stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
די בראון (היסטוריון)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בפברואר 1908 רוי, ארצות הברית 
 פטירה:  12 בדצמבר 2002 (בגיל 94) ליטל רוק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, המכללה לתקשורת של UIUC, ליטל רוק, אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, אוניברסיטת מרכז ארקנסו 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  קברו את לבי בברך פצועה 
 תקופת הפעילות:  מ-1942 
 פרסים והוקרה:  פרס אוון ויסטר (1984) 
 
דוריס אלכסנדר "די" בראון (באנגלית: Dorris Alexander "Dee" Brown;‏ 29 בפברואר 1908 – 12 בדצמבר 2002) היה סופר, היסטוריון וספרן אמריקאי. ספרו המפורסם ביותר, "קברו את לבי בברך פצועה" (אנ') משנת 1970, מציג את ההיסטוריה של ההתפשטות מערבה בארצות הברית בין 1830 ל-1890 מנקודת מבטם של ילידי היבשת.
ביוגרפיה

בראון נולד באלברטה שבלואיזיאנה, עיירה שהייתה מקום מושבה של מנסרה. אביו דניאל בראון שעסק בתחום חטיבת העצים, נהרג בקטטה כשדי היה בן 5, והוא עבר עם אמו לולו לעיירה במחוז ואשיטה (אנ') שבארקנסו, מחוז שהתעשר בעקבות נפט שנמצא שם בשנות ה-20. המשפחה התגוררה אצל סבתו מצד אמו בעיירה, עד שעברו ב-1924 לליטל רוק שבה בראון למד בבית הספר התיכון. בילדותו הוא העריץ שחקן בייסבול אינדיאני ששיחק עבור ארקנסו טרוולרס (אנ'), והתיידד עם מספר נערים אינדיאנים, והפער בין הדימוי המוכר בתרבות – שהיה אלים ופרימיטיבי – לאינדיאנים שהכיר והעריץ הלך ונעשה בולט. הוא בילה זמן רב בספרייה הציבורית בקריאת שלושת הכרכים של "History of the Expedition under the Command of Captains Lewis and Clark" על משלחת לואיס וקלארק, שבעקבותיה החל לפתח עניין במערב האמריקאי.
לאחר שסיים את חוק לימודיו, הוא עבד כמדפיס עבור Harrison Daily Times בהריסון (אנ'), ואף ניסה לעבוד למשך תקופה קצרה כעיתונאי. כאשר הניסיון לא צלח, ב-1928 התחיל ללמוד במכללה לחינוך של ארקנסו (כיום אוניברסיטת מרכז ארקנסו). במכללה החל לעבוד כספרן. אחד ממרציו, פרופסור להיסטוריה בשם דין מקברין (Dean McBrien), שכנע אותו שעליו להפוך לסופר ולקח אותו לטיולים ארוכים במערב ארצות הברית. ב-1931 השלים תואר ראשון, לצד תעודת הוראה בהיסטוריה.
בשל השפל הגדול, נדד בראון לוושינגטון די. סי., ולמד ספרנות באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. במקביל עבד בחיל השימור האזרחי ולאחר מכן כספרן בספריית מחלקת החקלאות של ארצות הברית בשנים 1934 עד 1942. בשנת 1942 פרסם את ספרו הראשון, Wave High The Banner, שהיה מבוסס על סיפוריו של גיבור העם האמריקאי דייווי קרוקט (שאותו הכירה סבתו).
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נקרא לשרת בצבא, בספריית מחלקת המלחמה של ארצות הברית (ולא נשלח לחזית). בתקופה הזו הכיר את מרטין שמיט (Martin Schmitt), והשניים הוציאו לאחר המלחמה (בשנים 1948, 1952 ו-1955) שלושה כרכים בעריכת העורך הספרותי המפורסם מקסוול פרקינס, שהציגו את ההיסטוריה של הסְפַר האמריקאי בליווי תמונות רבות.
החל ב-1948 הוא היה ספרן באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, ואף עשה שם תואר שני בספרנות. הוא המשיך לעבוד שם עד שפרש לפנסיה בשנת 1971. במקביל כתב ספרים – בדיוניים ועיוניים, שחלקם זכו להצלחה ולשבחים. בסוף שנות ה-60 החל לכתוב את ספרו "קברו את לבי בברך פצועה", שעם יציאתו ב-1970 זכה לביקורות חיוביות והפך לרב מכר.
גם לאחר פרישתו בראון המשיך לכתוב מהבית שאליו עבר בליטל רוק. בשנת 1993 פרסם ממואר, When the Century Was Young, שעסק בעיקר באהבתו ארוכת השנים למילה הכתובה. Way To Bright Star מ-1998, שנכתב כשהוא היה בן 90, היה ספר הפרוזה ה-11 והאחרון שהוא כתב.
ספריו העיוניים והבדיוניים, שעסקו בהיסטוריה של מערב ארצות הברית ובדמויות הילידיות והלבנות שאכלסו את המרחב הזה, זכו להצלחה. הם הציגו נקודת מבט שונה של המרחב, מעיניהם של הילידים, ואף השפיעו על הדרך שבה התרבות האמריקאית תפסה את הילידים; הסרט זוכה האוסקר "רוקד עם זאבים", למשל, מבוסס בחלקו על הרומן של בראון "קברו את לבי בברך פצועה". עם זאת, היסטוריונים ביקרו את סגנונו בכך שמדובר ב"היסטוריה פופולרית" שמעדיפה חיות על פני דייקנות, ומתמקדת בממשק בין ילידים למתיישבים הלבנים, ולא בתרבות האינדיאנית עצמה.
בראון מת בליטל רוק שבארקנסו בגיל 94, בשנת 2002, ונקבר באורבנה שבאילינוי.
חיים אישיים

