stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פקודת סדרי השלטון והמשפט
הוראות הפקודה

הפקודה יצרה גוף מחוקק, בשם מועצת המדינה הזמנית, אשר לאחר הבחירות לאספה המכוננת הפך להיות האספה המכוננת, ולאחר מכן הכנסת. למועצה זו ניתנו סמכויות שיש בידי כל פרלמנט במדינה דמוקרטית, דהיינו סמכות חקיקה, מיסוי, סמכות קביעת תקציב המדינה, וסמכות ההכרזה על מצב חירום.
כן יצרה הפקודה גוף מבצע, שנקרא הממשלה הזמנית והעניקה לו את סמכויות הביצוע, לרבות סמכות להתקנת תקנות ותקנות שעת חירום. על פי סעיף 14 לפקודה עברו כל הסמכויות השלטוניות שהיו נתונות למלך בריטניה, למזכירי המדינה שלו ולנציב העליון, לידי הממשלה הזמנית שהוקמה. סמכות מיוחדת ניתנה לממשלה זו להקים כוחות מזוינים ולהפעילם.
סעיף 11 לפקודה, הסעיף החשוב, השאיר בתוקפו את "המשפט שהיה קיים בארץ ישראל ביום ה' באייר תש"ח", כלומר את החוקים שחלו בתקופת המנדט הבריטי, וזאת פרט ל"שינויים הנובעים מתוך הקמת המדינה ורשויותיה", סייג המאפשר לבתי המשפט לחרוג מהחקיקה המנדטורית.. החקיקה המפלה, ששימשה להגבלת העלייה ולהגבלת רכישת קרקעות על ידי יהודים, על פי הספר הלבן של 1939, בוטלה במפורש בסעיף 13 של הפקודה.
על מנת להבהיר את עליונות החקיקה החדשה על המשפט הבריטי נחקקה לאחר זמן מה פקודה הנקראת "פקודת סדרי השלטון והמשפט (הוראות נוספות)" אשר קבעה כי אם חוק של מועצת המדינה הזמנית סותר חוק קיים, רואים את החוק הקודם כמבוטל.
בתי המשפט הקיימים הוסיפו לפעול, וזאת על פי סעיף 17 לפקודה.
סעיף חשוב נוסף בפקודה קבע את יום השבת ומועדי ישראל כימי מנוחה רשמיים, ובזאת ניתן לראשונה חותם רשמי בחקיקה לאופיה היהודי של המדינה, מעבר לאמור במגילת העצמאות אשר אינה בעלת תוקף חוקי מחייב.
סעיף 15(ב) לפקודה ביטל את הוראות החוק שדורשות שימוש בשפה האנגלית.
לאחר קבלת הפקודה

הפקודה הייתה הסדר זמני במהותו, שקבע הוראות זמניות. סעיף 11 לפקודה ממשיך לחול, ומכוחו מוסדרים עדיין דינים רבים על פי הסדרים חקיקתיים בריטים שטרם שונו על ידי הכנסת. כך, דיני השטרות, דיני הנזיקין, דיני הראיות ודינים רבים נוספים במדינת ישראל, עדיין נושאים את השם "פקודה" ומוסדרים על פי הסדר שהוא במקורו בריטי.
הסדרים אחרים בפקודה הוחלפו בחקיקה מיוחדת ומפורשת. כך, למשל, המוסדות שנקבעו בפקודה חלפו מן העולם זה מכבר. "פקודת המעבר לאספה המכוננת" הסדירה את המעבר בין מועצת המדינה הזמנית, שהיה בעיקרו גוף ממונה, לאספה המכוננת, שהייתה גוף נבחר. סעיף 3 קבע החוק כי לאספה המכוננת יהיו כל הסמכויות שקבע החוק למועצת המדינה הזמנית. לאחר בחירת האספה המכוננת, ב-16 בפברואר 1949, התקבל חוק המעבר, התש"ט-1949, אשר הפך את האספה המכוננת לכנסת.
לקריאה נוספת

אמנון רובינשטיין וברק מדינה, המשפט החוקתי של מדינת ישראל, הוצאת שוקן, מהדורה שישית, 2005, כרך א: עקרונות יסוד, עמ' 35, 52-49
עמיחי רדזינר, "יסודותיה הנשכחים של 'פקודת סדרי שלטון ומשפט' והמאבק הסמוי על הסדרי דת ומדינה", קתדרה 136
הערות שוליים

1 2  מנשר מועצת המדינה הזמנית, באתר ויקיטקסט
↑  ראו דבר-המלך במועצה על ארץ-ישראל (ביטולים), 1948.
↑  אושרה "פקודת סדרי השלטון והמשפט", דבר, 20 במאי 1948
↑   פקודת עובדי ממשלת ארץ-ישראל, תש"ח–1948, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑  אמנון רובינשטיין וברק מדינה, המשפט החוקתי של מדינת ישראל, הוצאת שוקן, מהדורה שישית, 2005, כרך א: עקרונות יסוד, עמ' 49–52
תפקיד

