stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המוזיאון לפרהיסטוריה ולהיסטוריה קדומה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארכאולוגיה
 כתובת:  מִיטֶה 
 מיקום:  מיטה 
 מדינה:  גרמניה 
 קואורדינטות:  52°31′14″N 13°23′52″E﻿ / ﻿52.5206°N 13.3978°E﻿ / 52.5206; 13.3978
 אתר רשמי
  (למפת ברלין מוגדלת) המוזיאון לפרהיסטוריה ולהיסטוריה קדומה(למפת ברלין רגילה) המוזיאון לפרהיסטוריה ולהיסטוריה קדומה
 
משכנו לשעבר של המוזיאון בשרלוטנבורג – חזית המוזיאון
המוזיאון לפרהיסטוריה ולהיסטוריה קדומה (בגרמנית: Museum für Vor- und Frühgeschichte) הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן בברלין באזור סיטי וסט. הוא מכיל את אחד האוספים הגדולים ביותר באירופה של מוצגים מהתקופה הפרהיסטורית.
היסטוריה

מקורו של אוסף המוזיאון בחדרי פלאות ואוסף האמנות של משפחת הוהנצולרן אשר הוצג בארמון מונביו תחת השם "מוזיאון העתיקות הלאומי" (Museum Vaterländischer Altertümer) מאז שנת 1830. לאחר גדילת והרחבת האוסף הוא הועבר למוזיאון החדש ובשנת 1886 למוזיאון האתנוגרפי שהיה ממוקם ברחוב הנסיך אלברכט (Prinz-Albrecht-Strasse). בשנת 1921 הועבר האוסף למוזיאון מרטין-גרופיוס-באו ושם קיבל את שמו הנוכחי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ועם כיבוש העיר על ידי הצבא האדום, הועבר חלק מהאוסף לברית המועצות. יתרת האוסף הועברה לבניין תיאטרון שתוכנן על ידי קארל פרדיננד לאנגהנס הממוקם בסמוך לארמון שארלוטנבורג (במערב ברלין). בעקבות איחוד גרמניה הועברו חלקי האוסף שנותרו במזרח העיר למוזיאון הנוכחי.
תצוגות המוזיאון

במוזיאון שישה אולמות תצוגה המשתרעים על פני שלוש קמות. כמו כן מציג המוזיאון תערוכות מתחלפות. במוזיאון ספרייה בנושא פרהיסטוריה וארכאולוגיה ובה למעלה מ-50,000 ספרים. כמו כן בניין המוזיאון משמש מספר גופי מחקר.
תצוגות המוזיאון > אולם רודולף-וירכו

אולם רודולף וירכו (Rudolf-Virchow-Studio) מציג מבוא לתקופת האבן, תקופת הברונזה ותקופת הברזל. כמו כן באולם זה נמצא אולם הרצאות.
תצוגות המוזיאון > אולם שלימן

אולם שלימן (Der Schliemann-Saal) מציג ממצאים מתקופת הברונזה ותקופת הברזל אשר התגלו ברחבי המזרח התיכון, מערב אסיה, מרכז אסיה וסין, וכן אוסף נרחב של מוצגים שהתגלו בקפריסין.
תצוגות המוזיאון > אולם תקופת האבן ותקופת הברונזה

אולם זה מציג ממצאים שהתגלו ברחבי אירופה שמקורם בתקופות אלה, ובייחוד ממצאים פלאוליתיים שהתגלו בקומב-קאפל ולה מוסטייה. כמו כן באולם מוצגים ממצאים מהתקופה הנאוליתית באירופה ובהם מוצגים מתרבות הקדרות הקווית (Linear pottery culture) ותרבות ביקר (Beaker culture).
מוצגי תקופת הברונזה מדגימים את התפתחות העבודה במתכת ומציגים כלים ששימשו לפולחן ולקבורה. מוצגים אלה מקורם בעיקר ממערב אירופה, צפון גרמניה וסקנדינביה אולם ישנם גם מוצגים ממרכז אירופה, אזור האלפים והדנובה וצפון איטליה.
תצוגות המוזיאון > אולם הזהב

אולם הזהב (Goldsaal) מציג מוצגים העשויים מתכות יקרות שמקורם בתקופת הברונזה - הידוע שבהם הוא כובע הזהב של ברלין.
תצוגות המוזיאון > אולם 5

