stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסגד א-סיידה זיינב

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מסגד, מאוזוליאום 
 על שם:  זיינב בנת עלי 
 מיקום:  א-סיידה זיינב 
 מדינה:  סוריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1990
 תאריך פתיחה רשמי:  1990 
 מידות
 גובה:  50 מ' 
 
 קואורדינטות:  33°26′40″N 36°20′27″E﻿ / ﻿33.444444444444°N 36.340833333333°E﻿ / 33.444444444444; 36.340833333333
  (למפת סוריה מוגדלת) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהמסגד א-סיידה זיינב(למפת סוריה רגילה) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהמסגד א-סיידה זיינב
 
כיפת המסגד מבפנים
מסגד א-סיידה זיינב (בערבית: مسجد السيدة زينب, בתעתיק מדויק: מסג'ד אלסידה זינב, תרגום: מסגד הגבירה זינב) הוא מסגד בעיירה א-סיידה זיינב שבפרווריה הדרומיים של דמשק בירת סוריה. על פי המסורת השיעית, בתחום המסגד נמצא קברה של זיינב, בתם של עלי ופאטמה ונכדתו של הנביא מוחמד. הסונים, לעומת זאת, ממקמים את קברה במסגד באותו שם הנמצא בקהיר שבמצרים. ציון הקבר נהיה, החל משנות ה-80 של המאה ה-20, מוקד עלייה לרגל של מוסלמים מרחבי העולם המוסלמי. שיא העלייה לרגל חל בדרך כלל בקיץ. המסגד הנמצא כיום על ציון הקבר הוקם ב-1990.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה נפגעה העיירה בה ממוקם המסגד באופן קשה, והיא שופצה במימונה של איראן, כחלק מתוכנית אסטרטגית להיאחזות ושליטה של איראן בסוריה.
אירועים במאה ה-21

ב-27 בספטמבר 2008 בוצע פיגוע באמצעות מכונית תופת בצומת המוביל למסגד. בפיגוע נהרגו 17 אנשים.
ב-14 ביוני 2012 אירע פיגוע נוסף באמצעות מכונית תופת שבו נפצעו קשה 14 איש.
החל מאמצע הקיץ של שנת 2012 הייתה העיירה נתונה להתקפות מצד מיליציות חמושות מהעיירות הסוניות הסמוכות. משפחות שתמכו בשלטון ומשפחות שיעיות רבות גורשו מבתיהן ומצאו מקלט בסיידה זיינב. כמו כן גברה תכיפות ההפגזות הארטילריות לכיוון העיירה השיעית, ופגזים שנוחתים במקומות אקראיים הפכו לעניין שבשגרה. במטרה להגן על השיעים הוקם ארגון בשם "חטיבת אבו אל-פדל אל-עבאס".
בפברואר 2015, בשני פיגועי התאבדות, נהרגו בקרבת מקום ארבעה ונפצעו 13. באותו החודש ארגון ג'בהת א-נוסרה קיבל אחריות על פיגוע של פיצוץ אוטובוס של שיעים לבנונים שהיו בדרכם למסגד סיידה זיינב. בפיצוץ נהרגו תשעה אנשים.
ב-31 בינואר 2016 נהרגו לפחות 70 אנשים ו-110 נפצעו בפיגוע שבוצע באזור הסמוך למסגד.
במאי 2024 הודיע מטה הפיתוח והשיקום של המקומות הקדושים לשיעה האיראני על השלמת עבודות לשיפוץ החלק התת-קרקעי של המתחם. בשיפוצים נוספו למתחם כ־2,000 מ"ר.
בינואר 2025 הודיע שירות הביון הכללי הסורי כי סוכל ניסיון של פעילי המדינה האסלאמית לבצע פיגוע במסגד, וכי נעצרו מספר פעילים, בהם לבנוני.
הערות שוליים

↑  Matthiesen, Toby.
↑  אמיר בוחבוט‏, סולימאני חוסל, אבל החזון שלו לא נעלם: כך משתלטת איראן על שכונות ברחבי סוריה, באתר וואלה, 24 בנובמבר 2022
↑  "Syria condemns Damascus car bombing as "cowardly terrorist act"". Xinhua. 27 בספטמבר 2008. נבדק ב-2008-09-27. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Aji, Albert; Mroue, Bassem (2008-09-27). "Car bomb kills 17 in tightly controlled Syria". Associated Press. אורכב מ-המקור ב-2008-10-01. נבדק ב-2008-09-27.
↑  Iraqi, Lebanese Shiites unite to ‘protect Damascus shrine from Sunni rebels’ — RT News, web.archive.org, ‏2017-10-11
↑  Dozens killed in blasts near Damascus shrine, אל-ג'זירה, ‏1 בפברואר 2016
↑  "Deadly blast near Syria shrine". BBC News.
↑  "Several killed in blasts near Syria Sayyida Zeinab shrine". El Arabiya.
↑  רז צימט, ‏מבט לאיראן 8 – 16 במאי 2024, באתר מרכז המידע למודיעין ולטרור
↑  מבט לסוריה (בעקבות הפלת המשטר) 15-8 בינואר 2025, באתר מרכז המידע למודיעין ולטרור, 15 בינואר 2025
פיליפ יאנקובסקי

| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1968 (בן 56) סראטוב, ברה"מ 
 שם לידה:  Филипп Олегович Янковский 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1974 
 מקום לימודים:  בית ספר התיאטרון האמנותי של מוסקבה (1990)  המכון לקולנוע על שם גרסימוב 
 בן או בת זוג:  אוקסנה פנדרה 
 צאצאים:  איוואן יאנקובסקי, יליזבטה יאנקובסקאיה 
 פרסים והוקרה:  פרס ניקה  פרס נשר הזהב 
 פרופיל ב-IMDb
 
פיליפ אולגוביץ' יאנקובסקי (רוסית: Филипп Олегович Янковский; נולד ב-10 באוקטובר 1968) הוא שחקן ובמאי קולנוע רוסי, בנו של השחקן אולג יאנקובסקי.
חיים וקריירה

פיליפ יאנקובסקי נולד בבסרטוב במשפחת השחקנים אולג ינקובסקי וליודמילה זורינה. באותה תקופה שיחקו הוריו בתיאטרון הדרמה של סרטוב. כשפיליפ היה בן ארבע, המשפחה עברה למוסקבה.
תפקידו הראשון כשחקן היה בסרט מראה 1974 מאת אנדריי טרקובסקי. באותה שנה היה לו תפקיד קטן בסרט "תחת שמי אבן". התפקיד הראשון של פיליפ בבגרותו היה בסרט מסע סנטימנטלי לתפוחי אדמה (1986).
בשנת 1990 סיים את בית הספר לאמנות התיאטרון במוסקבה (בקורס של אולג טבקוב). אחר כך למד במכון לקולנוע על שם גרסימוב משנת 1990 ועד 2004 בפקולטה לבימוי (סדנה של ולדימיר נאומוב).
יאנקובסקי החל את קריירת הבימוי שלו בסרטוני מוזיקה - הוא יצר כ-150 סרטוני מוזיקה. בשנת 1997 הוא היה מועמד לפרס Ovation כבמאי סרטוני המוזיקה הטוב ביותר.
את הופעת הבכורה שלו הוא עשה בשנת 2002 עם הסרט העלילתי "בתנועה", שעבורו זכה בפרס "תגלית השנה" בטקס פרסי ניקה בשנת 2003 ופרס הקהל בקינוטאבר. הסרט גולל את סיפורו של סשה גורייב (קונסטנטין חבנסקי), עיתונאי מצליח ומקסים שפתאום מבין שהוא מצא עדויות מטרידות על חברו הפוליטיקאי.
עבודת הבימוי הבאה הייתה גרסת הקולנוע משנת 2005 לרומן הבלשי של בוריס אקונין, יועץ ממלכתי. אולג מנשיקוב, ניקיטה מיכאלקוב וקונסטנטין חאבנסקי גילמו את התפקידים הראשיים בסרט. בשנת 2006 ביים את נושא החרב בכיכובם של ארטיום טקצ'נקו וצ'ולפן חמטובה.
חיים אישיים > משפחה

אשה - אוקסנה פנדרה, שחקנית; ילדים:
בן - איוואן יאנקובסקי (נולד ב-30 באוקטובר 1990), שחקן.
בת - יליזבטה יאנקובסקאיה (נולדה ב-1 במאי 1995).
חיים אישיים > בריאות

כאשר פיליפ היה בן 41, הוא אובחן כחולה לימפומה. בשנת 2016 דווח כי יאנקובסקי נרפא מסרטן שלב III, לאחר שעבר כימותרפיה שבע פעמים.
פילמוגרפיה נבחרת > כשחקן

1974: המראה (Зеркало) כאליושה (בן ה-5)
1986: מסע סנטימנטלי לתפוחי האדמה
1991: התמוטטות אפגניסטן (Афганский излом) כניקיטה שטקלוב, סגן בכיר
2005: יועץ ממלכתי (Статский советник) כהוסאר שתוי
2011: רספוטין (Распутин) כפליקס יוסופוב
2013: שלושת המוסקטרים (Три мушкетера) כלואי השלושה עשר
2014: יוצר פלאים (Чудотворец) כניקולאי ארבנין
2016: תשוקה מסתורית (Таинственная страсть) כיבגני יבטושנקו
2016: ברוטוס (Брут) כהורסט
2020: מספר אחת (Номер 1)
2021: איוואן דניסוביץ' כאיוואן דניסוביץ'
2022: קראמורה
2022: הצל: ללכוד את גורודיי
2023: הירח הגדול ביותר כגלב
2023: אנחנו כ-S-4711
פילמוגרפיה נבחרת > כבמאי