ערך זה עוסק בתפקיד סוציולוגי. אם התכוונתם לתפקיד באומנויות הבמה, ראו .
תפקיד (או: תפקיד חברתי) הוא מערכת של התנהגויות, זכויות, התחייבויות, אמונות, ונורמות, כפי שהומשגו על ידי אנשים בסיטואציה חברתית. זוהי התנהגות צפויה או בלתי צפויה, העשויה להשתנות באופן מתמיד, וקשורה לסטטוס חברתי נתון. נהוג להשתמש במושג "תפקיד" במדעי החברה ככלל, ובאופן ספציפי בכלכלה, סוציולוגיה ובחקר ארגונים.
תאוריית התפקיד היא ענף המחקר הסוציולוגי העוסק בהתפתחות תפקידים, והחוקר אותם.
סוגים וגורמים של תפקידים חברתיים

בתוך כלל התפקידים המתקיימים בחברה, ניתן להבחין בין תפקידים הישגיים לתפקידים שיוכיים. תפקיד הישגי מוקנה לאדם בהתאם לכישוריו, ליכולותיו ולמאמציו. לעומת זאת, תפקיד שיוכי ניתן לאדם שלא על בסיס כישוריו וללא כל מאמץ מצידו, אלא מעצם היותו בעל תכונות כלשהן. לרוב, הוא נכפה על האדם.
בנוסף, ניתן להבחין בין תפקידים קבועים ובין תפקידים קבועים למחצה ("רופא" "אמא", "ילד/ה") וישנם תפקידים זמניים. טלקוט פרסונס הציע דוגמה ידועה לכך בתפקיד "חולה" - כל זמן שאדם נושא תפקיד זמני זה, הוא פטור מתפקידיו הרגילים, ועליו להתאים את התנהגותו לנורמות החברתיות של תפקיד זה, כמו ציות להוראות הרופא/ה.
כמו כן, ניתן להבחין בתפקידים המחייבים תנאים ביולוגיים או סוציולוגיים מסוימים. למשל, ילדה צעירה אינה יכולה מבחינה ביולוגית להיות בתפקיד אם. תפקידים אחרים דורשים ניסיון או הכשרה. למשל, בתרבויות רבות דרושות השכלה והסמכה כדי לכהן בתפקיד של רופא/ה מוסמכ/ת.
שיוך תפקידים שונים לפרט יכול להיות מושפע ממספר גורמים נוספים, לרבות גורמים חברתיים, נטיות גנטיות, גורמים תרבותיים או נסיבתיים.
מצבים הקשורים לתפקידים חברתיים

הספרות המקצועית מבחינה בכמה מצבים מיוחדים, הקשורים לתפקידים חברתיים:
קונפליקט תפקידי - מצבים שבהם מתקיים דיסוננס קוגניטיבי בין תפקידים שונים של אותו אדם. למשל, אבא שהוא גם מאמן כדורסל, ושנדרש להחליט האם לתת לבנו להיות בחמישייה הפותחת במשחק, או להעדיף על פניו שחקן מנוסה יותר.
בלבול תפקידי - מצב שבו האדם מתקשה להחליט על פי איזה תפקיד לנהוג. למשל, תלמידה הפוגשת את המורה שלה במסיבה ואיננה יודעת האם להתייחס אליה כאל מורה או כאל חברה באירוע חברתי.
העצמה תפקידית - המונח "העצמה תפקידית" (או: "העשרה תפקידית") מתייחס למצבים שבהם לביצוע תפקיד ספציפי יש השפעה מעצימה על ביצוע תפקיד אחר. למשל, סיפוק בעבודתו של אדם, והצלחה בתפקידיו המקצועיים, יכולים להעצימו ובכך להשפיע באופן חיובי על התנהגותו במסגרת תפקידיו במרחב הביתי.
מתח תפקידי - מתח תפקידי מתקיים כאשר אין הלימה בין מספר תפקידים הנגזרים מאותו סטטוס. דוגמה לכך היא כאשר אצל תלמידת תיכון יש מתח בין מחויבויותיה לבית הספר לבין מחויבויותיה להורים או למקום עבודתה. ריבוי המחויבויות שלה בכל תפקיד גורם לה קושי בהתמודדותה עם כל התפקידים יחד.
תפקיד מגדרי (ראו גם תפקידי מגדר): תפקידי מגדר בחברה הם ציפיות ואמונות משותפות על בסיס מגדרי. בספרות המחקרית קיימת גישה הטוענת כי מגדר הוא סטטוס חברתי ראשי, משום מרכזיותו של המגדר בחברה. דוגמה לתפקיד מגדרי היא הציפייה החברתית המופנית לעיתים כלפי גברים, להיות המפרנסים העיקרים במשק הבית.
תאוריית התפקיד

