stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צור (סלע)
מאובנים בצור

הצור הוא סלע אידיאלי לשימור צורות קדומות של בעלי חיים שכן הוא מאופיין במבנה קריפטוקריסטלי (כלומר גבישים זעירים) ועמיד לבלייה והתמרה. דוגמאות:
חלמיש בן 3.2 מיליארד שנים מהתצורה הקרויה "עץ התאנה" בהרי ברבטון בין סווזילנד ודרום אפריקה שימר מאובנים של חד תאיים שאינם מושבתיים.
חלמיש במערב אונטריו שבקנדה (1.9–2.3 מיליארד שנים) שימר לא רק חיידקים אלא גם אורגניזמים שמאמינים כי צרכו אמוניה.
חלמיש אפקס בפילבארה אוסטרליה (3.4 מיליארד שנים) שימר אחד עשר סוגים של פרוקריוטים.
חלמיש רייני מתקופת הדבון בסקוטלנד (400 מיליון שנה), מכיל את השרידים העתיקים ביותר של צמחיית היבשה המצויים במצב שימור מושלם, מצב המאפשר חקר התאים של המאובנים.
עם זאת, מחקרים אחרונים מטילים ספק בקיומם של מאובנים בצור מהפרקמבריון וטוענים כי מאובנים אלה הם תוצאה של זיהומים או של סיבי פחמן שנוצרו ממקור שאינו ביולוגי.
השימוש בצור

הצור היה אחד החומרים השימושיים ביותר ליצור כלים בתקופת האבן, כדוגמת אבן יד, שכן הוא מתפצל לשברים דקים חדים הקרויים נתזים או להבים (תלוי בצורה) כשמכים עליו בחפץ קשה אחר (כדוגמת פטיש יד עשוי מחומר אחר).
כשמכים עם אבן צור כנגד מתכת נוצר ניצוץ, ולכן הצור היה מקור עיקרי ליצירת אש (כולל המצת ברובים שבו הצית הניצוץ שנגרם מאבן הצור את אבק השרפה) עד סוף המאה ה-18.
שימוש נרחב בצור מהמאה ה-13 עד ימינו כאבן בניין בייחוד באנגליה.
שימוש בצור בצרפת באזור המאה ה-12 כחומר מבודד, על מנת לשמור על חומם של מאכלים לאחר שהורדו מן האש.
בפולין באזור פולין קטן, בסמוך לעיירות סנדומייז', אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי ואילז'ה קיימים מרבצים של צור בעל מראה מיוחד של רצועות קונצנטריות כהות ובהירות לחלופין המכונה צור מפוספס המשמש בייצור תכשיטים.
במסורת היהודית היה מקובל להשתמש באבן צור לצורך ברית מילה. יש המשערים כי הסיבה לכך היא, שהנתז הטרי מאבן הצור הוא סטרילי, ומונע זיהומים שעלולים להיגרם מסכין משומשת. השימוש הראשון המתועד באבן צור לצורך מילה הייתה על ידי ציפורה אשת משה שחתכה בעזרת אבן צור את ערלת בנה.
החלפת שיני לסת של חמור, מה שמכונה "לחי של חמור", באבני צור שימש כמגל וככלי נשק. אחת ההשערות הן ששמשון גבר על 1000 הפלשתים בעזרת לחי חמור כזו.
אבן צור כסמל

בתנ"ך מופיעה אבן הצור כסמל לחוזק ועוצמה:
וְשַׂמְתִּי כַּדְכֹד שִׁמְשֹׁתַיִךְ וּשְׁעָרַיִךְ לְאַבְנֵי אֶקְדָּח וְכָל גְּבוּלֵךְ לְאַבְנֵי חֵפֶץ:
ישנם מפרשים שאבני 'אקדח' הן אבנים המוציאות אש בהקשתן אחת בשנייה – אבן צור (ואז הכוונה היא לשורש ק-ד-ח במשמעות חום, כגון: החולה קדח מחום).
אבן הצור היא האבן חן המדינתית הרשמית  של מדינת אוהיו שבארצות הברית.
הערות שוליים

