stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האדמירליות
היסטוריה

משרת "האדמירל של אנגליה" (או "לורד אדמירל" ולימים "הלורד אדמירל העליון") נוצרה ב-1400 לערך, אם כי קדמו לה תפקידי אדמירל הים הצפוני ואדמירל הים המערבי. בשנת 1546 הקים המלך הנרי השמיני את "מועצת הצי" (Council of the Marine), שהפכה לימים למנהלת הצי (Navy Board), כדי לפקח על התחומים האדמיניסטרטיביים של הצי המלחמתי. הניהול המבצעי של הצי נותר בידי הלורד אדמירל העליון, שהיה אחד מתשעת שרי הכתר.
ב-1628 העביר המלך צ'ארלס הראשון את ניהול הצי מהלורד אדמירל העליון לוועדה בדמותה של מנהלת האדמירליות. תפקיד הלורד אדמירל העליון חודש ובוטל פעמים אחדות עד 1709, ומאז נותר כמעט ללא שינוי. (הלורד אדמירל העליון האחרון היה המלך לעתיד ויליאם הרביעי בתחילת המאה ה-19.)
ב-1831 בוטלה מנהלת הצי כגוף נפרד, ותפקידיה ותחומי אחריותה נמסרו לידי האדמירליות.
ב-1964 אוחדו האדמירליות, מיניסטריון המלחמה ומיניסטריון האווירייה למשרד אחד – מיניסטריון ההגנה. במשרד המורחב פועלות כיום שלוש "ועדות": "מנהלת האדמירליות", "מנהלת הצבא" ו"מנהלת חיל האוויר", בראש כל אחת מהן עומד שר ההגנה. כאמור, הניהול היומיומי של הצי המלכותי מסור לידי מנהלת הצי (Navy Board) החדשה.
היסטוריה > מנהלת האדמירליות

כל זמן שנתקיים משרד הלורד אדמירל העליון (במרבית המאה ה-18, המאה ה-19 והמאה ה-20 עד העברת התואר לידי הכתר) הוא נוהל על ידי מנהלת האדמירליות, אשר שמה הרשמי היה הממונים על ניהול משרד הלורד אדמירל העליון של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד, וגו'. (השמות אנגליה, בריטניה הגדולה או הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד נתחלפו בהתאם לתקופה.)
חברי מנהלת האדמירליות נקראו הלורדים הממונים של האדמירליות, והם תמיד כללו הן אדמירלים, שנקראו "לורדים ימיים" (Naval Lords or Sea Lords), הן "לורדים אזרחיים", בדרך כלל פוליטיקאים. מספר המשתתפים המינימלי בישיבות המנהלת היה שני ממונים ומזכיר.
ראש מנהלת האדמירליות נקרא "הלורד הראשון של האדמירליות" והיה חבר קבינט ממשלת בריטניה. החל משנת 1806 נשא רק אזרח בתפקיד הלורד הראשון של האדמירליות, וקצין הים המפקד על הצי נקרא, כמו בימינו, הלורד הימי הראשון (First Sea Lord).
בנייני האדמירליות

מערכת הבניינים של האדמירליות שוכנת בין וייטהול, משמר הסוסים והמאל, וכוללת חמישה בניינים.
בניין האדמירליות הישן, לונדון
מערכת הבניינים של האדמירליות בשנת 1794. הצבעים השונים מציינים את המחלקות השונות או את מגוריהם של הממונים. הבניין הקטן משמאל אשר נמצא מאחורי החצר וצבוע בצבע חיוור הוא בית האדמירליות.
ההרחבה של בניין האדמירליות, מכיוון משמר הסוסים
קשת האדמירליות
ראו גם

הצי המלכותי
לקריאה נוספת

Bradley, Simon, and Nikolaus Pevsner. London 6: Westminster (from the Buildings of England series). New Haven, Connecticut: Yale University Press, 2003. ISBN 0-300-09595-3.
הערות שוליים

