stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבני שחור לחי

| הבני שחור לחי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תוכאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: דרראים
סוג:: הבני
מין:: הבני שחור לחי
שם מדעי
 Agapornis nigrigenis ‏Sclater, 1906
תחום תפוצה


הבני שחור לחי (שם מדעי: Agapornis nigrigenis) הוא מין של הבני. מין זה אנדמי לאזור קטן יחסית בדרום מערב זמביה.
תיאור

אורכו של ההבני שחור הלחי הוא כ-14 סנטימטרים. נוצות גופו ירוקות ברובן, מצחו חום-אדמדם, לחייו וצווארו שחורים-חומים, מתחת לצווארו יש סינר כתום שמתחלף לצבעי צהוב-ירוק, טבעות עינויו לבנות ורגלייו אפורות. להבני בוגר יש מקור אדום בהיר, בעוד שלצעירים יש מקור כתום יותר. הקולות שמשמיע ההבני הם קולות רמים ונוקבים.
תפוצה ובית גידול

ההבני שחור הלחי מתגורר ביערות שקיימים בהם אספקה קבועה של מי תהום, שכן הוא זקוק לגישה יומית למים. בעת עונה יבשה מגשמים, ציפורים אלה יכולות להתאסף בלהקות גדולות של כ-800 פרטים או יותר. הם נמצאים בעיקר בזמביה אבל יכולים להימצא גם בזימבבואה, בוסטואנה ונמיביה.
שימור

מין זה רשום כמין בסכנת הכחדה, האוכלוסייה שלו נמצאת בירידה עקב אובדן בתי גידול. הסיבה לאובדן היא התייבשות הדרגתית של גופי מים, הבצורות, שיטות החקלאות, ציד ומחלות. כרגע יש רק בין 2500 ל-10,000 פרטים בוגרים. עם זאת ישנם תוכניות לשימור המין בשמורות טבע.
תזונה

המזון העיקרי של המין הוא זרעי דשאים ועשבים, אבל לעיתים גם ירקות וזחלי חרקים.
הערות שוליים

↑  הבני שחור לחי באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
האסכולה הבורגונדית

המלחינים גיום דופאי (משמאל) וז'יל בנשואה (מימין)
האסכולה הבורגונדית הוא מונח המשמש לציון קבוצת מלחינים, שהיו פעילים במאה ה-15 באזור השייך כיום לצפון ומזרח צרפת, בלגיה והולנד ושבמרכזו הייתה חצר דוכסות בורגונדיה. השמות העיקרים הקשורים באסכולה זו הם גיום דופאי, ז'יל בנשואה, אנטואן בינואה וכן, (באנגליה ובאימפריה שהייתה לה אותו זמן בצרפת) ג'ון דאנסטפל. האסכולה הבורגונדית הייתה שלב הפעילות הראשון של האסכולה הפרנקו-פלמית במוזיקה, מרכז העשייה המוזיקלית של תקופת הרנסאנס באירופה.
רקע