במהלך לימודיו בקולג' הכיר את מי שלימים הייתה לאשתו, סאלי סטראוד. לשניים היו שני ילדים, בן ובת.
ספריו > ספרי היסטוריה

Fighting Indians of the West (1948)  with Martin F. Schmitt
Trail Driving Days (1952) with Martin F. Schmitt
Grierson's Raid (1954)
Settlers' West (1955)  with Martin F. Schmitt
The Gentle Tamers: Women of the Old Wild West (1958)
The Bold Cavaliers: Morgan's Second Kentucky Cavalry Raiders (1959) Republished as Morgan's Raiders (1995).
The Fetterman Massacre (1962)
The Galvanized Yankees (1963) Republished (1986)
Showdown at Little Big Horn (1964)
The Year of the Century: 1876 (1966)
Bury My Heart at Wounded Knee (1970)
Fort Phil Kearny: An American Saga (1971) Republished as The Fetterman Massacre (1974) (First published 1962)
Andrew Jackson and the Battle of New Orleans (1972)
The Westerners (1974)
Hear That Lonesome Whistle Blow (1977)
Wondrous Times on the Frontier (1991)
The American West (1994) Collected excerpts from earlier books co-authored by Schmitt
Great Documents in American Indian History (1995)
ספריו > רומנים

Wave High The Banner (1942)
Yellowhorse (1956)
Cavalry Scout (1958)
They Went Thataway (1960) republished as Pardon My Pandemonium (1984)
The Girl from Fort Wicked (1964)
Action at Beecher Island (1967)
Creek Mary’s Blood (1980)
Killdeer Mountain (1983)
Conspiracy of Knaves (1986)
The Way To Bright Star (1998)
ספריו > אחר

Tales of the Warrior Ants (1973) For young people
American Spa: Hot Springs, Arkansas (1982) An illustrated history
Dee Brown's Folktales of the Native American: Retold for Our Times (1993) Originally published as Teepee Tales (1979)
When the Century Was Young (1993)
Images of the Old West (1996)
הערות שוליים

1 2  Dee Brown, Bury My Heart at Wounded Knee, H. Holt & Co., New York, 2007, p. xv
1 2 3 4  Dee Brown (1908–2002), באנציקלופדיה של ארקנסו
1 2 3  When the Century Was Young, באנציקלופדיה של ארקנסו
↑  Dee Brown, The Economist, Dec 19th 2002
דיוויזיית המילואים ה-51 (האימפריה הגרמנית)

| --- | --- |

סמל מפקדת דיוויזיה בצבא הקיסרי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 שיוך:   צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  23 באוגוסט 1914 – 10 בינואר 1919 (4 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 מפקדים
דיוויזיית המילואים ה-51 (בגרמנית: 51. Reserve-Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-23 באוגוסט 1914, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והיא לחמה בחזית המערבית, כחלק מקורפוס המילואים ה-26 במסגרת הארמייה הרביעית. הדיוויזיה נטלה חלק בקרב איפר הראשון, ובשנת 1915 נטלה חלק בקרב איפר השני ולאחר מכן נותרה בפלנדריה. בספטמבר 1916 הועברה הדיוויזיה לאזור הסום, שם נטלה חלק בקרב על הסום. במאי 1917 הדיוויזיה הועברה לאזור שמפאן, שם לחמה במהלך הקרב השני על האן, ולאחר מכן לחמה באזור ורדן. במרץ 1918 לחמה הדיוויזיה במבצע מיכאל, ובקיץ 1918 היא לחמה בקרב השני על המארן, ולאחר מכן במתקפת מז-ארגון עד סוף המלחמה. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, שם פורקה ב-10 בינואר 1919.
מפקדים