אולם 5 (Saal 5) מוקדש למוצגים מראשית תקופת הברזל ועד ימי הביניים. מוצגים אלה כוללים מוצגים מתרבות האלסטאט, מוצגים קלטיים וכן מטבעות וביגוד וכלי נשק מימי הביניים.
כובע הזהב של ברלין
שרשרת ממזרח אירופה, מהמאה השלישית או המאה הרביעית.
הטרמפיסטים

| --- | --- |
 סוגה:  סדרת אינטרנט
 יוצרים:  יאיר אגמון   אלעד שוורץ
 כותבים:  יאיר אגמון   אלעד שוורץ
 בימוי:  יאיר אגמון   אלעד שוורץ   רועי אלון (במאי שותף)
 פסקול:  שלומי אטיאס
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית  אנגלית ערבית
 מספר עונות:  7
 מספר פרקים:  53
 הפקה
 מפיק:  יאיר אגמון   אלעד שוורץ   רועי אלון
 חברת הפקה:  אנדמול שיין ישראל
 עורכים:  יאיר אגמון, אלעד שוורץ (עריכת תמונה)   עדי ארבל (עריכת תוכן)
 צלמים:  יאיר אגמון   אלעד שוורץ (עונות 1–2)   רועי אלון (עונות 3–4)
 טכניקת צילום:  מערך מרובה מצלמות
 מוזיקה:  אבי שהרבני
 אורך פרק:  כ-6 דקות
 שידור
 תקופת שידור בישראל:  29 במאי 2017 – רץ
 קישורים חיצוניים
 https://www.kan.org.il/program/?catid=32
 
הטרמפיסטים היא סדרת רשת ישראלית של כאן תאגיד השידור בבימויים של יאיר אגמון ואלעד שוורץ, אשר גם יצרו את הסדרה. הסדרה עוסקת באנשים בצידי הדרך ובשולי התודעה.
רקע

את העונה הראשונה יצרו אגמון ושוורץ כחלק מפרויקט שלהם בבית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה. התכנית עלתה לראשונה לשידור בערוץ היוטיוב של תאגיד השידור ב-29 במאי 2017.
תוכן

הסיפורים עוסקים בסיפורים האישיים של טרמפיסטים מכל קצוות המדינה. בתוכנית מוצגים אנשים מדתות, ממגזרים וממקומות שונים וכל אחד מביא את סיפורו האישי למסך תוך כדי שיחה עם יאיר בזמן הנסיעה.
צילום

התוכנית צולמה כולה בתוך מכונית נוסעים בעזרת שימוש במצלמות מרובות. הפרקים צולמו בכל רחבי ישראל, ובעיקר באזורי הפריפריה.
פרסים ומועמדויות

| שנה | ארגון | קטגוריה | תוצאה | סימוכין |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2018 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2018 | סדרת רשת | מועמדות |  |
| 2019 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2019 | סדרת רשת | זכייה |  |
הערות שוליים

↑  בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלויזיה | מבזקים וחדשות | שפע מועמדויות בקטגוריות מרכזיות לבוגרי בית הספר בפרסי האקדמיה לטלוויזיה, באתר www.jsfs.co.il
↑  כאן (2017-05-29), הטרמפיסטים עונה 1 | פרק 1 - שמוליק, נבדק ב-2019-07-24
↑  הכוכב הבא, ארץ נהדרת ואיש חשוב מאוד מועמדים לפרסי הטלוויזיה, באתר מעריב אונליין, 30 בינואר 2019
| תוכניות תאגיד השידור הישראלי  |
| --- | --- | --- |
| חדשות ואקטואליה | חדשות הערב • חדשות הלילה • חדשות שישי • חדשות השבת • ערב ערב • העולם היום • שרון ואורי • מהצד השני עם גיא זהר • משחקי הכיס • עצם העניין • הכול פוליטי • שבע עם איילה חסון • הזמן הירוק |  |
| תוכניות תחקירים | זמן אמת • שטח הפקר • האזרח גואטה • דו"ח רולניק |  |
| דוקו ותעודה | וואי וואי וואי • יוצאים מהכלל • המהפכה הגאה • לבנון • אויבים • שרון • שופטים בשר ודם • לוחמים • הבלתי חשובים • המנדט • בשם האב • מדורות השבטים • חילוניות • 3 שירים |  |
| מציאות תיעודית | טיול אחרי צבא • בואו לאכול איתי • רילוקיישן • סליחה על השאלה • 80 וארבע • מתחילים מאפס • עוד ניפגש • סיפורים מהכורסה • יומני היקר • פרויקט משפחות • היהודי החדש • עולם קטן |  |
| שעשועונים | המרדף • האחוזון העליון |  |
| תרבות וראיונות | סוכן תרבות • פגישה עם רוני קובן • חדר 101 • קארפול קריוקי • פשוט בבית • ארון השירים היהודי • שאלה תשובה • מה שתגידו |  |
| סאטירה, בידור ואירוח | עד כאן! • הלילה עם לוסי וגורי • זהו זה! • ערב עם שי שטרן • ערוץ אפס |  |
| עלילתיות | קופה ראשית • היהודים באים • שב"ס • שטוקהולם • אבא משתדל • מתיר עגונות • טהרן • מנאייכ • שעת נעילה • חזרות • אחד על אחד • מותק בול באמצע • המפקדת • החנות שיש בה הכל • עלומים • שישו ושמחו • קרתגו • שישה אפסים • סובייצקה • הצבי • תיק נעדר • האיש שרצה לדעת הכל • האמת |  |
| סדרות רשת (כאן דיגיטל) | סוף הדרך • הטרמפיסטים • עלייתו ונפילתו של שם טוב האבי • פגום • משפחת פנסטה |  |
| רדיו והסכתים | חיות כיס • שיר אחד • אגן הים התיכון • המעבדה • לך תזכור |  |
הפארק הלאומי לוס גלסיירס