באירופה של שלהי ימי הביניים וראשית התקופת הרנסאנס, נטו מרכזי תרבות לעבור ממקום למקום עקב תמורות ביציבות הפוליטית ונוכחותו של כוח שולט, אם רוחני ואם חילוני, לדוגמה האפיפיור, מתנגד האפיפיור או קיסר רומי הקדושה. במאה ה-14, מרכזי הפעילות המוזיקלית העיקריים היו צפון צרפת, אביניון ואיטליה, בייצוגם של גיום דה מאשו וה"ארס נובה", "ארס סובטיליור" ופרנצ'סקו לאנדיני, בסדר זה; אביניון נהנתה מתקופת שגשוג תרבותי קצרה אך חשובה, משום שבה שכנה האפיפיורות בתקופת המחלוקת המערבית. כשמלחמת מאה השנים, 1337 עד 1453, עשתה שמות בצרפת, התרחק המרכז התרבותי עוד מזרחה, אל ערים בבורגונדיה ובארצות השפלה הבורגונדיות.
בתקופת שלטון בית ולואה, הייתה בורגונדיה הפלך האיתן והיציב ביותר פוליטית במערב אירופה, שסיפח אליו, מעט מעט, את פלנדריה, בראבאנט, רוזנות הולנד, לוקסמבורג, אלזס ולורן. בתקופת שלטונם של פיליפ ושל שארל האמיץ, דוכסי בורגונדיה, בין 1419 ל-1477, היה כל המחוז הזה מרכז של יצירתיות מוזיקלית. רוב הפעילות המוזיקלית לא התרחשה במה שמוכר כמחוז בורגונדי של ימינו אלה, שבירתו היא דיז'ון (אם כי דוכסות בורגונדיה קיימה שם מרכז ניהולי). המרכזים העיקריים של יצירת מוזיקה היו בריסל, ברוז', ליל ואראס, כמו גם ערים קטנות יותר באותו אזור.
ככל שנפוצו המוניטין של בורגונדיה ברבים, גדל מספר המוזיקאים מכל אותו חבל ארץ, שבאו אליו לשם לימודים וקידום קריירה. שליטי בורגונדיה לא הסתפקו בהיותם פטרוני האמנויות, אלא השתתפו בהן באופן פעיל: שארל האמיץ ניגן בנבל וחיבר שאנסונים ומוטטים (אם כי שום חיבור משלו לא שרד במצב המאפשר ייחוס מהימן). הדוכסים הבקיאים בהלכות העולם עודדו גם חיבור מוזיקה חילונית במידה של חירות שכמעט לא נודעה קודם בתולדות המוזיקה באירופה, מאפיין המגדיר כשלעצמו את תקופת בורגונדיה כתופעה ייחודית לרנסאנס
נדידה זו של תרבות מוזיקלית מפריז מזרחה גם מקבילה לחלוקה המוסכמת (וכלל לא מקובלת על כלל העולם) של תולדות המוזיקה לימי הביניים ולתקופת הרנסאנס; בעוד שגיום דה מאשו נחשב לעיתים קרובות לאחד מאחרוני המלחינים של ימי הביניים, גיום דופאי נחשב במקרים רבים למלחין הרנסאנס הראשון בעל החשיבות.
שארל האמיץ נהרג בשנת 1477 בקרב נאנסי, באחד מנסיונותיו לספח עוד שטחים לאימפריה שלו. אחרי מותו המשיכה המוזיקה לשגשג כמקודם, אבל הפלך נחלק פוליטית, דוכסות בורגונדיה נטמעה בצרפת ורוב ארצות השפלה היו לחלק משטחי הכיבוש של הענף הספרדי של בית הבסבורג (ראו שבעה-עשר המחוזות). הן החצר הצרפתית והן ההבסבורגים טיפחו את המוזיקה; מכל מקום, סגנון צרפתי החל להתפלג מזה של ארצות השפלה, בייחוד במוזיקה חילונית ובתקופה שאחרי 1500.
מלחינים

תולדות המוזיקה הבורגונדית החלו בשנת 1384 בארגון מקהלת הקאפלה בידי פיליפ האמיץ; כאשר הלך לעולמו כעבור עשרים שנה, התחרתה הקאפלה בתפארתה במוסד המפורסם באביניון. בין השמות שנקשרו במוזיקה הבורגונדית בשלב מוקדם זה היו יוהנס טאפיסיה וניקולא גרנו, שהמשיכו במסורת אל השלב הבא של הקאפלה, כאשר הוכרה בשנת 1415. עוד מלחינים מוקדמים שם היו הוגו דה לאנטינס וארנולד דה לאנטינס, שהתוודעו בהמשך אל דופאי באיטליה.
מכל השמות שנקשרו באסכולה הבורגונדית, המפורסם ביותר היה גיום דופאי, שהיה קרוב לוודאי המלחין המפורסם ביותר באירופה במאה ה-15. הוא כתב מוזיקה ברבות מן הצורות שהיו מקובלות באותה תקופה, מוזיקה מלודית, שירתית וקליטה (יותר ממחצית ממוזיקת הקודש שלו היא הרמונים פשוטים של קנטוס פלאנוס, למשל). בני תקופתו של דופאי היו מלחינים כמו ז'יל בנשואה, ששהה בחצר הבורגונדית בין 1430 ל-1460 בקירוב, והיינה ואן חיזכם, מלחין, זמר וחייל, שנהרג אולי במערכה הצבאית האחרונה של שארל האמיץ.
אחרי מות דופאי ב-1474, המוזיקאי הבולט ביותר בבורגונדיה היה אנטואן בינואה, מלחין שאנסונים פורה, בין השאר, ואולי מחבר הנעימה המפורסמת L'homme armé.
סגנון וצורות מוזיקליים

