stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החזית העממית (ספרד)
מלחמת האזרחים > ממשלת נגרין והתפוררות החזית

ב-17 במאי 1937 התפטר קבלרו ואסאניה מינה את חואן נגרין לראש ממשלה. נגרין מינה רבין מאנשי המפלגה הקומוניסטית למשרות מפתח וביקש לארגן את הכוחות הצבאיים השונים תחת מרות אחת, בפרט תוך פירוק מסגרות האנרכיסטים. כיוון שהתומכת המרכזית של הממשלה הייתה ברית המועצות, התכוון נגרין לקבל כל סיוע שיוכל מיוזף סטלין (תמונת מראה להיעזרותו של פרנקו באדולף היטלר). משלתו של נגרין כללה תשעה שרים בלבד, לעומת 18 בממשלתו של לרגו. האנרכו-סינדיקלים והשמאל הסוציאליסטי של לרגו קבלרו סירבו לקחת חלק בממשלה וכינו אותה אנטי-מהפכנית. הקומוניסטים זכו לעומת זאת בשליטה רבה. בנוסף לשני שרים מתוך תשעה, איש שלהם, אנטוניו אורטגה, מונה למפקד המשטרה והמשטרה עברה רפורמה מקיפה שהביאה אותה תחת שליטה כמעט מוחלטת של המפלגה הקומוניסטית. הקומוניסטים גם חיזקו את שליטתם בעמדות מפתח בצבא, למרות שפרייטו מונה לתפקיד שר הביטחון. הקומוניסטים ניצלו את שליטתם במשטרה על מנת להפרע מיריביהם במפלגת ה-POUM אשר הואשמו על ידי הרוסים בטרוצקיזם. מנהיג ה-POUM, אנדראו נין הועלם, ואנשיו הואשמו בבגידה וריגול למען פרנסיסקו פרנקו. למרות שנגרין תמך, עוד לפני הקמת ממשלתו, בהעמדת אנשי ה-POUM במקום והענשת אלו שלא יקבלו את מרות הממשלה, הוא זעם על הדרך בה פעלו הקומוניסטים בניגוד לחוק. אולם מהר מאוד בחר נגרין להשתיק את הפרשה כדי למנוע קרע עם ברית המועצות.
בנובמבר 1937 הכריז נגרין על ברצלונה כבירת הרפובליקה.
באפריל 1938 פיטר נגרין את פרייטו מתפקיד שר הביטחון בגלל השקפתו של פרייטו שהמלחמה אבודה, בעוד נגרין ביקש לשדר אופטימיות במטרה לזכות לסיוע מצד מדינות אירופה. נגרין הכחיש מכל וכל, במהלך המלחמה ולאחריה, את הטענות שהוא פיטר את פרייטו בגלל לחץ של הקומוניסטים. לאחר פיטורי פרייטו לקח נגרין לעצמו את תפקיד שר הביטחון, בו החזיק עד נפילת הרפובליקה במרץ 1939.
ב-1 במאי 1938, על מנת להרגיע את מדינות המערב, אל מול טענות על כך שהרפובליקה הופכת לקומוניסטית, נגרין הודיע על תוכנית להפרטה ופרסם הבטחה לשמירה על חירויות פוליטיות ודתיות בספרד.
המדיניות הריכוזית של נגרין, שכללה נטילה הדרגתית של סמכויות מהשלטונות המקומיים בקטלוניה וארץ הבסקים, הביאה אותו גם לעימות עם הבדלנים הבסקים והקטלאנים, שנציגיהם פרשו מממשלתו באוגוסט 1938, לאחר צו לצמצום סמכויות השלטונות המקומיים בענייני כספים ומשפט, שהתווסף על צעדים קודמים שנטלו את השליטה בצבא הקטלוני ובמשטרה המקומית. וכך, קרבתו של נגרין לקומוניסטים הביאה אותו בסופו של דבר לעימות עם כל הגורמים הפוליטיים בספרד, למעט הקומוניסטים. על פי הנוהל ברפובליקה השנייה, היה בסמכותו של הנשיא אסאניה לנהל את ענייני הקמת הממשלה החדשה ואף להחליט מי יהיה ראש הממשלה הבא. אולם נגרין והקומוניסטים, שתמכו בהמשך הלחימה, לא היו מוכנים לאפשר לאסאניה, שתמך בסיום הלחימה, לבחוש בעניינים. ב-14-15 באוגוסט 1938 הם הוציאו צו לכל יחידות הצבא להתגונן מפני מזימה של החיילים להניף דגלים לבנים לקראת הלאומנים, והניעו כוחות צבא וטנקים בברצלונה סביב מעונו של הנשיא להבהיר את תמיכתם בנגרין. ב-16 באוגוסט הביא נגרין לאסאניה לחתימה מינויים של שני שרים שהחליפו את השרים הפורשים ואסאניה חתם עליהם.
לאחר שבריטניה הכירה בפרנקו ב-27 בפברואר 1939 התפטר הנשיא אסאניה בטענה שהמלחמה אבודה ואין טעם לשפוך עוד דם. נגרין המשיך לפעול ומינה עוד קומוניסטים לתפקידי מפתח בממשלה. מפחד מהשתלטות קומוניסטית, מפקד הצבא, קסדו, ארגן חונטה נגדית לנגרין והקומוניסטים, אשר השתלטה על מדריד. בעקבות זאת, ב-12 במרץ 1939 נגרין ברח לצרפת עם יועציו הסובייטיים שם עמד בראש ממשלה גולה שהמשיכה בפעילותה עד שנת 1945.
הערות שוליים

