stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי ברזיל – קוריאה הדרומית
היסטוריה

היחסים הפוליטיים של ברזיל עם קוריאה הדרומית החלו ביוני 1949, אז הכירה ברזיל רשמית בקוריאה הדרומית. ברזיל הייתה המדינה השמינית בעולם והאמריקאית הלטינית השנייה (הראשונה הייתה צ'ילה) שהעניקה הכרה זו.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1959. אף על פי שברזיל הקימה את שגרירותה בסיאול בשנת 1965, היחסים, באופן כללי, נותרו ברמות נמוכות מאוד. בשנת 1989 נחתם בברזיליה תזכיר שמטרתו להקים ועדה משותפת שתדון ולטפח שיתופי פעולה גדולים יותר בין שתי המדינות בשנות ה-90.
שר החוץ הברזילאי, פרנסיסקו רסק, ביקר בסיאול באוגוסט 1991, הביקור הברזילאי הראשון ברמת השרים, וחתם על הסכם מסגרת לשיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי. באותה שנה, ברזיל תמכה ומילאה תפקיד מוביל בתהליך הצטרפותה של דרום קוריאה (וגם זו של צפון קוריאה) לאו"ם.
נציגויות דיפלומטיות

ברזיל מחזיקה בקוריאה הדרומית שגרירות בסיאול, ואילו קוריאה הדרומית מחזיקה בברזיל שגרירות בברזיליה.
מרדכי פריזיס

| --- | --- |

הקולונל מרדכי פריזיס
 לידה:  1 בינואר 1893 חלקידה, ממלכת יוון ממלכת יוון
 פטירה:  5 בדצמבר 1940 (בגיל 47) סמוך לפרמט, אלבניה
 מדינה:  יוון 
 השכלה:  אוניברסיטת אתונה 
 השתייכות:  ממלכת יוון צבא יוון
 תקופת הפעילות:  1916–1940 (כ־24 שנים)
 דרגה:  קולונל
 תפקידים בשירות
 מפקד באוגדת הרגלים ה-8 במהלך מלחמת איטליה–יוון
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה 
 הנצחה
 אנדרטה לזכרו בעיר כלקיס   רחוב באתונה נושא את שמו.
 
פריזיס ואשתו ויקטוריה בתמונה משנות ה-30
האנדרטה לזכרו של פריזיס בעיר כלקיס
מרדכי פְרִיזִיס (ביוונית: Μαρδοχαίος Φριζής;‏ 1 בינואר 1893, חלקידה, ממלכת יוון – 5 בדצמבר 1940, פרמט, אלבניה) היה קולונל יהודי בצבא היווני, מפקד באוגדת הרגלים ה-8, אשר נהרג בראש כוחותיו במהלך מלחמת איטליה–יוון. בנרטיב ההיסטורי היווני נתפש פריזיס כאחד מגיבוריה הבולטים של מלחמה זו.
ראשית הקריירה

פריזיס נולד למשפחה יהודית רומניוטית בת 15 נפשות בעיר חלקידה וכבר מגיל צעיר שאף לשרת כקצין בצבא. הוא החל את לימודיו באקדמיה הצבאית היוונית (אנ') באתונה, אך לא סיימם ולפי חלק מהמקורות אירע הדבר על רקע יהדותו. בהמשך, למד בבית הספר הצבאי לקציני מילואים וב-1916 סיים בהצלחה את לימודיו והוצב כקצין רגלים בדרגת סגן משנה. פריזיס לחם בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ובהמשך לחם במסגרת המיליציה היוונית שהצטרפה לכוחות הצבא הלבן במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
פריזיס לחם במלחמת יוון–טורקיה וב-1922 נפל עם מספר מחייליו בשבי הטורקים בגזרת איזמיר. בני הקהילה היהודית באיזמיר, אשר דבר שביו של הקצין היהודי נודע להם, ניסו לפדותו בתרומות שנאספו מבני הקהילה, אך הוא סירב להשתחרר משביו ללא חייליו. ב-1923 שוחררו פריזיס וחייליו משביים ושבו ליוון. בהמשך נשלח לאקול מיליטר בפריז ולאחר שסיים בהצלחה את לימודיו הוצב בגיס היווני ה-3 בסלוניקי.
שיא הקריירה ואחריתו

