stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טריודה
שימושים בקשר רדיו

המצאת הטריודה אפשרה מימוש יעיל יותר של קשר רדיו.
גלי רדיו הם אותות בעלי תדר. כדי לבצע שידור באמצעות גלי רדיו, יש ליצור אות חשמלי המשתנה בזמן, על פי תדר השידור. זרם ישר וקבוע בזמן, כגון זה של סוללה, לא יכול לגרום ליצירת גלי רדיו.
על מנת  לבצע שידור שייקלט היטב, נדרש שהשידור יתבצע בעוצמה
אורך האנטנה, המשמשת לשידור וקליטה של גלי רדיו, הוא יחסי לאורך הגל, או למעשה ביחס הפוך לתדר שלהם. לדוגמה, כדי לשדר בתדר 10KHz, יש להשתמש באנטנה שאורכה כ־10 קילומטר.
שימוש בתדר נמוך כמו 10 קילוהרץ אינו יעיל מהסיבות הבאות:
לייצר אות חשמלי - זרם חילופין בתדר כזה באמצעים מכניים כגון גנרטור הוא מסורבל ולא יעיל.
להשתמש באנטנות כה ארוכות אינו מעשי גם כן.
שימוש בגלים כה ארוכים (תדר נמוך) אינו מאפשר מקום לערוצים רבים ורוחב פס. הסבר: אם לדוגמה משדרים רק בתחום שבין 10,000 הרץ ל-100,000 הרץ, יש מקום רק לתשעה ערוצים ברוחב של 10,000 הרץ כל אחד; אך אם משתמשים בתדרים עד 1,000 מיליון הרץ (1 ג'יגה הרץ), מספר הערוצים, באותו רוחב, גדל פי עשרת אלפים.
באמצעות הטריודה ניתן לבנות מעגלים אלקטרוניים הקרויים מתנדים (Oscillator), המסוגלים לייצר זרם חילופין בתדר גבוה מאוד, ללא המגבלות שמטילה מערכת מכנית, שגם יאפשר שידור בעוצמה גבוהה, גם יהפוך את גודל האנטנות ליותר פרקטי ומה שמאוד חשוב - יאפשר שידור בערוצים רבים וברוחב פס גדול.
שימושים בקשר רדיו > יצירת מתנד באמצעות הטריודה

מתנד הוא מעגל אלקטרוני המסוגל לייצר אות חשמלי משתנה בזמן. לעיתים, צורת האות היא אות סינוס (סינוסואיד).
דימוי לפעולת מתנד היא נדנדה, שיש לתת לה דחיפה קלה על מנת שתמשיך להתנדנד.
את הטריודה ניתן לנצל ליצירת מתנד באופן הבא:
במעגל ההגברה שתואר קודם, מחליפים את הנגד (הקרוי גם עומס אוהמי) במעגל תהודה. למעגל זה התכונה שלאות חשמלי בתדר מסוים, הקרוי תדר התהודה, התלוי בערכי הסליל (משרן) והקבל שלו, התנגדותו גבוהה, ולאותות חשמליים בתדר שונה, התנגדותו קרובה ל-0. כפי שהוסבר קודם, תהיה ההגברה של האות משמעותית רק עבור אות חשמלי בתדר התהודה.
המתנד נוצר על ידי העברת חלק מסיגנל חזרה לסריג הטריודה, כך שנוצר משוב המגביר את עצמו. העובדה שמעגל התהודה מגביר יותר את תדר התהודה החוזר ומוגבר שנית בטריודה, גורמת לכך שתדר הסיגנל ששורד בסוף הוא התדר שבו הגברת מעגל התהודה מכסמלית, דהיינו תדר התהודה שלו. המתח החשמלי במוצא המעגל (באנודה של הטריודה) הוא למעשה מתח חילופין היושב על רמת מתח ישר (DC), שכן הטריודה בסופו של דבר עובדת בזרם ישר. לכן, כדי לבודד את רכיב החילופין לפני ההעברה לאנטנה בדרך כלל משתמשים בשנאי, שגם מתאם את העכבות עם האנטנה.
שימושים בקשר רדיו > אפנון (Modulation)

אפנון הוא כינוי לתהליך של שינוי מאפיינים של הגל הנושא לאחר ייצורו במעגל המתנד. שיטת האפנון הראשונה והבסיסית ביותר נקראת אפנון משרעת (AM-Amplitude Modulation) ובו משנים את העוצמה של הגל הנושא בהתאם לערכי האות שאותו רוצים לשדר, למשל האות המופק מצליל הדיבור של קרין רדיו. זהו האות שהמשדר משדר, ועל המקלט לשחזר אותו מהאינפורמציה הנקלטת.
שימושים בקשר רדיו > אפנון (Modulation) > אפנון משרעת על ידי טריודה

