stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חטיבה 679 במלחמת יום הכיפורים
הערות שוליים

↑  אורי אור, אלה האחים שלי, עמ' 11-19.
↑  https://www.youtube.com/watch?v=QoHV_RitBr0 הרצאה מאת חיים דנון, דקה 15 ואילך
↑  אור, עמ' 28.
↑   רן פרידמן וגל פרל, "כעוף החול" – מהמילואים ב־73' למילואים ב־23', באתר צה"ל, 20 באוגוסט 2023.
↑  אור, עמ' 73-74.
↑  אור, עמ' 80-81.
↑  תחקיר של רן גוטפריד מתוך אתר "נעמוש"
↑   רן גוטפריד סא"ל בדימוס מפקד גדוד טנקים בחטיבה 679 חזית רמת הגולן מלחמת יום הכיפורים 1973, סרטון בערוץ "Yakov Horin", באתר יוטיוב (אורך: 02:08:10)
↑  אור, עמ' 86-91.
↑  אור, עמ' 107.
↑  אור, עמ' 115.
↑  עיטור העוז - רס"ן עמוס בן-דוד ז"ל, באתר הגבורה
↑  אור, עמ' 123-127.
↑  אור, עמ' 140-142.
↑  פסח מלובני, "מלחמת השחרור" של אוקטובר 1973 בחזית הסורית, 2021, עמ' 191
↑  אור, 162-164.
↑  אור, עמ' 174.
↑  אור, עמ' 178.
↑  אור, עמ' 179-185.
↑  אור, עמ' 189-194.
↑  אור, עמ' 195-197.
↑  אור, עמ' 200.
תג החטיבה
טנקי T-62 פגועים של חטיבה 91 מהדיוויזיה הראשונה מערבית לעין זיוון. ברקע הר שיפון.
אורי אור (מימין) - מפקד החטיבה במלחמת יום הכיפורים וסגנו לוי מן, במהלך המלחמה
טנק שוט באנדרטת חטיבה 679
פרס גורני למשפט ציבורי

| --- | --- |
 תיאור:  פרס בתחום המשפט הציבורי
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  העמותה למשפט ציבורי בישראל 
 תקופת הפרס:  2010–הווה (כ־14 שנים) 
 נקרא על שם:  אוריאל גורני 
 אתר רשמי
 
פרס גוֹרְני למשפט ציבורי הוא פרס שנתי בשלוש קטגוריות בתחומי המשפט הציבורי. את הפרס יזמה משפחתו של עורך הדין אוריאל גורני להנצחת פועלו. גובה הפרס הוא 5,000 שקלים. הפרס ניתן על ידי העמותה למשפט ציבורי בישראל, החל משנת 2010.
זוכי הפרס נבחרים על ידי ועדה הנשלטת על ידי העמותה למשפט ציבורי בישראל ועל ידי המשפחה.
קטגוריות הזכייה

כיום שלוש הקטגוריות הן:
פרס גורני למשפט ציבורי – על תרומה משמעותית למשפט הציבורי של מנהל בדרג בינוני-בכיר שמכהן בפועל בשירות המדינה.
פרס גורני למשפטנים במגזר הציבורי – על פעילות יוצאת דופן בתחום המשפט הציבורי. פרס זה ניתן לבכירים לשעבר בשירות המדינה בתחום המשפטי.
פרס גורני לחוקר צעיר במשפט הציבורי – על עבודת מחקר מצטיינת מהשנה האחרונה שתרמה תרומה משמעותית למשפט הציבורי בישראל.
עד 2016 שלוש הקטגוריות היו:
פעילות יוצאת דופן בתחום המשפט הציבורי.
חוקר צעיר.
ארגון זכויות אדם.
חשיבות הפרס

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הליך בחירת הזוכים וועדת הפרס

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
על פי תקנון הפרס, חברי ועדת הפרס מתמנים לעד 5 שנים. ראש הוועדה וחבר נוסף נבחרים על ידי העמותה, חבר אחד בוחרת משפחת גורני והחבר האחרון הוא בכיר לשעבר בשירות המדינה בתחום המשפטי ונבחר במשותף. ב-2021 כללה ועדת הפרס ארבעה חברים ובראשם היועץ המשפטי לממשלה לשעבר ושופט העליון לשעבר מני מזוז.
את המועמדים יכולים להציע הם עצמם או אחרים. מלבד הפרס לחוקר צעיר המועמדות תקפה לשלוש שנים.
את זהות הזוכים, לפי התקנון, בוחרים יו"ר הוועדה ונציג המשפחה.
זוכי הפרס

בין הזוכים בפרס:
ד"ר מישאל חשין, המשנה (בדימוס) לנשיא בית המשפט העליון.
פרופ' יצחק זמיר, שופט (בדימוס) של בית המשפט העליון.
פרופ' דפנה ברק-ארז, שופטת בית המשפט העליון, על פעילות יוצאת דופן בתחום המשפט הציבורי;
פרופ' אמנון רובינשטיין, ובעברו ושר החינוך ודיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
האגודה לזכויות האזרח בישראל.
הערות שוליים