ב-1936 הועבר לכרתים, שם שירת במנגנון ממשל החירום של הגנרל יואניס מֶטָאקְסָס. באוקטובר 1940, בפרוץ מלחמת איטליה–יוון, נמנה עם סגל הפיקוד הבכיר של אוגדת הרגלים ה-8 של הצבא היווני בדרגת קולונל והיה לקצין הבכיר ביותר מקרב בני הקהילה היהודית ביוון. פריזיס הוצב עם אוגדתו בגזרת אפירוס ולחם בראש כוחותיו נגד פלישת הכוחות האיטלקים. אוגדתו הצליחה לבלום את התקדמות האיטלקים לתוך שטחי יוון ובהמשך אף להדוף אותם לשטחי אלבניה, תוך שכוחותיו שובים מאות לוחמים איטלקים ומזנבים בצבא האיטלקי אל תוך אלבניה עצמה. ב-5 בדצמבר 1940 הופצצו הקווים הקדמיים של האוגדה ה-8 בידי מטוסי קרב איטלקיים ובהמשך החלה תקיפת כוחות רגלים איטלקיים. פריזיס שהיה מפקד הגזרה, הגיע לקווים הקדמיים של כוחותיו כשהוא רכוב על סוסו, ייצב את קו החזית ופעל להרגעת האנדרלמוסיה בקרב חייליו. בהמשך, הוביל את כוחותיו למתקפת נגד. רכיבתו על סוסו הפכה אותו למטרה בולטת והוא נפצע פצעי מוות מאש מקלעי מטוס איטלקי. לפי אחת הגרסאות אמר פריזיס את פסוק שמע ישראל בטרם מת מפצעיו.
הנצחתו

פריזיס נקבר בבית עלמין צבאי מאולתר בשטח אלבניה. בצעד חריג שלח גאורגיוס השני, מלך יוון מכתב לאלמנתו ובו נכתב, שפריזיס מת מות גיבורים למען מדינתו. בהמשך הצטרפה גרמניה הנאצית למערכה וממלכת יוון נכבשה. המיקום המדויק של בית העלמין המאולתר אבד ובמשך שנים לא נודע מקום קבורתו. ב-2002 אותרו שרידי גופתו בשטחי אלבניה והוא הובא לקבורה בבית העלמין היהודי בסלוניקי בהלוויה צבאית בנוכחות נשיא יוון קוסטנטינוס סטפנופולוס ומאות מבני הקהילה היהודית שחלקו לו כבוד אחרון. בעיר כלקיס מוצבות מספר אנדרטאות לזכרו ובאתונה נושא רחוב את שמו. פרוטומה של מרדכי פריזיס מוצבת במוזיאוני המלחמה היווניים באתונה וקלפאקי.
משפחתו

נכדו של פריזיס נקרא גם הוא מרדכי פריזיס, על שמו. הוא כיהן כרב הראשי ליהודי סלוניקי ועלה לארץ, מאז הוא מתראיין לעיתים בנושאים הקשורים ליהדות יוון. בהמשך הוא נמנה עם סגל הגרעין התורני "דביר אביה" בשכונת פסגת זאב שבצפון ירושלים.
הערות שוליים

↑  מטסאס, מיכאל, מרדכי פריזיס והצבא האדום, באתר theopavlidis.com (באנגלית).
↑  מרדכי פריזיס - ביוגרפיה, באתר servitoros.gr (ביוונית).
1 2  שוורץ, מיכאל, Greece's finest soldier in Greece's finest hour, באתר sefarad.org (באנגלית).
↑  ש.י., הטרגדיה של יהודי יוון, הד-המזרח, 1 באוקטובר 1944
↑  מרדכי פריזיס, באתר mlahanas.de/Greece (באנגלית).
↑  חזקי ברוך, יהודי ביוון לא יכול להיות שמח היום, באתר ערוץ 7, ‏26.01.2015
↑  "A Greek Maccabee", באתר mishpacha.com, ‏8 בדצמבר 2010 (באנגלית).
יחסי ברזיל – סנט לוסיה

| יחסי ברזיל – סנט לוסיה |
| --- | --- |
ברזיל: סנט לוסיה


ברזיל: סנט לוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
8,515,770: 616
אוכלוסייה
212,203,410: 179,845
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,173,666: 2,520
תמ"ג לנפש (בדולרים)
10,243: 14,012
משטר
רפובליקה פדרלית: מונרכיה חוקתית   דמוקרטיה

יחסי ברזיל–סנט לוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל לבין סנט לוסיה.
היסטוריה

בין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל לבין סנט לוסיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. שתי המדינות חברות בארגון מדינות אמריקה ובארגון האומות המאוחדות. שתי המדינות מרבות לשתף פעולה, בעיקר במגזרי החקלאות היצרנית, ביטחון המזון לאכילה, ויצירת קווי תעופה בין ברזיל למדינות שונות באזור האנטילים הקטנים.
שתי המדינות כוננו את יחסיהן לראשונה ב-1980 במזכר הבנות בו סוכם כי שגרירות ברזיל בטרינידד וטובגו היא זו שתהיה אחראית על האינטרסים של המדינה בסנט לוסיה. בשנת 1994 הועברה האחריות על האינטרסים הברזילאים בסנט לוסיה לשגרירותה בפרמריבו, בירת סורינאם, ובשנת 2007 נפתחה שגרירות ברזיל בקסטריז, בירת סנט לוסיה.
בעת התפרצות הוריקן תומאס בסנט לוסיה בשנת 2010 סיפקה ברזיל מסוק ומשלחת של שנים עשר קצינים שיעזרו לתושבים כעזרה הומניטרית. מעט מוקדם יותר באותה השנה ביקר ראש הממשלה של סנט לוסיה בברזיליה בירת ברזיל כחלק מוועידת הקהילייה הקריבית-ברזיל. במסגרת הביקור נחתמו שישה הסכמים בין שתי המדינות.
ב-9 ביולי 2012 ביקר בברזיליה שר החוץ של סנט לוסיה למפגש עם שר החוץ הברזילאי. שר החוץ של סנט לוסיה עזב את ברזיל ב-13 ביולי.
נציגויות דיפלומטיות

