stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המפלגה העממית הליברלית
הערות שוליים

↑  Sara Svanström, Nyamko Sabuni ny partiledare för Liberalerna, Liberalerna, ‏2019-06-28 (ב־)
↑  אלון לוין ויובל בוסתן, האם שוודיה הולכת ימינה?, 15 בספטמבר 2009
↑  Statistiska Centralbyrån, retrieved 8 July 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007315436305171  Trove: 1456238 
פעילי בחירות למען "המפלגה העממית הליברלית" בבחירות הכלליות בשוודיה ב-1940
תוצאות ההצבעה בעד "המפלגה העממית הליברלית" בבחירות הכלליות של שוודיה ב-2014, לפי קומינר
סון דזה

| --- | --- |

 לידה:  544 לפנה"ס שאנדונג, שושלת ג'ואו
 פטירה:  496 לפנה"ס (בגיל 48 בערך) Gusu, וו, שושלת ג'ואו 
 שם לידה:  孫武 
 תחומי עניין:  פילוסופיה, אסטרטגיה צבאית 
 עיסוק:  סופר, פילוסוף, איש צבא 
 מדינה:  צ'י, וו 
 יצירות ידועות:  אמנות המלחמה 
 צאצאים:  Sun Ming Zi 
 
סוּן דְזְה, הנקרא גם "סון צו" או "סון טסו" (בסינית: 孫子, "החכם סון"), הוא מחברו של הספר אמנות המלחמה, אחד מהספרים המשפיעים ביותר על האסטרטגיה הצבאית. סון דזה גם נחשב לאחד מראשוני הגישה הריאליסטית בכל הנוגע לתאוריה של יחסים בינלאומיים. כיום זוכה תורתו של סון דזה לפופולריות רבה גם בתחומים אחרים מלבד אסטרטגיה צבאית, בעיקר בתחומים הקשורים לניהול ולפוליטיקה.
ספקות בנוגע לזהותו

זהותו של סון דזה אינה ודאית. המקור היחיד על חייו הוא ביוגרפיה שחיבר ההיסטוריון סְה-מָה צְ'ייֵן (司马迁) בן המאה ה-2 לפנה"ס, בה נטען כי סון דזה היה מצביא ממדינת ווּ (吴国), אשר חי במאה ה-6 לפנה"ס, קרי בזמנו של הפילוסוף קונפוציוס.
לעומת זאת, הן תוכנו והן סגנונו של אמנות המלחמה, הספר המיוחס לו, מרמזים כי ייתכן והוא נכתב מאוחר יותר, בין המאות ה-4 ל-3 לפנה"ס. כך, למשל "מרכבות המלחמה" המוזכרות בספרו היו בשימוש בסין במשך תקופה קצרה בין המאות ה-4 ל-3 לפנה"ס.
טענה נוספת, אשר הושמעה לראשונה במבוא לתרגום ספרו משנת 1910 מאת ליונל ג'יילס (Lionel Giles), היא כי למעשה סון דזה לא היה דמות היסטורית, וכי הספר המיוחס לו חובר בידי מספר פילוסופים דאואיסטים במשך תקופה של מספר מאות שנים. פיסות חיזרן שעליהן חרותים חלקים מהטקסט נמצאו בשנת 1972 בקבר ליד לִינְיִי (אנ') שבשאנדונג, ותוארכו לשנים 134–118 לפנה"ס. בכך הופרכו השערות מוקדמות יותר אודות כך שחלקים מהטקסט נכתבו בתקופות מאוחרות יותר.
עקרי תורתו הצבאית

