stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האימפריה הביזנטית
היסטוריה > השושלת הפלאיאולוגית וחורבן האימפריה

האימפריה הלטינית התקיימה במשך 60 שנה, עד לכיבושה על ידי קיסרות ניקאה והשבת האימפריה הביזנטית לתחייה בשנת 1261. האדם אשר עשה זאת היה מיכאל השמיני פלאיולוגוס, מצביא מוכשר, קיסר ניקיאה, אשר לימים נהפך לקיסר ביזנטיון בעזרתם של בני ג'נובה, אשר ששו תמיד להאדיר את כוחם של אויבי ונציה. בהקמתה מחדש של האימפריה הביזנטית לא היה שינוי פוליטי של ממש שכן השושלת הפלאולוגית ששלטה בניקאה המשיכה ושלטה באימפריה המחודשת. כך גם באשר למצבה של האימפריה שהיה ונותר בכי רע. צבאה היה חלש, כלכלתה מרוששת ובירתה סבלה עדיין מההרס שהוסב לה במסע הצלב הרביעי.
מיכאל השמיני פלאיולוגוס פתח בתנופת בנייה בקונסטנטינופול, אך מאמציו להרחיב את האימפריה במקום לשמר את שטחיה, צלחו לזמן מוגבל בלבד. גם ניסיונו לפייס את המערב על ידי הכפפת הכנסייה האורתודוקסית לרומא לא הביא מזור לתחלואי המדינה, ואף עורר כעס בקרב תושביה. האימפריה שקעה במלחמת אזרחים ושטחיה באירופה נכבשו על ידי בולגרים וסרבים. למחרת רעידת האדמה בגליפולי ב-1354, השיגו העות'מאנים דריסת רגל ראשונה בתראקיה, וב-1390 כבש הסולטאן העות'מאני באיזיט הראשון את אחרון מעוזיה של האימפריה באסיה הקטנה. העות'מאנים המשיכו וכבשו את הבלקן ושאריות האימפריה שהפכה למדינה וסאלית של הראשונים הוקפו בטריטוריה עות'מאנית מכל עבר.
לאחר מצור בן חודשיים לערך (המצור התחיל ב-2 באפריל 1453) שערך מהמט השני "הכובש", ביום ג' בשבוע, ה-29 במאי 1453 הסתערות עות'מאנית של כ-80 אלף לוחמים כבשה את קונסטנטינופול עליה הגנו פחות מ-7,000 לוחמים בפיקודו של ג'יאובני יוסטיניאני לונגו, ומוטטה את השריד האחרון למורשתה האדירה של האימפריה הרומית. גם הקיסר קונסטנטינוס האחד עשר נספה כנראה בקרב. אחד מסממני הניצחון היה הסבתה של כנסיית איה סופיה למסגד.
ב-15 באוגוסט 1461 נפלה גם האימפריה של טרפזונטס, בה שלטו עד יומה האחרון קיסרים מבית קומננוס. כפי שלעיתים קרובות מזוהה הקמת ביזנטיון עם ראשיתם של ימי הביניים, כן יש הרואים בקיצה את סופם. איוון השלישי דוכס מוסקבה, שנכדו איוואן הרביעי (האיום) היה לצאר הראשון, תבע לעצמו את תפקיד הפטרון של הכנסייה האורתודוקסית המזרחית, ולפיכך ראתה עצמה רוסיה הצארית ולאחריה האימפריה הרוסית כממשיכות דרכה של האימפריה הביזנטית עד להתמוטטותה והשלטת הקומוניזם ברוסיה.
דת

האמונה הנוצרית תפסה מקום מרכזי בתודעה הביזנטית.
ענייני אמונה נעשו עניין מרכזי בשביל השלטון הקיסרי מאז התיר קונסטנטינוס את הנצרות באדיקט של מילאנו, 313. שנה אחרי שהעביר את בירתו לקונסטנטינופול, ב-325, כינס בעיר סמוכה, ניקיאה, ועידה כנסייתית כדי לגבש תפיסה תאולוגית מוסכמת בכל האימפריה. על הפרק עמדה אז מינות המכונה המינות האריאנית. במאה הבאות הקיסרים כינסו עוד ועידות כאלה כדי לדון בדוגמה הכנסייתית ובכפירות שונות, כגון המינות המונופיזיטית, המינות הנסטוריאנית.
מאחורי הוויכוחים התאולוגיים הסתתרו גם אינטרסים פוליטיים של הנציגים השונים של ההירארכיה הכנסייתית והמחוזות שייצגה, ובראשם חמש הדיוקסיות הראשיות: קונסטנטינופול, רומא, אנטיוכיה, קיסריה (אחר כך ירושלים) ואלכסנדריה.
הבישוף של המערב הוא האפיפיור היושב ברומא, גילה עצמאות הולכת וגוברת ככל שהתרחקה מאיטליה מרות קיסרית. תהליך זה הוביל בסופו של דבר להתרחקות של הכנסייה במערב, הכנסייה הקתולית, מזו שבמזרח, הכנסייה המזרחית או האורתודוקסית. שבע הוועידות הכנסייתיות הראשונות מוכרות גם על ידי הכנסייה הקתולית. הנתק המכריע בין שתי הכנסיות התחולל במאה ה-11. ביזת קונסטנטינופול במסע הצלב הרביעי ב-1204 הותירה באזרחי האימפריה איבה עמוקה לנוצרים במערב. על רקע האיום העות'מאני על קונסטנטינופול במאה ה-14 וה-15 נפגשו נציגי הכנסיות בפרארה ובפירנצה שבאיטליה בניסיון לאחד את הכנסיות מחדש. המאמץ הזה לא הועיל בסופו של דבר לקונסטנטינופול, ובטל עם הכיבוש העות'מאני של העיר.
היבט חשוב של חיי האמונה בביזנטיון הייתה התנועה המנזרית. ראשיתה של זו במצרים במאה השלישית לספירה והיא התפשטה משם דרך ארץ-ישראל למחוזות הביזנטיים ובמקביל – למערב.
דת > המינות המונופיזיטית

