stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יגאל כרמון
ביוגרפיה > התייחסותם של מקורות ערביים אל כרמון

באתר ממרי מובאת הקלטה של קטע משידורי טלוויזיית אל-מנאר של חזבאללה מ-2004, שבו מדובר על יגאל כרמון במשך כעשר דקות. אל-מנאר מכנה את כרמון "טרוריסט מסוכן", מומחה בגיוס סוכנים ערביים לשירות המוסד ובהכנת מכוניות תופת, שהצליח לחדור לעיראק לאחרונה יחד עם חוליות ציוניות המתמחות במלכוד מכוניות. לדברי הערוץ כפי שמביאם ממרי, כרמון הוא בעליו של מכון מסוכן מאוד הקרוי ממרי, והוא פתח ב-1 באוגוסט 2003 סניף של המכון ברחוב אבו נואס בבגדאד. רשת הטלוויזיה של חזבאללה טענה עוד כי כרמון פיקח על כוחות אנטואן לאחד בדרום לבנון – צבא דרום לבנון, פיקד על יחידה 503, המתמחה במלכוד מכוניות תופת, וכי מכון ממרי בראשותו אחראי לפיגועים שבוצעו בכרבלה במטרה לעורר עימות פנימי בתוך עיראק.
עוד על פי ממרי, ב-28 באפריל 2012 טען האתר הסורי www.syriatruth.org, שבבעלות האופוזיציונר הסורי לשעבר נזאר ניוף, כי יגאל כרמון היה בין מארגני מסיבת העיתונאים שכונסה במלון 'לוטיסיה' בפריז תשעה ימים קודם לכן על ידי נציגים מהאופוזיציה הסורית והצבא הסורי החופשי, שבה הוכרז על "הממשלה הסורית בגולה" בראשות נופל א-דואליבי, פוליטיקאי סעודי-צרפתי ממוצא סורי. האתר דיווח כי "מסיבת העיתונאים אורגנה בשם מכון ממרי הישראלי... אשר יוסד על ידי... קצין המודיעין הצבאי הישראלי המפורסם אלוף-משנה יגאל כרמון, שמנהל כיום את המכון". על פי האתר הסורי, מחמוד אל-אשקר, נציג הצבא הסורי החופשי, הכריז במסיבת העיתונאים כי "הממשלה הסורית בגולה" תיקח על עצמה לאחר הפלת משטר אסד "לחתום על הסכם שלום עם ישראל ולגרש את הנוציירים (העלווים) מסוריה לאירופה". האתר אף פרסם באותו הקשר את תמונתו של כרמון.
במהלך 2013 הצליח מכון המחקר ממרי להקליט את פתחי חמד מחמאס טוען בראיון עם ערוץ טלוויזיה מצרי כי "הפלסטינים הם בסך הכל מהגרים מחצי האי ערב וממצרים" וכי "על אחינו הערבים לסייע לנו בהמשך הג'יהאד נגד ישראל" בתחינתו לקבל מהם אספקת חשמל עקב משבר ברצועת עזה. הראיון הכה גלים בהסברה הישראלית של הסכסוך הישראלי-פלסטיני. חמאס ותומכי הפלסטינים ברחבי העולם החלו לתקוף את כרמון בטענה כי זייף את תרגום דבריו של חמד, שהפריכו את טענות הפלסטינים על היותם ילידים במרחב הארץ-ישראלי, מה שהוכח כטענה שקרית.
ראו גם

ג'ושוע מורבצ'יק
פרנק גפני
מלאני פיליפס
ג'ון פודהורץ
לאון קס
מכון ממרי
נתניהו והכסף הקטרי
לקריאה נוספת

ד"ר אהוד מנור, לעשות שלום עם הפלסטינים, הוצאת כרמל, 2012
יגאל כרמון, לסמן קאט לקטאר, ישראל היום, 2 במרץ 2018
הערות שוליים

