פלייסמייקינג
ארבע גישות ל-"פלייסמייקינג"

בתוך הרעיון הכולל והסטנדרטי של פלייסמייקינג ניתן לראות עוד שלוש גישות ספציפיות יותר. כמו שמוצג באיור- 4 הגישות הן: פלייסמייקינג סטנדרטי, ובתוכו שלוש גישות נוספות: פלייסמייקינג אסטרטגי, פלייסמייקינג יצירתי ו-פלייסמייקינג טקטי.
בין הגישות יש תחומי חפיפה מסוימים, כאשר כולן שואפות לשפר את איכות ומגוון השירותים לתושב במסגרת השכונה, הקהילה או האזור. בנוסף, כל הגישות תלויות במעורבות רחבה של בעלי העניין השונים בתכנון ועיצוב הפרויקט והפעילויות. השוני בין הגישות מתבטא בכך, ששלוש הגישות הספציפיות הנובעות מהגישה הראשונה, מתמקדות בסוגים מסוימים של שיפור איכות החיים, בתהליכים שונים להשגת יותר תוצאות או תוצאות מהירות יותר, ובדרכים שונות לביצוע ניסיונות לפני שמשקיעים כמות גדולה של כסף ומשאבים.
פלייסמייקינג סטנדרטי (Standart" Placemaking")- הגישה הסטנדרטית או, רק פלייסמייקינג, היא הגישה האוניברסלית. זו הגישה שאיתה מזוהה ארגון ה-P.P.S ושמקדם את הגישה בשלושת העשורים האחרונים בארצות הברית ולאחרונה גם ברחבי העולם.
בגישה זו, שואפים שנועד ליצור מקום איכותי בו אנשים ירצו לחיות, לעבוד, לשחק וללמוד בתהליך מתמשך על ידי ביצוע של מספר רב של פעולות ופרויקטים נפרדים. כדי לעשות זאת נדרש למשוך ולרתום אנשים לקחת חלק בתהליך. יחד עם זאת, הפלייסמייקינג יכול גם לשמש ככלי לפעילויות ופרויקטים שיוצרים שינוי רחב היקף ומשנים מקום בזמן קצר יחסית לכזה שמושך אליו אנשים ופיתוח.
פלייסמייקינג אסטרטגי (Strategic Placemaking) – הוגדר על ידי המכון למדיניות קרקעות (The Land Policy Institute) באוניברסיטת מישיגן (MSU). בגישה זו הפלייסמייקינג משמש כאמצעי להשגת מטרה נוספת מעבר ליצירתו של מקום איכותי והוא נעשה כחלק מתהליך מחושב ויזום, ולא באופן מקרי. הניסיון ליצור מקום ייחודי ואיכותי נועד כדי למשוך אליו אנשים מוכשרים ומבוקשים בשוק העבודה שירצו לחיות ולהתגורר בו. מצב זה יוצר את הנסיבות שיאפשרו למקום להיות בר קיימא ולצמוח על ידי משיכה של חברות שונות המעוניינות בעובדים האיכותיים. זו גישה שמתמקדת בעובדים של תעשיות עתירות ידע, אשר יכולים בעידן הכלכלה הגלובלית החדשה לאפשר לעצמם לעבוד מכל מקום בעולם. לרוב הם יימשכו למקומות איכותיים שמציעים שירותים ונוחות לתושב ושבהם כבר נמצאים עובדים אחרים כמוהם. פרויקט בגישה זו יהיה בדרך כלל גדול יחסית בהיקפו אך באופן כללי יבוצעו מספר נמוך של פרויקטים כאלו. פרק הזמן לביצוע יהיה בין 5–15 שנים ולרוב, הפרויקט יתמקד באזור מרכזי הערים או בצמתים מרכזיים לאורך אזורי מפתח שבהם הצפיפות גבוה.
פלייסמייקינג יצירתי (Creative Placemaking) – הוגדר ב-2010 בחיבור שנכתב עבור הקרן הלאומית לאמנויות של ארצות הברית. לפי הגדרה זו שותפים מהמגזר הציבורי, הפרטי, המגזר השלישי והציבור משנים באופן אסטרטגי את המאפיינים הפיזיים והחברתיים של שכונה, עיירה, עיר או אזור תוך שימוש באמנות ופעילויות תרבות. מטרת השימוש בגישה זו היא למסד אמנות, מאפיינים תרבותיים וחשיבה יצירתית כחלק מכלל מאפייני הסביבה הבנויה. גישה זו יכולה לבוא לידי ביטוי בפיתוח הצגת אומנות, שילוב אמנות במרחב, יצירת מתחמי מחיה, יצירה לאמנים ועוד.
פלייסמייקינג טקטי (Tactical Placemaking)- גישה זו מהווה שילוב של מרכיבים בשתי גישות אחרות: האחת היא העירוניות הטקטית (Tactical Urbanism) שהוגדרה על ידי ארגון ה-Streets Plan Collaborative והשנייה היא גישת ה-"קל יותר, מהיר יותר זול יותר" (Lighter, Quicker, Cheaper) שנהגתה על ידי ארגון ה-P.P.S ומתייחסת לסט הפעולות בתהליך העבודה בפרויקט יצירת מקום.
לפי גישה זו, תהליך יצירת המקום מתרחש בצורה מכוונת בשלבים, אשר מתחילים בשינוי קטן שאינו דורש התחייבות גדולה ואינו יוצר ציפיות גבוהות. שלב זה יכול להתבצע במהירות ולרוב גם ידרוש עלות כספית נמוכה. הוא מאופיין בסיכון נמוך ופוטנציאל תגמול גבוה, יש לו יכולת לשלב מספר פרויקטים קטנים ושונים באותו שטח והוא ניתן לביצוע בשכונה שבה קיימת מעורבות של בעלי עניין. גישה זו יכולה לשנות אזור לאורך תקופת זמן ארוכה כחלק מפרויקטים קטנים רבים. האימפקט של כל פרויקט בפני עצמו יכול להיות קטן אבל גם הסיכון והעלויות הם קטנים.