תאוריית התפקיד היא ענף המחקר הסוציולוגי העוסק בהתפתחות תפקידים. ענף מחקר זה מבקש להסביר אלו כוחות גורמים לאנשים לפתח ציפיות התנהגותיות מעצמם ומאחרים.
לפי התיאוריה, ישנן מספר הנחות הקשורות לתפקידים בחברה:
בחברה מתקיימת חלוקת העבודה באמצעות מערכות יחסים בין בעלי תפקידים שונים.
תפקידים חברתיים כוללים צורות התנהגות ומעשים הנגזרים מנורמות חברתיות משותפות. נורמות אלו אף קובעות את ציפיות ההתנהגות המקובלות של כל תפקיד ומסבירות גם את מיקומו החברתי של בעל התפקיד.
את התפקידים ממלאים אנשים הנקראים בעלי תפקידים.
כל תפקיד הנחשב לגיטימי בחברה נגזר מנורמות מקובלות ונתון לפיקוח חברתי במקרה שיופר על ידי בעל התפקיד.
כאשר שינוי בתנאים הופך תפקיד למיושן או לבלתי לגיטימי, לחץ חברתי עשוי לגרום לשינויו.
רוב הזמן, בעלי תפקידים יגלו קונפורמיות לתפקידיהם; זאת, כתוצאה מהחיזוקים החברתיים להם הם מצפים, וכן כתוצאה מהחשש מפני ענישה חברתית אם לא ינהגו באופן קונפורמי.
מודלים של תאוריית התפקיד

לפי הסוציולוג ברוס בידל, חמשת המודלים העיקריים של תאוריית התפקיד הם:
תאוריית התפקיד הפונקציונלית - הגישה הפונקציונליסטית מגדירה תפקיד כהתנהגות הנובעת ממערך הציפיות החברתיות המופנות לבעל תפקיד כל שהוא. על פי גישה זאת קיימת הסכמה חברתית בנוגע לההתנהגויות המקובלות ואלו שאינן מקובלות בכל תפקיד חברתי.
תאוריית התפקיד לפי גישת האינטראקציה הסימבולית - תיאוריה זו בוחנת את התפתחות התפקיד כתוצאה של פרשנויות אינדיבידואליות של תגובות להתנהגות. גישה זאת טוענת כי תפקיד איננו דבר קבוע או ידוע מראש, אלא מדובר בהתנהגות משתנה, הנתונה למשא ומתן תמידי בין המשתתפים בסיטואציה. בכל אינטראקציה חברתית, כל צד מנסה להשליט את הגדרת המצב שלו בדרך שבה הוא בוחר לבצע את תפקידו באופן הרצוי לו. מושג התפקיד נחשב מרכזי בגישה זו.
תאוריית התפקיד המבנית - תיאוריה זו מדגישה את ההשפעה של החברה על פני זו של הפרט בתפקידים ועושה שימוש במודלים מתמטיים.
תאוריית התפקיד הארגונית - תיאוריה הבוחנת התפתחות תפקידים בארגונים.
תאוריית התפקיד הקוגניטיבית.
הערות שוליים

↑  Rodney Stark, Sociology, Tenth Edition, California: Thomson Wadsworth, 2007
↑  What Is Role Conflict? - Definition, Types & Examples - Video & Lesson Transcript, Study.com, ‏20.9.2021
↑  Jenniffer Reid and Melissa Hardy, Multiple Roles and Well-Being Among Midlife Women: Testing Role Strain and Role Enhancement Theories, Journal of Gerontology, 1999, עמ' s329-s338
1 2  Dalton Conley, You May Ask Yourself, New York: W.W.Norton and Company, 2017, עמ' 132-134
↑  B. J. Biddle, Recent Developments in Role Theory, Annual Review of Sociology 12, 1986-08, עמ' 67–92 doi: 10.1146/annurev.so.12.080186.000435
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551035205171  BnF: cb11932780c (data)  GND: 4055729-7  LCCN: sh85123999  LNB: 000058141  NKC: ph125810
משחית טנקים

משחית טנקים M18 הלקט, 1945
משחית טנקים סובייטי מדגם SU-85
TK-3 משחית הטנקים הראשון
משחית טנקים הוא כלי רכב קרבי חמוש באמל"ח נגד טנקים, ומשמש להשמדת כלי רכב משוריינים.
מקורו של השם "משחית טנקים" הוא בביטוי באנגלית: Tank Destroyer, שניתן ככינוי לכלים אלו על ידי צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, בעיקר משיקולים פסיכולוגיים.
משחיתי טנקים הופיעו לראשונה במהלך מלחמת העולם השנייה, במטרה לייצר כלי לחימה ייעודי ויעיל נגד טנקים שיהיו זולים ופשוטים יותר לייצור מטנקים רגילים ועם זאת, יעילים בהשמדתם. משחיתי טנקים נבנו בדרך כלל באמצעות הסבת תובה של טנק רגיל, אם כי היו גם מספר רכבים קלים, דוגמת הדיאקון הבריטי, וכן משחיתי טנקים שתוכננו מראש ככאלה, דוגמת ה-M18 הלקט האמריקאי. במהלך המלחמה התברר כי לוחמת שריון מיועדת בעיקר ללחימה של טנק מול טנק, ומשחיתי טנקים (בעיקר אלו שעברו הסבה ולא תוכננו לכך מראש) מצאו עצמם פועלים כתותחי סער, בתפקידי סיוע לכוחות באש ארטילרית ישירה, או אף כטנקים רגילים, ופחות למטרה לשמה תוכננו.
לאחר מלחמת העולם השנייה ירדה קרנו של משחית הטנקים, בדומה לכלים רבים אחרים, בעקבות הופעתו של טנק המערכה, זה שילב בין מהירות וניידות, כוח אש ומיגון. הופעתו של הטיל נגד טנקים החזיר את קרנו של משחית הטנקים המודרני - שהוא לרוב נגמ"ש לחימה. הוא מהיר וקל משקל יחסית, והוא חמוש בטילים רבים בעלי טווח גדול. עם זאת, ישנם משחיתי טנקים מודרניים, כגון הקנטאורו המבוססים על תותח, לרוב למשחיתים מסוג זה מרכב אופני ומחיר זול יותר ביחס לטנק מערכה, ובנוסף, להם יש יכולת לשאת מספר מוגבל של חיילי חי"ר.
משחיתי טנקים מודרניים מבוססים על כלי רכב או רק"מ קלים, דוגמת נגמ"שים או ג'יפים, ויכולים להיות זחליים או אופניים.
משחיתי טנקים במלחמת העולם השנייה

