stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסורת בניית כינורות בקרמונה
הערות שוליים

↑  אונסק"ו, בניית כינורות מסורתית בקרמונה (בצרפתית)
↑  החלטת הוועדה הבין-ממשלתית COM 11.18, אונסק"ו
↑  הודעת משרד התרבות האיטלקי על הכללת מורשת בוני הכינורות מקרמונה ברשימה של אונסק"ו (באיטלקית)
1 2  תיק מועמדות מס' 00719, שנת 2012, ארגון אונסק"ו
↑  "בית הספר הבינלאומי לבניית כינורות"
↑  מוזיאון הכינור
"תיבת האוצרות" במוזיאון הכינורות בקרמונה
סדנה של בונה כינורות בקרמונה
כינור סטראדיוואריוס
מוזיאון הכינור
יהודה קרמון

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  17 באפריל 1912 אושוויינצ'ים, רפובליקת פולין 
 פטירה:  7 ביולי 1995 (בגיל 83) ירושלים 
 ענף מדעי:  גאוגרפיה
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
יהודה קרמון (17 באפריל 1912 - 7 ביולי 1995) היה גאוגרף ישראלי, שהתמחה במגוון נושאים בתחומי הגאוגרפיה האנושית, בעיקר בכיוון הגאוגרפיה הכלכלית ומאוחר יותר בתחומי תחבורה ונמלים. היה מהבודדים שחקרו באפריקה המערבית בתקופה שלאחר סיום התקופה הקולוניאלית שם.
קורות חיים

קרמון נולד באושוויינצ'ים בשנת 1912 למשפחה יהודית. משפחתו עברה ללגניצה שבשלזיה תחתית ושם הוא קיבל חינוך כללי. בשנים 1929 עד 1933 למד בסמינר לרבנים, ובמקביל למד היסטוריה באוניברסיטת ברסלאו (ורוצלב). לאחר עליית הנאצים לשלטון, התקרב לתנועה הציונית והיה פעיל בתנועת הבונים בשלזיה. קרמון ביקר בארץ ישראל בשנת 1936, ושנתיים לאחר מכן עלה לארץ ולמד בסמינר למורים. במלחמת העולם השנייה שירת בצבא הבריטי, ביחידת המיפוי בקהיר. לאחר המלחמה היה מורה בתל אביב. בשנת 1947 נקרא לשרת במודיעין של "ההגנה" והיה מגויס עד תום מלחמת הקוממיות.
קרמון החל בקריירה המדעית בגאוגרפיה בגיל 38 כאשר התמנה לעוזר הוראה במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית. כעבור שלוש שנים, בשנת 1953, קיבל תואר דוקטור על עבודת המחקר שלו בנושא עמק החולה.
קרמון כיהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית, והיה ממקימי החוג לציוויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה.
נישא לקרטוגרפית מרים קרמון, שעבדה במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית, ובין השאר הכינה מפות ל״אטלס ישראל״.
מחקרים מדעיים > מגוון מחקרים

בשנות החמישים היו עיקר מעייניו נתונים לחקר חבלים נבחרים בארץ ישראל, הוא פרסם ספר על עמק החולה המסכם את עבודת המוסמך שלו. מאמרים על אזור השרון, שעליו כתב את עבודת הדוקטור שלו. וכן מאמרים על הרי צפת והרי ירושלים, וסביבתה. בשנים אלה התעניין גם בגאוגרפיה חקלאית ותעשייתית.
בשנות השישים נוסף חבל ארץ חדש ומרתק לתחומי התעניינותו: אפריקה המערבית שמדרום לסהרה. ובעיקר ניגריה וגאנה. שבהן שהה במשך תקופות ארוכות לצורך מחקר שימושי. את פירותיה של התעניינות זו אנו מוצאים בספרו על ניגריה המזרחית. במאמרים על אקרה, ובסקירה על הספרות העוסקת בתהליך העיור בניגריה. אין זה מפתיע שבמסגרת שנת השבתון שלו באותה תקופה שהה קרמון כפרופסור-אורח בבית-הספר ללימודי אסיה ואפריקה שבאוניברסיטת לונדון.
בשנות השבעים שני תחומים חדשים הדגיש במיוחד: בתחום העירוני מפרסם קרמון, יחד עם אבשלום שמואלי, את הספר על חברון, וכן שורה של מאמרים, ביניהם את המאמר שבו ביטא את השגותיו על המודלים של המבנה העירוני. הנושא השני הוא ספרו המונומנטלי על הנמלים ברחבי תבל, פרי מחקר של שנים, כולל סקר שדה ב-250 נמלים. באותו עשור מסכם קרמון את עבודותיו על החבלים של ארץ-ישראל בספר מקיף על הגאורפיה האזורית של ארץ-ישראל, שהיה לספר-יסוד בתחום זה, והופיע במהדורות רבות.
בשנות השמונים, אף-על-פי שהוא פרש מהוראה פעילה כפרופסור מן המניין, המשיך קרמון בעבודתו המדעית. מוקד מחקריו בשנים האחרונות הוא הנמל הים-תיכוני, מנקודת מבט תפקודית והיסטורית. עבודותיו של קרמון בגאוגרפיה של נמלים הקנו לו מעמד בינלאומי, והוא נמנה עם קומץ חוקרים ברחבי העולם שמומחיותם היא מחקר השוואתי של נמלים. בתקופה זו הופיע גם מחקר, שקרמון עבד עליו במשך שנים, על התחרות בין גבעון לירושלים.
מחקרים מדעיים > הגישה המחקרית

