stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבחירות ללוק סבהה (2019)
הערות שוליים

↑  BJP contesting on 437 lok sabha seats first time more than congress
↑  Lok Sabha Election 2019: All Dates, full schedule,-constituency-wise details, all you need to know, indiatoday, ‏12 במרץ 2019
↑  India Today Web Desk, Narendra Modi takes oath, becomes PM Narendra Modi again, India Today, ‏30 במאי 2019
↑  India Today Web Desk, Rahul Gandhi resigns as Congress chief, BJP comes out to support decision, India Today, ‏3 ביולי 2019
מטרייה

נערה אוחזת במטרייה, 2002.
שתי נשים ממשפחת אברהמסון על חוף הים בתל אביב מתגוננות מן השמש בעזרת שמשיה, 1921.
שמשיה בשוק לוינסקי, תל אביב
יהודים ממוצא אתיופי עם שמשיות ברחבת הכותל המערבי.
מִטרייה היא חפץ המשמש להגנה מפני גשם. שמשייה היא חפץ דומה המשמש להגנה מפני השמש. בעברית שמות עצם אלו גזורים מהשמות "מטר" ו"שמש", בהתאמה.
מטריות בנות ימינו הן קלות לקיפול וקומקפטיות, לרוב יש להן מוט טלסקופי, מנעולים למצב קיפול ופריסה, והן עשויות בדי כותנה, ניילון ופלסטיק שבאו במקום המשי. מאידך זרועותיהן הדקות ומנעוליהן מתעקמים או נשברים תדיר.
היסטוריה

בסין העתיקה החלו להשתמש במטריות כבר לפני 3,000 שנה, אבל לא להגנה מפני הגשם אלא כסמל למעמדו החברתי של בעל המטרייה, והיו משתמשים בה ללא קשר לשמש או לגשם. מטריות אלה היו מסגרות עץ שכוסו בעלים או בעורות, וקושטו בסמלים.
בתחריטים שנמצאו בנינוה נראות שמשיות, כאשר משרתים נושאים שמשיה שתגן על המלך. בעת העתיקה השתמשו נשים בשמשיות בעיקר כאביזר אופנה המסוכך מפני השמש ולא כמטריות.
בשנת 1730 בערך, בצרפת החלו נשים להשתמש במטריות כהגנה מפני הגשם. בתקופה זו גברים נמנעו מלהשתמש במטרייה כיוון שהדבר נחשב לא מכובד.
בתקופה הוויקטוריאנית מטריות היו עשויות משי על מסגרת עץ או עצמות לווייתן וכשנרטבו קשה היה לקפלן.
סמואל פוקס, תושב אנגליה היה הראשון שייצר מטריות בייצור המוני. המטריות שייצר נאטמו והורכבו על מסגרת פלדה, שיוצרו על פי פטנט שנרשם בשנת 1852. במהלך השנים נרשמו פטנטים רבים על מטריות מתקפלות שיהיה ניתן לקפל לגודל יותר קטן. בשנת 1928 הוקמה חברה שהחלה להפיץ את המטריות המתקפלות של האנס האופט בגרמניה.
ב-30 בספטמבר 1938, נפגש ראש ממשלת אנגליה נוויל צ'מברלין במינכן עם היטלר במטרה לעצור את הידרדרות אירופה למלחמה כוללת. נוויל נשא את מטרייתו השחורה על זרועו וכך היא הפכה יחד עמו לסמל של כישלון שיחות שלום.
במלחמת העולם השנייה, כאשר הנאצים בהולנד החרימו רכוש יהודי הם גם החרימו מטריות. יצרן המטריות היהודי פיליפ כהן מפנלו, שהמפעל שלו הועבר לידי הולנדי לא יהודי, הגה רעיון לתפור כובעי גשם עבור היהודים. הוא נתן לבתו מרתה לחבריה מילו ואחותו סרה אנשדדט גלילים של בד חסום גשם, הם תפרו כובעי גשם והתפרנסו ממכירתם.
התהפכות המטרייה