↑  בחירות 1936 בספרד, אתר ספרטקוס]
↑  Burnett Bolloten, The Spanish Civil War: Revolution and Counterrevolution, UNC Press, 1991, pages 486-487
↑  Burnett Bolloten, The Spanish Civil War: Revolution and Counterrevolution, UNC Press, 1991, pages 509-513
↑  Burnett Bolloten, The Spanish Civil War: Revolution and Counterrevolution, UNC Press, 1991, page 582
↑  George Richard Esenwein, The Spanish Civil War: A Modern Tragedy, Routledge, 2005, pages 246-247 and 252
↑  Burnett Bolloten, The Spanish Civil War: Revolution and Counterrevolution, UNC Press, 1991, pages 617-618
↑  Chronology of the Spanish Civil War, אתר ספרטקוס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX138071  GND: 1041466668  LCCN: n89651210  NKC: ko2017956607  VIAF: 131906192   WorldCat (עם VIAF): 131906192 
ממשלת קבלרו, ספטמבר 1936: מנואל אסאניה במרכז, פרנסיסקו לרגו קבלרו בשמאל, יחד עם חוליו ז'וסט, קרלוס אספלה, אנאסטסיו דה גרסיה וחוליו אלוורז דל ואיו
מנואל אסאניה (בשחור) וחואן נגרין (בלבן) מבקרים בחזית ליד ברצלונה, נובמבר 1937
הוסאקוב

| --- | --- |
סמל הוסאקובסמל הוסאקוב

 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 מחוז:  מחוז לבוב לבוב
 תאריך ייסוד:  1542 
 שטח:  1.119 קמ"ר
 גובה:  224 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  526 (2001)
 קואורדינטות:  49°42′N 22°59′E﻿ / ﻿49.700°N 22.983°E﻿ / 49.700; 22.983
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםהוסאקוב(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםהוסאקוב(למפת מחוז לבוב רגילה) לבוב צ'רבונוהראד דרוהוביץ' סטרי בוריסלב סמביר זלוטשוב ברודי ז'ובקבה ווהלין רובנו טרנופול איוואנו-פרנקיבסק זקרפטיה פוליןהוסאקוב(למפת מחוז לבוב מוגדלת) לבוב צ'רבונוהראד דרוהוביץ' סטרי בוריסלב סמביר זלוטשוב ברודי ז'ובקבה ווהלין רובנו טרנופול איוואנו-פרנקיבסק זקרפטיה פוליןהוסאקוב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הוסאקוב (באוקראינית: Гусаків, הוסאקיב; בפולנית: Hussaków) היא עיירה קטנה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
עד שנת 1525 הייתה הוסאקוב כפר בבעלות אצולה, ובאותה שנה הוענקו לה זכויות עיר. בשנת 1624 נהרס היישוב כתוצאה מפלישת הטטרים.
יהודי הוסאקוב

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בהוסאקוב הוא בתעודות משנת 1628. במהלך המאה ה-18 גדל היישוב היהודי בעיירה, והתקיימה במקום קהילה עצמאית. בשנת 1740 נולד בעיירה לוי יצחק מברדיצ'ב. בסוף המאה ה-19 הוקמה בעיירה חצר חסידית בידי הרב יצחק בר מרדכי דוד טייטלבוים משושלת סיגט.
בעקבות הרס רב שנזרע בעיירה במהלך הכיבוש הרוסי במלחמת העולם הראשונה, עזבו את העיירה כשני שלישים מיהודיה. בשנות השלושים התקיים בעיירה סניף של פועלי ציון. בתקופה זו נמנו בעיירה כ-250 יהודים.
עם כניסת הגרמנים לעיירה בסוף יוני 1941, נערך ביהודי המקום פוגרום, בו נרצחו כמה עשרות יהודים, ובית הכנסת הועלה באש. בנובמבר 1942 גורשו כל יהודי העיירה הנותרים לגטו שהוקם ביבורוב הסמוכה, ממנו נלקחו לבורות ירי עם אלפי היהודים הנוספים בו באפריל 1943.
האימפריה האויגורית

| --- | --- |


 האימפריה האויגורית במאה ה-8
 ממשל
 משטר:  מונרכיה
 שפה נפוצה:  אויגורית עתיקה
 עיר בירה:  אורדו-באליק
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה 
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך הקמה:  744
 פירוק:   
 תאריך פירוק:  840
 ישות קודמת:  האימפריה הטורקית
 ישות יורשת:  השושלת הקרא-ח'אנית   ממלכת גאנזו-אויגור   ממלכת קוצ'ו
 שליטים בולטים:  קולטלוג הראשון, בילג' קגאן (744-747)
 אוכלוסייה בעבר:  3,100,000 (נכון ל־800)
 דמוגרפיה
 דת:  טנגריזם   מניכאיזם   בודהיזם
 
