נירית טקלה
יצירתה

טקלה מרבה לתאר בעבודותיה את הסביבה וחיי העדה האתיופית בישראל. בציוריה היא מציגה את המסורת של העדה במקביל לשינויי הזמן החלים עליה ואת השתלבותה של העדה ושלה כאמנית בישראל. האמנות שלה מבטאת השלמה עם מקומה בחברה הישראלית לצד ביקורת והתרסה כנגד החברה הישראלית ויחסיה לעדה האתיופית. עבור טקלה, אמנות כמו מדיות חזותיות אחרות היא כלי תקשורת שמאפשר לה הזדמנות לספר את הסיפור מנקודת המבט שלה כדי להרחיב את ייצוג דמותו של האתיופי. בספר התערוכה נירית טקלה: כרומטיק סיכם רון ברטוש את מאמרו וכתב כי "טקלה, כמו אמניות ואמנים נוספים מקהילת ביתא ישראל, מנסחת בעת הזו את אופני הייצוג של שחורוּת ואת הופעתו הרבגונית של העור הכהה – נתיב חדש בדברי ימיה של האמנות בישראל."
טקלה יוצרת עבודות גדולות ממדים עם דמויות פיסוליות כהות־עור. סגנון ציוריה הוא פיגורטיבי-מופשט ומושפע מדמויותיו הפיסוליות של מיכאלאנג'לו, צבעיו של דייוויד הוקני וציוריו של דייגו ריברה. בציוריה היא משלבת צללים כהים ומעברי גוונים המעניקים דינמיות ונפח לדמויות. היא בריאיון למגזין טאבלט אמרה "כשאני מציירת, אני בונה את התמונה בצבעים שונים מה שיוצר איכות פיסולית בתוך הציור הדו־ממדי. בציורים שלי קיים מתח בין הדו־ממד לתלת מימד ומתח בין המופשט לפיגורטיבי". היא עוסקת בנושאים הקרובים אליה בהם סיפורי מהתרבות האתיופית, הווי ואורח החיים הקהילתי והעכשווי ובאירועים אקטואליים שמסעירים את הקהילה בישראל. נושאים כמו מגדר, גזע, שייכות, זהות ולאום מקבלים ביטוי נרחב בעבודותיה. ביצירתה היא מבקשת לתת נראות לאנשי הקהילה שלה. הבחירה לצייר על משטחים גדולים מאפשרת לה לצייר בתנועה רחבה, גדולה ומשוחררת. מרחב הבד ואופן הפעולה משקפים את תפיסתה על עוצמת הקהילה "הגודל מבטא חוזק, הירואיות, שריריות כמו בריאליזם הסוציאליסטי". טקלה מבקשת לראות את הקהילה שלה באור זה בניגוד לאופן שבו היא מוצגת לעיתים בתקשורת, ולאתגר את העוולות שעמן מתמודדים אתיופים רבים, בין אם קשורים לדת או למשטרה.
היצירה "ללא כותרת" ("הכאת החייל הישראלי"), (2015) עוסקת באלימות המשטרתית שהופנתה כלפי החייל דמאס פיקדה באותה שנה והציתה את מחאת יוצאי אתיופיה. בסגנון וירטואוזי של מיני צללים כהים ומעברי גוונים בונה טקלה את הדינמיות והנפחיות של הדמויות, תוך שהיא מנכיחה את מערך הכוחות הלא־שוויוני שמתקיים בין נציגי הממסד הלבנים ובין האזרח השחור שמרותק לרצפה על ידם, בגדיו נקרעים מעליו הלך המאבק וההתנגדות למעצר. הכוחות השונים של הגברים בציור מתערבלים במעגליות ויוצרים תנועה אליפטית סגורה שאין ממנה אין מוצא. בציור "צדק ליוסף סלמסה" משנת 2016, מתואר יוסף סלמסה, צעיר ישראלי ממוצא 'ביתא ישראל', שתקיפת המשטרה הביאה למותו. הציור מציג את פניו בפרופיל. תנוחת הישיבה שלו היא בהשראת ציור של פרעה שראתה טקלה בתערוכה במוזיאון ישראל. סלמסה מתואר עם חזה זקוף וצוואר מורם כדי להעביר מסר שהוא חף מפשע וידיו בתנוחת X, סמל מחאה המשמש את יהודי אתיופיה נגד אלימות משטרתית על אזרחים כהי עור. דמותו של יוסף סלמסה הפכה לסמל של עוול משטרתי כלפי העם הישראלי-אתיופי.
בציור "מקווה" (2016) עוסקת טקלה ביחסה של הרבנות בישראל לקהילת 'ביתא ישראל' באתיופיה והגיור הכפוי שנאלצו לעבור. בציור מתארת טקלה את ההשפלה שחוו הנשים שנאלצו לטבול בטקס המקווה במסגרת גיורן, אף על פי שחיו כיהודיות אורתודוקסיות באתיופיה וקיימו את כל המצוות, מפשוטות ועד חמורות, כולל מקווה. הציור מבוסס על עדות אישית של אישה שעלתה לארץ בשנת 1984. היא תיארה את ההשפלה הכפולה שחשה כשאולצה לעבור את המקווה, כשרק שמלה לבנה שקופה שנצמדה לגופה הרטוב מכסה אותה אל מול המבט הדתי שבחן את גופה השחור. היצירה נרכשה ב-2016 על ידי מוזיאון ישראל.
בציור "דם תרומותנו" (2018) טיפלה טקלה בפרשת סירוב קבלת תרומות דם מהקהילה האתיופית שהסעירה את הקהילה והמדינה. "ציירתי נשים שאוגרות בכלי טיפות דם שזולגות מהשמים. זה מבטא מבחינתי עוצמה, יכולות להתחזק ולצעוד קדימה" היא אומרת.
היצירה "פירמידה אנושית" הושפעה מהמקרה של "אתנה מפורטלנד" כאשר באחת ההפגנות של Black Lives Matter בארצות הברית חשפה אחת המפגינות את גופה העירום אל מול כוחות פדרליים צבאיים, ומספר ימים לאחר מכן בישראל כאשר אישה חשופת שדיים טיפסה על פסל המנורה המוצב ליד הכנסת. בציור מתארת טקלה פירמידה אנושית של גברים ומעליהם שוכבת דמות אישה חשופת חזה, נטולת צבע גוף ועל חזה מוטבע המשפט 'אמנות או למות' בעברית, סיסמה פופולרית בסצנת האמנות הישראלית, המבטאת את חשיבותה של האמנות ואת כוחה של יְצִירָתִיוּת. טקלה ביקשה להתייחס לשתי פעולות המחאה של הנשים ובחרה להשתמש בדמות האישה בגוון עור שמזכיר פסל שיש.