מעגל אפנון המשרעת הבסיסי מייצר אות שהוא תוצאת המכפלה של האות המשודר בגל הנושא. ביטוי מתמטי לאות כזה ניתן על ידי הנוסחה:
כאשר הוא : \ \omega   תדר הגל הנושא ו- \ S(t) הוא האות המאפנן. כלומר, אות בתדר גבוה (הגל הנושא) מוכפל באות המידע (שאותו על המקלט לשחזר). המכפלה נעשית על ידי מעגל הגברה, שבו במקום מתח הזנה קבוע לאנודה מוזן הגל הנושא (מהמוצא של המתנד), ולתוך הסריג מוזן האות המאפנן (אות המידע). שיטת אפנון ה-AM היא פשוטה ביותר למימוש, אולם סובלת ממספר חסרונות שבגללם פותחו מעגלי אפנון מורכבים יותר, אף הם מומשו באמצעות טריודות ונגזרותיהן.
שימושים בקשר רדיו > גילוי (Demodulation)

התהליך ההפוך לתהליך האפנון, דהיינו חילוץ אות המידע (האות המאפנן) מהאות הנקלט על ידי האנטנה קרוי גילוי (Demodulation). לכל שיטת אפנון יש שיטת גילוי המתאימה לה. שיטת הגילוי הבסיסית ביותר שמתאימה לאפנון המשרעת (שתוארה לעיל), מתבססת על מיישר זרם שבמוצאו רשת נגד-קבל. היישור יכול להיעשות על ידי דיודה, שמחלצת מהאות רק כיוון אחד שלו, שבו נמצא המידע.
שימושים במעגלים דיגיטליים

המעגלים הספרתיים הראשונים מומשו על ידי טריודות.
מעגלים ספרתיים (דיגיטליים) הם מעגלים שמתח המוצא שלהם מקבל מספר סופי (קוונטי) של פרשנויות, בדרך כלל שני מצבים המתוארים על ידי משתנה בינארי הקרוי סיבית (BIT), היכול לקבל את הערך "0" או "1". הקביעה של הערך המיוצג על ידי המעגל, ברוב היישומים, נעשית בדרך כלל לפי מתח המוצא: כאשר הוא גבוה מערך מסוים, הוא מייצג את הערך "1", וכאשר הוא נמוך מערך מסוים, הוא מייצג את הערך "0".
במחשב הראשוני אניאק, האוגרים העשרונים היו בנויים ממעגלי פליפ פלופ שנבנו סביב שפופרת טריודה כפולה (שפופרת אחת שהכילה שתי טריודות) מדגם 6SN7 - מצב יציב ראשון היה כאשר טריודה אחת הוליכה זרם והטריודה השנייה לא הוליכה זרם (לדוגמה ייצוג הערך "1") המצב היציב השני היה הפוך (הערך "0"), כך שמעגל פליפ פלופ אחד עם שפופרת טריודה כפולה שימש לשם זיכרון של ביט אחד.
המעגלים הספרתיים מהווים את הבסיס לפעולתו של המחשב האלקטרוני. יש לציין כי המחשב מבוסס על מהות הפונקציות הספרתיות עצמן, ולא בהכרח על המעגלים החשמליים המממשים אותן. את אותן פונקציות ספרתיות אפשר לממש על ידי מערכות אחרות, כגון פניאומטיות, או אופטיות, או מבוססי מכניקה קוונטית. היום, מכל מקום, מבוססים המחשבים על מימוש חשמלי של הפונקציות הספרתיות בעזרת מוליכים למחצה.
ברגמו

ברגמו (באיטלקית: ‏Bergamoקובץ:It-Bergamo.ogg‏Ⓘ‏) היא עיר במחוז לומברדיה באיטליה, מזרחית למילאנו ומערבית לוורונה.
בחלק העתיק של העיר – "העיר העילית" (citta alta) – קיים מספר ניכר של מבנים בני מאות שנים, ביניהם מגדל פעמונים ומוסדות דתיים נוצריים שונים.
היסטוריה

