stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עינית הצצה

מבט דרך עינית הצצה עם עדשת עין הדג
עינית הצצה היא פתח בדלת דרכו ניתן להביט אל הצד השני של הדלת. עיניות הצצה בנויות כך שהראיה תהיה חד כיוונית בלבד, מהצד שהדלת מגינה עליו אל הצד החיצוני, ובכך תאפשר למי שמוגן מאחורי הדלת לזהות איומים חיצוניים ולהימנע מלפתוח את הדלת. עיניות הצצה נפוצות מאוד בדלתות חיצוניות של בתי מגורים ודירות, וכן בדלתות חיצוניות של חדרי מלון.
כיום מכילות עיניות ההצצה עדשת עין דג המאפשרת למביט דרכן שדה ראייה רחב, אך מאפשרות ראות מוגבלת ביותר מהחוץ כלפי פנים, שמאפשרת לכל הפחות לזהות אור/חושך ואף תנועה. כמו כן, ניתן להתגבר על עדשת עין הדג על ידי מיכשור עם יכולת אופטית ייעודית. לכן לחלק מעיניות ההצצה מחוברת בצידן הפנימי לוחית המכסה אותן בזמן שאינן בשימוש.
טכנולוגיה נוספת המשמשת למניעת מבט מבחוץ כלפי פנים היא על ידי הוספת שכבה של זכוכית חד כיוונית בתוך המערכת האופטית של העינית.
נקודת התורפה של השימוש בעינית הצצה היא שהחלל החיצוני אליו מביטים חייב להיות מואר על מנת לזהות את שמתרחש בו. לכן מקובל להתקין בחלל זה גוף תאורה, כאשר המפסק המפעיל אותו נמצא בצידה הפנימי של הדלת.
ניתן להתקין בעינית ההצצה מצלמת טלוויזיה, המעבירה את התמונה לצג או למקליט וידאו דיגיטלי אותו ניתן להתקין בכל מקום, כולל שידור התמונה לטלפון חכם.
ספקס (תיאטרון)

הצגת הספקס Uarda בסטוקהולם על ידי סטודנטים מלונד
ספקס (בשוודית: Spex) היא צורת תיאטרון קומי חובבני המבוצעת על ידי סטודנטים בשוודיה וחלקים מפינלנד. לערים אוניברסיטאיות כגטבורג, לונד, אופסלה ולינשפינג יש מסורת ארוכת שנים בספקס.
המילה ספקס באה קרוב לוודאי מסלנג למילה הלטינית spectaculum (מופע).
היסטוריה

המופעים הראשונים של הספקס החלו במחצית המאה ה-16 באופסלה. סטודנטים שלמדו לטינית, תרגלו את השפה על ידי הצגת מחזות קלאסיים אותם הם כינו ספקס. היות שבאותה תקופה כל הסטודנטים היו גברים, גם תפקידי נשים בוצעו על-ידם. עם הזמן החלו לכתוב את המחזות והם נעשו יותר ויותר הומוריסטים. הספקס קיבל את צורתו המודרנית באוניברסיטת אופסלה במחצית המאה ה-19. הוא הגיע להלסינקי שבפינלנד בתחילת המאה ה-20.
בשנת 1975 הופיעו נשים לראשונה בספקס בלונד. מסורת חילוף המינים ממשיכה עד היום.
מאפיינים

ספקס הם תמיד הפקות חובבניות, כתובות ומבוצעות על ידי סטודנטים. לרוב זהו מחזמר עם להיטים להם נכתב טקסט חדש ודיאלוגים בחרוזים. יש דגש על סאטירה ופרודיה ופעמים רבות יש להם נושא היסטורי בו משולבות דמויות עכשוויות.
הקהל משתתף באופן בולט: לרשותו עומדות מספר פקודות והוא יכול לדרוש לבצע סצנה אחורנית, בהילוך איטי או בשפה אחרת. כאשר קטע מוצא חן בעיני הקהל, הוא יכול לבקש לחזור עליו והשחקן אמור לבצע את הקטע תוך אלתור.
ספקס בחרוזים נקרא "ספקס של אופסלה" ואילו ספקס עם דיאלוג אבסורדי נקרא "הספקס של לונד".
הספקס של אוניברסיטת אלטו בהלסינקי (Fyysikkospeksi) מתורגמים לאנגלית בהופעות מקומיות או בשוודיה.
גיקל

גיקל (Gyckel או Jyckel ) שפירושו מוקיונות הוא סוג של ספקס המבוצע באירוע סטודנטים בשם גאסק (Gasque). הוא מורכב משיר או מערכון ואורך מספר דקות. הכללים הבלתי כתובים הם שגיקל צריך להיכתב על ידי מבצעיו במיוחד לאירוע ולכלול הומור ציני או מיני. אם האירוע כולל מספר פקולטות, מקובל שכל פקולטה תציג גיקל משלה.
הגאסק הוא מסיבת סטודנטים מסורתית עם קוד לבוש, שירי שתייה וארוחת ערב. כאשר הן מאורגנות בתחילת השנה, מטרתן לקשר בין הסטודנטים. לעיתים קיים אולם מיוחד של עמותות הסטודנטים הקרוי בשם זה. האיות כ Gasque, במקום האיות השוודי הצפוי Gask, מרמז לאופי הסטודנטיאלי של המילה. מסיבה פחות רשמית היא סלאסק (Slasque) המציינת את תום הבחינות.
ספר-דתא