בין אם הספר "אמנות המלחמה" נכתב בידי אדם אחד ובין אם בידי מספר אנשים, הרי שהתפיסה האסטרטגית המוצגת בו מגובשת דיה על מנת להתייחס אליה כ"תורתו של סון דזה".
סון דזה מבסס את תורתו האסטרטגית על תפישה ריאליסטית הרואה במלחמה תהליך בעל דינמיקה משלו, שקשה מאוד לשלוט בו לאורך זמן. בהתאם לכך הוא טוען כי יש להעדיף גמישות ואופורטוניזם, על פני עקשנות וסבלנות. סון דזה מגדיר את מטרתה של כל מלחמה כ"השגת הכרעה מהירה ומוחלטת". בהתאם לכך הוא מגדיר סולם עדיפויות לפעילות צבאית, על פי היחס בין מוחלטות ההכרעה המושגת לבין מהירות ועלות השגתה: ”הטוב ביותר במלחמה הוא להכריע את האויב ללא כל קרב, שני בטיבו הוא סיכול האסטרטגיה של האויב, שלישי הוא לכרות בריתות נגדו, רביעי הוא להתעמת אתו בשדה הקרב, והגרוע ביותר הוא להטיל עליו מצור”.
גישה מבוססת עלות-תועלת זו נראית לכאורה מובנת מאליה, אולם כשסוקרים את תולדות המערכות הצבאיות בהיסטוריה האנושית, קל מאוד למצוא מקרים רבים סותרים. סון דזה עמד על התופעה הזאת והזהיר ממה שהוא רואה כסיבתה, שאיפתם של שליטים ומפקדים לזכות בתהילה ולהיחשב לגיבורים. סון דזה קורא למפקדים הצבאיים "לפעול בצורה שאינה מביאה כל כבוד או תהילה", ולהקדיש זמן ומשאבים להתכוננות באמצעות איסוף מודיעין, למידת השטח והאויב, והכנת האנשים מבחינה פיזית ומנטלית כנדרש. "דע את האויב, ודע את עצמך", הוא כותב, "ולא תצטרך לחשוש מתוצאותיהם של אפילו מאה קרבות". הוא גם מזהיר מפני ציות עיוור להוראותיהם של שליטים שאינם מבינים די בענייני מלחמה, וקובע כי "יש פקודות שאסור למלא".
במונחים מודרניים ניתן לומר שסון דזה הבחין כי המלחמה היא "תהליך גבול כאוס". כלומר, תהליכים מתרחשים כתוצאה משילוב של גורמים אקראיים וכאוטיים (כלומר גורמים שהם דטרמיניסטיים, אבל רגישים מאוד לתנאי סף), ולכן בלתי אפשרי לחזות באופן מדויק את אופן התפתחותם או את תוצאותיהם. מטבעה הכאוטי של המלחמה, קבלת החלטות במהלכה תכלול תמיד אלמנט חזק של אי-ודאות. סון דזה קובע, לכן, כי אחת היכולות החשובות ביותר למנהיג צבאי, היא לדעת כיצד לנצל את ענייני הכאוס לטובתו, על ידי הטעייה מכוונת של האויב מצד אחד, ופעולה בהתאם לתהליך מסודר ומהיר של קבלת החלטות וביצוען המדויק מצד שני. "בשדה הקרב תמיד ישרור כאוס", הוא כותב, "אולם אסור שישתרר אי סדר במחנֵךָ שלך. מה שנראה כאי סדר, הוא למעשה תוצאה של תכנון נכון".
בכך שהבחין באופי הגבול הכאוטי של המלחמה, הניח סון דזה את אחד היסודות החשובים לתפיסה הריאליסטית של המלחמה בפרט, וההתנהלות המדינית בכלל. אחת השגיאות הרווחות אצל שליטים ומפקדים צבאיים בכל הזמנים בנוגע למלחמה וליציאה אליה, היא ההסתמכות על אמונה מעורפלת ביכולתם, בהגנתה של השגחה עליונה כלשהי או פשוט באמנות שרירותית ש"יהיה בסדר". סון דזה יוצא בספרו יותר מפעם אחת נגד תפיסה בלתי ריאליסטית זו. לדוגמה, בתחילת הפרק האחרון של "אמנות המלחמה" העוסק במרגלים והפעלתם הוא כותב כי ”תהיה זו אכזריות בלתי נסבלת מצד השליט, לפעול בהתאם לניחושים, לעצות של מכשפים או לתחושות בטן”.
הגדרת הניצחון

לשיטתו של סון דזה, הניצחון הוא לא בהכרח ניצחון בשדה הקרב או הבסה טוטאלית של האויב. סון דזה אומר שעדיף להכניע מאשר להביס. הבנה זו נקראת בשם "הלכידה השלמה". אחת האמרות הידועות שלו בקשר להבנה הזו היא:
לכידת מדינה בשלמותה עדיפה. הבסתה נחותה מכך.

לכידת צבא בשלמותו עדיפה. הבסתו נחותה מכך.

לכידת חטיבה בשלמותה עדיפה. הבסתה נחותה מכך.

לכידת מחלקה עדיפה. הבסתה נחותה מכך.

לכידת כיתה בשלמותה עדיפה. הבסתה נחותה מכך.
מצב נוסף שבו הניצחון אינו שלם הוא כאשר צבא מנצח, אולם אינו מבסס את ניצחונו, טעות העלולה להוביל לתבוסה. מקרה אחר שבו ניצחון במלחמה אינו שלם, ואולי אפילו אינו ניצחון כלל, הוא כאשר המלחמה אורכת זמן רב והנזק ממנה גדול יותר מן התועלת שהיא מביאה. משום כך מלמד סון דזה כי אם הפיקוד הצבאי אינו בטוח ביכולתו לנצח במלחמה במהירות אסור לו לצאת למלחמה.
השפעתו של סון דזה

בסין נחשב סון דזה לדמות נערצת ולוחמים סינים שקדו על לימוד תורתו במשך מאות רבות של שנים. גם בימינו "אמנות המלחמה" הוא ספר חובה בקורסי הקצינים בצבא היפני והסיני. במערב ניכרת השפעה פחותה של תורתו של סון דזה על החשיבה הצבאית (אם כי "אמנות המלחמה" נכלל בתוכנית ההדרכה של יחידות צבאיות שונות כגון ביחידות המודיעין של החיל הנחתים האמריקני). ספרו זכה גם למספר תרגומים לעברית, הראשון שבהם בשנת 1950 בידי הוצאת מערכות, והוא נלמד במספר קורסים פיקודיים בצה"ל.
בשנים האחרונות סון דזה זוכה להערכה רבה דווקא בתחומים אחרים. הבחנתו בדבר מהותה של המלחמה כתהליך גבול כאוטי והאופן שבו תורתו מספקת מערכת של כלים להתמודדות עם עובדה זו, מביאה לכך שניתן להתאים את "אמנות המלחמה" בקלות יחסית לתחומים אחרים שבהם שולטת התנהגות גבול כאוטית כמו ניהול פרויקטים, שיווק ופוליטיקה.
לקריאה נוספת