פרדיננד וינקר פון דנקנשווייל (23 באוגוסט 1914 – 13 בנובמבר 1914)
פרידריך פון קלייסט (14 בנובמבר 1914 – 21 באפריל 1916)
פליקס לנגר (22 באפריל 1916 – 19 באוגוסט 1916)
הרמן היידבורן (20 באוגוסט 1916 – 4 בספטמבר 1916)
וילהלם באלק (5 בספטמבר 1916 – 4 במרץ 1918)
אלברט פריטש (5 במרץ 1918 – 20 במרץ 1918)
גוסטב פון פרסטר (21 במרץ 1918 – 26 ביולי 1918)
אוואלד פון קלייסט (27 ביולי 1918 – 29 באוקטובר 1918)
קונרד וולף (30 באוקטובר 1918 – 10 בינואר 1919)
לקריאה נוספת

Ruhmeshalle unserer Alten Armee. Herausgegeben auf Grund amtlichen Materials des Reichsarchivs, Militär-Verlag, Berlin 1927, S. 66, 113–114.
דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד

דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד (באנגלית: David I of Scotland, בגאלית סקוטית: Dauíd mac Maíl Choluim ‏; 24 במאי 1084- 1153, מכונה גם "הקדוש" (St. David I of Scotland)) היה מלך סקוטלנד החל מ-1124 ועד למותו.
ביוגרפיה

דייוויד היה בנם הצעיר של מלקולם השלישי מלך סקוטלנד ושל אשתו מרגרט.
הוא נישא למתילדה, בתו של וולטאוף, רוזן צפון אמבריה, ב-1113, ובכך קיבל חזקה על התואר רוזן האנטינגדון.
עם מותו של המלך אדגר ב-1107, נחלקו השטחים השייכים לממלכה הסקוטית לפי צוואתו בין שני אחיו, אלכסנדר ודייוויד. אלכסנדר קיבל את הכתר ואת החלקים בסקוטלנד מצפון לנהרות פורת' וקלייד. דייוויד קיבל את המחוזות הדרומיים יותר ואת התואר רוזן קאמברלנד. עם מותו של אלכסנדר ב-1124 קיבל דייוויד את הממלכה ואת הכתר, החל ב-27 באפריל באותה השנה.
ב-1127, כברון אנגלי, הוא נשבע נאמנות למתילדה, כיורשת לאביה הנרי הראשון. כאשר נעשה ניסיון להדיחה ממעמדה ב-1135, דייוויד תמך במטרותיה ופלש לממלכת אנגליה. אירוע זה נסתיים בהסכם שלום לאחר שגויס צבא אדיר כדי לבלום אותו, אך הסכם זה לא שרד זמן רב. לאחר שאיים בפלישה ב-1137 דייוויד מימש את איומו ב-1138, אך ספג תבוסה גדולה בביצת קאטון.
הוא חזר לסקוטלנד באותה שנה, והשלום חזר לשרור. מאז הקדיש עצמו דייוויד לענייני ממלכתו שלו: הוא הקים מספר מנזרים ומרכזי דת וקידם את תהליך הפיאודליזם בממלכה (ויורשיו אכן הצליחו לממש אותו). הוא מת בקארליסל, בשנת 1153. הוא מוכר על ידי הכנסייה הקתולית כקדוש, על אף שמעולם לא הוכרז באופן רשמי ככזה.
היו לו שני בנים, מלקולם והנרי, ושתי בנות, קלאריסיה והודיארנה.
ייסד את ארמון הולירוד בעיר אדינבורו בשנת 1128.
גראן סאסו

