stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי סנט לוסיה – קוריאה הדרומית
ביקורים רמי דרג > מסנט לוסיה לקוריאה הדרומית

אוקטובר 1985 - ג'ון קומפטון, ראש ממשלת סנט לוסיה
דצמבר 2012 - אלווה בפטיסטה, שר החוץ של סנט לוסיה
ביקורים רמי דרג > מקוריאה הדרומית לסנט לוסיה

ספטמבר 2017 - השר לניהול הממשלה הדרום-קוריאני
נציגויות דיפלומטיות

סנט לוסיה אינה מיוצגת בקוריאה הדרומית, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
קוריאה הדרומית אינה מיוצגת בסנט לוסיה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. קוריאה הדרומית האמינה את שגרירותה שבפורט אוף ספיין, בירת טרינידד וטובגו הסמוכה, על סנט לוסיה.
ישראל באולימפיאדת מלבורן (1956)

משלחת ישראל לאולימפיאדת מלבורן (1956) כללה 3 ספורטאים שהתחרו ב-3 ענפי ספורט.
מספרם הקטן של הספורטאים בנבחרת נבע מכך ששבועות ספורים לפני האולימפיאדה פרצה מלחמת סיני, חלק מהספורטאים שהיו אמורים להשתתף במשחקים גויסו למילואים וההכנות לאולימפיאדה נפגעו. לאור זאת הוחלט לשלוח משלחת סמלית בלבד. המשלחת כללה גם את אוריאל זמרי שנבחר על ידי הוועד האולימפי לשמש כשופט כדורסל במשחקים. הוא היה השופט הבינלאומי הראשון מישראל שנבחר לשמש כשופט במשחקים האולימפיים.
נושא דגל ישראל בטקס הפתיחה היה הקופץ למים יואב רענן.
חברי המשלחת > אתלטיקה

דוד קושניר
קפיצה לרוחק גברים – מוקדמות: 6.89 מטר, מקום 25
חברי המשלחת > קפיצה למים

יואב רענן
מקפצה 3 מטר – מקום 22
חברי המשלחת > שחייה

שושנה ריבנר
100 מטר חופשי נשים – מוקדמות, 1:10.4 דקות, מקום 30
ראו גם

ישראל במשחקים האולימפיים
אולימפיאדת מלבורן (1956)
יצחק בואינו

ספר שלחן מלכים
הרב יצחק בואינו (סביב ה'ש"פ, 1620 - לפני ה'תנ"ה, 1695) היה פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של ירושלים במאה השבע עשרה. מחבר הספר 'שלחן מלכים'.
קורות חייו

נולד לאביו רבי אברהם. מקור המשפחה ככל הנראה מפורטוגל. גדל בירושלים, ולמד אצל רבי ישראל בנימין ורבי יצחק צבאח. סביב שנת ה'שצ"ט, נשא את ריקא בת רבי דוד בואינו שהיה מעשירי ליוורנו. לאחר שנה, אשתו נפטרה, וזמן קצר לאחר מכן, גם ביתו היחידה נפטרה עמה. לא יאוחר משנת ה'תל"ז, שימש כאב בית הדין בירושלים, כשלצידו מכהנים הרב משה בן חביב, ורבי משה בן יעיש. בשנים ה'תל"ט-ה'ת"ם שהה בליוורנו שבאיטליה, ונשא ונתן בהלכה עם רבי יעקב ששפורטש, ועם שאר חכמי ליוורנו כדוגמת הרבנים: אהרן אלחדב, אברהם קאנסינו, יעקב ישורון לופיס, שמואל קושטא, אלישע מטירנו ואלישע נאווי. בדצמבר 1680, חתם יחד עם חכמי קהילת ליוורנו על אגרת חריפה כנגד רבי יעקב ששפורטש.
הרב שהה תקופת מה במצרים.
הרב נפטר בין השנים תנ"א לתנ"ה.
חיבורו

הרב יצחק ליקט את חידושי הדינים של מהריק"ש והרדב"ז וסידרם על סדר ה'שולחן ערוך'. לאחר מכן צירף לחיבורו חידושי דינים מחכמי ארץ ישראל מהדורות שקדמוהו, וחידושים אישיים שלו. בין החכמים שליקט, יש למנות את הרבנים: אברהם אזולאי, משה גלנטי, שמואל גרמיזאן, אברהם אמיגו, חזקיה די סילווא, ועוד. חידושי ההלכה הללו נקבצו על ידו לספר "שלחן מלכים". סביב שנת ה'תנ"א, סיים לסדר את הספר לדפוס, וזכה לקבל הסכמות מחכמי ירושלים, חברון ומצרים. מסיבה לא ידועה, הספר לא נדפס בזמנו. כיום הספר נדפס בשני כרכים על 'אורח חיים' ו'יורה דעה' על ידי מכון ירושלים (תשע"א, תשע"ב).
הערות שוליים

