stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוויל ראד
ביוגרפיה > אלוף אולימפי

באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה ראד ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.6 שניות, לפני גיא בטלר מבריטניה (49.9 שניות) ונילס אנגדאל משוודיה (49.9 שניות). מדליית כסף, בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:23.0 דקות, אחרי בריטניה (3:22.2 דקות) ולפני צרפת (3:23.5 דקות) ומדליית ארד, בריצת 800 מטר  בתוצאה של 1:54.0 דקות, אחרי אלברט היל מבריטניה (1:53.4 דקות) וארל איבי מארצות הברית (1:53.6 דקות). בהמשך השנה הוא זכה באליפות בריטניה בריצת 440 יארד ו-880 יארד והוכתר כאתלט השנה בבריטניה.
ביוגרפיה > שיאן עולם

בשנת 1921 הוא קבע בריצת 440 יארד (402 מטר) שיא עולם חדש.
בסיום לימודיו חזר ראד לדרום אפריקה ועבד כעיתונאי ספורט. בשנת 1930 הוא הפך לעורך הראשי של דיילי טלגרף, תפקיד בו החזיק עד לאחר מלחמת העולם השנייה. תקופה קצרה לאחר שחזר לדרום אפריקה הוא נפטר.
שיאים אישיים

ריצת 400 מטר: 48.3 שניות (1920)
ריצת 800 מטר: 1:53.6 דקות (1920)
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא בוויל ראד בוויקישיתוף
בנדיקטוס השישי

האפיפיור בנדיקטוס השישי (בלטינית: Benedictus VI; מת ביוני 974) היה האפיפיור מ-19 בינואר 973 עד מותו בשנת 974. שלטונו הקצר התרחש בהקשר הפוליטי של הקמת האימפריה הרומית הקדושה, במהלך המעבר בין שלטונם של הקיסרים גרמנים אוטו הראשון ואוטו השני, אשר שילב את המאבק על שלטון של משפחות רומיות האריסטוקרטית כגון קרסנטי וטוסקולאני .
ביוגרפיה

בנדטו היה בנו של רומאי ממוצא גרמני בשם הילדברנד, ונולד ברומא באזור שנקרא Sub Capitolio. לפני בחירתו כאפיפיור, הוא היה הדיאקון הקרדינלי של כנסיית תאודורה הקדושה.
עם מותו של יוחנן השלושה עשר בספטמבר 972, רוב הבוחרים שדבקו בסיעה הקיסרית בחרו בבנדיקט ליורשו, אולם הוא לא הוכתר עד ינואר 973, בשל הצורך לקבל את אישור הקיסר הגרמני, אוטו הראשון. האפיסטוקרטיה הרומית המקומית, שהתנגדה לאפיפיור תחת חסותו של אוטו הראשון, אשר נתפש כבובה של הקיסר, התמרמרה על הדומיננטיות של הקיסר בעניינים אזרחיים וכנסייתיים רומיים.
התכתובת מתקופת שלטונו של בנדיקטוס כאפיפיור היא מועטה. יש מכתב מתקופת שלטונו של בנדיקטוס מפיליגרים, הבישוף של פסאו, המבקש שבנדיקט יעניק לו את הפליום, ויעשה אותו בישוף כדי שיוכל להמשיך במשימתו להמיר את העם ההונגרי לנצרות. עם זאת, התגובה של בנדיקטוס נחשבת למזויפת.
הוא גם ידוע כמי שאישר פריבילגיות מסוימות עבור מנזרים וכנסיות מסוימים. לבקשת לותר, מלך צרפת ואשתו, בנדיקטוס הציב את מנזר בלנדין תחת הגנת האפיפיור. יש גם בולה אפיפיורית שבה פרידריך, הארכיבישוף של זלצבורג ויורשיו נקראים כוהני האפיפיור בפרובינציות הרומיות לשעבר של פאנוניה העליונה והתחתונה ונוריקום ; עם זאת, האותנטיות של בולה זו שנויה במחלוקת.
אוטו מת מיד אחרי בחירתו של בנדיקטוס ב-973, ועם עלייתו לשלטון של אוטו השני, צצו בגרמניה בעיות עם האצולה. עם הקיסר החדש שהסיח את דעתו, סיעת האצולה הרומית התנגדה להתערבותם של הקיסרים הגרמנים בעניינים הרומיים, ניצלה את ההזדמנות לנוע נגד בנדיקטוס השישי. בהנהגתו של קרסנטיוס הזקן והקרדינל-דיאקון פרנקו פרוצ'י (שהיה המועמד המועדף על הסיעה האנטי-גרמנית), בנדיקטוס נעצר ביוני 974 ונכלא בטירת סנטאנג'לו, אז מעוז של משפחת קרסנטי. פרוצ'י הוכרז אז כאפיפיור החדש, ונטל את השם בוניפקיוס השביעי.
כששמע על הדחתו של בנדיקטוס השישי, שלח אוטו השני נציג קיסרי, הרוזן סיקו, לדרוש את שחרורו. בוניפקיוס סירב לשחררו, והורה לכומר בשם סטפנו לרצוח את בנדיקט בזמן שהיה בכלא, והלה חנק אותו למוות.
לאחר הפלתו של האנטי-אפיפיור בוניפקיוס השביעי, נבחר האפיפיור בנדיקטוס השביעי.
הערות שוליים

