"ק פעל בדרכים שונות על מנת להצר את צעדיהם של מתחריו החדשים; בין היתר, הוא טען שבמעשיהם יש פגיעה הלכתית בחזקתו על הדפוס העברי בעיר ירושלים. עם או בלי קשר לתחרות זאת מצִדם, ב-1863 החל ב"ק להוציא לאור ביחד עם חתנו ישראל דב פרומקין עיתון בשם "חבצלת". עקב הלשנה נסגר עיתונו (כמו גם עיתון "הלבנון") בצו השלטון העות'מאני, אך הופיע שוב כעבור מספר שנים והתקיים משך יותר מארבעים שנה.
תברואה ובריאות

תנאי התברואה בעיר היו קשים עקב מספר סיבות:
היעדר תנאים לתיעול שפכים.
אי סילוק אשפה מתחומי העיר.
תנאי דיור ירודים.
מחסור במים.
קווי הניקוז הגדולים נסתמו, בתי השימוש הגדולים היו מזוהמים והפסולת עלתה על גדותיה. חלק מהאשפה נזרק מחוץ לחומות והפך למדרון ענק של עצים וירק. בעבר היה נוהג של העברת פסולת במשקל כל יום למשטרה מול ברירת קנס. לאחר ביטול נוהג זה הייתה הפסולת מפונה על ידי כלבים. כשאלה התרבו היו הורגים אותם.
שילוב תנאי התברואה הגרועים יחד עם המגורים הצפופים והתזונה הלקויה הביאו להתפרצות מחלות ומגפות תדיר, בעיקר מלריה, דיזנטריה וכולרה. בעת התפרצות המגפות היו סוגרים חנויות, נזירים היו עוזבים את העיר והיה מוטל עליה סגר. הורגש מחסור בתרופות ובמוסדות רפואה. הרופאים היו בדרך כלל נוסעים עוברי אורח מזדמנים.
עד למחצית המאה ה-19 לא היו בתי חולים בעיר. משה מונטיפיורי שביקר מספר פעמים בירושלים הזדעזע מרמת התחלואה הגבוהה ותנאי ההיגיינה והסניטציה הקשים, והחל ליזום הקמת בית חולים בירושלים. מנגד עמד ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם, שניהל את איסוף וחלוקת כספי החלוקה, והתנגד לכל מודרניזציה, מאחר שראה בה איום חילוני על דרכי החיים המסורתיות ובכוחו הכלכלי כפה את עמדותיו. רק לאחר שעמד להיפתח בית החולים של המיסיון האנגלי ולמשוך יהודים נזקקים נשברה ההתנגדות. בקיץ 1844 ימים ספורים לפני מועד פתיחתו הרשמי, נפתח בית החולים החסידי-ספרדי בירושלים שנוהל בידי ד"ר שמעון פרנקל, והיה בית החולים הראשון בירושלים. לאחר מכן, בשנת 1854, נפתח בית החולים מאיר רוטשילד, בתרומתו של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד ובחסות ממשלת אוסטריה.
ליד שער ציון הוקצתה שכונה למצורעים, שכללה כ-30 איש שהיו מתחתנים בינם לבין עצמם. החולי הרב היווה זרז ליציאה מן החומות כאשר המטרה הראשונית הייתה הקמת בית חולים שם.
לקראת סוף 1853 הייתה התפרצות חמורה של אבעבועות רוח. המוסלמים התנגדו לחיסון כאמצעי מניעה ובתוך שלושה שבועות מתו מהמחלה 800 ילדים מוסלמים, בזמן שבקרב היהודים לא דווח על אף מקרה מוות.
ב-1891 נפתח ברחוב יפו בית החולים העירוני (אל-מוסתשספא אל-בלדי), שהיה המוסד הציבורי היחיד שהקים הממשל העות'מאני לשירות התושבים.
ב-1913 הוקם מכון פסטר (ירושלים) שעסק במניעה וטיפול בכלבת, באבעבועות שחורות, במחלות זיהומיות אחרות וייצור חיסונים.
העדות השונות > דמוגרפיה