כאמור, משחיתי טנקים הופיעו לראשונה במהלך מלחמת העולם השנייה, והיו למעשה כורח מהמציאות הכלכלית שהייתה חלק מהמלחמה, יחד עם הצורך לייצר במהירות כמויות גדולות של כלי לחימה משוריינים. משחית הטנקים מחוסר הצריח היה פשוט יותר לייצור מהטנק, והשימוש בתובות של טנקים רגילים, שכבר היו בייצור, אפשר לקצר את זמן הפיתוח של הכלי, ולהכניס לשירות כמות רבה יותר של כלים בזמן קצר יותר.
במהלך המלחמה נבנו משחיתי טנקים במגוון של תצורות, החל מכלי רכב משוריינים דמויי טנק, אך עם שריון דק וצריח פתוח, כדי להשיג מהירות ויכולת תמרון טובות יותר, דוגמת הM18 הלקט האמריקאי, דרך כלים מפלצתיים מחוסרי צריח בעלי שריון כבד בהם הותקן החימוש העיקרי בתושבת מוגבלת צידוד בחזית הרכב, דוגמת היאגדטיגר גרמני, ועד לכלי רכב קלים בהם הותקן החימוש על חצובה בירכתי הרכב, מאחורי מגן-תותח פשוט, דוגמת הדיאקון הבריטי.
החימוש העיקרי של משחיתי טנקים במהלך המלחמה הורכב מתותח נגד טנקים או, במקרה של משחיתי טנקים רוסים בעיקר, מתותח הוביצר רב עוצמה, בקליבר גדול (122 ואף 152 מ"מ).
משחיתי טנקים במלחמת העולם השנייה > פולין

הניסיון הראשון בשימוש במשחיתי הטנקים נעשה ככל הנראה בפולין. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ערך הצבא הפולני ניסויים בהסבת שריוניות זחליליות מסדרת TKS למשחיתי טנקים על ידי התקנת תותחים קלים בקטרים שונים. עד הפלישה לפולין, הספיקו הפולנים להסב מספר קטן של שריוניות מדגמי TK-2 ו-TK-3 לנשיאת תותחים קלים בקוטרים 20 מ"מ (24 כלי רכב) ו-37 מ"מ (2). מרבית הכלים הללו הושמדו בהתקפות אוויריות, ורק בודדים, חמושים בתותחי 20 מ"מ, שרדו והשתתפו בפועל בקרבות, אך כלים אלה הוכיחו את עצמם היטב בקרב. במקרה אחד, ב-18 בספטמבר 1939, השמיד סמל רומן אורליק, בפקדו על שריונית TKS חמושה בתותח 20 מ"מ, שלושה טנקי פאנצר 35(t) גרמנים.
משחיתי טנקים במלחמת העולם השנייה > גרמניה

הדור הראשון של משחיתי הטנקים הגרמנים כונו פנצרייגר (Panzerjäger) - מגרמנית: "צייד טנקים". פנצרייגר התבסס על הרכבת תותח נ"ט קיים על תובת טנק ממנו הוסר הצריח, על מנת להשיג ניידות. התותח הותקן במבנה עילי משוריין שהורכב מלוחות מגן חזית וצד, אך נותר פתוח לאחור על מנת לחסוך במשקל. כלים אלה היו למעשה יותר בחזקת תותחי נ"ט מתנייעים, מאשר כלי לחימה המסוגלים לנהל קרב עם טנקי אויב.

לדוגמה, 202 טנקי פנצר 1 הוסבו לשמש כפנצרייגר 1 על ידי הסרת הצריח והתקנת תותח נ"ט צ'כי בקוטר 47 מ"מ. באופן דומה הוסבו טנקי פנצר 2 בחזית המזרחית לנשיאת תותחי נ"ט רוסים בקוטר 76.2 מ"מ שנתפסו שלל - רכב זה כונה מארדר 2. הפנצרייגר הנפוץ ביותר היה המארדר 3, אשר התבסס על תובת טנק פאנצר 38(t) ותותח נ"ט גרמני בקוטר 75 מ"מ. טנק הפנצר 38(t) שימש גם כבסיס ליאגדפנצר 38(t) הצר. הכלי האחרון בסדרת הפנצרייגר היה הנאזהורן אשר צויד בתותח ה-88 מ"מ. אף על פי שנשאו חימוש כבד ויעיל יותר מהחימוש של הטנקים עליהם התבססו, סבלו הפנצרייגרים מהעדר הגנה נאותה לאנשי הצוות מאחר שהיו בעלי שריון דק וכן חסרו הגנה לאחור ומלמעלה.

