אלוהויות במצרים העתיקה
מאפיינים > התנהגות

המצרים האמינו שהתנהגות אלוהית מנהלת את כל הטבע. פרט לאלוהויות הבודדות ששיבשו את הסדר האלוהי, פעולות האלים שמרו על מאעת ויצרו וקיימו את כל היצורים החיים. האלים ביצעו את העבודה הזו באמצעות כוח שהמצרים כינו "חכא (אנ')", מונח שמתורגם בדרך כלל כ"קסם". הקה היה כוח בסיסי שהאל הבורא השתמש בו כדי ליצור את העולם ואת האלים עצמם.
פעולות האלים בהווה מתוארות ומשובחות במזמורים (Hymn) ובכתבים לטקסי הלוויה. לעומת זאת, המיתולוגיה נוגעת בעיקר לפעולות האלים במהלך עבר מעורפל, שבו האלים היו נוכחים על פני כדור הארץ וקיימו אינטראקציה ישירה עם בני אדם. אירועי תקופה מוקדמת זו קבעו את התבנית לאירועי ההווה. התרחשויות תקופתיות היו קשורות לאירועים בעבר המיתי; הירושה של כל פרעה חדש, למשל, שחזרה את עלייתו של הורוס לכס המלכות של אביו אוסיריס.
מיתוסים הם מטאפורות לפעולות האלים, שבני האדם אינם יכולים להבין אותם במלואם. הם מכילים רעיונות סותרים לכאורה, כל אחד מהם מבטא נקודת מבט מסוימת על אירועים אלוהיים. הסתירות במיתוס הן חלק מהגישה רבת הפנים של המצרים לאמונה דתית - מה שהנרי פרנקפורט כינה "ריבוי גישות" להבנת האלים. במיתוס, האלים מתנהגים כמו בני אדם. הם חווים רגשות; הם יכולים לאכול, לשתות, להילחם, לבכות, לחלות ולמות. לחלקם יש תכונות אופי ייחודיות. סת אגרסיבי ואימפולסיבי, ותחות, פטרון הכתיבה והידע, נוטה לנאומים ארוכים. אולם באופן כללי, האלים דומים יותר לארכיטיפים מאשר דמויות מצוירות היטב. גרסאות שונות של מיתוס יכולות לתאר אלוהויות שונות הממלאות את אותו תפקיד ארכיטיפי, כמו במיתוס העין של רע, היבט נשי של אל השמש שיוצג על ידי אלות רבות. ההתנהגות המיתית של אלוהויות אינה עקבית, ומחשבותיהן והמניעים שלהן מוצהרות רק לעיתים נדירות. ברוב המיתוסים חסרות דמויות ועלילות מפותחות, משום שהמשמעות הסמלית שלהם הייתה חשובה יותר מהיותם סיפורים משוכללים.
המעשה האלוהי הראשון הוא בריאת הקוסמוס, המתואר במספר סיפורי בריאה. הם מתמקדים באלים שונים, שכל אחד מהם עשוי לפעול כאלוהות בורא. שמונת האלים של האוגדואד, המייצגים את הכאוס שלפני הבריאה, מולידים את אל השמש, המכונן סדר בעולם החדש שנוצר; פתח, המגלם מחשבה ויצירתיות, נותן צורה לכל הדברים על ידי חיזויים ומעניק להם את שמם; אתום מייצר את כל הדברים כנביעה (אנ') של עצמו; ואמון, על פי התאולוגיה שקודמה על ידי הכהונה שלו, קדם ויצר את האלים הבוראים האחרים. גרסאות אלו ואחרות של אירועי הבריאה לא נתפסו כסותרות. כל אחד מהם נותן פרספקטיבה שונה על התהליך המורכב שבו היקום המאורגן ואלוהויותיו הרבות הגיחו מתוך כאוס בלתי מובחן. התקופה שלאחר הבריאה, שבה שורה של אלים שולטים כמלכים על החברה האלוהית, היא התפאורה לרוב המיתוסים. האלים נאבקים בכוחות הכאוס וביניהם לפני שהם נסוגים מעולם האדם ומציבים את מלכי מצרים ההיסטוריים לשלוט במקומם.
נושא שחוזר על עצמו במיתוסים אלה הוא המאמץ של האלים לשמור על מאעת כנגד כוחות האי-סדר. הם נלחמים בקרבות אכזריים כנגד כוחות הכאוס בתחילת הבריאה. רע ואפפ, נלחמים זה בזה בכל לילה, ממשיכים במאבק זה אל ההווה. נושא בולט נוסף הוא מותם ותחייתם של האלים. המקרה המובהק ביותר שבו אל מת הוא מיתוס הרצח של אוסיריס, שבו האל הזה קם לתחייה כשליט הדואת. נאמר שגם אל השמש מזדקן במהלך מסעו היומיומי על פני השמים, שוקע בדואת בלילה ומגיח כילד צעיר עם עלות השחר. תוך כדי כך הוא בא במגע עם המים המתחדשים של נו, הכאוס הקדמון. כתבי קבורה המתארים את מסעו של רע דרך הדואת מציגים גם את גופות האלים שקמים לתחייה יחד איתו. במקום להיות בן אלמוות שלא משתנה, האלים מתו מעת לעת ונולדו מחדש על ידי חזרה על אירועי הבריאה, ובכך חידשו את העולם כולו. אף על פי כן, תמיד היה אפשרי שהמחזור הזה ישתבש והכאוס יחזור. מספר כתבים מצריים שההבנה לגביהם חלקית אפילו מעידים על כך שהאסון הזה עתיד לקרות - שהאל הבורא ימוסס יום אחד את הסדר בעולם, וישאיר רק את עצמו ואת אוסיריס בתוך הכאוס הקדמון.