↑  תקנון הפרס (Pdf), באתר פרס גורני.
↑  קול קורא לפרס גורני לשנת 2021, באתר ועדת הפרס (Pdf).
↑  חותרים להסכמה אבל בפועל נדרשת הסכמת נציג המשפחה והיו"ר, במקרה מחלוקת ליו"ר קול כפול. לכן למעשה אלו הבוחרים. אין אפשרות לזכות ללא אישור משפחת גורני.
↑  רשימת הזוכים באתר הפרס.
ביר גפגפה

שדה התעופה ביר גפגפה או מליז (החלק הצבאי) או בארדאוויל (החלק האזרחי) (ידוע גם בשמות ביר ג'פג'פה, ביר ג'יפג'פה ורפידים) הוא שדה תעופה במדבר סיני שבמצרים, הממוקם בחלקו הצפוני של חצי האי סיני, במחוז "אל-חסאנה", 76 קילומטרים ממזרח לקצה הצפוני של האגמים המרים, וכ-66 קילומטרים דרומית לימת ברדוויל. בשנות השישים והשבעים היה לשדה תעופה זה תפקיד משמעותי בסכסוך בין ישראל למצרים.
שם המקום

השם "ביר גפגפה" נגזר ככל הנראה משם הצמח פרעושית מסולסלת (Pulicaria crispa), שהבדואים בסיני הוגים אותו "ג'פג'אף". המילה 'ביר' משמעותה 'באר' בעברית.
ההגייה הישראלית הנפוצה של השם, הנמצאת בשימוש מאז 1956, היא בִּיר גַּפְגָּפָה (Bir Gafgafa). בעבר הופיעו בעברית באופן נדיר, הגיות שונות כמו "ביר גִפְגֶפֶה" ו"ביר כפכה".
ההגייה בערבית מצרית שונה מזו שבערבית ארץ ישראלית או מזו שבערבית השגורה בפי הבדואים המתגוררים בסיני. בערבית מצרית הוגים את האות ج בדומה להגיית גימ"ל בעברית [ɡ], בעוד שבשאר הלהגים הערביים היא נהגית כ־[dʒ] או כ־[ʒ] (כמו ג' בשם ג'ורג', או כמו ז' בשם ז'אק, בהתאמה), מכך נובע ההבדל בהגיית השמות בערבית – גיפגפה או גפגפה בלהגים מצריים, ג'יפג'פה או ג'פג'פה בלהגים ערביים אחרים.
גם בשפות אחרות ניתן למצוא גרסאות שונות לשם ביר גפגפה, כתלוי בשפה או בלהג שתורגמו ובשפה המקבלת.
הקמה

שדה התעופה הנטוש ההיסטורי, הנמצא כ-2,280 מטר צפון-מערבית לנוכחי, נבנה על ידי השלטון הבריטי במצרים, לפני מלחמת העולם השנייה, ושימש את חיל האוויר המלכותי ואת חילות האוויר של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. לאחר שנכבש האזור על ידי ישראל בעת מבצע קדש, "נחרש" השדה ומתקניו נהרסו על ידי צה"ל.
שדה התעופה החדש (שנבנה בקרבת הישן) נבנה על ידי כוחות ההנדסה של צבא מצרים בשנת 1956 וקיבל את המספר 244. תפקידו היה לתת סיוע אווירי ליחידות שריון ורגלים שפעלו במדבר סיני. כלקח ממלחמת סיני, הורחב הבסיס ונבנו בו מתקנים נוספים, רחבות חניה גדולות למטוסים ודירי מטוסים פתוחים. בימי רגיעה פעלה בבסיס טייסת 20 של חטיבה אווירית 15, שהפעילה מטוסי מיג 19.
בסיס רפידים

עם סיום מלחמת ששת הימים וכיבוש חצי האי סיני, נקבע גבול חדש בין ישראל למצרים, שהיה במרחק רב מבסיסי חיל האוויר הקיימים. חיל האוויר החליט להפוך את בסיס ביר גפגפה לבסיס אווירי קדמי בשם רפידים, על שם התחנה בה עצרו בני ישראל בדרכם במדבר, ממצרים לארץ ישראל. מספרו הצבאי של הבסיס היה בח"א 3. חנוכתו הרשמית התקיימה במאי 1968, אך כבר ב-26 ביולי 1967 נשלחה לבסיס רביעייה ראשונה של מטוסי דאסו מיראז' 3 ("שחק") של טייסת 101.
בשנים הבאות הפך בסיס רפידים למחנה גדול בו שכנה מפקדת אוגדת סיני, מפקדות של יחידות חיל השריון, חיל התותחנים, יחידות מיוחדות שונות, מרכז של חיל הקשר, יחידות מחיל ההספקה ועוד. הבסיס שימש גם כבסיס אספקה ותובלה ששירת את היחידות השונות במרחב סיני. בנוסף לפעילות הקרבית, שימש שדה התעופה גם כמרכז תובלה וכן כמוקד רפואי, אליו פינו מסוקים פצועים מקו תעלת סואץ. מצפון לבסיס מוקמה יב"א 511 וסמוך לה סוללת טילי נ"מ ותותחי נ"מ.
עם העלייה במספר החדירות האוויריות המצריות מסיני, החל חיל האוויר הישראלי להציב באופן קבוע ארבעה מטוסי קרב ברפידים (באותה תקופה - מטוסי מיראז' 3), ומאוחר יותר שישה. רבות מהפלותיו של חיל האוויר הישראלי במלחמת ההתשה, בין השנים 1967 עד 1973, הושגו על ידי טייסים שהיו בכוננות זו ברפידים, ומבצעים אוויריים רבים החלו ממנו. רפידים היה הבסיס הקרוב ביותר בו היו יכולים לנחות מטוסים פגועים או חסרי דלק, לאחר פעילות מבצעית במצרים.
בדקות הראשונות של מלחמת יום הכיפורים, הותקף הבסיס על ידי מטוסי סוחוי 7 מצריים. המסלול הראשי ניזוק קשות ואילו המשני נפגע קלות בלבד. כבר לאחר 30 דקות, הושב המסלול המשני המקביל לפעילות. המסלול הראשי שנפגע בהתקפה זו, ספג 10 פגיעות הפצצה, אך שופץ תוך 4 שעות. הבסיס היה פעיל מאוד בהמשך המלחמה במגוון משימות.
הסכמי קמפ דייוויד וחזרה לשלטון מצרים

