stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אזולז'ו
היסטוריה

אריחים ראשונים בעלי גלזורה מקורם במצרים ובמסופוטמיה, כ-3000 שנה לפני הספירה. בשנת 2620 לפנה"ס נבנתה במצרים הפירמידה של ג'וסר,  מייסד השושלת ה-3 במצריים, אשר קירות המעברים בה כוסו באריחים בעלי גלזורה ירוקה, עם פסים צהובים, המדמים את צמח הפפירוס. בתקופות מאוחרות יותר הטכניקה נשכחה ובתרבות יוון לא השתמשו בה כלל. היוונים והרומאים חיפו ועיטרו משטחים בטכניקות הפרסקו, הסטוקו והמוזאיקה. במאה ה-9 לספירה, בפרס, התגלה שוב השימוש בבדיל כגלזורה אטומה. הידע עבר גם לשכניהם העבאסים ומשם לכל המרחב הערבי - מוסלמי במזרח התיכון. במאה ה-8 לספירה, עם כיבוש חצי האי האיברי על ידי המורים, אמנות החיפוי באריחים הגיעה לספרד. במסורת הקרמיקה המורית (אנ'), עקב איסור ציור דמויות של יצורים חיים, העיטורים היו גאומטריים או קליגרפיים, על בסיס פסוקים מהקוראן. דוגמאות של עיטורים כאלה ניתן לראות באלקזר של סביליה ובארמון אלהמברה, בגרנדה. העיטורים הם עבודות מוזאיקה, אשר היחידות המרכיבות אותן (tesserae) הן פיסות אריחים מונוכרומטיים.
ב-1492, עם סיום הרקונקיסטה ויציאתם של המורים מחצי האי האיברי, נשמרו אומנם הדוגמאות הגאומטריות, אך החל שילוב של מוטיבים נוצריים. מי שהוביל את השינוי היה יוצר איטלקי בשם ניקולו פיסנו, אשר התיישב בסביליה בשנת 1498. הוא החיל על האזולז'וס את שיטות עיצוב המיוליקה ויצר פנלים גדולים, עם תאורים פיגרטיביים או נרטיביים. בהשפעת הרנסאנס האיטלקי, האזולחוס הספרדיים צוירו בצבעים מרובים, וסביליה הפכה למרכז האומנותי שלהם. בשנת 1503, מנואל ה-1 ערך ביקור בסביליה והביא לפורטוגל את בשורת האריחים המצוירים. בהוראתו, הוזמנו אריחי אזולחוס מספרד, ששימשו לחיפוי קירות ולריצוף בארמון סינטרה (אנ'). עד אמצע המאה ה-16, רוב האזולז'וש בפורטוגל הגיע ביבוא מספרד ומיעוטם מפלנדריה. בספרד, הטכניקה המשיכה להתפתח, ובסוף המאה ה-16 אומנים ספרדים עיצבו סצנות מהמסורת הנוצרית שהתפרסו על פני אריחים רבים, ליצירת תמונה שלמה, בייחוד עבור קירות נרחבים בכנסיות ומנזרים. באותה תקופה החל גם בפורטוגל יצור קומפוזיציות על נושאים דתיים, אך רוב העבודות הפורטוגזיות התרכזו בחיקוי בדים עשירים לחיפוי מזבחות ובדוגמאות של פרחים וציפורים. עבודות מונומנטליות עבור ארמונות יוצרו באמסטרדם, בצבעי כחול לבן. צבעים אלה מקורם בקרמיקה הכחולה של דלפט, ואומצו בהתלהבות על ידי האצולה בפורטוגל. אומנים פורטוגזיים החלו לחקות מגמה זו והם הפכו למקור הבלעדי בפורטוגל אחרי האיסור על יבוא אריחי קרמיקה, שהטיל המלך פטר (פדרו) ה-2, בשנים 1687 עד 1698. שנים אלו היוו את תור הזהב של יצור האזולז'וש בפורטוגל, ויוצרו כמויות אדירות של אריחים, בעיקר כדי לספק את הדרישות של עשירי ברזיל, אשר הייתה אז מושבה פורטוגזית. האריחים של תקופה זו עוטרו במוטיבים בסגנון בארוק לאחר מכן בסגנון רוקוקו.
בשנת 1755, אחרי רעידת האדמה אשר החריבה חלק מליסבון, התקיים תהליך שיקום, בו היה צורך להחליט על החומרים המובילים. בגלל הזמן הדוחק וחסכון בתקציב, הייתה חזרה לאזולז'וש, שהיו זולים מאבן, ויוצרו כמויות גדולות מאד מהם. במקביל, גם הייתה גם חזרה לדוגמאות פשוטות, בהתאם לסגנון הנאו - קלאסי. הסגנון נקרא סגנון פומבליני (אנ')' על שמו של המרקיז דה פומבל, אשר הוביל את השיקום. במאה ה-19, אמנות האזולז'וש עברה לתהליכי יצור מתועשים ובמאה ה-20 השתנה הסגנון בהשפעת זרמי האר נובו ואר דקו. לאריח האזולז'ו הייתה עדנה בעקבות הכנסת הסגנון המודרני. ניתן לראות את פירותיו של סגנון זה בתחנות המטרו של ליסבון, בהן האמנית מריה קייל (אנ') עיטרה באזולז'וש 19 תחנות ב-25 שנה, וכל תחנה שונה מרעותה.
תהליך העבודה המסורתי

