stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Odyssey
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | Dizzy  | 2:52 |
| 2. | Sanctify  | 3:12 |
| 3. | King  | 3:35 |
| 4. | Muscle  | 3:07 |
| 5. | Desire  | 3:26 |
| 6. | Sweet Talker (בהשתתפות גלנטיס)   | 2:56 |
| 7. | Karma  | 3:13 |
| 8. | Real  | 4:10 |
| 9. | If You're Over Me  | 3:08 |
| 10. | A Second to Midnight  | 3:27 |
| 11. | Take Shelter  | 4:04 |
| 12. | Play - Purple Disco Machine Remix  | 4:59 |
| 13. | Starstruck  | 3:27 |
| 14. | Eyes Shut  | 3:18 |
| 15. | It's a sin  | 4:44 |
| 16. | Reflection  | 3:31 |
| 17. | Valentino  | 3:01 |
| 18. | Crave  | 3:17 |
| 19. | Palo Santo  | 4:02 |
| 20. | Hallucination  | 2:54 |
| 21. | Memo  | 3:24 |
| משך כולל: | משך כולל: | 73:58 |
הערות שוליים

↑  "Odyssey - Album by Olly Alexander". Apple Music (NZ). ארכיון מ-10 במאי 2024. נבדק ב-10 במאי 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
אולמוס

| אולמוס |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: ורדנאים
משפחה:: מישיים
סוג:: אולמוס
שם מדעי
 Ulmus ‏לינאוס, 1753
בּוּקִיצָה (שם מדעי: Ulmus, שם עברי קודם אולמוס) הוא סוג של עצים או שיחים נשירים או ירוקי-עד ממשפחת המישיים (Ulmaceae) ובו 37 מינים הנפוצים באזורים הממוזגים. תשעה מהם ניתן למצוא בצפון אמריקה וכן מספר קטן יותר באירופה. את המגוון הגדול ביותר ניתן למצוא בסין. בצמחיית הבר של ישראל מיוצג הסוג בוקיצה על ידי מין אחד ונדיר שגדל ליד מים - בוקיצה שעירה (בעבר נקראה אולמוס שעיר). מינים קרובים אוקלמו בישראל כעצי נוי.
השם המדעי העברי אוּלְמוּס הוא תעתיק השם המדעי והוא הוחלף על ידי האקדמיה ללשון בשם בּוּקִיצָה, המובא במילונים ובספרות החל בראשית המאה, ככל הנראה מקורו בפרסית, והוא אף משמש בערבית מדוברת.
בישראל מספר מיני תרבות:
אולמוס אמריקאי (Ulmus americana) מוצאו מאמריקה הצפונית; 2. אולמוס נמוך (Ulmus alata) מוצאו מדרום אמריקה; 3. אולמוס קטן עלים (Ulmus parvifolia) מוצאו מסין; 4. אולמוס קירחי (Ulmus glabra).
אולמוס גבוה (שם מדעי: Ulmus minor subsp. minor) - עץ נוי נשיר, עומד בשלכת חורף ארוכה, קליפת הגזע בעלת חריצים עמוקים, ענפי העץ זקופים. העלים מסורגים, משוננים, א-סימטריים בבסיס הטרף. חצי אחד של העלה גדול מחציו השני. בראשית האביב הענפים מתכסים בכפתורי פריחה מהם מפורצים הפרחים. הפריחה מקדימה את הלבלוב. מרבית הפרחים דו-מיניים וחלקם חד-מיניים, העטיף פשוט (עטיף גבעוני ירקרק). הפרי הוא כנפית עגולה, שקוטרה כ-12 מ"מ. מוצא העץ ממערב אירופה ומדרומה. תת-המין השני הוא בוקיצה שעירה.
ראו גם

אולמוס רוברה
הערות שוליים

↑  .Ulmus L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  .Ulmus L, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏24-11-2023
↑  בוקיצה שעירה, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540844105171  BNE: XX534289  BnF: cb120885410 (data)  GND: 4186701-4  LCCN: sh85042618  NARA: 10662682  NDL: 00575305  NKC: ph634672 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יצחק דב ברקוביץ

| --- | --- |

ברקוביץ לפני 1961
 לידה:  16 באוקטובר 1885 סלוצק 
 פטירה:  29 במרץ 1967 (בגיל 81) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל, האימפריה הרוסית, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 שפות היצירה:  יידיש, עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1958)  פרס ביאליק (1965)  פרס טשרניחובסקי 
 
יצחק דב ברקוביץ (י"ד ברקוביץ; ז' בחשוון תרמ"ו, 16 באוקטובר 1885, סלוצק – י"ז באדר ב' תשכ"ז, 29 במרץ 1967, תל אביב) היה סופר ומתרגם יהודי עברי ויידי.
ברקוביץ היה חתנו של שלום עליכם, ותרגם את מרבית כתביו מיידיש לעברית. יצירתו של ברקוביץ ברובה היא דו-לשונית; נכתבה בגרסה עברית ובגרסה יידית כאחד.
תולדות חייו

