בני מוריס
השקפותיו הפוליטיות

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: דרושים מקורות והבהרות.
מבקרים מהימין הישראלי טענו שבספרו הראשון של מוריס טבועה סימפתיה לערבים וסברו שעבודתו מוטה בשל כך. מוריס הגיב שהם כשלו בכך שלא קראו את הספר כלל או לא קראו אותו בניתוק ערכי. הם שיערו שכשהוא תיאר את הפעולות הישראליות כאכזריות, הוא גינה אותן. למעשה, הוא כתב, לא רק שהוא נמנע מלגנות, אלא במקרים רבים הוא תומך בפעולות הישראליות ב-1948.
במאמר מ-2001 כתב כי הלוך מחשבתו "בעניין המשבר כעת במזרח התיכון וגיבוריו השתנה מהותית בשנתיים האחרונות" וכי שאלת הלגיטימיות של מדינת ישראל היא "הסיבה העיקרית ל'המרה'" שעבר.
כותבים ערבים שיבחו את עבודתו, אך תמיד חשו שאינו "לצדם". משנת 2000 ואילך גברו דעותיו הביקורתיות כלפי התנהלות הערבים לאחר שהפלסטינים דחו את יוזמת השלום של אהוד ברק וביל קלינטון והחלה האינתיפאדה השנייה: "התפנית אצלי חלה אחרי שנת אלפיים. לא הייתי אופטימי מאוד גם קודם לכן, אמנם תמיד הצבעתי עבודה או מרצ, ב-88' אף סירבתי לשרת בשטחים ונכלאתי על כך, אבל תמיד היה לי ספק בדבר כוונות הפלסטינים. אירועי קמפ דייוויד ומה שבא בעקבותיהם הפכו את הספק לוודאות. כשהפלסטינים דחו את הצעת ברק ביולי 2000 ואת הצעת קלינטון בדצמבר 2000, הבנתי שהם לא מוכנים לקבל את פתרון שתי המדינות. הם רוצים הכול. לוד, ועכו ויפו".
מוריס עדיין[דרושה הבהרה] מתאר את עצמו כשמאלני בשל תמיכתו ברעיון שתי מדינות לשני עמים, אולם הוא אומר שהדור שלו לא יזכה לראות את השלום: "אני לא רואה בפיגועים מעשים מבודדים. הם מבטאים את רצונו העמוק של העם הפלסטיני. זה מה שמרבית הפלסטינים רוצים."[דרוש מקור]
הוא התייחס בריאיון[דרושה הבהרה] למעשי הטבח שביצעו לוחמי הצד היהודי במלחמת העצמאות: "צריך לשים דברים בפרופורציה. מדובר על פשעי מלחמה קטנים. סך הכל, כשלוקחים את כל מעשי הטבח וכל ההוצאות להורג של 1948, מגיעים לכ-800 הרוגים. לעומת מעשי הטבח שבוצעו בבוסניה זה פינאטס. לעומת פשעי המלחמה שהרוסים ביצעו בגרמנים בסטלינגרד זה פיצ'יפקס. כשאתה מביא בחשבון שהייתה פה מלחמת אזרחים עקובה מדם ושאנחנו איבדנו אחוז שלם מהאוכלוסייה, אתה מוצא שהתנהגנו יפה מאוד."[דרוש מקור]
בנושא האזרחים הערבים-ישראלים סבור מוריס: "ערביי ישראל הם פצצת זמן, גלישתם לפלשתניזציה גמורה הפכה אותם לשלוחה של האויב הנמצאת בתוכנו. בפוטנציה הם גיס חמישי. גם דמוגרפית וגם ביטחונית הם עלולים לערער את המדינה. כך שאם ישראל תיקלע שוב למצב של איום קיומי כמו ב-48, יכול להיות שהיא תיאלץ לפעול כמו שפעלה אז. אם נותקף בידי איראן והמצרים (אחרי מהפכה איסלאמיסטית בקהיר) וסוריה וטילים כימיים וביולוגים ואטומיים יעופו על ערינו ובאותו זמן פלסטינים ישראלים יפגעו בנו מאחור, אני יכול לראות מצב של גירוש. זה יכול לקרות. אם האיום על ישראל יהיה קיומי ואם ערביי ישראל יתנהגו כאויבים ולא כאזרחים נאמנים גירוש יהיה מוצדק."[דרוש מקור]
במאמר מ-2001 כינה אותם "פצצת זמן פרו־פלסטינית אירידנטיסטית שקולה הולך וגובר".