הצגת קולופון במאגר (קולופון משנת 895)
עמוד תוצאות חיפוש במאגר
עמוד תוצאות חיפוש סטטיסטיקה במאגר
ספר-דתא (או ספרדתא. באנגלית: SfarData) הוא מסד הנתונים הקודיקולוגי של מפעל הפלאוגרפיה העברית.
המטרה והאיסוף

מטרת המפעל היא איסוף נתונים של כל כתבי היד העבריים, כדוגמת נתונים על הדיו, קודקסים, מסורות העימוד של הטקסט, ממדי דף וטקסט והפרופורציות שביניהם, ניהול השורה (דהיינו תחבולות לגרום ליישור השורה בצידה השמאלית), סימנים גרפים הנלווים לכתב (סימני הבלטה, ר"ת ומספרים). סך הפרמטרים שנאספו מגיע לכ-900.
המאגר מכיל כ-5,000 כתבי יד עבריים המתוארכים או עם קולופון או עם שם הסופר, שנבחנו ב-250 ספריות ואוספים פרטיים, המהווים כ-95% מהקיים.
איסוף הנתונים החל בשנת 1965 על ידי פרופ' מלאכי בית אריה. כבר בשנות ה-70 הועבר המאגר מתוך דפים כתובים למחשב המרכזי של האוניברסיטה העברית בירושלים. עם מעבר המאגר למחשב נוספו אליו יכולות אחזור תכונות, צירופים, הצלבות ותצלומים.
אתר האינטרנט

עם השנים עבר המאגר לאתר ברשת האינטרנט. באתר ניתן לבצע חיפושים וסטטיסטיקות בחתכים רבים מאוד, לפיהם ניתן לקבוע זיהויים של כתבים אחרים שאינם מזוהים. לדוגמה לדברי פרופ' מלאכי בית אריה ניתן לקבוע כי כל כתב יד עברי המשורטט בדיו הוא מאיטליה מהשנים 1420–1540, תכונה זאת המצוייה מאוד בכתבי היד בכל השפות היא ספציפית ביותר בכתבים עבריים.
באתר ניתן לחפש גם בתוכן כל הקולופנים הקיימים בה.
האתר פועל בשפות עברית ואנגלית, ואינו מחייב כניסה דרך שם משתמש, אך אפשרי עבור חיפושים שמורים למשתמש.
בעתיד יתווספו קישורים בין הפריט באתר לפריט בקטלוג המכון לתצלומי כתבי יד עבריים.
הערות שוליים

↑  מקור השם נמצא בספר עזרא, פרק ז', פסוק י"ב בלשון ארמית "סָפַר דָּתָא", במשמעות לעברית "ספר הדת" או "ספר התורה".
↑  ראו את תוצאות החיפוש באתר לנתון זה.
עפץ

עפץ על אלון התולע
מראה פנימי של עפץ עץ אלון. משמאל: זחל של צרעה במרכז העפץ. מימין: אחרי שהצרעה עוזבת את העפץ היא משאירה מאחוריה קליפת ביצה.
עפצים על עץ אקליפטוס.
עפץ של העץ אלה ארץ-ישראלית
עפצים הם נגעים המופיעים לעיתים על גבי צמחים, אשר יצירתם נגרמת משום גירוי שלילי על ידי אורגניזמים שונים, בעיקר חרקים, בשלבי פגית או נימפה וכן על ידי בקטריות ממינים שונים (כגון Agrobacterium). האורגניזם המעורר את התופעה מפריש מגופו הורמונים מעוררי גידול הגורמים לגדילת העפצים בצמח.
חרקים היוצרים עפצים יהיו לרוב ספציפיים לסוג הצמח הפונדקאי. עפצים עשירים בחומרי הזנה, שונים מורפולוגית מדגם הצמיחה הרגיל של הצמח ומוגדרים כתוצר פעילות טפילים. עפצים נוצרים על כל אברי הצמח – שורשים,
גבעולים, עלים, פקעות, תפרחות, פירות, וזרעים. עפצים יכולים להתפתח בכל רקמה צמחית, ובכך הם מייצגים את שליטת המין הטפיל על הפונדקאי. המגמה במבנה העפץ היא לקראת הגדלת יכולת ההשפעה על הצמח הפונדקאי, קבלת חומרי הזנה רבים יותר, ולבסוף קצב רבייה גבוה יותר של האורגניזם. רוב העפצים כיום (80%) נמצאים על גבי העלים. מאובנים מראים כי עפצים פרימיטיביים התפתחו על גבי הגבעולים והפטוטרת.
בשנים האחרונות התבסס בישראל מזיק חדש של עצי אקליפטוס. מדובר בצרעת עפצים אוסטרלית הפוגעת בצימוח צעיר של אקליפטוס. הצרעה קטנה, צבעה שחור, אורכה כ-2 מ"מ. הצרעה שייכת למשפחת Eulophidae מתת-משפחת Tetrastichinae. הצרעה היא מזיק ראשוני אשר תוקף את הלבלוב הצעיר של עצים מגילים שונים, תוך העדפה ברורה של עצים צעירים. הצרעה פוגעת גם בשתילים רכים במשתלות. במהלך השנתיים האחרונות התפשטה הצרעה ברוב הנטיעות של האקליפטוס בישראל, והיא מצויה כיום בכל המרחב שבין דרום רמת הגולן לנגב המערבי.
על ידי בישול עפצי עץ אלון במים מקבלים מי עפצים המשמשים להכנת דיו סת"ם ולעבוד גויל ועור. בין הפוסקים הראשונים יש מחלוקת אם מותר או אסור להשתמש בעפצים להכנת דיו סת"ם. בגמרא נזכרים העפצים כחומר גלם לייצור דיו סת"ם וצבע ולעבוד קלף ועור. אין בגמרא רמז באיזה סוג עפצים מדובר. בהלכה מופיעה התייחסות ל"תמרה", שהוא עפץ שעל שיח הצלף, בהקשר לברכות וערלה.
הערות שוליים