יצחק דב ברקוביץ נולד בסלוצק שברוסיה הלבנה (בתחום המושב של האימפריה הרוסית) בשנת 1885 להורים שהתפרנסו מיגיע כפיהם; לאביו היה בית מלאכה קטן לניקוי בגדים וצביעתם. לימים היגרו הוריו מרוסיה לארצות הברית. ברקוביץ קיבל בבית הוריו חינוך יהודי מסורתי בחדר ובישיבה, אך הקפיד גם ללמוד את השפה העברית על בורייה, והתעמק גם בספרות ההשכלה ובלימוד השפה הרוסית וספרותה.
במסגרת עבודתו כמורה בלודז' התיידד ברקוביץ עם המשורר יצחק קצנלסון, ובשנת 1903 החל לפרסם בעידודו סיפורים בעיתון "הצופה" שיצא בוורשה. בתחרות שערך העיתון זכה אחד מסיפוריו הראשונים - "משקה'לי חזיר" - בפרס הראשון. ועדת השופטים כללה את יוסף קלוזנר, י.ל. פרץ ואלחנן ליב לוינסקי. בין נימוקי הפרס נכתב: "הוא המובחר בין כל הסיפורים וגם הפרובלמה טובה. אם זהו אורח חדש בספרותנו, בעל כישרון גדול הוא". הזכייה בפרס הקנתה לברקוביץ פרסום מיידי, והוא החל לכתוב ולפרסם סיפורים שונים שעוסקים בחיי העיירה. גם חיים נחמן ביאליק הפציר בו לשלוח סיפורים לעיתון "השילוח", שהאחרון היה העורך הספרותי שלו.
בגיל 19 החל ברקוביץ לערוך את המדור הספרותי של העיתון "הזמן" שיצא בווילנה ושם גם נפגש לראשונה עם שלום עליכם. אבנר הולצמן כותב ששלום עליכם היה נערץ על ברקוביץ עוד בילדותו, ובהשפעת היכרותו הקרובה עמו החל מאוחר יותר גם לכתוב בשפה היידית. ברקוביץ גם נשא לאישה את בתו של שלום עליכם, ארנסטינה (טיסה), והצטרף למשפחת אשתו בחלק מנדודיה באירופה (בגליציה, בשווייץ) עד שבשנת 1914 תקעו יתד בארצות הברית.
ברקוביץ, מוסיף הולצמן, היה ייחודי בכך שהיה סופר דו-לשוני, (לרוב יצירותיו יש הנוסח העברי והנוסח היידי) בניגוד לשאר הסופרים בני הדור שבחרו בדרך כלל שפה אחת שבה הרבו לכתוב.
בשבתו בוורשה הוציא ברקוביץ בשנת 1910 לראשונה את אוסף סיפוריו בספר, ובאותה שנה החל גם לתרגם את סיפוריו של שלום עליכם, והתמיד בעבודה זו עד סוף ימיו. ברקוביץ הוא זה שהופקד על ירושתו הספרותית של שלום עליכם, ולאחר שנפטר חותנו הוציא מהדורה שלמה של כתביו ביידיש, ואף המחיז כמה מסיפוריו להצגות שהוצגו בתיאטרון היידי באמריקה. הוא המשיך לעסוק בעבודות עריכה שונות גם בארצות הברית.
י.ד. ברקוביץ הגיע לארץ ישראל בשנת 1928, והמשיך בעבודתו הספרותית המגוונת; כתב את "מנחם מנדל בארץ ישראל" (כהמשך לגיבורו הקלאסי של שלום עליכם) "הראשונים כבני אדם " (ספר ממואר שמתבסס בעיקר על חייו של שלום עליכם). במקביל הוא המשיך לעבוד על תרגומיו של שלום עליכם והוציא מהדורה בת 13 כרכים של כתבי שלום עליכם בעברית. כמו כן, כתב מחזות מקוריים נוספים, התקין מחזות של שלום עליכם לבמה, ערך ביחד עם פישל לחובר את כתב העת "מאזניים", הוציא את "פרקי ילדות", שהם זכרונות ילדותו, ועוד.
י. ד. ברקוביץ זכה פעמיים בפרס טשרניחוסקי לתרגומי מופת (1944, 1955) פעמיים בפרס ביאליק (1952, 1965), ובשנת 1958 הוא קיבל את פרס ישראל לספרות.
ברקוביץ פעל רבות להקמת בית שלום עליכם ברחוב שנושא את שמו של ברקוביץ בתל אביב.
יצחק דב ברקוביץ נפטר בשנת 1967 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
יצירתו