אחת הבעיות הנפוצות בשימוש במטרייה מודרנית, היא תופעת 'התהפכות' המטרייה. מכיוון שפעמים רבות הגשם מלווה גם ברוחות, קימור המטרייה מתהפך כלפי מעלה, כשפעמים רבות הדבר גורם לנזק בלתי הפיך למטרייה.
מכיוון שהרוח גורמת להתהפכות המטרייה גם אם היא מנשבת מעל המטרייה ולא מתחתיה, וזאת בהתאם למשוואת ברנולי, התופעה נפוצה ביותר. ישנם כמה סוגי מטריות אשר באים להתמודד עם בעיה זו:
מטרייה חזקה: היא מטרייה המאופיינת במוטות חזקים, עבים או כפולים, אשר אמורים למנוע בכוחם את הלחץ הגורם להתהפכות המטרייה. חסרונם של מטריות אלו הוא משקלם הגדול יותר יחסית, ושבדרך כלל אינן מתקפלות, וכן שבמקרה בו המטרייה כן התהפכה, הם ניזוקים מכך פעמים רבות באופן בלתי הפיך.
מטרייה חלשה: שיטה שונה דווקא מייצרת מטרייה בעלת מוטות דקים וחלשים, שהפיכתם על ידי הרוח אינה גורמת להם לשבירה או פירוק, כך שניתן פשוט 'להפוך' את המטרייה חזרה למצבה התקין. מטריות אלו הם בדרך כלל מתקפלות, נמתחות בקלות באמצעות קפיץ, ונפוצות ביותר. יתרונם הוא מחירן הנמוך, והקלות שבניודן, אולם רוח חזקה גורמת פעמים רבות לשבירה של מוטות המטרייה, מה שמונע את המשך השימוש בה.
מטריית פטריה: מטרייה זו בעלת קימור חזק, קרוב יותר לחצי כדור, ומתוחה ביותר. עיצוב זה מונע אפשרות טכנית של היפוך המטרייה, אולם המתיחה החזקה והעיצוב הקמור אינם מאפשרים את פתיחת המטרייה באמצעות קפיץ בלבד. השימוש הנפוץ למטרייה זו הוא בקרב ילדים, כשבדרך כלל חופת המטרייה עשויה חומר שקוף אשר מאפשר ללכת בצורה שהמטרייה מגנה בתוכה על הראש והכתפיים.
מטרייה בעלת חופה כפולה: טכניקה נוספת היא יצירת מטרייה בעלת חופה כפולה, כשהחופה התחתונה, הגדולה יותר, היא בעלת חור גדול באמצעה, מה שמאפשר מעבר מהיר של אוויר לשחרור לחץ האוויר הנוצר תחתיה. החופה העליונה, מכסה את החור של זו התחתונה, כשחופה זו רפויה ביותר ומתרוממת ויורדת חזרה בקלות. מטריות אלו בדרך כלל יקרות יותר.
צורה נוספת להתמודד עם בעיית ההתהפכות, היא נשיאה של המטרייה בקצה העליון של מוט המטרייה, והפניה מהירה של המטרייה מול כיון נשיבת הרוח, כך שהרוח תמנע מלחץ האוויר לגרום להתהפכותה. שיטה זו קשה לביצוע ברוח סוערת המתאפיינת בשינויי כיוון רבים, וכן היא כרוכה במאמץ גדול בהרמת היד למשך זמן.
מטרייה בתרבות

באנגליה המטרייה היא סמל תרבותי, ממאפייניה של לונדון הגשומה תדיר.
מרי פופינס, האומנת הבדיונית, מרחפת באמצעות מטרייתה.
נילי המאירי, "המטריה הגדולה של אבא" מסיפורי לוין קיפניס.
'מטריה בשניים' מילים ולחן נעמי שמר, נכתב ובוצע לראשונה על ידי להקת הנח"ל.
בהלכה

הפוסקים דנו בשימוש במטרייה בשבת וכתבו שאסור לפותחו, לסוגרו ולהשתמש בו מכיוון שהוא מעין אוהל.
הערות שוליים

↑  ראו למשל פטנט ארצות הברית 0500330
↑  THE INVENTOR OF THE FOLDING UMBRELLA
↑  Jullie V. Gottlieb, Neville Chamberlain’s Umbrella: ‘Object’ Lessons in the History of Appeasement, HISTORY From Oxford, Abstarct, ‏30/6/2016 (באנגלית)
↑  Milo Anstadt, De zomer van `40, De Verdachte Oorboog, 1996, Amsterdam: Contact, 1996, עמ' 77, ISBN 90-254-0630-0. (בהולנדית)
↑  חוק ברנולי אומר כי "זורם בתנועה לחצו קטן", וכיון שפנים המטרייה מוגן מפני הרוח, לחץ האוויר שתחת המטרייה גדול משמעותית מלחץ האוויר של הרוח המנשבת מעל המטרייה, מה שמביא להתהפכות המטרייה כלפי מעלה, בדומה ללחץ האוויר הגורם לכח העילוי של כנף המטוס.
↑  לוין קיפניס, מסיפורי לוין קיפניס, באתר Utube
↑  מטריה בשניים, באתר שירונט
↑  ערוך השלחן אורח חיים, ש"א קיג, באתר היברובוקס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537415605171  BnF: cb11994860r (data)  GND: 4224719-6  LCCN: sh2003012083  NDL: 00565083  NKC: ph990787  SUDOC: 028031210
וישקוב