ברזיל מיוצגת בסנט לוסיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בקסטריז, בירת המדינה.
סנט לוסיה אינה מיוצגת בברזיל, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
מתנול

מֵתָנוֹל (באנגלית: Methanol, ידוע גם בשמות: מתיל אלכוהול (methyl alcohol) או כֹּהַל מֵתִילִי, קרבינול (carbinol), הוא תרכובת אורגנית שנוסחתה הכימית היא CH3OH או CH4O ומסתה המולרית היא 32 גרם למול. המתנול הוא הכוהל הפשוט ביותר. זהו נוזל חסר צבע, דליק ורעיל עם ריח ייחודי. המתנול נפוץ בשימוש כנוגד הקפאה, ממס וכן כדלק.
מתאנול נוצר באופן טבעי במטבוליזם אל-אווירני בסוגים שונים של חיידקים ולכן יש באטמוספירה ריכוז זעיר של אדי מתנול המתחמצן למים ודו־תחמוצת הפחמן.
התוצרים של שריפת מתנול הם פחמן דו-חמצני ומים לפי התגובה הבאה:
היסטוריה

המצרים הקדמונים השתמשו בתערובת חומרים לתהליך החניטה.
בתערובת היה בין היתר, מתנול, שהמצרים הפיקו על ידי פירוק כימי של עצים.
מתנול בצורתו הטהורה הופק בשנת 1661 על ידי המדען רוברט בויל, הידוע בתרומתו לחוקי הגזים.
בשנת 1834 הצליחו זוג מדענים צרפתיים לקבוע את הרכבו הכימי של המתנול. זוג המדענים גם הוסיף את המושג מתילן לכימיה האורגנית, המילה נוצרה מחיבור של שתי מילים, "מתי" (שפירושה ביוונית יין) ו"הילן" (שפירושה ביוונית עץ), זאת כי בעבר הופק המתנול מעצים.
הכוונה בשם הייתה "אלכוהול שמופק מעצים", אך במשפט יש כמה טעויות ביוונית.
ב-1840 נוסף גם השם "מתיל אלכוהול". בשנת 1892 קוצר השם ל"מתנול" על ידי הכנס הבינלאומי על שמות של כימיקלים, שמו הנפוץ של החומר כיום.
הסיומת "יל" שמופיעה בשמות של רדיקלים חופשיים נגזרה מהשם "מתיל".
בשנת 1923 פיתח מדען גרמני שיטה לייצור מתנול על ידי המרה של מתנול מתוך תערובת של תחמוצות גזים ומימן.
בלחץ של מ-300 עד 1,000 אטמוספירות, בטמפרטורה של 400 מעלות צלזיוס ועם אבץ כרומטי כזרז.
כיום, יצור של מתנול יעיל יותר מכיוון שנמצא זרז אחר (נחושת) אשר פועל בלחצים נמוכים יותר.
בשנת 2006, זיהו אסטרונומים ענן מתנול בחלל באורך של כ-463 מיליארד קילומטר.
הפקה

נכון ל־2012, יצור המתנול העולמי מבוסס על גז טבעי כחומר גלם.
ישנן שתי דרכים ליצור מתנול:
בדרך הראשונה, מתאן מגיב עם מים, ליצירת פחמן חד-חמצני ומימן. בשלב השני הפחמן חד-חמצני מגיב עם מים ליצירת פחמן דו-חמצני ומימן, ובשלב השלישי הפחמן דו-חמצני מגיב עם המימן ליצירת המתנול:
CH4 + H2O → CO + 3 H2
CO + H2O  \leftrightarrow  CO2 + H2
CO2 + 3 H2 → CH3OH + H2O
בדרך השנייה, מתאן מגיב עם חמצן ליצירת פחמן חד-חמצני ומימן, ובשלב השני הפחמן החד-חמצני והמימן יוצרים את המתנול:
CH4 + 0.5 O2 → CO + 2 H2
CO + 2 H2 → CH3OH
בישראל מתוכננת הקמה של מפעל לייצור מתנול על ידי חברת דור כימיקלים באזור התעשייה רמת חובב, שיתבסס על מאגרי הגז הטבעי שהתגלו בסמוך לחופי ישראל כחומר גלם.
שימושים

