stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוסה חרוואסיו ארטיגס
ביוגרפיה

נולד במונטווידאו לאחת מהמשפחות שייסדו את העיר. בגיל 12 עבר לגור בכפר בקרב הגאוצ'וס ורכש מיומנות ברכיבה על סוסים ובשימוש בנשק. כן יצר קשרים עם בני הצ'רואה (Charrúa) הילידים. בתקופת מגוריו באזור שמצפון לריו נגרו, "המערב הפרוע" של אורוגוואי באותה תקופה, מצא את פרנסתו בעיסוקים שהיו מחוץ לחוק. כשהיה בן 33 הצטרף, במסגרת הסדר חנינה לפורעי חוק, למיליציות הבלנדנגס (Blandengues), ששמרו על גבולות הקולוניה הספרדית.
לאחר מהפכת מאי בארגנטינה נטש ארטיגס את המיליציה ועבר ב-1811 לבואנוס איירס. שם הוקצה לו כוח בן 180 אנשים, שנועד לשחרר משלטון הספרדים את ה"רצועה המזרחית" (Banda Oriental), כפי שנקרא באותו זמן השטח שתופסת כיום אורוגוואי. הכוח ניצח את הספרדים בלס פיידרס, ומאוחר יותר הטיל מצור על מונטווידאו. המצור הוסר כאשר החונטה המהפכנית המקומית החליטה לשתף פעולה עם שביתת הנשק שחתם הטריומווירט מבואנוס איירס עם המלוכנים.
באפריל 1813 מינה אותו הקונגרס של הפרובינציה למושל אזרחי וצבאי של הרצועה המזרחית. בתוקף תפקידו שלח שליחים לבואנוס איירס שישתתפו בכינון פדרציה של אזור ריו דה לה פלטה, שאחת מהחברות בה תהיה הרצועה המזרחית עצמה. משנדחו השליחים והתוכנית שהציעו התקררו קשריו עם השלטון בבואנוס איירס. ב-1814 הקים את "ליגת העמים החופשיים", שתחת כנפיה ביקש לאחד את כל תומכי הפדרציה באזור ריו דה לה פלטה.
ב-1816 סירב להשתתף בקונגרס טוקומן, שמטרתו הייתה לבסס את השלטון הריכוזי (האנטי-פדרליסטי) של בואנוס איירס. מאוחר יותר באותה שנה פלשו אל הרצועה המזרחית כוחות פורטוגליים מברזיל ותפסו את מונטווידאו. בקרב טקוארמבו (Tacuarembó) ב-1820 הנחילו הברזילאים תבוסה ניצחת ל"ליגת העמים החופשיים". ארטיגס נסוג לפרובינציית אנטרה ריוס, שגם ממנה גורש בידי מושל הפרובינציה פרנסיסקו רמירס. הוא גלה לפרגוואי, שם נפטר כעבור שלושים שנה.
ארטיגס נחשב לגיבור לאומי בארצו ולאחד מאבות האומה האורוגוואית. עצמותיו הובאו לקבורה במונטווידאו ב-1856. ב-1884 נקרא על שמו מחוז ארטיגס בצפון מזרח המדינה, וב-1930 שונה שמה של עיר הבירה של המחוז לארטיגס.
משמר כבוד בקברו של חוסה ארטיגס במאוזוליאום במונטווידאו
חיה בם

| --- | --- |

חיה בם ("מורשת נתניה") תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1913 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  1986 (בגיל 73 בערך) 
 שם לידה:  חיה משיוף 
 מדינה:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  יקירת נתניה (1976)  אות הנשיא להתנדבות 
 
חיה בֶּם (1913–1986) הייתה מייסדת הספרייה הראשונה בישראל לעיוורים - "הספרייה המרכזית לעיוורים כבדי ראייה ומוגבלים" - והמנהלת הראשונה של הספרייה מאז הקמתה ועד 1977. לבם הוענק תואר יקירת העיר נתניה לשנת 1976 וכן עיטור "אות הנשיא למתנדב" מטעם נשיא מדינת ישראל. במרץ 2024 נקרא בנתניה רחוב על שמה, סמוך למקום בו הייתה בשעתו הספרייה.
קורות חייה

נולדה בשם חיה משיוף, בירושלים, ב-1913, דור שישי לרבי שניאור זלמן מלאדי מייסד חסידות חב"ד ודור חמישי בארץ. בת הזקונים משבעת ילדי משפחתה. אביה נהרג בתאונה, כשהייתה בת שלוש בלבד, וגם שנים משלושת אחיה נפטרו בצעירותם. אימה נסעה לארצות הברית עם האח הבכור, כדי לפרנס משם את המשפחה ואחת משתי האחיות הגדולות, היא שגידלה אותה ואת האחות הנוספת ששרדה.
בם הייתה חברה ב"הגנה" כבר כנערה והשתתפה בפעולות המחתרת במאורעות תרפ"ט. ב-1936 נישאה לד"ר הנס בם, שעלה לארץ ישראל מגרמניה והיה לרופא השיניים הראשון של נתניה, ועברה לגור שם. "ההגנה" הפיקה תועלת מרובה מהמידע שבם הוציאה ממטופליו הבריטים של ד"ר בם. גם אנשי ההגנה עצמם, כמו גם חברי האצ"ל והלח"י טופלו באותה מרפאת שיניים, כל צד בנפרד.
לאחר קום המדינה שימשה בם כמורה מתנדבת לעברית בוויצו.
בנה הצעיר, רענן בם נשוי למדענית לאה בם.
הספרייה לעיוורים

