stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אירוס
האירוס באמנות וכסמל

פרחי האירוס נפוצים מאוד בציור בשל צורתם וצבעיהם המרהיבים. הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך צייר מספר עבודות שנושאם הוא פרח האירוס, ביניהן ידועה ביותר עבודתו "איריסים". המלחין האיטלקי פייטרו מסקאני כתב אופרה בשם "איריס". הסופר הגרמני הרמן הסה הקדיש אחד מסיפוריו המוקדמים לאירוס, והוא מסמל בסיפור זה את הילדות.
פרח האירוס משמש כסמלה של החברה להגנת הטבע בישראל. האירוס, שכל מיניו הארצישראלים נדירים וחלקם גם אנדמיים, מסמל את פעילות החברה בשל המאבק לשימורו שכלל הכרזה על מספר שמורות טבע המוקדשות לאירוס והשפעה על תודעת הציבור - מאבק שאכן עלה יפה והציל את מיני האירוס מכליה.
יש הסבורים בטעות שדגם הפרח הקרוי בצרפתית fleur-de-lis (שושן בצרפתית) מדמה את האיריס. הסבורים כך כוללים את הדגמים הרבים שיש ביניהם משותף חזותי של שני עלים גלולים לצדדים ועלה מרכזי ניצב. למשל, סמלו של בית המלוכה בצרפת החל מן המאה ה-11, סמלן של יחידות צבאיות רבות בכל העולם וסמל תנועת הצופים.
אולם, הדגמים הסימטריים הללו, בעלי שלושת עלי הכותרת מהווים פיתוח של דגמי שושן צחור Lilium candidum, ששורשיו האומנותיים נעוצים כבר בעבר הרחוק. הדגם ינק השראה ממספר מקורות אומנותיים מקבילים- אשוריים, פיניקיים, מצריים, הלניסטיים ורומיים, חלקם קדומים וחלקם בני תקופת הבית השני.
גם הסמל של "החברה להגנת הטבע" מיוסד על דגמי השושן הקדומים ומחקה את הקומפוזיציה שלהם. כל זאת למרות שהוא מדמה בוודאות איריס, אותו בחרה החברה לחרוט על דגלה כסמל לשמירת האיריס ושמירת הטבע. מכיוון שסמלה של החברה להגנת הטבע הוא בן המאה ה-20, לא ניתן ללמוד ממנו לאחור על דגמים שקדמו לו, ולא ניתן להשליך מדימוי האיריס בדגם החברה להגנת הטבע לגבי דגמים קדומים לו.
סמל החברה להגנת הטבע, מדמה איריס
fleur-de-lis איננו איריס
סמל תנועת הצופים, איננו איריס
סמל סיירת צנחנים, איננו איריס
גלריית תמונות

אירוס הדור
אירוס ענף
אירוס ארצישראלי
אירוס הגלבוע
אירוס שחום
אירוס הארגמן
מין מתורבת
אירוס חרמון
Iris reticulata
אירוס שחום (נחל תקוע- ספר מדבר יהודה)
אירוס ארצישראלי
אירוס ירוחם
הערות שוליים

1 2  אירוס/איריס – Iris, דיון והכרעה בוועדה לשמות צמחי ארץ ישראל של האקדמיה ללשון העברית, 24 במרץ 2003, עמ' 74, 76–77
1 2  יצחק ספיר, איריס או אירוס?
↑  יואב ויזל, גד פולק, יעל כהן, אקולוגיה של הצומח בארץ ישראל, תל אביב: ספרית הפועלים, 1982, עמ' 339-340
↑  אבישי מ', עזריה אלון (ע), צמחים בעלי פרחים ב', כרך 11, תל אביב: משרד הבטחון, 1983, אנציקלופדית החי והצומח של ארץ ישראל, עמ' 236-237
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560421205171  BnF: cb119355571 (data)  GND: 4132127-3  LCCN: sh85068079  NDL: 00616762  NKC: ph516963 
האלה איריס
אירוס הארגמן
אירוס הנפוץ בגינון
"איריסים" של ואן גוך
בנימין צ'ייקין

| --- | --- |

 לידה:  1883 סנט פטרבורג, האימפריה הרוסית
 פטירה:  1950 (בגיל 67 בערך) ירושלים, ישראל
 לאום:  יהודי
 תחום יצירה:  אדריכל
 יצירות ידועות:  בניין עיריית חיפה, מלון המלך דוד, מבנים בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים
 
בנימין צ'ייקין או חייקין (באנגלית: Benjamin Chaikin;‏ 1883, סנקט פטרבורג – 23 באפריל 1950, ירושלים) היה אדריכל ישראלי (יהודי בריטי לשעבר), ממתכנני האוניברסיטה העברית בירושלים ומתכננם של מבנים רבים בירושלים ובתל אביב.
ביוגרפיה