האימפריה האויגורית הוקמה במהלך המאות ה-8 וה-9 לספירה באזור צפון סין של היום, בהנהגתו של העם האויגורי.
העם האויגורי

האויגורים הם עם עתיק יומין ממוצא טורקי, אשר שוכן באזור צפון מערב סין מזה מאות רבות, החל כנראה מהמאה ה-4 לספירה. בניגוד לעמים נוודים אחרים, כדוגמת המונגולים לפני ג'ינגיס חאן, האויגורים הושפעו רבות מהתרבות החקלאית העשירה של צפון סין, דבר שהעלה את כוחם וחשיבותם.
האימפריה האויגורית

במהלך המאה ה-9 לספירה, כ–400 שנה טרם עלייתו לשלטון של ג'ינגיס חאן, הקימו האויגורים אימפריה נרחבת באזור צפון סין, שהייתה בשעתה אחת הגדולות באזור. אחת ההשפעות של התרבות הסינית על האויגורים הייתה מבחינה דתית – כאשר בראשיתם האמינו האויגורים באחת מהדתות הסיניות הדומות, טרם גיבוש הבודהיזם המודרני. עם זאת, במהלך המאה ה-9 ואילך, החלו רבים מהאויגורים להאמין בנצרות, בגרסתה האשורית המוקדמת, ובכלל זאת אימצו לעצמם את הכתב הארמי. אף כי לאחר התמוטטות האימפריה שלהם, במהלך המאה ה-12, התאסלמו חלקים גדולים מהאויגורים, הכתב הארמי עוד נשאר בשימושם. במהלך כיבושיו של ג'ינגיס חאן במאה ה-13, הסתפחו האויגורים לאימפריה המונגולית, אף שלא איבדו לחלוטין את זהותם הנפרדת, אשר במידה רבה שרירה וקיימת עד ימינו אנו. בין ההשפעות הגדולות של האויגורים על המונגולים ניתן לציין את הכתב הארמי – אשר אומץ על ידי ג'ינגיס חאן ככתב הרשמי המונגולי, ובמהלך השנים נודע ככתב המונגולי. כמו כן, המונגולים אימצו מנגנונים מנהליים רבים מהאויגורים, אשר נבעו הן מניסיונם בניהול אימפריה בעבר, והן מההשפעה הסינית עליהם. מנגנונים אלו שימשו ברחבי האימפריה המונגולית בהצלחה רבה, ותרמו רבות ליציבותה ולמהירות התפשטותה.
ראו גם

אויגורים
היכן החייל

"היכן החייל" הוא שיר שכתבה, הלחינה וביצעה אהובה עוזרי. השיר יצא לאור בשנת 1975.
רקע

השיר היה לשיר הנושא של האלבום "היכן החייל". הוא שיר קינה של אם המצפה לקבל מכתבים מבנה החייל, אך הקשר ביניהם נותק. עוזרי סיפרה במשך שנים שהשיר נכתב על שכנתה ובנה החייל שנהרג במלחמה, אך לא פרסמה את שמו.
40 שנה לאחר כתיבתו נודע שהשיר נכתב על החייל עדי שורק, שהיה שכנה של עוזרי בשכונת כרם התימנים, ושנהרג במלחמת יום הכיפורים ב-18 באוקטובר 1973 סמוך לאגם המר, ונחשב תחילה כנעדר. הוא נהג לשלוח למשפחתו מכתב מן החזית באופן קבוע, אך משזרם המכתבים מצידו פסק, הבינו בני משפחתו שהרע מכל קרה.
השיר היה הראשון שהתפרסם מן המוזיקה המזרחית שעסק בנושא השכול.
בשנת 2024 יצא ביצוע מחודש לשיר של תזמורת ירושלים מזרח ומערב בניצוחו של תום כהן עם זהבה בן, בהפקה של כאן גימל.
הערות שוליים

↑  עדי שורק ז"ל הוא החייל מ"היכן החייל שלי" של אהובה עוזרי, באתר ‏מאקו‏, 14 באפריל 2013
↑  דויד פרץ, היכן החייל, באתר תרבות.il
ה'תשס"ז