↑  אהוד מנור, לעשות שלום עם הפלסטינים, הוצאת כרמל 2012, עמ' 150-104
↑  מופתי ירושלים, חאג' אמין אל-חסיני, באתר הספרייה הלאומית
1 2  אמנון ברזילי, ‏המואזין, באתר גלובס, 9 באוגוסט 2006
↑  בריאן ויטאקר - 12 באוגוסט 2002, ב"הגרדיאן" הבריטי
↑  נדב שרגאי, אם כל חטאת (ג'): כך גידלנו את חמאס, באתר ישראל היום, 25 באוקטובר 2023
↑  יזהר באר, “ראש ממשלת ישראל שבוי, חטוף ומוחזק בידי גורם עוין” בעקבות מזוודות הכסף של קטאר, בבלוג פרות קדושות, 10 בינואר 2024
↑  ראו יחידה 504 של אמ"ן
↑  הקלטת שידורי "אל-מנאר" כפי שהיא מובאת באתר ממרי
↑  אתר סורי ועיתונאים ירדנים: יגאל כרמון ומכון ממרי מאחורי ממשלת סוריה בגולה וצבא סוריה החופשי - 27 ביוני 2012, באתר ממרי
↑  "Half of the Palestinians Are Egyptians and the Other Half Are Saudis", Middle East Media Research Institute, ‏2 באפריל 2012 (בערבית, עם כתוביות באנגלית)
↑  על הספר, באתר ההוצאה לאור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440958805171  GND: 1201604346  ISNI: 0000 0000 2445 4163  LCCN: n80154526  SUDOC: 250188260  VIAF: 20995120   WorldCat (עם VIAF): 20995120
ירחית ארבע-קשתות

| ירחית ארבע-קשתות |
| --- | --- |
 ירחית ארבע-קשתות בים סוף
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: צורבים
מחלקה:: מדוזות סוכך
סדרה:: פתוחי פה
משפחה:: Ulmaridae
סוג:: אורליה
מין:: ירחית ארבע-קשתות
שם מדעי
 Aurelia aurita ‏לינאוס, 1758
מדוזה כחולה על החול בחוף מעגן מיכאל
יְרֵחִית אַרְבַּע־קְשָׁתוֹת או אורליה כחולה (שם מדעי: Aurelia aurita; מכונה: מדוזת ירח) היא מדוזה נפוצה, המהווה מין בסוג אורליה.
הירחית חיה בים הפתוח, להוציא את שלבי ההתפתחות לאחר הפלנולה הקשורות למצע. בארץ ישראל הן מצויות בחוף הים התיכון ובחופי סיני, הצבע הטבעי של המדוזות הוא מלבנבן שקוף ועד סגול, וצריבתה אינה כואבת. מדוזה זו אינה מזיקה לאדם ואפשר להחזיק אותה ביד.
כינוייה "מדוזת הירח" ניתן לה עקב צורתה העגולה המזכירה ירח במילואו.
המדוזה ניזונה בעיקר מפלנקטון, חסילונים, קרילאים ושטרגליים.
תפוצה

ירחית ארבע-קשתות נפוצה לאורך קו החוף המזרחי של אירופה, הגובל עם האוקיינוס האטלנטי, בחוף המערבי של צפון אמריקה ובמזרח קנדה. באופן כללי - הירחית מעדיפה את קו החוף, בדגש על אזורי שפכים ונמלים.
תזונה

ירחית ארבע-קשתות ניזונה ממגוון אורגניזמים הכוללים: רכיכות, סרטנים, מיתרני זנב, פרוטוזואנים, אצות, ביצי דגים ואורגניזמים קטנים אחרים. מדי פעם הם נראים גם ניזונים מזואופלנקטון ג'לטיני כגון הידרתים ומסרקניות. גם למדוזות הבוגרות וגם לצעירות יש תאים צורבים ללכידת טרף וגם כדי להגן על עצמם מפני טורפים.
המזון נלכד בזרועות העמוסות תאים צורבים, שם הוא נקשר בריר ומובא אל חלל מערכת העיכול. אנזימי עיכול מהתאים הסרסים מפרקים את המזון. מעט ידוע על הדרישות לוויטמינים ומינרלים מסוימים בקרב האורליות, אך בשל הימצאותם של כמה אנזימי עיכול אנו יכולים להסיק באופן כללי שהירחית יכולה לעבד בצורה מסוימת פחמימות, חלבונים ושומנים.
גלריה

ירחית שתפסה שטרגל ומחדירה לגופה
מדוזות ירח באקווריום Pairi Daiza בבלגיה
מדוזת ירח באקווריום Monterey Bay
מדוזת ירח פגועה
מדוזת ירח בוגרת
מדוזת ירח שנסחפה לחוף
הערות שוליים

↑  ירחית ארבע-קשתות במילון בעלי חיים: צורבים ומסרקנים (תש"ף), 2020, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543529505171  LCCN: sh85087151 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בעלי חיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כוס ניצי

| כוס ניצי |
| --- | --- |
 כוס ניצי
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי לילה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ינשופיים
סוג:: Surnia
מין:: כוס ניצי
שם מדעי
 Surnia ulula ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


זוג כוסים עם טרף
Surnia ulula ulula
כוס ניצי (שם מדעי: Surnia ulula) הוא מין של דורס לילה קטן ממשפחת הינשופיים הדומה לכוס, והוא המין היחיד בסוגו. הוא חי באזור הטייגה בצפונה של אמריקה הצפונית וצפון אירואסיה, והוא יכול להדרים עד סין. מקור השם ניצי הוא מדמיונו למין נץ קופר החי ביערות אמריקה הצפונית.
מאפיינים

