stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יגאל מוסינזון
ביקורות על יצירותיו

לאורך כל שנות יצירתו זכו יצירותיו של מוסינזון לביקורות מעורבות. על ספרו "אפורים כשק" כתב דוד כנעני: "מוסנזון כותב בחושים, לפעמים דומה : בחושים שהם גרויים תמיד. [...] חוץ מתערוכת איברים אין כאן כלום. תיאור אמנותי ודאי לא". לעומת זאת, אמר א.ב. יפה על הספר כי הוא מהווה "נקודת מפנה בפרוזה הארצישראלית, ניסיון ראשון לכתוב על נושאים אקטואליים בסגנון מודרני, גמיש ואקספרסיבי. [...] צעיר לימים הוא יגאל מוסינזון, והצלחותיו הראשונות נטעו אמון בליבנו שעתיד מזהיר נשקף לו".
כמה מחזות של מוסינזון זכו לביקורות חריפות אף יותר. חיים גמזו כתב על המחזה "זרוק אותו לכלבים" כי "יש סכנה שהקהל יראה בהצגה זו התקפת מצח נגד העיתונות החופשית בכללה". נחמן בן-עמי כתב כי מוסינזון "זרק לכלבים את כל העיתונות כולה". אולם היו מחזות, כגון "קזבלן", אשר זכו לביקורות חיוביות. המחזה הזה של מוסינזון נחל הצלחה קופתית גדולה וכ-118 אלף בני אדם צפו בו.
סדרת ספרי "חסמבה" זכו לעומתם להצלחה רבה. אולם חוקרים כאוריאל אופק לא ראו בה סדרה ראויה לילדים, על אף שאופק הקדיש פרק בחלק השלישי בטרילוגיית הספרים שלו, העוסקת בסיפורים על כתיבת ספרות ילדים, לספרי "חסמבה" (בספר "מטרזן ועד חסמבה" שיצא לאור בשנת 1969). אופק התייחס לספרי חסמב"ה ולספרי ההרפתקאות שיצאו בעקבותיו כבעלי: "מתח לשמו, סגנון דל, קורטוב של אלימות, וכמובן - הילדים הגיבורים מצליחים תמיד "לסדר" את הגדולים ולצאת מנצחים מן הסכנה". ואכן, במשך שנים רבות נחשבה הסדרה לספרות פופולרית, אך לא ראויה, בעוד שיצירותיהם של אחרים, שטיפלו באותם נושאים בדרך דומה, כגון "שמונה בעקבות אחד" של ימימה אבידר-טשרנוביץ הועלו על נס כספרות ילדים ראויה.
לאחר מותו של מוסינזון התקבלה יצירתו באור חיובי יותר. מוטי זעירא, מחבר הביוגרפיה של מוסינזון, כתב בהקדמה לה כי:
הוא שייך לשורה ארוכה של יוצרות ויוצרים עמלנים, שתרמו את חלקם לבנייתה של תרבות עברית בארץ ישראל – ונשכחו מהלב.
בתרבות

בשנים 2013–2014 הועלה מחדש ביוזמת אלמנתו ומנהלת עיזבונו, חנה מוסינזון, המחזמר "קזבלן" בתיאטרון הקאמרי. ההפקה זכתה להצלחה גדולה והיא הוצגה כ-400 פעמים. כמו כן הוציאה חנה מוסינזון מחדש, ביחד עם בתם, רנן מוסינזון, את ספרי "חסמבה", שזכו בהוצאה מחודשת זו ב"ספר פלטינה" כשעברו את מכירת 100,000 העותקים. כמו כן הפיקו השתיים סדרת טלוויזיה, "חסמבה דור 3", שזכתה גם היא להצלחה.
ב-2022 יצא לאור סרטו התיעודי של אבי וייסבלאי, המציג את סיפור חייו של מוסינזון.
ארכיונו מופקד במכון גנזים אשר בבית אריאלה בתל אביב.
לקריאה נוספת

משה דקל, דרכי השיח במחזותיו של יגאל מוסינזון, ירושלים: מאסף לדברי ספרות 9–10, 1975, עמ' 315–323.
אביבה מהלו, וכי עירום אתה?! אמת ומיתוס בספרות דור הפלמ"ח, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, 2008, עמ' 74–78, 133-124.
גרשון שקד, "דרך גבר: על יצירתו הספרותית של יגאל מוסינזון", מחקרי ירושלים בספרות עברית יב, 1990, עמ' 223–251. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
מוטי זעירא, חסמבה בערבות הנגב, יגאל מוסינזון: סיפור חיים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2021.
ביאורים

↑  על רעיונו כיצד לבלום טילים וטנקי אויב, ראו בבלוג מכון גנזים כאן.
הערות שוליים

1 2  זעירא, עמ' 15.
↑  זעירא, עמ' 9.
↑  דבורה מוסינזון ז"ל, החרות, 22 בדצמבר 1913
↑  זעירא, עמ' 14.
↑  זעירא, עמ' 16–18.
↑  זעירא, עמ' 19.
↑  שחמט, דבר, 18 באוגוסט 1932
↑  שח מט, מעריב, 9 בדצמבר 1986
↑  זעירא, עמ' 21–22.
↑  זעירא, עמ' 23–27.
↑  זעירא, עמ' 27–28.
↑  זעירא, עמ' 30.
↑  זעירא, עמ' 32.
↑  זעירא, עמ' 34.
↑  זעירא, עמ' 36–37.
1 2  זעירא, עמ' 44–46.
↑  זעירא, עמ' 38.
↑  זעירא, עמ' 40–43.
↑  זעירא, עמ' 55.
↑  זעירא, עמ' 58.
↑  זעירא, עמ' 60.
↑  זעירא, עמ' 61.
↑  זעירא, עמ' 61–62.
↑  זעירא, עמ' 65.
↑  זעירא, עמ' 54–55.
↑  זעירא, עמ' 68–69.
↑  זעירא, עמ' 70–71.
↑  זעירא, עמ' 73.
↑  זעירא, עמ' 77–78.
↑  "לו הייתי פיראט" מאת ירון לונדון, 2014
↑  זעירא, עמ' 85–88.
↑  זעירא, עמ' 81.
↑  זעירא, עמ' 97.
↑  מאיה נחום שחל, יגאל מוסינזון: דרך גבר ומכתבים, באתר כלכליסט, 21 בפברואר 2018
1 2  זעירא, עמ' 110–112.
↑  זעירא, עמ' 115.
↑  זעירא, עמ' 99–100.
↑  זעירא, עמ' 100.
↑  זעירא, עמ' 117–118.
↑  זעירא, עמ' 119–120.
↑  זעירא, עמ' 124–126.
↑  זעירא, עמ' 128.
↑  זעירא, עמ' 129–131.
↑  זעירא, עמ' 133–134.
↑  זעירא, עמ' 136–139.
↑  זעירא, עמ' 141.
↑  זעירא, עמ' 145.
↑  זעירא, עמ' 147.
↑  זעירא, עמ' 150–152.
↑  זעירא, עמ' 162.
↑  זעירא, עמ' 148–149.
↑  זעירא, עמ' 158–161.
↑  זעירא, עמ' 163–166.
↑  זעירא, עמ' 169.
↑  זעירא, עמ' 170–172.
↑  זעירא, עמ' 174–175.
↑  זעירא, עמ' 177–178.
↑  זעירא, עמ' 181–184.
↑  זעירא, עמ' 185–186.
↑  נרי ליבנה, ירון זהבי לא מת, באתר הארץ, 11 באפריל 2001
↑  זעירא, עמ' 189.
↑  זעירא, עמ' 189–193.
↑  זעירא, עמ' 193.
↑  זעירא, עמ' 194.
↑  זעירא, עמ' 196–197.
↑  זעירא, עמ' 200–202.
↑  זעירא, עמ' 204–205.
↑  זעירא, עמ' 207–211.
↑  זעירא, עמ' 211–212.
↑  זעירא, עמ' 212–213.
↑  זעירא, עמ' 217–218.
↑  זעירא, עמ' 220.
↑  זעירא, עמ' 223.
↑  אירית רותם, האבא של חסמבה יוצא למלחמה בעד הקשישים, מעריב, 5 בינואר 1988
↑  רשימת מועמדי מפלגת הגמלאים לבחירות לכנסת השתים עשרה, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה
↑  זעירא, עמ' 232.
↑  זעירא, עמ' 234.
↑  זעירא, עמ' 227.
↑  זעירא, עמ' 235.
↑  נפטר ב-1994
↑  זעירא, עמ' 25.
1 2  יגאל מוסינזון, באתר המכון הישראלי לספרות עברית (באנגלית)
↑  קזבלן - הקאמרי, באתר הבמה
↑  "העולם הזה", גיליון 1068 מ-19 במרץ 1958
↑  אלי אשד‏, יותר חסמבאי מהחסמבאים עצמם: הקומיקס של גיורא רוטמן, באתר "המולטי יקום של אלי אשד", 21 ביוני 2008
↑  זעירא, עמ' 159.
↑  קזבלן / יגאל מוסינזון, 1954, באתר החוג לאמנות התיאטרון אוניברסיטת תל אביב
↑  אוריאל אופק, ספרים וילדים, דבר, 28 באוגוסט 1962
↑  איתן בר-יוסף, אוריאל אופק מהגיהנום, באתר הארץ, 17 בספטמבר 2002
↑  זעירא, עמ' 8.
↑  סוד מוחלט בהחלט
↑  מוסינזון, יגאל מס. בעל ארכיון 776, באתר מכון גנזים ע"ש אשר ברש
↑   עופר אדרת, האיש שהכה את טרזן ומצא אקזוטיקה ברחובות תל אביב, באתר הארץ, 7 במרץ 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265649305171  BnF: cb15055539h (data)  GND: 1125404078  ISNI: 0000 0000 7846 7760  LCCN: n85171041  NLA: 35876591  NTA: 185319157  SNAC: w6zk724n  SUDOC: 142967963  VIAF: 93657263   WorldCat (עם VIAF): 93657263 
יגאל מוסינזון, 1951
יגאל מוסינזון, 1954
לוחית זיכרון על ביתו של יגאל מוסינזון ברחוב סוקולוב 61 בתל אביב
יגאל מוסינזון, איור מאת חיים טופול
דלתת האוקבנגו

