המזימה האפיפיורית
רקע: אנטי-קתוליות באנגליה וסקוטלנד

הטענות של אוטס בדבר קיומו של קשר קתולי כנגד המלך נפלו על כר פורה של חשדות ורגשות אנטי-קתוליים, שהיו נפוצים מאז תחילת הרפורמציה באנגליה ולובו במחושב על ידי התעמולה המלכותית. מאז היפרדות הכנסייה באנגליה מהכנסייה הקתולית ברומא, בשנות ה-30 של המאה ה-16, התפתחה באנגליה תפיסה פוליטית לפיה הכנסייה הקתולית היא לא רק מושחתת וחוטאת, אלא גם טיראנית, דכאנית ומשעבדת.
מנקודת המבט של הפרוטסטנטים, השלטון של המלכה הקתולית מרי הראשונה (1588-1553) הדגים כיצד שיתוף פעולה של קתולים בתוך אנגליה עם גורמים מחוצה לה, יכול להביא לרדיפה של פרוטסטנטים. מרי "העקובה מדם" אמנם צוירה כיותר עקובה מדם (פרוטסטנטי) ממה שהייתה במציאות, אבל שלטונה נתפס כהוכחה לזוועות של השלטון הקתולי. היא תוארה כמי שהכפיפה את אנגליה לאפיפיור ברומא, כרתה ברית עם ספרד הקתולית כשנישאה לפליפה השני, ודיכאה את הפרוטסטנטים באמצעים אלימים.
את מרי ירשה המלכה הפרוטסטנטית אליזבת הראשונה, אך ההיפוך שאליזבת הובילה במעמד הדתות לא שיכך את החשדות. ברקע לשלטונה הייתה מרי מלכת הסקוטים, בת דודנה הקתולית של אליזבת שהתחנכה בחצר המלוכה בצרפת. המעצמות הקתוליות לא הכירו במלוכה של אליזבת וטענו לזכותה של מרי לכתר. האפיפיור פיוס החמישי הצהיר שהכנסייה שמה לעצמה למטרה להמיר את הדת באנגליה חזרה לקתוליות, הוקיע את אליזבת ככופרת ב-1570, ופטר את המאמינים הקתולים באנגליה מציות למלכה. באנגליה, שלא נחשבה למעצמה גדולה כמו צרפת וספרד, מצב זה העלה חששות מפני השתלטות קתולית על המלוכה ועל המדינה. המרד הקתולי בצפון אנגליה (אנ'), קשר רידולפי ומזימת בבינגטון הוכיחו שלחששות אלה היו רגליים במציאות. גם ניסיון הפלישה הלא מוצלח של הארמדה הספרדית נתפס כניסיון של מעצמה קתולית זרה לכפות את דתה ושלטונה על המדינה, והוכיח כביכול שהקתולים באנגליה נאמנים לכוחות זרים. הישועים שהסתננו לממלכה כדי לתמוך בדת האסורה, שהוסיפה להתקיים במחתרת, נרדפו והוצאו להורג כסוכנים זרים. על אף שמבחינה מספרית הקתולים המוצהרים באנגליה (להבדיל מאלו ששימרו נאמנות פנימית לדת הישנה אך השלימו עם הכנסייה הממוסדת) היוו חלק קטן מהאוכלוסייה, השנאה והפחד מפניהם איחדו בין הממסד האנגליקני לפלגים הפרוטסטנטיים הרדיקליים, כמו הפוריטנים. שנאת קתולים החלה לקבל ביטוי רשמי בחקיקה נגדם.
את אליזבת ירש ג'יימס הראשון, שהיה גם ג'יימס השישי מלך סקוטלנד ובנה של מרי מלכת הסקוטים. הוא הוטבל כקתולי אך התחנך כפרוטסטנטי פרסביטריאני (ובתור מלך אנגליה, נטה לצד השמרני בכנסייה האנגליקנית). ב-1605 הניסיון הכושל של קבוצת קתולים לרצוח את המלך במסגרת מזימת אבק השרפה הצית מחדש את הרגשות האנטי-קתוליים, והוביל להטלת מגבלות ושלילת זכויות מהנתינים הקתולים בממלכה. בשיח האנגלי-פרוטסטנטי המזימה הפכה למעין דוגמה פרדיגמטית של האיום הקתולי.