↑  ראו: מאיר בניהו, 'דור אחד בארץ', עמ' נא.
↑  ראו: מאיר בניהו, מבוא ל'מאמרים - רבי שמואל גרמיזאן חייו וחיבוריו', עמ' ז. ובהערה 19 שם.
↑  שלחן מלכים או"ח סימן תיז אות ט.
↑  ראו: מאיר בניהו, 'דור אחד בארץ', עמ' קעה.
↑  ראו שו"ת רבי יוסף מליריאה סימן כא.
↑  ראו שו"ת מהר"ם בן חביב מפתחות אה"ע סימן ו.
↑  שנת תל"ט - ראו שו"ת אהל יעקב סימן נא. שנת ה'ת"ם - ראו: כ"י ספריית היברו יוניון קולג', סינסינטי, אוהיו, ארצות הברית Ms. 164 עמ' 24 [עימוד דיגיטלי]. ב'דברי פתיחה' לספר שלחן מלכים (עמ' 7), כתב בטעות שהשנה שהיה בליוורנו הייתה תמ"ה, אך זו טעות, משום שבכתב יד מצוין שהתשובה הייתה בשנת 'המ"ת' ליצירה, כלומר יש להחסיר ה' בשביל חשבון האלפים, כך שיוצא שהתשובה הייתה בה' אלפים ת"ם.
↑  ראו ספונות חלק ט עמ' קפט.
↑  הקדמת המחבר לספר 'שלחן מלכים'.
↑  ראו הקדמה ל'שלחן מלכים' עמ' 7.
↑  לרשימה המליאה ראו 'דברי פתיחה לספר שלחן מלכים', עמ' 8.
יצחק איש-שלום

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 ביוני 1920 איסטנבול, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  12 ביולי 1989  (בגיל 69)
 מדינה:  ישראל 
 מפלגה:  המערך 
 
יצחק איש-שלום (1920 – 12 ביולי 1989, ט' בתמוז ה'תשמ"ט) היה ראש המועצה המקומית כפר יונה משך 14 שנים, 1959–1974.
ביוגרפיה

יצחק איש שלום נולד בשנת 1920 באיסטנבול שבטורקיה. הוא גדל בבית ציוני דובר עברית, וכבר בגיל 17 ארגן במחתרת חוג ללימודי השפה העברית, שבו השתתפו מאה איש.
בשנת 1940, בהיותו בן 20, ניסה יחד עם שני חברים להעפיל לארץ ישראל על מנת להתגייס לצבא הבריטי יחד עם בני היישוב, אולם נתפס על ידי שלטונות המנדט הבריטי והוחזר לאיסטנבול. בהמשך חזר על ניסיונו להעפיל לארץ ישראל, אך נתפס בפעם השנייה וגורש שוב. איש-שלום לא אמר נואש, וניסה בשלישית להעפיל לארץ ישראל, אולם גם הפעם נתפס, על ידי הטורקים, נשפט על עריקה מהצבא הטורקי, ושירת בצבא הטורקי במשך 4 שנים.
בשנת 1949 עלה לישראל למעברת בית ליד ומאחר שהיה דובר עברית ופעיל עליה עוד בארץ מוצאו, נקלט מיד לעבוד בסוכנות היהודית כמבקר/ מדריך במחנות עולים בארץ. ב - 1950 עבר עם משפחתו ממעברת בית ליד לכפר יונה .
עבד כגזבר המועצה המקומית כפר יונה במשך כ-10 שנים. לאחר שהתפטרו ראש המועצה וסגניתו בשנת 1959, החל לכהן כראש המועצה, תחילה בהמלצת סגנית ראש המועצה המתפטר.
בבחירות לראשות המועצה בשנת 1965 נבחר פה-אחד על ידי כל 9 חברי המועצה, לרבות יריביו הפוליטיים.
שימש כראש המועצה המקומית כפר יונה בין השנים 1959 ל-1974.
הנצחה

תחום החינוך היה קרוב ללבו של איש-שלום, ובית הספר איש-שלום שבכפר יונה (משנת תש"ע בית ספר שש-שנתי, ז'–י"ב) קרוי על שמו.
הערות שוליים

↑  קברו באתר BillionGraves
1 2  אלכס ינאי, כל תשעה חברי מועצת כפר-יונה הצביעו בעד יצחק איש-שלום, מעריב, 19 בדצמבר 1965.
↑  י. איש-שלום נבחר פה-אחד לראשות מועצת כפר-יונה, דבר, 30 בנובמבר 1965.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחסי אל סלוודור – ארצות הברית

| יחסי אל סלוודור – ארצות הברית |
| --- | --- |
אל סלוודור: ארצות הברית


אל סלוודור: ארצות הברית
שטח (בקילומטר רבוע)
21,041: 9,833,517
אוכלוסייה
6,345,066: 345,891,750
תמ"ג (במיליוני דולרים)
34,016: 27,360,935
תמ"ג לנפש (בדולרים)
5,361: 79,103