↑  Gregorovius, pg. 377
↑  Mann, pgs. 306-307
↑  Mann, pg. 307; Gregorovius, pg. 377
↑  Roger Collins, Keepers of the keys of heaven: a history of the papacy, (Basic Books, 2009), 187.
↑  Mann, pgs. 308-309
↑  Mann, pg. 309
↑  Gregorovius, pg. 378
↑  Norwich, pg. 83; Mann, pg. 310
↑  Richard P. McBrien, Lives of the Popes: The Pontiffs from St. Peter to Benedict XVI, (HarperCollins, 2000), 161.
↑  Mann, pgs. 310-311
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: יוחנן השלושה עשר | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: בנדיקטוס השביעי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397566505171  BNE: XX1715575  GND: 100937624  ISNI: 0000 0000 0203 7385  LCCN: nb2007019873  VcBA: 495/45986  VIAF: 42196719   WorldCat (עם VIAF): 42196719
אשר גליברמן

| --- | --- |

ד"ר אשר גליברמן עם רעייתו ג'ני - על אופנוע וברקע הגימנסיה הרצליה
 לידה:  14 במאי 1903 פינסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  3 באוקטובר 1964 (בגיל 61) ישראל 
 מקום לימודים:  הגימנסיה העברית "הרצליה"  הפוליטיכניקו של טורינו 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 
במפעל אופ-אר: גליברמן שלישי מימין
אשר גליברמן משמאל על גג בניין אלנבי 32 בבנייה (מול קולנוע מוגרבי)
מסיבת פתיחת מפעל אופ-אר באופקים, 1961 (גליברמן עומד במרכז, יצחק רפופורט עומד חמישי מימין בידיים שלובות וצבי פרנקל יושב שני משמאל)
רישום משנת 1942 המציג את גליברמן בשעת עבודת התכנון של מחנה תל ליטוינסקי (היום תל השומר)
בית מפעל הפיס
אשר גליברמן (14 במאי 1903 – 3 באוקטובר 1964) היה אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה

גליברמן נולד בפינסק שברוסיה הלבנה (בלארוס) למשפחה ציונית, בנם של תמר לבית פידלמן וחיים גלייברמן, בעל בית חרושת גדול לחומרי בניין. בשנת 1913 נשלח לארץ ישראל עם שני אחיו, אריה ואהרון, ולמד בגימנסיה הרצליה בתל אביב. בתל אביב התגורר בפנימיה מיוחדת לילדי הגימנסיה שנוהלה על ידי הוריה של פולה רכטר, אשתו של האדריכל זאב רכטר.
בשנת 1915, בעת מלחמת העולם הראשונה, גורשו האחים מארץ ישראל עקב היותם נתינים רוסים, ושבו לבית הוריהם. לאחר המלחמה, ב-1919, נרצח בפינסק האח אהרון יחד עם 34 יהודים אחרים על ידי חיילי הצבא הפולני. בהמשך הוקם על שמם קיבוץ גבת שבעמק יזרעאל. בעקבות האירועים עלתה המשפחה כולה בשנת 1920 והתיישבה בתל אביב, והאחים הנותרים חזרו ללמוד בגימנסיה הרצליה. באותה תקופה הקים אביו ב"בית גבריאלביץ" (דרך יפו 13) את בית המסחר הראשון בתל אביב לחומרי בניין. ב-1921 נבנה בית המשפחה ברחוב גרוזנברג 3 על ידי חברת "קדם". האדריכל היה אלכסנדר לוי.
את לימודי האדריכלות וההנדסה (אדריכל-מהנדס) השלים בשנת 1928 במילאנו אחרי שלמד מספר שנים בפוליטכניקום המלכותי של טורינו. עם גמר לימודיו תכנן גשר בצפון אגם לוקרנו (הגשר הופצץ במלחמת העולם השנייה).
בשנת 1929 שב גליברמן ארצה והצטרף כשכיר לחברת "נובל" הבריטית, שם השתתף בתכנון כביש מסמיה - מג'דל (היום אשקלון-פלוג'ה גשר עאליה-בית ג'יברין). ב-1931 הצטרף למשרדו של האדריכל יצחק רפופורט. למשרד הצטרף גם האדריכל צבי פרנקל והשלושה הקימו שותפות לאחר מספר שנים. העבודה הראשונה של המשרד הייתה בית גליקמן ברחוב נחלת בנימין 144–146, פינת סלמה. הפרויקט הבא היה ביתו של אנטואן בוסט (הבניין נהרס ובמקומו עומד "הרובע ביפו"). פרויקט גדול ומשמעותי באותה תקופה היה בית החולים דאג'אני (לימים בית החולים צהלון) ביפו. ב-1934 רכש גליברמן מגרש עם שותפים בכיכר מסריק 6–8 שם תכנן ובנה בניין מגורים ובו גם קבע את מקום מגוריו ואף התחתן בו (מאוחר יותר חודש הבניין על ידי האדריכלית ניצה סמוק). עד אותה עת התגורר גליברמן ברחוב קרל נטר 3, שם השתכן כדייר משנה בדירת הוריו של לובה אליאב. בעקבות זאת נוצר קשר אמיץ בין השניים שנמשך עד לפטירת גליברמן.
ב-1939 התגייס רפופורט לצבא הבריטי. גליברמן ופרנקל עבדו בבוקר אצל כוחות צבא למיניהם, ואת הכסף שהרוויחו הביאו לקופה המשותפת של המשרד אותו פתחו בשעות אחר הצהריים. בין השנים 1942–1943 עבד גליברמן אצל הצבא האמריקאי בחיל ההנדסה ותכנן עבורם את המבנים של "תל ליטוינסקי" לימים מחנה תל השומר). במקביל תכנן במסגרת השותפות את חמי טבריה עבור "אפריקה פלשתינה" (לימים חברת אפריקה ישראל). החל משנת 1945 נקרא המשרד "רפופורט גליברמן פרנקל מהנדסים אדריכלים יועצים".
גליברמן נפטר בשנת 1964 בדרכו לבקר את בתו ששירתה בשעתו באחד ממחנות צה"ל. בתום ה-30 למותו, פרסם לובה אליאב הספד לזכרו בעיתון "הארץ", בו ציין כי ראה את גליברמן פעמים רבות מתווכח עם הבנאים: "תמיד ידעת כי עליו אפשר לסמוך, כי בשבילו עבודת הבניין על פרטיה היא קודש והוא הכהן. כך עשה האיש את דרכו בחיים ובעבודה, דרך קשה ומפרכת הרצופה קילומטרים רבים של יסודות, מדרגות, עמודים, קירות וגגות".
רשימה חלקית של עבודותיו