בשנת 1951 הגיע לארץ ולנתניה, לביקור על פי הזמנת משרד הביטחון, מומחה הולנדי בשם ד"ר לודוויג כהן, עיוור בעצמו, שהוזמן כיועץ לשיקום נכים עיוורים מקרב נכי צה"ל ממלחמת העצמאות. הוא המליץ על הקמת ספרייה לעיוורים וכבדי ראיה. על המלצותיו סיפר גם לקבוצת חברים יהודים יוצאי גרמניה שגרו בנתניה, בהם בני הזוג בם. חיה בם פעלה על פי המלצותיו. היא ארגנה קבוצה של מתנדבים מקרב אותם "ייקים" תושבי נתניה, לרבות היא עצמה, בעלה ושני ילדיה. יחד הם החלו, בעזרת סרגלי העתקה מתאימים שכהן שלח להם מהולנד, בלימוד כתיבת ברייל והעתקת ספרים לשפה זו. כך הוקמה ב-1951 הספרייה בנתניה, שהחלה במספר מצומצם מאוד של ספרים בודדים, שהועתקו על ידי בם, משפחתה וחבריה ואשר משכנה הראשון היה במרתף ביתה הפרטי של בם. אט אט התפתחה הפעילות והספרייה גדלה הן בהיקף החומר והן בגיוונו. משהגיעה מכונת ההעתקה הראשונה לכתב ברייל, בנוסף לסרגלים המיושנים, הפך הבעל, ד"ר הנס בם, לפעיל העיקרי בהעתקת הספרים לכתב ברייל. ב-1955 קיבלה הספרייה לראשונה משכן נפרד משלה, גם הוא בנתניה.
בם ניהלה את הספרייה לעיוורים במשך 27 שנים, עד 1977, והביאה אותה להישגים ברמה בינלאומית. רבים באו ללמוד ממנה. הספרייה זכתה לביקורים ולתמיכות של אישים ומוסדות רבים. במסגרת זו נפגשה בם גם עם הלן קלר בעת ביקורה בארץ.
על פעילותה ותרומתה לציבור זכתה בם לתעודת הוקרה מידי גולדה מאיר, לפרס "אות הנשיא למתנדב" מידי נשיא המדינה יצחק נבון ולאות "יקיר העיר" נתניה במלאת חצי יובל לספרייה. במרץ 2024 נקרא בנתניה רחוב, על שמה, סמוך למקום בו הייתה בשעתו הספרייה.
ראו גם

ספרייה לעיוורים ודיסלקטים
הערות שוליים

↑  הצאצאים, עמוד 316 קטע 919. אודות אביה ואמה יעקב זבולון משיוף ושרה צירל משיוף: עמוד 265 קטע 412. דור מעל: עמוד 204 קטע 160. ודור מעל זה עמוד זה קטע 58
רחוב חיה בם, נתניה
חדר נשפים

חדר הנשפים הגדול בקומה השנייה של ארמון יקטרינה בסמוך לסנקט פטרבורג שברוסיה.
חדר נשפים הוא חדר רחב ידיים הממוקם בתוך מבנה. מידותיו של החדר גדולות במיוחד, וזאת במטרה שניתן יהיה לערוך בו אירועים רשמיים ונשפים, ומכאן שמו.
חדרים אלה מצויים בארמונות ובמגורים רשמיים של ראשי מדינה.
על מנת לאפשר קיום נשפי ריקודים, נבנים חדרים אלה שלהם לרוב צורה רבועה, ותקרת החדר גבוהה במיוחד.
ראו גם

אולם אירועים
חיסלוויצ'י

| --- | --- |

 מדינה:  רוסיה רוסיה
 אובלסט:  מחוז סמולנסק מחוז סמולנסק
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  3,095 (2024)
 קואורדינטות:  54°11′N 32°9′E﻿ / ﻿54.183°N 32.150°E﻿ / 54.183; 32.150
 אזור זמן:  UTC+3
 http://admin.smolensk.ru/~hislav/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניחיסלוויצ'י(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניחיסלוויצ'י(למפת מחוז סמולנסק רגילה) סמולנסק ויאזמה רוסלאבל יארצבו ספונובו גגארין דסנוגורסק טבר מ. קלוגה בריאנסק בלארוס פסקובחיסלוויצ'י(למפת מחוז סמולנסק מוגדלת) סמולנסק ויאזמה רוסלאבל יארצבו ספונובו גגארין דסנוגורסק טבר מ. קלוגה בריאנסק בלארוס פסקובחיסלוויצ'י  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
חִיסְלׇוִויצִ'י (ברוסית: Хиславичи; בפולנית: Chisławiczi; ביידיש: חאסלאוויץ או חאסלאוויטש) היא עיירה (יישוב בסגנון עירוני (רו')) במחוז סמולנסק שבמערב רוסיה, על גדת נהר סוז', בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