אורכו של כוס זה 36–42.5 סנטימטר ומשקלו עד 300 גרם בזכרים. הנקבות גדולות יותר באורך 37.2–44.5 סנטימטר ומשקלן עד 340 גרם. מוטת כנפיהם הממוצעת של שני הזוויגים 45 ס"מ. הכוס בעל נוצות כנפיים חומות כהות. החלק העליון לבן ושאר הגוף לבן. החזה מפוספס בשחור והכתפיים, הצוואר וצידי הראש החיצוניים שחורים. מקור הכוס כתום והעיניים צהובות וגדולות. כמו הרבה מיני כוסים הוא יכול להפנות את צווארו לצדדים כדי לראות יותר טוב.
הכוס הוא פעיל לילה או בין הערביים. הוא מצוי ביערות הטייגה או יערות מחטניים נוספים, בהם הוא מחפש בעיקר נברנים מהסוג נברן שדות וכן מכרסמים נוספים וגורי ארנבות, בייחוד ארנבת השלג. טרף נוסף כולל סנאי אדום, עכברים, חולדות, למינגים הנפוצים בצפון, מיני עופות כמו שכווי האשוח, יונים, נקרים, דרורים, אדומי חזה, עורבנים, זרזיריים, פרושיים וגבתוניים. בחורף צד הכוס עופות גדולים יותר כמו שכווי השלג.
הכוס חי עם בן זוג קבוע והם מתרבים בחודש מרץ, לפני האביב. הנקבה מקננת בחורים טבעיים או בנויים ומטילה 3–11 ביצים. שני ההורים מביאים מזון לצאצאים עד הבגרות ותוקפים כל מסיג גבול.
תת-מינים

Surnia ulula ulula
Surnia ulula tianschanica
Surnia ulula caparoch
הערות שוליים

↑  כוס ניצי באתר הרשימה האדומה של IUCN
יצהרוניים

| יצהרוניים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: ורדנאים
משפחה:: יצהרוניים
שם מדעי
 Elaeagnaceae ‏ז'יסייה, 1789
תחום תפוצה

יצהרוניים (שם מדעי: .Elaeagnaceae Juss, שם קודם: עץ השמן) היא משפחה קטנה של שיחים או עצים נשירים או ירוקי-עד מסדרת הוורדנאים, המשפחה מונה 3 סוגים ו-102 מינים וקרויה על שם הסוג הגדול בה, יצהרון (Elaeagnus) שכולל 92 מינים. תפוצתה של המשפחה משתרעת באזורים בעלי אקלים ממוזג והסובטרופי של חצי כדור הארץ הצפוני שכולל אירופה, אסיה ואמריקה הצפונית כמו גם באזורים טרופיים כגון אוסטרליה. שני נציגים ממשפחה זו בצמחיית הבר והתרבות של ישראל. האחד הוא המין הנדיר יִצְהָרוֹן מַכְסִיף (עֵץ-הַשֶּׁמֶן הַמַּכְסִיף) בעיני חלק מהבוטנאים הוא נחשב פליט תרבות הגדל גם כעץ נוי ותועלת בצפון מישור החוף (חוף הגליל, ועמק עכו) ובחרמון. השני, יצהרון מנוקד (Elaeagnus pungens), הוא עץ תרבות ונוי שמוצאו דרום-מרכז סין ודרום-מזרח, יפן, קוריאה וטדז'יקיסטן.
מינים רבים במשפחה מתאימים לאקלים מדברי ולהשקיה מליחה.
פרחים של יצהרון מנוקד בירושלים
פרחים של יצהרון מנוקד בירושלים
כל המינים מקיימים סימביוזה מיוחדת עם החיידק (Frankia) היוצר פקעיות שורש על השורשים ומאפשר קיבוע חנקן בקרקע וטיובה ואולי פלישה. המשפחה קרויה על שם הסוג יצהרון והופיעה לראשונה לפני 20 מיליון שנה בתקופת המיוקן.
3 סוגים במשפחת היצהרוניים