מוריס תיאר את הסכסוך הישראלי-פלסטיני כחלק מההתנגשות העולמית של הציוויליזציות בין הפונדמנטליזם האסלאמי והעולם המערבי[דרוש מקור] ואומר: "יש בעיית עומק באסלאם. יש כאן עולם שערכיו שונים. עולם שבו לחיי אדם אין את אותו ערך שיש להם במערב, שבו חופש, דמוקרטיה, פתיחות ויצירה הם דברים זרים." הוא הוסיף ואמר: "הנקמה תופשת מקום מרכזי בתרבות השבטית הערבית. לכן לאנשים העומדים מולנו ולחברה השולחת אותם אין עכבות מוסריות."[דרוש מקור]
כשכתב "הארץ" כינה את יציאת הפלסטינים מארץ ישראל ב-1948 "טיהור אתני" השיב מוריס: "יש נסיבות בהיסטוריה שבהן יש הצדקה לטיהור אתני. אני יודע שהמושג הזה שלילי לחלוטין בשיח של המאה ה-21 אבל כאשר הברירה היא בין טיהור אתני לבין רצח עם, רצח העם שלך, אני מעדיף טיהור אתני." והמשיך ואמר: "צריך לנסות לרפא את הפלסטינים. אולי במשך השנים הקמתה של מדינה פלסטינית כן תסייע בריפוי. אבל בינתיים, עד שתימצא תרופה, צריך להכיל אותם כדי שלא יצליחו לרצוח אותנו... צריך להקים להם משהו כמו כלוב. אני יודע שזה נשמע נורא. זה באמת אכזרי. אבל אין ברירה. יש שם חיית פרא שצריך לכלוא אותה בדרך זו או אחרת."[דרוש מקור]
מוריס כתב ב-IrishTimes כי "לא הייתה שום 'תוכנית' ציונית או מדיניות לגרש את האוכלוסייה הערבית, או של 'טיהור אתני'" וכי "הדמוניזציה של ישראל היא במידה רבה מבוססת על שקרים - בדומה לדמוניזציה של היהודים באלפיים השנים שחלפו, שהייתה מבוססת על שקרים. ויש קשר בין השתיים."
מוריס מתח ביקורת על בן-גוריון שבמהלך 1948, כאשר היישוב הותקף וסכנת השמד ריחפה מעל ראשו, ופה ושם התרחשו גירושים, הוא לא דאג לכך שכל ערביי א"י יעברו את הירדן, שם היו מקימים את מדינתם, לצד המדינה היהודית ממערב לירדן: "זה היה מייצב את מדינת ישראל לדורות".
במאמר פובליציסטי בניו יורק טיימס ביולי 2008, כתב מוריס: "מנהיגי איראן ייטיבו לעשות אם יחשבו שנית על ההימור שלהם וישעו את תוכנית הגרעין שלהם. פרט לכך, הטוב ביותר שהם יכולים לצפות לו הוא התקפת אוויר ישראלית קונבנציונלית שתהרוס את מתקני הגרעין שלהם. ללא ספק, הדבר יביא לאלפי נפגעים איראנים ולהשפלה בינלאומית. אבל האלטרנטיבה היא שאירן תיהפך למדבר גרעיני."
בריאיון לעיתון האוסטרי דר סטנדרט דיבר מוריס בעד מתקפת מנע על איראן כאלטרנטיבה היחידה שנותרה לעצור את תוכנית הגרעין האיראנית."
