stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לותאר השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
ביוגרפיה > דוכס סקסוניה

כאשר מת הדוכס מגנוס בילונג בשנת 1106 ללא יורש זכר, המלך היינריך החמישי נתן את דוכסות סקסוניה ללותאר ולא לחתנו של מגנוס, היינריך התשיעי, דוכס בוואריה. נסיבות המינוי לא ברורות. כמה היסטוריונים אומרים שהיינריך החמישי רצה למנות דוכס חלש, וכי הוא האמין שלותאר, שעד אז היה לו רק נחלה קטנה, הוא אכן דוכס חלש. אחרים חושדים שלותאר מונה כצאצא של משפחות אופוזיציה סקסוניות על מנת להגיע איתם לפשרה. לותאר בהחלט לא היה הנסיך החזק ביותר בדוכסות באותה תקופה. אף על פי כן, הוא נהג מדיניות עצמאית בסקסוניה מתחילת שלטונו, למשל, מסר את מחוזות הולשטיין וסטורמן לידי שוונבורג בשנת 1111. במחלוקת הסקסונית-סאלית הוא הוביל את האופוזיציה האנטי-קיסרית ועשה לעצמו שם כפוליטיקאי חכם ומנהיג צבאי מיומן; אף כי הודח זמנית מתפקידו כדוכס בשנת 1112, לאחר שנכנע בפני הקיסר בשנת 1114, הוא קיבל את דוכסותו בחזרה ואף תמך בהיינריך החמישי נגד האופוזיציה של הריין התחתון-ווסטפאלי. אולם עד מהרה הוא ושאר נסיכים מזרח-סקסונים התייצבו שוב בגלוי עם המורדים והשתתפו בקרב וולפשולץ, בו הובס צבא הקיסר על ידי הסקסונים בשנת 1115. בנוסף, הוא ואשתו ירשו את גרטרוד פון הלדנסלאבן בשנת 1116, ולאחר מותו של אוטו השני, רוזן נורטהיים וגרטרוד מבראונשווייג ירשו חלק גדול מהרכוש של נורטהיים, ברונונישן והלדנסלאבן. בשנים לאחר מכן הוא הרחיב את השפעתו בווסטפאליה במסעות נוספים ומינה רוזנים חדשים כוואסלים. הוא הרחיב באופן שיטתי את מעמדו הפוליטי באימפריה באמצעות המדיניות הטריטוריאלית שלו.
כאשר ניסה הקיסר היינריך החמישי למנות את ויפרטכט פון גרויץ', כמרקיז חדש של מייסן, קם לותאר, כמנהיג האצילים הסקסונים, נגד החלטה זו והדיח את ויפרכט בכוח הנשק. לאחר מכן הוא מינה את קונרד פון וטין כיורש הבא ומסר את מרקיזות מאוזיץ לאלברכט הדוב. בהלברשטט הוא השפיע על הבחירה של בישוף חדש אותו אהב. ברייכסטאג בבמברג בשנת 1124, שבה לא הופיע לותאר, הוחלט להפיל אותו על ידי מלחמה, אולם היא מעולם לא פרצה.
כאשר נפטר היינריך החמישי בשנת 1125, הנסיכים הבוחרים בחרו באופן מפתיע בלותאר למלך גרמניה ב-24 באוגוסט אותה שנה.
ביוגרפיה > בחירות למלך

היינריך החמישי, שהיה חשוך ילדים, בחר דווקא באחיינו, פרידריך השני, דוכס שוואביה, כיורשו, אך הארכיבישוף של מיינץ, אדאלברט הראשון, התנגד לכך. במהלך הבחירות במיינץ היו בסופו של דבר שלושה מועמדים לכס המלוכה: בנוסף ללותאר ולפרידריך, לאופולד השלישי, מרקיז אוסטריה גם היה מועמד לתפקיד, כגיסו של היינריך החמישי ואביו החורג של פרידריך השני, אם כי סיכוייו היו קטנים מאלה של השניים האחרים.
הוקמה ועדה לבחירה, שכללה עשרה נציגים בכול מארבעת השבטים הגדולים של סקסוניה, שוואביה, פרנקוניה ובוואריה. מכיוון שנציגי שוואביה לא הסכימו לקבל שום תוצאה של הבחירות כבר מההתחלה, הדוכס הסקסוני זכה בבחירות לאחר שקיבל את תמיכת היינריך התשיעי, דוכס בוואריה, והוכתר למלך החדש. התמיכה ניתנה בשל הנישואין בין בתו של לותאר, גרטרוד, ובנו של היינריך השחור. ההכתרה הרשמית של הארכיבישוף של קלן התקיימה ב-13 בספטמבר באאכן.
ביוגרפיה > סכסוך עם הוהנשטאופן באיטליה