במאה ה-5 לספירה החלה נפוצה בקיסרות הביזנטית ובכל רחבי העולם הנוצרי המינות המונופיזיטית. המינות המונופיזיטית הייתה השקפה דתית באשר לטבעו של ישו שחוללה מאבקי דת קשים באימפריה הביזנטית. המינות המונופיזיטית זכתה לתפוצה רבה במצרים, סוריה, ארמניה ואף בקונסטנטינופול עצמה. את רעיון המונופיזיטיזם הפיץ הכומר הביזנטי אוטיכס, והוא זכה בתחילה לתמיכתם של הקיסר תאודוסיוס השני והפטריארכים של אלכסנדריה ואנטיוכיה, אשר כינסו ועידה אקומנית באפסוס ובה הודיעו על תמיכתם במונופיזיטיזם. ברם, הקיסר הביזנטי מת בתאונה כעבור מספר חודשים, והקיסר החדש, מרקיאנוס, כינס בשנת 451 את ועידת כלקדון, אשר גינתה את אוטיכס ותורתו, והוציאה אותו ואת הפטריארכים אשר תמכו בו אל מחוץ לשורות הכנסייה, במטרה לפייס את האפיפיור לאו הראשון אשר התנגד בתוקף למינות המונופיזיטית. הגדרת המונופיזיטיזם כמינות על ידי הכנסייה בסיוע קיסרי ביזנטיון, עוררה מרירות רבה בקרב האוכלוסיות המונופיזיטיות במצרים וסוריה, הפרובינקיות החשובות של האימפריה, וסייעה לנפילתם 200 שנה מאוחר יותר בידי הערבים.
דת > המחלוקת האיקונוקלאסטית

במהלך המאה ה-8 התחולל בקיסרות מאבק דתי הנקרא בשם המחלוקת האיקונוקלאסטית או מלחמת האיקונין. המחלוקת נסבה על פולחן ציורים ותמונות של ישו, מרים, אם ישו, וקדושים נוצרים שונים, להם התנגדו בתוקף חוגים שונים באימפריה, שכן ראו בהם עבירה על הדיבר "לא תעשה לך כל פסל וכל תמונה (שמות כ' פסוק ג')" ולפיכך עבודת אלילים. הקיסר הראשון שאסר על פולחן האיקונין היה לאון השלישי (726). בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס החמישי החריף ביותר המאבק בין תומכי פולחן האיקונין למתנגדיו, ובשנת 765 החלו אף רדיפות כנגד תומכי האיקונין.
ב-787, ביוזמת הקיסרית אירנה, הוחזר פולחן תמונות הקדושים לחוק, והוועידה הכנסייתית השנייה בניקיאה ב-787 החליטה כי ניתן לכבד איקונין, אם כי לא לסגוד להם. בתקופת שלטונם של לאון החמישי, מיכאל השני ותאופילוס התעוררה שוב המלחמה באיקונין, אולם הקיסרית תאודורה, אשתו של תיאופילוס, דיכאה תנועה זו באופן סופי בשנת 843, וסיימה את המאבק בניצחונם המוחלט של חסידי האיקונין.
תרבות

שלושה מרכיבים עיקריים עיצבו את התרבות הביזנטית: הצבא, השלטון והמסורת הרומאית; התרבות והשפה היוונית; והדת הנוצרית. שלושת מרכיבים אלה היו עמודי התווך עליהם עמדה האימפריה הביזנטית, ובלטו במיוחד בתרבותה. משך זמן רב נהגו היסטוריונים לראות בתרבות הביזנטית הידרדרות מן התרבויות העתיקות של הרומאים והיוונים, כחלק מן הראייה של ימי הביניים כ"תקופת החושך", תפיסה שאינה נפוצה כיום.
תרבות > אמנות