↑  Commissioners for Exercising the Office of Lord High Admiral of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland, &c.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261909305171  CiNii: DA01682187  ISNI: 0000 0001 0666 2580  LCCN: n50072719  SUDOC: 028098498  VIAF: 150149196261774790671   WorldCat (עם VIAF): 150149196261774790671 
דגל הלורד אדמירל העליון של הממלכה המאוחדת
חדר הישיבות של מנהלת האדמירליות ב-1810 לערך. חדר זה משמש אותה גם כיום.
הינו-רנו 4CV

| --- | --- |

הינו-רנו 4CV
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Hino Renault
 יצרן:  הינו
 שנות ייצור:  1953-1963
 הרכבה:  יפן יפן
 מודל אחריו:  קונטסה 900
 אורך:  3,633 מ"מ
 רוחב:  1,430 מ"מ
 גובה:  1,470 מ"מ
 משקל:  620 ק"ג
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים בטור - 8 שסתומים, 747 סמ"ק המפיק 17 כ"ס  4 צילינדרים בטור - 8 שסתומים, 760 סמ"ק המפיק 26 כ"ס, (משנת 1961)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות
 מהירות מרבית:  95 קמ"ש
הינו-רנו 4CV (באנגלית: Hino Renault 4CV) היא מכונית "סופרמיני", אשר יוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב הינו מוטורס היפנית בין השנים 1953–1961.
היסטוריה

חברת הינו הוקמה בשנת 1910 והתמקדה בייצור מנועי דיזל ורכבים כבדים. בשנת 1953 החלה החברה לייצר רכבים פרטיים, תחילה בהרכבת דגמי רנו הצרפתית.
דגם ה"הינו-רנו 4CV" היה מבוסס על הדגם הצרפתי קטר שבו של חברת רנו, לאחר שנחתם הסכם לשיתוף פעולה בין חברת "רנו" הצרפתית לחברת "הינו" היפנית.
במדינת ישראל, הורכבו 550 יחידות מדגם הקטר שבו, שהיה זהה לחלוטין לדגם ה"הינו-רנו 4CV", וזאת על ידי קייזר-אילין תעשיות בנשר בין החודשים אפריל 1956 לאוקטובר 1959.
תמונות

הינו-רנו 4CV, שנת 1962
הינו-רנו 4CV
הינו-רנו 4CV
הינו-רנו 4CV
ראו גם

קטר שבו
הערות שוליים

↑  הינו-רנו 4CVA 760cc Renault 4CV & the Japanese 750cc Hino 4CV
↑  הינו-רנו 4CV  AJ - Hino 4CV
| יפן הינו מוטורס |
| --- | --- | --- | --- |
| מכוניות-משאיות-אוטובוסים | דגמים בולטים בהווה | 600 • Melpha • פונקו • בלו ריבון • 300  |   |
| מכוניות-משאיות-אוטובוסים | דגמים בולטים בעבר | 1300 • 900 • 900 ספרינט • 1300 ספרינט • בריסקה • הינו-רנו 4CV • Liesse • HS3KRK • TH  |   |
קבוצת טויוטה: טויוטה • לקסוס • דייהטסו • הינו מוטורס • סאיון • סובארו (שותפות חלקית)
הוקס ביי

הוקס ביי (Hawke's Bay - המפרץ של הוק) הוא חבל  במזרח האי הצפוני של ניו זילנד סביב מפרץ הוק (Hawke Bay). שטחו של החבל הוא 14,111 ק"מ רבוע ומתגוררים בו 149,400 תושבים. שתי הערים המרכזיות באזור הן נפיר (Napier) והסטינגס (Hastings) ובשתיהן מתגוררים כשני שלישים מאוכלוסיית החבל. האקלים בהוקס ביי יבש וללא טמפרטורות קיצוניות, עובדה ההופכת אותו לאזור גידול מצוין לענבים, והוא ידוע בכל רחבי העולם בזכות היינות המופקים בו.
גבעה בחלקו הדרומי של החבל זכתה בשם המאורי - טאומטאפקאטאנגיהנגקואוואווטמטאפוקאיפנואקיטאנאטאהו, והיא המקום עם השם הארוך ביותר (בשפה האנגלית) בעולם.
חלוקה מנהלית

מבחינה מנהלית החבל מחולק לארבע רשויות אזוריות: שלושה מחוזות ועיר אחת. בנוסף, חלקים מהמחוזות רנגיטיקי וטאופו שחבלים השכנים מצויים גם הם בתחומי הוקס ביי.
| רשויות אזוריות בהוקס ביי>  | רשויות אזוריות בהוקס ביי> שם | רשויות אזוריות בהוקס ביי> בירה | רשויות אזוריות בהוקס ביי> שטח (קמ"ר) | רשויות אזוריות בהוקס ביי> אוכלוסייה (2018) | רשויות אזוריות בהוקס ביי> צפיפות (בנפש לקמ"ר) | רשויות אזוריות בהוקס ביי> סוג |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | הייסטינגס Hastings | הייסטינגס | 5,227 | 80,600 | 15.42 | מחוז |
| 2 | נפייר Napier | - | 105 | 62,800 | 598.10 | עיר |
| 3 | מרכז הוקס ביי Central Hawke's Bay | וואיפאווה | 3,332 | 14,150 | 4.25 | מחוז |
| 4 | ואירואה Wairoa | ואירואה | 4,077 | 8,230 | 2.02 | מחוז |
דמוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
| פריסת אוכלוסיית הוקס ביי |
| --- | --- | --- | --- |
  מתחת 1 נפש לקמ"ר  מעל 1 נפש לקמ"ר  מעל 5 נפש לקמ"ר  מעל 10 נפש לקמ"ר  מעל 50 נפש לקמ"ר  מעל 100 נפש לקמ"ר  מעל 250 נפש לקמ"ר  מעל 500 נפש לקמ"ר  מעל 750 נפש לקמ"ר  מעל 1000 נפש לקמ"ר  מעל 2000 נפש לקמ"ר:
הערות שוליים