סכסוכים חדשים עם הדוכס פרידריך השני התעוררו כאשר הלה סירב למסור נחלות ללותאר, שהמלך ראה בהם נחלה אימפריאלית, בעקבות היכחדות השושלת הסאלית, אך בית הוהנשטאופן טענו לזכותם על הנחלות כיורשי השושלת הסאלית. הלחימה הראשונה בין לותאר שבית שטאופן פרצה כבר בשנת 1125. לאחר מסע של לותאר נגד הוהנשטאופן בשנת 1127 באזור נירנברג שנכשל, מינו השטאופנים את אחיו הצעיר של פרידריך, קונראד לאנטי-מלך. קונראד ביקש מיד תמיכה במלכותו באיטליה, אותה מצא במיוחד במילאנו (בשנת 1128 הוא הוכתר במונצה עם כתר הברזל למלך איטליה). אולם תוכניתו להקים בסיס כוח מוצק באיטליה נכשלה. בשנת 1132 חזר לאימפריה מצפון להרי האלפים.
ביוגרפיה > ממלכת בורגונדיה

על מנת למנוע מממלכת בורגונדיה להפוך לכוח עוין לאימפריה, העביר בשנת 1127 את "Principatus Burgundiae", מה שמכונה הרקטורט של בורגונדי, לחסידו הנאמן קונרד הראשון, דוכס צרינגן.
ביוגרפיה > התערבות בסכסוך הירושה בבוהמיה

סובסלאב הראשון, דוכס בוהמיה משושלת פשמישל הפך לדוכס לאחר מותו של אחיו ולדיסלב הראשון, דוכס בוהמיה ב-1125, אך נאלץ לתבוע את הכתר נגד הטענות של אוטו השני, נסיך אולומוץ, שנתמך בידי לותאר. לותאר צעד לעבר בוהמיה עם צבא בשנת 1126, וב-18 בפברואר 1126 התקיים הקרב השני על שלומץ. סובסלב נלך ניצחון משכנע; יריבו אוטו נהרג ואילו בכירים מצבאו של לותאר נלקחו בשבי. עם זאת, סובסלב השיג את הכרת לותאר בשלטונו ולאחר מכן שחרר את כל האצילים שנפלו בידיו.
ביוגרפיה > הפילוג של 1130 והמסע האיטלקי הראשון

ב-1130, כשהאפיפיור הונוריוס השני שכב גוסס, החליטו הקרדינלים להפקיד את הבחירות בפני ועדה של שמונה אנשים ובראשם הקנצלר האפיפיורי היימריק, שהמועמד שלו, הקרדינל גרגוריו פפרסקי, נבחר בחופזה לאפיפיור אינוקנטיוס השני, וב-14 בפברואר, יום לאחר מותו של הונוריוס, הוא הוכתר. הקרדינלים האחרים הודיעו כי אינוקנטיוס לא נבחר בבחירה חוקית, והקרדינל פייטרו פיירליוני, רומאי שמשפחתו הייתה אויבת של היימריק, נבחר ונטל את השם אנקלטוס השני. קבוצת תומכיו של אנקלטוס הייתה חזקה דיה להשתלט על רומא, בעוד שאינוקנטיוס ברח צפונה. בהתבסס על רוב פשוט של מכללת הקרדינלים כולה, אנקלטוס היה האפיפיור הנבחר בקאנו, ואינוקנטיוס היה אנטי-אפיפיור. עם זאת, כלל זה השתנה על ידי המועצה הלטראנית השנייה בשנת 1139, ולכן אינוקנטיוס נחשב לאפיפיור לגיטימי.
ברנאר מקלרבו נלחם לטובת האפיפיור אינוקנטיוס, ובכך הוא זכה לתמיכתם של צרפת ואנגליה נתמכת; אולם אלנקלטוס, שנתמך על ידי הנורמנים הסיציליאנים, זכה לעמדה חזקה יותר של כוח בתוך איטליה. לותאר השלישי לא התלבט בשאלה האפיפיורית, ועל פי התעקשותו של נורדברט מקסנטן, ארכיבישוף מגדבורג, תמך באינוקנטיוס ואף עבר עם צבאו לאיטליה. ב-4 ביוני 1133 הוא הוכתר ברומא לקיסר על ידי אינוקנטיוס, אבל החגיגות התקיימו בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו, מאחר שבזיליקת פטרוס הקדוש הייתה כבושה על ידי אנקלטוס השני.
ביוגרפיה > המסע האיטלקי השני ומותו