ה'תשס"ז (5,767) ובקיצור תשס"ז – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-23 בספטמבר 2006, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 12 בספטמבר 2007.
המולד של תשרי חל ביום השבת, שעה אחת ו-672 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג זשג. איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים.
זו שנה שישית לשמיטה, ושנת 10 במחזור העיבור ה-304. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 27 (סימנה כזיאא) במחזור השמש ה-206.
שנה זו היא שנת 1,938 לחורבן הבית, ושנת 2,318 לשטרות.
מדינת ישראל חגגה ביום העצמאות ה'תשס"ז 59 שנות עצמאות.
אירועים

ט' בטבת – סדאם חוסיין, שליט עיראק לשעבר, מוצא להורג בתלייה
כ"ז בטבת – הרמטכ"ל דן חלוץ הודיע על רצונו לפרוש מתפקידו לאלתר
כ"ו בשבט – גבי אשכנזי מועלה לדרגת רב–אלוף, וממונה לרמטכ"ל ה–19 של צה"ל
ל' בשבט – המפכ"ל משה קראדי מודיע על רצונו לפרוש מתפקידו
י"ג באייר – דודי כהן מועלה לדרגת רב ניצב, וממונה למפכ"ל ה–16 של משטרת ישראל
כ"ז בסיוון – שמעון פרס נבחר לנשיא התשיעי של מדינת ישראל
י"ב בתמוז – נחתם הסדר טיעון בין הנשיא משה קצב לבין פרקליטות המדינה בגין ביצוע  ו.
ט"ו בתמוז – התפטרותו של נשיא המדינה משה קצב נכנסת לתוקף, בהתאם להסדר הטיעון שלו עם פרקליטות המדינה
כ"ט בתמוז – שמעון פרס מושבע כנשיא מדינת ישראל התשיעי
נפטרו

כ"ה בתשרי – ראובן דיין, שחקן ישראלי (נולד ה'תש"ג)
ל' בחשוון – הרב אליעזר וולדינברג, מחבר שו"ת ציץ אליעזר וספר הלכות מדינה ומגדולי הפוסקים במאה העשרים (נולד ה'תרע"ו)
ט' בכסלו – עלי מוהר, פזמונאי ופובליציסט ישראלי (נולד ה'תש"ט)
י"ז בכסלו – משה ברנשטיין, צייר ישראלי (נולד ה'תר"פ)
כ"ה בכסלו – פנינה זלצמן, פסנתרנית ישראלית (נולדה ה'תרפ"ג)
כ"ו בכסלו – הרב יהושע יגל, מייסד וראש הישיבה של מדרשיית נועם בפרדס חנה (נולד ה'תרע"ו)
ג' בטבת – אורי דן, סופר ועיתונאי ישראלי (נולד ה'תרצ"ה)
ז' בטבת – גרשון שקד, חוקר ספרות עברית וחתן פרס ישראל (נולד ה'תרפ"ט)
ט' בטבת – הרודן העיראקי סאדם חוסיין נתלה בבגדאד (נולד ה'תרצ"ז)
י' בטבת – יעקב חודורוב, שוער נבחרת ישראל בכדורגל  לשעבר, חתן פרס ישראל (נולד ה'תרפ"ז)
י"ב בטבת – טדי קולק, ראש עיריית ירושלים בין השנים ה'תשכ"ז–ה'תשנ"ג (נולד ה'תרע"א)
כ"ו בטבת – ד"ר יורי שטרן,  חבר הכנסת משנת ה'תשנ"ו ועד יום פטירתו (נולד ה'תש"ט)
ד' בשבט – אהרן אוזן, שר וחבר הכנסת ישראלי, ממיסדי תמ"י. (נולד ה'תרפ"ה)
י' בשבט – 3 הרוגים בפיגוע התאבדות במאפיה באילת
ו' באדר – הרב מרדכי ברויאר, חתן פרס ישראל, מהדיר נוסח המקרא ומחשובי המחנכים בתנ"ך (נולד ה'תרפ"א)
כ"ג באדר – הרב ישראל גרוסמן, ראש ישיבת פינסק קרלין (נולד ה'תרפ"ג)
כ"ז בניסן – הרב משה דב וולנר – רבה הראשון של אשקלון (נולד בה'תרע"ב).
ג' באייר – פרופסור יוסף בן שלמה, חוקר בתחום הקבלה והפילוסופיה, מהידועים בהוגי הדעות הישראלים, ודובר בולט של גוש אמונים (נולד ה'תר"צ)
כ' באייר – רפי לביא, צייר ומורה לאמנות ישראלי
כ"ה בסיון – הרב שג"ר, ראש ישיבת שיח יצחק ופילוסוף דתי (נולד ה'תש"י)
ד' בתמוז – זאב שיף, כתב, פרשן ועיתונאי ישראלי (נולד ה'תרצ"ג)
כ"ב באב – הברון אלי דה רוטשילד, נצר למשפחת הבנקאים היהודית הידועה
י"ג באלול – גד יעקבי, שר וחבר הכנסת מטעם המערך, שגריר ישראל באו"ם (נולד ה'תרצ"ה)
פרסי ישראל

