stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תמר מאיר
מחקרים ופרסומים נוספים

סיפורים בהקשרם ברות רבה – פואטיקה של עריכה (דיסרטציה), רמת-גן, תשס"ח.
מעשי חכמים בהקשרם ברות-רבה: פרשה ג' כמקרה בוחן (עבודת גמר), רמת גן, תשס"ג.
"'היחידים מתענים' עיון במחזור הסיפורים בירושלמי (תענית א,ד; סד ע"ב), בתוך: אבידב ליפסקר, רלה קושלבסקי (עורכים), מעשה סיפור, ב, עמ' 117¬-138.
'בין חוני המעגל לעם ישראל', אילנות (כתב העת של המדרשה לנשים בבר-אילן), א, עמ' 53 – 74.
"חסידות ונשות מעשה", אורשת ב (תשע"א), עמ' 85 - 110.
"חסיד, חסידה ומרגלית", דרך אגדה יב (תשע"ג), עמ' 213–240.
תמר מאיר ויואב אלשטיין, 'מות דוד', בתוך: אבידב ליפסקר, רלה קושלבסקי (עורכים), האנציקלופדיה של הסיפור היהודי ג, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשע"ג, עמ' 9 – 28.
קבוצת ערכים על דמותן של נשות המקרא בספרות חז"ל (מרים, אסתר, רות, ערפה ונעמי) עבור האנציקלופדיה של נשים יהודיות (בעריכת משה שלוי. ערכי המדרש בעריכת תמר קדרי).
הערות שוליים

↑  תמר מאיר, הסיפור שמאחורי "חנות הגלידה של פרנצ'סקו טירלי", באתר saloona, ‏24/4/2017
↑  יוסף יצחק ליפשיץ, גלידה טובה, באתר שבת, מוסף מקור ראשון לתורה, הגות, ספרות ואומנות, ‏25/04/2017
↑  בית הספר הבין-לאומי להוראת השואה של יד ושם יעניק מחר את פרסי יד ושם למפעלים חינוכיים, באתר יד ושם, ‏13 יוני 2017
↑  נערה מואביה באתר הוצאת רסלינג
↑  מוסף שבת מקור ראשון 26.11.2021, כתב העת משיב הרוח גיליונות פ (2021), פו (2022)
↑  משיב הרוח, גיליון פד, 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300604305171  GND: 1221564528  ISNI: 0000 0000 6896 6232  LCCN: no2018034492  NKC: xx0240804  VIAF: 98484731   WorldCat (עם VIAF): 98484731
הילר 360

הילר 360 (סימול החברה: UH-12; סימול צבא ארצות הברית: OH-23 רייבן, אנגלית: Raven, עורב שחור) היה מסוק תלת מושבי קל שיוצר על ידי חברת הילר איירקראפט בארצות הברית. המסוק טס לראשונה ב-1948. זהו המסוק הראשון ששירת בחיל האוויר הישראלי.
פיתוח

סטנלי הילר, מחלוצי פיתוח המסוקים בעולם, היה מעין "ילד פלא". בהיותו בן 15 בלבד תכנן את המסוק הראשון שלו, ובגיל 18 תכנן ובנה את דגם XH-44 שהרשים את ראשי צבא ארצות הברית. בשנת 1942, כשהיה בן 19, הקים הילר  בברקלי, קליפורניה, חברה לייצור מסוקים שנקראה "יונייטד הליקופטרס". בימי מלחמת העולם השנייה תכנן מספר מסוקים נסיוניים ובשנת 1946 החל בפיתוח מסוק לייצור סדרתי, שסומל דגם 360. אב הטיפוס ביצע את טיסתו הראשונה בנובמבר 1947 ובאוקטובר 1948 אושר המסוק לייצור סדרתי על ידי רשויות התעופה האזרחיות בארצות הברית. המסוק סומל בחברת הילר UH-12, ועם שדרוג המנוע ולהבי המסוק שונה הסימול ל-UH-12A, וזה היה הדגם שנכנס לשירות צבאות ארצות הברית וצרפת. בינואר 1948 ביצע המסוק טיסה מחוף לחוף לרוחבן של ארצות הברית, והיה בכך למסוק האזרחי הראשון שביצע טיסה כזו.
המסוק החדש שילב מערכת רוטור ייחודית שניתן לה השם "רוטורמאטיק" (Rotormatic). מערכת זו שילבה ברוטור הדו-להבי מוט קצר שהיה בזווית ישרה ללהבים, ובקצותיו מעין "מחבטים" (Paddles). מוט זה היווה מעין רוטור בקרה שנשלט ממוט ההיגוי והטייס יכול היה לשלוט על הזווית של מחבטים אלה. בדרך זו הייתה לטייס שליטה טובה יותר על תנועות המסוק במישורי העלרוד והסבסוב.
דגם הייצור של המסוק סומל בחברה דגם 12 והיה בעל תא טייס פתוח ומנוע פרנקלין 6VM-178-B33, בעל הספק של 178 כוח סוס. דגמים A‏, B ו-C היו בעלי מנוע 6V4-200-C33 בעל הספק של 200 כוח סוס או מנועי 6V-335-13 בעל הספק של 210 כוח סוס. דגם C היה בעל חופת בועה (שנקראה באנגלית "fish bowl"). מלחמת קוריאה הביאה לדחיפה נוספת בפיתוח המסוק (ראו להלן) ולייצור דגם E, בעל שלושה מושבים ומערכות היגוי כפולות, ב-1959. גרסה 12E-L3 היה בעל מנוע לייקומינג VO-540-C2A או גרסה 12E-SL3 שהייתה בעלת מנוע לייקומינג TIVO-540-A2A בעל מגדש טורבו. דגם זה שימש במגוון משימות אזרחיות, ובהן כיבוי אש, משימות חקלאיות, יערנות וכן שימש כמסוק פרטי ומסוק מנהלים. גרסה E4 הייתה ארוכה יותר וכללה ארבעה מושבים, וגרסה E4T הייתה בעלת מנוע טורבינה. הדגם האזרחי האחרון, 12L-4, יוצר ב-1963 ונועד לשמש לניסויים עם מנוע טורבינה PT6, אך דגם זה לא עבר לייצור סדרתי.
פיתוח > פיתוח צבאי