ברגמו יושבת על שטחה של העיר העתיקה ברגומום (Bergomum), שנוסדה כיישוב של שבט הקלטים קנומני. ב-49 לפנה"ס נהייתה ברגמו לעיר רומית שבשיאה היו בה כ-10,000 תושבים.
מן המאה ה-6 הייתה ברגמו אחת הדוכסויות החשובות ביותר של הלומברדים בצפון איטליה, יחד עם ברשה, טרנטו וצ'יווידאלה דל פריולי (אנ'). מן המאה ה-11 ואילך הייתה ברגמו קומונה עצמאית וחלק מן הליגה הלומברדית שהובסה בידי הקיסר פרידריך ברברוסה ב-1165. בשנת 1331 נתנה העיר את עצמה ליוהאן מלוקסמבורג, אך אז בית ויסקונטי כבשו את העיר. כמו כן בשנת 1300 צמח לראשונה גזע הכלבים רועה ברגמסקו בעמק ברגמסקה באזור העיר.
ב-1428 נפלה העיר לידי השלטון של הרפובליקה הוונציאנית ונותרה חלק ממנה עד כיבוש הרפובליקה ונפילתה בשנת 1797. בין 1797 ו-1815 נכללה העיר בישויות פוליטיות שנוצרו בצפון איטליה במהלך תקופת שלטונו של נפוליאון. הוונציאנים, למעשה, במהלך תקופת שלטונם, ביצרו את החלק הגבוה של העיר, ויצרו את העיר העתיקה.
ב-1815 צורפה העיר לאימפריה האוסטרית. וב-1859 שחרר ג'וזפה גריבלדי את העיר במהלך מלחמת אוסטריה-סרדיניה, כשהעיר נהייתה לחלק מממלכת איטליה. בשנת 1889 בקרבת העיר נבנה גשר סן מיקלה.
במאה ה-20 נהייתה העיר לאחת הערים המתועשות באיטליה. ברגמו היא גם אחת הערים הבודדות באיטליה שלא ספגה נזקים קשים במלחמת העולם השנייה.
ב-2017, התרחשה ועידת ה-G7 בברגמו. בתחילת 2020 התפרץ נגיף הקורונה באיטליה ונכון למרץ 2020, נפטרו בברגמו כ-600 איש כתוצאה מהנגיף.
מוזיקה

לברגמו יש חלק חשוב בהיסטוריה של המוזיקה. הכנסייה הגדולה והרומנסקית סנטה מריה מג'ורה החלה בשנת 1137 את המסורת של לימוד מוזיקה ושירה למשך יותר מ-800 שנה. כאשר העיר הייתה תחת שלטון ונציאני, גם סגנון המוזיקה שלימדו בכנסייה היה ונציאני. מלחינים כדוגמת גספארו אלברטי יצרו פוליפוניה באמצעות שני עוגבים ועוד כלי נגינה, סגנון שמזוהה במיוחד עם ונציה.
העיר נתנה את שמה לריקוד עם שנקרא ברגמסק. מוזיקאים חשובים רבים נולדו בברגמו, כגון: גאטנו דוניצטי, פייטרו לוקטלי, אלסנדרו גרנדי ועוד.
אמנות

בברגמו מצויה אקדמיית קררה, הכוללת מוזיאון אמנות שבבעלותו יצירות מהמאה ה-15 עד המאה ה-20 ואקדמיה לאמנויות.
חלקי העיר > העיר העילית

העיר העילית (באיטלקית: citta alta) היא גם העיר העתיקה והמבוצרת מימי הביניים של ברגמו, עם כל המבנים העתיקים ואתרי החן, והיא גם המרכז ההיסטורי של ברגמו. העיר העתיקה מוקפת בחומות ונציאניות מן המאה ה-17 שהוכרזו כחלק מאתר מורשת עולמית המרכז מערכות ביצורים ונציאניות. העיר העילית ידועה כמקום שיקר מאוד לחיות בו, כשבית לגור בו בעיר העתיקה עולה לפחות 2 מיליון אירו.
בעיר העילית יש אתרי עניין רבים, הכוללים את:
מצודה שנבנתה בידי בית ויסקונטי מן המאה ה-14.
פיאצה וקיה העתיקה ורבת ההוד.
בזיליקת סנטה מריה מג'ורה שנבנתה בשנת 1137 ומאז בעלת מסורת לימוד מוזיקה יותר מ-800 שנה.
הארמון – Palazzo Della Regione.
קפלת קוליאוני המהודרת בעלת קירות עם צורות גאומטריות עליהם.
קתדרלת ברגמו שנבנתה בשלהי המאה ה-17.
הבפטיסטריום האלגנטי והכתום בצורת מתומן.
חלקי העיר > העיר התחתית

העיר התחתית (באיטלקית: citta bassa) היא העיר המודרנית של ברגמו, תוססת ובעלת מסעדות רבות וחנויות, עם מעט אתרים יחסית ובתי מגורים הבנויים לאורך הכביש הראשי המחבר את ברגמו עם ערים אחרות בלומברדיה ואת טורינו עם טריאסטה. בעשורים הראשונים העירייה הקימה מבנים חשובים כמו בית המשפט החדש ועוד משרדים חשובים בחלק הנמוך של ברגמו על מנת ליצור מרכז עירוני חדש.
ספורט

