stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקרב על פלליו
ההכנות לקרב > בצד האמריקאי

בניגוד ליפנים, ששינו בצורה חדה את הטקטיקה שלהם לקראת הקרב, השתמשו האמריקאים בטקטיקות בהן השתמשו בכל הנחיתות האמפיביות במערכה באוקיינוס השקט. הם החליטו לנחות בחופים הדרום הדרום־מערביים בשל קרבתם לשדה התעופה שפעל בדרום האי. לפי תוכנית הפלישה האמריקאית ינחת רגימנט הנחתים הראשון בפיקודו של לואיס "צ'סטי" פולר בקצה הצפוני של החופים, הרגימנט החמישי של הרולד "באקי" האריס ינחת במרכז החופים, והרגימנט השביעי בפיקודו של הרמן האנקן ינחת בקצה הדרומי של החופים. התוכנית הייתה שהרגימנטים הראשון והשביעי יאבטחו את האגפים של הרגימנט החמישי, ובכך יאפשרו לו להתמקד בכיבוש מהיר של שדה התעופה היפני, שנמצא מול חופי הנחיתה שלו. לאחר מכן יתקדם הרגימנט החמישי לכיוון החוף הדרום-מזרחי של האי, ויפצל לשניים את מערך ההגנה היפני. הרגימנט הראשון יתקדם צפונה לכיוון הר אומורברוגול, בעוד הרגימנט השביעי יטהר את דרום האי. בעתודה נותר גדוד אחד, ובמקרה שידרש סיוע נוסף להשלמת כיבוש האי, תוכנן לשלוח לשם כך כוחות תגבורת מ הדיוויזיה ה-81, שנועדה לכבוש את האי אנגאור, מדרום לפלליו.
ב־4 בספטמבר החלו כוחות הצי, שהובילו את הנחתים, במסע ימי של 3,360 קילומטרים, מהבסיס של דיוויזיית הנחתים ה-1 באי פאבובו, צפונית לגוודלקנל, לשדה הקרב בפלליו. ב־12 בספטמבר התחיל הצי בהפגזה המקדימה של העמדות היפניות באי, ויחידת החבלה התת־מימית של הצי החלה לפנות את המכשולים מחופי הנחיתה המיועדים.
אוניות המערכה פנסילבניה, מרילנד, מיסיסיפי, טנסי ואיידהו, הסיירות הכבדות קולומבוס, אינדיאנפוליס, לואיוויל, מיניאפוליס ופורטלנד, הסיירות קליבלנד, דנבר והונולולו, שלוש נושאות מטוסים וחמש נושאות מטוסים קלות, השתתפו בתקיפות המקדימות על האי. ספינות הצי ירו ביחד 519 פגזי 16 אינץ', 1,845 פגזי 14 אינץ', ואילו המטוסים מנושאות המטוסים הטילו 1,793 פצצות במשקל 250 קילוגרם וירו 73,412 כדורי מקלע על האי הקטן, שגודלו 9.5 קילומטרים רבועים בלבד.
האמריקנים האמינו שההפגזה הייתה מוצלחת, ואדמירל משנה ג'סי אולדנדורף טען שלצי אזלו המטרות. למעשה רוב העמדות היפניות לא נפגעו בכלל. אפילו הגדוד שהגן על החופים לא נפגע. בזמן המתקפה שמרו היפנים על משמעת אש ולא ירו על הכוחות האמריקאים כדי לא להסגיר את מיקומם. ההישג היחיד של ההפגזה היה השמדת המטוסים היפנים על האי והריסת המבנים סביב שדה התעופה. היפנים נותרו בעמדותיהם המבוצרות מוכנים לתקוף את הכוחות האמריקאים שעמדו על החופים.
מהלך הקרב > הנחיתה