וישקוב (בפולנית: Wyszków) היא עיר בפרובינציית מזוביה שבפולין. העיר ממוקמת על גדת נהר הבוג המערבי, כ-50 קילומטרים צפונית מזרחית מוורשה, על הכביש המוביל לביאליסטוק.
כפר בשם וישקוב מוזכר לראשונה בכתובים בשנת 1203, וליישוב הוענקו זכויות עיר בשנת 1502. בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, סופחה העיר לפרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחומי פולין הקונגרסאית.
יהודי וישקוב

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בווישקוב הוא מהמאה ה-17. במהלך המאה ה-19 גדל היישוב היהודי בעיר, והיווה כ-70% מכלל תושביה, כאשר צביון הקהילה בעיר היה חסידי.
בשנת 1918 פרעו ביהודי העיר יחידות הצבא הפולני שנכנסו אליה. בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בעיר, ופעלו בה תנועות נוער ציוניות ובית ספר עברי, לצד פעילות של אגודת ישראל. בשנים אלה נמנו בעיר למעלה מ-5,000 יהודים, רוב תושביה. בשנות השלושים נפגעו יהודי העיר מחרם פולני על עסקי יהודים בה, וממספר תקיפות, שאותן עודד הכומר המקומי.
יהודי וישקוב > בשואה

ב-9 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, לאחר שהופצצה מספר ימים. עד כניסת הגרמנים לעיר, נמלטו ממנה יהודים רבים מזרחה. עם כניסת הגרמנים ליישוב, רוכזו מאות מיהודיו בבית הכנסת המקומי, ושם נשרפו חיים, לאחר שהגרמנים הציתו עליהם את המבנה. לאחר מכן, נערך מצוד אחר הגברים היהודים בעיר, ובתי היהודים בה הועלו באש. במשך ארבעה ימים רצחו הגרמנים כ-1,000 מיהודי העיר, וקברו אותם בקברי אחים במספר אתרים בעיר ובסביבתה. יתר יהודי העיר שהצליחו להימלט ליישובי הסביבה, נספו לאחר מכן במחנות ההשמדה.
בשנת 1919 נולד בווישקוב מי שהיה לימים מפקד מרד גטו ורשה, מרדכי אנילביץ. על גדת הבוג, במקום בו עמד בית משפחת אמו, ובו נולד, הוצבה בשנת 2003 אנדרטה קטנה לזכרו.
בווישקוב הוקמה ב-1997 אנדרטה לזכר יהודי וישקוב שנרצחו בשואה. האנדרטה בנויה מאבני מצבות שנעקרו מבית העלמין היהודי בעיר עם כיבושה בידי הנאצים בשנת 1939, כדי להפכן לאבני מדרכה וחומרי בניין למפקדת הגסטאפו. בעיר גם קיימים שרידיו של בית העלמין היהודי.
בשנת 2018 הוקם בווישקוב פסל לזכר סטניסלב וולסקי, חסיד אומות העולם אשר כיהן כראש העיר של וישקוב בשנים 1930-1939. וולסקי ואשתו ווינסטינה הוכרזו על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם על שהצילו שתי ילדות יהודיות, רחל וברוניה רובינוביץ'.
ראו גם

סטניסלב וולסקי
לקריאה נוספת

ספר וישקוב, הוצא על ידי ארגוני יוצאי וישקוב בישראל ובחוץ לארץ, 1964.
The mayor Stanisław Wolski returned to Wyszków - ידיעה בעיתון מקומי בווישקוב, 2018
קרול אלט

| --- | --- |

קרול אלט (במרכז), 2006
 לידה:  1 בדצמבר 1960 (בת 63) פלאשינג, ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1978 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הופסטרה 
 בן או בת זוג:  Ron Greschner (1983–1996)   Alexei Yashin (2002–?) 
 http://www.carolalt.com
 פרופיל ב-IMDb
 
קרול אלט (באנגלית: Carol Alt; נולדה ב-1 בדצמבר 1960) היא דוגמנית ושחקנית אמריקאית.
ביוגרפיה

אלט נולדה בניו יורק, אמה מוריאל הייתה עובדת חברת תעופה ודוגמנית לשעבר ושתי אחיותיה הן הדוגמניות כריסטיאן וקארן אלט ובנוסף יש לה גם אח. היא התחילה לדגמן בגיל 18 במהלך חופשת הקיץ על מנת לחסוך כסף ללימודים באוניברסיטה.
ב-1979 הופיעה על שער המגזין הרפרס בזאר והתפרסמה שהייתה דוגמנית השער של גיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד ובמהלך שנות ה-80 הופיעה על יותר מ-500 שערי מגזינים והייתה אחת הדוגמניות הידועות בעולם ובנוסף כונתה "הפנים" על ידי אנשי מגזין לייף.
היא הובילה את הקמפיינים של חברת הקוסמטיקה קאבר גירל ופפסי דיאט ושיחקה במספר גדול של סרטים אמריקאים ואיטלקיים.
בשנת 2008 אלט הייתה מתמודדת בעונת הידוענים של התוכנית "המתמחה" של דונלד טראמפ (בעבר גם הועסקה בסוכנות הדוגמנות שלו "טראמפ מודל") ובגרסה האיטלקית של "רוקדים עם כוכבים", היא טבעונית וכתבה שני ספרים אודות קידום תזונה זו, היא גם התראיינה בפרק של הסדרה התיעודית "סיפורי הוליווד" בפרק העוסק בדוגמניות על.
היא מבעלי מניות המיעוט בקבוצת ההוקי קרח החדשה בליגת ה-NHL, וגאס גולדן נייטס.
הערות שוליים