הודות לעזרתו של חתנו היינריך הגאה, שהיה דוכס בוואריה מאז מות אביו, היינריך השחור, בשנת 1126, לותאר הצליח לבסוף בשנת 1135, להביס את בית הוהנשטאופן מצפון להרי האלפים. קונראד שהה במילהאוזן בספטמבר והתחייב לקחת חלק במערכה השנייה של הקיסר באיטליה. מכיוון שהוא היה כעת השליט הבלתי מעורער של האימפריה, לותאר יצא למסע זה בשנת 1136 עם צבא גדול בהרבה מהפעם הקודמת, כך שהיה לו סיכוי טוב יותר לנצח במערכה זו. ואכן, רוג'רו השני, מלך סיציליה ביקש עד מהרה שלום. עם זאת, נערכו באותה העת סכסוכים בין לותאר לאינוקנטיוס השני בנוגע לזכויות על דוכסות אפוליה, וכן פרצו סכסוכים בצבאו, ובעקבות כך לותאר עזב את המערכה האיטלקית הזו ויצא לדרכו הביתה.
בחזרתו לגרמניה העניק לותאר לחתנו היינריך מבוואריה את מרקיזות טוסקנה ודוכסות סקסוניה. בנוסף, הוא העביר אליו את התכשיטים הקיסריים, אשר בהתאם לנקודת המבט, התפרש כסימן למלך החדש. ב-3 בדצמבר 1137 מת לותאר ליד ברייטנוואנג.
משפחתו

בשנת 1100 התחתן לותאר עם ריכנצה מנורטהיים, בתם של היינריך השמן מנורטהיים, רוזן פריזיה וגרטרוד מבראונשווייג, ממנה נולדה לו רק בת אחת ששרדה:
גרטרוד מזיפלינגנבורג (1115–1143), התחתנה עם היינריך העשירי, דוכס בוואריה
מגלוקנוס

| מגלוקנוס |
| --- | --- |

תקופה
סוף פליסטוקן-הולוקן כ-126–5 אלף שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פילוסאים
תת־סדרה:: עצלנאים
משפחה:: עצלני דו-אצבע
סוג:: מגלוקנוס
מינים
 Megalocnus rodens  Megalocnus zile
שם מדעי
 Megalocnus ‏ליידי, 1868

מגלוקנוס (שם מדעי: Megalocnus; מילולית: "עצלן גדול") הוא סוג נכחד של עצלן קרקע מהמשפחה עצלני דו-אצבע. הוא היה קרוב למגלוניקס מיבשת אמריקה הצפונית וחי במשך הפליסטוקן ובחלק מההולוקן באיים הקריביים. בסוג זה היו שני מינים: M. rodens, אשר חי באי קובה ו-M. zile אשר חי בהיספניולה.
המגלוקנוס היה הגדול שבעצלני הקריביים והגיע עד למשקל 90 ק"ג. בעל מבנה שרירי ובית חזה גדול וכן ראש קטן בעל שיניים קטנות. הוא היה קרובו של הנאוקנוס אשר חי באיים הקריביים באותו הזמן. הממצאים מעריכים שהוא נכחד לפני 5,900-4,190 שנה מהיום, ע"פ תיארוך פחמן-14. הוא חי ביערות הרריים במרכז האיים וניזון מעלים של העצים.
ככל הנראה הוא נכחד בדומה למיני עצלנים דומים בידי האדם, אשר הגיע לאיים במשך תחילת ההולוקן וכנראה צד את העצלן לבשרו.
מגליבגוויליה

| מגליבגוויליה |
| --- | --- |

תקופה
מיוקן- סוף פליסטוקן
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: יונקי הביב
משפחה:: קיפודניים
סוג:: מגליבגוויליה
מינים
 Megalibgwilia ramsayi  Megalibgwilia robusta
שם מדעי
 Megalibgwilia

מגליבגוויליה (שם מדעי: Megalibgwilia; משמעות השם: "קיפודן נמלים אוסטרלי גדול", כשחלק מהאבוריג'ינים מכנים את הקיפודן האוסטרלי "Libgwil") הוא סוג נכחד של יונק ממשפחת הקיפודניים אשר חי באוסטרליה בין המיוקן לסוף הפליסטוקן, ונכחד לפני 50,000 שנה בקירוב. זהו הקדום ביותר בבני המשפחה והיחיד שחי בתקופת המיוקן.
המגליבגוויליה התגלה ב-1884 מכמה עצמות זרוע שבורה שהובאו לחוקר האנגלי הידוע ריצ'רד אוון שנתן לסוג את שמו. עצמות אלה השתייכו למין Megalibgwilia ramsayi ומאובניו התגלו ברחבי אוסטרליה וגם באי טסמניה. ב-1896 התגלתה בניו סאות' ויילס גולגולת שבורה שהשתייכה למין דומה, Megalibgwilia robusta.
מינים אלו הגיעו לגודל דומה לזה של קיפודן חרטומני מערבי, הגדול שביונקי הביב המודרניים והיו בעלי רגליים ארוכות יותר, איתם הם פילסו את הדרך ביער. עם זאת, הם היו קטנים יותר מהמין קיפודן חרטומני האקטי, שהגיע למשקל 30 ק"ג ולאורך של מטר אחד.
מגדל באקו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מגדל משרדים, מלון עסקים
 כתובת:  109 Heydar Aliyev Avenue
 מיקום:  באקו
 מדינה:  אזרבייג'ן 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2014–2020 (כ־6 שנים)
 חומרי בנייה:  בטון מזוין, זכוכית
 אדריכל:  Eren Yorulmazer
 מידות
 גובה:  277 מטר
 שטח:  84,486 מ"ר
 קומות:  52
 קואורדינטות:  40°24′46″N 49°53′54″E﻿ / ﻿40.412777777778°N 49.898333333333°E﻿ / 40.412777777778; 49.898333333333
  (למפת באקו מוגדלת) מגדל באקו(למפת באקו רגילה) מגדל באקו
 