↑  "Subnational population estimates: At 30 June 2018 (final) – NZ.Stat tables". Stats NZ Tatauranga Aotearoa. 14 November 2018
| חבלי ניו זילנד |
| --- | --- | --- |
| האי הצפוני | נורת'לנד • אוקלנד • ואיקטו • ביי אוף פלנטי • הוקס ביי • טראנאקי • מנוואטו-ונגנאוי • ולינגטון • גיזברן |  |
| האי הדרומי | וסט קוסט • אוטגו • סאות'לנד • קנטרברי • נלסון • מרלבורו • טסמן |  |
| אזורים במעמד מיוחד | איי קוק • איי קרמדק • ניואה • איי צ'טהאם • טוקלאו • שטח חסות רוס • האיים הסאב-אנטארקטיים |  |
ראו גם רשויות אזוריות בניו זילנד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 2577f8f5-ed86-4b3d-9e7f-9cb4451dad1c
הורודנו

| --- | --- |
סמל הורודנו
הורודנו בתמונה משנות העשרים
הורודנו בתמונה משנות העשרים
 מדינה:  בלארוס בלארוס
 וובלסט:  ברסט (מחוז) ברסט
 ראיון:  סטולין
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  664 (2019)
 קואורדינטות:  51°52′11″N 26°29′59″E﻿ / ﻿51.869858°N 26.49981°E﻿ / 51.869858; 26.49981 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בלארוס מוגדלת) מינסק פינסק ברסט הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיההורודנו(למפת בלארוס רגילה) מינסק פינסק ברסט הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיההורודנו(למפת מחוז ברסט רגילה) ברסט ברנוביץ' פינסק קוברין ברזה קרטוסקה  לוניניץ גרודנו מינסק ה ו מ ל  אוקראינה פוליןהורודנו(למפת מחוז ברסט מוגדלת) ברסט ברנוביץ' פינסק קוברין ברזה קרטוסקה  לוניניץ גרודנו מינסק ה ו מ ל  אוקראינה פוליןהורודנו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
הורודנו (בבלארוסית: Гарадна́я, הרדנאיה; בפולנית: Horodno) היא עיירה במחוז ברסט שבמערב בלארוס, כ-25 ק"מ מערבית לסטולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
הורודנו היא עיירה עתיקה, שנכללה תחילה בנפת פינסק, ובזמן השלטון הרוסי בנפת מינסק. העיירה הייתה ידועה בעבר בתעשיית הקדרות וכלי החרס שבה, שיוצאו לווהלין, לפולין ולליטא.
בעקבות חלוקת פולין בשנת 1792 היא סופחה לאימפריה הרוסית. לאחר מלחמת העולם הראשונה היא הייתה חלק של פולין והעברה לברית המועצות בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
יהודי הורודנו

לא ידוע מתי יהודים החלו לשבת בהורודנו. בפרעות ת"ח ות"ט פרעו ביהודי היישוב תושביו הנוצרים לצד גייסות חמלניצקי.
בין מלחמות העולם חיו בעיירה כ-250 משפחות יהודיות, והתקיימו בה שני בתי כנסת, האחד של חסידות ברזנה, והשני של חסידות סטולין. כמו כן, נפתחו ביישוב סניפים של המפלגות הציוניות.
בתקופת השואה נרצחו כל יהודי העיירה.
האשליה (מחזה)

עטיפת מהדורת 1639
יוסי עיני ורותי בורנשטיין, "האשליה", בבימויו של יוסי יזרעאלי, תיאטרון החאן, 2003
האשליה (בצרפתית: L'Illusion Comique; בתרגום מילולי: "האשליה הקומית") הוא מחזה קומי, פרי עטו של פייר קורניי, שנכתב ב-1636. הוא מקדים בהרבה את זמנו בשימושו במטא-תיאטרון הצגה בתוך הצגה. הוא הועלה לראשונה בתיאטרון הוטל דה בורגון בשנת 1636 וראה אור בשנת 1639.
קורניי כתב את "האשליה" בגיל 29, כשמאחוריו שבעה מחזות. "האשליה" מסמן נקודת מפנה בקריירה שלו. ניתן להחשיב אותו כסופה של תקופת התלמדותו במהלכה הסופר הדגים את מיומנותו הספרותית. ביצירה זו, קורניי משתמש בכל הסוגות התיאטרוניות: המערכה הראשונה היא פרולוג ששואב השראה מסגנון הפסטוראלה (של חיי רועים), ושלוש המערכות הבאות הן קומדיה בלתי מושלמת כשבמרכזה הדמות הפארסית מטמור. המערכות הרביעית והחמישית מתפתחות לטרגיקומדיה עם תמונות של קרב, מאסר ואפילו מוות. מכאן ש"האשליה" הוא מעין סיכום של העולם התיאטרוני, וניתן להבין מן המחזה שקורניי מפגין את בקיאותו בתיאטרון כמכלול.
תקציר העלילה > מערכה ראשונה

המערכה הראשונה נפתחת בכניסה למערה של פרידמון ודוראנט המנסים לגלות את הסיבה להיעלמותו של קלינדור, בנו של פרידמון. דוראנט מעוניין להציג את פרידמון בפני הקוסם, שיכול לעזור להם. קוסם, אלקנדר, מנסה לברר את הסיבות המדויקות שבגללן פרידמון הגיע אליו ומספר לפרידמון שבנו חי ושהוא יכול להראות לו את בנו בחיזיון. אלקנדר מבקש מדוראנט לעזוב. לאחר שדוראנט עוזב, אלקנדר מספר לפרידמון שבנו חי חיים פִּיקָרֶסְקים מאז היעלמותו ושהוא כעת משרתו של סרן באזור בורדו.
תקציר העלילה > מערכה שנייה

בתחילת המערכה השנייה, אלקנדר ופרידמון מתבוננים במתקנו של הקוסם ורואים את קלינדור ואדונו מטמור. קלינדור מאזין למטמור מתרברב בהישגיו האדירים בעודו ממתין לבואה של איזבל, שמופיעה מלווה במשרתת שלה. קלינדור ומטמור מתחבאים; ואדרסט ניגש לאיזבל. היא מסרבת לו, אבל הדבר אינו מונע ממנו מלבקש מאביה את ידה. אחרי שהוא עוזב, מטמור וקלינדור יוצאים ממחבואם ומטמור עוזב כשמגיע שליח ומודיע לו שיש לו עניינים דחופים במקום אחר. איזבל נותרת לבדה עם קלינדור ואומרת לו שהיא אוהבת אותו. היא בורחת כשאדרסט שב. גם קלינדור עוזב, ואדרסט מתחיל לחשוד שקלינדור הוא יריבו. ליז, המשרתת שלאיזבל, מספרת לאדרסט שעליו ללכת ולרגל אחרי שניהם. כשהיא נותרת לבדה, ליז חושפת שהיא מאוהבת בקלינדור ומקווה לנקום בגבירתה כיוון שהיא סירבה לאדרסט. אלקנדר מנסה להבטיח לפרידמון שבנו חי ובריא.
תקציר העלילה > מערכה שלישית

המערכה השלישית נפתחת בז'רונט, אביה של איזבל, שגוער בה ורוצה להשיא אותה לאדרסט. בהיותו לבדו, הוא מחליט לכפות עליה את רצונו. הוא משחרר את מטמור, שנשבע לנקום. ליז מופיעה וקלינדור מנסה לפתות אותה, כשהוא מעמיד פנים שהוא אוהב את איזבל רק בשל כספה. הוא עוזב, וליז מהססת לפני שהיא ממשיכה במזימתה נגד האוהבים. מטמור מגיע ומתחבא כשאיזבל וקלינדור מגיעים. קלינדור ואיזבל מנסה להתנשק, ואדרסט מגיע עם ז'רונט ומשרתיו. מטמור בורח, קלינדור תוקף את אדרסט, אולם אדרסט תוקף בחזרה. בסיום המערכה פרידמון מאמין שבנו מת.
תקציר העלילה > מערכה רביעית