הנחתים הראשונים נחתו על החוף ב־15 בספטמבר בשעה 08:32. הרגימנט הראשון נחת בחלק הצפוני של חוף הנחיתה, שקיבל את שם הקוד "החוף הלבן", והרגימנטים החמישי והשביעי נחתו בחלק המרכזי והדרומי, שנקראו "החוף הכתום". כשהתקרבו הנחתות לחופים הסיטו היפנים את דלתות המתכת שהגנו על עמדותיהם ופתחו באש ארטילרית כבדה. העמדות היפניות על צוקי האלמוגים, ששלטו על שני האגפים של חופי הנחיתה, גרמו לנפגעים רבים בקרב הנחתים, ועד השעה 09:30 השמידו היפנים 60 כלים אמפיביים אמריקניים.
הרגימנט הראשון רותק במהרה למקומו תחת אש כבדה מ"הנקודה". מפקד הרגימנט צ'סטי פולר כמעט ונהרג כשכלי הרכב האמפיבי שלו ספג פגיעת פגז ישירה. מחלקת הקשר שלו הושמדה לחלוטין בדרכה לחוף מפגיעה דומה של פגז 47 מילימטרים. הרגימנט השביעי בדרום נפגע גם הוא קשה, מאש אגפית מעמדות תותחים מבוצרות. רוב הכלים האמפיביים של שני הרגימנטים נפגעו בעת הגישה לחוף והחיילים נאלצו לעשות את דרכם לחוף בשחייה ובהליכה דרך שוניות האלמוגים.
הרגימנט החמישי במרכז גזרת הנחיתה השיג את ההתקדמות המשמעותית ביותר ביום הנחיתה, משום שנפגע פחות מהאש האגפית של התותחים והמקלעים היפנים ששלטו על חופי הנחיתה. חיילי הרגימנט ניסו להתקדם לכיוון שדה התעופה אך התקדמותם עוכבה על ידי התקפת נגד יפנית. פלוגת הטנקים של נאקאגאווה תקפה את הנחתים בניסיון להדפם לאחור, אך תוך זמן קצר הושמדו הטנקים הקלים היפניים והחיילים שליוו אותם.
בסופו של יום הנחיתה, החזיקו האמריקאים בראש גשר ברוחב כשלושה קילומטרים, אך לא הצליחו להשיג התקדמות משמעותית לעומק האי מחופי הנחיתה. ההתקדמות הגדולה ביותר הושגה בחלק הדרומי של גזרת הנחיתה, שם התקדמו הנחתים לעומק של כקילומטר וחצי, אך הרגימנט הראשון בצפון גזרת הנחיתה כמעט ולא התקדם בגלל האש הכבדה שניתכה עליו מ"הנקודה". לנחתים היו 1,100 נפגעים ביום הנחיתה, מתוכם כ־200 הרוגים ו־900 פצועים. רופרטוס, שלא היה מודע לשינוי בטקטיקה היפנית, האמין שהם יתמוטטו בקרוב מכיוון שמערך ההגנה שלהם נפרץ.
מהלך הקרב > שדה התעופה

ביום לאחר הנחיתה ניסה הרגימנט החמישי לכבוש את שדה התעופה ולהתקדם לכיוון החוף המזרחי. הנחתים פשטו במהירות על שדה התעופה תחת אש ארטילרית כבדה וספגו נפגעים רבים. לאחר שכבשו את שדה התעופה הם התקדמו במהירות לחוף המזרחי של פלליו תוך שהם משאירים את טיהור החלק הדרומי של האי לרגימנט השביעי. על האזור הדרומי הגנו חיילים יפנים רבים שהתבצרו בפילבוקסים. הטמפרטורה במהלך היום הייתה 46° ועד מהרה סבלו נחתים רבים ממכת חום. מצבם הקשה ממילא המשיך להסתבך כשמקורות המים שלהם הזדהמו מנפט. אף על פי כן השיגו הרגימנטים החמישי והשביעי את מטרותיהם עד היום השמיני לנחיתה והחזיקו בשדה התעופה ובחצי האי הדרומי.
לאחר שלושה ימי לחימה כבשו האמריקאים את שדה התעופה, והכשירו אותו לשימוש מחדש. "החגבים" (טייסת התצפיות של הנחתים) החלו במהרה במשימות תצפית ואיתור עבור הארטילריה של הנחתים ואש התותחים של הספינות. ב־26 בספטמבר (11 ימים לאחר הנחיתה) נחתו בשדה התעופה מטוסי F4U קורסייר והחלו במשימות הפצצה לאורך האי. על מנת לשבור את קו הביצורים היפנים, ירו המטוסים רקטות על הכניסות למערות וכך איפשרו לנחתים להיכנס ולטהר אותן. בנוסף הטילו המטוסים פצצות נפלם, הפעם השנייה בלבד בה נעשה שימוש בנשק הזה באוקיינוס השקט. הנפלם התברר כיעיל מאוד בחריכת הצמחייה שכיסתה את המנהרות היפניות ובהרג החיילים בתוכן.
מהלך הקרב > "הנקודה"