המתנול משמש בהיקפים קטנים כדלק במנועי בעירה פנימיים, בעיקר בגלל שהוא אינו דליק כמו בנזין.
תערובות מתנול הן הדלקים הנבחרים במנועי מרוצי פורמולה 1. גם במכוניות שמשתתפות במרוצי דראג וראלי משתמשים במתנול כמקור דלק עיקרי. לצד הסיבה העיקרית לשימוש בו – היותו דליק פחות מבנזין – הוא יעיל גם מכיוון שבניגוד לבנזין מסחרי, אפשר בנקל לזהות את הרכבו ולגלות זיופים בדלק. שימושים אחרים של המתנול הם כחומר גלם לתעשייה כימית, ייצור מוצרי פלסטיק וחומרי בנייה, וכממס בכימיה וביולוגיה.
בישראל נעשה החל מקיץ 2014 שימוש מסחרי במתנול כתחליף לסולר, להנעת יחידת יצור קטנה של חברת החשמל באילת, בשל מחיר נמוך יותר וזיהום מופחת.
המתנול משמש כחומר מפגל, חומר אשר מוסף במתכוון בהוראת רשות המיסים למניעת מעבר של אלכוהול עם מס מופחת מהתעשייה לאלכוהול לשתייה עם מס גבוה, ובשנת 2018 דווחו מספר מקרי מוות כתוצאה משתיית אלכוהול מפוגל המכיל רמות גבוהות של מתנול.
בטיחות ובריאות

המתנול הוא חומר רעיל. שתיית משקה אלכוהולי עם רמה גבוהה מעל התקן של מתנול, שנמצאת בעיקר במשקאות מזויפים ומתוצרת עצמית, עלולה לגרום לעיוורון ואף למוות.
פרט לרעילות של החומר עצמו למערכת העצבים המרכזית (בדומה להרעלת אתנול) מתנול רעיל בשל תוצרי הפירוק שלו בגוף. בכבד, המתנול מתחמצן לפורמלדהיד (פורמלין) על ידי האנזים אלכוהול דהידרוגנז (alcohol dehydrogenase), בהמשך הפורמלדהיד מתחמצן לחומצה פורמית. בעלי חיים החסרים את האנזים אינם מורעלים ממתנול. תוצרי חמצון אלו פוגעים בעצב הראייה עד כדי גרימת עיוורון בלתי הפיך. מנה קטלנית של מתנול למבוגר היא כ-100–125 מ"ל. סימני ההרעלה: טשטוש ראייה וחמצת הדם (בשל הצטברות חומצה פורמית) מופיעים רק כמה שעות לאחר החשיפה בשל הזמן הנדרש לחמצון החומר. במקרה הרעלה הנפגע מטופל באתנול המתחרה עם המתנול על האנזים המחמצן ובכך מונע היווצרות התוצרים המזיקים. אולם יש טעות נפוצה בקרב חולים ששתו מתנול, החושבים שהם שתו אלכוהול ועל כן אינם פונים לסיוע רפואי מיידי.
להבת מתנול היא כמעט ללא צבע. לכן יש להישמר ליד מקור של שריפת מתנול, מפאת הסכנה לכוויות ופציעות חמורות על ידי הלהבה הבלתי נראית.
בטיחות ובריאות > זיקוק ביתי של משקאות אלכוהוליים

אנליזה כימית של אלכוהול בזיקוק ביתי בהונגריה העלתה ריכוזים גבוהים של מתנול (וכהלים אחרים דוגמת פרופנול ובוטנול) בהשוואה לאלכוהול בזיקוק מסחרי, ייתכן כי זיהום ממקור זה תורם לשכיחות שחמת הכבד במדינות מרכז ומזרח אירופה שם נפוץ הזיקוק הביתי. מחקר אחר על וודקה ביתית מרוסיה מצא כי הרכב הכהלים דומה לזה של וודקה מסחרית ועומד בתקן.
ראו גם

דלקים נוזליים
אתנול
כוהל
הערות שוליים

↑  הקמת מפעל להפקת מתנול ברמת חובב על ידי "דור כימיקלים", אתר דור כימיקלים
↑  הסכנות בשתיית אלכוהול מזויף באתר משרד הבריאות
↑  ע"א 5850/10 חברת דפרון בע"מ נ' עזבון המנוח יבגני גולובין, סעיף כ"ב
↑  Szcs, Sándor, et al. "Could the high level of cirrhosis in central and eastern Europe be due partly to the quality of alcohol consumed? An exploratory investigation." Addiction 100.4 (2005): 536-542.
↑  Savchuk, S. A., V. P. Nuzhnyi, and G. M. Kolesov. "Factors affecting the accuracy of the determination of diethyl phthalate in vodka, ethanol, and samples of illegal alcoholic products." Journal of Analytical Chemistry 61.12 (2006): 1198-1203.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529210305171  BnF: cb11955518j (data)  GND: 4128696-0  LCCN: sh85084383  NDL: 00567624  NKC: ph122775
מרגריטה תרסה מספרד

| --- | --- |

 לידה:  12 ביולי 1651 מדריד, ממלכת ספרד ספרד החדשה 
 פטירה:  12 במרץ 1673 (בגיל 21) וינה, ממלכת הבסבורג ממלכת הבסבורג 
 שם מלא:  מרגריטה מריה תרסה מספרד
 מדינה:  ספרד 
 מקום קבורה:  הקריפטה הקיסרית 
 בן זוג:  לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
 פרסים והוקרה
 מסדר צלב הכוכב 
 
