החוק החוקתי של הממלכה המאוחדת
עקרונות > ריבונות פרלמנטרית

ריבונות פרלמנטרית נתפסת לעיתים קרובות כמרכיב מרכזי בחוקה הבריטית, אם כי מידתה שנויה במחלוקת. זה אומר שחוק פרלמנט הוא צורת החוק הרמה ביותר, וגם ש"הפרלמנט לא יכול לחייב את עצמו לחוקים אחרים". מבחינה היסטורית, הפרלמנט הפך לריבון באמצעות סדרה של מאבקי כוח בין המלך, הכנסייה, בתי המשפט ואישים ציבוריים בעלי השפעה, כגון סוחרים עשירים ובעלי רכוש. המגנה קרטה העניקה את זכות הקיום של הפרלמנט ל"ייעוץ משותף" לפני כל הטלת מס, כמשקל נגד ל"זכות האלוהית של המלכים" כביכול לשלוט. אדמה משותפת (שליטה משולבת של עובדי הקרקע ובעלי הקרקע על אותה הקרקע) הובטחה לצמיתים, אם כי האריסטוקרטים המשיכו לשלוט בפוליטיקה. בחוק העליונות של 1534, המלך הנרי השמיני קבע כי זכותו האלוהית העוקפת את הכנסייה הקתולית ברומא, והכריז על עצמו כמנהיג העליון של הכנסייה האנגליקנית. אז בפסק הדין של הרוזן מאוקספורד משנת 1615, הלורד צ'נסלור (הן נציגו של המלך והן ראש מערכת המשפט) קבע את עליונות דיני היושר בבית המשפט באוקספורד על פני דיני בתי המשפט המקובל, וביטל למעשה את קביעתו של סר אדוארד קוק כי שופטים יכולים להכריז על ביטול חוקים אם הם יצאו "נגד הזכויות וההיגיון המקובלים". לבסוף, לאחר המהפכה המפוארת של 1688, מגילת הזכויות משנת 1689 הציבה את כוחו של הפרלמנט על המונרך (ומכאן גם על הכנסייה ובתי המשפט). הפרלמנט הפך ל"ריבון" העליון. אבל מאבקי הכוח בתוך הפרלמנט נמשכו בין האצולה לפשוטי העם נמשכו. פעילי זכויות האזרח מהצ'ארטיסטים ועד האיגודים המקצועיים נלחמו על זכות ההצבעה בבית הנבחרים, ולבסוף בחוק הפרלמנט 1911 ובחוק הפרלמנט 1949 נקבע שבית הנבחרים ינצח על בית הלורדים בכל יריבות: מאז 1949, בית הלורדים יכול היה לדחות את חקיקה בשנה אחת בלבד, ולא לעכב שום צעד תקציבי יותר מחודש. בפסק דין ג'קסון נגד התובע הכללי מ-2005, קבוצה של מפגינים תומכי ציד ערערה על חוק הציד 2004, בטענה שהוא אינו תקף ואינו יכול לאסור ציד שועלים, מכיוון שהוא התקבל תוך הימנעות מהעברה דרך בית הלורדים לפי חוק הפרלמנט 1949, ומשום כך היה פסול. בית הלורדים דחה טיעון זה, וקבע כי חוק הפרלמנט מ-1949 וחוק הציד מ-2004 תקפים לחלוטין. לצד זאת, בפסק הדין השופט לורד הופ ציין ש"שלטון החוק שנאכף על ידי בתי המשפט הוא הגורם השולט האולטימטיבי עליו מבוססת החוקה שלנו", ומכאן שהריבונות הפרלמנטרית "איננה עוד, אם הייתה אי פעם, מוחלטת". לא נותרה משמעות קבועה של "ריבונות פרלמנטרית", אלא שהיא תלויה בעקרון הדמוקרטיה הייצוגית, וכוחה המשפטי תלוי בלגיטימציה פוליטית.