| --- | --- |
גראן סאסו, ההר הגבוה במרכז איטליה
גראן סאסו, ההר הגבוה במרכז איטליה
 מידע כללי
 גובה:  2,912 מטר
 מדינה:  איטליה איטליה
 מיקום:  מרכז חצי האי האפניני
 רכס הרים:  הרי האפנינים
 אורך הרכס:  50 ק"מ
 העפלה ראשונה:  19 באוגוסט 1573
 קואורדינטות:  42°28′10″N 13°33′56″E﻿ / ﻿42.46944°N 13.56556°E﻿ / 42.46944; 13.56556
  (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןגראן סאסו(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןגראן סאסו(למפת אברוצו רגילה) ל'אקווילה פסקארה טראמו קייטי מונטסילבנו מארקה אומבריה לאציו מוליזה הים האדריאטי גראן סאסו(למפת אברוצו מוגדלת) ל'אקווילה פסקארה טראמו קייטי מונטסילבנו מארקה אומבריה לאציו מוליזה הים האדריאטי גראן סאסו
הר מונטה פראנה ברכס גראן סאסו
גראן סאסו ד'איטליה (באיטלקית: Gran Sasso d'Italia) הוא גוש הרים, ששיא גובהו 2,912 מטרים, הנמצא במרכז הרי האפנינים, במחוז אברוצו. זהו גוש ההרים הגבוה ביותר במרכז איטליה. רכסי ההרים של גראן סאסו עומדים במרכזו של הפארק הלאומי גראן סאסו א מונטי דלה לאגה (Gran Sasso e Monti della Laga National Park).
גאוגרפיה

בדומה לכיוון הכללי של רכס הרי האפנינים, כיוונם של שלושת הרכסים העיקריים שמרכיבים את גראן סאסו הוא צפון-מערב - דרום-מזרח.
 הרכס נמצא בשתי נפות: נפת טראמו ונפת ל'אקווילה.
מצפון נתחם הרכס ביישובים פאנו אדריאנו (Fano Adriano), איזולה דה גראן סאסו (Isola del Gran Sasso) וקסטלי (איט'). ממזרח הוא נתחם בקניון פופולי (איט'). בדרום-מערב הוא נתחם במישור אסרגי (Assergi), בדרום הוא נתחם על ידי ל'אקווילה וקמפו אימפרטורה (Campo Imperatore) ובצפון-מערב על ידי אגם קמפוטוסטו (Lake Campotosto).
גוש ההרים נחלק לשלושה רכסי משנה.
הרכס הצפוני-מזרחי - הגבוה ביותר, ובו פסגת קורנו גרנדה (Corno Grande) ‏(2,912 מטרים) ושלוש פסגות נוספות שגובהן מעל 2,600 מטרים.
הרכס הצפוני-מערבי - הפסגה הגבוהה ברכס זה היא פיצו צ'פאלונה (איט') (2,533 מטרים).
הרכס הדרומי-מערבי - המתון ביותר, הפסגה הגבוהה ברכס זה היא מונטה שינדרלה (איט') (2,233 מטרים), ורוב הפסגות שבו הן בין 1,400 מטרים ו-1,900 מטרים.
המפנה המערבי של גוש ההרים נוטה להיות מתון יותר ומכוסה צמחייה, בעוד שהמפנה המזרחי נוטה להיות תלול וסלעי.
מנקודת מבט גאולוגית, המסיב מורכב מסלעי משקע של אבן גיר, דולומיט וחוואר. מבחינת גובה ההרים, הרכב הסלעים והאופי הגאומורפולוגי, גוש גראן סאסו הוא החלק בהרי האפנינים שהוא הדומה ביותר להרי הדולומיטים בצפון איטליה. הגוש נוצר לפני כ-6 מיליון שנים, בתקופת המיוקן, יחד עם עליית כל רכס האפנינים. הוא עבר סדרה של העתקי דחיקה (Thrust fault) ומאמצי דחיסה (Compression (geology)) שחוללו שברים ושקעים שבאים לידי ביטוי בעמקים שבגוש ההרים. מלפני 600,000 שנים (עידן הקרח גינץ (Gunz glaciation)) ועד לפני 10,000 שנים (עידן הקרח וירם (Würm glaciation)) פעלו על הגוש כוחות בליה קרחוניים.
האזור הוא מוקד של רעשים. ברעידות האדמה שהתחוללו בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 תועדו מפולות סלעים גדולות ושינויים במבנה ההרים.
קרחון קלדרון (איט') הוא קרחון יבשתי הנמצא במורד המערבי של פסגת קורנו גרנדה (הגבוהה ביותר בגוש). זהו הקרחון הדרומי ביותר באירופה.
היסטוריה אנושית