בשנת 4–1553 נערך מפקד רשמי בירושלים, על פיו היו בעיר 2724 בתי אב ו-179 רווקים, מתוכם 413 בתי אב ו-25 רווקים נוצרים, ו-324 בתי אב ו-13 רווקים יהודים.
על פי המפקד שערך משה מונטיפיורי בשנת 1839, מנתה האוכלוסייה היהודית בירושלים 3007 נפש.
באמצע שנות ה-50 העריך הקונסול הבריטי ג'יימס פין שבירושלים ישנם כ-10,000 יהודים.
אולם לפי ד"ר פראנקל, ב-1856 היו בירושלים 5,700 יהודים. לפי מסמך של משרד החוץ הבריטי, היו בה ב-1863 15,000 תושבים, מהם 8,000 יהודים, 4,500 מוסלמים ו-2,500 נוצרים.
ב-1864 דווח שהיו בירושלים 7738 יהודים. על פי סקר בריטי משנת 4–1873, אוכלוסייתה הכללית הייתה 20,500 נפש, מתוכם 10,500 יהודים. על פי מפקד ועד שליחי הקהילות באנגליה, היו בה ב-1876 13,920 יהודים.
ב-1889 דיווח הנוסע הרמן קונדה כי אוכלוסיית ירושלים מונה 35 אלף איש: 22,000 יהודים, 8,000 נוצרים ו-5,000 מוסלמים. ב-1890 דיווח גם הקונסול הבריטי שמספר היהודים בירושלים הוא למעלה מ-20,000. בשנת 1895 דיווח אברהם משה לונץ שישנם 28,112 יהודים בעיר, 8,748 נוצרים ו-8,560 מוסלמים.
אוכלוסיית העיר בשנת 1860 נאמדת בכ-18,000 נפש: 8,000 יהודים, 6,000 מוסלמים, ו-4,000 נוצרים; בשנת 1880 נאמדת בכ-31,000 נפש: 17,000 יהודים, 8,000 מוסלמים, ו-6,000 נוצרים;
מתוך 17,000 יהודים שישבו בירושלים בשנת 1880 רק 2,000 ישבו בעיר החדשה. מתוך 45,000 יהודים שישבו בירושלים בשנת 1914, 30,000 ישבו בעיר החדשה.
ובשנת 1900 נאמדה האוכלוסייה בעיר בכ-55,000 נפש: 35,000 יהודים, 10,000 מוסלמים, ו-10,000 נוצרים.
ארתור רופין העריך את אוכלוסיית ירושלים בשנת 1915 בכ-80,000 איש. במהלך מלחמת העולם הראשונה התמעטה האוכלוסייה בירושלים. על פי נתונים טורקיים בשנת 1917 חיו בעיר רק 53,000 תושבים, מתוכם 31,000 יהודים, 10,600 מוסלמים ו-11,600 נוצרים.
העדות השונות > העדה המוסלמית