2002: בתנועה (В движении)
2005: יועץ ממלכתי (Статский советник)
2006: נושא החרב (Меченосец)
2008: ראש הסלע (Каменная башка)
לקריאה נוספת

Holmstrom, John. The Moving Picture Boy: An International Encyclopaedia from 1895 to 1995. Norwich, Michael Russell, 1996, p. 371.
הערות שוליים

↑  "Филипп Янковский". Russia-1.
↑  "Филипп Янковский: биография, личная жизнь, дети". fb.ru. אורכב מ-המקור ב-2020-06-16. נבדק ב-2020-04-05.
↑  "В движении". Encyclopedia of Russian Cinema. אורכב מ-המקור ב-2018-03-26. נבדק ב-2018-03-26.
↑  "Лауреаты XVI национальной кинопремии "Ника"". Kommersant.
↑  "Лауреаты Национальной кинематографической премии «НИКА» за 2002 год". Nika Award.
↑  "Филипп Янковский об онкологии: "Все осталось в прошлом"". StarHit.
↑  Olga Antonova. "Филипп Янковский победил рак". Komsomolskaya Pravda.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1051758114  ISNI: 0000 0000 7910 2683  LCCN: no2005075073  LNB: 000341871  NKC: xx0178093  NLA: 42441655  VIAF: 56349129   WorldCat (עם VIAF): 56349129
אופנה נאו-קלאסית

לבוש נאו-קלאסי מתקופת הדירקטוריון בצרפת. פורטרט של מאדאם ריימונד דה ורנינק מאת ז'אק-לואי דויד
הנאו-קלאסיציזם באופנה היה רווח בין השנים 1795–1820 במערב אירופה. הוא היווה את אחד הביטויים לזרם הנאו-קלאסי שרווח באירופה המערבית במאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 והפך נפוץ לאחר המהפכה הצרפתית (1789). המהפכנים בצרפת חיפשו ביטוי לרעיונות כחופש, אחווה ואף פטריוטיזם, וראו כמודל לחיקוי את הרפובליקות העתיקות של יוון ורומא שייצגו בעיניהם את הערכים הללו. זרז לכך היה גילוי הריסות פומפיי בשנת 1748 בה נמצאו באופן שלם כמעט פסלים בלבוש מהתקופה הקלאסית, שצבעם היה לבן עקב השיש מהן נחצבו.
לפני המהפכה הצרפתית, שימש סגנון הלבוש הנאו-קלאסי ציירים אשר הלבישו בו את הדוגמניות שלהן בפורטרטים של דמויות מן המיתולוגיה היוונית והרומית. הלבוש שימש גם למאורעות חגיגיים כנשפי מסיכות, ואולי גם כלבוש נוח לבית.
סגנון הלבוש הנאו-קלאסי החל לדעוך כבר ב-1804 עם היחלשותם של הכוחות המהפכניים. תרמה לכך גם הפיכתו של נפוליאון לקיסר צרפת, אשר דיכא את הסחר בבדים רכים שמהם תפרו שמלות נאו-קלאסיות ועודד סחר של משי, ששימש לאופנה הישנה יותר.
תרזה טליאן, דמות ציבורית ידועה בתקופת המהפכה הצרפתית
לבוש נשי