יחסי אל סלוודור–ארצות הברית הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין רפובליקת אל סלוודור לבין ארצות הברית של אמריקה.
על פי דוח המנהיגות העולמית של ארצות הברית ב-2012, 55% מהסלוודורים תומכים בהנהגת ארצות הברית, כאשר 19% מסתייגים ו-26% אינם בטוחים, הדירוג הרביעי הגבוה ביותר בכל מדינה שנסקרה באמריקה. בשנים 2013 ו-2014, על פי סקר הגישות העולמי של מרכז המחקר פיו, 79% ו-80% מהסלוודורים רואים את ארצות הברית באופן חיובי וחשפו את אל סלוודור כאחת המדינות הפרו-אמריקאיות ביותר בעולם.
היסטוריה

ההיסטוריה של יחסי אל סלוודור-ארצות הברית כוללת מספר מהלכים ופעולות שנויות במחלוקת מצד ארצות הברית, כדוגמת המעורבות האמריקאית במלחמת האזרחים הסלוודורית וההתערבות בבחירות בסלוודור, כדוגמת הבחירות לנשיאות ב-2004.
ב-10 ביוני 2014 דיווחה קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים על עלייה משמעותית במספר הילדים הסלוודורים המבקשים להיכנס לארצות הברית ללא הוריהם:
על פי נתונים סטטיסטיים של ממשלת ארצות הברית, מעל 47,000 ילדים ללא ליווי נעצרו בגבול דרום-מערב ארצות הברית בשמונת החודשים האחרונים, כמעט כפול ממספר הילדים שנעצרו בין אוקטובר 2012 לספטמבר 2013. נציב הפליטים העליון של האו"ם מעריך שלפחות 10,000 ילדים נוספים ינסו להיכנס לארצות הברית ללא הוריהם לפני סוף ספטמבר.
ב-11 בינואר 2018 דיווח הוושינגטון פוסט כי בדיון בהגנה על מהגרים מארצות אל סלוודור, האיטי ומדינות אפריקה, שאל דונלד טראמפ "מדוע כל האנשים האלה ממדינות חור הישבן האלו הגיעו לכאן?". לאחר פרסום הדו"ח, הכחיש טראמפ בטוויטר ואמר כי הוא השתמש במונח "מדינות זרות", אך הוסיף כי השתמש בשפה קשה בנוגע למדינות. בתוך כך, דובר האו"ם גינה את התייחסותו של טראמפ, ותיאר אותה כ"גזענית". הנשיא סלוודור סאנצ'ס סרן אמר כי "דחה בתוקף" את ההערות שיוחסו לטראמפ.
כיום

היחסים בין ארצות הברית לאל סלוודור נותרו קרובים וחזקים. המדיניות של ארצות הברית כלפי המדינה מקדמת את חיזוק המוסדות הדמוקרטיים של אל סלוודור, שלטון החוק, הרפורמה השיפוטית והמשטרה האזרחית; פיוס ושיקום לאומי; והזדמנות כלכלית וצמיחה. אל סלוודור הייתה חברה מחויבת בקואליציה של המדינות הלוחמות בטרור ושלחה עשר חוליות של חיילים לעיראק כדי לתמוך במלחמת עיראק.
הקשרים של ארצות הברית ואל סלוודור הם דינמיים וצומחים. יותר מ-19,000 אזרחים אמריקאים גרים ועובדים במשרה מלאה באל סלוודור. רובם אנשי עסקים פרטיים ומשפחותיהם, אך מספר קטן של גמלאים אזרחיים אמריקאים נמשכו לאל סלוודור כתוצאה מתנאי מס נוחים. עם זאת, בעקבות החלטתה השנויה במחלוקת של הממשלה הסלוודורית לנתק את הקשרים עם טאיוואן לטובת הרפובליקה העממית של סין באוגוסט 2018, מספר סנאטורים רפובליקנים כמו מרקו רוביו דרשו לקצץ את הסיוע הכלכלי למדינה ואת גירושם מאליאנזה פארה פרוספרידד (תוכנית הנתמכת על ידי ארצות הברית כדי לסייע לאל סלוודור, הונדורס וגואטמלה בחינוך ובבריאות להפחתת ההגירה הבלתי חוקית לארצות הברית). לשכת המסחר האמריקאית באל סלוודור ממוקמת במרכז הסחר העולמי.
ייצוג

השגריר האמריקאי באל סלוודור הוא רונלד ד. ג'ונסון.
שגרירות ארצות הברית באל סלוודור ממוקמת באנטיגואו קוסקטלן.
יום הידידות בין ארצות הברית לאל סלוודור

ב-9 במרץ 2017, בהכרעת 66 קולות בעד, אישרה העצרת המחוקקת של אל סלוודור את ההכרזה של 15 ביוני כ-"יום הידידות בין אל סלוודור לארצות הברית". היוזמה נחקרה על ידי הוועדה לענייני תרבות וחינוך של האספה המחוקקת להנצחת כינון יחסים דיפלומטיים בין המדינות ב-15 ביוני 1863. היחסים הדו-צדדיים בין המדינות התחזקו באמצעות תוכניות ויוזמות משותפות. "יום הידידות בין ארצות הברית לאל סלוודור "מדגים את היחסים הדו צדדיים ההדוקים ומטרתו להדגיש את המשך המחויבות לעבוד יחד לשיפור הביטחון ולקידום השגשוג באל סלוודור".
ראו גם