בעקבות הסכמי קמפ דייוויד, שנחתמו ב-27 בספטמבר 1978, החלה ישראל בפינוי חצי האי סיני. רפידים היה בסיס חיל האוויר הראשון אותו פינתה ישראל בשנת 1980.
פתיחת השדה מחדש והרחבתו

במשך שנים רבות, מאז החזרת סיני למצרים ועד שנת 2015, היה שדה התעופה כמעט ללא שימוש, ומתקניו הוזנחו במשך 36 שנים. בשנת 2015 החלו המצרים בשיפוץ מקיף לשדה, הרחבתו והשמשתו כשדה תעופה צבאי ואזרחי, כך שהשדה היום (נכון ל-2019) הוא הגדול ביותר בחצי האי סיני, זאת על אף שהסכם השלום בין ישראל למצרים קובע כי מצרים מנועה מלבנות תשתיות צבאיות באזור זה – אזור B, אינה יכולה להפעיל בו כלי טיס קרביים, ויכולה להחזיק בו עד שמונה מטוסי תובלה לא חמושים בלבד, בכל אזור B כולו.
פתיחת השדה מחדש והרחבתו > מהות ההרחבה והשיפוץ

להלן מיזמי הבנייה, ההרחבה והשיפוץ שבוצעו בשדה החל משנת 2015:
מסלולי השדה הישנים נסללו מחדש והורחבו
מסלול 15L/33R – אורך: 3,080 מטרים סלולים ומסומנים. רוחב: 50 מטר.
מסלול 15R/33L – אורך: 3,010 מטרים סלולים, מתוכם 2,512 מסומנים כמסלול. רוחב: 40 מטר.
נסלל מסלול נוסף רחב וארוך במיוחד, מסלול 16/34 – אורך: 3,350 מטרים סלולים ומסומנים. רוחב: 75 מטרים.
נבנו 8 דירי (מחסות) מטוסים עיליים ממוגנים.
נבנו ונסללו רחבות חניית מטוסים גדולות.
נבנו 2 האנגרי מטוסים ענקיים. האחד מידותיו כ-65/55 מטר, והשני מידותיו כ-100/50 מטר.
נבנו בונקרי פצצות, טילים ומאגרי דלק.
נבנו מתקני שירות ובניינים רבים.
בחלקו האזרחי של השדה, המכונה "שדה התעופה בארדאוויל", נבנו רחבות חניית מטוסים, מסלולי הסעה רחבים, בית נתיבות גדול, מתקנים נלווים, מסגד וחניות נרחבות לרכבים.
פתיחת השדה מחדש והרחבתו > כלי טיס המוצבים בבסיס הצבאי

על פי אתרי אינטרנט העוסקים בנושאי ביטחון, צילומי לוויין וגוגל ארת', ניתן ללמוד שבבסיס אל-מליז מוצבים (או נמצאים בפריסה) כלי טיס צבאיים וקרביים (האסורים בהחזקה באזור זה לפי חוזה השלום עם ישראל) מהסוגים הבאים:
מטוסי F-16C (מטוס קרב רב־משימתי)
(בתמונות שפורסמו על ידי חיל האוויר המצרי, מופיעים טייסי קרב עם פאטצ'ים של הטייסות 79, 86  )
מסוקי AH-64 אפאצ'י (מסוק קרב)
מסוקי מיל מי-17 (מסוק תובלה עם יכולות חימוש)
אייר טרקטור AT-802U (גרסה צבאית עם יכולות חימוש)
מל"טים ארוכי טווח רב־משימתיים, מתוצרת סין, מסוג "ווינג לונג" (אנ')
לקריאה נוספת

דני שלום, כרעם ביום בהיר - מבצע מוקד: כך הושמדו חילות האוויר הערביים במלחמת ששת הימים, באוויר - פרסומי תעופה, ראשון לציון, 2002.
דני שלום, רוח רפאים מעל קהיר - חיל האוויר הישראלי במלחמת ההתשה (1967 - 1970), באוויר - פרסומי תעופה, ראשון לציון, תשס"ז, 2007.
"ההתעצמות של צבא מצרים", ד"ר יגיל הנקין, באתר JISS – מכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון, 7 בינואר 2018.
ביאורים

