stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אח"י אילת (א-16)
"נורת'לנד" - בשירות משמר החופים האמריקאי

האונייה נבנתה כשוברת קרח וכספינת תותחים ארקטית עבור משמר החופים האמריקני (USCG) והוכנסה לשירות ב-7 במאי 1927 בשם "נורת'לנד" (Northland) וסימנה WPG-49. הוצבה בים ברינג עד 1938 עת הוצאה מהשירות. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הוחזרה לשירות בשנת 1940 והועברה לאוקיינוס האטלנטי שם ביצעה פטרולים מול חופי גרינלנד. ב-12 בספטמבר 1941 השתלטה על ספינת דיג נורווגית שהובילה סוכנים גרמנים ומשדרי רדיו בדרכם להקמת תחנת חוף. הייתה זו הפעולה הצבאית הימית היזומה הראשונה של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה (עוד לפני המתקפה על פרל הארבור). בהמשך המלחמה ביצעה פעולות הצלה, תפיסת ספינות ריגול והשמדת תחנות מטאורולוגיות של הגרמנים. על פעילותה במהלך מלחמת העולם השנייה זכו האונייה וצוותה בשני עיטורים. בשנת 1944 הוצאה מהשירות.
האונייה (USCGC Northland (WPG-49 כפי שנראתה לפני הסרת מפרשיה.
"נורת'לנד" כשהיא חמושה בעת שירותה במשמר החופים האמריקני בתקופת מלחמת העולם השנייה.
"אח"י אילת" - בשירות חיל הים

עם השתלטות כוחות ההגנה על נמל חיפה באפריל 1948, נמצאו במקום כעשר אוניות מעפילים שהוחל בהסבתן לספינות מלחמה. הראשונה שהושלמה הייתה "מדינת היהודים" שהייתה במצב המכני הטוב מכל ספינות "צי הצללים" (כינוי ספרותי שניתן לספינות המעפילים). האונייה שופצה על ידי מספנת חיל הים שהוקמה באותם ימים. בתחילה לא היה חימוש מתאים לצייד את הספינות ובחלקן הותקנו תותחי דמה מקרטון, ולאחר מכן תותחים יבשתיים 65 מ"מ (נפוליאונצ'יק) שנקשרו לסיפון. שמה שונה ל"אח"י אילת" וניתן לה הסימון א-16. באח"י אילת הותקנו, בנוסף לנפוליאונצ'יק, שני תותחי 20 מ"מ ומקלעים, אך בעיקר סמכו על חרטומה המחוזק שישמש כאמצעי ניגוח. לאחראי על השיפוץ ומפקדה הראשון נתמנה יוסף אלמוג.
האונייה יועדה להיות אוניית שירות ואבטחת חופים. צוות האונייה מנה 8 קצינים, 7 מפקדי סירות ו-53 בעלי דרגות אחרות. על האונייה שרתו גם קצינת קשר, חובשת ופקידה.
האונייה השתתפה בקרב הימי הראשון של הצי הצעיר. ב-4 ביוני 1948 התקרבה האונייה המצרית "אמירה פאוזיה" ואיתה עוד שתי ספינות לחוף תל אביב, כנראה בכוונה של הנחתת כוחות בחוף. "אילת", ששייטה באזור עתלית, נשלחה דרומה לכיוונן יחד עם אח"י חנה סנש. הראשונים לפתוח באש היו המצרים שתחילה החטיאו, אך שני פגזים פגעו באונייה והסבו לה נזקים קלים. תגובת האש של "אילת" הייתה לא יעילה ופגזיה לא עברו שליש הטווח ליעדם. לאחר מספר דקות של קרב ביקשה האונייה סיוע אווירי. לאחר כשעה הגיע הסיוע האווירי שגם יעילותו הייתה נמוכה. בתקיפה האווירית השתתפו שלושה מטוסי חיל האוויר הישראלי. אחד המטוסים נפגע ונפל לים ושני טייסיו, אהרן דויד שפרינצק (בנו של יושב ראש הכנסת הראשון, יוסף שפרינצק) ומתתיהו סוקניק (בנו של אליעזר ליפא סוקניק, ואחיו של יגאל ידין), נהרגו. אנדרטה שיצר בנימין תמוז לזכרם מוצבת בגן העצמאות בתל אביב. תוצאות הקרב לגבי שני הציים לא היו משמעותיות אבל הספינות המצריות לא הצליחו לבצע את משימתן ונסוגו.
במסגרת קרבות עשרת הימים שלאחר ההפוגה הראשונה, השתתפה במתקפה על טירה ועין חוד. בין ה-17 ל-18 ביולי 1948 הפגיזה יחד עם אח"י וג'ווד את חופי לבנון בסמוך לצור. תקלות רבות אפיינו את מצב האונייה והחימוש שלה.
"אח"י אילת" - בשירות חיל הים > גילוי שבר אוניית מעפילים

