stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון לונג (כדורסלן)
קריירת משחק מקצועית

בדראפט ה-NBA‏ 1978 נבחר לונג בבחירה ה-29 על ידי דטרויט פיסטונס, אותה אימן מאמנו לשעבר בדטרויט מרסי – דיק וייטל. בעונת הרוקי שלו היה הקלעי השלישי של הפיסטונס, כשקלע 16.7 נקודות בממוצע למשחק, ובעונה העוקבת שיפר את תפוקתו ל-19.4 נקודות, 4.9 ריבאונדים ו-3.0 אסיסטים למשחק, אך קבוצתו סיימה עם המאזן הגרוע ביותר בליגה; 16–66. בעונות 1981 ו-1982 היה הקלעי המוביל של דטרויט, עם ממוצעים של 17.7 ו-21.9 נקודות למשחק, בהתאמה. ב-4 העונות הבאות נותר שחקן חמישייה בדטרויט, ותרם 13.1 נקודות בממוצע למשחק.
בקיץ 1986, לאחר 8 עונות רצופות עם הפיסטונס, הועבר בשני טריידים עוקבים לסיאטל סופרסוניקס וממנה לאינדיאנה פייסרס. במשחקו השלישי עם הפייסרס, ב-4 בנובמבר 1986, קלע שיא קריירה של 44 נקודות מול פילדלפיה 76'. בשתי עונותיו המלאות עם הפייסרס קלע 14.0 נקודות בממוצע למשחק, תחת המאמן ג'ק רמזי.
בפברואר 1989 שוחרר מהפייסרס וחתם על חוזה עם הפיסטונס. בסיום אותה עונה זכה עם הקבוצה באליפות ה-NBA, לאחר שגברה על לוס אנג'לס לייקרס בסדרת גמר ה-NBA. לאורך הפלייאוף שותף לונג בארבעה משחקים בלבד, ותרם 5 נקודות בסך הכול.
בין השנים 1989–1994 שיחק לתקופות קצרות עבור אטלנטה הוקס ודטרויט ב-NBA, וכן עבור "טור ז'ואה באסקט" הצרפתית וסו פולס סקייפורס מליגת ה-CBA.
בשנת 1996 חזר לשחק ב-NBA לאחר היעדרות של 5 שנים, בגיל 40, כשחתם על חוזה בטורונטו ראפטורס. במשחק האחרון של אותה עונה, בעת שהיה בן 40 שנה ו-235 ימים, היה השחקן החמישי הכי מבוגר בתולדות ה-NBA.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות המשחק של לונג בליגת ה-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות המשחק בין דטרויט מרסי למישיגן, באתר sports-reference.com
↑  היכל התהילה של דטרויט מרסי - ג'ון לונג, באתר קבוצת האוניברסיטה
↑  הסטטיסטיקות של לונג בליגת המכללות, באתר sports-reference.com
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1978, באתר basketball-reference.com
↑  לונג נשלח בטרייד לסיאטל, באתר upi.com,‏ 1 באוקטובר 1986
↑  לונג נשלח בטרייד לאינדיאנה, באתר upi.com,‏ 2 באוקטובר 1986
↑  סטטיסטיקות המשחק בין אינדיאנה לפילדלפיה, באתר basketball-reference.com
↑  לונג חותם על חוזה בדטרויט, באתר upi.com,‏ 23 בפברואר 1989
↑  לונג חותם על חוזה בטורונטו, באתר לוס אנג'לס טיימס, 30 בנובמבר 1996
↑  קדמו לו נאט היקי, רוברט פאריש, כרים עבדול-ג'באר ובוב קוזי.
גבת תחתית

גבת תחתית  הייתה תחנת ניסיונות חקלאית למרגלות קיבוץ גבת בעמק יזרעאל, שעסקה במחקר חקלאי בהנחייתו של יצחק וולקני, ושבתחומה התקיימו קורסי מפקדים של ארגון ההגנה בשנת 1937.
המקום נבחר עקב קרבתו למסילת העמק ולצירי תנועה. ערב מלחמת העולם השנייה (סוף 1937) הוקם במקום על ידי הבריטים מנחת מטוסים מאולתר שהוסב לשדה תעופה (1941) רמת דוד, שלימים הפך להיות בסיס חיל האוויר ברמת דוד.
לקריאה נוספת

יהודה סלוצקי, קיצור תולדות ההגנה, הוצאת משרד הביטחון, 1986, (עמוד 195-196)
יגאל שפי, סיכת מם מם  בהוצאת משרד הביטחון מסת"ב 965-05-0576-8 (עמוד 54)
ג'מיל ח'ורי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בדצמבר 1980 (בן 43) חיפה, ישראל 
 מקום לימודים:  בית צבי 
 מספר צאצאים:  1 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'מיל ח'ורי (בערבית: جميل خوري; נולד ב-18 בדצמבר 1980) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ומלחין ערבי-ישראלי.
ביוגרפיה