המערכה הרביעית נפתחת במונולוג הטרגי של איזבל. אדרסט מת, קלינדור נפגע ונידון למוות. איזבל רוצה להתאבד. ליז מעודדת אותה ואומרת לה שהיא וקלינדור יוכלו לברוח בלילה עם ליזהף בסיוע הסוהר, אותו ליז פיתתה. איזבל הולכת לארוז את חפציה. איזבל נתקלת במטמור שמתחבא מזה מספר ימים. היא וליז מלגלגות עליו ומבריחות אותו. הסוהר מגיע ומודיע להן שהכול מוכן. הם משחררים את קלינדור מהכלא. אלקנדר מבטיח לפרידמון שארבעתם ימצאו הון גדול.
תקציר העלילה > מערכה חמישית

אלקנדר מבקש מפרידמון להישאר קרוב אליו, כשהגיבורים הצעירים מגיעים, כשהם נראים אחרת לגמרי. איזבל נראית בלילה, לבושה כנסיכה בארמון ומספרת לליז שבעלה נפגש בלילה לתנות אהבים עם הנסיכה רוזין. קלינדור מגיע, וחושב בטעות שרוזין היא איזבל, מכריז על אהבתו לה. איזבל גוערת בו על חוסר נאמנותו ומזכירה לו שהיא עזבה הכול כדי לחיות איתו. קלינדור מבטיח לה שהוא אוהב אותה, אולם איזבל מאיימת בהתאבדות. לפתע, אנשיו של הנסיך פלורילם נכנסים והורגים את רוזין וקלינדור. איזבל נלקחת לנסיך, שמאוהב בה. פרידמון מקונן, בעוד אלקנדר צוחק ומספר לו שקלינדור והדמויות האחרות חיות. קלינדור והאנשים האחרים שראה בחיזיון הם שחקנים ומה שפרידמון ראה היה הופעתם במערכה האחרונה של טרגדיה. המחזה מסתיים כשאלקנדר מתנצל ומתאר את המעלות של להיות שחקן.
הנפשות הפועלות

אלקנדר – קוסם
פרידמון – אביו של קלינדור
המזכיר – משרתו של אלקנדר
דוראנט – חברו של פרידמון
מטמור – סרן
קלינדור – בנו של פרידמון, אהובה של איזבל
איזבל – אהובתו של קלינדור
אדרסט – מאוהב באיזבל
ז'רונט – אביה של איזבל
ליז – המשרתת של איזבל, מאוהבת בקלינדור
רוזין – נסיכה אנגליה
פלורילם – בעלה של רוזין
פרשנות > המבנה

"האשליה" מציג את הרעיון של תיאטרון בתוך תיאטרון בכמה רבדים:
רובד ראשון הוא המחזה בכללותו העוסק בקונפליקטים, תסבוכות והתרתן.
הרובד השני הוא זירת ההתרחשות בין אלקנדר ופרידמון, שהם שחקנים וצופים בעת ובעונה אחת.
הרובד השלישי הוא זה של האוהבים הצעירים, קלינדור ואיזבל והרפתקאותיהם.
הרובד הרביעי הוא זה של המחזה שמבוצע בידי קלינדור ואיזבל במערכה האחרונה.
פרשנות > "תיאטרון העולם"

המבנה המורכב של המחזה, מבוסס על מיז-אנ-אבים והמחזה מכוון לבלבל את הקורא. משחק האשליות נמצא ברעיון מסגנון הבארוק שהחיים הם תיאטרון; וקורניי מנצל את הרעיון בכך שהוא מערבב את החיים האמיתיים של קלינדור בתפקיד אותו הוא משחק. התחפשות ושינוי זהות הם מרכיבים מסגנון הבארוק בהם המחזה משתמש. ניתן לפרש את המערה כמטפורה לתיאטרון ולצופים.
פרשנות > חוסר יציבות

הליניאריות של הסיפור נשברת מספר פעמים, וחריגות רבות מפריעות לפעולות שחופפות ולעיתים אינן שלמות. הסיפור העיקרי נשזר בעלילות משנה רבות. חוסר העקביות של העלילה מועצמת על ידי חוסר העקביות באהבת הדמויות. חוסר יציבות נוכחת שוב בסיום כשפרידמון והקורא אינם יכולים להבחין בין מציאות ובדיה.
פרשנות > התעלמות משלוש האחדויות

נראה שקורניי התעלם משלוש האחדויות של התיאטרון הקלאסי:
התסבוכת בעלילה נשברת באיחוד הפעולה.
שנתיים חולפות בין סיום המערכה הרביעית לבין התחלת מערכה חמישית, מה ששובר את אחדות הזמן.
אחדות המקום מוטלת בספק: המערכה הראשונה מתרחשת במערה של אלקנדר בטוּרֵן, שלוש המערכות האמצעיות מתרחשות בבורדו והמערכה האחרונה מתרחשת בפריז.
"האשליה" נכתב בתקופת המעבר מעידן הבארוק לעידן הנאו-קלאסי וניתן לראות בזאת הן כמחווה לתיאטרון הבארוק ואולי גם כסאטירה עליו.
פרשנות > מרכיבים אחרים > קלסיקה