לאחר המלחמה הוסבה לשמש כאוניית אימונים של גדנ"ע ים וקורס חובלים, כספינת אם עבור שייטת 13 ואוניית אספקה.
בשנת 1950 בפיקוד אולי וצלר יצאה אילת עם קורס גדנ"ע ים לסיור מתמשך באיי הים האיגאי. בסיור זה הגיעה לאי סירנה, ונתנה כבוד לחללי ספינת המעפילים "רפיח", שקבורים במקום.
מפת מפרץ הדרומי בסירנה, בו נמצאו שברי "רפיח".
אח"י אילת (א-16) במפרץ סירנה.
קציני אח"י אילת א-16 באיתור קבר מעפילי רפיח באי סירנה, 1950.
"אח"י אילת" - בשירות חיל הים > יציאה משירות פעיל

שנים רבות עמדה על הרציף המקביל לפתח בקרבת המגדלור האדום של נמל חיפה. שמשה כחדר אוכל ומחסן ליחידת הצוללים ההגנתיים ופלגות הטרפדות. מאז נקרא הרציף עצמו בשם א-16.
בשנת 1955 לקראת רכישת המשחתות מסדרה Z מבריטניה הוחלף שם האניה ל"אח"י מצפן". וכך המשיכה עד סיימה את שירותה בשנת 1961, ונמכרה לסוחרי גרוטאות בשנת 1962.
מפקדי האונייה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| רב-סרן  | תקופת כהונה כמפקד הספינה | פעילות | תמונה |  |  |
| יוסף אלמוג | מאי - ספטמבר 1948 |  |  |  |  |
| אולי וצלר | 1950 |  |  |  |  |
| שלום שוורץ | 1955 | הפלגה עם טרפדות ליוון |  |  |  |
לקריאה נוספת

בתיה באואר, א-16 "מדינת היהודים", 'מערכות ים' 58, מרץ 1962, עמ' 5.
דב רוזנטל, אלבום כלי שיט חיל הים, מספן כוח האדם, 1992, עמ' 83–84.
צפי מרלי, 'אח"י אילת'- שם אחד ארבעה כלי שיט, "בין גלים". אוקטובר 2002, ע'50.
הלל ירקוני, ספינות מעפילים מא-עד ת' : או מ-"כוכב" עד "קרב עמק איילון", הוצאת חלונות, גוונים, 2005.
יהודה שיף (עורך אחראי), אילן כפיר, יעקב ארז, הירש גודמן, שלמה מן, (עורכים), צה"ל בחילו, אנציקלופדיה לצבא וביטחון, כרך חיל הים, תל אביב: רביבים הוצאה לאור, מהדורת ספרית מעריב, 1982.
אלי ורשבסקי - ימאי באח"י 'אילת' א-16 - מעיד על הקרב הימי הראשון, "במחנה", 1949
ביאורים

↑  בחיל הים כונו ארבע ספינות בשם "אילת": א-16, ק-40, ספינת טילים דגם סער 2 (1991-1968) והרביעית סער 5 נמצאת בשירות (נכון ל-2006) מאז 1994 בשייטת ספינות הטילים
↑  מי שפיקד עליה עוד בהיותה אנית מעפילים "מדינת היהודים". בהתאם לנהוג בתקופת ההעפלה התמנה לאונייה במקביל גם רב החובל אליעזר חודורוב, איש ים בעל ניסיון של 20 שנה, כאשר יוסף אלמוג משמש כקצין ראשון וכמפקד הצבאי של האונייה. לאחר יום פרש חודורוב מתפקידו כי לא קיבל את שיטת הפיקוד המשותף
הערות שוליים

↑  משה אימבר (תחקיר, כתיבה ועריכה), שייטת 3, ספינות הטילים בחיל הים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור - אריק נצר, התשס"ה  - 2005.
↑  שוברת הקרח נורת'לנד במלחמה (באנגלית)
↑  האוניה "מדינת היהודים" באתר עמותת חיל הים
1 2  ענת קדרון,  חיל הים הישראלי – שנת ההקמה: הקמת וגיבוש חיל הים במהלך מלחמת העצמאות, עבודת גמר, אוניברסיטת חיפה, הפקולטה למדעי הרוח, החוג ללימודי ארץ ישראל, אוקטובר 2000.
↑  ניצן סדן, המטוסים הג'ובניקים שעצרו את הפשיטה המצרית על תל אביב, באתר כלכליסט, 25 באפריל 2023
↑  ענת קדרון, עבודת גמר בחוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה, אוקטובר 2000.הקמת השרות הימי וחיל הים, עמוד 108
↑  אמנון בן ציון, מבצע עוגן וגלעד למעפילי רפיח באתר משמר המורשת הימית.
מעפילי "מדינת היהודים" בחיפה
"מדינת היהודים" בהגיעה לנמל חיפה
פינוי פצוע מהאונייה "מדינת היהודים" לנמל חיפה. מתוך הארכיון הפדרלי של גרמניה
האנדרטה לזכר טייסי חיל האוויר, בגן העצמאות בתל אביב, פסל בנימין תמוז
אולפת אל-אידליבי

| --- | --- |

 לידה:  15 בנובמבר 1912 דמשק, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  21 במרץ 2007 (בגיל 94) פריז, צרפת 
 מדינה:  סוריה 
 תקופת הפעילות:  מ-1947 
 