יחסי החוץ של ארצות הברית
ישראל באולימפיאדת סוצ'י (2014)

משחקי החורף האולימפיים ה-22 במספר (ברוסית: XXII Зимние Олимпийские игры) נערכו בין ה-7 בפברואר 2014 ל-23 בפברואר 2014 בעיר סוצ'י ברוסיה. המשלחת הישראלית כללה 5 ספורטאים, שהתחרו בשלושה ענפים.
החלקה אמנותית

אלכסיי ביצ'נקו סיים במקום ה-21, לאחר שהשיג 177.06 נקודות.
יבגני קרסנופולסקי ואנדריאה דוידוביץ' התחרו בהחלקה אמנותית לזוגות. הם סיימו את התחרות במקום ה-15 לאחר שהשיגו 94.35 נקודות בתרגיל החופשי, ובסך הכול השיגו בניקוד מצטבר של 147.73 נקודות. בכך היו לזוג הישראלי הראשון בישראל שמגיע לשלב הגמר בתחרות לזוגות ספורטיביים בהחלקה אמנותית.
החלקה מהירה במסלול קצר

ולדיסלב ביקנוב התחרה בשלושה מקצים - 500 מטר, 1,000 מטר, ו-1,500 מטר. הוא הספורטאי (גבר) הראשון המתחרה בענף זה. ביקנוב לא העפיל מעבר לשלב המוקדמות בשלושת המקצים בהם הוא התחרה. במירוץ ל-1,000 מטר סיים במקום ה-24 ובמירוץ ל-1,500 מטר סיים במקום ה-25.
סקי אלפיני

וירג'יל ואן דה פוט היה אמור להתחרות בסלאלום וסלאלום ענק, אך נפצע בחימום שלפני תחרות הסלאלום ולא הופיע לתחרות.
הערות שוליים

↑  דני בורשבסקי‏, סוצ'י 2014: הכירו את הישראלים, באתר וואלה, 7 בפברואר 2014
↑  ניר שועלי, סוצ'י: קרסנופולסקי ודוידוביץ' סיימו במקום ה-15, באתר nrg‏, 12 בפברואר 2014
| ישראל במשחקים האולימפיים |
| --- | --- | --- |
| משחקי הקיץ | הלסינקי (1952) • מלבורן (1956) • רומא (1960) • טוקיו (1964) • מקסיקו סיטי (1968) • מינכן (1972) • מונטריאול (1976) • לוס אנג'לס (1984) • סיאול (1988) • ברצלונה (1992) • אטלנטה (1996) • סידני (2000) • אתונה (2004) • בייג'ינג (2008) • לונדון (2012) • ריו דה ז'ניירו (2016) • טוקיו (2020) • פריז (2024) |  |
| משחקי החורף | לילהאמר (1994) • נאגנו (1998) • סולט לייק סיטי (2002) • טורינו (2006) • ונקובר (2010) • סוצ'י (2014) • פיונגצ'אנג (2018) • בייג'ינג (2022) |  |
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת סוצ'י (2014)  |
| --- | --- | --- |
|  החלקה אומנותית | אלכסיי ביצ'נקו • אנדריאה דוידוביץ' • יבגני קרסנופולסקי |  |
|  החלקה מהירה במסלול קצר | ולדיסלב ביקנוב |  |
|  סקי אלפיני | וירג'יל ואן דה פוט |  |
יצחק בוכובזה

ערך זה עוסק בראש עיריית אור יהודה. אם התכוונתם לרבה של טריפולי, ראו .
יצחק בוכובזה (נולד ב-1951) הוא איש ציבור שכיהן כראש מועצה מקומית וראש עיריית אור יהודה בשנים 1993-1978, 2007-1998.
שנים ראשונות

בוכובזה נולד במעברת סקייה להורים יוצאי לוב בשנת 1951. שירת בצה"ל בחיל השריון ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת בר-אילן. בבחירות לרשויות המקומיות שנועדו לאוקטובר 1973, היה אמור בוכובזה להיות במקום השני ברשימת הליכוד, אולם פלוני החליף את הרשימות בדרך להגשת הרשימה והשמיט את שמו של בוכובזה. אחרי מלחמת יום כיפור ובתוך שירות המילואים שנמשך אחריה, נקט בוכובזה בשורה של הליכים משפטיים שהביאו לפסילת הבחירות. ביולי 1974 התקיימו בחירות חוזרות בהם התמודד בוכובזה בראש רשימה עצמאית בשם "אור יהודה שלנו", שזכתה בשני מנדטים. בהמשך חתם על הסכם קואלציוני עם המערך והמפד"ל אך בסופו של דבר הוקמה קואליציה אחרת ובוכובזה נותר באופוזיציה.
בשנת 2012 הוציא לאור רומן אוטוביוגרפי: "הילד מהכניסה השלישית", העוסק בילד מהפריפריה החברתית מראשית המדינה ועד עצם היום הזה.
ראש מועצה