↑  Far North Bushcraft And Survival (2019-08-30), Primitive Survival Fire Using Only Rocks, נבדק ב-2024-08-16
↑  תוספות, מסכת בבא בתרא, דף י"ט, עמוד א', ד"ה משום.
↑  תבנית:ספר שמות פרק ד פסוק כה.
↑  https://www.youtube.com/watch?v=DY4FzP0EO-E
| סלעים |
| --- | --- | --- |
| סלעי יסוד | סלעי יסוד |  |
| סלעים געשיים | אבן זפת • אגלוטינט • אגלומרט • אובסידיאן • איגנימבריט • אנדזיט • אצת פלה • בוניניט • בזלת • בזלת תולאיטית • בסניט • ברקציה געשית • דמעות אפאצ'ים • דמעות פלה • דקיט • הוואיט • היאלוטוף • היאלוקלאסטיט • טוף • טפריט • טקיליט • טרכיט • לטיט • לפיליסטון • מליליטיט • נפליניט • סידרומלן • סקוריה • פוידיט • פומיס • פונוליט • פלגוניט • פרליט • קומטיט • קרבונטיט • ריודקיט • ריוליט • שערות פלה |  |
| סלעי ביניים | דיאבז • למפרואיט |  |
| סלעים פלוטוניים | אנורתוזיט • גברו • גרנודיוריט • גרניט • דוניט • דיוריט • טונליט • טרוקטוליט • מונזוגברו • מונזוגרניט • מונזודיוריט • מונזוניט • מונזוסיאניט • סיאניט • פרידוטיט • קוורץ דיוריט • קימברליט |  |
| סלעים מותמרים | סלעים מותמרים |  |
|  | אמפיבוליט • אקלוגיט • גנייס • הורנפלס • לווחה • לפיס לזולי • מיגמטיט • פיליט • צפחה • קוורציט • שיש • סטיאטיט |  |
| סלעי משקע | סלעי משקע |  |
|  | אבן בוץ • אבן גיר • אבן חול • אבן חול נובית • אואולית • ארקוזה • ברקציה • דולומיט • חוואר • חוואר הלשון • חלמיש • חרסית • אבן טין • כורכר • פצלי שמן • פצלים • צור • קונגלומרט • קירטון |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536031705171  BnF: cb120488232 (data)  GND: 4154279-4  LCCN: sh85049132  NKC: ph1040218 
תרכיזי צור (נודולות) באופק קירטוני של תצורת ניצנה – חבורת עבדת
להב צור מטיפוס "אמירי"
כנסייה הבנויה מאבני צור בסאמרסט, אנגליה
דומיננטה

במוזיקה, הדומיננטה היא הדרגה החמישית בסולם (לדוגמה, בסולם דו מז'ור, תהיה הדומיננטה הצליל סול). מבחינה פונקציונלית, אקורד הדומיננטה, שהוא האקורד הבנוי על צליל הדומיננטה, יוצר מתח רב, ולכן הוא נפתר ברוב המקרים לטוניקה (הדרגה הראשונה והיציבה בסולם). מבחינת רמת המתח, נוהגים לסווג את האקורדים בהם משתמשים במהלכים הרמוניים קלאסיים לשלושה: דרגת הטוניקה (הדרגה הראשונה בסולם) היציבה, הסובדומיננטה הלא-יציבה, המשמשת כהכנה לאקורד הדומיננטי, והדומיננטה, בעלת המתח הרב ביותר.
אקורדים דומיננטיים

בשימוש הקלאסי של המושג, יהיה אקורד הדומיננטה האקורד שבסיסו הוא על צליל הדרגה החמישית בסולם. בסולם דו מז'ור, יהיה זה האקורד סול מז'ור (G) על היפוכיו השונים והרחבותיו (נהוג לסמן את הדרגה החמישית באות הרומית V).
בדרגה החמישית נוצר שילוב בין הצלילים המתוחים בסולם, לדוגמה בסולם דו מז'ור צלילי הדרגה החמישית הצלילים הם סול, סי ורה. הצליל סול כאשר הוא נמצא בשורש האקורד שואף להיפתר לטוניקה, וכן הצליל סי נמצא חצי טון מתחת למרכז הטונאלי של הסולם (דו) ורוצה להיפתר אליו.
על מנת להגביר את המתח שיוצר אקורד הדומיננטה, נהוג להשתמש באקורד מרובע (בדוגמתנו, G7): משולש מז'ורי בתוספת ספטימה קטנה (סול, סי, רה ופה) אשר ידוע גם בכינויו "דומיננט-ספטאקורד" (דומיננטה עם ספטימה), באקורד זה נוסף הצליל פה אשר ביחד עם סי יוצר את הטריטון של הסולם ומגביר את הרצון להיפתר לטוניקה.
מבחינת רמת המתח, יכולים אקורדים נוספים לתפקד כאקורדים דומיננטיים (אם כי הם לא מכונים "דומיננטה"), מאחר שהפונקציה שלהם במהלכים הרמוניים מסוימים גורמת להם להוביל אל הטוניקה. אקורדים בעלי פונקציה דומיננטית שימושיים הם, למשל, דרגה שלישית בהיפוך ראשון במז'ור ובמינור, ואקורדים, בהיפוכים שונים, של הדרגה השביעית.
אקורדים דומיננטיים > דרגה שלישית

בסולם דו מז'ור, דרגה שלישית בהיפוך ראשון היא המשולש המינורי סול-סי-מי. במינור, בו השימוש בשלישית כדרגה דומיננטית רווח יותר, הדרגה השלישית בהיפוך ראשון היא המשולש סול-סי במול-מי במול. השימוש בדרגה השלישית בקדנצה יגיע לרוב אחרי דרגה ראשונה בהיפוך שני (אקורד קוורטסקסט; בסולם דו מז'ור מדובר במשולש סול-דו-מי). לכן יש הרואים בדרגה השלישית "הסטה" של צליל אחד מן האקורד הקודם. המוקירים את שיטת הבס הממוספר רואים בכל קדנצה שבה ישנו בבס צליל הדרגה החמישית כ"השהיה" של אקורד הדרגה החמישית או הסטה שלו, ולכן בקדנצה זו השימוש כולו הוא בדרגה חמישית.
אקורדים דומיננטיים > דרגה שביעית

