stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
60 דקות
שערוריות > תחקיר שירותו הצבאי של ג'ורג' ווקר בוש

ב-2004 שידרה התוכנית תחקיר של דן ראד'ר בנושא שירותו הצבאי של ג'ורג' ווקר בוש ובו הציגה מסמכים המעידים על כך שבוש קיבל יחס מועדף שאיפשר התחמקות משירות במלחמת וייטנאם ושהופעל לחץ כדי לשפר את ההערכות על תפקודו, מסמכים שהתגלו כמזויפים. בעקבות הפרשה התפטרו שני בכירים בצוות ההפקה כמו גם סגנית הנשיא לענייני פריים טיים ב־CBS, ומפיקת התחקיר פוטרה. זמן קצר לאחר התפוצצות הפרשה התפטר גם ראד'ר מן התכנית ואף תבע את CBS לדין, אולם התביעה נדחתה.
בשנת 2015 הופק סרט על הפרשה בשם "אמת".
שערוריות > תחקיר "האינטרנט נגוע" ותמונת ההאקרים המזויפת

ב-29.03.2009 פורסם ב"60 דקות" תחקיר בשם "האינטרנט נגוע" ובו ראיון עם דון ג'קסון, מומחה אבטחת מידע מחברת Secureworks (אנ'). ג'קסון הצהיר בתוכנית ש"חלק מהעבודה זה להכיר את האויב", אך במהלך הראיון הציג תמונה בה הופיעו לדברים האקרים רוסים כשבפועל אלו היו תלמידי בית ספר פיניים. אחד הנערים בתמונה לבש ג'קט עם סמל פינלנד עליו, ואחר חבש כובע עם הלוגו של הבירה הפינית קריאלה (אנ'), כך שהטעות הייתה אף יותר מביכה. מנהל בית הספר בטאיבלקוסקי (אנ') שבפינלנד אישר שהתמונה צולמה בבית הספר כחמש שנים לפני שידור התחקיר.
מקורה של התמונה אינו ידוע, אך היא תמונה מוכרת בפינלנד, שהופיעה לראשונה באתר התמונות הפיני IRC-Galleria בתחילת שנות ה-2000 ומשם התפשטה בקהילות האינטרנט הפיני. מאוחר יותר פרסמה התכנית תיקון לתחקיר, והתנצלות משודרת.
שערוריות > תחקיר מתקפת הטרור בבנגאזי

ב-27.10.2013 שידרה "60 דקות" תחקיר מאת לארה לוגן על מתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי ב־2012. בתחקיר טען קבלן צבא בריטי בשם דילן דייוויס (שנקרא בכתבה בשם הבדוי "מורגן ג'ונס") שמיהר למתחם בבנגזי מספר שעות לאחר שהסתיימה המתקפה הראשונית, טיפס על קיר בגובה 3.5 מטרים והימם לוחם יחיד באמצעות קת הרובה. הוא גם טען שביקר בבית חולים בבנגזי מוקדם יותר באותו לילה ושם ראה את גופתו של השגריר כריסטופר סטיבנס. בימים שלאחר התפקיד החלו לעלות חשדות בנוגע לדברים שייחס דייוויס לעצמו. ה־FBI, שראיינו בעצמם את דייוויס מספר פעמים וראו בו מקור אמין, טענו שהפרטים שדייוויס מסר להם שונים מאלו שמסר בתוכנית. דייוויס התעקש על הגרסה שמסר בתוכנית, אך חוסר העקביות בעדותו גרמה לכך ש"60 דקות" לבסוף הצהירו שהשתתפותו בתוכנית הייתה מבחינם טעות, והם פרסמו תיקונים לנאמר בה.
לאחר פרסום התיקונים ביצע אל אורטיז, מנהל הסטנדרטים והפרקטיקות ברשת CBS, בדיקה של התחקיר וקבע שדגלים אדומים בהתנהלותו של דייוויס לא קיבלו התייחסות ראויה. דייוויס טען בפני נציגי התכנית, כפי שכתב גם בספרו, שהוא סיפק למעסיק שלו גרסה אחרת על פעולותיו לאחר שלטענתו דרש המעסיק כי יישאר בוילה שלו בבנגאזי בעת המתקפה, וזו הגרסה שנמסרה לרשויות בארצות הברית. "60 דקות" לא הצליחה להכריע האם דבריו אכן היו אמת.
ספרו של דייוויס "בית השגרירות" פורסם יומיים אחרי התחקיר של "60 דקות" בידי ת'רשולד אדישנס (אנ'), מותג של סיימון אנד שוסטר, שהיא חטיבה של רשת CBS. הספר הורד מהמדפים מרגע ש"60 דקות" פרסמה את התיקונים.
ב-26.11.2023 הושעתה לוגן מן התכנית בשל השגיאות בתחקיר בנגאזי. היא שבה לעבודתה מספר חודשים לאחר מכן.
שערוריות > תחקיר הסוכנות לביטחון לאומי