↑  Herrera, C.M., Pellmyr, O. (2002) Plant-animal interactions: an evolutionary approach. Oxford: Blackwell Science
↑  פרבולוצקי, א' (2001) אקולוגיה - התאוריה והמציאות הישראלית. ירושלים: כרטא
↑  Inbar, M., Wink, M. and Wool, D. (2004) The Evolution of Host Plant Manipulation by Insects: Molecular and Ecological Evidence from Gall-forming Aphids on Pistacia. Mol. Phylog. Evol. 32: 504-511
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558074905171  BnF: cb119712363 (data)  GND: 4155837-6  LCCN: sh85052868  NDL: 00561854  NKC: ph121011
עינפזיים

| עינפזיים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: ארינמלאים
משפחה:: עינפזיים
שם מדעי
 Chrysopidae ‏Schneider, 1851
עינפזיים (שם מדעי: Chrysopidae) היא משפחת חרקים מסדרת ארינמלאים, אחידים מאוד בצורתם. בעלי גלגול מלא. המשפחה מונה כ-1,350 מינים. הם נקראים גם ארינמלאים ירוקים. תפוצתם כלל עולמית. בארץ ישראל מצויים כ-20 מינים, חלקם שכיחים מאוד.
הבוגרים ירוקים או חומים, ולהם עיניים מבריקות מוזהבות. אורך גופם 6–30 מ"מ. המחושים חוטיים, ולרוב ארוכים מן הכנפיים הקדמיות. הגוף והכנפיים אינם שעירים.
העינפזיים ניזונים מצוף ומטל דבש שמפרישות כנימות וציקדות. מינים אחדים הם טורפים.
הנקבות מטילות את ביציהן יחידות או בצברים. הביצים נישאות על זירים מוארכים. הזירים נוצרים מהתקרשות טיפת ריר המופרשות עם כל ביצה, לאחר שהנקבה נגעה בקצה בטנה במצע ההטלה (עלה, ענף או אבן) ומשכה את בטנה כלפי מעלה.
הזחלים שונים מאוד זה מזה בצבעיהם. מבנה גופם מוארך תמיד ותנועתם זריזה. לזחלים של מינים רבים נודעת חשיבות כלכלית חיובית (עינפז ירוק לדוגמה), שכן הם טורפים יעילים של מזיקי חקלאות, כגון: כנימות עלים, כנימות עש, ציקדות, פסילות, תריפסאים ואקריות.
זחל עינפז טורף כנימה
עפקו

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  1982–הווה (כ־42 שנים) 
 מיקום המטה:  קיסריה 
 ענפי תעשייה:  אירוספייס 
  
 www.apcoaviation.com
 
סמליל החברה
עפקו אביאיישן (Apco Aviation) היא חברה ישראלית המייצרת מצנחי רחיפה, אשר הוקמה בשנת 1982 על ידי אנטולי קוהן.
החברה עוסקת בייצור מצנחי רחיפה, רתמות, מצנחים רזרביים ומוצרים נוספים המיועדים לספורט הרחיפה. מפעל החברה ממוקם באזור התעשייה של קיסריה. המפעל משתרע על שטח של 3200 מ"ר והוא מהמפעלים הגדולים בעולם למוצרים אלו. לחברה מעל 60 מפיצים ברחבי העולם.
הדגם הראשון אשר יוצר בחברה היה ה-"Series K", בשנת 1982.
הערות שוליים