ח'ורי נולד בחיפה, למשפחה ערבית-נוצרית. נקרא על-שם סבו, שהיה עורך דין, ראש מועצת כפר יאסיף וחבר עיריית עכו.
אביו הוא השחקן מכרם ח'ורי, אמו, דעה, היא מורה לאמנות; ואחיותיו הן השחקנית קלרה ח'ורי והאוצרת ומבקרת האמנות, רולא ח'ורי.
למד משחק בבית צבי (סיים ב-2003).
ביוגרפיה > חיים אישיים

גרוש, ואב לבן. נכון ל-2021, מתגורר בחיפה.
ב-2004  ח'ורי התאסלם.
פילמוגרפיה > קולנוע וטלוויזיה

"שתי דקות מפארדיס" (2002)
"גוף השקרים" (2008)
"עץ לימון" (2008)
"18 קילומטר" (2009)
"חטופים" (2009)
"רגע לפני המראה" (2010)
"רחוב סומסום (ישראל)" (2010)
"עלטה" (2012)
"הירושה" (2012)
"עלטה" (2012)
"המיוחדת" (2012)
"עבודה ערבית" (2012)
"בלו נטלי" (2013)
"המשרד" (2013)
"מתים לרגע" (2014)
"מיתה טובה" (2014)
"פאודה" (2015)
"המדרשה" (2015)
"החממה" (2015)
"חדרי הבית" (2016)
"הלהקה האחרונה בלבנון" (2016)
"ארץ פצועה" (2015)
"בין העולמות" (2017)
"מברג (ש.ל.ר)" (2018)
"ג'ק ראיין" (2018)
"הנערים" (2019)
לשכת האגדות (2020)
אזהרת מסע (2021)
מדרסה (2023)
השגרירות (2023)
איסט סייד (2023)
פילמוגרפיה > תיאטרון (רשימה חלקית)

ההד (2017)
בני הרצליה (עמותה)

| --- | --- |

 התאגדות:  עמותה
 תחום:  ספורט
 מטה הארגון:  הרצליה, ישראל
 יושב ראש:  עופר לוי
 מנכ"ל:  ארז רבן
 תקופת הפעילות:  1985–הווה (כ־39 שנים)
בני הרצליה היא אגודת ספורט שקבוצותיה ממוקמות בעיר הרצליה. היא מפעילה בתי ספר למקצועות הספורט הקבוצתיים והאישיים, וכן קבוצות ספורט תחרותיות בליגות השונות.
בבני הרצליה פעילים למעלה מ-12,000 ספורטאיות וספורטאים, במסגרת בתי הספר למקצועות הספורט והספורט התחרותי, בליגות השונות ובמפעלי הגביע ובאירועי ספורט גדולים במהלך השנה.
היסטוריה והקמה

את הרעיון להקמת עמותת בני הרצליה הגה ראש עיריית הרצליה בשנת 1983, אלי לנדאו. בשנת 1985 חברו ללנדאו סגן ראש העירייה, מרדכי הוט, מנהל אגף נוער תרבות וספורט, יהודה בן עזרא, וכדורסלן העבר ותושב העיר טל ברודי. הארבעה הקימו יחד את העמותה, שריכזה תחתיה את הפעילות בתחום הספורט בכל העיר, שהייתה קודם לכן תחת אגף נוער וספורט בעירייה, תחת ניהולו של בן עזרא. שמוליק לוי נבחר כיושב הראש הראשון של העמותה.
תחילת הפעילות של העמותה הייתה בשיתוף פעולה עם טל ברודי שהקים את בית הספר לכדורסל, בגיבוי החלטה עירונית אשר אפשרה רק לעמותת בני הרצליה לקיים פעילות במגרשים ובאולמות הספורט בשעות אחר הצהריים, ואף הרשתה למאמנים בעמותה להגיע לבתי הספר על מנת לחשוף את הפעילות ולהזמין ילדים ובני נוער להשתתף בה. בהמשך שנת 1985 הצטרפו לעמותה גם ענפי השחייה, ההתעמלות והכדוריד. בשנת 1986 מונתה זיוה ברק למנכ"לית הראשונה של בני הרצליה.
בשנת 1990 מונה יוסי חכם למנכ"ל העמותה, ובמקביל מונה מיקי גורנשטיין למנהל מחלקת הספורט בעירייה. בתקופה זו החל פיתוח מואץ של מתקני ספורט ברחבי העיר: בניית אולמות ספורט חדשים (שביב, אלון, נוף ים), קירוי מגרשי ספורט פתוחים קיימים ובנייה של מגרשי ספורט חדשים, בהם מגרשי דשא סינתטי. פיתוח זה אפשר לבני הרצליה להגדיל את פעילותה באופן ניכר ולהתרחב לענפי ספורט נוספים.
בנובמבר 2019 מונה ארז רבן למנכ"ל העמותה. בראשותו הוסמכה העמותה לקבלת תו תקן לאיכות ניהול "איזו 9001" מטעם מכון התקנים הישראלי, והיא עמותת הספורט היחידה בישראל שמחזיקה בתקן זה.
פעילות העמותה