לוס גלסיירס (בספרדית: Parque Nacional Los Glaciares) או בתרגום "הקרחונים" הוא פארק לאומי בפרובינציית סנטה קרוס שבפטגוניה, ארגנטינה. הפארק משתרע על פני 4,459 קמ"ר. בשנת 1981 הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
הפארק הלאומי הוקם ב-11 במאי 1937, והוא הפארק השני בגודלו בארגנטינה. שמו מתייחס לשדה הקרח הפטגוני הדרומי בהרי האנדים שמזין 47 קרחונים, מתוכם רק 13 זורמים אל האוקיינוס האטלנטי. שדה הקרח הוא הגדול ביותר מחוץ לאנטארקטיקה ולגרינלנד.
גאוגרפיה

את פארק לוס גלסיירס, ש-30 אחוזים משטחו מכוסים בקרח, ניתן לחלק לשני אזורים. כל אחד מהאזורים ניתן לשייך לאחד משני האגמים הגדולים הנמצאים בתחום הפארק. אגם ארחנטינו המשתרע על פני 1,466 קמ"ר, ומהווה את האגם הגדול ביותר בארגנטינה, נמצא בדרום הפארק. ואגם ויידמה, המשתרע על פני 1100 קמ"ר, הנמצא בצפון הפארק. אגם ויידמה מתנקז לאגם ארחנטינו, וזה מזין את הנהר סנטה קרוס הזורם לאוקיינוס האטלנטי. במרכז, בין שני האגמים קיים אזור לא תיירותי הנקרא האזור המרכזי ("zona centro").
האזור הצפוני כולל את אגם ויידמה, קרחון ויידמה ומספר קרחונים קטנים, וכן מספר הרים הפופולריים בקרב מטיילים ומטפסי הרים ביניהם הפיץ רוי והסרו טורה.
האזור הדרומי מכיל מספר קרחונים הקטנים, ואת הקרחונים הגדולים הזורמים אל אגם ארחנטינו ובהם קרחון פריטו מורנו, קרחון אופסלה וקרחון ספגציני. שני האחרונים נגישים רק בעזרת סירות בעוד הקרחון פריטו מורנו, הידוע בכינויו הקרחון המתנפץ, נגיש מהיבשה.
גלריה

מבט אווירי על הסרו טורה והר הפיץ רוי
חלק מקרחון ספגציני קורס
אגם ארחנטינו כפי שנראה מהחלל
קרחון בצפון אגם ארחנטינו
הנסיך לורנץ מבלגיה, ארכידוכס אוסטריה-אסטה

הנסיך לורנץ מבלגיה, ארכידוכס אוסטריה-אסטה (ובשמו המלא: לורנץ אוטו קרל אמדאוס טדיאוס מריה פיוס אנדרס מרקוס ד'אביניו, הארכידוכס של אוסטריה, נסיך בלגיה ודוכס אסטה, בגרמנית: Lorenz Otto Carl Amadeus Thadeus Maria Pius Andreas Marcus d'Aviano, Erzherzog von Österreich, Prinz von Belgien und Herzog d’Este ‏ נולד ב-16 בדצמבר 1955) הוא נכדו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה וגיסו של פיליפ, מלך הבלגים.
ביוגרפיה