מרגריטה תרסה מספרד (בספרדית: Margarita María Teresa de Austria, בגרמנית: Margarita Theresa von Spanien;‏ 12 ביולי 1651 – 12 במרץ 1673) הייתה קיסרית האימפריה הרומית הקדושה, מלכת גרמניה, ארכידוכסית אוסטריה, מלכת הונגריה ובוהמיה, כאשתו של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. היא הייתה בתו של פליפה הרביעי, מלך ספרד, ואחותו הבכירה של קרלוס השני, מלך ספרד. היא הדמות המרכזית של לאס מנינאס המפורסם על ידי דייגו ולאסקס, והנושא של ציורים רבים שלו מאוחר יותר.
ביוגרפיה > ראשית חייה

מרגריטה תרסה נולדה ב-12 ביולי 1651 במדריד לפליפה הרביעי, מלך ספרד ומריאנה מאוסטריה.
סבה וסבתה של מרגריטה תרסה מצד האב היו פליפה השלישי, מלך ספרד ומרגרטה מאוסטריה, מלכת ספרד, ואילו סבה וסבתה מצד האם היו פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה אנה מספרד, בתם של סבה וסבתה מצד אביה.
הוריה נישאו מסיבות פוליטיות, בעיקר בשל החיפוש אחר יורש זכר חדש לכס הספרדי לאחר מותו המוקדם של בלתסר קרלוס, נסיך אסטוריאס בשנת 1646. הילד היחיד ששרד את הנישואים הראשונים של פליפה הרביעי הייתה מריה תרסה, נסיכת ספרד, שהפכה מאוחר יותר לאשתו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. מהנישואים השניים נולדה מרגריטה תרסה, ואחריה, בין השנים 1655 ל-1661, נולדו ארבעה ילדים נוספים (בת ושלושה בנים), אך רק אחד מהם שרד את ינקותו, המלך לעתיד קרלוס השני, מלך ספרד.
לעומת אחיה הצעיר, מרגריטה תרסה הייתה בריאה ולא סבלה מבעיות בריאותיות או נכויות. אמנם, בילדותה חלתה פעם, אך שרדה את המחלה. יתרה מזאת, לדברי בני דורה, למרגריטה תרסה היה מראה מושך ואופי חי. הוריה וחבריה הקרובים כינו אותה "המלאך הקטן". היא גדלה בתאי המלכה בארמון המלכותי של מדריד, מוקפת משרתות ומשרתים רבים, וחונכה בחינוך טוב על פי כללי התנהגות קפדניים של בית המלוכה. מסופר כי מרגריטה אהבה סוכריות, והסתירה אותן ללא הרף מן הרופאים שדאגו לבריאות שיניה. גם אביה של מרגרט וגם סבו מצד אמו, הקיסר פרדיננד השלישי, אהבו אותה עמוקות. במכתביו הפרטיים קרא לה המלך פליפה הרביעי "שמחתי".
ביוגרפיה > קיסרית האימפריה

לא הרחק מהבורגארטן הנוכחי הורה הקיסר על בניית תיאטרון פתוח, בעל קיבולת של 5,000 איש. ובתיאטרון זה, ביולי 1668 (לרגל יום ההולדת של מרגריטה), הוצגה לראשונה האופרה איל פומו (תפוח הזהב). אופרה זו, שהולחנה על ידי אנטוניו צ'סטי. שנה לפני כן, הקיסר ביצע הופעת בלט ברכיבה על סוסים, תוך שהוא רכוב על סוסו, ספרנסה; בשל עיבודים טכניים, הבלט נתן לצופים את הרושם שסוסים ועגלות מרחפים באוויר.
למרות הפרש הגילים בין בני הזוג, הופעתו של לאופולד שלא הייתה מושכת, והזפקת (שינוי של בלוטת התריס) של מרגריטה תרסה, על פי בני התקופה היו להם נישואים מאושרים. הקיסרית תמיד כינתה את בעלה "דוד", והוא קרא לה "גרטל". לבני הזוג היו תחומי עניין משותפים רבים, במיוחד באמנות ובמוזיקה.
הקיסרית הייתה אנטישמית מאוד, ובהשפעתה גירש בעלה את היהודים מווינה, כי היא האמינה שהם האשמים במותם של ילדיה. במהלך חגיגת חג הלחם והיין הקדושים של 1670, הקיסר הורה על החרבת בית הכנסת של וינה, וכנסייה נבנתה במקום על פי פקודותיו.
אפילו לאחר נישואיה שמרה מרגריטה על מנהגיה ודרכיה הספרדים. היא לא דיברה גרמנית, והשחצנות של הפמליה שלה עוררה רגשות אנטי-ספרדיים חזקים בחצר הקיסרית. אנשי החצר אף הביעו בגלוי תקווה כי הקיסרית החלשה תמות בקרוב.
ביוגרפיה > מותה