היפופיאה (Hippophae) - צמחים דו-ביתיים, פרחים חד מיניים; התפרחות מופיעות לפני עלים. העלים יושבים או בעלי פטוטרת יושבים ומסורגים. עוקץ הפרח קיים או נעדר, הגביע בעל 2 אונות, צינור הפרח לא בולט ומספר האבקנים 4.
יצהרון (Elaeagnus) - צמחים פוליגמיים, פרחים דו מיניים וחד מיניים. התפרחות מופיעות אחרי העלים. העלים בעלי פטוטרת ומסורגים. עוקץ הפרח קיים, הגביע בעל 4 אונות, צינור הפרח בולט ומספר האבקנים 4.
שפרדיה (Shepherdia) - צמחים דו-ביתיים, חד מיניים. תפרחות המופיעות בדרך כלל אחרי עלים (למעט Shepherdia argentea). העלים בעלי פטוטרת ונגדיים. עוקץ הפרח נעדר, הגביע בעל 4 אונות, צינור הפרח בולט ומספר האבקנים 8.
היסטוריה של השמות

השם "עץ שמן" ניתן למין יצהרון מכסיף (Elaeagnus orientalis) במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 519) משנת 1930 על סמך דעותיהם של מומחים רבים ואושרר כשם הסוג והמשפחה במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 330 בשם עֵץ-הַשֶּׁמֶן.
בשנת 2002 השם חודש ושונה ליצהרון, משום שבוודאי מין זה אינו עֵץ-שֶׁמֶן שבא במקרא, במשנה ובתלמוד. ונסמך בין השאר על הפסוק: "צְאוּ הָהָר וְהָבִיאוּ עֲלֵי-זַיִת וַעֲלֵי-עֵץ שֶׁמֶן, וַעֲלֵי הֲדַס וַעֲלֵי תְמָרִים וַעֲלֵי עֵץ עָבֹת" (נחמיה, ח', ט"ו). זיהוי זה נראה לא סביר לאור כך שקרוב לוודאי שעץ זה הובא ארצה רק בתקופה הצלבנית ובכל מקרה זהו עץ נדיר שאיננו בולט בין עצי הבר של ארץ ישראל. מניחים שהפרטים המצויים בישראל הם פליטי תרבות. קוטר גזע העץ קטן יחסית וקשה להניח שניתן היה להשתמש בו כעץ לבנייה כאמור בפסוק " "ויעש בדביר שני כרובים עצי שמן עשר אמות קומתו... ואת פתח הדביר עשה דלתות עצי שמן האיל מזוזות חמישית" (מלכים א ו כ"ג-ל"א). השם שחודש על ידי האקדמיה ללשון העברית - יִצְהָרוֹן - משמר את המשמעות בשם המדעי הקשורה לשֶׁמֶן.
השם המדעי של הסוג Elaeagnus ושל המשפחה: Elaeagnaceae נגזר מיוונית: elaia – "עץ זית", agnos - טהור, צנוע.
שמות עממיים באנגלית: silverberry or oleaster.
מורפולוגיה - מאפיינים

שיחים או עצים נשירים או ירוקי-עד קוצניים או לא קוצניים. רוב החלקים בעלי קשקשים תריסניים אופייניים, כסופים או חומים ו/או שערות כוכבים, לפעמים הענפים מסתיימים בחוד קוצני.
הלוואים נעדרים, פטוטרת קיימת בדרך כלל, לפעמים קצרה.
העלים פשוטים, מסורגים נגדיים או דוריים והם פשוטים ומכוסים בשערות כוכביות או קשקשים תריסניים (דמוי תריס) מכסיפים או חומים-זהובים.
טרף העלה לעיתים קרובות נוקשה, לעיתים רחוקות קרומי, פשוט, השוליים תמימים או כמעט תמימים, שעירים, פניהם מכוסים בצפיפות בשערות כוכביות או בקשקשיים (לפעמים קירח בצד העליון ביצהרון רחב-עלים או יצהרון מנוקד). העורקים מנוצים.
התפרחות הן אשכולות קצרים (בלתי מסוימות), אגודות, לעיתים רחוקות הפרחים חיקיים בודדים או זוגות. החפים חסרים.
הפרחים נכונים, בעלי עטיף פשוט, (בעלי סימטריה רדיאלית), דו-מיניים או חד-מיניים (צמחים דו-ביתיים) ובעלי צינור פרח, שבקודקודו ערוכות אונות הגביע. צינור הפרח הוא מבנה שנוצר מהתערות (אחוי) של מצעית הפרח, בסיס עלי הגביע, עלי הכותרת והאבקנים. לעיתים הוא נראה כגביע הפרח.
צינור הפרח של הצמחים הדו-מיניים והנקביים הוא דמוי צינור פחות או יותר מעל השחלה שמסתיים ב-2 עד 6 אונות של הגביע, לעיתים רחוקות 8. במינים של הסוג היפופיאה צינור הפרח של פרחים הזכריים דמוי גביע ובעל 2 אונות קרומיים.
כותרת אין.
האבקנים 4 עד 8, כפליים ממספר עלי העטיף בפרחים זכריים או כמספר עלי העטיף בפרחים דו-מיניים והם מסורגים ביניהם. הזירים מפורדים ומעורים לצינור הפרח. המאבק מתחבר מבסיסו אל הזיר (basifixed anther) או מתחבר מגבו אל הזיר באזור צר יחסית (dorsifixed anther).
השחלה עילית אבל סגורה בחוזקה מכל צדדיה בחלק הבסיסי המובחן של צינור הפרח והיא נראית כשחלה תחתית. השחלה בת עלה שחלה אחד, מגורה אחת, ועמוד שחלה מוארך וצר, השיליה בסיסית, וביצית אחת ישרה (הקודקוד של גוף הביצית בקו ישר עם העוקץ שלו ובהמשכה) והיא נישאת בבסיס השחלה.
הפרי בית גלעין מדומה שאינו נפתח, מכיל אגוזית מכוסה מכל צדדיה בצינור הפרח.
הפרי מכיל זרע אחד, חסר אנדוספרם. העובר זקוף ולו 2 פסיגים מורחבים ובשרניים.
תמונות

