היסטוריה של כווית
תור הזהב

התקופה שבין השנים 1982–1946 הייתה תקופת פריחה במדינה. ההכנסות מקידוחי הנפט היו גדולות ושררה במדינה אווירה של ליברליזם. בתוך העשור הראשון של הפקות הנפט, שבאופן רשמי החל משנת 1950, המדינה שינתה את פניה. אזור הנמל הישן של כווית סיטי, שהיה מוקף בחומת לבני בוץ, הפך למטרופולין רחב ידיים עם פרוורים מודרניים שבהם היו קיימים שרותי חינוך ובריאות. רמת הדיור הייתה הגבוהה ביותר בכל המזרח התיכון. במשך השנה הראשונה לעצמאותה הייתה כווית למדינה הראשונה באזור המפרץ הפרסי שנחקקה בה חוקה ובשנת 1963 השליט שייח' עבדאללה אל-סלם קיבל את התואר אמיר והכריז על בחירות שבהן נבחרה המועצה הלאומית. שליט זה שהיה בעל תבונה מדינית גדולה, נחשב כמניח היסודות ואבי כווית המודרנית.
בשלושת העשורים הבאים נבנו מאות בנייני ציבור, וילות, מתחמי מגורים ומשרדים ובניני ממשלה בשלל סגנונות ארכיטקטוניים: אר דקו ברוטליזם באוהאוס מודרני ועוד. בבנייה זו שילבו המתכננים גם אלמנטים מהאדריכלות הערבית כמו מרפסות ומשרביות. הבניינים העתיקים נהרסו לגמרי ונושא השימור לא נלקח בחשבון בתקופה זו. אדריכלים ידועי שם כמו ולטר גרופיוס, איי אם פיי קנזו טנגה, ארנה יאקובסן ואחרים היו בין מתכנני הבניינים והם תרמו תרומה לתנופת הבנייה והפיתוח בכווית.

בשנת 1952 הארכיטקטים ומתכנני הערים הבריטיים מינופריו וספנסלי הכינו תוכניות אב לכווית המודרנית המבוססת על המודל הבריטי שנקרא "העיר החדשה", שבה מיועדת לכל אזור פעילות אופיינית לו ולכן גם תכנונו הוא ייחודי. המרכז הישן של העיר שהיה מוקף בחומת בוץ הפך מרכז עסקים ראשי ואילו בפרברים שמחוץ לחומות, שהיו קודם לכן אזורי מדבר, הוקמו בתי מגורים, מוסדות חינוך, תעשייה ורפואה, שחוברו כולם אחד לשני ולמרכז העיר על ידי מערכות של כבישים מהירים וכביש טבעתי. במשך שני העשורים הבאים נהרסה כל העיר העתיקה. החומה נהרסה בשנת 1957.
מאמצע המאה ה-20 ואילך גדלו ההשקעות בפיתוח ובעבודות ציבוריות שאפשרו לתושבי כווית רמת חיים מודרנית וגבוהה יותר. גידול משמעותי זה החל למשוך למדינה עובדים זרים רבים במגוון רחב של מקצועות שבאו בעיקר מארץ ישראל, מצרים והודו. בשנים 1960–1970 נחשבה כווית למדינה המפותחת ביותר בכל האזור. בשנת 1957 נאמד אחוז העובדים הזרים ב-45% מכלל האוכלוסייה, בשנת 2009 עלה מספר זה מעל 60%.
קליטתם הכלכלית של המהגרים הרבים הייתה קלה יחסית, אולם תהליך קליטתם החברתית היה קשה עד בלתי אפשרי. אחד מההסברים המקובלים לאי קליטתם החברתית של הזרים הוא פחדם של תושבי כווית הוותיקים מפני איבוד זהותם הלאומית, תחת הזרם הגדול של זרים ממגוון ארצות. גורם נוסף שהקשה על הקליטה היה זיקתם החזקה של הכוויתים למשפחה ולשבט שעשה אותם לחברה סגורה בפני זרים. התוצאה היא שעד יום מורכבת החברה הכוויתית באופן גס משני מרכיבים: הכוויתים הוותיקים והזרים. שתי קבוצות אלו גרות באזורים שונים ומנהלות אורחות חיים שונות אחת מחברתה.
כווית הייתה הראשונה מבין מדינות הנפט של המפרץ הפרסי שהחלה בהשקעת רווחי הנפט. רשות ההשקעות הכוויתית (KIV) שנוסדה כל ידי האמיר עבדאללה אל-סלם בשנת 1953 קנתה מניות בתאגידים מערביים כמו BP סיטיגרופ ואחרות. במשך שנת 2003 הרחיבה כווית את תחומי ההשקעות שלה בהדרכת קרן ההשקעות של אוניברסיטת ייל.