בני הרצליה מפעילה ברחבי העיר בתי ספר למקצועות הספורט הקבוצתיים כמו: כדורסל, כדורגל, כדוריד, רוגבי וכדורעף; וכן בתי ספר למקצועות הספורט האישיים בענפים טניס, ג'ודו, שחייה, בדמינטון, קפוארה, פריסבי, קרב מגע, טניס שולחן, התעמלות, שייט, גלישת רוח ועוד.
פעילות העמותה היא בשיתוף פעולה מלא עם המחלקה לתרבות לנוער ולספורט בעיריית הרצליה.
פעילות העמותה > קבוצות תחרותיות

בני הרצליה בליגת העל טניס שולחן לנשים ולגברים
בני הרצליה בכדוריד נשים אלופות המדינה לשנת 2024, בפעם ה-11 בתולדותיה
בני הרצליה בליגת העל בכדוריד לגברים
בני הרצליה המתמודדת בליגת העל בכדורסל, הקבוצה זכתה פעמיים בגביע המדינה בכדורסל, בשנים 1995 ו-2022.
בנות הרצליה המתמודדת בליגה הלאומית, ומחזיקת גביע המדינה לעונת 2014/2015.
בנוסף, מפעילה העמותה את מרכז הספורט אפולוניה בעיר, קאנטרי הרצליה, מועדוני ספורט בית ספריים במסגרת החינוך הפורמלי, ומפעלי ספורט נוספים בתחום החינוך הבלתי פורמלי, כולל שותפות ותמיכה לפעילות ספורט עממי במסגרת מחלקת הספורט העירונית.
ספורטאים מובילים באגודה

השחיין מתן רודיטי מקום רביעי באולימפיאדת טוקיו
הג'ודוקא גילי כהן מקום תשיעי באולימפיאדת טוקיו וזוכת מדליית ארד באליפות אירופה (2014).
הערות שוליים

1 2 3  אודות העמותה, באתר בני הרצליה.
↑  הודעת העמותה על מינוי ארז רבן, בעמוד הפייסבוק של בני הרצליה.
↑  ynet ספורט, בפעם ה-11 בתולדותיה: בנות הרצליה זכתה באליפות בכדוריד נשים, באתר ynet, 18 באפריל 2024
↑  מרכז קהילתי לתרבות וספורט אפולוניה, באתר בני הרצליה.
↑  קאנטרי הרצליה שלי, באתר בני הרצליה.
ג'מיל מרדם

| --- | --- |

 לידה:  1893 דמשק, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  30 במרץ 1960 (בגיל 67 בערך) קהיר, מצרים 
 מדינה:  סוריה 
 מפלגה:  הגוש הלאומי 
 
ג'מיל מרדם ביי (1894–1960), היה פוליטיקאי סורי. נולד בדמשק למשפחת אריסטוקרטיה סונית מבוססת. למד בבית הספר למדעי המדינה בפריז, השתייך למקימי ארגון אל-פתאת כאופוזיציה לאימפריה העות'מאנית. כיהן בתפקידים מרכזיים בפוליטיקה הסורית, ביניהם ראש הממשלה מטעם הגוש הלאומי.
פעילות פוליטית לפני המנדט הצרפתי

השתייך למקימי ארגון הסטודנטים אל-פתאת (הנערים בערבית) בפריז ב-1911, כאחד מהארגונים השואפים ליתר זכויות עבור האוכלוסייה האזרחית בתוך האימפריה העות'מאנית. ב-1913 השתתף מטעם הארגון בקונגרס הערבי הלאומי הראשון בפריז, אשר עדיין לא קראה לעצמאות ערבית מלאה אלא ליתר זכויות ואוטונומיה במסגרת האימפריה. כאשר עלה כוחה של מפלגת אחדות וקידמה באימפריה, מפלגה אשר דגלה בעליונות הגזע הטורקי, גברה האפליה כנגד ערבים ואף דוכאו ארגונים ערביים כגון אל-פתאת. על רקע זה, מרדם התחבר אל פייסל הראשון ההאשמי אשר הנהיג את המרד הערבי הגדול כנגד האימפריה העות'מאנית, בשיתוף עם בריטניה, כאשר עכשיו המטרה המוצהרת היא עצמאות ערבית. הצלחת המרד איפשרה את הקמת הממלכה הערבית של סוריה תחת פייסל ב-1920, בה היה מרדם סגן שר החוץ, עד כיבוש סוריה על ידי הצרפתים והחלת המנדט הצרפתי.
פעילות פוליטית בזמן המנדט