↑  Company History, באתר החברה
סקלרים

ערך זה עוסק בקבוצת אנשים, המזדהים זה עם זה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
|  אוכלוסייה |
| --- | --- |
 מוערכת בין 500,000 – 700,000
 שפות
 הונגרית
 
דגל הסקלרים, הכולל סמלים של השמש והירח, כפי שאומץ על ידי המועצה הלאומית של הסקלרים
סֶקְלֶרִים (בהונגרית: Székelyek "סֶקֵיִי", ברבים "סֶקֵיֵק", ברומנית: Secui "סֶקוּי") היא קבוצה אתנית דוברת הונגרית, החיה מאות רבות של שנים בעיקר בדרומה ודרום-מזרחה של טרנסילבניה, כעת בתחום רומניה.
| מחוז | מספר הסקלרים | אחוזים מהאוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| הרגיטה (מחוז) | 275,841 | 84.61% |
| קובסנה (מחוז) | 164,055 | 73.81% |
| מורש (מחוז) | 227,673 | 39.26% |
הסקלרים שוכנים בעיקר במחוזות הרגיטה, בקובסנה ובמורש. בעבר היו מי ששייכו אותם לצאצאיהן של קבוצות רבות, בהן המדיארים, הסקיתים, ההונים, הגפידים, האווארים, הבולגרים של הדנובה, האונוגונדורים, הכוזרים (במיוחד השבט הקרוי "אברהם") או הקאבארדינים מהקווקז.
לא ידוע במדויק מתי הצטרפו הסקלרים להונגרים, אך מקורות היסטוריים (Anonymus, Simon de Kéza)[דרוש מקור] מזכירים אותם בנשימה אחת עם ההונגרים כבר במאה ה־10 – יש להניח שבשלב זה סיגלו לעצמם את השפה ההונגרית. בהיותם "עם נלווה", הסקלרים השתתפו במבצעים הצבאיים של ההונגרים, תמיד בקו הראשון.
הסקלרים מוזכרים יחד עם הפצ'נגים בשנת 1116 ביחידת החלוץ של הצבא ההונגרי, כלוחמים בקרב אולסאבה, בהנהגת אישטוואן השני, מלך הונגריה (מלך בין השנים 1116–1131). בשנת 1146 מוזכרים הסקלרים יחד עם הפצ'נגים בצבאו של גזה השני, מלך הונגריה (מלך בין השנים 1141–1162) בקרבות Leitha שנערכו נגד היינריך השני מאוסטריה. הסקלרים נשלחו על ידי אנדראש השני, מלך הונגריה, בהנהגת הרוזן יואכים מסיביו וביחד עם רומנים, סקסונים טרנסילבנים ופצ'נגים לסייע בידי בורילה, צאר בולגריה. הסקלרים גם היו חלק מגייסות אנדראש השני בקרבות שערך בשנים 1217–1218 במסגרת מסע הצלב החמישי בתחומי ארץ ישראל, כנגד המוסלמים.
השם

מקור השם "סקלר", בהונגרית Székely (בערך - "סֵייקֵיי") נראה קשור למילה ההונגרית "szék" - (סֵייק) (ברומנית: scaun, בגרמנית: Stuhl) שמשמעותה "כיסא" או "מושב", כשהכוונה למושב אזרחי וצבאי של שומרי הגבול ולמעמד ולארגון הטריטוריאלי של הסקלרים בימי הביניים.
ארץ הסקלרים מחולקת ל"כיסאות" או "מושבים".
השערות אחרות לגבי מקור השם מזכירות את "אֶסקיל" - שמו של שבט של בולגרים קדומים, ואת המילים ההונגריות szög (בערך "סֶג" = "פינה") ו־szegély (סֵגֶיי, שמשמעותו סְפָר, שוליים) הקשורות לתפקידם של הסקלרים כתושבי אזורי הספָר.
מוצאם

סוגיית מוצאם של הסקלרים שנויה במחלוקת. בדרך כלל מקובלת כיום ההשערה שהם צאצאים של הונגרים או של שבטים טורקיים שעברו מדיאריזציה ויושבו בהרי הקרפטים המזרחיים על מנת לשמור על הגבול המזרחי של ממלכת הונגריה כשמשמעות שמם היא "שומרי גבולות"
מוצאם > התאוריה ההונית

במסורות היסטוריות שלהם ייחסו הסקלרים לעצמם מוצא הוני וטענו לתפקיד מיוחד בעיצוב המדינה ההונגרית. אגדות סיפרו שגדוד הונים נשאר בשטח טרנסילבניה והצטרף מאוחר יותר לאגף הראשי של הצבא ההונגרי שכבש את האגן הפאנוני במאה ה-9.
הכרוניקן שימון קזאי (שימון מקזה) טען שהסקלרים הם צאצאי הונים שחיו באזורים ההרריים לפני הכיבוש ההונגרי.
מוצאם > התאוריה ההונגרית

