צוער (קומונה)
שקיעה ופירוק

פטירתו של בוימלר ב-31 באוגוסט 1853 נחשבת לנקודה ממנה החלה הקהילה בתהליכי ההתדרדרות. בתקופה זו הוערך שווי הקומונה בכ-5 מיליון דולר. עם מותו לא הייתה דמות כריזמטית ובעלת הילה דתית דומה לו שתחליף את מקומו. הקהילה המשיכה בקריאת דרשותיו הכתובות בשבתות, ואף מנהג זה הלך ואיבד מחיוניותו, ובאין מנהגים אחרים ומסורת חגים לקהילה היא איבדה מהכוח השואב האמוני שהניע אותה בימיה הראשונים.
בתקופה זו החלו קריאות מצד חברים בקהילה להפריט את נכסיה. לאורך השנים תבעו את הקומונה מספר עוזבים, אך הפסידו בתביעותיהם שכן כבר בשנות ה-30 נרשמה על ידי בוימלר כחוק כאגודה שיתופית שחבריה מסרו לרשותה את כל נכסיהם והמוסמכת אף לרשת את נכסיה הנפטרים בה. חוקת הקומונה קבעה כי פירוק הקומונה ונכסיה דורש החלטה של 75% מחבריה לפחות - חוקה זו הועמדה למבחן משפטי מצד תובעים מעוזבי הקומונה או מקרב יורשיהם, שטענו כי היא כופה נאמנות נצחית לעקרונות אמונה דתיים בניגוד לעקרונות הדמוקרטיים של המדינה. בית המשפט העליון קבע כי אין בחוקה פסול, וכי צוער היא קהילה דמוקרטית תקינה שבעלי התפקידים בה נבחרים באופן דמוקרטי לתקופות מוגבלות וכי היא אינה כופה כל אמונה על חבריה הרשאים לפרוש בכל עת.
אחרי מלחמת האזרחים בשנות ה-60 של המאה ה-19 פחת מספר חברי הקהילה, ורבים מבניה בחרו לעזוב אותה ולנסות מזלם בעולם שמחוצה לה, בעקבות התפתחות התעשייה והמסחר האמריקניות. החל מראשית שנות ה-70 ענפי המלאכה והחרושת של הקהילה החלו לפגר אחר ההתפתחות מחוצה לה, ולהפוך פחות תחרותיים, בין היתר בעקבות ניהול שמרני וקושי של חברי הקהילה הסגורה להסתגל לשינויים מסביב. העובדה שרובם לא קראו באנגלית והיו חשופים בכלל לקריאה מועטה, כמו גם העובדה שהיו קהילה סגורה מאוד, מנעו מהם להתעדכן בחידושים הטכנולוגיים בתחומי הייצור בהם עסקו. הקהילה הלכה והזדקנה דמוגרפית ונאלצה להתחיל לרכוש מוצרים מבחוץ ואף להעסיק עובדים שכירים מבחוץ במשק החקלאי. בין היתר, אף הפסיקה לחנך בכוחותיה הפנימיים את ילדיה והחלה לשכור גם מורים למערכת החינוך של הקהילה, אשר השפיעו אף הם על תהליכי השינוי בה. צעירי הקומונה החלו לחפש הכנסה פרטית מחוצה לה כגון דיג ומכירת שללם או מכירת עבודות רקמה ביתית לצורך השגת 'דמי כיס' פרטיים.
אחד המטיפים המרכזיים לתהליך ההפרטה בצוער, היה לוי בוימלר, נכדו של מייסד הקומונה, אשר היה מורה בבית הספר של הקהילה, והוכשר לתפקידו בסמינריון ממשלתי שם נחשף לרעיונות חיצוניים לדרך התחנכותו. החל מ-1895 קרא בגלוי לאפשר לחברים העוזבים את הקומונה לקבל את חלקם היחסי בנכסיה - ומשנתקל בהתנגדות החל לקרוא לפירוקה הכולל של הקומונה - תוך חלוקת נכסיה בין החברים החיים בה ואף בין חברים שעזבו אותה בזמנים שונים. באותה שנה החל אף לפרסם עלון בנושא בשם 'ניוגיטנה' ואשר היה כתב העת היחידי שיצא בצוער בכל ימי קיומה, ופורסם במספר עותקים קטן ביותר, וב-3 גיליונות שיצאו חודש אחר חודש, שכן כל תכליתו הייתה לקיים תעמולה בקרב החברים לפירוק הקומונה. כשביקש להוציא את הגיליון הרביעי הוזהר על ידי ועד הנאמנים כי הדבר יגרור את הרחקתו מהקומונה ונישולו מזכויותיו בה.
במקביל להתחדדות הוויכוח הפנימי בקומונה, פחתו גם הכנסותיה וטפחו חובותיה. בינואר 1898 הועלתה הצעה לפירוק הקומונה באספה הכללית, ובסוף דצמבר אותה שנה חולקו נכסי הקומונה שהוערכו בכ-3.5 מיליון דולר בין כ-222 חבריה, לרבות אלו שלא חיו בה כבר שנים רבות. חלוקת הנכסים הייתה מורכבת ביותר שכן שטחי הקרקעות שבבעלות הקומונה לא היו שווים מבחינת טיבם ונוחות הגישה אליהם מדידתם והערכתם לקחו זמן רב עד שהושגה הסכמה שהייתה על דעת כלל הקהילה. כל חבר בקהילה קיבל סכום של 250 דולר במזומן, חלקת אדמה וחלק מנכסי המושבה האחרים. סך הכל חולק הרכוש ל-135 יחידות משקיות, כשהטוחן לדוגמה אשר קיבל את טחנת הקמח - קיבל שטח קרקע קטן יותר מחבירו, וכך קיבל הנפח את הנפחיה וכו'. סך הכל שווי הרכוש שהועבר לידי כל חבר עמד על כ-2,500 דולרים שהיוו סכום מכובד במושגי התקופה. זקנים שלא יכלו עוד לעבד את שטחי האדמה שנמסרו להם, נאלצו להחכיר אותם ולהתפרנס מדמי החכירה.
רבים מהצעירים מכרו את השטחים שקיבלו ועזבו את המושבה, ומתיישבים חדשים שלא מבני הקהילה המקומיים עברו להתגורר בה. המושבה חוברה לרשת החשמל, הטלפון והטלגרף.