אף על פי שעיקר המחזה מבוסס על תיאטרון הבארוק, נדמה שקטעים מסוימים נכתבו בהתאם לעקרונות המסורתיים של הטרגדיה הקלאסית. למרות העלילה הקלילה של סיפורי האוהבים, נושא המוות עולה פעמים אחדות. מותו המדומה של קלינדור הוא שמביא את המחזה לאווירת טרגדיה; כמו פרידמון, הצופה עומד בפני רגשות של אימה ורחמים שהם שתי הרגשות התיאטרליים החשובים ביותר לפי אריסטו. אולם, שני הקטעים הקלאסיים ביותר מטבעם הם המונולוגים ש איזבל (במערכה הרביעית, תמונה ראשונה) ושל קלינדור (במערכה הרביעית, תמונה שביעית. איזבל שמאוכזבת מפסק דין המוות שהוטל על אהובה, מדמיינת את מותה שלה כמו גיבורה בטרגדיה. יתרה מכך, אין היא מרוצה מכך שתלך אחרי קלינדור למותו, היא גם מקווה להעניש את אביו. באשר לקלינדור, הוא משתמש בזכרונו מאיזבל כאמצעי להתגבר על פחדו מפני המוות. לרגע אחד הוא מתמלא ביאוש, אולם בסופו של דבר, האהבה מאפשרת לו להתגבר על פחדו מפני המוות.
פרשנות > מרכיבים אחרים > קומדיה דל'ארטה

הקומדיה דל'ארטה היא מקור עיקרי לתיאטרון בן המאה ה-17, בכך שהיא מצרפת טכניקות פופולריות עם התפתחות אסתטית של הרנסאנס האיטלקי. הקומדיה דל'ארטה עוסקת בעיקר במיומנות המילולית והגופנית של השחקנים ומסתמכת הרבה מאוד עם אימפרוביזציה. דמותו של מטמור שאולה ישירות ממסורת זו כמו גם מהעמדתם זו בצד זו של הדמויות ממעמדות חברתיים שונים. ניתן להשוות את מטמור לסגנרל, משרתו של דון חואן.
פרשנות > מרכיבים אחרים > מסורת הפאסטורלה

תיאטרון הפאסטורלה מתרחש במקום אידיאלי לפי המודל העתיק של ארקדיה. המערכה הראשונה של "האשליה" שואלת מספר מרכיבים מהפסטוראלה, בכללם המערה והקוסם.
פרשנות > מרכיבים אחרים > ה"טרגיקומדיה"

ה"טרגיקומדיה" משתמשת בגיבורים שהם קרובים יחסית לחיי היומיום שמתעמתים עם מצבים בהם רגשותיהם יכולים להפריע להם לפעול. עירוב המוות (טרגדיה) והנישואין (קומדיה) הוא אחד מהביטויים של זה.
עיבודים

המחזה זכה לפופולריות בשנים האחרונות, מאחר שטוני קושנר עיבד אותו למחזה The Illusion (האשליה). הקומדי פראנסז העלתה עיבוד מודרני על ידי הבמאי והשחקן מתייה אמלריק. הצגת הבכורה של הסרט התקיימה בטלוויזיה הצרפתית ב-2010. בין השינויים, מטמור נהפך למעצב משחק פעולה ממוחשב, כשהמערכה האחרונה מתרחשת במועדון לילה.
תרגומו של רנג'יט בולט הומחז ושודר בערוץ 3 של רדיו BBC ב-25 בספטמבר 2011, בבימויו של פיטר קבאנה, עם מוזיקה מקורית שהלחינו וביצעו ראסל טיילור וסטיבן קוק. צוות השחקנים כלל את ריצ'רד ג'ונסון בתפקיד אלקנדר, מייקל מלוני בתפקיד קלינדור, ג'ון סשנס בתפקיד מטמור, האטי מורהאן בתפקיד איזבל, בנג'מין ויטרו בתפקיד ז'רונט, פיפ טורנס בתפקיד אדרסט, רוזי פלינר בתפקיד ליז, פול מוריארטי בתפקיד פרידמון, סיימון באב בתפקיד דוראנט וויקטוריה אינז-הארדי בתפקיד הקיסרית/הנסיכה.
ב-2012, עיבוד חדש של המחזה עלה בסנט מרק בעיר ניו יורק. הבמאי והמעבד היה קווין ג'ויס והוא העביר את זירת העלילה מצרפת של המאה ה-17 ללואיזיאנה של ראשית המאה העשרים. תפקידו של אלקנדר נכתב מחדש עבור אישה על פי דמותה של כוהנת הוודו מארי לאבו (Laveau). ההפקה בוימה בידי ג'ויס ושיחקו בה כריסטופר פיין בתפקיד פרידמון, רבקה רדוזקוביץ' בתפקיד אלקנדר (ממלאת מקומה הייתה חואניטה פרל ג'ונסון), מאט אלפורד בתפקיד קלינדור, אלכסנדרה סקרדפיין בתפקיד איזבל, מייזי סלינג'ר בתפקיד ליז, כריס למיה (Lemieux) בתפקיד מטמור, ג'סי קייטל בתפקיד אדרסט, אוון פירסון בתפקיד ז'רונט, אנדרו מאייר בתפקיד דוראנט/הסוהר, וג'ושוע וייס בתפקיד פז'. המלחין היה פי. ג'יי. רסמוסן, מעצבי התפאורה ג'סטין ווסט, מצי (Matsy) סטינסטון, ג'ורג' שולס רובסון ה-5, וינסנט קביילו ובריאן מקמנימון, כוראוגרף הקרבות היה בריאן ווטרס.
האשליה בתיאטרון המקצועי הישראלי