במאה ה-20 התגבשו שתי תיאוריות עיקריות לגבי מוצא הסקלרים. חוקרים אחדים סבורים שהם הונגרים פשוטו כמשמעו, בדומה להונגרים אחרים, שהועברו בימי הביניים לאזורי הספר כדי להגן על הגבולות. אין הוכחה שהם דיברו בשפה אחרת מאשר הונגרית. ההבדלים התרבותיים החזקים בינם לבין רוב ההונגרים נובעים לפי תאוריה זו מהבידוד החברתי היחסי שלהם באזורים ההרריים.
מוצאם > התאוריה ה"טורקית קדומה"

תאוריה אחרת רואה בהם צאצאים של עמים טורקיים קדומים כמו אווארים פאנוניים או אולי קבארים או בולגרים קדומים "אֶסֶגֶל" היסטוריונים מסוימים טוענים לנוכחות הסקלרים בקרפטים המזרחיים עוד במאה ה-5 ומצאו סימוכין היסטוריים כי מדובר בחלק מקונפדרציה של האווארים ממה שנקרא "התקופה האפלה". השתייכות כזאת אין משמעותה כי היו אווארים אתניים.
המחקרים מציינים שללא ספק הסקלרים דיברו הונגרית. טופונימים של היישוב בסקלרי מוכיחים גם הם את היותה של ההונגרית שפת אם שלהם. הניב הסקלרי של ההונגרית אינו כולל יותר מילים ממקור טורקי-בולגרי קדום מלפני פלישת ההונגרים לאגן הפאנוני מאשר ההונגרית הסטנדרטית. אפילו היו לסקלרים שורשים טורקיים קדומים, כנראה איבדו את שפתם המקורית בתאריך מוקדם מאוד.
הסמלים והדגל

הדגל והסמלים של הסקלרים אושרו באופן רשמי 2004 על ידי המועצה הלאומית הסקלרית, אחד הארגונים הראשיים של הסקלרים ברומניה.
הדגל עוצב על ידי המויזאולוג אדם קוניה מן העיר ספנטול גאורגה, בהשראת דגל ששימש ב-1599 וב-1601 את פלוגת הרגלים הסקלרים בראשות מוזש הסקלר בצבאו של השליט מיכאי האמיץ.
השמש והירח נחשבים לסמלי הסקלרים ושימשו את הסמל ההיסטורי של טרנסילבניה ושל רומניה.
הם מופיעים על קברות הונגריים מימי פלישת המדיארים באגן הקרפטים והמישור הפאנוני.
כשבמאה ה-11 הסקלרים התנצרו, סמלים אלה שהיו פעם פגנים המשיכו לשאת ערך סמלי לאומי.
דגל הסקלרים מורכב משלושה פסים אופקיים, בשוליים פסים כחולים ובאמצע פס צר יותר, זהוב. בדגל מופיעים הסמלים - השמש והירח. השמש מוצג ככוכב מוזהב בעל שמונה קדקודים, המייצג אחדות שמונת ה"כיסאות" של הסקלרים. הירח, הלבן,  מסמל את האמונה והתקווה של הסקלרים בחירותם המעוגנת בהיסטוריה.
הסקלרים שמרו על זהותם ועל מורשתם התרבותית עד היום. תיאור קלאסי של ארץ הסלקרים ושל מנהגי הסקלרים נמצא בספרו של בלאז' אורבאן " תיאור ארץ הסקלרים"
הסובוטניקים הסקלרים

בין הסקלרים (סקויים) ברומניה הייתה קבוצה גדולה של סובוטניקים, שהחליטו על קידוש השבת כיום המנוחה, ועם הזמן קיבלו על עצמם מקצת ממצוות היהדות בלא שהתכחשו לברית החדשה ולישו. מרכזם היה בקומונה (מין מועצה אזורית) הרומנית בוזודויפאלו, שכלל בית כנסת במבנה שאורכו 16 מטר, רוחבו 3–4 מטרים וגובהו 4 מטרים, עם ריהוט מעץ מגולף בסגנון סקויי אופייני, מקווה, בית עלמין ובית ספר יהודי לכל דבר. בשנת 1868 הם ביקשו משלטונות הונגריה וקיבלו הכרה בקהילתם. אחרי מלחמת העולם הראשונה האזור היה לשטח רומני, אך לאחר תכתיב וינה הועבר אזור זה לשלטון הונגרי. בשנת 1941 ביקר במקום הסופר ההונגרי ז'יגמונד מוריץ, שציין כי בקהילה 105 חברים.
לאחר כניסתם לתוקף של החוקים המפלים את היהודים, נשלח מטעם השלטון ההונגרי המרכזי משפטן בשם Alojos Degre כדי לברר את מעמדם. המשפטן אסף את הקהילה וגם סובוטניקים נוספים מהכפרים שמסביב, הסביר להם שהם עומדים להפסיד את זכויותיהם, את קרקעותיהם, את בתיהם וכו', אם לא ימצאו להם דת אחרת. מרביתם השתכנעו, אך היו כאלה שדבקו באמונתם. אלו, נלקחו למחנה הריכוז של אודורחי, יחד עם היהודים האתניים, ולאחר מכן נשלחו לאושוויץ, שם נספו מרביתם. ניצולים בודדים הגיעו לישראל ולארצות הברית. האזור בו חיו הסקלרים הסובוטניקים כוסה במימיו של אגם מלאכותי בתקופת ניקולאה צ'אושסקו ולא נשאר זכר ממנו.
הערות שוליים