העמדות המבוצרות היפניות בלשון היבשה שכונתה "הנקודה" המשיכו לגרום לאבדות כבדות לכוחות בחופי הנחיתה. פולר הורה לקפטן ג'ורג' האנט, מפקד פלוגה K בגדוד השלישי של הרגימנט הראשון, לכבוש ולשתק אותן. האנט התקרב אל "הנקודה" כמעט ללא נשק מסייע, לאחר שאיבד את רוב המקלעים של פלוגתו במהלך הנחיתה. אחת המחלקות שלו רותקה למקומה למשך כמעט יום שלם, ושאר הפלוגה נמצאה בסכנת ניתוק והשמדה. אולם הנחתים הצליחו להשמיד את עמדות המקלעים בזו אחר זו, תוך שהם נעזרים ברימוני עשן לחיפוי, וברומי רימונים. לאחר שהשמידו שש עמדות מקלעים ניצבו הנחתים מול עמדת תותח ה־47 מ"מ. הנחתים הצליחו לזרוק רימון לתוך המערה בה הוצב התותח, שפוצץ את התחמושת שהייתה בפנים, ואילץ את המגינים היפניים להימלט החוצה ושם הם נורו ונהרגו.
פלוגה K כבשה את "הנקודה" אבל נאקאגאווה שלח התקפות־נגד תכופות כדי לכבוש חזרה את השטח. ב־30 השעות הבאות נערכו ארבע התקפות־נגד גדולות כנגד פלוגה בודדת, שסבלה ממחסור בציוד ואזלו לה מי השתייה. במהרה נאלצו הנחתים להילחם בקרבות פנים אל פנים כדי להדוף את היפנים התוקפים. כשהגיעה התגבורת נותרו בפלוגה 18 לוחמים כשירים, ושאר 157 הלוחמים נהרגו או נפצעו.
מהלך הקרב > האי נגסבוס

לאחר שהרגימנט החמישי סיים לאבטח את שדה התעופה הוא נשלח לכבוש האי נגסבוס, מצפון לפלליו. בנגסבוס היו פזורות עמדות ארטילריה יפניות רבות וכן היה בו שדה תעופה בתהליכי בניה. האי הזעיר היה מחובר לפלליו באמצעות שביל צר, אך מפקד הרגימנט החמישי באקי האריס העדיף להגיע לנגסבוס דרך הים מכיוון שהשביל היווה מטרה ברורה ליפנים שעל האי. ב־28 בספטמבר תיאם האריס הפגזה מקדימה על נגסבוס. בהפגזה נעשה שימוש בתותחי 150 מילימטרים של הצבא, תותחי הספינות, תותחי הרגימנט ה־11 (הרגימנט הארטילרי של האוגדה), בהפצצות ממטוסי הקורסאייר ובתותחי ה־75 מילימטרים שהיו על הכלים האמפיביים ששימשו לצליחה. שלא כמו ההפצצה על פלליו, ההתקפה של האריס הייתה מוצלחת מאוד וניטרלה את רוב הכוחות היפנים. למרות זאת נתקלו הנחתים בהתנגדות על הרכסים ובמערות אך עד מהרה האי נכבש עם אבדות מעטות. לנחתים היו 15 הרוגים ו־33 פצועים ואילו ליפנים היו 470 נפגעים.
מהלך הקרב > רכס האף המדמם

לאחר שכבש את "הנקודה" התקדם הרגימנט ה־1 צפונה לתוך כיס האומורברוגול, שזכה לכינוי "רכס האף המדמם" מהנחתים. פולר הוביל את אנשיו במתקפות רבות, אך היפנים הדפו את כל המתקפות במהרה. הנחתים היו לכודים בדרכים הצרות בין הרכסים, כשהביצורים על כל הרכסים תומכים אחד בשני עם אש צולבת קטלנית. כמות הנפגעים הלכה וגדלה בקצב מדאיג כשהרגימנט ה־1 התקדם לאט דרך הרכסים. היפנים הפגינו שוב משמעת אש יוצאת מן הכלל, וירו רק כשיכלו להסב נפגעים רבים לאמריקאים. כשמספר הנפגעים הלך ועלה החלו הצלפים היפנים לירות בנושאי אלונקות כשהם יודעים שאם 2 נושאי אלונקות יפצעו או יהרגו, אחרים יגיעו כדי להחליפם וכך הם יוכלו לפגוע בכמות גדולה יותר של נחתים. במקום מתקפות הבונזאי, היפנים הסתננו לקווים האמריקאים בלילות ותקפו את הנחתים בתוך שוחות השינה שלהם.
קרב עקוב מדם במיוחד התרחש על "רכס האף המדמם" כאשר הגדוד ה־1 של הרגימנט ה־1 בפיקודו של מייג'ור ריימונד דייוויס תקף את גבעה 100. במשך 6 ימי לחימה, ספג הגדוד 71% נפגעים. קפטן אוורט פופ חדר עמוק לתוך הרכסים, כשהוא מוביל את 90 הנחתים שנותרו לו לכיבוש גבעה שזיהה כגבעה 100. לאחר יום שלם של לחימה הגיע לפסגת הגבעה רק כדי לגלות שהוא נמצא בקצה רכס אחר המאוכלס בעוד חיילים יפנים. פופ הבין שהוא ופלוגתו לכודים בבסיס הרכס והורה להקים במקום מתחם הגנתי קטן. הנחתים שהתבצרו בעמדתם הותקפו על ידי היפנים ללא הפסקה כל הלילה. כעבור זמן קצר אזלה התחמושת והנחתים נאלצו להדוף את היפנים התוקפים בעזרת סכינים, אגרופים ובאמצעות זריקת אבנים וארגזי תחמושת ריקים. פופ וחייליו הצליחו להחזיק מעמד עד הזריחה ולאחר מכן התפנו לאחור, מכל הפלוגה נותרו רק 9 חיילים בחיים. על מעשיו בקרב הוענקה לקפטן פופ מדליית הכבוד.
היפנים הסבו אבדות כבדות לרגימנט ה־1 של פולר, מתוך 3,000 נחתים נהרגו או נפצעו 1,749. לאחר 6 ימי לחימה קטלניים ברכסים של הר אומורברוגול, שלח גנרל רוי גייגר מפקד חיל המשלוח ה-3, יחידות מאוגדת חיל הרגלים ה־81 להחליף את הרגימנט. ב־23 בספטמבר נחת בחופים המערביים של פלליו, למרגלות הקצה הצפוני של הר אומורברוגול הרגימנט ה־321. זה אחר זה תקפו הרגימנטים שנותרו בפלליו את הר אומורברוגול וספגו כולם כמות דומה של נפגעים. עד אמצע אוקטובר איבדו הרגימנטים ה־5 וה־7 כמחצית מאנשיהם בניסיון להתקדם ברכסים. גייגר החליט לפנות את כל האוגדה ה־1 ולהחליף אותה בכוחות נוספים מהאוגדה ה־81. ב־15 באוקטובר נחת באי הרגימנט ה־323 ואיפשר את פינויים של רוב הנחתים חזרה לפאבובו עד השבוע השלישי של החודש. חיילי האוגדה ה־81 פנו להילחם ביפנים שנותרו על רכס האף המדמם, ועבר כמעט חודש עד שסיימו לאבטח את האי ולהכריע את כל החיילים היפנים. כשנוכח נאקאגאווה כי הקרב הגיע לקיצו הוא הצהיר "חרבנו שבורה ואזלו לנו החניתות". לאחר מכן הוא שרף את דגלי הרגימנט והתאבד. בזכות עוז הרוח שהפגין בקרב על פלליו הועלה נאקאגאווה לדרגת לוטננט גנרל לאחר מותו.
לאחר הקרב