פרופ' אלישע אפרת – ידע ארץ ישראל
פרופ' אמנון כהן – ידע ארץ ישראל
פרופ' שלום שוורץ – חקר הפסיכולוגיה
פרופ' ניסן לויתן  – חקר הכלכלה
פרופ' צבי זלינגר – חקר הביולוגיה
פרופ' צבי חשין
אדריכל יעקב יער
אדריכל עדה כרמי–מלמד
פרופ' ירום ורדימון
נחום ברנע
פרויקט השו"ת – ספרות תורנית
ג'וינט ישראל
הגבעטרון
דב לאוטמן
פרופ' אליס שלוי
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זשג, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
י"ב בחשוון חל ביום שישי ולכן יום הזיכרון ליצחק רבין מוקדם ליום חמישי י"א בחשוון.
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
כ"ז בניסן חל ביום ראשון, ולכן יום הזיכרון לשואה ולגבורה נדחה ליום שני כ"ח בניסן (כלל זה הוחל משנת ה'תשנ"ז - 1997).
ד' באייר חל ביום ראשון, ולכן יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל נדחה ליום שני ה' באייר ויום העצמאות נדחה ליום שלישי ו' באייר (כלל זה הוחל משנת ה'תשס"ד - 2004).
י' באייר חל בשבת, ולכן יום הרצל נדחה ליום ראשון י"א באייר.
היסטוריה של עם ישראל
הידשנמטי

הידשנמטי (בהונגרית: Hidasnémeti) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי הידשנמטי

לא ידוע הרבה על הקהילה היהודית במקום מלבד היותה כפופה לקהילת סניה ותיעודה במפקד קהילות הונגריה שם כתוב כי בקהילה 31 יהודים ורבה הוא הרב של קהילת סניה, הרב טוביה שוויגר.
במהלך השנים חיו בכפר מעט יהודים
| שנה | כמות יהודים | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 69 |  |
| 1880 | 81 | 511 |
| 1910 | 60 |  |
| 1920 | 49 |  |
| 1930 | 45 |  |
| 1941 | 34 | 804 |
לקריאה נוספת

פנקס הקהילות הונגריה, עמוד 421 (בערך "סיקסו")
הידאש-נאמאטי, בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה – תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 138. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944)
הארמייה השמינית (ברית המועצות)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 שיוך:  הצבא האדום הצבא האדום
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1939 – ספטמבר 1945 (כ־6 שנים) 
 מקים היחידה:  משרד ההגנה של ברית המועצות
 מלחמות:  מלחמת החורף, מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
 
הארמייה השמינית (ברוסית: армия ‏я‏-8) הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת החורף ובמלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

היחידה הוקמה ב-14 בספטמבר 1939 על בסיס היחידות שהיו ממוקמות באזור נובגורוד. במהלך אוקטובר 1939 היא עברה לאזור פטרוזבודסק. עם תחילת מלחמת החורף היא כללה 71,000 לוחמים. עם סיום הקרבות היחידות הועברו למחוז פסקוב. ביוני 1940 יחידות הארמייה השתתפו בכיבוש המדינות הבלטיות ולאחר סיום המבצע, מטה הארמייה הוצב בטלין כאשר היחידות היו מוצבות בשטח אסטוניה הסובייטית, לטביה הסובייטית וליטא הסובייטית.
ב-22 ביוני 1941 הארמייה החלה בקרבות מגננה באזור הגבול של ברית המועצות. בהמשך הם היו חלק של הצבא האדום שהיגן על לנינגרד במהלך מצור לנינגרד. במהלך סוף 1941 ו-1942 בנוסף לקרבות מגננה הם ניסו מספר מתקפות נגד במטרה לפורץ את המצור, אך ללא הצלחה. גם במהלך שנת 1943 הארמייה השמינית ניסתה מספר מתקפות נגד, אך לא הצליחה לשבור את קווי הגנה של הגרמנים.
בשנת 1944 במהלך מבצע לנינגרד-נובגורוד המצור נשבר. בקיץ 1944 יחידות הארמייה השמינית שחררו את העיר נרבה ובהמשך טלין. לאחר שחרור כל השטח של אסטוניה הסובייטית יחידות הארמייה הועברו לעתודה.
בספטמבר 1945 הארמייה פורקה.
מפקדים