↑  הפגישה נערכה באבו סואר ולא בביר גפגפה כפי שהייתה הדעה בעבר.
↑  רביעייה זו, שכינויה בקשר היה "אפודה", נודעה לשמצה בשל גורלם של הטייסים: כאמור, דוד יריב נהרג במהלך התקיפה; מרדכי לבון נהרג בתאונת מטוס ב-1976; רן אלון, מוביל הרביעייה, נהרג בתאונת דרכים ב-1978; והטייס הרביעי, יורם פרס, נהרג ב-18 בפברואר 1969 בפיגוע ירי נגד מטוס אל על בציריך.
הערות שוליים

1 2 3  לפי מדידות תמונת לווין ב-Google Earth היות שאין נתונים רשמיים.
↑  אורך מסומן, רק חלק מהמסלול הבנוי.
↑  אורך פוטנציאלי לשימוש.
↑  מסלול הדמה 15/33 מתקופת בסיס רפידים, אינו קיים יותר. בשנת 2016 נהרס ונמחק על ידי המצרים. בצילומי לווין ישנים וגם בגוגל ארת' ניתן לראותו כ-700 מטר צפון-מזרחית למסלול 15L/33R החיצוני ימני.
1 2  שדה התעופה ההיסטורי מליז, נמצא כ-2,280 מטר צפון-מערבית לנוכחי. "נחרש" על ידי צה"ל לאחר כיבוש האזור במבצע קדש בשנת 1956.
↑  מידע חוזה בנייה והנדסה, LinkedIn.com - Orascom Construction Ltd.
↑  "בום בנייה.. שדות תעופה ערביים לובשים שמלה חדשה" (כותרת מתורגמת מערבית), באתר ARAB CIVIL AVIATION ORGANIZATION.
↑  יצחק ביילי, שמות גאוגרפיים בפי הבדואים, באתר "סנונית", 1976, פריט מס' 53 ברשימה.
↑  הניקוד על פי שמואל אבידור, צה"ל עוסק באסוף השלל הרב שנלקח בסיני, הצופה, 8 בנובמבר 1956.
↑  משה זק, כשהמצרים יקבלו את הסואץ, מעריב, 24 באפריל 1953.
↑  כרעם ביום בהיר, עמ' 134.
↑  כרעם ביום בהיר, עמ' 132.
↑  פסח מלובני, ‏כשטייסי חיל האוויר המצרי פגשו את ג'מאל עבד אל-נאצר, מבט מל"מ יולי 2018, עמ' 32.
↑  כרעם ביום בהיר, עמ' 229.
↑  כרעם ביום בהיר, עמ' 138.
↑  כרעם ביום בהיר, עמ' 208.
↑  כרעם ביום בהיר, עמ' 229 - 232.
↑  דף לזכר יורם פרס, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
↑  כרעם ביום בהיר, עמ' 232 - 233.
↑  כרעם ביום בהיר, עמ' 233 - 237.
↑  כרעם ביום בהיר, עמ' 390.
↑  כרעם ביום בהיר, עמ' 397.
↑  כרעם ביום בהיר, עמ' 397 - 398.
↑  כרעם ביום בהיר, עמ' 594.
↑  רוח רפאים מעל קהיר, עמ' 57 - 60.
↑  רוח רפאים מעל קהיר, עמ' 60 - 62.
↑  רוח רפאים מעל קהיר, עמ' 72.
↑  רוח רפאים מעל קהיר, עמ' 74, 76.
↑  רוח רפאים מעל קהיר, עמ' 62 - 66.
↑  שמואל גורדון, 30 שעות באוקטובר, ספריית מעריב, שנת 2008. עמ' 275.
↑  דוד אפל (עיתונאי), רפידים הפכה לביר־גפגפה, דבר, 27 בינואר 1980
↑  "חוזה שלום בין מדינת ישראל ובין הרפובליקה הערבית של מצרים", מרץ-אפריל 1979, נספח 1, סעיף 2-3, באתר הכנסת
↑  מצרים: הרחבת שדות צבאיים בסיני ובמרחב קהיר – תעלת סואץ. פרק 5, באתר Nziv.net
1 2  רפידים אז ביציאת מצרים: המלחמה בעמלק. רפידים היום: המלחמה ב-ISIS, באתר "תיק דבקה". 10 באפריל 2017.
↑  "פיתוח 15 שדות תעופה במצרים, רובם לצרכים צבאיים", באתר דקל ‒ מודיעין אסטרטגי נטוע בקרקע, של סא"ל (דימ') אלי דקל-דליצקי – חוקר מערכות תשתית בארצות ערב.
↑  Chinese UAV & UCAV development - מידע ותמונות, באתר SinoDefenceForum.com
↑  The story of the Wing Loong drone and the Egyptian battle against ISIS in Sinai, באתר alArabiya.net
↑  מל"ט ווינג לונג: מצרים רודפת את דאעש בסיני (כותרת מתורגמת מצרפתית), באתר EastPendulum.com
↑  הנשיא סיסי הגיע לביקור בשדה התעופה מליז (ביר גפגפה-רפידים) בסיני, באתר Nziv.net
גמאל עבד אל נאצר נאצר עם קצינים וטייסים מצריים בבסיס חיל האוויר המצרי באבו סואר ימים ספורים לפני פרוץ מלחמת ששת הימים.
מיג-21 שהופל במלחמה ומסביבו חיילים ישראלים
סמל בסיס חיל האוויר רפידים
הנרי מסקוטלנד

| --- | --- |

מטבע עם דמותו של הנרי (משמאל) וסמלו
 לידה:  1115 סקוטלנד, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  12 ביוני 1152 (בגיל 37 בערך) 
 מדינה:  ממלכת סקוטלנד 
 מקום קבורה:  Kelso Abbey 
 בן או בת זוג:  עדה דה וארן (1139–?) 
 