לורנץ נולד ב-16 בדצמבר 1955 בבולון-ביאנקור, לרוברט, ארכידוכס אוסטריה-אסטה, בנו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה, ולמרגרטה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה, בתם של הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה ואן, נסיכת אורליאן.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, התגייס לורנץ לצבא אוסטריה, ושירת בחטיבת גבירגסייגר, ובשנת 1980 הוסמך כקצין.
לורנץ למד כלכלה באוניברסיטת סנט גאלן בשווייץ ובאוניברסיטת אינסברוק באוסטריה, ולאחר מכן עבד בבנקים שונים בלונדון, פריז ורומא. בשנת 1983 הצטרף לורנץ לבנק הפרטי של גצווילר בבזל, והפך בסופו של דבר לשותף מנהל שם. בשנת 1993 הוא בילה שנה אחת כיועץ לסוויפט, חברה המספקת שירותים לתעשייה הפיננסית. בשנת 1995 מונה ליועץ לדירקטוריון בנק BNP פריבה בפריז. כמו כן בעבר היה לורנץ מנהל חברת UCB (חברה לניהול פסולת עולמית הממוקמת בצרפת) ושל חברת Ondeo Nalco (חברה לניהול מים בארצות הברית).
משנת 2004 משמש לורנץ כנשיא הכבוד של החברה המלכותית הבלגית להיסטוריה, ומשנת 2005 הוא משמש כפטרון של Europae Thesauri, חברה של אוצרות הקתדרלות והכנסיות האירופיות.
לורנץ שימש גם כסגן יושב ראש האגודה הסוציאליסטית של אלמנך דה גוטה, ומשנת 2015 הוא מכהן כחבר המועצה המלכותית של רומניה.
משפחתו

ב-22 בספטמבר 1984 התחתן לורנץ עם אסטריד, נסיכת בלגיה, בתם של אלברט השני, מלך הבלגים ופאולה, מלכת הבלגים, ולבני הזוג נולדו חמישה ילדים:
הנסיך אמדאו מריה יוזף קרל פיליפ פייר פאולה מרקוס ד'אביאנו, ארכידוכס אוסטריה-אסטה (נולד ב-21 בפברואר 1986)
הנסיכה מריה לאורה זיטה ביאטריס גרהרד, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה (נולדה ב-26 באוגוסט 1988)
הנסיך יואכים קרל מריה ניקולאוס איזבל מרקוס ד'אביאנו, ארכידוכס אוסטריה-אסטה (נולד ב-9 בדצמבר 1991)
הנסיכה לואיזה מריה אנה מרטין פילאר, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה (נולדה ב-11 באוקטובר 1995)
הנסיכה לטיטיה נורה מריה אנה יואכים זיטה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה (נולדה ב-23 באפריל 2003).
היינריך השישים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר

| --- | --- |

 לידה:  20 באוקטובר 1789 שלייץ, בית רויס 
 פטירה:  11 ביולי 1867 (בגיל 77) גרה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  נסיכות רויס הקו הצעיר 
 בן או בת זוג:  Adelheid Prinzessin Reuss zu Ebersdorff (18 באפריל 1820–?) 
 פרסים והוקרה
 צלב הברזל, דרגה שנייה (1814)  מסדר הכתר של סקסוניה (7 באפריל 1855)  מסדר הבז הלבן (7 באפריל 1855)  מסדר העיט השחור (28 בפברואר 1855)  המסדר הפרוסי המלכותי של יוחנן הקדוש (18 בינואר 1824)  מסדר לאופולד (4 בספטמבר 1856) 
 
היינריך השישים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר (בגרמנית: Heinrich LXVII Fürst Reuß jüngere Linie;‏ 20 באוקטובר 1789 - 11 ביולי 1867) היה נסיך רויס הקו הצעיר בין השנים 1854–1867.
ביוגרפיה

היינריך נולד ב-20 באוקטובר 1789 בשלייץ, להיינריך הארבעים ושניים, נסיך רויס-שלייץ וגרה ולקרולינה, נסיכת הוהנלוהה-קירכברג, בתם של כריסטיאן פרידריך קרל, נסיך הוהנלוהה-קירכברג, ולואיזה שרלוטה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג. בשנת 1805 התגייס היינריך לצבא הפרוסי, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת השחרור הגרמנית ובלחימה בצרפת. בשנת 1818 הוא הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1824 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט. בשנת 1840 הוא הועלה לדרגת אוברסט, בשנת 1845 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1851 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
בשנת 1854 מת אחיו היינריך השישים ושניים, נסיך רויס הקו הצעיר ללא ילדים, והיינריך עלה לשלטון במקומו. תחת שלטונו הוא מינה את אדוארד היינריך-כריספנדורף כשר אוצר, ובשנת 1856 מינה אותו לתקן את החוקה הריאקציונרית בחוקה ליברלית שאושרה על ידי הפרלמנט.
הוא נחשב לאיש בעל כישרון, ידע, ניסיון עסקי, והיה פופולרי מאוד בארצו. כנסיך הוא היה בעל ברית קרוב של פרוסיה. בשנת 1859 הוא העברי את מקום מגוריו משלייץ לגרה. באוקטובר 1857 ייסד היינריך את עיטור הצלב האזרחי של כבוד. בשנת 1860 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים, אולם במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה הוא נשאר נייטרלי כלפי הסכסוך. בשנת 1866 הוא עשה הסכם עם ממלכת פרוסיה על צירוף הנסיכות לקונפדרציה הצפון-הגרמנית. ב-11 ביולי 1867 מת היינריך, ובנו היינריך הארבעה עשר, נסיך רויס הקו הצעיר עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