הנשים לבשו שמלות, לבנות לרוב, שהוצמדו לקו המותן ממש מתחת לחזה והודקו בעזרת סרט צבעוני או מכפלת, ומשם נפל הבד משוחרר עד לקרסול. הסגנון היה יוצא דופן בהשוואה לסגנון הקודם שהיה מסורבל יותר, בו נלבשו מחוכים שהצרו והידקו את המתניים, ועליהן חצאיות רחבות וכבדות (כגון קרינולינות, חצאיות חישוק וכו'...). לעומת הגזרה הצרה למעלה והרחבה מטה של האופנה הישנה, הדגישו השמלות הנאו-קלאסיות דמויות הקומבינזונים את קו האורך של הגוף ואת צורתו הטבעית של הטורסו. הגזרה נקראה גם בשם "אמפייר" (אנ') על שמה של ג'וזפין, אשתו הראשונה של קיסר צרפת נפוליאון, שתרמה להפצת הסגנון ברחבי אירופה.
השמלות היו עשויות מבדים לבנים ורכים כגון מוסלין או מלמלה ובצרפת היו לעיתים קרובות שקופים. הבדים הבהירים שנצמדו לגוף וחשפו אותו ברמות שונות איפשרו לנשים להסתובב ؤ"סגנון יווני" ("a la grecque") ועדיין להיחשב למכובדות. בשנת 1798 נכתב במגזין The Journales dameset des modes: ”"Our beauties always preserve their taste for nudity. Truth is nude. Must we make it a crime to appraoch truth as closely as possible?"”
דווקא בגדי הבית הנהוגים בתקופה היו בעלי שרוולים ארוכים וסגורים עד לצוואר, ואישה הלבושה באופן חושפני בבית נחשבה ללא הגונה.
הנשים נעלו סנדלים בסגנון יווני, או נעליים עשויות מבד דק כגון משי או קטיפה ולעיתים גם נעלי-בית מעור.
במזג אוויר קריר נהגו להתעטף בשאל משולש מבד קשמיר, לרוב בצבע אדום, אותו נהגו להניח סביב מתניהן כאשר היו יושבות. תנוחת הישיבה דמתה יותר להתפרקדות אחורה, חצי הישענות, בחיקוי של הציורים הנאו-קלאסיים המפורסמים.
התסרוקות הנשיות הושפעו גם הן מהאופנה הנאו-קלאסית. נשים הרימו את שיערן מעלה בסגנון פסלי אלות יווניות. הן הדגישו את התלתלים סביב המצח ומעל האזניים ואספו את שיערן מאחור בפקעת רפויה. נשים נועזות יותר סיפרו את שיערן קצר, בתספורת שהושפעה מפסלי הראש של הקיסר הרומאי "טיטוס". המגזין "ז'ורנל דה פריז" דיווח בשנת 1802 כי "מעל ממחצית מן הנשים האלגנטיות הופיעו בתסרוקת של פאה בסגנון טיטוס".
אופנה בפריס 1804
בגדי ריקוד 1811
פסל ראש של הקיסר הרומאי טיטוס ממנו הושפעו תסרוקות הנשים
מאדאם רקמייה (1800), ז'אק-לואי דויד, מוזיאון הלובר
לבוש גברי

הסגנון הנאו-קלאסי סימן את סיום השימוש בתחרה וקישוטים אחרים בבגדי הגברים, ואת תחילת שימת הדגש על איכות הבד ממנו הם עשויים, אך מעבר לכך כמעט ולא השפיע על האופנה הגברית. השינוי הבולט היה בסגנון השיער- התסרוקות הפכו להיות קצרות יותר והביאו לסוף המנהג הקודם של לבישת פאות ארוכות וצביעת השיער בפודרה לבנה.
גברים החלו לעצב את שיערם בתסרוקות מתולתלות קצרות, לרוב בתוספת של פיאות לחיים ארוכות. עיצוב השיער הושפע מאוד מדמות בולטת של התקופה – פרנסיס ראסל, הדוכס החמישי של בדפורד. התספורת נקראה "תספורת בדפורד", והוא כנראה היה הזרז להפיכתן של תספורות הגברים לפשוטות. גם תקנות מיסוי מ-1795 צמצמו את המנהג לפדר את השיער בלבן, יחד עם מנהג חבישת הפיאות.
תסרוקת נפוצה נוספת נקראה "טיטוס" על ידי הצרפתים בעקבות פסלי ראש של המצביא הרומאי. השיער היה קצר ומדורג מאחור וגבוה מעט מלמעלה, לרוב עם בלורית או תלתלים שהשתלשלו מלפנים. גרסאות של התסרוקת ניתן לראות אצל נפוליאון ומלך אנגליה ג'ורג' הרביעי. בשנת 1799 דיווח מגזין אופנה פריזאי שאפילו קירחים מאמצים את תסרוקת הפיאה בסגנון טיטוס.
אף כי היוונים והרומאים לבשו שמלות וראו את המכנסיים כסמלם של הברברים, מעטים היו הגברים שהסכימו לנטוש אותם מחוץ לחדרם של הציירים והפסלים. המכנסיים אמנם השתנו, והפכו להיות רחבים יותר במקום הסגנון הישן של מכנסיים צמודים הנקשרים מעל הברך, אברקיים, אך לא נעלמו לגמרי. למלחמות הרבות הייתה השפעה על כך שהסגנון הנאו-קלאסי לא התבטא בלבוש הגברים. מרביתם של הגברים האמידים של התקופה בילו את מירב זמנם במלחמות המהפכה השונות, ולבושם הצבאי המורכב מז'קט קצר מלפנים החושף מכנסיים צמודים, חלחל לחיים האזרחיים. אפילו בשיאה של ההתלהבות המהפכנית בצרפת, בשנת 1792, כאשר התבקש מעצב נודע לעצב "תלבושת לאומית" לצרפת שתבטא את ערכי התקופה, הוא כלל תחת המעיל חותלות צמודות שנקשרו מעל הברך.
בעיית המכנסיים זוהתה על ידי אמנים כמכשול ביצירת ציורים היסטוריים עכשוויים – כמו אלמנטים אחרים של השמלה העכשווית הן נתפסו על ידי אמנים ומבקרים רבים כלא-הרואיים ומכוערים. האמנים השתמשו במגוון תכסיסים כדי להימנע מלהכליל אותם במערכות מודרניות. בציור "ג'יימס דוקינס ורובינס ווד מגלים את ההריסות של פמריה" (1758) של גווין המילטון, שני אספני העתיקות לבושים בטוגות-גלביות ערביות. בציור "ווטסון והכריש" (1778) של ג'ון סינגלטון קופלי, הדמות הראשית הייתה יכולה להיות עירומה חלקית, ומתוך שמונת הגברים האחרים שמוצגים, רק אחד מציג באופן בולטת רגל במכנס. לעומת זאת היו אמנים אמריקאים כגון ג'ון סינגלטון קופלי ובנג'מין וסט שכן שילבו בסצנות הירואיות גברים לבושים במכנסיים, כמו בציור "מותו של מייג'ור פירסון" של קופלי (1781).
ג'יימס דוקינס ורובינס ווד מגלים את ההריסות של פלמריה (1758), גברים בגלביות
ווטסון והכריש (1778), גברים בשמלות
מותו של מייג'ור קופלי (1781), סצנה היסטורית בה גברים לבושים במכנסיים
אופנה נאו-קלאסית ומגדר