האמנות הביזנטית מדגימה בצורה הטובה מכל את שלושת עמודיה של התרבות הביזנטית, בהיות סגנונה שאוב רבות מן התרבויות היוונית והרומית ונושא עיסוקה הראשי הוא יותר מכל הנושא הדתי. בכל כנסייה ביזנטית המכבדת את עצמה מצויה תמיד כמות גדולה של פסיפסים מהסגנון הביזנטי, הנפוצים כל כך באמנות הביזנטית, המתארים את ישו, אמו מרים והקדושים הנוצרים. בתחום הפיסול, התבטא הפיסול הביזנטי בעיקר כתבליטים על גבי סרקופגים נוצריים. סוגה נוספת היא אמנות זעירה, שבה עיצבו תיבות של שרידי קדושה או חפצים יקרי ערך אחרים, עשויים לעיתים קרובות משנהבים מגולפים ומעוטרים.
תרבות > אדריכלות

האדריכלות הביזנטית שואבת גם היא את מקורותיה מן האדריכלות הרומית. בסגנון הביזנטי נבנו בעיקר כנסיות ומנזרים, אשר חלקם הפכו למסגדים בתקופה העות'מאנית וכך השתמרו עד היום. מן הישגיה של האדריכלות הביזנטית הוא גילויה של טכניקה חדשה לבניית כיפה מעל שדה ריבועי, טכנולוגיה שלא הייתה ידועה לרומאים. בין המבנים הידועים של האדריכלות הביזנטית ניתן למנות את המאוזוליאום של גאלא פלקידיה ואת בזיליקת סן ויטאלה ברוונה, את מנזר סנטה קתרינה בסיני, את כנסיית הקבר בירושלים ואת איה סופיה, הכנסייה (כיום מסגד ומוזיאון) העצומה בקונסטנטינופול הידועה בעולם כולו.
משפט

המשפט הביזנטי אינו אלא מערכת של חוקים רומיים ביסודם, שעוצב בידי יוונים נוצרים והושפע על ידי רעיונותיהם. בכך מהווה הוא את חלקו האחרון של המשפט הרומי העתיק (מבחינה כרונולוגית). את התפתחות המשפט הביזנטי עצמו נהוג לחלק לשלוש תקופות:
565–867 בין מותו של יוסטיניאנוס לעליית השושלת המקדונית: בתקופה זו עיקר המשפט נתבסס על ספרי החוק של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, וניכרו סימנים ראשוניים של השפעות יווניות ונוצריות במשפט הרומי. סטייה קלה מן ספרי החוקים נתקיימה בתקופת השושלת האיסאורית, כשקיסרים מן שושלת זו פרסמו ספרי חוקים משל עצמם, ובראשם ה"אקלוגה" אשר המשיכה להוות מקור רב סמכות גם בשנים הבאות.
867–1045 תקופת השושלת המקדונית: בתקופת שלטון השושלת המקדונית בוטלו רוב חוקיהם של הקיסרים האיסאורים והוחזרו עיקרם של חוקי יוסטניאנוס, אם כי בגרסה "יוונית" יותר. בזמן זה חוברו ספרי חוק רבים, ובהם ה"באסיליקה" של בסיליוס הראשון, הנחשב לאוסף החוקים הביזנטי הגדול והחשוב ביותר.
1045–1453 מסופה של השושלת המקדונית ועד לנפילת האימפריה תקופה זו מתחילה עם יסודו של בית הספר למשפטים בקונסטנטינופול על ידי קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס, מאורע אשר מסמל את הפיכתו של מקצוע המשפט לתחום נפרד ועצמאי באימפריה. בתקופה זו הונחו היסודות לתקופת הזוהר של המשפט הביזנטי, משפט אשר ישפיע רבות על המערב ובעיקר על איטליה בסוף ימיה של האימפריה. כמו כן, מסתמנת בתקופה זו זניחה מסוימת של המשפט הרומי וחזרה מוחלטת אל אופים של החוקים היוונים המסורתיים.
ככלל, המשיך המשפט הביזנטי להתקיים ואף להתפשט גם לאחר נפילתה של האימפריה; המשיכו להשתמש בו הקהילות הנוצריות באימפריה העות'מאנית, ואף הערבים במצרים הושפעו ממנו, כמו גם השלטון העות'מאני באופן חלקי. לחוקים הביזנטיים נודעה חשיבות עצומה בארצות הבלקן כגון רומניה, בולגריה, סרביה ויוון, אשר כל מערכת החוקים שלהם התבססה עליהם. כמו כן נודעה לחוק הביזנטי השפעה רבה ברוסיה, ארמניה וגאורגיה. אולם מכל אלה, הותיר המשפט הביזנטי את רישומו הרב ביותר על מדינות איטליה, שכן החוק הביזנטי המשיך להתקיים בארץ זו גם לאחר נסיגת השלטון הביזנטי הממשי עליה לאורך זמן רב. ככלל, נראה כי החוקים אשר חוקקו יוסטיניאנוס, בסיליוס הראשון ודומיהם המשיכו להוות את הבסיס לכל מערכות המשפט באזור הים השחור ואיטליה, והשפיעו על המשפט במערב עוד שנים רבות.
יהודים באימפריה הביזנטית