היישוב מוזכר לראשונה באמצע המאה ה-15, ובחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכלל בתחום האימפריה הרוסית. העיירה נפגעה קשות בשרפה באמצע המאה ה-19 ושוקמה הודות לנדיבות שר העיר שפתח את היער שלו לתושבים לכרות ממנו עצים בחינם לשיקום בתיהם. שרפה נוספת פקדה את העיירה בשנת 1902.
יהודי חיסלוויצ'י

בשנים 1848–1864 כיהן כרב העיירה הרב משה נחמיה כהניו שגם הקים בעיירה ישיבה גדולה. בסוף המאה ה-19 נמנו בעיירה 3,642 יהודים מתוך 4,361 תושבים. בשנת 1900 נמנו ביישוב 3,901 יהודים. באותה תקופה, עד שנת 1904, כיהן כרב העיירה הרב אברהם יצחק משכיל לאיתן. אחריו, כיהן כרב העיירה הרב מנחם קרקובסקי, עד שנת 1910. בשנים שלאחר מכן כיהן הרב בן ציון שטרנפלד. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,100 יהודים, כשני שלישים מתושביה, ופעל בה בית ספר יהודי. רבים מהיהודים בעיירה, כולל הקומוניסטים שבהם הקפידו על אכילת בשר כשר ומצוות נוספות. בשנות ה-20 כיהן כרב העיירה, הרב מאיר סטולביץ.
יהודי העיירה היו ברובם מתנגדים. טרם השואה היו שני בתי כנסת של חסידים, וכנגדם שבעה של מתנגדים.
ב-16 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הנאצים במהלך מבצע ברברוסה, ואלו הטילו מיד גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב. בהמשך מונה בעיירה יודנרט, אשר חבריו נרצחו בידי הנאצים כעבור זמן קצר.
בספטמבר 1941 רוכזו כ-800 עד 900 היהודים שנותרו בעיירה בגטו שהוקם בה, תוך שוד רכושם. יהודי הגטו הועבדו בעבודות כפייה, ובמספר הזדמנויות הצליחו להימלט ממנו מספר יהודים. בהמשך, הובאו לגטו שבעיירה יהודים מכפרי הסביבה.
בסוף ספטמבר 1941 הוצאו להורג קרוב ל-150 מיהודי הגטו, ובינואר 1942 נלקחה מהגטו קבוצת נערים ונערות ליעד לא ידוע, ממנו לא שבו.
ב-20 במרץ 1942 הובלו כ-600 עד 800 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה לגיא סמוך לעיירה, ושם נרצחו כולם.
בין האישים ילידי העיירה נמנים הרב מנחם מנדל משקלוב, תלמידו של הגר"א, והרב יצחק חסלביצ'ר (אבי משפחת חשין), מראשוני העולים בעליית תלמידי הגר"א.
חדר קבלת הפנים הדיפלומטי (הבית הלבן)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  חדר קבלת פנים 
 מיקום:  וושינגטון די. סי. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 קואורדינטות:  38°53′51″N 77°02′12″W﻿ / ﻿38.8976°N 77.0366°W﻿ / 38.8976; -77.0366
 ‏תרשים קומת הקרקע של הבית הלבן. חדר קבלת הפנים הדיפלומטי מסומן בכחול
 
חדר קבלת הפנים הדיפלומטי
חדר קבלת הפנים הדיפלומטי (באנגלית: The Diplomatic Reception Room) הוא חדר סגלגל גדול המצוי במרכז קומת הקרקע של הבית הלבן, משכנו של נשיא ארצות הברית המצוי בוושינגטון.
שימוש

חדר זה משמש כיום לצורך קבלת פנים לדיפלומטים וראשי מדינות זרים. לחדר ארבע דלתות המובילים לחדר המפות, המסדרון המרכזי של הבית הלבן, חדר כלי החרסינה ולמסדרון המוביל אל המדשאה הדרומית של הבית הלבן.
חדר זה שימש עד שנת 1902 כחדר הבוילרים של מערכת ההסקה המרכזית של הבית הלבן. בשנת 1902 הפך החדר לחדר קבלת פנים.
הנשיא פרנקלין רוזוולט השתמש בחדר לאירוח, ואהב לשבת לצד האח בחדר זה. כמו כן שימש חדר זה עבור רוזוולט לשידור סדרת שידורי הרדיו שיחות ליד האח.
קירות החדר מעוטרות בטפטים המתארים נופים של ארצות הברית. טפטים אלה הודפסו בשנת 1834 וכוללים 32 סצנות המבוססות על תחריטים משנות ה-20 של המאה ה-19 המתארים את וירג'יניה, מפלי ניאגרה, מפרץ ניו יורק העליון, וסט פוינט ונמל בוסטון.
בשנת 1960 רוהט החדר ברהיטים בסגנון פדרלי (1790 - 1820), בעיקר מעשי ידי עושי רהיטים מאזור ניו אינגלנד. בשנת 1971 נוספה לחדר נברשת בסגנון ריג'נסי. השטיח הנמצא בחדר נארג במיוחד עבורו בשנת 1983 ועליו סמלי 50 מדינות ארצות הברית.
בשל מיקומו של חדר סגלגל זה, רבים סבורים בטעות כי המשרד הסגלגל מצוי במיקום של חדר זה.
זאב רכטר