הלחימה בכיס היפני סביב הר אומורברוגול נחשבת לקרב הקשה ביותר של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה[דרוש מקור]. דיוויזיית הנחתים הראשונה נפגעה באופן חמור ונשארה מחוץ למלחמה עד קרב אוקינאווה ב־1 באפריל 1945. במהלך החודש שלחמה על פלליו ספגה האוגדה 6,500 נפגעים - יותר משליש מכמות החיילים. לאוגדת חיל הרגלים ה־81 שהשלימה את כיבוש האי היו יותר מ־3,000 נפגעים.
הקרב היה שנוי במחלוקת מכיוון שהיה חסר כל ערך אסטרטגי. בשדה התעופה של פלליו נעשה שימוש מועט בפלישה לפיליפינים ולא נעשה באי שימוש לריכוז כוחות לקראת המבצעים הבאים. באטול אוליטי שבאיי קרוליין נעשה שימוש כבסיס היערכות לפלישה לאוקינאווה. בנוסף הקרב כמעט ולא סוקר. בזכות "תחזית ארבעת הימים" של רופרטוס הגיעו לאי שישה כתבים בלבד. הקרב חסה בצל חזרתו של מקארתור לפיליפינים וההתקדמות של בעלות הברית לתוך גרמניה בחזית האירופאית. נאמר שההיבט החיובי היחיד של הקרב הוא הניסיון שנרכש בלחימה נגד עמדות מבוצרות באי[דרוש מקור]. יפן השתמשה באותן הטקטיקות באיוו ג'ימה ובאוקינאווה ובכך להסב לחיילים ולנחתים את מספר הנפגעים הגבוה ביותר במלחמה באוקיינוס השקט.
על פי המלצתו של אדמירל ויליאם הלסי, בוטל הכיבוש המתוכנן של האי יאפ. למעשה, הלסי המליץ שהנחיתות בפלליו ובאנגאור יבוטלו גם הן והאוגדות שיועדו להילחם שם יופנו לאי לייטה במקום, אבל המלצתו נדחתה על ידי נימיץ.
בתרבות

לקרב זה הוקדשו שלושה פרקים בסדרה "הפסיפיק" וכמו כן, גם מספר שלבים במשחק המחשב Call of Duty: World at War.
לקריאה נוספת