משך כל שנות שלטונה התגוררו באימפריה הביזנטית יהודים רבים. הכנסייה ביקשה לקדם את האמונה בנצרות בה ראתה את הדת הראויה ומשום כך נהגה בחוסר סובלנות כלפי פגנים, נוצרים שנתפסו כסוטים באמונותיהם מדרך הכנסייה, וגם כלפי היהודים. היחס ליהודים השתנה מתקופה לתקופה וממקום למקום. פרעות נערכו ביהודים מדי פעם ופעם בתמיכתה של הכנסייה, אך היו מן הקיסרים שניסו להיטיב עמם. בין קיסרים אלה ניתן למנות את ארקדיוס ותאודוסיוס השני בתקופה שעד לכיבוש ארץ ישראל בידי הערבים. לעומת זאת, בתקופתו של יוסטיניאנוס הראשון סבלו היהודים מהגבלות והמרות של בתי כנסת לכנסיות אשר נקבעו בחוק וקוטלגה היהדות כ"דת פגאנית".
לא פלא אם כן, שעם כיבוש ארץ ישראל בידי הפרסים בתקופת שלטונו של פוקאס קיבלו היהודים בברכה את הכובשים החדשים, להם ציפו שנים כה רבות בתקווה להשתחרר מעולה של ביזנטיון, ואף הוקמו גדודים יהודים אשר סייעו לפרסים במלחמתם. הגדיל ואמר רבי שמעון בר יוחאי כבר מאות שנים לפני כן: "אם ראית סוס פרסי קשור בארץ ישראל - צפה לרגליו של המשיח". ברם, התקוות שתלו היהודים בפרסים נכזבו: עם כיבוש ירושלים גמלו להם אלה בהגלייתם לפרס. אחרי מעשה בגידה זה התפייסו היהודים עם השלטון הביזנטי ואף ניתנה להם חנינה מטעם הקיסר הרקליוס. אולם שוב התהפכו היוצרות: בכובשו את ארץ ישראל מידי הפרסים הפר הרקליוס את הבטחתו וערך ביהודים פרעות אשר לא נראו כמותן זה מאות בשנים. אולם שוב נמצאה ליהודים הישועה, בדמות הכובש הערבי, אשר השתלט על שטחי ביזנטיון בסוריה, ארץ ישראל ומצרים, בהם נרדפו היהודים קשות בידי שכניהם הנוצרים.
בתקופת השושלת הסורית, אמנם הטיל לאון השלישי מייסד השושלת גזרות נוספות על היהודים, אולם מצבם השתפר לאין ערוך בשאר תקופת שלטונה של השושלת, וכן בזמנה של השושלת האמורית, שנאמר על מייסדה מיכאל השני שהוא "פטר את היהודים מכל מס ועשאם בני חורין, מפני שהיה מחבבם וגומל להם חסדים ומכבדם מכל שאר בני האדם". עם עלייתו של בסיליוס הראשון לשלטון החלו שוב רדיפות היהודים, ואלו חזרו ופסקו לכל אורך שלטון השושלת המקדונית. עם מסעות הצלב, בימי שלטונו של אלכסיוס קומננוס, באה הזדהות מסוימת של היוונים הביזנטים עם העם היהודי, הזדהות שבאה מתוך שנאה משותפת לאויב הצלבני. בימים אלו קמה בביזנטיון תנועה משיחית אשר עוררה התלהבות רבה בקרב היהודים, אך זו דעכה סופית עם הטבח שערכו הצלבנים ביהודים בשנת 1099[דרוש מקור]. בימי האימפריה הלטינית, סבלו היהודים מרדיפות ואפליות מצידם של השליטים הלטיניים, אך אלה נפסקו עם כיבושה המחודש של האימפריה בידי היוונים. תקופת השקט והסובלנות הדתית כלפי היהודים בביזנטיון, שהחלה עם חיסול האימפריה הלטינית, נמשכה עד שעתה האחרונה.
ראו גם

קיסרי האימפריה הביזנטית
התקופה הביזנטית בארץ ישראל
התקופה הביזנטית ביוון
לקריאה נוספת

Anthony Kaldellis, The New Roman Empire: A History of Byzantium, New York: Oxford University Press, 2023
הערות שוליים

