stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של אפריקה
העת העתיקה וימי הביניים > אפריקה שמדרום לסהרה > שבט הבנטו

מאמינים שלפני הבנטו, היה החצי הדרומי של אפריקה מיושב על ידי דוברי שפות קויסאן, שנמצאים בימינו באזורים הצחיחים בסביבת מדבר קלהארי ובכמה אזורים מבודדים בטנזניה. פיגמים יישבו את מרכז אפריקה, בעוד שכושים (בני-כוש) ואנשים אחרים דוברים שפות אפרו-אסיאתיות יישבו את צפון אפריקה וצפון-מזרח אפריקה. אפריקה הצפון-מערבית, מדבר סהרה וסודאן יושבו על ידי אנשים דוברי מאנדה ושפות אטלנטיות (כמו פוּלָני ו-וולופית) ואנשים אחרים דוברי שפות נילו-סהריות.
ישנן שתי תאוריות בסיסיות על המוצא של הבנטו. הראשונה קודמה על ידי ג'וזף גרינברג בשנת 1963. הוא חקר והשווה כמה מאות שפות אפריקאיות ומצא שקבוצה של שפות שמדוברות בצפון-מזרח ניגריה הן השפות הקרובות ביותר לשפות מקבוצת הבנטו. הוא פיתח תאוריה שפרוטו-בנטו (שהיא לכאורה שפת המקור של שפות הבנטו) הייתה אחת מן השפות הללו, שהתפשטה דרומה ומזרחה במשך מאות שנים.
התאוריה הזו נסתרה במהרה על ידי מלקולם גאתרי, שחקר שפות בנטו רבות ומצא שהניב האופייני ביותר מצוי בשפות המדוברות בזמביה ובדרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. כך נוצר ההסבר החלופי, שדוברי בנטו התפשטו מהאזור הזה לכל עבר.
יש היסטוריונים שעדיין מקבלים שילוב של התאוריות שלעיל, אך ההתלהבות שבה משטר האפרטהייד בדרום אפריקה ניצל את הרעיונות הללו השאיר אותם בערפל במידה מסוימת.
הבנטו הגיעו בתחילה מדרום-מזרח ניגריה, מאזור הנהרות בנואה-קרוס, והתפשטו באפריקה לכיוון זמביה.
בשלב מסוים באלף השני לפני הספירה, אולי בעקבות לחץ של אנשים שהיגרו מהסהרה לאזור, הם התפשטו לתוך יערות הגשם של מרכז אפריקה.
כאלף שנים מאוחר יותר הם החלו בשלב שני ומהיר יותר של התפשטות מעבר ליערות ולתוך מזרח ודרום אפריקה.
לאחר מכן, באלף הראשון לספירה, פותחו בזמביה שיטות חקלאיות וצמחים חדשים, שכנראה הובאו מדרום-מזרח אסיה דרך מדגסקר. החידושים הללו הביאו להתפשטות נוספת של הבנטו באזור.
עד שנת 1000 לספירה הגיעו אנשי הבנטו לאזורים של זימבבואה ודרום אפריקה של היום. בזימבבואה הייתה אחת האימפריות הגדולות של דרום כדור הארץ, ובירתה הייתה זימבבואה הגדולה. היא שלטה בנתיבי סחר מדרום אפריקה לצפון הזמבזי, וסחרה בזהב, נחושת, אבנים יקרות וטובין אחרים, עם סוחרים ערבים בחוף הסוואהילי. עד אמצע האלף השני לספירה האימפריה כילתה את משאביה והתמוטטה, וזימבבואה הגדולה ננטשה.
העת העתיקה וימי הביניים > אפריקה שמדרום לסהרה > ממלכות מערב אפריקה