צבא ארצות הברית רכש את דגם 12A, שהיה דגם משופר של דגם 12. השיפור כלל רוטור חדש ותא טייס ובו שני מושבים (לעומת אחד בדגם 12), וחופה שקופה ברובה. דגם לניסוי סומל YH-23. צבא ארצות הברית רכש 100 מסוקים מדגם זה שהחלו להיכנס לשירות במאי 1950 וסומלו H-23 רייבן (עורב שחור).  גם חיל האוויר של ארצות הברית גילה עניין ורכש חמישה מסוקים לניסויים והערכה, ואילו צי ארצות הברית רכש את המסוק שסומל HTE-1. משימות המסוק בצבא כללו תובלה כללית, תצפית וחילוץ, ואילו בצי שימש המסוק לאימונים, תפקיד אותו מילא בצבא דגם B. לדגם B היו מגלשיים או מצופים, אך המסוקים שנרכשו על ידי הצי צוידו בגלגלים. צבא ארצות הברית רכש 273 מסוקים מדגם זה. דגם C, שהיה בעל שלושה מושבים, נרכש על ידי הצבא ב-1955. 145 מסוקים מדגם זה סופקו לצבא וסומלו H-23C. דגם D היה דגם צבאי בלבד, ללא מקבילה אזרחית. דגם זה טס לראשונה ב-3 באפריל 1956, ו-483 מסוקים מדגם זה סופקו לצבא. בדגם זה הוחלף המנוע למנוע חזק יותר מתוצרת לייקומינג, דגם VO-540, שהיה בעל 320 כוח סוס. שינוי נוסף בדגם זה היה החלפת התמסורת שנעשתה כדי להאריך את משך שירותו הפעיל של המסוק. דגם E הוצע לצבא אך לא נרכש.
הדגם הנפוץ ביותר בשירות צבא ארצות הברית היה דגם 12F שהיה בעל מנוע חזק יותר. כל המסוקים מדגמי D הוחלפו במסוקים מדגם זה. כאמור לעיל, דגם E4 פותח מדגם 12E והיה בעל תא מוארך ובו מקום לארבעה נוסעים וכן מייצב גובה על מנור הזנב. הצבא רכש 22 מסוקים מדגם זה שנועדו למשימות מחקר גיאודטי. מסוקים אלה סומלו OH-23F.
שירות מבצעי

שימוש מבצעי במסוקים היה אחד החידושים המרכזיים במלחמת קוריאה. הטופוגרפיה בקוריאה היא הררית ותוואי השטח קשה לתנועת כלי רכב, והמסוקים שזה עתה הבשילו לכשירות התאימו מאוד כמענה לקושי. משימות המסוקים במהלך המלחמה כללו פינוי, חיפוש והצלה, תובלה ושליית מוקשים ימיים. חיל האוויר של ארצות הברית הפעיל מסוקי סיקורסקי H-5 לתצפית ומסוקי סיקורסקי S-55 (סיקורסקי H-19 צ'יקסאו בכינויו הצבאי) ופיאסצ'קי H-21 שאוני לתובלה. עם הזמן החל צבא ארצות הברית להפעיל מסוקי בל H-13 סו ומסוקי הילר 360, בסימול הצבאי H-23 רייבן, שהחליפו בהדרגה את מסוקי חיל האוויר במשימות סיור, פינוי רפואי ותובלה קלה. בחלק ממשימות הסיור היה המסוק חמוש במקלעים, ובמשימות חילוץ ופינוי רפואי צויד המסוק בשתי אלונקות במנשאים חיצוניים. המסוקים ששירתו בקוריאה היו מדגמי A עד D, דגם F ו-G. דגם A היה בעל מגן רוח משופע, אך החל מדגם C היה המסוק בעל חופה עגולה, בדומה לזו של הבל 47.
המסוק נטל חלק גם בשלביה הראשונים של מלחמת וייטנאם עד שהוחלף במסוק היוז OH-6A קאיוז בתחילת 1968. גם במלחמה זו צוידו המסוקים לעיתים במקלעי M60 בקוטר 7.62 מ"מ. צוותו של אחד המסוקים התפרסם בטבח מי ליי כאשר ניסה למנוע את המשך הטבח.
הצי המלכותי הבריטי הפעיל מסוקי הילר 360 תחת הסימול HTE-2 כמסוקי אימון, החל מ-1953.
שירות מבצעי > חיל האוויר הישראלי