| --- | --- |

 לידה:  2 באפריל 1899 כ"ב בניסן ה'תרנ"ט קובלבקה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  18 בדצמבר 1960  (בגיל 61) כ"ט בכסלו ה'תשכ"א תל אביב-יפו, ישראל ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 מקום לימודים:  École des Ponts ParisTech 
 תקופת הפעילות:  1919–1960 (כ־41 שנים)
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 זרם באמנות:  הסגנון הבין-לאומי 
 יצירות ידועות:  ביתן איל עופר, בית אנגל 
 צאצאים:  יעקב רכטר
 
זאב רֶכטֶר (2 באפריל 1899 – 18 בדצמבר 1960) היה מחשובי האדריכלים בישראל ומאבות הסגנון הבינלאומי בארץ. ראשון בוני הבניינים על עמודים בארץ ישראל.
ביוגרפיה

זאב רכטר נולד בקובלבקה (Ковалевка) שבפלך חרסון של רוסיה (בתחומי אוקראינה של ימינו). החל ללמוד אדריכלות בפוליטכניון של ניקולאייב. בשנת 1919 עלה לארץ ישראל באונייה "רוסלאן" שם גם פגש את אשתו לעתיד, פולה (לבית זינגר). עם עלייתו עבד במשרדו של המהנדס סשה חיסין. עבודתו הראשונה במשרד חיסין הייתה מלאכת מדידת רחוב אלנבי כהכנה לתכנונו ובנייתו. לאחר מכן עבר רכטר לירושלים, שם עבד שנה כשרטט במשרדו של האדריכל בנימין חייקין.
מאורעות תרפ"א השיבו את רכטר ומשפחתו להתגורר בתל אביב ושם זכה לראשונה לעבודת תכנון עצמאית: בניין מגורים בפינת הרחובות נחלת בנימין ורמב"ם. רכטר העניק למבנה זה, אשר כונה "בית הכדים", את הרוח האקלקטית אשר נשבה ברחובות העיר באותה העת (1924), לאחר מכן הוסיף לבנות בתל אביב הקטנה עד לסוף שנת 1926 עשרה מבנים נוספים.
בשנת 1927 החליט רכטר להשלים את לימודי האדריכלות שהחל בניקולאייב, וללמוד בבית הספר להנדסה ברומא. את לימודי ההמשך באדריכלות החל רכטר בבית הספר הממלכתי להנדסה בפריז (1929–1932).
עם שובו ארצה בשנת 1932, חזר רכטר להתגורר בתל אביב, וחידש את פעילותו המקצועית בישראל. במשרדו ששכן תחילה בבית אנגל והחל משנת 1952 בכיכר מלכי ישראל, הועסקו לאורך השנים אדריכלים צעירים שעתידים היו להוביל תוך זמן קצר את הענף בישראל, ובכללם: דוד רזניק, דן איתן, צבי הקר וממשיך השושלת – יעקב רכטר.
יחד עם אדריכלים נוספים ייסד רכטר את "חוג הארכיטקטים". בין האדריכלים הצעירים שאליהם חבר רכטר ניתן למצוא את יוסף נויפלד, אריה שרון, קרל רובין, דב כרמי, שמואל ברקאי, וכן ישראל דיקר ויוליוס פוזנר, שאף ערכו את עיתון הקבוצה.
רכטר הוא אחד מראשיה של התנועה המודרנית באדריכלות בארץ ומייבאה של תפישתו החלוצית של האדריכל לֶה קוֹרְבּוזְיֶה לישראל. רכטר היה הראשון ש"הרים" את בנייניו על עמודים, בדומה לכמה ממבניו של לה קורבוזיה: בית אנגל, הניצב בשדרות רוטשילד ופינת רחוב מזא"ה (1933), הוא למעשה הבניין הראשון בתל אביב שנבנה על גבי עמודים. קומת העמודים המפולשת במפלס הקרקע יוצרת מקום פתוח ומגונן, מרחיבה את חלל הרחוב וחושפת אותו לתנועת הרוח. כיום קומת עמודים זו אטומה (האטימה בוצעה בידי חיילי המפקדה הבריטית ששכנה במקום בשנות הארבעים).
רכטר נאם בטקס היובל של אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל בתל אביב, בחג החנוכה, בשנת 1960, ונפטר יום לאחר מכן מהתקף לב, בן 61 במותו. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
הנצחה