ב-18 באפריל 1820 התחתן היינריך עם אדלהייד, נסיכת רויס-אברסדורף, בתם של היינריך החמישים ואחד, נסיך רויס-אברסדורף והרוזנת לואיזה פון הוים, ממנה נולדו לו שמונה ילדים:
היינריך החמישי, נסיך רויס-שלייץ (1821–1861).
אנה, נסיכת רויס-שלייץ (1822–1902), התחתנה עם אדולף, נסיך בנטהיים-טקלנבורג.
אליזבת, נסיכת רויס-שלייץ (1824–1833).
היינריך השביעי, נסיך רויס-שלייץ (1827–1828).
היינריך האחד עשר, נסיך רויס-שלייץ (1828–1830).
היינריך הארבעה עשר, נסיך רויס הקו הצעיר (1832–1913), התחתן עם אגנס, דוכסית וירטמברג.
היינריך השישה עשר, נסיך רויס-שלייץ (1835–1836).
מריה, נסיכת רויס-שלייץ (1837–1840).
העץ הנדיב

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  של סילברסטיין
 איורים:  של סילברסטיין
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספר ילדים
 נושא:  עץ, ידידות, נדיבות 
 הוצאה
 הוצאה:  הארפר 
 תאריך הוצאה:  1964
 מספר עמודים:  54
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת אדם
 תאריך:  1980
 תרגום:  יהודה מלצר
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  000843034
 
"העץ הנדיב" - בגלריה הפתוחה בארסוף קדם
גן סיפור "העץ הנדיב" בחולון
העץ הנדיב (באנגלית: The Giving Tree) הוא ספר ילדים, ספרו המפורסם ביותר של המשורר והמאייר האמריקאי-יהודי, שֶל סילברסטיין. הספר המקורי יצא לאור בשנת 1964 ותורגם ליותר מ-30 שפות. גרסתו העברית של הספר הוצאה על ידי "אדם" הוצאה לאור, בירושלים, בשנת 1980, בתרגומו של יהודה מלצר.
עלילת הספר

עלילת הספר נסבה אודות אהבתו הגדולה של עץ כלפי ילד ונכונותו של העץ להעניק ללא תנאי. העץ פונה אל חברו כ"ילד" גם כאשר הילד גדל, מתבגר ומזדקן.
כאשר הילד היה קטן, הוא שיחק עם העלים של העץ, טיפס על הגזע, התנדנד על הענפים ואכל את פרותיו של העץ. כשהילד היה מתעייף, הוא היה נרדם בצלו של העץ. אך כשהילד גדל, הוא חדל לבקר את העץ לתקופה ארוכה.
כשהוא חוזר כנער מתבגר, מזמין אותו העץ שוב לאכול מתפוחיו ולהתנדנד על ענפיו; אך הילד רוצה כסף כדי לקנות דברים וליהנות. העץ מציע לו למכור את תפוחיו בעיר, וכך להרוויח כסף. הילד קוטף את תפוחיו של העץ כדי למכרם.
אחרי תקופה ארוכה נוספת חוזר הילד כאדם מבוגר; הוא עסוק מדי מכדי לטפס על העץ ולשחק בענפיו, ורצונו הוא לבנות בית לעצמו כדי שיוכל להקים משפחה. העץ מציע שייקח את ענפיו כדי לבנות מהם בית, וכך עושה הילד.
הילד חוזר אל העץ פעם נוספת כגבר בגיל העמידה, עצוב ומריר; הוא מבקש לעצמו סירה כדי לשוט בה למקום אחר. העץ מציע שיכרות את גזעו כדי לבנות ממנו סירה, וכך עושה הילד. מהעץ נותר רק גדם. כמו מפגשים קודמים ביניהם כשהעץ נתן מעצמו לילד, גם מפגש זה מסתיים במילים "והעץ היה מאושר".
הילד מגיע אל העץ בפעם האחרונה כאדם זקן מאוד. העץ אומר לו בעצב שלא נותר לו דבר לתת, כי כעת הוא רק גדם; אך הילד לא מבקש לעצמו דבר מלבד מקום לשבת ולנוח - ואת זה הגדם יכול לתת. גם מפגש זה, והסיפור כולו, מסתיים במילים "והעץ היה מאושר".
סמליות הסיפור