ב-15.12.2013 שידרה "60 דקות" תחקיר על פעולותיה של הסוכנות לביטחון לאומי של ארצות הברית (NSA). התחקיר ספג ביקורות נרחבות על היותו "שיר הלל" מטעה ומוטה, ונטען שעמדותיה של הסוכנות הוצגו ללא כל עמדה נגדית, ושלא הוזמנו לתוכנית מובילי דעת קהל בתחום הפרטיות על מנת להציג טיעוני נגד לאלו של הסוכנות. התחקיר נוצר על ידי ג'ון מילר (אנ') שהיה בעברו עובד במשרד ראש המודיעין הלאומי בארצות הברית.
שערוריות > תחקיר חברת טסלה

ב-30.3.2014 הציגה "60 דקות" תחקיר על רכב היוקרה החשמלי טסלה מודל S, ובו ראיון שערך סקוט פלי עם המנכ"ל אילון מאסק על המותג טסלה ועל החברה SpaceX שבבעלותו. למחרת דיווח בלוג הרכבים Jalponik כי שהקולות שליוו את המכונית שהוצגה בתחקיר הם למעשה קולות של מנוע בנזין מסורתי שהודבקו על הווידאו, ושבפועל המכונית החשמלית אינה משמיעה קולות כאלו. רשת CBS פרסמה הבהרה לפיה הקולות היו תוצאה של שגיאה בעריכת הסאונד, והסירה את הקולות מהעותק של התחקיר שנמצא ברשת. עם זאת מספר ערוצי חדשות, כמו גם Jalponik הביעו ספקות לגבי כנות ההתנצלות, וציינו סיקור אחר של טסלה, בניו יורק טיימס ב־2013, שגם הוא האיר באור שלילי את ביצועי הרכב ללא הצדקה.
שערוריות > הטרדה מינית

חקירה של הטרדות מיניות ברשת CBS, שהחלה לאחר התפטרותו של ראש חטיבת החדשות ברשת, לס מונבס (אנ'), הגיעה גם ל"60 דקות" וחשפה הוכחות להטרדות מיניות ממושכות שנבעו מהתנהלותם של המפיקים ג'ף פייגר (אנ') ודון יוהיט (אנ').
שערוריות > תחקיר השקת חיסון הקורונה בפלורידה

באפריל 2021 הופיע בתוכנית תחקיר של שרין אלפונסי על מושל פלורידה רון דה-סנטיס והשקת חיסון הקורונה של פלורידה. מן התחקיר השתמע שתרומות של רשת הסופרמרקטים Publix לקמפיין הבחירות של דה-סנטיס השפיעו על שיתוף הפעולה בין המדינה לבין Publix בהפצת חיסונים. ראש העיר של מחוז פאלם ביץ' דייב קרנר האשים את "60 דקות" בדיווח שקרי במכוון, וקרול מרקוביץ טענה בניו יורק פוסט שאלפונסי מצטיירת מהתחקיר כפעילה פוליטית. דובר התכנית "60 דקות" טען להגנתה שהתחקיר כלל את תגובתו של דה-סנטיס להאשמות, אולם פרויקט Politifact ציין שיש מקום לחשוד בעריכה מגמתית בתוכנית משום שזו השמיטה את ההערות של דה-סנטיס על הסיבות לשיתוף הפעולה עם Publix בהפצת החיסונים.
שערוריות > תחקיר הפגמים בזיהוי פנים כהי עור

ב16 מאי 2021 שידרה התוכנית תחקיר של אנדרסון קופר על פגמים בטכנולוגיית זיהוי הפנים בה משתמשת המשטרה ועל זיהוי שגוי של אנשים כהי עור בשל הפגמים האלו. התכנית ספגה ביקורות וטענות לצביעות משום שלא נתנה קרדיט לחוקרות כהות העור שהובילו את התחום בו עסק התחקיר: הזנחת זיהוי הפנים של אנשים כהי עור, אנשים ממוצא אסייתי ונשים. בהמשך פרסמה רשת CBS הצהרה בה הסבירה שהחוקרות לא נכללו בתוכנית בשל מגבלות זמן. ליגת הצדק האלגוריתמי (אנ') ביקרה את התוכנית על "התעלמות מכוונת מעבודתם פורצת הדרך וזוכת הפרסים של חוקרות הבינה המלאכותית השחורות ג'וי בוולאמוויני (אנ'), טימנית גברו (אנ') ואיניולווה דבורה ראג'י (אנ')".
פורמט