בשנת 1978 התמודד על ראשות המועצה, ועלה לסיבוב השני בקבלו 30% מהקולות, כאשר ראש המועצה המכהן, מנשה יצחקי, זכה ב-36% מהקולות. בסיבוב השני גבר על יצחקי בקבלו 51% מהקולות ונבחר לכהן כראש המועצה. בתחילה הקים קואליציה עם רשימתו של שלום חי, אך הקואליציות התחלפו שוב ושוב.
כראש מועצה בוכובזה החליף חלק מנושאי התפקידים ומראשי המחלקות. בוכובזה קיבל את המועצה עם גירעון גדול ופעל לאזן אותה תקציבית. בין השאר הוא סגר את מחלקת הנוער של המועצה וריכז את כל הפעילות בתחום בידי המתנ"ס, ביטל את מפעל ההזנה שההשתתפות בה התדלדלה וסגר בית ספר שהיו בו מעט תלמידים. בוכובזה חווה לא פעם אירועי אלימות קשים ובין היתר פוצצו רימוני רסס ברכבו ובביתו. התנכלויות נוספות היו גם באמצעות רימוני הלם והצתות בבית וברכב. בוכובזה פעל לקבלת הטבות של עיירת פיתוח עבור המועצה. בשנת 1981 פעל עם הורים להשבית את מערכת החינוך במועצה, בגלל רמתה הירודה לטענתו.
בוכובזה פעל לקידום סוציו-אקונומית של אור יהודה תוך התרחבותה ושיפור מערכת החינוך שלה. לשם כך הביא אלפי משפחות לרכוש את דירותיהם מעמידר ולהרחיבן. על המהלך הזה וההישגים נוספים זכתה אור יהודה בפרס קפלן. בוכובזה התנגד לבניית שיכונים נוספים על ידי משרד השיכון וכן התנגד למתן דירות בשכירות סוציאלית. הוא פעל להקמת שכונה חדשה על ידי יזמים פרטיים שתמשוך אוכלוסיות חזקות לאור יהודה.
בשנת 1988 הפכה אור יהודה לעיר. באותה שנה נרצחו בעיר שלושה פועלים עזתים בוכובזה ביקר ברצועת עזה, וניחם את משפחות הנרצחים. על ביקור זה זכה בוכובזה באות הסובלנות של התנועה למען ארץ ישראל טובה.
בתחילת שנות התשעים אושרה הקמת שכונה גדולה במרכז העיר בשם נוה סביון, אשר נבנתה על ידי אפריקה ישראל. בשנת 1993 פרש בוכובזה מתפקידו, לטובת חזרה לעיסוקו כעורך דין. זמן קצר לאחר מכן מונה לתפקיד סגן ראש הוועדה הקרואה בבני ברק. לאחר שלוש שנים בתפקיד זה שב בוכובזה והתמודד על ראשות העירייה באור יהודה. ב-2006 הצטרף למפלגת קדימה. את תפקידו מילא עד פברואר 2007. בשנת 2008 הביע תמיכה באיחוד של אור יהודה עם יהוד וסביון.
בשנת 2005 סירב לרשום 42 ילדי עולים חדשים ממוצא אתיופי לבתי הספר בעיר. לאחר מאבק ממושך הורו מבקר המדינה ומשרד החינוך לבוכובזה לקבלם.
הערות שוליים

↑  בית המשפט העליון ביטל הבחירות באור יהודה, דבר, 1 במרץ 1974
↑  מרדכי אלקן, המפד"ל הכתירה את נציג המערך כראש מועצת אור יהודה, מעריב, 11 באוגוסט 1974
↑  נבחר ראש מועצה באור יהודה, דבר, 12 באוגוסט 1974
↑  הסיבוב השני: הישג למערך, דבר, 23 בנובמבר 1978
↑  יצחק בוכובזה יבוא במקום מנשה יצחקי, מעריב, 22 בנובמבר 1978
↑  הודח ממלא מקום ראש מועצת אור יהודה, מעריב, 19 באוגוסט 1979
↑  עודד ניב, ראש מועצת אור יהודה מבקש לפטר המזכיר והגזבר, מעריב, 11 באפריל 1980
↑  אנחנו שווים בקושי רבע מהשכנים שלנו, מעריב, 2 בפברואר 1979
↑  עודד ניב, אור יהודה סיימה שנת הכספים ללא גרעון, מעריב, 9 באפריל 1980
1 2  אהרן גבע, יצחק בוכובזה עולה לירושלים, דבר, 18 באפריל 1980
↑  עודד ניב, הורים באור יהודה מתלוננים על כפייה דתית, מעריב, 11 ביוני 1980
↑  עודד ניב, ראשי אור יהודה שובתים רעב בירושלים, מעריב, 8 ביוני 1980
↑  ההורים השביתו מוסדות החינוך באור יהודה, דבר, 4 בספטמבר 1981
↑  עטרה מוסקוביץ', אות הסובלנות לראש עיריית אור יהודה עו"ד יצחק בוכובזה, מעריב, 20 בספטמבר 1988
↑  אילאיל שחר, הרשויות מחזקות את אולמרט, באתר nrg‏, 2 בפברואר 2006
↑  בוכובזה: "אתמודד לראשות העיר המאוחדת", חדשות אונו, 08.02.2008
↑  מרב דוד, אתיופים? לא בבית ספרנו, באתר nrg‏, 31 באוגוסט 2005
↑  האתיופים נתקלו בגילויי גזענות באור יהודה, באתר וואלה, 7 בספטמבר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 4265 5339  LCCN: no2014020090  VIAF: 306388447   WorldCat (עם VIAF): 306388447
יצחק ארטר

