בראונשווייג (אוניית מערכה, 1902)
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

ב-28 ביולי 1914, בעלת בריתה של גרמניה אוסטריה-הונגריה הכריזה מלחמה על סרביה, והחלה במלחמת העולם הראשונה. שלושה ימים לאחר מכן, בראונשווייג הופעלה מחדש כשהמעצמות האירופיות נעו לקראת מלחמה, והיא שובצה בשייטת אוניות המערכה הרביעית. היחידה כללה גם את אוניית האחות שלה אלזס וחמשת אוניות המערכה מסדרת ויטלסבאך, והייתה בפיקודו של ויצה-אדמירל ארהרד שמידט. למחרת עלה לאונייה קונטר-אדמירל הרמן אלברטס, סגן מפקד השייטת, והפך אותה לספינת הדגל שלו. התקנת הציוד הדרוש הסתיימה עד 7 באוגוסט, ואוניות השייטת ה-IV היו מוכנות לפעילות כעבור ארבעה ימים. בראונשווייג החלה אימונים אישיים ולאחר מכן אימוני שייטת, שנמשכו עד תחילת ספטמבר. תרגילי האימונים הופסקו ב-26 באוגוסט, כאשר השייטת והסיירות המשוריינות רון ופרינץ אדלברט והסיירת הקלה גאצלה נשלחו לחלץ את הסיירת הקלה התקועה מגדבורג, שעלתה על שרטון מול האי אודנסהולם במזרח הים הבלטי. אולם עד 28 באוגוסט, צוות הספינה נאלץ לפוצץ חומרי נפץ כדי להשמיד את מגדבורג לפני שכוח הסיוע הגיע. כתוצאה מכך, בראונשווייג ושאר השייטת חזרו לבורנהולם באותו יום לתרגילי אימוון נוספים.
החל מ-2 בספטמבר, שייטת IV, בסיוע בליכר, ערכה גיחה אל הים הבלטי. המבצע נמשך עד 9 בספטמבר ולא הצליח להביא את יחידות הצי הרוסי הקיסרי לקרב. לאחר הגיחה, הוטל על בראונשווייג הגנת החוף בים הצפוני סביב שפך האלבה. ב-12 בספטמבר, פיצוץ מקרי על סיפון האונייה הרג שישה אנשים ופצע שישה עשר נוספים, אך רק גרם נזק קל לאונייה. מאוחר יותר באותו חודש הועברו אוניות השייטת הרביעית בחזרה לאזור הבלטי. הצבא ביקש מהצי לערוך מפגן כדי לשמור על עתודות רוסיות לאורך החוף הבלטי, במקום לאפשר לרוסים לפרוס אותן מחדש לגליציה. ב-21 בספטמבר, אלברטס העביר את דגלו לאוניית המערכה שוואבן. למחרת, הנסיך היינריך, המפקד העליון של הכוחות הימיים באזור הבלטי, עלה על סיפון בראונשווייג, מה שהפך אותה לאוניית הדגל שלו למבצע, שהיה אמור לכלול גם את הפרה-דרדנוטים של שייטת אוניות המערכה V. אוניות אלו נשלחו לדנציג להעלות כוחות קרקע, בעוד בראונשווייג ושייטת IV הפליגו מראש. המבצע הופסק מוקדם, לאחר שדווח כי צוללות בריטיות נראו באזור הבלטי. שתי השייטות נפגשו מול בורנהולם לפני שהמשיכו לקיל, אליה הגיעו ב-26 בספטמבר.
מ-5 בדצמבר 1914 עד 2 במרץ 1915, בראונשווייג הייתה עסוקה בתפקידי ספינת שמירה בפתח האלבה. ב-6 במאי הוטל על אוניות השייטת הרביעית לספק תמיכה בהסתערות על ליבאו (בלטביה המודרנית). בראונשווייג ושאר האוניות הוצבו מול גוטלנד כדי ליירט כל סיירת רוסית שעלולה לנסות להתערב בנחיתות; הרוסים, לעומת זאת, לא עשו זאת. ב-10 במאי, הצוללות הבריטיות אה"מ E1 ואה"מ E9 הבחינו בשייטת IV, אך היו רחוקות מכדי לתקוף אותם. סיור נוסף באלבה נמשך בין 28 במאי ל-3 ביולי. למחרת, בעקבות אובדן סיירת הנחת המוקשים SMS אלבטרוס בים הבלטי הועברו אוניות השייטת הרביעית לחיזוק כוחות הצי הגרמני באזור. הצבא ביקש שוב סיוע ימי, הפעם כדי לתמוך בפעולות סביב ליבאו. ב-7 ביולי, בראונשווייג עזבה את קיל, לכיוון מזרח הבלטי. ב-11 וב-19 ביולי, סיירות גרמניות, עם אוניות השייטת הרביעית בתמיכה, ערכו סריקות באזור הבלטי, אם כי מבלי להיכנס לקרב עם כוחות רוסים.