מלחיני בורגונדיה העדיפו צורות חילוניות, לפחות כל עוד פעלו בשטחי בורגונדיה; הרבה מוזיקה דתית שרדה מאז עד ימינו, בייחוד משל אותם מלחינים שעשו באיטליה, למשל במקהלת האפיפיור. הצורות החילוניות הבולטות ביותר ששימשו את אנשי בורגונדיה היו ארבע הצורות הקבועות (formes fixes) (רונדו, בלדה, וירלאי וברז'רט, שנודעו כולן בשם הכללי שאנסון. מבין הארבע, הרונדו היה הפופולרי ביותר, הרבה מעל האחרות; בכל אופן, מספר הרונדו ששרדו עולה על זה כל צורה אחרת. רוב הרונדו היו בשלושה קולות ובצרפתית, אם כי יש גם אחדים בשפות אחרות. ברובם, הקול העליון (ה"סופריוס") שר את הטקסט ושאר הקולות בוצעו על פי רוב בכלי נגינה.
את הברז'רט פיתחו מלחיני בורגונדיה עצמם; הוא היה דומה לווירלאי אבל קצר יותר, בן בית יחיד.
רוב המלחינים כתבו גם מוזיקת קודש בלטינית; דבר זה עמד בתוקפו למשך עוד כמה דורות. הם כתבו הן מיסות והן מוטטים, כמו גם מחזורי מגניפיקטים. בתקופה זו השתנתה המיסה מקבוצה של פרקים נפרדים שנכתבו בידי מלחינים שונים, לעיתים קרובות תוך שימוש בטכניקה של מוטיב ראשי, למחזורים מאוחדים המבוססים על קנטוס פירמוס. דופאי, בינשואה, בנואה, רג'ינלד ליברט ואחרים כתבו כולם מיסות מחזוריות. אחת הנעימות המועדפות לשימוש כקנטוס פירמוס הייתה l'homme armé, שלא רק מלחיני בורגונדיה עשו בה שימוש אלא גם מלחינים במאות הבאות; למעשה הייתה זו הנעימה הנפוצה ביותר בשימוש כבסיס לחיבור מיסה בכל תולדות המוזיקה.
במהלך תקופה זו השתנה המוטט מן הדגם האזוריתמי של המאה ה-14 ליצירה הפוליפונית השעועה, העשויה פרקים פרקים, שמוצאים ביצירתם של מלחיני בורגונדיה המאוחרים כמו בינואה. במוטטים, כמו גם במיסות ושאר יצירות הקודש, נעשה שימוש בטכניקה מוזיקלית נפוצה, הפובורדון, הירמון של קנטוס נתון בסקסט-אקורדים, מקושט מדי פעם למניעת מונוטוניות. מוזיקה שחוברה בטכניקת הפובורדון אפשרה הבנה ברורה של הטקסט המושר ובה בעת עקפה את הפשטות היתרה של הקנטוס פלאנוס.
חצרות בורגונדיה טיפחו גם את המוזיקה האינסטרומנטלית, לעיתים קרובות כמוזיקה לריקודים. מאפיין מיוחד של הסגנון האינסטרומנטלי הבורגונדי הייתה העדפת הדוכסים למוזיקה לכלים קולניים (חצוצרות, טמבורין, שום וחמת חלילים) וכמות המוזיקה לכלים אלה ששרדה מאז עולה על זו, שנכתבה לכלי תקופה אחרים כמו לאוטה או נבל. בביצועי התקופה היה מקובל להציב את הכלים הקולניים במקום מוגבה, כגון יציע, ואילו יתר הכלים נמצאו סמוך יותר אל המחוללים.
עם הצורות האינסטרומנטליות נמנו ה"באס דאנס", או "באסאדאנצה", מחול טקסי בעל אופי אומר כבוד וקצב איטי יחסית. באס דאנס טיפוסי היה במקצב זוגי, בחלוקת-משנה לשלשות (בתיווי מודרני, 6/8), ולעיתים קרובות בא מיד אחריו מחול מהיר, ה"טורדיון" או "צעד בראבאנט".
האסכולה הבורגונדית הייתה הדור הראשון של מה שנודע לעיתים בשם האסכולה הפרנקו-פלמית, דורות אחדים של מלחינים בטווח של 150 שנה, שחיברו מוזיקה בסגנון הפוליפוני, המתקשר עם נוהלי ההלחנה המקובלים בתקופת הרנסאנס. דורות מאוחרים יותר, שלא קיימו שום קשרים מיוחדים עם החצר או המחוז הבורגונדי אך היו קשורים ביניהם בכוח קרבה גאוגרפית ועשייה מוזיקלית משותפת, כללו שמות כמו יוהנס אוקכם, יאקוב אוברכט, ז'וסקן דה פרה, אדריאן וילארט ואורלנדו לאסוס.
כתבי יד