דרגה שביעית היא דרגה בעלת פונקציה דומיננטית חזקה מאוד. בהיפוכה הראשון הדרגה השביעית שימושית כתחליף לדומיננטה של הדרגה החמישית. המלחין והתאורטיקן החשוב ארנולד שנברג כינה אותה "חמישית בלי רגל" משום שניתן לראות את הדרגה השביעית כדומיננט-ספטאקורד ללא צליל הבסיס. פרט למשולש של הדרגה השביעית, נפוצים בשימוש כדומיננטה על דרגה זו גם כל ההיפוכים של ספטאקורד הבנוי עליה. במז'ור יהיה זה מרובע חצי מוקטן (סי-רה-פה-לה בסולם דו מז'ור). במינור נוכל להשתמש בשביעית המועלה (מינור הרמוני), כאקורד מוקטן, לו מיוחס מתח רב במיוחד, בסולם המינורי (סי בקאר-רה-פה-לה במול בסולם דו מינור). נהוג להשתמש בדרגה שביעית עם ספטימה מוקטנת (כלומר, באקורד מוקטן ולא רק בחצי מוקטן) אף בסולם המז'ורי, על-אף שמדובר בסטייה מצלילי הסולם (הנמכת הדרגה השישית שלו), לדוגמה בסולם דו מז׳ור באקורד סי-רה-פה-לה במול.
דומיננטה שניונית

דומיננטה שניונית היא אקורד דומיננטה של הדרגות הדיאטוניות של הסולם. הדומיננטה השניונית הנפוצה ביותר היא הדומיננטה של הדומיננטה (בסולם דו מז'ור יהיה זה אקורד רה מז'ור, הבנוי על הדרגה החמישית של סול). בדומיננטה שניונית משתמשים כאשר רוצים לחזק ולהדגיש דרגה מסוימת בסולם. הדומיננטה השניונית דורשת להיפתר לקווינטה מתחתיה, וכך מדגישה או "מאירה" את הדרגה אליה נפתרה הדומיננטה. ביצירות קלאסיות רבות נעשה שימוש בדומיננטות שניוניות על מנת להוסיף עניין ליצירה ולהרמוניה.
דוגמאות לדומיננטות שניוניות (על סולם דו מז'ור):
A7 -> Dm -> C (ניתוח המהלך ההרמוני במקרה זה הוא: דרגה חמישית של שנייה מינורית ולאחר מכן חזרה לטוניקה
E7 -> Am -> C - דרגה חמישית של דרגה שישית וחזרה לדרגה הראשונה.
D7 -> G7 -> C - דרגה חמישית של דרגה חמישית וכו'.
למעשה אפשר להשהות כל אקורד על ידי ניגון של הדומיננטה שלו לפניו וכך ליצור עניין נוסף ביצירה.
דומיננטה מורחבת

דומיננטה מורחבת זהו מהלך של שלושה אקורדים דומיננטיים או יותר אשר כל אחד מהם נפתר לדומיננטה הנמצאת קווינטה מתחתיו, במצב כזה הטונאליות של הסולם נפגעת ומטושטשת, ולכן בניתוח המהלך כולו לא נתייחס לאף אקורד כדרגה מסוימת עד שיתברר לנו באיזה סביבה טונאלית אנו נמצאים.
לדוגמה במהלך הבא:
F#7 -> B7 -> E7 -> A7 - > D-7 - > G7 -> C
רק כאשר אנו מגיעים למהלך D-7 > G7 > C מתברר לנו שאנו בסולם C ולכן A7 הוא דרגה חמישית של שנייה, אך כל האקורדים שקודמים לו אין להם שום דרגה מוגדרת.
ראו גם

תאוריית המוזיקה
אלפרד פולגר

| --- | --- |

 לידה:  17 באוקטובר 1873 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  24 באפריל 1955 (בגיל 81) ציריך, שווייץ 
 שם לידה:  Alfred Polak 
 מדינה:  אוסטריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות זילפלד 
 בן או בת זוג:  אה פון אלש 
 פרסים והוקרה:  פרס וינה לעיתונאות (1951) 
 
אלפרד פולגר (בגרמנית: Alfred Polgar; ‏1873, וינה – 1955, ציריך) היה סופר, מבקר תיאטרון ומתרגם אוסטרי.
ביוגרפיה