בתקופה המורית, האריחים יוצרו בצבע אחיד, בדרך כלל צהוב, חום, ירוק ולבן. הדוגמאות הגאומטריות התקבלו מחיתוך פיסות אריח, לפי הצבע הדרוש, ושיבוצן לקבלת הדוגמה הרצויה. שמה של טכניקה זו הוא alicatados, והיא גרמה לבזבוז רב של אריחים. הסיבה לקיומה הייתה העדר ידע טכני ליצירת אריחים פוליכרומיים (אנ'). בעיה זו נפתרה במאה ה-15, כאשר הומצאו שתי טכניקות אשר איפשרו יצור אריח בעל מספר צבעים. הנפוצה בהן הייתה cuerda seca (מיתר יבש) (אנ') בשיטה זו, מיתר מרוח בחומר שומני וצבע שחור על בסיס תחמוצת מנגן, תחם את אזורי הצבעים השונים על האריח וכך נמנע ערבוב הצבעים בתהליך השריפה. בסיום השריפה נותר קו תוחם שחור סביב הצבעים השונים. השיטה השנייה נקראת בספרדית cuenca (אשר פרושה "אגן") או arista ( אשר פירושה "רכס") ובה הקדר יצר באריח אזורים מופרדים (אגנים) על ידי רכסי חימר, אותם מילא בצבעים השונים. ה"רכסים" של חימר, אשר מנעו את ערבוב הצבעים.
הכנת האריחים התחילה בלישה נמרצת של החימר, אשר נועדה לפיזור אחיד של הלחות והרחקת בועות אוויר,,כמו בעבודות חרס. בתקופת הרנסאנס, החימר הוכנס לתבניות עשויות גבס ושוטח ידנית, על ידי הקדר. אחרי מספר שבועות של יבוש, האריחים הוצאו מתוך התבניות והוכנסו לשריפה ראשונה. לאחר השריפה יצקו על צד אחד של האריחים גלזורה על בסיס בדיל. על תשתית זו סימנו, בעזרת שבלונה ואבקת פחם, את קווי המתאר של הציור העתידי. האומן השתמש בקווים אלה להשלמת הציור וצביעתו, על שטח של אריח יחיד או מספר אריחים. בשלב האחרון, האריחים הצבועים הוכנסו לשריפה בטמפרטורה של כ-1000 מעלות צלזיוס. בשיטה זו, הצבעים והגלזורה נכנסו לעומק האריח והיו עמידים מאוד לשחיקה.
במאה ה-18 הוכנס שינוי אשר הקל על עבודת הצייר. אחרי השריפה הראשונית, אשר העניקה חוזק, האריחים צופו בגלזורה והוכנסו שוב לשריפה. הציור בוצע על האריח בעל הגלזורה, כך שניתן לבצע שינויים בציור, במידת הצורך, והאריחים הוכנסו לשריפה שלישית, בטמפרטורה נמוכה יותר. הצבעים הסופיים נקבעו על ידי השימוש בחמש תחמוצות של מתכות: ברזל לחום, נחושת לירוק כהה, קובלט לכחול, מנגן לסגול, אנטימון לצהוב.
מבט לעתיד

בגלל היות האזולז'וש הפורטוגזים מבוקשים בשוק, ובגלל הנגישות הגבוהה אליהם, בעיקר בבניינים עזובים, קיים שוד ומסחר ער בשוק השחור. בשנת 2007, משטרת ליסבון יזמה פרויקט להגנה על אוצר לאומי זה מפני השודדים, והגניבות ירדו ב-80%, אך עדיין קיימות. התושבים המקומיים אינם מרבים להתלונן, משום שעבורם אין לאריחים חשיבות מיוחדת, כי הם עדיין נמצאים בכל מקום. בשנת 2013 הממשלה יזמה חוק האוסר הריסת מבנים מחופי אריחים בליסבון, ללא אשור מיוחד של הרשויות. הפרלמנט דורש להרחיב את החוק לכל המדינה. למען שמירה על אוצר לאומי זה, מתנהלים מחקרים ברמה אקדמית לאפיון רכיביהם.
גלריה

שלט מסעדה באזולז'ו בקבו דה רוקה
שלט מסעדה באזולז'ו בליסבון
ספני פורטוגל על אזולז'ו
אזולז'ו בבית פרטי
שלט שכונה
צלחת בטכניקת cuerda seca
חיפוי בטכניקת alicatados
אריחים בטכניקת cuenca
הערות שוליים

1 2 3  צוות האתר, History of Azulejos, Almaviva
↑  Alfredo J. Morales, Francisco Niculoso Pisano, סביליה: Secretariado de Publicaciones de la Diputacionde Sevilla, 1977. (בספרדית)
↑  NATIONAL PALACE OF SINTRA, Mad About Sintra
↑  Richard Varr, Tiled & True: The Azulejos of Andalusia and Portugal, חברת הספנות Seabourn, ‏פברואר 2019
1 2 3  Arnesia Young, Azulejos: Learn About the Beautiful Art of Portuguese Tiles, My Modern Met, ‏ינואר 2021
↑  David Kendrick Underwood, The Pombaline Style and International Neoclassicism in Lisbon and Rio de Janeiro, פילדלפיה: PhD thesis, University of Pennsylvania, 1988
↑  צוות האתר, Lisbon Metro, המטרו של ליסבון
1 2  צוות האתר, Ceramic keywords: list of technical and historical words used in ceramics, Studio Almaviva
↑  Coentro, Susana et al., Hispano-Moresque ceramic tiles from Monastery ofSanta Clara-a-Velha, Journal of Archeological Science 41, 2014, עמ' 21-28
↑  Thieves target historic Portuguese decortive tiles, The Straits Times, 8 אוגוסט 2017
↑  Pereira M. et al, _Ancient_Portuguese_Ceramic_Wall_Tiles_Azulejos_Characterization_of_the_Glaze_and_Ceramic_Pigments, Journal of Nano Research 8, 79-88, ספטמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX529896 
ציור קיר מאזולז'ו בתחנת רכבת בפורטוגל
ריצ'רד ספק

| --- | --- |

 לידה:  6 בדצמבר 1941 קירקווד (אנ'), אילינוי, ארצות הברית
 פטירה:  5 בדצמבר 1991 (בגיל 49) ג'ולייט, אילינוי, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית
 מקום קבורה:  גופתו נשרפה ואפרו פוזר בג'ולייט, אילינוי
 ידוע בשל:  רצח שמונה אחיות בשיקגו
 השכלה:  בית הספר התיכוני ג'. ל. לונג ג'וניור בית הספר התיכוני המקצועי קרוזייר
 תקופת הפעילות:  13 ביולי 1966 – 14 ביולי 1966 (יומיים)
 בת זוג:  שירלי אנט מאלון (1962–1966)
 צאצאים:  רובי לין ספק (1962–?)
 מספר צאצאים:  1
ריצ'רד בנג'מין פרנקלין לינדברג ספק (באנגלית: Richard Benjamin Franklin Lindbergh Speck,‏ 6 בדצמבר 1941 – 5 בדצמבר 1991) היה רוצח המונים ואנס אמריקאי אשר עינה ורצח באופן שיטתי שמונה אחיות במעונות הסטודנטים של בית החולים הקהילתי בדרום שיקגו בלילה שבין ה-13 ל-14 ביולי 1966, במה שנודע בשנים הבאות בתור ”פשע המאה”. הוא נעצר כעבור מספר ימים, הורשע בשמונה הרציחות, ונידון למוות בתום משפטו, אולם עונשו הומתק למאסר בן מאות שנים בעקבות קביעת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין פורמן נגד ג'ורג'יה (אנ') בו הוחלט כי עונש המוות אינו חוקתי. הוא מת כעבור עשרים וחמש שנים כתוצאה מהתקף לב במתקן הענישה סטייטוויל (אנ') בגיל ארבעים ותשע.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

ריצ'רד בנג'מין פרנקלין לינדברג ספק נולד ב-6 בדצמבר 1941, בקירקווד (אנ'), אילינוי, ארצות הברית, הבן השביעי מתוך שמונת ילדיהם של בנג'מין פרנקלין ספק ומארי מרגרט קרבאו. משפחתם עברה להתגורר במונמאות' (אנ') זמן קצר לאחר לידתו, שם נולדה אחותו הקטנה, קרוליין, והשניים היו צעירים בשנים רבות מארבע אחיותיהם ושני אחיהם הגדולים. אחיו הבכור, רוברט, מת בתאונת דרכים ב-1952 בגיל עשרים ושלוש. אביו התפרנס מעבודות כפיים שונות, ביניהן כחקלאי, חוטב עצים ופועל לאריזת חבילות במפעל לכלי חרס. נודע כי השניים היו קרובים מאוד עד למותו ב-1947 מהתקף לב כאשר היה בן חמישים ושלוש.
לאחר מותו התאהבה אמו האדוקה והטיטולארית של ספק בקארל אוגוסט רודולף לינדברג, אדם ממוצא שוודי אשר עבד כסוכן מכירות נודד בענף הביטוח, אותו היא פגשה במהלך נסיעת רכבת לשיקגו. לינדברג היה אלכוהוליסט בעל עבר פלילי ארוך של עבירות זיוף, מרמה ונהיגה בשכרות, והלכה למעשה היווה את ההפך המוחלט מאביו הביולוגי של ספק, אשר בלט בחריצותו ופיכחותו. השניים נישאו ב-10 במאי 1950 בפאלו פינטו (אנ'), טקסס. ספק ואחותו קרוליין עברו להתגורר בבית קרוביהם של דודתם שרה ובעלה ג'ין תורנטון, במשך מספר חודשים, על מנת שהלה יוכל לסיים את שנת לימודיו השנייה, בטרם הצטרפו לאמם ואביהם החורג בסנטו (אנ').
שאר אחיהם ואחיותיהם עזבו את בית הוריהם זה מכבר, אולם ספק וקרוליין נאלצו להישאר עמם מפאת גילם הצעיר, ובשנה הבאה עברו כל הארבעה להתגורר בדאלאס. הם החליפו את מקום מגוריהם לעיתים קרובות, ובמהלך שתים עשרה השנים הבאות עברו בין עשרה בתים שונים אשר נמצאו כולם בשכונות העוני של העיר.
ציוניו של ספק בבית הספר לא נחשבו למוצלחים במיוחד, והוא נאמד כתלמיד גרוע. הלה סירב להרכיב את משקפיו על אף שהזדקק להם לצורך קריאה, ונאלץ לחזור על שנת לימודיו השמינית בבית הספר התיכוני ג'. ל. לונג ג'וניור פעם נוספת משום שחשש לדבר ולהשתתף במהלך שיעוריו. קודם לתחילת שנתו התשיעית עבר לבית הספר התיכוני המקצועי קרוזייר, אולם נכשל בכל אחד ואחד מבין מקצועותיו, ולא שב למקום בשנית לאחר שנשר מלימודיו באופן סופר בינואר 1958, זמן-מה לאחר יום הולדתו השישה עשר. אחד ממוריו העיד עליו כי, ”הוא נראה די אבוד, כאילו לא הבין מה מתרחש סביבו. לא הצלחתי ללמד אותו שום דבר. אני לא חושב שראיתי אותו מחייך מעולם. הוא לא נפתח בפני אף אחד. הוא היה מתבודד. הוא נראה כאילו היה שקוע בערפל, בעל אופי זעוף. לא היו לו חברים בכיתה”.
משפט > גזר הדין

המשפט נפתח באופן רשמי ב-3 באפריל 1967 בפאוריה, אילינוי, בהשתתפות חבר מושבעים מלא בן שבעה גברים וחמש נשים, בנוסף לשני מושבעים חלופיים, גבר ואישה, לאחר שהוטל צו איסור פרסום שמנע מהתקשורת המקומית לסקר את הפרשה. לאורך הימים הראשונים תיאר התובע הראשי, ויליאם ג'. מרטין, את אירועי הטבח בפני חבר המושבעים, והעלה לדוכן את העדים העיקריים של התביעה, ביניהם קוראזון אמוראו, האחות התשיעית אשר הסתתרה תחת אחת המיטות בזמן שספק רצח את חברותיה, וכן מומחים פליליים שונים שהשתתפו בחקירה והעידו אודות טביעות האצבעות ושאר הראיות שנמצאו בזירה.
ספק, אשר סבל מפחד במה, סירב להעיד במשפט, ולא עזר לגטי להגן עליו יתר על המידה. בתום שלב טיעוני הסיכום ב-15 באפריל, התכנס חבר המושבעים לישיבה בת ארבעים ותשע דקות, שבסופה מצא את ספק אשם והמליץ לגזור עליו את עונש המוות בגין כל אחד משמונת סעיפי הרצח. בית המשפט התכנס בשנית ב-5 ביוני, אז השופט פשן דן אותו למוות בכיסא חשמלי, בהוצאה להורג שעתידה הייתה להתרחש ב-1 בספטמבר אותה שנה.
ערעורו של ספק על גזר דינו הוגש באופן אוטומטי לידי בית המשפט העליון של אילינוי, ולפיכך תאריך הוצאתו להורג נדחה למועד עתידי. בית המשפט, עם זאת, אשרר את עונשו ב-22 בנובמבר 1968, אולם ב-28 ביוני 1971 הפך בית המשפט העליון של ארצות הברית את ההחלטה במסגרת פסק הדין ויטרספון נגד אילינוי (אנ'), וביטל את עונש המוות שהוטל על ארבעים ושניים מורשעים ברחבי המדינה, שביניהם נמצא ספק. כעבור שנה, ב-29 ביוני 1972, קבע בית המשפט העליון במסגרת פסק הדין פורמן נגד ג'ורג'יה (אנ') כי עונש המוות אינו חוקתי, מה שאילץ לערוך משפט חוזר לספק, אשר התקיים ב-21 בנובמבר אותה שנה, ובמהלכו נידון בידי השופט ריצ'רד ג'. פיצג'רלד לשמונה עונשי מאסר רצופים בני חמישים עד מאה וחמישים שנים, כלומר בסך הכל בין ארבע מאות לאלף ומאתיים שנים, אשר הופחתו בהמשך לבין מאה לשלוש מאות שנות מאסר. שחרורו המוקדם נדחה לראשונה ב-15 בספטמבר 1976, ושש פעמים נוספות עד ל-1990.
מאסר

לאורך מאסרו במתקן הענישה סטייטוויל (אנ') בקרסט היל (אנ'), אילינוי, זכה ספק לכינוי "איש הציפורים" על שם איש הציפורים מאלקטרז, הודות לזוג דרורים אשר גידל לאחר שעפו לתוך תאו. הוא תואר כמתבודד שנהנה לאסוף בולים ולשמוע מוזיקה. מעת לעת נהג לבקש ממנהל בית הסוהר חולצות חדשות, מכשירי רדיו, וחפצים שונים. הלה תיאר אותו בתור ”כלום אחד גדול שריצה זמן מאסר. כל מה שראיתי אותו עושה אי פעם היה לצבוע את הקירות ולאכול. הוא היה מתבודד מוחלט שלא היה אכפת לו האם השמש זרחה או לא. הוא פשוט המשיך עם הזרם, אינו ממהר לשום מקום. האסירים האחרים עזבו אותו לנפשו. מעולם לא ראיתי אותו בחדר הכושר, בפעילות יצירתית כלשהי, או בשיעורים”. לעיתים תכופות נתפס משתמש בסמים שהוברחו לתוך בית הסוהר, או באלכוהול מתוצרת ביתית. העונשים שספג עבור הפרות משמעת מהסוג הזה לא הפריעו לו, והוא אף צוטט אומר, ”איך אני אסתבך? אני כאן לאלף ומאתיים שנים”.
ספק רחש שנאה תהומית לתקשורת והעניק ראיון בודד בלבד ב-1978 לבוב גרין (אנ') מהשיקגו טריביון, במהלכו הודה לראשונה ברציחות שביצע, שיער כי ישתחרר מהכלא עד לשנת 2000, והביע תקווה כי עד אז כבר ינהל חנות מכולת משלו. כאשר שאל אותו גרין האם השווה בין עצמו לבין רוצחים מפורסמים אחרים כגון ג'ון דילינג'ר השיב ספק, ”אני בכלל לא כמוהם, אני מוזר”. במהלך חקירותיו הראשונות טען כי אינו זוכר דבר מהטבח, אולם בעת ראיונו שינה את גרסתו ואמר, ”לא חשתי ברגשות כלשהם באותו הלילה. הם אמרו לי שהיה דם בכל מקום, אבל אני לא זוכר. זה הרגיש כמו כלום.. אני נורא מצטער. בשביל הילדות האלו, בשביל משפחותיהן, ובשביל עצמי. אם הייתי יכול לעשות את הכל מחדש, זה היה סתם עוד שוד רגיל”. כאשר נשאל אם יש בפיו דבר-מה נוסף שירצה לומר ביקש למסור לציבור האמריקאי, ”פשוט תגיד להם להמשיך ללבות את השנאה כלפיי, אני יודע שהיא מחזיקה את המורל שלהם, ואני לא יודע מה הייתי עושה בלעדיה”.
בספרם, ציידי המחשבות: בתוך יחידת העילית לפשע סדרתי של הבולשת הפדרלית (אנ') תיארו ג'ון דאגלס (אנ') ומארק אולשייקר (אנ') ראיון שניהלו עם ספק בבית הסוהר, ופירטו אודות תקרית אשר הסכים לחשוף בפניהם. לאחר שמצא בתאו ציפור פצועה שעפה פנימה דרך הסורגים טיפל בה עד שהבריאה, קשר חוט מסביב לרגלה כשהייתה חזקה מספיק כדי לעמוד על רגליה, והניח אותה על כתפו. כעבור מספר ימים הודיע לו אחד השומרים כי בעלי חיים אינם מורשים בין כותלי הכלא. ”הם לא?” שאל ספק, והלך לכיוון מאוורר מסתובב, בטרם השליך את החיה הקטנה פנימה. מבועת, השיב השומר, ”חשבתי שאהבת את הציפור הזו”. ספק ענה לו, ”אהבתי אותה, אבל אם היא לא יכולה להיות שלי, היא לא תהיה של אף אחד”. גרסה קולנועית דומה הופיעה בסדרת הטלוויזיה מיינד האנטר מבית נטפליקס.
מאסר > סרטון בית הסוהר

עורך דין אלמוני שלח למגיש החדשות ביל קורטיס (אנ') קטעי וידאו ב-1996 אשר צולמו במתקן הענישה בו שהה ספק ב-1988. הסרטונים, אשר נשלחו לבית המחוקקים של מדינת אילינוי, מציגים את ספק במהלך שיחה עם אסיר כהה עור, לפני שהוא מתחיל לבצע בו מין אוראלי ולחלוק מנת סם מסוג קוקאין עם אסיר נוסף, כשהוא לבוש בתחתוני משי ולחזהו שדיים נשיים מלאים, אותם הצליח לגדל באמצעות הורמונים שהוברחו פנימה. בהמשך הוא נראה מתרברב באומרו, ”אם הם רק היו יודעים כמה אני נהנה פה הם היו משחררים אותי!”. בית המחוקקים שריין את האודיטוריום כדי לצפות בסרט שאורכו כשעתיים, אך עצר את ההקרנה עם תחילתה של סצנת המין בין האסירים.
בנוסף, אחד האסירים אשר עמד מאחורי המצלמה שאל את ספק האם הוא רצח את האחיות, והלה השיב לו, ”בוודאי שרצחתי אותן”. כאשר נשאל מדוע, משך ספק בכתפיו ואמר בעליצות, ”זה פשוט לא היה הלילה שלהן”. כאשר נשאל כיצד הוא מרגיש לגבי עצמו לאחר כל השנים שחלפו, אמר, ”כמו שתמיד הרגשתי.. חסר רגש. אם אתה שואל האם אני מתחרט על כך, אז אני לא”. כמו כן תיאר מקרוב את תחושת חווית החניקה של אחת הקורבנות, ”זה לא כמו בטלוויזיה.. זה לוקח יותר משלוש דקות ואתה צריך שיהיה לך הרבה כוח”.
מוות

ספק הועבר ממתקן הענישה סטייטוויל (אנ') לבית החולים סילבר קרוס (אנ') בג'ולייט, אילינוי, ב-5 בדצמבר 1991, לאחר שהתלונן על כאבים בחזהו. הוא מת כעבור מספר שעות כתוצאה מהתקף לב, יום אחד לפני יום הולדתו החמישים. חוקר מקרי המוות אמר כי ספק סבל מקרדיומגליה, מחלת ריאות חסימתית כרונית, וטרשת עורקים. אחותו הורתה לשרוף את גווייתו מחשש כי קברו יחולל, ואפרו פוזר באזור העיר ג'ולייט.
תרבות > טלוויזיה

סדרת הטלוויזיה "מיינד האנטר" הציגה בפרק התשיעי של העונה הראשונה ריאיון בין הסוכן הפדרלי הולדן פורד לבין ריצ'רד ספק, המבוסס על האירועים האמיתיים המתוארים בספר "ציידי המחשבות" מאת מארק אולשייקר וג'ון דאגלס.
תרבות > קולנוע

הסרט היפני מלאכים מחוללים (אנ') מ-1967 בבימויו של קוג'י ואקאמאטסו (אנ') ובכיכובו של ג'ורו קארה (אנ') מבוסס על הטבח.
הסרט הגרמני נולד לגיהנום (אנ') מ-1976 בבימויו של דני הרו (אנ') ובכיכובו של מת'יו קרייר (אנ') מבוסס על הטבח ומציג את ריצ'רד ספק בדמותו של חייל אמריקאי לוקה בנפשו המגיע לבלפסט, אירלנד, חזרה מסיורו במלחמת וייטנאם, ונקלע לבית מעונות מלא באחיות.
הסרט האמריקאי עשר עד חצות (אנ') מ-1983 בבימויו של ג'ון לי תומפסון (אנ') ובכיכובם של יוג'ין דייוויס (אנ') וצ'ארלס ברונסון סובב דמות נבל של רוצח סדרתי המחפש אחר קורבנות חדשים בדמות סטודנטיות-אחיות, ונחשב למבוסס על הטבח שביצע ספק.
הסרט האמריקאי ספק מ-2002 בבימויו של קית' ואלי ובכיכובו של דאג קול מתאר את חייו ופשעיו של ספק.
הסרט האמריקאי טבח בשיקגו: ריצ'רד ספק (אנ') מ-2007 בבימויו של מייקל פייפר ובכיכובו של קורין נמק מתאר את הטבח שביצע ספק.
לקריאה נוספת > מקורות עיקריים

| --- | --- |
אלטמן, ג'ק; זיפורין, מרווין; נולד כדי לעורר צרות: סיפורו הנשכח של ריצ'רד ספק; הוצאת גרוב, ניו יורק, 1967.: Altman, Jack; Ziporyn, Marvin; Born To Raise Hell: The Untold Story Of Richard Speck; Grove Press, New York, 1967.
אלן סאלי, ויין; ריצ'רד ספק: הביוגרפיה הלא-רשמית של רוצח סדרתי; הוצאת בוניארד, 1993.: Allen Sallee, Wayne; Richard Speck: The Unauthorized Biography Of A Serial Killer; Boneyard Press, 1993.
פורמן, לאורה; רוצחים המוניים: ריצ'רד ספק, מורשתו הקטלנית של מפסידן; הוצאת טיים לייף, 1993 (מסת"ב 978-0783500041, מסת"ב 0783500041): Foreman, Laura; Mass Murderers: Richard Speck, A Loser's Deadly Legacy; Time Life, 1993 (ISBN 978-0783500041, ISBN 0783500041)
ל. בריאו, דניס; ג'יי. מרטין, ויליאם; פשע המאה: ריצ'רד ספק והרציחות שזעזעו אומה שלמה; הוצאת סקאיהורס, 2016 (מסת"ב 978-1510708860): L. Breo, Dennis; J. Martin, William; The Crime Of The Century: Richard Speck And The Murders That Shocked A Nation; Skyhorse, 2016 (ISBN 978-1510708860)
גרין, ראיין; הטבח בבית הטורי: פשעיו הבלתי נשכחים של ריצ'רד ספק; הוצאה עצמית, 2019 (מסת"ב 979-8756626049, מסת"ב 978-1712009062, מסת"ב 1712009060): Green, Ryan; The Townhouse Massacre: The Unforgettable Crimes Of Richard Speck; Independent Publication, 2019 (ISBN 979-8756626049, ISBN 978-1712009062, ISBN 1712009060)
לקריאה נוספת > מקורות משניים

| --- | --- |
גטי, ג'רלד; פרסלי, ג'יימס; סנגור ציבורי; הוצאת גרוסט ודנלאף, 1974 (מסת"ב 0448010232, מסת"ב 978-0448010236): Getty, Gerald; Presley, James; Public Defender; Grosset And Dunlap, 1974 (ISBN 0448010232, ISBN 978-0448010236)
גרין, בוב (אנ'); אמריקן ביט; ספרי פינגווין, 1984 (מסת"ב 0140073205, מסת"ב 978-0140073201): Greene, Bob; American Beat; Penguin Books, 1984 (ISBN 0140073205, ISBN 978-0140073201)
קות'ורן, נייג'ל; רוצחים: רוצחים שכירים, רוצחים המוניים, רוצחים מיניים, נציגיו חסרי הרחמים של הרצח, הפשע הנורא מכל; הוצאת פן מקמיליאן, 1994, עמודים 200–208 (מסת"ב 0752208500, מסת"ב 978-0752208503): Cawthorne, Nigel; Killers: Contracts Killers, Spree Killers, Sex Killers, The Ruthless Exponents Of Murder, The Most Evil Crime Of All; Pan Macmillan, 1994, Pages 200–208 (ISBN 0752208500, ISBN 978-0752208503)
אולשייקר, מארק (אנ'); אי. דאגלס, ג'ון (אנ'); ציידי המחשבות: בתוך יחידת העילית לפשע סדרתי של הבולשת הפדרלית; ספרי גלריה, 1995 (מסת"ב 1501191969, מסת"ב 978-1501191961, מסת"ב 0684803763, מסת"ב 978-0684803760): Olshaker, Mark; E. Douglas, John; Mindhunter: Inside The FBI's Elite Serial Crime Unit; Gallery Books, 1995 (ISBN 1501191969, ISBN 978-1501191961, ISBN 0684803763, ISBN 978-0684803760)
דואה, גרנט; רצח המוני בארצות הברית: היסטוריה; הוצאת מקפרלנד, 2007 (מסת"ב 0786431504, מסת"ב 978-0786431502): Duwe, Grant; Mass Murder In The United States: A History; McFarland And Company, 2007 (ISBN 0786431504, ISBN 978-0786431502)
לווין, ג'ק; פוקס, ג'יימס אלן; פרידל, אמה; רצח קטלני: להבין רצח סדרתי והמוני; הוצאת סייג', 2018 (מסת"ב 1506349110, מסת"ב 978-1506349114): Levin, Jack; Fox, James Alan; Fridel, Emma; Extreme Killing: Understanding Serial And Mass Murder; Sage Publications, 2018 (ISBN 1506349110, ISBN 978-1506349114)
לקריאה נוספת > אנציקלופדיות