בנימין נולד לדיין הרב משה אביגדור ולטאנה רבקה חייקין. סיים לימודי אדריכלות באנגליה, שם הספיק לתכנן כמה מבנים לפני מלחמת העולם הראשונה, ושירת כקצין בחיל ההנדסה המלכותי במהלכה. עם שחרורו באביב 1920 השתקע בירושלים ופתח בה משרד אדריכלים. הוא נישא לאולגה מירל סלוצקין, בתו של אלעזר משה סלוצקין, איש עסקים אוסטרלי שמוצאו מקריצ'ב, ונולדו להם שני בנים. ב-1926 התאלמן, ילדיו עקרו לאוסטרליה והוא נשאר לבדו בארץ. תחילה גר ברחוב הנביאים בירושלים, לאחר מכן עבר למושבה הגרמנית, בה חי כל ימיו בקרב ידידים בריטיים. עם פינוי הנתינים הבריטים בתקופת המרי העברי סירב לעזוב את הארץ.
עבודתו

סגנונו היה אקלקטי אך מינימליסטי יחסית, והוא שילב גישות וצורות של האדריכלות המודרנית והסגנון הבינלאומי עם מאפיינים אדריכליים מזרחיים, שהבולט בהם הוא הקשת.
צ'ייקין היה בין המתכננים הראשונים של מבני האוניברסיטה העברית ובתוכם תיאטרון המעלות. כן היה שותף לתכנון מלון המלך דוד, ובנה את שני בתי הבריאות על שם נתן שטראוס בירושלים ובתל אביב. לזכותו נזקפת גם בניית תחנת הכוח ירושלים בדרך בית לחם (ליד המושבה הגרמנית). חייקין אף תכנן בתים פרטיים בירושלים בתלפיות וברחביה.
בחיפה תכנן את בניין העירייה, את בית יורדי הים, את בית-החלוצות ואת בית מושל מחוז ירושלים, אדוארד קית'-רוץ'. על גדת הכנרת תכנן ביחד עם זליג אקסלרוד את בית הלורד מלצ'ט, אלפרד מונד. ביחד עם זליג אקסלרוד תכנן בטבריה את בית החולים על שם שוויצר. צ'ייקין תכנן בניינים נוספים ברחבי הארץ.
נפטר בביתו בירושלים, ונקבר בבית הקברות בשייח' באדר.
בית הבריאות שטראוס בירושלים
תיאטרון המעלות בהר הצופים
מלון המלך דוד
תחנת הכוח בירושלים
עיריית חיפה
וילה מלצ'ט על שפת הכנרת
ראו גם

ערכים על מבנים ואתרים שתכנן בנימין צ'ייקין
הערות שוליים

↑  הוא נולד כ'חייקין' אבל בשל השתקעותו באנגליה הפך את שמו כמקובל באנגלית ל"צ'ייקין".
↑  נדבה הגונה (ידיעה על נישואיהם), דואר היום, 26 באוגוסט 1923.
↑  טבריה אדריכלים רבים לה - ד"ר אסתי ינקלביץ, החוג ללימודי ארץ-ישראל, אוניברסיטת חיפה "ארץ הכנרת", ביטאון רשות ניקוז ונחלים כנרת - בשיתוף איגוד ערי כנרת, גיליון מספר 15, סיון תשע"ו, יוני 2016, עמוד 20
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007401716005171  ULAN: 500123856  VIAF: 96595746   WorldCat (עם VIAF): 96595746
ז'יולי שרטאווה

| --- | --- |

 לידה:  7 במרץ 1944 סוחומי אבחזיה אסס"ר אבחזיה אסס"ר  גאורגיה הסובייטית גאורגיה הסובייטית ברית המועצות ברית המועצות
 פטירה:  27 בספטמבר 1993 (בגיל 49) סוחומי, אבחזיה גאורגיה
 שם לידה:  ჟიული შარტავა 
 מדינה:  גאורגיה
 מקום קבורה:  סנקי, גאורגיה
 תפקיד:  חבר הפרלמנט של גאורגיה 
 פרסים והוקרה:  מסדר הגיבור הלאומי של גאורגיה  עיטור הידידות בין העמים 
 
ז'יוּלי שַרטַווָה (בגאורגית: ჟიული შარტავა;‏ 7 במרץ 1944 – 27 בספטמבר 1993) היה מדינאי גאורגי שעמד בראש מועצת השרים של אבחזיה. נהרג בידי מורדים אבחזים במהלך הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה, בשנת 1993.
חייו