באוגוסט 1915, הצי הגרמני ניסה לנקות את מפרץ ריגה מכוחות הצי הרוסי כדי לסייע לצבא הגרמני שהתקדם אז לעיר. לשייטת IV הצטרפה שייטת I, שהורכבה משמונה אוניות המערכה מסדרות נסאו והלגולנד, מצי הים הפתוח, וכן שלוש סיירות מערכה וכלי שיט קטנים רבים יותר. על כוח המשימה פיקד ויצה-אדמירל פרנץ פון היפר, למרות שהפיקוד המבצעי נשאר אצל שמידט. בבוקר 8 באוגוסט ביצע הצי הגרמני את הדחיפה הראשונית אל המפרץ. על אלזס ובראונשווייג הוטל לתקוף את אוניית המערכה הפרה-דרדנוט הרוסית סלאבה כדי למנוע ממנה לשבש את שולות המוקשים הגרמניות. כלי השיט הגרמניים ירו על סלאבה וספינת התותחים חראברי ירתה עליהם מטווח רחוק ללא תוצאה. כשהתברר ששולות המוקשים אינם יכולים לפנות את שדה המוקשים לפני רדת הלילה, ביטל שמידט את הניסיון. ניסיון שני נעשה ב-16 באוגוסט. אלזס נשארה מחוץ למפרץ, בזמן שהדרדנוטים נסאו ופוזן התמודדו עם סלאבה. עד 19 באוגוסט, שדות המוקשים הרוסיים נוקו והמשט נכנס למפרץ. עם זאת, דיווחים על צוללות בעלות הברית באזור הניעו את הצי הגרמני לבטל את המבצע למחרת.
בראונשווייג נשארה בליבאו עד סוף ספטמבר, אז הוחזרה לקיל, לשם הגיעה ב-23 בספטמבר. יומיים לאחר מכן, היא חזרה לשרת כספינת שמירה בשפך האלבה, תפקיד שנמשך עד 4 באוקטובר. היא חזרה לקיל למחרת, וב-12 באוקטובר נפרסה חזרה לליבאו כדי לשמור על הנמל, יחד עם אלזס ומקלנבורג. ב-12 באוקטובר, הצוללת הבריטית E18 ירתה טורפדו בודד לעבר בראונשווייג, למרות שלא הצליחה לפגוע ביעד שלה. ב-14 בדצמבר ביקר הקייזר וילהלם השני באונייה. בשלב זה של המלחמה, הצי נתקל בקשיים באיוש כלי שיט חשובים יותר, וההגנה התת-ימית הבלתי מספקת של אוניות המערכה הגרמניות הוותיקות הפכה אותם לבלתי שמישות באזור הבלטי, בגלל האיום מצוללות. כתוצאה מכך פורקה השייטת IV ורוב הספינות הושמו במילואים. בראונשווייג, לעומת זאת, הפכה לאוניית הדגל של ויצה-אדמירל פרידריך שולץ, מפקד כוחות הסיור במזרח הים הבלטי. ב-5 בינואר 1916 עזבו בראונשווייג, מקלנבורג, הסיירת הקלה ברלין ושייטת סירות הטורפדו X את ליבאו לכיוון קיל לפני שהמשיכו להמבורג. שם עברה בראונשווייג תיקונים במספנת Blohm & Voss, שנמשכו בין 10 בינואר ל-26 בפברואר.
ב-4 במרץ, חזרה האונייה לליבאו, שם החלה את תפקידה כספינת הפיקוד של שולץ. במהלך תקופה זו צומצם הצוות שלה עד כדי כך שהיא הייתה מסוגלת לספק הגנה בנמל בלבד. ביוני, הפיקוד הימי צמצם עוד יותר את מספר האוניות שפעלו באזור הבלטי, ושולץ, שהוחלף על ידי מפקד קבוצת הסיור השישית, עזב את בראונשווייג ב-3 ביוני. האונייה יצאה מליבאו לקיל ב-1 באוגוסט, והגיעה לשם יומיים לאחר מכן. ב-24 באוגוסט צומצם הצוות שלה עוד יותר. לאחר מכן היא שימשה כספינת אימונים למתגייסי הצי, עד ל-20 באוגוסט 1917, אז הוצאה מכלל שירות ושימשה כספינת בסיס עד סוף המלחמה בנובמבר 1918. בתפקיד זה תמכה הספינה בשייטת הצוללות III.