המוסלמים עסקו בדרך כלל במלאכה פשוטה כפועלים שכירי יום, סבלים וחמרים, כמו גם חנוונים קטנים ומוכרי מכולת ובשמים. היו מספר סוגים של מוסלמים בעיר: סורים ערביים, מהגרים עות'מאנים, מוגרבים, כושים אתיופים והינדים. כמו כן מוזכרים ה"קדושים" שחיו מקיבוץ נדבות. לא בלטו זרמים רבים בתוך העדה המוסלמית למעט המוגרבים (הצפון אפריקאים) והמוסלמים ההודים.
הפעילות המיסיונרית הנוצרית הענפה הדאיגה את השלטון העות'מאני אך הוא לא יכול לפעול נגדה ישירות, ולכן טיפח ועודד את העלייה לרגל למסגדי הר הבית ואת הזיארה (ביקור) בעיר לאחר החג'.
הממשל דרבן את כל תושבי הכפרים הסמוכים לעלות לעיר במקביל לצליינים הנוצרים שהגיעו בתקופת חג הפסחא על מנת להראות רוב מוסלמי בעיר. דתיות הדור הצעיר פחתה עם ביסוס השלטון העות'מאני, שייחס לדת חשיבות פחותה מהשלטון הממלוכי, שעלתה חזרה כתגובת נגד להתגברות הפעילות הנוצרית.
השפה העיקרית בחיי היום יום הייתה הערבית. מרבית המוסלמים לא ידעו קרוא וכתוב והספרים היו נדירים. אלה שלמדו קרוא וכתוב עשו זאת באמצעות הקוראן. טורקית שימשה רק כשפת הפקידים והצבא.
המוסלמים לא גרו בהר הבית מפאת קדושתו אך ניסו להיצמד אליו, דבר שהיה אפשרי רק ממערב וצפון. כך נוצרה רצועה מוסלמית המקיפה את הר הבית. ברצועה זו היו גם מבנים פונקציונליים כמסגדים, מדרשות ומבני שלטון. הרובע המוסלמי הוא הגדול ביותר בירושלים שבין החומות, ומחולק לרבעי משנה: השכונה המוגרבית ליד הכותל המערבי, לב הרובע, ושכונת ביזיתא בפינה הצפון מזרחית של העיר העתיקה מעבר לגיא.
בשל מיקומה של השכונה המוגרבית בין הכותל המערבי לרובע היהודי התפתחו יחסים מתוחים בין היהודים למוגרבים. היהודים נאלצו לשלם למוגרבים עבור הזכות להתפלל ברחבת הכותל המערבי.
תיאור של שכונת ביזיתא מצייר תמונה של עליבות, הרס ושטחים ריקים עם מטעי זיתים ושדות בור בתוך החומות. שם התרכזה תעשיית השמן, הסבון והעור.
ברובע היו מספר ח'אנים לאכלוס עולי הרגל בתקופות החגים, בדרך כלל בקרבה לשווקים. כמו כן היו סבילים ומרחצאות ציבוריים.
במהלך השנים חלה פלישה של יהודים, שחיפשו את הקרבה לכותל, לתוך שכונת המוגרבים, ופלישה של הנוצרים שחיפשו את הקרבה לוויה דולורוזה ללב הרובע המוסלמי.
העדות השונות > העדה היהודית > אליעזר בן-יהודה ותחיית הלשון העברית

הנוסע האנגלי ג'יימס סילק בקינגהאם, שביקר בירושלים בשנת 1816, מספר שהיהודים ברובע היהודי "משוחחים תמיד בעברית".
הקונסול הבריטי באמצע המאה ה-19, ג'יימס פין, מעיד בספרו כי העברית הייתה לשון חיה בשימוש יומיומי בירושלים, והיא נשמעה בקונסוליה שלו לעיתים קרובות, משום שהיא השפה המשותפת ליהודים מכל העולם הבאים לירושלים.
ב-1881 עלה אליעזר בן-יהודה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בן יהודה סבר כי כדי שהציונות תצליח כתנועה לאומית, על היהודים לאמץ את העברית כלשון דיבור ולהביא לתחייתה של השפה. ירושלים הייתה מקום מפגש של יהודים מקהילות שונות ושפתם המשותפת הייתה עברית וההגייה הנפוצה, אף בפי האשכנזים בדברם עם שאינם אשכנזים, הייתה ספרדית. בן יהודה ניסה להפיץ את רעיון הדיבור העברי והנהיג אותו במשפחתו. הוא החל להדפיס את העיתון העברי "הצבי" ובו הביע את דעותיו. הוא שקד על מילון השפה העברית (מלאכה שלא השלים) וב-1890 ייסד את ועד הלשון העברית.
מנהיגי היישוב הישן לא ראו בעין יפה את פעילותו של בן-יהודה והוא עורר את חמתם במאמרים הרבים שפרסם נגד הנהגתם, בהם תקף את שמרנותם הדתית והציג את החיים על חשבון כספי החלוקה כשחיתות. שיא המאבק נגדו היה מאסרו, בעקבות מאמר שפרסם ב"הצבי" ופורש על ידי מתנגדיו כקריאה למרד נגד השלטונות העות'מאניים. ההצלחה הגדולה של תחיית הלשון התרחשה מחוץ לירושלים, במושבות העלייה הראשונה.
העדות השונות > העדה הנוצרית