אזור גראן סאסו מאוכלס לפחות 100,000 שנה. באזור קלאשו (Calascio) נמצאו שברי עצם הירך של נער בן 14 שזוהה כאדם ניאנדרטלי וחי לפני 80,000 שנים בתקופת האבן. הממצאים נמצאו בגובה 670 מטר. אלו שרידי האדם הניאנדרטלי העתיקים ביותר שנמצאו במחוז אברוצו. בערוצים הסלעיים נתגלו גם רסיסי עצם של בעלי חיים שונים ששימשו כמאכל לאדם, בהם: זאב, נמר, סוס, צבוע מערות, ואף עכברים ולטאות. מבין מכפילי הפרסה הועדפו כטרף: צבאים, יעלים, איילי הכרמל ושורי בר. פתיתי פחם ושברי אבן צור מאפשרים לשחזר את הרגלי הניאנדרטלים הללו; הם טבחו טרף במערות ואכלו אותו נא או צלוי על אש שהובערה בענפי ערער ואשוח. ראשי החניתות נחצבו מסלעים מההרים מונטה סקרפאנו ומונטה בולצה.
ממצאים מקמפו פריקולי (Campo Pericoli) מעידים כי בתקופת הברונזה חצו ציידים פרהיסטוריים דרך מעברי הרים את הדרך לקמפו אימפרטורה. (במאות ה-13 עד ה-11 לפני הספירה). כמו כן, שרידי כלי חרס וראש חץ עשוי ברונזה הכולל שני חורים, שנמצאו בתחום רוקה קלאשו, מעידים על התיישבות של ציידים ולקטים במקום. חפירות ארכאולוגיות שנערכו בסמוך לאסרגי מוכיחות קיום התיישבות בתקופת הברזל.
מעברי ההרים, המחברים את אזור טראמו המזרחי עם אזור ל'אקווילה המערבי, היו בשימוש מאז התקופה הפרהיסטורית. הם שימשו כנתיב מסחר בין חקלאות הצומח ברוב האזור הצפוני ובין חקלאות המרעה ברוב האזור הדרומי. יש עדויות היסטוריות על ניצול אינטנסיבי של קמפו אימפרטורה למרעה. לאחר השתלטות הנורמנים על דרום איטליה בתחילת המאה ה-10, נפתחו באזור ערוצי תחבורה נוספים ששימשו בעיקר נתיבים לשינוע עדרים לצורך מרעה בקיץ ובחורף.
מסחר נוסף, שנמצאו לו עדויות ושידוע כי התקיים כבר במאה ה-16, הוא ניצול שלג. השלג נכרה משדות שלג שנמצאו בגובה רב ואוחסן בבארות שעומקן הגיע עד ל-20 מטר. השימוש בו היה בקיץ, לייצור סורבה ולשימושים רפואיים. סחר השלג היה מוסדר על ידי העיריות, אשר קבעו תעריפים מיוחדים לשלג על פי דירוגי איכות שנסמכו על צבע השלג ועל מקום האיסוף שלו. מסחר זה התקיים עד תחילת המאה ה-20.
במלחמת העולם השנייה היה האזור תחת שלטון המשטר הפשיסטי באיטליה. האירוע העיקרי שבו התפרסם האזור במלחמה, היה פשיטת גראן סאסו, - פעולת הקומנדו שבה שוחרר רודן איטליה המודח, בניטו מוסוליני, ממעצרו בקמפו אימפרטורה. מוסוליני שוחרר על ידי צנחנים גרמנים ב-12 בספטמבר 1943. האזור נכבש על ידי בנות הברית מידי הצבא הגרמני במסגרת קו החורף, אנציו ומונטה קאסינו באמצע 1944.
בעלי חיים

בעל החיים הנמצא בסמל הפארק הלאומי גראן סאסו לאגה הוא צפיר האפנינים (איט'), שנכחד ועבר פרויקט השבה שהביא היום למצב בו קיימים כ-500 פרטים. בעל חיים בולט נוסף הנמצא בסכנת הכחדה הוא דוב חום מרסיקן. עולם החי באזור כולל אוכלי עשב גדולים נוספים, כגון אייל אציל ואייל הכרמל והטורף העיקרי שלהם, זאב האפנינים (Italian wolf). יונקים נוספים החיים באזור הם: דלק אירופי, חתול בר, גירית מצויה, דלק הסלעים, חמוס מבאיש, דרבן מצויץ ונברן השלג – מכרסם שהוא שריד לתקופת הקרח האחרונה החי בגובה רב.
בין העופות בולטים הדורסים: עיט זהוב, נץ גדול, בז נודד, בז צוקים ואוח מצוי. בגובה הרב יותר בהרים בולטים: שלגית הרים (איט'), פיפיון מים (איט'), פיפיון שדות (איט') וסתרי צוקים (איט').
צמחייה

בתחום הצומח, ניתן להבחין בין המפנה הצפון-מזרחי של טראמו ובין המפנה הדרום-מערבי של ל'אקווילה. הראשון, מאופיין בקרקע בעלת שכבה חרסיתית ונתון לרמת משקעים גבוהה יותר; אלה גורמים להגמוניה של עצי אשור, שיש להם גם ערך כלכלי רב. המפנה השני, במדרון הדרומי, מאופיין בקרקע של אבן גיר ובאקלים יבשתי. גורמים אלה מאפשרים בעיקר את התפתחותם של עצי צפצפה, קרפינוס ואלון שסוע. באזור יש גם עצי לוז, ערמון ואדר.