↑  בעיתון נפוקה ניוז פברואר 2023
↑  Geza Savai, ירושלים הסקויי, 2000, בודפשט.
עובד המדינה העירום

| --- | --- |

 מבוסס על:  The Naked Civil Servant 
 בימוי:  ג'ק גולד 
 תסריט:  Philip Mackie 
 שחקנים ראשיים:  ג'ון הרט Katherine Schofield Colin Higgins Stanley Lebor Liz Gebhardt פטרישה הודג' ג'ון ריס-דייוויס 
 מוזיקה:  קרל דייוויס 
 צילום:  מייק פש 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  תמס טלוויז'ן 
 שיטת הפצה:  direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  1975 
 משך הקרנה:  77 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  עיבוד קולנועי, סרט להט"בי, סדרת להט"ב 
 דף הסרט ב־IMDb
 
עובד המדינה העירום (באנגלית: The Naked Civil Servant) הוא סרט ביוגרפי משנת 1975, המבוסס על ספרו של קוונטין קריספ משנת 1968 באותו שם, בכיכובו של ג'ון הרט. את הסרט ביים ג'ק גולד, על פי תסריט מאת פיליפ מאקי. את הסרט הפיקה וריטי למברט.
סרט טלוויזיה זה, אשר שודר בהקרנת בכורה ב-17 בדצמבר 1975, הופק על ידי Thames Television עבור ערוץ הטלוויזיה הבריטי ITV. הסרט, 77 דקות אורכו, מתאר את חייו של קריספ החל מגיל ההתבגרות ועל לגיל העמידה. על הופעתו בסרט, זכה הרט בפרס באפט"א עבור השחקן הטוב ביותר לשנת 1976. ההפקה זכתה בפרס איטליה (Prix Italia) לשנת 1976. בשנת 1976 הסרט הוקרן בערוץ הטלוויזיה האמריקאי WWOR-TV ומאוחר יותר גם בערוץ PBS.‏
בשנת 2000 הסרט דורג במקום הרביעי בסקר שנערך בין אנשי מקצוע בתעשייה לצורך יצירת רשימה 100 הסרטים הטובים ביותר של המאה ה-20 של מכון הסרטים הבריטי. סרט זה היה הגבוה ביותר ברשימה מבין סרטי ITV. בשנת 2005 הסרט הופץ למכירה בפורמט DVD.
בשנת 2009, הרט שב לגלם את דמותו של קריספ בסרט "אנגלי בניו יורק", שתיאר את השנים האחרונות בחייו של קריספ, אותן העביר במנהטן.
ראו גם

אנגלי בניו יורק
הערות שוליים

↑  "Knitting Circle: Quentin Crisp". The Knitting Circle. 2005-09-03. אורכב מ-המקור ב-2 בינואר 2008. נבדק ב-2008-04-06. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Actor Hurt to reprise Crisp role". BBC News. 29 באפריל 2008. נבדק ב-25 במאי 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
ספקנות מוסרית

ספקנות מוסרית או סקפטיציזם מוסרי היא גישה מטא-אתית לפיה איננו יכולים להחזיק באמונות מוסריות מוצדקות, או למצער איננו יכולים להחזיק בידע מוסרי. יש הרואים במגילת קהלת כספר ספקני שבו כל הערכים האנושיים מוצגים כ"הכל הבל".
ניהיליסטים מוסריים, דוגמת ג'.ל. מקי, טוענים שאיננו מחזיקים בידע מוסרי משום שכל האמונות המוסריות הן בהכרח שגויות. אמוטיביסטים תומכים בספקנות מוסרית על ידי העלאת הטענה שטענות מוסריות הן למעשה ביטויים של רגשות, על אותו המישור של קריאת "איכס!". אחרים טוענים שההשפעות התרבותיות על החשיבה המוסרית שלנו הן כה חזקות עד שכל הסקה מוסרית מוכתמת באופן בלתי-נמנע בהטיה. מכאן שאין באפשרותנו להחזיק באמונות מוסריות מוצדקות. המאחד בין כל עמדות אלה הוא החשד שאמונותינו המוסריות אינן בנות-הגנה כפי שהשכל הישר עשוי לגרום לנו לחשוב.
מאפייני הספקנות המוסרית

לספקנות מוסרית שתי גרסאות:
הגרסה החזקה אומרת שהטענה "להרוג זה רע" שגויה מכיוון שטענות מוסריות מניחות-מראש במרומז את קיומם של ערכים אובייקטיביים, בעוד אלה אינם קיימים למעשה במציאות.
הגרסה החלשה מסתפקת בכך שאיננו צודקים אפיסטמית בהניחנו שלהרוג זה רע.
הגרסה החזקה מודגמת היטב בספר "אתיקה: להמציא את הטוב והרע" של ג'.ל. מקי. מקי אינו מתכחש לכך שישנו טוּב מוסרי בעולם. הנקודה שלו היא ש"טוּב" מכל סוג שהוא תמיד נמצא ביחס לרצונות או אינטרסים מסוימים שהם בעלי-חשיבות בהקשר אליו. למשל, סכין חד בעל עמידות גבוהה, נחשב בדרך-כלל לסכין "טוב", אך הוא נחשב כך רק משום שלמשתמשי הסכין יש אינטרס לחתוך דברים כמו מזון. חדות ועמידות הן תכונות של סכינים ההופכות אותם ליעילים יותר בעבור תכלית שכזו. מקי מאמין שדיון מוסרי מניח באופן טבעי שישנו סוג אובייקטיבי של טוּב מוסרי, המתעלה מעל רצונות ואינטרסים מעשיים, והוא גורס שהנחה זו היא בגדר שגיאה.
טיעונו המרכזי של מקי נגד קיומם של ערכים אובייקטיביים הוא "הוכחה בדרך המוזרות" - סוג של "הוכחה בדרך השלילה" - ערכים אובייקטיביים יהיו מאוד מוזרים, שונים ביסודם מכל הדברים שאנו מכירים בעולם - אמנם הם יהיו חייבים להיות משהו כמו "צורות אפלטוניות" (שמקי מחשיבן ל"תוצר פרוע של גחמה פילוסופית"). מעבר לכך, מסתורין אופף את הדרך בה אנו אמורים לגלות ערכים אובייקטיביים אלה.
מסקנתו של הספקן המוסרי היא שככל הנראה ערכים אובייקטיביים (במובן דלעיל) הם לא יותר מבדיות שימושיות הפועלות למטרות כמו שימור החברה. יתר על כן, אפשר להמציא ערכים מוסריים שישנה סבירות גבוהה לכך שהם יקדמו את רצונותינו והאינטרסים המעשיים שלנו כבני אדם החיים בנסיבות היסטוריות מסוימות.
עמדתו של מקי ידועה גם בשם "תאוריית השגיאה" של המוסר. במובן הצר, עמדה אגנוסטית יותר האומרת שאנו פשוט איננו יכולים להצדיק טענות מוסריות היא גם "תאוריית שגיאה", כפי שכותב ריצ'רד ג'ויס, המגן על תאוריה כזו בספרו "התפתחות המוסר". במקרה שכזה, השגיאה לכאורה היא האמונה הרווחת כי טענות מוסריות הן בנות-הצדקה.
עם הפילוסופים בני-זמננו התומכים בספקנות מוסרית נמנים בין השאר ג'ויס, מייקל ריוז, ג'ושוע גרין וריצ'רד גרנר וכן תומך בה הפסיכולוג ג'יימס פלין. במובן הצר, עבודתו של גילברט הרמן, הטוען בזכות סוג של רלטיביזם מוסרי, אינה מביעה תמיכה בספקנות מוסרית. אולם היא בעלת השפעה רבה על פילוסופים רבים בני-זמננו הדוגלים בספקנות מוסרית.
ראו גם

רלטיביזם מוסרי
ניהיליזם
ריאליזם מוסרי
אבסולוטיזם מוסרי
לקריאה נוספת

דניאל סטטמן, הצדק כ'שדה פרוץ' - מעמד המוסריות בפסיקת בית המשפט העליון, מחקרי משפט יט (תשס"ג), עמ' 590-569.
דניאל סטטמן, דילמות מוסריות, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשנ"א 1991.
Butchvarov, Panayot, Skepticism in Ethics, Indiana University Press, 1989.
Richard Joyce, The Myth of Morality, Cambridge University Press, 2001.
J. L. Mackie, Ethics: Inventing Right and Wrong, Penguin, 1977.
סרגיי ריאחובסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 בדצמבר 1962 מוסקבה, ברה"מ 
 פטירה:  21 בינואר 2005 (בגיל 42) סוליקמסק, רוסיה 
 מדינה:  רוסיה, ברית המועצות 
 תקופת הפעילות:  19 ביוני 1988 – 12 באפריל 1993 (4 שנים) 
 
סרגיי סיליביץ' ריאחובסקי (ברוסית: Сергей Васильевич Ряховский;‏ 29 בדצמבר 1962 – 12 בנובמבר 2007) היה רוצח סדרתי סובייטי-רוסי, שהורשע בביצוע 18 מעשי רצח בין השנים 1988–1993.
סדרת רציחות