תחילת דרכו של מרדם בזמן המנדט הצרפתי התאפיינה בשיתוף הדוק עם עבד אל-רחמן שהבנדר (אנ'), מראשוני הלאומיות הסורית, אשר דגלה בהקמת מדינה עצמאית מלוכנית והייתה בקשר הדוק עם ההאשמים. יחד עם שהבנדר הוא היה ממקימי  מפלגת העם, אשר עתידה הייתה להיות חלק מהגוש הלאומי. לפרקים הוא נרדף על ידי שלטונות המנדט, ולפרקים הם איפשרו לו לפעול. בזמן המרד הדרוזי (1925-1927), שהבדנר ומרדם ניסו להקנות למרד אופי לאומי סורי, כאשר שהבנדר מטיל על מרדם מטלות כגון הברחת נשק וגיוס לוחמים. כאשר המרד נכשל מרדם ברח ליפו, אך הוסגר על ידי הבריטים וישב בכלא הצרפתי בסוריה 'אי ארואד' במשך שנה. ב-1927 השתחרר ועזר בהקמת הגוש הלאומי, ושירת בוועדת המנהלת שלה תחת האשם אל-אתאסי אשר נהיה נשיא סוריה. ב-1936 השתתף בהנהגת מרד כנגד המנדט, ונסע לפריז יחד עם אל-אתאסי על מנת לשאת ולתת עם הצרפתים. המשא ומתן הניב את חוזה 1936, אשר הכיר בשאיפת הסורים לעצמאות תחת מגבלות קשות, חוזה אשר אושרר על ידי הפרלמנט הסורי אך לא על ידי הצרפתי. עם זאת, השניים חזרו מפריז כמנצחים ומרדם נהיה ראש הממשלה. מרדם המשיך להיות במרכז הפוליטיקה הסורית בשנים הבאות, וכיהן כשר ההגנה, החוץ והבריאות.
מחקרו של מאיר זמיר בארכיונים הצרפתיים מעלה שמרדם היה סוכן כפול, משרתם של שני אדונים, של הבריטים תחילה, ולאחר מכן נסחט והופעל על ידי הצרפתים וכאיש הקשר שימש אליהו ששון, ראש האגף הערבי במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. היישוב ומדינת ישראל הפיקו תועלת מרובה מפירות המידע שהגיע ממרדם וסייעו לניצחון במלחמת השחרור. גולת הכותרת של המידע שדלף באמצעות מרדם הייתה התוכנית האנגלו-עיראקית החשאית להקמת איחוד מדינות הסהר הפורה תחת הגמוניה עיראקית וסיכולה של תוכנית החלוקה - 'עסקת פלשתינה'.
לאחר המנדט

ההפסד הצורב במלחמת 1948 הותירה את סוריה במצב של משבר, כאשר האצבע המאשימה הופנתה בראש ובראשונה כנגד ההנהגה הפוליטית- ומרדם בתוכה. מרדם, אשר היה ראש הממשלה, התפטר מתפקיד זה באוגוסט 1948, כשהוא מכריז כי הוא עוזב את הפוליטיקה הסורית. את שארית חייו בילה בערב הסעודית ובמצרים, והיה בקשרים טובים עם המלך פארוק המצרי וגם עם גמאל עבד אל נאצר, אשר הציע את תמיכת מצרים בהחזרתו של מרדם לפוליטיקה הסורית (מרדם סירב). ג'מיל מרדם נפטר בקהיר ב-1960, ונקבר בדמשק.
הערות שוליים

↑   מאיר זמיר, ראש ממשלת סוריה היה סוכן כפול שהעביר מידע יקר-ערך לבן-גוריון, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440826605171  BnF: cb124105430 (data)  GND: 1145955959  ISNI: 0000 0000 8130 2238  LCCN: n94101740  NARA: 77847741  SUDOC: 033216770  VIAF: 51776284   WorldCat (עם VIAF): 51776284
ג'רונימו סטילטון (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

 מבוסס על:  ג'רונימו סטילטון 
 סוגה:  הנפשה
 ארץ מקור:  איטליה איטליה
 שפות:  עברית   אנגלית   איטלקית
 מספר עונות:  3
 מספר פרקים:  78
 הפקה
 הפצה:  נטפליקס 
 אורך פרק:  כ-22 דקות
 שידור
 רשת שידור:  Rai 2
 רשת שידור בישראל:  לוגי (עונות 1-2)   WIZ! (עונה 3)
 תקופת שידור מקורית:  21 בפברואר 2010 – 28 בפברואר 2017 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
ג'רונימו סטילטון (באיטלקית: Geronimo Stilton) היא סדרת הנפשה איטלקית משנת 2009, שמבוססת על סדרת ספרים באותו שם. הסדרה משודרת בישראל בדיבוב עברי בערוץ לוגי מאז פברואר 2010 ומרץ 2012, ובערוץ WIZ! החל מ-2017.
דמויות > גיבורים