בין השיחים בולטים הערער, אוכמנית, בלדונה וצינית מאטה.

בין הפרחים בולטים השושן, פעמונית, בכור אביב, סוגי סחלבים שונים, גנציאנה ואדלווייס, פרח אלפיני שנדיר מאוד בהרי האפנינים ונמצא ברכס זה.
המעבדה הלאומית של גראן סאסו

באזור ההר שוכנת המעבדה הלאומית של גראן סאסו (Laboratori Nazionali del Gran Sasso). המעבדה, המכונה בקיצור, LNGS, הוקמה בשנות ה-80 של המאה ה-20 והניסויים הראשונים בה התקיימו ב-1989. למעבדה, השייכת למכון האיטלקי הלאומי לפיזיקה גרעינית (Istituto Nazionale di Fisica Nucleare), יש חלק שנמצא מעל פני הקרקע ומצוי בתוך שטח הפארק הלאומי גראן סאסו א מונטי דלה לאגה, אך רובה הגדול נמצא מתחת לפני הקרקע, בסמוך למנהרת גראן סאסו (Traforo del Gran Sasso) והיא המעבדה התת-קרקעית הגדולה ביותר בעולם. עיסוקה העיקרי של המעבדה הוא בפיזיקת חלקיקים.
תיירות

אתר התיירות הבולט באזור הוא הפארק הלאומי גראן סאסו א מונטי דלה לאגה אשר נגיש באמצעות אוטוסטרדה A24 (Autostrada A24 (Italy)) החוצה את איטליה מכביש הטבעת של רומא במערב ועד טראמו במזרח. למרות קרבתו היחסית לרומא, הפארק זוכה למיעוט יחסי של מבקרים, בעיקר בקיץ, בו המקומיים מעדיפים חופי ים והתיירים מעדיפים את ההרים בצפון איטליה. בחורף נפוצה באזור תיירות הסקי ובעונות האחרות בולטת פעילות טיפוס הרים. אתרי הסקי הבולטים באזור הם אלו של קמפו אימפרטורה, מונטכריסטו, פראטי די טיבו (איט') ופראטו סלווה (איט').

קברו של הקדוש הנוצרי גבריאלה פוסנטי, הנמצא בעיירה איזולה דל גראן סאסו ד'איטליה (Isola del Gran Sasso d'Italia), זוכה ל-2 מיליון מבקרים בשנה.

בין הסרטים המפורסמים אשר צולמו באזור גראן סאסו בולטים: שם הוורד של הבמאי ז'אן-ז'אק אנו, סוניה האדומה בכיכובם של ארנולד שוורצנגר ובריגיטה נילסן, ליידי נץ בבימויו של ריצ'רד דונר והמלך דוד בכיכובו של ריצ'רד גיר.
אופניים

למרגלות ההרים יש שבילים רבים המתאימים לרכיבה על סוסים, כמו גם לרכיבה על אופני הרים. השבילים נמצאים בשטח הגן לאומי גראן סאסו א מונטה דלה לאגה, ואורכם מסתכם בכ-320 ק"מ. רשת שבילים זו נקראת גם "ההיפודרום של גראן סאסו" והיא מתאימה לרכיבה על סוסים, אופני הרים ולהליכה.

אתרי הסקי שבאזור שימשו עד 2017 חמש פעמים כנקודת הסיום בקטעי מרוץ האופניים הלאומי, ג'ירו ד'איטליה, בקטעים הנחשבים כהרריים, ואשר מסתיימים בפסגה. בפעם האחרונה, ב-1999 ניצח מרקו פנטאני בקטע שהחל בפסקארה והסתיים בקמפו אימפרטורה. בג'ירו ד'איטליה 2018 מתוכנן קטע 9 להתחיל בפסקו סאניטה שבקמפניה ולהסתיים בקמפו אימפרטורה.
דין קיימן

| --- | --- |

 לידה:  5 באפריל 1951 (בן 73) לונג איילנד, ארצות הברית 
 מקום מגורים:  בדפורד, North Dumpling Island 
 מקום לימודים:  המכון הפוליטכני וורסבטר  המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה  תיכון סאות' סייד 
 פרסים והוקרה:  פרס ליימלסון-MIT (2002)  פרס הינז (1999)  פרס המכון למחקר תעשייתי (2009)  פרס וושינגטון (2008)  היכל התהילה הלאומי לממציאים (2005)  מדליית הובר (1995)  מדליית בנג'מין פרנקלין (2011)  מדליית  האגודה האמריקאית של מהנדסים מכנים (2007)  Edwin F. Church Medal (1997)  המדליה הלאומית לטכנולוגיה וחדשנות (2000)  עמית המכון האמריקאי להנדסה ביולוגית ורפואית 
 תרומות עיקריות
 רכינוע
 