אולפת עמר באשא אל-אידליבי (בערבית: ألفت الأدلبي, תעתיק מדויק: אלפת אלאדלבי; 15 בנובמבר 1912 בדמשק, סוריה – 22 במרץ 2007 בפריז, צרפת). נחשבת לאחת הנשים החלוציות הערביות במאה העשרים. היא הייתה סופרת ופמיניסטית סורית. פעלה לקידום מעמד האישה בסוריה. בדרכה ובכתיבתה, אידלבי השפיעה רבות על הספרות הערבית.
ביוגרפיה

אידליבי נולדה בשנת 1912 בעיר דמשק, סוריה, בשכונת א-סאלחיה (حي الصالحية), השוכנת לרגלי הר קאסיון. היא הייתה בת יחידה למשפחה שבה היו חמישה בנים. אמה, נג'יבה אלדאגסטאני, (نجيبه الداكستاني), הייתה ילידת דמשק. סבה, א-שיח' מחמד חלבי, (الشيخ محمد الحلبي), שהיה ממוצא רוטולי גורש מדאגסטן על ידי הסולטאן העותמאני מחמוד השני, לאחר התנגדותו לכיבוש הרוסי בדאגסטן, לאחר המרד בשלטון הוא הגיע לדמשק עם משפחתו ונשאר שם.
בשנת 1929 כשהיא בת 17 ולפני סיום לימודיה, נישאה אידלבי לרופא חמדי אידליבי (حمدي الادلبي), מבלי שהשניים הכירו קודם לכן. היא ילדה שלושה ילדים: לילא, יאסר וזיאד. אידלבי מתה ב־21 במרץ 2007 בבירת צרפת פריז בגיל 96, גופתה נקברה בדמשק סוריה.
ביוגרפיה > לימודיה

אידליבי למדה בבית ספר לבנות בדמשק . ובשנת 1920 הפכה השפת הערבית לשפה הרשמית בבית הספר. כשחזר המלך פיסל הראשון, מלך עיראק מגלות בפריז היא יצאה לקבל פניו בתלבושת שהוכנה במיוחד למסיבה היסטורית זו. בשנת 1921 חלתה בקדחת, ממנה ניצלה, המחלה ריתקה אותה למיטתה וגרמה לה להיעדר מבית הספר לתקופה ארוכה. לאחר שהחלימה הצטרפה לבית ספר "אלעפיף" (العفيف) שנוסד ליד ביתה, והפכה להיות אחת מהתלמידות המצטיינות והמובילות בו. בשנת 1927 סיימה בית ספר יסודי והחלה ללמוד בבית ספר למורות. רוב התלמידים בכיתתה היו בנים ורק מעט בנות.
כבר בנעוריה הייתה לאידליבי נטייה לספרות. אחד ממוריה צפה שהיא תהיה סופרת מפורסמת. בביתה, נהגה במשך שעות לקרוא ספרות ושירה. אביה כיוון אותה לקריאת ספרות ערבית גבוהה וחשובה. היא הושפעה מאוד מדודה כאט'ם דאגסטאני, (كاظم الداكستاني), (1901–1985) שהיה סופר ידוע באותה תקופה, בין היצירות שהיא קראה היו הספרים:"אל-עקד אל-פריד" ("العقد الفريد"), "כתאב אל-אע'אני" (" كتاب الأغاني") ו"כתאב אל-אמאלי", ("كتاب الأمالي"). היא אהבה את השירה העתיקה ולמדה שירים רבים בעל פה. לאחר לידת בנה הבכור יאסר בשנת 1932, חלתה שוב והייתה מרותקת למיטה במשך שנה, בתקופה זו הרבתה לקרוא. היא קראה כעשר שעות ביום, ספרות קלאסית וחדשה, ספרות מתורגמת ועוד. גם לאחר שהחלימה המשיכה לקרוא בצורה אינטנסיבית .
ביוגרפיה > פועלה ודרכה

יחד עם עיסוקה בספרות אידלבי הצטרפה לאגודת צדקה ותרבות בשם "דוחת אלאדב" ("دوحة الأدب"). בשנת 1940 הצטרפה לאגודה של נשים מסוריה בשם "אלנדוה" ("الندوة"), מטרת האגודה הייתה, בין השאר, לפעול לשחרור האישה מהבערות והנחשלות ששררה אז בחברה ולקדמה. אידליבי הפכה להיות אחת מהנשים הדומיננטיות והמובילות באגודה, אשר פעל לסלול את הדרך לשיפור מעמד האישה בסוריה. בשנת 1954 נבחרה אידלבי ליושבת ראש אגודת הנשים למען התרבות. בתוקף תפקידה היא:
ייסדה את הספרייה הגדולה של האגודה שכללה ספרים חשובים בתחומי הספרות, המדע והיסטוריה, הספרייה פתוחה עד עצם היום זה.
בנתה תוכנית לקריאה ספרותית-רעיונית לחברות האגודה. במפגשים אלו הן קראו ספרים ודנו בכל חדש בעולם התרבות.
היא יסדה סדרת ימי עיון חודשיים שנקראה בשם "לולאת התרבות" ("حلقة الزهراءالأدبية") שהתקיימו בכל יום שלישי בסוף כל חודש. במפגשים אלה בביתה אירחה סופרים וסופרות מדמשק מפגשים אלה תרמו לפיתוח אופקים ספרותיים ותרבותיים ולחילופי דעות.
יזמה פרויקט של הדפסת ספרים חדשים, שחזור ספרים ישנים חשובים והדפסתם המחודשת כאות הערכה לסופרים מצטיינים וכן פעלה לעידוד הכתיבה בקרב הנוער.
בשנת 1948 הצטרפה לקבוצת נשים שהשתתפו בקמפיין הצלה ועזרה של אוכלוסיות "הנכבה" ופעלה רבות למציאת פתרונות אכלוס לאוכלוסיות אלה. בשנים 1967 ו-1973 התגייסה אף לעזרת משפחות החללים לאחר המלחמות בסוריה ובאלג'יר.
היא הייתה חברה באגודת הסופרים הערבית, ונציגת האגודה בצ'כוסלובקיה וגם בסין, בנוסף לקחה חלק בוועדת הפרוזה במועצה העליונה של האומנות והספרות כחברה במשך עשר שנים, גם עבדה בוועדת הצנזורה המוסרית בארגון הקולנוע הערבי בסוריה במשך תקופה קצרה.
ביוגרפיה > כנסים

אידליבי השתתפה בכנסים שונים שנערכו במדינות ערב, ועסקו בקידום מעמד האישה. בכנסים אלה היא הדגישה את התמורות החברתיים והתרבותיים שעוברים בעולם הערבי, ואת החשיבות לעורר את התודעה הלאומית של הנשים הערביות להשכלה וללמידה. היא לקחה חלק בכנסים הבאים:
הכנס החמישי לאיחוד הנשים הערביות בביירות, לבנון, בשנת 1962
כנס להתאחדות הנשים הערביות בבגדאד, עיראק, בשנת 1969
כנס להתאחדות הנשים הערביות במרוקו, בשנת 1989.
סיפוריה והשפעתה על הספרות הערבית

אידליבי שייכת לדור שנות ה-50 של הספרות הסורית, אשר אופיין בעליה משמעותית במספר הנשים הסופרות. הכתיבה בתקופה זו היוותה פריצת דרך בספרות הסורית והערבית. השמות הבולטים באותה תקופה היו מארי עגמי (ماري عجمي) (1888-1965)، נאזכ אל-עאבד בייהם ( نازك العابد بيهم) (1887-1959), ודאד סכאכיני (وداد سكاكيني) (1913-1991), סלמא אל-חפאר אל-כזברי (سلمى الحفار الكزبري) (1923-2006). דור זה סלל את הדרך לעתודת הסופרות של שנות השישים והשבעים כמו קמר כילאני (قمر كيلاني)، נדיה ח'וסת (ناديا خوست) דלאל חאתם (دلال حاتم)، לילא סאיא סאלם (ليلى صايا سالم)، ע'אדה א-סמאן (غادة السمان) ואחרות.
דור שנות ה-50 פעל רבות בנושא שחרור האישה וקידום מעמדה החברתי, הנשים הסופרות פעלו בתקופה שהתאפיינה בשינויים חברתיים, פוליטיים ותרבותיים רבים. הוצאת ספרים החלו לפרסם ספרים של נשים בשמות גלויים שנשאו חותם משלהן, הדבר היווה פריצת דרך חברתית ספרותית בתחום שהיה שמור עד כה לגברים בלבד.
ספריה של אידליבי מגוונים. בספריה, הציגה מאפיינים חדשים בספרות שהשפיעו רבות על הספרות הסורית והערבית תוך שמירה על כתיבה בשפה ספרותית תקינה. בולט בספריה התיעוד המציאותי של המסורת והמנהגים של אותה תקופה במיוחד בכל הקשור במעמד האישה והדיכוי שהיא עוברת במציאות פטריארכלית. מאפיין נוסף בסיפוריה היה כתיבה על עקרונות המציאות הסוציאליסטית בהצגת נושאים חברתיים ולאומיים שונים. היא כתבה על מעמד הפועלים והאיכרים. ספריה התאפיינו ברומנטיקה ובכתיבה על האהבה ועל רגשות וגם על האנושות.
סיפוריה והשפעתה על הספרות הערבית > האישה בספרות אידליבי

לאישה אצל אידליבי פנים רבות. הראשונה היא דמות "האם (الام)". אידליבי מעניקה חשיבות רבה לדמות האם, למעמדה ולתפקידה בתוך המשפחה. האם הקדושה, בעלת הפנים היפות, מוצגת כ"ייצור מושלם" המעניק חום ודאגה לילדים, היא מכילה ומחזיקה אותם, מגינה על ילדיה מסכנות החיים, דואגת לבעל ומשמשת כיועצת לכל דבר. אפשר לעמוד על תפקיד חשוב זה בספורים "צחוק השטן- (ويضحك الشيطان"), "למען האדמה והכבוד- ("من اجل الارض والكرامة") ועוד.
במהלך החיים ומסיבות רבות האישה לא תמיד ממשת את האמהות, החיים מפתים אותה וכשהיא הולכת אחרי התאוות שלה החברה מאשימה אותה וקוראת לה החוטאת (الخاطئة)". אידליבי טוענת ש"צריך להאשים קודם את החברה ולא את האישה "(החוטאת)". בסוג זה של סיפורים היא לא מתנגדת למסורת החברתית ושמירה על הכבוד, היא תוקפת את התנהגות החברה ומבקשת מאנשיה להיות יותר סלחנים כלפי נשים חוטאות וגם כלפי ילדיהן שנולדו מחוץ למסגרת הנישואים, בסיפור " למענך"- ("من اجلك انت") מבליטה אידליבי את התנהגות החברה המדכאת נשים חוטאות ואת היחס השלילי לילדיהן ומסתייגת מהתנהגות זאת.
"הרווקה (العانس)" הוא כינוי שהדביקה החברה באותה תקופה לאישה שלא נישאה, שכן החברה לא העריכה אישה כזאת. אידליבי טוענת שהלוואי והאישה הזאת הייתה יודעת מהו האוצר הטמון בה וביכולות שלה לשנות ולפרוץ דרכים. היא מביאה דוגמאות בסיפוריה לנשים רווקות ששינו את פני החברה ואת חיי האחרים וחייהן כמו בסיפור "האוצר ("الكنز").
אידליבי תקפה בחריפות את אנשי המזרח ואת יחסם לנשים בכלל ובמיוחד לאישה החוטאת ולרווקה. היא מפנה כלפי החברה שאלה רטורית "הלא זה נגרם מיחס והתנהגות החברה הפטריארכלית והשתלטות הגבר עליה!?".
כתביה

אידליבי הותירה אוסף גדול של יצירות ספרותיים, סיפורים, רומנים וספרות העוסקת במציאות ובחיים המזרחיים. היא נחשבת לאחת מגדולי הסופרים הסורים והערבים, וזכתה בהרבה תעודות הוקרה ובפרסים גם בסוריה וגם בעולם הערבי.
ספריה תורגמו ליותר מ-15 שפות ובהן אנגלית, צרפתית, שוודית, הולנדית, פורטוגזית, איטלקית, ספרדית, סינית, טורקית ופרסית. סיפוריה נלמדים באוניברסיטאות שונות ברחבי העולם בין השאר בסין, ארצות הברית, ספרד, רוסיה ואוזבקיסטן.
כתביה > רומנים / סיפורים

הסיפור הראשון שלה, "ההחלטה האחרונה" ("القرار الأخير"), אותו כתבה בשנת 1947. השתתף בתחרות רדיו לונדון וקיבל מקום שלישי בתחרות.
רומן " דמשק חיוך העצב", "دمشق يا بسمة الحزن" 1981
"השיעור הקשה" ("الدرس القاسي"), 1947
"מרד הדמעות", "عصي الدمع" 1976
"פרידת האוהבים", "وداع الأحبة" 1992
הרומן "סיפור סבא", "حكاية جدي" 1999
כתביה > אוספים

ספר "המנוליה בדמשק ושיחות שיחות שונות ", " المنوليا في دمشق وأحاديث أخرى" כולל סיפור באנגלית לידי גין דיקבי, "الليدي جين ديكبي" ואוסף הרצאות ושיחות שנתנה בדמשק וחלב בשנת 1964
"השטן צוחק", "ويضحك الشيطان" 1974
"להתראות דמשק", "وداعاً يا دمشق" - אוסף סיפורים שכולל 17 סיפורים קצרים, 1963
"מאחורי הדברים היפים ועוד סיפורים קצרים" "ما وراء الأشياء الجميلة وقصص أخرى" 1996
"מבט לעבר הספרות העממית שלנו", "نظرة في أدبنا الشعبي" 1974
כתביה > הרצאות

"ישראליות", "اسرائليات" הרצאה, 1983
"מנהגים ומסורת בשכונות העתיקות בדמשק", "عادات وتقاليد الحارات الدمشقية القديمة" - קובץ הרצאות ומאמרים 1996
כתביה > הרצאות > דמשק חיוך העצב

אידליבי כתבה את הרומן "דמשק חיוך העצב", (دمشق يا بسمة الحزن),בשנת 1981 כשהייתה בת 68, רומן זה מהמפורסמים של אידליבי, זכה לפרסים שונים וגם הופק כסדרת טלוויזיה.
הסיפור שיקף את החיים בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20. היא תארה באופן מפורט את האירועים שהתרחשו באותה תקופה (המהפכה הסורית, ההפגנות, המתח, המשבר הכלכלי, הכיבוש הצרפתי, הפצצת דמשק, התנגדות העם מכל הרבדים החברתיים...), והצליחה לצייר תמונה מדויקת לפרטי פרטים של המקום : הבית, החצר, הרחוב, בית הספר, השדה והמטעים ועוד. בסיפור היא מתארת את המסורת והמנהגים שמנעו מהאישה השואפת לשינוי לפרוץ קדימה ולהשיג לעצמה זכויות שוות, ולכן למרות היופי והשקט, הבית הופך להיות כלא לאישה צעירה בשם סבריה שהשתתפה באחת ההפגנות נגד הצרפתיים. ההשתתפות בהפגנה הפכה אותה מודעת לזהות הלאומית שלה. אבא שלה מנע ממנה לצאת מהבית ואסר עליה להשלים את לימודיה. הסיפור מספר על העוולות והקיפוח שהיא עוברת, שנגרמו גם על ידי הכובשים הצרפתיים וגם על ידי בני משפחתה, אחרי שאהובה עאדל נהרג על ידי אחיה היא נדרה נדר שלעולם לא תשכח אותו. הנדר פורסם לאחר מותה כשמצאו את יומנה האישי. מרבית ההיבטים ברומן מצביעים על מציאות המקפחת נשים בשם אהבת המולדת, שאידליבי הייתה עדה להן.
כתביה > הרצאות > סדרת הטלוויזיה "חיוך העצב"