איוואן חברוב (ספטמבר 1939 - דצמבר 1939)
גרגורי שטרן (דצמבר 1939–1940)
קונסטנטין פיאדישב (יוני 1940 - יולי 1940)
פיוטר סובניקוב (מרץ 1941 - יוני 1941
פיודור איוואנוב (יוני (1941 - יולי 1941)
איליה ליובובצב (יולי 1941 - אוגוסט 1941)
פיוטר פשניקוב (אוגוסט 1941 - ספטמבר 1941)
ולדימיר שצ'רבקוב (ספטמבר 1941)
טריפון שבלדין (ספטמבר 1941 - נובמבר 1941)
אנדריי בונדרב (נובמבר 1941 - ינואר 1942)
אלכסנדר סוחומלין (ינואר 1942 - אפריל 1942)
פיליפ סטריקוב (אפריל 1942 - יולי 1945)
הנבשן

נחלות שבטי ישראל
הַנִּבְשָׁן הייתה עיר מקראית במדבר יהודה, הנזכרת פעם אחת בתנ"ך.
העיר נזכרת בספר יהושע בתיאור ערי המדבר שבנחלת שבט יהודה: ”בַּמִּדְבָּר בֵּית הָעֲרָבָה מִדִּין וּסְכָכָה וְהַנִּבְשָׁן וְעִיר הַמֶּלַח וְעֵין גֶּדִי עָרִים שֵׁשׁ וְחַצְרֵיהֶן”.
ז'וזף מיליק, מחוקרי מגילת הנחושת, הציע לזהות את העיר הקדומה עם האתר "ח'רבת אלמקארי" שבדרום בקעת הורקניה, שם נתגלו ממצאים מהתקופה הישראלית וכן אוסטרקון בעברית. זאת, כאשר בקרבת האתר בורות מים גדולים ("מע'אר א-טבקה"), וכן מערכות סכרים ומתקני חקלאות קדומים.
הערות שוליים

↑  ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוקים ס"א–ס"ב.
↑  אנציקלופדיה מקראית - אוצר הידיעות על המקרא ותקופתו, הוצאת מוסד ביאליק, כרך ה', 748-749.
המועצה המוסלמית העליונה

ערך זה עוסק בגוף שלטוני מוסלמי בארץ ישראל. אם התכוונתם למפלגה שיעית בעיראק, ראו .
חאג' אמין אל-חוסייני ותלמידי בית ספר בביקור בהר הבית
המועצה המוסלמית העליונה (בערבית: المجلس الإسلامي الاعلى, אל-מָגְ'לִס אל-אִסלָאמִי אל-אַעְלָא) הייתה הגוף האסלאמי העליון לניהול כל העניינים הדתיים של הציבור הערבי בארץ ישראל המנדטורית מ-1922 ועד 1948 וגוף יציג של ציבור זה מול שלטונות המנדט. המועצה ניהלה את נכסי הווקף, שלטה במערכת המשפט המוסלמי (שריעה), מינתה בעלי תפקידים דתיים וניהלה מוסדות חינוך וסעד שונים. עד המרד הערבי הגדול (1936–1939) התקיימה המועצה כממשלתו של הציבור הערבי וזכתה לשיתוף פעולה ואמון הממשל הבריטי. לאחר המרד ובמהלך מלחמת העולם השנייה צומצמה פעולתה של המועצה לטיפול בנושאי דת פנימיים בלבד, אך מ-1946 שבה לפעילות כמו-ממשלתית. לכל אורך פעולתה הטיפה המועצה להתנגדות פעילה לציונות ותמכה בארגוני ההתנגדות ערביים.
רקע

עם תחילת המנדט, ביקשו שלטונותיו לפעול בארץ מול גופים יציגים של אוכלוסי הארץ. בעוד שאת היהודים  הציונים ייצגו על פי הנחיות כתב המנדט ההנהלה הציונית והסוכנות היהודית, הערבים היו ללא גוף יציג כתוצאה מפיצול פנימי. גוף כזה היה חיוני לשלטון כיוון שהן לפי כתב המנדט והן לפי שיטת שלטונם לא היו הבריטים מעוניינים ליטול חלק בהחלטות דתיות-פנימיות כגון מינוי מופתי לכל אחד מאזורי הארץ (חמישה עד שמונה). מיד לאחר כיבוש הארץ הורכבה על ידי השלטון הצבאי ועדה להנהלת הווקף על מנת למלא את החלל שנוצר עקב הנתק מהנהלת ההקדשים המוסלמיים שמקום מושבה היה בקושטא לאורך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל. הבריטים זיהו בארץ את משפחת חוסייני כאצולה טבעית, בעלת יכולת הנהגה מחד ונטייה לפרגמטיזם מאידך והפקידו את תפקיד המופתי של ירושלים בידיו של בן המשפחה חג' אמין אל-חוסייני. אחד מתפקידיו היה לרכז מופתים ונכבדים לצורך הקמת ועדה ליצירת חוקה למועצה מוסלמית עליונה.
בדצמבר 1921 פורסם צו בדבר הקמת המועצה. בינואר 1922 היא הוקמה, ולנשיאה נבחר המופתי אמין אל-חוסייני.
מזכיר הוועד הפועל הערבי, ג'מאל אל-חוסייני, הגדיר את המאורע "ניצחון של התנועה הלאומית", וגם העיתון האופוזיציוני "אל-כרמל" ראה במוסד הזה "ראש תנועתנו הלאומית למרות היותו גוף דתי".
ההגדרה הפורמלית של המועצה וסמכויותיה