דין קיימן מדגים את הרכינוע
דין קיימן (באנגלית: Dean L. Kamen; נולד ב-5 באפריל 1951) הוא יזם וממציא יהודי-אמריקני מניו המפשייר.
הוא נולד בעיירה רוקוויל סנטר במדינת ניו יורק והחל ללמוד במכון הטכני של ווסטר (Worcester Polytechnic Institute), אבל נשר לפני שסיים את לימודיו. אביו היה ג'ק קיימן, מאייר בעיתוני הקומיקס מד מגזין ו-Weird Science וכן בהוצאת ספרי הקומיקס EC Comics.
ביוגרפיה > המצאות

עיקר פרסומו של קיימן הוא בשל המצאת הרכינוע, כלי רכב חשמלי השומר על איזון עצמי, בעל מערכת יציבות ושליטה המבוססת על גירוסקופים. הכלי נעזר בשני גלגלים מקבילים ונשלט על ידי הנעת גוף האדם. פיתוח המכונה עורר השערות לאחר שבדצמבר 2001 פורסם ספר שציטט את סטיב ג'ובס ודמויות בולטות אחרות בתעשיית ה-IT שתמכו בפוטנציאל הרכינוע כתורם לחברה.
קיימן עבד במרץ על פרויקט שכולל מנוע סטרלינג, ניסיון לפתח שתי מכונות, אחת לייצור חשמל ואחת לטיהור מים.
ביוגרפיה > FIRST

בשנת 1989, ייסד קיימן את פרויקט FIRST - ראשי תיבות של "למען השראה והכרה של מדע וטכנולוגיה" (For Inspiration and Recognition of Science and Technology). זהו ארגון ללא מטרות רווח, המבקש "ליצור עולם שבו טכנולוגיה ומדע נחגגים... עולם שבו צעירים חולמים להיות גיבורי מדע וטכנולוגיה". במטרה לעודד צעירים להיות מעורבים יותר בתחומי המדע והטכנולוגיה.
ארגון פירסט מקיים מדי שנה ארבע תחרויות שונות בתחום הטכנולוגיה לתלמידי גני חובה עד בית ספר תיכון בשלל מדינות מכל העולם.
קיימן נותר הכוח המניע מאחורי הארגון, המספק למעל 20,000 בתי הספר התיכוניים את הכלים הדרושים כדי ללמוד כישורים הנדסיים יקרים.
פרסים

1997 - נבחר לאקדמיה הלאומית להנדסה, בשל התקניו הביורפואיים ומכיוון שהפך את ההנדסה לנגישה יותר עבור תלמידי תיכון.
1999 - זכה בפרס היינץ (Heinz Award) בטכנולוגיה, כלכלה ותעסוקה.
2000 - קיבל את המדליה הלאומית לטכנולוגיה מידי נשיא ארצות הברית ביל קלינטון עבור המצאות שקידמו את הטיפול הרפואי ברחבי תבל.
2001 - הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד בהנדסה מטעם אוניברסיטת קטרינג (Kettering University).
2002 - הוא זכה בפרס ליימלסון-MIT ‏ (Lemelson-MIT Prize) עבור המצאת הרכינוע והעירוי לחולי סוכרת.
2003 - טיים מגזין כלל את המצאת מטהר המים הנישא שלו "Project Slingshot" כאחת המועמדות ל"המצאה הכי גזעית של השנה."
2004 - הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם המכון הטכנולוגי של וונטוורט' (Wentworth Institute of Technology).
2006 - זכה בפרס Global Humanitarian Action Award מטעם האו"ם.
2007 - הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם קולג' בייטס (Bates College).
2008 - הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
2008 - הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם המכון הטכנולוגי של אילינוי (Illinois Institute of Technology).
2008 - הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת פלימות' (Plymouth State University).
2009 - הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת אריזונה.
2009 - הוענק לו פרס סטיבנס ('Stevens Honor Award') בשל היותו "אחד הממציאים הבולטים והפוריים ביותר בעולם." מטעם מכון סטיבנס לטכנולוגיה (Stevens Institute of Technology) וארגון הבוגרים של סטיבנס.
2011 - מדליית בנג'מין פרנקלין
2015 - הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם הטכניון.
חיים אישיים