זכרו של רכטר הונצח בבול דאר ישראלי, במסגרת סדרה ( מס' 9) שהוקדשה לאדריכלות הישראלית . ב- 12 בדצמבר 1990, הנפיק השירות הבולאי בול דאר לזכרו של זאב רכטר  שעליו מופיע ציור של "בית אנג'ל" שרכטר תכנן אותו  בשנת  1933. על השובל מופיע צילום של הבניין. האמן  אד ואן אויין  עיצב את הבול.
עיריית תל אביב קראה על שמו של רכטר רחוב בעיר, בשכונה הצפון-מזרחית שיכון דן. בנובמבר 2009 הוצגה בחלל דירת הגג בבניין שתוכנן על ידי רכטר ברחוב הירקון 70, תערוכה מעבודותיו שהתבססה על ארכיון משרדו.
על שמו הקימו משרד השיכון, חברת עמידר ומשפחתו קרן לחלוקת פרס דו־שנתי בסך 3,000 לירות, שנקראה פרס רכטר.
היה נשוי לפולה, ואב לבן, האדריכל יעקב רכטר, ולשתי בנות שהאחת נישאה לאדריכל משה זרחי ושנייה למהנדס מיכה פרי.
פרויקטים בולטים

בית סוסקין, ברחוב יהודה הלוי (1933–1935)
מעונות "הבימה", בקרן הרחובות הוז-גורדון-פרוג (1934–1936)
בית דבוילייצקי, רחוב הירקון 70 (1934)
מלון קלי"ה, חוף ים המלח (1934, נהרס)
בית פרידמן, רחוב זמנהוף 15 (1936)
בית פריד, רחוב אחד העם 93 פינת רחוב החשמונאים, (1937)
בית הבראה בקיבוץ מעלה החמישה (1947)
בנייה בקיבוצים (1940–1947)
בית חולים מאיר בכפר סבא (1947–1953)
בית חולים קפלן ברחובות (1947–1953)
בית חולים אלישע (1949)
בנייני האומה בירושלים (1950–1960)
היכל התרבות בתל אביב, בשיתוף האדריכל דב כרמי (1951–1957)
בית מגורים, רחוב רוטשילד 22, כפר סבא (1952)
ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו בתל אביב, בשיתוף האדריכל דב כרמי (1952–1959)
שכונת מגורים מעוז אביב, תל אביב (1952)
ביתן ישראל בוונציה (1952)
בית הספר לארכאולוגיה בגבעת רם, ירושלים (1956)
בית הבראה ע"ש שפרינצק בנצרת (1958, נטוש)
בית המשפט בתל אביב, בצומת הרחובות שאול המלך וויצמן, בשיתוף בנו האדריכל יעקב רכטר (1959–1960)
מרכז רכטר ובניין עיריית אילת (1967-1958)
בית אנגל, בשדרות רוטשילד, בסגנון הבינלאומי
בית פריד ברחוב אחד העם משנת 1937
בנייני האומה (חזית הבניין שונתה בסוף שנות ה-90)
היכל התרבות
ביתן ישראל בביאנלה בוונציה
מדרגות בבית דירות ברחוב פרישמן 53 בתל אביב
בית הכדים ברחוב נחלת בנימין 16 בתל אביב
ראו גם

ערכים על מבנים ואתרים שתכנן זאב רכטר
לקריאה נוספת

רן שחורי: זאב רכטר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987
"רכטר זאב", בתוך: דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים: הבנייה המודרנית מחוץ לחומות, 1948–1990, ירושלים: כתר, 1991, עמ' 447
אבא אלחנני: המאבק לעצמאות של האדריכלות הישראלית במאה ה-20, משרד הביטחון, 1998
הערות שוליים

↑  זאב רכטר באתר GRAVEZ
↑  יעקב צחור (עורך), בולי ישראל תש"ח -  תשס"ב,  קטלוג מס' 14, רשות הדאר - השירות הבולאי, כתר הוצאה לאור, 2008, עמ' 303
↑  עליה ראו: תקוה וינשטוק, שיריה של אשת האדריכל: פולה רכטר הקימה בית מפואר משלה: המשפחה, מעריב, 8 באוגוסט 1958.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007439806405171  GND: 120646897  ISNI: 0000 0000 6683 0016  LCCN: n88063712  SUDOC: 260864625  ULAN: 500122228  VIAF: 54983980   WorldCat (עם VIAF): 54983980
חיה הררית

| --- | --- |

הררית, 1960
 לידה:  20 בספטמבר 1931 חיפה, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  3 בפברואר 2021 (בגיל 89) בקינגהאמשייר, אנגליה, בריטניה
 שם לידה:  חיה נויברג 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1949–1974 (כ־25 שנים)
 בן או בת זוג:  ג'ק קלייטון (?–1995) 
 פרופיל ב-IMDb
 
מתאפרת לקראת הצגה, 1954
בטריילר של "בן-חור", 1959
חיה הררית (נויברג) (באנגלית: Haya Harareet; ‏20 בספטמבר 1931 – 3 בפברואר 2021) הייתה שחקנית ותסריטאית ישראלית, ידועה בעיקר על כיכובה בתור אסתר בסרט ההוליוודי "בן-חור" לצד צ'רלטון הסטון.
קורות חייה