| --- | --- |

 לידה:  1791 Koniuszki, Podkarpackie Voivodeship, רפובליקת פולין 
 פטירה:  20 באפריל 1851 (בגיל 60 בערך) ברודי, האימפריה האוסטרית 
 מדינה:  האימפריה האוסטרית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת זמלווייס 
 שפות היצירה:  עברית 
 חתימה:   
 
יצחק אֶרְטֶר (בכתיב יידי: ערטער, בפולנית: Izaak Erter;‏ 1791 – 20 באפריל 1851), סופר וסאטיריקן עברי, מאנשי תנועת ההשכלה בגליציה, מחבר "הצופה לבית ישראל".
"הצופה לבית ישראל", וינה תרי"ח 1858
קורות חייו

ארטר נולד בשנת 1791 בכפר קוניושק שבמחוז פשמישל בגליציה (כיום פולין). התחנך כמקובל בלימוד חמישה חומשי תורה ותלמוד עם המפרשים. בגיל 13 השיאו לו אישה, אך היא מתה כעבור זמן קצר, ואז השיאו לו אישה שנייה, והוא עבר להתגורר בבית אביה בעיירה וילקוטש הסמוכה. בעיירה זו הכיר משכיל בשם יוסף טארלר, שעודד אותו ללמוד את הספרים שלא למדו שומרי המסורת: תנ"ך, כתבי הרמב"ם והביאור של משה מנדלסון למקרא. בהשפעתו התמשכל ארטר, ולבסוף עזב ב-1816 את בית חותנו ועבר ללבוב, בחלק האוקראיני של גליציה.
בלבוב התפרנס ארטר כמורה פרטי בבתי עשירי העיר. הוא הכיר שם את המשכילים המקומיים ובהם שי"ר ויהודה ליב מיזס. מיזס במיוחד השפיע עליו רבות וכנראה גם תמך בו מבחינה כספית. לאחר כמה שנים התגברו הרדיפות והחרמות מצד שומרי המסורת המקומיים, ובראשם הרב יעקב אורנשטיין, כנגד המשכילים, וארטר עבר לברודי. גם שם התפרנס מהוראה, בתחילה כמורה פרטי ואחר כך כמורה וכמפקח בבית הספר הריאלי שנפתח במקום. בברודי הכיר את יעקב שמואל ביק ויצחק בר לוינזון, ושם גם פרסם ב"ביכורי העתים" את הסאטירה הראשונה שלו, "מאזני משקל" (1823), שעשתה רושם גדול.
ב-1825 החליט לעזוב את ההוראה בגלל קשיים כספיים ואחרים, ונסע ללמוד רפואה בבודפשט. הלימודים נמשכו חמש שנים והוא התפרנס בהן בדוחק ופרנס את אשתו וילדיו בברודי משיעורים פרטיים בעברית שנתן בבתי עשירים בבודפשט. בסיום הלימודים לא קיבל תואר דוקטור אלא רק תואר "מגיסטר לכירורגיה", משום שהיה חסר השכלה תיכונית. ב-1829 התיישב בעיירה ראווה. ב-1831 פרצה מגפת כולרה בגליציה, ובהוראת ממשלת גליציה נסע בין העיירות לטפל בחולים וחיבר חוברות רפואה עממית. בין השאר טיפל בידידו יהודה ליב מיזס עד פטירתו מן המחלה.
עם תום המגפה השתקע בברודי, שם התפרנס מטיפול בחולים עניים (בעשירים לא יכול היה לטפל מכיוון שלא היה לו תואר דוקטור). בשנותיו בברודי פרסם את רוב הסאטירות שלו: "חסידות וחכמה" (כרם חמד ב, 1836), "סני וסנסני וסמנגלוף" (כרם חמד ג, 1838), "תשליך" (פראג ת"ר, 1840) ו"גלגול הנפש" (לייפציג תר"ה, 1845). הוא התפרסם כמחבר מוכשר ומוערך וכל פרסום שלו זכה לביקורות אוהדות בחוגי המשכילים; שד"ל כינה אותו "נעים סאטירות ישראל". בשנים אלה הושפע גם ממאורעות הזמן: בעקבות עלילת דמשק החל לכתוב חיבור בשם "מגילת דמשק", אך לא השלימו. ב-1848 - 1849 פעל עם אחרים בתחום האמנציפציה ליהודים בגליציה על רקע מהפכות "אביב העמים". ב-1850 נסע עם בתו החולה לעיירת המרפא קרלסבד, ובשובו החל לכתוב מאמר פובליציסטי-פרוגרמטי בשם "הצופה בשובו מקארלסבאד או תולדות החלוץ", שעסק בתחיית הלשון העברית הכתובה, בחכמת ישראל ובהתחדשות היהדות. ארטר לא הספיק להשלים את המאמר, והוא הושלם בידי יהושע השל שור, שגם הדפיס אותו בראש הגיליון הראשון של כתב העת "החלוץ".
ארטר נפטר בחול המועד פסח ה'תרי"א, 20 באפריל 1851. לאחר מותו כונסו חיבוריו הסאטיריים, עם הוספות שונות, בידי מאיר הלוי לטריס והודפסו בשם "הצופה לבית ישראל" (וינה 1858). בהוצאה השנייה נוסף גם חיבור למדני-הלכתי יוצא דופן של ארטר בשם "קיצור דיני הקרבנות והטומאות", שמעיד על השכלתו התורנית של ארטר. "הצופה לבית ישראל" יצא במהדורות רבות נוספות, לאחרונה על ידי מוסד ביאליק, בעריכת יהודה פרידלנדר (ירושלים תשנ"ו 1996).
יצירותיו