האופנה הנאו-קלאסית היוותה מפנה באופן שבו תפסה החברה את הקשר בין זהות האדם ללבוש. עד אז האמינו האנשים בכך שהאדם יכול לשנות ולשחק עם זהותו בעזרת הלבוש, והלבוש אכן שימש בתפקיד זה כמשנה פרופורציות של בגוף. החזרה לערכי טוהר וטבע האמינו האנשים כי זהותו הפנימית של האדם היא אחת, ומבוססת על הביולוגיה שלו, ואילו הלבוש אינו צריך להפריע בהציגו את מהותו הפנימית של האדם.
המגדר של האדם נחשב כמבוסס באופן בלעדי על הביולוגיה שלו, מה שיצר הפרדה דיכוטומית בין נשים לגברים. לגברים יוחסו שלל תכונות מהותיות ובלתי משתנות וכך גם לנשים. בהתאם לתפיסות של יוון ורומא העתיקות, נחשב הגבר למייצג את היופי העילאי ביותר, וכן לבעל עליונות על האישה. תפיסות אלה הגדירו את הנשים כחלשות יותר מבחינה פיזית ואינטלקטואלית, ושימשו כדי לדחוק את הנשים אל מחוץ למהפכה ולפוליטיקה ולהחזירן לבית.
השנים שלאחר המהפכה הצרפתית היו שנים של פריחה למגזיני אופנה, שמעבר לקביעת טרנדים וביטוי רוח התקופה היוו תפקיד חשוב גם בעיצוב הרעיונות החברתיים שהתלוו לאופנה. מגזינים אלו ביטאו את העיסוק באמהות ונשיות בשיח על האופנה בחברה הצרפתית. במגזינים נכתב רבות על האופנה הנאו-קלאסית כמיטיבה עם התפקיד האמהי הטבעי של האישה, כמו למשל בציטוט הבא ”The dress, free of any obstacle, free from defects, attains the degree of growth and perfection necessery for the use to which nature destined it” בנוסף, שובח הביגוד המשוחרר המאפשר לנשים לאכול ולהתמלא ולהיות בעלות גוף אמהי בריא, וכי הקשירה תחת החזה מיטיבה עם ההנקה כיוון ש"החזה הנשי, שהוא בעל חובות אמהיות, זקוק לתמיכה בריאה".
מאידך האופנה הנאו-קלאסית איפשרה לנשים להיות בעלות השפעה על האופנה ועל ייצוגן העצמי. נשים מן האליטה החברתית השתמשו בפריבילגיה האופנתית שלהן כדי למצב את עצמן כפוסקות אופנתיות וקובעות טרנדים. השמלה הנאו-קלאסית הייתה מקושרת לרגישות האמנותית של נשים, ונשים אלו ראו את עצמן כאמניות, ממציאות, מבקרות אמנות, והשתמשו במטאפורה של "פסל חי" בתיאור האופן בו הן רואות את פעולת ההתלבשות האופנתית. החברה ראה אותן גם היא כאינדיבידואליות המביאות את עצמן לידי ביטוי.
אופנה נאו-קלאסית ומגדר > מארי דניס וילר

