stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גואיאקיל

גואיאקיל (בספרדית: Santiago de Guayaquil; נהגה כ"ואיאקיל", IPA: ‏[waʝaˈkil]) היא העיר הגדולה ביותר באקוודור ועיר הנמל הגדולה במדינה. גואיאקיל שוכנת על גדתו המערבית של גואיאס (Guayas) הנשפך אל האוקיינוס השקט במפרץ גואיאקיל.
גואיאקיל שוכנת כ-250 ק"מ מדרום מערב לעיר הבירה קיטו. במפקד האוכלוסין שנערך בעיר בשנת 2008 נמנו בה כ-3 מיליון נפש. אולם, בשטח המטרופוליני של העיר, הכולל את העיר דורן (Durán) מתגוררים כ-3.3 מיליון נפש. אקלימה של העיר הוא חם ולח. בשנות אל ניניו יורדים משקעים רבים בעיר בין החודשים ינואר-אפריל הגורמים אף להצפות. בשנים אחרות מידת המשקעים בעיר זעומה בגלל השפעת זרם הומבולדט.
גואיאקיל היא בירת נפת גואיאס וקנטון (מחוז) גואייס. העיר היא מרכז תעשיית הדיג באקוודור.
היסטוריה

גואיאקיל נוסדה ב-25 ביולי 1538 על ידי הקונקיסטאדור פרנסיסקו דה אורייאנה. אף בטרם נוסדה על ידי הכובשים הספרדים שכן במקום כפר של ילידי המקום. בשנת 1600 ישבו בגואיאקיל כ-2,000 נפש ובשנת 1700 מנתה אוכלוסיית העיר למעלה מ-10,000 תושבים.
בשנת 1687 הותקפה העיר על ידי שודדי ים אנגלים וצרפתים. בקרבות שהתחוללו בין מגיני העיר והשודדים נהרגו ונפצעו מאות בשני הצדדים. השודדים לקחו נשים מנשות העיר כפילגשים ורק לאחר תשלום כופר שוחררו הנשים והעיר ניצלה משריפה. בשנת 1709 הותקפה העיר שוב על ידי שודדי ים אנגלים, אשר דרשו כופר תמורת שחרורה, אולם עזבו בבהלה לאחר שפרצה בה מגפת קדחת צהובה.
ב-8 באוקטובר 1820 השתלטה על העיר, כמעט ללא התנגדות, קבוצה של אזרחים שנעזרו בכוחות מילואים מבני המקום ועצרו את ראשי השלטון המקומי, הנאמנים לכתר הספרדי. גואיאקיל הכריזה על עצמאותה מספרד והפכה לנפה העצמאית של גואיאקיל. אירוע זה היווה אבן פינה במלחמת העצמאות של אקוודור.
ב-26 ביולי 1822 חוסה דה סן מרטין וסימון בוליבר קיימו בעיר את ועידת גואיאקיל בה תוכנן שחרורה של דרום אמריקה מן השליטה הספרדית.
העיר ידעה שתי פלישות של צבא פרו, בשנים 1829 ו-1860.
בשנת 1896 פרצה בגואיאקיל שריפת ענק אשר כילתה חלקים נרחבים מן העיר.
כלכלה ותחבורה

העיר ממשיכה מסורת ארוכה כעיר מסחר מרכזית. לאחרונה נעשים יותר ניסיונות להקים בעיר תעשיית תיירות. אף שבעיר אתרים היסטוריים מועטים, בשנים האחרונות השקיע השלטון המקומי רבות בשיפוץ סכרים, כיכרות וגנים ציבוריים. בזכות השקעה זו הפכה גואיאקיל למוקד לירידים ולאירועים בינלאומיים.
מקורות ההכנסה העיקריים של בני העיר הם: מסחר, עסקים, חקלאות ודגה. למרות מרכזיותה, בגואיאקיל שיעור האבטלה הגבוה במדינה (כ-11% מכוח העבודה). בגואיאקיל נמל מים עמוקים הגדול באקוודור ואחד מנמלי הים הגדולים לחופי האוקיינוס השקט. בין גואיאקיל לעריה האחרות של אקוודור קיימת רשת כבישים ענפה, המפותחת ביותר במדינה.
בגואיאקיל פועל נמל התעופה הבינלאומי חוסה חואקין דה אולמדו.
ערים תאומות