הסאטירות של ארטר עוסקות בחיים היהודיים בגליציה, ונכתבות מנקודת המבט המשכילית, המתנגדת לחיים היהודיים הישנים, ובפרט לשליטתם של הרבנים והצדיקים החסידיים. ארטר מבקר את כל הקבוצות החברתיות וחושף את הבטלנות והצביעות בחברה היהודית. בסאטירות שלו הוא משלב גם חוויות אוטוביוגרפיות שעבר בעצמו. ניכרת בכתביו השפעה של הסאטירות היווניות של לוקיאנוס, אותן קרא בתרגומו הגרמני של וילנד.
כשאר המשכילים בזמנו השתמש ארטר בעיקר בלשון המקרא, ובמידה נדירה לא נמנע להוסיף מילים מלשון חז"ל ולשון ימי הביניים. לדברי יוסף קלוזנר, "רוח הלשון [של ארטר] היא עברית טהורה, אבל דרך הביטוי היא אירופית גמורה". לפי קלוזנר, ארטר הוא הראשון שהצליח לעשות שימוש בשפה העברית לכתיבה שוטפת, שהצורה איננה מעיקה בה על התוכן. בלשון חיה ורעננה כזו לא הצליח לכתוב איש מן המשכילים לפניו; אחרי ארטר בא אברהם מאפו, ושניהם השפיעו על פרץ סמולנסקין, יל"ג וסופרי העברית בדורות הבאים.
חיבוריו העיקריים של ארטר הם:
גלגול הנפש. תיאור סאטירי של גלגולי נשמה לחלופין בין דמויות בחברה היהודית ובין חיות: חסיד שהתגלגל בצפרדע, שהתגלגלה לחזן השותה לשכרה, ואחר כך דג, גובה מכס בשר (וכאן ביקורת על חוסר הצדק החברתי ביהדות גליציה), ינשוף, רב מקובל (עם סאטירה נוקבת על הקבלה), חפרפרת, קברן מושחת, כלב, רב קנאי, שועל, צדיק חסידי, חמור, רופא, תרנגול הודו, ולבסוף עשיר מיוחס וטיפש, המספר את כל הגלגולים האלה לסופר. בסאטירה זו עדות מרשימה על חיי היהודים בזמנו ובמקומו של ארטר.
תשליך. "הצופה", הוא המספר, הולך לטקס תשליך בראש השנה ורואה בעיניו את החטאים המושלכים אל המים, והוא מפרט את חטאיהם של הרבנים, של החסידים ושל המשכילים.
שלוש סאטירות קצרות: מאזני משקל, על עיוות הערכים בחברה היהודית; תלונות סני וסנסני וסמנגלוף (שמות מלאכים מן הקבלה), על הקבלה ואמונת המלאכים והשדים שבה; חסידות וחכמה, מאבק בין החסידות והרציונליזם (בדמותן של שתי נשים) על נשמתו של "הצופה".
תולדות החלוץ, מאמר פובליציסטי לקראת ייסוד כתב העת "החלוץ". עוסק בצורך בלימוד חכמת ישראל, בהתחדשות הדת והחיים, בהרחבת ההשכלה הדתית והחילונית ובתחיית העברית.
חוקר הספרות וההיסטוריון יוסף קלוזנר כותב:
לקריאה נוספת