יש בערך 65 כתבי יד אותנטיים, המכילים מוזיקה מאת מלחינים בורגונדיים. הבולטים ביותר ביניהם הם אלה:
Canonici Manuscript (מכיל מוזיקה מסביבות 1400 עד 1440). כתב היד הזה נמצא בספרייה הבודליאנית באוקספורד, אנגליה; הוא קרוי על שם בעליו הקודם, מטיאו לואיג'י קאנוניצ'י, ישועי ונציאני בן המאה ה-18. הוא מכיל 380 יצירות בסך הכל, פרי עטם של 60 מלחינים. הקובץ נותן ייצוג נאמן למוזיקה כנסייתית וחילונית גם יחד.
Laborde Chansonnier (מכיל מוזיקה, שחוברה בעיקר בתקופת שלטונו של שארל האמיץ, בשנים 1467 עד 1477. הקובץ קרוי על שם המרקיז דה לאבורד ושמור כיום בספריית הקונגרס בוושינגטון, ארצות הברית. הוא כולל 106 חיבורים מוזיקליים.
Mellon Chansonnier (מכיל מוזיקה מן השנים 1440 עד 1477 בקירוב). הוא קרוי על שם פול מלון, שתרם אותו לאוניברסיטת ייל; כיום הוא שמור בספריית ביינק באוניברסיטה. הקובץ מכיל 57 חיבורים וכולל גם מוזיקה שאינה בורגונדית (לדוגמה, יצירות משל מלחינים אנגלים ואיטלקים בני התקופה.
Dijon Chansonnier (מכיל מוזיקה מן השנים 1470 עד 1475, בקירוב). חלק מן המוזיקה חוברה על ידי מלחינים, שאינם קשורים כרגיל לאסכולה הבורגונדית, כגון אוקכם, קומפר וטינקטוריס. הקובץ נמצא בספרייה הציבורית בדיז'ון וכולל 161 חיבורי מוזיקה בסך הכל.
El Escorial Chansonnier (מכיל מוזיקה מן השנים 1430 עד 1445, בערך). הקובץ נמצא בספריית המנזר אל אסקוריאל וכינויו המקובל הוא ESCA. הוא מכיל בסך הכל 62 יצירות, שרק אחת מהן מיוחסת במפורש לשם מחברה (ז'יל בנשואה), אם כי מניחים שבנשואה, דאנסטפל, דופאי ואחרים כתבו רבות משאר היצירות, על סמך סגנונן.
מלחיני בורגונדיה

יוהנס טאפיסיה (1370 בקירוב - 1410 בקירוב)
גיום דופאי (?1397 - 1474)
הוגו דה לאנטינס (פעל בסביבות 1430)
ארנולד דה לאנטינס (פעל בסביבות 1430)
יוהנס לגראן (פעל בסביבות 1420 - 1440)
גיום לגראן (פעל בסביבות 1405 - 1440)
רגינלדוס ליברט (פעל בסביבות 1425 - 1435)
ז'יל בנשואה (בסביבות 1400 - 1460)
יוהנס בראסר (בסביבות 1400 - 1456)
היינה ואן חיזכם (1445 בקירוב - 1480 בקירוב)
פייר פונטיין (1380 בקירוב - 1450 בקירוב)
ניקולא גרנו (בסביבות 1375 - 1455)
ז'יל ז'ויה (1424/25 - 1483)
רוברט נורטון (1430 בקירוב - 1479 בקירוב)
אנטואן בינואה (בסביבות 1430 - 1492)
גיום לה רוז' (1450 - 1465)
אדריאן באזין (פעל בשנים 1467 -1476)
יאקובוס וידה (פעל בשנים 1405 - 1433)
מראי מקום

Craig Wright, "Burgundy", in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2
Gustave Reese, Music in the Renaissance. New York, W.W. Norton & Co., 1954. ISBN 0-393-09530-4
Harold Gleason and Warren Becker, Music in the Middle Ages and Renaissance (Music Literature Outlines Series I). Bloomington, Indiana. Frangipani Press, 1986. ISBN 0-89917-034-X
Walter H. Kemp, Burgundian Court Song in the Time of Binchois: The Anonymous Chansons of El Escorial, MS V.III.24. Oxford, Clarendon Press. 1990.
קרייג רייט, "בורגונדי" במילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים בעריכת סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון, הוצאת מקמילן 1980.
גוסטב ריז, "מוזיקה ברנסאנס", ניו יורק, נורטון ושות' 1954.
הרולד גליסון ווארן בקר, "מוזיקה בימי הביניים והרנסאנס", בלומינגטון, אינדיאנה, הוצאת פרנג'יפאני 1986.
וולטר ה. קמפ, "השיר בחצר בורגונדיה בתקופת בנשואה: השאנסונים האלמוניים של אל אסקוריאל, MS V.III.24", אוקספורד, הוצאת קלרנדון 1990.
הערות שוליים

1 2 3  Wright, Grove
↑  Reese, p. 4-8
↑  Gleason, p. 101-102.
↑  Gleason, 95-96
הלמונד ספורט

הלמונד ספורט (בהולנדית: Helmond Sport) הוא מועדון כדורגל הולנדי מהעיר הלמונד המשחק בליגת המשנה ההולנדית.
היסטוריה