תיאטרון החאן, הצגת בכורה: 2003
יוצרים: עיבוד חופשי של טוני קושנר ל"האשליה" מאת פייר קורניי, מאנגלית - מאיר ויזלטיר (על תרגומו למחזה זכה ויזלטיר בפרס עדה בן-נחום לתרגום מחזות), בימוי - יוסי יזרעאלי, תפאורה – רוני תורן, תלבושות - עפרה קונפינו, מוזיקה – יוסף ברדנשווילי, תאורה – רוני כהן (עבור עבודתו בהצגה זכה כהן פרס התיאטרון הישראלי לתאורה), תנועה – מרינה בלטוב.
משתתפים: יהויכין פרידלנדר – פרידמון, אבינעם מור-חיים – המזכיר, ניר רון - אלקנדר, יוסי עיני - קליסטו/קלינדור/תאוגנס, רותי בורנשטיין – מליבאה/איזבל/היפוליטה, ליליאן ברטו/פלורנס בלוך – אליסיה/ליז/קלרינה, יואב היימן – פלריבו/אדרסט/הנסיך פלורילם, אריה צ'רנר - מטמור.
לקריאה נוספת

דפנה בן-שאול, "לא הייתה זו אלא העמדת פנים", כתב העת "'תיאטרון"' גיליון 12, פברואר 2004, עמ' 25-20.
Hutier, Jean-Benoît, "L'illusion comique" (1635–1636), Pierre Corneille, Paris, Hatier, 2001.
Chapiro, Marc, L'illusion comique, Paris, PUF, 1940.
Margeat, Danielle, L'illusion comique, Corneille, Paris, Bordas, 1990.
Fumaroli, Marc, Héros et Orateurs : rhétorique et dramaturgie cornéliennes, Genève, Droz, 1990.
Biet, Christian, "L’avenir des illusions ou le théâtre et l’illusion perdue", Littératures classiques n° 44, 2002, p. 175-214.
Forestier, Georges, Le Théâtre dans le théâtre sur la scène française au XVIIe siècle, Paris et Genève : Droz, 1988.
Cornud-Peyron Mireille, "L'illusion comique", Pierre Corneille : résumé analytique, commentaire critique, documents complémentaires, Paris : Nathan, 1992.
Martin Fanny, "L'Illusion comique", Corneille : livret pédagogique, Paris : Hachette éducation, 2003.
Richard Annie, "L'Illusion comique" de Corneille et le baroque: étude d'une œuvre dans son milieu, Paris : Hatier, 1972.
Weiss Frédéric, L'illusion comique, Corneille: dossier pédagogique, Paris : Larousse, 1999.
Dällenbach Lucien, Le Récit spéculaire. Essais sur la mise en abyme, Paris : Seuil, 1977.
Vuillemin, Jean-Claude, "Illusions comiques et dramaturgie baroque: Corneille, Rotrou et quelques autres", Papers on French Seventeenth-Century Literature, 2001, p. 307-325.
Vialleton Jean-Yves, Lecture du jeune Corneille "L'Illusion comique" et "Le Cid", Rennes : Presses universitaires de Rennes, 2001.
הלנה רוט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 במאי 1904 הודונין, צ'כיה 
 פטירה:  1995 (בגיל 90 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הטכנית של וינה 
 