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
גלריה

בזיליקת סנטה מריה מג'ורה משמאל, ומימין קפלת קולאוני
פנורמה של העיר העילית
העיר התחתית, ברקע העיר העילית
כיכר ויטוריו ונטו
סנטה מריה דלה גראציה בעיר התחתית
פיאצה וקיה, ובמרכזה הארמון
קתדרלת ברגמו
ערים תאומות

ארצות הברית גרינוויל, קרוליינה הדרומית, ארצות הברית
ארצות הברית פואבלו, קולורדו, ארצות הברית
צרפת מילוז, צרפת
רוסיה טבר, טבר, רוסיה
פולין אולקוש, פולין קטן, פולין
הרפובליקה העממית של סין בנגבו (אנ'), אנחווי, הרפובליקה העממית של סין
ארגנטינה בואנוס איירס, ארגנטינה
בוליביה קוצ'במבה, בוליביה (מ־2008)
נולדו בברגמו

גאטנו דוניצטי (1797), מלחין איטלקי
ג'נאנדראה גאוואצני (1909), מלחין
ג'ובאני סאלה (1963), רוכב מרוץ אופנועים
ראו גם

נמל התעופה הבינלאומי אוריו אל סריו
המטבח הסורי

| --- | --- |

 
 מאכלים
 מטבח:  מטבח ערבי, מטבח ים תיכוני
 מוצא:  סוריה
 
המטבח הסורי כולל את שלל מסורות ומנהגי הבישול של סוריה המודרנית, ומאגד בתוכו את מסורותיהם המגוונות של האנשים והעמים שהתיישבו בסוריה לאורך ההיסטוריה שלה. המטבח הוא בעל שורשים היסטוריים, ומתכונים רבים בו מתוארכים כבני המאה ה-13 לפחות. רבים מן המאכלים במטבח הסורי נפוצים גם במטבחים נוספים באזורי המזרח התיכון והלבנט, ובפרט מוכרים לציבור הישראלי כחלק מן המטבח הערבי בישראל.
המטבח הסורי משתמש בעיקר בחציל, קישוא, שום, בשר (בעיקר כבש), שומשום, אורז, גרגרי חומוס, פול, עדשים, כרוב, כרובית, עלי גפן, לפת כבושה, מלפפון, עגבנייה, זית, שמן זית, מיץ לימון, נענע, פיסטוק, דבש ופירות.
בראשית המאה ה-21 נהוג להגיש מבחר מתאבנים, יחד עם לחם ערבי, לפני המנה העיקרית של הארוחה הסורית. אחרי המתאבנים, ולפני המנה העיקרית, נהוג להגיש גם קפה, לצד מאכלים מתוקים (כדוגמת בקלווה) או פירות.
מאכלים > מנות עיקריות ומתאבנים

מנות ומאכלים סוריים נפוצים, בין שנהוגים כמתאבנים או כמנות עיקריות, כוללים:
באבא גנוש (بابا غنوج): חציל מעוך מעורבב עם תבלינים, ולעיתים גם עם טחינה, עגבניות, שמן זית או שום.
גבינת חלומי (جبنة حلومي)
זיתים (زيتون) (כמתאבן)
חומוס (حمص)
חומוס ביל-לחם (حمص باللحم): חומוס עם בשר.
טאבולה (تبولة): סלט המכיל בורגול, פטרוזיליה קצוצה, עלי נענע, עגבנייה, בצל, עשבי תיבול, מיץ לימון ותבלינים. לעיתים קרובות נאכל בעזרת עלי חסה ערבית.
כדורי פלאפל (فلافل)
לאבנה (لبنة)
לחמה בעג'ין (لحم بعجين): בצק אפוי עגול ודק, עליו בשר קצוץ (לרוב בשר כבש או בקר), סלט ירקות קצוצים, פטרוזיליה ובצל, ותבלינים כגון פפריקה, כמון, קינמון פלפלת צ'ילי.
מוהמרה (محمرة): מטבל פלפלים חריפים.
מוסקה ערבית (مسقعة): חציל בגריל מרוסק, בתוספת שמן זית, עגבנייה, בצל ושום.
מג'דרה (مجدرة): מאכל המכיל עדשים עם חיטה, בורגול או אורז ובצל מטוגן. מוגש כמתאבן בראשית הארוחה, או כתוספת למנה בשרית.
פתוש (فتوش): סלט עשוי פיסות פיתה מטוגנת וירקות.
קבב (كباب)
קובה (كبة): כופתה ממולאת, מבושלת או מטוגנת, שמעטפתה החיצונית עשויה מבורגול עם סולת, קמח, אורז או תפוחי אדמה, וממולאת לרוב בבשר בקר או כבש, בצל ותבלינים.
מעודה: עוף או בשר המבושלים עם תפוחי אדמה מטוגנים תוך שימוש מועט בתבלינים והסתמכות על טעמו של השמן מטיגון העוף. מקור המאכל במטבח החלבי.
קעק (كعك): טבעות לחם, בדרך כלל עם זרעי שומשום.
שווארמה (شاورما)
שעיפורה (شعيفورة) סלט המורכב מגבינת שנקליש עם עגבניות קצוצות, בצל ושמן זית.
שנקליש (شنكليش)
מקדוס (المكدوس) מאכל המורכב מחצילים כבושים הממולאים באגוזי מלך.
המאכלים יכולים לכלול פיתה סורית כתוספת.
מאכלים > מאכלים מתוקים