המועדון הוקם ב-1967 בליגה השלישית לאחר שרכש את רישיון הליגה של קבוצת "הלמונדיה 55" שפשטה את הרגל באותה העונה. לאחר עונה אחת בלבד הצליחה הקבוצה להעפיל לליגת המשנה לאחר שסיימה במקום השני בליגה ה-3. הקבוצה שיחקה 14 עונות בליגת המשנה כאשר ברובן הייתה לקבוצת תחתית.
בעונת 1981/1982 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגת המשנה והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגת העל ההולנדית. בעונתה הראשונה בליגה הבכירה סיימה הקבוצה במקום ה-15 מרחק נקודה בודדת מירדת ליגה. בעונתה השנייה בליגה סיימה במקום ה-16 במרחק 10 נקודות מהמקום 15 ונשרה לליגת המשנה כאשר היא מסיימת עם 92 שערי חובה כהגנה הגרועה ביותר בליגה באותה עונה. בעונת 1984/1985 חוללה הקבוצה סנסציה כאשר העפילה לגמר הגביע ההולנדי כאשר היא ממוקמת בתחתית הליגה השנייה. בגמר הפסידה הקבוצה לאוטרכט משער של ג'ון ואן לואן בדקה ה-90.
הקבוצה התקשתה לשחזר את הישג השיא ודישדשה בתחתית הליגה עד עונת 1998/1998 אז סיימה במקום הרביעי והעפילה לפלייאוף העלייה בו סיימה אחרונה ונשארה בליגת המשנה. בעונת 2002/2003 העפילה פעם נוספת לפלייאוף העלייה לאחר שסיימה במקום ה-3, אך סיימה במקום השני ונשארה פעם נוספת בליגה. גם בשלוש העונות הבאות העפילה הקבוצה לשלב הפלייאוף, אך כשלה. בעונת 2010/2011 סיימה הקבוצה במקום ה-3 ואף העפילה לשלב הגמר כנגד אקסלסיור רוטרדם אך הובסה 9–3. בעונה הבאה שחזרה הקבוצה את הישגה והעפילה לגמר הפלייאוף, אך הפסידה לפנלו 4–3. גם עונה לאחר מכן הצליחה להעפיל לשלב הפלייאוף אך הודחה בשלב חצי הגמר. מעונת 2013/2014 לא הצליחה לשחזר את הישגה בצמרת הליגה השנייה והתמקמה בתחתית הליגה.
הישגים

הגביע ההולנדי
סגנית (1) 1984/1985
אליפות ליגת המשנה ההולנדית
אלופה (1): 1981/1982
הסוכנות הצבאית לטילים בליסטיים

| --- | --- |

 מידע כללי
 תחום שיפוט:   צבא ארצות הברית
 תאריך הקמה:  1 בפברואר 1956
 תאריך פירוק:  1 במרץ 1958
 סוכנות מחליפה:  מפקדת חימוש הטילים של צבא ארצות הברית נאס"א (MSFC)
 מטה מרכזי:  רדסטון ארסנל, אלבמה
 
טקס העברת מתחם ABMA לידי נאס"א ב־1 ביולי 1960.
הסוכנות הצבאית לטילים בליסטיים (באנגלית: Army Ballistic Missile Agency ובקיצור ABMA) הייתה סוכנות שהוקמה על מנת לפתח עבור צבא ארצות הברית את הטיל הבליסטי לטווח הבינוני הראשון שלה. הסוכנות הוקמה ברדסטון ארסנל ב־1 בפברואר 1956 תחת פיקודם של מייג'ור־גנרל ג'ון ב. מידאריס ומדען הטילים וורנר פון בראון.
במרץ 1958 סופחה ABMA למפקדת חימוש הטילים של צבא ארצות הברית (AOMC) יחד עם רדסטון ארסנל, המעבדה להנעה סילונית (JPL), מטווח הטילים וייט סנדס והסוכנות הצבאית לרקטות וטילים מונחים (ARGMA). ג'ון מיאדיס קיבל את הפיקוד על AOMC והפיקוד על ABMA עבר לבריגדיר גנרל ג'ון א. ברקלי.
טיל הרדסטון היה הפרויקט הגדול הראשון שקיבלה ABMA. לאחר שתוכנית ואנגארד של צי ארצות הברית נבחרה על ידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית על פני הצעת ABMA להשתמש בטיל רדסטון משופר כמשגר לוויינים, ABMA הונחתה לחדול מפיתוח משגרים ולהתמקד בפיתוח טילים בליסטיים לטווחים בינוניים.
פון בראון, שסירב להוראה, המשיך לעבוד על פיתוח המשגר, שנודע לבסוף כיופיטר C. היה זה טיל בליסטי בעל שלושה שלבים, ש"במקרה" יכול היה לשמש גם לשיגור לוויינים בתצורת ג'ונו 1. בספטמבר 1956 שוגר היופיטר C כשעל גביו לוויין דמה במשקל 14 ק"ג. שנים לאחר מכן הוערך כי אם הייתה ABMA מקבלת הוראה לכך, ביכולתה היה לשגר כבר ב־1956 את הלוויין הראשון למסלול סביב כדור הארץ. שנה מאוחר יותר, ב־4 באוקטובר 1957, שיגרה ברית המועצות את הלוויין המלאכותי הראשון - ספוטניק 1. טיל יופיטר C מבוסס על טיל רדסטון הוא ששיגר בהצלחה את הלוויין האמריקאי הראשון אקספלורר 1 ב־31 בינואר 1958. גרסה של טיל הרדסטון, המרקורי-רדסטון, שימש מספר שנים מאוחר יותר בתוכנית מרקורי של נאס"א, והוא זה ששיגר את האסטרונאוט האמריקאי הראשון - אלן שפרד - לטיסה תת-מסלולית בחלליתו "פרידום 7", ב־5 במאי 1961. חלקים מטיל הרדסטון שימשו גם את הסטורן 1, הראשון מבין משפחת משגרי הסטורן ששימשו לשיגור משימות תוכנית אפולו, שהנחיתה את האדם הראשון על הירח.
ב־1956 החלו ב־ABMA מחקרים לשיפור טיל הרדסטון. הטיל, שנקרא במקור "רדסטון S"‏, קיבל לבסוף את השם פרשינג, והחוזה לפיתוחו הוענק לחברת גלן ל. מרטין. פרויקט זה נמשך 34 שנים.
ב־1 ביולי 1960, כשנתיים לאחר הקמת נאס"א, הועברו צוותי המהנדסים והמדענים של ABMA, כולל פון בראון, לרשותה, ומתקני ABMA בחלקו הדרומי של רדסטון ארסנל הפכו למרכז טיסות החלל מרשל. באותה שנה קיבל מידאריס את הפיקוד על AOMC, וג'ון ברקלי קיבל את הפיקוד על ABMA. ב־1961 הועברו רוב משימות AOMC הקשורות לחלל לידי נאס"א, יחד עם מרבית עובדיה מתקניה וציודה. בריגדיר־ג'נרל ריצ'רד מ. הארסט פיקד על ABMA בין מאי 1960 לדצמבר 1961, אז פורקו ABMA ו־ARGMA, ושרידיהם הועברו לפיקודה הישיר של AOMC. ב־1962 אורגנה AOMC מחדש והפכה למפקדת הטילים של צבא ארצות הברית (MICOM).
ראו גם