Sledge, Eugene B. (1990). With the Old Breed: At Peleliu And Okinawa. Oxford University Press. ISBN 0195067142.
Alexander, Joseph H. (1997). "Heading for the Philippines". The Battle History of the U.S. Marines: A Fellowship of Valor. Harper Perennial. ISBN 0060931094.
Gailey, Harry (1984). Peleliu: 1944. Nautical & Aviation Pub Co of Amer. ISBN 093385241X.
Hallas, James H. (1994). The Devil's Anvil: The Assault on Peleliu. Praeger Publishers. ISBN 0275946460.
Morison, Samuel Eliot (1958). Leyte: June 1944 - Jan 1945, vol. 12 of History of United States Naval Operations in World War II. Little, Brown and Company. ISBN 0316583170.
Ross, Bill D. (1991). Peleliu: Tragic Triumph. Random House. ISBN 0394565886.
Rottman, Gordon; Howard Gerrard (2002). Peleliu 1944: The Forgotten Corner Of Hell. Osprey Publishing. ISBN 1841765120.
Sloan, Bill (2005). Brotherhood of Heroes: The Marines at Peleliu, 1944 -- The Bloodiest Battle of the Pacific War. Simon & Schuster. ISBN 0743260090.
Wright, Derrick (2005). To the Far Side of Hell: The Battle for Peleliu, 1944. Fire Ant Books. ISBN 0817352813.
הערות שוליים

↑  הקרב בפלליו - מאמר של ג'רמי גיפטון
↑  אנטוני ביוור], "מלחמת העולם השנייה", תרגם עמנואל לוטם, הוצאת ידיעות ספרים, 2014, עמודים 665-667.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531417005171  GND: 4464687-2  LCCN: sh85099258  NARA: 10646803  NKC: ph311299 
ביצורים יפנים
הגל הראשון של כלים אמפיביים מתקרב לחוף
נחת משקה חבר פצוע
שלט אזהרה בקו הראשון בפלליו
מטוס F4U קורסייר מטיל פצצת נפלם על עמדה יפנית בהר אומורברוגול
שני נחתים נחים במהלך מבצעי טיהור בפלליו
חיילים בבית החולים בגוודלקנל לאחר שנפצעו בקרב על פלליו
ג'סיקה אניס-היל

אניס במהלך תחרות ב-2010
ג'סיקה אניס-היל (באנגלית: Jessica Ennis-hill; נולדה ב-28 בינואר 1986) היא אתלטית בריטית, היא האלופה האולימפית (לונדון 2012), שלוש פעמים אלופת עולם (ברלין 2009, טגו 2011 ובייג'ינג 2015) ואלופת אירופה (ברצלונה 2010) בקרב שבע.
ביוגרפיה

אניס נולדה בשפילד שבאנגליה בתם של ויני יליד ג'מייקה, ואליסון. בגיל 11 הצטרפה למועדון האתלטיקה העירוני בשפילד, מגיל 13 ועד היום (2012) היא מלווה על ידי מאמנה טוני מיניצ'יאלו. כנערה הצטיינה בקפיצה לגובה, בקרב רב ובריצת 100 מטר משוכות. באליפות אירופה באתלטיקה לנוער שנערכה ב-2005 בקובנה שבליטא זכתה במדליית זהב בקרב שבע וקבעה שיא בריטי לנוער של 5,891 נקודות. באותה שנה השתתפה באוניברסיאדה באיזמיר שבטורקיה וזכתה במדליית ארד.
ב-2006 הגיעה למקום השלישי במשחקי חבר העמים במלבורן שבאוסטרליה כשהיא משפרת את שיאה האישי ל-6,269, בהמשך השנה שיפרה שיא זה במהלך אליפות אירופה באתלטיקה 2006 בה הגיעה למקום השמיני. באליפות העולם באתלטיקה 2007 הגיעה למקום הרביעי. בעקבות פציעה שחשפה שברי מאמץ בכף רגלה נאלצה לשבות מפעילות אתלטית במשך שנה והחמיצה את אולימפיאדת בייג'ינג.
ביוגרפיה > אלופת העולם, ברלין 2009