יצהרון מנוקד דו-גוני או מגוון
פרי בשל של יצהרון מנוקד
פרי מאוס של יצהרון מנוקד
הערות שוליים

↑  .Elaeagnaceae Juss, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  .Elaeagnus Tourn. ex L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  .Elaeagnaceae Juss, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏18-4-2022
↑  יצהרון מכסיף, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  דרור מלמד, משפחת היצהרוניים, באתר צמח השדה
↑  ילקוט הספרים, 1930, עמ' 31
↑  צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים, 1946, עמ' 22
↑  זוהר עמר, צמחי המקרא, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 2012, עמ' 166
↑  למד לשונך 41, באתר האקדמיה ללשון העברית
1 2  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 305-306
1 2  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל כנה ירושלים 1998, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 438
↑  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 291-292
↑  ELAEAGNACEAE Jussieu, Flora Of North America, ‏2-12-2022
יצהרון מנוקד צד תחתון ועליון
יצהרון מנוקד זוג פירות לא בשלים
פירות של יצהרון מנוקד בירושלים
כותלי

| כותלי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: כותליים
סוג:: כותלי
מין:: כותלי
שם מדעי
 Tichodroma muraria ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


Tichodroma muraria
כָּתְלי (שם מדעי: Tichodroma muraria) הוא מין של ציפור שיר שוכנת צוקים וסלעים (מהם שמו) והמין היחיד במשפחת הכותליים (Tichodromadidae), הקרובה למשפחת הסיטיים. הכותלי מצוי בטבע לאורך דרום אירואסיה לרבות בישראל.
מאפיינים

תחום מחייתו של הכָּתְלי הוא ההרים הגבוהים של אירואסיה, בגבהים שבין 1000 ל-3000 מטר. בחורף הכָּתְלי יורד לאזורים נמוכים יותר ודרומיים יותר. בישראל הוא חורף נדיר ביותר, בחודשים ינואר ופברואר. ניתן לראותו בצוקים של נחל עיון, נחל דישון, הארבל ובקניוני מדבר יהודה.
אורך הגוף של הכָּתְלי הבוגר הוא כ-15.5–17 ס"מ, אורך הכנף כ-10 ס"מ והמשקל כ-17–19 גרם. צבעו הוא כחול-אפור, אולם המאפין הבולט ביותר הוא צבע השני של הכנפיים.
הכָּתלי ניזון מחרקים אותם הוא מלקט בין חרכי הסלעים, ולעיתים גם לוכד אותם במעופם.
פעם אחת בשנה הנקבה מטילה 3 עד 5 ביצים באורך כ-21 מ"מ. הנקבה לבדה דוגרת על הביצים 19–21 ימים, וכל אותו הזמן מאכיל אותה בן זוגה. אחרי הבקיעה שני בני הזוג מאכילים את הגוזלים לתקופה של כ-30 יום.
לקריאה נוספת

עזריה אלון, החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 6 - עופות (עוזי פז), עמוד 406. משרד הביטחון – ההוצאה לאור והחברה להגנת הטבע, 1986, ISBN 9650500685
הערות שוליים

↑  כותלי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  ציפורים, פורטל צפרות - אתר הצפרות הישראלי, באתר www.birds.org.il (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548862305171  LCCN: sh85144907  NKC: ph167612 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יערון קטן

| יערון קטן |
| --- | --- |
 יערון קטן
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי עכבר
משפחה:: עכבריים
סוג:: יערון
מין:: יערון קטן
שם מדעי
 Apodemus sylvaticus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