שרטווה נולד בסוחומי, והיה מהנדס בהשכלתו.
הוא היה head of the Georgian communist party's Organizational- Party Work Department
בשנת 1992, בתקופת שלטונו של זוויאד גמסחורדיה, הוא נבחר לפרלמנט של גאורגיה דרך מחוז הבחירה רוסתווי רבתי (השיטה הרובנית), יחד עם שבעה חברי המפלגה הקומוניסטית לשעבר שנבחרו באותו הדרך, ביניהם תנגיז סיגואה, תנגיז קיטובאני וג'אבא יוסליאני, ב-90% מהקולות. ב-11 בינואר 1990 הוא נבחר להיות ראש מועצת השרים החוקי (מאוחר יותר ממשלת הרפובליקה האוטונומית של אבחזיה, הגוף המוכר בעולם כממשלת חבל המריבה אבחזיה). בשנת 1992, במהלך מלחמת אבחזיה, בתקופת שלטונו של אדוארד שוורדנדזה, הוא התמנה לראש המועצה להגנה עצמית של הרפובליקה האוטונומית של אבחזיה.
כאשר הבדלנים האבחזים השתלטו על סוחומי, ב-27 בספטמבר 1993, סירב, שרטווה, יחד עם: גורם גביסקיריה, ראול אשבה, ממיה אלאסניה, סומבט סאקיאן, מישה קוקיה ואחרים, להימלט, ונתפס בידי המיליטנטים האבחזים. בתחילה הובטח שלומם, אולם לאחר מכן הם נהרגו. על פי הדו"ח התקופתי מזכ"ל האו"ם על המצב באבחזיה הוא הוצא להורג בברוטליות, יחד עם שאר חברי מועצת השרים.
בשנת 2005, הציג בגלריה בטביליסי, העיתונאי האמריקאי, מלקולם לינטון, תצלומים שנלקחו במהלך מלחמת אבחזיה. התצלומים כוללים את תמונת גופתו של שרטווה בין ערימת הגופות. בתצלומי וידאו שצולמו במהלך כיבוש סוחומי על ידי המיליטנטים האבחזים, נראה שרטווה כשהוא נלקח ממבנה הממשל האבחזי ונדחף בגסות לתוך טנדר ונלקח לכיוון פרוורי סוחומי.
גופתו הועברה לגאורגיה והוא נקבר בעיר סנקי. בשנת 2004, בתקופת שלטונו של מיכאיל סאקשווילי, הוא הוכרז, באופן רשמי, כגיבור לאומי בגאורגיה.
לקריאה נוספת

קרן דווישה וברוק פארוט (1997), סכסוך, החלפה ושינוי במרכז אסיה והקווקז, עמ' 181, ISBN 0521597315, (באנגלית)
הערות שוליים

↑  דו"ח מזכ"ל האו"ם על המצב באבחזיה מה-12 באוקטובר 1993
↑  ‏תצלומי הווידאו שצולמו על ידי הבדלנים האבחזים, כתוביות בגרמנית
| גאורגיה הסכסוך הגאורגי-אבחזי אבחזיה |
| --- | --- | --- |
| מאורעות עיקריים | הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה • מלחמת אבחזיה • פלישת רוסיה לגאורגיה • מלחמת אבחזיה השנייה • הסכם מוסקבה (1994) • מהומות סוחומי (1989) |  |
| מוקדי סכסוך | אבחזיה עילית • מחוז גאלי • טקווארצ'לי |  |
| מעורבים בסכסוך | אבחזיה • גאורגיה • רוסיה • UNOMIG • יחסי רוסיה-גאורגיה • הממשל דה יורה של אבחזיה • כוח שמירת השלום באבחזיה |  |
| רקע | אבחזיה ססר • אבחזים • גאורגים • מגרלים • סוואנים • ממלכת אבחזיה • נסיכות אבחזיה • אבחזיה אסס"ר • מלחמת האזרחים הגאורגית |  |
| גאורגים בסכסוך | ז'יולי שרטאווה • סומבט סאקיאן • גורם גביסקיריה • ראול אשבה |  |
| אבחזים בסכסוך | סרגיי בגאפש • ולדיסלב ארדזינבה |  |
ראו גם היסטוריה של אבחזיה • היסטוריה של גאורגיה
הדותהו

דף מגניזת קהיר, ובו חלקים מן הקדושתא של הדותהו על משמרת בלגה.
הדותהו היה פייטן בן המאה השישית שפעל בארץ ישראל תחת האימפריה הביזנטית. כתב מחזור קדושתאות העוסק בעשרים וארבע משמרות הכהונה, שהשתמר בחלקו. פיוטיו מייצגים מנהג ארץ ישראלי קדום לציין כל שבת את זכרו של משמר הכהונה שאמור לשרת באותה שבת לפי התורנות שהייתה נהוגה בבית המקדש.
זמנו

על פי מבנה פיוטיו של הדותהו שיער עזרא פליישר שזמנו של הדותהו היה בין זמנם של יניי ורבי אלעזר הקליר ושהוא בן דורו של שמעון בן מגס, כלומר במאה השישית כאשר הביזנטים עדיין שלטו בארץ ישראל. יעקב עציון הוסיף הוכחה להשערה זו מכך שכתב היד שבו נתגלו פיוטי הדותהו למשמרות הוא מהקדומים שבכתבי היד שבגניזה ומופיעים בו רק פיוטים פרי עטם של הפייטנים הקדומים יוסי בן יוסי וייני ואין בו פיוטים מאת הקליר (חוץ מכמה פיוטים שנוספו על ידי מעתיק אחר בתקופה מאוחרת יותר). עוד הוכיח עציון שהדותהו חי בתקופה הביזנטית מכך שאינו מזכיר את הערבים בפיוטיו ואם היה חי תחת שלטון ערבי היה מתבקש שינצל את הקדושתא על משמרת פתחיה שמכונה 'אכלה ערב' לתפילה על גאולה מהערבים כמו שהקדיש את הקדושתא על משמרת אימר שכינויה 'יוונית' לתפילה על גאולה מהיוונים ואת הקדושתא על משמרת הפיצץ שכינוייה 'נצרת' לבקש על גאולה מהנוצרים.
הפולמוס על זהותו