נולדה בשנת 1931 בחיפה בשם חיה נויברג, בת בכורה במשפחה בת שלושה ילדים לראובן ויוכבד נויברג אשר עלו מפולין בנערותם. גדלה והתחנכה בחיפה. אביה היה פקיד ממשלתי שנים רבות.
בילדותה הייתה חברה בלהקת "מכבי" ובשירותה הצבאי שירתה בלהקת חיל הים.
הררית למדה בבית הספר הדרמטי של התיאטרון הקאמרי.
שם התפרסמה לראשונה כשחקנית תיאטרון, בלטה בתפקיד משני במחזמר התנכ"י “מלכת שבא” מ-1951, בבימויו של סמי גרונמן.
קריירה

הופיעה לראשונה בסרט ב-1953, בתפקיד רבקה, אשת יצחק, בסרט “יצחק ורבקה” (או "רבקה ואליעזר"), סרט תנ”כי קצר בן 20 דקות. הסרט בבימויו של בן עויזרמן נוצר בישראל, הסרט הישראלי הראשון בצבע, היה דובר אנגלית ונועד לטלוויזיה האמריקנית. יחד עמה השתתפו גם אברהם בקר כאברהם ומאיר ינאי כיצחק.
בשנת 1954 שיחקה במחזה "קזבלן" בתיאטרון הקאמרי, בתפקיד רחל, חברתו של קזבלן (אותו שיחק יוסי ידין). שנה לאחר מכן קיבלה את תפקידה הראשון בקולנוע בסרט "גבעה 24 אינה עונה" בבימוי הבמאי האנגלי תורוולד דיקינסון בקו-פרודוקציה בריטית-ישראלית והפכה לכוכבת. דיקסון התעקש שהדמות של מרים מזרחי תעוצב על ידי שחקנית צברית ולא על ידי כוכבת איטלקייה. לאחר הצלחתה בסרט פנה אליה המחזאי הצרפתי מרסל פניול והציע לה למלא תפקיד במחזה "יהודה" על יהודה איש קריות בתיאטרון חשוב בפריז, אך הררית דחתה את הצעתו. באותה שנה קיבלה גם את התפקיד השני והאחרון שלה בקולנוע הישראלי בסרט "אבן על כל מיל".
ביולי 1955 זכתה בציון לשבח מיוחד במסגרת פרס השחקן הטוב ביותר (Prix d'Interprétation) של פסטיבל קאן על השתתפותה ב"גבעה 24 אינה עונה". היא הייתה השחקנית היחידה מהסרט שזכתה בהצלחה שכזאת. בפסטיבל הוצגה בפני הבמאי הבינלאומי ויליאם ויילר. ויילר היהודי סיפר להררית כי שמע רבות על ישראל, כי הוא מעריץ את הארץ ושואף לבקר בה. הררית הזמינה אותו לבקר בארץ ואמרה "אנא מר ויילר, אל תאמר גם אתה דברים אלה. אם ברצונך לבוא לישראל - בוא. כולם כאן אמרו לי: כמה אנו מעריצים את ארצך הקטנה אם רק יכולנו לבוא... מדוע אינם באים? אין ספק שביקורו של מפיק סרטים אמיתי בארצנו יכול להיות לברכה". בנוסף בפסטיבל, צד אותה הבמאי האיטלקי פרנצ'סקו מאזלי לסרטו "נערת היום" ומשם פנתה לבניית קריירה בינלאומית.
שנה לאחר מכן, בעת שהותה בפריז, קיבלה מברק ממשרדי MGM והוזמנה למבחן בד באולפני צ'ינצ'יטה ברומא לתפקיד אסתר, הגיבורה הראשית באפוס "בן-חור", לצדו של צ'רלטון הסטון. כשניסתה לחקור את פשר הדבר התברר לה שוויילר, במאי הסרט, חיפש אותה במיוחד לתפקיד. הוא שלח מברק אל מנהל MGM בו כתב: "ישנה שחקנית ישראלית. היא נמצאת באירופה אך שכחתי את שמה ואינני יודע את כתובתה. מצא אותה ובחן אותה לתפקיד אסתר". הררית עברה את מבחן-הבד בהצלחה והוחתמה בחברה לחוזה בן ארבע שנים. כאשר הוחתמה לראשונה על החוזה היא נדרשה מהחברה לשנות את שמה, אך הבמאי ויילר אמר שהשם מצלצל היטב "אם הציבור מסוגל לזכור את השם לולוברידג'ידה, הרי יוכל לזכור גם את השם הררית". כשפגשה את ויילר שאלה אותו האם צפה באחד מסרטיה לפני שנתן לה את תפקיד אסתר, הוא השיב שלא וכי רק זכר את פגישתם בקאן. הסרט זכה ב-11 פרסי אוסקר והיווה את נקודת השיא של הקריירה הקולנועית שלה.
למרות נקודת הפתיחה המופלאה, הקריירה הבינלאומית שלה לא הצליחה לזנק משם ולאחר "בן-חור" היא הופיעה בסרטים בינוניים ומטה: "השותף הסודי" (לצד סטיוארט גרינג'ר), סרט הראווה "מלכת האטלנטיס" (עם ז'אן-לואי טרנטיניאן, כשהיא הועדפה, כך נאמר, אפילו על סופיה לורן), "ההסתערות האחרונה", הסרט האיטלקי "פרא דיאבולו" ועוד.
בשנות ה-60 פרשה מקריירת המשחק ועברה לכתוב תסריטים, אך אחרי מספר שנים עזבה גם עיסוק זה.
חיים אישיים