↑  REPORT: GRONKOWSKI, RECCHI MINORITY OWNERS OF VEGAS NHL TEAM, ‏csnne.com, ‏23 בנובמבר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14149361x (data)  ISNI: 0000 0000 7840 7282  LCCN: no2002066639  NKC: xx0218378  VIAF: 53820738   WorldCat (עם VIAF): 53820738
נחמה דוידית

נחמה דוידית
נחמה דוידית (31 במרץ 1924 - 10 ביוני 2015) הייתה שחקנית ישראלית. בוגרת המחזור הראשון של בית הספר הדרמטי של תיאטרון "הבימה", ה-Neighborhood playhouse ואולפן השחקנים בניו יורק. בין מוריה היו הבמאים שמעון פינקל, מנחם גנסין, איליה קאזאן ולי שטרסברג. בשנת 1962 פרשה מן הבמה.
תחילת דרכה

נולדה בשם נחמה סטוקלין למלכה ודוד סטוקלין בתל אביב. למדה בבית הספר "לדוגמה" בתל אביב ולאחר מכן בסמינר לוינסקי. על פי דרישת הסמינר, עיברתה את שם משפחתה ל"דוידית" (על שם אביה).
כמורה צעירה, נבחנה והתקבלה בשנת 1945 למחזור הראשון של בית הספר הדרמטי שליד תיאטרון הבימה, בניהולו של הבמאי, השחקן והמורה למשחק צבי פרידלנד. בין השנים 1947–1950 השתתפה דוידית כתלמידה וכשחקנית מן המניין בהצגות "הבימה", ביניהן: "המשרת והלורד", "אהבת ציון" (אברהם מאפו), "משפחת היינה" (סמי גרונמן), "המבול" (של המחזאי השוודי הנינג ברגר), "יום ולילה" (שלמה אנסקי), "בני ערובה" (עמנואל רובלס), "בערבות הנגב" (יגאל מוסינזון), "שאול" (מקס צוויג) ו"חליל הכשפים" (רוברט מק-אנרו).
לימודי משחק בניו יורק

הבמאי האמריקני הרולד קלורמן (Harold Clurman), שהוזמן לארץ ישראל בשנת 1947 לביים ב"הבימה", התרשם מכישרונה של דוידית והציע לה מלגה להמשך לימודי משחק בארצות הברית. בשנת 1950 נסעה דוידית לארצות הברית ולמדה בניו יורק ב-Neighborhood playhouse. לאחר מכן המשיכה את לימודיה בActor's studio של הבמאי איליה קאזאן ובאולפנים למשחק של המורים לי שטרסברג וסטלה אדלר (אשתו של קלורמן). 
בין חבריה לספסל הלימודים היה גם השחקן הצעיר מרלון ברנדו. בניו יורק החלה לעסוק בבימוי במחנות נוער לילדים דוברי עברית, "מסד", "מנורה" ואחרים, נישאה וילדה תאומות.
בתיאטרון אוהל

בסוף 1951 שבה לישראל עם משפחתה. עם חזרתה, עבדה עם שחקנים חובבים וביימה מחזות של תלמידים. בשנת 1955 היא חתמה על חוזה עם תיאטרון האוהל שתואר במעריב:
בראשית 1956 היא גלמה את התפקיד הראשי בהצגה ״ג׳וני בלינדה״ בתיאטרון האוהל. לצורך הכנת התפקיד המורכב של בלינדה, הנערה החירשת-אילמת, הרבתה דוידית לבקר בגן הילדים לחרשים-אילמים בקריה ובערבים בילתה שעות רבות בחברת חרשים-אילמים מבוגרים, חברי אגודת "אח"א. על עבודת ההכנה לתפקיד, ספרה נחמה:
מבקרי התיאטרון שבחו את משחקה, אשר לדבריהם "התעלה על למשחקה של ג'יין ויימן בסרט ההוליוודי" ו"כי בכישרונה המקורי היא מהווה תרומה חשובה לתיאטרון העברי". הצלחתה הובילה להשתתפותה בהצגות נוספות ביניהן: ״קערת העץ״ לצדם של יהודה שחורי ואברהם רונאי, "כוכב השחר" ,"נערה לרוח", ״החייל טנקה״ לצד אילן דר ו״תרגיל בחמש אצבעות״ לצדם של יהודה גבאי ואילן דר. בשנת 1957 נסעה לתקופת השתלמות במשחק בפריז, במהלכה עבדה עם השחקן ז'אן לואי בארו ונכחה בחזרות ה"קומדי פראנסז".
מרצה וציירת