וורנר פון בראון
מרכז טיסות החלל מרשל
הערות שוליים

↑  "Redstone Arsenal Complex Chronology, Part II: Nerve Center of Army Missilery, 1950–62 – Section B: The ABMA/AOMC Era, 1956–62"
↑  SPACE: Reach for the Stars
↑  S‏ - Solid - דלק מוצק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2011059930  VIAF: 266482641   WorldCat (עם VIAF): 266482641
הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי

הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי (באנגלית: British Indian Ocean Territory) מכילה 2,300 איים שמשתייכים לארכיפלג צ'גוס. הם ממוקמים במרכז האוקיינוס ההודי, בערך במחצית הדרך בין אפריקה לאינדונזיה, 6 מעלות דרומית לקו המשווה, כ-1,770 ק"מ מסיישל, 2,000 ק"מ ממאוריציוס וכ-2,500 ק"מ דרומית להודו.
הטריטוריה שייכת לממלכה המאוחדת (בריטניה), אם כי יש לה מעמד עצמאי. האי הגדול ביותר והיחיד שמיושב הוא דייגו גרסיה, והוא הדרומי ביותר. היישוב היחיד על האי הוא בסיס צבאי אמריקאי-בריטי. הארכיפלג משתרע על שטח של 54,400 קמ"ר, שממנו כלל השטח היבשתי של האיים הוא רק 60 קמ"ר, רובו (44 קמ"ר) בדייגו גרסיה. אוכלוסיית הטריטוריה הוערכה ב-2018 ב-3,000 נפשות, כולם אנשי צבא ועובדים בבסיסים ובני משפחותיהם.
היסטוריה