פולגר נולד ב-1874 בווינה, למשפחה של מוזיקאים יהודים.
הוריו שלחו אותו ללמוד מנהל עסקים, אך כשסיים ללמוד בגיל 22 התקבל לעבודה בעיתון הוינאי הידוע (בזמנו) "Wiener Allgemeine Zeitung", ככתב פרלמנטרי, וגם בעיתונים אחרים. הוא כתב מערכונים לתיאטרון קברט, והיצירה הידוע שלו נקראת "גתה" על שם המשורר והסופר הגרמני המפורסם ביותר. זוהי פרודיה על גתה שניגש לבחינה על חיי גתה ונכשל בבחינה. אלפרד פולגר גם תרגם וערך מחזות.
במלחמת העולם הראשונה עבד בארכיון משרד המלחמה הגרמני. אחרי כן עבר לגור בברלין וכתב מאמרים לעיתונים וכתבי עת, אבל בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון פוטר מעבודותיו ובגלל חשש לחייו ברח עם אשתו לפראג. כאשר אוסטריה סופחה לגרמניה, האנשלוס, עבר לפריז. ולאחר הפלישה הגרמנית לצרפת ברח לספרד, פורטוגל ומשם הצליח לעלות על אוניה שהפליגה לארצות הברית. מעבריו ממדינה למדינה אופיינית ליהודי שהתעלם מיהדותו ונאלץ לברוח מידי הנאצים.
בארצות הברית התקבל לעבודה בהוליווד כתסריטאי, קיבל אזרחות אמריקאית, קיבל את פרס עיריית וינה לעיתונאות בשנת 1951.
יצירתו

אלפרד פולגר כתב לא מעט ספרים שלא תורגמו לעברית.
יצירתו > ספריו ומאמריו

An den Rand geschrieben (1922), "כן ולא" (1926) והצגותיו, נכתבו בבהירות הסגנון והמסר, והוא נחשב אשף "הצורה הקטנה". חיבר גם נובלות, קומדיות ומופעי קברט. בין יצירותיו: "גתה" (1910), "חיי חיילים בעת שלום" (שיצר יחד עם פרידל), "אתמול והיום" (1922), ו"מדריך למבקר" (1937). ספריו נאסרו לפרסום על ידי הנאצים. אחרי מלחמת העולם השנייה פרסם את "זמנים אחרים" (1948), "נקודת מבט" (1953), ו"מרוצת הזמן" (1954). כל הספרים שלו אוחדו לשישה כרכים, ובקטלוג הספרייה הלאומית הגרמנית.
סיפור חייו ויצירותיו מופיעים במספר מקומות וגם בוויקיפדיה, בשפה הגרמנית וגם עד לשנת 2018
1541

שנת 1541 היא השנה ה-41 במאה ה-16. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד.
כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני.
אירועים

12 בפברואר – ייסוד העיר סנטיאגו, צ'ילה
8 במאי – ארננדו דה סוטו הופך לאירופאי הראשון שרואה את נהר המיסיסיפי
18 באוגוסט – ספינה פורטוגזית נסחפת לחופי הפרובינציה העתיקה היגו (Higo) שביפן
29 באוגוסט – הטורקים העות'מאנים כובשים את בודה, בירת ממלכת הונגריה
11 בספטמבר – שבטים של ילידים מחריבים את סנטיאגו דה צ'ילה, צ'ילה
9 בנובמבר – המלכה קתרין הווארד נאסרת במצודת לונדון
נולדו

25 במרץ – פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה (נפטר ב-1589)
נפטרו

27 באפריל - רבי יעקב בירב, גדול רבני צפת, ורבו של רבי יוסף קארו (נולד ב-1474)
26 ביוני – פרנסיסקו פיזרו, כובש פרו (נולד בסביבות 1475)
24 בספטמבר – פאראצלסוס, אלכימאי, רופא ואסטרולוג שווייצרי (נולד ב-1493)
18 באוקטובר – מרגרט טיודור, בתו הראשונה של הנרי השביעי, מלך אנגליה (נולדה ב-1489)
18 בנובמבר – מרגרט טיודור, בתו של הנרי השביעי, מלך אנגליה ורעייתו של ג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד (נולדה ב-1489)
ראו גם

ילידי 1541‎
נפטרים ב-1541‎
אלן בריסטו

| --- | --- |
 לידה:  23 באוגוסט 1951 (בן 73) ריצ'מונד, וירג'יניה, ארצות הברית
 עמדה:  סמול פורוורד / מאמן
 גובה:  2.01 מטרים
 מספר:  23, 30, 44
 מכללה:  אוניברסיטת וירג'יניה טק
 דראפט:  בחירה מספר 21, 1973 פילדלפיה 76'
 קבוצות כשחקן
 1973–1975 1975–1979 1979–1981 1981–1983:  פילדלפיה 76' סן אנטוניו ספרס יוטה ג'אז דאלאס מאבריקס
 קבוצות כמאמן
 1983–1984 1984–1990 1991–1996:  סן אנטוניו ספרס (עוזר) דנוור נאגטס (עוזר) שארלוט הורנטס
 קבוצות כג'נרל מנג'ר
 1990–1991 1997–1998 2004–2005:  שארלוט הורנטס דנוור נאגטס ניו אורלינס הורנטס
אלן מרסר בריסטו הבן (באנגלית: .Allan Mercer Bristow, Jr; נולד ב-23 באוגוסט 1951) הוא כדורסלן ומאמן עבר אמריקאי. שיחק בליגות ה-NBA וה-ABA בין השנים 1973–1983, ולאורך התקופה רשם ממוצעים כוללים של 7.8 נקודות, 4.0 ריבאונדים ו-3.2 אסיסטים למשחק.
שימש כמאמן הראשי של קבוצת שארלוט הורנטס בין השנים 1991–1996, וכן היה הג'נרל מנג'ר של שארלוט (1990–1991), דנוור נאגטס (1997–1998) וניו אורלינס הורנטס (2004–2005).
קריירת משחק