הרפובליקה העממית של סין שאנגחאי, הרפובליקה העממית של סין
צ'ילה סנטיאגו דה צ'ילה, צ'ילה
צ'ילה קונספסיון, צ'ילה
ארצות הברית יוסטון, ארצות הברית
איטליה ג'נובה, איטליה
ספרד ברצלונה, ספרד
קולומביה בוגוטה, קולומביה
דוד קסטלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 בדצמבר 1836 ליבורנו, איטליה 
 פטירה:  13 בינואר 1901 (בגיל 64) פירנצה, ממלכת איטליה 
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 
דוד קסטלי (באיטלקית: David Castelli;‏ 1836, ליבורנו – 1901, פירנצה, טוסקנה) היה חוקר ומחנך יהודי איטלקי, במדעי היהדות. התחנך במכללה הרבנית בליבורנו, ובשנים 1857–1863 היה מורה לעברית ואיטלקית בבתי הספר היהודיים של אותה עיר. לאחר מכן הפך למזכיר הקהילה היהודית בפיזה, שם שימש במקביל כמורה פרטי. מינואר 1876 ועד מותו הוא שימש כמורה לעברית בבית הספר יהודי בפירנצה.
קסטלי תרגם את ספר איוב, קהלת, ואת שיר השירים מעברית לאיטלקית, ופרסם מחקרים שונים על היסטוריה של עם ישראל, פוליטיקה ומשפט. בין תלמידיו היו המשורר אנגיולו אורבייטו וחוקר המקרא סלבטורה מינוצ'י.
עבודותיו

L'Ecclesiaste, Traduzione e Studio Critico, פיזה, 1866
Leggende Talmudiche, Traduzione con Prefazione Critica, פיזה, 1869
Il Messia Secondo gli Ebrei Florence, 1874
Il Diritto di Testare nella Legislazione Ebraica, פירנצה, 1878
דוד מוכתר-סמוראי

אין תמונה חופשית
דוד מוכתר-סמוראי (בלועזית: David Mouchtar-Samorai; נולד ב-1942) הוא במאי ושחקן תיאטרון ואופרה ישראלי-גרמני.
ביוגרפיה