ג'רונימו סטילטון: הדמות הראשית בסדרה. ג'רונימו הוא עכבר, אחיה של טיאה, בן דודו של מלכודני ודודו של בנג'מין. הוא חוקר ומנהל עיתון מפורסם.
בנג'מין סטילטון: בנג'מין הוא העכבר הצעיר שבחבורה, ואחיינם של ג'רונימו, טיאה ומלכודני.
טיאה סטילטון: עכברה ואחותו של ג'רונימו. היא עובדת בתור שליחה בעיתון המשפחתי.
פנדורה: חברתו הטובה ביותר של בנג'מין. מצטרפת לבנג'מין וג'רונימו פעמים רבות על מנת לפתור תעלומות שונות.
מלכודני סטילטון: בן דודם של ג'רונימו וטיאה ודודו של בנג'מין. מלכודני ידוע גם בפשלנותו הנוראית.
דמויות > דמויות רעות

סאלי ראסמוסן: מנהלת העיתון "עכברוש העיר", העיתון המתחרה בעיתונו של ג'רונימו. היא האויבת המושבעת של ג'רונימו.
סיימון סקווילר: עכברוש. הוא עובד כמשרת של סאלי ולרוב עוקב אחר ג'רונימו ומנסה לגנוב לו את הכתבות שלו.
בנימין זוסקין

| --- | --- |

בנימין זוסקין
 לידה:  16 באפריל 1899 (יוליאני) פוניבז', ליטא 
 פטירה:  12 באוגוסט 1952 (בגיל 53) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  האמן העממי של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור הדגל האדום של העמל  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה 
 פרופיל ב-IMDb
 
בנימין לבוביץ' זוּסְקין (ברוסית: Вениамин Львович Зускин; ‏28 באפריל 1899 – 12 באוגוסט 1952, עם קבוצת הרוגי המלכות בברית המועצות) היה שחקן יידיש, במאי תיאטרון, מנהיג תרבותי של יהדות ברית המועצות, מראשי השחקנים של התיאטרון היהודי הממלכתי המוסקבאי.
חייו ופועלו

בנימין זוסקין נולד ב-28 באפריל 1899 למשפחת חייטים בעיירה זמליס (Zemelis) שבליטא. בשנת 1915, בעקבות גירוש יהודים מהאזור הגיע לפנזה ומשם למוסקבה. בשנת 1921 הצטרף לתיאטרון הממלכתי היהודי במוסקבה. בשנת 1930 הוא שיחק תפקיד ראשי בסרטו של גריגורי רושאל "בחור משטטל".
משנת 1935 לימד בסטודיו למשחק של התיאטרון, ואף ניהל אותו שנים רבות. בנימין זוסקין גם שיחק בכמה סרטי קולנוע רוסיים, ובהם "משפחת טאראס". בשנת 1948, לאחר הירצחו של שלמה מיכאלס, מילא בנימין זוסקין את תפקידו כמנהל התיאטרון.
בנימין זוסקין היה מהבולטים שבין מקימי הוועד היהודי האנטי פשיסטי. נתפס נעצר ונכלא בעת ששהה בבית חולים. נחקר ועונה, והוצא להורג בפקודת סטלין באוגוסט 1952, עם קבוצת הרוגי המלכות בברית המועצות.
יחד עם שלמה מיכאלס הנהיג את התיאטרון הממלכתי היהודי במוסקבה. אחדים מתפקידיו הבלתי נשכחים היו "המלך ליר"; השוטה בהצגת "המלך והשוטה" עם שלמה מיכאלס; ובנימין השלישי, ב"מסעות בנימין השלישי".
לקריאה נוספת

אלה זוסקין-פרלמן, מסעות בנימין זוסקין (עורכת: תרצה יואל-וינר), ירושלים: כרמל, 2006.
אורי קליין, "הנושא היהודי בקולנוע הסובייטי: על שלמה מיכאלס ובנימין זוסקין", קולנוע, 1 (1974).
באטגירל (סרט)

| --- | --- |
 מבוסס על:  דמותה של "באטגירל" מאת גרדנר פוקס וקרמיין אינפנטינו
 בימוי:  עדיל אל ארבי בילאל פלאח
 הופק בידי:  קריסטין בר
 תסריט:  כריסטינה הדסון
 שחקנים ראשיים:  לזלי גרייס ג'יי קיי סימונס ברנדן פרייזר ג'ייקוב סיפיו מייקל קיטון
 מוזיקה:  נטלי הולט
 צילום:  ג'ון מתיסון
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  אולפני האחים וורנר DC Films Burr! Productions
 חברה מפיצה:  HBO Max
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  גיבורי-על פעולה
 תקציב:  90 מיליון דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
באטגירל (באנגלית: Batgirl) הוא סרט גיבורי-על אמריקאי שנגנז המבוסס על דמותה של ברברה גורדון / באטגירל מבית DC קומיקס. הסרט בוים על ידי אדיל אל ארבי ובילאל פלאח עם תסריט מאת כריסטינה הודסון, וכיכבה בו לזלי גרייס בדמותה של ברברה גורדון / באטגירל, לצדם של ג'יי קיי סימונס, ברנדן פרייזר, ג'ייקוב סיפיו ומייקל קיטון. הסרט התעתד להיות חלק מהיקום הקולנועי של DC.
ב-2 באוגוסט 2022, נמסר על ידי חברת האחים וורנר דיסקברי (אנ') כי על אף שהפקת הסרט כבר הייתה בשלבי הפוסט-פרודקשן, הסרט לא יופץ בשירות "HBO Max" או בבתי הקולנוע עקב קיצוץ העלויות של האולפנים. גניזת הסרט זיכתה את האחים וורנר בהטבת מס גדולה לשנת 2022.
צוות השחקנים והדמויות