כדי להתגבר על חסרונותיהם, הוחלפו הפנצרייגרים על ידי דור חדש של משחיתי טנקים. כלי חדשים אלו נקראו יאגדפנצר (Jagdpanzer) - מגרמנית: "טנק צייד". בניגוד לפנצרייגר, היאגפנצר, כפי ששמו מרמז, נבנה ככלי ללוחמת שריון, אשר נועד להילחם בטנקי אויב בשדה הקרב ולהביס אותם. לעומת הפנצרייגר, שנבנה על בסיס על תובות של טנקים קלים, נבנה היאגדפנצר על בסיס תובות של טנקים בנוניים. מאחר שתוכנן ללוחמת שריון, נבנתה תובת הכלי כגוף משוריין הסגור מכל צדדיו, ובדגמים מסוימים אף עובה השריון מעבר לעוביו בטנק המקורי ששימש לכלי כבסיס.

יאגדפנצר לדוגמה היה היאגדפנתר, יאגפנצר אשר נבנה על בסיס תובת טנק הפנתר וחומש בתותח ה-88 מ"מ במבנה עילי משוריין, במקום הצריח ותותח ה-75 מ"מ המקוריים. יאגדפנצר נוסף, היאגדטיגר, שהתבסס על תובת טנק הטיגר, היה כלי הרק"מ הגרמני הכבד ביותר שנכנס לשירות פעיל במהלך המלחמה, ונשא תותח אימתני בקוטר 128 מ"מ.

אחד ממשחיתי הטנקים הגרמנים המוצלחים ביותר היה השטורמגשיץ 3, תותח מתנייע אשר תוכנן במקור כתותח סער לסיוע באש לכוחות רגלים והיה בעל תכנון דומה ליאגפנצר.
משחיתי טנקים במלחמת העולם השנייה > ברית המועצות

בדומה למשחיתי הטנקים הגרמנים, רוב משחיתי הטנקים הרוסים מתקופת מלחמת העולם השנייה התבססו על מרכב טנק ממנו הוסר הצריח והוחלף במבנה עילי משוריין בו הותקן תותח נגד טנקים. התוצאות היו כלים קטנים יותר, קלים יותר ופשוטים יותר לבנייה מטנקים רגילים, אשר נשאו תותחים גדולים יותר. כך שימש ה-T-34 בסיס ל-SU-85, אשר החליף את הצריח עם תותח ה-76 מ"מ בתותח נ"ט בקוטר 85 מ"מ, ול-SU-100, שנשא תותח בקוטר 100 מ"מ.
הרוסים הציגו אחדים ממשחיתי הטנקים הכבדים והחמושים ביותר של מלחמת העולם השנייה. כלים דוגמת ה-SU-122, בעל תותח 122 מ"מ, ואת ה-SU-152, בעל תותח בקוטר 152 מ"מ, אשר התבססו על טנקי ה-KV, והדגמים המתקדמים שלהם, ה-ISU-122 וה-ISU-152 שחומשו באותם תותחים אל החליפו את תובת הבסיס בזו של טנק ה-IS-2. ה-SU-152 זכו לכינוי "זברובוי" (Zveroboy) - מרוסית "רוצח המפלצת", בשל יכולתו להשמיד את הכלים הגרמנים המשוריינים ביותר - טנקי הטיגר והפנתר ואת משחית הטנקים אלפנט - בפגיעה ישירה אחת, זאת פשוט הודות למשקל האדיר, כמעט 50 קילוגרם, של פגזי 152 המ"מ שלו.
משחיתי טנקים במלחמת העולם השנייה > ארצות הברית

בתחילת מלחמת העולם השנייה, בחן צבא ארצות הברית מספר טקטיקות ללוחמת שריון. לאור טקטיקת הבליצקריג שהציגו הגרמנים, ציפו יחידות אמריקאיות למצוא את עצמן ניצבות בפני מספרים גדולים של טנקים גרמנים התוקפים לרוחב חזית צרה יחסית. לאור מצב זה, בחרו האמריקאים להתבסס על דוקטרינה של שימוש במשחיתי טנקים קלים וזריזים, שיוכלו לאגף את הטנקים הגרמנים באמצעות כושר תמרון עדיף, ולהשמידם באמצעות כוח אש כבד. משחיתי הטנקים אלה אוגדו ביחידות ייעודיות - גדודי משחיתי טנקים.