דלתת האוקבנגו מהחלל
דלתת האוקבנגו היא הדלתה הפנים-יבשתית של נהר אוקבנגו. יחודו של הנהר, שגליל מימיו משתרע באנגולה, נמיביה ובוטסואנה, הוא בכך שהוא מסתיים בדלתה פנים יבשתית במדבר קלהארי המשתרעת על פני שטח של עד 18,000 קמ"ר בצפון-מערבה של בוטסואנה. בשנת 2013 הוכרזה הדלתה כאחד משבעת פלאי הטבע של אפריקה, וב-2014 היא הוכרה כאתר מורשת עולמית.
היווצרות

טרם היווצרות הדלתה ובמשך שני מיליון שנים זרם נהר האוקבנגו אל אגם מאקגדיקגאדי(אנ'), במקום בו נמצאים כיום מישורי המלח, מדרום מזרח לדלתה. לפני כ-50,000 שנה אירעה רעידת אדמה חזקה בדרום יבשת אפריקה אשר גרמה לתזוזת קרקע. התזוזה הפתאומית שינתה את מסלול הזרימה של הנהר והמים שזרמו בו נשפכו החוצה, הציפו את האזור והביאו ליצירת הדלתה.
גאוגרפיה

דלתת האוקבנגו שוכנת במקום הנמוך ביותר באגנו של מדבר קלהארי, סמוך למרכזו. נופה הטופוגרפי של הדלתה שטוח, והפרשי הגובה שבה מגיעים לשני מטרים לכל היותר. הדלתה שצורתה כשל מניפה עשויה מאדמת סחף ומשתרעת דרך קבע על פני שטח ביצתי של 6,000 קמ"ר, אליו נוספים כ-7,000 עד 12,000 קמ"ר של אזור עשבי המוצף באופן עונתי.
בכל שנה מזרים האוקבנגו שאורכו כ-1,500 ק"מ, מים בהיקף של כ-11 קילומטר מעוקב אל הדלתה. זרימת המים אל הדלתה מתחילה בחודש מרץ בכל שנה, ומגיעה לשיאה בחודשים יולי ואוגוסט. באופן יוצא דופן, הצפת הדלתה מתרחשת מדי שנה בעונה היבשה, ועולם החי והצומח הסתגל לדבר והתאים את מעגל החיים שלו לתקופה זו. מקורם של מי האוקבנגו ברמה בדרומה של אנגולה, והם תוצר של מפגש הנהרות קואיטו וקובאנגו. הנהר זורם דרך נמיביה אל בוטסואנה, ומסתיים בדלתה המדברית.
דלתת האוקבנגו היא אחת הדלתות הפנים-יבשתיות הגדולות הבודדות בעולם, ורוב מימיה אובד בדיות (כ-60%) ובהתאדות (כ-36%), בעוד שמיעוטם מחלחל אל חולות המדבר או זורם אל אגם נגאמי. בשל כך שוקעים מינרלים ומלחים בשטח הדלתה, מבלי יכולת להתנקז ממנה, אך מגמה זו מתמתנת בשל מליחותם הנמוכה של מי הנהר ובהצטברות המלחים סביב צמחים. דבר זה מביא בתורו ליצירת איי מלח לבנים וחשופים, שמליחותם הגבוהה אינה מאפשרת את המשך קיומה של הצמחייה עליהם. האי הגדול בדלתה הוא אי הצ'יף (Chief’s Island), והוא נוצר כתוצאה מהתרוממות בעקבות קו העתק גאולוגי. אורכו כ-70 ק"מ ורוחבו כ-15 ק"מ.
החי והצומח

בשטחה של הדלתה מתקיימות אוכלוסיות ניכרות של יונקים אפריקאים גדולים, דוגמת פילים, קרנפים, אריות, נמרים, כלבי פרא, ברדלסים וקובוס המשקפיים וצבועיים, ובסך הכל 130 מיני יונקים. מספרם של אלה מוערך בכ-200,000 פריטים, העוזבים בחלקם הגדול את הדלתה מדי קיץ, עם תחילת העונה הגשומה, ושבים אליה בחורף היבש, כאשר זרימת המים בנהר והצפת הדלתה מגיעות לשיאן. לצד היונקים חיים באזור 482 מיני עופות, 64 זוחלים, 33 מיני דו-חיים, 90 מיני דגים, שהגדול שבהם הוא השפמנון המצוי, המגיע לאורך של עד מטר וחצי; וכן חרקים ורכיכות שונים. ברשימת הצומח נכללים יותר מאלף מינים.
נוכחות אנושית