לזלי גרייס – ברברה גורדון / באטגירל: פורעת חוק הפועלת בגות'אם סיטי, ובתו של מפכ"ל המשטרה ג'יימס גורדון.
ג'יי קיי סימונס – ג'יימס גורדון: מפקד משטרת גות'אם סיטי, אביה של ברברה ובן בריתו הקרוב ביותר של באטמן.
ברנדן פרייזר – גארפילד לינס / פיירפליי: פירומן סוציופתי. פרייזר מגלם במקביל את דמותו של רובוטמן בסדרת הטלוויזיה "סיירת האבדון".
מייקל קיטון – ברוס ויין / באטמן: איש החברה הגבוהה, הפועל כפורע חוק בגות'אם סיטי ביקום מקביל.
בנוסף, נמסר כי ג'ייקוב סיפיו לוהק לתפקיד לא ידוע.
הפקה > פיתוח

במאי 2016, הועלו שמועות כי דמותה של ברברה גורדון / באטגירל, תופיע בסרט "ציפורי הטרף: והארלי קווין המהממת" בכיכובה של מרגו רובי. בסופו של דבר, דמותה של באטגירל לא נכללה בתסריט עקב תוכניותיהם של האולפנים לפתח סרט סולו בכיכובה של הדמות. במרץ 2017, ג'וס וידון נשכר על מנת לכתוב, לביים ולהפיק את סרט הסולו, שעליו פיקח נשיא "האחים וורנר", טובי אמריך ויו"ר "DC Films", ג'ון ברג וג'ף ג'ונס. הפקת הסרט התעתדה להתחיל בשנת 2018, אך בפברואר 2018, וידון עזב את הפרויקט לאחר שלא הצליח לכתוב תסריט עבור הסרט. במקביל לכך, הוטל ספק ביכולתו של וידון לביים סרט שבמרכזו עומדת גיבורה נשית, והאולפנים החלו לחפש במאית שתחליף את וידון.
באפריל 2018, נמסר כי תסריטאית "ציפורי הטרף: והארלי קווין המהממת", כריסטינה הודסון, נשכרה על מנת לכתוב תסריט חדש לסרט, וכי עתידה להתחיל את מלאכת הכתיבה לאחר שתסיים את התסריט עבור סרט אחר של היקום הקולנועי של DC, "הפלאש". בדצמבר 2020, נמסר כי הסרט עתיד לעלות לשידור באופן בלעדי בשירות הזרמת המדיה "HBO Max", ולא יופץ בבתי הקולנוע, ובאפריל 2021, נמסר כי הוא עתיד לעלות לשידור במהלך שנת 2022 או 2023. בינואר 2021, נמסר כי על בימוי הסרט יהיו אמונים צמד הבמאים אדיל אל ארבי ובילאל פלאח, כאשר במקביל אושר כי הסרט עתיד להיות סרט מקורי של "HBO Max".
הפקה > קדם הפקה וליהוק

ביולי 2021, נמסר כי בכירים בחברת "DC Films" החלו בתהליך האודישן עבור שחקניות לגילום דמותה של באטגירל. על פי הדיווחים, בין השחקניות שנבחנו היו איזבלה מרסד, זואי דויטש, לזלי גרייס והילי לו ריצ'רדסון, וכי ריצ'רדסון וגרייס נחשבו למתמודדות המובילות. בשלהי יולי 2021, נמסר על ליהוקה של גרייס לתפקיד. ב-29 ביולי, נמסר כי ג'יי קיי סימונס נמצא בתהליכי במשא ומתן על גילום דמותו של ג'יימס גורדון, אביה של באטגירל, לאחר שגילם את הדמות בסרט "ליגת הצדק" ובגרסת סניידר שהופצה בשנת 2021. ב-24 באוגוסט, אל ארבי ופלאח הגיעו לגלאזגו על מנת להתכונן לקראת צילומי הסרט, שהתעתדו להתחיל בנובמבר. השניים החלו בחיפוש אחר מיקומים מתאימים בשיתוף פעולה עם מעצב ההפקה כריסטור גלס, שלקח חלק בעיצוב גות'אם סיטי בסרטים "הפלאש" ו"באטמן".
באוקטובר, אושר כי סימונס ישוב לגלם את דמותו של גורדון, במקביל לליהוקם של ג'ייקוב סיפיו לתפקיד שטרם פורסם ושל ברנדן פרייזר לדמותו של הנבל פיירפליי, לאחר שהתפקיד הוצע במקור לסילבסטר סטאלון, שדיבב את דמותו של קינג שארק בסרט "יחידת המתאבדים". אל ארבי ופלאח העירו כי דמותו של באטמן תופיע בסרט, אך סירבו לאשר אם בן אפלק ישוב לגלם את דמותו. בדצמבר 2021, אושר כי מייקל קיטון, שמגלם גרסה חלופית של ברוס ויין / באטמן ב"הפלאש", ישוב לגלם את דמותו בסרט.
הפקה > צילומים