מגדל באקו (באזרית: Baku Tower) הוא המגדל הגבוה ביותר בבאקו ובאזרבייג'ן. גובהו 277 מטרים ובו 52 קומות. הבניין משמש בעיקר למשרדים. הוא בנוי מבטון מזוין ומזכוכית.
היסטוריה

בשנת 2014 פורסמו התכנונים לבניית מרכז עסקים חדש בבאקו. צוין כי המגדל עתיד להיות בעל 49 קומות ובגובה 252 מטרים. שנה לאחר מכן נודע כי בוצעו שינויים בתוכניות, ומספר הקומות במגדל עתיד להיות 50. בשנת 2017 פורסם במגזין האזרי "נרגיס" (אנ') כי במגדל עתידות להיות 52 קומות וגובהו יהיה 277 מטרים.
מאפיינים

גובה הבניין 277 מטרים, ויש בו 52 קומות, לא כולל שתי קומות תת־קרקעיות. שטחו הכולל הוא 84,486 מטרים רבועים.
רוב המגדל משמש למשרדים, אך בקומותיו העליונות מצוי מלון עסקים הצפוה לעבר מפרץ באקו בים הכספי. בקומה העליונה צפויים להיפתח בתי קפה ומסעדה.
בנוסף עתידים להיפתח במגדל חדר כושר בן שתי קומות, בריכת שחייה ואולם.
הערות שוליים

↑  "Baku Tower, Baku | 1309260 | EMPORIS". Emporis Buildings. ארכיון מ-12 במאי 2019. נבדק ב-2021-03-12. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Baku Tower - The Skyscraper Center". www.skyscrapercenter.com. נבדק ב-2021-03-12.
↑  "В Баку строится грандиозная «Башня»". pronews.az. 27 בפברואר 2014. אורכב מ-המקור ב-2014-03-03. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Гасымзаде, Парвиз (25 ביולי 2017). "Grand Park Plaza / Baku Tower, Nargis magazine | Журнал Nargis" (ברוסית). ארכיון מ-2018-10-22. {{cite journal}}:  (עזרה); Cite journal requires |journal= (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא גורדי שחקים ובנושא אזרבייג'ן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מארי רות'בארד

| --- | --- |

רות'בארד 1994~
 לידה:  2 במרץ 1926 ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  7 בינואר 1995 (בגיל 68) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Murray Newton Rothbard 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה 
 מנחה לדוקטורט:  Joseph Dorfman, לודוויג פון מיזס 
 מוסדות:  אוניברסיטת נבדה, לאס וגאס  בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת ניו יורק  בית ספר טנדון להנדסה באוניברסיטת ניו יורק 
 זרם:  ליברטריאניזם
 תחומי עניין:  כלכלה, פילוסופיה פוליטית, האסכולה האוסטרית, ליברטריאניזם, אנרכו-קפיטליזם
 עיסוק:  כלכלן, מרצה באוניברסיטה, מסאי, סופר, פרופסור, פעיל חברתי, היסטוריון, פילוסוף, היסטוריון כלכלי 
 הושפע מ:  אריסטו, לודוויג פון מיזס, אויגן פון בהם-באוורק, אדמונד ברק, קארל מנגר, איין ראנד, ג'ון לוק
 השפיע על:  רוברט נוזיק, הנס הרמן הופה, רון פול, תום וודס, רוברט היגס, וולטר בלוק
 מדינה:  ארצות הברית
 חתימה:   
 
מארי ניוטון רות'בארד (באנגלית: Murray Newton Rothbard‏; 2 במרץ 1926 – 7 בינואר 1995) היה כלכלן יהודי-אמריקאי ונודע כפילוסוף ומהדמויות הבולטות בתנועה הליברטריאנית.
רות'בארד היה כלכלן הטרודוקס מהאסכולה האוסטרית, היסטוריון ותאורטיקן פוליטי שכתביו והשפעתו האישית מילאו תפקיד מרכזי בהתפתחות התנועה הליברטריאנית, והוא אחד ההוגים החשובים במסורתה. רות'בארד היה המייסד והתאורטיקן המוביל של האנרכו-קפיטליזם, תומך נלהב ברוויזיוניזם היסטורי, ודמות מרכזית בתנועה הליברלית של המאה העשרים.
כתב מעל 20 ספרים בנושאי כלכלה, פילוסופיה והיסטוריה כלכלית, בהם המגנום אופוס שלו "'אדם כלכלה ומדינה".
רות'בארד טען כי כל השירותים הניתנים על ידי המערכת המונופולית של המדינה המאורגנת יכולים להיות מסופקים בצורה יעילה בהרבה על ידי המגזר הפרטי, וציין כי המדינה היא "ארגון של שוד שיטתי אחד גדול". הוא הגדיר את שיטת הבנקאות ברזרבה חלקית כהונאה והתנגד לבנקאות מרכזית. הוא התנגד בתוקף לכל התערבות צבאית, פוליטית וכלכלית בענייני אומות אחרות. לדברי חברו, הנס הרמן הופה, "לא הייתה שום תנועה אנרכו-קפיטליסטית ללא רות'בארד".
רות'בארד היה בלתי מתפשר בתמיכתו בזכות הקניין של כל אדם לגופו ורכושו וקידם זרם של אנרכיזם שוק חופשי אותו כינה אנרכו-קפיטליזם. בין פעילויותיו הפוליטיות רות'בארד היה ממייסדי המפלגה הליבטריאנית בארצות הברית, מכון מיזס ומכון קאטו, מכון חשיבה ליברטריאני בולט.
חייו