למרות אמברגו הנשק שהטילה ממשלת ארצות הברית על אספקת ציוד לחימה למזרח התיכון, הצליחה ממשלת ישראל לקבל אישור לרכישת ארבעה מסוקים מדגם זה, כיוון שהעסקה נחשבה לעסקה אזרחית. בשל קשיים תקציביים נרכשו שני מסוקים בלבד, ואלו הגיעו במאי 1951, מפורקים בארגזים ובמצב מכני גרוע. יחד עם המסוקים הגיעו לארץ טייס ומכונאי אמריקאיים, כדי להדריך את צוותי חיל האוויר. המסוק הראשון שהורכב היה אחד מאבות הטיפוס ששימשו בפיתוח הדגם, וצויד במוט ניהוג שהיה מחובר לתקרת תא הטייס, חיבור מוזר שהכביד מאוד על הטייסים. מסוק זה ביצע את טיסתו הראשונה בארץ ב-22 במאי 1951. המסוק השני נותר מפורק בארגזים במשך כשנה, עד להשגת חלקי חילוף. טיסתו הראשונה של מסוק זה התקיימה ב-24 בפברואר 1952.
המסוקים הורכבו בטייסת 216 בתל נוף (כיום חלק מיחידת האחזקה האווירית 22), קיבלו את מספרי הזנב 3301, 3302 ו-3033 והוצבו בטייסת הגמל המעופף ברמלה, טייסת מטוסים קלים שהפעילה אז מטוסי אוסטר אוטוקרט ופייפר PA-18 סופר קאב. ב-6 בפברואר 1953 זכה המסוק לפרסום רב, כאשר מפקד "הטייסת הראשונה", אריה קפלן, ואורי מור טייס המשנה, חילצו יחדיו שני שוטרים שסירתם התהפכה מול חופי נהריה, פעולה שהוגדרה כחילוץ המוסק הראשון בתולדות חיל-האוויר הישראלי. המסוקים סבלו מכשירות נמוכה ומבעיות מכניות וחשמליות שונות ובמהלך שירותם לא הוטלו עליהם משימות רבות. מסוק 3301 נפגע בנחיתה קשה ב-1954 כשהושאל לצילומי הסרט גבעה 24 אינה עונה, הושבת ושימש כמקור חלקים למסוק השני. שרידיו נמצאים כיום במוזיאון חיל האוויר. בנובמבר 1956 קלט חיל האוויר שני מסוקי תובלה סיקורסקי S-55. שני המסוקים הללו, יחד עם ההילר 360 היחיד שנותר הועברו ב-10 בנובמבר לבסיס תל נוף ואורגנו כגף מסוקים בפיקוד אורי ירום.
במהלך מבצע קדש השתתף המסוק בגיחות קישור ותובלה בודדות. זמן קצר לאחר המבצע, ב-8 בדצמבר 1956, נפגע המסוק קשות בעת נחיתה והושבת. למרות שהמסוק נותר חלק מגף המסוקים היה ברור שחיל האוויר זקוק למסוקים גדולים יותר וכי אין צורך בהילר 360. עם קליטת מסוקי סיקורסקי S-58 ב-1958 והקמת טייסת 124 ("החרב המתהפכת"), טייסת המסוקים הראשונה, הוחלט על הוצאת המסוק משירות. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נמכר המסוק ללקוח פרטי בארצות הברית.
עם סיומה של מלחמת ששת הימים וההשתלטות על שדות הנפט באבו רודס נמצא במקום מסוק הילר UH-12E4, דגם גדול יותר ומתקדם יותר מזה שהופעל על ידי חיל האוויר בשנות ה-50 של המאה ה-20. המסוק היה מצויד במצופי נחיתה ושירת את עובדי חברת הנפט האיטלקית שהפעילה את דוברת הקידוח. המסוק נלקח שלל וקיבל בחיל האוויר את המספר ההיסטורי 3302. אחזקתו של המסוק לא הייתה קלה, בשל ייחודיותו, ולכן הועבר ב-1972 לחברת נתיבי נפט תחת מספר זנב אזרחי. לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים הוחזר המסוק למצרים.
גם לאחר סיום פעולתה של חברת "נתיבי נפט" הופעלו מסוקי הילר 360 על ידי חברת מרום (חברת תעופה). החברה הפעילה שלושה מסוקים בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 למשימות ריסוס אווירי, תובלה קלה, משימות בשירות משטרת ישראל, ועוד.
דגמים > דגמים אזרחיים