הנרי מסקוטלנד (באנגלית: Henry of Scotland, בגאלית סקוטית: Eanric mac Dabíd - "הנרי בנו של דוד"; 1114 - 12 ביוני 1152) היה יורש העצר של הכתר הסקוטי, וכן רוזן נורת'מברלנד ורוזן האנטינגדון.
ביוגרפיה

הנרי היה בנו של מלך סקוטלנד דייוויד הראשון ושל מוד, רוזנת האנטינגדון, ונכדו של וולת'וף, רוזן נורת'האמפטון ורוזן האנטינגדון. הנרי נקרא על שם דודו, הנרי הראשון, מלך אנגליה.
בשנת 1139 נשא את עדה דה וארן ונולדו להם שלושה בנים, כאשר שניים מהם: מלקולם הרביעי וויליאם הראשון היו מלכי סקוטלנד, ושלוש בנות.
עדה מהאנטיגדון (1139–1206), נישאה בשנת 1161 לפלורי השלישי, רוזן הולנד
מרגרט מהאטינגדון (1140–1201), נישאה בשנת 1160 לקונן הרביעי, דוכס בריטני ורוזן ריצ'מונד, ולאחר מותו בשנת 1171, נישאה בשנית להמפרי דה בוהן מווילטשייר.
מלקולם
ויליאם
דייוויד מסקוטלנד, רוזן האנטינגדון
מטילדה מהאנטינגדון, נולדה בשנת 1152 ונפטרה בשנת לידתה.
מרג'ורי מהאנטינגדון, נישאה לגייל קריסט, רוזן אנגוס.
הנרי נפטר בשנת 1152, שנה לפני מות אביו.
קרב ג'זין

הטנק של המ"פ צור מאור על ציר "צוק". מאחוריו נראים שני טנקים טי-62 שהוא השמיד, וכן זחל"ד נ"מ של צה"ל
קרב ג'זין הוא קרב שריון שנערך במבצע שלום הגליל, במהלכו נכבשה העיירה ג'זין שבלבנון על ידי כוח צה"ל מידי כוח גדול של צבא סוריה, ששלט בה באותה עת.
ב-8 ביוני 1982, היום השלישי למבצע שלום הגליל, תקף כוח משוריין של צה"ל את הכוח הסורי שבמרחב העיירה ג'זין. כוח צה"ל השמיד את הכוח הסורי, והשתלט על מרחב העיירה. זה היה הקרב הראשון של צה"ל עם הצבא הסורי במלחמה זו.
הרקע לקרב

ג'זין היא עיירה נוצרית השוכנת באזור הררי, על צומת דרכים המובילות אל רמת אל-נבטיה בדרום, ג'בל ברוך מצפון, ובקעת הלבנון ממזרח. העיירה שוכנת ברובה בתוך מעין מכתש, שאותו חוצה ערוץ נחל עמוק, נאהר אל-אראי, שהוא יובל של נהר האוואלי.
כוחות הצבא הסוריים העיקריים היו ערוכים בבקעת הלבנון. באופן רשמי, ממשלת ישראל הורתה לצה"ל להימנע מלהילחם נגד צבא סוריה, אם זה לא יתקוף את צה"ל, וכך אף הצהיר ראש הממשלה, מנחם בגין, מעל במת הכנסת ביום שלישי, 8 ביוני. בפועל, החל מ-7 ביוני, היום השני למלחמה, קיבלו כוחות צה"ל בגזרה זו פקודת התראה לקראת כניסה לקרב יזום נגד הצבא הסורי. כמו כן הפקודה שהוריד מפקד גיס 446, אביגדור בן-גל, הייתה להיערך להשמדה של כל כוח השריון הסורי בבקעת הלבנון.
בצהרי 7 ביוני חצתה חטיבה 460 (חטיבת "בני אור") את נהר הליטני על גשר חרדלה, סמוך למבצר הבופור שנכבש בערב הקודם. במשך הלילה עשתה החטיבה את דרכה אל עבר ג'זין, תוך שהיא משנה את ציר התנועה מספר פעמים, כדי לעקוף מכשולים בדרך. במקביל קידמו הסורים באותו לילה אל מרחב העיירה 3 פלוגות שריון, 2 גדודי חי"ר ו-2 גדודי קומנדו. עובדה זו הייתה ידועה למודיעין פיקוד הצפון, אך היא לא הועברה אל הכוחות הלוחמים.
לטענת דובר צה"ל, נוצר חשש לתקיפה של אוגדות געש (36) והפלדה (162) מן האגף, ועל כן התעורר צורך פתאומי לכבוש את העיירה. המשימה הוטלה תחילה על גדוד טנקים מחטיבה 500, השייכת לאוגדת הפלדה. הגדוד תקף את העיירה בבוקר 8 ביוני, נתקל באש טילי סאגר ונסוג. ייתכן שפקודת הנסיגה קשורה לעובדה, שהפיקוד ביקש לשמור את הגדוד התוקף ביחד עם חטיבתו, שנועדה לנוע צפונה. בנוסף לכך, חטיבה 460 הצטוותה להעביר גדוד טנקים משלה לסיוע לאוגדה 162, והקצתה לכך את גדוד "שלח" (532), שנפרד מהחטיבה למשך כל שאר הלחימה. המשימה לכבוש את ג'זין וסביבתה הוטלה אפוא על שני הגדודים הנותרים של חטיבה 460.
בשעה 10:45 הגיעה הפקודה ממפקד הגיס לתפוס עמדות לכיוון העיירה, ולהיות מוכנים לתקיפה מאוחרת יותר. תוכנית הקרב הוכנה בחופזה. לא הוקצו לחטיבה כוחות חי"ר לטיהור רגלי של העיירה, פרט לפלוגת הסיור של החטיבה; והסיוע הארטילרי לא הגיע בזמן. גם המודיעין על האויב היה לקוי: כאמור, הידיעות על היערכות של חטיבה סורית מתוגברת מסביב לעיירה לא הגיעו לדרג הלוחם. המפקדים ברמת הגדודים סברו שהעיירה הנוצרית "ידידותית" לצה"ל, ולכל היותר יש בה טנקים סוריים בודדים. גם המידע על ניסיונה הכושל של חטיבה 500 לא הגיע לידיעתם.
מהלך הקרב > התקפת גדוד 198