האזור המשמעותי ביותר באפריקה שמדרום לסהרה, אשר הצמיח ישויות מדיניות מפותחות, היה מערב אפריקה. התפתחות הכלכלה באזור איפשרה את התפתחותם של משטרים ריכוזיים. התרבות המוקדמת ביותר באזור היא תרבות הנוק ששלטה באזור משנת 1000 לפני הספירה עד שנת 200 לספירת הנוצרים. הנוקאים היו התרבות הראשונה מדרום לסהרה שיצרה פסלי טרקוטה בגודל אדם. היסטוריונים מקשרים את התרבות האבודה לשבט היורובה.
במאה השמינית לספירה השתלטה על מרבית האזור האימפריה הגאנאית שהשתרעה עד לגבול האימפריה המאלית. העיר המרכזית באימפריה - קומבי סלאח היא בימינו עיר במאוריטניה. האימפריה שלטה על מרבית האזור עד הכיבוש של האזור על ידי אימפריית אל-מוראביטון ב-1052.
אימפריית סוסו ניסתה למלא את החלל הפוליטי באזור עד שהובסה על ידי המנדיקים מקימי האימפריה המאלית החדשה במחצית המאה ה-13. האימפריה המאלית המשיכה לשגשג כמה מאות שנים אך שלטונם של שליטים חלשים בתקופה מאוחרת יותר הובילו להפסדים קשים מול שבטי הטוארג, הסונגהאי והמוסי. במאה ה-15 ייצבו הסונגהאי מדינה חדשה סביב העיר גאו, בשם אימפריית סונגהאי. המנהיגים המובילים של האימפריה היו סוני עלי ואסקייה מוחמד.
דרומית לאימפריית סונגהאי הקימו אוסיי טוטו ואוקמפו אנוקייה את אימפריית האשנטי. דרומית לסודאן נוסדו ערי מדינה, שהתחזקו והתפתחו כלכלית על רקע פעילותן בסחר העבדים הקולוניאלי - איפה, בונו, בנין. מזרחה משם התפתחה אויו להיות העיר המרכזית של בני הירובה. קונפדרציית ארו התפתחה כגוף הפוליטי המשפיע ביותר באזור בין המאה ה-17 ועד התקופה הקולוניאלית ונשלט על ידי בני האיגבו באזור שהוא ניגריה המודרנית של ימינו.
העת החדשה > אפריקה תחת השלטון האירופי

במאה ה-15 החלו האירופים (הפורטוגזים היו הראשונים שבהם) להקים תחנות סחר ביבשת על חופי האוקיינוס האטלנטי ומדרום לארצות הים התיכון. האירופים, בשיתוף סוחרים מוסלמים וכמה מנהיגי שבטים מקומיים, תפסו אפריקנים רבים (בעיקר מאפריקה המערבית והמשוונית) וסחרו בהם ברחבי העולם, פעילות שכונתה מאוחר יותר "סחר העבדים הגלובלי". לאחר גילוי אמריקה, כאשר כוח האדם של הילידים שם לא ענה על ביקוש המתיישבים האירופים, והתקשה לשרוד בתנאי עבדות, גדל הביקוש לכוח אדם אפריקני, והגיע למיליוני עבדים שנשלחו בעיקר ליבשת החדשה.
בתחילת המאה ה-19 החלו מדינות אירופה במרוץ לאפריקה. והן כבשו את רוב שטחי היבשת, שהפכו לקולוניות מערביות. יוצאות דופן מבחינה זו היו אתיופיה, ששמרה על עצמאותה מאות בשנים, וליבריה, מדינה חדשה שייסדו ב-1847 עבדים אמריקאים משוחררים, בסיוע הנשיא האמריקני החמישי ג'יימס מונרו.
בסוף המאה התפשטות הכיבושים הובילו לשיתופי פעולה פאן-אפריקאים ראשונים. בשנת 1897 הוקמה בלונדון האגודה הפאן-אפריקאית (אנ') במטרה ליצור שיתוף פעולה בין גורמי כוח שונים באפריקה לקידום אינטרסים משותפים אל מול המעצמות הקולוניאליסטיות. בשנים שלאחר מכן החלו לראשונה כנסים בין מנהיגים ילידים ממקומות שונים ביבשת, ומנהיגים של אוכלוסיות שמוצאן מאפריקה, וקידמו הלך רוח אנטי-גזעני, אנטי-קולוניאלי ופרו-לאומי. בתקופות מסוימות בלטו נציגים אפרו-אמריקאים בניסיון לקדם רעיונות אלה, אל מול העדרם היחסי של נציגים ילידים-אפריקאים.
הכיבוש הקולוניאליסטי נמשך עד סוף מלחמת העולם השנייה, שלאחריה זכו כל הקולוניות בהדרגה בעצמאות. נכון לשנת 2020 יש באפריקה (כולל האיים הסמוכים לה) 56 מדינות עצמאיות ומוכרות. גבולותיהן של רוב המדינות האלה נשארו כפי שהיו כששורטטו וחולקו בצורה שרירותית למדי בין המדינות הקולוניאליסטיות השונות במאה ה-19. הדבר גרם לסכסוכים על רקע אתני בחלק מהמקרים שבהם הוגדרה מדינה שבשטחה נכללו כמה קבוצות אתניות שונות.
העת החדשה > מלחמת העולם הראשונה

המושבות הגרמניות במהלך מלחמת העולם הראשונה במערבה של אפריקה כללו את קמרון, וטוגולנד (טוגו של ימינו). במהלך המערכה במערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה נפלו אלה בידי כוחות מדינות ההסכמה בפיקודן של בריטניה, צרפת ובלגיה.
דרומה משם דרום אפריקה ניהלה את המערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה, ובה כבשה את דרום-מערב אפריקה הגרמנית (נמיביה של ימינו). המושבות הגרמניות במערב ובדרום מערב אפריקה נפלו לידי מדינות ההסכמה עד 1916.
החזית המזרח אפריקאית במלחמת העולם הראשונה: את מזרח אפריקה הגרמנית (בקירוב, טנזניה, רואנדה ובורונדי של ימינו) כבשו כוחות מדינות ההסכמה עד לסתיו 1917, אלא שכוחות גרמנים קטנים, יחד עם כמה אלפי ילידים נאמנים, בפיקודו של לטו-פורבק (Lettow-Vorbeck), המשיכו לנהל מלחמת גרילה עיקשת ומוצלחת עד סוף המלחמה ממש, ואפילו מעט לאחריה, נגד כוחות עדיפים בהרבה. הקרבות האלה התפשטו גם לטריטוריות סמוכות: מזרח אפריקה הבריטית (קניה), אוגנדה, מוזמביק ורודזיה הצפונית (זמביה) של ימינו).
העת החדשה > מלחמת העולם השנייה

חזית צפון אפריקה במהלך מלחמת העולם השנייה, התאפיינה בהתקדמויות ונסיגות נשנות של שני הצדדים הלוחמים (בעיקר הגרמנים והבריטים). בספטמבר 1940 התקדמו כוחות איטליה מלוב, שהייתה בשליטה איטלקית, למצרים, שהייתה בשליטה בריטית. הכוחות הבריטיים בפיקוד ארצ'יבלד וייוול הצליחו להדוף את האיטלקים וכעבור חצי שנה לקחו בשבי כ-113,000 חיילים איטלקיים. במרץ 1941 נחתו בצפון אפריקה שתי דיוויזיות גרמניות ("קורפוס אפריקה") בפיקודו של רומל. רומל הצליח להדוף את בעלות הברית לגבול לוב-מצרים, פרט לנמל טוברוק שבלוב, שנשאר כמובלעת של בעלות הברית. הגנרל הבריטי אוקינלק החליף את ויוול בפיקוד על הזירה וניסה לתקוף את הגרמנים בנובמבר 1941. עד ינואר 1942 הוא התקדם עד בנגזי שבלוב, ושחרר את המצור על טוברוק. אחר כך הוא נסוג. ביוני 1942 כבשו מדינות הציר את טוברוק, והתקדמו עד לאזור אל עלמיין מזרחה לגבול המצרי - לובי.
העת החדשה > המלחמה הקרה

הסכסוך בין ארצות הברית לבין ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה שיחק אף הוא תפקיד בחוסר היציבות. כאשר מדינה קיבלה את עצמאותה לראשונה, ציפו ממנה כי תחבור לאחת משתי מעצמות העל הללו. מדינות רבות בצפון אפריקה קיבלו עזרה צבאית סובייטית, בעוד שמדינות במרכז אפריקה ובדרומה קיבלו את עזרתן של ארצות הברית וצרפת. הסלמה אירעה בשנות ה-70, כאשר אנגולה ומוזמביק, שזכו לעצמאותן בשנים אלה, קשרו את עצמן לברית המועצות, בעוד שמערב אפריקה ודרומה חברו לבלום את ההשפעה הסובייטית. קובה לקחה חלק במאמצי ההשפעה הסובייטית באפריקה. היא שלחה עשרות אלפי חיילים ומומחים ל-17 מדינות באפריקה, ובמיוחד לאנגולה. סכסוכי גבול וטריטוריה היו נפוצים אף הם, כאשר הגבולות שקבעו האירופים עורערו שוב ושוב בידי מדינות האזור.
העת החדשה > לאחר המלחמה הקרה

מדיניות ממשלתית כושלת, שחיתות פוליטית ומקרי בצורת קשים, הובילו לכך שחלקים ניכרים מאפריקה סובלים מחוסר באספקת מזון ומים, ומקרי רעב המוני אינם נדירים.
אחת הסכנות העיקריות המאיימות על אפריקה היא התפשטות מגפות המוניות, בשל תנאי תברואה גרועים, היעדר חיסונים ומחסור בשירותים רפואיים. קליניקות ניידות באפריקה שמדרום לסהרה הן דוגמה לניסיון לספק מענה לחוסרים אלה. במיוחד נפוץ ברחבי היבשת נגיף ה-HIV, המביא למותם של מיליוני תושבים בכל שנה ממחלת האיידס.
הערות שוליים

↑  Houssain Kettani, Muslim Population in Africa, Proceedings of the 2009 International Conference on Social Sciences and Humanities, International Association of Computer Science and Information Technology, עמ' 2, 7
↑  צמיחת המדינות החדשות באפריקה (עמ' 97), באתר האוניברסיטה הפתוחה
↑  SAHEED ADEJUMOBI, THE PAN-AFRICAN CONGRESSES, 1900-1945, ‏JULY 30, 2008
↑  Pamela S. Falk, Cuba in Africa, Forign Affairs, ‏1987
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293827405171  BNE: XX462842  BnF: cb11930842m (data)  LCCN: sh85001556  NDL: 00578062 
הספינקס הגדול של גיזה, מצרים. מאחוריו נמצאת הפירמידה של חאפרו
ישויות מדיניות באפריקה, טרם הכיבוש האירופאי
מפת קיסרות אקסום
הפילוג באימפריה הרומית (284 לספירה) לאימפריה מזרחית (האימפריה הביזנטית) ולאימפריה מערבית
המלך מנסה מוסא מחזיק עדי זהב על רקע מפה של אירופה ואפריקה משנת 1395.
החלוקה האירופית של אפריקה בראשית מלחמת העולם הראשונה (1914).
טנקים בריטים שועטים לעבר העמדות בצפון אפריקה ב-26 בנובמבר 1941
לואי פיליפ, מלך הצרפתים

לואי פיליפ, מלך הצרפתים (בצרפתית: Louis-Philippe; ‏6 באוקטובר 1773 – 26 באוגוסט 1850) היה מלך צרפת מבית אורליאן, בין השנים 1830–1848. תקופת שלטונו קרויה המונרכיה של יולי, והייתה תקופת ביניים בין הרסטורציה של מלכי בית בורבון שהתרחשה לאחר תקופתו של נפוליאון בונפרטה, ובין הרפובליקה השנייה, והדיקטטורה של נפוליאון השלישי.
ביוגרפיה > בטרם העלייה לשלטון

לואי פיליפ נולד ב-6 באוקטובר 1773 בדרו, ללואיז מארי אדלייד דה בורבון, דוכסית אורליאן וללואי פיליפ השני, דוכס אורליאן, אשר כונה "Philippe Égalité" (פיליפ "שוויון"), וזאת בשל העמדה שנקט בעת המהפכה הצרפתית למרות היותו צאצא ישיר למלך לואי השלושה עשר.
בתקופת המהפכה הצרפתית, שרת לואי פיליפ בצבא הצפון במהלך מלחמת הקואליציה הראשונה. הוא קודם לדרגת לויטננט גנרל באוקטובר 1792, בגיל תשע עשרה בלבד. באפריל 1793 חצה את הקווים אל הצד האוסטרי, יחד עם מפקדו, שארל פרנסואה דומורייה. מאז, ועד סוף התקופה הנפוליאונית, שהה לואי פיליפ מחוץ לגבולות צרפת, ובמיוחד בארצות הברית. הוא גר בפילדלפיה במשך ארבע שנים, ואחותו נישאה שם לאזרח אמריקני.
בשנת 1809 התחתן לואי פיליפ עם הנסיכה מריה אמליה מנאפולי וסיציליה, בתו של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות. לזוג נולדו עשרה ילדים.
לאחר נפילתו של נפוליאון, שב לואי פיליפ לגור בצרפת, מתוך "אהדה לתושביה המשוחררים של צרפת". במשטר הבורבוני הכושל, של בן דודו, לואי ה-18, ולאחר מכן של שארל העשירי, גברה האהדה ללואי פיליפ בקרב העם.
ביוגרפיה > העלייה לשלטון

בחודש יולי 1830 הדיח ההמון הפריזאי את מלך בורבון הכושל, שארל העשירי. בתחילה ניסה שארל להמליך את נכדו (נער זה יבלה את ימיו כשהוא "הטוען לכתר מבית בורבון" ומכנה עצמו "אנרי החמישי". תומכיו נקראו לימים "לגיטימיסטים"). ניסיון זה לא צלח, ולואי פיליפ, שהיה ידוע כאדם מתון ובעל נטייה רפובליקנית לעומת בני בורבון אשר "לא שכחו דבר, ולא למדו דבר", הוכרז על ידי הממשלה החדשה, נציגת המעמד הבינוני, כמלך. אירוע זה ידוע בדברי הימים כמהפכת יולי 1830. על אף שלאחר המהפכה נותר המשטר בצרפת מונרכיה, רבים הרואים במהפכה זו משום מעבר בין "המשטר הישן", משטרו של בית בורבון, ובין צורה מרוככת יותר של מונרכיה המכונה המונרכיה של יולי.
פיליפ היה באופן מוצהר שונה מקודמיו הבורבונים. הוא לא שאף למלוכה אבסולוטית, ואף לא קרא לעצמו "מלך צרפת" כי אם "לואי פיליפ, מלכם של הצרפתים, בחסדו של האל, וברצון העם". לא היה זה שינוי סמאנטי בלבד, כי אם צעד קדימה בדרך מן המלוכה האבסולוטית של בית בורבון (אף בגרסתה המרוככת בתקופת הרסטורציה), אל עבר משטר מתקדם, המבוסס על הסכמה עממית. סגנון המלוכה של לואי פיליפ היה מאופק, ולא הייתה בו את הראוותנות של קודמיו, אשר היוותה זרז עיקרי לנפילתם. בסיס כוחו היה במעמד הבינוני, אשר אהב אותו וכינה אותו "המלך האזרח". עם זאת, לא היו חסרים בצרפת גורמים שדרשו לצעוד את הצעדים הנוספים, ולקבל את החירות, האחווה והשוויון, מהם טעמו בתקופת המהפכה ובתקופת נפוליאון.
הממשלה החדשה עמדה כנגד גורמים מהפכניים, רפובליקניים ואף סוציאליסטים. ראויות לציון התקוממות פועלי תעשיית המשי בעיר ליון ב-1831 אשר דוכאה ביד רמה, וניפצה את התקוות כי הממשל החדש יהיה אף מתקדם מבחינה סוציאלית, והתקוממות שיזם המהפכן לואי אוגוסט בלאנקי ב-1839, אשר דוכאה לאחר שכבר נכבש בית העירייה על ידי ההמון, והוכרזה רפובליקה. בתקופתו של לואי פיליפ גדלו פערי ההכנסות והפערים החברתיים. הממשל של המונרכיה של יולי, אשר התבסס על תמיכתו של המעמד הבינוני, לא הצליח להעלות את רמת החיים של המעמדות הנמוכים, ואלה צברו טינה כלפיו.
בשנת 1832 השיא לואי פיליפ את בתו לואיז מרי תרז שרלוט איזבל ללאופולד הראשון, מלך הבלגים, והיא הייתה למלכתה הראשונה של בלגיה.
ביוגרפיה > הוויתור על המלוכה

שנת 1848 הביאה עמה מהפכות בכל יבשת אירופה. צרפת, אשר תמיד הובילה בשינויים חוקתיים, לא השתהתה מאחורי הגל אשר איים להכרית את המונרכיות הוותיקות מפלרמו ועד וינה.
כאשר ביטלה הממשלה נשף שנועד לחגוג את הישגיה של האופוזיציה בבחירות ב-22 בפברואר, יצאו התושבים והפגינו ברחובות. אירוע זה הידרדר לכדי התקוממות עממית. עד מהרה איבדה המשטרה שליטה בהמון, והחלה יורה על המפגינים. כעבור יומיים, ב-24 בפברואר 1848, כאשר פנה המשמר הלאומי כנגד המלך, נאלץ המלך להודיע על ויתור על כיסאו. בתחילה ניסה להעביר את השלטון לנכדו (בנו של בנו הבכור פרדיננד שנהרג בתאונה מספר שנים לפני כן). לאחר שראה כי העם פונה נגדו, וחשש שגורלו יהיה כשל לואי ה-16, התחפש לאדם פשוט, ונמלט מפריז במונית כשהוא מכנה עצמו "מר סמית'". כך הצליח להגיע לאנגליה.
בתחילה היה בדעת האספה הלאומית להכריז על נכדו של לואי פיליפ כמלך, אך מחשבה נוספת הביאה אותם להכריז על רפובליקה ועל דיפון דה ל'אור כנשיא. היה זה סופה של "המונרכיה של יולי" ותחילת הרפובליקה השנייה.
לואי פיליפ חי באנגליה למשך שנתיים נוספות. הוא נקבר בצרפת, ב"שאפל רויאל", אחוזת קבר שנבנתה למשפחתו בעיר דרו, צרפת.
ביוגרפיה > התנגשות הטוענים לכתר

לאחר מותו של לואי פיליפ, נותרו שני טוענים לכתר "מלך צרפת". "אנרי החמישי", נכדו של שארל העשירי לבית בורבון, המכונה אף רוזן שמבור, ונכדו של לואי פיליפ, הנסיך פיליפ, רוזן פריז. לאחר נפילת הקיסרות השנייה בשנת 1870 הציעה האספה הלאומית את הכתר לרוזן שמבור, ומכיוון שזה היה חסר ילדים, סוכם בין המלוכנים כי כתרו יעבור לאחר מותו אל רוזן פריז, נציג בית אורליאן, וכך תיפתר המחלוקת בין שני בתי המלוכה המתחרים. אך להפתעת המלוכנים סירב שמבור לקבל את המלוכה אלא אם כן תזנח צרפת את דגל הטריקולור, ותחליפו בדגלה של צרפת שלפני המהפכה. תנאי זה לא התקבל על דעת האספה הלאומית, וסוכם על הקמת הרפובליקה הצרפתית השלישית כרפובליקה זמנית עד למותו של שמבור, שאז יוכל הרוזן מפריז לקבל את המלוכה, מבלי להעלות תנאים מסוג זה. אך לאחר מותו של שמבור, בשנת 1883 הייתה כבר הרפובליקה מבוססת, והעם סירב להחליפה במלוכה.
כיום רואים המלוכנים שנותרו בצרפת את צאצאיו של לואי פיליפ, השומרים על התואר "רוזן פריז" כטוענים הלגיטימיים לכתר. מיעוט מקרב המונרכיסטים סבור כי אחד מצאצאי בורבון שנותרו בחיים, אזרח ספרדי בשם דון לואיס אלפונסו דה בורבון, המכונה הדוכס מאנז'ו, הוא הראוי לשאת את התואר "הטוען לכתר". שני הצדדים אף נאבקו בבתי המשפט של הרפובליקה, כאשר לאחרונה טען הרוזן מפריז כי יריבו מבורבון אינו ראוי לשאת את התואר המלכותי "דוכס". בתי המשפט דחו את התביעה.
משפחתו

בשנת 1809 התחתן לואי פיליפ עם מריה אמליה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
פרדיננד פיליפ, דוכס אורליאן (1810–1842), התחתן עם הלנה, דוכסית מקלנבורג-שוורין.
לואיז, נסיכת אורליאן (1812–1850), התחתנה עם לאופולד הראשון, מלך הבלגים.
מארי, נסיכת אורליאן (1813–1839), התחתנה עם אלכסנדר, דוכס וירטמברג.
לואי, דוכס נמור (1814–1896), התחתן עם ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה.
פרנסואז, נסיכת אורליאן (1816–1818)
קלמנטין, נסיכת אורליאן (1817–1907), התחתנה עם אוגוסט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה.
פרנסואה, נסיך ז'ואנוויל (1818–1900), התחתן עם פרנסיסקה, נסיכת ברזיל.
שארל, דוכס פנתייבר (1820–1828)
אנרי, דוכס אומאל (1822–1897), התחתן עם מריה קרולינה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות.
אנטואן, דוכס מונפנסייה (1824–1890), התחתן עם האינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה.
הערות שוליים

↑  Sainte-Beuve M. de Talleyrand (1870) ch. 3
| מלכי צרפת |
| --- | --- | --- |
| המלכים הקרולינגים  (843–987) | שארל השני • לואי השני • לואי השלישי • קרלומן השני • קרל השלישי • אודו • שארל הרביעי • רובר הראשון • ראול • לואי הרביעי • לותר • לואי החמישי |  |
| בית קאפה  (789–1328) | איג קאפה • רובר השני • אנרי הראשון • פיליפ הראשון • לואי השישי • לואי השביעי • פיליפ השני • לואי השמיני • לואי התשיעי • פיליפ השלישי • פיליפ הרביעי • לואי העשירי • ז'אן הראשון • פיליפ החמישי • שארל הרביעי |  |
| בית ולואה  (1328–1589) | פיליפ השישי • ז'אן השני • שארל החמישי • שארל השישי • שארל השביעי • לואי האחד עשר • שארל השמיני • לואי השנים עשר • פרנסואה הראשון • אנרי השני • פרנסואה השני • שארל התשיעי • אנרי השלישי |  |
| בית בורבון  (1589–1792) | אנרי הרביעי • לואי השלושה עשר • לואי הארבעה עשר • לואי החמישה עשר • לואי השישה עשר • לואי השבעה עשר |  |
| בית בונפרטה  (1804–1814; 1815) | נפוליאון הראשון • נפוליאון השני |  |
| בית בורבון  (1814–1815; 1815–1830) | לואי השמונה עשר • שארל העשירי • לואי התשעה עשר • אנרי החמישי |  |
| בית אורליאן  (1830–1848) | לואי פיליפ • פיליפ השביעי |  |
| בית בונפרטה  (1852–1870) | נפוליאון השלישי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264734205171  PLWABN: 9810646493705606  BIBSYS: 90575635  BNE: XX1008742  BnF: cb120083455 (data)  CANTIC: a11801669  CiNii: DA12042132  GND: 11864064X  ICCU: TO0V359944  ISNI: 0000 0001 2211 2626  KulturNav: 7996dfff-be63-44e5-a183-b603a32ebc08  LCCN: n50080625  NKC: jn20000701084  NLG: 144476  NTA: 070684545  RERO: 02-A000106978  RKD: 427832  SELIBR: 194393  SNAC: w6hn60jg  SUDOC: 028200004  TePapa: 67185  ULAN: 500236304  VcBA: 495/131967  VIAF: 2238151778208518130001   WorldCat (עם VIAF): 2238151778208518130001
דניאל כהן (אפידמיולוג)

דניאל (דני) כהן (נולד ב-4 בינואר 1954, כ"ח בטבת ה'תשי"ד) הוא פרופסור אמריטוס ישראלי לאפידמיולוגיה ורפואה מונעת ומומחה בינלאומי למניעה ובקרת מחלות מידבקות ולפיתוח והערכת חיסונים. מיקוד מיוחד במחקריו הוא פיתוח חיסונים אנטריים והוא נמנה עם החוקרים המובילים בעולם בפיתוח חיסון נגד שיגלוזיס (דיזינטריה חיידקית).
ביוגרפיה

כהן נולד בבוקרשט בשנת 1954 לאימו רחל "רלה" שהייתה מורה לשפות ומחנכת, ולאביו אברהם, שהיה מדען וארכנולוג וכיהן כחוקר בכיר ומנהל מחלקה ב-,Grigore Antipa מוזיאון הטבע הלאומי של רומניה, ואף גילה זן עכביש אשר נקרא על שמו.(Nemesia panonica coheni)
כהן התחנך בבית הספר יסודי בעיר ובתיכון Matei Basarab, במקביל ללימודים בתלמוד תורה תחת הרב דוד משה רוזן, שהיה הרב הראשי של רומניה.
בשנת 1973 עלה לארץ ביחד עם אימו וסבו ללוד, ושנה לאחר מכן השתכנו ביפו על גבול בת ים. בשנת 1976, התגייס לצה"ל כעתודאי.
קריירה צבאית

לאחר לימודי עתודה עסק במגוון תפקידים בצה"ל כאשר תפקידו הראשון היה קצין במעבדה הרפואית המרכזית בחר"פ. בשנת 1984, קודם לתפקיד קצין מחקר ולאחר מכן ראש מדור מחקר בענף בריאות הצבא במפקדת קצין רפואה ראשי.
בין השנים 2002-1988 ייסד את המכון לחקר מחלות זיהומיות וחיסונים בחיל הרפואה ועמד בראשו. המכון עסק במחקר יישומי בעל אוריינטציה אוכלוסייתית וצבאית במניעת מחלות זיהומיות. בשנים אלו, יצר יחד עם פרופ' מנפרד גרין (אנ') שיתוף פעולה מחקרי עם המכון למחקר רפואי של הצבא האמריקאי Walter Reed Army Institute of Research, המכונים הלאומיים של ארצות הברית, והמרכז לבקרת מחלות של ארצות הברית ומוסדות אחרים, בנוגע למחלות וחיסונים בעלי חשיבות צבאית ולאומית כגון דלקת כבד נגיפית A, קדחת הנילוס המערבית, שיגלוזיס ועוד.
ביחד עם שותפיו, הצליח כהן לגייס תקציבי מחקר כדי לתמוך במחקרים אלה, לבנות קבוצת מחקר ומעבדת מחקר ראשונה מסוגה בחיל הרפואה. ממצאי מחקרים אלה תרמו בקביעת המדיניות המניעתית, שהובילה להפחתה ניכרת בהיקפם של המחלות האנטריות בצה"ל.
בשנת 1994, קודם לדרגת סגן אלוף ובשנת 2000, זכה לפרס ראש אט"ל על מפעל חיים על תרומה מיוחדת לקידום המחקר והקמת תשתית מדעית וארגונית בתחום החיסונים בצה"ל ובישראל.
בין השנים 1994-2002, במקביל לשרותו בצה"ל, זכה למינוי אקדמי של מרצה בכיר (1994) ופרופסור חבר (2000) בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
קריירה אקדמאית

במסגרת העתודה האקדמית, למד כהן, בין השנים 1976-1973, לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון), ב-1984 סיים לימודי תואר שני בבריאות הציבור באוניברסיטה העברית בירושלים (בהצטיינות) תחת הנחייתו של פרופ' ג'רמי קרק (ז"ל) ולאחריהם, השלים לימודי דוקטורט באפידמיולוגיה ומיקרוביולוגיה בהנחייתו של פרופי יצחק אופק בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב בשנת 1990.
בשנת 2002, הצטרף כהן לאוניברסיטת תל אביב כפרופסור חבר. בשנת 2006, הפך לפרופסור מן המניין בחוג לאפידמיולוגיה ורפואה מונעת ושימש כראש החוג בין השנים 2011-2007.
בשנת 2011, נבחר לתפקיד ראש בית הספר לבריאות הציבור, בו כיהן עד לשנת 2017. בשנת 2019, חזר לתפקיד (כממלא מקום) למשך שנה.
בין השנים 2018-2009 כיהן כראש המכון לאפידמיולוגיה וחקר הסרטן ע"ש סטנלי סטייר.
בשנת 2014, שימש כשותף מייסד של תוכנית בריאות הציבור בבית הספר לרפואה באוניברסיטת קופרבלט בזמביה.
בשנת 2020, כיהן כחבר בקבוצת הייעוץ הטכנית של ארגון הבריאות העולמי בנושא תעדוף חיסונים מועמדים לחיסון (TAG-CVP).
נכון לדצמבר 2023, כהן לוקח חלק פעיל כחבר בוועדות ייעוץ בישראל ושאר העולם בנוגע למחלות זיהומיות וחיסונים והוא מכהן כיו"ר הקונסורציום המזרח-תיכוני לבקרה של מחלות מידבקות.
החל משנת 2009, מופקד כהן גם על הקתדרה למניעה ובקרת סרטן ע"ש דיאנה וסטלני סטייר. כהן ייסד את פורום המחקר באפידמולוגיה של מחלות זיהומיות וביטחון ע"ש טיבריו שוורץ בשנת 2008, ואת תוכנית קורסי הקיץ הבינלאומית ללימודים מתקדמים באפידמולוגיה ורפואה מונעת (בשנת 2011), בשיתוף בתי הספר לרפואה ובריאות הציבור של אוניברסיטת Johns Hopkins שבבולטימור, ארצות הברית.
במהלך הקריירה חיבר כהן כ-300 מאמרים, שפורסמו בכתבי עת ועברו ביקורות עמיתים, וכן הנחה סטודנטים רבים לתואר שני ושלישי. זכה, כחוקר ראשי, במספר רב של קרנות מחקר תחרותיות בארץ ובעולם כתמיכה במחקריו בתחום האפידמיולוגיה של מחלות זיהומיות וחיסונים נגד מחלות אנטריות, ובפרט חיסונים נגד חיידק השיגלה.
מחקריו הסרואפידמיולוגיים על התפתחות חסינות בעקבות חשיפה טבעית לשיגלה בקרב חיילים בתנאי שדה או בקרב ילדים באוכלוסיות צפופות הובילו לשינוי הגישה בעולם בפיתוח תרכיב נגד שיגלוזיס ולמעבר מחיסונים חיים מוחלשים פומיים לתרכיבים אל-תאיים מסוג ה-conjugate vaccine הניתנים בזריקה, שהוכיחו יעילות חיסונית והגנתית נגד המחלה במחקרים קליניים בישראל.
חיים אישיים

מתגורר ביישוב שוהם עם אשתו עדית, מהנדסת תעשייה וניהול. לזוג 3 ילדים ו-5 נכדות.
תארים

תואר ראשון בביולוגיה, אוניברסיטת בן-גוריון
תואר שני בבריאות הציבור, אוניברסיטה העברית בירושלים
דוקטורט באפידמיולוגיה ומיקרוביולוגיה, פקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת ת"א
פרסים

1984 - פרס על הצטיינות עבודת גמר בתואר שני, מטעם בית הספר לרפואה הדסה והאוניברסיטה העברית בירושלים
1996 - פרס על הצטיינות במחקר, מטעם המדען הראשי של משרד הבריאות והקרן הקיימת לישראל
2000 - פרס על מפעל חיים, מטעם ראש אט"ל
2007 - פרס "סרוב" על השגים מיוחדים בתחום המחקר במיקרוביולוגיה והפידמיולוגיה של מחלות זיהומיות, מטעם האגודה הישראלית למיקרוביולוגיה