בראשית 1960, בגלל קשיים כלכליים, עבר תיאטרון האהל לשלם לשכיריו לפי הצגה במקום משכורות קבועות ובעקבות זאת פרשו רבים מהשכירים הוותיקים, ובהם גם דוידית. דוידית עשתה קורס דיילות של משרד התיירות והחלה לעבוד במלון דן תל אביב כמארחת. בראשית 1961 היא סירבה להצעת "אהל" לשוב לעונה נוספת של "תרגיל בחמש אצבעות". במקום זאת, עברה לעבוד כמנהלת מלון שדה התעופה לוד שסיפק את הארוחות לכל הטיסות של אל על. בהמשך שבה לעבוד כמנהלת יחסי ציבור של מלון השרון.
בשנת 1966 הופיעה בסרט פרסומת להעלאת המודעות לסרטן השד.
במקביל, החלה דוידית לצייר ואף הציגה מיצירותיה במספר תערוכות שנערכו בגרמניה ובארצות הברית. ב-1973 למדה ציור בבית הספר לאמנות "בצלאל" בירושלים. לאחר שהשלימה תואר שני בריפוי באמנויות ב- Leslie College בבוסטון, לימדה בין השנים 1981–2004 הוראה מתקנת בשילוב אמנויות בבתי ספר יהודיים בארצות הברית.
בשנת 2010 חזרה לישראל. התגוררה ברעננה והמשיכה לעסוק בציור.
הלכה לעולמה ב-10 ביוני 2015 ונטמנה בבית  העלמין החדש כפר נחמן.
הצגות בהשתתפותה

| --- | --- |
 תיאטרון "הבימה" המבול (1946. 14.7) - נעמי  המשרת והלורד (12 בינואר 1947) - מיס פישר  אדיפוס המלך (1947 9.2.) - נערה  טוביה החולב 1947  משפחת היינה (1947.13.4) - טרז היינה  אהבת ציון (1947 .15.7) - חֶלְאָה  יום ולילה (1948 .25.1)  נח (אפריל 1948) - נעמי  בערבות הנגב (1949 .10.02) - שוש  שאול (1949 .7.5) - מיכל  בני ערובה" ("מונסרא") (1949 .7.5)  חליל הכשפים (1950 .15.1) - מיס טריפ:  תיאטרון "אוהל" אלדורדו (1955) - מרגו  ג'וני בלינדה (1956 .15.1) - בלינדה מק-דונלד  כוכב השחר (1956 .5.5) - סיידי  קערת העץ (1957 .14.5) - קלרה דניסון  נערה לרוח (1958 .21.5) - קליטמנסטרה  תרגיל בחמש אצבעות (1959 .21.2) - לואיז  החייל טנקה (1959 .14.10) - אמא טנקה
הערות שוליים

↑  יצחק פרנקל, באתר archive.habima.co.il
↑  אשר לרנר, אהבת ציון בהבימה, המשקיף, 25 ביולי 1947
↑  מ. מ. רנדל, חליל הכשפים בהבימה, חרות, 20 בינואר 1950
↑  אורי קיסרי, פרמיירה בישראל או הבימה משחקת את עצמה, מעריב, 16 בינואר 1950
1 2 3  תקווה ויינשטוק, שחקנית אהל - מארחת בדן, מעריב, 16 בדצמבר 1960
↑  ביום כ"ז סיון, דבר, 2 ביולי 1954
↑  "ג'וני באלינדה" באוהל, דבר, 16 בינואר 1956
↑  עזריה רפפורט, אהבת אדם מנצחת, מעריב, 13 בינואר 1956
↑  "תרגיל בחמש אצבעות" הועלה ב"אוהל", דבר, 23 בפברואר 1959
↑  אהל מחדש הצגות, דבר, 15 באוקטובר 1957
↑  כוכבים, מעריב, 4 במרץ 1960
↑  קשה להרכיב צוות, מעריב, 29 ביוני 1960
↑  יוסף לפיד, התיאטראות שלנו בראשית העונה החדשה, מעריב, 21 בספטמבר 1960
↑  כוכבים, נחמה מסרבת, מעריב, 17 במרץ 1961
↑  אפרת ארד, מן הבמה אל המטוס, מעריב, 16 בפברואר 1962
↑  הפרובוקציה של מאריה של, מעריב, 16 ביוני 1969
↑  משקה לפועלים וקומזיצים לתיירים, מעריב, 3 ביולי 1969
↑  יהושע כהנא, גדלה הקיבולת בבית מלון השרון, מעריב, 8 ביולי 1970
↑  סרטון על הסרטן, מעריב, 4 בנובמבר 1966
↑  "המשרת והלורד בתיאטרון הבימה", משמר, 14 בינואר 1947
↑  מכס ברוד, "משפחת היינה בהבימה", דבר, 4 באפריל 1947
↑  נח בהבימה, דבר, 9 באפריל 1948
↑  ד"ר א. פוירשטיין, שתי הצגות בכורה, הצופה, 25 בפברואר 1949
↑  יצחק הירשברג, שאול בהבימה, קול העם, 13 במאי 1949
בתפקיד טרז בהצגה "משפחת היינה 1945
בתפקיד שוש בהצגה "בערבות הנגב" 1949, עיצוב של יצחק פרנקל
בהצגה "יום ולילה" 1948
בתפקיד בלינדה מק-דונלד בהצגה "ג'וני בלינדה" 1956
בתפקיד לואיז בהצגה "תרגיל בחמש אצבעות" 1959
שמשון חלפי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  18 בדצמבר 1911 האימפריה הרוסית לודז', האימפריה הרוסית
 פטירה:  23 בינואר 1997 (בגיל 85) ישראל תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  1926
 שפות היצירה:  עברית 
 בן או בת זוג:  מרים ברוך חלפי 
 צאצאים:  רחל חלפי 
 פרסים והוקרה:  יקיר העיר תל אביב-יפו  פרס אקו"ם 
 