בשנת 1992 הופקה סדרת טלוויזיה, המבוססת על הרומן של אידלבי דמשק חיוך העצב, שם הסדרה שונה ל "חיוך העצב". בשנת 2008 מאהר קדו, "ماهر قدو", במאי קולנוע סורי קיבל את הסדרה וצילם חלק מהסצנות בעיר חמה, "حماة" הסורית. מפיק הסדרה לוטפי לוטפי, "لطفي لطفي" תסריט ודיאלוג : ד"ר רפיק אלסבאן, " رفيق السبان" . הרומן הוקרן בדמשק ובעולם הערבי בשנת 2008 כאות הערכה והוקרה לאידלבי.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  اكتشف سورية, אתר Discover Syria
↑  ياسر مرزوق, جريدة سوريتنا, تشرين اول 2013
1 2 3  חוסאם אחמד מקדאד, حسام احمد المقداد, הסיפור שלי עם אידלבי, حكايتي مع الفت الادلبي, מונתדאי, منتداي, המכון למחקר וללימודים אסטרטגיים, סוריה
1 2  שאאם אולפת אל-אידליבי, סבחי חדיד, דורוב, 26 מרץ 2007
1 2  דמשק חיוך העצב, באתר goodreads
↑  מרד הדמעות, באתר goodreads
↑  סיפור סבא, באתר goodreads
↑  אוסף סיפורים השטן צוחק, באתר goodreads
↑  להתראות דמשק, באתר goodreads
↑  סדרת טלוויזיה חיוך העצב, באתר YouTube
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304486605171  PLWABN: 9811264692105606  BnF: cb15007670c (data)  GND: 124298907  ICCU: PALV063917  ISNI: 0000 0001 2117 522X  LCCN: nr92016601  NTA: 113373015  SUDOC: 068023286  VIAF: 286959   WorldCat (עם VIAF): 286959
איכתיוזאורוס

| איכתיוזאורוס |
| --- | --- |
 
תקופה
טריאס עליון-יורה תחתון 201–190 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: איכתיוזאוריה
תת־סדרה:: Longipinnati
משפחה:: Ichthyosauridae
סוג:: איכתיוזאורוס
מינים
 I. communis  I. breviceps   I. conybeari   I. anningae  I. larkini   I. somersetensis
שם מדעי
 Ichthyosaurus ‏בש וקוניבר, 1822

איכתיוזאורוס (שם מדעי: Ichthyosaurus; מילולית: Ichthys - "דג", Sauros - "לטאה") הוא סוג של זוחל ימי נכחד מסדרת האיכתיוזאוריה, ששחה בימים הקדומים של עידן המזוזואיקון.
מאפיינים

מאובני האיכתיוזאורוס נמצאו ברחבי אירופה (בבלגיה, בריטניה, גרמניה ושווייץ) ובאינדונזיה כמעט בשלמותם.
אורכו היה עד 3.3 מטרים ובעל דמיון חיצוני לדולפין מודרני, עם סנפיר הגב הגדול והגוף הכישורי הזרים (כלומר: גוף המשפר את זרימתו במים), אך הוא היה בעל לסתות ארוכות יותר, עיניים בולטות וסנפירים חדים יותר. הבדל נוסף בינו לדולפין הוא שזנבו נע לצדדים, בדומה לזנב דג ואילו לדולפינים הזנב עולה ויורד.
ייתכן מאוד שחי בדומה לדולפינים והיה מקפץ מעל המים וניזון מדגים ודיונונים.
בשנת 2021 נמצא שלד באורך עשרה מטרים בבריטניה. זהו השלד הגדול ביותר שנמצא של סוג זה עד כה באיים הבריטיים.
בתרבות

זוחל ימי זה הופיע במשחקי המחשב פארק היורה 3: בניית פארק וJurassic World Evolution 2.
גלריה

בהשוואה לאדם
הערות שוליים

↑  Rutland ichthyosaur fossil is largest found in UK, BBC. 10 January 2022
איפיגניה בטאוריס