הקונסוליות האירופיות מילאו תפקיד מרכזי בהתפתחות ירושלים במאה ה-19 בזכות הקפיטולציות - זכות שיפוט תחת חסות המדינה הזרה. הדבר שחרר את הנתינים הזרים מהשיפוט העות'מאני והבטיח למיעוטים חופש דת. ככל שגברה התלות העות'מאנית במעצמות הוטב מצב הנוצרים, והמקומות הקדושים הועמדו תחת חסות המעצמות. התנהלה פעילות ענפה של גיוס כספים לאחזקת הכנסיות. נוכח מאבקי מדינות המערב התחדשו יחסי האיבה בין העדות הנוצריות השונות.
בראשית המאה ה-19 מנתה האוכלוסייה הנוצרית שליש מתושבי העיר, כשהיא מפוצלת לשלוש עדות עיקריות. יוונית אורתודוקסית, לטינית וארמנית. שלוש נוספות היו: קופטים, אתיופים וסורים. ניתנו להם הטבות להתנחלות נרחבת בעיר אך הם לא ניצלו אותן.
על הנוצרים נאסר לבנות כנסיות חדשות או לצלצל בפעמוני כנסייה. במקום פעמונים השתמשו בנאקוס, לוח-עץ תלוי שמכים עליו בפטיש. באמצע המאה ה-19 החלו לצלצל בפעמון דרך קבע.
לקראת סוף המאה ה-19 האוכלוסייה הנוצרית גדלה מאוד ועברה במספרה את האוכלוסייה המוסלמית, בעיקר בזכות בניית מוסדות קודש.
הרובע הנוצרי היה מחולק לאזורי משנה שבהם היה רוב דומיננטי לזרמים החשובים. לשאר הכתות לא היו אזורי משנה. הנוצרים נהגו להתגודד סמוך לכנסיית הקבר ולוויה דולורוזה, ולכן שם נמצא הרובע. מרבית המבנים היו בבעלות הקהילה היוונית האורתודוקסית. התנהל מאבק בין העדות על כנסיית הקבר, שחולקה בין כולם.
הקשר בין הכמרים לעדה היה חלש כיוון שהכמרים ידעו יוונית ולטינית ולא שלטו בערבית. למרות זאת הם תמכו בקהילה, הקימו בתי ספר, בתי מרקחת ובתי חולים. עם הזמן הקהילה הגדילה את עושרה ופיתחה שלושה אזורים עיקריים. העדה הלטינית (הפרנציסקנים) התמחתה בטיפול בעולי רגל, בשטח המנזר נבנה בית ספר, בית מלאכה, בית דפוס ובית יתומים.
לארמנים הייתה אחיזה במנזר ובקתדרלת יעקב הקדוש, הם היו האוכלוסייה השלישית בגודלה. מושג הרובע הארמני הוא בעל שתי משמעויות. הראשון, ריכוז ארמנים באזור והימצאות שתי כנסיות ארמניות. השני, שטח שהיה בעל מערכת שירותים עצמאית ובעל שער פנימי שננעל בלילה שניתק אותו משאר העיר.
ראו גם

התקופה העות'מאנית בארץ ישראל
התקופה העות'מאנית בארץ ישראל - מונחים
יהודים בירושלים במאה ה-15 וה-16
מחמד בן פרוך - פחה ירושלים 1625 - 1626
מסע וילהלם השני לארץ ישראל, 1898
מפת ירושלים מסוף המאה ה-16
עד ירושלים - טרילוגיה העוסקת בחיי היהודים בירושלים בזמן מלחמת העולם הראשונה
לקריאה נוספת > מחקרים