לא ידועים פרטים על חייו של הדותהו וכל המידע עליו הוא השערות המבוססות על סגנון פיוטיו.
קטעים ראשונים מפיוטי הדותהו הודפסו לראשונה בשנת 1927 בידי פאול קאלה בספרו "מסורות בני המערב". הפיוטים לא נדפסו שם לצורך עצמם אלא מפני שכתב היד שבו הם נמצאו היה מנוקד בניקוד ארץ ישראלי. קאלה הדפיס את הפיוטים כפיוטים אנונימיים מבלי ליחסם לפייטן זה או אחר וסבר בטעות שהפיוטים נועדו לצורך תשעה באב. בשנת 1929 פרסם ארתור שפנייר מאמר תגובה לספרו של קאלה, ובו הראה שפיוטים אלו הם קדושתאות לשבתות השנה ושבכל הקדושתאות יש אקרוסטיכון בפיוט ד ובו חתם הפייטן את שמו 'הדותהו'.
באותה שנה הדפיס אלבוגן פיוט מהגניזה שבו חתום השם 'חדותא'. גילויים של שני הפייטנים בעלי השמות הנדירים והדומים יצר פולמוס בשאלה האם מדובר בפייטן אחד או בשני פייטנים. א"מ הברמן וי"נ אפשטיין סברו שמדובר בפייטן אחד שלעיתים חתם את שמו באות ה' ולעיתים באות ח'. התופעה קיימת אצל פייטנים ארץ ישראלים שהגו את אותיות אהח"ע באופן זהה. לעומתם, מנחם זולאי סבר שהחתימות השונות מעידות שהדותהו וחדותא הם שני פייטנים שונים. בשנת 1962 פרסם זולאי פיוטים נוספים החתומים 'חדותא' והוכיח מכוח סגנונם ותכניהם שלא ייתכן ש'חדותא' והדותהו הם אותו אדם, שכן מפיוטי חדותא עולים מנהגים וסגנונות מאוחרים שמקשים למקמו בארץ ישראל הביזנטית (שהם זמנו ומקומו של הדותהו), וניכרת השפעה רבה של פיוטי רבי אלעזר הקליר שככל הנראה פעל אחרי הדותהו בעל הפיוטים למשמרות.
בשנת 1981 הוכיח עזרא פליישר מתוך פיוטיו של חדותא שהוא פעל באיטליה במאה התשיעית. בסוף מאמרו הוא ציין שמסקנה זו מקשה על ההנחה שהדותהו וחדותא הם אותו אדם שכן מפיוטיו של הדותהו עולה שהוא פעל בארץ ישראל בתקופה הביזנטית. בשנת 1983 הדפיס פליישר שבעתא החתומה 'הדותהו חזק' והוכיח ממנה ששמו של בעל הקדושתאות למשמרות היה 'הדותהו' כפי שעולה גם מהאקרוסטיכון בקדושתאותיו ולכן אין מקום לזהות בין חדותא להדותהו שהרי ההבדל בין חתימותיהם הוא לא רק באותיות בעלות הגייה דומה כמו חילופי ח-ה וא-ה, אלא גם באות נוספת שקיימת בכל חתימותיו של הדותהו ואף לא פעם אחת בחתימותיו של חדותא. בנוסף, טען פליישר שגם אם חתימותיהם היו זהות לחלוטין היה צורך להניח שמדובר בשני פייטנים שונים בעלי שם זהה, מכיוון שהפער בין סגנונום של פיוטי הדותהו לפיוטי חדותא משקף פערי זמן ומקום גדולים מכדי שיהיה ניתן לגשר עליהם ולהניח ששני הסגנונות יצאו מתחת ידו של אותו אדם.
פיוטיו