מקום מגוריו העיקרי הוא אחוזה משושה אותה הוא כינה Westwind (רוח מערבית).
הערות שוליים

↑  פרופיל של דין קיימן באתר פרס היינץ
↑  "The Gartner Fellows: Dean Kamen's Interview, Gartner.com
↑  Scott Kirsner, Breakout Artist, Wired, August 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 4618 1776  LCCN: no96067816  SNAC: w6nw2xjs  VIAF: 34056344   WorldCat (עם VIAF): 34056344
דייוויד הרד

דייוויד ג'ורג' הרד (אנגלית: David George Herd;‏ 15 באפריל 1934 - 1 באוקטובר 2016) היה כדורגלן סקוטי ששיחק בעמדת החלוץ.
נולד בהמילטון שבסקוטלנד. הרד החל את הקריירה שלו בסטוקפורט קאונטי, בה שיחק כחלוץ ביחד עם אלק הרד, אביו, אך לא הרבה לשחק בגלל חובותיו כאזרח. למרות זאת הוא שיחק מספיק טוב על מנת למשוך את תשומת הלב של מועדון הכדורגל ארסנל, שהחתים אותו ב-1954 תמורת 10,000£. הרד ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל ב-19 בפברואר 1955, במשחק נגד לסטר סיטי.
הרד לא היה שחקן הרכב קבוע בארסנל, ובשתי עונותיו הראשונות במועדון הוא השתתף בשמונה משחקים בלבד. בעונת 1956/1957 חל שיפור ניכר במעמדו, והוא הבקיע 18 שערים ב-28 משחקים. החל מאותה עונה הוא היה אחד המבקיעים המצטיינים של ארסנל, והיה לשחקן המועדון שכבש את מספר השערים הגדול ביותר במשך ארבע עונות רצופות החל (1956/1957–1960/1961, האחרונה ברצף, הוא הבקיע 29 שערים שהיו שיא מועדון מאז 33 השערים של רוני רוק בעונת 1947/1948.
אולם, שחקני ארסנל לא היטיבו לשחק ולא הצליחו להיות קרובים לזכייה בתואר מלבד המקום השלישי בליגה בעונת 1958/1959. באותה עונה הרד ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סקוטלנד, במשחק נגד נבחרת ויילס שנערך בניניאן פארק ב-18 באוקטובר 1958; המשחק הסתיים בניצחון סקוטי בתוצאה 3 - 0. הרד הופיע 5 פעמים במדי סקוטלנד בין 1958 ל-1961, בהן הבקיע שלושה שערים, והופעתו האחרונה הייתה בהפסד 0 - 4 לנבחרת צ'כוסלובקיה ב-14 במאי 1961.
למרות שהיה מלך השערים בעונת 1960/1961 הרד לא היה מרוצה מחוסר ההצלחה הכללי של ארסנל, וביולי 1961 הוא הועבר למנצ'סטר יונייטד תמורת £35,000. הרד הבקיע 107 שערים ב-180 משחקים במדי ארסנל.
משחקו הראשון במדי מנצ'סטר היה נגד וסטהאם יונייטד ב-19 באוגוסט 1961. הרד היה חלק מסגל המועדון שזכה בגביע ה-FA ב-1963, באליפות הליגה ב-1965 וב-1967, ובגביע אירופה לאלופות ב-1968. ב-26 בנובמבר 1966 נערך משחק בין מנצ'סטר יונייטד לסנדרלנד, שהסתיים בניצחון היונייטד בתוצאה 5 - 0 וזכור בגלל העובדה שהרד הבקיע נגד שלושה שוערים שונים. אולם, לאחר ששבר את רגלו במרץ 1967 הוא מיעט לשחק, ולא השתתף בניצחון של יונייטד בגמר גביע אירופה. הרד הבקיע 145 שערים ב-265 משחקים במדי היונייטד, והוא אחד המבקיעים המצטיינים בהיסטוריה של המועדון.
הרד עזב את מנצ'סטר יונייטד ביולי 1968 ועבר לשחק בסטוק סיטי למשך שתי עונות. לאחר מכן הוא שיחק תקופה קצרה בווטרפורד יונייטד ופרש ממשחק פעיל. לאחר פרישתו הוא אימן את המועדון לינקולן סיטי בין 1971 ל-1972.
לקריאה נוספת

Harris, Jeff & Hogg, Tony (ed.) (1995). Arsenal Who's Who, Independent UK Sports. ISBN 1-899429-03-4