רות'בארד נולד בניו יורק, בן למהגרים יהודים מרוסיה ומפולין, בה בילה את רוב חייו. אביו היה כימאי. הוא גדל והתחנך כאיש ימין, בסביבה שבה רוב חבריו ועמיתיו היו קומוניסטים. רות'בארד הגדיר את אביו המהגר כאינדיבידואליסט שאימץ את הערכים האמריקניים של ממשל קטן ומוגבל, יזמות חופשית, רכוש פרטי, ושל "נחישות להתעלות מעל עצמנו". בעיניו, הסוציאליזם נראה "ככפייני ומעורר אימה."
התחתן בשנת 1953 בניו יורק עם ג'ואן שומאכר, שבעתיד תהיה העורכת של כתביו ויועצת קרובה עבורו.
למד כלכלה ומתמטיקה באוניברסיטת קולומביה, ולאחר 11 שנים קיבל דוקטורט בכלכלה, בשנת 1956.
רות'בארד נפטר מהתקף לב ב-7 בינואר 1995, בגיל 68.
כלכלה > האסכולה האוסטרית

כאמור, רות'בארד היה תומך מובהק של האסכולה האוסטרית בכלכלה, תחת הוראתו של הכלכלן לודוויג פון מיזס. בדומה למיזס, דחה רות'בארד את יישום השיטה המדעית לתחומי הכלכלה, ודחה מספר כלים מתמטיים כגון האקונומטריה, הניתוח האמפירי-סטטיסטי וכן כלים אחרים של מדעי החברה, והגדירם כחסרי תועלת ללימודי הכלכלה.
במקום זאת, הוא אימץ את הפרקסאולוגיה, מתודולוגיה א-פריורית שמיזס פיתח. הפרקסאולוגיה רואה את החוקים כלכליים כמין אקסיומות גאומטריות או מתמטיות: קבועות, בלתי משתנות, אובייקטיביות וניתנות להבנה באמצעות חשיבה לוגית, ללא שימוש בראיות (אמפיריות) כלשהן. על חשבון הכלכלן מיזסיאן הנס-הרמן הופה, שנמנע מהשיטה המדעית ומהעדויות האמפיריות מבדיל את הגישה המיזיאנית "מכל שאר בתי הספר הכלכליים הנוכחיים".
הכלכלן האמריקאי מארק סקוסן מאוניברסיטת גרנתאם והקרן לחינוך כלכלי, שאף הוא מבקר את כלכלת המיינסטרים, משבח את רות'בארד ומתארו כמבריק ובעל סגנון כתיבה משכנע, טיעוניו הכלכליים מתוחכמים וקפדניים מבחינה לוגית, והמתודולוגיה המיזסיאנית שלו יציבה. עם זאת, בהסתמך על העדר הפרסומים האקדמיים של רות'בארד, מודה סקוזן כי הוא היה למעשה "מחוץ לדיסציפלינה" של כלכלת המיינסטרים (או כלכלה אורתודוקסית) וכי עבודתו "נפלה על אוזניים ערלות" כשהרצה מחוץ לחוגים האידאולוגיים שלו. בהקשר זה קונן חברו הנס הרמן הופה על כך שכלכלנים לא-מיזסיאניים מתעלמים ומפטירים את הגישה המיזסיאנית כ"דוגמטית ולא מדעית", גישה שאומצה בחום על ידי הופה ורות'בארד.
רות'בארד כתב בהרחבה על תאוריית מחזור העסקים האוסטרי (ABCT) וכחלק מגישה זו, התנגד בתקיפות לבנקאות מרכזית, כסף פיאט ובנקאות ברזרבה חלקית, והמליץ על חזרה לתקן זהב ועל דרישת רזרבה של 100% לבנקים.
כלכלה > הפולמוס מול כלכלת המיינסטרים