באוגוסט 2009 זכתה במדליית זהב באליפות העולם בברלין, כשקבעה שיא אישי של 6,731 נקודות, לפני ג'ניפר אוסר מגרמניה (6493 נקודות) וקמילה חודזיק מפולין (6471 נקודות). בתחרות היא ניצחה בשלושה מקצועות, בריצת 100 מטר משוכות, בקפיצה לגובה ובריצת 200 מטר. התוצאות שקבעה במהלך התחרות:
ריצת 100 מטר משוכות: 12.93 שניות (מקום ראשון)
קפיצה לגובה: 1.92 מטר (מקום ראשון)
הדיפת כדור ברזל: 14.14 מטר (מקום חמישי)
ריצת 200 מטר: 23.25 שניות (מקום ראשון)
קפיצה לרוחק: 6.29 מטר (מקום תשיעי)
הטלת כידון: 43.54 מטר (מקום עשירי)
ריצת 800 מטר: 2:12.22 דקות (מקום רביעי)
ב-2010 זכתה באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בדוחא, בתחרות קרב חמש, כשהיא קובעת שיא אליפות ושיא בריטי חדש. היא זכתה באותה שנה גם בתחרות קרב שבע באליפות אירופה באתלטיקה כשקבעה שיא אישי ושיא תחרות חדש של 6,823 נקודות. התוצאות שקבעה במהלך התחרות:
ריצת 100 מטר משוכות: 12.95 שניות (מקום ראשון)
קפיצה לגובה: 1.89 מטר (מקום ראשון)
הדיפת כדור ברזל: 14.05 מטר (מקום שישי)
ריצת 200 מטר: 23.21 שניות (מקום ראשון)
קפיצה לרוחק: 6.43 מטר (מקום רביעי)
הטלת כידון: 46.71 מטר (מקום שמיני)
ריצת 800 מטר: 2:10.18 דקות (מקום שלישי)
באליפות העולם באתלטיקה 2011 סיימה במקום השני לאחר טטיאנה צ'רנובה. ב-2016 נשללה מדליית הזהב מצ'רנובה לאחר שהורשעה באימרוץ ואניס זכתה במקומה במדליית הזהב.
ב-2012 זכתה במדליית כסף בקרב חמש באליפות העולם באולם שהתקיימה באיסטנבול לאחר נטליה דוברינסקה ששברה בתחרות זו את שיא העולם. בתחרות במאי 2012, שברה את השיא הבריטי בקרב שבע של דניס לואיס משנת 2000, במהלך תחרות זו שברה את שיאיה האישיים בריצת 200 מטר ובהטלת כידון. היא בחרה שלא להשתתף באליפות אירופה באתלטיקה באותה שנה, עקב סמיכותה לאולימפיאדת לונדון.
ביוגרפיה > אלופה אולימפית, לונדון 2012

באולימפיאדת לונדון זכתה אניס במדליית זהב בקרב שבע בשיא בריטי חדש של 6955 נקודות, לפני לילי שוורצקוף מגרמניה (6649 נקודות) וטטיאנה צ'רנובה מרוסיה (6628 נקודות). בתחרות השיגה את התוצאות הבאות:
ריצת 100 מטר משוכות: 12.54 שניות (מקום ראשון), שיא בריטי והתוצאה הטובה ביותר במקצוע זה במסגרת קרב שבע.
קפיצה לגובה: 1.86 מטר (מקום חמישי)
הדיפת כדור ברזל: 14.28 מטר (מקום עשירי)
ריצת 200 מטר: 22.83 שניות (מקום שני), שיא אישי
קפיצה לרוחק: 6.48 מטר (מקום שני)
הטלת כידון: 47.49 מטר (מקום עשירי), שיא אישי
ריצת 800 מטר: 2:08.65 דקות (מקום ראשון)
אניס הייתה אמורה לייצג את בריטניה גם בתחרות האישית בריצת 100 מטר משוכות, אך לאחר ניצחונה בקרב שבע, החליטה לוותר על כך.
ביוגרפיה > אלופת העולם, בייג'ינג 2015

אניס-היל לא התחרתה במהלך 2014 בשל היותה בהריון והולדת בתה.
ב-2015 זכתה במדליית זהב באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה בבייג'ינג, בתוצאה של 6669 נקודות. בתחרות השיגה את התוצאות הבאות:
ריצת 100 מטר משוכות: 12.91 שניות (מקום שני)
קפיצה לגובה: 1.86 מטר (מקום שני)
הדיפת כדור ברזל: 13.73 מטר (מקום 15)
ריצת 200 מטר: 23.42 שניות (מקום שני)
קפיצה לרוחק: 6.43 מטר (מקום רביעי)
הטלת כידון: 42.51 מטר (מקום 20)
ריצת 800 מטר: 2:10.13 דקות (מקום שני)
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה במדליית כסף בקרב שבע בתוצאה של 6,775 נקודות לאחר המנצחת נפיסטו ת'יאם מבלגיה (6,810 נקודות).
באוקטובר 2016 הודיעה על פרישה מאתלטיקה.
חיים אישיים

אניס-היל בוגרת תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת שפילד. ב-2011 זכתה לתואר חברה במסדר האימפריה הבריטית ב-2013 קודמה לדרגת מפקד במסדר וב-2016 הוענק לה התואר דיים. ב-2012 זכתה בתואר אתלטית השנה באירופה, ב-2017 הוענק לה פרס ה-BBC למפעל חיים של ספורטאי. ב-2013 נישאה לאנדי היל ולזוג נולדה ילדה ביולי 2014.
שיאים אישיים

ריצת 100 מטר משוכות: 12.54 שניות, 2012 (שיא בריטי עד ספטמבר 2014)
קפיצה לגובה: 1.95 מטר, 2007
הדיפת כדור ברזל: 14.67 מטר, 2011
ריצת 200 מטר: 22.83 שניות, 2012
קפיצה לרוחק: 6.51 מטר, 2010
הטלת כידון: 47.49 מטר, 2012
ריצת 800 מטר: 2:07.81 דקות, 2011
קרב שבע: 6,955 נקודות, 2012 (שיא בריטי עד אוקטובר 2019)
הערות שוליים

