stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עובד סוציאלי בתחנת משטרה
תפקיד עו"ס המשטרה

עובד סוציאלי בתחנת משטרה, במסגרת מומחיותו, עורך אבחון ראשוני, והערכת מסוכנות ראשונית של המופנים, ובמידת הצורך בונה עבורם תוכנית טיפולית. הוא יוצר קשר ראשוני עם המעורבים באירועי אלימות במשפחה ומסייע בהפנייתם לשירותי הטיפול בקהילה. במסגרת תפקידו ולפי הצורך, הוא מקבל את מגישי התלונה במשטרה לשיחה ראשונית בתחנת המשטרה, ולפי הצורך מקיים התערבות בשעת משבר. כאשר יש נשים וגברים שצריכים המשך ליווי פרטני, לצורך שילובם בטיפול ארוך טווח במרכזים לטיפול ומניעת אלימות במשפחה, הוא מלווה אותם אישית למסגרות אלה לצורך המשך טיפול.
עובד סוציאלי משטרה ואלימות בין זוגית

עובד סוציאלי משטרתי נפגש לעיתים קרובות באירועים של אלימות במשפחה ובאלימות זוגית. האלימות הזוגית עשויה להתבטא במגוון צורות ורמות סיכון, חלקן עומדות ברף פלילי וחלקן לא. חשיבות שיתוף הפעולה בין עו"ס המשטרה וגורמי האכיפה משמעותית לצורך איתור והבחנה ראשונית של צורת האלימות וההתערבות המתאימה ביותר. ישנם מקרים בהם עולה צורך למפגש עם המעורבים בסמוך לפניה למשטרה או תוך כדי הטיפול המשטרתי, הדבר ניתן ליישום על ידי זמינות עו"ס המשטרה בתחנה. המפגש עם עו"ס המשטרה כגורם טיפול בעל ידע וניסיון באבחון והתערבות במקרי אלימות מסייעת למעורבים לזכות במענה וכלים אופרטיביים לטיפול והתמודדות עם ובעת המשבר. בעת התערבות עו"ס המשטרה באירוע של אלימות בין זוגית הוא נעזר ב"נוהל טיוב ואיתור נשים בסיכון לפגיעה", הכוללת רשימה של קורבנות לאלימות, אשר נמצאו ברף הגבוה של הערכת המסוכנות של המשטרה. הדיון המשטרתי על סוגיות של אלימות במשפחה, בשיתוף עו"ס המשטרה, מאפשר מבט נוסף על כל מקרה ואפיון המסוכנות, כדי לבנות תוכנית הגנה מתאימה.
התערבות במשבר > מודל ההתערבות בשעת משבר

לרוב מודל ההתערבות מבוסס על הפרקטיקה של התערבות במשבר. זאת בשל הקרבה בין האירוע המשברי והמפגש עם הקורבן או המקרבן, לרוב בתחנת המשטרה. במסגרת ההתערבות נעשית הערכת סיכון וכוחות של קורבן האלימות. במצבים קיצוניים כאשר עולה חשש לפגיעה, מוצע לנפגעת מסגרת מוגנת כגון מקלט לנשים שחוו אלימות. במצבים בהם רמת המסוכנות נמוכה יותר מתחיל הליך של הפניית המעורבים לטיפול של המרכז לטיפול באלימות במשפחה ברשות העירונית.
התערבות במשבר > שלבים בהתערבות במשבר

קיום המשבר נובע לרוב מניסיון התמודדותן כושל של האדם עם אירוע חיים משברי. חלק מהמשברים עשויים להשאיר צלקות שנשארות זמן רב יותר, אך אחרים יכולים להוביל דווקא ללמידה, לצמיחה ולהתפתחות אישית. ניתן לחלק את התפתחות המשבר ל-4 שלבים מרכזיים:
שלב ראשון - הצפה רגשית: ההיתקלות הראשונית עם מצב המשבר מובילה להצפה רגשית הכוללת תחושות של חרדה, בלבול קוגניטיבי, חוסר אונים, כישלון ועוד. לעיתים, תוך כדי המשבר ואף לאחריו, עושה האדם שימוש במנגנוני הגנה של הכחשה או הדחקה.
שלב שני - מאמץ חירום לפתרון בעיה: בשלב זה האדם מנסה לגייס את משאביו כדי לנסות להתמודד בהצלחה עם מצב החירום. ההתמודדות יכולה להוביל לפתרון מוצלח כמו השלמה או תהליך בריא של אבל, או לחלופין להעמקת ההימנעות וההכחשה.
שלב שלישי - בלבול קוגניטיבי: בשלב זה מגיעים לשיא מאפיינים של חוסר ישע, אי שקט מוטורי, חרדה מציפה, בריחה מהמציאות ועוד.
שלב רביעי - עבודה מנטלית: בשלב זה נפתח הפתח לפורקן מילולי ורגשי בעקבות המשבר. ישנו שיפור מסוים ביכולת ההסתגלות, המאפשר להתחיל בתהליך הבריא של הערכה מחודשת של הבעיה וחיפוש סוגים שונים של פתרון.
על פי עקרונות אלה התערבות של עובד סוציאלי בתחנת המשטרה עם קרבנות או אנשים שפגעו, מכוונת ליצור חוויה של שליטה וסדר. הדבר נעשה באמצעות שיחה אמפתית הנותנת את האינפורמציה החשובה. בהמשך, במידת הצורך, נעשה ניסיון לגיוס לתהליך טיפולי וקשר עם גורם טיפולי מתאים.
מעגלי התערבות בין גורמי אכיפה וגורמי טיפול