בתקופה הפוסט-מהפכנית של צרפת, הציירת מארי-דניס וילר (Marie-Denise Villers) הפיקה תועלת מצירוף נסיבות מעניין בין אידיאלים מוטי-הגבריות של האמנות הנאו-קלאסית והרעיונות מוטי-נשיות של האופנה. ווילר תפסה את המתח בו נמצאו הנשים של התקופה, בין יכולותיהן לממש את שאיפותיהן באופן מוגבל בציור ובאופנה, ובין התפקידים המגדריים הברורים אשר הולבשו עליהן בעזרת אידיאות אופנתיות.
לפני המהפכה הצרפתית ובמאה ה-19 היה הציור המקצועי תחום סגור לנשים, ווילר זכתה להיות חלק מרגע בהיסטוריה שאיפשר לנשים להתנסות בציור מקצועי. בכך היא קיבלה הזדמנות לתת את נקודת מבטה כאישה וכציירת. היא העניקה פרשנות משלה לתפקיד שהייתה לאופנה בעיצוב חייהן של נשים בכך שהיא הציבה דמות יוצאת דופן במרכז הפורטרטים שלה– נשית, בת-חלוף, חומרית.
ציור מפורסם של מארי ווילר הוא "אישה צעירה מציירת" בו נראית אישה (זוהי כנראה הציירת עצמה) לבושה בבגדי התקופה, יושבת אל מול חלון ומציירת. הפורטרט מראה את הנשים כבעלות שאיפות אקטיביות ועצמאיות על אף המשטור האופנתי.
בשנת 1802 ציירה את Une etude de femme d'apres nature (מחקר אישה בעקבות הטבע) כחלק מסדרה שנקראה כולה "מחקר". העובדה כי היא נתנה לציורים אלה את השם "מחקר" על אף בשלותם האומנותית, מעידה על המודעות שלה לאופי הנסיוני שלהם. הסדרה המציגה תמונות של נשים בדויות בשמלות תקופתיות משתמשת באופנה כדי להציג דמות חברתית. בציור "מחקר של אישה בעקבות הטבע" מצוירת אישה בלבוש נאו קלאסי הקושרת את נעלה, תוך חיקוי של עקרונות ציור גבוהים. תנוחתה של האישה מחקה את תנוחתו של גיבור הפסל "הרמס קושר את סנדלו" מהמאה ה-2 לפנה"ס וגם את תנוחתן של נשים מפרסומות אופנה תקופתיות. לעומת הרמס, מבטה של האישה בפרוטרט מודע לצופה ולעומת הנשים בפרסומות היא לבושה כולה בשחור. מבטה המישיר מבט לצופה הוא אינו פתייני אלא מודע לצופה באופן אירוני, מבט המחדד את אמרתה של ווילר אודות מקומן של הנשים בחברה אל מול יכולותיהן.
מודעת אופנה צרפתית לאחר המהפיכה, 1800, Philibert Debucourt
מארי-דניס ווילר, "מחקר אישה בעקבות הטבע", 1802
"הרמס קושר את סנדלו", אמצע המאה ה-2 לפנה"ס
מארי-דניס ווילר, "אישה צעירה מציירת", 1801
ראו גם

נאו-קלאסיציזם
המהפכה הצרפתית
הערות שוליים

↑  Journald es dames et des modes,2 5 fructidoarn VI [1798
1 2  Hunt, Lynn, "Freedom of Dress in Revolutionary France", in From the Royal to the Republican Body: Incorporating the Political in Seventeenth- and Eighteenth-Century France, Editors: Sara E. Melzer, Kathryn Norberg, 1998, University of California Press, 1998, ISBN 0520208072,9780520208070
↑  Rifelj, Carol De Dobay, Coiffures: Hair in Nineteenth-Century French Literature and Culture, 2010, University of Delaware Press, ISBN 0874130999, 9780874130997, google books
1 2  The Sartorial Self: Neoclassical Fashion and Gender Identity in France, 1797-1804, E. Claire Cage, Eighteenth-Century Studies, Vol. 42, No. 2 (Winter, 2009), pp. 193-215 The Johns Hopkins University Press
↑  L'Arlequin,4 2. Belts consistedo f painted fabric,c ording,s ashes, metallicb ands, and other
materials;s ee Low, "Of Muslins and Merveilleuses,"7 2
↑  קייג',עמ' 195
↑  Susan L. Siegfried, The Visual Culture of Fashion and the Classical Ideal in Post-Revolutionary France, The Art Bulletin, Volume 97, Issue 1, 2015, pages 77-99
הדוכס החמישי של בדפורד, ההשראה לתספורת "בדפורד"
קריקטורה של ג'ורג' בו ברומל (George Bryan "Beau" Brummell), אייקון אופנה "דנדי" אנגלי, בלבוש המושפע מהקריירה הצבאית שלו
מארק דימשיץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1927 מחוז חרקיב, אוקראינה 
 פטירה:  25 באוגוסט 2015 (בגיל 88 בערך) רחובות, ישראל 
 מדינה:  ברית המועצות, ישראל 
 מקום קבורה:  גבעת ברנר 
 