דוד מוכתר-סמוראי נולד בבגדאד, שבעיראק. עלה לישראל ב-1951. למד בחוג הבימה לנוער, בו הורו צבי פרידלנד ושלמה ברטונוב. למד משחק ב"אקטור סטודיו", בתיאטרון רויאל קורט, לונדון. בשנות השישים שיחק בתיאטרון הבימה בהצגות "ילדי הצל" מאת בן-ציון תומר, "כל אדם והאמת שלו" מאת לואיג'י פיראנדלו, "המלך נוטה למות" מאת אז'ן יונסקו, "מסע לנינוה" מאת יהודה עמיחי, "בלוז למיסטר צ'ארלי" מאת ג'יימס בולדווין ו"השקיעה" מאת איסאק באבל. ב-1967 שיחק בהצגה "עצור ! עד כאן !" בבימויו של יוסף כרמון, שהציגה בצוותא.
ב-1969 שיחק בהצגה "תיאטרון האכזריות" מאת אנטונן ארטו, בבימויו של מיכאל אלמז בתיאטרון המרתף, ביחד עם שפרה מילשטיין. מוכתר גילם את דמותו של אנטונן ארטו, אבי "תיאטרון האכזריות".
ב-1969 שיחק בהצגה "הזקן" בבימויו של מיכאל אלמז בתיאטרון המרתף, ביחד עם מירי פביאן. הצגה קומית-מינית מאת המשורר הביטניקי מייכל מאקליור. ההצגה מספרת על בילי הנער וג'ין הארלו. הציגה בתל אביב, לונדון וארצות הברית, בה נאסרה בתחילה בידי הצנזורה.
בראשית שנות השבעים של המאה העשרים, שב לאנגליה ולמד בימוי במשך שנתיים בתיאטרון סיטיזן, גלאזגו. ב-1972 שיחק בהצגת היחיד "דרייפוס על אי השדים" המבוססת על חייו של אלפרד דרייפוס. אלמז כתב את ההצגה על פי חומרים תיעודיים וגם ביים אותה. המחזה מתאר את דרייפוס היושב באי השדים, מנותק מהעולם ומשחזר את פרשת דרייפוס, בלי שהוא יודע על ההד שהפרשה חוללה בצרפת. העיתון "סקוטסמן" זיכהו בפרס על ההצגה, שהציגה בפסטיבל אדינבורו. ההצגה הציגה בישראל והייתה בסיבוב הופעות באירופה ובאמריקה.
הוא השתתף בתסכיתי רדיו.
החל לביים בראשית שנות השבעים. הצגותיו הראשונות הוצגו בתיאטרון סיטיזן, בתיאטרון טרוורס, אדינבורו ובאוניברסיטת תל אביב, בה ביים את ההצגה "צ'ה גווארה". באנגליה ביים שני מחזות מאת מיכאל אלמז, אחד מהם "האנרכיסט", קומדיה פוליטית שהועלתה בפסטיבל אדינבורו ועוסקת במיכאיל באקונין.
ביים בתיאטראות יאנג ויק ובוש בלונדון. בד בבד לעבודתו באנגליה ביים בתיאטרון הקאמרי ב-1976 את "מושל יריחו" מאת יוסף מונדי, "דון קרלוס" מאת פרידריך שילר ו"הפותחן" מאת המחזאי הצרפתי ויקטור לנו. באותה שנה ביים גם את המחזה "תוכנית כבקשתך" פרי עטו של המחזאי הגרמני בן המאה ה-20 פרנץ קסאוור קרץ. זוהי הצגת יחיד ללא מילים בכיכובה של נאוה שאן בתיאטרון באר שבע. המחזה עוסק בערב אחד בחייה של גברת ראש, אישה ערירית, כשהיא ספונה בביתה.
ביים את ההצגה "שטאלרהוף", שיצאה לסיבוב הופעות באירופה. לאחר שההצגה הועלתה בגרמניה,  בסביבות 1975, הוזמן מוכתר-סמוראי לעבוד כבמאי-אורח בגרמניה. היה במאי בית בתיאטרון העירוני של היידלברג ואחר-כך במאי בית ב"שאושפילהאוס" של פרנקפורט, ב"שאושפילהאוס" של המבורג, בדיסלדורף ובבון.
החל משנות התשעים מוכתר-סמוראי עבד כבמאי עצמאי. בין המקומות בהם ביים: ה"שאושפילהאוס" של בזל, ה"שאושפילהאוס" של ציריך, תיאטרון יוזפשטאט בווינה ובתי אופרה שונים בגרמניה. תשע מההצגות שביים צולמו לטלוויזיה הגרמנית. זכה בפרס התיאטרון של בווריה עבור בימוי האופרה מקבת' מאת ג'וזפה ורדי. שהוצגה בברמן. במשאל מבקרים שערך כתב העת לאופרה "אופרה וולט", בחר ב"מקבת'" וב"בילי באד" שביים, כאופרות המעניינות ביותר לשנת 1997.
אחר-כך ביים את החטיפה מן ההרמון של מוצרט בשטאטאופרה בברלין, את "ורתר" של ז'יל מאסנה באופרה של מנהיים, את "דון קרלו" של ורדי בבון ומחזה מאת גראבה "מהתלה – סאטירה, אירוניה ומשמעות עמוקה" בבון. ביים האופרה "פיטר גריימס" מאת בנג'מין בריטן באופרה של פרנקפורט.
נשוי לשחקנית פיונה מור. לשניים שני ילדים.
בימוי בתיאטרון הישראלי

| הצגה | תיאטרון | מחזאי | הצגת בכורה |
| --- | --- | --- | --- |
| דוניה רוסיטה הרווקה | תיאטרון הקאמרי | פדריקו גארסיה לורקה | 11 באוגוסט 2001 |
| הפותחן | הקאמרי | ויקטור לאנו | 24 ביולי 1976 |
| תוכנית כבקשתך | תיאטרון באר שבע | פרנץ קסאור קרץ | 1976 |
| דון קרלוס | הקאמרי | פרידריך שילר | 13 בפברואר 1976 |
| מושל יריחו | הקאמרי בשיתוף צוותא | יוסף מונדי | 8 בנובמבר 1975 |
| צ'ה גווארה | תיאטרון אוניברסיטת תל אביב |  | 1975 |
משחק בתיאטרון הישראלי