הדותהו כתב מחזור בן 24 קדושתאות, כשכל קדושתא עוסקת באחד מ-24 משמרות הכהונה. קדושתאותיו של הדותהו משקפות את המנהג הארץ-ישראלי להמשיך ולציין כל שבת את המשמר שתורו לעבוד במקדש בשבת זו אם בית המקדש היה קיים, מנהג שמופיע גם בכתבי יד מגניזת קהיר ובכתובות ארכאולוגיות שנמצאו בכמה בתי כנסת בארץ ישראל, ואף בכתובת אחת מהכפר בית אל חאצ'ר שבתימן.
ככל הנראה בקהילתו של הדותהו נהגו לומר כל שבת קדושתא (בדומה לקהילות אחרות, כמו קהילותיהם של יניי ושמעון בן מגס), אך בניגוד לקהילות אחרות שאמרו כל שבת קדושתא העוסקת בסדר או בפרשת השבוע שנקראו בתורה בשבוע זה, בקהילתו של הדותהו אמרו קדושתא העוסקת במשמר שאמור היה לשמש במקדש בשבוע זה. גם בקהילתו של הפייטן רבי פינחס ברבי יעקב הכהן, נהגו לומר כל שבת פיוטים העוסקים במשמרות, אך הם לא הקדישו לכך את הקדושתאות שבתפילת השחרית, אלא הסתפקו באמירת שבעתות ופיוטי עושה השלום העוסקים במשמר של אותה שבת. כמו כן נמצאו בגניזה פיוטים נוספים המזכירים את המשמרות, חלקם הקטן מיועד גם הוא לתפילות השבת של משמר פלוני, ורובם מזכיר את כל המשמרות יחד כנושא קבע. התופעה האחרונה מצויה במיוחד בקרובות וקינות לתשעה באב (כדוגמת איכה ישבה חבצלת השרון).
קדושתאותיו של הדותהו עוסקות כולן בתפילה להחזרת המשמרות לעבודתם ואגב כך לבניין המקדש, ולפורענות באומות. הדותהו בונה את תפילתו על משחקי מילים והטיות של שורשים הדומים לשם המשמר כפי שהוא מופיע ברשימה שבספר דברי הימים ולשם מקומו וכינויו של המשמר המופיעות בברייתא דכ"ד משמרות, כמו כן לעיתים עושה הדותהו שימוש גם במספרו של המשמר ברשימת המשמרות שבדברי הימים. משחקי המילים והשימוש הרב שעשה הדותהו בשמות וכינויי המשמר יצר תוכן ייחודי מעט לכל אחת מהקדושתאות, למשל הקדושתא למשמר מלכיה עסקה בתפילה למלכות ה' שבה יחזור המשמר לתפקידו .
פיוטי הדותהו מבוססים בעיקר על תכנים הלקוחים מהתנ"ך, וכמעט ואין בפיוטים רמזים מדרשיים, שהם מרכיב עיקרי בקרובותיהם של שאר הפייטנים הקלאסים, רק בפיוט ז יש לעיתים רמזים מעטים למדרשים. כמו כן, כאשר ישנו אזכור ספצפי של משמר מסוים בספרות חז"ל שעמדה לפני הדותהו הוא לוקח התייחסות זו ומשלבה בתכני פיוטו.
בפיוטי הדותהו נפוצים מאוד חילופים בין אותיות דומות (בעיקר אותיות אהח"ע אבל גם האותיות ז,ס וצ, וכן האות ו ועם ב ופ רפות). החריג אצל הדותהו הוא שלעיתים החילופים מתרחשים לא רק בחריזה אלא אף באקרוסטיכון.
בנוסף למחזור קדושתאותיו למשמרות, שרדה באופן חלקי גם שבעתא שכתב הדותהו לשבת. השבעתא עוסקת בחזון הגאולה העתידית וייתכן שהיא נכתבה לצורך אחת משבתות הנחמה. השבעתא היא שבעתא מקהלתית בעלת מחרוזת ראשית ומחרוזת משנה, אך בניגוד למקובל בשבעתות מקהלתיות שני המחרוזות חורזות בחרוז אחיד.
בגניזה שרדו חלקים מתוך 24 הקדושתאות וכן חלק משבעתא לשבת, פיוטי הדותהו ששרדו נדפסו צרוף מבוא ופרוש בעבודת הדוקטור של יעקב עציון.
פיוטיו > מבנה קדושתאותיו

לכל קדושתאותיו של הדותהו שבידינו מבנה זהה שיש בו כמה דברים חריגים ששונים מהמקובל בקדושתאותיהם של שאר הפייטנים, אך יש דברים שבהם המבנה של הדותהו והמבנה המקובל זהים. בקדושתאותיו של הדותהו יש שמונה פיוטים שמחולקים לשלוש חוליות.
החוליה הראשונה כוללת את פיוטי ה'מגן', ה'מחיה' וה'משלש'. המבנה של שלושת פיוטים אלו זהה ובכל אחד מהם יש שלוש בתים שכל אחד מהם בן ארבע שורות ולאחר שלושת הבתים ישנה שרשרת פסוקים שתכניהם נוגעים לתוכן הקדושתא, בדרך כלל פסוקים שבהם מילים מאותו שורש של המשמר שבו עוסקת הקדושתא. בסוף שרשרות הפסוקים של המגן והמחיה יש מחרוזת סיום המתחילה במילה שבה הסתיימה שרשרת הפסוקים ומעבירה לחתימת הברכה. בניגוד למקובל בפייטנות, כל ארבעת השורות במחרוזת הסיום מתחילות בשתי האותיות שבהם התחילה המילה הראשונה במחרוזת הסיום (שהיא המילה האחרונה במחרוזת הפסוקים).האקרוסטיכון של המגן הוא אותיות א-ו, ושל המחיה ז-ל ושל המשלש מ-צ, כאשר כל אותו חוזרת פעמיים ברצף. גם העובדה שהאקרוסטיכון לא מסתיים בחוליה הראשונה היא תופעה ייחודית לפיוטיו של הדותהו, שכמעט ואין לה אח וריע אצל פייטנים אחרים. בסוף שרשרת הפסוקים של המשלש מופיעים פסוקי הקבע 'ימלוך ה לעולם' ו'ואתה קדוש'.
החולייה השנייה מתחילה בפיוט המכונה במחקר 'פיוט ד'. בדרך כלל פיוט זה הוא בעל חרוז אחיד וכך גם אצל הדותהו. אולם, בניגוד למקובל בתקופה הקלאסית לכתוב את פיוט ד' ללא כל אקרוסטיכון, הדותהו נוהג לחתום את שמו דווקא במקום זה. פיוטי ד של הדותהו הם בני שמונה שורות, כך ששתי השורות שנותרו לאחר שסיים לחתום את שמו משוחררות מהאקרוסטיכון. כמקובל בפייטנות, פיוט זה מסתיים במילים 'חי וקים נורא מרום וקדוש'. לאחר מילים אלו בא פיוט שמכונה 'פיוט ה'. אצל הדותהו פיוט זה הוא בן ארבעה בתים שכל אחד מהם בן שלוש שורות. האקרוסטיכון של פיוט ה' הוא האותיות ק-ת שנותרו מהא-ב שהחל בחוליה הראשונה. בדרך כלל מסתיים פיוט זה במילות הקבע 'אל נא לעולם תוערץ ולעולם תוקדש וכו, ואצל הדותהו באה תפילה זו בנוסח מקוצר בתוספת שם המשמר, למשל 'אל נא לעולם תוערץ... במשמר יקים'.
החוליה השלישית פותחת בפיוט המכונה 'פיוט ו', פיוט ו של הדותהו הוא בן 11 בתים בני ארבע שורות שהאקרוסטיכון שלו הוא כל אותיות הא"ב כשכל אות מופיעה פעמיים, מבנה זה דומה למבנה פיוטי ו בקדושתאותיו של יניי. לאחר פיוט ו מופיע פיוט מסוג 'רהיט' שמתחיל במילה 'ובכן'. פיוט זה בן 22 שורות המקיימות אקרוסטיכון של כל אותיות הא-ב. הרהיט כולו מחורז חרוז אחיד. הדותהו הקפיד שהחרוז האחיד יתחרז עם שם המשמר או אחד מכינוייו (למשל, בפיוט למשמרת יקים החרוז האחיד הוא 'קים') .
קדושתאותיו של הדותהו מסתימות בסילוק. הסילוקים של הדותהו הם קצרים יחסית כמו שהיה נהוג בתקופת יניי (ולא כמו הסילוקים הארוכים הנהוגים החל מימי הקליר). סימן קדמות נוסף בסילוקי הדותהו, ניתן לראות בכך שהם לא מתחילים במשפט הקישור 'ובכן לך נעלה קדושה' (או מקבילו 'ובכן נעריצך אלוהינו'), משפט שלהשערת פליישר נוסף בזמנו של הקלירי. סילוקיו של הדותהו מתחילים תמיד במילה האחרונה של הרהיט, ומסתיימות ברמיזה לפסוק הראשון של הקדושה ('קדוש קדוש קדוש'). כנהוג בסלוקים הם כתובים כפרוזה מחורזת, בלי ארגון אקרוסטיכוני או חלוקה לבתים, אך המחודש אצל הדותהו הוא שלעיתים חלקים נכבדים מהסילוק כלל אינם מחורזים, תופעה ייחודית וחריגה בפייטנות הקלאסית .
ראו גם