אברהם הולץ, שכינס מבחר מאמרי ביקורת על ברקוביץ, מעריך במבוא שלו לספר, שדברי הביקורת אשר כתבו השופטים בתחרות הסיפור הקצר, בה זכה ברקוביץ לפרס הראשון, ממצים את תכונותיו כסופר לאורך ימיו היצירתיים; דרך סיפור העלילה, בה משתלבים המעשים בהשתלשלות טבעית ובאמצעות תיאור פסיכולוגי של הדמויות, הגיבור איננו גיבור אידיאלי, אלא גיבור פשוט בעל תכונות אנושיות, יחסו לבני עמו נייטרלי ולא נתון לו מלכתחילה כשאר גיבורי התקופה, ואילו המספר עצמו נותר אובייקטיבי לאורך כל סיפור העלילה. אין הוא מתרגש או רוגז ודרך סיפורו אינה מעורבת במעשים עצמם. הסגנון עשיר, אך מדויק ללא כל הצטעצעות לשונית מיותרת. השילוב הזה של גישה פסיכולוגית, תיאור ריאליסטי וסגנון, שגם אם הוא עשיר באינטרטקסטואליות מגוונת מעולם התרבות היהודית הענף, איננו מליצי ומתרברב - חוזר לדעת הולץ בחלק גדול מדברי המבקרים השונים שעסקו ביצירתו של י.ד. ברקוביץ.
אברהם רגלסון כתב על אמנות הסיפור של ברקוביץ: "עוד ברקוביץ בהנץ-עלומיו וכבר הוּכּר כאמן-סיפור בוגר. זאת בגרותו התבטאה בנקיון-מלאכה וגמר-שיכלול; בסגנון חסכּני, הדבק בעיקר ומרחיק את המיוּתּר; בהסתכלות צלולה, ערה לתנועות גוו-ופנים שהן ארשת לריגושי-נשמה [...] כי חותמם הכללי של סיפורי ברקוביץ העיקריים הוא הבדידות והנכר, והעוגמה הרובצת על הנשמה לבלי סוּר"
הנושא העיקרי שנדון כמעט בכל דברי הביקורת הוא נושא ה"תלישות" בסיפוריו – הלך רוח נפוץ בקרב גיבורי הסיפור העברי של התקופה, החל מברדיצ'בסקי, דרך אורי ניסן גנסין, גרשון שופמן, יוסף חיים ברנר וכלה בברקוביץ עצמו, שגיבוריהם יצאו מהמקור היהודי המסורתי הכובל וטרם מצאו את מקומם הראוי במסע חייהם ובתרבות העולמית המודרנית. קיומו של סיפור בשם "התלוש", שנכתב על ידי י.ד. ברקוביץ כאילו הותיר בידיו את זכויות היוצרים על זיהוי סמנטי של המעמד המיוחד.
ברקוביץ הרבה לכתוב על חיי העיירה היהודית המזרח אירופית  במבט ריאליסטי כמו אובייקטיבי, אך עם זאת לא נטול עניין לקורא. וכדברי הלל הלקין: "אין כברקוביץ בספרותנו היודע [...] להפוך לאמנות נעלה דווקא את השכיח ואת המצוי בחיים ואין כמוהו עוד יודע לקמץ בסממני יצירה להגיע אל השלמות באמצעים פשוטים גלויים לעין, לכאורה"
עם עלייתו ארצה, אומר אבנר הולצמן, עומדות יצירותיו "בסימן הפגישה הנפעמת עם ארץ-ישראל מתוך הזדהות ציונית עמוקה" . ומכאן שני ספריו: "מנחם מנדל בארץ ישראל" ו"ימות המשיח", ואילו ספרו הממוארי: "הראשונים כבני אדם", פורש תמונה ססגונית וחיה, לא רק של חיי שלום עליכם, אלא של הסופרים והספרות בעיר התוססת ורשה של ראשית המאה העשרים.
י.ד. ברקוביץ ושלום עליכם