↑  משה הדס, רומא הקיסרית, הוצאת ספרית מעריב, עמ' 158.
↑  איריס שגריר, ראשיתה של אירופה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ד, יחידה 8, מבוא, עמ' 15.
1 2 3 4  זיו ריינשטיין‏, נחשפה הסיבה לקריסת היישובים העתיקים בנגב, באתר וואלה, 25 במרץ 2019
↑  אורן נהרי, "אטלס היסטורי של העולם", הוצאת מפה, עמ' 72 - "בולגריה: סופה של אימפריה".
1 2  היסטוריה ושינויי אקלים - שיעור 5, דקות 1:24:23-1:07:11
↑  "אטלס כרטא לתולדות ארץ-ישראל מביתר ועד תל-חי", מאת מרדכי גיחון, הוצאת כרטא, עמ' 33
↑  האנציקלופדיה העברית, גרסה משנת 1966, כרך ח' עמ' 416.
| היסטוריה של טורקיה |
| --- | --- | --- |
| תקופת האבן | צ'טלהויוק • גבקליטפה • הג'ילר • צ'איאונו | טורקיה |
| תקופת הברונזה | טרויה • הממלכה החתית הקדומה • האימפריה החתית • ארסלנטפה | טורקיה |
| תקופת הברזל | אוררטו • הממלכות החתיות החדשות • פריגיה • לידיה • קאריה • ליקיה • איוניה | טורקיה |
|  | אסיה הקטנה בתקופת הממלכה האחמנית • אסיה הקטנה בתקופה ההלניסטית • אסיה הקטנה בתקופה הרומית | טורקיה |
| ימי הביניים | האימפריה הביזנטית • סולטנות רום • האימפריה של טרפזונטס • האימפריה של ניקאה • האימפריה הלטינית • הנסיכויות הבייליקיות באנטוליה | טורקיה |
|  | האימפריה העות'מאנית | טורקיה |
| הרפובליקה הטורקית | מלחמת העצמאות של טורקיה • תקופת המפלגה הבודדת • התקופה הרב-מפלגתית | טורקיה |
פורטל טורקיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552498905171  PLWABN: 9810612067005606  BIBSYS: 2090940  BNE: XX451042  BnF: cb121394475 (data)  CiNii: DA01210417  GND: 4009256-2  HDS: 029476  LCCN: n80085269  NDL: 00560706  NKC: ge131496  NLG: 2652  SUDOC: 029855381  VcBA: 497/5728  VIAF: 144245245   WorldCat (עם VIAF): 144245245 
חלוקת האימפריה על ידי תאודוסיוס הראשון. בסגול: הקיסרות הרומית המזרחית.
יוסטיניאנוס הראשון על גבי פסיפס בבזיליקת סן ויטאלה ברוונה
זוג מטבעות המציגים את פניו של יוסטיניאנוס השני
שיטת התימות (אנ') באימפריה בשנת 717
אייקון של סנט ניקולס מן המאה ה-15
בסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית
אסיה הקטנה והבלקן לאחר חלוקת האימפריה הביזנטית ב-1204
המצור על קונסטנטינופול
פסיפס בכנסיית סן מרקו בוונציה
בזיליקת סן ויטאלה ברוונה - משיאי האדריכלות הביזנטית
פלאסה מאיור

| --- | --- |

 מידע כללי
 שטח:  9,400 מ"ר 
 מיקום
 מדינה:  ספרד ספרד
 עיר:  מדריד
 רחובות מסתעפים:  calle del 7 de julio, Calle de Gerona, Madrid, Calle de Felipe III, Madrid, Calle de la Sal, Madrid, Calle de Zaragoza, Madrid, calle de Ciudad Rodrigo, Calle de Botoneras, Madrid, calle de Toledo 
 
 קואורדינטות:  40°24′56″N 3°42′27″W﻿ / ﻿40.415455555556°N 3.7073805555556°W﻿ / 40.415455555556; -3.7073805555556
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מדריד מוגדלת) פלאסה מאיור(למפת מדריד רגילה) פלאסה מאיור  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פסלו של פליפה השלישי המוצב במרכז הכיכר
פלאסה מאיור (בספרדית: Plaza Mayor) היא כיכר מרכזית במדריד, בירת ספרד.
צורת הכיכר מלבנית, אורכה 129 מטרים ורוחבה 94 מטרים. הכיכר מוקפת בבנייני מגורים בני שלוש קומות, בהם 237 מרפסות המשקיפות אל הכיכר. הכיכר כוללת תשע כניסות וממוקמת בסמיכות לכיכר מרכזית אחרת, הפוארטה דל סול. הכיכר שקטה באופן יחסי באמצע השבוע, והומה אדם בסופי השבוע.
היסטוריה

מקורה של הכיכר במאה ה-16, אז פנה מלך ספרד, פליפה השני לאדריכל חואן דה הררה, בבקשה לתכנן מחדש את אזור הפלאסה דל אראבל (Plaza del Arrabal) ששכנה במקום. דה הררה תכנן את הפלאסה מאיור בשנת 1581, אך הבניה לא החלה עד 1617, תחת שלטונו של המלך פליפה השלישי, שהפקיד בידי חואן גומז דה מורה את המשך הפרויקט.
הכיכר הנוכחית היא פרי יצירתו של האדריכל חואן דה ווילנואבה, שהיה אמון על בנייתה מחדש של הכיכר ב-1790, בשל מכת שריפות שפקדה את האזור. פסלו של פליפה השלישי, כשהוא רוכב על סוס, פרי עבודתו של ג'אמבולוניה מ-1616, הוצב במרכז הכיכר בשנת 1848.
שמות הכיכר