הקו המנחה את מפעלו המדעי של קרמון הוא העמדת הגאוגרפיה כתופעה תרבותית.
בראשית דרכו הציג קרמון את הגאוגרפיה בגישתה הרגיונלית הקלאסית. הוא חקר אזור נבחר והראה כיצד משתקפת בו מסכת יחסי-הגומלין בין האדם ובין סביבתו הטבעית, אותו פסיפס של גורמים קבועים, שעליו פועלים גורמים משתנים כדי ליצור את הנוף הייחודי של האזור. כאן בא לידי ביטוי כישרונו המובהק של קרמון להדגיש את העיקר, תוך שימוש באמצעים דידקטיים כדי להמחיש את הדברים, למשל, כאשר הוא דן בגאוגרפיה היישובית של ניגריה הוא הצליח לעורר את תשומת לבו של הקורא בהציגו מצב הנראה קשה ממבט ראשון, כנון העדר זיקה בין מיקום היישובים למיקום מקורות המים במזרח ניגריה, בניגוד מוחלט למציאות השוררת במזרח התיכון.
בשלב השני הדגיש קרמון את השפעת התרבות בדרך של חקירת תופעות על יסוד התפתחותן ההיסטורית. אף כאן המסר שלו הוא בהיר כשם שהוא אינו משתמע לשתי פנים : אין להבין את פשרן של תופעות גאוגרפיות ללא התייחסות לשורשים שלהן מתקופות קודמות. הדבר אמור לא רק לגבי ארץ-ישראל, אלא נונע באותה מידה להבנת מצבם של מבנים פיזיים כגון נמלים, שהם עדות אילמת הן לתרבות החומרית של תקופות עברו והן למידת היזמות של תושבי המקום.
מחקרים מדעיים > הוראה ויזמות אקדמית

קרמון לא חסך מאמץ כדי לשכנע את תלמידיו הרבים להאמין בעליונות רוח האדם על-פני כוחות הטבע. ובחשיבותם המרכזית של תהליכים חברתיים-היסטוריים בעיצוב מקום מושבם של בני-האדם. למסקנות אלה הגיע על-יסוד מחקריו. הן ביישובים כפריים מסורתיים והן ביישובים עירוניים מודרניים. היום קביעות אלה הן מוסכמות-יסוד בעיני רוב-רובם של הגאוגרפים בישראל.
הוא הקדיש זמן וקשב רב לייעוץ ולהדרכה אישית של תלמידי מוסמך ודוקטור שנהרו אליו. אחדים מבין אלה שעשו את עבודת הדוקטור שלהם בהדרכתו נקלטו במחלקה לגאוגרפיה של אוניברסיטת חיפה. המפעל המסמל אולי יותר מכל את השקפת עולמו המיוחדת של קרמון הוא המרכז לציוויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה, שאת הקמתו הגה, הקים וניהל במשך השנים הראשונות לפעולתו. כאן באה לידי ביטוי גישתו הרחבה והבין-תחומית, המצטיינת בפתיחות לעבר תרבות העולם, תוך-כדי שמירה קפדנית על תרומתה של הגאוגרפיה כאחת הדיסציפלינות המהוות חלק מן התרבות הזו.
השפעתו העמוקה ביותר והנמשכת הייתה על דרך מחשבתם של תלמידיו ועל התייחסותם לגיאורפיה. הוא היה המורה הרוחני של רבים מאוד מבין הגאוגרפים בישראל. בעניין זה, חסד עשה קרמון לגאוגרפיה הישראלית, במאבקו המתמשך נגד הנטייה לאטומיזציה של המקצוע בתקופת "המהפכה הכמותית", שאיימה לא אחת לרוקן מתוכן את מהות הגאוגרפיה כתופעה אנושית המתרחשת בנוף. קרמון לא התנגד מעולם למודלים כאמצעי המחשה, והוא אף השתמש בהם לצורך זה בעצמו אך לא יותר.
עמידתו האיתנה של קרמון על העקרונות של ראייה כוללת בפרספקטיבה היסטורית, והדגש שהוא שם תדיר במשמעות החברתית-תרבותית העמוקה יותר של תהליכים טכנולוגיים- כלכליים, סייעה בסופו של דבר לעבור בשלום את העידן של המהפכה הכמותית שפקד לזמן-מה את הגאוגרפיה בישראל.
פרסומיו