מערכת היחסים הנרקמת בין העץ המעניק לבין הילד הפכה סמל לאהבה ללא תנאי.
בגרסתו האנגלית המקורית של הספר, ההתייחסות אל העץ היא בלשון נקבה (she, her וכו'), כלומר, הזכר (ילד, נער, גבר) הוא הלוקח והמקבל, והאישה היא המעניקה הנותנת והמקריבה עד לכליונה. עובדה זו עוררה תרעומת בקרב פמיניסטיות שראו בו ספר מאצ'ואיסטי, המאפיין את המנטאליות הגברית כלקיחה ואת זו הנשית כנתינה.
העץ הפולני

"העץ הפולני" הוא פרודיה בעברית שכתב דניאל גולדשטיין על בסיס עלילת הספר "העץ הנדיב". בפרודיה נוהג העץ בסטריאוטיפיות המיוחסת בתרבות הישראלית לנשים פולניות: הוא מגלה דאגה לילד ומבקש ממנו להתלבש ולנעול את נעליו, מפציר בו לאכול כי הוא "נראה עייף" וקובל כי אינו מבקרו. בספר המקורי מסתיים כל מפגש ב"העץ היה מאושר", אך בפרודיה העץ נותר מריר; רק בסוף הסיפור, למרבה האירוניה, העץ מאושר.
העץ שקובע גבולות

תפנית פארודית בעלילה מופיע בספר "העץ שקבע גבולות בריאים".
הערות שוליים

↑  Ellen Handler Spitz, “Classic Children's Book.” American Heritage 50, no. 3 (May/June 1999): 46
↑  Topher Payne, The Tree Who Set
Healthy Boundaries, a parody alternate ending for
Shel Silverstein's The Giving Tree
↑   נטע הלפרין, סוף אלטרנטיבי ל"העץ הנדיב" מציע לכם להיות הורים קצת פחות נדיבים, באתר הארץ, 25 בנובמבר 2021
הלנה אונייז'יסקה

| --- | --- |

 לידה:  אפריל 1867 קרקוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  11 באוקטובר 1932 (בגיל 65) 
 שם לידה:  Helena Matejko 
 מקום קבורה:  בית הקברות ראקוביצקי 
 פרסים והוקרה:  צלב העצמאות (פולין) 
 
הלנה אונייז'יסקה (בפולנית: Helena Unierzyska;‏ 6 באפריל 1867 – 11 באוקטובר 1932) הייתה ציירת ופסלת פולנייה, בתם של הצייר הלאומי בפולין יאן מטייקו ואשתו תאודורה גיבולטובסקה, שהופיעה לעיתים קרובות בציוריו.
ביוגרפיה

אחת מחמישה ילדים. בילדותה התגוררה עם הוריה בקז'סלביצה, פרבר של קרקוב. היא הייתה חולנית מאוד בילדותה. לעיתים קרובות סייעה לאביה בטיולי הציור שלו ובמפגשי הסטודיו היומיים שעשה. ב־24 ביוני 1891 נישאה לאחד מתלמידי אביה מהאקדמיה לאמנויות, הצייר יוזף אונייז'יסקי. אמה לא הסכימה לנישואים ולא השתתפה בטקס החתונה.
לאחר החתונה הם התגוררו בבולן, כפר ליד קרקוב. לא היו להם ילדים משלהם, אך היא אימצה ילדים מהכפר.
הלנה הייתה פטריוטית. היא עזרה לקורבנות פולנים במלחמת העולם הראשונה וזכתה בצלב העצמאות מידי הנשיא בתקופה שבין המלחמות.
הערות שוליים

↑  Helena z Matejków Unierzyska, web.archive.org, ‏2012-09-10
↑  Helena Matejko, krakow.wyborcza.pl
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810630325105606  GND: 119828398X  VIAF: 2917152381765701950001   WorldCat (עם VIAF): 2917152381765701950001
הנסיך מייקל מקנט

| --- | --- |

 לידה:  4 ביולי 1942 (בן 82) קופינס, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Michael George Charles Franklin of Kent 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום מגורים:  ארמון קנזינגטון 
 השכלה:  איטון קולג'  האקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט  בית הספר סאנינגדייל 
 השקפה דתית:  הכנסייה האנגליקנית 
 בן או בת זוג:  הנסיכה מייקל מקנט (30 ביוני 1978–?) 
 פרסים והוקרה:  אביר הצלב הגדול במסדר הוויקטוריאני המלכותי  מדליית יובל הזהב של המלכה אליזבת השנייה  מדליית יובל היהלום של המלכה אליזבת השנייה  אביר הצלב הגדול של השמש של פרו  מדליית יובל הכסף של המלכה אליזבת השנייה  מסדר ג'ון הקדוש  מדליית הכתרת המלכה אליזבת השנייה  עיטור הידידות (רוסיה)  Fellow of the Chartered Institute of Linguists 
 חתימה:   
 www.princemichael.org.uk
 