למועצה, לפי החוקה, מונה נשיא לכל ימי חייו, שנשא בתואר "רָאִיס אל-עֻלָמָא" (ראש החכמים). הראיס היה אמור להיבחר בבחירות כלליות, אך הדבר מעולם לא בוצע וחג' אמין נותר כראיס המועצה לפי מינויו על ידי הבריטים עד לפיטוריו ב-1 באוקטובר 1937 (עקב רצח מושל מחוז הגליל לואיס אנדרוס). לצידו כיהנו ארבעה חברי מועצה קבועים שנבחרו לראשונה בינואר 1922 על ידי 46 בוחרי-משנה שנבחרו בעצמם על ידי בעלי זכות הבחירה לפי מחוזות. הבחירות לארבעת הנציגים היו אמורות להיות כל ארבע שנים.
הרכב המועצה ב-1922: סעיד שוא (עזה, מחוז ירושלים), עבדאללה דג'אני (יפו, מחוז ירושלים), עבד אל-לטיף צלאח (מחוז שכם), מוחמד מראד (מופתי חיפה, מחוז עכו).

הרכב המועצה ב-1926, שמונתה על ידי הממשלה לאחר פסילת הבחירות: סעיד שוא, עבד אל-רחמאן אל-תאג'י (רמלה, מחוז ירושלים), אמין אל-תמימי (מחוז שכם), מוחמד מראד.

הרכב המועצה ב-1929: סעיד שוא (נפטר ב-1930), עבד אל-רחמאן אל-תאג'י, אמין אל-תמימי, אמין עבד אל-האדי (חיפה, מחוז עכו; מונה על ידי הממשלה במקום מראד).

הרכב המועצה ב-1930: מוחי א-דין עבד אל-שאפי (עזה, מחוז ירושלים; מונה על ידי הממשלה במקום שוא), עבד אל-רחמאן אל-תאג'י, אמין אל-תמימי, אמין עבד אל-האדי.
תפקידי המועצה לפי החוקה היו:
לנהל את ענייני הווקף, לקבוע את תקציבו ולהביאו לידיעת (ולא לאישור) ממשלת המנדט
להציע לאישור הממשלה קאדים בבתי הדין שרעים ולהשביע לאחר שאושרו
למנות מופתים, בסייג שמופתי באר שבע ייבחר על ידי השייח'ים של שבטי הבדואים של הנגב
סמכות מלאה לפטר פקידי וקף וקאדים, מבלי לקבל אישור מראש של ממשלת המנדט
על פי דוח ועדת פיל (1937) עולה שחוקה זו ריכזה למעשה בידי המועצה סמכות רחבה ביותר. היה ביכולתה לחוקק חוקים לציבור הנשמע לה, היה לה כח פוליטי-ארגוני-ציבורי כתוצאה משליטה במינויים מרכזיים, שליטה בתקציבו הגדול של הווקף שאיפשרה יכולת ביצועית ושליטה בבתי המשפט כתוצאה ממינוי הדיינים. כל זאת ללא פיקוח של ממש מצד הציבור (כיוון שהבחירות לא התנהלו תמיד כסדרן) ומתוך רמה גבוהה של אוטונומיה מצד שלטונות המנדט. לשם השוואה, תקציבו של הוועד הלאומי הציוני היה מפוקח על ידי ממשלת המנדט וכל מינוייו עברו אישור של השלטונות, ולאספת הנבחרים וכנסת ישראל נערכו בחירות דמוקרטיות על ידי הציבור ביישוב.
בדוח ועדת פיל נאמר: "לפי דעתנו מצער הדבר שלא נעשה מאומה כדי להסדיר את הבחירות למועצה המוסלמית העליונה, שנתפתחה עד כדי ממשלה בתוך ממשלה, ושבראשה עומד נשיא שאי אפשר לפטרו."
עקב המרד הערבי הגדול (1936–1939), מסקנות ועדת פיל ומלחמת העולם השנייה כיהן בשנים 1937–1946 פקיד בריטי מפקח כאחד מארבעת חברי המועצה הקבועים. בין 1946 למאי 1948 חזרה הנהגת המועצה לידי המוסלמים, אך ללא נשיא, שתפקידו לא אויש מחדש.
המג'ליסיון והמעארדיון