בריסטו נולד וגדל בעיר ריצ'מונד שבווירג'יניה, ובין השנים 1969–1973 למד באוניברסיטת וירג'יניה טק. ב-3 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה העמיד ממוצעים של 23.1 נקודות ו-12.7 ריבאונדים למשחק.
בדראפט ה-NBA‏ 1973 נבחר בריסטו בבחירה ה-21, על ידי קבוצת פילדלפיה 76'. בקיץ 1975, לאחר שתי עונות בפילדלפיה, שוחרר מהקבוצה.
לקראת עונת 1975/1976 הצטרף לקבוצת סן אנטוניו ספרס מליגת ה-ABA, ולאחר עונה אחת עבר יחד עמה לליגת ה-NBA. לאורך תקופתו עם הקבוצה בשתי הליגות קלע 8.4 נקודות בממוצע למשחק.
בשנת 1979 עבר לשחק ביוטה ג'אז, במדיה קבע שיאי קריירה של 11.6 נקודות ו-6.2 ריבאונדים בממוצע למשחק.
באוגוסט 1981 הועבר עם ויין קופר בטרייד לדאלאס מאבריקס, תמורת ביל רובינזיין. בסיום עונת 1982/1983, לאחר שתי עונות בדאלאס, פרש בריסטו ממשחק בגיל 31.
קריירת אימון וניהול

בשנת 1983, מיד עם פרישתו ממשחק, החל בריסטו את קריירת האימון שלו כעוזר מאמן בסן אנטוניו ספרס.
שנה לאחר מכן עבר לצוות האימון של דנוור נאגטס, בה שימש כעוזרו של המאמן דאג מו במשך 6 עונות רצופות. בכל 6 העונות השתתפה דנוור בפלייאוף ה-NBA, ובעונת 1984/1985 אף העפילה לגמר האזור המערבי.
בקיץ 1990 מונה בריסטו לג'נרל מנג'ר של שארלוט הורנטס, ושנה לאחר מכן עבר לתפקיד המאמן הראשי של הקבוצה, במקומו של ג'ין ליטלס. בעונתו השנייה כמאמן ההורנטס, 1992/1993, העפילה הקבוצה לשלב הפלייאוף, לראשונה בתולדותיה, ואף גברה בסיבוב הראשון על בוסטון סלטיקס (3–1). בחצי גמר המזרח הפסידה שארלוט מול ניו יורק ניקס (1–4), על אף יכולת טובה של כוכבי הקבוצה אלונזו מורנינג, לארי ג'ונסון וקנדל גיל. בעונת 1994/1995 השיגו ההורנטס את המאזן הרביעי בטיבו באזור המזרחי (50–32), אך הודחו מהפלייאוף כבר בסיבוב הראשון. לאורך 5 עונותיו של בריסטו כמאמנה, רשמה הקבוצה מאזן כולל של 207 ניצחונות ו-203 הפסדים בעונה הסדירה, ו-5 ניצחונות ו-8 הפסדים בשלב הפלייאוף.
בפברואר 1997 מונה לג'נרל מנג'ר של הנאגטס, וכשנה לאחר מכן הוחלף בתפקיד על ידי מייק ד'אנטוני.
בעונת 2004/2005 שימש כג'נרל מנג'ר של ניו אורלינס הורנטס.
בכל אחת משלוש תקופותיו כג'נרל מנג'ר, העביר בטרייד את הכוכב הגדול ביותר של קבוצתו: בינואר 1991 העביר את ארמן גיליאם (משארלוט) בטרייד לפילדלפיה 76', תמורת מייק ג'מינסקי; באוקטובר 1997 העביר את אנטוניו מקדייס (מדנוור) בטרייד לפיניקס סאנס, תמורת 5 בחירות דראפט עתידיות; ובפברואר 2005 העביר את בארון דייוויס (מניו אורלינס) בטרייד לגולדן סטייט ווריורס, תמורת ספידי קלקסטון ודייל דייוויס.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות המשחק של בריסטו ב-NBA, באתר basketball-reference.com
1 2  סטטיסטיקות האימון של בריסטו ב-NBA, באתר basketball-reference.com
1 2  רשימת הפעולות של בריסטו כג'נרל מנג'ר ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות המשחק של בריסטו בליגת המכללות, באתר sports-reference.com
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1973, באתר basketball-reference.com
↑  בריסטו וקופר נשלחים בטרייד לדאלאס, באתר הניו יורק טיימס, 21 באוגוסט 1981
↑  בריסטו עוזב את ההורנטס, באתר greensboro.com,‏ 21 באפריל 1996
לאון בלום