הנסיך מייקל מקנט (נולד ב-4 ביולי 1942) הוא בן משפחת המלוכה הבריטית ואיש עסקים. הוא ניצב במקום ה-52 בסדר הירושה לכתר הבריטי.
ביוגרפיה

הנסיך מייקל הוא ילדם השלישי של מרינה, נסיכת יוון ודנמרק ושל הנסיך ג'ורג', דוכס קנט, שהיה ילדו החמישי של המלך ג'ורג' החמישי. בעת לידתו היה השביעי בסדר הירושה לכתר הבריטי. אביו נהרג בתאונת מטוס שבעה שבועות לאחר לידתו. הוא בן-דוד של המלכה אליזבת השנייה ובגיל חמש מילא תפקיד (Page Boy) בחתונתה.
הנסיך למד באיטון קולג' ובאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. ב-1963 התגייס לשירות צבאי, ממנו פרש בשנת 1981 בדרגת רב-סרן. שירת ביחידות פרשים בגרמניה, הונג קונג וקפריסין וכן הוצב במטה מודיעין ההגנה. נשא בדרגות קצונה של כבוד בצי המלכותי, בחיל האוויר המלכותי וביחידות של הצבא.
הנסיך דובר צרפתית ורוסית שוטפות והוא בעל יכולת דיבור בגרמנית ובאיטלקית.
בניגוד לאחיו לא קיבל הנסיך הקצבה כספית הניתנת לבני משפחת המלוכה, אך לאחר נישואיו הועמדה לרשותו דירה בארמון קנזינגטון בלונדון, ולימים נמתחה על כך ביקורת ציבורית. הוא השתתף בפעילויות ייצוגיות מסוימות מטעם בית המלוכה מחוץ לגבולות בריטניה. הוא שימש כפטרון של ארגוני צדקה וגופים רבים, וביניהם אגודת הספינות הקטנות של דנקרק, הקרן למען ילדים נפגעי כוויות ומועדון הכלבים (אנ'). עם הגיעו לגיל 80 ב-2022 הודיע על פרישתו מן החיים הציבוריים.
ביוגרפיה > עיסוקים

הנסיך הוא איש עסקים הפועל בבריטניה ומחוץ לה. בבעלותו חברת ייעוץ משלו. הוא חבר במסדר הבונים החופשיים.
הנסיך היה הראשון בבני משפחת המלוכה שלמד רוסית והוא מתרגם מוסמך לשפה זו. יש לו עניין רב ברוסיה והוא דמות מוכרת בה. הוא קרוב משפחה של הצאר ניקולאי השני, והשתתף בטקס ההלוויה של הצאר ובני משפחתו בסנקט פטרבורג ב-1998. הוא גם קרוב משפחה של מריה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. היה פטרון של ארגונים הקשורים לרוסיה, וביניהם לשכת המסחר בריטניה-רוסיה וקרן גרגוריוס הקדוש. הוא חבר כבוד באגודת משפחת רומנוב (אנ'). הנסיך קיבל גם את עיטור הידידות של רוסיה, אך החזיר אותו לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022.
עקב קשריו של הנסיך עם רוסיה הועלתה ב-2021 טענה שהוא משמש השגריר הבלתי רשמי של המלכה ברוסיה וכן שהוא קיבל כספים על מנת לקשור קשרים בין אישים מחוץ לרוסיה לבין דמויות בהנהגתה. ב-2012 נטען שהנסיך קיבל כספים מהאוליגרך הרוסי בוריס ברזובסקי. ברזובסקי טען בתגובה כי מתן הכספים היה כשר במסגרת יחסי חברות ביניהם.
בימי לימודיו באקדמיית סנדהרסט עסק הנסיך בחתירה. השתתף במרוץ המכוניות לונדון מקסיקו 1970 (אנ') ובאליפות העולם במרוצי מזחלות ב-1971. כמו כן היה חבר בעתודת הנבחרת האולימפית של בריטניה באולימפיאדת החורף בסאפורו ב-1972.
משפחתו

ב-1978 נשא הנסיך לאשה בטקס אזרחי בווינה את מריה כריסטינה אנה אגנס הדוויג אידה, הידועה כנסיכה מייקל מקנט. הנישואים נחשבו לחריגים שכן היא הייתה נוצרייה קתולית וגרושה. לאחר קבלת הסכמת האפיפיור יוחנן פאולוס השני לנישואיהם (הסכמה שקודמו פאולוס השישי סירב לתת) הם נישאו גם בטקס דתי קתולי בלונדון ב-1983. נולדו להם בן ובת.
עקב נישואיו לקתולית הוצא הנסיך מסדר הירושה לכתר הבריטי לפי הוראות חוק ההסדר 1701, אך הושב אליו לאחר תיקון חקיקה שהתקבל ב-2013.
תוארי כבוד ועיטורים