בית עובד בן עמי בנתניה, שרוט השתתפה בתכנונו
הלנה רוט (1904–1995) הייתה אדריכלית ומעצבת פנים ישראלית. רוט הייתה אדריכלית הפנים הראשונה שפעלה בארץ ישראל, וכן האישה הראשונה והצעירה ביותר שקיבלה תואר מהנדס מאוניברסיטה אוסטרית. לאחר עלייתה בשנת 1933 שימשה במשך יותר מ-20 שנה כשותפה במשרדו של האדריכל אלפרד אברהם, ולאחר מכן כאדריכלית בעלת משרד עצמאי. בין לקוחותיה נמנו רבים מעשירי ישראל.
קורות חיים

הלנה רוט נולדה בשנת 1904 בהודונין (אנ') שבמרואביה, צ'כוסלובקיה, כבת אמצעית בין שלוש בנות. אביה, פרדיננד רוט, ניהל מפעל לבנים ורעפים. בנעוריה, למדה רוט בתיכון ריאלי בעיר ברנו. בגיל 17, לאחר סיום חוק לימודיה, התקבלה רוט לאוניברסיטה הטכנית בווינה, שם למדה בתואר אדריכלית־מהנדסת. רוט הייתה מראשונות הנשים האוסטריות שלמדו את הנושא, ובדצמבר 1926, בגיל 22, סיימה את הבחינה הממשלתית שהקנתה לה תואר מהנדס כשהיא האישה הראשונה באוסטריה לקבל תואר בתחום זה.
לאחר סיום הבחינות עבדה רוט כשכירה בחברת רייזר ובמשרד האדריכלים סובודקה, ולאחר מכן באופן עצמאי. באותה תקופה שיתפה רות פעולה עם המעצבת מריה ליקארז(Maria Likarz). עבודותיה פורסמו במגזינים המקצועיים H.A.V, Die Österreicheherin ו-Innen-Dekoration. בשנת 1930 הוצגו דירות שתכננה רוט יחד עם האדריכל אלברט גרסטנר בקונגרס בין־לאומי לנשים בווינה. עבודה זו פורסמה בשנת 1933 במגזין Profil, תחת הכותרת "חיים מודרניים". שמה של רוט, ופעילותה בתכנון בתי מלון ומבני מגורים, הוזכרו באותה שנה בכתבה בנושא אדריכליות בעיתון נויה פרייה פרסה, וסגנונה תואר כ"סגנון מודרני שמותאם לצרכים של הדיירים".
בשנת 1933 עלתה רוט לישראל ממניעים ציוניים. בשנת 1936 החלה רוט לעבוד במשרדו של אלפרד אברהם כשכירה, ובהמשך הפכה לשותפתו המקצועית. במשרדו של אברהם, עסקה רות בעיצוב פנים עבור עשירי הארץ, רבים מהם תעשיינים יוצאי גרמניה. בין היתר הייתה רוט שותפה בתכנון מלון רמת אביב, משרדי אל על, בית נחמן חבס, ובית עובד בן עמי. כתבה בדבר הפועלת משנת 1948 ציינה את רוט כאדריכלית פנים מהשורה הראשונה בארץ ישראל.
בשנת 1954 עזבה רוט את משרדו של אברהם והקימה משרד עצמאי בתל אביב. אל המשרד עברו רבים מהקליינטים של אברהם, ביניהם בית החרושת למנורות "גולדשמיט את שוובה" שייצר את גופי התאורה שרוט עיצבה, רות פרומצ'נקו, ממשפחת מייסדי מפעל עלית, ויולה תבורי, ממייסדי מפעל תבורי ורות חשין, מנהלת הקרן לירושלים. המעצב משה קסטיאל עבד בנעוריו כשוליה במשרדה של רוט. עבודותיה של רוט כללו עיצוב כולל של כלל מרכיבי התכנון, כאשר היא התמתחתה בעיצוב רהיטים ובחרה עם לקוחותיה את כלל חומרי הגלם. רוט קראה לעיצוב של רהיטים יעילים, קלים ונוחים, ללא קישוטים מיותרים. לקוחותיה ציינו את הפונקציונליות והנוחות הרבה של הרהיטים שרוט עיצבה, וכן את השאפתנות והפרפקציוניזם של רוט.
רוט נפטרה ב-1995, כאשר בערוב ימיה היא התגוררה בבית הורים של ויצו בתל אביב. לאורך חייה רוט לא נישאה ולא היו לה ילדים.
לקריאה נוספת

סיגל דוידי, בונות ארץ חדשה: אדריכליות וארגוני נשים בתקופת המנדט, רעננה: למדא עיון, 2020