קרמון כתב תשעה ספרים, ערך ארבעה ספרים, ופרסם חמישים ושבעה מאמרים.
פרסומיו > עברית

עמק החולה הצפוני, פרק בחולדות הנוף של ארץ ישראל, ירושלים 1956
(עם מ' ברוור), אטלס המזרח התיכון, פיסי, כלכלי ומדיני עם סקירה גאוגרפית, תל אביב. 1962
קווי הפסקת האש של ישראל. הוצאת קצין חינוך ראשי. מטכ"ל, 1968
(עם א' שמואלי), חברון, דמותה של עיר הררית, תל אביב, 1970
ארץ ישראל, גאוגרפיה של הארץ ואזוריה, תל אביב, 1977
לכסיקון גאוגרפי חדש, 1966
אטלס המאה העשרים, תל אביב, 1980
(עם א' שמואלי וג' הורביץ). אגן הים התיכון. תל אביב. 1983.
(עם מ' ברוור, א' נגב, ד' עמירן), ארץ ישראל – מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, כרך י"ז, 'ספר אברהם יעקב ברור', החברה לחקירת א"י ועתיקותיה, ירושלים, 1984
התהוות הנוף של עמק החולה, החברה לחקירת א"י ועתיקותיה, י"ט (תשט"ו), עמ' 70–86.
השפעות טופוגרפיות על דרכי התחבורה ביהודה, יהודה וירושלים, הכנס הארצי הי"ב לידיעת הארץ, החברה לחקירת א"י ועתיקותיה, ירושלים, ,1957 עמ' 144–150
התנאים הפיסיוגרפיים של השרון והשפעתם על התפתחותו היישובית, ידיעות החברה לחקירת א"י ועתיקותיה, כ"ב (תשי"ט), עמ' 111–133
השימוש החקלאי בקרקע בהרי-צפת, ידיעות החברה לחקירת א"י ועתיקותיה, כ"ד תש"ך, עמ' 210-228
דרכי התחבורה בהרי-צפת כהתפתחותן ההיסטורית, יריעות החברה לחקירת א"י ועתיקותיה, כ"ד (תש"ך), עמ' 240–249
תנאיה הגאוגרפיים של אילת כגורם בפיתוחה, ספר אילת, הכינוס הארצי הי"ח ליריעת הארץ, החברה לחקירת א"י ועתיקותיה, תשכ"ג, עמ' 231–241
אקרה בירת גאנה, התהוותה של עיר "ראשה" באפריקה, המזרח החדש, 1968, עמ' 24–39
מעמדה הגאופוליטי של אילת ותמורותיו ההיסטוריות, מחקרים בגאוגרפיה של ארץ ישראל, ו', 1968, עמ' 53–80
השגות למודלים שלצמיחה ומבנה עירוני, אופקים בגאוגרפיה א', אוניברסיטת חיפה, 1975, עמ' 21–40
ד"ר א.י. ברוור ז"ל, מחקרים בגאוגרפיה של ארץ ישראל, ט', 1976
תמורות בנוף העירוני של ירושלים במאה הי"ט, קתדרה, 6, 1976, עמ' 38–73
מפעלי ים המלח – היבטים גאוגרפיים, ארץ הנגב, 1979, עמ' 753–762
הנמלים הים תיכוניים של ישראל בהשוואה לדגם הנמל הים תיכוני, מחקרים בגאוגרפיה של ארץ ישראל, י"א, 1980, עמ' 133–151
פרסומיו > אנגלית