(* - בניינים לשימור)
רשימה חלקית של עבודותיו > 1939-1931

מרכז מסחרי עם פסג', רחוב נחלת בנימין 144-146 פינת סלמה
בית ברנשטיין, רחוב יהודה הלוי 45 פינת אלנבי 130 (*)
בית אנטואן בוסט, רח' יפת, יפו (נהרס ובמקומו הקימו את "הרובע ביפו")
בית החולים דג'אני (צהלון), שד' ירושלים 100, יפו (*)
אגף חדש בבית החולים הצרפתי, רחוב יפת, יפו (נהרס)
בית הספר סנט ג'ורג', יפו
בית עבד-אל-רחים (בית השגריר הצרפתי), רח' טולוז 1, יפו (*)
בניין משרדים עם פסג', רח' נחלת בנימין 70–72
בנייני מגורים ברח' יהודה הלוי 79–81 (בית פינס) (*), 94
בנייני מגורים בשדרות רוטשילד 68-70 (מתחם משותף עם יהודה הלוי 79–81) (*), 112, 116, 117 (*), 118 (בית רפופורט) (*), 134 (*), 136 (*)
בנייני מגורים ברח' אחד העם 138 (*), 140 (*)
בית בנק קופת-עם, רח' אחד העם 13 (*)
רשימה חלקית של עבודותיו > 1964-1945

בית אלקון, רח' נצח ישראל 15 פינת שדרות ח"ן 38 (*)
בנייני משרדים ברחוב אחד העם 25 פינת רחוב אלנבי, 27 (משרד האוצר)
הבניין המרכזי פילץ ומטלון, רח' אלנבי 94 (*)
בית בנק איגוד, רח' אחד העם 11
בית לנדוי, רח' פינסקר 2 פינת אלנבי (ככר מוגרבי) (*)
בית גורניצקי, רח' רופין 2 (*)
בניין מגורים, רח' גורדון 83 (בו גרו גלייברמן ופרנקל)
בניין מגורים, רח' הוברמן 18 (בו היה משרד רפופורט-גליברמן-פרנקל בשנים האחרונות)
בית בנק דיסקונט, רח' יהודה הלוי 25
בית "פרלמוט",משרדים ובית קולנוע "זמיר" רח' אלנבי 34 {ככר מוגרבי}(*)
בית חברת "יואר" רח' אלנבי 32 (ככר מוגרבי) (*)
בית חברת הביטוח "מגדל", שד' רוטשילד 53
בית אמישראגז, רח' אחד העם 34 (*)
מפעל הטקסטיל אופ-אר, אופקים
מפעל הטקסטיל צ'ורלי, באר שבע
מפעל אריגי ראפופורט, בני ברק
מפעל הטקסטיל ויטלגו, רח' הברזל, רמת החי"ל (נהרס ובמקומו הקימו את בנייני זיו)
בנק מרכנתיל, שד' רוטשילד פינת נחלת בנימין
בית הפרוגרסיבים (קולנוע "מקסים"), שד' בן ציון 1 (ככר מיכאליס)
בית מפעל הפיס והשלטון המקומי, רח' הפטמן 3
קריית המלאכה, שד' הר ציון – רח' קיבוץ גלויות – רח' שוקן
חניון גרוזנברג, רח' גרוזנברג (חניון הקומות הראשון בארץ)
דפוס "הארץ", רח' שוקן 18
בניין חברת מקורות, רח' לינקולן
בניין המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, רמת גן
בית הספר תיכון עירוני י' ("אליאנס"), רח' רידינג, רמת אביב
בית דפוס "גרפיקה בצלאל", רח' התעשייה 10
כל סניפי בנק דיסקונט מאותן שנים ברחבי הארץ
לקריאה נוספת