שמה המקורי של הכיכר היה Plaza del Arrabal - "כיכר הפרברים". ב-1812, בעקבות צו מלכותי, שונה שמן של כל הכיכרות המרכזיות בספרד ל-Plaza de la Constitución - "כיכר הקונסטיטוציה". בשנת 1814 סולקו מספרד הצרפתים ומונה שוב מלך מבית בורבון, ושמה של הכיכר שונה בהתאם ל-Plaza Real - "הכיכר המלכותית". שמה של הכיכר שונה שוב ל"כיכר הקונסטיטוציה" בתקופות שבין 1820 ל-1823, בין 1833 ל-1835 ובין 1840 ל-1843.
ב-1873 שונה שמה של הכיכר ל-Plaza de la República - "כיכר הרפובליקה". ב-1876, עם תחילת שלטונו של המלך אלפונסו השנים-עשר, שוב שונה שמה של הכיכר ל"כיכר הקונסטיטוציה" והוא נותר על כנו עד סיומה של מלחמת האזרחים הספרדית, אז קיבלה הכיכר את שמה הנוכחי.
שימושים

פלאסה מאיור שימשה מאז הקמתה לאירועים רבים ומגוונים ובהם שווקים, קרבות שוורים, משחקי כדורגל, הוצאות להורג פומביות, טקסי אוטו דה פה של האינקוויזיציה הספרדית ועוד. כיום ממוקמות תחת אכסדרות הכיכר חנויות מסורתיות, מסעדות ובתי קפה. הפלאסה מאיור היא אחד מאתרי התיירות המרכזיים של מדריד ועשרות אלפי תיירים פוקדים אותה מדי שנה.
תגובת הילחם או ברח

תגובת ברח מודגמת אצל חתול וכלב.
תגובת הילחם או ברח (באנגלית: Fight-or-flight response) הקרויה לעיתים תגובת הילחם, ברח או קפא (fight-flight-or-freeze) היא מונח מתחום הפיזיולוגיה והפסיכולוגיה המציין תבנית של שינויים גופניים, כחלק ממנגנון הישרדותי-אבולוציוני, אשר מכין את האדם או את בעל-החיים להתמודד פיזית עם איום או סכנה מיידית. באופן ספציפי יותר, ליבת יותרת הכליה מייצרת מפל הורמונלי המוביל להפרשת קטכולאמינים, במיוחד נוראדרנלין ואדרנלין. ההורמונים אסטרוגן, טסטוסטרון וקורטיזול, וכן המוליכים העצביים דופמין וסרוטונין, משפיעים גם הם על האופן שבו אורגניזמים מגיבים למצבי סכנה.
תגובה זו עוזרת להתגוננות מטורפים אצל בעלי חיים ואנשים, אך לטווח ארוך היא גורמת לדחק קשה וקושי להירגע.
תגובת מערכת העצבים

מערכת העצבים האוטונומית אחראית על ויסות פעולות שאינן מוכוונות באופן מודע, כלומר אינן נתונות לשליטת התודעה, ונמשכות גם כאשר אדם ישן או מחוסר הכרה (היא נשלטת על ידי גזע המוח), ועיקר תפקידה לשמור על הישרדות האדם בסביבה משתנה; מצד אחד שמירה על בריאות הגוף, איזון פעילות מערכות הגוף ושימור אנרגיה לאורך זמן (מערכת העצבים הפאראסימפתטית, Parasympathetic nervous system) ומצד שני הכנת הגוף לפעילות הישרדותית קצרת זמן במחיר תשלום גבוה (מערכת העצבים הסימפתטית, Sympathetic nervous system).
מלבד ויסות הפעילויות הפיזיולוגיות הרצופות, כגון נשימה ופעילות לב, עיקר אחריותה של מערכת העצבים הפאראסימפתטית לשמור על איזון מערכות הגוף כשגרה - על פעילות של שימור, עיכול, הפרשה, הגדלת מאגרי אנרגיה, התחדשות של תאים, הפרשת הורמונים של גדילה ומין ושל מערכת החיסון.
פעילויות אלה חשובות להישרדות לטווח ארוך, אך במקרה של סכנה מיידית נדרשת פעולה מהירה, בין בדרך של הימלטות מפני הסכנה או בדרך של עמידה מול הסכנה. זה מקור המושג "הילחם או ברח".
למען פעולה כזאת, במצב של לחץ או בעיתות חירום אל מול איום פתאומי וקיומי מערכת העצבים הסימפתטית (Sympathetic) אחראית להפעיל את תגובת "הילחם-או-ברח" המנתבת מחדש את מערכות הגוף לטובת ריכוז המשאבים אך ורק במערכות ואיברים החיוניים להכרעתו של המצב על חשבונן של מערכות שיגרה שאינן חיוניות להישרדות המיידית.
הכלי המרכזי שמפעילה מערכת העצבים הסימפתטית למטרה זאת היא מערכת האדרנל, בלוטות הממוקמות על הכליות, שדרך שחרור הורמונים שונים (קורטיקואידים) מביאות לאֶשֶׁד של שינויים קיצוניים בגוף; שינויים בזרימת הדם לטובת שרירי השלד בעבור השגת כוח ותגובה מהירה, הפסקת פעילויות העיכול, התחזוקה התאית והחיסונית, העלאת הדופק, לחץ הדם ורמת הסוכר בדם, כיווץ של כלי הדם בעור למניעת דימום, הרפיה של שרירי הנשימה, הפרשת אדרנלין, הרחבת אישונים ועוד.
לאדרנלין גם השפעות מנטליות וקוגניטיביות רבות ושונות, כשבין השאר הוא עשוי לפגוע בכושר הריכוז ומקשה על חשיבה צלולה ומעמיקה, וכן הוא מחדד את התפיסה החושית וגורם לאדם מודעות גבוהה יותר לתחושותיו הגופניות.
הפעלת יתר