צילומי הסרט החלו בגלאזגו ב-30 בנובמבר 2021, והסתיימו ב-31 במרץ 2022. את הסצנות בהן משתתף ג'יי קיי סימונס, השחקן החל לצלם בינואר 2022.
מוזיקה

בספטמבר 2021, נחשף על ידי המלחינה נטלי הולט כי היא תהיה אמונה על הלחנת המוזיקה עבור הסרט.
הפצה > שיווק

אל ארבי, פלאח, הודסון וגרייס קידמו את הפקת הסרט במהלך האירוע הווירטואלי "DC FanDome" שנערך באוקטובר 2021, שם הם חשפו פרטים על ההכנות לקראת הצילומים ותמונות קונספט.
הפצה > שידור

במקור, הסרט התעתד לעלות לשירות הזרמת המדיה "HBO Max" במהלך שנת 2022.
ביטול

ב-3 באוגוסט 2022, נמסר על ידי חברת האחים וורנר דיסקברי (אנ') כי על אף שהפקת הסרט כבר הייתה בשלבי הפוסט-פרודקשן, הסרט לא יופץ בשירות "HBO Max" או בבתי הקולנוע, וזאת למרות עלייתו העתידית של הסרט לשירות הזרמת המדיה במהלך שנת 2022. החלטה זו הפכה את הסרט הלכה למעשה ל"מבוטל". מהאתר "TheWrap" דווח כי החברה חשה שהסרט "פשוט לא עובד" והובעה מורת רוח נגד הבעת רצונו של המנכ"ל, דייוויד זאסלב, להפיק סרטי DC "גדולים" שיופצו בבתי הקולנוע. אף על פי כן, נמסר מטעם החברה על תקוותה לעבוד על פרויקטים עתידיים עם צוות הסרט. מ"קוליידר" נמסר כי הצופים בהקרנות המבחן הראשונות של הסרט תיארו אותו כ"אכזבה עצומה" ו"זול בהשוואה לסרטים אחרים", דבר שהיווה גורם אפשרי בהחלטתה של "האחים וורנר דיסקברי"; עם זאת, מ"וראייטי" הוכחש כי איכות הסרט נלקחה בחשבון בהחלטה, ואושר מחדש, יחד עם דיווחיהם של ה"הוליווד ריפורטר" ו"דדליין הוליווד", כי מדובר בצעד שנועד לקצץ את עלויות האולפנים, לאור התקציב שתפח מ-70 מיליון דולר ל-90 מיליון דולר, ובעקבות הרצון שסרטי DC קומיקס יהיו שוברי קופות. דו"ח של "וראייטי" שפורסם לאחר מכן, הצביע על כך שלפי מקורות ב"האחים וורנר דיסקברי", החברה הגיעה למסקנה כי ביטול הסרט לצורך הטבת מס תהיה הדרך ה"בריאה מבחינה כלכלית" להחזיר את עלויות הסרט, בניגוד להעברתו להפצה בבתי הקולנוע, להפצה עם השקעה נוספת, מכירת זכויות ההפצה למפיץ אחר, או אפילו הפצתו המקורית בשירות "HBO Max".
בלאק אנד טאנס

בלאק אנד טאנס (באנגלית: Black and Tans, באירית: Dúchrónaigh) היה כינויו של כוח משטרה ארעי, אשר הופעל על ידי הבריטים במלחמת העצמאות האירית, לצורך סיוע למשטרה המקומית, במאבק לשמירת שלטונם באירלנד. שמם ניתן להם בשל צבע מדיהם המאולתרים - black and tan פירושו באנגלית שחור וחום - שהיו מעין גרסת ביניים של מדי צבא (חאקי) ומשטרה (כחול או ירוק כהה), וכן, באירוניה, ככינויו של סוג מפורסם של כלבי ציד, כמו גם תערובת מסוימת של שיכר ובירה. הכוח הורכב ברובו ממתנדבים וותיקי מלחמת העולם הראשונה, אשר גויסו בבריטניה בתחילת 1920, כדי להילחם אל מול הצבא האירי הרפובליקני.
כוח זה נודע לשמצה על ידי האירים, בשל הברוטאליות בה פעל כנגדם, כולל פגיעה באזרחים, הן בנפש והן ברכוש.
הכינוי חל לעיתים גם על כוח עזר משטרתי נוסף, שפעל אף הוא באירלנד באותם ימים: דיוויזיית העזר (Auxiliary Division). שם אחר בו נודעו כוחות עזר אלו היה 'הקשוחים של טיודור' (Tudor's Toughs), על שם מפקד המשטרה באירלנד בתקופת פעולתם, סר הנרי יו טיודור.
רקע