חדותא בירבי אברהם
משמרות כהונה
הערות שוליים

↑  פליישר, הדותה-הדותהו-חדותא, עמ' 91-92
↑  עציון, קדושתאות הדותהו, עמ' 6-7
↑  סיבת טעותו הייתה שעד אז לא מצאו פיוטים שעוסקים במשמרות הכהונה ואינם מיועדים לתשעה באב
↑  א"מ הברמן, "ברכות מעין שלוש ומעין ארבע", ידיעות המכון לחקר השירה העברית ה, תרצ"ט, עמ' פ, באתר היברובוקס
↑  י"נ אפשטיין, "חדותא", תרביץ, יב [א] (אב ת"ש), עמ' 78, באתר JSTOR.
↑  מנחם זולאי, "פיוטים חדשים לר' חדותא", תרביץ, כב [א] (תשרי תשי"א), עמ' 28–42, באתר JSTOR.
↑  עזרא פליישר, ‏"חדותא בירבי  אברהם – ראשון לפייטני איטליה?", 'איטליה' ב (תשמ"א), עמ' 7–29, באתר Academia.edu.
↑  השבוע משמר אֶלְיָשִׁיב[ריענון]
↑  ריינר דיגן, "כתובת מתימן על כ"ד משמרות הכוהנים", תרביץ, מב [ג/ד] (ניסן–אלול תשל"ג), עמ' 302–303, באתר JSTOR.
↑  עציון, קדושתאות הדותהו, עמ' 13-20
↑  עציון, קדושתאות הדותהו, עמ' 53-55
↑  למשל, בקדושתא למשמרת בילגה משולבים רמזים לסיפור הקנס שנקנסה המשמרת בזמן החשמונאים
↑  עציון, קדושתאות הדותהו, עמ' 135-154
↑  פליישר, הדותה-הדותהו-חדותא, עמ' 77-83
↑  בקיומו של אקרוסטיכון בפיוט ד הדותהו לא חריג לחלוטין, שכן אצל שמעון בן מגס פיוט ד חתום באקרוסטיכון אלפביתי של אותיות א-ל.
↑  עציון, קדושתאות הדותהו, עמ' 49-51
אוניברסיטת לטביה

| --- | --- |


הבניין הראשי של האוניברסיטה
 אוניברסיטה ציבורית
 מוטו:  Scientiae et Patriae ("למען המדע ומולדת")
 תקופת הפעילות:  1919–הווה (כ־106 שנים)
 בעלי תפקידים
 נשיא:  מרציס אוזינש
 רקטור:  Gundars Bērziņš 
 סטודנטים
 :  19,000 (2011)
 מיקום
 מיקום:  ריגה, לטביה
 מדינה:  לטביה לטביה
 קואורדינטות:  56°57′02″N 24°06′58″E﻿ / ﻿56.950555555556°N 24.116111111111°E﻿ / 56.950555555556; 24.116111111111
 http://www.lu.lv
  (למפת ריגה מוגדלת) יורמלה מרופה בביטה קיקבה סלספילס סטופיני גרקלנה אדז'י צרניקבהאוניברסיטת לטביה(למפת ריגה רגילה) יורמלה מרופה בביטה קיקבה סלספילס סטופיני גרקלנה אדז'י צרניקבהאוניברסיטת לטביה
 