ערך זה עוסק בטרגדיה מאת אוריפידס. אם התכוונתם לעבוד של הטרגדיה שנכתבה על ידי גתה, ראו .
אורסטס ופילאדס מובאים בפני איפיגניה, ציור מאת ג'וזף סטרוט.
איפיגניה בטאוריס (ביוונית: Iφιγένεια ἡ ἐν Ταύροις) הוא מחזה יווני שנכתב על ידי המחזאי היווני אוריפידס בין השנים 414 לפנה"ס ו-412 לפנה"ס. המחזה דומה למחזה אחר של אוריפידס - הלנה, ומוגדר כדרמה רומנטית.
רקע

מספר שנים קודם לתחילת העלילה, הנסיכה איפיגניה הייתה אמורה להיות מועלית לקורבן על ידי אביה, אגממנון (כפי שמסופר במחזה איפיגניה באאוליס). איפיגניה ניצלה מגורל זה על ידי האלה ארטמיס שהחליפה אותה באייל ולקחה אותה לטאוריס, שם שימשה ככוהנת במקדש ארטמיס, החייבת, בין היתר, להקריב לאלה כל זר שמגיע לארץ זו.
איפיגניה שונאת את תפקידה במקדש, מתגעגעת למשפחתה ביוון, וחוששת לגורלו של אחיה, אורסטס שכן היא חלמה שהוא מת.
אורסטס הורג את אימו קליטמנסטרה על מנת לנקום את דמו של אביו אגממנון (אותו היא רצחה), בעזרת חברו פילאדס, ובעקבות מעשהו רודפות אותו האריניות, והוא מאבד את שפיות דעתו.
האל אפולון אומר לאורסטס כי עליו ללכת לאתונה להישפט על מעשיו (אירוע המתואר בטרילוגיית המחזות האורסטיאה מאת אייסכילוס). הוא אמנם מזוכה במשפט אך האריניות עדיין רודפות אותו, ועל כן אפולון שולח אותו לגנוב את פסל האלה ארטמיס ולהביאו לאתונה, בהבטחה שלאחר מעשה זה הן תפסקנה לרדוף אותו.
תקציר עלילה

בתחילת המחזה מגיע אורסטס עם חברו פילאדס לטאוריס על מנת לגנוב את פסל האלה ארטמיס. הם אינם יודעים כי איפיגניה מכהנת ככוהנת במקדש. הם נתפסים על ידי שומרי המדינה ומובאים למקדש להיות מוצאים להורג על פי המנהג.
בהגיעם למקדש מזהים אורסטס ואיפיגניה זה את זה, ומתכננים להימלט. איפיגניה אומרת למלך טאוריס, תואס, כי פסל האלה טומא בשל העובדה שאחיה רצח את אימו. ומציעה כי שני הזרים שהגיעו ישטפו את הפסל בים על מנת לטהרו.
המלך מסכים והשלושה בורחים עם הפסל. תואס נשבע להרוג את השלושה אולם האלה אתנה עוצרת אותו, ובכך מאפשרת את הימלטותם.
סיווג המחזה

יש מחלוקת בין המלומדים כיצד לסווג מחזה זה. הסיווג היווני הקלאסי של מחזות היה שאת המחזה יש לסווג לאחת משתי קטגוריות: טרגדיה, קומדיה / מחזה סאטירים. מחזה זה אינו קומי, אולם אינו טראגי, שכן יש לו סוף שמח, ועל פי סיווג מודרני הוא דרמטי.
עיבודים מודרניים

יוהאן וולפגנג פון גתה כתב מספר עיבודים השונים מהמחזה היווני הקלאסי אך מבוססים עליו. הגרסה הראשונה של איפיגניה בטאוריס נכתבה ב-6 באפריל 1779, והאחרות בשנת 1781 ו-1786.
המלחין כריסטוף ויליבלד גלוק כתב לפי המחזה אופרה בשם "איפיגניה בטאוריס", שהצגת הבכורה שלה התקיימה בפריז ב-18 במאי 1779.
תרגומים

תרגום עברי: אהרן שבתאי, 2007.
תרגומים > תרגומים לאנגלית

רוברט פוטר, 1781: טקסט מלא
אדוארד פ. קולריג', 1891
גילברט מוריי, 1910: טקסט מלא
ארתור ס. ויי, 1912
אוגוסטוס טץ מוריי, 1931
ויטר ביינר, 1956
ג'. דיווי, 2002
ג'. מורווד, 2002
הערות שוליים

↑  לילי גלזר, "איפגניה בטאוריס", בעקבות הרצאתה של החוקרת מירה רבינוביץ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007589892905171  PLWABN: 9810579150705606  BNE: XX2005446  BnF: cb14564059f (data)  GND: 4239657-8  LCCN: n82022020  NLA: 36584796  NLG: 177735  SUDOC: 11052926X  VcBA: 492/10214  VIAF: 219150323825909970575   WorldCat (עם VIAF): 219150323825909970575
אלמלך

ערך זה עוסק בעיר מקראית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .

אַלַמֶּלֶךְ הייתה עיר שנכבשה בתקופת ההתנחלות ונמסרה לנחלת שבט אשר, על פי המסופר בספר יהושע:
”וַיֵּצֵא הַגּוֹרָל הַחֲמִישִׁי לְמַטֵּה בְנֵי אָשֵׁר לְמִשְׁפְּחוֹתָם: ... וְאַלַמֶּלֶךְ וְעַמְעָד וּמִשְׁאָל וּפָגַע בְּכַרְמֶל הַיָּמָּה וּבְשִׁיחוֹר לִבְנָת”.
אלמלך משוערת כ"רתמרכ" שנזכרה בין היישובים שנסקרו ברשימת תחותימס השלישי אשר פעל בשנים 1490‏ - 1426 לפנה"ס.
על פי מקומה ברשימת ערי אָשֵׁר, משוער שאַלַמֶּלֶךְ שכנה בגבול הדרומי של הנחלה, כלומר בדרום עמק עכו. הצעות הזיהוי המשוערות כוללות את תל נחל\תל א-נַּחְל (בלב אזור התעשייה במפרץ חיפה) שם נמצאו בין השאר חרסים מהתקופה הכנענית והישראלית, את תל דַעוּךְ (בשדות קיבוץ כפר מסריק) שהיה מיושב מתקופת הברונזה (הכנענית) ועד התקופה העות'מאנית, וגם את תל כיסון.
תל א-נַּחְל באזור התעשייה של מפרץ חיפה (שימו לב ללֶבֶּנִיָה משמאל לתל)
תל דַעוּךְ, בשדות שממזרח לקיבוץ כפר מסריק
תֵּל כִּיסוֹן בעמק עַכּוֹ
לקריאה נוספת

יוחנן אהרוני, אטלס כרטא לתקופת המקרא, ירושלים: הוצאת כרטא, 1974, עמ' 53.
הערות שוליים

↑  ספר יהושע, פרק י"ט, פסוק כ"ו.
↑  הערך: אלמלך, לכסיקון מקראי, (עורכים: מנחם סוליאלי, משה ברכוז), א-ב, תל אביב: הוצאת דביר, תשכ"ה-1965, עמ' 55.
↑  אנציקלופדיה מקראית - אוצר הידיעות של המקרא ותקופתו, הוצאת מוסד ביאליק, כרך א', עמ' 363
↑  הערך על תל א-נחל מתוך אתר הסקר הארכאולוגי של ישראל
↑  עולם התנ"ך, ספר יהושע, מאת גרשון גליל ויאיר זקוביץ. "דברי הימים" הוצאה לאור בע"מ, 1999, עמ' 185.
↑  תל דעוך. ראפע אבו ריא, חדשות ארכיאולוגיות, חפירות וסקרים בישראל. 2017
ארנולד דגני

אין תמונה חופשית
ארנולד דגני (קוֹרְן) (Arnold Daghani;‏ 22 בפברואר 1909, סוצ'אבה, האימפריה האוסטרו-הונגרית - 6 באפריל 1985, הוב (אנ'), בריטניה) היה צייר וניצול שואה.
קורות חייו

נולד בשם ארנולד קורן. בשנות העשרה לחייו נסע דגני למינכן ולפריז להשתלם בציור. בשנות השלושים התגורר בבוקרשט. בזכות שליטתו בשפות הועסק כפקיד בחברת יצוא. שם שינה את שמו לדגני. ביוני 1940 נישא לאנישוארה רבינוביץ'. בשנה זו נפגע ביתם ברעידת אדמה והם עברו לצ'רנוביץ.
עם פלישת רומניה לברית המועצות ביוני 1941 עבד דגני בעבודות כפייה, בין היתר בתור מנקה רחובות. באוקטובר 1941 גורש עם אשתו לגטו צ'רנוביץ. ביוני 1942 גורשו השניים לעבודות כפייה בלדיז'ין (אנ') ובאוגוסט גורשו למחנה העבודה מיכאילובקה שבטרנסניסטריה. שם הוטל על האסירים לתחזק את עורק התחבורה הראשי מהאיסין לאומן. עם גירושו מגטו צ'רנוביץ לקח דגני את כלי הציור והצבעים וכשהגיע למיכאילובקה תיאר בציוריו את החיים במחנה וצייר דיוקנאות של אסירי המחנה וכן המפקדים והשומרים במחנה. ב-1943 הצטווה דגני ליצור יצירת אמנות עבור חברה מסחרית גרמנית בהאיסין. הוא ואשתו ברחו והגיעו לגטו ברשד, שם המשיך ביצירתו האמנותית כפי שעשה במיכאילובקה. ב–31 בדצמבר 1943 שוחררו דגני ואשתו בעזרת הצלב האדום ועברו לטירספול. במרץ 1944 הגיעו לבוקרשט.
ב-1958 הצליח דגני לקבל אישור יציאה לו ולאשתו והשניים עלו בחופזה לישראל. כבר בשנת 1960 החליט דגני לשוב לאירופה והשניים עברו ללונדון, שם התגוררה אחותה של אנה. לאחר זמן קצר עברו לקרבת ציריך, שם  התגוררה חברה עשירה שלהם. כאשר פגו דרכונים הישראליים הפכו השניים לחסרי אזרחות.
לבסוף בעזרת עמותה הצליחו להשתקע בעיירה ונס שבדרום צרפת. בשנת 1977 עברו לעיר הוב שבדרום אנגליה. בתקופה זו פעל דגני בכתיבת זיכרונותיו וביצירה אמנותית.