האיים התגלו בשנים הראשונות של המאה ה-16, על ידי שייטים פורטוגזים שנתנו לאי דייגו גרסיה את שמו. במשך שלוש מאות שנה נשכחו האיים עד אשר בסוף המאה ה-18 (1763 ואילך) הגיעו מספר משלחות בריטיות וצרפתיות לאיים, וסקרו ומיפו אותם. בעקבות המשלחות הללו ניסו הצרפתים והבריטים לישב את האיים, אך ללא הצלחה. שני הצדדים ניסו להקים במקום נמל שישמש כנקודת עצירה בשיט באוקיינוס ההודי. במהלך התקופה שהו באי מספר חיילים שננטשו או ששרדו מאוניות שטבעו. הם חיו ברעב ובחולי.
לבסוף ב-1793 הצליחו הצרפתים ששלטו במאוריציוס ליישב את האי, והקימו בו מפעל לעיבוד תוצרי הקוקוס. הם הביאו עימם לאיים עבדים שחורים מאפריקה. לאחר נפילת נפוליאון, בשנת 1814, השתלטו הבריטים על כל הטריטוריות הצרפתיות באוקיינוס ההודי ובכללן ארכיפלג צ'גוס, סיישל ומאוריציוס.
תחת השלטון הבריטי התבססו המטעים בדייגו גרסיה והוקמה שם אף מושבת מצורעים. המקום שימש גם כתחנת הצטיידות בפחם לאוניות בדרכן לאוסטרליה. במפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1859 נספרו שם 267 גברים, 45 נשים ו-46 ילדים. מתוך האוכלוסייה רק 20 היו ממוצא אירופי.
הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי (BIOT) נוסדה ב-8 בנובמבר 1965 ואיגדה בתוכה את הארכיפלגים צ'גוס, אטול אלדברה, פרקוור ואיי דה-רוש. הם הופרדו מהקולוניה הבריטית במאוריציוס, כדי למנוע את איבוד השליטה הבריטית בהם עם יציאתה של מאוריציוס לעצמאות. לטענת הבריטים הם שילמו מענק של 3 מיליון לירות שטרלינג כפיצוי למאוריציוס על ההפרדה. כאשר הוקמה סיישל, ב-1976, הועברו לשליטתה הארכיפלגים אלדברה, פרקוור ואיי דה-רוש. כתוצאה מכך נשארה הטריטוריה עם ארכיפלג בודד.
בשנת 1966, בשיאה של המלחמה הקרה, החלה ארצות הברית בשיתוף בריטניה לבנות בסיס אווירי בדייגו גרסיה. לצורך בניית הבסיס הוגלו כ-2,000 תושבי האי למאוריציוס ולסיישל.
בשנת 2000 הכיר בית משפט בריטי בזכויות של התושבים הללו, העניק להם אזרחות בריטית והורה למצוא פתרון לבעיה. עד היום לא נמצא פתרון כזה.
תביעה להשבת האיים

בשנות ה-80 העלתה מאוריציוס תביעה להחזיר לשליטתה את איי צ'גוס. ב-2017 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות החלטה המסמיכה את בית הדין הבינלאומי לצדק לדון בתביעתה של מאוריציוס, וב-2019 פסק בית הדין כי על בריטניה להשיב את האיים, כיוון שניתוק הטריטוריה מהמושבה מאוריציוס בוצע בניגוד לדין הבינלאומי ולהחלטה 1514 של האומות המאוחדות מ-1960, העוסקת בדה-קולוניזציה. הפסיקה אינה מחייבת את בריטניה.
ב-3 באוקטובר 2024, הסכימה בריטניה למסור את הריבונות בארכיפלג צ'גוס למאוריציוס, למעט הבסיס הצבאי המשותף של ארצות הברית ובריטניה בדייגו גרסיה.
שלטון

הטריטוריה שייכת לכתר הבריטי ולכן הריבון שלה הוא המלך צ'ארלס השלישי. הוא אחראי למנות את הנציב ששולט באיים ואת עוזרו המנהלי. שניהם יושבים דרך קבע במשרד החוץ והמושבות הבריטי בלונדון.
הערות שוליים

↑  דירוג שטח יבשתי - מתוך אתר Worldometer, כפי שפורסם ב-28 במאי 2021
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: UN_PPP2024_Output_PopTot.xlsx, שם החוצץ: Median - מתוך אתר האו"ם
↑  לפי הערכה משנת 2018 מתוך  ספר העובדות העולמי של ה-CIA
↑  הגרדיאן, האו"ם הורה לבריטניה להחזיר איים באוקיינוס ההודי לידי מאוריציוס, באתר הארץ, 26 בפברואר 2019
↑  Andrew Harding, UK hands sovereignty of Chagos Islands to Mauritius, BBC, ‏October 3 2024 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552517605171  GND: 4480858-6  LCCN: n79124777  MusicBrainz: 41c97db3-0719-363f-ad0b-79451e0f381b  NARA: 10045169  UKPARL: 3T87XGhs  VIAF: 140141371   WorldCat (עם VIAF): 140141371
הלמוט שן

הלמוט שן (גרמנית: Helmut Schön;‏ 15 בספטמבר 1915–23 בפברואר 1996) היה כדורגלן ומאמן כדורגל גרמני. שן זכור בעיקר בזכות קריירת האימון יוצאת הדופן שעשה בנבחרת מערב גרמניה. הוא המאמן הראשון שזכה גם בגביע העולמי וגם באליפות אירופה. בנוסף, הוא המאמן שאימן בהכי הרבה משחקי מונדיאל (25), והמאמן שניצח בהכי הרבה משחקי מונדיאל (16).
לקריאה נוספת

Helmut Schoen, football. Memories, Ullstein Verlag, 1978, ISBN 3550076762
המדינה החופשית אולדנבורג

המדינה החופשית אולדנבורג (בגרמנית: Freistaat Oldenburg) הייתה מדינה ברפובליקת ויימאר, ולאחר מכן בגרמניה הנאצית. בירתה של המדינה הייתה העיר אולדנבורג.
היסטוריה