לֵאוֹן בְּלוּם (בצרפתית: Léon Blum;‏ 9 באפריל 1872 – 30 במרץ 1950) היה פוליטיקאי יהודי צרפתי, מנהיג מפלגת SFIO (קודמתה של המפלגה הסוציאליסטית) וממקימי החזית העממית. כיהן כראש ממשלת צרפת שלוש פעמים: בפעם הראשונה במשך קצת יותר משנה, מ-1936–1937, בפעם השנייה למשך כחודש ב-1938, ושוב במשך כחודש לאחר מלחמת העולם השנייה. ראש הממשלה היהודי השני של צרפת אחרי אלכסנדר מילראן (מתוך שמונה סך הכל).
חייו

אנדרה לאון בלום (André Léon Blum) נולד בשנת 1872 בפריז במשפחה יהודית אמידה. אביו, אברהם, היה סוחר ולו חמישה בנים. המשפחה הייתה מעורה בתרבות צרפת, וכמו חלק מיהודי אירופה באותה תקופה אימצו בניה בחום את ערכי המהפכה הצרפתית: "חירות, שוויון, אחווה".
חייו > לימודים וקריירה ספרותית

בלום למד משפטים בסורבון היוקרתית, וסיים את לימודיו ב-1894. לאחר מכן פיתח קריירה מוצלחת גם כמבקר ספרות. הוא חיבב במיוחד את יצירותיהם של סטנדל, ז'ול מישלה, אנדרה ז'יד ומרסל פרוסט, והעריץ את שייקספיר וטולסטוי אך יותר מכולם העריך את גתה  ואף נחשב כמומחה בקנה מידה כלל-אירופי בכל הקשור אליו. הביוגרף הישראלי שלו, אילן גריילסאמר, כינה את בלום בספרו: "איש של מילים". לדבריו, בכל תפקידיו שמר מבקר הספרות שהפך ראש ממשלה על רגישותו לשפה, והכיר בחשיבותן של מילים ובחשיבותו של אופן השימוש בהן בכל תפקידיו.
חייו > פעילות פוליטית

ב-1894 הייתה זו פרשת דרייפוס שהניעה את בלום להיכנס לחיים הפוליטיים. הוא הצטרף למאבק למען משפט הוגן לדרייפוס, ומצא בין השותפים למערכה את אמיל זולא, ז'אן ז'וֹרֶס, לצד אקדמאים, ליברלים וסוציאליסטים. בין מנהיגי המאבק היה גם חבר הפרלמנט מטעם הסוציאליסטים שכלפיו חש בלום  הערכה עצומה, ובהדרגה נרקמו בין שני האישים קשרים אישיים, פוליטיים וחברתיים.
ב-1895 צורף למועצת המדינה (Conseil d'État), והחל לכתוב ליומון המפלגה הסוציאליסטית "ל'הומניטה" (בצרפתית L'Humanité, "האנושות"; בלום הוא שהציע את שם העיתון). ב-1899, ב השפעת ז'ורס, שהפך למורו ולמקורבו, הצטרף בלום למפלגה הסוציאליסטית.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נדחה בלום משירות בצבא הצרפתי. מיד לאחר ההתנקשות בז'אן ז'ורס, בעת שהיה מנהיג הסוציאליסטים, נכנס בלום בן ה-42 לפעילות פוליטית קדחתנית. תחילה נבחר כיו"ר הנהלת המפלגה ואחר כך נבחר כחבר פרלמנט מן המניין ב-1919.
בשנים 1919–1920 הייתה המפלגה הסוציאליסטית שרויה בעימותים פנימיים על רקע שאלת המהפכה הרוסית והמהפכנות הסוציאליסטית. לשווא התאמץ בלום רבות למנוע את הפילוג, שראה כהרסני (מורו, ז'ורס, עמל שנים רבות לאחד את כל הפלגים, הזרמים והמפלגות הסוציאליסטיים לכדי גוף אחד). הרדיקלים המהפכניים התפלגו וייסדו את המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, הצטרפו לקומינטרן ולקחו עמם את היומון "ל'הוּמניטה", שהיה ספינת הדגל של המפלגה. בלום לא התייאש, הקים יומון מתחרה בשם "לה פּוֹפּוּלֵר" (Le Populaire) ועמד בראש המפלגה הסוציאליסטית הלא-מהפכנית.
כמרקסיסט אדוק סירב ליאון בלום להשתתף בממשלות לא-סוציאליסטיות, שאותן ראה כבורגניות וכמשרתות את צורכיהם של בעלי ההון. הקמת ממשלה סוציאליסטית, ללא קשר לתמיכה האלקטורלית שלה זכתה המפלגה, הייתה בלתי אפשרית שנים רבות, מכיוון שללא תמיכת הקומוניסטים לא הייתה הקואליציה מחזיקה מעמד, ואילו הקומוניסטים סירבו לשתף פעולה בהתאם לקו שהנחה הקרמלין. לדבריהם, המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית הייתה מפלגה בורגנית במסווה, והם כינו אותה "סוציאל-פשיסטית".
ללאון בלום היו ככל הנראה דעות גזעניות ופרו קולוניאליסטיות. ב-9 ביולי 1925 הוא אמר מול בית הנבחרים הצרפתי  (Chambre des députés): "אנו מודים שאולי יש לא רק זכות, אלא אף חובה על מה שמכונה הגזעים העליונים, שלעיתים טוענים עבורם זכות מעט מוגזמת, למשוך אליהם גזעים שלא הגיעו לאותה רמה מבחינת מידת התרבות".
חייו > כינון החזית העממית

