stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פלמחים
היסטוריה

הקיבוץ נוסד ב-11 באפריל 1949, י"ב בניסן ה'תש"ט. מייסדי הקיבוץ היו בוגרי גרעין הצופים ד' של תנועת הצופים העבריים, יוצאי חטיבת יפתח של הפלמ"ח.
החל מהקמת היישוב מצאו חבריו את פרנסתם מקרבתם לים תחת הסיסמה: "ים הוא גם כן לחם". בתחילה ניתן לו השם הזמני קבוצת הצופים ד'. המוסדות המיישבים הציעו לחברי הקיבוץ, שחלקם היו בעברם בצופי ים ורצו להתפרנס מדיג, להתיישב דווקא בנקודה זו, מתוך כוונה להקים ישוב בשממה שבין תל אביב לעזה.
כשם קבוע לקיבוץ הציעו חבריו את "פלמחים" - צירוף המילים פלמ"ח וים, אך ועדת השמות סירבה לקבל את ההצעה, בנימוק שהיא אינה קבילה מבחינה לשונית. "בנוסף", טענו אנשי הוועדה, "שילוב המלה פלמ"ח כחלק בלתי נפרד מהשם, עלול ליצור רושם שמדובר ביישוב היחידי של הפלמ"ח". במקום פלמחים, הציעה הוועדה את השם "ימה", שלקוח מהפסוק "ופרצת ימה וקדמה צפונה ונגבה", ומסמל את השאיפה לכבוש את הים. התושבים התנגדו לשם המוצע, ובמרס 1953 הציעה ועדת השמות הממשלתית, לקרוא לקיבוץ פלמ"ח או פלמ"חיה ושנה אחר-כך אושר השם פלמחים רשמית.
בשנת 2004 התגוררו בקיבוץ 500 נפש. באותה שנה השתנה סוג הקיבוץ ל"קיבוץ מתחדש". חברי הקיבוץ עברו לניתוק כלכלי, כלומר קיבלו אחריות על הכנסתם והוצאותיהם. בוטלה הקופה המשותפת והצריכה המשותפת.
ב-2011 החליטה אספת הקיבוץ לקלוט 25 משפחות מאלי סיני שפונו בתוכנית ההתנתקות שבוצעה ב-2005.
בקיבוץ פעיל קן של תנועת השומר הצעיר משנת 2002 ובו חניכים ילדי וילדות הקיבוץ.
כשני קילומטרים דרומית לקיבוץ שוכן בסיס פלמחים של חיל האוויר. בקרבת הבסיס שוכן אתר קברות עתיק, נבי רובין.
היסטוריה > חוף פלמחים

חוף פלמחים הסמוך ליישוב ידוע בשקט היחסי השורר בו ובנופו הסלעי ומושך רוחצים ומבקרים מכל אזור ובכל עונות השנה. בחוף נמצא אתר עתיקות ארכאולוגי, אשר מרבית ממצאיו נאספו למוזיאון השוכן בקיבוץ.
היסטוריה > מוזיאון בית מרים

בקיבוץ הוקם מוזיאון "בית מרים" לארכאולוגיה ואקולוגיה ימית. המוזיאון נקרא על שמה של מרים ליפשיץ, חברת הקיבוץ אשר ליקטה את החרסים הראשונים. אוסף המוזיאון כולל ממצאים שנמצאו בשטח הקיבוץ בעקבות הכשרת שטחים וכן ממצאים שנמשו מהים. המוזיאון פועל בשיתוף פעולה עם רשות העתיקות.
היסטוריה > נעורים פלמחים

במרכז הקיבוץ שוכן מועדון נוער לגילאי ט-יב בו נמצאים ילדי הקיבוץ בלבד. ב"נעורים" עוברים בני הנוער פעילויות חינוכיות מדי שבוע, על ידי מדריכים.
כלכלה

הכנסת הקיבוץ היא מחקלאות: מטעים, שדות וגידולי שלחין ובעל, מרפת חולבות ועגלים לפיטום, הנמצאת בקיבוץ גת בשותפות עם אותו קיבוץ וכן היי-טק (בקיבוץ שוכנת חברת מחשבים המתמחה בשחזור מידע שניזוק).
רפת דרום, בקיבוץ גת, היא רפת משותפת בבעלות קיבוץ גת וקיבוץ פלמחים. היא מספקת חלב ל"טרה" ועובדים בה מספר אנשים משני הקיבוצים יחדיו ועוד מספר עובדים זרים.
גלריה

חדר האוכל של הקיבוץ
חדר האוכל הישן בקיבוץ
חוף הים בתחומי הקיבוץ
מתקן התפלת מי ים בפלמחים
מראה בקיבוץ
מתקן ההתפלה באזור התעשייה של הקיבוץ
ראו גם

מצד חשביהו
יבנה-ים
פארק תעשיות פלמחים
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  מפה בהוצאת מחלקת המדידות, 1950 עם ציון שם הישוב - הצופים ד, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  יהודה זיו, הילה שרון ואבי משה, צילום: יעל חביליו, ‏איך שם נולד, באתר חיל האוויר הישראלי, 1 בדצמבר 1997
| יישובים שהוקמו או הורחבו עבור שיכון מפוני תוכנית ההתנתקות |
| --- | --- | --- |
| יישובים חדשים | באר גנים • בני דקלים • בני נצרים • גני טל • כרמי קטיף • נווה • נטע • נצר חזני • שבי דרום • ניצן ב' |  |
| יישובים שהורחבו | אבני איתן • בוסתן הגליל • בית חגי • בת הדר • טנא עומרים • יד בנימין • יד חנה • כרמיה • מבקיעים • משכיות • נווה ים • ניצן • פלמחים • שוקדה • תלמי יפה |  |
| שכונות חדשות | שכונת הנשיא הרצוג באשקלון • שכונת נצר אריאל באריאל |  |
| יישוב שאוכלס מחדש | שומריה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467846105171
ג'ון בראון גורדון

ג'ון בראון גורדון (באנגלית: John Brown Gordon;‏ 6 בפברואר 1832 –  9 בינואר 1904) היה עורך דין, בעל חוות מטעים, קצין בכיר בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית ופוליטיקאי אמריקאי בשנים שלאחר המלחמה. בשלבים האחרונים של המלחמה הוא היה ל"אחד הגנרלים הנאמנים ביותר לרוברט אדוארד לי".
לאחר המלחמה, התנגד גורדון נחרצות למדיניות השיקום במהלך סוף שנות ה-60 וראשית שנות ה-70 של המאה ה-19. כחבר במפלגה הדמוקרטית, הוא נבחר פעמיים על ידי בית המחוקקים של ג'ורג'יה לסנאט של ארצות הברית (כפי שהיה מקובל אז), וכיהן בו בשנים 1873–1880, ובשנים 1891–1897. בין שני תקופת כהונה אלו בסנאט, הוא כיהן גם כמושל ג'ורג'יה ה-53 בשתי תקופות כהונה רצופות בשנים 1886–1890.
ראשית חייו

ג'ון בראון גורדון היה בן למשפחה ממוצא סקוטי. הוא נולד בחווה של הוריו זכריה גורדון ושרה אן דיי במחוז אפסון שבג'ורג'יה כרביעי מבין שבעת ילדיהם. רבים מבני משפחתו לחמו במלחמת העצמאות של ארצות הברית. המשפחה עברה לפני 1840 למחוז ווקר שבג'ורג'יה, שם תועד אביו של גורדון במפקד האוכלוסין של ארצות הברית של אותה שנה כבעלים של אחוזת מטעים ושל 18 עבדים.
גורדון למד באוניברסיטת ג'ורג'יה. הוא פרש מלימודיו לפני סיומם, למד משפטים בקריאה עצמית באטלנטה והתקבל ללשכת עורכי הדין.
גורדון ואביו השקיעו במספר מכרות פחם בטנסי ובג'ורג'יה. במקביל הוא עסק בעריכת דין. ב-1854 הוא נשא לאישה את רבקה "פאני" הארלסון, בתו של יו אנדרסון הארלסון, פוליטיקאי שכיהן גם הוא בבית המחוקקים של ג'ורג'יה. השניים היו נשואים שנים רבות ונולדו להם שישה ילדים.
לאחר המלחמה

כאשר הוקמה מחדש ממשלת ג'ורג'יה לצורך קבלתה מחדש כמדינה בארצות הברית, התמודד ב-1868 גורדון כמועמד למשרת מושל ג'ורג'יה מטעם המפלגה הדמוקרטית, אך נוצח על ידי הרפובליקני רופוס בולוק בהפרש של 83,527 מול 76,356 קולות. בבחירות לנשיאות שנערכו אותה שנה הוא היה חבר בחבר האלקטורים.
ב-1873, כאשר השיבו הדמוקרטים לעצמם את כוחם בג'ורג'יה, נבחר גורדון על ידי בית המחוקקים של כנציג המדינה בסנאט של ארצות הברית. הוא היה תומך נלהב של "הדרום החדש" (New South) ושל תהליך התיעוש. במהלך כהונתו בסנאט הוא היה חלק מ"השלישייה הבורבונית" (Bourbon Triumvirate), לצידם של עמיתיו הפוליטיקאים מג'ורג'יה, ג'וזף א. בראון ואלפרד קולקוויט.
ב-19 במאי 1880 התפטר גורדון מהסנאט. לאחר התפטרותו הבלתי צפויה, מינה המושל אלפרד קולקוויט את בראון כמחליפו. האשמות לשחיתות עלו כאשר התגלה שגורדון התפטר כדי לקדם מיזם של חברת הרכבות ג'ורג'יה-פסיפיק.
ב-1886 נבחר גורדון כמושל ג'ורג'יה, תפקיד בו הוא כיהן בתקופת כהונה אחת של שנתיים. בהמשך הוא שב לפוליטיקה הארצית, ונבחר שוב על ידי בית המחוקקים המדינתי לסנאט של ארצות הברית, בו הוא כיהן בשנים 1891–1897.
גורדון קיים סדרת הרצאות ברחבי ארצות הברית. הרצאות אלו, שכותרתם הייתה "ימי הקונפדרציה האחרונים", התקבלו בחיוב הן בצפון והן בדרום. הוא נטה להתמקד באנקדוטות ובמקרים שגרמו לחיילים משני צדי המתרס להראות אנושיים. הייתה זו תקופה של פיוס בקרב החיילים הלבנים בצפון ובדרום.
גורדון היה המפקד העליון הראשון של ארגון ותיקי הקונפדרציה המאוחד (United Confederate Veterans) כאשר הוא התארגן ב-1890, תפקיד בו הוא שימש עד מותו.
ג'ון בראון גורדון נפטר בגיל 71 ב-9 בינואר 1904 בעת שעשה בביקור אצל בנו במיאמי, פלורידה. הוא נטמן בבית הקברות אוקלנד שבאטלנטה בטקס שבו לקחו חלק 75,000 איש.
השקפותיו הגזעיות

גורדון, כבעל חוות מטעים, כמחזיק עבדים, וכגנרל בצבא הקונפדרציה, החזיק בהשקפות העליונות הלבנה עד יומו האחרון. הוא התנגד למאמציהם של הרפובליקנים בתקופת השיקום וקידם אמצעים לשימור החברה בשליטה הלבנה, כולל הטלת מגבלות על העבדים המשוחררים והשימוש באלימות כלפיהם.
ההיסטוריון ראלף לואל אקרט הגיע למסקנה שלאחר המלחמה היה גורדון חבר בקו קלוקס קלאן, זאת בהתבסס על תשובותיו המתחמקות במהלך שימוע שנערך ב-1871. במהלך עדות בפני הקונגרס באותה שנה, הכחיש גורדון כל קשר שלו עם הקלאן, אך הודה שהוא היה קשור עם ארגון "משטרת שלום" סודי, שמטרתו היחידה הייתה "שמירת השלום". הייתה סברה שהוא היה ראש הקלאן בג'ורג'יה, אך הארגון היה כה סודי עד שתפקיד זה לא הוכח מעולם באופן החלטי. בעיצומה של תקופת השיקום, צמחו בדרום מגוון של ארגונים שהתקיימו כהתרסה למדיניות השיקום, כולל הקלאן, "הליגה הלבנה" (White League) ו"החולצות האדומות" (Red Shirts). כאשר קבוצות אלו חששו ממעשי תגמול בתקופה בה מדינות הדרום היו תחת כיבוש הכוחות הפדרליים, הם פעלו באופן כללי בחשאי.
ב-1866 תרם גורדון כספים וחומרים רבים כסיוע בבניית כנסיות ובתי ספר לאפרו-אמריקאים בברנזוויק, ג'ורג'יה. הוא יעץ להם:
לחנך את עצמם ואת ילדיהם, להיות חרוצים, לחסוך כסף ולרכוש בתים, וכך להפוך את עצמם לאנשים מכובדים כבעלי רכוש ואנשים אינטליגנטים. עם ציות לחוקים, תעשייה וכלכלה, עם האיחוד בקרבכם, ועם אדיבות ונאמנות כלפי הלבנים, תשיגו את המטרות הללו, ותהוו מרכיב חשוב בקהילה".
גורדון קיווה להקל על המתחים בין השחורים לבין הלבנים באזורי החוף של ג'ורג'יה, שבהם הייתה היסטוריה ארוכה של שעבוד האפרו-אמריקאים במטעים.
נראה היה שגורדון היה מודאג בנוגע לתקריות כמו אלו שבהם חיילים פדרליים שחורים התעללו בלבנים מג'ורג'יה, או פעילויות לכאורה של חברי "הליגה הלבנה" והמשרד לעבדים משוחררים (Freedmen's Bureau) שדווח שהם הסיתו עבדים משוחררים להשתמש באלימות כנגד לבנים. אקרט מציין שגורדון היה מוכן לתמוך בשחורים כל עוד הם נשארו בעמדה פוליטית וחברתית כנועה. הוא אמר שגורדון לא האמין באופן ברור בשיווין גזעי. הוא הזכיר נאום של גורדון ב-1868 בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, עיר בעלת רוב שחור, שבו הוא אמר לשחורים בקהל, "אם תחיו בשלום עם הלבנים, הם יושיטו לכם יד לשלום", אך "אם תנסו לחולל מלחמת גזעים, אתם תושמדו. הגזע הסקסוני מעולם לא נברא על ידי האל הכול יכול כדי לחיות בשליטת האפריקנים".
הנצחתו

פורט גורדון, מתקן של צבא ארצות הברית, וכביש גורדון הסמוך באוגוסטה, ג'ורג'יה, נקראו על שמו של גורדון. שמו של הבסיס שונה ב-2023 ל"פורט אייזנהאואר" (Fort Eisenhower), כחלק מהמאמצים להסב את שמם של בסיסי הצבא שקרויים על שם בכירים בקונפדרציה.
פסלו של גורדון (אנ') הניצב בתחומי הקפיטול המדינתי של ג'ורג'יה באטלנטה הוא הפסל היחידי בעיר של אדם רכוב על סוס.
כביש 19 העובר במחוז הולדתו של גורדון, מחוז אפסון, קרוי על שמו.
פסל המוקדש לגורדון ניצב במדשאות בית המשפט בתומאסטון, ג'ורג'יה.
הקולג' המדינתי גורדון (Gordon State College) בברנסוויל, ג'ורג'יה, קרוי על שמו.
אולם ג'ון ב. גורדון בלאפייט, ג'ורג'יה, קרוי על שמו.
בית הספר ג'ון ב. גורדון באטלנטה, קרוי על שמו.
בית הספר התיכון על שם ג'ון ב. גורדון בדיקייטר, ג'ורג'יה, פעל בשנים 1958–1987. הוא הוסב לחטיבת ביניים ושמו שונה לחטיבת הביניים על שם מקנואר.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 306-307
הערות שוליים

↑  10 Army Bases Named After Confederate Officers - military.com
1 2  Welsh, Jack D. (23 July 1995). Medical Histories of Confederate Generals (1st ed.). Kent State University Press, p. 83.
↑  Gordon, John B., Reminiscences of the Civil War, New York, Charles Scribner's Sons, Atlanta, The Martin & Hoyt Co. 1904, p.153.
↑  Calvin Duvall Cowles, The War of the Rebellion: A Compilation of the Official Records of the Union and Confederate Armies,	U.S. Government Printing Office, 1902, p. 570.
↑  Joshua L. Chamberlain, The Passing of the Armies, pp. 260–61.
↑  Bragg, William Harris (October 19, 2016). "Reconstruction in Georgia". New Georgia Encyclopedia.
↑  The National Cyclopaedia of American Biography. Vol. I. New York, N.Y.: James T. White & Company. 1898. pp. 231–232.
↑  Eckert, Ralph L. (1985). "The Breath of Scandal: John B. Gordon, Henry W. Grady, and the Resignation-Appointment Controversy of May 1880". The Georgia Historical Quarterly. 69 (3): 315–337.
↑  Shaw, Barton C. Review of Codes of the New South: Henry Grady and John B. Gordon, by Harold E. Davis and Ralph Lowell Eckert. The Georgia Historical Quarterly 74, no. 4 (1990): 657.
↑  Gordon, John B. "The Old South: addresses delivered before the Confederate Survivors' Association in Augusta, Georgia, on the occasion of its ninth annual reunion, on Memorial Day, April 26th, 1887". Digital Library of Georgia.
↑  Eckert, Ralph Lowell (1 September 1993). John Brown Gordon: Soldier, Southerner, American. Southern Biography Series. Louisiana State University Press, pp. 183-184.
↑  Eckert, Ralph Lowell (1 September 1993). John Brown Gordon: Soldier, Southerner, American. Southern Biography Series. Louisiana State University Press, p. 130.
↑  Eckert, Ralph Lowell (1 September 1993). John Brown Gordon: Soldier, Southerner, American. Southern Biography Series. Louisiana State University Press, p. 131.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007322245905171  GND: 118921347  ISNI: 0000 0000 8392 1091  LCCN: n81107959  SNAC: w6n87j6f  SUDOC: 17732130X  US Congress: G000313  VIAF: 69728210   WorldCat (עם VIAF): 69728210 
גורדון בתצלום של מת'יו בריידי מהשנים 1865-1855.
גורדון בתמונה מהתקופה שלאחר המלחמה.
פסלו של גורדון רכוב על סוס במתחם הקפיטול של מדינת ג'ורג'יה באטלנטה.
קברו של גורדון בבית הקברות אוקלנד, אטלנטה.
האנזי פליק

הנס-דיטר "האנזי" פליק (בגרמנית: Hans-Dieter "Hansi" Flick, נולד ב-24 בפברואר 1965 בהיידלברג שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני המאמן את קבוצת ברצלונה מהלה ליגה.
פליק היה מאמנה של באיירן מינכן בין 2019 ל-2021 וזכה עמה בטרבל בעונת 2019/2020.
פליק היה עוזרו של יואכים לב בנבחרת גרמניה, והיה שותף לזכיית הנבחרת הגרמנית במונדיאל 2014. לאחר הצלחתו כמאמן באיירן מינכן, מונה כמאמן הראשי של הנבחרת הגרמנית, אך לא הצליח לעבור עמה את שלב הבתים של מונדיאל 2022, ופוטר מתפקידו בספטמבר 2023. פליק מוביל את קבוצת ברצלונה מ-29 במאי 2024.
קריירה כשחקן

פליק החל את קריירת הבוגרים שלו בס.ו. זנדהאוזן בגיל 18. כעבור שנתיים, בגיל 20, חתם בבאיירן מינכן, שם שיחק חמש עונות, וזכה בארבע אליפויות הבונדסליגה, ובגביע אחד. כמו כן, פליק פתח בהרכב בגמר גביע אירופה לאלופות 1987, בו הפסידה באיירן מינכן לפורטו. בשנת 1990 עזב פליק את באיירן מינכן לאחר חמש עונות, בהן צבר 104 הופעות וכבש חמישה שערים.
בקיץ 1990 חתם פליק בפ.צ. קלן, שם שיחק שלוש עונות, והבקיע שער אחד ב-44 הופעות. בשנת 1993 פרש פליק ממשחק מקצועני ועבר לכדורגל חובבים בקבוצת ויקטוריה מבמנטל, אותה גם אימן מספר שנים, בחלק מהזמן כמאמן-שחקן.
קריירת אימון

בשנת 2000 החל פליק לאמן את הופנהיים, שהעפילה עמו מספר ליגות, מהליגות האזוריות עד לליגת הבונדסליגה השנייה. בשנת 2005 פוטר פליק מהופנהיים, ועבד תקופה קצרה כעוזר מאמן ברד בול זלצבורג. בשנת 2006 מונה פליק כעוזרו של מאמן נבחרת גרמניה, יואכים לב. פליק שימש בתפקיד זה ביורו 2008, מונדיאל 2010, יורו 2012 ומונדיאל 2014 בו הוכתרה הנבחרת הגרמנית לאלופת העולם. לאחר הישג זה, פרש פליק מהתפקיד, ואחר כך הועסק בהתאחדות הכדורגל הגרמנית כמנהל ספורטיבי.
קריירת אימון > באיירן מינכן

בקיץ 2019 מונה פליק כעוזר המאמן בבאיירן מינכן, תחת המאמן הראשי ניקו קובאץ'. בנובמבר 2019 פוטר קובאץ', ופליק מונה במקומו כמאמן עד לתום העונה. פליק הצליח לייצב את הקבוצה, שהתאפיינה בחוסר יציבות בתקופת קובאץ', וזכה עם באיירן באליפות ובגביע הגרמני בעונת 2019/20, לאחר שהצליחה הקבוצה לסגור פער של שבע נקודות ליגה. בנוסף, זכה עם הקבוצה בליגת האלופות, לאחר ניצחון 0–1 במשחק הגמר על פריז סן-ז'רמן. בעקבות הזכייה בטרבל עם באיירן מינכן, זכה פליק בתוארי מאמן השנה של אופ"א ומאמן השנה בגרמניה ב-2020. ב-24 בספטמבר זכה עם באיירן מינכן גם בסופר קאפ האירופי עם ניצחון 1–2 על סביליה הספרדית. שבוע לאחר מכן, ב-30 בספטמבר, ניצחה באיירן מינכן 2–3 את בורוסיה דורטמונד במשחק הסופר קאפ הגרמני וזכתה בתואר, ובכך זכה פליק עם באיירן מינכן בחמישה תארים בעונה אחת. בפברואר 2021 הוסיף תואר נוסף השייך לעונת 2020, כשזכה עם הקבוצה בגביע העולם למועדונים. ב-17 באפריל 2021 פליק הודיע כי החליט לעזוב את באיירן מינכן בסיום עונת 2020/2021.
קריירת אימון > נבחרת גרמניה

ב-25 במאי 2021 מונה פליק למאמנה של נבחרת גרמניה במקומו של יואכים לב. פליק העפיל עם נבחרת גרמניה בקלות למונדיאל 2022. בטורניר זה, הנבחרת הגרמנית כשלה בפעם השנייה ברציפות לעלות משלב הבתים, כפי שקרה גם במונדיאל 2018. פליק נשאר מאמן הנבחרת הגרמנית גם לאחר המונדיאל, אך פוטר מתפקידו בספטמבר 2023, לאחר הפסד 1–4 לנבחרת יפן, שהיה השלישי ברצף הפסדים של הנבחרת. פליק הוא המאמן הראשון בתולדות נבחרת גרמניה שפוטר מתפקידו.
קריירת אימון > ברצלונה

ב-29 במאי 2024, חתם הנסי פליק כמאמן הראשי החדש של קבוצת ברצלונה מהליגה הספרדית, עם חוזה עד 30 ביוני 2026. הוא הפך לגרמני השלישי בהיסטוריית המאמנים של המועדון, לאחר היינס וייסוויילר ואודו לאטק.
פליק ניצח במשחקו הראשון כמאמן ברצלונה ב-17 באוגוסט 2024, כשחזר לניצחון 1–2 מול ולנסיה במסטאייה, ושבר רצף של שנתיים של תוצאות תיקו 0–0 ביום המשחק הראשון של העונה. הוא ספג את הפסדו הראשון בליגה הספרדית כמאמן ברצלונה בהפסד 4–2 לאוססונה ב-28 בספטמבר 2024.
ב-4 באוקטובר הוביל את ברצלונה לניצחון ביתי 4-1 מול באיירן מינכן וב־26 באוקטובר 2024 בליגת האלופות ובאותו שבוע הוביל את ברצלונה לניצחון חוץ 0–4 בקלאסיקו הראשון של העונה מול ריאל מדריד.
תארים > ככדורגלן > באיירן מינכן

אליפות הבונדסליגה (4): 1985/86, 1986/87, 1988/89, 1989/90
הגביע הגרמני: 1985/86
תארים > כמאמן > באיירן מינכן

אליפות הבונדסליגה: 2019/20, 2020/21
הגביע הגרמני: 2019/20
הסופר קאפ האירופי: 2020
ליגת האלופות: 2019/2020
הסופר קאפ הגרמני: 2020
גביע העולם למועדונים: 2020
תארים > כמאמן > נבחרת גרמניה בכדורגל

מונדיאל 2014: זכייה (כעוזר מאמן)
תארים > כמאמן > ברצלונה

הסופר קאפ הספרדי: 2025
הערות שוליים

↑  Hansi Flick is the new FC Barcelona coach, אתר ברצלונה (באנגלית)
↑  Barcelona hires Hansi Flick as coach on a 2-year contract after Xavi's exit, AP News, ‏2024-05-29 (באנגלית)
| נבחרת גרמניה – מונדיאל 2022 |
| --- | --- | --- |
|  1 נוייר •  2 רודיגר •  3 ראום •  4 גינטר •  5 קהרר •  6 קימיך •  7 האברץ •  8 גורצקה •  9 פילקרוג •  10 גנאברי •   11 גצה •  12 טראפ • 13 מילר •  14 מוסיאלה • 15 זולה • 16 קלוסטרמן • 17 בראנדט • 18 הופמן • 19 זאנה • 20 גונטר • 21 גונדואן • 22 טר שטגן • 23 שלוטרבק • 24 אדיימי • 25 בלה-קוצ'אפ • 26 מוקוקו • מאמן: פליק |  1 נוייר •  2 רודיגר •  3 ראום •  4 גינטר •  5 קהרר •  6 קימיך •  7 האברץ •  8 גורצקה •  9 פילקרוג •  10 גנאברי •   11 גצה •  12 טראפ • 13 מילר •  14 מוסיאלה • 15 זולה • 16 קלוסטרמן • 17 בראנדט • 18 הופמן • 19 זאנה • 20 גונטר • 21 גונדואן • 22 טר שטגן • 23 שלוטרבק • 24 אדיימי • 25 בלה-קוצ'אפ • 26 מוקוקו • מאמן: פליק | גרמניה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812031149205606  GND: 1216233616  VIAF: 6918159820920814000000   WorldCat (עם VIAF): 6918159820920814000000
לואיז אדולפה לה בו

| --- | --- |
לואיז אדולפה לה בו 1880.
 לידה:  25 באפריל 1850 ראשטאט (אנ'), הדוכסות הגדולה של באדן
 פטירה:  17 ביולי 1927 (בגיל 77) באדן-באדן
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 זרם:  רומנטי
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  פסנתר
 www.le-beau.de/frame.htm
 
לואיז אדולפה לה בו (1872).
לואיז אדולפה לה בו (Luise Adolpha Le Beau) הייתה מלחינה גרמנית של מוזיקה קלאסית. היא נולדה ב-25 באפריל 1850 בראשטאט (אנ'), הדוכסות הגדולה של באדן – נפטרה ב-17 ביולי 1927 בבאדן -באדן. היא למדה עם המוזיקאים הבולטים קלרה שומאן ופרנץ לכנר, אך המדריך העיקרי שלה היה יוזף גבריאל ריינברגר (אנ'). כמו מלחינות רבות אחרות במאה ה-19, היא החלה את דרכה במוזיקה כפסנתרנית, ומאוחר יותר התפרנסה מהוראה, ביקורת ונגינה. השקפת עולמה האמנותית:
יש להסתפק בידיעה שעזרנו לבנות את מקדש האמנות כמיטב ידיעתנו וכוונותינו הכנות. גם אם התאפשר לי לתרום רק כמה אבנים, תמיד השתדלתי למלא את חובותיי האמנותיות.
יש לראות את מעמדה של לואיז אדולפה לה-בו כמלחינה מקצועית לאור הקשיים שניצבו בפני נשים בהתבססותן במקצוע זה. היא בין המלחינות הראשונות שבחלק מיצירותיה שוברות את התבנית של צורות הלחנה "נשיות" מבוססות, כגון שירים אמנותיים וקטעי פסנתר ויצרה גם יצירות מתוזמרות עשירות שדורשות ביצוע בפומבי. למלחינות אז חסרה הייתה לעיתים קרובות הרשת החברתית הדרושה לארגון הביצוע של יצירות כאלה והן גם נחשבו גם כחסרות הכישורים הדרושים לכך. המיומנויות הנחוצות של תזמור וידע פורמלי נמנעו מהן בכוונה לעיתים תכופות, הן לא הורשו להשתתף בשיעורי ההלחנה באקדמיות ולכן לא יכלו לעסוק בניצוח.
היא הייתה חלוצה בחינוך מוזיקלי לנשים. היא ייסדה את "הקורס המוזיקה הפרטי לבנות השכבות המשכילות". מטרתה של לואיז אדולפה לה בו הייתה להכין את בנות המעמד המשכיל למקצוע המוזיקה בצורה מוסמכת. היא חייבה את תלמידותיה להתאמן בפסנתר לפחות שעתיים מדי יום, ובניגוד למקובל בחינוך המוזיקלי לבנות, לימדה אותן גם תיאוריה. מטרותיה היו להעניק לצעירות השכלה מוצקה שיאפשר להן לנצל את הידע הנרכש תמורת שכר וגם להעלות את קרנה של מקצוע המדריכה למוזיקה בציבור זה ולכן גם הצטרפה ל"אגודה למורים ומורות" במינכן ב-1885, שנועדה להגן על מורים ומורות מוסמכים למוזיקה.
חיים מוקדמים

לואיז אדולפה לה בו נולדה כלואיז קרוליין מארי הנרייט אדולפה לה בו ב-25 באפריל 1850 בראשטאט (אנ'), הדוכסות הגדולה של באדן. היא הייתה בתם היחידה של קצין הצבא וילהלם לה בו ואשתו קרוליין (לבית ברק). לאחר פרישתו של ויליאם לה בו מצבא באדן ב-1856, שני ההורים הקדישו את עצמם לחינוך הכללי של בתם. מאביה וויליאם, מוזיקאי ומלחין, קיבלה לה בו שיעורי פסנתר החל מגיל חמש. לה בו הלחינה את היצירה הראשונה שלה בגיל שמונה. היא למדה שפות מ-1863 עד 1866 כאורחת בבית הספר המקומי לבנות. בגיל שש עשרה סיימה את לימודיה עם תואר ממוסד פרטי לבנות, ומכאן ואילך התמסרה למוזיקה.
חינוך

לאחר קונפירמציה שלה בחג הפסחא של 1865, החלה לה בו לקחת שיעורי פסנתר אצל הופקפלמייסטר (גר') וויליאם קאליוודה בקרלסרוהה. היא גם קיבלה שיעורי שירה מאנתון הייזינגר (אנ'). בשנת 1868 היא הופיעה לראשונה כפסנתרנית עם קונצ'רטו מס' 5 (הקיסר) של בטהובן ואת קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 מאת פליקס מנדלסון בקרלסרוהה. בשנת 1870 פגשה את פרנץ לכנר ואנטון רובינשטיין. לה בו הגישה בקשה לשיעורי פסנתר אצל קלרה שומאן ב-1873 כדי ללמוד אתה בבאדן-באדן. לימודיה אצל שומאן נמשכו קיץ אחד בלבד, בסך הכל שנים עשר שיעורים, בשל שיטות ההוראה של שומאן והבדלי אישיות בין שני המוזיקאים. בסיבוב קונצרטים בפברואר 1874 הופיעה לה בו בחמש ערים בהולנד. הסיור החל באוטרכט, עבר דרך ארנהם ורוטרדם להאג והגיע לבסוף לאמסטרדם. לה בו סיפרה בספר זיכרונותיה שבריאותה "לא יציבה ולא מתאימה לסיבוב הופעות".
קריירה > מינכן