הפורמט של "60 דקות" מורכב משלוש כתבות חדשותיות ארוכות, כשביניהן קטעי הקדמה מתוך אולפן. הכתבות מוצגות מסט בעל תפאורה המעוצבת כמגזין המציג את אותה כתבה. התוכנית מבצעת את התחקירים בעצמה, ועוקבת אחר נושאים שנחשפו בעיתונים לאומיים ובמקורות אחרים.
תחקירים רבים מתמקדים בטענות למעשי עוולה ושחיתות מצד תאגידים, פוליטיקאים ונושאי משרות ציבוריות אחרים. רוב ה"נחקרים" נענים לריאיון, אך אחרים כותבים הודעה כתובה או בורחים מהכתב וצוות הצילום שלו בעודם קרבים. במקום לתקצר את הראיונות או לספק להם פרשנות, התוכנית מעדיפה לשדר את הראיון עצמו. כאשר המתראיין מסתיר משהו, הצופים חוזים בהתחמקות ישירות.
התוכנית מציגה גם דיוקנאות. הדיוקנאות הם לרוב של ידוענים, ומציגים ביוגרפיה של האישיות, בהתמקדות על תחילת דרכו של הידוען, המכשולים שנקרו בדרכו והבחירות שעשה, ולא רק מציעים במה ציבורית-פרסומית לאישיות. דיוקנאות שאינם של ידוענים בדרך כלל מתמקדים באדם שעשה מעשה גבורה או נאבק כדי לשפר את העולם.
"60 דקות" משלבת את העיתונאות החוקרת של תוכנית CBS משנות ה-50 "See It Now" בהנחיית אדוארד מורו (תוכנית שאותה ביים יוהיט בשנותיה הראשונות) ואת דיוקנאות האישיות מתוכנית אחרת של מורו, "Person to Person". במילים של יוהיט עצמו, "60 דקות" משלבת את "מורו החדש" עם "מורו הישן".
במהלך רוב שנות ה-70, נכללה בתוכנית הפינה "Point/Counterpoint" שבה פרשן ליברלי ופרשן שמרני ניהלו דיון על עניינים ספציפיים. בפינה זו כיכבו במקור ג'יימס קילפטריק כנציג השמרני וניקולס וון הופמן כנציג הליברלים, שהוחלף בשאנה אלכסנדר לאחר שנפטר ב-1974. אף על פי שהפינה הורדה ב-1979 כאשר אנדי רוני (שעזב את התוכנית לפני כן עם הארי ריסונר) שב להגיש דברי פרשנות, היא הייתה חדשנית, והציתה את דמיון הציבור כגרסה חיה של ויכוחים ציבוריים. "Point/Counterpoint" גם קיבלה גרסה סאטירית משלה מאת התוכנית הקומית "Saturday Night Live" של רשת NBC, בכיכובם של דן אקרויד וג'יין קורטין כשני הפרשנים, כאשר אקרויד מתחיל את הערותיו במילים "ג'יין, פרוצה מטומטמת שכמותך". גרסה סאטירית נוספת לפינה הופיעה בסרט טיסה נעימה, שבו חקיין של קילפטריק מציג טענות בעד התרסקות המטוס.
קונספט דומה שוחזר לזמן קצר במרץ 2003, הפעם בכיכובם של בוב דול וביל קלינטון, מתחרים לשעבר בבחירות לנשיאות בשנת 1996. השניים הסכימו להופיע בעשר פינות, שנקראו "קלינטון\דול" ו-"דול\קלינטון" לסירוגין, אבל לא המשיכו לעונת הסתיו בטלוויזיה. דיווחים הראו שהפינות נחשבו בעיני הציבור למנומסות מדי, בסגנון הקלאסי של "Point/Counterpoint", וחסר בהן הלהט שבוויכוח חברתי.
מאז 1979 ועד 2011, התוכנית הסתיימה בפרשנות (בדרך כלל קלילה והומוריסטית) מאת אנדי רוני, שהרצה על מגוון רב של נושאים, החל מפוליטיקה בינלאומית, כלכלה ועד לפילוסופיה אישית על חיי היום-יום. נושא אחד שהועלה שוב ושוב היה כמות הקפה בפחיות הקפה. בדיחותיו של רוני, בעיקר זו שבה הוא כינה את השחקן מל גיבסון "מטורף", הובילו לעיתים לתלונות מצד הצופים.
ביום ראשון, 29 באוקטובר 2006, צבע הרקע של פתיח התוכנית שונה משחור ללבן. הרקע השחור היה בשימוש במשך למעלה מעשור.
שדרים

מייק וולאס הוא ללא כל ספק הייצוג האייקוני לסגנון העיתונאות שבו התוכנית מפורסמת, והוא שידר בתוכנית מאז עלייתה לאוויר ב-1968. ואלס פרש בשנת 2006, אך נשאר ברשת CBS בתור שדר "אמריטוס" ויש לו משרד בבניין חברת החדשות של הרשת.
בין שדרני ופרשני התוכנית נמנים:
מורלי סייפר (1970 ואילך)
סטיב קרופט (1989 ואילך)
לסלי סטהל (1991 ואילך)
סקוט פלי (2003 ואילך)
לארה לוגן (2005–2012 ממלאת מקום; 2012 ואילך כתבת ומגישה)
ממלאי מקום:
אנדרסון קופר (2006 ואילך)
צ'ארלי רוז (2008 ואילך)
סנג'אי גופטה (2011 ואילך)
נורה אודונל (2013 ואילך)
אופרה וינפרי (2017 ואילך)
שדרים > שדרני עבר