יערון קטן (שם מדעי: Apodemus sylvaticus) הוא בעל חיים מסדרת המכרסמים וממשפחת העכבריים. הוא קרוב מאוד למין יערון צהוב-צוואר שבעבר היה תת-מין שלו.
מאפיינים

היערון הוא בעל חיים לילי. לטמפרטורה בסביבה אין השפעה על פעילותו. הוא חי במחילות מסועפות שעומקן תלוי בשיעור האור. מיומנותו של היערון הקטן היא טיפוס על עצים, לעזר בהתנהלותו, ולמחייתו.
מבנה גופו

אורך הגוף של היערון הקטן הוא 8.6 ס"מ, אורך הזנב שלו הוא 9.7 ס"מ, אורך אפרכסת האוזן 1.6 ס"מ, אורך כף הרגל 2.2 ס"מ ומשקלו כ-20 גרם. אין הבדלים משמעותיים בין הזוויגים (הזכר והנקבה). צבע הפרווה שלו חום-צהבהב עם גוון אפור. בדרך כלל מופיע כתם אורך צהוב על הגחון.
תפוצתו

היערון הקטן נפוץ בארץ בחורשים, בגליל ובכרמל, אך היערון הקטן מעדיף לחיות בקרחות היער או בשטחי בתה (נוף צומח האופייני לחבל האקלים הים-התיכוני) מכוסים פטל או סירה קוצנית. בחרמון הוא חי גם בנוף פתוח, אך בדרך כלל בסלעים שבמדרונות הדולינות. בעולם ניתן להבחין בו ביבשות אסיה, אירופה (חוץ מאזורי הצפון הרחוק) עד צפון בורמה בדרום וכן גם בצפון אפריקה.
אוכל ומחיה

היערון הקטן ניזון מבלוטי אלון, זרעים, פירות, נבטים, צמחים, חרקים וחלזונות. היערון הקטן חי בין השאר גם בחרמון, שם הוא ניזון בחורף ממזון שאגר במחילות מבעוד מועד.
רבייה

עונת ההזדווגות באירופה - באביב ובראשית הקיץ. משך ההיריון של היערון הקטן הוא בין 23–26 יום. בישראל חלות ההמלטות בסוף החורף. ישנן כ-3–4 המלטות בשנה, ובכל המלטה נולדים בין 3–9 ולדות. כעבור שבועיים מלידתם הם פותחים את העיניים. בגיל שלושה שבועות הם מגיעים לעצמאות, ובגיל חודשיים הם מגיעים לבגרותם המינית.
הערות שוליים

↑  יערון קטן באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מילון בעלי חיים א"י (תשכ"ג), 1963, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  בני שלמון, מדריך היונקים בישראל, כתר, 1993
↑  החי והצומח של ארץ ישראל אנציקלופדיה שימושית מאוירת, משרד הבטחון
| יונקים בארץ ישראל  |
| --- | --- | --- |
| טורפים בישראל | גירית הדבש • גירית קוואקזית • דלק הסלעים • חמוס השלגים • סמור משויש • לוטרה אירופית • זאב מצוי • זאב זהוב אפריקאי • תן זהוב • שועל החולות • שועל מצוי • שועל צוקים • כלב ים נזירי מצוי • נמייה מצויה • צבוע מפוספס • חתול חולות • חתול ביצות • חתול בר • קרקל • נמר |  |
| אוכלי חרקים בישראל | חדף הרמון • חדף זעיר • חדף לבן-שיניים • חדף קטן • קיפוד מצוי • קיפוד המדבר • קיפוד חולות מצוי |  |
| לווייתנאים בישראל | גרמפוס אפור • דולפין מצוי קצר-חוטם • דולפינן מצוי • דולפינן אנקולי • עבשן קטלני • סטנלה מפוספסת • סטנו תלום שן • זיפיוס חלול-חרטום • ראשתן גדול-ראש • לווייתן מצוי • לווייתן גוץ |  |
| פרסתנים בישראל | ערוד • פרא • חזיר בר • אייל הכרמל • יחמור פרסי • יעל נובי • צבי הנגב • צבי מצוי • ראם לבן |  |
| מכרסמים בישראל | סנאי זהוב • יערון גדול • יערון חרמוני • יערון קטן • יערון צהוב-צוואר • חולדה מצויה • חולדת חוף • עכבר מצוי • עכבר מקדוני • קוצן מצוי • קוצן זהוב • נסוקיה • גרביל החולות • גרביל החוף • גרביל דרומי • גרביל זעיר • גרביל הערבה • גרביל סלעים • יפה זנב • מריון מצוי • מריון חולות • מריון המדבר • מריון לובי • פסמון • חולד ארץ ישראלי • בר אוגר מצוי • נברן השדה • נברן השלג • ירבוע מצוי • ירבוע גדול • נמנמן סלעים • נמנמן העצים • דורבן מצוי • נוטריה |  |
| עטלפים בישראל | עטלף פירות מצוי • יזנוב גדול • יזנוב קטן • אשמן מצוי • אשמן מצרי • לילן מצרי • פרסף גדול • פרסף הנגב • פרסף מצוי • פרסף בהיר • פרסף חיוור • פרסף גמדי • פרספון מצוי • נשפון גדול • נשפון מצוי • נשפון דק-אוזן • נשפון הגדות • נשפון פגום-אוז • כנפן מצוי • אוזנן הנגב • אוזנן החרמון • אודנן • עטלפון לבן-שוליים • עטלפון בודנהיימר • עטלפון ריפל • עטלפון אריאל • עטלפון אירופי • עטלפון סאבי • אפלול מצוי • אפלול הנגב • בלומף שחור • רמשן לילי • אשף מצוי |  |
| יונקים נוספים | שפן סלעים • ארנבת מצויה • תחש המשכן |  |
זאב מצוי