בהיסטוריה המאוחרת, ארבעה גורמים עיקריים פיתחו את ריבונות הפרלמנט מבחינה מעשית ומשפטית. ראשית, מאז 1945 שיתוף הפעולה הבינלאומי פירושו שהפרלמנט הגדיל את כוחו על ידי עבודה עם מדינות ריבוניות אחרות, במקום לנסות לשלוט בהן. האימפריה הבריטית, שנחלותיה כללו בעבר רבע מאוכלוסיית העולם ושליש משטחה, נחלשה במלחמת העולם הראשונה, והתפוררה לאחר מלחמת העולם השנייה במהלך המלחמה הקרה. בעוד שכוחה הצבאי של בריטניה קודם לכן לא היה שנוי במחלוקת, וכך חשבו סופרים מהתקופה האימפריאלית להיות מסוגלים "לחוקק או לבטל כל חוק שיהיה", בריטניה על כל פנים בחרה להצטרף לחבר הלאומים ב-1919, ואחרי כישלונו, לארגון היורש שלו, האומות המאוחדות, ב-1945, כחלק ממאמץ לבנות מחדש מערכת של משפט בינלאומי. חוזה ורסאי מ-1919, בחלק המתמשך שהקים את ארגון העבודה הבינלאומי, הזכיר כי "אפשר לכונן שלום רק אם הוא מבוסס על צדק חברתי". מגילת האו"ם, שהתבססה על עיקרון השוויון הריבוני של כל חבריו", אמרה כי "כדי להציל את הדורות הבאים ממכת המלחמה, שפעמיים בחיינו הביאה צער רב לאנושות", האו"ם ירצה "לאשר מחדש את האמונה בזכויות אדם בסיסיות", והחברים צריכים "לחיות יחד בשלום זה עם זה כשכנים טובים". חוק הסכמי ברטון וודס 1945, חוק האומות המאוחדות 1946 וחוק הארגונים הבינלאומיים 1968 קבעו את המימון והחברות של בריטניה באו"ם, קרן המטבע הבינלאומית, הבנק העולמי וגופים אחרים, כחוק. לדוגמה, בריטניה חייבה את עצמה ליישם בצו החלטות מועצת הביטחון של האו"ם, עד לשימוש בפועל בכוח, בתמורה לייצוג בעצרת הכללית ובמועצת הביטחון. למרות שממשלות בריטיות מבודדות הפרו את החוק הבינלאומי קודם לכן, הממלכה המאוחדת תמיד קיבלה על עצמה חובה רשמית שריבונותה לא תעשה שימוש שלא כדין. שנית, בשנת 1950 בריטניה עזרה בניסוח והצטרפה לאמנה האירופית לזכויות אדם. בעוד שאמנה זו שיקפה נורמות ומקרים שהוכרעו על פי החוקים הבריטיים והחוק המקובל על חירויות האזרח, בריטניה אפשרה לאנשים לערער לבית הדין האירופי לזכויות אדם בשטרסבורג, אם הסעדים המקומיים אינם מספיקים. בחוק זכויות האדם משנת 1998, החליט הפרלמנט כי על מערכת המשפט הבריטית להיות גם מוסמכת וגם נדרשת ליישם נורמות זכויות אדם ישירות במהלך קביעות בתיקים בריטיים, כדי להבטיח פתרון מהיר יותר, ולהימנע מעירוב של בית המשפט לזכויות אדם בשטרסבורג.