מאכלים מתוקים סוריים נפוצים, בין שנהוגים כקינוחים או כמאכלי רחוב, כוללים:
בוזה (גלידה סורית) / גלידה מסטיק (بوظة): גלידה סורית, ברמת דביקות גבוהה, העשויה חלב, שמנת מתוקה, אבקת סחלב, מסטיקא (תבלין המופק משרף עץ האלה), סוכר, ופיסטוקים.
בסבוסה (بسبوسة): קינוח עשוי בלילת סולת, ומומתק באמצעות מי זהר או מי ורדים.
בקלווה (بقلاوة): מאפה מתוק, העשוי בצק פילו, סוכר, קינמון, שקד ואגוז מלך, ומוגש עם סירופ סוכר.
חלאוות אל-ג'בן (حلاوة الجبن): קינוח סורי מסורתי העשוי מבצק סולת וגבינה עם סירופ מי זהר. מקור המאכל בעיר חמה בסוריה, וכיום הוא מזוהה יותר עם המטבח המקומי של חומס.
כנאפה (كنافة): מאפה מתוק, העשוי מציפוי של אטריות קדאיף או סולת שבתוכו גבינת עיזים, ומוגש סירופ סוכר.
קיזחה (قزحة): עוגה עשויה טחינת קצח וסולת ומצופה חצאי שקדים, פיסטוקים או צנוברים.
קטאיף (قطايف): כיסון מטוגן מתוק, אשר בדרך כלל ממולא בגבינת עיזים מתוקה או באגוזי מלך קצוצים.
מאכלים > משקאות

איירן (عيران): משקה יוגורט קיצי המוגש קר.
בירה סורית (البيرة السوريّة)
גַ'לָבּ (جلاب): סירופ עשוי חרובים, תמרים מולסת תמרים ומי ורדים.
יין (نبيذ)
סחלב (سحلب): משקה סמיך על בסיס חלב, עמילן תירס (קורנפלור), סוכר ותבלינים.
ערק (عرق): משקה אלכוהולי שמקור טעמו בזרעי או עלי אניס מיובשים.
קמר אל-דין (قمر الدين): מיץ אפרסק סמיך, המוגש לרוב במהלך חודש הרמדאן, באפטאר (ארוחת הערב שוברת הצום).
קפה (قهوة)
הערות שוליים

↑  Jallab – A Refreshingly Sweet Summer Drink, Honest Cooking
| מטבחים בעולם |
| --- | --- | --- |
| אוקיאניה | אוסטרליה • ניו זילנד |  |
| אירופה | אוסטריה • איסלנד • אירלנד • איטליה • אסטוניה • בלארוס • בולגריה • בלגיה • בריטניה (אנגליה • סקוטלנד) • גרמניה • הונגריה • הולנד • יוון • לוקסמבורג • ספרד • סקנדינביה (דנמרק • נורווגיה • שוודיה) • פולין • פורטוגל • צ'כיה • צרפת • רומניה • רוסיה • שווייץ |  |
| אמריקה | ארצות הברית • ארגנטינה • ברזיל • האיטי • ונצואלה • מקסיקו • פרו |  |
| אסיה | אינדונזיה • גאורגיה • הודו • וייטנאם • טורקיה • יפן • קוריאה • ירדן • ישראל • לבנון • מונגוליה • סוריה • סין • סינגפור • עיראק • פרס • קזחסטן • קטר • תאילנד • תימן |  |
| אפריקה | אריתראה • אתיופיה • דרום אפריקה • לוב • מדגסקר • מצרים • מרוקו • תוניסיה • גאנה |  |
| שונות | המטבח היהודי • מטבחי אמריקה הלטינית • המטבח המזרח-תיכוני • המטבח הים-תיכוני • המטבח האסייתי • המטבח ביוון העתיקה • מטבח ימי הביניים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560349105171  BnF: cb131663290 (data)  LCCN: sh85031913 
באבא גנוש, סלט חצילים בטחינה
לחמה בעג'ין, מאפה בצק אפוי עם בשר טחון
קובה
בוזה, גלידה מסטיק סורית עם פיסטוקים
סחלב עם פיסטוקים כתושים וקינמון
חובו של אהרון כהן