בכלא הגיע ריאחובסקי, שעבר את תהליך "ההורדה" ("מורד" אדם בעמדה הנמוכה ביותר בהיררכיה של הכלא) על אונס, למסקנה כי אין להשאיר קורבנות בחיים, ויש להרוג תחילה הומוסקסואלים. הרצח הראשון שביצע ב-19 ביוני 1988 בביטצה שבמחוז מוסקבה, הוא רצח את ההומוסקסואל וילקין, אותו פגש כמה ימים קודם לכן. ריאחובסקי נכנס עם הקורבן ליער, והסכים להצעה לקיים יחסי מין עם הקורבן תמורת כסף, אך אז נתן לו מספר מכות עם מברג. לאחר מכן הוא חילק את גופתו של וילקין והניח אותו על גדם עץ במצב מגונה; כפי שאמר בהמשך ריאחובסקי, הדבר נעשה כך שכאשר תתגלה הגופה, כולם יבינו שהקורבן הוא הומוסקסואל.
ב-4 ביולי 1988 תקף ריאחובסקי במחוז פודולסקי באזור מוסקבה את קלאודיה חוחלובה בת ה-70 מאחור, הכה 14 מכות עם מברג בחזה, בגב ובכתפיים, לאחר מכן גנב תעודת פנסיה ו-45 רובל. חוחלובה התגלתה במהירות על ידי עוברי אורח אקראיים ונלקחה לבית החולים, אך לא הצליחה לתאר את התוקף, מכיוון שתקף אותה מאחור. למחרת הלכה האישה לעולמה. לאחר הרצח הזה ריאחובסקי "ירד למחתרת" כמעט ל-6 חודשים. ב-2 בינואר 1989, הוא ביצע את הרצח השלישי, הקורבן היה ויטאלי זייצב בן ה-16, ריאחובסקי חנק אותו באזור תחנת האוטובוס "11 ק"מ מכביש הטבעת של מוסקבה", לאחר מכן קיים יחסי מין עם גופתו ותקע מקל סקי בפי הטבעת שלו. ריאחובסקי לקחת איתו את מגלשות הסקי של ההרוג, אך לאחר מכן השליך אותם במרחק של 500 ו-800 מטר מזירת הפשע. ביולי 1990, בפארק איזמאילובסקי, הוא הרג את שומקובה בת ה-45, לאחר מכן ערף את ראשה והשאיר אותו ליד הגופה. הרצח הבא בוצע ב-22 בפברואר 1991, הקורבן הייתה טטיאנה נורקינה בת ה-48.
בספטמבר 1992 הרג ריאחובסקי בפארק איזמאילובסקי בדקירת סכין את ניקולאי בלקין ההומוסקסואל בן ה-60, באמצע אוקטובר, 20 מטרים מזירת הפשע הקודם, חנק את אולג בולדין ההומוסקסואל בן ה-38, ואחרי קיים יחסי מין עם גופתו. שתי ההתקפות הבאות לא צלחו עבור ריאחובסקי: בדצמבר 1992 הוא תקף את המוחינה בת ה-60, אולם ההתנגדות הפעילה וזעקות הקורבן הפחידו את הרוצח והוא נמלט מזירת הפשע. בתחילת ינואר 1993 תקף ריאחובסקי ללא הצלחה קשישה שהצליחה להימלט ולזכור את פניו של התוקף. על פי תיאורה, המשטרה הצליחה להרכיב תמונה מדויקת למדי של התוקף. באותו חודש, ביער ליד מוסקבה, הרג ריאחובסקי את אוסיפוב, 73, שקצץ עץ מת; ואז אנס את גופתו וכרת את ראשו וזרועו, וזרק ליער.
ריאחובסקי האמין שעליו "להילחם בזונות והומוסקסואלים על ידי הריגתם וגלגול נשמות לאחר מכן". בסך הכל, הוא הרג 19 בני אדם וביצע שני ניסיונות רצח. לרוב, קורבנותיו היו נשים קשישות, אם כי הוא גם הרג 5 גברים ו-2 בני נוער, המדגים אופי האופייני לרוצחים סדרתיים אסוציאליים לא מאורגנים שלא מאבחנים בין הקורבנות. לאחר המוות הוא גרם נזק לגופות הרוגים, ובמעשיו חלה עלייה באכזריות במהלך סדרת מקרי רצח. שיטות ההרג האהובות על ריאחובסקי היו דקירות מרובות או חנק בידיים חשופות.
בשל הנהגת מורטוריום לעונש מוות, הוחלף עונשו של ריחובסקי במאסר עולם.
ריאחובסקי נפטר בכלא משחפת ריאתית מתקדמת.
ראו גם

המרטש מאטלנטה
המפלצת מפירנצה
הערות שוליים

↑  https://www.chicagotribune.com/news/ct-xpm-1995-05-21-9505210439-story.html
↑  https://killer.cloud/serial-killers/show/38/sergei-ryakhovsky