במהלך הריונה האחרון חלתה מרגריטה בדלקת סימפונות. היא נפטרה ב-12 במרץ 1673, בגיל 21, ונקברה בקריפטה הקיסרית, בווינה. ארבעה חודשים לאחר מכן, הקיסר התחתן בנישואין שניים עם הארכה הדוכסית קלאודיה פליסה סט מאוסטריה, חברה בענף הטירולי של בית הבסבורג.
לאחר מותה של מרגריטה תרסה, זכויותיה בכס המלכות הספרדי עברו בירושה לבתה היחידה, מריה אנטוניה מאוסטריה, אשר העבירה אותם לבנה היחיד, הנסיך יוזף פרדיננד מבוואריה, לאחר מותה בשנת 1692. אחרי מותו של יוזף פרדיננד ב-1699, נדרשו זכויות הירושה על ידי הקיסר לאופולד הראשון ולואי הארבעה עשר, מלך צרפת, חתנו של המלך פליפה הרביעי. התוצאה של מלחמת הירושה הספרדית הייתה יצירתו של הענף הספרדי של בית בורבון, על ידי פליפה החמישי, מלך ספרד, האחיין הגדול של מרגריטה תרסה.
משפחתה

בשנת 1666 התחתנה מרגריטה תרסה עם לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנו היו לה 4 ילדים:
פרדיננד ונצל (1667–1668).
מריה אנטוניה (1669–1692).
יוהאן לאופולד (1670).
מריה אנה אנטוניה (1672).
הערות שוליים

1 2  Louda, Jirí; MacLagan, Michael (1999). Lines of Succession: Heraldry of the Royal Families of Europe (2nd ed.). London: Little, Brown and Company. tables 80, 81.
↑  אנטוניו אלווארס-אוסוריו אלוורינו: La sacralización de la dinastía en el pulpito de la Capilla .
↑  Olivan Santaliestra 2014, עמ' 174–176.
↑  Olivan Santaliestra 2014, p. 178.
↑  Valladares, Rafael: La Rebelión de Portugal: Guerra, contto y poderes en la monarquía hispánica, 1640-1680, Valladolid: Junta de Castilla y León, 1998, p. 176.
↑  ירוסלביה Kašparová: Poña,  ב: www.nm.cz [לאחזר 27 אוקטובר 2016].
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810555256105606  BNE: XX1517383  GND: 118730991  ISNI: 0000 0001 1741 0020  LCCN: nr99026343  NTA: 126162352  SELIBR: 210501  SUDOC: 23737711X  ULAN: 500353753  VcBA: 495/151419  VIAF: 8182642   WorldCat (עם VIAF): 8182642 
1666 דיוקן של מרגריטה תרסה שהוכן לצורך קידום נישואיה עם הקיסר לאופולד
מקס אמאן

| --- | --- |

 לידה:  24 בנובמבר 1891 מינכן, ממלכת בוואריה, הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  30 במרץ 1957 (בגיל 65) מינכן, בוואריה, גרמניה המערבית
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית רפובליקת ויימאר גרמניה הנאצית גרמניה המערבית
 מקום קבורה:  Ostfriedhof 
 תקופת הפעילות:  1912 – 2 בספטמבר 1945 (כ־33 שנים)
 מקצוע:  מוציא לאור פוליטיקאי איש עסקים
 מעסיק:  Franz Eher Nachfolger 
 תפקיד:  המו"ל של המפלגה הנאצית
 מפלגה:  המפלגה הנאצית
 פרסים והוקרה:  צלב הברזל מדרגה שנייה
 
מקס אמאן (בגרמנית: Max Aman;‏ 24 בנובמבר 1891 – 30 במרץ 1957) היה מוציא לאור, פוליטיקאי, איש עסקים ואספן-אמנות גרמני, חבר במפלגה הנאצית, ברייכסטאג ובשוצשטאפל, מחלוצי הזרם הנציונל-סוציאליסטי. נודע בכך שכיהן בתור המנהל העסקי הראשון של המפלגה, ומאוחר יותר הפך לראש בית ההוצאה לאור הרשמי שלה, האיאר פרלג (אנ').
בתום מלחמת העולם השנייה נעצר בידי כוחות בעלות הברית ולאחר שהורשע בשיתוף פעולה עם המשטר הנאצי נידון לעשר שנות מאסר בעבודות כפייה. כל הונו הוחרם עם שחרורו ב-1953, והוא מת בעוני רב במינכן ב-1957.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

מקס אמאן נולד ב-24 בנובמבר 1891, במינכן. לאחר שסיים את חוק לימודיו החל ללמוד בבית ספר למנהל עסקים, והפך לשולייתו של איש מכירות במשרד עורכי דין אשר פעל בעיר מגוריו.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