במציאות, למעט במהלך קרב הארדנים, מתקפות כאלה כמעט ולא התרחשו, ולאורך המלחמה רק גדוד משחיתי טנקים אחד באמת נלחם בהתאם לדוקטרינה סביבה עוצב כוח משחיתי הטנקים האמריקאי. פיקוד משחיתי הטנקים מנה בסוף המלחמה למעלה מ-100,000 איש ו-80 גדודים, כל אחד מהם מורכב מ-36 משחיתי טנקים.
בהתאם לדוקטרינה שפותחה, נדרשו משחיתי הטנקים האמריקאים להיות מהירים, בעלי כושר תמרון גבוה ולשאת חימוש כבד. בפועל, רק ה-M18 הלקט התאים לדוקטרינה האמריקאית - עם מהירות מרבית של 90 ק"מ היה זה הרכב המשוריין המהיר ביותר במלחמת העולם השנייה.
עם כניסת ארצות הברית למלחמה, בדצמבר 1941, טרם הושלם פיתוחם של משחיתי הטנקים המשוריינים, ופיקוד משחיתי הטנקים נאלץ להתבסס על אמצעי אד הוק, דוגמת משחית הטנקים M3 - דגם שתוכנן בחופזה והתבסס על הרכבת תותח 75 מ"מ על גבי זחל"ם M3 בתושבת מוגבלת צידוד. כלי נוסף ראשון היה ה-M6 פארגו, שהיה למעשה משאית דודג' WC55, 3/4 טון, עליה הורכב תותח נ"ט 37 מ"מ. הכלי, אשר ערך את טבילת האש שלו במהלך הלחימה בתוניסיה, נתגלה ככישלון מוחלט וכל הכלים מסוג זה פורקו בסיום המבצע והוחזרו לתצורתם הראשונית.
משחית הטנקים האמריקאי דמוי הטנק הראשון היה משחית הטנקים M10, שערך את טבילת האש שלו במהלך מבצע לפיד בצפון אפריקה ב-1943. אל ה-M10, אשר היה משחית הטנקים האמריקאי הנפוץ ביותר, היה כלי כבד ולא התאים לדוקטרינה האמריקאית, הצטרף ב-1944 ה-M18 הלקט הקטן והזריז. במהלך יוני 1944, לאחר שהתברר כי תותח ה-76 מ"מ בו צוידו ה-M10 וה-M18 מתקשה לחדור את טנקי הפנתר והטיגר, בטווחים שמעל 500 מטר, הציגו האמריקאים את המשחית הטנקים M36 שנשא תותח נ"ט בקוטר 90 מ"מ - תותח הנ"ט הגדול ביותר בשירות בעלות הברית.
בניגוד למשחיתי הטנקים של אומות אחרות, משחיתי הטנקים דמויי הטנק האמריקאים - ה-M10 וולברין וה-M36 ג'קסון, אשר התבססו על טנק השרמן, וה-M18 הלקט, אשר היה תכנון חדש לחלוטין, צוידו בצריח בעל יכולת צידוד מלאה, אך פתוח-גג, על מנת לחסוך במשקל הרכב ולאפשר הרכבת תותח גדול יותר.

הצריח הפתוח והשריון הדק של משחיתי טנקים אלה הפכו אותם פגיעים גם לכלי נשק קלים יותר ולפגיעות רסיסים.

מאחר שמספר הטנקים בהם נתקלו כוחות אמריקאים על אדמת אירופה פחת בהתמדה ככל שהתקדמה המלחמה, רוב גדודי משחיתי הטנקים פוצלו ליחידות קטנות והוצמדו ליחידות חי"ר כיחידות סיוע, תוך שהם משמשים כתותחי סער, או כטנקים רגילים.
משחיתי טנקים במלחמת העולם השנייה > בריטניה

אף על פי שהטקטיקה הבסיסית בהם השתמשו, טקטיקה של הפרדת הכוח המשוריין לטנקי חי"ר, שנועדו לסייע לכוחות הרגליים, ולטנקי שיוט, שנועדו להילחם בטנקי אויב, הוכיחה עצמה נחותה, גרמה טקטיקה זו לבריטים להבין שלוחמת שריון היא, בסופו שלדבר, לוחמה של טנק בטנק. כתוצאה מכך, הושקעו מאמצים רבים בפיתוח תותח יעיל נגד טנקים, במטרה להתקינו בדור חדש של טנקים. מאמצים אלו הובילו לפיתוחו של התותח בן ה-17 ליטראות, שנחשב בעיני רבים כתותח הנ"ט הטוב ביותר של מלחמת העולם השנייה. התותח עלה בכושר החדירה על תותח ה-88 מ"מ ה"קצר" של טנק הטיגר והשתווה לביצועיו של תותח ה-88 מ"מ ה"ארוך" של הטיגר II‏.
משחיתי הטנקים הבריטים נבנו משילוב של רצון להציב את תותח 17 הליטראות רב העוצמה על פלטפורמה ניידת והמחסור בטנקים מתאימים לשאת אותו, וכתוצאה מכך, נטו להיות בעלי אופי מאולתר. הניסיון הראשון התבסס על שידוך של תותח ה-17 ליטראות, שכונו בקיצור "17 פאונדר", עם תובת טנק הוולנטיין אשר יצר את הארצ'ר, שדמה באופיו למשחיתי הטנקים הגרמנים מסדרת המארדר. כלי נוסף היה האכילס, שהיה למעשה משחית טנקים M10 אמריקאי, בו הוחלף התותח האמריקאי המקורי ב-17 פאונדר. ניסיון נוסף ליצור משחית טנקים ייעודי נוצר על ידי הרכבת ה-17 פאונדר על תובת טנק הקרומוול, מה שיצר את טנק הצ'אלנג'ר, ואת הגרסה פתוחת הצריח שלו, משחית הטנקים ה"אוונג'ר" (אם כי גרסה זו נכנסה לשירות רק לאחר תום המלחמה באירופה).
במהלך 1944, החלו הבריטים להסב טנקי שרמן לנשיאת תותחי 17 ליטראות. הטנק החדש, אשר זכה לכינוי שרמן פיירפלי, נחשב לאחת הגרסאות הטובות ביותר של טנק השרמן.
הניסיון הבריטי היחיד ליצור משחית טנקים בתבנית משחיתי הטנקים הגרמנים הכבדים חסרי הצריח, דוגמת היאגדפנצרים, היה משחית טנקים אשר התבסס על תובת טנק הצ'רצ'יל, אך החליף את הצריח במבנה עילי משוריין, בו הורכב תותח ה-17 פאונדר. הרעיון נזנח לטובת גרסה של טנק הקרומוול שתוכננה לשאת את התותח, אשר הובילה לפיתוחו של טנק הקומט.
משחיתי טנקים לאחר מלחמת העולם ה-II