בשנת 1976 נוצרה בכווית ה"קרן למען הדורות הבאים". מטרתה המוצהרת של קרן זו היא לספק ביטחון כלכלי לתושבים, כאשר מקורות הנפט ידלדלו ויהיה צורך לחפש מקורות מימון אחרים. לשם כך הועברו בתחילה 10% מכל הכנסות הנפט לקרן זו, מאז גדל הסכום והוא עומד כיום (2017) על 25%. הסכומים הושקעו על פי תוכנית ההשקעות של אוניברסיטת ייל, לפי פורטפוליו של ניירות ערך שנערך בהתאם למודל שפותח על ידי דר' סוונסון ממחלקת ההשקעות של אוניברסיטת ייל, בכלל גם את Markowitz’s Modern Portfolio Theory. בשנת 2013 הוערכו הנכסים לנפש במדינה בסכום של 145,390$.
כווית היא המדינה הראשונה שבה נוצרה קרן הון של השלטון הריבוני (sovereign wealth fund (SWF)). רשות ההשקעות של כווית אחראית מטעם המדינה על ההשקעה בקרנות נכסים מוחשיים ובקרנות פיננסיות דוגמת מניות.
בתקופה זו גם שרר במדינה חופש העיתונות הרחב ביותר באזור. בשנת 1958 יצא לאור כתב העת Al Arbi שנתמך בידי ממשלת כווית. חלק גדול מהמאמרים בכתב העת נכתבו בידי אנשי שם בעולם הערבי כמו ניזאר קבאני ויוסף אידריס ואחרים. התקשורת בכללותה נהנתה תמיד מחופש רב יותר מזה שהיה מקובל בשאר ארצות ערב.
המכון Freedom House, שמעריך ומדרג את דרגת החופש של מדינות העולם השונות, דרג בשנת 2016 את כווית במקום הראשון מתוך כלל מדינות המפרץ הפרסי. אולם ביחס לדרגת החופש של שאר מדינות העולם החפשי, כווית מוגדרת רק כ"חופשית באופן חלקי".
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 לא הייתה קיימת באוניברסיטאות הפרדה בין המינים, חצאיות מיני היו לבוש מקובל ומעט מאוד נשים עטו חג'אב, התנועות הליברליות פרחו והשפעתם של חוקי השריעה הייתה מועטה. עד שנות ה-80 של המאה ה-20 הייתה כווית מרכז פעילות חשוב בתחומי המדע והטכנולוגיה, אולם עם דעיכתה של התנועה הפאן-ערבית ועליית כוחן של התנועות שדוגלות באסלאמיזם, החלו פני הדברים להשתנות.
משפחת סבאח השליטה עודדה את המגמות האיסלמיסטיות מתוך תקווה שהן תרסנה את הכוחות הליברליים שהיו ביקורתיים כלפי המשטר. מגמות שמרניות אלו התאימו גם יותר להשקפת עולמם של שבטי הבדוויים השמרנים, שהשלטון חפץ לשאת חן בעיניהם. כוחות אלו ניזונו משני מקורות השפעה: האחד, הסתעפות של תנועת האחים המוסלמים שמקורה במצרים, והשני – תנועת הסלפיה שהושפעה מהווהאבים של סעודיה. שתי תנועות אלו קראו להחזיר את ה"אסלאם האמיתי" כפי שהיה במאה ה-7, וביקשו לאסור את אורח החיים המערבי שנחשב לבלתי מוסרי.
בשנת 1999 פיזר האמיר את האספה הלאומית הקיימת. כאשר נבחרה אספה חדשה, היא נבנתה על ברית שבין צירים מטעם הממשלה ואיסלמיסטים סונים. קואליציה זו דחתה מספר צווים שהוצעו על ידי האמיר וביניהם מתן אפשרות הצבעה לנשים.
ההקצנה האיסלמיסטית החלה לתת אותותיה גם בכווית. שניים מתוך נציגיו הבכירים של אוסאמה בן לאדן היו ממוצא כוויתי, ומבין האסירים במתקן המעצר בגואנטנמו שהואשמו במתן עזרה לכוחות הטליבאן או אל-קאעידה, ישנם שנים עשר בעלי אזרחות כוויתית. כמו כן נעצרו בכווית כ-20 איש שהיו חשודים בירי או בתכנון לירי על אזרחים אמריקאים בשנים 2002–2004.