ב-11 בנובמבר 1918 התפטר פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
כאשר הדוכסות בוטלה, הפכה המדינה למדינה חופשית, שהתקיימה עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
בחוקת המדינה נקבע כי היא מהווה חלק עצמאי של הרייך הגרמני, כל אזרחיה שווים על פי החוק, אין שום מגבלה על חופש ההתאגדות, נכסי האזרחים ניתנים לביטול או להגבלה רק לטובת הכלל על פי חוק נגד פיצוי הוגן, ולכל התושבים יש חופש מלא של אמונה ומצפון.
לאחר מלחמת העולם השנייה מוזג החבל המרכזי של אולדנבורג במדינת סקסוניה התחתונה, ואילו המובלעות שלה צורפו לשלזוויג-הולשטיין ולריינלנד-פאלץ.
הסוכנות הפדרלית לענייני נוער

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה 
 תחום שיפוט:  רוסיה 
 סוכנות אם:  ממשלת רוסיה 
 תאריך הקמה:  2008 
 מטה מרכזי:  газетный переулок 
 fadm.gov.ru
 
סמל הסוכנות בשנים 2008—2016
הסוכנות הפדרלית לענייני נוער (רוסית: Федера́льное аге́нтство по дела́м молодёжи) היא גוף פדרלי של הרשות המבצעת ברוסיה, האחראית על מתן שירותים ציבוריים וניהול רכוש מדינה בתחום יישום מדיניות הנוער במדינה (בשיתוף עם ארגוני המגזר השלישי ותנועות המייצגות את האינטרסים של צעירים) תוך מימוש צעדים שמטרתם הבטחת אורח חיים בריא של בני נוער, באופן מוסרי, טיפוח פטריוטיות וחינוך הנוער.
משימות

הסוכנות הפדרלית לענייני נוער:
מארגנת יישום אמצעים למדיניות הנוער הממלכתית;
לבקשת עמותות נוער וילדים, מארגנת הכשרה והסבה מקצועית של אנשי העמותות הללו;
מבצעת פעולות של תמיכה ממשלתית לעמותות נוער וילדים בהתבסס על תוצאות תחרות של פרויקטים של עמותות אלה
מנהלת את המרשם הפדרלי של אגודות נוער וילדים הנהנים מתמיכה ממלכתית;
מבצעת הזמנות לאספקת טובין, ביצוע עבודות, מתן שירותים, ביצוע עבודות מחקר, פיתוח ועבודה טכנולוגית לצורכי מדינה בתחום פעילות הנוער;
מיישמת את צווי נשיא הפדרציה הרוסית והנחיות ממשלת הפדרציה הרוסית, בנוגע לרכוש פדרלי הנחוצים להבטיח את מילוי תפקידם של גופים ממשלתיים פדרליים בתחום פעילות הנוער;
מנהלת תוכניות ממוקדות פדרליות, תוכניות ופרויקטים מדעיים, טכניים וחדשניים;
מקיימת אינטראקציה עם רשויות המדינה במדינות זרות וארגונים בינלאומיים בתחום הנוער;
מבצעת בקרה אזרחית, מבטיחה בחינה מתמדת של בקשות בעל פה ובכתב של אזרחים, אימוץ החלטות ושליחת תשובות לפונים בתוך פרק הזמן שנקבע על ידי החקיקה של הפדרציה הרוסית;
מבטיחה, במסגרת יכולתה, את ההגנה על מידע המהווה סוד מדינה בתחום הנוער;
מספקת גיוס והדרכה, כמו גם בקרה ותיאום של פעילויות ארגונים הנמצאים בתחום שיפוטה;
מארגנת הסבה מקצועית, הכשרה מתקדמת והתמחות לעובדי הסוכנות;
מבצעת בהתאם לחקיקה של הפדרציה הרוסית את עבודות הרכישה, האחסון, החשבונאות והשימוש במסמכי ארכיון המדינה;
מנהלת את כספי התקציב הפדרליים שמגיעים אליה;
מארגנת קונגרסים, כנסים, ימי עיון, תערוכות ואירועים נוספים בתחום הנוער;
מבנה הסוכנות

מבנה הארגון מוגדר בהתאם לצו של ממשלת הפדרציה הרוסית מיום 29 במאי 2008. עד 21 במאי 2012 הייתה הסוכנות הפדרלית לענייני נוער תחת תחום שיפוטו של משרד הספורט, התיירות ומדיניות הנוער של הפדרציה הרוסית. מיום 21 במאי 2012 עד 15 במאי 2018, הוא היה כפוף למשרד החינוך והמדע של הפדרציה הרוסית, ומ-15 במאי 2018, הוא כפוף ישירות לממשלת הפדרציה הרוסית.