באירופה של המלחמה הקרה פותחו במערב מספר משחיתי טנקים כדי לתגבר את כוח האש הנגד טנקי של כוחות נאט"ו במטרה להתגבר על הנחיתות מספרית שלהם אל מול כוחות ברית ורשה. בבריטניה פותח בשנות ה-50 של המאה ה-20 משחית הטנקים צ'ריוטר, שהתבסס על תובת טנק קרומוול שחומש בתותח 20 ליטראות בצריח מגודל. ההתבססות על טנק הקרומוול הגבילה את יכולותיו של הצ'ריוטר בהשוואה לאחיו הגדול, טנק הצנטוריון. בעקבות הצ'ריוטר פיתחו הבריטים את טנק הקונקרר שחומש בתותח בקוטר 120 מ"מ. אף שהיה טנק לכל דבר, ביצועיו של הקונקרר, שנבעו ממשקלו הכבד, דמו יותר לביצועיהם של משחיתי הטנקים הגרמנים הכבדים, היאגדטיגר והאלפנט, מאשר לביצועיהם של הטנקים של התקופה. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 פותח בגרמניה הקנוננפנצריגר, שהיה למעשה גרסה מודרנית למשחית הטנקים יאגדפנצר 4 מימי מלחמת העולם השנייה, ואשר חומש בתותח בקוטר 90 מ"מ. עם התפתחות השריון הסובייטי, והופעתם של טנקים חדשים בעלי מיגון כבד יותר בידי כוחות ברית ורשה, הפך התותח המקורי בן 90 המ"מ למיושן. חלק מהקנוננפנצריגרים שודרגו באמצעות החלפת התותח בתותח בקוטר 105 מ"מ, בעוד באחרים הוחלף התותח במערכת לשיגור טילים נגד טנקים מדגמי טאו והוט. הגרסאות נושאות הטילים נותרו בשירות עד לשנות ה-90 של המאה ה-20.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, עם פיתוחן של מערכות טיל נ"ט חדישות, אותן ניתן להתקין על כמעט על כל רכב, הפך רעיון משחית הטנקים המשוריין והכבד למיותר. התפתחותם של טנקי המערכה העיקריים, שמשקלם עלה מ-40 טון לכ-70 טון, הוביל לפיתוחם של משחיתי טנקים קלים לשימושם של כוחות מוטסים דוגמת ה-ASU-85, האונטוס, שחומש בתותחים ללא רתע, ההמבר הורנט, שנשא את טילי המלקרה, והM551 שרידן האמריקאי, שאף שסווג כטנק קל, דמה מאוד בביצועיו ובמבנהו (רכב משוריין קל מאוד המקריב מיגון לטובת עבירות ומהירות) למשחיתי טנקים קודמים דוגמת הM18 הלקט.
למעשה, משחיתי הטנקים הוחלפו ברובם על ידי נגמ"שי לחימה, להם תותח בינוני בקוטר של 30–40 מ"מ לרוב ולעיתים אף 100 מ"מ, ורובם ככולם נושאים כוורות לטילים מונחים נגד טנקים. עם זאת, עדיין ישנם משחיתי טנקים, כמו הקנטאורו האיטלקי שחמוש בתותח 120 מ"מ או הפרא הישראלי החמוש במספר רב של טילי תמוז מונחים כנגד טנקים.
משחיתי טנקים מודרניים