עם מכתב המלצה מאת הפסנתרן והמנצח הנס פון בילוב, החליטה משפחת לה בו לעבור למינכן כדי לאפשר ללואיז ללמוד אצל המלחין יוזף גבריאל ריינברגר (אנ') ב-1876. בשל התקנות של בית הספר המלכותי למוזיקה, לה בו חונכה בנפרד מהתלמידים הגברים. ריינברגר ולה בו פיתחו מערכת יחסים קרובה, וריינברגר הקדיש לה את "טוקטה לפסנתר" שלו אופוס 104. בהיותה בבית הספר המלכותי למוזיקה, המורה שלה לקונטרפונקט, הרמוניה וצורה היה ארנסט מלכיאור זקס (אנ'), ופרנץ לכנר ביקר רבות מיצירותיה.
השנים שבעקבות המעבר למינכן עד 1885 היו לתקופה היצירתית ביותר של לה בו. ב-1877 היא יצאה למסע הופעות עם הזמרת אגלייה אורגני (אנ') והכנרת ברתה האפט. הן ביקרו בכמה עיירות בבוואריה, שבהן ניגנה לואיז את יצירותיה המקוריות. לה בו עבדה גם כמבקרת, וכתבה ביקורות עבור ה- "Allgemeine Deutsche Musik-Zeitung" בברלין החל משנת 1878. לה בו הפסיקה בסופו של דבר לערוך את הביקורות המוזיקליות כשהעורכת שלה תיקנה וקיצרה את מאמריה לעיתים קרובות למדי. ב-1878 היא גם ייסדה את "קורס המוזיקה הפרטי שלה לבנות השכבות המשכילות". שיעורים אלו נועדו להכין נשים לעיסוק בהוראת פסנתר.
לה בו התמקדה יותר במלחינים אחרים (כולל ברליוז, וגנר, שופן, שומאן ) והתנתקה בהדרגה מריינברגר (אנ'), עד סיום יחסי ההוראה ביניהם ב-1880. בקיץ 1882 כתבה את הפרטיטורה של "אופ' 27, רות - סצנות תנ"כיות לסולנים, מקהלה ותזמורת". כריסטיאן פרידריך קאהנט מלייפציג פרסם את היצירה, והיא הוצגה בבכורה ב-5 במרץ 1883 במינכן. גם במהלך 1882, זכתה בפרס הראשון עבור ה"סונטת צ'לו אופ.17" בתחרות הלחנה בינלאומית. באותה שנה פגש לה בו את פרנץ ליסט בויימאר. היא התאכזבה מהמפגש שלה עם ליסט, שכן זה לא סייע לה ברכישת קשרים, וגם כישורי הפסנתר שלה לא התפתחו יותר. "הרביעייה אופ' 28 לפסנתר, כינור, ויולה וצ'לו" של לה בו הועלתה בבכורה בגוונדהאוס בלייפציג. ב-1884 היא פגשה את הסופרת לואיז היץ והלחינה כמה משיריה. גם באותה שנה נסעה לזלצבורג ולווינה, שם הכירה את אדוארד הנסליק ויוהנס ברהמס.
קריירה > ברלין

בשל השבריריות ההולכת וגוברת של הורי לה בו וקשייה של לואיז במינכן למצא מוזיקאים לעבוד איתם, עברה המשפחה לוויסבאדן ב-1885. כמה מיצירותיה הושמעו בוויסבאדן. שם גם לימדה תורת מוזיקה והציעה שיעורים ווקאליים. בויסבאדן החלה לה בו להלחין את יצירותיה חדומות, Op. 40 ו- קונצ'רטו לפסנתר, Op. 37. יצירותיה של לה בו החלו להיות מושמעות גם מחוץ לאירופה, והגיעו עד לסידני וגם לקונסטנטינופול.
בשנת 1890 נאלצה המשפחה לעבור לברלין. לה בו החלה ללמוד תולדות המוזיקה בספרייה המלכותית. מאוחר יותר היא הפקידה את המוזיקה שלה בידי הספרייה המלכותית לשימור. בברלין היא פגשה מוזיקאים נוספים, ביניהם וולדמר ברגיאל (אנ'), יוזף יואכים ופיליפ ספיטה (אנ'). במהלך תקופה זו, צמצמה לה בו את ההוראה לכמה תלמידים בלבד כדי שתוכל להתמקד בהלחנה ובשכפול של הפרטיטורה של "חדומות". גיאורג פירלינג (אנ'), חבר באקדמיה המלכותית לאומנויות בברלין מינה את לה בו לתפקיד יו"ר של בית הספר המלכותי למוזיקה אך מינוי זה בסופו של דבר לא יצא לפועל שכן מעולם מונתה אישה לתפקיד זה.
קריירה > באדן-באדן

לה בו ומשפחתה עברו מגורים שוב ב-1893, והתיישבו בבאדן-באדן. ב-19 בנובמבר 1893, הופיע לראשונה "חדומות, אופ' 40". בשנים הבאות היא כתבה עוד מספר יצירות, ביניהן "סימפוניה אופ' 41 לתזמורת" שהושמעה בבכורה ב-1895 בבאדן-באדן. לאחר שבץ מוחי, אביה ויליאם לה בו מת ב-1896, והותיר את לואיז להיות המטפלת היחידה של אמה, שהפכה כמעט עיוורת. בקיץ 1897 סיימה לה בו את עבודתה על הפרטיטורה של הפואמה הסימפונית "הוהנבאדן", שהופיעה בבכורה ב-25 בפברואר 1898 בבאדן-באדן. בשנת 1900 נפטרה אמה. היצירה הקאמרית הגדולה האחרונה של לואיז אדולפה לה בו, "חמישיית מיתרים, אופ.54 ל-2 כינורות, ויולה ושני צ'לו" נרשמה ב-1901, אך לא פורסמה. ב-1902 הלחינה לה בו את האופרה על אגדת "הח'ליף המכושף, אופ' 55", אותה הקדישה להוריה. יצירות אחרות (אופ' 56 עד אופ' 65) הולחנו בבאדן-באדן במהלך השנים הבאות.