בנו של ג'יימס הראשון, צ'ארלס הראשון, היה אנגליקני, אבל הוא התחתן עם הנרייט מארי הצרפתית והקתולית. עבור הפרוטסטנטים הקנאים, המדיניות של צ'ארלס הראשון הייתה מקלה מדי כלפי הקתולים בממלכה. במהלך מלחמת שלושים השנים הוא נתפס כמי שלא תמך באופן מספק במאבק של הפרוטסטנטים ביבשת.
לאחר הרסטורציה, ספקות הפרוטסטנטים לגבי מידת המחויבות של צ'ארלס השני לדת המתוקנת ולריסון הנטיות הקתוליות בכנסייה, היו נושא פוליטי מרכזי ומעורר מחלוקת בממלכה. כמו אביו הוא נישא לאישה קתולית, קתרינה, נסיכת פורטוגל. כמו כן, הוא שיתף פעולה עם צרפת הקתולית במלחמה מול הרפובליקה ההולנדית הפרוטסטנטית. לפרקים, המלחמה הביאה להצלחות לאומיות ולפרצי פטריוטיות, אך היא נתפסה גם כעדות לחוסר המחויבות של המלך לדת הרשמית. בנוסף היא הביאה להיחלשות הכוחות הפרוטסטנטים באירופה. לאחר השרפה הגדולה של לונדון נפוצו שמועות אודות הצתה מכוונת בידי קתולים. שמועות אלה קיבלו משנה תוקף כששען צרפתי בשם רובר הובר מסר הודאת שווא לפיה הצית את השריפה בשליחות האפיפיור. ב-1672 המלך הוציא צו מלכותי שאמור היה להרחיב את הסובלנות הדתית, כלפי קתולים ופרוטסטנטים לא-אנגליקנים כאחד, ולבטל ענישה כנגדם. הפרלמנט הצליח לבטל למעשה את הצו.
הרגשות האנטי-קתוליים התעצמו נוכח העובדה שיורש העצר המיועד, לימים ג'יימס השני, המיר את דתו לקתוליות. הוא נשא את מרי ממודנה לאישה ובציבור נפוצו שמועות שהיא סוכנת של האפיפיורות ברומא. מצב זה עורר את חששם של הפרוטסטנטים והגביר את הסכסוך בין צ'ארלס השני לפרלמנט. מספר הקתולים המוצהרים במדינה היה קטן (כ-2 אחוז), אבל רבים האמינו שקיימים קתולים רבים שהעמידו פני פרוטסטנטים ויהיו נכונים להתגייס ביום פקודה. בנוסף, בעוד שהאיום בבית נראה היה מזערי, תושבי אנגליה חששו מפני הקונטרה-רפורמציה באירופה בכלל. מנקודת מבט יבשתית כזו, האיום הקתולי אכן היה גדול יותר.
הפעולות של צ'ארלס השני החריפו את תחושת האיום הבינלאומי. ב-1670 הוא נטש את "הברית המשולשת" עם הרפובליקה ההולנדית ושוודיה הפרוטסטנטיות, וחתם על אמנת דובר הסודית (אנ') עם לואי ה-14, מלך צרפת. צרפת הפכה בחצי השני של המאה ה-17 למעצמה הקתולית החשובה ביותר. במסגרת האמנה הוא הבטיח להמיר את דתו לקתוליות ולעזור לצרפת לפלוש לרפובליקה ההולנדית בתמורה לכספים. האמנה עצמה לא הייתה ידועה לציבור, אבל תוצאותיה היו ברורות. צ'ארלס הצטרף ב-1672 לצרפת במלחמת הולנד–אנגליה השלישית, שכשלה והביאה לקונפליקט בין המלך לבין הפרלמנט. הגם שההתחייבות של צ'ארלס להמיר את דתו לא הייתה ידועה ולא יצאה רשמית לפועל, הוא ניסה באופן גלוי לבטל את האכיפה של חוקים אנטי-קתוליים. הפרלמנט התנגד למהלך זה, וחלק מיושביו חששו שהמהלכים הם פרק במזימה רחבה להפוך את אנגליה לקתולית. אירועים אלה היו הרקע הישיר להצלחת הנרטיב של המזימה האפיפיורית. לפיכך, לפי ג'ונתן סקוט, המזימה האפיפיורית "הייתה ביטוי, לא הגורם, לפחדים של האומה".