לוחית זיכרון על ביתם של שמשון ומרים חלפי ברוך ברח' מאנה 23 בתל אביב
שמשון חלפי (18 בדצמבר 1911 - 23 בינואר 1997) היה  משורר, מחזאי ומתעד שיחות עם ראשוני תל אביב. היה בעלה של המשוררת והפסלת מרים ברוך חלפי, אביה של המשוררת רחל חלפי ואחיו הצעיר של אברהם חלפי.
חלפי עלה לארץ ישראל ב-1926. עבד בחקלאות ובסלילת כבישים והתגייס לבריגדה היהודית. הוא ערך תוכניות וביקורות קולנוע בקול ירושלים, כתב מחזות ועבד בעיריית תל אביב-יפו כמנהל המדור לאמנויות. על ספרו "דרכים" זכה בפרס אקו"ם לספרות.
ב-1995 זכה חלפי בתואר "יקיר העיר תל אביב-יפו" על פועלו לתיעוד סיפוריהם של ראשוני תל אביב.
ב-2010 יצא אלבום אוסף משיריו, ובו השתתפו גם מוזיקאים עכשוויים כשלומי שבן, מרינה מקסימיליאן בלומין, נתן סלור ויסמין אבן. רבים משיריו הולחנו על ידי מיטב המלחינים הישראליים; ביניהם "סתיו" שהולחן על ידי משה וילנסקי וזכה בפרס ראשון בפסטיבל בינלאומי ב-1962 - בסופוט שבפולין. השיר נשלח לתחרות על ידי קול ישראל וביצעה אותו אסתר עופרים.
ב-2013 הונחה לוחית זיכרון על ביתם של שמשון ומרים חלפי בתל אביב.
באוקטובר 2024, ראה אור הספר 'אותו רקיע', בעריכתו של עוזי שביט ובהוצאת הקיבוץ המאוחד. הספר מאגד את כל שיריו של חלפי.
מספריו

דרכים ,שירים ומנגינות. הוצאת "ספריית פועלים".
חולמים בחולות, שיחות עם ראשוני תל אביב. הוצאת משרד הביטחון.
אותו רקיע, הוצאת הקיבוץ המאוחד, בעריכת עוזי שביט, 2024.
ספרי ילדים

מכתב לאבא שהלך לחיילים, הוצאת "ידיעות אחרונות".
ספר דניאל, הוצאת "שמש"
"יום הולדת" סיפור בחרוזים ציורים של אילזה קנטור הוצאת קריית ספר 1953
מנהיגות חברתית (מפלגה)

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 מנהיגים:  אילן משיחא יר-זנבר
 תקופת הפעילות:  2013–הווה (כ־11 שנים)
 כנסות:  לא נבחרה לכנסת
 אותיות:  הי (הבחירות לכנסת ה-19) יז (הבחירות לכנסת ה-20) ןנ (הבחירות לכנסת ה-21) י (הבחירות לכנסת ה-22) יר (הבחירות לכנסת ה-23 וה-24) ץ (הבחירות לכנסת ה-25)
 שיא כוחה:  מעולם לא נבחרה לכנסת, קיבלה 988 קולות בבחירות לכנסת ה-25
 
מנהיגות חברתית היא רשימה מטעם מפלגת מורשת אבות, שהוקמה על ידי אילן משיחא יר-זנבר לקראת הבחירות לכנסת ה-19 (2013) ומעולם לא נבחרה לכנסת.
היסטוריה