אד בראדלי (1981–2006)
מייק וואלס (1968–2006)
הארי ריסונר (1968–1970, 1978–1991)
כריסטיאן אמנפואר (1996-2005)
דן ראד'ר (1975–1981, 2005–2006)
דיאן סויר (1984–1989)
מרדית' סיירה (1989–1991)
קייטי קוריק (2006-2011)
בוב סיימון (1996 – 2015)
שדרים > פרשנים

בין הפרשנים בתוכנית לאורך שנותיה נמנים:
אנדי רוני (1978–2011)
ג'יימס קילפטריק (פרשן מצד השמרנים, 1971–1979)
שאנה אלכסנדר (פרשן מצד הליברלים, 1975–1979)
ניקולס וון הופמן (פרשן מצד הליברלים, 1971–1974)
ביל קלינטון (פרשן מצד הליברלים, 2003)
בוב דול (פרשן מצד השמרנים, 2003)
סטנלי קראוץ' (פרשן, 1996)
מולי איבינס (פרשן מצד הליברלים, 1996)
פ. ג'. או'רורק (פרשן מצד השמרנים, 1996)
רייטינג והכרה

בהתבסס על רייטינג, ניתן לומר ש-60 דקות היא התוכנית המצליחה ביותר בהיסטוריה הטלוויזיונית של ארצות הברית. בחמש עונות שונות שלה היא נבחרה לתוכנית הטובה ביותר באותה שנה, שיא שהושווה רק על ידי תוכניות הסיטקום "הכל נשאר במשפחה" ו"משפחת קוסבי". "60 דקות" נבחרה לאחת מעשר התוכניות הטובות ביותר במשך 23 עונות רצופות (1977-2000), שיא שאין לו אח ורע.
"60 דקות" פרצה לראשונה לרשימת "20 הגדולות" בטבלת הרייטינג האמריקאית במהלך העונה שלה בשנת 77–1976. בעונה שלאחר מכן היא הייתה התוכנית הרביעית הכי נצפית בארצות הברית. באותה שנה, 1978, התוכנית אף זכתה בפרס גלובוס הזהב והיה זה דווקא בקטגוריית "סדרת הדרמה הטובה ביותר". בעונת 1979–1980 היא הייתה התוכנית הנצפית ביותר.
התוכנית זכתה בפרסי פיבודי על התחקירים מסדרת "הכל במשפחה": חקירה מקיפה בנושא השימוש לרעה בכח על ידי קבלנים ממשלתיים וצבאיים; "הקוקאין של ה-CIA", תחקיר שחשף את מעורבות ה-CIA בהברחת סמים; "אש כוחותינו", דיווח נרחב על תקריות אש ידידותית במלחמת המפרץ; ו"חשודי אונס דיוק נחשפים" – הראיונות הראשונים עם החשודים בפרשת האונס בקבוצת הלקרוס של אוניברסיטת דיוק בשנת 2006. הרשת זכתה גם במדליית השדר החוקר ומדליית העורך בעבור תחקיר "השלך": תיעוד של טיוח פגמים קטלניים בהליקופטר V-22 Osprey.
במהלך המאה ה-21 התוכנית נשארת בקרב "20 הגדולות" בטבלת הרייטינג, וממשיכה להיות מגזין החדשות הנצפה ביותר. בשנת 2007, "60 דקות" הייתה מועמדת לשנים-עשר פרסי אמי.
60 דקות II

בשנת 1999, מהדורה שנייה ונפרדת של "60 דקות", שנקראה "60 דקות II", הוקרנה לראשונה בארצות הברית. שמה של מהדורה זו שונה ל-"60 דקות" בסתיו 2004 על ידי CBS, במטרה למכור את התוכנית כבעלת איכות גבוהה. מכיוון שעוד לפני סתיו 2004 רבים כינו את התוכנית בסרקסטיות "60 דקות" (אמירה שמציגה מחאה על כך ששתי המהדורות זהות לחלוטין), אמר סגן הנשיא של חדשות CBS, אנדרו הוירד: "הספרה הרומית II יצרה בלבול בקרב הצופים ורמזה על גרסה מרוסנת של התוכנית המקורית, לכן שונה שמה". בהמשך, מחלוקת ידועה שזכתה לכינוי "רת'רגייט", אודות תחקיר ששודר ב-8 בספטמבר 2004, גרמה לשינוי שם נוסף. התוכנית נקראה כעת "60 דקות יום רביעי", כדי להבדילה מהתוכנית המקורית, וגם כדי לא להכתים את שמה של המהדורה המקורית, שהייתה מהדורה עצמאית ונערכה בנפרד. המהדורה שינתה את שמה בפעם השלישית, בחזרה ל-"60 דקות II", ב-8 ביולי 2005, כאשר היא הועברה למשבצת זמן חדשה, ביום שישי בשמונה בערב, כדי לסיים את שידורה. היא שודרה בפעם האחרונה ב-2 בספטמבר 2005.
גרסאות בינלאומיות > אוסטרליה