רות'בארד חיבר שורה של פולמוסים חריפים נגד הכלכלה המודרנית, ומתח ביקורת על שורת אנשי מפתח. הוא כינה את אדם סמית "פלגיאריסט חסר בושה" שהסיט את הכלכלה למסלול לא נכון, שבסופו של דבר הביא לעליית המרקסיזם. במקום זאת, שיבח רות'בארד את עבודותיהם של בני זמנו של סמית', כמו רישאר קנטיון, על פיתוח תאוריית הערך הסובייקטיבי. בתגובה להאשמתו של רות'בארד ש"עושר העמים" של סמית היה גנבה ספרותית, דייוויד פרידמן ביקר בחריפות את אישיותו של רות'בארד וטען כי הוא "לא היה לגמרי כן בניתוחו או שהוא לא ממש קרא את הספר שאותו הוא מבקר".
רות'בארד ביקר באותה חריפות את ג'ון מיינרד קיינס, ותיארו כחלש בתאוריה כלכלית ואופורטוניסט פוליטי רדוד. הוא הוסיף כי רגולציה ממשלתית בסגנון קיינסיאני, המתמקדת בכסף ואשראי הובילה למצב מוניטרי ובנקאי עגום. הוא השפיל את ג'ון סטיוארט מיל והחשיבו ל"רגשני", והעריך כי אישיותו ה"רכה" של מיל הסיטה את מחשבתו הכלכלית.
רות'בארד העביר ביקורת גם על הכלכלן המונטריסטי מילטון פרידמן. בחיבור שכותרתו "חשיפתו של מילטון פרידמן" ("Milton Friedman Unraveled"), הוא השפיל את פרידמן ותיארו כסטטיסט (תומך בהתערבות ממשלתית), מועדף של הממסד, ידיד ואפולוגט של ריצ'רד ניקסון, ו"בעל השפעה מזיקה על המדיניות הציבורית". רות'בארד אמר שליברטריאנים צריכים לבוז ולא לחגוג את יוקרתו האקדמית של פרידמן ואת השפעתו הפוליטית. בהתייחסו לכך שרות'בארד היה "מגעיל אליי ולעבודתי", הגיב פרידמן לביקורתו של רות'בארד וכינה אותו כ"דוגמט יוצר כתות".
בספר הוקרה שפורסם על ידי מכון מיזס, כתב בן חסותו של רות'בארד, הנס-הרמן הופה, כי ספרו "אדם, כלכלה ומדינה" הציג הפרכה מעולה של כל הווריאציות לכלכלה מתמטית, וכלל אותו מבין הישגיו הבולטים של רות'בארד. הופה קונן על כך שכמו מורו של רות'בארד, לודוויג פון מיזס, גם רות'בארד נפטר מבלי לזכות בפרס נובל, על אף שלדעת הופה הוא ראוי לו כפליים.
אף על פי שהופה סבר שעבודתו של רות'בארד לא זכתה לתשומת לב הראויה מהאקדמיה, הוא כינה את רות'בארד "ענק אינטלקטואלי", ובר השוואה לאריסטו, לוק וקאנט.
כלכלה > ביקורת על עבודתו

אף על פי שהזדהה ככלכלן אוסטרי, המתודולוגיה של רות'בארד עמדה בניגוד לעבודתם של אוסטרים רבים אחרים. ב-1956 ביטל רות'בארד את השקפותיו של הכלכלן האוסטרי פריץ מאכלופ, וציין כי הוא אינו פרקסאולוג אלא פוזיטיביסט שכשל בייצוג דעותיו של מיזס, והוא למעשה שותף לאותה השקפה פוזיטיביסטית של מילטון פרידמן.
לדברי הכלכלנים הליברטריאניים טיילר קוון וריצ'רד פינק, רות'בארד כתב כי המונח "כלכלה המסתובבת בצורה שווה" ("evenly rotating economy, "ERE) משמש על מנת לנתח את המורכבות בעולם של שינוי. המונח ERE הוצג על ידי מיזס כמינוח חלופי לשיטה הכלכלית המרכזית של שיווי משקל סטטי וניתוח שיווי משקל כללי. קוון ופינק מצאו "חוסר עקביות רציני הן באופי של ה-ERE והן בשימושיו האפשריים". למעט רות'בארד, שום כלכלן אחר לא אימץ את המונח של מיזס, והמושג המשיך להיקרא "ניתוח שיווי המשקל".
במאמר שפורסם בשנת 2011 על "ההתנגדות הרפלקסיבית" של רות'בארד לאינפלציה, ציין האקונומיסט כי השקפותיו גוברות יותר ויותר בקרב פוליטיקאים ואנשי מקצוע בימין הפוליטי.
ב-1988 ציין הכלכלן פיטר בוטקה כי רות'בארד "תקף בחריפות את כל הספרים של האוסטרים המוקדמים", ולדעתו רות'בארד יתואר טוב יותר ככלכלן זכויות קניין מאשר ככלכלן אוסטרי.
כלכלה > אנרכו-קפיטליזם