מארק דימשיץ (ברוסית: Марк Дымшиц‏; 1927 – 25 באוגוסט 2015) היה לוחם למען עליית יהודים מברית המועצות ואסיר ציון. יזם ב-15 ביוני 1970 את מבצע חתונה - ניסיון חטיפת מטוס אזרחי ריק בידי קבוצת יהודים מסורבי עלייה ופעילי זכויות אדם בברית המועצות. המטרה הייתה להימלט לישראל וגם להסב את תשומת לב הקהילה הבינלאומית למצוקת יהדות ברית המועצות ולחוסר האפשרות לעזוב מדינה זו בכל דרך אחרת.
קורות חיים

מארק דימשיץ נולד ב־1927 בעיירה קטנה ליד חרקוב שבאוקראינה. הוריו נפטרו במהלך מצור לנינגרד. דימשיץ עבר עם משפחתו לאזור פרם, שם למד במכינה תיכונית לבית הספר לטיס של חיל האוויר הסובייטי. הוא התקבל לקורס טיס ועם סיומו שירת כטייס קרב. בשנת 1960 השתחרר בדרגת רב-סרן, בעקבות קיצוצים בצבא האדום. במשך שנים אחדות עבד כטייס בחברה קטנה בבוכרה. הוא נישא לאלבטינה (אלה), ולזוג נולדו שתי בנות. עבר עם משפחתו ללנינגרד, שם למד הנדסת חשמל ועבד כמהנדס.
קורות חיים > בישראל

דימשיץ עבד בתעשייה האווירית במשך שבע וחצי שנים, עד פרישתו לפנסיה מוקדמת. בשנותיו האחרונות התגורר ברחובות. הוא עסק גם בציור, ובציוריו תיאר את הווי מחנה המאסר הסובייטי שבו שהה.
מארק דימשיץ נפטר ב-25 באוגוסט 2015 ונטמן ליד אשתו, אלה, שנפטרה ב-2007, בבית העלמין האלטרנטיבי  בגבעת ברנר.
ראו גם

יהדות ברית המועצות
העלייה מברית המועצות בשנות ה-70
העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90
לקריאה נוספת

יוסף מנדלביץ, מבצע חתונה, הוצאת כתר, 1985.
הערות שוליים

↑  נחמיה לבנון, הקוד: נתיב, עם עובד, עמ' 356
↑  הלל בוטמן, לנינגראד-ירושלים וחניה ארוכה ביניהן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1981, עמ' 142
↑  בית המשפט בלנינגרד פסק דין מוות לדימשיץ וקוזניצוב, דבר, 25 בדצמבר 1970, המשך
↑   עופר אדרת, פרידה ממתכנן החתונה שלא המריאה, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2015
↑  הומתק עונש המוות לדימשיץ וקוזניצוב, דבר, 1 בינואר 1971, המשך
↑  הותרה עליית שתי בנותיו של מרק דימשיץ, דבר, 6 ביולי 1973
↑  מארק דימשיץ, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397468505171  GND: 1253511853  ULAN: 500485061  VIAF: 308268179   WorldCat (עם VIAF): 308268179
פינטוריקיו

| --- | --- |

 דיוקן עצמי בכנסיית סנטה מריה מג'ורה בספלו.
 לידה:  1454 פרוג'ה, אומבריה
 פטירה:  11 בדצמבר 1513 (בגיל 59 בערך) סיינה טוסקנה
 לאום:  איטלקי
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  הרנסננס
 הושפע על ידי:  פייטרו פרוג'ינו 
 יצירות ידועות:  Crucifixion Between Saints Jerome and Christopher, Chapel of the Bishop Eroli, Piccolomini Library, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
ברנרדינו די בטו בטי (באיטלקית:  Bernardino di Betto Betti) המכונה פינטוריקיו (באיטלקית Pinturicchio)‏ (1454, פרוג'ה, אומבריה – 11 בדצמבר 1513, סיינה, טוסקנה), צייר איטלקי שפעל בתקופת שיא הרנסאנס. חלק מהחוקרים רואים בו את אחד ממבשרי המנייריזם. הוא השתייך לאסכולת הציור הפרוג'יאנית ויש הרואים בו את אחד ממייצגיה העיקריים.
קורות חייו

