טדאוש קנטור
בגרותו האמנותית > בשנים אחרי מלחמת העולם השנייה

אחרי גירוש הנאצים, בשנת 1945 ביים קנטור מחדש את ההצגה "חזרתו של אודיסאוס" בתיאטרון "סטארי" על שם הלנה מודז'ייבסקה
בקרקוב, בשיתוף פעולה עם אנדז'יי פרונאשקו. ביים ועיצב את הבמה (בדרך כלל בסגנון מופשט) גם בתיאטרון האקדמי "רוטונדה" במופע הסוריאליסטי מאת יוזף צ'כוביץ', "השווה והלא שווה או המיסטריום אודות החשמלית". בשנים 1945–1948 המשיך להיות פעיל בארגון תערוכות של קבוצת האמנים הצעירים מקרקוב ועיצב תפאורות בתיאטראות שונים בקרקוב ובלודז', בין השאר -במחזות "סיד" מאת קורניי,"מותו של פאון" מאת יוזף צ'כוביץ', יואנה הקדושה" מאת שו (1956) ובתיאטרון העם בנובה חוטה - את "מידה כנגד מידה" מאת שקספיר (1956). הנהיג שינויים, ברוח האוונגרד, לרבות הרחבת במה מתפרצת לתוך הקהל, ושימוש בבובות-מנקינים לצדם של השחקנים בני אדם.
בשנת 1947 מלגה מטעם משרד התרבות והאמנות איפשרה לו לשהות במשך חצי שנה בפריז. תקופה זו הייתה משמעותית בחייו מפני שזימנה לו היכרות בלתי אמצעית עם הזרמים האמנותיים המודרניסטיים - כמו "האמנות הבלתי צורנית" הצרפתית (שנציגיה היו פוטרייה, וולס או מתייה)" ציור הפעולה" ("acting picture") של ג'קסון פולוק, "ציורי החומר" של אנטוני טאפייס, יצירותיהם של איב קליין, אלן קאפרו, יוזף בויס, השפעותיהם של הסוריאליסטים ושל מרסל דושאן, קבוצות כמו "גוטאי" היפנית או קבוצת "זירו" וכו'.
.
המסע לפריז עזר לו לגבש את גישתו האישית לציור. בשנת 1948 הקים קבוצת אמנים שנקראה "קבוצת קרקוב" (Grupa Krakowska) והשתתף בתערוכה הגדולה של האמנות המודרנית שהתקיימה בקרקוב.
אולם כשהמשטר הקומוניסטי בפולין התחיל לקדם את הריאליזם הסוציאליסטי כאמנות הרשמית, לא הורשה קנטור להציג יותר את ציוריו למשך שש שנים.
מאוכזב מהתמסדות ההולכת וגוברת של האוונגרד, בשנת 1955 הקים קנטור יחד עם קבוצת אמנים חזותיים, את התיאטרון "קריקו 2" ("Cricot II") שנקרא לפי שם התיאטרון האוונגרדי של האמנים החזותיים "Cricot" שפעל בקרקוב בין שתי מלחמות העולם. הלהקה הופיעה בתיאטראות שונים בפולין ובחו"ל ונודעה במופעי ה"הפנינג" שלה. ההצגה הראשונה הייתה "הדיונון" מאת סטניסלב ויטקביץ' (ויטקאצי). זו הייתה גם הצגה ראשונה של יצירה של ויטקביץ' אחרי האיסור שבימי הסטליניזם הצרוף. ב-1957 ההצגה "קרקס" (Cyrk) לפי קז'ימייז' מיקולסקי, צייר וחבר בלהקת "קריקו 2", השתמש קנטור לראשונה ב"אמבלאז'ים" - אריזות - שכיסו את גופות השחקנים.
הצגותיו לפי ויטקביץ', "הדיונון" (1956) ו"תרנגולת המים" (1969) נחשבו לאחד מהישגיו הטובים ביותר. בשנת 1972 המופע "תרנגולת המים" כמעט שלא זכה לאזכור בתקשורת הכתובה אבל הפך לאירוע המדובר ביותר של הפסטיבל אדינבורו באותה שנה.
בעזרת מלגת פורד נסע לניו יורק, בה גילה את המינימליזם, הפופ ארט של השנים 1965–1970 ואת אמנות ה"הפנינג". כתב את מנשר תיאטרון ההפנינג ועיצב שורה של "אריזות" ("האריזה הגדולה", Emballage Hołdu Pruskiego - "אריזה מחווה פרוסית", "Multipart") ומופעי הפנינג - כמו "שיעור האנטומיה לפי רמברנדט". יצר גם הפקות בהשראת סיפוריו של ברונו שולץ.
בין התמונות שצייר ניתן להזכיר את "אשה בדלת","דיוקן של טדאוש בז'וזובסקי", "כובסת". החזיק סטודיו לציור עד שנות השמונים. אז צייר סדרת תמונות בסימן פרידה, ביניהן: "Niosę obraz, na którym jestem namalowany jak niosę obraz”,•„Mam dość! Wychodzę z obrazu”,
„Czyszczę obraz, na którym jestem namalowany”.
תקופה מסוימת נמשך ל"קונצפטואליזם וברוח זו יצר את "הכיסא הגדול" (Wielkie krzesło) שהוצג לראשונה בשנת 1970 בסימפוזיון בוורוצלב.
יצירתו בתחום האמנות הפלסטית כמו זו התיאטרלית הושפעה על ידי ההתרחשויות ההיסטוריות בפולין. חוזרים בה נושאים כמו הילדות (בימי מלחמת העולם הראשונה), כפר הולדתו ויילופולה, המוות, הכוח והשרירותיות, האלימות וקיבוע הזיכרון.
קנטור כתב גם את המנשר 70, שבו הגן על רעיון היצירה הכמעט בלתי אפשרית, נעדרת ערכים, מבוססת אך ורק על המעשה היצירתי.