| הצגה | תיאטרון | מחזאי | במאי | תפקיד | שנה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| דרייפוס על אי השדים |  | מיכאל אלמז | מיכאל אלמז | אלפרד דרייפוס | 1972 |
| תיאטרון האכזריות | תיאטרון המרתף | אנטונן ארטו | מיכאל אלמז | אנטונן ארטו | 1969 |
| הזקן | תיאטרון המרתף | מייכל מאקליור | מיכאל אלמז | בילי הנער | 1969 |
| עצור ! עד כאן ! | צוותא | צ'ארלס נולם | יוסף כרמון |  | 1967 |
| השקיעה | תיאטרון הבימה | איסאק באבל | שרגא פרידמן | ארוך הרגלים ומלח | 8 במרץ 1965 |
| בלוז למיסטר צ'ארלי | הבימה | ג'יימס בולדווין | אברהם ניניו | לורנצו | 17 בינואר 1965 |
| קומדיה של טעויות | הבימה | ויליאם שייקספיר | אטיין דבל | סוחר א' | 10 באוקטובר 1964 |
| מסע לנינוה | הבימה | יהודה עמיחי | יוליוס גלנר |  | 1964 |
| המלך נוטה למות | הבימה | אז'ן יונסקו | אטיין דבל | איש משמר המלך | 12 באוקטובר 1963 |
| כל אדם והאמת שלו | הבימה | לואיג'י פיראנדלו | אטיין דבל | מר צ'נטורי | 18 במאי 1963 |
| ילדי הצל | הבימה | בן-ציון תומר | ישראל בקר | המלצר | 28 בנובמבר 1962 |
גבריאל נסט

נבחרת ישראל במחנה אימונים, 1959.מימין לשמאל: שושנה ריבנר, נוגה הררי, תמר זליג, דורית שרצר, גבריאל גינטר נסט ועוזי בק
גבריאל גינטר נסט (נולד בשנת 1933), הוא שחיין עבר ישראלי, אלוף ישראל במשחה ל-200 מטר חזה (1952 ו-1958) ובמשחה ל-200 מטר פרפר (1957 ו-1958) ושיאן ישראל בשחייה במשחים ל-100 מטר פרפר, ל-100 מטר חזה, ל-200 מטר חזה ול-400 מטר חזה.
ביוגרפיה

נסט התגורר בכפר סבא ועבד בחדרה. הוא התאמן בקבוצת ברית מכבים עתיד תל אביב.
ביוגרפיה > 1952 > אלוף ישראל

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1952 זכה נסט בדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:01.5 דקות, לפני דוד טייכנר (3:01.7 דקות) ומאיר מוזס (3:02.2 דקות), שניהם מהפועל חיפה.
ביוגרפיה > 1953 > המכביה הרביעית

בתחרויות השחייה של המכביה הרביעית שנערכו בחיפה בבריכת "בת גלים" בספטמבר 1953 זכה נסט במדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:01.6 דקות, אחרי וולף מארגנטינה (2:59.9 דקות) ולפני טייכנר מישראל (3:02.9 דקות).
ביוגרפיה > 1954

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1954, זכה נסט ב-4 מדליות אישיות, 3 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:59.3 דקות, אחרי ראובן שנפר מהפועל גבעת חיים (2:55.0 דקות) ולפני דוד טייכנר מהפועל חיפה (3:03.8 דקות), במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:15.0 דקות, אחרי ראובן שנפר (1:14.8 דקות) ולפני עוזי סלפטר מהפועל תל עמל (1:19.9 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:53.0 דקות, אחרי שנפר ששיפר את שיאו הישראלי של נסט (2:47.0 דקות) וקבע שיא ישראלי חדש של 2:46.8 דקות ולפני עוזי סלפטר (3:08.0 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 22:24.0 דקות, אחרי ראובן שנפר שקבע שיא ישראלי חדש של 21:37.4 דקות ועוזי רוזן מהפועל שער העמקים (22:21.0 דקות).
ביוגרפיה > 1955 > שיאן ישראל

בתחרות שנערכה ברחובות באוגוסט 1955 קבע נסט במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 1:12.9 דקות. באליפות ישראל לנוער בשחייה שנערכה בחדרה בסוף ספטמבר הוא קבע במשחה ל-100 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 1:17.6 דקות. בתחרות שנערכה בחדרה ב-1 באוקטובר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:50.5 דקות. חודשיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר, הוא זכה ב-2 מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:57.0 דקות, אחרי ראובן שנפר (2:54.8 דקות) ולפני ד. פרלמן מהפועל תל אביב (2:59.9 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 3:00.3 דקות, אחרי שנפר (2:47.2 דקות) ושלום כהן מהפועל גוש זבולון (2:57.0 דקות).
ביוגרפיה > 1956

בתחרויות השחייה בין הנבחרות הארציות של אגודות הפועל ומכבי שנערכו בחיפה בתחילת ספטמבר 1956 זכה נסט בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:51.8 דקות, לפני שנפר (2:51.9 דקות) ופרלמן (2:54.8 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:59.6 דקות, אחרי שנפר (2:50.5 דקות) ושלום כהן (2:53.1 דקות). שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות שנערכה בספטמבר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 1:16.2 דקות, שיפור לשיאו הקודם שעמד עם 1:17.4 דקות. שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בחיפה הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:53.9 דקות, אחרי שנפר (2:53.8 דקות) ולפני פרידמן ממכבי חיפה (3:02.0 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 3:03.2 דקות, אחרי שנפר שקבע שיא ישראלי חדש של 2:46.6 דקות ושלום כהן (2:57.4 דקות).
ביוגרפיה > 1957