| --- | --- |
משה איבגי כאהרון כהן
משה איבגי כאהרון כהן
 בימוי:  עמליה מרגולין
 הופק בידי:  גליה בדור, הילה צבאתי שולמן
 תסריט:  אלון בר
 עריכה:  זוהר סלע
 שחקנים ראשיים:  משה איבגי אריה מוסקונה אביטל אברג'יל
 מוזיקה:  אבנר קנר
 צילום:  יואב קוש
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברה מפיצה:  ICP
 הקרנת בכורה:  1999
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
חובו של אהרון כהן הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 1999 בבימויה של עמליה מרגולין, עם משה איבגי, אביטל אברג'יל ואריה מוסקונה בתפקידים הראשיים.
הסרט מבוסס על סיפור אמיתי, כאשר התחקיר "11 הנידונים" של שלמה אברמוביץ', על אסירים שמתו במחנה המעצר קישון, היווה בסיס לעלילת הסרט. אדם נעצר על חוב זניח ונמצא מת בבית מעצר משטרתי כעבור פחות מ-24 שעות.
הסרט שודר בתחילה בערוץ HOT3 בתחילת 1999, במסגרת "ראשון בדרמה" - רצועת דרמות המקור של הערוץ ונרכש לשידור על ידי הערוץ הצרפתי-גרמני ARTE.
הסרט זכה ב-Banff World Television Festival בקטגוריית סרטים לטלוויזיה, במסגרת פסטיבל הסרטים בטורונטו והיה מועמד לפרס סרט הטלוויזיה הזר בפסטיבל South by Southwest באוסטין, טקסס.
שיר הנושא "תשני ילדה שלי" בלחנו של אבנר קנר מושר בפי סער בדישי שגם משחק בסרט.
תקציר העלילה

ידידים חוגגים לאהרון כהן (משה איבגי) יום הולדת במסעדה. לחברים מצטרפים בתו מאיה (אביטל אברג'יל) שמנגנת בלהקה באקורדיון ומלווה את ידידה הזמר עמי (סער בדישי). מאיה מביאה עוגה ואהרון מכבה את הנרות. לפתע מגיעים שני שוטרים ומגישים לו צו מעצר על שלא שילם 2000 שקל דמי מזונות לגרושתו.
אהרון מקבל זאת בקלות אבל מיד נאזק ומובל לתחנת המשטרה בבית שמש וזמן קצר לאחר מכן הוא מועבר למתקן המעצר המחוזי במגרש הרוסים בירושלים.
הוא בטוח שישתחרר תוך זמן קצר לאתר שבתו תשלם את הסכום אבל הזמן מתארך. בירושלים מקבל אותו השוטר האחראי דוד (אריה מוסקונה) השוטר מוטי (איציק ג'ולי) והשוטר/חובש שמואל (ולדימיר פרידמן).
אהרון אומר לשוטרים כי הוא סובל מכיב עיכולי וזקוק לתרופה "לוסק" אך הם מתעלמים מכך. הוא מתחיל לסבול מכאבי בטן, מתעמת עם העציר אלי (אורי אברהמי) שחובט בבטנו ומגביר את הכאבים. הוא מקיא אוכל ודם ומבקש מהחובש שמואל לפנותו לחדר מיון אך מסורב בטענה ש"אין לו חום".
העצורים צועקים על הסירחון בתא והשוטרים מחליטים להעביר את אהרון לתא בודד בו נמצא צפניה, עציר סכיזופרני שסובל מהתקפי זעם אבל קיבל זריקת הרגעה. צפניה מתעורר וחובט באהרון ולפנות בוקר מוצא אותו השוטר דוד ללא רוח חיים.
חוקר משטרתי (דורון צברי) גובה עדות בלחץ מהעציר החרדי מאיר (עודד מנסטר) והחוקר הבכיר (יוסוף אבו ורדה) חוקר את דוד על המקרה ועומד לכתוב דו"ח שלדבריו הוא לא סוף פסוק בפרשה הזאת.
המשתתפים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| משה איבגי | אהרון כהן |  |
| אביטל אברג'יל | מאיה |  |
| אריה מוסקונה | דוד | שוטר ראשי בבית מעצר |
| יוסוף אבו ורדה |  | חוקר משטרתי |
| סער בדישי | עמי | זמר |
| ולדימיר פרידמן | שמואל | שוטר/חובש |
| אדי מוכתר | אמנון | ידיד של אהרון כהן |
| עודד מנסטר | מאיר | עציר חרדי |
| אורי אברהמי | אלי | עציר |
| דורון צברי |  | חוקר משטרתי |
| איציק ג'ולי | מוטי | שוטר מעצרים |
| דביר בנדק |  | יומנאי |
לאה גולדברג