A Geography of Settlement in Eastern Nigeria. Scripta Hierosolymitana, Vol. XV, 2 (1966)
lsrael- A Regional Geography, New York. 1970
Ports Around the World, Crown Publishers, New York, 1980. Israel, Eine gengraphische Liiender,kunde, in: Wissenschaftlische Liinderkunden. Band 21. 9 Darmstadt, 1983.
The Settlement of the Northern Huleh Valley since 1838, Israel Exploration Journal (IEJ). 3 .(1953). pp. 4-25
Geographical Aspects in the History of the Coastal Plain of Israel. ,IEJ, (1956). pp. 33-.50
The Drainage of the Huleh Swamps, Geographical Review, 50 (1960). pp. 169-193
Zur Wirtschaftsgeographie Israels, Zeitschriji Jiir Wirschaflsgeographie. Hagen. 1960. pp. 22
An Analysis of Jacot in's Mapof Palestine, IEJ, 10 (1960).pp.155-173,244-253 23
Geographical Influences on the Historical Routes in the Sharon Plain. PEQ (1961). pp. 43-60
Israel, bevolkerungs und wirtschaftstruktur, in: E. Meynen (ed.). Geographisches Taschenhllch 1962-63. Wiesbaden. pp. 141-156
Eilath.lsrael's Red Sea Port. TESG. 54 (1963). pp. 117-126 27
Israel, Land und Bevolkerung. in: J.M. Landau (ed.), Israel (Kultur der Nationen. Nurnberg.
Land Use Survey in Mediterranean Countries. Cartographical Suggestions. Land Use Seminar on Mediterranean Climates. Arid Zone Research Series. Unesco. Paris. 19M. pp. 159- J 66
(with D,H.K. Amiran), The Development of the Dead Sea Works. Tf'SG. 55 (1964). pp.210-233
Das Tode Meer als Lebensspender. Die Natur. Spectrum Verlag. 3 (1965). pp. 6- 14
Ashdod, a New Mediterranean Port in Israel. Geography (1965). pp. 254-258
Israel und Jordanien, Westermanns Lexicon der Geographie. Braunschweig. 1967. 36 pp
Accra,Tema, Das Werden einer Afrikanischen Grosstadt, Erdkllnde. 21 (1967). pp. 33-48
Water - a Lever for Development in the Middle East, Middle East Development 1l. Truman.Center Publication, 3. Jerusalem. 1968. pp. 64- 78
The Vineyards of Hebron. Geografisch Tijdschrt. 5 (1971). pp. 501 -510
Urbanization in Nigeria - a review, African and Asian Studies, 8, Jerusalem, 1972, pp..319-322
Ein Modell des Raumlischen Wachstums Prozess Westeuropiiischer Hafenstiidte, in: Der Wirtschqfisraum. Festschrift fur Erich Otremba. Beihefl zur Geographischen Zeitschr(ft, Heft 41 (1975). pp. 212-231
Changes in the Urban Geography of Hebron During the Nineteenth Century, in: M. Maoz (ed,), 45 Studies on Palestine During the Ottoman Period, Jerusalem. 1975. pp. 70-86
Eilat. Problems of a Port on a Desert Coast. in: D.H.R. Amiran &Y. Ben Arieh (eds.), Geography in Israel, Jerusalemm. 1976. pp. 106-137
The Changing Role of Ports. Focus, vol. 32.40. 2 (1981). pp. 16-17 57
The Ownership of a Port as a Factor in its Operation and Physical Structure. in: Changing Maritime Transport. Proceedings of the International Seminar on the Geography of Maritime Circulation. Naples. Instituto Universitario Navale. Decembre 1981. pp. 167.-177
הערות שוליים

↑  פרטים ביוגרפיים, מראיון של פרופ' יורם בר-גל עם מרים קרמון ב-8.2.99.
1 2  הערכה מדעית על פי: שלום רייכמן, "להערכת פועלו המדעי של יהודה קרמון", מחקרים בגאוגרפיה של ארץ ישראל, חוברת י"ב, 1986
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273987205171  PLWABN: 9810678903105606  BnF: cb12122830n (data)  GND: 122867580  ISNI: 0000 0001 3957 0949  LCCN: n83003291  NKC: xx0218340  SUDOC: 029647444  VIAF: 196315688   WorldCat (עם VIAF): 196315688 
ספרו הראשון של יהודה קרמון על עמק החולה
ספרו המקיף של יהודה קרמון על הגאוגרפיה של ארץ ישראל.
יעל ישי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1933 (בת 92 בערך)
 ענף מדעי:  מדע המדינה
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה
 פרסים והוקרה:  מפעל חיים של האגודה הישראלית למדע המדינה
 תרומות עיקריות
 חקר קבוצות אינטרס והחברה האזרחית בישראל
 
יעל ישי (נולדה ב-1933) היא חוקרת ישראלית בתחום מדע המדינה, פרופסור אמריטה בבית הספר למדע המדינה באוניברסיטת חיפה, מומחית לחקר החברה האזרחית, קבוצות אינטרס, תנועות מחאה ומפלגות בישראל.
ביוגרפיה

יעל ישי נולדה בחיפה בשם יעל ברגהיים, בת לאריה (אגון) וצפורה, שעלו מגרמניה. אמה הייתה קריינית ושחקנית.
קריירה אקדמית