מלבד עברית שלטה הררית באנגלית, בצרפתית ובאיטלקית.
הררית נישאה בראשונה לנחמן צרווניצר, מהנדס ישראלי, מפיק סרטים וחבר ותיק במפלגה הקומוניסטית מק"י עד 1958. הררית עצמה עזבה את המפלגה עוד קודם לכן ב-1956 ובערך בשנת 1960 התגרשו השניים.
לאחר סיום החוזה בן ארבע השנים עם MGM עברה להתגורר באנגליה, לאחר שהכירה את בעלה לעתיד, הבמאי ג'ק קלייטון. השניים היו נשואים עד למותו של קלייטון ב-1995. הררית התגוררה בבקינגהאמשייר, אנגליה.
הררית נפטרה בשנתה ב-3 בפברואר 2021, בגיל 89.
פילמוגרפיה

| שנה | כותר | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1953 | יצחק ורבקה | רבקה | סרט ישראלי (קצר) |
| 1954 | אבן על כל מיל |  | סרט ישראלי |
| 1955 | גבעה 24 אינה עונה | מרים מזרחי | סרט ישראלי |
| 1957 | נערת היום (La donna del giorn) | אנה גרימלדי | סרט איטלקי ראשון |
| 1959 | בן-חור | אסתר | סרט אמריקאי ראשון |
| 1961 | השותף הסודי | ניקול ברנט | סרט בריטי |
| 1961 | אטלנטידה (Antinea, l'amante della città sepolta) | המלכה אנטיניאה | הפקה איטלקית-צרפתית משותפת |
| 1962 | הרופאים הצעירים (The Interns) | ד"ר מדולין ברוקנר | סרט אמריקאי שני ואחרון |
| 1962 | ההסתערות האחרונה (La leggenda di Fra Diavolo) | ‏ Fiamma | סרט איטלקי |
| 1964 | L'ultima carica | קלאודיה | סרט איטלקי |
| 1967 | Our Mother's House, בית אימנו | תסריט |  |
| 1974 | My Friend Jonathan |  | סרט בריטי שני ואחרון (סרט קצר) |
הערות שוליים

1 2 3 4  יעקב בר-און, האנשים שלנו בהוליווד, באתר ynet, 28 באפריל 2001
↑  שמעון לב-ארי, מדריך מאה שנה לתאטרון העברי, באתר מערכת חיפוש אנשי במה - אוניברסיטת תל אביב, מספר קטלוגי: 31.4.9
1 2 3 4 5 6  יוסף שריק, חיה הררית מספרת איך נעשים ל"כוכב" סרטים, מעריב, 15 בפברואר 1959
1 2 3 4  ניר סלונים, ‏נצפו לאחרונה בהוליווד: הכוכבים הישראלים שנעלמו עקבותיהם, באתר ‏מאקו‏, 20 במרץ 2014
↑  אורי קיסרי, כוכבת מחפשת במאי, מעריב, 1 בינואר 1961
↑  חיה הררית צויינה לשבח בפסטיבל קאן, חרות, 13 במאי 1955
↑  הסרט "גבעה 24" הוזמן להצגה בכמה פסטיבאלים, דבר, 24 במאי 1955
↑  חיה הררית סירבה לשנות שמה, דבר, 28 באוגוסט 1959
↑  היכן חיה הררית?, מעריב, 25 באוגוסט 1974
↑  "Haya Harareet". IMDb. נבדק ב-17 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  בעלה של הררית פרש ממק"י, מעריב, 1 בספטמבר 1958
↑  חיה הררית עזבה את מק"י, חרות, 30 בדצמבר 1956
↑  "Israeli Movie Star May Quit Hollywood and Return 'Home'". The National Jewish Post and Opinion. 10 במרץ 1961. נבדק ב-4 בפברואר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  שגיא בן נון‏, השחקנית חיה הררית, שכיכבה בסרט "בן חור", הלכה לעולמה, באתר וואלה, 3 בפברואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007315290505171  PLWABN: 9810558643405606  BnF: cb14049844j (data)  CANTIC: a10856237  GND: 129722774  ISNI: 0000 0001 0914 4308  LCCN: no97023381  NKC: xx0183704  SUDOC: 068725477  Trove: 1138142  VIAF: 71595219   WorldCat (עם VIAF): 71595219 
הררית במהלך קידום הסרט "בן-חור", אמסטרדם, הולנד. אוקטובר 1960
ח'אלד (מוזיקאי)