עם עליית הנאצים והתחזקות יסודות הפשיזם באירופה בכלל ובצרפת בפרט, שינה הקרמלין את עמדתו ונתן אור ירוק לשיתוף פעולה עם הסוציאליסטים.
בלום, יחד עם מנהיגים נוספים כדוגמת אדואר דאלאדיה, מוריס תורז, אדואר אריו ודניאל מייר, ייסד את "החזית העממית", שאיחדה  את המפלגה הסוציאליסטית, המפלגה הקומוניסטית, המפלגה הרדיקלית, איגודי העובדים, תנועות סוציאליסטיות נוספות ואישים נוספים. המהלך הוכיח את עצמו, וב-1936 ניצחה החזית העממית בבחירות הכלליות, ובלום הפך לראש ממשלה.
כך עשה ליאון בלום היסטוריה ושבר את "תקרת הזכוכית" שחסמה שנים רבות הן את הסוציאליסטים והן את היהודים.
כשהושבעה הממשלה החדשה ב-6 ביוני, פנה קסוויה ולה (שעתיד להיות ראש המשרד הכללי לענייני יהודים בממשלת וישי) אל בלום מעל בימת בית הנבחרים: "עלייתך לשלטון, אדוני ראש הממשלה, היא בוודאי מאורע היסטורי. בפעם הראשונה ישלוט בארץ גלית־רומית עתיקה זו יהודי. אני מעז לומר בקול מה שהארץ כולה חושבת: מוטב שיעמוד בראש הארץ הזאת אדם ששורשיו שייכים לאדמתה ולא תלמודיסט ממולח".
אחרי בלום ובמהלך השנים עד היום כיהנו בצרפת חמישה אישים נוספים ממוצא יהודי כראשי ממשלה, ארבעה גברים ואישה אחת: רנה מאייר (1953), פייר מנדס פראנס (1954–1955), מישל דברה (1959–1962), לורן פביוס (1984–1986) ואליזבת בורן (2022-).
חייו > ממשלת החזית העממית

אף על פי שימי ממשלת החזית העממית היו קצרים (1936–1939), היא פעלה בנמרצות רבה ונחשבת לאחת הממשלות המשפיעות ביותר בתולדות הדמוקרטיה הצרפתית. חותמה על צרפת והישגיה בחקיקה ובתיקונים סוציאליים ניכרים עד היום.
בין הישגיה הכלכליים-חברתיים של ממשלת החזית העממית בהנהגת בלום ניתן למנות הנהגת שבוע עבודה של 40 שעות, שבתון חלקי ביום שני, חופשות בתשלום לעובדים, הסכמים קיבוציים בנוגע לדרישות שכר, והלאמת תעשיית הנשק. כמו כן הרחיבה ממשלת בלום את זכויות האוכלוסייה הכבושה באלג'יריה.
על פי אילן גריילסאמר, בלום היה "בעל רצון עז ועיקש עד מאוד. הוא ביקש לשמוע דעות ועצות רבות, אך פסק בעצמו. מהרגע שקיבל החלטה, דבר לא הניא אותו ממנה."
בלום החשיב מאוד יחסי אנוש, והיה מסור לחבריו ולסובבים אותו, הוא היה "עטוף חברים. קצב חייו נקבע בעיקר על פי פגישותיו". גריילסאמר רואה אותו "כמי שהאנשים סביבו משמשים לו ראי ענק ותמידי, שבו הוא משתקף, ובלעדיהם הוא נמוג."
שתי הסוגיות שהקשו על בלום לתפקד וגרמו להתפטרותו היו מלחמת האזרחים בספרד, וסירובו של הסנאט להעניק לו סמכויות לשעת חירום לצורך פתרון קשייה הכלכלים של צרפת והתמודדות עם המתיחות המדינית באירופה.
בלום נקט במדיניות נייטרלית ביחס למלחמה בספרד בשל כמה סיבות, ובהן הרצון להימנע מסכסוך עם שותפיו הקואליציוניים, שהתנגדו להתערבות במלחמה, תוך גרימת קרע בלתי ניתן לאיחוי בין המחנות הפוליטיים בצרפת. מנגד, המפלגה הקומוניסטית הצרפתית והקרמלין הפעילו לחץ כבד על בלום וממשלתו להיכנס למלחמה ולתמוך ברפובליקאים בספרד. מתח קשה זה, כתוספת לקשיים שבפניהם עמד בלום ביישום מדיניותו נוכח הקשיים הפוליטיים מצד הסנאט, שנשלט על ידי הכוחות השמרניים, הביא אותו להתפטר ביוני 1937. ההתפטרות בישרה את תחילת סופה של ממשלת החזית העממית.
למרות היותו סוציאליסט, בלום קרא לזרז את חימושה מחדש של צרפת אל מול הסכנה הנאצית, ואילו הלאומנים הימניים נעו לעבר התפייסות עם גרמניה הנאצית דווקא, כאשר אחת הסיסמאות בהן השתמשו הייתה: "מוטב היטלר מבלום".
בפברואר 1937 נפצע בלום פציעה קלה בידי מפגיני ימין, כשעברה מכוניתו על פני תהלוכת הלוויה של ז'אק בינוויל, ההיסטוריון של כתב העת הימני "ל'אקסיון פרנסז".
לאחר מכן כיהן כממלא מקום ראש ממשלה בקבינט של שוטאן (1937–1938), ושימש שוב כראש ממשלה וכשר אוצר לפרק זמן קצר בחודשים מרץ-אפריל 1938. הוא הוחלף על ידי אדואר דאלאדיה.
בלום נמנע מלהיכנס לממשלתו של פול רנו שהוקמה במרץ 1940, למרות שותפות הסוציאליסטים בה. הסירוב נומק באופן רשמי בעומס העבודה שלו כראש הסיעה הסוציאליסטית בפרלמנט וכעורך ה"פופיליאר", עיתון מפלגתו, אך היו שטענו שבלום לא שותף בממשלה בגלל התנגדות מימין ובלום לא רוצה להתעקש, דבר שהיה מעכב את הקמת הממשלה החדשה.
חייו > תקופת המאסר