סון טסו, חכמת המלחמה, תרגם מאנגלית: אפרים ברוידא, תל אביב: מערכות, תש"י
סון דזה אמנות המלחמה פרשנות - קבוצת דנמא, תרגם מאנגלית: רחביה ברמן, ייעוץ מקצועי ולשוני - דר' יורי פינס, אופוס הוצאה לאור, 2001
סאן טסו, אמנות המלחמה, גרסה חינמית של הספר, תרגום מאנגלית: קבוצת המתרגמים החופשיים (גיורא אלפון וולדימיר וינטר), מבוסס על התרגום מסינית לאנגלית של ליונל ג'יילס המופיע ב'פרויקט גוטנברג', 2007
סון טסו, אמנות המלחמה. תרגמה מאנגלית: חנה גינגולד, הוצאת ידיעות ספרים ואסטרולוג, 2008
קלדריום

שרידי קלדריום, במרחצאות רומיים שהתגלו באנגליה. ניתן לראות את העמודים, שהיו מתחת לרצפת החדר, ובינם זרם הקיטור שחימם את החדר.
קלדריום במרחצאות סטאביה בפומפיי.
תרשים מרחצאות דיוקלטיאנוס: 1- קלדריום, 2- טפידאריום, 3- פריג'ידריום, 4- נטטיו, 5-פלאסטראה, 6- כניסה מרכזית, 7- אקסדרה.
קלדריום (בלטינית: Caldarium או calidarium, או cella caldaria או cella coctilium) הוא חדר שהיה מצוי במרחצאות ברחבי האימפריה הרומית העתיקה.
החדר חומם באמצעות מערכת חימום תת-רצפתית, באמצעות מדורות שהוסקו על ידי עבדים ובערו במרתף הסקה סמוך, והאוויר החם זרם מתחת לרצפת החדר.
שימוש בקלדריום

החדר היה החם ביותר בסדרת חדרי הרחצה במרחצאות. הרוחצים החלו על פי רוב את רחצתם בחדר זה (לעיתים החלו בפלאקוניקום - חדר חם ויבש שהיה מעין סאונה, וממנו עברו לקלדריום), ומשם עבור לטפידריום (החדר החמים) וממנו לפריג'ידריום (חדר המים הקרים).
בהיותם בקלדריום, הרוחצים מרחו על עצמם שמן זית, אותו ניקו מגופם באמצעות סטריגיל.
ראו גם

מרחצאות רומיים
הערות שוליים

1 2  אופן השימוש בקלדריום - הסבר באתר יד בן צבי; הסבר על מבנה מרחצאות רומיים (באנגלית)
תוכנית חמש האצבעות

המפה לא כוללת את כרם עצמונה ואת חבל ימית
תוכנית חמש האצבעות (בקיצור: תוכנית האצבעות) הייתה תוכנית אסטרטגית–התיישבותית שנרקמה אחרי מלחמת ששת הימים ומטרתה שלטון ישראלי ברצועת עזה, באמצעות ביתור חלקיה הערביים על ידי חמש "אצבעות" – גושי התיישבות יהודיים היוצרים רצף טריטוריאלי בין הקו הירוק לים התיכון, ושליטה ביטחונית ישראלית מלאה על כלל שטחי החבל.
את התוכנית הגה אריאל שרון עוד בהיותו אלוף פיקוד דרום, והיא התבססה על תוכנית אב לאזור רצועת עזה וצפון סיני שניסח צוות מקצועי בימי ממשלת גולדה מאיר. המסמך דימה את ההתיישבות היהודית שתתבצע בשתי צורות עיקריות, להכנסת "אצבעות" יהודיות לתוך הרצועה מתוך שטח ישראל. שתי צורות ההתיישבות היהודיות שהוזכרו במסמך היו - יישובים כפריים שימשיכו את שרשרת היישובים הקיימים המקיפה את הרצועה מצפון וממזרח, ומרכזים עירוניים שימוקמו כדי לשבור את רצף היישובים הפלסטיניים ולהוות גורם בעל משקל דמוגרפי.  את התכנית המלאה הציג שרון ב-1971, אך קדמה לה החלטה של ממשלת גולדה מאיר ב-1970 להקמת שתי היאחזויות נחל ברצועת עזה - נצרים וכפר דרום. בין תומכי ההתיישבות בחבל עזה היו השרים יגאל אלון, שהציע את תוכנית אלון המתייחסת בין היתר לעתיד שטחי חבל עזה, וישראל גלילי. ולכן, ובשונה מביהודה ושומרון, בחבל עזה נבנו היישובים על ידי ממשלת ישראל ולא על ידי גורמים עצמאיים.
התוכנית מומשה חלקית ולא קוימה למעשה. בעת מלחמת חרבות ברזל, יש שקראו לשליטה ביטחונית ישראלית על חלקים בחבל עזה, עם או בלי הקמה מחודשת של גושי התיישבות בהם.
תכנון והצגה