סביב המועצה התרכז הזרם המרכזי של הציבור הערבי, בני החמולות המקורבות למשפחת חוסייני. הם זכו למינויים שזיכו אותם בטובות הנאה חומריות ובמעמד ציבורי. הדבר יצר פילוג עמוק (שהתבסס על הפילוג ההיסטורי שהיה קיים כבר מזה דורות, בין שבטי קייס וימן) בין קבוצת הנהנים מהקרבה למועצה, שנקראו "אל-מַגְ'לִסִיוּן" ("אנשי המועצה") או "החוסיינים", לבין האופוזיציה, שנותקה ממנעמי השלטון המרכזי, בראשות משפחת נשאשיבי, שכונתה "אל-מֻעָארְדִיוּן" (שליטתם של אלה הייתה בעיקר בשלטון המקומי).
לקראת הבחירות השניות לנציגי המועצה, שהיו אמורות להתנהל ב-1926, פרץ סכסוך בין המג'ליסיון למעארדיון בנוגע לסדרי הפיקוח על הבחירות. כאשר הבינו אנשי המעארדיון שהבחירות לא יפוקחו על ידי העיריות אלא על ידי המועצה עצמה, הגישו קובלנה לשלטון, שנדחתה. לבסוף התקיימו בחירות בינואר 1926, אולם הן בוטלו על ידי הנציב העליון מאחר שהמעארדיון הוכיחו שהיו מוטות. לפיכך מינה הנציב חברי מועצה "עד לבחירות" ומאז לא התקיימו עוד בחירות והמועצה נותרה גוף ממונה.
פעילות המועצה > המרד הערבי הגדול

ב-1936, בזמן המרד הערבי הגדול, נמצאה המועצה במצב מביך, כאשר הוסיפה לפעול בזמן שנשיאה, אמין אל-חוסייני, היה גם ראש הוועד הערבי העליון, שהנהיג את השביתה הכללית במשק הערבי. יריביו הפוליטיים לחצו עליו להשבית גם את המועצה, כדוגמה לכלל עובדי הציבור הערבים. בהשפעת הלחץ, סגר אל-חוסייני ב-11 ביוני את משרד המועצה, אולם הניח למוסדות שהיוו את עיקר פעולתה - בתי הדין השרעיים, האוקאף, המסגדים ושירותי הסעד - להמשיך לפעול. לאחר ששר המושבות הדגיש בנאומו בפרלמנט ב-19 ביוני את המשך פעילותה של המועצה, שלח אל-חוסייני מכתב זועם אל הנציב העליון וב-15 ביולי הגישו הקאדים של בתי הדין השרעיים תזכיר לממשלה, שבו הם מביעים את הזדהותם עם מטרות השביתה.
בחודשיים הראשונים של השביתה נמנע אמין אל-חוסייני מצירוף המועצה המוסלמית העליונה לשביתה ומשימוש בסמכותו כנשיאה לצורכי תדלוק המרד בתעמולה דתית. אולם בחודש יוני החל מפנה בגישתו ובהוראת המועצה המוסלמית העליונה החלו אנשי הדת המוסלמים בכל הארץ לעורר את ההמונים וקראו להם בשם האסלאם להצטרף אל המורדים. לאחר שלב ההטפה הדתית, החלה המועצה המוסלמית העליונה לקחת חלק גדול יותר במרד. עובדי המועצה ברחבי הארץ סייעו למורדים. נעשה שימוש בקאדים כדי לספק להם כסף, נשק ומידע. פעילות זו הודרכה על ידי המופתי ממקום מקלטו על הר הבית, שם קיים פגישות במחתרת, הסתיר נשק והעניק מקלט למורדים מבוקשים. כוחות הביטחון הבריטיים לא העזו להיכנס לשם. גם במסגדים אחרים בארץ נעשה שימוש דומה.
לאחר 1948

בעקבות כיבושה של הגדה המערבית במלחמת העצמאות, מינה עבדאללה, מלך ירדן את השייח' חסאם ג'אראללה לתפקיד נשיא המועצה, כחלק ממאבקו נגד אמין אל-חוסייני והרצון לבסס את מעמדו כשליט הגדה. המועצה פורקה ב-1951 על ידי שלטונות ירדן ובמקומה הוקם גוף אלטרנטיבי בשם "חבר העולמא". לאחר מלחמת ששת הימים הוקמה "רשות אסלאמית עליונה" בראשות השייח' חילמי אל-מחתסב, כתגובת נגד להחלת החוק הישראלי על מזרח ירושלים. גוף זה מוכר כיום כ"מועצה המוסלמית העליונה". בראשותו עומד נכון ל-2011 השייח' עכרמה צברי.
לקריאה נוספת

יעקב שמעוני, ערביי ארץ ישראל, תל אביב, תש"ז
אוסף תעודות גנזך המדינה
אורי מ' קופפרשמידט - Uri M. Kupferschmidt, The Supreme Muslim Council: Islam Under the British Mandate for Palestine, Brill Academic Publishers, ISBN 90-04-07929-7.