כאשר כבשו הנאצים את צרפת ב-1940, בעודם עוקפים את קו מאז'ינו ופורצים דרך בלגיה, ברח בלום לדרום צרפת, אך המרשל פטן, ראש ממשלת הבובות של וישי, הורה לעוצרו.
ביחד עם עוד ארבעה ממנהיגי צרפת שבין המלחמות, הועמד בלום למשפט ראווה שכונה "משפט ריום", שיזם משטר וישי במטרה להוכיח כי בלום, ואנשי החזית העממית, הם האשמים בתבוסת צרפת במלחמה. בלום הובא למשפט בפברואר 1942 בעיירה ריום והואשם בסעיפים רבים, החל מ-"גרימת המלחמה" ועד ל-"החלשת צרפת"; אך בלום ידע להשתמש בהכשרתו המשפטית ובלשונו החריפה, והפך את המשפט לכתב אישום נגד ממשל וישי והנאצים. המשפט גרם למבוכה רבה לממשל, וראשיו הורו להפסיקו.
באפריל 1943 הועבר בלום לחזקת הגרמנים ונשלח לבוכנוואלד, שם נכלא באגף המיועד לאסירים רמי דרג.
עם התקרבות בעלות הברית לבוכנוואלד באפריל 1945, הועברו אסירי האגף לדכאו ולאחר מכן לדרום טירול, שם שוחררו ב-5 במאי 1945.
לקראת סוף המלחמה הורה הפיקוד הנאצי להוציא את בלום להורג, אולם הכוחות בשטח לא ביצעו את הפקודה.
בזמן כליאתו כתב בלום את חיבורו המפורסם: "למען האנושות כולה" (À L'Échelle Humaine).
חייו > הרפובליקה הרביעית

במסגרת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית הקים בלום ממשלה, ששלטה בין 16 בדצמבר 1946 ל–22 בינואר 1947 ועמד בראשה, עד שנבחר הנשיא הראשון של הרפובליקה הצרפתית הרביעית.
הוא  נשלח כשגריר מיוחד מטעם ממשלת צרפת לארצות הברית על מנת להשיג הלוואות למימון שיקומה של צרפת לאחר מלחמת העולם השנייה.
את מאמריו ב"לה פופולר" המשיך לכתוב עד מותו ב-1950 בפריז.
בלום והיהודים

בלום היה יעד להתקפות ולעלבונות כל חייו. הימין הלאומני תקף אותו על היותו סוציאליסט, והאנטישמים על היותו יהודי. כאשר נבחר לראשות הממשלה לראשונה ב-1936, הפעילו עליו יהודי צרפת לחץ רב שלא ייקח על עצמו את התפקיד משום שחששו שהדבר ירע את מצבם.
את עיקר עמדותיו על היהודים ועל היהדות העלה על הכתב בספרו "שיחות חדשות", שבו קבע כי היהודים מתאימים לסוציאליזם יותר מכל שאר העמים.
עד למלחמת העולם הראשונה הקדיש בלום זמן מועט לשאלה היהודית, אך מ-1919 גילה עניין רב בציונות, וב-1927 הצטרף לוועד הפרו-ציוני "צרפת-ארץ ישראל". ב-1928 חבר ל"ועד הסוציאליסטי הבינלאומי למען ארץ-ישראל". ב-1929 הצטרף לסוכנות היהודית.
במאי 1948, ערב סיום המנדט הבריטי, נסעו שניים מראשי מפא"י, אליעזר קפלן ויוסף שפרינצק, להתייעץ עם בלום בשאלה האם להכריז על הקמת המדינה, כפי שרצה דוד בן-גוריון, למרות ההתנגדות הנחרצת של משרד החוץ האמריקאי. בלום אמר להם: "זוהי הזדמנות היסטורית חד-פעמית. אם לא תסתכנו עכשיו, הזדמנות כזו לא תחזור".