יוליאנוס הכופר
מורשתו של יוליאנוס > יוליאנוס במחקר המודרני

מאז ראשית המחקר המודרני דמותו של יוליאנוס תלויה בהערכת אופיו על ידי החוקר תוך שימוש בכלי מחקר ביוגרפיים ולמעשה, מעט דמויות מהעת העתיקה נבחרו כנושאים למחקר ביוגרפי באותה תדירות כמו יוליאנוס. בשנת 1930 כתב החוקר הבלגי ז'וזף בידה (Joseph Bidez) את הביוגרפיה והמחקר ההיסטורי על יוליאנוס שמהווה עד היום מקור ראוי לציטוט ובסיס למחקרים מאוחרים יותר. בידה שזר את עדויותיו של יוליאנוס עצמו לתוך נרטיב המבוסס על כתבי ההיסטוריוגרף אמיאנוס מרקלינוס. בחקר זה מתואר יוליאנוס כדמות היסטורית בעלת חשיבות אך גם כמי שנוטה לעיסוק במיסטיקה ומתרחק מהנצרות כתוצאה מחוויות רגשיות שמעבר לניתוח רציונלי. בידה לא הסתיר את חסרונותיו של יוליאנוס והדגיש כי הקיסר ויתר במהירות על העיקרון של סובלנות שהיה אבן יסוד בתחילת דרכו ופתח במלחמה נגד הנצרות. עבור בידה, הניסיון לחדש את הפולחן הפגאני היה "התנשאות אוטופית" המבוססת על אי הבנה מוחלטת של מצב היסטורי. מחקרים נוספים שפורסמו במחצית הראשונה של המאה העשרים המשיכו בתהליך ההפרדה בין יוליאנוס ככופר בדוגמה של הכנסייה לבין יוליאנוס השליט שעסק בחקיקה, רפורמות שלטוניות וכלכליות. כך בספרו של ההיסטוריון הגרמני וילהלם אנסלין (Wilhelm Ensslin) "הרפורמות החוקתיות של יוליאנוס והאדמיניסטרציה האימפריאלית" בו קובע החוקר כי שלושה מעשים הותירו את חותמם על שלטונו של יוליאנוס: הגנה על גבולות האימפריה, רפורמה של האדמיניסטרציה האימפריאלית והפיכתה לשקולה וצודקת ולבסוף, המדיניות הדתית שלו שבגלל ניצחון יריביו הייתה לכתם על שמו, והגדיר את שלטונו כנקודת שפל. החוקר קובע כי ניתוח שקול של הרפורמות של יוליאנוס מוכיח כי ההפך הוא הנכון, וכי במבחן זה יוליאנוס הוא מהשליטים המוכשרים בהיסטוריה של האימפריה הרומית. ההיסטוריון הבריטי ארנולד יו מרטין ג'ונס שעבודתו על הקיסרות המאוחרת נחשבת לבסיס המחקר ההיסטורי של תקופה זו בכלל וכוללת גם את שלטונו של יוליאנוס, כתב כי יוליאנוס ניסה בכל כוחו לבצע רפורמות שיגלגלו לאחור את המהלכים של קונסטנטינוס הגדול. הוא ביצע "ניקוי אורוות" יסודי וביטל את הפאר הראוותני של חצר המלוכה, ביצע "גיזום" דרסטי של נותני השירות בארמון. הוא השתדל לצמצם את נטל המיסוי ולהחיות את הערים. מעל לכל הוא שאף לשחזר את פולחן האלים העתיקים. כישלונו היה בניסיון לבצע רפורמות דתיות ולהפריד בין הכנסייה לשלטון. בחצי השני של המאה העשרים פורסמו מספר מחקרים שהתמקדו בצדדים הפסיכולוגיים של אישיותו של יוליאנוס בשנות ה-70, יוליאנוס עבר הערכה מחדש שקיבעה מחדש את התדמית של שליט אידיאליסט בעל השקפת עולם מנותקת וכקנאי חסר מצפון. ההיסטוריון האמריקאי גלן בואורוק כתב בביוגרפיה מודרנית על יוליאנוס:
”ברור שיוליאנוס האמין שהגורל עומד לצידו. אומץ לבו וחוסנו לא היו אשליה. ההרגשה של קרבה לאלים חיזקה את אמונתו, סגנון חיים סגפני משולב בבידוד מקשרים אנושיים נורמליים, הפך אותו לאדם הממוקד במטרה. הוא יכול בקלות לתפוס את מקומו לצד מהפכנים שניהלו אורח חיים נזירי. רשימה זו כוללת, בתקופות מאוחרות יותר, דמויות מתבודדות וסגפניות כמו לנין ומאו צה-טונג.”
מחקרים עדכניים אחרים מציגים את יוליאנוס והרפורמות שלו באור אחר, ביקורתי ונוקב. על פי מחקרים מודרניים על המבנה השלטוני של האימפריה הרומית המאוחרת, פעלו שליטי האימפריה להוציא צווים ומכתבים לפקידים הבכירים וזאת כתגובה לבעיות שעלו אד-הוק אך בדרך כלל נסמכו על מבנה מורכב של חוקים ותקנות שנבנה לאורך השנים על ידי קיסרים שונים. על פי מחקרים אלו, שלטונו של יוליאנוס מוצג באור שונה: הרפורמות הכלכליות-שלטוניות מוצגות כאלתור קצר והטענה היא שבמקרים רבים הגיב הקיסר בחקיקה שלו לבעיות שהוא עצמו יצר. הסיבה המתוארת למהלכים קצרי רואי היא רצונו של יוליאנוס לתת לגיטימציה לעובדת היותו מי שתפס את השלטון במהלך מרידה נגד השלטון הלגיטימי.