מינה רוזן, ירושלים בתקופה העות'מאנית (יחידה 8 בקורס ירושלים לדורותיה), האוניברסיטה הפתוחה, תשנ"א–1990.
מינה רוזן (מהדירה), חרבות ירושלם, אוניברסיטת תל אביב, תשמ"א.
ישראל ברטל, בין התחדשות לשמרנות: ירושלים בשלהי התקופה העות'מאנית (יחידה 9 בקורס ירושלים לדורותיה), האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ז–2017.
יהושע בן-אריה, עיר בראי תקופה - ירושלים במאה התשע-עשרה, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1979, באתר "כותר"
יהושע בן-אריה, ‏עיר בראי תקופה - ירושלים החדשה בראשיתה, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1979, באתר "כותר"
קרק רות, אורן-נורדהיים מיכל, ירושלים וסביבותיה, רבעים, שכונות וכפרים, 1948-1800, הוצאת אקדמון, ירושלים, 1995.
ישראל ברטל, חיים גורן (עורכים), ספר ירושלים: בשלהי התקופה העות'מאנית 1914-1800, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תש"ע 2010
דרור זאבי, המאה העות'מאנית: מחוז ירושלים במאה השבע-עשרה, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע, 1997
אמנון כהן, (עורך), פרקים בתולדות ירושלים בראשית התקופה העות'מאנית, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1979
אמנון כהן, יהודים בשלטון האסלאם קהילת ירושלים בראשית התקופה העות'מאנית, ירושלים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשמ"ב
אמנון כהן, אלישבע סימון-פיקאלי (בהשתתפות עובדיה סלמה), יהודים בבית המשפט המוסלמי: חברה, כלכלה וארגון קהילתי בירושלים העות'מאנית – המאה השש עשרה, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 1993
אמנון כהן, אלישבע בן שמעון-פיקאלי, יהודים בבית המשפט המוסלמי: חברה, כלכלה וארגון קהילתי בירושלים העות'מאנית – המאה השבע עשרה, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 2010
אמנון כהן (בהשתתפות אלישבע סימון-פיקאלי ועובדיה סלמה), יהודים בבית המשפט המוסלמי: חברה, כלכלה וארגון קהילתי בירושלים העות’מאנית – המאה השמונה עשרה, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 1996
אמנון כהן (בהשתתפות אלישבע בן שמעון-פיקאלי ואייל ג'יניאו), יהודים בבית המשפט המוסלמי: חברה, כלכלה וארגון קהילתי בירושלים העות'מאנית – המאה התשע עשרה, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 2003
מינה רוזן, הקהילה היהודית בירושלים במאה הי"ז, תל אביב: הוצאת אוניברסיטת תל אביב והוצאת משרד הביטחון
נתן שור, תולדות ירושלים, כרך ב' (מהתקופה המוסלמית המוקדמת ועד הכיבוש המצרי), תל אביב: הוצאת דביר, 1987
ונסן למיר, ירושלים 1900: עיר הקודש בעידן האפשרויות, הוצאת מאגנס, 2018
אורית רמון, "על מסעו של כריסטוף הרנט לארץ הקודש (1598) ומצב העדות הנוצריות בירושלים העות'מאנית", קתדרה 152 (תשע"ד), עמ' 57–80.
G.H. Blake and R.I.Lawless, The changing middle eastern city, Barnes & noble books, New York, 1980
כביש 481

| --- | --- |

מבט על ציר ז'בוטינסקי לכיוון מזרח ממגדל BBC
מבט על ציר ז'בוטינסקי לכיוון מזרח ממגדל BBC
 מידע כללי
 כינוי:  "ציר ז'בוטינסקי"
 על שם:  זאב ז'בוטינסקי 
 סיווג:  כביש אזורי
 ציר:  כביש רוחב
 אורך:  8 ק"מ
 מיקום
 ערים ראשיות:  רמת גן, בני ברק, פתח תקווה,
 נקודת התחלה:  צומת עלית, רמת גן
 נקודת סיום:  צומת סגולה
 
 
 
כביש 481 החופף במידה רבה את ציר ז'בוטינסקי (גם: דרך ז'בוטינסקי או רחוב ז'בוטינסקי) הוא ציר תנועה מרכזי בגוש דן המתחיל בצומת עלית ברמת גן, דרך בני ברק ומסתיים בצומת סגולה בפתח תקווה, שם הוא נפגש עם כביש 40. הציר נקרא על שם זאב ז'בוטינסקי, ואורכו שמונה קילומטרים. ישנם צירי תנועה ורחובות רבים במדינת ישראל על שמו של ז'בוטינסקי, אך "ציר ז'בוטינסקי" מתייחס לרוב לציר זה. ראשוני רמת גן כינו את הכביש בכינוי "הכביש השחור", בשל היותו סלול ויוצא דופן במארג דרכי העפר בסביבה דאז.