דניס נילסן
מורשת

רשת הטלוויזיה ITV Central ערכה ריאיון עם נילסן בספטמבר 1992 כחלק מתוכניתה "נקודת מבט - מניע הרצח" אשר התרכזה בפרופילאות פלילית. קטע באורך ארבע דקות בו סיפר נילסן על פשעיו תוכנן להופיע בשידור התוכנית ב-19 בינואר 1993, אולם משרד הפנים הבריטי דרש להסירו בטענה שהרשת לא קיבלה רשות לערוך את ראיונותיה עם נילסן, וטענה לחזקת זכויות יוצרים על החומר המצולם. הרשת העבירה את הוויכוח לזירת בית המשפט תוך ציטוט חלקים נרחבים מחוק זכויות היוצרים, התוכניות והפטנטים של 1988 (אנ'), וטענה כי הראיון עם נילסן נערך בידיעת וברשות המשרד. כעבור שבוע הכריע השופט וויליאם אלדוס (אנ') לטובת הרשת, ובאותו היום אישרו שלושת שופטי בית המשפט לערעורים, תומאס בינגהאם (אנ'), אנתוני מקקוואן (אנ'), ודייוויד הירסט (אנ'), את החלטתו. הראיון המלא שודר באותו ערב.
לאורך מאסרו חיפש נילסן אסמכתאות חוקיות כדי להגן על עצמו מפני הפרות דמיוניות ואמיתיות כאחד של חוקי הכלא מהן סבל בידי סוהריו, ולעיתים קרובות הגיש עתירות שונות למשרד הפנים, ומאוחר יותר אף לבית הדין האירופי לזכויות אדם. כתוצאה מכך הפך לאסיר שנוא בקרב הסוהרים ועבר בין בתי כלא רבים במהלך תקופת מאסרו. בחודש אוקטובר 2001 הצליח להוביל לפתיחת ביקורת שיפוטית כנגד שירות בתי הסוהר, במחאה על כך שמגזיני הפורנו ההומוסקסואלי הרך "וולקן" ו"הוא", אליהם נרשם כמנוי, הכילו מספר תמונות ומאמרים אשר הוסרו בטרם נמסרו אליו. התיק המשפטי שבנה נגד שירות בתי הסוהר נסגר מפאת חוסר יכולתו להוכיח כי זכויותיו נפגעו בצורה משמעותית.
במהלך השנים הבאות כתב נילסן אוטוביוגרפיה בת ארבע-מאות עמודים בשם "חיי הנער שטבע"; מקור השם היה תחושת השלווה שחש לאחר מותו של סבו כאשר כמעט טבע למוות ב-1954. בספרו כתב כי החל משירותו הצבאי חי שני חיים נפרדים; חיי מציאותו וחיי הפנטזיה שלו, ולדבריו, "כאשר הייתי עם אנשים, היה זה העולם האמיתי, וכאשר הייתי לבד, נכנסתי מיד לעולם הפנטזיה שלי. יכולתי לעבור בין השניים בקלות רבה"; בנוגע לפשעיו טען כי מצבו הרגשי בזמן הרציחות, יחד עם כמויות האלכוהול המוגזמות שצרך, היו גורמים משמעותיים בקבלת ההחלטות שהובילו למעשיו. כמו כן הדגיש כי כאשר חש מדוכדך, ניצול ההזדמנות לספק את צרכיו המיניים והפנטזיות שפיתח על ידי לכידת קורבן צעיר ממנו, עזרה להפיג את תחושת חוסר השייכות שהרגיש רוב הזמן.
קורבנו הראשון של נילסן זוהה בשנת 2006 כסטיבן הולמס בן ה-14. אימות רשמי בוצע על ידי שילוב של ראיות נסיבתיות וזיהוי תמונתו בידי נילס, אולם הוא לא הורשע ברצח מאחר שמשרד התובע המלכותי השתכנע כי העלאת האישומים נגדו לא תיצור עניין רב בקרב הציבור, וכך או כך לא תשפיע במאומה על גזר דינו.
לפחות ארבעה קורבנות שנרצחו בין השנים 1980–1981 בביתו של נילסן בשדרות מלרוז טרם זוהו. מומחה לזיהוי פלילי העיד במשפטו ב-1983 כי לפחות שמונה גופות נשרפו בגינתו, ואישר כי בסך הכל נרצחו לפחות אחד עשר קורבנות. מספר פריטים שהוחרמו מביתו של נילסן בגני קראנלי והתקבלו כראיות במשפטו מוצגים כיום במוזיאון הפשע של הסקוטלנד יארד. פריטים אלו כוללים את התנור בו השתמש נילסן כדי להרתיח את ראשיהם של שלושת קורבנותיו האחרונים, הסכינים איתם ביתר כמה מגופות קורבנותיו, האוזניות שבעזרתן חנק את אוקנדן, החבל בו נעזר כדי לחנוק את קורבנו האחרון, והאמבטיה בה הטביע את האולט ושמר את גופתו של אלן טרם ביתר אותה.
מכר של נילסן בשם מארק אוסטין חשף בחודש ינואר 2021 כי גרסה מתוקנת של האוטוביוגרפיה שלו עתידה להתפרסם על ידי הוצאת רד דורס. ספרו הורכב מששת אלפים הדפים שכתב לאורך תקופת מאסרו בהם תיאר את מהלך חייו ופשעיו. הוא נערך בידי אוסטין, אשר הפך לחברו הקרוב של נילסן במהלך השנים האחרונות לחייו, עם תכתובת בת למעלה מ-800 מכתבים. האוטוביוגרפיה יצאה לאור ב-21 בינואר באותה שנה.