בשעה 13:45, בעת שהחטיבה הייתה עדיין בתנועה להיערכות, שונתה הפקודה: מפקד הגיס בן-גל בעצמו פקד על מח"ט 460, חגי כהן, לתקוף מיד את העיירה. על הסיבה לבהילות והצורך לתקוף את היעד ללא סיוע של ארטילריה, חיל אוויר וחי"ר – יש מחלוקת (ראו בהמשך). גדוד 198, בפיקוד בני לידור ששימש בשגרה יחידת קורס מפקדי טנקים, תקף ראשון. פלוגה ל' המובילה נכנסה לעיירה כמעט ללא אש, על מנת לתפוס עמדות חיפוי לשאר הגדוד, ספגה מספר פגיעות של רקטות וטילי סאגר, ונעצרה. פלוגה כ' עברה את פלוגה ל', השמידה מספר טנקים והצליחה להגיע אל היציאה הדרומית מהעיירה, יחד עם המג"ד והמח"ט. פלוגה נוספת ניסתה להיכנס לעיירה, נתקלה באש נ"ט, השמידה מספר כלי אויב ונחלצה לאחור ללא נפגעים.
מהלך הקרב > התקפת גדוד 196

כעת פקד המח"ט על הגדוד השני, גדוד 196 ששימש כיחידת קורס הקצינים של חיל השריון, בפיקודו של ספי שאומן, להיכנס לעיירה. משימתו הייתה להשמיד את שארית כוח האויב, ולהיערך להמשך טיהור הציר היוצא מדרום העיירה אל עבר בקעת הלבנון. מג"ד 198 הספיק להזהיר את הכוח מפני זריקת רימוני-יד ממרפסות הבתים. גדוד 196 הסתער באש כבדה מכל הכלים, והגיע לצומת המרכזי בעיירה. מפקד פלוגה ח' המובילה, גידי אבן, פנה ימינה בדרך שעלתה אל רכס שולט, שנודע לאחר הקרב כ"רכס בית הקברות". העלייה אל הרכס הייתה טעות, מפני שהמשימה הייתה להגיע אל היציאה הדרומית; עם זאת, בדיעבד התברר שהעמדות שתפסה פלוגה ח' על הרכס היו יעילות למדי לחיפוי על פלוגה ז', שהגיעה בהמשך הקרב ליציאה, ונתקלה שם במארב סורי.
בהיותם חשופים על הרכס, נפתחה עליהם אש טנקים מגבעה מיוערת ממול, שם הסתתרו טנקים סוריים באופן שלא ניתן היה לזהותם. מהאש נהרגו הסמ"פ עודד שוורץ והתותחן שלו, רוני לוי-סבג. טנק המג"ד נפגע אף הוא, וקולו לא נשמע ברשת הקשר. המח"ט כהן, ממקומו ביציאה מהעיירה, הבחין בטעות של פלוגה ח'; לאחר שלא נענה על ידי המג"ד העביר את הפיקוד לסמג"ד, אבי אשכנזי. האחרון פקד על שתי הפלוגות האחרות לחזור לצומת ולנוע ליציאה הדרומית. כעת הובילה פלוגה ז' אל עבר היציאה מהעיר.
מהלך הקרב > הפתיחה של ציר "צוק"