ממצאים מתקופת האבן מעידים על נוכחות אנושית באזור הדלתה לפני יותר מ-100,000 שנה, ודוגמה ליישוב קדום זה נמצאת באתר הפטרוגליפים בטסודילו, צפונית-מערבית לדלתה. עם זאת, התיישבות קבע של בושמנים ולאחריהם של בני בנטו החלה רק כ-200 שנים לפני הספירה. בני צוואנה התיישבו באזור הדלתה בסוף המאה ה-18 ותוך מאה שנה הם שלטו בכל שטחה. האדם הלבן הראשון שפקד את האזור היה ככל הנראה דייוויד ליווינגסטון שהגיע לדלתת האוקבנגו ב-1849.
גם כיום תומכת המערכת האקולוגית של הדלתה באוכלוסייה אנושית המונה כ-130,000 איש הנחלקת לחמש קבוצות אתניות. רוב התושבים מתגוררים ממזרח לדלתה, ופנים האזור מיושב בדלילות. בעבר התפרנסו התושבים מציד, דיג וליקוט מזון, אך כיום רובם מגדלים בקר ועוסקים בחקלאות (בעיקר גידול דוחן, דורה ותירס). בנוסף לכך עוסקים תושבים רבים בענף התיירות אשר החל להתפתח במדינה בשנות ה-80 של המאה ה-20. עוד מפיקים התושבים חומרי בניין ותרופות מהדלתה.
גלריה

נוף מהאוקוונגו
פיל אפריקני
קובוסי משקפיים נלחמים
זברה מצויה
להקת אריות בדלתת האוקוונגו
הערות שוליים

↑  7 Natural Wonders of Africa: Okavango Delta
↑  How Was the Okavango Delta Formed?
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 315131389   WorldCat (עם VIAF): 315131389 
עדר של קובוסים מלווה בחסידות בין ביצות האוקוונגו
אנדריי מירונוב

| --- | --- |

 לידה:  7 במרץ 1941 מוסקבה, ברה"מ 
 פטירה:  16 באוגוסט 1987 (בגיל 46) ריגה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית העלמין וגנקובסקויה 
 שם לידה:  Андрей Александрович Менакер 
 מדינה:  ברית המועצות 
 תקופת הפעילות:  1960–1987 (כ־27 שנים) 
 מקום לימודים:  המכון לתיאטרון על שם בוריס שצ'וקין (1962) 
 בן או בת זוג:  לריסה גולובקינה (1977–?)  יקתרינה גרדובה (1971–1976) 
 צאצאים:  מריה מירונובה, מריה גולובקינה 
 פרסים והוקרה:  מדליה על גבורת העמל (14 בנובמבר 1980)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (18 בדצמבר 1980)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (16 באוקטובר 1974) 
 http://amironov.ru/
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
אנדריי אלכסנדרוביץ' מירונוב (ברוסית: Андрей Александрович Миронов‏; 8 במרץ 1941 – 16 באוגוסט 1987) היה שחקן תיאטרון וקולנוע וזמר רוסי סובייטי, ממוצא יהודי.
קורות חיים

מירונוב נולד בשנת 1941 במוסקבה לזוג שחקנים סובייטיים ידועים – אלכסנדר מנקר ומריה מירונובה. לאור האווירה האנטישמית ששררה בברית המועצות עם שוך מלחמת העולם השנייה שינו הוריו ב-1950 את שם משפחתו משם אביו היהודי "מנקר" לשם אמו, "מירונוב".
בשנת 1958 מירונוב החל לימודי משחק במכללה לתיאטרון על שם שצ'וקין במוסקבה. ב-1960 הצטלם לראשונה בקולנוע בסרט "ואם זאת אהבה?" (А если это любовь?). בשנת 1962 סיים את לימודיו והצטרף ללהקה הקבועה של תיאטרון הסטירה של מוסקבה שבה המשיך לעבוד עד יום מותו. באותה שנה הצטלם בקומדיה הרומנטית "שלוש פלוס שתיים", שזכתה להצלחה קופתית גדולה בברית המועצות.
לאורך שנות השישים, השבעים והשמונים מירונוב המשיך להצטלם בסרטים מצליחים ולשחק בתיאטרון. הצלחתו הגדולה ביותר בקולנוע הייתה בשנת 1968, בסרט הקומי "יד היהלום" (Бриллиантовая рука) שבו שיחק מבריח תכשיטים. הסרט הגיע לראש רשימת הסרטים הקופתיים בברית המועצות באותה שנה וב־1995 נבחר במשאל של הטלוויזיה הרוסית לסרט הרוסי הטוב בכל הזמנים.
בנוסף להופעות בתיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, מירונוב עסק בדיבוב והשתתף בסדרת אנימציה פופולרית "החתול לאופולד".
בשנת 1987 מירונוב התמוטט במהלך הצגה בריגה. כעבור יומיים נקבע מותו כתוצאה מדימום תוך-גולגולתי.
בשנות התשעים ברוסיה נחנכו מספר אנדרטאות לזכרו.
בתו מריה מירונובה היא שחקנית, שהצטלמה בין היתר בסרטים הרוסיים "הרפתקאות טום סוייר והקלברי פין" (1981, על פי ספרו של מארק טוויין), "הטייקון" (אוליגרך; Олигарх‏, 2002), "משמר הלילה" (2004) ו"יועץ ממלכתי" (על פי ספרו של בוריס אקונין).
תפקידים בולטים בקולנוע

וטרינר צעיר, "שלוש פלוס שתיים" (Три плюс два)‏, 1962.
קורבן של גנבת רכב בקומדיה "הזהר מהמכונית" (Берегись автомобиля)‏, 1966.
מבריח תכשיטים בקומדיה "יד היהלום" (Бриллиантовая рука)‏, 1969; הסרט המצליח ביותר בברית המועצות באותה שנה.
קצין משטרה, "הרפתקאות מדהימות של האיטלקים ברוסיה" (Невероятные приключения итальянцев в России)‏, 1973.
"כובע הקש", על פי "כובע הקש האיטלקי" של אז'ן לביש, 1974.
הנוכל אוסטפ בנדר בעיבוד הקולנועי לרומן הסאטירי "שנים עשר כיסאות" של אילף ופטרוב (1976).
מקרין קולנוע במערב הפרוע במערבון "האיש משדרות הקפוצינות", 1987; הסרט המצליח ביותר בברית המועצות באותה שנה.
הנצחה

על שמו נקרא אסטרואיד (3624) מירונוב (רו').
1 בנובמבר 1988 – נפתח תיאטרון ע"ש אנדריי מירונוב (רו') בסנקט פטרבורג.
בוורונז' ואיז'בסק יש רחובות על שמו.
רומן בארדה

רומן בארדה (נולד ב-9 בנובמבר 1990) הוא רוכב אופני כביש מקצועי צרפתי כיום (2022) בTeam Picnic PostNL. את רובה של הקריירה המקצועית שלו, בין השנים 2012-2020 עשה בקבוצת  AG2R La Mondiale. בטור דה פראנס 2016 סיים במקום השני וב-2017 סיים במקום השלישי, כשב-2019 ניצח את קטגוריית ההרים וניצח בסך הכל כשלושה קטעים במרוץ (2015, 2016, 2017). בנוסף לכך הוא סגן אלוף העולם (אינסברוק 2018).
למרות הקריירה המקצוענית התובענית שלו כרוכב אופניים, בארדה סיים לימודים אקדמיים במנהל עסקים.
קריירה

כילד רומן בארדה היה חובב אופניים, הוא היה ממעריציו של הרוכב הצרפתי דויד מונקוטי (אנ'). ב-2007 החל להתאמן ברכיבת אופניים תחת ונסן לאבנו (אנ') ממנהלי קבוצת AG2R וב-2012 החל לרכוב כמקצוען. 
ב-2011 בארדה התחרה בטור דה ל'אווניר במדי נבחרת צרפת, מרוץ שנחשב לטור דה פראנס של הרוכבים הצעירים, וסיים 12 כללי. הוא התחרה באליפות אירופה עד גיל 23 שהתקיימה באיטליה, אך לא סיים את המירוץ.
קריירה > AG2R La Mondiale (2012–2020) > 2012

בארדה חתם בקבוצת AG2R La Mondiale הצרפתית, במה שהפך להיות החוזה המקצועני הראשון שלו. הוא השתתף בטור של טורקיה וסיים במקום ה-4 הכללי.  בטור של קליפורניה, סיים במקום ה-25 הכללי. הוא התחרה במונומנט האיטלקי, ג'ירו די לומברדיה וסיים במקום ה-29.
קריירה > AG2R La Mondiale (2012–2020) > 2013

בארדה התחרה לראשונה בטור דה פראנס, וזה הפך להיות הגרנד טור הראשון שלו. הוא סיים במקום ה-15 הכללי. והתוצאה הכי טובה שלו הייתה המקום ה-11 בקטע ה-20. הוא התחרה בקלאסיקה סן סבסטיאן וסיים במקום ה-20. הוא ניצח את מרוץ הטור דה ל'אן, ובאליפות העולם הגיע במקום ה-28.
קריירה > AG2R La Mondiale (2012–2020) > 2014

בארדה ניצח את מרוץ ה-ואלנס דרומה קלאסיק, ובלייז'–בסטון–לייז' הגיע במקום ה-10. בדופינה ליברה, הגיע במקום ה-5, ואילו באליפות צרפת באופני כביש הגיע במקום ה-37. בטור דה פראנס כבר שיפר את יכולותיו וסיים במקום ה-6, אך בפער של 11:26 ממנצח המרוץ, וינצ'נצו ניבאלי האיטלקי. בג'ירו די לומברדיה הגיע במקום ה-11.
קריירה > AG2R La Mondiale (2012–2020) > 2015

בארדה המשיך להתקדם וסיים 6 בלייז'–בסטון–לייז', הוא ניצח את הקטע ה-5 בדופינה ליברה וסיים 6 כללי. באליפות צרפת, הגיע במקום ה-11. בטור דה פראנס השיג את הניצחון הראשון שלו בקטע בגרנד טור, כאשר בקטע ה-18 עשה זאת וסיים בסופו של דבר 9 כללי. במילאנו–טורינו, הגיע במקום ה-11.
קריירה > AG2R La Mondiale (2012–2020) > 2016

בעונה זו בארדה רשם את מה שנחשבת בעיני רבים, כאחת העונות הטובות בקריירה שלו. הוא ניצח את הקטע ה-19 בטור דה פראנס, וסיים 2 כללי. בג'ירו דל'אמיליה סיים שני, במילאנו–טורינו סיים תשיעי ובאיל לומברדיה סיים רביעי. באליפות צרפת סיים במקום ה-10, ובלייז'–בסטון–לייז' סיים במקום ה-13. ובדופינה ליברה, סיים במקום ה-2 הכללי.
קריירה > AG2R La Mondiale (2012–2020) > 2017

בלייז'–בסטון–לייז' סיים 6, ובלה פלש ואלון סיים במקום  ה-13. בטור של חבל הבסקים סיים 2 בקטע ה-5 ו-15 כללי. בטור דה פראנס, ניצח את הקטע ה-12 וסיים שלישי. לאחר שרק שנייה אחת הבדילה בינו 
לבין המקום הרביעי, מיקל לנדה הספרדי. 
באוגוסט בארדה התחרה לראשונה בגראנד טור שהוא לא הטור דה פראנס, כשנבחר לוואלטה אספנייה. אך סיים רק במקום ה-17 הכללי.
קריירה > AG2R La Mondiale (2012–2020) > 2018

בארדה סיים 2 בסטראדה ביאנקה, לאחר טיש בנוט הבלגי. 
בלייז'–בסטון–לייז' הגיע במקום ה-3, לאחר שבוב יאנגלס ניצח מבריחת יחיד. בלה פלש ואלון הגיע בארדה במקום ה-9. בטור דה פראנס הגיע במקום ה-6 הכללי, כשגריינט תומאס ניצח במרוץ. ובאליפות העולם הגיע במקום ה-2 לאחר שהפסיד בספרינט לאלחנדרו ולוורדה, בדופינה ליברה, סיים במקום ה-3 הכללי.
קריירה > AG2R La Mondiale (2012–2020) > 2019

בארדה התחרה במרוץ אופניים חד יומי שהסתיים בהר מון ונטו, וסיים במקום ה-2, לאחר חסוס הראדה המנצח. 
בטור דה פראנס, אכזב ואיבד בקטע השישי וההררי הראשון סיכוי מעשי לניצחון, בעקבות כך שינה בשבוע השלישי את מטרותיו, ועבר להתמקד בקטגוריית ההרים, בשלב ה-18 שהסתיים בניצחון של נאירו קינטנה נכנס לבריחה והשיג מספיק נקודות בשביל לעקוף את טים ולנס. הוא שמר על ההובלה בקטגוריה עד סוף המרוץ וסיים 15 כללי.
קריירה > 2021 - קבוצת DSM

ב-10 באוגוסט 2020  הודיעה קבוצת DSM  שבארדה חתם אצלה לחוזה של שנתיים החל משנת 2021, ובכך יעזוב את AG2R La Mondiale לאחר תשע עונות במדיה. לפי בארדה הסיבות לעזיבה היו אי התאמות בין רצונו של בארדה לרצון הקבוצה למטרותיו.
הערות שוליים

↑  European Championships U23 - Road Race 2011 | Results, www.procyclingstats.com
↑  Amgen Tour of California 2012 | Results, www.procyclingstats.com
↑  Milano-Torino 2015 | Results, www.procyclingstats.com
↑  Romain Bardet joins Team Sunweb from 2021 onwards, signing a two-year contract, teamsunweb.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 527dc52d-ed21-453d-93dc-c19ae88c5149
עמוס גלילי

| --- | --- |

 לידה:  5 בפברואר 1927 תוניס
 נהרג:  1 בינואר 1948 (בגיל 20) חיפה, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 השכלה:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 השתייכות:  ההגנה
 תקופת הפעילות:  1945–1948 (כ־3 שנים)
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 
עמוס גלילי (5 בפברואר 1927 – 1 בינואר 1948) היה איש ההגנה, שנפל בקרבות מלחמת העצמאות. שכונת גבעת עמוס בעיר נשר נקראה על שמו.
קברו של עמוס גלילי בחלקה הצבאית בבית הקברות בנחלת יצחק
לוח מורשת של המועצה לשימור אתרים המנציח בעיר נשר את זכרם של חנן זלינגר חיים בן דור ועמוס גלילי, הצב ב-16 במרץ 2022 בעיר השר
ביוגרפיה

עמוס גלילי נולד בעיר תוניס, בן בכור לבינה ויעקב, ולו אחות צעירה ממנו. אביו היה מורה שבא מארץ ישראל לתוניסיה בשליחות בשנת 1926 כדי ללמד עברית ולארגן פעילות ציונית. ב-1929, כשהיה עמוס בן שנתיים, נשלח אביו לשליחות דומה בבגדאד שבעיראק והמשפחה הלכה עמו. הפעילות הציונית שם הייתה קשה ומוסתרת, ולבסוף נאלצו להימלט לסוריה ולהגיע משם לארץ ישראל.
המשפחה התיישבה בבנימינה, שם ניהל האב את בית הספר. מאוחר יותר עברה לשכונת בורוכוב שבגבעתיים. גלילי למד בבית הספר ע"ש ברל כצנלסון בעיר ואחר כך בבית הספר "אוהל שם" ברמת-גן.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים יצא במסגרת תנועת הנוער העובד להכשרה חקלאית בקיבוץ מעוז-חיים ובכפר סאלד. אחר כך התיישב הגרעין בקיבוץ בארות ליד גדרה. עבר קורסים למחסנאות, סיור, נשק וחומרי נפץ. בקיבוץ בארות שימש כאחראי לביטחון וכמחסנאי הנשק. בהמשך החליט גלילי ללמוד הנדסה ובניין בטכניון שבחיפה והספיק להתחיל שם שנת לימודים שנייה. עבד לפרנסתו כפועל בניין. הוא שימש כסגן מפקד פלוגת ההגנה של הטכניון, השתתף בהגנה על העיר ויצא להכשרה צבאית בעמק יזרעאל ובעמק הירדן.
בעקבות טבח בתי הזיקוק בחיפה יצא הפלמ"ח לפעולת עונשין נגד הכפרים בלד א-שייח' וחוואסה שליד נשר. גלילי ואחרים צורפו לפעולה. לאחר סיום הפעולה, בשעות המוקדמות של 1 בינואר 1948, נפצע קשה ברגלו ואיבד דם רב. הוא הובא לבית חולים בחיפה ושם מת מפצעיו. באותה פעולה נהרגו גם שני אנשי פלמ"ח.
עמוס גלילי הובא לקבורה בבית הקברות נחלת יצחק שבתל אביב, לאחר טקסי פרידה שנערכו בטכניון ובבית ספרו.
הנצחה

שלוש שכונות בנשר נקראו על שם הנופלים בפעולת התגמול בבלד א-שייח' וחוואסה - עמוס גלילי, חיים בן-דור וחנן זלינגר. כמו כן רחוב "עמוס" בשכונת בן דור בעיר נשר נקרא על שמו, וכן בית ספר יסודי "גלילות" בשכונת בן דור, נקרא על שמו.
שמו של גלילי הונצח על גבי מספר אנדרטאות, ובהן האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל, האנדרטה לחללי הטכניון, האנדרטה בגשר גדוד 22 בחיפה ואנדרטאות בבתי ספר שבהם למד. לאחר מלחמת העצמאות ניטעו לזכרו עצים ביער המגינים.
במלאת עשרים שנה לנופלו הוציא אביו לזכרו את הספר "חיי עמוס", ובו דברים עליו וטקסטים שכתב עמוס עצמו.
לקריאה נוספת

חיי עמוס: במלאת עשרים לנפול עמוס גלילי, ד' באדר תרפ"ז-י"ט בטבת תש"ח, הביא לדפוס יעקב גלילי, תל אביב: דפוס דבר, תשכ"ח
מוזיקה אתיופית

אבטה בריהון בהופעה של אנסמבל תזטה, המבצע יצירות ג'אז חופשי עם סולמות אתיופיים מסורתיים
המוזיקה האתיופית מגוונת ועשירה ביותר, נטועה ושואבת מקורותיה מהקבוצות האתניות הרבות המאכלסות את אתיופיה ואשר לכל אחת מהן ייחוד מוזיקלי. המוזיקה האתיופית הדתית מתאפיינת גם באלמנט מוזיקלי נוצרי עתיק שניתן להרחיק ולזהותו ביצירות מן המאה השישית לספירה, המיוחסות למוזיקאי ירד. בצפון-מזרח אתיופיה, בוואלו, התפתח סגנון מוזיקלי מוסלמי, הנקרא מנזומה. שירים אמהאריים בסגנון זה התפשטו אל הרר וג'ימה, וניתן למצוא באזור שירים בשפת אורומו המבוצעים בסגנון זה. ברמה האתיופית, מוזיקאים נוודים, הנקראים אזמרים, מנגנים מוזיקה חילונית מסורתית, הזוכה ליחס של כבוד וחשד מצד החברה האתיופית.
תאוריה של המוזיקה