UH-12A
UH-12B
UH-12C
UH-12D
UH-12E
UH-12ET
UH-12E-3
UH-12E-3T
UH-12-E4
UH-12E-4T
UH-12L-4
דגמים > דגמים צבאיים

YH-23
H-23A
H-23B
H-23C
H-23D
H-23E
H-23F
H-23G
HTE-1
HTE-2
HT Mk 1
HT Mk 2
CH-112 נומאד
מפעילות

אינדונזיה אינדונזיה
אורוגוואי אורוגוואי
ארגנטינה ארגנטינה
ארצות הברית ארצות הברית
בריטניה בריטניה
גואטמלה גואטמלה
דרום קוריאה דרום קוריאה
הולנד הולנד
ישראל ישראל
מקסיקו מקסיקו
פרגוואי פרגוואי
פרו פרו
צ'ילה צ'ילה
צרפת צרפת
קולומביה קולומביה
קנדה קנדה
הרפובליקה הדומיניקנית הרפובליקה הדומיניקנית
תאילנד תאילנד
מאפיינים

נתונים לדגם הילר H-23D
מאפיינים > מאפיינים כלליים

צוות: 2
אורך: 8.47 מטרים
גובה: 2.99 מטרים
קוטר רוטור: 10.80 מטרים
שטח דיסקת הרוטור: 91.5 מטר רבוע
משקל ריק: 825 ק"ג
משקל המראה מקסימלי: 1,227 ק"ג
הנעה: 1 × מנוע בוכנה 6 צילינדרים לייקומינג VO-435-23B‏ 250 כוח סוס
מאפיינים > ביצועים

מהירות מרבית: 83 קשר (153 קמ"ש) בגובה פני הים
מהירות שיוט: 71 קשר (132 קמ"ש)
טווח: 317 ק"מ
תקרת שירות: 4,025 מטר
קצב טיפוס: 5.3 מטר/שנייה
לקריאה נוספת

דני שלום: מטוסי חיל האוויר, מהטייגר מות' עד הסופה. באוויר - פרסומי תעופה וחלל, ראשון לציון. תשס"ו, 2005.
נעם הרטוך: הילר 360/ UH-12E4. ביעף - כתב עת לתעופה וחלל, חוברת 53, תשמ"ה - 1985.
Christopher Chant: Fighting Helicopters of the 20th Century. Graham Beehag Books, Christchurch, Dorset, England, 1996.
Bill Gunston, Editor in Chief: The Illustrated Encyclopedia of Commercial Aircraft. Exeter Books, New York, in Association with Phobeus, 1980.
Paul M. Edwards, Editor: The A-Z of the Korean War. The Scarecrow press Inc., Lanham, Maryland, Toronto, Oxford, 2005.
Spencer C. Tucker, Editor: Encyclopedia of the Korean War. ACB-CLIO, Santa Barbara, California, 2000.
הערות שוליים

1 2 3 4  Hiller 360/UH-12/OH-23 באתר aviastar.org.
1 2 3  Hiller OH-23 Raven באתר militaryfactory.com.
1 2 3 4  Bill Gunston: The Illustrated Encyclopedia of Commercial Aircraft, עמ' 258.
↑  The A-Z of the Korean War, עמ' 101.
1 2  ביעף 53, עמ' 43.
↑  אתר חיל-האוויר : 65 שנים לחילוץ המוסק הראשון, באתר www.iaf.org.il
↑  ביעף 53, עמ' 43 - 44.
↑  ביעף 53, עמ' 44.
1 2  ביעף 53, עמ' 45 - 46.
| מסוקים של חיל האוויר הישראלי |
| --- | --- | --- |
על פי שנת הכניסה לשירות
| 1950-1959 | הילר 360 • איירוספסיאל אלואט II • סיקורסקי S-55 • סיקורסקי S-58 |  |
| 1960–1969 | בל 47 • איירוספסיאל סופר פרלון צרעה • בל 205 • סיקורסקי CH-53 סי סטליון יסעור |  |
| 1970–1979 | בל 206 סייפן • בל 212 אנפה • בל AH-1 קוברה צפע • יוז MD 500 דיפנדר להטוט |  |
| 1980–1989 | יורוקופטר HH-65 דולפין |  |
| 1990 - 1999 | סיקורסקי UH-60 בלאק הוק ינשוף • יורוקופטר AS-565 פנתר עטלף • יוז AH-64 אפאצ'י פתן |  |
| 2000 - 2009 | בואינג AH-64D אפאצ'י שרף |  |
| 2020 - 2029 | אוגוסטה ווסטלנד AW119 קואלה עופר |  |
הילר 360, 1953. ניתן להבחין במערכת ה"רוטורמאטיק" הניצבת ללהבי הרוטור הראשי
דגם מוקדם של המסוק, בשירות צבא ארצות הברית
דגם H-23D של צבא ארצות הברית
מסוק הילר של חיל האוויר בעת מפגן בירושלים, 1952
דגם UH-12E-4
הילר UH-12D
דגם HTE-2 של צי ארצות הברית, עם כן נסע
הילר 360, דגם G
הילר OH-23D של צבא ארצות הברית
הילר 360 בתצורת ריסוס
תחנת טאנגגולה