עובד סוציאלי בתחנת משטרה מטפל במגוון של מקרים המתחילים כאירוע משטרתי וממשיכים כפנייה לגורמי טיפול במחלקות הרווחה השונות. לעיתים מתקיימים הליכים משיקים של טיפול משטרתי וטיפול רווחתי. עו"ס המשטרה מקבל את פרטי העבירה והמעורבים ועל סמך הפרטים מקיים את הקשר בין גורמי הטיפול וגורמי האכיפה. לדוגמה כאשר נשוא הטיפול הוא קשיש או חסר ישע ויש צורך במעורבות של גורמי טיפול בהשמה למסגרת או אבחון או במקרה בו אישה מופנית למקלט לנשים נפגעות אלימות וקיים צורך להשלמת חקירה. ביכולתו של עו"ס המשטרה להשלים חלקים בפאזל ולהעניק לראיה הפורנזית מימד נוסף. הדבר משמעותי כשמדובר בקורבנות של עבירת אלימות על סוגיה השונים, זאת בשל ההשלכות הרגשיות שנלוות למעשה העבירה. האפשרות לפגוש את קורבן העבירה בתחנת המשטרה בסמוך להגשת התלונה מאפשרת התערבות ראשונית, עם חשיפת דבר הפגיעה והחוויה הטראומטית הנלווית אליה. ארגון החוויה הרגשית מסייע לקורבן האלימות לבטא את שעבר עליו באופן קוהרנטי יותר ומסייע לחוקר לקבל תמונה מאורגנת יותר של אירוע הפגיעה.
הערכת סיכון

הערכת סיכון מבוססת על שאלונים אשר מטרתם להגיע להערכה אודות הסיכוי שהתוקף יפגע בקורבן באופן חמור. זהו תהליך הנעשה עם קורבן העבירה, על סמך ראיון ישיר ובחינה של אופי האלימות, חומרתה ומאפיינים אישיים ונפשיים של מבצע העבירה. לאורך השנים נעשו ניסיונות להרכיב שאלון ברמת מהימנות גבוה יחד עם שימוש נגיש לאנשי מקצוע מתחומים מגוונים. מטרת ההערכה היא שמירה על הקורבן מפני פגיעה חוזרת ולסייע למקבלי החלטות (שופטים, עובדים סוציאליים, שוטרים ופקידי סעד) לקבל החלטה מתאימה לרמת הסיכון. עו"ס המשטרה מקיים את הליך הערכת הסיכון כחלק מהתערבויות של המשטרה באירועים בהם עולה חשש לפגיעה. במצבים בהם מתקבלת תוצאה המעידה על רמת סיכוי גבוהה לפגיעה חמורה חוזרת, הוא חולק את המידע עם צוות החקירה ובהתאם מציעים לקורבן האלימות תוכנית הגנה.
הערכת הסיכון מתייחסת לזמן הביצוע של ואינה קבועה. יש לבסס אותה על סמך כמה שיותר מידע. זהו תהליך שנשען רבות על הניסיון הקליני של עו"ס המשטרה.
מגמות עתידיות

נכון לשנת 2019 פעילים כמה עשרות בודדות של עו"ס משטרה מטעם הרשויות המקומיות המקיימים קשר עם תחנת המשטרה העירונית או האזורית. רק אחדים מבין העשרות מתפקדים באופן מלא בתפקידם, זאת אומרת שמשרתם מחולקת ליותר מתפקיד אחד ובדרך כלל הם חלק מהצוות הטיפולי של המרכזים לטיפול באלימות במשפחה. המשמעות היא שאינם פנויים או חשופים לעבודת גורמי האכיפה באופן שיספק מענה זמין ולעיתים מיידי. בתחנות בהם יש נוכחות גבוהה של עו"ס המשטרה ונוצרה הכרות עם בעלי התפקידים בתחנה יש דיווחים על עלייה בקשר וברציפות הטיפולית בין גורמי אכיפה לגורמי הטיפול. רמת האמון והקשר המוצלח נבנית על רצף של עבודה משותפת באירועים משטרתיים בהם יש רקע של מצבים סוציאליים מורכבים ואירועי חיים משבריים.
נקודה נוספת נוגעת לנושא ההכשרה של עו"ס המשטרה. כחלק מהאוריינטציה לתפקיד המורכב נדרשת הכשרה שתכין את עו"ס המשטרה לקליטה נכונה וטובה בתוך מבנה התחנה. התייחסות לבעלי תפקידים, נוהלי עבודה, הליך החקירה ושרשרת הפעולות עד להגשת כתב אישום. בהיבט הטיפולי נדרשת העמקה במיומנויות של התערבות במשבר והערכת סיכון. להערכתי הכנה טובה תאפשר לעו"ס המשטרה לשמור על מקומו הייחודי במרווח שבין עבודת המשטרה וגורמי הטיפול. להוות גשר בין הפרספקטיבות השונות ולעיתים מנוגדות שבין גורמי האכיפה לגורמי הטיפול.
כיום ישנה מגמה לגייס למשטרה עובדים סוציאליים כחלק מצוות מחלק משפחה שמתהווה בחלק מהתחנות. משרד הרווחה האמון על ההכשרה וההעסקה דרך הרשויות נכון לו לבחון את הרחבת התפקיד ולהעניק לו מעמד מקצועי ייחודי. זה יאפשר לעו"ס המשטרה להרחיב את הכלים המקצועיים שלו ולתת מענה ראוי יותר.
הערות שוליים

↑  מהי אלימות במשפחה?, באתר ויצ"ו
↑  משרד הרווחה, נוהל טיוב התיאום בין משרד הרווחה והשירותים החברתיים ומשטרת ישראל בתחום אלימות במשפחה בדגש על נשים בסיכון גבוה, באתר משרד הרווחה, ‏1.2.2016
↑  התמודדות עם משבר - הוראות משרד הרווחה
↑  משרד המשפטים, חוק העונשין - חסרי ישע, באתר הכנסת, ‏1.1.1989
↑  דר' אורלי אינס 2003, כלי להערכת מסוכנות - אלימות בין בני זוג, באתר מופיע כנספח ד' בהוראת תע"ס 3.28 "מניעה וטיפול בתופעת האלימות במשפחה, ‏1.7.2004
צ'ארלס רוסון

צ'ארלס אוגוסטוס רוסון (באנגלית: Charles Augustus Rawson‏; 29 במאי 1867 – 2 בספטמבר 1936) היה סנאטור לא נבחר של ארצות הברית מאיווה במשך תשעה חודשים ב-1922.
ביוגרפיה

רוסון נולד ב-29 במאי 1867 בדה מוין, איווה, הוא למד בבתי הספר הציבוריים ובגרינל קולג'. הוא עסק בבנקאות ובעסקי ביטוח וגם בייצור מוצרי חימר, והיה חבר בחבר הנאמנים של גרינל. הוא היה יו"ר המדינה של מועצת העבודה המלחמתית של ימק"א ושירת מעבר לים בארגון זה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-17 בפברואר 1922, מונה רוסון על ידי המושל ניית'ן קנדל כרפובליקני בסנאט האמריקני כדי למלא את התפקיד הפנוי שנגרם כתוצאה מהתפטרותו של ויליאם סקוויר קניון. מלכתחילה הובן שהוא ישרת רק לזמן קצר; בהכרזה על המינוי הצהיר המושל קנדל כי "מובן שמר רוסון לא ישאף להמשיך בתפקיד אלא יכהן רק עד שניתן יהיה לבחור סנאטור באופן קבוע". מינויו נכנס לתוקף ב-24 בפברואר 1922, והוא כיהן עד 7 בנובמבר 1922, כאשר מחליפו שנבחר בבחירות הכלליות של 1922 (סמית' ברוקהארט) נכנס לתפקיד.
הוא היה חבר בוועדה הלאומית הרפובליקנית מ-1924 עד 1932. הוא חידש את ייצור מוצרי החמר והתעניין גם בבנקאות. רוסון מת בדה מוין, איווה ב-2 בספטמבר 1936; הקבורה הייתה בבית הקברות וודלנד.
חוק הים

| --- | --- |

 מקום יצירה:  מונטיגו ביי 
 תאריך יצירה:  10 בדצמבר 1982 
 שפות:  צ'כית, אנגלית 
 
המדינות שחתמו על ההאמנה
אזורי ים לפי החוק הבינלאומי
חוק הים הוא תחום במשפט בינלאומי פומבי ושמן של מספר אמנות בינלאומית המסדירות את זכויותיה ומחויבויותיה של מדינה בתחום הים הסמוך לחופיה וקובעות כללים למניעת סכסוכים בין מדינות על רקע זה.
בין האמנות שנחתמו בתחום זה ניתן למנות את "האמנה בדבר הים הטריטוריאלי והאזור הסמוך", שנכנסה לתוקף ב-10 בספטמבר 1964; "האמנה אודות המדף היבשתי", שנכנסה לתוקף ב-10 ביוני 1964; "האמנה בדבר הים הפתוח", שנכנסה לתוקף ב-30 בספטמבר 1962 ו"האמנה בדבר דיג ושימור המשאבים החיים בים הפתוח", שנכנסה לתוקף ב-2 במרץ 1966. אמנות אלו תרמו לפתרון סכסוכי גבול ימי בין מדינות, בעיקר עקב נושאים של דיג ומחצבים (לרוב דלק מאובנים) בטווחים הרחוקים יחסית מהחוף.
בעקבות "מלחמת הבקלה" - סכסוך בין בריטניה לאיסלנד שנבע מהגדלת האזור סביב חופי איסלנד שהדיג בו הותר רק לספינות איסלנדיות, התקבלה ב-1983 אמנה בינלאומית הקרויה "אמנת האומות המאוחדות לחוק הים" (UNCLOS - United Nations Convention on the Law of the Sea).
168 מדינות חתמו ואשררו את האמנה, ישראל לא ביניהן. בין היתר, האמנה קובעת כי לכל מדינה יוגדר אזור כלכלי בלעדי של 200 מייל ימי (כ-370.4 ק"מ) מחופיה ובו יש בלעדיות לאותה המדינה בניצול אוצרות הים. אמנה זו הרחיבה מאוד את התחום הקודם בו מדינה הייתה זכאית לנצל את אוצרות הים - תחום המים הטריטוריאליים, 12 מייל ימי, כ-22 ק"מ מהחוף.
לאמנה הייתה השפעה משמעותית על גודל צי הדיג וגודל הספינות. ציי הדיג של מדינות בעלות קו חוף ארוך כגון ארצות הברית וקנדה גדלו, בעוד שציי הדיג של מעצמות דיג בעבר כדוגמת מדינות מזרח אירופה ויפן קטנו, שכן לא ניתן היה יותר לדוג בשדות הדיג העשירים שכיום הם בתחומי 200 המייל הימי של מדינות אחרות. האמנה הביאה לחיסול צי הדיג למרחקים של מדינות מסוימות כדוגמת בריטניה, משום שעתה חל עליהם איסור להיכנס לשדות הדיג העשירים שהפכו לתחומן הבלעדי של מדינות אחרות.
במערב אירופה פותחו ספינות דיג קטנות בעלות יכולת דיג רבה, שיתרונן בעלות ובהוצאות תפעול נמוכות.
רקע

אמנת האומות המאוחדות לחוק הים החליפה את המושג הישן יותר "חופש הימים", מהמאה ה-17. על פי תפיסה זו, הזכויות הלאומיות הוגבלו לחגורת מים מוגדרת המשתרעת מקווי החוף של אומה ועד למרחק 3 מיילים ימיים (כ-5.6 ק"מ) מהחוף על פי כלל "ירי התותח". כלל זה, שפותח על ידי המשפטן ההולנדי קורנליוס ואן ביינקרסהוק(אנ') קבע כי לאומה יש זכות לשלוט במי הים באותו הטווח בו היא יכולה להפעיל בקרה אפקטיבית על כלי שיט מהחוף. טווח תותחי החוף במאה ה-17 היה כ-3 מיילים ימיים, ומכאן נקבע הכלל האמור. כל המים מעבר לגבולות הלאומיים נחשבו למים בינלאומיים: חופשיים לכל העמים, אך אינם שייכים לאף אחד מהם.
בתחילת המאה ה-20, הביעו מספר מדינות את רצונן להרחיב את תחום המיים הלאומיים. חבר הלאומים כינס ועידה לדון בסוגיה זו ב-1930 בהאג, אך לא הושגו בה הסכמות. בשנת 1945 הרחיב נשיא ארצות הארי טרומן את תחום המים הלאומיים של ארצו ל-200 מיילים ימיים (כ-370 ק"מ). בין 1946 ל-1950, צ'ילה, פרו ואקוודור הרחיבו גם הן את זכויותיהן לטווח זה. מדינות אחרות הרחיבו את תחום המים הטריטוריאליים שלהן ל-12 מייל ימי (כ-22 ק"מ).
עד שנת 1967, רק 25 מדינות עדיין השתמשו בטווח של 3 מייל בעוד ש-66 מדינות קבעו גבול טריטוריאלי של 12 מייל ימי ושמונה קבעו טווח של 200 מייל ימי.
ראו גם

מים טריטוריאליים
מים בינלאומיים
משפט ימי
כרייה במים עמוקים
הערות שוליים

↑  רשימת החתימות והאשרורים, אתר האו"ם, 1 במרץ 2010
↑  Three Mile Limit, web.archive.org, ‏2020-11-04
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007402908705171  GND: 4077323-1  LCCN: n83149072  NDL: 00987734  VIAF: 174961907   WorldCat (עם VIAF): 174961907
מנהג המדינה

ערך זה עוסק במושג במשפט העברי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
במשפט העברי, מנהג המדינה הוא הסדר משפטי מקובל בקרב קבוצה מקומית מסוימת, בנוגע לתחום מסוים בדיני ממונות. בניגוד למנהג יהודי רגיל, שהוא הנהגה דתית הנפוצה בקרב קבוצה מסוימת, מנהג המדינה הוא מוסכמה חברתית גרידא, המשמשת ככלי עזר לפסיקת הדין. לעיתים רחוקות המושג משמש גם על מנת לתאר הנהגות דתיות.
תחומים בהם הדין נקבע על פי מנהג המדינה

לפי כלל השגור במשנה בתחומים רבים בדיני ממונות, ”הכל כמנהג המדינה”, כלומר אין בזה דין קבוע אלא הוא נקבע לפי המנהג המקובל בכל מקום. הכלל נאמר בעניין זכויות עובדים, חובות של המקבל קרקע מחברו באריסות; סוג הגדר שיש לבנות בין שכנים;, ודיני כתובות.
גם בספרות הראשונים נעשה שימוש נרחב בכלל זה. המשנה במסכת בבא בתרא (פרקים ד'–ה') קובעת משמעויות למגוון מינוחים שעשויים לעורר בעיות בפרשנות חוזה, אך בתלמוד, ובראשונים מבואר שפרשנויות אלו תקפות רק במקום שבו אין משמעות קבועה למינוחים אלו, ולביאור זה יש סימוכין כבר בדברי התוספתא בדין מכירת בהמה גסה על פי זה פסק הרמב"ם שיש להתחשב בפרשנות שקבעה המשנה רק במקום שבו אין מנהג, אך במקום שבו יש מנהג מקובל כיצד לפרש את החוזה או משמעות ברורה למונח, יש לפסוק את הדין על פיהם:
וזה עיקר גדול בכל דברי משא ומתן הולכין אחר לשון בני אדם באותו המקום ואחר המנהג אבל מקום שאין ידוע בו מנהג ולא שמות מיוחדין אלא יש קורין כך ויש שקורין כך עושים כמו שפירשו חכמים בפרקים אלו.
גם בנוגע לביטול מכר בשל מקח טעות קובע הרמב"ם שהגדרת "טעות" תלויה בבני המדינה:
כל שהסכימו עליו בני המדינה שהוא מום שמחזיר בו מקח זה – מחזירין, וכל שהסכימו עליו שאינו מום – הרי זה אינו מחזיר בו
.
בהקשר אחר נקבע שבענייני ממון, הכוללים תמורה בין הצדדים – הולכים אחר מנהג המדינה, גם במקרים שבהם לא נקבע בחוזה גובה התשלום[דרושה הבהרה].
בדבר שבממון שמעורבים בו אנשים רבים, תינתן עדיפות למנהג המדינה בקביעת ההסדרים שבין המעורבים, על מנת למנוע מריבה ביניהם. כך קובע בעל תרומת הדשן (רבי ישראל איסרלן):
"וכל דבר שרבים מצורפים יחד, צריכים למיזל בתר מנהגא דידהו (= ללכת אחר המנהג שלהם), וכפי הסדר שעושים לעצמו לפי צרכיהם לפי עניינם, דאי מצרכתא להו למיזל בתר (= שאם תצריך אותם ללכת אחר) דין תורה בכל דבר, לעולם תהא מריבה ביניהם, משום הכי מעיקרא מחלו אהדדי (= משום כך מתחילה מחלו זה לזה) לוותר על דין תורה, וגמרי ומקני למיזל בתר סדר מנהג דידהו (= וגמרו [בדעתם] והקנו ללכת אחר סדר מנהג שלהם)".
דבריו מבוססים על הגמרא במסכת בבא מציעא הקובעת כי דיני זמני שכירת הפועל שנלמדים מהתורה חלים רק בעיר חדשה (שבה אין מנהג), אך בעיר רגילה הולכים אחר מנהג המדינה.
האחרונים יישמו גם הם את מנהג המדינה בתחומים שונים. כך לדוגמה מובא ברמ"א (רבי משה איסרליש) שמועד תשלום למתווך ולשדכן תלוי במנהג המדינה. גם בעניינים הנוגעים לדיני שמירה, קובע רמ"א "דהכל תלוי לפני מנהג המקום". השולחן ערוך גם הוא מחיל את מנהג המדינה בתחומים שונים, ובהם בדיני שכירות: "ובמקום שאין מנהג ידוע; אבל במקום שיש מנהג – הכל לפי מנהג".
המושג 'מדינה'

מדברי התלמוד ניתן ללמוד שמשמעותו של המושג 'מדינה' אינו מסגרת פוליטית כפי שהיא מוכרת בעברית המודרנית, אלא אזור גאוגרפי. כך, למשל, בארץ ישראל אזורי יהודה (חבל ארץ), עבר הירדן והגליל – היו מכונים מדינות. ראו, למשל: "שלוש ארצות לחזקה: יהודה, ועבר הירדן, והגליל.. אינה חזקה עד שיהא עמו במדינה אחת". בדרך זו נקבע בהלכות גיטין: "אין לכתוב מדינה אלא כשכל הפלך נקרא על שם אותה העיר" – כלומר ניתן לכנות בגט את העיר 'מדינה', רק אם היא עיר מרכזית שיש לה השפעה על המחוז כולו. בעקבות הדברים האמורים פוסק הרב משה פיינשטיין שפירושה של "מדינה" במונח "מנהג המדינה" יכול להתייחס גם למחוז או לעיר גדולה, ולא בהכרח למושג מדינה המוכר כיום.
הטעם להסתמכות על מנהג המדינה

להסתמכות על מנהג המדינה נאמרו כמה טעמים:
אדם שבא לגור במדינה מסוימת מקבל על עצמו את המנהגים של אותה מדינה, ועל כן הם מחייבים אותו.
להסכמת הציבור יש כוח כבית דין.
הסכם בין צדדים שאיננו ברור, ניתן להשלמה על פי המקובל באותו מקום. הנימוק לכך הוא 'שהואיל והוא מנהג פשוט וכולם עושים כן, וכל המקבל [על עצמו התחייבות] – על דעת כן קיבל". מכאן שגם כאשר לא נכתב ולא נאמר דבר בין הצדדים, יש תנאי מכללא לפיו ההסכם יתפרש בהתאם למנהגי המקום.
הפיכת נוהג ציבורי למנהג המדינה

על מנת שנוהג של הציבור יהפוך למנהג המדינה, עליו לעמוד במספר תנאים מצטברים:
על המנהג להיות קבוע.
על המנהג להיות "פשוט" (מתפשט), כלומר, נפוץ.
על המנהג להיות ידוע ומפורסם בעיר.
יש שדרשו שינהגו על פי המנהג לכל הפחות שלוש פעמים.
אופן היווצרות מנהג המדינה

הראשונים חלוקים בשאלה כיצד נוצר מנהג המדינה. האם הוא נוצר דה פקטו על ידי המציאות בפועל, או שעליו להתבסס על תקנת חכמים או תקנות נציגי הציבור (תקנות הקהילה).
הרמב"ם סבור כי מנהג נקבע על פי המציאות בפועל. את דבריו מחזק הרשב"א: "והמנהג בענייני דיני ממונות, כל מנהג שהנהיגו ביניהם בני המדינה בהסכמת גדוליהם היא הסכמה ודנין עליה כשל תורה". לפי דבריו, במנהג המדינה אין צורך שיתכנסו אנשי המדינה ויקבעו תקנון, אלא כיוון שנהגו כך בפועל נחשב הדבר למנהג מדינה. עם זאת, נדרשת הסכמת הגדולים על מנהג זה. מנגד,
לדעת האור זרוע מנהג נקבע על פי החכמים:
"מיהו נראה בעיני וכגון שהוא מנהג קבוע עפ"י חכמי המקום... מנהג שאין לו ראיה מן התורה, אינו אלא כטועה בשיקול הדעת... אין מנהג חשוב אלא אם כן הנהיגוהו ותיקים וחכמי הדור".
לפי דעה שלישית יש תוקף רק למנהג מדינה שהונהג בעקבות תקנות הקהילה. רבנו תם משלב בין דעה זו לבין דעת הרמב"ם, והוא סבור שעל מנהג המדינה למלא שני תנאים בסיסיים: על המנהג להתפשט ולהיות נהוג בפועל על ידי כל אנשי העיר, ולצד זאת עליו להיקבע על ידי טובי העיר:
"וכל האומר אחר מנהג יש לי לילך, שוטה גמור הוא אם לא קיימו בני העיר ביניהן... ובחבר עיר כדמוכחא שמעתא דרשאין בני העיר להסיע על קיצתן וצריך דעת כולן, אבל ממילא – לא. וכל האומר טועה וגועה פועה ורוח רעה".
בין דעות הראשונים שהובאו לעיל, הדעה הרווחת היא דעת הרמב"ם. עם זאת, כאשר מנהג המדינה מבטל הלכה, יהיה לו תוקף רק כאשר הוא נוצר על ידי החכמים, או על פי תקנות הקהילה.
מנהג המדינה מול ההלכה

כלל מקובל הוא ש"מנהג מבטל הלכה". לפי כלל זה במצב בו מתקיימת סתירה בין ההלכה לבין המנהג, האחרון גובר ויש לנהוג על פיו. בין הפוסקים נחלקו הדעות באשר להיקף תחולתו של הכלל. לפי העמדה הרווחת, הכלל חל רק בדיני ממונות.
נפסק שגם בדיני ממונות יש להחיל את מנהג המדינה באופן מוגבל. לכן, אם מנהג המדינה סותר את ההלכה – אין לו תוקף משום שאין להחליף את התורה, באופן גורף, במערכת משפט אחרת, וכן משום שהרוב רגיל לציית להלכה, ולכן אינו מקבל על עצמו מנהג הסותר את ההלכה.
מנהג גרוע

מנהג גרוע, או מנהג הדיוט, הוא מנהג שנחשב בעיני חכמי ההלכה לבלתי ראוי או חסר היגיון, ולכן אין לו תוקף. כך ניתנה לחכמי ההלכה יכולת בקרה על מנהגי ממון שנוצרו על ידי הציבור.
להלן כמה דוגמאות בולטות למנהג שהוגדר על ידי חכמים ופוסקים כ"גרוע":
מנהג בניגוד לתקנת חכמים כתובה: מנהג שעוקר את חיוב הכתובה, הוא כנגד דין התורה ועל כן נחשב גרוע:
"אין לך מנהג גרוע גדול מזה שבא לעקור דין התורה כפי דעת הרבה מן הפוסקים שכתובת אישה בתולה מן התורה, ואפילו אם היה דבר שלא יש בו צד איסור, כל שכן בנ"ד (= בנידון דידן) שיש בו צד איסור, שכל הפוחת כו'..".
מנהג שיש בו חוסר צניעות: לפי הלכת השולחן ערוך, שותפים בחצר זכאים להתנגד לשימושים שונים שיעשו שכניהם בחצר, למעט כביסה, שהכרח שתיעשה בחצר, "לפי שאין דרך בנות ישראל להתבזות על גב הנהר". לדעת הסמ"ע (הרב יהושע פלק כץ), כביסה בחצר היא שימוש הכרחי שלא ניתן להתנגד לו, גם במקום שבו המנהג המקובל הוא לכבס בנהר "אפילו המנהג בעיר שבנותיהן מכבסין על הנהר, מ"מ הבא לשנות ולומר: אין רצוני שבתי תתבזה עצמה על הנהר – הדין עמו, שאין הולכין אחר מנהג גרוע כזה". מנהג לכבס בנהר הוא גרוע ולפיכך אינו תקף.
חוקים שנועדו להגן על עובדים – פוסקים רבים מכירים בחקיקה המגינה על זכויות עובדים. עם זאת, חלק מחוקי מגן אינם תקפים משום שהם בגדר 'מנהג גרוע'. כך למשל נקבע בנוגע להיקף פיצויי פיטורים, שאינו מחייב, משום שהפיצויים הנהוגים גבוהים מדי:
"ולכן אף שלגבי פצויים לעובד אנו מוכנים לקבל את המנהג המקובל כאן ביחסי העבודה אף אם נהגו כן ע"פ דיניהם... שהוא יושר וצדק עפ"י דין תורה"ק [= תורה הקדושה]... שודאי הסכימה דעתו כן בשעת שכירת הפועלים שיהא כמנהג היושר שהוא ביושר וצדק. אבל לחייב לשלם לפועל שלא עבד כל השנה הסכום במלואו, אינו כפי רוח היושר וצדק שבתורתנו הקדושה... ולזה לא מועיל מנהג המדינה שמקורם בחוקי העכו"ם שמגזימים לפעמים בזכויות הפועלים לצורך עזרתם והצבעתם בבחירות וכדומה. ובמנהג גרוע כי האי [= כמו זה] לא אמרינן דאדעתא דהכי נשכר [= אין אנו אומרים שעל דעת כך נשכר]".
מנהג להחזיר גנבה או אבדה לאחר ייאוש: ההלכה פוטרת את המוצא אבדה להשיבה לבעלים, אם נמצאה לאחר שהבעלים כבר התייאש ממנה. עם זאת היו שנהגו בכל זאת להשיב את האבדה. הש"ך (הרב שבתי הכהן) סבור שמנהג זה הוא מנהג גרוע, ומכל מקום ייתכן שיהיה תקף כתקנת הציבור. "קצות החושן" חולק על כך: "אמנם נראה דזה לאו מנהג גרוע אלא מנהג טוב וישר הוא". הבסיס לתוקפו של המנהג היא הקביעה שלפנים משורת הדין ראוי להחזיר אבדה גם לאחר ייאוש.
מנהג בניגוד לדיני ירושה: מנהג המפקיע את זכויותיו המיוחדות של הבכור בירושה, נוגד את הדין, ולפיכך הוא 'מנהג גרוע'.
גם מנהג תושבי רודוס להשוות את הבנות לבנים בירושת האב, מנוגד לדין והוא מנהג גרוע:
"דאפשר דבנדון כזה אין מקום למנהג וותיקין, ומסתמא לא ינהגו מנהג גרוע כזה ואם נהגו אין הולכים אחריו, כיון שעוקר בפירוש ירושת התורה... פשיטא דאין לסמוך עליו כלל ואין מקום לותיקין".
יש מקום למנהג רק כשיש לו "קצת שורש מן התורה". המנהג לפיו יש להשוות בזכות הירושה את הבנים לבנות הוא בניגוד לדין תורה. לפיכך, על אף שהוא מבוסס על "תקנת ותיקין", הוא מנהג גרוע, ואינו תקף.
החוק המודרני כמנהג המדינה

הפוסקים המודרניים נחלקו בשאלה האם נורמות משפטיות מקובלות הן בגדר מנהג מדינה. השאלה מתייחסת לנורמות שונות – חוקי המדינה, נורמות מקומיות ופרשנות בתי המשפט ביחס לחוקי המדינה.
באופן כללי ניתן לקבוע כי דיינים המזוהים עם גישת הציונות הדתית מכירים בחוקי המדינה הן כדינא דמלכותא דינא (דין המלכות הוא הדין) והן כ'מנהג המדינה'. זאת בעקבות עמדתם האידאולוגית, הרואה במדינה ערך דתי והלכתי. לעומת זאת, בתי הדין החרדיים מכירים בחוקי המדינה באופן מוגבל ומסויג, בעקיפין, מכוח "מנהג המדינה". לשיטתם, החוק עשוי להפוך למנהג המדינה רק אם בפועל ינהגו על פיו בקהילה החרדית. גישה זו נובעת, כנראה, מיחסם המסויג של החרדים כלפי המדינה ומוסדותיה. לפי גישה זו אין להכיר ישירות בחוקי הכנסת. תוקפם של החוקים אינו נובע מסמכותה הבעייתית של הכנסת, כי אם מסמכותו של הציבור, שבקיימו את החוקים מעניק להם מעמד של "מנהג מדינה". לפי קו מחשבה זה, לפסיקותיו של בית המשפט העליון אין מעמד מחייב משום שמקורן בסמכות המדינה ולא בסמכות הציבור.
פרופ' רון קליינמן ערך מחקר אמפירי על פסקי דין בעניינים ממוניים, שנתנו בבתי הדין הממלכתיים ובבתי הדין הפרטיים בישראל. לפי ממצאיו רובם הגדול של הדיינים בבתי הדין החרדים העניקו תוקף הלכתי לפרקטיקות הנוהגות בקהילה, והעדיפו אותן על פני הדין הישראלי. זאת, בדרך כלל, שלא באמצעות פסילה גלויה של הדין האזרחי, אלא באמצעות יישומם של כללים הלכתיים ועקרונות-על כגון: "תקנת הציבור", "טובת הציבור", "מנהג גרוע", "יושר, צדק, מוסר והיגיון".
הרב דוב ליאור נוקט עמדת ביניים. לדעתו, יש תוקף לכל חוק אזרחי שהפך למנהג, גם אם הצדדים לסוגיה הממונית הנידונה כלל לא היו מודעים ללשון החוק. עם זאת, אין להכיר במכלול החקיקה האזרחית, על מנת שזו לא תחליף את ההלכה דה פקטו על הדיין לבדוק מיוזמתו את החוק האזרחי, גם אם הצדדים לסכסוך הממוני לא ביקשו זאת ממנו.[דרושה הבהרה] בירור המנהג יכול להיעשות גם על ידי פנייה למומחים ומשפטנים, תוך הסתמכות על פסקי דין אזרחיים.
תפיסה אחרת מובאת בדבריו של הרב זלמן נחמיה גולדברג. לדעתו, יש לתת תוקף למנהג בתחום דיני הקניין, רק אם המנהג נוצר באופן אותנטי על ידי הציבור, בטרם נחקק הדבר כחוק, אך לא כאשר המנהג נוצר בהשפעתו של חוק אזרחי קיים. ביתר הסוגיות הממוניות, הרב גולדברג סבור כי לכל חוק אזרחי, שרבים נוהגים על פיו, יש תוקף של "מנהג", ויש לבחון לעניין זה כל חוק לגופו. החוק האזרחי יהפוך למחייב כמנהג המדינה אם יוכח שרבים נוהגים על פיו, ללא קשר להיותו מוכר על ידי הצדדים לדין.
הרב משה פיינשטיין סבור כי בבואנו לבחון את משקלו של מנהג המדינה בסוגיות ממוניות, יש להבחין בין חוקי המדינה שניתן להתנות עליהם לעומת אלה שאינם בני-התנאה. חוקים שאינם בני-התנאה תקפים כמנהג, משום שהצדדים מחויבים להם, ויש להניח שהצדדים מקבלים עליהם את החוקים הללו מתוך הסכמה. עם זאת, מפסיקותיו של הרב פיינשטיין נראה שהוא לא פנה מיוזמתו לבחון את החוק האזרחי כדי לפסוק על פיו כמנהג מדינה. לדעת הרב פיינשטיין גם מנהג גויים מקומי עשוי להיחשב למנהג המדינה והוא בעל תוקף.
החוק המודרני כמנהג המדינה > דוגמאות להתנגשות בין חוקי המדינה לכללים ההלכתיים

פסיקותיהם של דיינים משקפות לעיתים את המתח שבין חוקי המדינה להלכה. כך לדוגמה הרב נסים קרליץ התייחס לתקפו של התקנון המצוי בבית משותף כפי שהוא מופיע בחוק המקרקעין. לדבריו חוק המקרקעין הוא זר לדין התורה, ולכן אין להניח את קבלת התקנון (המצוי בחוק) על ידי דיירי בנין משותף.
הרב יקותיאל כהן,[דרושה הבהרה] סבור שהמגזר החרדי ברובו אינו מציית לחוקי מגן בתחום דיני עבודה, ולכן עבורו הם אינם נחשבים מנהג מחייב. לטענתו, מנהלי מוסדות החינוך החרדים מתחייבים כלפי משרד החינוך לשלם לעובדים המועסקים במוסדותיהם לפי כמות השיעורים ולפי הכללים הנהוגים בדיני עבודה. עם זאת, צעד זה נעשה למראית עין בלבד, ואותם המנהלים כלל לא התכוונו לקיים הבטחה זו, ולכן היא נעדרת תוקף.
מנגד, הרב שלמה דיכובסקי חלק על גישה זו. לדעתו, יש לתת תוקף הלכתי לחוקי המדינה, ולחוקי המגן בתוכם ולכן פסק פעמים רבות על פי "דין המלכות", תוך בחינת כל מקרה לגופו ולמידת הנסיבות המשתנות. כך סבורים גם פוסקים נוספים. הרב אשר וייס קובע כי יש תוקף קוגנטי לחוקי המגן שנועדו להגן על העובד, וכי התעלמות מהם מקפחת את המאמינים בדין תורה, והיא בבחינת "חילול השם". הרב מיכאל צדוק[דרושה הבהרה] טוען שהמגזר החרדי הוא חלק מהחברה הישראלית, ולכן חוקי המגן חלים עליו, ומחייבים אותו כשם ששאר חוקי מדינת ישראל מחייבים אותו.
ראו גם

סיטומתא
ביאורים

↑  הבית יוסף. היה הראשון שהביא את התוספתא כמקור לדין זה