תרגיל טייגר
הכנות לתרגיל

בסוף 1943, כחלק מבניין הכוח של בעלות הברית לפלישה לנורמנדי, החלה סדרת אימונים שתכליתה הייתה לתרגל ולאמן את הכוחות בכל מתארי הלחימה הכרוכים במבצע הפלישה. אחת הדאגות הגדולות של הפיקוד העליון האמריקאי הייתה היעדר ניסיון לחימה ממשי במרבית יחידות צבא היבשה האמריקאי שהתכנסו בבריטניה לקראת הפלישה לצרפת. לאור זאת הוחלט לדמות את אימוני הנחיתה קרוב ככל האפשר לתנאי המציאות הקרבית במלואם. נחתות ינחיתו כוחות על החוף בעוד ארטילריה ימית ויבשתית וכן כוחות ביום אויב ינסו להדוף אותם. גנרל דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית, החליט להשתמש בתחמושת חיה שתיירה לפני הכוחות הנוחתים ומעל ראשיהם.
ממשלת בריטניה הגדירה שטח אימונים באזור חופי סלפטון במחוז דבון, שישמש את הכוח האמריקני (כוח U) שנועד לנחות בחוף יוטה שבנורמנדי. המקום נבחר על שום הדמיון הגאוגרפי לחופי הנחיתה המיועדים לצבא האמריקאי בחצי האי קוטנטן שבנורמנדי. כ-3,000 תושבים מקומיים פונו מבתיהם. האימונים לקראת הנחיתה החלו בדצמבר 1943, כשתרגיל טייגר היה אחד הגדולים שבהם ותוכנן להתבצע החל מ-22 באפריל 1944 עד 30 באפריל 1944. קדם לו תרגיל ביוור (Exercise Beaver) שהתקיים בין 27 ל-31 במרץ 1944 שדימה אף הוא את הנחיתה בחוף יוטה ואחריו התקיים תרגיל פביוס (אנ') שהחל ב-3 במאי 1944 ולמעשה דימה את מבצע נפטון שהיה החלק הימי של מבצע אוברלורד.
תרגיל טייגר כלל את כל המרכיבים המבצעיים הכרוכים בנחיתה הימית, ושיאו נועד להיות תרגול מלא של נחיתה לחופי סלפטון. 30,000 הלוחמים נעזרו ב-9 נחתות טנקים מסוג LST (אנ') ו-LCT (אנ') כדי לבצע את הנחיתות המדומות, אשר כללו גם שימוש באש חיה. מפקד כל התרגיל (כמו גם כל הנחיתה בחוף יוטה עצמו) היה תת-אדמירל דון פ. מון (אנ') מהצי האמריקני, כשלצידו מפקד כוחות היבשה בגזרה מייג'ור גנרל ג'וזף לוטון קולינס, מפקד הקורפוס השביעי של צבא ארצות הברית.
משימתו של הצי המלכותי הבריטי הייתה להגן על אזור התרגיל מפני תקיפות אויב וכן לבצע את ההרעשה הארטילרית שנועדה לדמות את תנאי הנחיתה האמתיים. סדר הכוחות לאבטחה כלל: שתי משחתות, שלוש ספינות טורפדו, ושתי סירות נושאות מקלעים ותותחי 20 מ"מ. הכוח שייט בפתחו של מפרץ ליים (אנ'), שבתוכו משתרעים חופי סלפטון, וכן נערך לכיוון שרבור נמל הבסיס של ספינות הטורפדו של הצי הגרמני בתעלת למאנש.
מבנה הפיקוד על כוחות בעלות הברית, שנערכו לפלישה על אדמת בריטניה, היה סבוך למדי, בשל מקורות הכוחות שבאו ממדינות שונות אל מול ריבונותה של בריטניה עצמה. תחומי האחריות נחלקו בין ים, יבשה ואוויר ובין החיילות השונים מהצבאות השונים שנועדו לבצע את הנחיתה. תוכנית מבצע אוברלורד עצמה נחלקה לתוכניות משנה של מבצעי המודיעין וההטעיה, הכוח הימי, הכוח האווירי, הכוח המוצנח והכוח הנוחת. במהלך תרגילי הנחיתה היו, אפוא, מטות המפקדות השונים עסוקים ועמוסים מאוד בשתי המשימות: המשך "שגרת" ההכנות לפלישה עצמה, ובמקביל פיקוד וניהול התרגילים שתוכננו ובוצעו בלוח זמנים צפוף מאוד.
נקודת מפתח להצלחת התרגיל הייתה קיומה של מערכת תקשורת מפורטת ואפקטיבית בין כלל הכוחות שנטלו חלק בו, וכאן נפלה השגיאה הקריטית הראשונה: תוכנית קשר מפורטת שהוכנה לכלל הכוחות הופצה לשטח כשהיא כוללת טעויות דפוס במספרי התדרים שנועדו לתקשורת וגרמה לבלבול קריטי בתקשורת תוך שיבוש של תיאומי הזמנים בין היחידות השונות. האותנטיות שנדרשה על ידי גנרל אייזנהאואר ויועציו הפכה באופן גרוטסקי למציאות מרה כשגופות הנפגעים החלו להיערם. בנוסף על תקלות התקשורת והתיאום, אחת משתי ספינות האבטחה הבריטיות שאמורות היו לאבטח את תרגיל הנחיתה הלילי ב-28 באפריל, לא התייצבה לאחר שניזוקה קודם לכן בהתנגשות קלה עם כלי שיט אחר והופנתה לתיקון, כשהאנייה המחליפה הגיעה מאוחר מדי.
עם היוודע דבר האסון, מעטה סודיות חמור הוטל על האירוע ועל משתתפיו מחשש כי עצם קיומו של התרגיל ומיקומו יחשוף בפני הגרמנים את יעדי הפלישה לצרפת.