| --- | --- |

 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  1 ביולי 2006 
 מיקום
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 קואורדינטות:  33°00′20″N 91°38′58″E﻿ / ﻿33.005496°N 91.649308°E﻿ / 33.005496; 91.649308
 תחנות סמוכות:  תחנת טאנגגולה צפון, תחנת טאנגגולה דרום 
 מידע על התחנה
 בעלים:  חברת הרכבות הממלכתית של סין 
 רציפים:  2 
 קווים העוברים בתחנה:  מסילת הרכבת צ'ינגדזאנג 
  (למפת הרפובליקה העממית של סין מוגדלת) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןתחנת טאנגגולה(למפת הרפובליקה העממית של סין רגילה) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןתחנת טאנגגולה(למפת המחוז האוטונומי הטיבטי רגילה) להסה שיגאצה גיאנצה אוורסט צ'ינגהאי שינג'יאנג הודו נפאל בהוטן הודו מיא. יו. ס.תחנת טאנגגולה(למפת המחוז האוטונומי הטיבטי מוגדלת) להסה שיגאצה גיאנצה אוורסט צ'ינגהאי שינג'יאנג הודו נפאל בהוטן הודו מיא. יו. ס.תחנת טאנגגולה
 
מבנה תחנת הרכבת טאנגגולה
תחנת הרכבת טָאנְגְגוּלָה (בסינית מפושטת: 唐古拉站, בפין-יין: táng gǔ lā zhàn) היא תחנת רכבת בנפת אמדו (בטיבטית: ཨ་མདོ་རྫོང་) במחוז האוטונומי הטיבטי בסין, ליד הכפר וונקואן, והיא תחנת הרכבת הגבוהה ביותר בעולם.
תיאור

תחנת הרכבת הבלתי מאוישת שוכנת על מסילת הרכבת צ'ינגדזאנג שהופעלה לראשונה ב-1 ביולי 2006. התחנה שוכנת בגובה 5,068 מטרים מעל פני הים והיא גבוהה יותר מתחנות הרכבת טיצ'יליו (Ticlio) בפרו שגובהה 4,289, תחנת קונדור (Cóndor) שעל קו הרכבת שבין פוטוסי לריו מולאטוס (Rio Mulatos-Potosí) בבוליביה בגובה 4,786 מטרים ותחנת לה גאלרה (La Galera) בגובה 4,781 מטרים בפרו, ולכן היא תחנת הרכבת הגבוהה ביותר בעולם. התחנה ממוקמת כקילומטר ממעבר טאנגגולה, הנקודה הגבוהה ביותר במסילת הרכבת בגובה 5,072 מטרים.
בתחנה יש רציף באורך של 1.25 ק"מ ושלוש מסילות ברזל. התחנה תוכננה כך שאפשר יהיה לראות מהרציף את פסגת טאנגגולה המכוסה שלג עד בגובה 6,621 מטרים.
נכון ל-2010 התחנה אינה פעילה. ארבע עשרה רכבות הנוסעים העוברות ביממה עוצרות בתחנה כדי לאפשר לרכבת הבאה ממול לחלוף, אבל דלתות הרכבת אינן נפתחות ונוסעים אינם מורשים לרדת.
תמר מלכה

תמר מלכה (נולדה ב-23 ביוני 2000) היא ג'ודוקא ישראלית המתחרה בקטגוריית המשקל של עד 48 ק"ג, זוכת מדליית ארד באליפות אירופה (זאגרב 2024).
קריירה

מלכה זכתה במדליית כסף ובשתי מדליות ארד באליפויות אירופה השונות לנוער.
קריירה > 2022

באליפות העולם שנערכה באוקטובר בטשקנט שבאוזבקיסטן הפסידה בסיבוב הראשון למרושה שטנגר מסלובניה.
קריירה > 2023

בגראנד סלאם תל אביב 2023 שנערך בפברואר זכתה במדליית כסף.
באליפות העולם שנערכה במאי בדוחה שבקטר הפסידה בסיבוב השני לאביבא אבוז'קינובה מקזחסטן, לאחר שבסיבוב הראשון ניצחה את לין צ'ן-האו מטאיוואן.
בגראנד סלאם אולן בטור שנערך ביוני זכתה במדליית ארד.
באליפות אירופה שנערכה בנובמבר במונפלייה שבצרפת הפסידה בשלב שמינית הגמר לשירין בוקלי המקומית, לאחר שבסיבוב הראשון ניצחה את טוגצ'ה בדר מטורקיה.
קריירה > 2024 > מדליית ארד באליפות אירופה

באליפות אירופה שנערכה באפריל בזאגרב שבקרואטיה זכתה במדליה ראשונה בקריירת הבוגרים שלה, כאשר זכתה במדליית ארד. היא התחילה את יום הקרבות בסיבוב הראשון, בו ניצחה סילה ארסין מטורקיה, והמשיכה לשלב שמינית הגמר בו ניצחה את מיריה לפוארטה מספרד ולשלב רבע הגמר בו ניצחה את קטרינה קוסטה מפורטוגל. בשלב חצי הגמר הפסידה לקריסטינה דודינה שהתחרתה כאתלטית נייטרלית מורשית, ומשם נשרה לקרב על מדליית הארד בו ניצחה את טוגצ'ה בדר מטורקיה.
פרסים

זאגרב 2024
גראנד סלאם תל אביב 2023
גראנד סלאם אולן בטור 2023
הערות שוליים

↑  Tel Aviv Grand Slam 2023 / IJF.org, www.ijf.org
↑   עידו רקובסקי, גראנד סלאם מונגוליה בג'ודו: גפן פרימו זכתה במדליית הזהב; ארד לתמר מלכה, באתר הארץ, 23 ביוני 2023
↑  סתיו איפרגן, אליפות אירופה בג'ודו: תמר מלכה ותמנע נלסון לוי זכו במדליות ארד, באתר ynet, 25 באפריל 2024
המערכת המזולימבית

מערכות דופמינרגיות במערכת העצבים
המערכת המֶזוֹלימבית היא חלק ממערכת העצבים המורכב ממספר אזורים הכוללים תאי עצב המגיבים למוליך העצבי דופמין.
הגופים של תאי העצב של המערכת המזולימבית נמצאים בטגמנטום הגחוני. הם שולחים את האקסונים שלהם לחלקים של המערכת הלימבית כמו גרעין האקומבנס, האמיגדלה וההיפוקמפוס. הם מגיעים גם לקליפת המוח הקדם-מצחית האמצעית  medial prefrontal cortex ולפיתול החגורה הקדמי.
המערכת המזולימבית מעורבת בתהליכים הקשורים לחיזוק.
היא פועלות באופן מתואם עם המערכת הניגרו-סטריאטלית והמערכת המזו-קורטיקלית לשליטה על ההתנהגות, הקשב וקבלת ההחלטות וכל אחת מהן מעורבת בהפרעת קשב.
ראו גם

מערכת החיזוק
הערות שוליים

1 2 3  By Vaidya, Chandan J.; Gordon, Evan M.  ROLE OF DOPAMINE IN THE PATHOPHYSIOLOGY OF ATTENTION׳DEFICIT/HYPERACTIVITY DISORDER Kar, Bhoomika Rastogi (Ed), (2013). Cognition and brain development: Converging evidence from various methodologies. APA human brain development series., (pp. 105-125). Washington, DC, US: American Psychological Association, xiii, 328 pp.
1 2  Neil R. Carlson, (2013). Physiology of Behavior. Boston: Pearson.
↑  Ranganath, A., & Jacob, S. N. (2016). Doping the mind: dopaminergic modulation of prefrontal cortical cognition. The Neuroscientist, 22(6), 593-603.
ערך זה הוא קצרמרבנושא אנטומיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תחנת כ"ט בנובמבר

תחנת כ"ט בנובמבר היא אחת מהתחנות של הקו האדום כחלק מהמערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב. מיקומה ברחוב הרב יצחק ניסנבוים ורחוב כ"ט בנובמבר בבת ים. ב-18 באוגוסט 2023, עם השקת הקו האדום, נפתחה התחנה לשימוש ציבור הנוסעים.
מיקום

תחנת כ"ט בנובמבר שוכנת בדרום העיר בת ים ממערב לשכונת רמת הנשיא.
ראו גם

תחבורה בבת ים
המגש והכסף

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  עפר שלח
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  עיון, אסטרטגיה, מלחמה
 הוצאה
 הוצאה:  כנרת זמורה ביתן
 תאריך הוצאה:  2003
 מספר עמודים:  143
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 9655171094
 הספרייה הלאומית:  002327010
המגש והכסף הוא ספר עיון מאת העיתונאי והפובליציסט עפר שלח, אשר בעברו שימש כמפקד פלוגה בצנחנים במילואים ולחם במלחמת לבנון הראשונה, וכיהן כחבר הכנסת בכנסת העשרים. הספר עוסק ביחסי החברה הישראלית וצה"ל. הנושאים העיקריים הנידונים בו הם מבנה הצבא, מודל גיוס החובה ומערך המילואים, אופן הכשרת הקצינים והמפקדים הבכירים בצה"ל והצרכים והאתגרים הביטחוניים אליהם הוא ערוך. כמו כן דן הספר בסוגיות כגון הרלוונטיות של מודל צבא העם, מלחמת יום הכיפורים, האינתיפאדה השנייה ופעולות השיטור בשטחי הגדה המערבית ורצועת עזה, תקציב הביטחון ומלחמת עיראק. מקור שמו של הספר בשירו של נתן אלתרמן "מגש הכסף". במהלך המחקר ראיין המחבר בין היתר את אביו, אל"ם חזי שלח, אריה נייגר, משה ארנס, שאול אריאלי, משה יעלון, הד"ר יגיל לוי, שאול מופז, עמירם לוין, אמנון ליפקין-שחק, עוזי דיין, דן מרידור, שמעון נוה ודב תמרי. כמו כן רואיינו קצינים רבים בשירות פעיל אולם המחבר נמנע מלזהותם בשמם. בספרו טוען שלח כי יש לבצע רפורמה בגיוס לצה"ל ולשנותו לצבא מקצועי יותר.
הערות שוליים

↑  אוהד גרינוולד‏, ”פרשנים כאן לא מבינים טלוויזיה”, באתר וואלה, 27 ביולי 2010
↑  עפר שלח, "המגש והכסף", הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2003, עמודים 83-98.
↑  עפר שלח, "המגש והכסף", הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2003, עמודים 28-51.
↑  אלוף בן, הפתרון הפשוט לשוויון בנטל: צבא מקצועי, באתר הארץ, 3 ביולי 2012.
↑  עפר שלח, "המגש והכסף", הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2003, עמודים 99-107.
תעלת סולינה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  נהר, distributary 
 מדינה:  אוקראינה 
 מידות
 אורך:  84 ק"מ 
 עומק:  7 מטר
 גובה מעל פני הים:  1 מ' 
 קואורדינטות:  45°09′34″N 29°39′10″E﻿ / ﻿45.159444°N 29.652778°E﻿ / 45.159444; 29.652778
  (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור תעלת סולינה(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור תעלת סולינה
 
תעלת סולינה (ברומנית: Brațul Sulina או Canalul Sulina) היא התעלה הישרה והקצרה ביותר בין שלוש התעלות דרכן נשפכת הדנובה לים השחור והיוצרות יחד את הדלתה של הדנובה.
תעלת סולינה היא הצפונית מבין שתי הזרועות המתפצלות מתוך תעלת טולצ'אה, הפיצול הדרומי יותר היא תעלת גאורגה הקדוש. אורכה של תעלת סולינה הוא כ-71 קילומטרים והיא נשפכת לים השחור ליד סולינה ומכאן שמה. התעלה מוסדרת ומתוחזקת לשיט של ספינות עם שוקע של עד 7 מטרים. העבודות להסדרת התעלה לשיט החלו לאחר מלחמת קרים ונמשכות כל הזמן, כי הסחף של הדנובה יכול לגרום נזקים לתעלה.
ב-1991 נחסמה תעלת סולינה לשיט בגלל קרקוע הספינה האוקראינית רוסטוק בתעלה. עבודות חילוץ הספינה והחזרת התעלה לשיט רגיל הסתיימו ב-2005, לאחר 14 שנים ובמחיר חייהם של שני צוללנים.
בשטח אוקראינה הוקמה תעלת בסטרויה שמתחרה בתעלת סולינה.
המערכת הסומטוסנסורית

תרשים פשוט של מסלולי מערכת תחושות הגוף.
המערכת הסומטוסנסטרית או מערכת תחושות הגוף היא מערכת חישה המאגדת בתוכה את החושים המועברים מהעור והרקמות. אלה חושים שונים שמנגנון ההתמרה בהם שונה, אבל הם מאוגדים אנטומית יחד במסלולים העוברים מהעור והרקמות ועד לקליפת המוח.
החושים המאוגדים תחת המערכת הסומטוסנסורית הם: חוש המגע, חוש המצב, חוש הטמפרטורה וכאב.
חלק מן החוקרים סבורים כי גם תחושת הגרד היא חוש נפרד במערכת זו.
כל אחד מהחושים מוגדר על ידי קולטנים ספציפיים המתמירים את הגירוי בעוצמה המינימלית שלו, ומכאן יעבור הגירוי למוח במסלול ייחודי לו. בעוצמות גבוהות יכולה הספצפיות להיעלם.
ראו גם

מישוש
חוש המגע
פרופריוספציה
חוש הטמפרטורה
כאב
גירוד
הערות שוליים

↑  Mark F. Bear, Barry W. Connors, Michael A. Paradiso, 12, Neuroscience: exploring the brain, 4. ed, Philadelphia: Wolters Kluwer, 2016, עמ' 415-451, ISBN 978-0-7817-7817-6
↑  Nida Gleveckas-Martens, Somatosensory System Anatomy: Overview, Gross Anatomy, Microscopic Anatomy, 2021-06-14
↑  Xintong Dong, Xinzhong Dong, Peripheral and Central Mechanisms of Itch, Neuron 98, 2018-05-02, עמ' 482–494 doi: 10.1016/j.neuron.2018.03.023
↑  Qin Liu, Zongxiang Tang, Lenka Surdenikova, Seungil Kim, Kush N. Patel, Andrew Kim, Fei Ru, Yun Guan, Hao-Jui Weng, Yixun Geng, Bradley J. Undem, Marian Kollarik, Zhou-Feng Chen, David J. Anderson, Xinzhong Dong, Sensory neuron-specific GPCR Mrgprs are itch receptors mediating chloroquine-induced pruritus, Cell 139, 2009-12-24, עמ' 1353–1365 doi: 10.1016/j.cell.2009.11.034
ערך זה הוא קצרמרבנושא פיזיולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המגרד

"המגרד", העתק רומי, מוזיאון הוותיקן, רומא
"המגרד", העתק רומי, מוזיאון הוותיקן, רומא
ההעתק ההלניסטי שנמצא בקרואטיה
"המגרד" או "אפוכסיומנוס" (בלטינית: Apoxyomenos) הוא פסל של הפסל היווני ליסיפוס (ביוונית: Λύσιππος), בן המאה הרביעית לפנה"ס. הפסל המקורי נוצר בקרבת שנת 330 לפנה"ס וכיום נשמרו ממנו העתקים מאוחרים יותר.
הפסל מציג נער המקרצף בעזרת סטריגיל לכלוך מגופו. דמות זו מציגה את אחד הטיפוסים של תיאור דמות אתלט באמנות היוונית, טיפוס אשר הופיע גם אצל אמנים אחרים כגון פוליקליטוס (הגם שעבודתם לא נשמרה). להבדיל מן הקאנון של פוליקליטוס שבו הראש מהווה שביעית מן הגוף, מציג פסל זה קאנון חלופי ובו הראש מהווה שמינית ממנו (1:8). הדמות ניצבת בתנוחת קונטרה פוסטו וידיה פורצות אל החלל באופן דרמטי. במידה רבה הפסל דורש מן הצופה ראייה יותר תלת-ממדית, כיוון וצורת הצגתו היא פחות פרונטלית.
פליניוס מציין ב"תולדות הטבע" כי פסלו של ליסיפוס הוצב על ידי מרקוס ויפסניוס אגריפה במרחצאות אגריפה ברומא בשנת 20 לפנה"ס. פליניוס ציין כי הקיסר הרומאי טיבריוס ציווה להעביר לחדרו הפרטי את הפסל, אך נאלץ להשיב אותו בשל התקוממות ציבורית. עוד ציין כי ליסיפוס "נהג לומר" כי בשעה שאמנים אחרים "מציגים את האדם כפי שהוא, הוא מציג את האדם כפי שהם נראים", בהתאם למסורת האמנותית "שנתן אריסטוטלס הן למשוררים והן לציירים".
העתק הפסל הנמצא במוזיאון הוותיקן התגלה בשנת 1849 בגדה המערבית של נהר הטיבר ברומא. העתק נוסף, עשוי ברונזה, נמשה ליד האי לושין הקרואטי בים האדריאטי. פסל זה נחשב להעתק הלניסטי מן המאה השנייה או הראשונה לפנה"ס. ראש נוסף מטיפוס זה נמצא באוסף מוזיאון קימברלי (Kimball Art Museum) בטקסס. לראש זה עיניים משובצות זכוכית ונחושת. פסל מטיפוס זהה לו נמצא בשנת 1896 באפסוס שבטורקיה והוא מצוי כיום ב"מוזיאון לתולדות האמנות" (Kunsthistorisches Museum) בווינה.
הערות שוליים

↑  אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, ירושלים, 2004, עמ' 154.
↑  ג'ובאן פייטרו בלורי (Bellori) "האידאה של הפסל, הצייר והאדריכל", בתוך: ברש, משה, פרקים בתאוריה של אמנות הרנסאנס והבארוק, מאגנאס, ירושלים, 1989, עמ' 181.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12169423s (data)  GND: 4197331-8  LCCN: n98104382  VIAF: 190692025   WorldCat (עם VIAF): 190692025