ויליאם וורדסוורת'
חייו

וורדסוורת' היה השני מבין חמישה ילדים, ונולד בקוקרמוות' (אנ') שבקמברלנד – חלק מאזור נופי בצפון מערב אנגליה, הקרוי "אזור האגמים" ("לייק דיסטרקט"). עם מות אמו ב-1778, שלח אותו אביו לבית ספר הוקסהד. בשנת 1783 אביו, שהיה עורך דין, נפטר, ולא השאיר אחריו כמעט דבר לילדיו (אף שהרוזן מלונסדל היה חייב לו 4,500 לירות שטרלינג, אותם לא שילם למרות פסיקה משפטית נגדו; אך בנו שילם חלק גדול מהסכום בשנת 1802).
וורדסוורת' התחיל את לימודיו בסנט ג'ון קולג' שבקיימברידג' בשנת 1787. ב-1790 ביקר בצרפת המהפכנית ותמך בתנועה הרפובליקנית. שנה לאחר מכן סיים את לימודיו בקיימברידג'. בנובמבר יצא לסיור בצרפת, שכלל את האלפים ואת איטליה. הוא התאהב באישה צרפתייה, אנט ולון, וב-1792 היא ילדה לו בת, קרוליין. בשל מחסור בכספים שב לבדו לאנגליה בשנה זו, אך תמך בוולון ובבתו כמיטב יכולתו לשאר חייו. "תקופת הטרור" בצרפת הפרידה אותו מהתנועה הרפובליקנית, והמלחמה בין צרפת לאיטליה מנעה ממנו לראות את אשתו ובתו למספר שנים.
ב-1793 טייל וורדסוורת' עם אחותו במערב אנגליה ובוולס. באותה שנה פרסם לראשונה משיריו: את "הליכה בין ערביים", ו-"רישומים תיאוריים". ב-1795 קיבל תמיכה של 900 לירות שטרלינג מרייזלי קלברט כדי שיוכל להמשיך לכתוב. באותה שנה פגש את סמואל טיילור קולרידג' בסאמרסט. שני המשוררים התיידדו במהירות, חברות עמוקה ומתמשכת שצלחה מאוחר יותר את התמכרותו של קולרידג' לסמים ואת ביקורתם הספרותית זה את זה. ב-1799 עברו וורדרסוורת' ואחותו דורות'י לגור בסאמרסט, קרוב לביתו של קולרידג' בנת'ר סטואי. וורדסוורת' וקולרידג' (עם תמיכה מדורות'י) כתבו יחדיו את "בלדות ליריות" (1798), יצירה חשובה בתנועה הרומנטית האנגלית. אחד משיריו המפורסמים ביותר של וורדוורסת', "מנזר טינטרן", פורסם ביצירה זו, יחד עם "שירת יורד הים הישיש" של קולרידג'.
וורדסוורת', דורותי וקולרידג' נסעו לגרמניה. בחורף 1798–1799, התגורר וורדסוורת' בגוסלר והחל לעבוד על יצירה אוטוביוגרפית שאחר כך הוכתרה בשם "האקדמה". הוא ואחותו עברו לגרסמיר שבאנגליה באזור האגמים, בסמוך למשורר רוברט סאות'י (אנ'). וורדסוורת', סאות'י וקולרידג' נודעו כ"משוררי האגמים". בשנת 1802 נסעו הוא ודורותי לצרפת כדי לבקר את אנט וקרוליין. מאוחר יותר באותה שנה נישא לחברתו מילדות, מרי האצ'ינסון. דורות'י לא קיבלה את הנישואים בתחילה, אך גרה עם הזוג ומאוחר יותר נעשתה קרובה למרי. בשנה שלאחר מכן נולד ג'ון, הראשון מתוך מחמישה ילדים.
וורדסוורת' תכנן לכתוב פואמה פילוסופית ארוכה, שלה התכוון לקרוא The Recluse (מחבוא, או אדם הנחבא). הוא החל בשנת 1798–1799 לכתוב פואמה אוטוביוגרפית, אותה כינה "שיר לקולרידג'", שתשמש כנספח ל-The Recluse. בשנת 1804 החל להרחיב את היצירה האוטוביוגרפית הזו, כאשר החליט שהיא תהיה פרולוג ליצירה הגדולה יותר ולא נספח. עד 1805 הוא סיים אותה, אך לא הסכים לפרסם יצירה כה אישית עד אשר יסיים את "הריקלוז". למותו של אחיו, ג'ון, ב-1805, הייתה השפעה חזקה עליו.
בשנת 1807 פורסם "שירים בשני כרכים", הכולל את "אודה: רמזי אלמוות מזיכרונות שחר ילדות". עד אותה עת היה וורדסוורת' ידוע בציבור רק כמחברן של "בלדות ליריות", והוא קיווה שאוסף זה יעניק לו הכרה מלאה יותר. אך קבלתו הייתה פושרת בלבד. לזמן מה, וורדסוורת' וקולרידג' היו במריבה בשל התמכרותו של קולרידג' לאופיום.
שניים מילדיו, תומאס וקתרין, מתו בשנת 1812. בשנה לאחר מכן, הוא עבר לרידל מאונט (Rydal Mount) שבאמבלסייד, שם בילה את שארית חייו.
בשנת 1814 פרסם את "הטיול" כחלקה השני של הטרילוגיה "הריקלוז". את החלק הראשון והשלישי מעולם לא סיים. מבקרים מודרניים בדרך כלל מזהים ירידה באיכות יצירתו באמצע העשור הראשון של המאה התשע עשרה. אולם החל בשנת 1820 הוא נהנה מהצלחה שנלוותה למהפך בדעות של הביקורת כלפי יצירותיו המוקדמות.
דורותי סבלה ממחלה קשה ב-1829, שגרמה לה לנכות לשאר חייה. ב-1835, נתן וורסדוורת' לאנט וקרוליין את הכסף לו היה זקוקות למחייתן. הממשלה אישרה לו תמיכה של 300 ל"ש בשנה, החל משנת 1842.
עם מותו ב-1843 של רוברט סאות'י, הפך וורדסוורת' למשורר הלאומי ("פואט לורט") של אנגליה. כאשר בתו, דורה, מתה בשנת 1847, יצירתו הופסקה. וורדסוורת' מת ברידל מאונט בשנת 1850, ונקבר בכנסיית סיינט אסוולד בגרסמיר.
אלמנתו, מרי, פרסמה את הפואמה האוטוביוגרפית הארוכה שלו, "שיר לקולרידג'" כ"אקדמה" כמה חודשים לאחר מותו. אף על פי שיצירה זו לא עוררה עניין רב ב-1850, היא הוכרה מאז כיצירה החשובה ביותר שלו.
וורדסוורת' הוציא לאור במהלך חייו מספר מהדורות מקיפות וערוכות של כל שיריו. למהדורה של 1845 הקדים את השיר הבא כמבוא לשירתו:
אִם אָכֵן אַתָּה מֵפִיק אוֹרְךָ מִן הַשָּׁמַיִם,