מעט לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1912, התגייס לרגימנט המילואים הבווארי המלכותי ה-16 (גר'), בו שירת עד לשחרורו בדצמבר 1919, בדרגת פלדוובל (אנ'), ולאחר שקיבל את עיטור צלב הברזל מדרגה שנייה.
במהלך שירותו שימש אמאן כסמל הפלוגה בה הוצב אדולף היטלר, כך שבמובן מסוים פיקד במשך תקופה קצרה על השליט העתידי והבלתי מעורער של גרמניה הנאצית.
לאחר שחרורו התחתן ועבד במשך תקופה קצרה בבנק משכנתאות בטרם נתקל במקרה באדולף היטלר ברחובות מינכן. לדבריו, הזמין אותו הלה להשתתף באחת מהרצאותיו. אף על פי שחשש תחילה לעזוב את מקום עבודתו הבטוח, שכנע אותו היטלר לקבל על עצמו את תפקיד המנהל העסקי של המפלגה, לאחר שהסביר לו על הסכנות הטמונות בבולשביזם, ושאל ”מה תעזור לך הפנסיה שלך אם ביום מן הימים יקשרו אותך הבולשביקים למנורת רחוב?”.
ביוגרפיה > רפובליקת ויימאר

בשנותיה המוקדמות של רפובליקת ויימאר הצטרף אמאן לשורות המפלגה הנאצית ונודע בתור המנהל העסקי הראשון והמזכיר הכללי שלה. לאחר שנת 1922 החל גם לנהל את בית ההוצאה לאור הרשמי של המפלגה, האיאר פרלג (אנ'), אשר היה אחראי, בין היתר, לפרסומו של מגזין השוצשטאפל דס שוורצה קור (אנ'), או "החיל השחור".
כעבור שנה השתתף בפוטש במרתף הבירה, נעצר והורשע באשמת סיוע לבגידה, ונידון באפריל 1924 לשני חודשי מאסר בבית הסוהר לנדסברג. בחודשים הבאים נאסרה פעילותה של המפלגה הנאצית בגרמניה, ואמאן מצא את מקומו כפעיל בולט של מפלגת הקהילה הגרמנית הגדולה (אנ'), מעין ארגון קש בו שלטו הנאצים ממפקדה חדשה שהקימו במינכן.
מאוחר יותר באותה שנה נבחר אמאן למועמד המפלגתי עבור מועצת העיר מינכן, בה כיהן כחבר עד ל-1933, ועם הקמתה מחדש של המפלגה הנאצית ב-27 בפברואר 1925, לא השתהה בחזרתו לשורותיה.
תרומתו הגדולה ביותר של אמאן, ככל הנראה, הגיעה בדמות ניסיונותיו לשכנע את היטלר לשנות את שמו המקורי של המגנום אופוס שלו, מיין קאמפף, אשר נכתב תחילה תחת הכותרת ”פיריינהלב ירה דס קמפס גגן לוגה דומהייט און פייגהייט”, כלומר, ”ארבע וחצי שנים של מאבק נגד שקרים, טיפשות ופחדנות”. הספר הפך לאחד ממקורות ההכנסה הגדולים ביותר של בית ההוצאה לאור שבראשו עמד, והוא פיקח באופן אישי על פרסום מהדורותיו הרבות. בזכות התמלוגים שקיבל סייע להיטלר להפוך לאדם עשיר, וכן לעצמו.
בנוסף היה אמאן אחראי להפצתם של אמצעי תעמולה מפורסמים אחרים, ביניהם הביטאון היומי של המפלגה הנאצי, הפלקישר באובכטר, ועיתונים שבועיים מסוימים, כגון האילוסטרייטר באובכטר (אנ') והנציונלסוציאליטשה מונצהפטה (אנ').
ביוגרפיה > המפלגה הנאצית

לאחר עליית הנאצים לשלטון קודם אמאן לדרגת הרייכסלייטר, הדרגה הפוליטית הבכירה ביותר במפלגה הנאצית, למעט הפיהרר. זמן קצר לאחר מכן, ב-15 בנובמבר 1933, מינה אותו היטלר לנשיא ולמנהיג לשכת העיתונאות של הרייך (גר') (הרייכספרסקמה, אשר פעלה תחת לשכת התרבות של הרייך). באותו יום נבחר לכהן גם ברייכסטאג הנאצי כנציגה של שוואביה ובוואריה העליונה (אנ').
אמאן הצטרף לשורות השוצשטאפל עוד קודם לכן, ב-15 במרץ 1932, בדרגת אס. אס. גרופנפיהרר, אך החזיק הן בדרגות הארגון והן בדרגות הפוליטיות של המפלגה. כעבור קרוב לארבע שנים קודם לדרגת אס.אס. אובר-גרופנפיהרר, וסופח ללשכתו של הרייכספיהרר אס אס, שבאותה העת היה היינריך הימלר.
ביוגרפיה > מוציא לאור