תוארו של הנסיך מייקל ניתן לו בשל השתייכותו למשפחת המלוכה ובעקבות תוארו של אביו כדוכס קנט.
הנסיך עוטר בעיטורים ובאותות כבוד רבים בבריטניה ומחוץ לה, וביניהם:
אביר מפקד ואביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי (1992 ו-2003, בהתאמה)
אביר מסדר ג'ון הקדוש (2001)
עיטור הידידות של רוסיה (2009, הוחזר על ידו ב-2022)
תואר דוקטור של כבוד מטעם אוניברסיטת סנקט פטרבורג למדעי הרוח והחברה (2012)
עיטור הכוחות הקנדיים (אנ') (2015)
הנסיך לואי, דוכס נמור

הנסיך לואי, דוכס נמור (בצרפתית: Louis d’Orléans, Duc de Nemours;‏ 25 באוקטובר 1814 – 26 ביוני 1896), היה בנו השני של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
ביוגרפיה

לואי נולד ב-25 באוקטובר 1814 בפאלה רויאל, פריז, ללואי פיליפ השלישי, דוכס אורליאן ולמריה אמליה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו השלישי, מלך סיציליה ומריה קרולינה מאוסטריה, ובשנת 1826 מונה למפקד רגימנט השסארים ה-1. ביולי 1830 פרצה מהפכת יולי בצרפת, ובעקבותיה התפטר שארל העשירי, מלך צרפת מתפקידו, וב-9 באוגוסט הוכתר אביו כלואי פיליפ, מלך הצרפתים. בשנת 1825 הועלה שמו כמועמד אפשרי למלך יוון, ובשנת 1831 הוצע לו כתר המלוכה הבלגי, אולם אביו סירב להצעה. אביו התנגד להינתקות בלגיה מהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, ולואי נשלח על ידי אביו בראש כוח צרפתי לסייע לצבא ההולנדי במהלך המצור על אנטוורפן.
לואי נשלח בשנת 1836 במשלחת לכיבוש אלג'יריה, ובשנת 1837 נשלח לשם לתקופת שירות שנייה. בשנת 1841 הוא נשלח לשם לתקופת שירות שלישית, ואף פיקד שם על הדיוויזיה ה-1. בנוסף, במהלך השנים מילא לואי שליחויות דיפלומטיות בבריטניה, פרוסיה ואוסטריה.
ב-26 באפריל 1840 התחתן לואי עם ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, בתם של פרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ומריה אנטוניה קוהארי דה צ'אבראג, ממנה נולדו לו 4 ילדים. עם פרוץ מהפכת פברואר בשנת 1848 החזיק לואי את ארמון טווילרי זמן מספיק כדי לחפות על בריחת אביו, ולאחר מכן ברח בעקבותיו לאנגליה.
לאחר מות אביו בשנת 1850 ניסה לואי להביא לפיוס בין שני הענפים של בית בורבון, אולם חילוקי הדעות בין אנרי, רוזן שאמבור לפיליפ, רוזן פריז היו מדי גדולים. בשנת 1871 בוטל חוק הגירוש מנסיכי בית בורבון, ובעקבות כך חזר לואי לפריז. בשנת 1872 הוא שוחרר מהצבא בדרגת ז'נרל דה דיוויזיה, ולאחר מכן שימש כנשיא הצלב האדום הצרפתי עד לשנת 1886. במהלך כהונתו של פטריס דה מק-מהון הופיע לואי מדי פעם בארמון האליזה, וב-26 ביוני 1896 מת לואי בורסאי.
משפחתו

ב-26 באפריל 1840 התחתן לואי עם ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, בתם של פרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ומריה אנטוניה קוהארי דה צ'אבראג, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
גאסטון, רוזן אה (1842–1922), התחתן עם איזבל, נסיכת ברזיל
הנסיך פרדיננד, דוכס אלנסון (1844–1910), התחתן עם סופיה שרלוטה, נסיכת בוואריה
מרגריט אדלייד, נסיכת אורליאן (1846–1893), התחתנה עם לדיסלאב צ'ארטוריסקי
בלאנש, נסיכת אורליאן (1857–1932)
הנסיך לאופולד, דוכס בראבנט

לאופולד פרדיננד אלי ויקטור אלברט מארי (Léopold Ferdinand Élie Victor Albert Marie‏; 12 ביוני 1859 - 22 בינואר 1869), היה בנו של לאופולד השני, מלך הבלגים, ונסיך הכתר של בלגיה.