ישי למדה לתואר ראשון במדע המדינה וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית ולתואר שני באוניברסיטת וושינגטון-סנט לואיס. את הדוקטורט כתבה במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית (1976) בהנחיית פרופ' עמנואל גוטמן. על בסיסו פרסמה את ספרה הראשון סיעתיות בתנועת העבודה: סיעה ב' במפא"י שיצא בהוצאת עם עובד ב-1978.
מחקריה של ישי, שמתמחה בפוליטיקה השוואתית, התרחבו מעבר לגישה המוסדית המסורתית שהתמקדה במפלגות. ישי הייתה חלוצה במחקריה על החברה האזרחית בישראל, ובתוכה קבוצות אינטרס ותנועות מחאה. בנוסף כתבה ישי גם על נשים בפוליטיקה הישראלית.
ישי שימשה חברת סגל במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת חיפה (לימים בית הספר למדע המדינה) וכיהנה כראש המחלקה. באוניברסיטת חיפה כיהנה בתפקידים שונים ובהם דיקן הסטודנטים, חברת הוועד הפועל וחברת ועדת המינויים. ישי עמדה בראש האגודה הישראלית למדע המדינה, והייתה חברת ועדות ציבוריות, ובהן: הוועדה הציבורית לקביעת מימון מפלגות, בוועדה הציבורית לבחינת מימון פעילות פוליטית בראשות השופט דב לוין, ובוועדת האתיקה של הסתדרות הרופאים. בשנים 1991–1994 כיהנה כראש האקדמי של מכללת עמק יזרעאל, כשזו פעלה כשלוחה של אוניברסיטת חיפה.
ב-2012 זכתה ישי בפרס מפעל חיים של האגודה הישראלית למדע המדינה.
ספריה (מבחר)

בין גיוס לפיוס: החברה האזרחית בישראל, כרמל, 2003.
Between the Flag and the Banner: Women in Israeli Politics, 1997
רופאים ומדינה: תאגוד בתי החולים בישראל, מכון ירושלים לחקר ישראל, 1994
Land of Paradoxes: Interest Politics in Israel, 1991
קבוצות אינטרס בישראל: מבחנה של דמוקרטיה, עם עובד, 1987.
סיעתיות בתנועת העבודה: סיעה ב' במפא"י, עם עובד, 1978.
הערות שוליים

↑  צבי זרחיה, רק 63.5 א' ש' בחודש לח"כ, באתר TheMarker‏, 24 ביוני 2001
↑  רונית ורדי, ‏ויצמן מרוויח זמן, באתר גלובס, 12 במרץ 2000
↑  אודות פרופ' יעל ישי בתוך ספר הכנס השנתי, באתר האגודה הישראלית למדע המדינה, ‏30 במאי 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270167305171  GND: 104366605  ISNI: 0000 0001 0918 4449  LCCN: n79001083  SUDOC: 033103143  VIAF: 78774241   WorldCat (עם VIAF): 78774241
יעקב כץ (פרופסור)

| --- | --- |

פרופסור יעקב (יענקל'ה) כץ
 לידה:  6 ביוני 1945 כ"ה בסיוון ה'תש"ה 
 פטירה:  9 בספטמבר 2020 (בגיל 75) א' בתשרי ה'תשפ"א 
 מקום קבורה:  כפר עציון 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן (30 בספטמבר 1971)  אוניברסיטת בר-אילן (30 בספטמבר 1976)  אוניברסיטת ויטווטרסראנד (30 באפריל 1985) 
 מוסדות:  מכללה ירושלים (1 בספטמבר 2013)  אוניברסיטת בר-אילן (1 באוקטובר 1981) 
 צאצאים:  גלעד כץ 
 
יעקב (יענקל'ה) כץ (כ"ה בסיוון ה'תש"ה, 6 ביוני 1945 – א' בתשרי ה'תשפ"א, 9 בספטמבר 2020) היה פרופסור לפסיכולוגיה חינוכית, יו"ר המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך, ראש בית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן ונשיא מכללת ירושלים.
ביוגרפיה