פרסומו העיקרי של י.ד. ברקוביץ בציבור הישראלי הגיע בזכות תרגומי כתביו של קלאסיקון ספרות היידיש שלום עליכם. ברקוביץ הוא זה שהביא את הנוסח העברי לכתביו של הסופר הפופולרי. בספר זכרונותיו "הראשונים כבני אדם", מספר ברקוביץ כיצד פגש את שלום עליכם, הסופר הידוע והנערץ, במערכת "הזמן", וזה ביקש ממנו לתרגם לעברית פיליטון שכתב. ברקוביץ הנרגש הגיש לסופר את התרגום ושלום עליכם, שהיה מרוצה מאוד מהתוצאה, ביקש רק שישלב בתרגום "פסוקים מן התנ"ך, מן המדרש. צריכים אנו למצוא עוד כמה פסוקים נאים שיהיו מכוונים לעצם הנקודה. לשון הקודש – פסוקים יפים לה"
הייתה זו תחילתה של שותפות פעילה ופורייה מאוד בין הסופר היידי והסופר הצעיר שהחל לתרגם. ברקוביץ אכן נעתר לבקשתו של שלום עליכם, ועיצב את הטקסט המקורי, הכתוב בשפת הז'רגון המדוברת, בגרסה עברית, המשלבת קישורים אינטרטקסטואליים רבים עם ארון הספרים היהודי, בדרך שלעיתים קרובות נתנה את פשוטו של המקור, ולא תמיד דייקה לתת את משמעותו. התרגום "החופשי" זכה להצלחה גדולה, בעיניו של שלום עליכם ובעיניהם של הקוראים והביקורת כאחד. הביטוי "אשרי, יתום אני" (במקור: "מיר איז גוט — איך בין אַ יתום"), שנתן ברקוביץ להתיימותו של מוטל בן פייסי החזן, מצוטט רבות, הן כדרך לתאר בשלוש מילים את הצחוק המהול בבכי בסיפוריו של שלום עליכם, והן כדרך לבטא מוחשית ניגוד בין שני חלקי משפט (אוקסימורון)
יעקב פיכמן דיבר בהערצה גלויה על כישרונו של המתרגם למזג בין הלשון העממית ללשון הקלאסית. דב קמחי ציין אותו לשבח על שהביא את הטקסט של שלום עליכם לקהל הישראלי וכינה את תרגומו "מלאכת מחשבת מקורית כמעט". ברוך קרוא טען שברקוביץ היה "מתרגם למופת... ובחסד עליון".
במהלך השנים צמחה ביקורת על החופש האמנותי שנטל לעצמו י.ד. ברקוביץ בתרגומו, והבולט מביניהם הוא אריה אהרוני שכתב בספרו: "שלום עליכם באור חדש": "ברקוביץ' עשה ביצירת שלום עליכם כבתוך שלו; נטל היתר לעצמו להוסיף ולגרוע ממנה כראות עיניו, שלא בטובתה, מתוך אמונתו התמימה שהוא 'מתקן' שגיאותיה". לטענתו, ולטענה זו מצטרף גם דן מירון, ברקוביץ בחר לתרגם רק את היצירות שמעמידות באור חיובי את יהודי העיירה. נאמן לדעתו זו, תרגם אהרוני תרגום חדש את מבחר כתבי שלום עליכם, תרגום הנאמן יותר למקור. תרגומו החדש של דן מירון לעומתו, מנסה יותר לתת את רוח הדברים של המקור, בנוסח עברי עכשווי יותר מהנוסח של י.ד. ברקוביץ.
מספריו

ימות המשיח: רומן, תל אביב: דביר, תרצ"ח
הראשונים כבני-אדם: ספורי זכרונות על שלום עליכם ובני-דורו (5 כרכים), תל אביב: דביר, תרצ"ח-תש"ג
כתבי י"ד ברקוביץ (12 כרכים), תל אביב: דביר, תשי"א-תשכ"ו:
כרך א-ב: סיפורים.
כרך ג: מנחם-מנדל בארץ-ישראל – מנחם מנדל היה גיבורו של שלום עליכם. ברקוביץ חיבר ספר בו גיבור זה עולה לארץ ישראל וכותב מכתבים לזוגתו. בספר זה מנחם מנדל מגיע לתל אביב, בונה את הארץ, מתמקח עם ערבים, מבקר אצל חיים נחמן ביאליק ואף מגורש מהארץ.
כרך ד: מחזות.
כרך ה: ימות המשיח.
כרכים ו-י: הראשונים כבני-אדם: סיפורי זכרונות על שלום-עליכם ובני-דורו:
כרך ו: מן המיצר.
כרך ז: נדודים.
כרך ח: הצחוק האדום.
כרך ט: ימי מרגוע.
כרך י: בסערה.
כרך יא: יום אתמול.
כרך יב: פרקי ילדות.
סיפורים נבחרים, תל אביב: דביר, תשי"ג.
מספריו > מסיפוריו

"משקה'לי חזיר"
"וידוי"
"האחרון"
"אדם"
"יום הדין של פייבקה"
"אותו ואת בנו", 1969 (עובד למחזה)
"מאריאשקה"
"התלוש"
מתרגומיו

כתבי שלום עליכם, עיבוד ותרגום: י"ד ברקוביץ, הוצאת דביר, תשי"ז. (ביניהם: מוטל בן פייסי החזן, טוביה החולב, מנחם מנדל, מעשיות לילדי ישראל, חיי אדם ועוד)
כתבי ל.נ. טולסטוי... תרגום: י.ד. ברקוביץ, וילנה, 1912
לקריאה נוספת

'ברקוביץ, יצחק דוב', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 117–118. (הספר בקטלוג ULI)
אבנר הולצמן, יצחק דב ברקוביץ, לקסיקון הספרות העברית החדשה
אברהם הולץ (ליקט וצרף מבוא), ייצחק דב ברקוביץ - מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו, עם עובד, 1976
גצל קרסל, לקסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים, ספריית פועלים, 1967
יוסף שה-לבן, י.ד. ברקוביץ; האיש ויצירתו, אור עם, 1977
י.ד. ברקוביץ, הראשונים כבני-אדם: ספורי זכרונות על שלום עליכם ובני-דורו (5 כרכים), תל אביב: דביר, תרצ"ח-תש"ג
הערות שוליים