גדוד הטנקים הסורי המשיך לירות לעברם מדרום, סדרות ירי שהלכו והתקרבו. הטור הישראלי נע עתה על ציר הררי, מתלול מעליו ותהום מתחתיו, כך שלא ניתן היה לתפוס עמדות אש ולתמרן. הטנקים המובילים פלטו עשן לבן כדי להסתיר את תנועת הטנקים שאחריהם, תוך סיכון עצמם - פעולה שהתגלתה כיעילה מאוד. הכוח התייצב בצומת כבישים ביציאה מהעיירה, המג"ד עלה על נגמ"ש וחידש את הקשר עם מפקדו, ודיווח שהוא מוכן להמשיך.
המשימה הבאה הייתה להשמיד את כוח האויב ששלט על הכביש המוביל דרומה לעבר כפר חונה. כעת כבר קיבל הגדוד סיוע של אש ארטילריה, שהייתה יעילה (כפי שהתברר אחר כך מפיו של שבוי סורי). אחרי ההרעשה הארטילרית התחיל הגדוד לנוע על הדרך לכפר חונה, הציר המכונה במפת הקוד "צוק". גם כביש זה היה ציר הררי, שבו לא התאפשרו פריסה וחיפוי הדדי בין טנקים, כפי שרגילים כוחות השריון. התברר שפלוגת טנקים סורית עמדה על הציר במארב מתוכנן, כך שבכל אחד מחמשת העיקולים בכביש עמד טנק טי 62 שקנהו מכוון אל קצה העיקול, וממתין לכוח המתקדם (המידע על כך עלה מחקירתו של מפקד הפלוגה הסורי שנפצע ונפל בשבי, ומסר לחוקריו פרטים על היערכות פלוגתו לקראת הגעת הכוח התוקף). מפקד פלוגה ז', צור מאור, שהוביל עם צוותו את הגדוד, היה כאמור היחיד שיכול היה לירות קדימה בציר ההררי. צוות המ"פ השמיד את הטנקים האורבים לו, בזה אחר זה. באחד העיקולים התגלה מולו טנק נוסף, אך הייתה תקלה בתותח. הצוות נחלץ לאחור, טיפל בתקלה, חזר קדימה והשמיד את הטנק. כשניסה המ"פ לעבור בין הטנק הפגוע למתלול, פרס זחל ולא יכול היה להתקדם. המ"פ החליף טנק עם המט"ק שמאחוריו, והמשיך קדימה.
במעלה הציר היה מקום בו הדרך מתרחבת, ונחשפת לתצפית ולאש ממטע סמוך. במסתור העצים המתינו במארב טנקים סוריים נוספים, ואחד מהם פגע בטנק המ"פ בצד הצריח, באזור היחיד שבו יכול פגז חודר שריון לחדור את שריון טנק המרכבה. המ"פ, צור מאור נהרג במקום.
פגז נוסף פגע באחד הזחלים. אנשי הצוות חילצו את הטנק לאחור על הזחל הנותר. לאחר מכן יצאו מהטנק וניסו לפנות את גופת המ"פ, חשופים לאש האויב, אך גם לאש מטוסי חיל האוויר. המטוסים תקפו את הציר בשעה שיועדה להם, שנקבעה על ידי גדוד אחר, שלא השכיל לבטל את התקיפה. הנהג רביב קריו והטען-קשר יוסי קוברינסקי נהרגו. נסיבות מותם אינן ברורות לגמרי; קריו היה פצוע כבר כשירד מהטנק, אולם הוא הספיק לסייע בפינוי גופת המ"פ מאור, ולכן משערים שמת מפגיעה פנימית שלא ניכרה. קוברינסקי נהרג ככל הנראה מאש מקלעי הטנקים הסורים. התותחן ישי גדסי נפצע, ופונה לתאג"ד. (ישי גדסי סיים את קורס הקצינים והתקדם עד לתפקיד מג"ד. ב-1994 נרצח בפיגוע ירי בצומת אשדוד, ליד קיבוצו, קבוצת יבנה).
מטוסי חיל האוויר הטילו פצצות מצרר שיצרו אבק רב. הדבר הקשה על הראות, אך גם איפשר לחדש את מלאי הפגזים בטנקים. ההפצצה גרמה כנראה פגיעות נוספות לכוח הישראלי: עוד שני טנקיסטים וארבעה אנשי הנדסה נפצעו. שאר טנקי פלוגה ז' והסמג"ד חלפו על פני טנק המ"פ, והשמידו את טנקי האויב שבמטע, בעזרת פלוגה ו' שהגיעה מאחור. פלוגה ו' בפיקוד אבי גבעתי (שנהרג למחרת באירוע שנודע כקרב קמ"ט-קק"ש בכפר עין א-תינה) עקפה את הכוח, השמידה 8 טנקים סוריים, והגיעה לצומת דרכים שמדרום לג'זין. פלוגה ז' נשארה באזור הרחבה, ואת מפקדהּ שנהרג החליף קצין המבצעים של הגדוד, יוסי סילמן. הכוחות נערכו לחניון לילה.
מהלך הקרב > ליל הקומנדו