להתיישבויות אלו חשיבות עליונה לעתיד המדיני של הרצועה על ידי כך שהן מפצלות את הרצועה דרומה מהעיר עזה. כמו-כן, קיימת חשיבות ביטחונית רבה לנוכחות יהודית בליבה של עזה
בי"א באייר ה'תשכ"ח, 9 במאי 1968 הציע יגאל אלון לממשלת ישראל להקים שני יישובים "בין רפיח לבין העיר עזה" – בתוך חבל עזה, במסגרת תוכנית אלון, שהציעה בין היתר להשאיר את החבל בגבולות מדינת ישראל בכל הסדר קבע לסכסוך הישראלי-פלסטיני, והייתה לעמדה בלתי רשמית של ממשלות רבות באותה התקופה. הצעתו לא התקבלה.
אלוף פיקוד הדרום, אריאל שרון הציג את התוכנית ביולי 1971 לוועדת שרים לענייני התיישבות על דיונת חול עליה הוקמה מאוחר יותר נצרים.
שרון העיד כי לדעתו במיגור הטרור נחוצים שלושה מרכיבים: ניצחון צבאי, התיישבות יהודית (בין היתר, באמצעות תוכנית זו) ושיקום מחנות הפליטים.
תכנון והצגה > האצבעות

בתוכנית כלולות חמש אצבעות, שמטרתן לבתר את חבל עזה לארבעה חלקים. חמש האצבעות, מצפון לדרום:
התוחמת הצפונית – גוש התיישבות הכולל שלושה יישובים בקצה הצפוני של חבל עזה, מטרתו להרחיב את "אזור אשקלון" עד לפאתי בית חאנון ומטרופולין עזה. התוחמת ישבה על שטח שלא היה חלק מרצועת עזה המקורית, עובדה שהובילה את התושבים במאבק לא לעקור אותם מבתיהם במסגרת תוכנית ההתנתקות
מסדרון נצרים, בין העיר עזה והיישובים הסובבים אותה לאזור נחל הבשור ויישובי מרכז הרצועה. בראשית ההתיישבות הישראלית בחבל עזה לאחר מלחמת ששת הימים תוכננו באצבע שלושה יישובים, מהם עלה לקרקע רק נצרים, בקצה המערבי של האצבע. לאחר הסכמי אוסלו נשארו בשליטת צה"ל רק ציר נצרים, שנהיה ליעד לפיגועים, ונצרים עצמה, שהפכה למובלעת מבודדת. מאז ביצוע תוכנית ההתנתקות נכבשה האצבע פעמיים.
מסדרון כיסופים נועד להפריד בין דיר אל-בלח ושאר יישובי מרכז הרצועה לח'אן יונס וסביבותיה, אך נבנו בו יישובים רק בצידו המערבי, שהיוו את יישובי צפון גוש קטיף, וכפר דרום. לאחר הסכמי אוסלו נותר מהמסדרון רק ציר כיסופים, דרך הגישה היחידה לגוש קטיף, שהיווה יעד לפיגועים.
מסדרון סופה, בין ח'אן יונס לרפיח, תוכנן להימתח בין קיבוץ סופה לים. הוקמו בו מספר יישובים, היחיד בהם שאינו חלק ממערב האצבע הוא מורג, ועבר בו כביש 240 לרוחבו. כל יישובי האצבע היו, בעקבות היותם בחלקה המערבי, דרום גוש קטיף. הסכמי אוסלו לא הותירו בידי ישראל ציר החוצה את הרצועה בתוך האצבע, ולכן תושביה נאלצו לצאת אותה דרך ציר כיסופים שבמסדרון כיסופים.
חבל ימית שבפתחת רפיח נועד לחצוץ בין רפיח לחצי האי סיני. הוקמו בו 15 יישובים, נוסף על העיר ימית ושדה התעופה הצבאי איתם. בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים ופינוי חבל ימית ב-1982, הוקם ציר ציר פילדלפי שמטרתו למנוע פעילות טרור בין חבל עזה ומצרים. לאחר הסכמי אוסלו היה לשארית האחרונה של האצבע הדרום–מערבית, ויעד לפיגועים. אצבע זו, למעט ציר פילדלפי, אינה חלק מחבל עזה המקורי.
בספירת האצבעות, נהוג לספור את התוחמת הצפונית כראשונה ולהמשיך את הספירה מכיוון צפון, כך שאצבע חבל ימית נספרת כחמישית.
תכנון והצגה > השטח הנותר

על פי התוכנית, שאר הרצועה שאינו חלק מהאצבעות יהיה נתון לשליטה ישראלית.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
יישום

ב-1970, במקום שעתיד להיות מרכז מסדרון כיסופים, הוקם מחדש כפר דרום – היישוב הראשון בחבל עזה לאחר מלחמת העצמאות, והיה ליישוב היהודי היחיד בחבל עד 1972. בחבל ימית הוקמו בין כיבושו במלחמת ששת הימים עד לשנה זו נאות סיני, דקלה ושדות.
יישום > תחילת יישום התוכנית (1972–1976)

בשנות תחילת יישום התוכנית תמכה הממשלה בכך שחבל עזה יישאר בשליטה ישראלית בכל הסדר עתידי, תמיכה שכללה בין היתר את יצחק רבין[דרוש מקור], שאף קבע מזוזה בנצר חזני מאוחר יותר. בדיונים בממשלת ישראל החמש עשרה שהביאו להקמת כפר דרום, הוחלט על היותו מקרה בוחן להקמת שלוש היאחזויות נח"ל מאוחר יותר: נצרים, נח"ל קטיף ונח"ל מורג.
במרץ 1972 קיימה ממשלת גולדה מאיר דיון פגרה מיוחד על "התעמולה כנגד התיישבות יהודית בחבל עזה ופתחת רפיח והצורך הדחוף להגביר את ההתנחלות". את עמדת ממשלת גולדה מאיר ייצג השר ישראל גלילי: "המדיניות של הממשלה בזכות ההתנחלות ברורה לחלוטין. היא מדברת גם על היאחזויות וגם על ישובי־קבע. המדיניות הזאת נובעת קודם כל מן האידאולוגיה הציונית הסוציאליסטית. אנו רואים בהתנחלות כורח ביטחוני... קמו יישובים ברצועת עזה, ולא היה עליהם ערעור מצד גורמי הקואליציה, גם לא מצד הקיבוצים של מפלגת הפועלים המאוחדת".
בתחילת מאי 1972 עבר חבל עזה מאחריות פיקוד הדרום של אריאל שרון לאחריות פיקוד המרכז של רחבעם זאבי, שפעל גם הוא להקמת היאחזויות נח"ל אותן יהיה ניתן להפוך בעתיד ליישובים אזרחיים. התנאים הטובים להתיישבות באותה תקופה הובילו לכך שבשנה זו הוקמו נצרים במסדרון נצרים ומורג באצבע סופה.
בתקופה זו נבנו יישובים גם בחבל ימית, שם התצטרפו לשלושת יישוביו הראשונים גם אבשלום, נתיב העשרה, חרובית והעיר ימית, שתוכננה לגדול ולאכלס כרבע מיליון איש ולהיות עיר החוף השלישית בגודלה בישראל.
יישום > גל בנייה (1977–1980)

מיד לאחר המהפך, בשנים 1977 עד 1980, פקד גל בנייה גדול את מערב אצבע סופה ואת חבל ימית (אצבעות 4 ו-5). אצבעות אלה היו מחוברות דמוגרפית ביניהן.
במערב מסדרון סופה נבנו היישובים בדולח, בני עצמון, שליו וגני טל.
באצבע כיסופים, כ"ב שבט ה'תשל"ז (1977), אוזרח היישוב הראשון בגוש קטיף וכלל חבל עזה – נצר חזני. מאז ביצוע תוכנית ההתנתקות מצוין יום זה כיום גוש קטיף.
בחבל ימית הוקמו בתקופה שישה יישובים, למרות האיום המתמיד בפינוי, שבסוף אכן התממש. ששת היישובים הם: עצמונה, פריאל, פרי גן, תלמי יוסף, ניר אברהם וחולית. איום הפינוי המתמיד הוביל אף להקמת המאחז חצר אדר במרחב ב-1981, שפונה אף הוא.
יישום > פינוי חבל ימית (1982)

בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים בידי מנחם בגין ב-1979, פינתה ישראל את חבל ימית ב-1982, כחלק מפינוי כל היהודים מחצי האי סיני. עקירה זו הייתה קץ קיומה של האצבע החמישית, חבל ימית, ממנה נותר רק ציר פילדלפי שהוקם כדי לא לוותר עליה לגמרי, דבר שהיה מאפשר מעבר שאינו מפוקח על ידי ישראל של עזתים למצרים ושל ארגוני טרור בין שני צידי הגבול.
יישום > גל בנייה (1982–1984)

ממשלת ישראל התשע עשרה בראשות בגין והליכוד החלה בגל בנייה ביהודה, שומרון וחבל עזה שכלל את המשך יישום תוכנית האצבעות.
גל בנייה זה היה הגדול ביותר שידע המועצה האזורית חוף עזה, והוא הוסיף לה 7 יישובים: 2 מתוך 3 יישובי התוחמת הצפונית (אלי סיני וניסנית), ארבעה יישובים חדשים במערב אצבע סופה (גדיד, גן אור, כפר ים ורפיח ים) ואת נוה דקלים, שלא הוקם כחלק מאצבע סופה אלא בין מערבה לבין מערב מסדרון כיסופים, כמרכז התיישבותי שאיחד את היישובים לגוש יישובים – הוא גוש קטיף.
הקמת נוה דקלים גם הפכה את "מערב מסדרון כיסופים" ל"צפון גוש קטיף" ואת "מערב אצבע סופה" ל"דרום גוש קטיף".
יישום > בין סיום גל הבנייה להסכמי אוסלו (1984–1993)

לאחר סיום גל הבנייה ועד הסכמי אוסלו, הקימה ישראל רק את היישובים פאת שדה (1989), דוגית (1991) ותל קטיפא (1992)
בשנים אלה, החזיקה ישראל רק את היישובים הקיימים, שהיו רק בצד המערבי של ארבעת האצבעות שנותרו לאחר פינוי חבל ימית. חריג יחיד לכלל זה היה כפר דרום, שהיה המשך ליישוב שעלה לקרקע במסגרת 11 הנקודות ב-1946 וננטש במלחמת העצמאות, ולכן יכל לקום רק סביב אותו אזור.
מדיניות זו של ישראל הייתה "להשאיר את הגדר פרוצה" בין חלקי החבל הערביים במקום לבתר אותם, וישראל השאירה את היישובים הישראליים כ"אי" אתני בתוך "ים" של ערבים.
הסכמי אוסלו ולאחריהם > הסכמי אוסלו (1993–1995)

הסכם אוסלו ב' בספטמבר 1995, כחלק מהסכמי אוסלו, בהם חולקו יהודה, שומרון וחבל עזה לשטחי A, B ו-C, היו נסיגה מוחלטת של ישראל מהתוכנית; מדיניותה של ישראל שלא לבנות יישובים במרכז ומזרח האצבעות, ומדיניותם של ההסכמים להשאיר בידי מדינת ישראל רק את היישובים הקיימים של חבל עזה, הובילו לכך שכל שלושת האצבעות שבתוך חבל עזה הפסיקו להתקיים. גוש קטיף, כפר דרום ונצרים, כלל היישובים היהודיים בחבל עזה, הפכו למובלעות, שעורקי החיים היחידים שלהם הם ציר כיסופים, מקטע בכביש 4 (ציר טנצ'ר) וציר נצרים, בהתאמה.
בפועל הובילו ההסדרים החדשים לביטול מסדרון סופה (האצבע הרביעית), מניעת כל אפשרות להתרחבות התוחמת הצפונית (דוגמת התרחבות מזרחית למטרופולין עזה, שהייתה מפרידה בינה ובין גוש שדרות, כפר עזה, ושאר צפון עוטף עזה), וכריתת אצבעות נצרים וכיסופים (2 ו-3 בהתאמה), והחלפתם בצירים בלבד, שקשים מאוד להגנה, שהרי כל עמדה צבאית המגנה על הציר נוגדת את ההסכמים על השטח.
הסכמי אוסלו ולאחריהם > תקופת אוסלו (1995–2005)

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ואכן, צה"ל נכשל במשימת ההגנה על אותם כבישים. עורקי חיים יחידיים אלה של כ-7,323 תושבי המובלעות סבלו דרך קבע מפיגועי טרור, בעיקר על הצירים. פיגועים בולטים על צירים אלו היו הפיגוע באוטובוס הילדים ורצח טלי חטואל וארבע בנותיה. בחלק ממקטעי הצירים, דוגמת צומת נצרים, היו התפרעויות טרור של עזתים באופן קבוע ואף קרבות של ממש.
לצה"ל היו מוצבים בצומת נצרים ובצומת גוש קטיף, והוא הקים את גשר מור ועבר לשיטה של פתיחת צירים בציר נצרים. למרות זאת, הפיגועים נמשכו, ושני הצמתים נהיו למקור עימותים קבוע בין צה"ל למחבלים עזתים, לפעמים בשיתוף מחבלי המשטרה הפלסטינית. המצב הביטחוני במקום החמיר אף יותר בשנות האינתיפאדה השנייה, שפרצה בשנת 2000.
בימין הישראלי הועברה ביקורת קשה לגבי התנהלות צה"ל בצירים, שהיו הדרכים היחידות פנימה והחוצה מהמובלעות: בתים ומפעלים עזתיים הצמודים לכבישים אלו הם אלו שאפשרו את קיומם של מרבית התקיפות והפיגועים על הכבישים, ובהרבה מקרים צה"ל הגיב והרס את המקרים רק לאחר מעשה, כאשר בשאר המקרים לא הרס את המבנים ששימשו מסתור למחבלים.
הסכמי אוסלו ולאחריהם > ההתנתקות (2005)

בראייה כוללת, מספר הפיגועים הגדול בצירים, שהיו שטחי B ברצועת עזה בהם נדרשו ישראלים לעבור כדי להגיע למובלעות הישראליות גוש קטיף ונצרים, יצרו דיון ציבורי סביב השאלה מה הגורם לפיגועים אלה: הימין הישראלי טען שהסיבה לפיגועים היא הסכמי אוסלו, ואם הרשות הפלסטינית לא הייתה מוקמת והצירים היו נשארים בשלטון ישראלי מלא – אזי השליטה הישראלית עליהם הייתה פשוטה יותר, והפיגועים היו נמנעים. כהוכחה לטענתם ציינו בימין את הקפיצה בכמות ובאכזריות הפיגועים מאז נחתמו אותם הסכמים ועד לאותה תקופה. מנגד, טענו בשמאל כי הבעיה איננה השלטון הערבי – אלא היישובים הישראלים בחבל עזה. טענתם הייתה כי אם צה"ל ייסוג מהרצועה ויפנה את היישובים הישראלים ממנה – לא יוכלו להיות בה פיגועים נגד ישראלים, כי לא יהיו בה ישראלים. אריאל שרון, ראש ממשלת ישראל באותה תקופה, נבחר לתפקידו כשהוא מצדד בעמדת הצד הימני, ומבטיח כי "דין נצרים כדין תל אביב". בעברו אף היה אחד הדוחפים העיקריים להקמת נצרים, כ-30 שנים קודם לכן. ברם, במהלך כהונתו השתנתה תפיסתו הביטחונית, והוא עבר לתמוך בעמדת השמאל – וביצע אותה במלואה.
במסגרת הקמת ממשלת שרון השנייה ב-2003 נפגש אריאל שרון עם חבר הכנסת עמרם מצנע, מנהיג מפלגת העבודה, והלה התנה את הצטרפות מפלגתו לקואליציה בפינוי נצרים. שרון סירב, וטבע את המשפט "דין נצרים כדין תל אביב". מפלגת העבודה אכן לא הצטרפה לקואליציה. עם זאת, לפי עדותו של ארנון סופר שפרסם מחקרים בנושא ה"סכנה הדמוגרפית" כהגדרתו, כבר בליל הניצחון ביקש ממנו שרון מפה ובה הצעתו "לקו ההתנתקות". ואכן, עוד באותה שנה הודיע שרון בכנס הרצליה השלישי על כוונתו לפנות את יישובי חבל עזה.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. תוכנית ההתנתקות.
הסכמי אוסלו ולאחריהם > בין ההתנתקות למלחמת חרבות ברזל (סוף 2005 – 2023)

במבצע עופרת יצוקה בסוף 2008 כבשה חטיבה 401 של צה"ל את מרחב מסדרון נצרים, ובכך ביתרה את צפון הרצועה מחלקיה האחרים. בתום המבצע נסג צה"ל מהאצבע.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מבצע צוק איתן.
הסכמי אוסלו ולאחריהם > במלחמת חרבות ברזל (2023 והלאה)

מלחמת חרבות ברזל שפרצה ב-2023 הובילה חלקים בציבור לקרוא לחדש את ההתיישבות בחבל עזה. ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הצהיר כי ציר פילדלפי ישראל יישאר בשליטה ישראלית לאחר המלחמה, שליטה שלא תסתיים בלי "לסגור את הפרצה". בנוסף, במסדרון נצרים נסלל כביש 749, בצורה המצביעה על כוונה להישארות צה"לית קבועה ברצועה, כאצבע המבתרת בין צפון הרצועה לשארה.
דוגמה לחזרתה של התוכנית לשיח היא הצעה של מספר חברי כנסת ממפלגת השלטון הליכוד, בהובלת השר עמיחי שיקלי, משה סעדה, דן אילוז ובועז ביסמוט. הצעתם לא קוראת להתיישבות יהודית ברצועה ושליטה ביטחונית על כולה, אך כן כוללת פרטים הדומים לתוכנית חמש האצבעות.
ראו גם