יעקב כץ נולד ביוהנסבורג בדרום אפריקה, להוריו אליעזר בן-ציון ורחל, שפעלו במסגרות יהודיות וציוניות. הוא הקטן מחמשת ילדיהם, התעניין מגיל צעיר במדינת ישראל. למד בבית ספר תיכון "קינג דייוויד". בשנת 1963 עלה לישראל, והחל את לימודיו בישיבת ההסדר "כרם ביבנה". ב-1966 התגייס לצנחנים, ובמלחמת ששת הימים היה ממשחררי ירושלים.
בין השנים 1968–1971 למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה וחינוך באוניברסיטת בר-אילן. לאחר מכן למד לתואר שני בייעוץ חינוכי, וסיים את לימודיו ב-1976. במקביל לימד בתיכון בקריית גת. בשנת 1972 עבר עם משפחתו לאלון שבות ועבד כיועץ בבית הספר האזורי בגוש עציון. המשפחה יצאה לשליחות חינוכית של 4 שנים ביוהנסבורג מטעם הסוכנות היהודית שם היה מנהל לימודי היהדות בבית-ספר "קינג דייוויד". באותה תקופה למד לתואר שלישי בפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטת ויטווטרסראנד אותו סיים ב-1985.
בשובם ארצה המשיך כץ בעבודתו כיועץ חינוכי בבית הספר האזורי בגוש עציון והיה בין מובילי פרויקט האינטגרציה של ילדי גוש עציון וחבל עדולם.[דרוש מקור] במקביל התחיל כץ ללמד באוניברסיטת בר-אילן כעוזר מחקר במחלקה לחינוך, והתקדם עד לניהול בית-הספר לחינוך. כיהן כראש המכון לחקר החינוך הדתי והיה יו"ר המזכירות הפדגוגית של משרד החינוך בין השנים 2001–2006. אחר פרישתו מבר-אילן, מונה לנשיא מכללת ירושלים.
ב-1995 נוצר קשר עם מועמד הליכוד לראשות הממשלה, בנימין נתניהו והקשר התהדק עם השנים. בהלווייתו של כץ נשא ראש הממשלה נתניהו הספד.
ב-12 שנותיו האחרונות נחשף כץ לעולם החסידי, התקרב לרב אליעזר שלמה שיק (מוהרא"ש) ולמד את תורת רבי נחמן מברסלב.
חיים אישיים

נישא לשלומית בת משואות יצחק, בתו של משה מושקוביץ (מושקו) ולהם 7 ילדים, בהם הדיפלומט והיועץ גלעד כץ ונבו כץ.
בשנים הראשונות התגוררו באבן שמואל, ובשנת 1972 עברו לאלון שבות והיו בין המשפחות הראשונות שהקימו את היישוב. כץ היה חבר בהנהלת גמ"ח אלון שבות ותקע בשופר בחגי תשרי.
הערות שוליים

↑  ארכיון אלון שבות, ‏אוקטובר 2020
↑  הספד נתניהו, באתר ערוץ 7, ‏20.9.2020
↑  יעל פרידסון, בנו של פרופ' יעקב כץ נפרד: "תמיד אמר 'תגיד מה שאתה חושב, לא מה שאנשים רוצים לשמוע'", באתר ynet, 21 בספטמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012364366805171  GND: 1147164185  ISNI: 0000 0000 8403 0709  LCCN: n96109010  ORCID: 0000-0002-5229-1423  ResearcherID: U-4142-2017  SUDOC: 084139722  VIAF: 287439572   WorldCat (עם VIAF): 287439572
יעקב בן-טולילה

| --- | --- |

יעקב בן טולילה
 לידה:  30 ביוני 1935 (בן 89) תטואן, מרוקו
יעקב בן-טולילה (נולד ב-30 ביוני 1935 בתטואן שבמרוקו) הוא פרופסור אמריטוס ללשון עברית באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע וחבר באקדמיה ללשון העברית.
קורות חיים