תאורטיקנים שונים תמכו בפילוסופיות דומות לאנרכו-קפיטליזם. האדם הראשון שהשתמש במונח, לעומת זאת, היה רות'בארד, שבאמצע המאה העשרים סינתז אלמנטים מהאסכולה האוסטרית בכלכלה, הליברליזם הקלאסי ואנרכיזם אינדיבידואליסטי-אמריקאי מן המאה ה-19 לתורה אחת גדולה ושיטתית. לדברי לו רוקוול, רות'בארד הוא "המצפון" של כל הזנים השונים של אנרכיזם ליברטריאני, שתומכיו בני זמננו הם "עמיתים" לשעבר של רות'בארד ששאבו השראה אישית מדוגמאותיו.
במהלך שנות לימודיו לתואר שני בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, רות'בארד שקל האם מדיניות לסה-פר קפדנית ומוחלטת של סוכנויות פרטיות תוכל להחליף בהצלחה את שירותי ההגנה של הממשלה. הוא נפגש עם באלדי הארפר, מייסד "הקרן לחינוך כלכלי" (FEE), שגם הוא הטיל ספק בצורך בממשלה כלשהי. בתקופה זו הושפע רות'בארד מהאנרכיסטים האינדיבידואליסטיים האמריקאיים של המאה התשע-עשרה כמו ליסנדר ספונר, בנימין טאקר והכלכלן הבלגי גוסטב דה מולינארי (שכתב בין היתר על אופן הפעולה של שיטה אנרכיסטית כזאת). כך הוא הצליח לשלב את כלכלת הלסה-פר של מיזס עם ההשקפות האבסולוטיסטיות על זכויות האדם ודחיית המדינה. במזכר שלא פורסם, שנכתב בשנת 1949, מסכם רות'בארד כי על מנת להאמין בלסה-פר יש לאמץ אנרכיזם.
רות'בארד החל לראות את עצמו כ"אנרכיסט רכוש פרטי" בשנת 1950, ומאוחר יותר החל להשתמש בכינוי אנרכו-קפיטליסט כדי לתאר את האידאולוגיה הפוליטית שלו. במודל האנרכו-קפיטליסטי שלו, מערכת של סוכנויות הגנה תתחרה בשוק חופשי ותיתמך באופן וולונטרי על ידי צרכנים שבוחרים להשתמש בשירותי ההגנה והשיפוט שלהן. אנרכו-קפיטליזם פירושו סוף המונופול של המדינה על כוח.
בספרו "אדם, כלכלה ומדינה" מחלק רות'בארד את התערבות המדינה לשלוש קטגוריות: "התערבות אוטיסטית", שהיא התערבות בפעילויות לא-כלכליות פרטיות; "התערבות בינארית", המחייבת חילופי דברים בין הפרטים והמדינה; ו"התערבות משולשת", שהיא סחר חליפין בין יחידים המפוקח בידי המדינה. לדברי הכלכלן סנפורד איקדה, הטיפולוגיה של רות'בארד "מבטלת את הפערים ואת חוסר העקביות המופיעים בניסוחו המקורי של מיזס".
רות'בארד כותב בספרו "כוח ושווקים" שתפקיד הכלכלן בשוק חופשי מוגבל, אך עדיין גדול בהרבה מאשר תפקידו אצל ממשלה המבקשת המלצות למדיניות כלכלית. רות'בארד טוען כי אינטרס עצמי שמוליד דעות קדומות מוביל כלכלנים רבים לטובת התערבות ממשלתית מוגברת.
אתיקה

אף על פי שרות'בארד יישם את המתודולוגיה הדדוקטיבית של מיזס על התאוריה החברתית והכלכלית שלו, הוא חלק על מיזס בשאלת האתיקה. באופן ספציפי, הוא דחה את ההכרה של מיזס שערכים אתיים הם סובייקטיביים, והתנגד לתועלתנות מוסרית לטובת חשיבת "חוק טבעי" מבוססת עקרונות. לצורך הגנה על השקפותיו, מיזס השתמש בטיעונים תועלתניים-כלכליים שמטרתם להוכיח שמדיניות ההתערבות הממשלתית הביאה את כל החברה למצב גרוע יותר. רות'בארד, לעומת זאת, הגיע למסקנה שמדיניות ההתערבות מיטיבה למעשה עם חלק מהאנשים, כגון עובדי ממשלה והמרוויחים מתוכניות רווחה חברתיות. לכן, בניגוד למורו מיזס, ניסה רות'בארד לקבוע בסיס משפטי אובייקטיבי של "חוק טבעי" לפילוסופיה שוק החופשי. הוא כינה את העיקרון הזה כ"בעלות עצמית", והוא מבוסס על כתביו של ג'ון לוק וכן ממושגים מהליברליזם הקלאסי ומהאנטי-אימפריאליזם של הימין הישן.
רות'בארד הסכים עם תאוריית העבודה של לוק, אך דחה את קונספט ה"הומסטדינג" (homestead) וטען כי אם אדם מערבב את עבודתו ביחד עם אדמות חסרות בעלים, הוא הופך לבעלי השטח או הרכוש, והוא עשוי להחליף בעלים רק על ידי מסחר או מתנה.
רות'בארד היה מבקר חזק של שוויונאות (egalitarianism). בעבודתו משנת 1974, "שוויונאות כמרד נגד הטבע ומאמרים אחרים", קבע כי:
"השוויון אינו נמצא במצב הטבעי של העולם, ומסע הצלב המנוהל כדי להפוך את כולם לשווים בכל דבר (למעט שוויון בפני החוק) בוודאי שיהיו לו השלכות אסוניות... בלב השמאל השוויוני עומדת האמונה הפתולוגית שאין שום מבנה למציאות; שכל העולם שלפנינו הוא בעצם 'טבולה ראסה' שניתן לשינוי ולתמרון לכל כיוון בכל רגע נתון על פי הרצון האנושי בלבד".
רוויזיוניזם היסטורי