התנחלות
תוכנית אלון
פינוי חבל ימית
הסכמי אוסלו
תוכנית ההתנתקות
הערות שוליים

↑  חגי הוברמן, בחזרה לתפיסת ההתיישבות הביטחונית, באתר ערוץ 7, 8 בנובמבר 2023
1 2  חגי הוברמן ומרים ביליג, מדיניות ממשלות ישראל כלפי ההתיישבות בחבל עזה, עמ' 245
↑  מרים ביליג וחגי הוברמן, מדיניות ממשלות ישראל כלפי התיישבות יהודית בחבל עזה, אוניברסיטת אריאל בשומרון, עמ' 245
1 2 3 4  חגי הוברמן, תוכנית חמש האצבעות של אריאל שרון, באתר למעשה! של מכון התורה והארץ
↑  ליאור יעקבי, זה היה ביתם, באתר ישראל היום, ‏24 ביולי 2015
↑  ישראל גלילי, דברי ימי הכנסת, דברי ימי הכנסת, ישיבה 289 של הכנסת השביעית
↑  התיישבות
↑  עמוס הראל, 3 חיילים נהרגו בפיצוץ טנק נוסף בנצרים, באתר הארץ, 14 במרץ 2002
↑  ארנון סופר, כך נפל לשרון האסימון הדמוגרפי, באתר ynet, 9 בינואר 2006; ארנון סופר, שרון, דמוגרפיה, אולי אי יווני, וההתנתקות מרצועת עזה – סיפור אישי, 2014, קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה
↑  יד לשריון - פארק לטרון, 10 שנים למבצע עופרת יצוקה, באתר פייסבוק, ‏27 בדצמבר 2018
↑  חגי הוברמן, בחזרה לתפיסת ההתיישבות הביטחונית, באתר ערוץ 7, ‏כ"ד בחשון ה'תשפ"ד, 8 באוקטובר 2023
↑  ברוך ידיד, אלחנן מזוז, במצרים מזהירים: "כיבוש ציר פילדלפי – איום חמור על היחסים", באתר ערוץ 14, ‏י"ג שבט ה'תשפ"ד, 23 בינואר 2024
↑  מאיר תורג'מן, נתניהו: "לא נסיים את המלחמה בלי לסגור את הפרצה של ציר פילדלפי", באתר ynet, 13 בינואר 2024
↑  ההצעה כוללת קריאה להקמת רצועת ביטחון לאורך גבול הרצועה, בין היתר בשטח התוחמת הצפונית, לשליטה צבאית ישראלית במסדרון נצרים ובמסדרון סופה ולהעברת האחריות על ציר פילדלפי למצרים
↑  מתי טוכפלד, נתניהו מתמהמה, אבל בליכוד כבר מכינים תוכנית ליום שאחרי, באתר ישראל היום, ‏11 בינואר 2024
רצועת עזה לפני ההתנתקות. ההתנחלויות מוצגות בכחול, שאר שטח C בכחול בהיר, שטח B מודגש בצהוב
אורי אברהמי

| --- | --- |
אורי אברהמי, 2005
אורי אברהמי, 2005
 לידה:  23 באוקטובר 1949 (בן 75) חיפה, ישראל ישראל
 סוגה מועדפת:  תיאטרון
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1973
 מקום לימודים:  בית צבי 
 צאצאים:  עידית אברהמי 
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
אורי אברהמי (נולד ב-23 באוקטובר 1949) הוא שחקן תיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בקריית חיים להורים יוצאי בולגריה. לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד בבית הספר למשחק "בית צבי". במלחמת יום הכיפורים גויס ונפצע קשה כאשר הטנק שלו נפגע בחזית רמת הגולן. אברהמי סבל מכוויות בכל גופו ושכב חודשיים בבית החולים רמב"ם. כשהחלים השלים את לימודי המשחק (1974).
קריירה בתיאטרון

בתיאטרון החאן שיחק בשנים 1973–1975 בהצגה משרתם של שני אדונים.
בתיאטרון הקאמרי שיחק בשנים 1975–1977, בהצגות: "ראש משוגע" ו"ילדי הירח".
בתיאטרון הבימה שיחק בהצגות: "בגדי המלך" לפי מחזהו של יעקב שבתאי, "כתר בראש" של יעקב שבתאי, "מבקר המדינה" לפי "רביזור" של גוגול, "טירונות", "סנג'ר", "ציד המכשפות", "ההולכים בחושך" על פי חנוך לוין, "כי בנו בחרת" של יוכי ברנדס, "החולה ההודי" מאת רשף לוי, "לבד בברלין" על פי הנס פאלאדה ו"קח את אבא שלך ולך לעזאזל" מאת רמי ורד.
בתיאטרון בית ליסין שיחק ב: "אחד משלנו", "נומה עמק".
בתיאטרון באר שבע: "מהומה רבה על לא מהומה" מחזהו של שייקספיר, "בית ספר למוקיונים", "אצבע אלוהים", "שם המשחק", "קומדיה של טעויות" מחזהו של שייקספיר, "דון ג'ואן".
בתיאטרון לילדים ונוער שיחק ב: "וסרמן" עיבוד לרומן של יורם קניוק, "שמריהו" ו"אהבה במצור" אותו גם ביים.
בתיאטרון קרוב שיחק בקומדיה "שד היער" של צ'כוב.
שיחק גם בהצגה "חופשה בפראג" ב"צוותא" ובתיאטרון גבעתיים.
בתיאטרון תמונע שיחק בהצגת היחיד, אשר אותה גם כתב: "ציפרלקס 20 מ"ג" (בשנים 2011-2012); וכן בהצגה "חופרים" שכתב, בבימוי אלדד זיו, יחד עם השחקנים אבי פניני ודני מוג'ה (מספטמבר 2012).
קריירה בקולנוע

שיחק בסרטים רשימת שינדלר מ-1993 של סטיבן ספילברג, "עץ הדומים תפוס" מ-1994 על פי ספרה של גילה אלמגור ובבימויו של אלי כהן, בסרטים "המהפכה" מ-1995 ו"המהפכה 2" מ-1996 - שניהם בבימויו של רוברט מקארלי, "חובו של אהרון כהן" בבימויה של עמליה מרגולין מ-1999, "כפות רגליה" מ-1999 סרטו של חורחה גורביץ'. ב-2001 שיחק בסרט "אסקימו לימון 9 - החגיגה נמשכת" בבימויו של צבי שיסל, וכן שיחק ב-"אלנבי רומאנס" סרטם מ-2005 של יוני זיכהולץ וינאי גוז ובסרט "כבוד" (2010).