די בטו נולד ב-1545 בפרוג'ה שבאומבריה. הכינוי פינטוריקיו (הצייר הקטן) נגזר מעובדת היותו נמוך קומה. 
על משפחתו לא ידוע רבות מלבד שם אביו, בטו די בלגיו. 
פינטוריקיו החל ללמוד ציור בפרוג'ה ובארצו, אולם אין פרטים מדויקים על תקופה זו בחייו. על פי וזארי היה תלמיד של פרוג'ינו, אבל ייתכן שהיה שוליה בסדנאות של אומנים פרוג'אניים ידועים פחות כמו Bonfigli או Fiorenzo di Lorenzo. כשוליה של פרוג'ינו עבד יחד איתו על הפרסקאות בקפלה הסיסטינית. בהמשך הועסק על ידי בני משפחת דלה רוברה בעיטור הפאלאצו שלהם, ובכנסית סנטה מריה דל פופולו (בשנים 1484 עד 1492). בשנת 1492 הוזמן לאורבייטו לעבודה על הקתדרלה. בשובו לרומא הועסק על ידי האפיפיור אלכסנדר השישי בציור פרסקאות בחדרי בורג'ה בארמון האפיפיור. יצירתו החשובה האחרונה הייתה הפרסקו של עשר סצנות מחיי האפיפיור פיוס השני בספריית פיקולומיני בסיינה (בשנים 1503 עד 1508).

פינטוריקיו נפטר בסיינה ב-11 בדצמבר 1513, ונקבר שם בכנסיית Santi Vincenzo e Anastasio.

ביוגרפיה של פינטוריקיו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
מיצירותיו

פרסקאות בפאלאצו דלה רוברה ברומא. 1490
פרסקאות ותמונת המזבח בכנסיית סנטה מריה דל פופולו ברומא. 1484 -92
פרסקאות בקפלת בופליני בכנסיית סנטה מריה אין ארצ'לי ברומא, סביבות 1484-1486.
פרסקו בקתדרלת אורבייטו. 1492
פרסקאות ב"דירת" בורג'יה בוותיקן (1496 - 1492).
פרסקאות בכנסיית סנטה מריה דל'אסונטה בספולטו 1497
פרסקאות בקפלת Baglioni בכנסיית סנטה מריה מג'ורה בספלו, אומבריה (1501 - 1500).
פרסקאות מחיי פיוס השני בספריית פיקוליני בסיינה 1503-1508
גלריה

כנסיית סנטה מריה דל פופולו, רומא
תקרת פאלאצו דלה רוברה, רומא 1490
פרט מתקרת פאלאצו דלה רוברה
פרסקו בכנסיית סנטה מריה אין ארצ'לי, ברומא סביבות 1484-1486
"תחיית ישו", מהפרסקאות ב"דירת" בורג'יה בוותיקן (1496 - 1492)
קפלה בכנסיית סנטה מריה דל'אסונטה בספולטו 1497
"הבשורה", בקפלת Baglioni בכנסיית סנטה מריה מג'ורה בספלו (1501 - 1500).
תקרת ספריית פיקולומיני בסיינה {1503-1508}
הכתרת פיוס השלישי בספריית פיקולומיני בקתדרלת סיינה
בכנסיית סנטה מריה דל'אסונטה בספולטו 1497
ברנרדינו מחזיר לחיים ילד שנמצא תחת עץ בדרך לורונה
ברנרדינו מופיע לאחר מותו ומשחרר אסיר
הערות שוליים

↑  כך על פי ספרו של וזארי.
↑  פינטוריקיו באתר אנציקלופדיה בריטניקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266665305171  PLWABN: 9810590752105606  BNE: XX4754744  BnF: cb134973448 (data)  CANTIC: a10929940  CiNii: DA11549150  GND: 118792261  ICCU: VIAV087298  ISNI: 0000 0001 2279 7186  KulturNav: 986be245-f8c3-46e5-992b-d0d455190902  LCCN: nr91029265  LNB: 000144573  NLA: 35650203  NLG: 85777  NTA: 070967768  RERO: 02-A000130979  RKD: 63634  SNAC: w6p26z5t  SUDOC: 050464280  Trove: 1027014  ULAN: 500023716  VcBA: 495/9310  VIAF: 49378648   WorldCat (עם VIAF): 49378648
אליהו לבנט

אליהו לבנט (1928 - 30 באוקטובר 2017), היה מהנדס, מאמן ושופט בינלאומי בשחמט. הוא ייסד את מועדון השחמט באר שבע, הקבוצה המובילה בישראל שזכתה בעשרות זכיות באליפות הליגה הלאומית וזכיות רבות בגביע המדינה.