יוסף קלוזנר, היסטוריה של הספרות העברית החדשה, כרך ב, ירושלים תשי"ב, עמ' 321–349.
יצחק ארטר, הצופה לבית ישראל, ההדיר והוסיף מבוא והערות יהודה פרידלנדר, ספריית דורות, מוסד ביאליק, ירושלים תשנ"ו.
שמואל ורסס, "לוקיאנוס בספרות ההשכלה העברית", בתוך: הנ"ל, מגמות וצורות בספרות ההשכלה, ירושלים תש"ן.
ישראל באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968)

משלחת ישראל לאולימפיאדת מקסיקו (1968) כללה 31 ספורטאים שהתחרו ב-4 ענפי ספורט.
נושא דגל ישראל בטקס הפתיחה היה השחיין גרשון שפע.
חברי המשלחת > אתלטיקה

שאול לדני
הליכה 50 ק"מ – 5:01.5 שעות, מקום 24
חנה שזיפי
ריצת 400 מטר, נשים – 56.3 שניות, מקום 26
ריצת 800 מטר, נשים – 2:09.2 דקות, מקום 18
חברי המשלחת > כדורגל

מוקדמות
ניצחון על גאנה 3:5
ניצחון על אל סלוודור 1:3
הפסד להונגריה 2:0
רבע גמר
תיקו עם בולגריה 1:1 (לאחר הארכה) – הפסד בהגרלה
שחקני הנבחרת:
יצחק אנגלנדר
ג'ורג' בורבה
מנחם בלו
שרגא בר
ציון דגמי
יצחק דרוקר
רחמים טלבי
ראובן יאנג
חיים לוין
שמואל מליקה
שייע פייגנבוים
נחמן קסטרו
דוד קרקו
צבי רוזן
שמואל רוזנטל
ישעיהו שווגר
יצחק שום
גיורא שפיגל
מרדכי שפיגלר
חברי המשלחת > קליעה

הנרי הרשקוביץ
רובה שכיבה 50 מטר – 588 נקודות, מקום 41
רובה 3 מצבים 50 מטר – 1124 נקודות, מקום 35
מיכאל מרטון
אקדח חופשי 50 מטר – 530 נקודות, מקום 47
נחמיה סירקיס
רובה שכיבה 50 מטר – 591 נקודות, מקום 28
זליג שטרוך
רובה 3 מצבים 50 מטר – 1095 נקודות, מקום 51
חברי המשלחת > שחייה

איבונה טוביס
100 מטר פרפר, נשים – 1:12.0 דקות, מקום 19
200 מטר מעורב אישי, נשים – 2:41.0 דקות, מקום 20
400 מטר מעורב אישי, נשים – 5:53.8 דקות, מקום 21
אברהם מלמד
100 מטר פרפר, גברים – מוקדמות 59.4 שניות, חצי גמר 59.6 שניות, מקום 11
200 מטר פרפר, גברים – 2:15.4 דקות, מקום 15
שלומית ניר
100 מטר חזה, נשים – 1:20.9 דקות, מקום 19
200 מטר חזה, נשים – 2:58.5 דקות, מקום 23
יואל קנדה
100 מטר חזה, גברים – 1:12.3 דקות, מקום 29
200 מטר חזה, גברים – 2:44.3 דקות, מקום 31
אמנון קראוס
100 מטר חופשי, גברים – 57.2 שניות, מקום 43
200 מטר חופשי, גברים – 2:09.3 דקות, מקום 41
גרשון שפע
200 מטר חזה, גברים – 2:42.6 דקות, מקום 28
200 מטר מעורב אישי, גברים – 2:26.6 דקות, מקום 32
400 מטר מעורב אישי, גברים – 5:22.6 דקות, מקום 30
ראו גם

ישראל במשחקים האולימפיים
אולימפיאדת מקסיקו (1968)
יצחק בר-און

| --- | --- |

 לידה:  22 ביולי 1921 צ'כוסלובקיה
 פטירה:  7 בינואר 2013 (בגיל 91)
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 תאריך עלייה:  1939
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  איצ'ה
 השתייכות:  הבריגדה היהודית הבריגדה היהודית  ההגנה  צבא הגנה לישראל
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 52  סגן מפקד מרחב שלמה  מפקד בה"ד 4  נספח צה"ל בצרפת  ראש מחלקת ארגון באגף המודיעין  מנהל היחידה לסיוע ולקשרי חוץ במשרד הביטחון
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה   מלחמת העצמאות   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל אוניברסיטת תל אביב
 
יצחק (איצ'ה) בר-און (22 ביולי 1921 - 7 בינואר 2013) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, כיהן כנספח צה"ל בצרפת בשנות ה-60 של המאה ה-20 וכמנהל היחידה לסיוע ולקשרי חוץ במשרד הביטחון. לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל אוניברסיטת תל אביב.