אוניברסיטת לטביה ממוקמת בעיר ריגה, בירת לטביה.
האוניברסיטה הוקמה בשנת 1919 על בסיס תשתיות וסגל מרצים של הפוליטכניקום המקומי. תחילה השם היה "בית הספר הגבוה", אך בשנת 1923 השם שונה לשם הנוכחי. במשך כל התקופה האוניברסיטה הייתה בין המוסדות להשכלה גבוהה החשובים בלטביה. בשנת 1958 הפקולטות הטכניות של האוניברסיטה הופרדו ממנה ובעיר הוקמה מחדש אוניברסיטה טכנית עצמאית. האוניברסיטה חברה ברשת אוטרכט.
ארגון

האוניברסיטה כוללת 13 פקולטות:
ביולוגיה
מדעי המחשב
כלכלה וניהול
פיזיקה ומתמטיקה
גאוגרפיה ומדעי כדור הארץ
היסטוריה ופילוסופיה
מדעי הרוח
משפטים
כימיה
רפואה
פסיכולוגיה, אומנות ומדעי ההוראה
מדעי המדינה
תאולוגיה
בנוסף לכך לאוניברסיטה שייכים 20 מכוני מחקר בתחומים שונים.
ראו גם

בית חרושת לתארים
הערות שוליים

↑  רוב תארי אוניברסיטת לטביה נפסלו - וואלה ברנז'ה, באתר וואלה, 28 בספטמבר 2005
↑  פסק הדין באתר בית המשפט העליון.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007604361105171  PLWABN: 9810603213305606  BIBSYS: 57437  BnF: cb12502579f (data)  GND: 501840-7  ISNI: 0000 0001 0941 3213  LCCN: n87893197  LNB: 000003505  NKC: kn20081125026  NLA: 36589848  NSK: 000486380  RERO: 02-A000193081  SUDOC: 034251022  VcBA: 494/64292  VIAF: 129103035   WorldCat (עם VIAF): 129103035
קורה (מוזיקה)

| --- | --- |

 
 סיווג:  קורדופוניים
 קבוצה:  כלי מיתר, כלי פריטה
 מנעד
  
 
קורה היא כלי פריטה ממערב אפריקה. הקורה היא כלי נגינה ייחודי המזכיר מעין שילוב בין מיתריו של נבל וצווארה של גיטרה או לאוטה. צלילי מיתריו אף הם מזכירים את צלילי הנבל אך אופן הנגינה דווקא מזכיר נגינת פלמנקו על גיטרה ספרדית. באופן מסורתי ניגנו על הקורה זמרים נודדים משבט המנדינקה שבמערב אפריקה (סנגל, מאלי, סיירה לאון, גמביה, גינאה). זו הייתה מסורת שעברה מדור לדור בקאסטה של הזמרים הנודדים -הגריוט מאות שנים. יחד עם זאת קיים חוסר בממצאים ארכאולוגיים של ההיסטוריה של המוזיקה במערב אפריקה, והאזכור ראשון של כלי זה במקור כתוב נמצא בספרו של מונגו פארק בו הוא מתאר "נבל גדול בעל 18 מיתרים בשם קורו".
גוף הקורה עשוי מדלעת הקלבאש(אנ'), הנחתכת לחצי ומכוסה חלקית בעור פרה. שימוש בדלעת הקלבאש נפוץ מאוד ברחבי היבשת האפריקאית ובייחוד במערבה, בין שאר השימושים הנעשים בה הנפוץ ביותר הוא השימוש ככלי אוכל בדלעות גדולות או ככלי שתייה ליין דקלים בדלעות קטנות. נגני הקורה בדרך כלל מנגנים אך ורק על כלי זה, ואף שקיימים כלים מסורתיים הדומים לקורה, הוא מנוגן ומקושר בלעדית כמעט לזמן ומקום גאוגרפי ספציפי באזורי מערב תפוצת אוכלוסיית המנדה.
בבנייה המסורתית של הקורה נמתחים 21 מיתרים אשר הנגינה עליהם היא במעין תנועות צביטה באמצעות האגודל והאצבע המורה תוך כדי שימוש באצבעות הפנויות אוחזות בשתי הידיות היוצאות מגוף הקורה. המיתרים עצמם עשויים מחוטי דיג, חוטים נפוצים וזמינים בשווקים המקומיים הנותנים צלילים וטונים ייחודיים. 21 מיתרים נוספים מותחים את מיתרי הנגינה אל טבעת מתכת בתחתית הכלי, דרך בסיס צוואר הקורה. נגני הקורה מכוונים את צלילי הכלי על ידי הזזת טבעות העור ליצירת המתיחה המתאימה לכל מיתר באופן ייחודי, אך אופן הכיוון הוא מגוון (שלא כמו בגיטרה לדוג' בה בדרך כלל הנגן מכוון באופן סטנדרטי כל מיתר לתו שלו ע"פ שיטה אחת רווחת) אך בדרך כלל יהיה אחד מבין ארבעה אופני כיוון מובהקים. בדרך כלל נגן קורה יתמחה בנגינה על מתודת כיוון אחת.
כיוון הקורה