המוזיקה מן הרמה האתיופית עושה שימוש במערכת מודוסים בסיסית, הנקראת קנת, אשר מורכבת מארבעה סולמות עיקריים:
תזטה - סולם המשמש להבעת משאלות וחלומות, שהתפתח באזור וואלו. שירי אהבה וחתונה מולחנים אף הם בסולם תזטה.
באטי - סולם המשמש לכתיבת שירי הלל לאישיות מכובדת כגון: קיסר, איש חכם או אהובה רחוקה.
אמבסאל - סולם המשמש לספור עלילות מסורתיות והיסטוריות. הסולם זכה לתהודה ברחבי אתיופיה בזכות הקיסרית מאנאן אספוו.
אנצ'יהוי - סולם המשמש בעיקר בשירה דתית (הן בכנסייה האתיופית והן בקרב קהילת ביתא ישראל), אך גם בשירי חתונות ובשירי חיזור ואהבה, ולעיתים אף בשירי יציאה למלחמה.
שלושה סולמות נוספים מהווים וריאציות של הללו: תזטה מינור, באטי מאג'ור ובאטי מינור. דוגמאות ליצירות בכל אחד מן הסולמות ניתן למצוא בסדרת אלבומי אתיופיק, באלבום ראס דשן וביצירות אתיופיות נוספות בנות זמננו.
סוגים שונים של שירי קנת מכונים לעיתים בדומה לסולם המשמש בהם, כמו ה'תיזיטה' שהם שירי התרפקות בסולם תזטה.
בביצוע על כלים מסורתיים יצירות אתיופיות עשויות לכלול מיקרו טונים, ואילו בביצוע על כלים מערביים, כגון פסנתר או גיטרה, אלו ממותנים ומותאמים למודוסים המערביים.
המוזיקה מן הרמה האתיופית עשויה להיות מונופונית או הטרופונית. מחוץ לרמה ניתן למצוא סגנונות פוליפונים, כאלו של המוזיקה הבדואית, העשויה לכלול עד חמישה קולות עצמאיים, או המוזיקה של המג'אנגירים מדרום-מזרח אתיופיה, העשויה לכלול עד ארבעה קולות עצמאיים.
כלים ייחודיים

כלים קורדופוניים - כלי המיתר המסורתיים המשמשים ברמה האתיופית כוללים את המסִנְקוֹ (ידוע גם בשם מסֶנקוֹ), לאוטה חד-מיתרית עם קשת; הקראר, לירה עם שישה מיתרים; והבגנה, לירה גדולה עם 10 מיתרים. בדרום אתיופיה ניתן למצוא את הדיטה, לירה עם שישה מיתרים, וכן קשתות שונות, אחת יוצאת דופן, בהיותה בעלת שלושה מיתרים.
כלים אירופוניים -הוואשינט, חליל במבוק, נפוץ ברמה האתיופית. כלים דמויי חצוצרה, כגון המאלאקאט הטקסי, המצוי בכמה אזורים, וההולדודווה, מעין שופר, המצוי בעיקר בדרום, משמשים גם הם את המוזיקאים האתיופיים. חלילי אמבילטה משמשים בכל רחבי אתיופיה. אלו הם חלילים חסרי פתחי אצבעות, המפיקים רק שני צלילים - צליל בסיס וצליל שני, במרווח של ארבעה או חמישה טונים מזה הבסיסי. בדרום חלילים אלו עשויים בעיקר מבמבוק, ובצפון ממתכת. חלילי פנטה ופאן משמשים את הקונסו וקבוצות אחרות מן הדרום.
כלים אידיופוניים - הסנסל, סוג של סיסטרום, שיש המשערים כי הוא הכלי המוזכר במקרא ובתלמוד כ'צִלְצָל', משמש את הכנסייה האתיופית האורתודוקסית לנגינת מוזיקה ליטורגית. בנוסף משתמשים גם הכמרים במטות התפילה, או המקוואמיה, ליצירת קצב. כנסיות כפריות יותר השתמשו לאורך ההיסטוריה בדאוואל - כלי הקשה העשויים לוחות אבן או פיסות עץ - לשם כינוס המאמינים לתפילה. קהילת ביתא ישראל משתמשת בגונג קטן, הנקרא קַצְ'ל, ככלי ליווי לזֶמֵה - שירת הקודש. התום, סוג של למלופון, משמש קבוצות נילוטיות שונות, בהם הנוארים, האנוקים, המג'אנגירים והסורמים. רעשני מתכת נפוצים מאוד בדרום.
כלים ממברנופוניים - הקֶבֶרו, תוף יד גדול, משמש בכנסייה האורתודוקסית לנגינת מוזיקה ליטורגית. תופי קברו קטנים יותר משמשים לעיתים בחגיגות חילוניות. הנֶגַרית, בו מכים עם מקל מפותל, משמש בעיקר בטקסים ממלכתיים או חילוניים שונים, כפתיח להכרזות. בקרב ביתא ישראל משמש הנגרית לליווי שירת זֶמֵה. האטאמו, תוף יד קטן, העשוי לרוב מחימר, משמש את הגוראגים וקבוצות דרומיות נוספות.