↑  יוסף שה לבן, י.ד. ברקוביץ; האיש ויצירתו, אור-עם, 1977, עמ' 5
↑  אבנר הולצמן, יצחק דב ברקוביץ (1885 - 1967), באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה
↑  א. ז. בן-ישי, י. ד. ברקוביץ: הלאוריאטוס הראשון של הספרות העברית (בהגיעו לגיל 75: ז' חשון - תשכ"א), דבר, 28 באוקטובר 1960
1 2  אבנר הולצמן, יצחק דב ברקוביץ, ראו לעיל
↑  אברהם הולץ, יצחק דב ברקוביץ; מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו, עם עובד, 1976, עמ' 7
↑  אברהם רגלסון, י.ד. ברקוביץ; אמן הסיפור הקצר, באתר פרוייקט בן יהודה
↑  אברהם הולץ, יצחק דב ברקוביץ...(ראו לעיל, עמ' 29)
↑  יצחק דב ברקוביץ, הראשונים כבני אדם, תשל"ו, עמ' 114
↑  אברהם הולץ, יצחק דב ברקוביץ... (ראה לעיל), עמ' 40
↑  אריה אהרוני, שלום עליכם באור חדש, ספריית פועלים, 2002, עמ' 29
↑  דליה קרפל, פרופ' דן מירון קורא בספרות ימינו ומתגעגע לשלום עליכם, באתר הארץ, 30 ביולי 2010
↑  חגי חיטרון, המגמה הספרותית, באתר הארץ, 3 בינואר 2011
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: זלמן שניאור | פרס ביאליק לספרות יפה  1952 | הבא: יעקב פיכמן |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: יוכבד בת-מרים | פרס ביאליק לספרות יפה  1965 | הבא: זלמן שזר, ישראל אפרת |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258508805171  PLWABN: 9810597105605606  BnF: cb145226333 (data)  CANTIC: a19641072  CiNii: DA14248547  GND: 119280302  ICCU: NAPV188091  ISNI: 0000 0001 0878 6392  LCCN: n84022348  NLA: 35274836  NTA: 197994121  SELIBR: 40401  SNAC: w68s62vj  SUDOC: 069270694  VIAF: 22376920   WorldCat (עם VIAF): 22376920 
תעודת פרס ישראל שהוענקה לברקוביץ' כפי שמוצגת בבית שלום עליכם בתל אביב
איתי בר-דב

איתי בר-דב (נולד ב-2 ביולי 1972) הוא דיפלומט ישראלי, המכהן כשגריר ישראל בפנמה וכשגריר לא תושב למדינות הקריביים – סורינאם, ברבדוס, גויאנה, טרינידד וטובגו וארגון הקהילייה הקריבית, החל מאוגוסט 2021.
ביוגרפיה

בר-דב נולד בבאר שבע, בשנת 1972. בתקופת ילדותו גדל בירוחם ובאשקלון עד לגיוסו לצה"ל. בצבא שירת 9 שנים כקצין מודיעין בתותחנים ולאחר מכן כקצין במשמר הגבול בנצרים שברצועת עזה, במסגרת הסיורים המשותפים שהוקמו בעקבות הסכמי אוסלו.
לבר-דב יש תואר ראשון במדעי החברה מהאוניברסיטה הפתוחה, ותואר שני במנהל עסקים מהמכללה האקדמית אונו.
בשנת 2006 הצטרף למשרד החוץ וסיים בהצלחה את קורס הצוערים.
ביוגרפיה > בשירות החוץ

ב-2007 מונה בר-דב לתפקיד מנהל המחלקה המדינית בשגרירות ישראל בעמאן שבירדן, לתקופה של שנתיים.
ב-2009 מונה לסגן השגריר בזאגרב, קרואטיה, ועם סיום שליחותו ב-2012 שימש בתפקיד דסקאי לנושאים פלסטינים באגף מזרח התיכון במטה משרד החוץ.
בשנת 2013 מונה בר-דב לתפקיד מנהל קורס הצוערים של משרד החוץ, והיה אחראי על הכשרתם הדיפלומטית של 30 צוערים.
בשנת 2014 מונה ליועץ המדיני בשגרירות ישראל בוושינגטון. במסגרת תפקידו היה בקשר הדוק עם מחלקת המדינה האמריקאית, הבית הלבן, מכוני מחקר, דיפלומטים זרים ועוד, ועסק בנושאים הקשורים לאו"ם, ליחסים עם מדינות זרות, קידום פעילות כלכלית ועוד.
בשנת 2016 מונה בר-דב לדובר שגרירות ישראל בוושינגטון ובמסגרת תפקידו עבד מול דוברי הבית הלבן ומחלקת המדינה. באותה השנה נכח בטקס החתימה על הסכם ההבנות בין ארצות הברית לישראל בוושינגטון, שהבטיח את המשך הסיוע הצבאי לישראל עד לשנת 2028, וסייע בדברור ההסכם לתקשורת הזרה והישראלית.
בשנת 2018 חזר בר-דב לישראל ומונה לתפקיד מנהל מחלקת הקונסוליות הישראליות בארצות הברית, באגף צפון אמריקה, שם היה אחראי על שמונה הקונסוליות הישראליות הפזורות ברחבי ארצות הברית. במסגרת תפקידו התלווה באוגוסט 2020 למשלחת כבאים מישראל שיצאה לסייע בהתמודדות עם שריפות הענק בקליפורניה.
באוגוסט 2021, לאחר אשרור מינויו על ידי הממשלה, יצא בר-דב לשליחותו כשגריר ישראל בפנמה, וכשגריר לא תושב למדינות הקריביות סורינאם, ברבדוס, טרינידד וטובגו וגויאנה, וכן כשגריר לארגון מדינות מזרח הקריביים, קריקו"ם. החליף בתפקיד את רדא מנצור.
בשנים 2022 ו-2023 נאם בר-דב בפני חברי הפרלמנט של פנמה (האסמבליאה נסיונל דה פנמה) במסגרת יום השואה הבינלאומי, כחלק ממאמציו ופעילותו להעמקת המודעות בפנמה לשואה ולזוועותיה.
במאי 2022 התלווה לביקורו בישראל של שר החוץ הסורינאמי אלברט רמדין. במהלך הביקור הודיע שר החוץ לעמיתו הישראלי יאיר לפיד, כי סורינאם תמנה לראשונה שגריר לישראל וכן על מתכננת לפתוח שגרירות של סורינאם בירושלים.
באפריל 2023 התלווה למשלחת שרים פנמנית לביקור רמי דרג בישראל, בהובלתה של שרת החוץ הפנמנית. במהלך הביקור נחתמו מספר הסכמים, כולל הסכם להקמת מרכז מצוינות בחקלאות בפנמה על ידי חברות ישראליות, הסכם להכשרות הדדיות של צוערים דיפלומטים וכן הסכם להקמת פארק טכנולוגי בפנמה, שיוקם על ידי בייסקאמפ ישראל.
חיים אישים

נשוי לשרית ואב לשלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  Raoul Wootliff, Eric Cortellessa, US, Israel sign largest ever military aid deal, hail ‘unbreakable bond’, The Times of Israel
↑  Gabriel Greschler, Israeli firefighters land in San Francisco to help battle wildfires, J. The Jewish News of Northern California, ‏30 August 2020
↑  מינויים חדשים במשרד החוץ, באתר ערוץ 7, 6 בדצמבר 2020
↑  Asamblea Nacional, embajada de Israel y ONU, conmemoraron Día Internacional en Memoria Víctimas del Holocausto, En Segundos Panama, ‏26 January 2023
↑  תמיר מורג, יערות עד, משאבי טבע וקהילה מוסלמית ענקית: מבט אל סורינאם לרגל פתיחת השגרירות בי-ם, באתר ישראל היום, 31 במאי 2022
↑  איתמר אייכנר, שרת החוץ של פנמה עמדה בצפירה בביקור בישראל: "כתף אל כתף עם מדינה שלמה", באתר ynet, 18 באפריל 2023
פרווניתיים

| פרווניתיים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: עכבישנים
סדרה:: עכבישאים
תת־סדרה:: אופיסתותלה
משפחה:: פרווניתיים
שם מדעי
 Theraphosidae ‏טורל, 1869
תחום תפוצה


פרוונית שחורה, הנציג היחיד מהמשפחה בישראל
טרנטולת קינג בבון
פרווניתיים (שם מדעי: Theraphosidae; נקראים גם טרנטולות) היא משפחת עכבישים גדולי ממדים מהקבוצה מיגלומורפה, המכילים את המינים הכבדים ביותר מבין העכבישים החיים, כשהגדול מביניהם הוא תראפוזה בלונדי שמוטת רגליו מגיעה עד ל-30 ס"מ ומשקלו ל-130 גרם. כפי ששם המשפחה מרמז הם בעלי שערות צורבות דמויות פרווה לאורך גופם.
מינים אלה חיים לאורך האזור הטרופי והאזור הסובטרופי בכל היבשות, והמין פרוונית שחורה מצוי בטבע בישראל.
בהתאם לנתונים של World Spider Catalog המשפחה כוללת כ-150 סוגים.
תת-משפחות

Acanthopelminae
Aviculariinae
Eumenophorinae
Harpactirinae
Ischnocolinae
Ornithoctoninae
Poecilotheriinae
Selenocosmiinae
Selenogyrinae
Spelopelminae
Stromatopelminae
Theraphosinae
Thrigmopoeinae
מאפיינים