בן-טולילה נולד בתטואן שבמרוקו לוידל ומרסדס, כבן בכור למשפחה בת 3 ילדים. אביו שימש כמזכיר קהילת תטואן, בעוד שסבו יעקב היה שו"ב, דיין וראש ישיבת "יגדיל תורה" בעיר. את לימודיו היסודיים למד בבית הספר כי"ח, ואף הספיק ללמוד במשך שנת לימודים אחת במכון ללימודים תיכוניים הספרדי-מרוקני בתטואן. בשנת 1950, במסגרת עליית הנוער, עזב הנער בן-טולילה את עירו תטואן, בדרכו לעלות לארץ ישראל. במסגרת זו שהה, עם עוד 3 בני דודים, בבתי ילדים בצרפת, עד ליוני 1951, אז הפליגו לישראל, באונייה נגבה.
בישראל נקלטו ארבעת הילדים בחברת הנוער בקבוצת יבנה, שם שהה בן-טולילה עד לגיוסו לצה"ל כחייל במסגרת גרעין נח"ל שהצטרף לקיבוץ לביא.
בשנת 1956 הגיעו הוריו של בן-טולילה לארץ ישראל ביחד עם שני אחיו הקטנים, וכיוון שקליטתם בקיבוץ לא צלחה, עזב יעקב בשנת 1957 את הקיבוץ ועבר לגור עם הוריו במעברת קריית גת. בקריית גת עבד כחשמלאי, אך בראשית שנת 1958 עזב את המקום לאחר שקיבל הצעה מבני עקיבא לשמש כשליח התנועה בצפון אפריקה. עבודת השליחות במרוקו הייתה כרוכה בביקורים בצרפת, במחנות קיץ ובסמינרים של התנועה. בביקורים אלו הכיר את אשתו תמר, יהודייה-צרפתייה ממוצא הונגרי-פולני, שהייתה חברה בבני עקיבא בצרפת, ובינואר 1961 הם נישאו בעיר שטרסבורג. באותה שנה החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים ללשון עברית ותרבות צרפת. את לימודיו בירושלים המשיך כתלמיד, עוזר מחקר וכמרצה עד לשנת 1983, אז קיבל תואר דוקטור בלשון עברית (התזה נכתבה בהדרכת הפרופסורים דוד טנא וחיים בלנק, בנושא "מבטאי העברית המשמשת במושב של יוצאי מרוקו בנגב - פרק בפונולוגיה חברתית").
בשנת 1966, כשסיים את התואר הראשון, נודע לו שמחפשים מורה ללשון ולספרות בישיבת בני עקיבא "בית יהודה" בכפר מימון. הוא קיבל את המשרה ועבר עם משפחתו להתגורר בכפר מימון.
כעוזר הוראה ומחקר השתתף במפעל משותף לאוניברסיטת הנגב ולאקדמיה ללשון עברית בנושא "אוצר מלים וצורותיהן לפי תעודות שבכתב". לימד ארמית, ותחביר לשון המקרא, כן השתתף במחקר במעבדה לחקר הדיבור באוניברסיטת בן-גוריון.
במהלך השנים שימש בן-טולילה כמרצה אורח במרכזים אוניברסיטאיים בחו"ל, כגון: המחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת מונטריאול והמרכז ללימודי יהדות באוניברסיטת הרווארד, במרכז הלאומי למחקר מדעי בצרפת, המועצה הלאומית הספרדית למחקר (ספ') בספרד ועוד.
משנת 1996 כיהן בן-טולילה כפרופסור באוניברסיטת בן-גוריון. בשנת 2005 פרש לגמלאות.
תפקידים שונים

במהלך הקריירה האקדמית של בן טולילה הוא כיהן כיועץ לגופים שונים. היה חבר בוועדה משותפת למשרד החינוך ולאוניברסיטת בן-גוריון, להכנת השתלמויות למורים לעברית בבתי הספר במחוז הדרום. חבר המועצה הארצית של איל"ש, חבר הוועדה האקדמית של "המרכז ללשונות היהודים וספרויותיהם" של האוניברסיטה העברית בירושלים. היה חבר יועץ באקדמיה ללשון העברית ולאחר מכן נבחר כחבר מלא בה, כן השתתף מטעמה כחבר בוועדה לקביעת מונחי תחבורה ובוועדה למונחי גאוגרפיה. היה חבר מועצת המערכת של כתב העת חלקת לשון, ויעץ בפרויקט כינונו של מאגר העברית המדוברת בישראל. היה חבר הדירקטוריון של הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו וחבר ועדת ההיגוי והוועדה האקדמית של מרכז משה דוד גאון לתרבות הלאדינו. ב-2015 נבחר לשמש חבר מתכתב באקדמיה המלכותית של ספרד.
גישתו באשר ללימוד הלשון העברית

בן טולילה הוא פטריוט של הלשון העברית, לדבריו הלשון היא מרכיב חשוב בתרבותו ובזהותו הלאומית של כל עם, ועל אחת כמה וכמה אצל העם היהודי שהביא לעולם את התנ"ך הכתוב עברית. הוא מציג את טעותו של הרצל כאשר כתב בספרו "מדינת היהודים" כי לכשתקום המדינה, היא לא תוכל להשתמש בשפה העברית, "לשון עתיקת יומין שאינה בשימוש" - והכול ישוחחו בשפות שונות כמו בקנטונים בשווייץ, בעוד שבפועל השפה העברית במדינת ישראל, פורחת.
בן טולילה סבור שעל המורים ללשון ללמד באופן כזה, שהתלמיד יהיה מסוגל לפרש טקסט כתוב באמצעות הידע והכלים שרכש, זאת לעומת המצב הקיים בו המורים מתווכים בין הטקסט לבין התלמיד. במקום להדריך אותו להבין את הטקסט בעצמו. הוא גם מעביר ביקורת על תרגום טקסטים על ידי המורים לשפה דלה.
פרס
זכה בפרס רנה ונסים גאון על תרומה ייחודית ליצירה בתחום מורשת יהודי צפון-אפריקה לשנת תשע"ו.
ציד החד-קרן

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך יצירה:  1500 
 טכניקה וחומרים:  צמר, חוט (כסף), משי, silver-gilt thread 
 
