התאוריה הנורדית
מקורות התאוריה הנורדית

במהלך המאה ה-17, עם עליית כוחן הכלכלי והפוליטי של מדינות מערב אירופה וצפונה, החלו בני אזורים אלו לטעון לעליונות על אוכלוסיות אחרות. במחצית המאה ה-18  הבדיל המדינאי האמריקאי בנג'מין פרנקלין בין אירופאים "לבנים" ל"כהים", וקרא להעדפת גרמנים צפוניים ואנגלים "לבנים" על פני גרמנים דרומיים, רוסים, צרפתים, ספרדים, שוודים ואיטלקים "כהים".
רעיונות אלו היו שוליים, יחסית, עד לעליית רעיון הגזע הארי החל באמצע המאה ה-19. תאוריה זו גרסה כי דוברי שפות הודו-אירופיות (לכאורה "ארים") מהווים באופן מולד ענף עליון של האנושות הודות לתרומתם המכרעת להתפתחותה. ההוגה המרכזי של רעיון זה היה ארתור דה גובינו, שפיתח אותו בספרו רב ההשפעה "המסה על אי השוויון בין גזעי האדם" משנת 1854. דה גובינו לא טען, אמנם, לזהות בין הארים לעמים הנורדיים, אולם הוא טען כי הגרמנים הם הייצוג המודרני הטוב ביותר של הגזע הארי (זה שכביכול הקים את האימפריה הפרסית). באמצו את טיעוניהם של טקיטוס ושל כותבים רומאיים אחרים, טען דה גובינו כי הצפונים ה"טהורים" הפיחו רוח חיים באירופה לאחר דעיכת האימפריה הרומית בעקבות "הדלדלותה הגזעית" של מנהיגותה.
גם הפילוסוף הגרמני ארתור שופנהאואר אחז בתפיסה היררכית ומובחנת של ההיסטוריה. הוא שייך עליונות ציביליזטורית ל"גזעים הלבנים", אשר זכו לאינטליגנציה שלהם ולרגישותם בתהליך ממושך של זיקוק בתנאי המחיה הקשים של הצפון:
הציוויליזציה והתרבות הגבוהה ביותר, להוציא את ההינדואים העתיקים והמצרים, נמצאת באופן ייחודי בקרב הגזעים הלבנים; ואפילו בקרב עמים כהים רבים, צבעה של הקסטה השלטת בהיר יותר מהשאר ומכאן, באופן ברור, כי היא קבוצת מהגרים, למשל, הברהמינים, האינקה, ושליטי איי הים הדרומי. כל אלו הם הודות לעובדה כי הצורך הוא אם כל המצאה מכיוון שעל שבטים אלו שהיגרו תחילה לצפון, ושם הפכו הדרגתית ללבנים, היה לפתח את כוחותיהם האינטלקטואליים ולהמציא ולשכלל את כל אומנויותיהם במאבקם עם הצורך, המחסור והמצוקה, אשר בצורותיהן הרבות היו תוצאה של האקלים. היה עליהם לעשות כן על מנת לפצות על קמצנות הטבע ומתוך כל זאת נוצרה הציוויליזציה הגבוהה שלהם.
בעוד ששופנהאואר גרס כי במעברם לצפון אירופה הפכו הארים ל"לבנים" ונוצרה עליונותם, בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 טענו מספר בלשנים ואנתרופולוגים כי מקורם של הארים הוא צפון אירופה עצמה. תיאודור פוש (Poesche) הציע כי מקור הארים בצפון, אך היה זה קרל פנקה (Penka) אשר הפך לפופולרי את הרעיון כי מקור הארים בסקנדינביה, וכי ניתן לזהותם במאפייניהם הנורדיים הבולטים: שיער בלונדיני ועיניים כחולות. חוקר הטבע תומאס הנרי האקסלי (Huxley) הסכים עם פנקה, ותבע את המונח "הגזע הקסנטוכרוי" (Xanthochroi) המציין אירופאים בהירי עור (בניגוד לאירופאים דרומיים כהי עור וים תיכוניים, אותם כינה "הגזע המלאנכרוי"). חלוקה זו הדהדה גם בספרו של צ'ארלס מוריס (Morris) "הגזע הארי" (1888), אשר בו טען כי ניתן לזהות את מקור הארים על פי שיערם הבלונדיני ומאפיינים נורדיים אחרים, כגון היותם "דוליכוצפאליים" (dolichocephaly, כלומר בעלי ראשים מוארכים, יחסית, ביחס לרוחבם). התאוריה קיבלה דחיפה נוספת בידי האנתרופולוג הצרפתי ג'ורג' ואשה דה לפוג' (Georges Vacher de Lapouge) בספרו "הארי ותפקידו החברתי" (L'Aryen et son rôle social), בו טען כי עמים "דוליכוצפאליים בלונדיניים" היו מנהיגים טבעיים, שנועדו לשלוט על העמים ה"ברכיוצפאליים" (brachiocephalic, כלומר בעלי ראשים פחוסים, יחסית, ביחס לרוחבם).
הפילוסוף פרידריך ניטשה התייחס גם הוא בכתיבתו ל"חיות בלונדיניות": הרפתקנים חסרי מוסר שאמורים היו להיות אבותיהם הקדמוניים של תרבויות יצירתיות. בספרו לגניאולוגיה של המוסר כתב ניטשה: "בלטינית malus [...] יכול לציין את האדם הוולגרי כזה הכהה, במיוחד כזה בעל השיער השחור, כתושב הפרה-ארי על האדמה האיטלקית אשר ייחד עצמו בבירור באמצעות צבעו מהבלונדינים אשר הפכו לאדוניו, דהיינו הגזע הארי הכובש."
בראשית המאה ה-20 הייתה התאוריה הנורדית מבוססת במידה כזו שסוציולוגים השתמשו בתפיסה של "הגזע הבלונדיני" כדי לעצב את ההגירות של המרכיבים היצירתיים והחדשניים ביותר, לכאורה, של האוכלוסיות האירופאיות. עד שלב מאוחר כשנת 1939 כתב האנתרופולוג קרלטון קון (Coon) כי: "הפולנים שבאו לארצות הברית במרוצת המאה ה-19, והעשורים המוקדמים של המאה ה-20, לא ייצגו חתך רוחב של האוכלוסייה הפולנית, אלא קבוצה גבוהה יותר, בלונדינית יותר, בעלת ראשים ארוכים יותר מאשר הפולנים באופן כללי". ההבחנה בין בעלי ראשים מוארכים ופחוסים הפכה גם היא למקובלת בשפה.