בני משפחת הפרווניתיים ניזונים מחרקים, עכברים ויונקים קטנים, לטאות, צפרדעים, עטלפים ועופות קטנים. הפרווניתיים נפוצים כמעט בכל חצי הכדור הדרומי ואף מצפונה לו. בית הגידול הטבעי של הטרנטולות שוכנות הקרקע הוא עלי שלכת יבשים שנשרו אל הקרקע ומחילות, או מחילות תחת אבנים וגזעי עצים. לעיתים ישכנו תחת עצם כלשהו אף ללא מחילה. הטרנטולות שוכנות העצים חיות, כפי שמרמז שמן, על צמחייה מסוגים שונים, שיחים ואף על צמרות עצים.
בכל הטלה של בני משפחת הפרוונית מטילה הנקבה בין 100 ל-2000 ביצים, עליהם היא שומרת במשך 6–7 שבועות, בהתאם למין.
אורך החיים של הטרנטולות הוא מהגבוהים בעולם פרוקי הרגליים: הנקבות יכולות לחיות במינים מסוימים עד ל-50 שנים. הזכרים מאריכי חיים פחות ותוחלת חייהם 5–12 שנים, בהתאם למין.
מוטת הרגליים של טרנטולה בוגרת יכולה להגיע עד ל-30 סנטימטר. על אף גודלן ודמותן המאיימת, הפרווניות לרוב אינן מזיקות לאדם, אלא לכאלה הרגישים במיוחד לנשיכותיהן. גופן של רוב הטרנטולות מכוסה שערות דקות ומבריקות, מעין קטיפה, ובטנן של אלו מהעולם החדש, כמו למשל לבנת הברכיים הענקית מכוסה שערות צורבות, בעלות מנגנון נעיצה חד כיווני, שמועפות בעת הצורך על התוקף, וגורמות לגירוי. טרנטולות אלו בדרך כלל אינן נושכות, והארס משמש אותן אך ורק לתפיסת הטרף ושיתוקו. לעומתן, טרנטולות מהעולם הישן, כמו הקובלט בלו, מסתמכות על ארסן החזק יותר, ואין להן שערות צורבות.
בארץ ישראל מין אחד מוגדר ממשפחת הפרווניתיים, פרוונית שחורה, שלא נחקר דיו (קיימים בו לפחות שלושה מינים שטרם סווגו), ונחשבה בעבר לגדולה בעכבישי ישראל.
הערות שוליים

↑  "מִשְׁפַּחַת הַפַּרְוָנִיתִיִּים (Theraphosidae)" באנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 2 – "חסרי חוליות יבשתיים", בעריכת גרשום לוי, הוצאת משרד הביטחון, 1985, עמ' 39–40
↑  פרוונית שחורה באתר חרקים עולם קטן בגדול
↑  אלכס דורון, עכביש ענק התגלה בישראל, באתר nrg‏, 13 בינואר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560957105171  GND: 4127132-4  LNB: 000298812  NKC: ph117149
ביבר הזכוכית

| --- | --- |

 כתיבה:  טנסי ויליאמס 
 סוגה:  Memory play 
 הצגת בכורה:  1944 
 שפה:  אנגלית 
 פרסים:  New York Drama Critics' Circle Award 
 
בֵּיבָר הזכוכית (באנגלית: The Glass Menagerie) הוא אחד מהמחזות המוכרים של המחזאי האמריקאי טנסי ויליאמס. זהו המחזה השני שייצר ויליאמס, אשר הופק ועלה על במה. הפרמיירה הייתה בשיקגו בשנת 1944. שלא כקודמו, "מלחמת המלאכים", מציג המחזה מבט נוסטלגי אל עבר תא משפחתי שביר, וזיכה את כותבו בהצלחה עצומה. המחזה עדיין מוצג על במות שונות ברחבי העולם ומשמש מושא למחקר.
עלילת המחזה

הרקע התקופתי למחזה הם ימי השפל הכלכלי הגדול בארצות הברית, שנות ה-30 של המאה ה-20. המחזה, המבוסס בחלקו על זיכרונות הילדות של ויליאמס, מביא את סיפורה של משפחת וינגפילד, שהפכה לחד הורית לאחר שאבי המשפחה נטש אותה לטובת המרחקים והחופש והותיר את שלושת בני המשפחה - האם, הבן והבת, להיאבק על קיומם. דמותה של אם המשפחה, אמנדה וינגפילד, אישה הנאבקת לפרנסת ביתה ונאחזת בעברה המפואר, מבוססת על דמותה של אימו של ויליאמס, אדווינה. דמותו של הבן טום, התורם לפרנסת הבית בעבודה במחסן נעליים, מקום המדכא את נפשו הפיוטית, מבוססת על דמותו של ויליאמס עצמו, דבר המודגש בתפקידו הנוסף של טום כמספר העלילה. דמותה של האחות, לורה, מבוססת על אחותו האהובה של ויליאמס, רוז, שלקתה בנפשה. במחזה הוא מציג אותה כבעלת מום כמעט בלתי מורגש ואופי עדין הגורם לה לסגת אל עולם פרטי - אוסף בעלי חיים העשויים זכוכית. כל בני המשפחה מקושרים לעולם של דמיון, העומד בסתירה למציאות האפרורית והעירונית בה הם חיים, בדירה הממוקמת בחלקו האחורי של בניין בשכונה צפופה ודחוסה.
עלילת המחזה נסובה סביב ביקורו הצפוי של המחזר היחיד של הבת, ג'ים אוקונור. ג'ים חולק עם טום את מקום עבודתו ומכיר את לורה, שהייתה מאוהבת בו עוד מימי התיכון. ג'ים אוקונור מסמל במחזה את היכולת לגשר בין עולם הדמיון ועולם המציאות, יכולת שעשויה להציל את לורה מהישאבות למחוזות הדמיון ולהעניק לה בסיס במציאות. בסוף המחזה, ג'ים מוזמן לביתם של משפחת וינגפילד לארוחת ערב, ומעביר עימם ערב נהדר שמסב עונג לכולם, אך בעיקר לאמנדה, ששקועה בעבר ובחלומותיה ומתנהגת כאילו ג'ים בא לחזר אחריה. במהלך הארוחה, לכבודה התקשטה אמנדה בשמלה ישנה, שאינה הולמת אותה ומתאימה לנשים צעירות, מתרחשת הפסקת חשמל ולורה וג'ים נותרים לבד, בסצנה טעונה במתח רומנטי, והם אף רוקדים יחד. החלום מתנפץ לאחר שג'ים מבהיר שלא הייתה לו כוונה לשאת את לורה (למעשה הוא מאורס) ועוזב את בית משפחת וינגפילד, ואמנדה מתפרצת על טום בסערת רגשות. בתגובה, טום נוטש את אמו ואחותו, כמו אביו. בתמונה האחרונה, טום מספר לקהל שהוא נודד בדרכים אך לא מצליח לשכוח את לורה, ושתמונתה מדליקה נרות חקוקה במוחו לעד.
הפקות קולנועיות

בגרסה הקולנועית הראשונה של המחזה שביים ארווין רפר (1950) שונה סופו, למורת רוחו של ויליאמס הצעיר, לסוף שמח יותר. בגרסה נוספת, שביים פול ניומן בשנת 1987 שיחקו ג'ואן וודוורד, ג'ון מלקוביץ' וקארן אלן.
הפקות בישראל

המחזה תורגם לעברית על ידי תרצה אתר, מיכה לבינסון, ערן בניאל ועידו ריקלין.
המחזה הועלה בישראל מספר פעמים, ביניהן:
הפקת 1952 (תיאטרון הקאמרי) - בימוי: טוביה גרינבאום, עיצוב תפאורה: משה מוקדי, שחקנים: רוזה ליכטנשטיין, חנה מרון, נתן כוגן.
הפקת 1963 (תיאטרון זווית) - בימוי: אברהם אסיאו, שחקנים: שמואל עצמון, שלומית אדר, רחל מרכוס, מיכאל כפיר.
הפקת 1974 (תיאטרון באר שבע) - בימוי:, עדנה שביט שחקנים: ציפורה פלד, נעמי גרינבוים, ששי סעד, ורפי תבור.
הפקת 1975 (התיאטרון הקטן) - בימוי: שמואל עצמון, שחקנים: רחל מרכוס, שולמית אדר, פנחס גולדברג ואברהם סלקטר.
הפקת 1991 (תיאטרון הבימה) - בימוי: אופירה הניג, עיצוב תפאורה: אלי סיני, תלבושות: דידי גולן, מוזיקה: יואב קוטנר, תאורה: נתן פנטורין, שחקנים: רבקה גור, גיל פרנק, גילי בן אוזיליו, עמי ויינברג.
הפקת 2000 (תיאטרון באר שבע) - בימוי: גדי ענבר, מוזיקה: אלדד לידור, תפאורה: אורן אלדור, תאורה: עמיר ברנר, תלבושות: עינת ניר, שחקנים: חנה מרון, אביטל פסטרנק, אודי בן דוד, עודד לאופר.
הפקת 2005 (תיאטרון הקאמרי) - בימוי: מיכה לבינסון, שחקנים: ג'יטה מונטה, מיכה סלקטר, יפתח קליין, אולה שור-סלקטר.
הפקת 2015 (תיאטרון בית ליסין) - בימוי: גלעד קמחי, עיצוב תפאורה: ערן עצמון, תלבושות: אורנה סמורגונסקי, מוזיקה: אמיר לקנר, תאורה: אורי מורג, שחקנים: עמית עיני, יונה אליאן, נדב נייטס, נטע גרטי, גל אמיתי.
הפקת 2024 (תיאטרון החאן), בימוי: אריאל נ. וולף, עיצוב תפאורה: נגה פתר גל, תלבושות: הילה נבט, מוזיקה: איתמר גרוס, תאורה: רוני כהן, עיצוב וידאו: נמרוד צין, יונתן שחוח, עוזרת במאי: אירה אורלוב, שחקנים: עירית פשטן, איתי שור, אנה פוגטש, גל זק.