| --- | --- |
לאה גולדברג בשנת 1946
לאה גולדברג בשנת 1946
 לידה:  29 במאי 1911 הקיסרות הגרמנית קניגסברג, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  15 בינואר 1970 (בגיל 58) ישראל ירושלים, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  ישראלית
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 שם עט:  עדה גרנית 
 עיסוק:  משוררת, סופרת, פרופסור לספרות כללית, מתרגמת ומבקרת ספרים
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ויטאוטאס מגנוס, אוניברסיטת הומבולדט של ברלין, אוניברסיטת בון 
 שפות היצירה:  עברית 
 תחום כתיבה:  שירה וספרות למבוגרים ולילדים, מחזות, תרגום, ביקורת ספרות, חקר הספרות
 תקופת הפעילות:  1932–1970 (כ־38 שנים)
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל לספרות (1970)
 
"משירי ארץ אהבתי" בכתב ידה של המשוררת
תעודת הבגרות של לאה גולדברג בגמנסיה העברית קוֹינַס בליטא, גנזים - ארכיון אגודת הסופרים, 2019
העיר העתיקה בקובנה שבליטא, סמוך לה התגוררה גולדברג
לאה גולדברג  (בגרמנית: Lea Goldberg;‏ 29 במאי 1911, ב' בסיון תרע"א, קניגסברג, פרוסיה המזרחית, גרמניה – 15 בינואר 1970, ח' בשבט תש"ל, ירושלים, ישראל) הייתה מהמשוררות העבריות הידועות והחשובות ביותר בעת החדשה, סופרת מבוגרים וילדים, מתרגמת, מחזאית, מבקרת, ציירת, חוקרת ספרות, עיתונאית ומבקרת תרבות, כלת פרס ישראל לספרות ושירה לשנת תש"ל (1970). פרופסור לספרות כללית והשוואתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ארכיונה מופקד במכון גנזים - ארכיון הסופרות והסופרים בישראל, אשר בבית אריאלה בתל אביב.
ביוגרפיה > היחסים עם אימה

לפי המתואר, היחסים בין לאה ואימה צילה היו קרובים וחמים, תוך שתמכו ונעזרו זו בזו במידה רבה. ללאה היו לא מעט מצבי נפש קשים, והאם תמכה בה. עם זאת התלות של גולדברג באימה הייתה לא פשוטה עבורה. גולדברג תפסה את אמה צילה בתור אישיות מוארת מבפנים ומבחוץ, וחשה רגשי נחיתות לעומתה. צילה הוסיפה לחיות עוד 11 שנים אחריה, וביקשה שעל מצבתה ייחרטו המילים: "אם המשוררת לאה גולדברג".
יצירתה > יצירתה לילדים

לאה גולדברג חיברה יצירות רבות לילדים: היא כתבה ספרי ילדים, שבין המפורסמים שבהם ניתן למנות את דירה להשכיר, המפוזר מכפר אז"ר, איה פלוטו, מה עושות האיילות, מעשה בצייר, דב-דבוני בן דבים מצחצח נעלים, ידידי מרחוב ארנון, הילד הרע ונסים ונפלאות. בנוסף כתבה שירי ילדים, אשר רבים מהם התפרסמו ואף זכו ללחן. דורות של ילדים התחנכו על שיריה ופזמוניה, ובהם "הדוב הצהוב", "שיר ההפלגה", "ברווזים", "מה עושות האיילות", "מדוע הילד צחק בחלום" ו"פזמון ליקינטון".
דרכה של לאה גולדברג אל ספרות הילדים נסללה בפועל החל מיומה השני בארץ, וכמעט במקרה. מכריה השיגו עבורה משרה בעיתון "דבר", וכשנכנסה למערכת העיתון הציגוה בפני יצחק יציב. על יציב, עורכו הראשון של "דבר לילדים", מספרים שהיה מטה כל שיחה בענייני ספרות וסופרים לשאלה אם ניתן לבקש מן הסופר או המשורר שדובר בו זה עתה לתרום מפרי עטו למוסף, וכך נהג גם עם העולה החדשה. "אולי יש לך חומר לילדים", שאל אותה, "הכתבת שירי ילדים?" – והיא ענתה: "לא ניסיתי". "ובכן נסי" הייתה תשובתו. הגיליון הקרוב של המוסף עמד בדפוס אך בזה הבא כבר הופיע שירה הראשון לילדים, "פילי הקטן". עד מהרה התמנתה גולדברג לסגניתו של יציב, במקום הסופרת והעיתונאית ברכה חבס, ופרסמה בקביעות שירים וסיפורים לילדים. בשנת 1936 החלה בשיתוף פעולה עם אריה נבון, עימו יצרה את הקומיקס "אורי מורי", ואחר כך גם יצירות אחרות.
גולדברג כתבה ספרים רבים לילדים, אבל לא היו לה ילדים משלה. גולדברג אהבה מאוד ילדים והקשר שלה איתם היה עמוק בלתי אמצעי וחופשי. העצבות העמוקה של חייה הייתה על כך שלא היו לה ילדים. היא התגוררה ברחוב ארנון 15 בתל אביב, עם אמהּ. "ידידי מרחוב ארנון" הוא ספר הילדים הראשון של לאה גולדברג בפרוזה. הוא מכיל ארבעה סיפורים, הנקשרים כולם בהווי רחוב ארנון.
יצירתה > רומן הביכורים