בשדה הקרב המודרני, כלי הנשק העיקרי נגד טנקים הוא הטיל נגד טנקים. טילים אלה קיימים במגוון רחב של גדלים, החל מטילים ארוכי טווח דוגמת ההלפייר הנישאים על ידי מסוקי קרב ועד לטילים קלים הניתנים להפעלה על ידי לוחם רגלים יחיד, דוגמת הדרגון, אולם משחיתי טנקים בגלגולם המודרני, ממשיכים למלא תפקיד חשוב בשל יכולתם לשאת כמות רבה של טילים בעלי טווח ויכולת חדירה העולה על זו של הטילים הקלים המשמשים את חיילי החי"ר, תוך התעלמות ממגבלות ההפעלה של מסוקי קרב. משחיתי טנקים מודרניים משמשים לתגבר את היכולת הנגד-טנקית של כוחות להם לא ניתן לצרף טנקים רגילים - לדוגמה כוחות מוטסים.
משחיתי טנקים מודרניים > בישראל

בישראל משמשים נגמ"שי ה"חפיז" (נגמ"שי M-113 מוסבים) ובעיקר טנקי ה"פרא", שהם למעשה טנקי מגח שבהם הוסר התותח והותקן כוורת שנושאת 12 טילים המתרוממת מהצריח ואותה אפשר לטעון מחדש בתוך הכלי. במקום התותח הותקן במקומו קנה דמה מפח, זאת במטרה לשמור על קיומו בסוד ולאפשר לו להיטמע בתוך כוחות השריון.
שני אלו הם פלטפורמת השיגור העיקרית של יחידת מיתר לשיגור טילי התמוז. טיל זה הוא טיל נגד טנקים מתקדם מדור שלישי, בעל טווח של מעל ל-25 ק"מ והוא תוכנן כנשק הפתעה כנגד השריון הסורי והמצרי. בשל כך, הנשק היה מסווג עד לשנת 2011 (הוכרז כמבצעי כבר בשנות ה-80 של המאה ה-20). ופלטפורמת השיגור העיקרית, הפרא, נותרה מסווגת עד לשנת 2015.
הטילים משתמשים בראש נפץ כפול (טאנדם) שנועד לחדור מיגון ריאקטיבי. ראש הנפץ הראשון מפוצץ את המיגון הריאקטיבי ואילו ראש הנפץ השני חודר את השריון הפאסיבי באמצעות מטען חלול. הנחיית הטיל היא אלקטרו-אופטית והיא מתבצעת בעזרת שני גלאים נפרדים: הראשון, מערכת CCD המפיקה תמונת וידאו צבעונית לצורך הנחיה בשעות היום, והשני, מערכת חיישני תת-אדום המפיקה תמונת הדמאת חום לצורך הנחיה בשעות היום והלילה.
הטיל נע אל המטרה במסלול בליסטי, ומכוון בידי המפעיל של הטיל אל המטרה, וזאת כדי לפגוע בחלקם העליון של טנקי האויב, מקום שלרוב חסר מיגון משמעותי. לטיל ארבעה סנפירים מלבניים בחלקו האחורי שבאמצעותם הוא מנהג עצמו אל המטרה בזמן המעוף. בחלקו המרכזי של הטיל ישנם עוד ארבעה סנפירים, גדולים יותר מסנפירי הניהוג, המקנים לטיל יציבות כיוונית ועילוי בזמן מעופו.
בעקבות היחלשות השריון הסורי, ומלאי טילים גדול שנותר חסר שימוש, התחילו חיילי יחידת מיתר להשתמש בטילים נגד מטרות טרור ולסיכול ממוקד של מחבלים. עם זאת, נשק זה עדיין משמש כנשק הנ"ט העיקרי של צה"ל, ותפקידו הוא לדלל משמעותית את טורי השריון של האויב בטרם יפגשו את השריון הישראלי.
רשימת משחיתי טנקים > מלחמת העולם השנייה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  ארצות הברית ארצות הברית משחית טנקים M3  M6 פארגו  M10 וולברין  M18 הלקט  M36 ג'קסון  בריטניה בריטניה ארצ'ר  דיקון  פולין פולין TKS |  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית מארדר 1  מארדר 2  מארדר 3  פנצרייגר 1  נאזהורן  יאגדפנצר 4  יאגדפנצר 38(t) הצר  יאגדפנתר  יאגדטייגר |  ברית המועצות ברית המועצות SU-76‏  SU-85‏  SU-100‏  SU-122‏  SU-152‏  ISU-122‏  ISU-152‏ |
רשימת משחיתי טנקים > המלחמה הקרה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  בריטניה בריטניה צ'ריוטר |  גרמניה המערבית גרמניה המערבית קנונניאגדפנצר |  שוודיה שוודיה סטרידסואגן 103 |
רשימת משחיתי טנקים > משחיתי טנקים מודרניים

| --- | --- |
 ארצות הברית ארצות הברית סטרייקר - לסטרייקר שני דגמים אותם ניתן להגדיר כמשחיתי טנקים - M-1128, החמוש בתותח 105 מ"מ, ו-M-1134, החמוש בטילי נ"ט.:  ישראל ישראל חפיז - משחית טנקים מודרני תוצרת ישראל, על בסיס נגמ"ש M113.  פרא - טנק מגח המיועד לשיגור של טילים נגד טנקים "תמוז"
ראו גם

לוחמת שריון
נגד טנקים
תותח נגד טנקים
טיל נגד טנקים