בתחרות שחייה שנערכה בגבעת רמב"ם ב-20 ביולי 1957 קבע נסט במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:46.1 דקות, שיפור לשיאו של ראובן שנפר (2:47.8 דקות). בתחרות שנערכה בחולון בסוף אוגוסט הוא קבע במשחה ל-400 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 6:01.4 דקות, שיפור לשיא בן ה-16 (6:14.1 דקות).
ביוגרפיה > 1957 > המכביה החמישית

בתחרויות השחייה של המכביה החמישית שנערכו בבריכת גלי גיל שברמת גן בספטמבר אותה שנה זכה נסט לכבוד להשביע את הספורטאים בטקס הפתיחה. בתחרויות השחייה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:53.9 דקות, אחרי שנפר שקבע שיא מכביה חדש של 2:51.6 דקות ולפני ל. דיאמנד מדרום אפריקה (2:56.0 דקות). חודש לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר 1957 הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:53.6 דקות.
ביוגרפיה > 1958

באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר 1958 זכה נסט בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:52.3 דקות ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:53.7 דקות.
ביוגרפיה > 1959

בתחרות שחייה שנערכה בבריכת וילדור (בריכת 25 מטר) שבהרצליה ביולי 1959 קבע נסט במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:45.1 דקות, שיפור לשיאו הישראלי (2:46.1 דקות).
ביוגרפיה > 1964

בתחרות שנערכה ברמות השבים ב-22 באוגוסט 1964 קבע נסט במשחה ל-100 מטר חזה שיא מכבי חדש של 1:15.1 דקות, שיפור לשיאו הקודם (1:16.2 דקות).
הערות שוליים

↑  סיכומה של שנה, דבר, 16 בנובמבר 1951
↑  ישראל פז, היום תינעל המכביה ה-4, על המשמר, 29 בספטמבר 1953
↑  שלמה מוזר, אליפות ישראל בשחייה - היום ומחר, דבר, 15 באוקטובר 1954
↑  שלמה מוזר, דבר הספורט - אורות וצללים באליפות השחיה, דבר, 17 באוקטובר 1954
↑  אושרו שיאים ארציים בשחיה, דבר, 21 באוגוסט 1955
↑  הנוער שובר שיאים בחדרה, על המשמר, 27 בספטמבר 1955
↑  4 שיאים בשחייה, מעריב, 2 באוקטובר 1955
↑  שלמה מוזר, דבר הספורט - מנדלבאום גיבור אליפות ישראל בשחייה בשברו שלושה שיאים, דבר, 9 באוקטובר 1955
↑  בשחייה:הפועל - מכבי 78 - 64, דבר, 2 בספטמבר 1956
↑  ריבנר, נסט, רוזן ושנפר השיגו שיאים חדשים, מעריב, 23 בספטמבר 1956
↑  4 שיאים ארציים הוצבו באליפות ישראל בשחייה, דבר, 7 באוקטובר 1956
↑  5 שיאים והפתעות באליפות ישראל בשחייה, חרות, 7 באוקטובר 1956
↑  שיא ישראלי בשחייה - נסט - 200 מ' חזה - 2:46.1 ד, דבר, 21 ביולי 1957
↑  8 שיאים ארציים בשחייה הוצבו השבוע בבריכות חולון וגוש זבולון, דבר, 30 באוגוסט 1957
↑  אורי דן, קיבוץ גלויות ספורטיבי באיצטדיון - 900 צועדים, 2500 מתעמלים, 40 אלף תופים, מעריב, 16 בספטמבר 1957
↑  נפתחו תחרויות השחייה במסגרת משחקי המכביה ה-5, דבר, 20 בספטמבר 1957
↑  ע. שוורץ, קרבות סוערים באליפות השחייה, מעריב, 20 באוקטובר 1957
↑  3 שיאים בשחייה, מעריב, 18 ביולי 1959
↑  2 שיאי מכבי בתחרות שחייה ברמות השבים, חרות, 23 באוגוסט 1964
גואטמלה במשחקים האולימפיים לנוער

גואטמלה משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הגואטמלים מדליית ארד יחידה בקליעה. היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער.
השתתפות במשחקים > משחקי הקיץ > אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)

המשלחת הראשונה של גואטמלה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה 12 ספורטאים שהתחרו בשמונה ענפי ספורט. המשלחת זכתה במדליית ארד. המשלחת הגיעה להישגים בענפים קליעה בה היא זכתה במדליית ארד בירי ל-10 מטר באקדח אוויר ובהתעמלות בה היא סיימה במקום החמישי בקרב רב לנערות ובמקום הרביעי בתרגילי הקרקע והקורה. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים ג'ודו, הרמת משקולות, קרב חמש מודרני, רכיבה, שחייה ושיט
השתתפות במשחקים > משחקי הקיץ > אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)

המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר שגואטמלה שלחה עד כה. המשלחת מנתה 20 ספורטאים שהתחרו בעשרה ענפי ספורט. המשלחת לא זכתה במדליות. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים ג'ודו, קליעה, קרב חמש מודרני, קשתות, רכיבה ושחייה. המשלחת התחרתה גם בענפים אופניים, כדורגל וכדורעף חופים בהם היא הגיעה למקומות האחרונים. בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור, בענף ההתעמלות המשלחת הגיעה למקומות נמוכים.
מדליות

| --- | --- |
 :  ראו גם – מדליות במשחקים האולימפיים לנוער
ראו גם

גואטמלה במשחקים האולימפיים
גואטמלה במשחקים הפאראלימפיים
| מדינות העולם במשחקים האולימפיים לנוער |
| --- | --- | --- |
| המזרח התיכון | איחוד האמירויות הערביות • איראן • אלג'יריה • בחריין   • הרשות הפלסטינית • טורקיה • ירדן • ישראל • כווית • לבנון • לוב • מצרים • מרוקו • סוריה • עומאן • ערב הסעודית • עיראק  • קטר  • תוניסיה • תימן |  |
| אסיה | אוזבקיסטן • אינדונזיה • אפגניסטן • בהוטן • בנגלדש • ברוניי • הודו • הונג קונג • המלדיביים • הפיליפינים • טאיוואן • הרפובליקה העממית של סין • וייטנאם • טג'יקיסטן • טורקמניסטן • יפן • לאוס • מונגוליה • מזרח טימור • מיאנמר • מלזיה  • נפאל • סינגפור • סרי לנקה • פקיסטן • קוריאה הדרומית • קוריאה הצפונית • קזחסטן • קירגיזסטן • קמבודיה • תאילנד |  |
| אירופה | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בוסניה והרצגובינה • בלארוס • בלגיה • גאורגיה • גרמניה • דנמרק  • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונטנגרו • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סן מרינו • סלובניה • סלובקיה • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קוסובו • קפריסין • קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| אפריקה | אוגנדה • אנגולה • אסוואטיני • אריתריאה • אתיופיה • בוטסואנה • בורונדי • בורקינה פאסו • בנין • גאנה • גבון • ג'יבוטי • גינאה • גינאה ביסאו • גינאה המשוונית • גמביה • דרום אפריקה • דרום סודאן • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • טוגו • טנזניה • כף ורדה • ליבריה • לסוטו • מאוריטניה • מאוריציוס • מאלי • מדגסקר • מוזמביק • מלאווי • הרפובליקה המרכז-אפריקאית • ניגריה • ניז'ר • נמיביה • סאו טומה ופרינסיפה • סודאן • סומליה  • סיירה לאון • סיישל • סנגל • צ'אד • קומורו • הרפובליקה של קונגו • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו • קמרון • קניה • רואנדה |  |
| אמריקה | אורוגוואי • איי בהאמה • איי הבתולה של ארצות הברית • איי הבתולה הבריטיים • איי קיימן • אל סלוודור • אנטיגואה וברבודה • אקוודור • ארגנטינה • ארובה • ארצות הברית • בוליביה • בליז • ברבדוס • ברזיל  • ברמודה • ג'מייקה • גואטמלה • גיאנה • גרנדה  • דומיניקה • האיטי • האנטילים ההולנדיים • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • ונצואלה • טרינידד וטובגו • מקסיקו • ניקרגואה • סורינאם • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • פוארטו ריקו • פנמה • פרגוואי • פרו • צ'ילה • קובה • קולומביה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| אוקיאניה | אוסטרליה • איי מרשל • איי קוק  • איי שלמה • גואם • ונואטו • טובאלו • טונגה • מיקרונזיה • נאורו • ניו זילנד • סמואה • סמואה האמריקנית • פיג'י • פלאו • פפואה גינאה החדשה • קיריבטי |  |
גרשון שופמן

| --- | --- |

 לידה:  28 בפברואר 1880 אורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  12 ביוני 1972 (בגיל 92) גדרה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  חיפה 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1956)  פרס ביאליק (1946)  פרס ניומן (1969) 
 
דניאל פרסקי וגרשון שופמן (משמאל), גראץ, אוגוסט 1930
הסופר גרשון שופמן ורעייתו רות (אנני)
גרשון שוֹפְמן (בגרמנית: Schoffmann; נכתב לעיתים גרשֹם שופמן, 28 בפברואר 1880, ט"ז באדר תר"מ – 12 ביוני 1972) היה סופר עברי בן דור התחייה. חתן פרס ביאליק (תש"ז 1946) ופרס ישראל (תשט"ז 1956). אמן הסיפור הקצר וקצרצר.
ביוגרפיה

גרשון שופמן נולד לזלמן דוב (אלתר), חסיד קוידנוב, ולפייגה חיה בת יוסף לוין בעיר אורשה שבפלך מוהילוב, ברוסיה הלבנה (שבאימפריה הרוסית; כיום בבלארוס), למשפחה יהודית חסידית בת ארבעה ילדים. הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי, למד בחדר ובישיבה ועבד לכלכלת משפחתו. את סיפוריו הראשונים החל לכתוב בגיל 19. בגיל 21 נסע לעיר ורשה, שהייתה באותם ימים מרכז של ספרות עברית במזרח אירופה. בשנת 1902 פרסם קובץ ראשון ובו שבעה מסיפוריו בשם "סיפורים וציורים", בהוצאת "תושיה" של בן אביגדור. הוא התוודע שם אל גדולי המספרים היהודים ובראשם י"ל פרץ, יוסף חיים ברנר ואורי ניסן גנסין וכמו כן זכה לתמיכה ולהערכה מצד מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, סופר אשר שופמן העריץ. שלוש שנים שירת בצבא הצאר, בעיר הוֹמל, והמשיך לכתוב גם בשירותו הצבאי.
לאחר פרוץ מלחמת רוסיה–יפן ב-1904 ערק מהצבא ונמלט ללבוב, משם שלח את סיפוריו ל"השילוח" (שיצא באודסה בעריכתו הספרותית של ביאליק) ומאוחר יותר ל"המעורר" בלונדון, בעריכתו של ברנר. שנה מתקופת חייו בלבוב התגורר עם ברנר, אך דרכיהם נפרדו כאשר התאהבה בת זוגו של ברנר בשופמן, וברנר עלה לארץ ישראל. עם זאת, הם שמרו על קשר עד למותו של ברנר. תקופת מגוריו בלבוב הייתה תקופה פורייה ביצירתו, והוא הרבה לכתוב על בתי הבושת בסביבת מגוריו ועל הומוסקסואליות. בשנת 1913 עבר מלבוב לווינה, שם העביר את שנות מלחמת העולם הראשונה כפליט. בשנת 1914 הוציא את כתביו המקובצים בהוצאת מוריה של ביאליק.
בשנת 1920, בגיל 40, נשא את אנני (רות) פלאנק, נערה אוסטרית קתולית שהתגיירה כבת 20 ממשפחת איכרים, הקים עמה בית בכפר האוסטרי וֶצֶלְסְדוֹרְף (Wetzelsdorf) שליד גראץ (מאז האנשלוס זהו אחד מרובעי העיר). בני הזוג חיו בכפר 17 שנה ונולדו להם בן ובת - משה ואסתר. הם נשארו נשואים עד למותו.
במשך שנים הסתייג מעלייה לארץ, בעיקר לאחר רצח ברנר ביפו. אולם ביולי 1938, עקב סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית ורדיפת היהודים, במהלכה נעצר שופמן, עלה עם משפחתו לארץ ישראל, בגיל 58. הוא נתקבל בנמל תל אביב על ידי משלחת סופרים שכללה את שאול טשרניחובסקי, אשר ברש, שלמה הלל'ס, יעקב פיכמן ודוד שמעוני. לכבוד בואו נערכו באוגוסט מסיבה של אגודת הסופרים וקבלת פנים בבית ברנר. שופמן השתקע עם אשתו וילדיו בתל אביב, פרסם מציוריו ומסיפוריו ב"דבר" ובהוצאת "עם עובד".
אחיו זליג ואחותו חסיה, שניהם צעירים ממנו נספו בשואה.
ב-1954 עבר לחיפה, בעקבות הצעתו של אבא חושי, ראש העיר חיפה, להעניק דירות במתנה לסופרים. ב-1957, עם פרישתו של דוד זכאי מעריכת דבר, הפסיק שופמן לכתוב בעיתון. ב-1960 הוציאו הוצאות "עם עובד" ו"דביר" את כל כתביו בחמישה כרכים.
בשנת תש"ז (1946) זכה שופמן בפרס ביאליק, בשנת 1953 בפרס רופין ובשנת תשט"ז (1956) זכה בפרס ישראל.
כן היה אזרח כבוד של העיר חיפה.
שופמן נפטר בקיץ 1972 בבית החולים הרצפלד בגדרה, בגיל 92. נקבר בבית העלמין חוף הכרמל. שלושה שבועות לאחר מותו, נפטרה אשתו רות ונקברה לצדו.
על שמו קרויים רחובות בבאר שבע ובחיפה.
בתחילת 2017 הופיע לראשונה אוסף סיפורים מן השנים 1913–1938 בתרגום לגרמנית.
כתיבתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
שופמן נחשב לאומן הסיפור הקצרצר. סיפוריו הם "דקים", מרוכזים ופיוטיים. שופמן ניחן בהסתכלות חדה וחריפה, ובמילים מועטות, בהן הוא מצליח לתאר אפיזודות מחיי היומיום. דוגמה לכתיבתו הממוקדת:
בתוך קהל צפוף, בתיאטרון או באולם זמרה יש שלאיש (או לאשה) נעשה רע פתאום והוא נופל מתעלף. רוב האנשים מסביב סוטים מעליו מתרחקים, משתמטים ורק שניים נמצאים תמיד, שחשים לעזרתו.
ראו גם

המרכז הספרותי העברי בורשה
לקריאה נוספת

מרדכי עובדיהו, "פרקי ג. שופמן: תגים לדמותו ויצירתו", תל אביב: גלים, תש"ך. (חוברת). (הספר בקטלוג ULI)
גרשון שקד, ללא מוצא: על י"ח ברנר, מ"י ברדיצ’בסקי, ג’ שופמן וא"נ גנסין, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ג. (הספר בקטלוג ULI)
נורית גוברין, מעגלים, רמת גן: מסדה, 1975. (מחקרים על מ"י ברדיצ’בסקי, ג’ שופמן, ודבורה בארון). (הספר בקטלוג ULI)
יוסף שה-לבן, גרשון שופמן, תל אביב: אור עם ('הערות והנחיות ללמוד ולקריאה'), תשל"ט 1978. (חוברת). (הספר בקטלוג ULI)
נורית גוברין (ליקטה וצירפה מבוא וביבליוגרפיה), ג. שופמן: מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו, תל אביב: עם עובד, תשל"ח. (הספר בקטלוג ULI)
נורית גוברין, מאופק אל אופק: ג’ שופמן, חייו ויצירתו, 2 כרכים, תל אביב: יחדיו, אוניברסיטת תל אביב, תשמ"ג 1982. (הספר בקטלוג ULI)
הלל ברזל, חזון וחזיון: פרנץ קאפקא, גרשון שופמן, חיים הזז, נתן אלתרמן, אהרן אפלפלד, א’ ב’ יהושע, תל אביב: יחדיו, תשמ"ח 1987. (הספר בקטלוג ULI)
חנה הרציג, קווים לדמותו של גרשון שופמן, הסיפור העברי בראשית המאה העשרים, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשנ"ב, כרך 3 (יחידה 7: מבחר סיפורים - גרשון שופמן), עמ' 91–92. (הספר בקטלוג ULI)
אילת נגב, גרשון שופמן: שלכת, בתוך שיחות אינטימיות, תל אביב: משכל, 1995. גרסה דיגיטלית בפרויקט בן־יהודה. (הספר בקטלוג ULI)
זיוה שמיר, הספרות ורוח המוזיקה:ייצוגים של נגנים וכלי נגינה בפרוזה העברית, (פרק שלישי-הכנר היהודי העיוור ועולמו העשיר והדל: עיון בסיפור "נקמה של תיבת הזִמרה" מאת גרׁשׂם שופמן) תל אבי, הוצ. ספרא, 2019, עמ' 59-77.
Moshe Moskowitz, The vital sketch: The humanistic element in modern Hebrew literature, Haifa: Pinath-Hasefer, 1978. (הספר בקטלוג ULI)
Norman Tarnor, The many worlds of Gershon Shofman, West Orange, N.J.: Behrman House, 1989. (הספר בקטלוג ULI)