"והוא האור" הוא רומן בעל יסודות אוטוביוגרפיים שיצא לאור ב-1946. גולדברג מתארת בו את מחלת הנפש של אביה. יצירה זו מונחת בתשתית יצירתה והיא שופכת אור רב על יסודות נפשה ועל אישיותה.
הספר פותח ברצח אב סמלי. הגיבורה נורה פוגשת יהודי החוזר ושואל אותה במפגיע על אודות הייחוס המשפחתי שלה. נורה, שאינה מעוניינת להסגיר את העובדה כי אביה מאושפז בבית חולים פסיכיאטרי, מנסה להתחמק משאלותיו של היהודי הסקרן, אך הדבר אינו עולה בידה, ולבסוף היא פולטת בזעם:
”אין לי אב! אבי מת! השמעת, מת!...”

נורה "הורגת" את אביה ומנסה להתנתק מעברהּ. לאור אי-הצלחתה בכך, פניו של החולי הנפשי ממשיכות להציץ אליה ולהתגלות לה בדרכים שונות. נורה אומרת לבסוף: ”כל העולם כולו חולה רוח” (עמ' 211), וב"משירי הבן האובד": ”לעולם לא יסלח אביך/ לא סליחות הוא אגר בלב”.
יצירתה > יומניה האישיים

יומניה האישיים של גולדברג התפרסמו בשנת 2005. היא החלה בכתיבתם, בעברית, באוקטובר 1921 בקובנה בהיותה בת עשר בלבד. הפרסום עמד בסתירה לקנאות שבה התייחסה לפרטיותה, והעניין עורר ויכוח ציבורי.
על זהותה התרבותית:
"למרות כל חיבתי שיש לי לגיבורי הספרות הרוסית, אני אינני הם. אותה האטמוספרה המיוחדת שיצרה סביבה היהדות, היא מעגל קסמים שממנו אי־אפשר לי לצאת, ושגם איני רוצה, בשום אופן איני רוצה לצאת ממנה. היא משפיעה על כל מחשבותי ורגשותי ועושה אותי ואת בנות עמי האחרות שונות לגמרי מהנשים הנולדות והחיות בסביבה אחרת... ה"אני" שלי, השלם, הגמור, כמו שהוא, אני אוכל למצוא רק ביצירה עברית. ולוּ את השפה העברית ידעתי יותר, לוּ יכולתי להרגיש את הניואנסים הכי קלים שבה, הייתי מרגישה את כל הספרות העברית עוד הרבה יותר ברור, והיא הייתה פועלת עלי הרבה יותר מאשר הרוסית...ואולם אני עוד אדע את העברית. אלמד ואדע. בזאת אני בטוחה."
שורות אחדות המסכמות את כמיהתה העצומה לאהבה, את הייאוש מהסיכוי להשיגהּ ואת ההשלמה שהיא מחוץ לטווח השגתה:
"הכול התרכז מסביב לשם אחד, אחד ומיוחד. כל התקוות, כל המאוויים, כל הכספונות והרצונות מכוּונים לנקודה אחת, לנקודה אשר מזהרת מרחוק, קוראת, רומזת, ואשר אי-אפשר לגשת אליה. זה אתה. אתה האהוב שלי. שלוש שנים ארוכות, שנות ייסורים, שנות שממה וייאוש, שנות אהבה, ודבר לא נשתנה. שום דבר. רק החומה הגבוהה, הבצורה והחזקה, איך לגשת? מה לעשות? לאה, אל תדברי שטויות. הלא את יודעת כי איש עוד לא עלה על כותלי זכוכית חלקים. את לא גיבורה. כבר מזמן צריך היה לחדול מרעיון זה ולדעת שמלפניך אין דבר. הוא חלום נפלא, אשר תמיד אתך. אפשר לאהוב ולכתוב ולהיות בודדה. לא יותר."