.
| זאב מצוי |
| --- | --- |
 זאב מצוי בגן חיות בהלסינקי
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: כלביים
סוג:: כלב
מין:: זאב מצוי
שם מדעי
 Canis lupus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה
 תפוצה בחלוקה לפי תת-מינים  באדום - תפוצה בעבר; בירוק - תפוצה בהווה

זאב
זאב במרדף אחר איילה פרדית, ויומינג
זאב בפארק באנגליה
זאב מצוי בשלג
להקת זאבים מכתרים ביזון
זאב מרמת הגולן
שלד של זאב. אוסף המעבדה לארכאוזואולוגיה באוניברסיטת חיפה
הדינגו האוסטרלי הוא תת-מין של הזאב
זאב אירופאי
זאב במישיגן
זאב מצוי או זאב אפור (שם מדעי: Canis lupus) הוא מין טורף בסוג כלב שבסדרת הטורפים, אבי כלב הבית. זהו בעל החיים הגדול ביותר במשפחת הכלביים. הזאבים בעלי תפוצה גאוגרפית רחבה ביותר ברחבי האזור ההולארקטי, לאורך אמריקה הצפונית ואירואסיה. הם חיים בלהקות הנודדות יחד בחיפושם אחרי טרף.
אנטומיה

משקלו של זאב מצוי בין 23 ל-80 ק"ג, ואורכו בסביבות מטר עד מטר וחצי, עם זנב באורך של כשליש מגופו. תת-המינים הגדולים ביותר הם זאב צפון-מערבי וזאב אירואסייתי. הזכרים גדולים מהנקבות; לנקבות יש חוטם ומצח צרים יותר, צוואר דק יותר, רגליים קצרות יותר וכתפיים מסיביות פחות מאשר לזכרים. צבעם נע מאפור לאפור חום, אך יכול להשתנות ולהיות לבן, אדמדם, חום ושחור. במקומות בהם האדמה מכוסה שלג, זאבים שצבעם לבן נפוצים יותר. זאבים מצויים זקנים מקבלים גוון אפרפר בפרוותם. בחלקיו התחתונים של גופו צבע פרוותו בהיר.
האנטומיה של הזאב המצוי שונה בכמה נקודות מהאנטומיה של הכלב: אחד ההבדלים הבולטים ביותר הוא בלוטה קדם זנבית, על צד זנבו סמוך לבסיס שאינה נראית אצל כלבים. לזאב יש בדרך כלל עיניים זהובות-צהובות, רגליים ארוכות יותר, כפות רגליים גדולות יותר, ולסתות בולטות יותר. גם גבם נטוי יותר וסל הצלעות שלהם יורד בחדות. לכפות רגליהם הקדמיות יש חמש אצבעות, ואילו לכפות רגליהם האחוריות יש ארבע אצבעות.
גופו של הזאב המצוי בנוי לריצה ארוכת טווח, עם בית חזה קטן למדי ועם שרירי גב ורגליים חזקים. זאבים יכולים לרוץ מרחקים גדולים וכפות הרגליים הרחבות שלהם מתאימות למרדפים אחר טרפם בשלג.
זאבים נראים בדרך כלל מסיביים יותר מכלבים בעלי משקל זהה בגלל נפח הפרווה הנוסף שלהם. פרוות הזאב עשויה משתי שכבות: השכבה החיצונית עשויה משערות קשות ששומרות ממים ולכלוך, והשכבה התחתונה עבה וצמרירית ושומרת חום. זאבים מחליפים את הפרווה שלהם פעמיים בשנה, במהלך האביב ובמהלך הסתיו. נקבות נוטות להיות בעלות פרוות חורף עבה יותר משל זכרים ופרוותן נשארת כזו לזמן ממושך יותר אל תוך האביב. פרוותם בדרך כלל בעלת כתמים אפורים.
בלסתו העליונה של הזאב המצוי יש 6 שיניים חותכות, 2 ניבים, 8 שיניים טוחנות קדמיות ו-4 שיניים טוחנות. בלסתו התחתונה 6 שיניים חותכות, 2 ניבים, 8 שיניים טוחנות קדמיות ו-6 שיניים טוחנות. הניבים חשובים מאוד ומשמשים לתפיסה ולאחיזה בטרף. אחת הסיבות לרעב של זאבים היא פגיעה בשיניים לאחר שנבעטו על ידי טרף גדול ממנו. בהשוואה לקרוביו התן הזהוב והקויוט, הזאב גדול וכבד יותר, יש לו חוטם רחב יותר וזנב ארוך יותר. שיניו גדולות וחזקות ומותאמות לשבירת עצמות.
אבולוציה