כמוציא לאור זכה אמאן לעצמאות רבה בעבודתו, כל עוד פעל תחת הוראותיו הכלליות של הפיהרר, אשר חש הערכה רבה כלפיו, ואף תיאר אותו בתור ”גאון, ומנהל העיתונאות המוצלח ביותר בעולם”. לאורך השנים תואר גם בתור ”הכוח המניע והשכל היצירתי” שעמד מאחורי אחיזתה הנוקשה של המפלגה בעיתונאות הגרמנית.
עם זאת, לא ניחן אמאן במיומנות רבה בתור פוליטיקאי, ותואר כאישיות נטולת הכישרונות הדרושים לתכנון נאומים ונשיאתם בפרהסיה, או להשתתפות בוויכוחים ודיונים ארוכים תוך שמירה על קור רוח. מנגד, נודע בהצלחתו הגדולה בתור איש עסקים ובעל מקצוע, ונחשב לאדם מנוסה, יעיל ומסור, אשר פעל על פי עקרונות קבועים שגיבש מניסיונו רב השנים.
בתור אדם פרטי תואר אמאן כטיפוס אגרסיבי, כעוס ובריוני, ובעקבות קומתו הנמוכה אף נקרא לעיתים בשם ”הגמד של היטלר”. ייתכן כי מזגו החם תרם להצלחתו כאיש עסקים וכמנהל היות שהשקיע את מירב מאמציו בנביחת פקודות, הטלת לחץ על עובדיו, ודחיפתם לעמול קשה יותר. בעת ובעונה האחת הייתה זו גם הסיבה לכישלונו כפוליטיקאי, תפקיד אשר דרש מחשבה שלווה יותר. הבעתו בכתב לא הייתה מוצלחת גם היא יתר על המידה, במיוחד לאחר שאיבד את ידו השמאלית בתאונת ירי במהלך מסע ציד עם חברו פרנץ ריטר פון אפ ב-1931.
בחלוף הזמן מימש אמאן אסטרטגיה פרי המצאתו לצורך השתלטות על אמצעי העיתונאות הגרמנית, אשר פעלה במתכונת דו שלבית: ראשית, מתוקף תפקידו הרשמי כנשיאה של לשכת העיתונאות, השתמש בסמכותו על מנת לאסור על פעילותם של עיתונים שפרסומיהם לא עלו בקנה אחד עם האידאולוגיה הנאצית, או שלא תמכו באופן מלא במשטר הנאצי. שנית, כראש בית ההוצאה לאור של המפלגה, רכש את כל בתי העסק שהפעילו את אותם עיתונים במחירים נמוכים מאוד, לעיתים במעין מכירות פומביות או מכרזים, בהן היה הוא המציע היחיד.
עד לשנת 1942 כבר נמצאו בבעלות הזנטרל פרלאג כ-80 אחוזים מכל העיתונים הגרמנים במדינה. יחד עם ההכנסות שצבר מפרסום ספרו של היטלר, מיין קאמפף, הפך בית ההוצאה לאור שברשותו של אמאן לאחד הגדולים ביותר בכל הרייך, ובעולם.
רוב פעילותו של אמאן התרחשה במינכן, בה נמצאו מגוריו ומשרדיו, והוא נהג לנסוע לברלין רק לעיתים רחוקות, ולמטרות עסקיות בלבד. כאשר ביקר בעיר הבירה תמיד הוזמן להצטרף להיטלר ופמלייתו, אשר סעדו את ארוחות הצהריים שלהם בלשכת קנצלר הרייך.
ביוגרפיה > משפטי נירנברג

בתום מלחמת העולם השנייה נעצר אמאן בידי כוחות בעלות הברית. במשפטו הורשע בתור האופטשולדיגר, דהיינו משתף פעולה עם המשטר הנאצי, ונידון ב-8 בספטמבר 1948 לעשר שנות מאסר בעבודות כפייה. הוא שוחרר כעבור חמש שנים, ב-1953, לאחר שכל הונו, רכושו וזכויותיו הפנסיוניות נשללו ממנו, ומת בעוני רב ב-30 במרץ 1957, במינכן, גרמניה המערבית.
ביוגרפיה > ביזת יצירות אמנות

הארגון הבווארי לאוספי ציורים (אנ') גילה ב-2014 ארבעה עשר יצירות אמנות באוסף פינקוטק דר מודרנה (אנ') אשר נחשדו כי היו שייכות בעבר לאמאן. היצירות נוספו לאוסף ב-1945, אולם מוצאן המדויק נותר לא ידוע, וייתכן שנבזזו בידי הנאצים. הקרן הגרמנית לאמנות אבודה הוסיפה את הפריטים, שחלקם צוירו או פוסלו בידי האמנים פרנץ פון שטוק, פרידריך קולבאך, גבריאל מאלסקירשר (אנ'), ואחרים, למאגר המידע של אתר האינטרנט שלה.