הרב יוסף בא-גד הקים את מפלגת מורשת אבות בשנת 1992, המפלגה מעולם לא עברה את אחוז החסימה ובבחירות לכנסת החמש עשרה קיבלה המפלגה את מספר הקולות הנמוך ביותר.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה בשנת 2013 הוגשה רשימה מטעם המפלגה, הפעם בראשות אילן משיחא יר-זנבר, שהכריז על עצמו כמועמד לראשות הממשלה. יר-זנבר הבהיר כי אין כל קשר רעיוני בין הרשימה הנוכחית, המגדירה עצמה כמפלגה ביטחונית-חברתית, לבין המפלגה בתקופתו של בא-גד. רשימתו של משיחא השתמשה במפלגת "מורשת אבות" כמפלגת מדף. בבחירות זכתה המפלגה ב-461 קולות, והייתה למפלגה עם מספר הקולות הנמוך ביותר.
בבחירות לכנסת העשרים התמודדה המפלגה תחת הכינוי "מנהיגות חברתית", וסימנה היו האותיות "יז". המפלגה זכתה בבחירות ל-223 קולות, ושוב הייתה למפלגה בעלת מספר המצביעים הנמוך ביותר.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת באפריל 2019 התמודדה המפלגה בשנית תחת הכינוי "מנהיגות חברתית", הפעם עם האותיות "ןנ" אך גם הפעם לא נכנסה לכנסת וקיבלה 385 קולות - שהם כ-0.01% מסך הקולות הכשרים בקלפי בבחירות אלו. בבחירות לכנסת העשרים ושתיים בספטמבר 2019 מנהיגות חברתית התמודדה המפלגה עם האות "י". גם הפעם היא קיבלה את מספר הקולות הנמוך ביותר מבין הרשימות שהתמודדו - קיבלה 434 קולות שהם 0.01% מסך הקולות הכשרים בקלפי בבחירות אלו. בבחירות לכנסת העשרים ושלוש במרץ 2020 התמודדה המפלגה עם האותיות "יר" וקיבלה 271 קולות. בבחירות לכנסת העשרים וארבע במרץ 2021 התמודדה המפלגה בשנית עם האותיות "יר" וקיבלה 256 קולות. בבחירות לכנסת העשרים וחמש בנובמבר 2022 התמודדה המפלגה עם האות "ץ" וקיבלה 988 קולות (0.02%	 מהקולות), שיא מספר מצביעים למפלגה מאז היווסדה.
הערות שוליים

↑  בחירות 2013 יוצאות לדרך: הכירו את 34 המפלגות, 7 בדצמבר 2012, אתר וואלה!
↑  תוצאות האמת באתר ועדת הבחירות המרכזית.
↑  נטע חוטר, ‏מתנות קטנות, באתר ‏מאקו‏, 31 במרץ 2019
↑  תוצאות האמת של הבחירות לכנסת ה-23
איחוד בני הברית

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל
 שם רשמי:  איחוד בני הברית
 מייסד:  בשארה שליאן
 מנהיגים:  בשארה שליאן
 תקופת הפעילות:  8 בפבואר 2019 – הווה
 אידאולוגיות:  אינטרסים של ערבים נוצרים   פתרון שתי המדינות
 כנסות:  0
 ממשלות:  0
 אותיות:  ינ ي ن
 שיא כוחה:  677 קולות (הבחירות לכנסת ה-23) (2020)
 שפל כוחה:  234 קולות (הבחירות לכנסת ה-25) (2022)
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז
 צבעים רשמיים:  סגול
 
איחוד בני הברית (בערבית: اتحاد أبناء العهد) היא מפלגה פוליטית ישראלית. זוהי ברובה מפלגה ערבית נוצרית, עם תמיכה מסוימת של יהודים ומוסלמים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים שינתה המפלגה את שמה ל"התנועה הנוצרית הליברלית" (בערבית: الحركة المسيحية الليبرالية). לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע שינתה המפלגה את שמה ל"ברית השותפות לאיחוד לאומי".
הִיסטוֹרִיָה

בני הברית החדשה, שהפכה במהרה לבני ברית, הוקמה ב-2013 במטרה לייצג את האינטרסים של הנוצרים הערבים בישראל. המפלגה מעודדת שילוב מלא של נוצרים ערבים בחברה הישראלית, פתרון שתי המדינות וגיוס נוצרים דוברי ערבית לצבא ההגנה לישראל. היא נוסדה על ידי בשארה שליאן, רב חובל מנצרת, וממייסדי פורום הגיוס הנוצרי ומקדם מרכזי של גיוס נוצרים לצבא ההגנה הישראלי. הנוצרים הערבים בישראל הם בעיקר יוונים מלכיים וקתולים ומייצגים מיעוט באוכלוסייה הערבית הרחבה יותר של המדינה.
מייסד המפלגה, בשארה שליאן, אמר שהוא רוצה לבנות 30.5 מטרים (100 רגל) פסל גבוה של ישו (בדגם של פסל ישו הגואל של ריו דה ז'ניירו) על ראש הר בנצרת. לדבריו, מטרת הפסל תהיה למנוע את כרסום המורשת הנוצרית של נצרת. האוכלוסייה הנוצרית בעיירה הצטמצמה בהתמדה ביחס לאוכלוסייתה המוסלמית, כאשר תושבים נוצרים עזבו לערים היהודיות ברובן נצרת עילית, שפרעם וחיפה .
הרשימה הוגשה רשמית בבחירות לכנסת העשרים ואחת כאיחוד בני הברית. המפלגה שואפת לקדם שוויון בין רוב ומיעוטים בישראל, ברוח מגילת העצמאות הישראלית. בשידור הטלוויזיה שלה הבטיח שליאן להפוך את ישראל למעצמה ימית במאמץ נוצרי-יהודי מצטרף.
המפלגה השתתפה בבחירות לכנסת העשרים ושתיים תחת השם החדש "התנועה הליברלית הנוצרית", עם אותו מנהיג.
ראו גם

רשימת המפלגות בישראל
הנצרות בישראל
פוליטיקה של ישראל
בערבות הנגב (מחזה)

.
| --- | --- |

נחמה דוידית בתפקיד שוש בהצגה "בערבות הנגב" 1949
 בימוי:  שמעון פינקל
 הפקה:  תיאטרון הבימה
 כתיבה:  יגאל מוסינזון 
 מקום ההתרחשות:  הנגב
 תקופת ההתרחשות:  מלחמת העצמאות
 סוגה:  דרמה
 הצגת בכורה:  10 בפברואר 1949 
 שפה:  עברית 
 
בערבות הנגב הוא מחזה מאת יגאל מוסינזון שעלה לראשונה בתיאטרון "הבימה" בפברואר 1949. המחזה עוסק במלחמת העצמאות והוא עלה על בימת התיאטרון הרפרטוארי תוך כדי המלחמה. מעצם מעמדו של התיאטרון בתקופת היישוב וראשית ימי המדינה כמעצב דעת קהל נודעה למחזה השפעה רבה בעיצוב זיכרון המלחמה בשיח האזרחי. המחזה העצים את דמות הצבר בתרבות הישראלית והכתיב את "היפה ההרואי" עבור החברה. המחזה בוים על ידי שמעון פינקל, תכתבה על ידי יגאל מוסינזון ותפאורה ותלבושות עוצבו על ידי יצחק פרנקל.
סיפור העלילה

המחזה מתאר את התמודדותם של חברי קיבוץ "בקעת יואב" (בצלמו של קיבוץ נגבה) מול הפולש המצרי במלחמת העצמאות. הדמות הראשית במחזה היא של דן, המייצג את דמות הצבר הנערץ, בן הקיבוץ האמיץ והלוחם. אביו של דן, אברהם, הוא המפקד האזרחי בקיבוץ. בתחילת המחזה מודיע דן לאביו על כוונתו להינשא לחברתו גליה. בהמשך הלחימה מכותר הקיבוץ על ידי המצרים, ונדרש נהג אשר יפנה חבר קיבוץ שנפצע. בתחילה מנסה אברהם למנוע את גיוס בנו למשימה, אך בהמשך הוא משנה את דעתו ומחליט בלב כבד לשלוח את דן למשימה חסרת הסיכוי. אברהם נועץ בעניין עם גליה, המודעת לסיכונים, אך כצברית אמיתית אינה מאבדת עשתונותיה ומסכימה כי דן חייב לנסוע. דן מסכים מיד לצאת למשימה, וכיאה לדמות הצבר אינו מראה את רגשותיו אלא בוחר להתלוצץ על גורלו ועתידו. אברהם חש ייסורי מצפון אך אינו משנה את דעתו, גם כאשר מפקד פלוגת הצבא מנסה לשכנעו שעדיין ניתן לבטל את המשימה. אפילו הפצוע מבקש מאברהם לא להוציא לפועל את המשימה, אך אברהם לא מוותר.
דן אכן נהרג במשימה אליה יצא, וגופתו נשארת מוטלת בשדה הקרב. אברהם וגליה רוצים להחזיר את גופתו לקיבוץ על מנת להביאו לקבורה, אך הדבר אינו אפשרי משום שהאזור ממוקש. מתברר כי דן מת מוות הרואי, הוא הצליח להעביר את הפצועים לטיפול ונהרג משום שהתעקש לחפות עליהם במקום לסגת ולהציל את עצמו. בסוף המחזה מחזיר אביה של גליה את גופתו של דן לקיבוץ, ובמקביל מגיעה בקשר הבשורה כי בבוקר תגיע תגבורת - סוף טוב מהול בעצב ובאבל כבד על מותו של הגיבור הצעיר.