אֲזַי, כְּמִדַּת עֵדֶן טֶבַע הָאוֹר,

זְרַח, מְשׁוֹרֵר! בִּמְקוֹמְךָ וּשְׂמַח בְּחֶלְקְךָ:-

הַכּוֹכָבִים הַנַּעֲלִים בְּשִׁעוּרָם,

וְאֵלֶּה אֲשֶׁר מֵהַזֵּנִית מְשַׁלְּחִים אֶת קַרְנֵיהֶם,

(אַף כִּי נִרְאִים לַחֲצִי הָאָרֶץ,

אֲפִלּוּ שֶׁחֲצִי הַכַּדּוּר מוּדָע לִבְהִירוּתָם)

בְּכָל זֹאת אֵינָם מִמָּקוֹר נִשְׂגָּב יוֹתֵר,

אֵין מַהוּתָם טְהוֹרָה יוֹתֵר, מִזּוֹ הַבּוֹעֶרֶת,

כְּמַשּׂוּאָה לֹא מֻשְׁגַּחַת, עַל רֶכֶס

הַר קוֹדֵר, אוֹ מֵאֵלֶּה הַנִּרְאִים

תְּלוּיִים בַּעֲנָוָה, כְּפָנָסֵי-חֹרֶף נוֹצְצִים,

בֵּינוֹת לַעֲנָפִים שֶׁל עֵץ חֲסַר עָלִים,

כֻּלָּם תּוֹלָדוֹת נִצְחִיּוֹת מֵאָב אֶחָד:

אֲזַי, כְּמִדַּת הָאוֹר הַנִּתָּן,

זְרַח, מְשׁוֹרֵר! בִּמְקוֹמְךָ וּשְׂמַח בְּחֶלְקְךָ.