ציד החד-קרן (באנגלית: The Hunt of the Unicorn) הוא שמה של סדרה של שבעה שטיחי קיר שנארגו בין השנים 1495–1505. שטיחים אלה, שנעשו בסגנון מילפלר, מציגים תיאור של ציד חד-קרן. השטיחים מוצגים בקלוסטירס - אגף ממוזיאון המטרופוליטן לאמנות שנמצא בפארק פורט טריון, בצפון האי מנהטן בעיר ניו יורק.
היסטוריה

פרטים רבים אינם ידועים על נסיבות יצירת שטחי הקיר ומשמעותם. לא ברור האם שטחי הקיר נועדו להיות מוצגים יחד, באותו חדר, או בנפרד. ככל הנראה שטיחי הקיר נארגו בהזמנת אן מברטאן על מנת לחגוג את נישואיה לשארל השמיני, מלך צרפת.
השטחים היו בבעלות משפחת לה רושפוקו במשך כמה מאות שנים עד שנרכשו על ידי ג'ון ד. רוקפלר, הבן בשנת 1922. רוקפלר תרם את השטיחים למוזיאון המטרופוליטן בשנת 1937.
בשנת 1998 עברו שטיחי הקיר ניקוי ושיקום נרחב.
תיאור השטיחים ומשמעות השטיחים

השטיח הראשון מתאר את הציידים היוצאים לצוד את החד-קרן, ומשחררים את כלבי הציד. הציידים מגלים את החד-קרן בסמוך למעיין מורעל, והחד-קרן משתמש בכוח קרנו על מנת לטהר את המים הרעילים. בעלי החיים שבטבע (טווסים, אריות) ממתינים לטיהור המים. החד-קרן מנסה להימלט מהציידים ואלה זורקים עליו את חניתותיהם, אולם החד-קרן מדלג מעל פלג מים ונמלט מהציידים. בשטיח נוסף רואים את החד-קרן נלחם בציידים ותוקע קרנו באחד הכלבים. באמצעות העלמה, נתפס החד-קרן ומוצא להורג. גופתו מובלת לטירה על ידי הציידים. בשטיח האחרון החד-קרן קם לתחיה, אולם הוא כלוא.
ישנן פרשנויות רבות למשמעות המתוארת בשטיחים. ניתן להבין את השטיחים כאלגוריה לאהבה - החד-קרן מסמל את האהבה המושלמת, ורק בקשיים רבים ניתן לתפוס את האהבה או למצוא את האהוב. הפרשנות המקובלת היא שבמקביל לאלגוריה הבסיסית ישנה גם אלגוריה נוצרית דתית, החד-קרן הוא אלגוריה לפסיון של ישו ולקומו לתחייה, והעלמה (היחידה היכולה להגיע אל החד-קרן) היא מרים, אם ישו. על פי האמונה המקובלת בימי הביניים, ניתן ללכוד חד-קרן רק באמצעות עלמה בתולה - אלגוריה לכך שהטבע האלוהי של ישו יכול להפוך לאנושי, על פי האמונה הנוצרית, רק באמצעות מרים הבתולה. הציד מקביל לייסורים של ישו בהולכו בוויה דולורוזה.
בעלי החיים השונים אף הם מהווים משלים. האריה, המתואר כישן בעיניים פקוחות מסמל את השלטון, הצבי, שהאמינו כי הוא הורג את הנחשים, מסמל את הדת המצילה מרוע.
מציאת החד-קרן
הציידים מחפשים את החד -קרן עם כלביהם
הציידים תופשים את החד -קרן
החד-קרן מתגונן
החד-קרן כלוא
ראו גם

הגבירה והחד-קרן
ינה רקוניץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 במרץ 1899 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  21 ביוני 1963 (בגיל 64) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת פץ' 
 תפקידים:  נוירולוג, אקדמאי 
 
ינה רקוניץ (בהונגרית: Rakonitz Jenő;‏ בודפשט, טרזווארוש, 28 במרץ 1899 – בודפשט, 21 ביוני 1963) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, נוירולוג, פרופסור באוניברסיטה, קנדידט (דוקטורט "קטן" .CSc) במדעי הרפואה (1952).
קורות חיים

ינה רקוניץ נולד במשפחה יהודית אורתודוקסית כבנם של דיולה רקוניץ (1860–1934) עורך דין בבודפשט, ושל סידוניה לינדנבאום (1874–1942). את לימודיו התיכוניים השלים בגימנסיה הראשית האוונגלית בבודפשט (1909–1917), ולאחר מכן התקבל לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), משם עבר לאוניברסיטת פירנצה ולבסוף, בשנת 1924, הוסמך כרופא באוניברסיטת ארז'בט של פץ'. לאחר שסיים את שנת ההתמחות שלו, התמחה ללא שכר במחלקה לפסיכיאטריה ונוירולוגיה של אוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה של אוניברסיטת בודפשט אחרי מלחמת העולם הראשונה) תחת פרופסור קארוי שאפר.