לובה אליאב: לזכרו של ד"ר אשר גליברמן, הארץ, 2 בנובמבר 1964
נועם דביר, היה היה מגדל, באתר הארץ, 9 במאי 2012
ארגון הביון והביטחון האוסטרלי

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  אוסטרליה 
 תחום שיפוט:  אוסטרליה אוסטרליה
 סוכנות אם:  Attorney-General's Department 
 תאריך הקמה:  16 במרץ 1949 
 מטה מרכזי:  קנברה
 ארגון הביון והביטחון של אוסטרליה
 
ארגון הביון והביטחון האוסטרלי (באנגלית: The Australian Security Intelligence Organisation, בראשי תיבות: ASIO) נוסד ב-14 במרץ 1949 כשירות הביטחון הפנימי של אוסטרליה האחראי לסיכול ריגול בתוככי אוסטרליה, ולביטחון פנים.
זוהי המקבילה האוסטרלית לשב"כ ול-MI5 הבריטי. למעשה, MI5 שימש מודל עבור הארגון, ושירות הביטחון האוסטרלי הוקם בדמות מקבילו הבריטי. הארגון אחראי למניעת ריגול, להגנה מפני חבלה ופעולות הסתננות זרה, וללוחמה בטרור. לקציני הארגון אין סמכויות מעצר ולרוב הם אינם חמושים. לפיכך הארגון נעזר רבות במשטרה הפדרלית של אוסטרליה לצורך ביצוע מעצרים והוצאה לפועל של מבצעים משטרתיים.
הארגון כפוף לתובע הכללי האוסטרלי וראש הארגון מכונה "מנכ"ל הביטחון". מטה הארגון ממוקם בקנברה.
מנכ"לי הביטחון

מנכ"ל הביטחון הוא שמו של ראש שירות הביטחון הפנימי של אוסטרליה. הוא כפוף לתובע הכללי ולראש ממשלת אוסטרליה ומחויב למסור לו דוח"ות קבועים על פעולות הארגון.
| תקופת כהונה | שם |
| --- | --- |
1949–1950: ג'פרי ריד
1950–1970: צ'ארלס ספריי
1970–1975: פיטר ברבור
1975–1976: פרנק מאהוני
1976–1981: אדוורד וודוורד
1981–1985: הארווי ברנט
1985–1988: אלן וריגלי
1988–1992: ג'ון מוטן
1992–1996: דייוויד סדליר
1996–2005: דניס ריצ'רדסון
2005–2009: פול או'סאליבן
2009–2014: דייוויד איירווין
2014–2019: דנקן לויס
2019–: מייק ברג'ס
ראו גם

ASIS
ארגון האמנה לביטחון משותף

| --- | --- |


 
 דגל ארגון האמנה לביטחון משותף
 תחום:  
 שפה רשמית:  רוסית
 מטה הארגון:  מוסקבה, רוסיה
 חברים:  ארמניה ארמניה בלארוס בלארוס טג'יקיסטן טג'יקיסטן קזחסטן קזחסטן קירגיזסטן קירגיזסטן רוסיה רוסיה
 יושב ראש:  אלכסנדר לוקשנקו 
 תקופת הפעילות:  15 במאי 1992 – הווה (32 שנים)
 ODKB-CSTO.org
 קואורדינטות:  55°47′47″N 37°32′07″E﻿ / ﻿55.7963°N 37.5354°E﻿ / 55.7963; 37.5354
 he
 
פגישת ראשי המדינות החברות בארגון האמנה לביטחון משותף, 2010
ארגון האמנה לביטחון משותף (Организация Договора о коллективной безопасности ,ОДКБ) הוא ברית פוליטית-צבאית, שהוקמה על ידי חבר המדינות העצמאיות על בסיס האמנה לביטחון משותף שנחתמה ב-15 במאי 1992 ומאגדת תחת ברית אחת את כל צבאות המדינות החברות בחבר המדינות העצמאיות. מטה הארגון ברחוב ורברקה 7, מוסקבה, רוסיה.
אוקראינה, שהייתה חברה בחבר המדינות, מעולם לא הייתה חלק מהארגון.
מבנה > מזכ"ל הארגון