↑  תוצאות האליפות לנשים
↑  תוצאות התחרות
↑  Jessica Ennis-Hill wants to claim 2011 World Championship gold medal in front of a crowd, דיילי מייל, 1 בדצמבר 2016
↑    Hannah Furness, ‏Jessica Ennis will skip 100m hurdles at London 2012 Olympics to enjoy a 'few glasses of wine' and a rest, The Telegraph, 5 August 2012
|  אלופות אולימפיות בקרב חמש וקרב 7 (נשים) |
| --- | --- | --- |
| קרב חמש | (1964) אירינה פרס ברית המועצות • (1968) אינגריד בייקר מערב גרמניה • (1972) מרי פיטרס בריטניה • (1976) זיגרון זיגל מזרח גרמניה • (1980) נאדז'דה טקצ'נקו ברית המועצות |  |
| קרב 7 | (1984) גליניס נאן אוסטרליה • (1988) ג'קי ג'וינר קרסי ארצות הברית • (1992) ג'קי ג'וינר קרסי ארצות הברית • (1996)  ע'אדה שועאע סוריה • (2000) דניס לואיס בריטניה • (2004) קרולינה קלופט שוודיה • (2008) נטליה דוברינסקה אוקראינה • (2012) ג'סיקה אניס בריטניה • (2016) נפיסטו ת'יאם בלגיה • (2020) נפיסטו ת'יאם בלגיה • (2024) נפיסטו ת'יאם בלגיה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1218978295  World Athletics: 14274988  ISNI: 0000 0004 1006 6804  LCCN: no2013063307  VIAF: 1156312392802082097   WorldCat (עם VIAF): 1156312392802082097 
ג'סיקה אניס חוגגת את זכייתה באולימפיאדת לונדון
ג'ן שור

ג'ניפר "ג'ן" שוּר (באנגלית: Jennifer "Jenn" Suhr; נולדה ב-5 בפברואר 1982) היא אתלטית אמריקאית, היא אלופה אולימפית (לונדון 2012), סגנית אלופת העולם (מוסקבה 2013) ושיאנית העולם הנוכחית (2017) בקפיצה במוט באולם (5.03 מטר).
הערות שוליים

↑  From Out of Nowhere, a Vaulter Is on Cusp of the Olympics, הניו יורק טיימס, 29 ביוני 2008
↑  AN INTERVIEW WITH JENN STUCZYNSKI, מגזין ESPN
↑  סער הס, בייג'ינג, איסינבייבה: "אתם תחליטו אם אני מספר 1", באתר ynet, 19 באוגוסט 2008
↑  ג'ן שור באתר התאחדות האתלטיקה האמריקאית
↑  ג'ניפר שור שברה את השיא העולמי במוט באולם, באתר ynet, 3 במרץ 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  World Athletics: 14322231
ג'ודי בנסון

| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1961 (בת 63) רוקפורד, אילינוי, ארצות הברית 
 סוגה מועדפת:  מוזיקת פופ מסורתית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1975 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מיליקין  בית הספר התיכון הקתולי בוילן 
 בן זוג:  ריי בנסון (19 במאי 1984-הווה)
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  אגדות דיסני (2011) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ודי בנסון (באנגלית: Jodi Benson; נולדה ב-10 באוקטובר 1961) היא מדבבת, שחקנית וזמרת אמריקאית, הידועה בעיקר כמדבבת של אריאל בסרט "בת הים הקטנה". על תפקיד זה קיבלה את תואר אגדת דיסני בשנת 2011.
ביוגרפיה > ראשית חייה והשכלה

בנסון נולדה בשם ג'ודי מרזורטי (Jodi Marzorati) ברוקפורד, אילינוי. החלה לשיר בגיל 5. בשנת 1979 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון הקתולי בוילן.
בנסון למדה באוניברסיטת מיליקין, וקיבלה תואר BFA בתיאטרון מוזיקלי.
ביוגרפיה > קריירה