קיימת הסכמה רחבה במדע על המוצא ההפילוגנטי של הזאב בן ימינו מכלב אטרוסקוס הקדום דרך כלב מוסבכנסיס. המאובנים המוקדמים ביותר של הזאב המצוי (Canis lupus) נמצאו במה שהיה פעם מזרח ברינגיה, קנדה, ובפיירבנקס, אלסקה. אין הסכמה על גילם המדויק של הממצאים אך ייתכן שהם בני מיליון שנה. מגוון מורפולוגי ניכר היה קיים בקרב זאבים עד תקופת הפלייסטוקן המאוחרת. לעיתים קרובות הם היו בעלי חרטום קצר יותר, ובעלי גולגולות עבה יותר ובעלת התפתחות בולטת של שריר הצדע. גם השיניים היו חזקות יותר משיני זאבים מודרניים, בעיקר השיניים הקדם-טוחנות. ההסבר שהוצע לכך הוא שמאפיינים אלה היו התאמות מיוחדות לתזונה הנשענת על פגרים ועצמות של מגה-פאונה של פליסטוקן. בהשוואה לזאבים מודרניים, אצל חלק גדול יותר מהזאבים בפליסטוקן הייתה תופעה של שיניים שבורות בדומה לזו שנראתה בזאב הבלהות שנכחד. עובדה זו יכולה לנבוע מהעובדה שתזונתם של שני המינים כללה לעיתים קרובות פגרים, או שהם התחרו עם טורפים אחרים והיה עליהם לבלוע את טרפם במהירות. השברים הושוו לשברים המוכרים אצל הצבוע המנוקד המודרני, והתדירות והמיקום של שברי שיניים אצל הזאבים הקדומים מעידים על פיצוח עצמות וצריכתן באופן שגרתי.
מחקרים גנומיים מצביעים על כך שהן זאבים והן כלבים מודרניים, מוצאם מאוכלוסיית זאבים קדמונית שחיה לפני 20,000 שנה. מחקרים ב-2017 ו-2018 מצאו שזאב ההימלאיה הוא חלק משושלת שהתפצלה מאוכלוסיית האבות הקדמונים לפני 691,000–740,000 שנים. נראה כי מקורם של הזאבים האחרים הוא בברינגיה ומשם הם התפשטו עקב השינויים האקולוגיים העצומים במהלך סוף הפלייסטוקן המאוחר. מחקר שנערך בשנת 2016 מצביע על כך שלאחר תקופה של צוואר בקבוק באוכלוסייה, היו כמה תקופות של שינויים מהירים ויצירת וריאנטים שהיו שונים מאוכלוסיית האב המקורית בכל פעם במהלך, או מיד אחרי, משיא תקופת הקרח האחרונה. הדבר מרמז על כך שאוכלוסיות הזאבים הקדומות המגוונות מבחינה מורפולוגית יצאו מהתחרות והוחלפו בזאבים מתמחים יותר, המהווים את הזאבים המודרניים.
מחקר גנומי משנת 2016 מצביע על כך שזאבי העולם הישן והעולם החדש התפצלו לפני כ-12,500 שנים, ולאחר מכן התפצלה השושלת שהבדילה בין כלבים לזאבים בעולם הישן לפני כ-11,100–12,300 שנים. הדינגו, הבסנג'י, המסטיף הטיבטי, והגזעים הילידיים הסינים שייכים כולם לענף כלב הבית. זמן ההסתעפות של זאבים באירופה, המזרח התיכון ואסיה למינים שונים זה מזה מוערך כקרוב יחסית, והתרחש כנראה רק לפני כ-1,600 שנה. בין זאבי העולם החדש, הזאב המקסיקני התפצל לפני כ-5,400 שנה.