| --- | --- |

 לידה:  29 בפברואר 1960 (בן 64) אוראן, אלג'יריה
 שם לידה:  خالد حاج إبراهيم 
 שם במה:  الشاب خالد 
 מוקד פעילות:  אלג'יריה, צרפת, מרוקו 
 תקופת הפעילות:  מ-1988
 סוגה:  מוזיקת ראיי, פופ
 שפה מועדפת:  ערבית, צרפתית 
 כלי נגינה:  גיטרה, מפוחית פה, סינתיסייזר, כינור, מערכת תופים, אקורדיון 
 חברת תקליטים:  Universal Music - Division AZ
 
 פרופיל ב-IMDb
 
ח'אלד חאג' איבראהים (בערבית: خالد حاجّ إبراهيم; נולד ב-29 בפברואר 1960) הידוע בשמות הבמה שלו שבּ ח'אלד (בערבית: الشاب خالد) או בפשטות ח'אלד, הוא זמר, מוזיקאי, כותב ומלחין אלג'יראי.
שיריו, רובם בסגנון המוזיקלי ראיי, זכו להצלחה בינלאומית בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובעשור הראשון והשני של המאה ה-21.
ביוגרפיה

ח'אלד נולד בעיר הנמל אוראן שבאלג'יריה. כבר בצעירותו החל לעסוק במוזיקה. בגיל ארבע עשרה הקים, ניגן בקלידים ושימש כסולן בלהקה בשם "Cinq Étoiles" ("חמישה כוכבים"), אשר הופיעה במועדוני לילה ובחתונות.
ב-1980 עזב ח'אלד את הלהקה והחל לייצר ולשיר שירי ראיי לבדו. בשנת 1986 היגר מאלג'יריה והעתיק מיקומו לפריז עקב חששו מחוגים מוסלמיים פונדמנטליסטיים, שאף רצחו באותה תקופה את הזמר שב חסני, ששר גם הוא בסגנון הראי.
קריירה ודיסקוגרפיה > Khaled - 1992

בשנת 1992 יצא האלבום הראשון שלו הנושא את השם Khaled. באלבום זה בלט שירו "Didi", שהגיע לראש מצעדי הפזמונים במדינות רבות באירופה והעולם הערבי והיה השיר היה הראשון בסגנון ראיי שהגיע לרשימת "Top 50" במצעד הצרפתי. עם זאת, המשורר האלג'יראי שב ראבע טען כי השיר הועתק ממנו, וב-2015 נשפט ח'אלד על גנבה ספרותית ונקנס ב-200 אלף אירו.
קריירה ודיסקוגרפיה > N'ssi N'ssi - 1993

ב-1993, כשנה מצאת אלבומו הראשון הוציא ח'אלד אלבום שני במספר תחת השם N'ssi N'ssi. ברוב שירי האלבום שולבו מילים בערבית עם מילים בצרפתית. באלבום זה בלטו השירים N'ssi N'ssi ,Abdel Kader והשיר Chebba. בישראל הוקלטה גרסת כיסוי לשיר Chebba על ידי הזמרת אתי אנקרי בשם "אשבו".
קריירה ודיסקוגרפיה > Sahra -1996

ב-1996 הוציא ח'אלד אלבום בשם Sahra שזכה להצלחה רבה. מתוך האלבום הצליחו במיוחד הלהיטים "Aïcha" ו-Wahrane Wahrane שהושמעו רבות במצעדים באירופה. השיר Aicha יצא במקור בגרסה בצרפתית, שמילותיה נכתבו בידי המוזיקאי הצרפתי-יהודי ז'אן-ז'אק גולדמן ובהמשך יצא גם בגרסה דו-לשונית צרפתית וערבית, שמילותיה הערביות נכתבו בידי שב ח'אלד עצמו. השיר זכה לגרסאות כיסוי במגוון שפות.
ב-2013 שימש השיר Wahran Wahran כפסקול בסרט הדיקטטור.
בישראל הוקלטו שני שירים מאלבום זה בגרסה עברית ב-1998 בשם "עיישה" על ידי חיים משה, עם מילים עבריות של אהוד מנור וב-2013 גרסת כיסוי לשיר Wahrane Wahrane בשם "תרחמי עליי" על ידי עומר אדם עם מילים עבריות של אסף אטדגי.
קריירה ודיסקוגרפיה > 1,2,3 Soliels

בשנת 1999 הופיע ח'אלד יחד עם הזמרים Rachid Taha ו-Faudel יחד עם תזמורת ענקית בפריז. המופע נשא את השם 1,2,3 soliels. שלושתם נחשבו אז למלכי הראיי וביצעו 23 להיטים מהמוכרים ביותר שלהם ביחד, והמופע נחל הצלחה גדולה.
המופע יצא על גבי דיסק ובגרסת DVD, גרסת הדיסק זכתה פעמיים באלבום זהב ואילו ה-DVD באלבום זהב אחד.