ב-21 בינואר 1919 התאספו עשרים ושבעה חברי הפרלמנט מסיעת שין פיין, בבניין העירייה בדבלין, והכריזו על הקמת הרפובליקה האירית ועל הקמת ה'דייל' (Dail) - הפרלמנט האירי. עוד באותו היום נהרגו שני שוטרים בריטים במחוז טיפררי. הייתה זו תחילתה של מלחמת העצמאות האירית. עד סוף השנה נהרגו 18 שוטרים בריטיים. בספטמבר הוציא דייוויד לויד ג'ורג', ראש הממשלה הבריטי, את ה'דייל' אל מחוץ לחוק, והחל מחדש בהליכים להנהגת 'שלטון בית' באירלנד.
בתחילה נשאה בנטל הלחימה הבריטי 'המיליציה האירית המלכותית' (Royal Irish Constabulary - RIC) המקומית, בעלת האופי הצבאי-למחצה. מולם עמד 'הצבא האירי הרפובליקני' (Irish Republican Army - IRA), אשר הוכרז על ידי המורדים כצבאה של אירלנד. עד מהרה התברר כי אין די בכוחות ה-RIC, ואין די בשיטות משטרתיות מקובלות כדי להתגבר על המרד. בנוסף, לעיתים השוטרים, ולא פעם גם בני משפחותיהם, אוימו והוקעו על ידי ה-IRA. כתוצאה, עזב שיעור גדול מן הרגיל של אנשי ה-RIC, נוצר קושי לגייס מחליפים, ונדרשה עזרה מן האי הבריטי.
הקמת הכוח

ב-7 באוקטובר 1919 אישר הקבינט הבריטי, לבקשת גורמי השלטון באירלנד, האזרחיים והצבאיים כאחד, את גיוסו של כוח עזר לצורך מאבק ברפובליקנים האירים, וב-11 בנובמבר החלה הממשלה בגיוס. בעיתונים ברחבי בריטניה פורסמה קריאה למתגייסים, להם הובהר שהמדובר במשימה קשוחה ואף מסוכנת, עבור כוח שנועד לתגבר את ה-RIC. כן נפתחו לשכות גיוס בלונדון, ליברפול, ברמינגהאם וגלאזגו. באותה תקופה, מספר רב של חיילים משוחררים ממלחמת העולם הראשונה טרם מצאו לעצמם מקור פרנסה. השכר שהוצע עמד על חצי לירה שטרלינג ליום - משכורת נאה באותם ימים - בנוסף להוצאות המחייה של המגויסים, ולא היה מחסור במתעניינים. עד נובמבר 1921 גויסו כ-9,500 מועמדים (בערך כמספרם של כל שוטרי ה-RIC), והכוח שהוצב עמד בשיאו, בקיץ 1921, על כ-7,000 איש. כתוצאה, נוצר עם גיוסם מחסור במדי ה-RIC עבורם, ורבים קיבלו תחילה מכנסי חאקי צבאיים, בעוד שאר חלקי המדים היו ירוקים כהים או כחולים, של גופים משטרתיים שונים מן האיים הבריטיים (בבריטניה המשטרה היא מקומית, ולא ארצית כבישראל). לבוש מאולתר זה הביא לכינוי בו הם נודעו בהיסטוריה האירית. הכינוי ניתן על ידי כתב עיתון אירי שנתקל ברכבת בחבורת מגויסים, ונותר בשימוש נפוץ גם אחרי שהוסדרה אספקת מדים תקינה. המגויסים קיבלו אימון של כשלושה חודשים בטרם הוצבו במחנות ה-RIC, לרוב בדבלין, בפרובינציה מאנסטר (Munster) או במזרח הפרובינציה קונכט. ראשוני המגויסים הגיעו לאירלנד ב-25 במרס 1920, לעיתים עם בני משפחותיהם, ועד סוף השנה הוצבו באירלנד 646 מגויסים. בנוסף לכוח המתואר, באמצע שנת 1920 הקימו הבריטים יחידה נוספת, קטנה יותר, המורכבת מקצינים לשעבר בצבא הבריטי, אף היא לשם סיוע ל-RIC: "דיוויזיית העזר" (Auxiliary Division, נקראו גם Auxiliaries או Auxies), ולעיתים קרובות הכינוי "בלאק אנד טאנס" חל גם עליהם, בין היתר, בשל דמיון במדים ובנשק, בעיקר בתקופה הראשונה לפעולתם.