הפעלת יתר של תגובת "הילחם או ברח" נחשבת לאחד הגורמים האפשריים להתפתחות דחק-כרוני (Chronic Stress), ולמחלות נלוות אליו כגון סוכרת, יתר לחץ דם ומחלות לב שונות.
ראו גם

הגנה עצמית
דחק
פחד
חוק ירקיז-דודסון
תגובת הילחם או ברח
חוף סורד

חוף סורד (באנגלית: Sword Beach) הוא שם קוד שניתן לאחד מחמשת החופים שבהם נחתו בעלות הברית במסגרת הפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944, כחלק ממבצע אוברלורד. החוף השתרע על פני 8 קילומטרים מליון-סור-מר במערב עד אויסטרהאם על שפך נהר האורן במזרח, והוא היה החוף המזרחי ביותר בתוכנית הפלישה. הדיוויזיה הבריטית השלישית תוכננה לנחות בגזרה ברוחב 3 קילומטרים החל מהשעה 07:25. יעדי הדיוויזיה השלישית היו לדחוף פנימה לעומק היבשה, להשתלט על שדה התעופה קרפיקה ועל העיר קן, להתקדם במהירות לעבר נהר האורן והגשרים על תעלת קן, ולחבור עם כוחות מהדיוויזיה המוטסת השישית, ולהגן על האגף המזרחי של ראש הגשר של בעלות הברית, מפני התקפת נגד של דיוויזיית הפאנצר ה-21 הגרמנית.
הנחיתה הראשונית לא נתקלה בהתנגדות משמעותית, והושגה עם מספר נפגעים נמוך. אך הבריטים כשלו בהשגת יעדם העיקרי - כיבוש קן - בגלל פקקי תנועה שנוצרו ביציאות מהחוף, התנגדות גרמנית מאחורי החוף, ומתקפת הנגד המשמעותית היחידה שהצליחו לבצע הגרמנים ביום הע', בידי דיוויזיית הפאנצר ה-21. עד סוף היום הצליחו הבריטים לבסס ראש גשר איתן יחסית, וחברו לצנחנים מהדיוויזיה המוטסת השישית בגשרים על נהר האורן, באגף המזרחי, אך באגף הימני לא חברו עם הדיוויזיה הקנדית שנחתה בחוף "ג'ונו", ועקב כך נותר פער מסוכן בין ראשי הגשרים. הבריטים העלו לחוף סורד 29,000 איש במחיר 630 נפגעים. אבדות הגרמנים היו גבוהות בהרבה, ורבים נלקחו בשבי.
רקע

כבר לאחר נפילת צרפת ונסיגת הצבא הבריטי דנקירק בקיץ של 1940, החלו הבריטים לתכנן באופן תאורטי את חזרתם ליבשת. עם כניסת ארצות הברית למלחמה בדצמבר 1941, הסכימו ביניהן בעלות-הברית המערביות על אסטרטגיית "גרמניה תחילה", כלומר, מטרת המלחמה המרכזית שלהן היא כניעת גרמניה בלא תנאי והפלת המשטר הנאצי. לפיכך היה ברור שיהיה עליהן לפלוש ליבשת אירופה. אולם הנסיבות לא אפשרו פלישה בהיקף גדול לאירופה באותה עת. הצבא האמריקני עוד היה בתהליך הקמה, והנחתות הדרושות לחציית התעלה האנגלית עוד לא נבנו. מעבר לכך, צ'רצ'יל וראש המטה הכללי הבריטי אלן ברוק נמנעו מפלישה ליבשת אירופה במועד שנראה להם מוקדם מדי בגלל שיקולים צבאיים וצרכים פוליטיים. במקום זאת, הם כפו את הסטת היוזמה לסדרה של מערכות באפריקה הצפונית, בים התיכון, ולאחר מכן איטליה, שנועדו להחליש ולפצל את הוורמאכט.
אף שהאסטרטגיה המועדפת על צ'רצ'יל הייתה לתקוף את גרמניה דרך איטליה, אותה כינה "שיפולי הבטן הרכים של אירופה", שכן היא הייתה גם מפתח לכיבוש יוון והבלקן, הוא נאלץ לבסוף להסכים ללחץ האמריקאים, שהיו כעת הבכירים בברית האנגלו-אמריקנית, לפלישה למערב אירופה. איטליה נותרה בגדר זירת מלחמה משנית עד תום המלחמה. בוועידת וושינגטון (מאי 1943) וועידת קוויבק (אוגוסט 1943), בה נפגשו צ'רצ'יל ונשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט, אושרה לבסוף התוכנית לפלישה לצפון-מערב אירופה לה ניתן שם הקוד אוברלורד, שתחל לא יאוחר ממאי 1944; עוד הוחלט על מבצע אנוויל - נחיתה בדרום צרפת, שנועדה להתחיל במקביל לאוברלורד. החלטה זו הוצגה בפני סטלין בוועידת טהראן (נובמבר-דצמבר 1943), שהבטיח בתמורה לפתוח במתקפה מתואמת במזרח ולהכריז מלחמה על יפן אחרי שתיכנע גרמניה.
תוכניות הקרב > הבריטים

חוף סורד השתרע על פני 8 קילומטרים, מיליון-סור-מר במערב עד אויסטרהאם על שפך נהר האורן במזרח. הוא חולק לארבע גזרות, שקיבלו את שמות הקוד 'אובוי', 'פיטר', 'קווין' ו'רוג'ר', ממערב למזרח. כל גזרה עצמה חולקה לשלושה אזורים: גרין, וויט, רד. אזור הנחיתה שנבחר היה ברוחב 3 קילומטרים, מספיק למעבר של בריגדה בודדת, מאחר ששוניות מנעו אפשרות נחיתה בשאר החוף. שעת הש' לנחיתה תוכננה ל-07:25; הבריגדה השמינית תוביל את ההסתערות ותנחית בגזרת 'קווין' וויט ו'קווין' רד שני גדודי רגלים זה לצד זה, כאשר גדוד שלישי ינחת בעקבותיהם. הרגלים יקבלו סיוע ישיר מטנקים אמפיביים מהבריגדה המשוריינת ה-27 שיורדו מהנחתות ממרחק של 5,000 מטרים, ו"ישחו" לחוף באותו הזמן. מיד אחרי הגל הראשון יגיעו הטנקים של חיל ההנדסה המלכותי מהדיוויזיה המשוריינת ה-79. תפקידם יהיה להתגבר על מכשולי החוף, לפנות שדות מוקשים ולפתוח צירים מהחוף אל פנים הארץ. בעקבותיהם תנחת יתרת הבריגדה המשוריינת ה-27, יחד עם שלושה רגימנטי ארטילריה המצוידים בתותחים מתנייעים.
היעדים הראשונים של גל ההסתערות הראשון היו לפנות את המכשולים התת-ימיים בחוף, לנטרל את מעוזי ההתנגדות הגרמניים, ולאבטח יציאות מהחוף אל פנים היבשה. קבוצת הקומנדו ה-4 של חיל הנחתים המלכותי (מבריגדת הקומנדו ה-1), אשר תנחת בגל השני, תנוע מזרחה ותתקוף מהעורף את הביצורים הגרמניים בריבה בלה ובאויסטרהאם. באותו זמן, קבוצת הקומנדו ה-41 (מבריגדת הקומנדו ה-4) תתקדם מערבה ותתקוף המעוז הגרמני בליון-סור-מר. בעקבותיהם ינחתו הגדוד השלישי של הבריגדה ה-8, ויתרת בריגדת הקומנדו ה-1, עליה הוטל להתקדם במהירות לעבר נהר האורן והגשרים על תעלת קאן, ולחבור עם כוחות מהדיוויזיה המוטסת השישית, שיונחתו באזור זה בלילה הקודם ליום הפלישה, וישתלטו על הגשרים החיוניים.
לפי התכנון, בשעת הש' + 120 דקות, תנחת הבריגדה השנייה של הדיוויזיה, ה-185. עליה הוטל להתקדם במלוא המהירות מהחוף לעבר העיר קן, ולהשתלט עליה בסיוע טנקים מהבריגדה המשוריינת ה-27, והבריגדה ה-9, שתנחת בחוף בשעת הש' + 270 דקות.
תוכניות הקרב > הגרמנים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.