| --- | --- |
גרג, וילפרד; ליין, בריאן; אנציקלופדיית הרצח ההמוני: אוסף מצמרר של מקרי רצח המוני; הוצאת רנינג, 2004, עמודים 313–315 (מסת"ב 0786713569, מסת"ב 978-0786713561, מסת"ב 1860197906, מסת"ב 978-1860197901): Gregg, Wilfred; Lane, Brian; The Encyclopedia Of Mass Murder: A Chilling Collection Of Mass Murder Cases; Runing Press, 2004, Pages 313–315 (ISBN 0786713569, ISBN 978-0786713561, ISBN 1860197906, ISBN 978-1860197901)
לקריאה נוספת > כתבי עת ומגזינים

| --- | --- |
מגזין טיים; פשע: אחת אחרי השנייה; כרך פ"ח, גיליון ד', 22 ביולי 1966.: Time Magazine; Crime: One By One; Volume 88, Number 4, 22 July 1966.
מגזין לייף; תשע האחיות: מי היו הקורבנות העדינים; לודון ויינורייט, 29 ביולי 1966, עמודים 18–27.: Life Magazine; The Nine Nurses: Who The Gentle Victims Were; Loudon Wainwright, 29 July 1966, Page 18–27.
סאטרדיי איוונינג פוסט (אנ'); בתוך ראשו של רוצח: ריצ'רד ספק מדבר, שמונה האחיות שנרצחו; 1 ביולי 1967.: The Saturday Evening Post; Inside The Mind Of A Murderer: Richard Speck Talks, Eight Students Nurses Slain; 1 July 1967.
פשעים מהחיים האמיתיים וכיצד הם פוענחו; ריצ'רד ספק, הטבח ברחוב מאה; פרסומי איגלמוס, 1993 (מסת"ב 1856299902, מסת"ב 978-1856299909): Real Life Crimes And How They Were Solved; Richard Speck, Massacre On One Hundredth Street; Eaglemoss Publications, 1993 (ISBN 1856299902, ISBN 978-1856299909)
מנזר אלקובאסה

הספינה המרכזית של הכנסייה
הקבר של פדרו הראשון, מלך פורטוגל
קברה של אינש דה קשטרו המראה את ישו מנהיג את יום הדין האחרון.
הפנתאון המלכותי של מנזר אלקובאסה. הקבר בחזית המעוטר בשליחים שייך למלכה אוחאקה.
קמרון בסגנון גותיקה מנואלינית וכניסה לחדר תשמישי הקדושה.
הקלויסטר והכנסייה של מנזר אלקובאסה
אגן מים בסגנון רנסאנס בתוך בית המזרקה גותית בקלויסטר של מנזר אלקובאסה.
מנזר סנטה מריה דה אלקובאסה (בפורטוגזית: Mosteiro de Santa Maria de Alcobaça) הוא מתחם נזירי קתולי השוכן בעיירה אלקובאסה (אנ'), במרכז פורטוגל, כ-120 קילומטרים צפונית לליסבון. המנזר הוקם בשנת 1153 על ידי המלך הפורטוגלי הראשון, אפונסו אנריקש, ועתיד לפתח קשר הדוק עם המלוכה הפורטוגלית לאורך ההיסטוריה בת שבע מאות שנים.
הכנסייה והמנזר היו המבנים הגותיים הראשונים בפורטוגל, ויחד עם מנזר סנטה קרוז (אנ'), המנזר האוגוסטיני העתיק יותר בקוימברה, זה היה אחד המנזרים החשובים של ימי הביניים בפורטוגל. בשל הרלוונטיות האמנותית, התרבותית וההיסטורית שלו, הוא נוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשנת 1989.