רות'בארד אימץ את "הרוויזיוניזם ההיסטורי" שישמש כאנטיתזה למה שנתפס בעיניו כהשפעה הדומיננטית של "אינטלקטואלי בית המשפט" המושחתים בנרטיבים ההיסטוריים המרכזיים. הוא סבר שאותם אינטלקטואלים מעוותים את התיעוד ההיסטורי לטובת "המדינה" בתמורה לעושר, כוח ויוקרה, והגדיר את המשימה הרוויזיוניסטית כ"חדירה לערפל השקרים וההונאה של המדינה ושל אינטלקטואלי בית המשפט, על מנת להציג לציבור את ההיסטוריה האמיתית". רות'בארד תמך ברוויזיוניזם של ההיסטוריון מכחיש השואה הארי בארנס, שלטענתו במלחמת העולם השנייה "רצח הגרמנים והיפנים היה המטרה העיקרית של המלחמה".
תמיכתו של רות'בארד ברוויזיוניזם של מלחמת העולם השנייה והקשר שלו עם בארנס ועם עוד מספר מכחישי שואה אחרים עוררו ביקורת מצד הימין הפוליטי. הכתב קווין וויליאמסון ניסח מאמר דעה שפורסם ב"National Review", אשר גינה את רות'בארד על "יצירת עניין משותף עם ההיסטוריונים הרוויזיוניסטיים של הרייך השלישי", מונח שבאמצעותו נהג לתאר את מכחישי השואה האמריקנים הקשורים לרות'בארד, כגון ג'יימס ג'יי מרטין מהמכון למחקר היסטורי (Institute for Historical Review).
במאמר לרגל יום הולדתו ה-40 של רות'בארד, הצהיר חברו, ההיסטוריון ראלף רייקו, כי רות'בארד הוא הסיבה העיקרית לכך שהרוויזיוניזם ההיסטורי הפך לחלק מכריע בעמדה הליברטריאנית".
ספריו

Man, Economy, and State, D. Van Nostrand Co., 1962; full text reprint of second edition (Scholar's Edition), Mises Institute, 2004
The Panic of 1819: Reactions and Policies, Columbia University Press, 1962; full text reprint, Mises Institute, 2004.
America's Great Depression, D. Van Nostrand Co., 1973; full text reprint, fifth edition, Mises Institute, 2005
Power and Market: Government and the Economy, Sheed Andrews and McMeel, 1970; full text reprint, reattached to Man, Economy, and State, Mises Institute, 2004
For a New Liberty: The Libertarian Manifesto, Collier Books, 1973, 1978; full text reprint/Audio book, Mises Institute)
The Essential von Mises, "Bramble Minibook", 1973; full text reprint, Mises Institute, 1988
Egalitarianism as a Revolt Against Nature and Other Essays, Libertarian Review Press, 1974; full text reprint, Second edition, Mises Institute, 2000.
Conceived in Liberty, (4 vol.), Arlington House Publishers 1975–1979; full text collected in single volume, Mises Institute, 2012, ISBN 0-945466-26-9
The Logic of Action (2 vol.), Edward Elgar Pub, 1997; full text reprint as Economic Controversies, Mises Institute, 2011
The Ethics of Liberty, Humanities Press, 1982; New York University Press, 1998; full text reprint/Audio Book, Mises Institute
The Mystery of Banking, Richardson and Snyder, Dutton, 1983; full text reprint, Mises Institute, 2007
The Case Against the Fed, Mises Institute, 1994; full text reprint, Mises Institute
An Austrian Perspective on the History of Economic Thought, (2 vol.), Edward Elgar Pub, 1995; full text reprints Vol. 1: Economic Thought Before Adam Smith and Vol. 2: Classical Economics, Mises Institute, 2009
Making Economic Sense, Mises Institute, 2007; full text reprint updated 7/15/2011 version
The Betrayal of the American Right, Mises Institute publication of 1970s unpublished work, 2007, ISBN 978-1-933550-13-8; full text reprint