חלק מספריו, שנכתבו ופורסמו במקור באנגלית, תורגמו לעברית, צרפתית, ערבית, איטלקית וצ'כית. על ספריו האחרונים[דרושה הבהרה] כתב מוריס כי נפתחו בפניו עכשיו ארכיונים שהיו סגורים בפניו לפני כן כגון ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון, ולדבריו בספר הנוכחי[דרושה הבהרה] מיקם את בעיית הפליטים "במהלך העניינים הכולל של מלחמת העצמאות". על מחקריו החדשים שבאו לידי ביטוי בספריו האחרונים הוא אומר: "ניסיתי להציג תיאור חדש ומקיף של המלחמה, ובעיקר של הקשרים בין המהלכים הצבאיים למהלכים המדיניים". לגבי בעיית הפליטים אומר מוריס שהמלחמה יצרה בעיית פליטים גם אצל היהודים וגם אצל הערבים. אבל: "ההבדל הוא, שישראל קלטה את הפליטים היהודים והבעיה נעלמה, ואילו מדינות ערב לא קלטו את הפליטים הפלסטינים והבעיה לא נפתרה עד היום".
בריאיון לחיים יבין בספטמבר 2010 אמר: "עמים פועלים בצורה קשה בנסיבות קשות, והנסיבות של 48' שהיו קיומיות מבחינת היישוב הובילו גם במקומות שונים להתנהגות קשה ואפילו לא מוסרית, אבל זו טבעה של מלחמה, במיוחד מלחמת אזרחים שנכפתה עלינו". בנוסף חזר מוריס על עמדתו לפיה לא הייתה מדיניות כללית לגירוש ערביי הארץ, ולדבריו גם לא בוצע כזה באופן שיטתי, "ברוב המקומות אנשים ברחו, מקומות מועטים היו בהם גירושים ממש".
במאמר מ-2011, כתב כי יאסר ערפאת ומחמוד עבאס "דחו את הפשרות שהוצעו משום שהם אינם רוצים פתרון של שתי מדינות, הם רוצים את פלסטין כולה. לפיכך אין ולא היה להם עניין במשא ומתן על פשרה עם ישראל [...] ברגע שיקבלו הפלסטינים את מדינתם בגדה המערבית ובעזה הם ישתמשו בה כקרש קפיצה לשלב השני של המתקפה [...] הבסיס העיקרי למתקפה הפוליטית והמוסרית כנגד ישראל יהיה דרישת הפלסטינים לזכות השיבה [...] אם יקבל העולם את הדרישה הפלסטינית הזאת ואם היא תיושם, תחדל ישראל להתקיים... זהו היעד הסופי של הפלסטינים".
בריאיון לעיתון הארץ בינואר 2019, אמר כי בתקופת האינתיפאדה השנייה לא היה חוזר על סרבנותו לשרת בשטחים כפי שעשה באינתיפאדה הראשונה: "באינתיפאדה השנייה התנגדתי לסירובי פקודה, כי היא לא היתה רק מרד נגד הכיבוש הישראלי, אלא גם ניסיון למוטט את ישראל. הרבה מהפיגועים היו בצד שלנו של הגבול וכללו הרג המוני. זאת היתה לוחמה טרוריסטית נגד ישראל. לא נכון לסרב לשרת במצב כזה. עם זאת, אני מבין אנשים שלא רוצים לעמוד במחסומים, לפרוץ לבתים באמצע הלילה ולהפוך את הארונות בחיפוש אחר נשק. זו מלאכה מאוד לא נעימה ובעייתית מוסרית. אבל בעייתי מוסרית הוא גם הרצון הערבי להחריב את ישראל."
ביוני 2024 כתב: "אם אין ביכולותיה הקונוונציונליות של ישראל למגר את מפעל הגרעין האיראני, אזי עליה להשתמש ביכולותיה הלא־קונוונציונליות למטרה זו."
ביולי 2024 כתב: "אין לי ספק שנתניהו יתואר בספרי ההיסטוריה שייכתבו בעשורים הבאים כגרוע בראשי ממשלות ישראל".