רוסיה ניקולאי בורדיוז'ה (28 באפריל 2003 — 31 בדצמבר 2016)
ממלא מקום: ואלרי סמריקוב (2016 — 2017)
ארמניה יורי חצ'אטורוב (14 באפריל 2017 — 2 בנובמבר 2018)
ממלא מקום: ואלרי סמריקוב (2018 — 2020)
בלארוס סטניסלב זאס (1 בינואר 2020 — ינואר 2023)
קזחסטן אימנגאלי טסמגאמבטוב (ינואר 2023 – ואילך)
מבנה > גופי ארגון

ארגון הניהול העליון ביותר בברית הוא המועצה לביטחון משותף שהוא כינוס של כל ראשי המדינות החברות בארגון והיא המחליטה אם לפתוח במבצע או התערבות צבאית במצבים הנדרשים לכך.
מועצת שרי החוץ הוא מועצה לשיתוף פעולה בין המדינות החברות בארגון שנושאי מדיניות חוץ של הארגון.
מועצת שרי ההגנה — זרוע ביצועית מייעצת לתיאום בנושאי צבא, תעשיות ביטחוניות וייצוא צבאי טכנולוגי
ועדת מזכירי מועצות הביטחון – גוף תיאום מייעץ בנושאי ביטחון לאומי
המטה המאוחד של ארגון האמנה לביטחון משותף נחשב למטה הכללי של הארגון המארגן ומתאם בין זרועות הצבא של הארגון.
מדינות שנכללות בארגון

מדינות משקיפות וחברות בארגון האמנה לביטחון משותף:
| המדינה | סטטוס חברות בארגון | שנת כניסה |
| --- | --- | --- |
| ארמניה ארמניה | חברה בארגון | 1994 |
| בלארוס בלארוס | חברה בארגון | 1994 |
| קזחסטן קזחסטן | חברה בארגון | 1994 |
| קירגיזסטן קירגיזסטן | חברה בארגון | 1994 |
| רוסיה רוסיה | חברה בארגון | 1994 |
| טג'יקיסטן טג'יקיסטן | חברה בארגון | 1994 |
| סרביה סרביה | מדינה משקיפה | 2013 |
מדינות חברות לשעבר בארגון האמנה לביטחון משותף:
| מדינה | סטטוס חברות בארגון | שנת כניסה | שנת עזיבה |
| --- | --- | --- | --- |
| אזרבייג'ן אזרבייג'ן | חברה בארגון לשעבר | 1994 | 1999 |
| גאורגיה גאורגיה | חברה בארגון לשעבר | 1994 | 1999 |
| אוזבקיסטן אוזבקיסטן | חברה בארגון לשעבר | 1994 (בפעם הראשונה) 2006 (בפעם השנייה) | 1999 (בפעם הראשונה) 2012 (בפעם השנייה) |
| אפגניסטן (2013–2021) אפגניסטן | מדינה משקיפה | 2013 | 2021 |
פעולות צבאיות עיקריות של הברית > המהומות בקזחסטן

בינואר 2022 פרצו מחאות נגד המשטר בקזחסטן. לבקשת הנהגת המדינה, ארגון האמנה לביטחון משותף, שלח למדינה את הכוחות המשותפים לתגובה מהירה.
פעולות צבאיות עיקריות של הברית > סכסוך אזרבייג'ן–ארמניה (2022)

ב-13 בספטמבר 2022 התחדשה הלחימה בין אזרבייג'ן, החברה לשעבר, לארמניה, כשנתיים לאחר סיום מלחמת נגורנו קרבאך השנייה. לאחר תחילת הלחימה, ביקשה ארמניה להפעיל סעיף מאמנת הברית, המחייב את המדינות החברות לפעול להגנת בעלת ברית מותקפת. משלחת הברית, בראשות מזכ"ל הברית, סטניסלב זאס, נשלחה לעקוב אחר המצב לאורך הגבול בין המדינות הלוחמות.
ראו גם

ברית ורשה
ארגון האמנה הצפון אטלנטית
הערות שוליים

↑  השתלטות הטליבאן על אפגניסטן הביאה לפירוק הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן ולאובדן מקומה בארגון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009899870905171  PLWABN: 9810671152905606  BIBSYS: 12049360  BnF: cb180802908 (data)  GND: 1026076781  LCCN: n2004111189  RERO: 02-A021545748  VIAF: 146787280   WorldCat (עם VIAF): 146787280
ביזוי כבוד המת

ביזוי כבוד המת מתייחס לפעולות הממחישות חוסר כבוד או בוז לאנשים שנפטרו. ביזוי כבוד המת נחשב למגונה מבחינה תרבותית, חברתית ואתית בחברות רבות ברחבי העולם. מגוון רחב של דפוסי התנהגות יכולים להיות מסווגים כביזוי כבוד המת.
סוגים שונים של ביזוי כבוד המת

חטיפת גוויות (אנ') – לקיחה בסתר של גוויות מאתרי קבורה. מטרה נפוצה לחטיפת גוויות, אשר הייתה נפוצה יחסית במהלך המאה ה-19, הייתה למכור את הגוויות לצורך נתיחות או הרצאות אנטומיה בבתי ספר לרפואה.
הכחדת הזיכרון – ניסיון למחוק אדם מסוים מן הזיכרון.
חילול קברים (אנ') – פעולות מכוונות של ונדליזם, גניבה או הרס מכוונים בבתי קברות. צורה נפוצה של חילול קברים היא השחתת מצבות.
ציד ראשים – הנוהג של עריפה ושימור הראש של אדם לאחר הריגת הקורבן.
איסוף חלקי גוף כמזכרת (אנ') – איסוף חלקי גוף של קורבנות כמזכרת, אשר לרוב מבוצע במהלך מלחמות. המטרה של כך היא בדרך כלל להשפיל או להפחיד את האויב. לעיתים הדבר עשוי להיות מבוצע גם על מנת להוכיח כמה אנשים החייל הרג בקרבות. מקרים בהם רוצחים סדרתיים אספו בעבר חלקי גוף מקורבנותיהם תוארו גם כמקרים של איסוף חלקי גוף כמזכרת.
נקרופיליה – פאראפיליה המאופיינת במשיכה מינית לגופות ובהגעה לאורגזמה בעת ביצוע אקט מיני עם גוויות.
הוצאה להורג לאחר המוות – הוצאה להורג טקסית של גופתו של אדם שכבר מת כעונש.
מניעים לביזוי כבוד המת

סכסוכים וטינה – במקרים מסוימים אנשים עשויים לבזות את כבוד המת כדרך להביע כעס או טינה כלפי הנפטר או קרובי הנפטר שעודם בחיים.
מניעים פוליטיים או אידאולוגיים – באזורים בעולם בהם ישנם סכסוכים פוליטיים מהותיים, יחידים או קבוצות עשויים לבחור לבזות את כבוד המת במטרה להצהיר הצהרה מסוימת או כדי להשפיל את אויביהם.
הפרעות פסיכולוגיות – אנשים הסובלים מהפרעות פסיכולוגיות מסוימות עלולים לגרום לביזוי כבוד המת במקרים מסוימים.
הערות שוליים

↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Body-Snatching". Encyclopædia Britannica. Vol. 4 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 112.
↑  Omissi, Adrastos (28 ביוני 2018). Emperors and Usurpers in the Later Roman Empire: Civil War, Panegyric, and the Construction of Legitimacy. OUP Oxford. p. 36. ISBN 978-0-19-255827-5. ארכיון מ-7 בנובמבר 2021. נבדק ב-6 בדצמבר 2021. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Fox, James Alan; Levin, Jack (בינואר 1998). "Multiple Homicide: Patterns of Serial and Mass Murder". Crime and Justice. Chicago, Illinois: University of Chicago Press. 23: 407–455. doi:10.1086/449274. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Goodwin, Robin; Cranmer, Duncan, eds. (2002). Inappropriate Relationships: The Unconventional, the Disapproved, and the Forbidden. London, England: Psychology Press. pp. 174–176. ISBN 978-0805837421.
מלח אמריקאי עם גולגולת של חייל יפני אשר הפכה לקמע על סיפון ספינת חיל הים "Navy motor torpedo boat 341". צולם בגינאה החדשה במהלך מלחמת העולם השנייה, אפריל 1944
ביזוי דגל

שריפת דגל ארצות הברית
השחתת דגל היא פעולה שמטרתה הפגנה של בוז, שנאה או מחאה כלפי המדינה או הארגון שדגלו מושחת. דרכים נפוצות להשחתת דגל היא שריפת הדגל, דריכה על הדגל או עשיית צרכים עליו[דרוש מקור].
איסור על ביזוי הדגל קיים במדינות רבות, ובהן ישראל. בארצות הברית קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית שהשחתת דגל נכללת בחופש הביטוי המוגן בהתאם לתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, ולכן השלטון אינו רשאי למנוע אותה.
בישראל

בישראל קובע חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה: "הפוגע בכבוד דגל המדינה או בכבוד סמל המדינה, או גורם לפגיעה בכבודו, או משתמש בו באופן שיש בו כדי לפגוע בכבודו, דינו – מאסר עד שלוש שנים או כפל הקנס האמור בסעיף 61(א)(2) לחוק העונשין, התשל"ז-1977 או שני הענשים כאחד". בנוסף לכך, בסעיף 3ב לחוק יסודות התקציב ניתנה לשר האוצר סמכות שלא להעביר לגוף מתוקצב וגוף נתמך כספים שהובטחו להם בתקציב המדינה, כאשר הגוף הוציא הוצאה לשם "מעשה של השחתה או ביזוי פיזי הפוגע בכבוד דגל המדינה או סמל המדינה".
איסורים הקבועים בחוק הדגל, הסמל והמנון המדינה נדונו בפסקי דין אחדים:
בספטמבר 1968 דן השופט כתיילי שני צעירים ערבים לשלושה חודשי מאסר על ביזוי הדגל, לאחר שנקבע שקרעו את הדגל ביום העצמאות בכפר כנא.
חיים מילר, סגן ראש עיריית ירושלים, כינה, בראיון רדיו ב-31 באוגוסט 1996, את דגל המדינה "מקל עם סמרטוט של כחול לבן עליו". עקב כך פנה עו"ד תיאודור אורין ליועץ המשפטי לממשלה בדרישה להעמיד לדין את מילר, על פגיעה בכבוד הדגל. משדחה היועץ המשפטי לממשלה פנייה זו בנימוק של חוסר עניין לציבור, הגיש עו"ד אורין עתירה לבג"ץ, אך זו נדחתה, לאחר שמילר התנצל על דבריו.
לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה פסל יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, השופט מישאל חשין, תשדיר בחירות של "חרות - התנועה הלאומית", שבו נראה דגל ישראל מתנופף מעל משכן הכנסת, והופך בהדרגה מדגל ישראל לדגל פלסטין, בנימוק של פגיעה בכבוד הדגל. בעתירה לבג"ץ לביטול הפסילה עלו סוגיות של ביזוי הדגל לעומת חופש הביטוי, והיא נדחתה ברוב דעות בנימוק שלא נמצאה עילה מספקת להתערבות בהחלטה של יו"ר ועדת הבחירות.
ראו גם

פרוטוקול הדגל
השחתת הקוראן
הערות שוליים

↑  Texas v. Johnson 491 U.S. 397 (1989)
United States v. Eichman 496 U.S. 310 (1990)
↑  חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה, תש"ט-1949
↑  חוק יסודות התקציב, התשמ"ה-1985, באתר "ויקיטקסט"
↑  מאסר לשני צעירים ערביים שקרעו הדגל ביום העצמאות, מעריב, 1 באוקטובר 1968
↑  בג"ץ 8507/96  תיאודור אורין נגד מדינת ישראל ואחרים, ניתן ב-7 בינואר 1997
↑  בג"ץ 212/03 חרות התנועה הלאומית נ' יושב-ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השש-עשרה, ניתן ב־16 בינואר 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546742305171  BnF: cb13178174z (data)  LCCN: sh94005355
באיינחונגור (עיר)

| --- | --- |
מראה של באיינחונגור
מראה של באיינחונגור
 מדינה:  מונגוליה מונגוליה
 איימאג:   באיינחונגור
 שטח:  64 קמ"ר
 גובה:  1,874 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  28,219 (2011)
  ‑ צפיפות:  441 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  46°11′30″N 100°43′04″E﻿ / ﻿46.191666666667°N 100.71777777778°E﻿ / 46.191666666667; 100.71777777778 
 אזור זמן:  UTC +8
 http://bayanhongor.bkh.gov.mn/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מונגוליה מוגדלת) אולן בטור ארדנט דרחאן צ'ויבלסאן מורון חובד אולגי ארבאיחר אולאנגום רוסיה סיןבאיינחונגור(למפת מונגוליה רגילה) אולן בטור ארדנט דרחאן צ'ויבלסאן מורון חובד אולגי ארבאיחר אולאנגום רוסיה סיןבאיינחונגור  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
באיינחונגור (במונגולית: Баянхонгор) היא בירת איימאג (מחוז) באיינחונגור אשר במונגוליה.
האיימאג הוקם ב-1942, אך העיר הפכה לבירת האיימאג רק ב-1961. בשנות השמונים של המאה ה-20 הוקמו בה מספר מפעלים. ב-1991 נפתח בעיר מקדש בודהיסטי. בבאיינחונגור פועלים מספר מוזיאונים.
את העיר משרת שדה התעופה באיינחונגור, והיא ממוקמת על הכביש המחבר את הבירה אולן בטור עם העיר חובד.
בנדיקטוס השני

האפיפיור בנדיקטוס השני (בלטינית: Benedictus II;‏ 625 – 8 במאי 685) היה האפיפיור מ-26 ביוני 684 עד מותו. יום חגו של האפיפיור בנדיקטוס השני הוא 7 במאי.
ביוגרפיה

בנדיקטוס נולד ברומא בשנת 635. ייתכן שהוא היה חבר במשפחת סאוולי, אם כי זה לא בטוח. בצעירותו הוא נשלח לקנטורום שולה, והתבלט ביודעו את כתבי הקודש ועל ידי שירותו.
הבישופים של רומא נבחרו על ידי הכמורה ואנשי רומא, על פי הנוהג באותם זמנים: הקיסרים הנוצרים היו ראשי העם, ולכן נדרשה הסכמתם לבחירה. אבל בשל היותם מתגוררים במזרח, מצב זה הפיק עיכובים ממושכים ומספר רב של אי-נוחות. אף שנבחר בשנת 683, הוא לא הוכתר עד לשנת 684, בשל המתנתו לאישורו של הקיסר קונסטנטינוס הרביעי. על פי ה"דיאורנוס ליבר", הוא השיג מן הקיסר צו אשר ביטל לחלוטין אישורים אימפריאליים או נתן להם אפשרות להשגה מהאקסרכיה של רוונה. בנדיקטוס אימץ באופן סמלי את שני בניו של קונסטנטינוס, יוסטיניאנוס והרקליוס.
כדי לעזור לדכא את המונותליטיזם, הוא השתדל להשיג את החתימות של הבישופים של היספניה לפסיקות של ועידת קונסטנטינופול השלישית של 680/1, ולהביא את ההכנעה לצווי מקאריוס, הבישוף המודח של אנטיוכיה.
שחזור של כנסיות רבות ברומא מיוחס לשלטונו של בנדיקטוס שנמשך פחות משנה. לאחר ששלט 11 חודשים, מת האפיפיור בנדיקטוס השני ב-8 במאי 685 ונקבר בסנט פטרוס.
הערות שוליים

↑  Butler, Alban. The Lives of the Saints. 1866
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: לאו השני | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: יוחנן החמישי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1143204  BnF: cb110464131 (data)  GND: 100937586  ISNI: 0000 0000 5614 0417  NKC: kup19980000006473  NTA: 074279556  VcBA: 495/45890  VIAF: 84482371   WorldCat (עם VIAF): 84482371
בנדיקטוס התשיעי

האפיפיור בנדיקטוס התשיעי (בלטינית: Benedictus IX; ‏1012 לערך – 1056) היה האדם היחיד שכיהן כאפיפיור בשלוש תקופות כהונה נפרדות (ולמעשה היחיד שכיהן יותר מפעם אחת), לאחר שהודח ושב לכסאו בזכות קשריו למשפחות בעלות עושר ועוצמה. בנדיקטוס התשיעי היה אחד האנשים הצעירים ביותר בהיבחרם ולטענת מתנגדיו, אחד האפיפיורים המושחתים והבלתי-כשירים ביותר, עקב אורח חייו המופקר. תקופות כהונתו היו בין אוקטובר 1023 לספטמבר 1044, שנית בין אפריל למאי 1045 ופעם נוספת בין נובמבר 1047 עד יולי 1048.
ביוגרפיה

נולד ברומא בשם תיאופילקטוס מטוסקולום (עיר בלאטיום, סמוך לרומא). אביו היה רוזן העיר. שניים מדודיו, בנדיקטוס השמיני ויוחנן התשעה עשר, היו אפיפיורים לפניו. באוקטובר 1032 רכש עבורו אביו את משרת האפיפיור, גילו באותה עת היה כנראה 18 או 20, לפי האנציקלופדיה הקתולית, שאף טוענת שהעטה בושה וכלימה על כסאו של פטרוס. לפי רדולפוס גלאבר היה בן 10 כאשר נבחר למשרה. דיווחים שונים מייחסים לו מעשי אונס ורצח וקיום אורגיות הומוסקסואליות בארמון האפיפיורי. [דרוש מקור]
בשנת 1036 הוגלה מרומא, אך הוחזר מיד על ידי קונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בספטמבר 1044 הודח, ותחתיו התמנה כאפיפיור סילבסטר השלישי. באפריל 1045 שב בנדיקטוס והדיח את סילבסטר, ולאחר כחודש הסכים למכור את הכס לסנדקו שהתמנה לאפיפיור גרגוריוס השישי, בתמורה לסכום כסף. ביולי 1046 התחרט ושב לרומא בראש צבא, אך גרגוריוס המשיך לכהן כאפיפיור. היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כינס ועידה אקומנית בסוטרי. בדצמבר 1046 גינתה הוועידה הן את בנדיקטוס והן את סילבסטר השלישי והצהירה על טענתם לכס כשקרית ובטלה. הוועידה קיבלה את עדותו של האפיפיור המכהן גרגוריוס, לפיה רכש את הכהונה בכסף והאיצה בו להתפטר מתפקידו. לבסוף מינתה הוועידה לאפיפיור את קלמנס השני.
בנדיקטוס לא קיבל את מרות הוועידה, ועם מותו של קלמנס באוקטובר 1047 שב ותפס את הארמון האפיפיורי, בו שלט מנובמבר ועד גירושו ביולי 1048 על ידי חיילי האימפריה הרומית הקדושה. במקומו מונה כאפיפיור דמסוס השני. ב-1049 נודה בנדיקטוס מן הכנסייה, לאחר שסירב לעמוד למשפט בעוון סימוניות (מכירת משרות כנסייתיות בכסף).