21 המיתרים באופן מסורתי מסודרים במקביל, כאשר 11 מיתרים ליד השמאלית ו-10 ליד הימנית של הנגן. כדי לנגן סולם על הנגן לצבוט לסירוגין מיתר מהתור השמאלי, ומיתר מהתור הימני. נגינה מהירה על הסולמות באופן זה יוצרת את הצליל הייחודי של נגינת קורה. קיימים ארבעה סולמות עיקריים אליהם מכוונת הקורה על ידי הזזת טבעות העור שבצוואר העץ של הקורה. כל הסולמות הם סולמות של 7 תווים (הפטטוניים) ושלושה מבין הסולמות קרובים לסולמות בהם נעשה שימוש בנגינה ובכלים מערביים. סולם מאג'ורי, סולם מינורי, סולם לידיאני וסולם רביעי שמזכיר מעט את סולמות הבלוז.
באתר המוקדש לקורה ולנגניה ניתן ליראות את כיוון הקורה לסולם C (דו מאג'ור). המספר לצדו של כל תו (גובה צליל) ממקם את אותו תו באחת משלוש האוקטבות של הקורה. שני המיתרים הראשונים של כל טור, עליהם פורט הנגן באגודליו, מכוונים למעשה לתו (במקרה הזה דו) המרכזי של הסולם. הנגן בוחר את טווח האוקטבות הרצוי ומכוון על פיו את גובה צלילי התווים של כל מיתר. יש לציין שנגנים מסוימים בגמביה ואזור הקסמנס של סנגל הוסיפו מיתר נוסף בכל צד המשמש בס, וניתן למצוא בלא מעט מקומות באזור זה קורה בעלת 23 מיתר.
הג'ליה – אמנות הגריוטים נושאי הסיפורים והמוזיקה של המנדה

כאמור, הנגינה על הקורה, ועל כלים נוספים, היא מסורת של שושלות הג'לי בלבד. ג'לי הוא השם בוא מכנים בני המנינקה את אמני המוזיקה והליריקה, שנדדו עם כליהם ושיריהם (בדומה למשוררים הנודדים של אירופה- הבארדים) במערב אפריקה. ג'ליים הם בדרך כלל אמנים שהתמקדו בתחום מסוים והתמקצעו בו במשך חיים שלמים ואף דורות בקרב מספר משפחות מצומצם ברחבי מערב אפריקה. הג'ליה, אמנות הג'לי היא תחום מוזיקה המקושר באופן קרוב לאליטות של המנדינקה, ומוערך על ידי כל. אך ורק לג'לי מותר לנגן על הקורה, הבאלה והקוני (ובמחוזות מסוימים בדון דון ובטאמה), ולשיר על אספקטים מסוימים הנוגעים לחברה ולחיים הפוליטיים של בני המנדה. העולם המוזיקלי-לירי הייחודי אותו יצרו הג'ליים נוגע ומוכר לכל אך נגיש בפועל למעטים. ג'לי "עמוק" נועד להקשבה בלבד על מנת ליצור אצל המאזין השראה לפעול בעולם אך ניתן לעיתים גם למצוא את הג'לי המרקיד וה"קליל" יותר. מדובר בצורה מסוימת של מוזיקה קאמרית המיועדת להינגן בחצר הפתוחה של פטרון או כקונצרט המנוגן באולמות או אצטדיונים בערים הגדולות כיום.
חשוב לציין שלא ניתן להצר את תפקידם של הג'לי כמוזיקאים או היסטוריונים בלבד, ג'לי הם רב אמנים- בעלי מלאכה כשם שרצענים, נגרים, כדרים או נפחים הם בעלי מלאכה, הג'לי מעצבים את צורתם של מילים ושל צלילים. הם שונים ממוזיקאים מנדיים אחרים מסיבות רבות: ג'לי נולדים לתפקידם ומקצועם ושומרים אותו בחוקי נישואין בתוך המשפחה וטוענים להיותם חלק ממספר מצומצם של שושלות..
רשימה של נגני קורה ידועים

מאמאדו דיאבטה(אנ'), טומני דיאבטה(אנ'), בא סיסוקו, אבליה סיסוקו (אנ'), ג'ק ברטין, טאסאנה קמארה, דיאג'י מוסא דיאווארה, אדאם דוהטי, טונדה ג'קדה, סונה ג'ובארטה, מורי קאנטה, סקו קייטה, באי קונטה, דמבו קונטה, קנדיה קויטה, מוסא קויאטה, נפאלי קויאטה, ג'ליקבה קויאטה, ג'ליבה קויטה, קאסו קויאטה, ויליאם פארקר, לאמין סאהו, פודיי מוסא סוסו, ג'אלי ניימא סוסו, פאפא סוסו, באלה טונקרה.
ראו גם

דג'מבה
מערב אפריקה