שלישית, בריטניה הפכה לחברה באיחוד האירופי לאחר חוק הקהילה האירופית משנת 1972 ובאמצעות אשרור אמנת מאסטריכט ב-1992. רעיון האיחוד נתמך זה זמן רב על ידי מנהיגי אירופה, כולל וינסטון צ'רצ'יל, שב-1946 קרא להקמת "ארצות הברית של אירופה" עם בריטניה "במרכז". מאז ומתמיד נקבע כי חוקי האיחוד האירופי גוברים בכל התנגשות בין חוקי המדינות החברות בתחומים המצומצמים שבהם המשפט האירופי נוגע, אך המדינות החברות והאזרחים מקבלים שליטה על ההיקף והתוכן של חוקי האיחוד האירופי, וכך מרחיבים את ריבונותם הבינלאומית. הדבר נעשה באמצעות ייצוג משותף בפרלמנט האירופי, במועצת השרים ובנציבות. משמעות הדבר היא כי כל עוד בריטניה הייתה חברה באיחוד, היא הסכימה מרצונה לשחק לפי חוקיו. עיקרון זה נבחן בפסק דין בו עסק דיג טען שאין לדרוש ממנו כי 75% מבעלי המניות של העסק יהיו בריטים, כפי שנאמר בחוק שילוח מסחרי משנת 1988. על פי חוקי האיחוד האירופי, עקרון חופש ההתבססות קובע שאזרחים של כל מדינה חברה יכולים להתאגד ולנהל בחופשיות עסק ברחבי האיחוד האירופי ללא התערבות בלתי מוצדקת. בית הלורדים קבע שמכיוון שחוק האיחוד האירופי מתנגש עם סעיפי החוק מ-1988, סעיפים אלה לא יאכפו, ולא יחולו. מחובת בתי המשפט, עד שהפרלמנט הביע רצון ברור לעזוב את האיחוד האירופי בתנאים מסוימים, הייתה להחיל את חוקי האיחוד האירופי. מצד שני, בפסק דין שונה קבע בית המשפט העליון שעקרונות יסוד מסוימים של החוק החוקתי הבריטי לא יתפרשו על ידי בתי המשפט כאילו הם מבוטלים עקב החברות באיחוד האירופי, או כל ארגון בינלאומי אחר.
רביעית, האצלה בבריטניה פירושה שהפרלמנט נתן סמכות לחוקק חקיקה בנושאים ספציפיים לאומות ואזורים: חוק סקוטלנד משנת 1998 יצר את הפרלמנט הסקוטי, חוק ממשלת ויילס משנת 1998 יצר את האספה הוולשית, וחוק צפון אירלנד משנת 1998 יצר הנהלת צפון אירלנד בעקבות הסכם יום שישי הטוב ההיסטורי, שנועד להביא שלום באי. בנוסף, חוק השלטון המקומי משנת 1972 וחוק רשות לונדון הגדולה 1999 מעניקים סמכויות מוגבלות יחסית לרשויות מקומיות. מבחינה חוקתית, זה הפך יותר ויותר מקובל שאסור לקבל החלטות עבור בריטניה אשר יעקפו, ויעמדו בניגוד לרצונן של ממשלות אזוריות. עם זאת, בפסק דין מילר נגד מזכיר המדינה בדבר הפרישה מהאיחוד האירופי, קבוצה של אנשים שביקשו להישאר באיחוד האירופי שאלה את הממשלה האם ראש הממשלה יוכל להודיע לנציבות האירופית על כוונתה של בריטניה לעזוב, מבלי חקיקה בפרלמנט. זאת בעקבות משאל העם של 2016 שבו 51.9% מהמצביעים הצביעו לעזוב בתנאים לא קבועים, המהווים 27% מסך האוכלוסייה הבריטית. התובעים במשפט טענו כי, מכיוון ש"ברקזיט" ימחק זכויות שהפרלמנט העניק באמצעות חוקים (למשל הזכות לתנועה חופשית של אזרחים בריטים באיחוד האירופי, הזכות לתחרות הוגנת באמצעות בקרת מיזוגים, או הזכות להצביע למוסדות האיחוד האירופי) רק הפרלמנט יכול היה להסכים להודיע על הכוונה לנהל משא ומתן לעזיבה. הם גם טענו שאמנת סיוול (Sewel) לאספת הרשויות המקומיות, שבה על האספה להעביר את אישור הרשויות הפרלמנטריות להצעת חקיקה של וסטמינסטר שמשפיעה על כולן, פירושה שבריטניה לא תוכל לנהל משא ומתן לעזוב ללא הסכמת המחוקקים בסקוטלנד או צפון אירלנד. בית המשפט העליון קבע שהפרלמנט חייב להעביר חוק, ואינו יכול להתחיל בתהליך של עזיבה אך ורק באמצעות מענק חסות מלכותית לפעולות הממשלה. מכאן שראש הממשלה תרזה מיי קידמה את חוק האיחוד האירופי (הודעת פרישה) משנת 2017, שנתן לה את הסמכות להודיע על הכוונה לנהל משא ומתן על עזיבת האיחוד האירופי.