בשנת 1982, הייתה חלק מאנסמבל השחקנים בסיבוב ההופעות הלאומי של המחזמר "יוסף וכתונת הפסים המשגעת". בשנת 1983 הופיעה לראשונה בברודוויי במחזמר "מרילין: אגדה אמריקאית" בתפקיד נערת מפעל.
בשנת 1986 גילמה את דוריה הדסון במחזמר "חיוך" בברודוויי.
בשנת 1989, בנסון הופיעה במחזמר "Welcome to the Club" בתפקיד בטי ברסטטר בברודוויי, לצד סמואל א. רייט. באותה שנה דיבבה את אריאל בסרט "בת הים הקטנה".
בשנת 1991, בנסון הופיעה בתפקיד שוטרת בסדרת הטלוויזיה "האנטר".
בשנת 1992, בנסון הופיעה במחזמר "Crazy for You" בתפקיד פולי בייקר בברודוויי, על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס טוני לביצוע הטוב ביותר על ידי שחקנית ראשית במחזמר.
בין השנים 1992-1994 דיבבה את אריאל בסדרת הטלוויזיה "בת הים הקטנה", ובשנת 1994 דיבבה את אצבעונית בסרט בעל אותו שם.
בשנת 1997, בנסון דיבבה את וויבו בסרט "הפרופסור המפוזר", ואת בל בסרט "מזמור חג המולד".
בשנת 1998 דיבבה את אן דארו בסרט "מייטי קונג", והופיעה בתפקיד המספרת בסיבוב הופעות של המחזמר "יוסף וכתונת הפסים המשגעת".
בין השנים 1998-1999 דיבבה את הלנה בסדרת הטלוויזיה "הרקולס", ובשנת 1999 דיבבה את ברבי בסרט "צעצוע של סיפור 2".
בשנת 2000, היא שבה לדבב את אריאל בסרט "בת הים הקטנה 2: השיבה לים", את אסנת בסרט "יוסף נסיך החלומות", את אקווגירל בסדרת הטלוויזיה "באטמן: הדור הבא" ואת נאסירה במשחק הווידאו "אלאדין ונקמתה של נאסירה".
בשנת 2001 דיבבה את ליידי בסרט "היפהפייה והיחפן 2", על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אנני לדיבוב הטוב ביותר.
בשנת 2002, דיבבה את אריאל בגרסה האנגלית למשחק הווידאו "Kingdom Hearts", ובשנת 2003 דיבבה את אניטה בסרט "על כלבים וגנבים 2: הרפתקאות פאטץ' בלונדון".
בין השנים 2005-2007, בנסון דיבבה מספר דמויות בסדרת הטלוויזיה "מחנה לזלו!", ובשנת 2007 הופיעה בתפקיד סם בסרט "מכושפת".
בשנת 2008, היא שבה לדבב את אריאל בסרט "בת הים הקטנה 3: סיפורה של אריאל". בשנת 2010 דיבבה את ברבי בסרט "צעצוע של סיפור 3", ובשנת 2011 דיבבה אותה בפרק "חופשה בהוואי" בסדרה "צעצוע של סיפור בקיצור".
בשנת 2018 דיבבה את אריאל בסרט "ראלף שובר את האינטרנט".
בשנת 2019 הופיעה בתפקיד עצמה בספיישל הטלוויזיוני "בת הים הקטנה הופעה חיה!".
בשנת 2022 דיבבה את תמי גובלסוורת' בסדרה "הרעשנים", ואת אריאל במשחק הווידאו "Disney Dreamlight Valley".
בשנת 2023 הופיעה בהופעת קמע בסרט "בת הים הקטנה", ודיבבה את אריאל בסרט הקצר "היה היה סטודיו" ובספיישל הטלוויזיוני "לגו נסיכות דיסני: טירת ההרפתקאות".
ביוגרפיה > חיים אישיים

ב-19 במאי 1984, ג'ודי נישאה לריי בנסון. לזוג שני ילדים.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם | תפקיד | הערות | הערות שוליים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1989 | בת הים הקטנה | אריאל | דיבוב |  |
| 1994 | אצבעונית | אצבעונית | דיבוב |  |
| 1997 | הפרופסור המפוזר | וויבו | דיבוב |  |
| 1997 | מזמור חג המולד | בל | דיבוב |  |
| 1998 | מייטי קונג | אן דארו | דיבוב |  |
| 1999 | צעצוע של סיפור 2 | ברבי | דיבוב |  |
| 2000 | בת הים הקטנה 2: השיבה לים | אריאל | דיבוב |  |
| 2000 | יוסף נסיך החלומות | אסנת | דיבוב |  |
| 2001 | היפהפייה והיחפן 2 | ליידי | דיבוב |  |
| 2002 | בלטו 2 | ג'נה | דיבוב |  |
| 2003 | על כלבים וגנבים 2: הרפתקאות פאטץ' בלונדון | אניטה | דיבוב |  |
| 2004 | בלטו 3 | ג'נה | דיבוב |  |
| 2007 | מכושפת | סם | — |  |
| 2008 | בת הים הקטנה 3: סיפורה של אריאל | אריאל | דיבוב |  |
| 2010 | צעצוע של סיפור 3 | ברבי | דיבוב |  |
| 2012 | טינקרבל וסוד הכנפיים | פיה רופאה | דיבוב |  |
| 2018 | ראלף שובר את האינטרנט | אריאל | דיבוב |  |
| 2023 | בת הים הקטנה | מוכרת בשוק | הופעת קמע |  |
| 2023 | היה היה סטודיו | אריאל | דיבוב; סרט קצר |  |