הגרסה האוסטרלית של "60 דקות" הוקרנה לראשונה ב-11 בפברואר 1979. היא משודרת בערב יום ראשון ברשת תשע. על אף שהרשת קנתה את הזכויות לפורמט, נכון ל-2007 היא לא מחזיקה את הזכויות לשדר את התחקירים שמשודרים בארצות הברית. למרות זאת, הרשת משדרת לעיתים את הכתבות בכל זאת על ידי השכרתן מרשת עשר האוסטרלית, שלה יש את הזכויות עליהן.
ב-1980, "60 דקות" האוסטרלית זכתה ב"פרס לוגי" על חקירתה את ההתעללות הקטלנית בבית החולים הפסיכיאטרי צ'למספורד שבסידני.
אירוע יוצא דופן אירע כאשר ריצ'רד קרלטון, מגיש התוכנית, עבר התקף לב בשידור חי במהלך התוכנית ב-7 במאי 2006. הוא שאל שאלה במסיבת עיתונאים שנערכה לאחר התמוטטות המכרה בבייקונספילד, ואז יצא מהתמונה וליבו נדם. פרמדיקים ניסו להחיותו במשך 20 דקות עד שהגיע אמבולנס למקום, וכשזה הגיע, קרלטון הוכרז מת.
גרסאות בינלאומיות > ניו זילנד

הגרסה הניו זילנדית של "60 דקות" משודרת מאז 1989, אז היא שודרה בערוץ TV3. ב-1992 הזכויות לתוכנית נקנו על ידי ערוץ TVNZ, שהחל לשדר אותה ב-1993. הרשת שידרה את התוכנית במשך תשע שנים, עד שהחליפו אותה בתוכנית מקורית שנקראת "יום ראשון". "יום ראשון" היא כרגע התוכנית הנצפית ביותר בניו זילנד, ואחריה, במקום השני, התוכנית 20/20. "60 דקות" הניו זילנדית משודרת כעת על ידי הרשת המתחרה, בערוץ TV3.
גרסאות בינלאומיות > פורטוגל

הגרסה הפורטוגלית של "60 דקות" מוקרנת בערוץ SIC Notícias ומשודרת על ידי מריו קרספו.
גרסאות בינלאומיות > ספרד

הגרסה הספרדית מוקרנת בערוץ LA 1 החל משנת 1973 ונקראת Informe Semanal. כל תוכנית כוללת 4 כתבות. התוכנית קיבלה מספר רב של פרסי טלוויזיה בספרד ובעולם כולו. מרסדס אודינה הייתה בין כתבי התוכנית.
גרסאות בינלאומיות > צרפת

הגרסה הצרפתית של "60 דקות" נקראת "66 דקות" והיא משודרת ברשת M6.
גרסאות בינלאומיות > גרסאות אחרות

לתוכנית הייתה גרסה מקסיקנית ששודרה לזמן קצר בשנות ה-70 המאוחרות.
לתוכנית הייתה גם גרסה פרואנית בתחילת שנות ה-80 שנקראה "60 minutos". עם זאת, בשנות ה-80 המאוחרות שודרה בפרו סדרה אחרת בעל שם דומה, אך ללא כל קשר לתוכנית של CBS.
דברים קטנים כאלה (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  ספר של קלייר קיגן
 בימוי:  טים מיאלנטס
 הופק בידי:  מאט דיימון, קיליאן מרפי, אלן מולוני
 תסריט:  אנדה וולש
 עריכה:  אלן דסובאז'
 שחקנים ראשיים:  קיליאן מרפי איילין וולש אמילי ווטסון
 מוזיקה:  סניאן יאנסן
 צילום:  פרנק ון דן אדן
 מדינה:  אירלנד אירלנד בלגיה בלגיה
 חברת הפקה:  Artists Equity, Big Things Films 
 חברה מפיצה:  Lionsgate
 הקרנת בכורה:  5 בפברואר 2024
 משך הקרנה:  98 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה 
 הכנסות:  10.7 מיליון דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
דברים קטנים כאלה (באנגלית: Small Things Like These) הוא סרט קולנוע משנת 2024 בבימויו של טים מיאלנטס, עם קיליאן מרפי, איילין וולש ואמילי ווטסון בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רב מכר בשם זה מאת קלייר קיגן (2021). הוא מתאר תופעה שהייתה נפוצה במנזרים הקתוליים באירלנד וכונתה מכבסות מגדלנה שבה נאלצו נשים שהרו מחוץ להיריון או סטו מדרך המוסר, להיכנס בעל כרחן למנזרים שם הועבדו כשפחות על ידי הנזירות בעיקר במכבסות במנזרים.
העלילה מתוארת גם בפלשבקים בה גיבור הסרט נזכר בילדותו הקשה המשפיעה עליו גם בבגרותו.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין והיה מועמד לפרס פרס דוב הזהב, אמילי ווטסון זכתה בפרס דוב הכסף לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
תקציר העלילה

ביל פרולונג (קיליאן מרפי) הוא בעל עסק לשיווק פחמים להסקה בעיירה ניו רוס (אנ') באירלנד. הוא נשוי לאיילין (איילין וולש) ולהם חמש בנות. הוא עובד קשה, מטעין שקי פחמים על גבו ובערב שב לביתו ושוטף ארוכות את כפיו השחורות מפחם.
ביל נזכר מדי פעם בילדותו. אימו שרה (אגנס אוקייסי) הרתה אותו מחוץ לנושואים והיא הוחרמה על ידי משפחתה ונאלצה לעבוד כמשרתת בחוותה של מיס וילסון (מישל פיירלי) שהתייחסה אליו כבנה. מנהל החווה היה נד (מארק מק'קנה) וביל חשד כל הזמן שהוא אביו הביולוגי.
ביל סיפק פחם גם למנזר בעיירה ופעם אחת ראה נערה נדחפת על ידי אימה לתוך המנזר. פעם אחת הבחין במחסן המנזר בעת שפרק פחם, בנערה מפוחדת ורועדת יושבת בפינה בחשיכה. היא אמרה לו ששמה שרה. ביל הכניס אותה למנזר ונפגש עם הנזירה הראשית מארי (אמילי ווטסון). במנזר הוא מבחין בנערות העובדות במכבסה.
הנזירה מארי מסבירה לו כי שרה היא נערה שובבה שהתחבאה במחסן במסגרת "משחק מחבואים" והיא תדאג שזה לא יישנה. ביל מתקשה להאמין לה והיא שמה דמי שתיקה במעטפה לאשתו איילין.
ביל ההמום נותן את המעטפה לאשתו רק לאחר שמארי שוחחה איתה. הוא נפגש בפאב המקומי במיס קיהו (הלן בנהאם) ונועץ בה. היא מזהירה אותו שלא יפרסם את הדבר כי הנזירה מארי בעלת השפעה גדולה בעיירה וזה יזיק מאד לחינוך בנותיו.
ביל לא שקט. הוא חוזר למחסן המנזר ומוצא שם שוב את שרה בחושך. הוא מחליט לקחת אותה לביתו ובדרך מתבוננים בהם בשקט אנשי העיירה.
בסוף הסרט מופיעה כתובת - "מוקדש ל-56.000 נשים צעירות שנשלחו לבתי המחסה מגדלנה למטרת חזרה בתשובה ושיקום בשנים 1922–1998 ולילדים שנלקחו מהן".
צוות השחקנים

| שם השחקן | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| קיליאן מרפי | ביל פרלונג |  |
| איילין וולש | איילין פרלונג |  |
| אמילי ווטסון | מארי | הנזירה הראשית |
| מישל פיירלי | מיס וילסון |  |
| מארק מק'קנה | נד |  |
| זרה דבלין | שרה |  |
| אגנס אוקייסי | שרה פרלונג |  |
| קלייר דאן | הנזירה כרמל |  |
| הלן בהאם | מיס קיהו |  |
| לואיס קינוון | ביל הצעיר |  |
אלירן דהאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
  מפקד יחידת רוכב שמיים   קצין המבצעים בפיקוד המרכז   סגן מפקד עוצבת הפלדה   מפקד עוצבת כידון
 פעולות ומבצעים
 מלחמת חרבות ברזל
אלירן דהאן הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשרת כמפקד עוצבת כידון קודם לכן שירת כמפקד יחידת רוכב שמיים.
ביוגרפיה

דהאן התגייס לצה"ל ועבר מסלול הכשרה כלוחם מפקד וקצין. את רוב שירותו ביצע בחיל תותחנים.
בשנים 2019-2021 כיהן כמפקד יחידת רוכב שמיים. לאחר מכן מונה לקצין המבצעים בפיקוד המרכז. בהמשך הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לסגן מפקד עוצבת הפלדה וכיהן בתפקיד במהלך מלחמת חרבות ברזל.
ביולי 2024 מונה למפקד עוצבת כידון.
הערות שוליים

↑  שורת מינויים בזרוע היבשה, באתר ערוץ 7, ‏4 בפברואר 2021
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בצ'יי

| --- | --- |
סמל בצ'יי
בניין העירייה
בניין העירייה
 מדינה:  סרביה סרביה
 פרובינציה:   וויבודינה
 מחוז:  באצ'קה הדרומי
 שטח:  226.7 קמ"ר
 גובה:  84 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  19,492 (2022)
  ‑ במטרופולין:  37,351 (2011)
  ‑ צפיפות:  114 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  45°37′05″N 20°2′6″E﻿ / ﻿45.61806°N 20.03500°E﻿ / 45.61806; 20.03500
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.becej.rs/sr
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סרביה מוגדלת) בלגרד נובי סאד  ניש קראגויבאץ סובוטיצה זרניאנין פנצ'בו צ'אצ'אק נובי פאזאר  קראלייבו קוסובו רומניה בולגריה מקדוניה הצפונית  אלבניה מונטנגרו בוסניה והרצג.  קרואט. הונגריה הים האדריאטי בֶּצֶ'יי(למפת סרביה רגילה) בלגרד נובי סאד  ניש קראגויבאץ סובוטיצה זרניאנין פנצ'בו צ'אצ'אק נובי פאזאר  קראלייבו קוסובו רומניה בולגריה מקדוניה הצפונית  אלבניה מונטנגרו בוסניה והרצג.  קרואט. הונגריה הים האדריאטי בֶּצֶ'יי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
בֶּצֶ'יי וגם סְטָארִי בֶּצֶ'יי (בסרבית בכתב קירילי: Бечеј וכן Стари Бечеј, בסרבית בכתב לטיני: Bečej וכן Stari Bečej) היא עיר ורשות מקומית בסרביה השוכנת במחוז באצ'קה הדרומי אשר בפרובינציית וויבודינה.
היסטוריה

תיעוד ליישוב במקום קיים החל משלהי המאה ה-11 עת נשלט על ידי ממלכת הונגריה. ב-1551 נכבש היישוב על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עברה בצ'יי לחזקת ממלכת הבסבורג שתחת האימפריה הרומית הקדושה. במהלך המאה ה-19 נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרית ובהמשך האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה הועבר האזור לחזקת ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. יוגוסלביה חולקה למספר אזורי כיבוש ואזור בצ'יי נמסר לחזקת הונגריה. באוקטובר 1944 שוחררה העיירה על ידי צבא השחרור העממי של יוגוסלביה ולאחר המלחמה נכללה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה בצ'יי בשטחי סרביה.
הקהילה היהודית

יהודים הגיעו לבצ'יי ככל הנראה בראשית המאה ה-19. במחצית המאה ה-19 הוקם בית עלמין וב-1883 הוקם בית הכנסת של הקהילה. ב-1880 התגוררו בבצ'יי 570 יהודים ובראשית המאה ה-20 מנתה הקהילה 676 נפשות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעו לבצ'יי פליטים יהודים ואוכלוסיית הקהילה גדלה לכדי 745 נפשות ב-1921. בעיר נרשמה פעילות ציונית ובה פעלו סניף של ההסתדרות הציונית ביוגוסלביה וסניף תנועת ויצו. במהלך שנות ה-30 חלה ירידה משמעותית במספר בני הקהילה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בבצ'יי 253 יהודים.
לקהילה זו השתייכו יהודי הכפר סְרְבֹּוֹבְּרָאן(אנ'). קהילה נוסדה שם בשלהי המאה ה-19. הוקם בית עלמין לקהילה וב-1900 בית כנסת. הקהילה חרבה בשואה. ב-1956 נהרס מבנה בית הכנסת. נכון ל-2002 עמדו שרידי בית העלמין היהודי בשטחי הכפר. המקום לא היה מגודר ולא מתוחזק ונגרמו בו נזקים רבים. חלק מהמצבות נבזזו לשימוש משני. לקהילה זו השתייכו יהודי הכפר בָּאצְ'קוֹ גְרָאדִישְטֶה(אנ'). קהילה נוסדה שם במהלך המאה ה-19. ב-1890 הוקם בית כנסת דו מפלסי שעוטר בשני צריחים. הקהילה חרבה בשואה. ב-1955 הרסו השלטונות את מבנה בית הכנסת. בית העלמין היהודי עדיין קיים בשטח הכפר. לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמה בו אנדרטה להנצחת הקהילה.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, סופח האזור להונגריה. בשלהי ינואר 1942 ערכו חיילים הונגרים בסיוע בני הפולקסדויטשה פוגרום בבצ'יי כחלק מהטבח בדרום באצ'קה ובו נרצחו 110 יהודים וכן 102 אזרחים ממוצא סרבי. בהמשך, הובלו שאר בני הקהילה למחנות ההשמדה במקביל להשמדת יהדות הונגריה. הניצולים המעטים עלו לישראל והקהילה לא חידשה את פעילותה. ב-1963 נהרס מבנה בית הכנסת. בראשית המאה ה-21, עדיין קיים היה בית העלמין היהודי בשטח העיר, ובו כ-200 מצבות ומהן כשליש שבורות. בית העלמין הוקף בחומת אבן.
ילידי המקום

לאיוש פלאדי, במקור זילברשטיין (Palágyi Lajos; בצ'יי, 15 באפריל 1866 – בודפשט, 7 במרץ 1933) היה משורר יהודי-הונגרי, מורה ב"מכון להכשרת המורים הממלכתי", אחיו של מניהרט פלאדי.
ערים תאומות

הונגריה סקסארד, הונגריה.
הונגריה צ'ונגראד, הונגריה.
הונגריה שאטוראליאויהיי, הונגריה.
סלובקיה גלנטה, סלובקיה.
רומניה מירקוריאה צ'וק, רומניה.
הערות שוליים

↑  , מפקד האוכלוסין בסרביה (2011), באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בסרביה, אוחזר ב-14 במרץ 2015 (בסרבית).
↑  בצ'יי הישנה או הקדומה להבדיל מהעיר הסמוכה נובי בצ'יי.
1 2 3  אתרי מורשת בוויבודינה, באתר jewish-heritage, אוחזר ב-14 במרץ 2015 (באנגלית).
↑  צילום בית הכנסת בבצ'יי, באתר המרכז לאמנות יהודית.
↑  קהילת בצ'יי, באתר jewishgen.org, אוחזר ב-14 במרץ 2015 (באנגלית).
↑  צילום בית העלמין היהודי בסרבובראן (2002), באתר המרכז לאמנות יהודית.
↑  צילום בית הכנסת בבאצ'קו גראדישטה.
↑  בית העלמין היהודי בבאצ'קו גראדישטה, באתר המרכז לאמנות יהודית.
↑  הקהילה היהודית בבצ'יי, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 85.
↑  A Belügyminisztérium 1891. évi 44193. sz. rendelete.
↑  Halálesete bejegyezve a Bp. II. ker. állami halotti akv. 119/1933. folyószáma alatt.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465619405171  GND: 4242408-2  LCCN: n2001110881  VIAF: 143259018   WorldCat (עם VIAF): 143259018
פעמון השלום היפני

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך יצירה:  1952 
 טכניקה וחומרים:  מתכת 
 ממדים בס"מ
 גובה:  1 מ' 
 קוטר:  60 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 משקל:  116 ק"ג 
 מספר יצירה:  UNNY022G (United Nations Art Collection) 
 מיקום:  מטה האומות המאוחדות
 קואורדינטות:  40°44′58″N 73°58′04″W﻿ / ﻿40.749444444444°N 73.967777777778°W﻿ / 40.749444444444; -73.967777777778
  (למפת מנהטן מוגדלת) פעמון השלום היפני(למפת מנהטן רגילה) פעמון השלום היפני
 
פעמון השלום היפני (ביפנית: 日本の平和の鐘) הוא פעמון המוצב בתחומיו של מטה האומות המאוחדות בעיר ניו יורק שבארצות הברית. הפעמון הוענק לאו"ם במתנה על ידי יפן בשנת 1954.
הפעמון, בגובה של מטר אחד, בקוטר של 60 סנטימטרים בבסיסו ובמשקל של 116 קילוגרמים, נוצק מהתכת מטבעות אשר נאספו מידי נציגים של 60 אומות, שהשתתפו באספת אגודות האומות המאוחדות שהתקיימה בפריז ב-1951. על גביו מוטבעות ביפנית המלים יחי שלום עולמי מלא (世界絶対平和萬歳). ייצורו הושלם ביום האומות המאוחדות ב-1952. הוא מוצב במטה האו"ם תחת גגו של מבנה יפני מסורתי מעץ ברוש יפני, המסמל מקדש שינטו. המבנה כולו מוצב על גבי בסיס מסלעים שנתרמו על ידי ישראל.
הפעמון הוענק לארגון האו"ם ביזמת אגודת האומות המאוחדות ביפן. הוא הוענק לארגון ב-8 ביוני 1954 על ידי המשקיף היפני לארגון (יפן לא הייתה עדיין חברה באו"ם בעת ההיא).
המנהג הוא לצלצל בפעמון פעמיים בשנה - ב-21 במרץ, יום האביב הראשון, וביום פתיחת מושב העצרת הכללית של האו"ם בחודש ספטמבר מדי שנה.
הפעמון נשלח לתקופה קצרה לאוסקה שביפן כדי להשתתף בתערוכת אקספו 70' שם, בטרם הוחזר למקומו במטה האו"ם. באותה שנה הפיק שירות הדואר של האו"ם סדרת בולים הנושאת את איור הפעמון, וזאת במסגרת סדרת בולים על יצירות אמנות בבעלות הארגון.
בשנת 1994 נערך במטה האו"ם טקס לציון מלאת 40 שנה להענקת הפעמון לארגון.
עם השנים העניקה אגודת פעמוני השלום העולמיים של יפן עשרים העתקים של הפעמון לערים ברחבי העולם, בהן: אנקרה, ברלין, ורשה, מקסיקו סיטי, אוטווה, מונטראול, ברזיליה, בואנוס איירס, לוס אנג'לס ומדריד.
בדצמבר 2017 הוצב פעמון השלום בעיר לוד, והוא פעמון השלום היחיד בישראל.
פטיש הפעמון והכתובת המוטבעת עליו
לוחית על גבי מבנה הפעמון
הערות שוליים

↑  יאיר רביבו, באתר www.facebook.com
יעקב צבי צימלס

הרב ד"ר יעקב צבי (הירש) צימלס (כ"ח בכסלו ה'תרס"א, 20 בדצמבר 1900 – כ"ד בחשוון ה'תשל"ד, 9 בנובמבר 1974) היה היסטוריון, וכיהן כמנהל בבית הספר ללימודי יהדות של לונדון (Jews' College).