בעת ההתארגנות לשהיית לילה, הבחין הסמג"ד אשכנזי במשאית סורית שנקלעה בטעות אל תוך שדרת הטנקים. המשאית הושמדה ובערה, והאש האירה את הכוח. על כן אחד הטנקים דחף אותה אל תחתית המתלול. במשך כל הלילה תקפו את חניון הטנקים חיילי קומנדו סוריים, והטנקיסטים ירו לעברם ללא הרף. כאמור, לא היה לאנשי השריון כוח חי"ר שיגן על חניון הלילה, כמקובל. כשהאיר הבוקר נספרו עשרות גופות של סורים, מבלי שלכוח הישראלי היו נפגעים נוספים. כך הסתיים למעשה הקרב על מתחם ג'זין, שבמהלכו הושמדו שתי פלוגות טנקים סוריות ורוב כוח הקומנדו. לכוח הישראלי היו 6 הרוגים, 7 פצועים, וכשליש מהטנקים היו פגועים או בלתי כשירים. הטנקים תודלקו מחביות שהונחתו במסוקי יסעור, והחטיבה התארגנה למשימתה הבאה: פתיחת הכביש המוביל לעין א-תינה, כפר השולט על הכביש הראשי המוביל צפונה, לכביש ביירות-דמשק.
המחלוקת על הקרב

קיימת טענה שקרב ג'זין, בהיותו ההתנגשות הראשונה במבצע שלום הגליל בין צה"ל לבין צבא הסורי, נולד בחטא. המבקרים טוענים, שממשלת ישראל החליטה והנחתה במפורש את צה"ל להימנע ממגע עם הסורים, ואילו צה"ל התעלם מההנחיה, והתכוון מראש לתקוף ולהשמיד את הכוח הסורי בלבנון.
אביגדור בן-גל טען במאמר בכתב העת "מערכות" שחזקה עליו הפקודה להימנע מלתקוף את צבא סוריה, אולם במאמר יש אי דיוקים המעוררים ספקות באשר לכנות הטיעון שלו. למשל, בן-גל מספר שהתקפת הגיס על הסורים החלה ב-10 ביוני, בעוד שבפועל תקפה החטיבה את ג'זין יומיים קודם לכן. בן-גל אף טוען במאמר שהכוח הסורי תקף את צה"ל, דבר שאיננו נכון.
עוד טוענת הביקורת, שכתוצאה מאי הבהירות באשר להנחיה לצה"ל, בוצעו ההכנות לקרב באופן חפוז ולקוי. תורת הלחימה של צה"ל מחייבת ריכוך ארטילרי לפני הקרב, סיוע אווירי במידת האפשר, וכן שימוש בכוחות חי"ר לכיבוש שטח בנוי. בניגוד לכך, בוצע הכיבוש של העיירה על ידי כוחות שריון בלבד, בסיוע מועט של פלוגת הסיור החטיבתית במילואים, וכן של כוח הנדסה קטן. המפקד שמונה לכוח העל-חטיבתי, דן ורדי, היה עדיין בדרכו לאזור בעת שהחטיבה כבר פתחה בהתקפה. בגלל החיפזון לא בוצעה תצפית מפקדים על היעד, ולמפקדים היה זמן מועט ללמוד את הדרכים בעיירה. ייתכן שכתוצאה מכך, טעו מובילי הגדוד ועלו על "רכס בית הקברות" במקום להגיע ליציאה הדרומית מהעיירה.
למרות כל אלה, העיירה וסביבותיה נכבשו, תוך לחימה נגד כוח עדיף במספרו ובעמדותיו, וכל זאת במספר מועט יחסית של אבדות. ייתכן לייחס זאת למיומנות הגבוהה של לוחמי חטיבה 460, שכל אנשי הצוות שלה הם מפקדים לעתיד (ובגדוד 196 - כבר מוכשרים כמט"קים), הבקיאים בכל התפקידים בטנק, וכל מפקדי הטנקים בחטיבה הם מדריכי הקורסים השונים.
ראו גם

קרב קמ"ט-קק"ש
לקריאה נוספת

אהוד יערי וזאב שיף, מלחמת שולל, הוצאת שוקן, 1984
הערות שוליים

↑  החלטת ממשלת ישראל על יציאה ל"מבצע שלום הגליל", 5 ביוני 1982: "הוחלט להטיל על צה"ל את המשימה להוציא את כל יישובי הגליל מטווח האש של הטרוריסטים המרוכזים, הם מפקדותיהם ובסיסיהם בלבנון... בעת ביצוע החלטה זו, אין לתקוף את הצבא הסורי, אלא אם הוא יתקוף את כוחותינו."
↑  דברי הכנסת, הישיבה ה-95 של הכנסת העשירית
↑  למשל: מג"ד 196, ספי שאומן, ברשת הקשר הגדודית
1 2  לחימת הגיס בגזרה המזרחית, "מערכות" גיליון 413, יולי 2007
↑  מיד בסיום המלחמה וגם שנים רבות אחריה, השמיעו עיתונאים וחוקרים רבים את הטענה, שקברניטי מערכת הביטחון, ובראשם שר הביטחון והרמטכ"ל, הגדירו מראש מטרות מרחיקות לכת יותר מאשר הרחקת אנשי אש"ף מטווח רקטות ה"קטיושה". על פי הטענות האלה, היו בין המטרות האמיתיות: השמדת כל כוחות הצבא הסורי, שעיקרם אוגדה מס. 1 בבקעת הלבנון; הגעה לכביש ביירות-דמשק; וחבירה לכוחות הנוצרים בביירות. ראו למשל: מלחמת שולל, עמ' 183.
↑  מלחמת שלום הגליל, באתר דובר צה"ל
↑  דף לזכר ישי גדסי, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה