stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הגליל העליון
אוכלוסייה

העיר צפת מכונה "בירת הגליל העליון". מוקדי אוכלוסייה בולטים נוספים בגליל העליון הם קריית שמונה, חצור הגלילית, ראש פינה. בשל אופי השטח, רוב ההתיישבות בגליל העליון היא ביישובים של ההתיישבות העובדת (קיבוצים, מושבים ומושבות). כמו כן, קיימים כפרים של בני מיעוטים, בדואים, ודרוזים. מרבית השטח בגליל העליון המזרחי מצוי בתחום המועצה האזורית הגליל העליון והמועצה האזורית מבואות החרמון. למרום הגליל מקבילה פחות או יותר המועצה האזורית מרום הגליל. מרבית החלק הצפוני של הגליל העליון המערבי מצוי בתחום המועצה האזורית מעלה יוסף, והחלק המערבי בתחום המועצה האזורית מטה אשר.
נכון לשנת 2020 נבנו שכונות חדשות בצפת, חצור הגלילית ובמרבית קיבוצי הגליל העליון החלו לאכלס את ההרחבות הקהילתיות.
תיירות

בזכות נופו ואקלימו הגליל העליון הוא אזור תיירותי המושך מטיילים רבים. ניתן לבצע בו טיולים רגליים, רכובים, ואחרים. כמו כן, יש בו אטרקציות תיירותיות רבות כמו חוות סוסים, אתרים ארכאולוגיים, וערים עתיקות.
מדי שנה מטיילים בגליל העליון כמיליון וחצי מבקרים בנחלי מקורות הירדן, בנהר הירדן, בוואדיות ובאטרקציות תיירותיות רבות שיש באזור. הגליל העליון הוא האזור היחיד במדינת ישראל שבו מותר שיט בנחלים ופועלים בו כחמישה אתרים שונים. בגליל העליון קיימים חניוני לינה מוסדרים אשר מיועדים לציבור המטיילים כחלק מניסיון שנעשה בשנים האחרונות לשמור על סביבת הנחלים מפגיעה ומנזקים שנגרמו בעקבות ריבוי המטיילים באזור.
ראו גם

מעלות תרשיחא
נחל כזיב
נחל געתון
צפת
ראש פינה
חצור הגלילית
מטולה
קריית שמונה
בקעת בית כרם
הגליל התחתון
הערות שוליים

↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים (תרגום שמחוני), ספר ג, פרק שלישי, פסקה א, סעיף 1.
↑  מעניין לראות, בהקשר זה, את דבריו של יוסף ברסלבסקי (בספרו "זאת הארץ – הגליל", תשי"ב, עמ' 326): "עם ”קריעת רובו של הגליל העליון מתחומי הארץ, לאחר הכיבוש הבריטי”, נכרת העורף שזן ופרנס את העיר [צפת]..." הוא עומד על דעתו זו בצורה מפורשת (שם, עמ' 273) – "בעצם, מהווה הליטניס ...גבול טבעי בין הגליל העליון, לאמר בין ארצינו, והלבנון. לא לחינם ייקרא בערבית "קסמיֶה", לאמר – המפריד.
 אך, עם קביעת הגבולות בסוף מלחמת העולם הראשונה, נקרע חבל-הרים גדול מעל הארץ, וקו הגבול קורע את הרי הגליל העליון לשניים וחלקם הגדול סופח ללבנון....."
↑  מלחמת היהודים, ספר ג', 39–40, בתרגום ליזה אולמן, הוצאת כרמל, ירושלים, תש"ע.
↑  משנה, מסכת שביעית, פרק ט', משנה ב'.
↑  ישראל רוזנסון, 'זיכרון מירון', 2003, עמ' 50–54
↑  שקד שדה, ‏בעוד רקטה נפלה בכביש ראשי בצפון, בכנסת התברר: מיגון האזור לא תוקצב מ-2018, באתר מעריב אונליין, 8 במאי 2024
↑  צוות המשרוקית של גלובס, ‏האם מספר המפונים מהצפון עומד על יותר מ־120 אלף?, באתר גלובס, 10 בינואר 2024
↑  יוסי יהושוע, "רצועת הביטחון" בגליל, והעימות לפני 7.10 בין מפקד האוגדה לראש אמ"ן: "לא תהיה התרעה? כל המטכ"ל יתפטר", באתר ynet, 19 בינואר 2024
↑  גיא נרדי, "קיבלנו רק חצי מהתקציב למיגון הצפון ב-2024. התושבים לא יחזרו כי אין להם הגנה", באתר כלכליסט, 8 במאי 2024
| אזורים בארץ ישראל |
| --- | --- | --- |
| רמת הגולן וסביבתה | הר חרמון • טרכון • חורן • הבשן • רמת הגולן |  |
| הגליל והעמקים | הגליל העליון • אצבע הגליל • הגליל המערבי • הגליל התחתון • עמק יזרעאל • עמק חרוד • בקעת בית שאן |  |
| מישור החוף | מישור החוף הצפוני • הכרמל • חוף הכרמל • השרון • מישור חוף יהודה • גוש דן • מישור החוף הדרומי |  |
| הבקע הסורי-אפריקני | בקעת הירדן • עמק החולה • ארץ כינרות • עמק בית שאן • הערבה • בקעת ים המלח |  |
| מרכז שדרת ההר המערבית | הגלבוע • השומרון • הרי בנימין • הרי ירושלים • גוש עציון • השפלה • יהודה • מדבר יהודה • הר חברון |  |
| שאר עבר הירדן | הגלעד • ארץ המישור • עמון • מואב • הרי אדום |  |
| הנגב | הנגב הצפוני • חבל אשכול (חבל הבשור) • בקעת באר שבע • מכתשים בנגב • הר הנגב • מדבר פארן • הרי אילת |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 124525814   WorldCat (עם VIAF): 124525814 
שרידי בית כנסת מתקופת התלמוד בגוש חלב
רכבל צוק מנרה
סטיבן קפלר

| --- | --- |

 לידה:  24 באוגוסט 1913 האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  11 באוקטובר 1980 (בגיל 67) וודס הול, ארצות הברית 
 מקום מגורים:  הונגריה ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 מנחה לדוקטורט:  ג'ון קריו אקלס 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים  פרס רלף ג'רארד (1978)  פרס דיקסון ברפואה (1974)  פרס לואיזה גרוס הורביץ (1972)  חבר זר של החברה המלכותית (1971) 
 
סְטִיבְן וִילְיֶאם קַפְלֶר (באנגלית: Stephen William Kuffler) נולד כוילהלם קופלר (Wilhelm Kuffler;‏ 24 באוגוסט 1913 בטאפ, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 11 באוקטובר 1980) היה נוירופיזיולוג הונגרי-אמריקאי בולט. הוא מכונה לעיתים קרובות "אבי מדע העצב המודרני". קפלר, לצד חתני פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ידועים כדוגמת סר ג'ון קריו אקלס וסר ברנרד כץ נשא הרצאות מחקר באוניברסיטת סידני, והשפיע רבות על הסביבה האינטלקטואלית בה בזמן שעבד בבית החולים של סידני (אנ'). הוא ייסד את המחלקה לנוירוביולוגיה של אוניברסיטת הרווארד ב-1966, ותרם רבות להבנתנו את הראייה, הקידוד העצבי (אנ') והיישום העצבי של התנהגות. הוא ידוע במחקרים שלו על צומתי עצב-שריר בצפרדעים, עיכוב קדם-סינפטי והמוליך העצבי GABA. בשנת 1972 הוענק לו פרס לואיזה גרוס הורביץ מאוניברסיטת קולומביה.
ביוגרפיה

סטיבן קפלר נולד בשנת 1913 בטאפ בהונגריה (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית), למד רפואה באוניברסיטת וינה משנת 1932, וסיים את לימודי הדוקטורט בדצמבר 1937. לאחר מכן עבד תקופה קצרה במרפאה השנייה של האוניברסיטה ובמחלקה לפתולוגיה לפני שנסע לאנגליה לכמה חודשים ולאחר מכן לאוסטרליה בקיץ 1938 לבית החולים של סידני, שם עבד במכון הפתולוגי על שם קנמאצו (Kanematsu Memorial Institute of Pathology) ובמעבדה של זוכה פרס נובל מאוחר יותר ג'ון קריו אקלס. שם הוא גם פגש את הנוירוביולוג ברנרד כץ, שהשפיע באופן משמעותי על תחומי העניין המדעיים שלו. לאחר שהיגר בשנת 1938 לאוסטרליה הוא שינה את שמו הפרטי לסטיבן.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הוא היגר לארצות הברית ועבד באוניברסיטת שיקגו מסתיו 1945 לפני שהפך לפרופסור לפיזיולוגיה חזותית וביופיזיקה במכון לרפואת עיניים בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס ב-1946. ב-1959, לפי הזמנה של אוטו קרייר (אנ'), הוא וקבוצת המחקר שלו עברו למחלקה לפרמקולוגיה באוניברסיטת הרווארד, שם ייסד את המחלקה העצמאית הראשונה בעולם לנוירוביולוגיה שבע שנים מאוחר יותר ועבד כפרופסור לנוירופיזיולוגיה ונוירו-פרמקולוגיה, ומ-1966 לנוירוביולוגיה ועד מותו. בנוסף לעבודתו בהרווארד, הוא וקבוצת העבודה שלו בילו בקביעות בקיץ במחקר במעבדה לביולוגיה ימית (אנ') בוודס הול (אנ') במסצ'וסטס ובין 1967 ל-1971 במכון סאלק למחקרים ביולוגיים (אנ').
סטיבן קפלר היה נשוי משנת 1943 ואב לארבעה ילדים. בתו יוג'יני קפלר (גר') היא מלחינה, חלילנית ורקדנית ידועה. ב-1954 הפך לאזרח אמריקאי. הוא מת בוודס הול בשנת 1980 כתוצאה מדום לב שלקה בו לאחר שחייה ממושכת במפרץ בזרדס. תלמידיו באקדמיה כללו, בין היתר, את דייוויד הובל וטורסטן ויזל, שקיבלו את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה שנה לאחר מותו.
פרסים ומחוות

קפלר זכה להכרה נרחבת כמדען מוח מקורי ויצירתי. בנוסף לפרסים רבים, תוארי כבוד והרצאות מיוחדות במדינות ברחבי העולם, סטיבן נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1960, לאקדמיה הלאומית למדעים ב-1964, לחברה המלכותית בתור עמית זר בשנת 1971, ולחברה הפילוסופית האמריקאית בשנת 1978. בשנת 1964 הוא מונה לפרופסור רוברט ווינתרופ לנוירופיזיולוגיה ונוירו-פרמקולוגיה (Robert Winthrop professor of neurophysiology and neuropharmacology). מ-1966 עד 1974 הוא היה פרופסור רוברט ווינתרופ לנוירוביולוגיה, וב-1974 הוא מונה לפרופסור ג'ון פרנקלין אנדרס (John Franklin Enders university professor).
תיאור מפורט, רוחש חיבה וסמכותי על חייו ויצירתו של סטיבן קפלר נכתב על ידי סר ברנרד כץ (זיכרונות ביוגרפיים של עמיתים מהחברה המלכותית, כרך 28, עמ' 225–59, 1982) ובספר בשם "סטיב, זיכרונותיו של סטיבן ו. קופלר" (Steve, Remembrances of Stephen W. Kuffler). דין וחשבון על עבודתו של קפלר נכתב על ידי אריק קנדל, "בחיפוש אחר זיכרון: הופעתו של מדע חדש של המוח" (In Search of Memory: The Emergence of a New Science of Mind, ניו יורק: נורטון, 2006), ובו נאמר: "אני לא חושב שמאז יש מישהו שנמצא בסצנה האמריקאית. שהיה משפיע או אהוב כמו סטיב קפלר".
הערות שוליים

↑  1980 - 1967 Awardees, The Louisa Gross Horwitz Prize
↑  "Stephen William Kuffler". American Academy of Arts & Sciences.
↑  "Stephen Kuffler". www.nasonline.org.
↑  "APS Member History". search.amphilsoc.org.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007424805905171  BIBSYS: 90119895  CiNii: DA00797900  GND: 1019586354  ISNI: 0000 0001 1727 4225  LCCN: n83132478  NDL: 00446455  NTA: 070685452  RERO: 02-A003478338  SNAC: w69s4vsq  SUDOC: 12111824X  VIAF: 166972183   WorldCat (עם VIAF): 166972183
חיים יעקב שפירא

| --- | --- |

 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 
הרב חיים יעקב שפירא (תקצ"ב (1832) – כ"א בסיוון תרס"ח (1908)) היה רב ודיין בקובנה, ולאחר עלייתו לארץ ישראל אב בית דין בבית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים.
קורותיו

נולד בליטא לר' יצחק מנחם זונדל שפירא, שהיה רבה של העיירה איליה ובנו של הרב אריה לייב שפירא (ר' לייבלי קובנר), שהיה רב העיר קובנא. משפחתו התייחסה לרש"י, שייחוסו מגיע עד דוד המלך. בגיל צעיר התייתם מאביו וגדל אצל סבו. בבגרותו שימש כמורה הוראה ודיין בקובנא לצד הרב יצחק אלחנן ספקטור.
בשנת תרנ"א (1891) עלה לארץ ישראל יחד עם רעייתו אסתר ליבא (בתו של הרב בן ציון זקהיים) ונכדתו גיטל מלכה (בת בנו הרב דוד שפירא) והתיישב בירושלים. בירושלים התמנה כחבר בית הדין האשכנזי פרושי, ומאוחר יותר התמנה כאב בית הדין. שימש גם כאחד מחברי הנהלת ישיבת אוהל משה של הרב יהושע לייב דיסקין ובמספר מוסדות חסד נוספים. התפרסם בבקיאותו ובספרייתו הגדולה.
נפטר בכ"א בסיוון תרס"ח (1908) בירושלים ונקבר בבית הקברות הר הזיתים.
צאצאיו

היה נשוי לאסתר ליבא (לבית זקהיים). ילדיהם:
הרב דוד (תרי"א, 1851 – ד' באייר תרצ"ו, 1936) נישא לראשע ראשגולין (ראשיגולסקי). ממלא מקום אביו כרב ומורה הוראה בקובנה ובגרינרבורג. נקבר בבית הקברות היהודי בקובנה. חתניו: הרב צבי פסח פרנק והרב אריה לוין. בנו: הרב שלמה יצחק שפירא – ספרא דדיינא בבית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים ואביו של הרב שמואל שפירא, מזקני רבני ברסלב. אחיינו (בן אחיה של אשתו) – הרב והמשורר הלל בבלי.
הרב משולם (נולד ב-1855) - היה נשוי לחנה רייזל ראשגולין (ראשיגולסקי), נפטר בחיי אביו, בירושלים בי"ד בכסלו תרס"ד, 1903). בנותיו: שיינה גיטל – נישאה לרב מרדכי דוד לוין, לאה מרים – נישאה לרב יצחק יעקב ילין, שרה מלכה – נישאה לרב יעקב יוסף דזימטרובסקי, ועטיל נישאה ללייב ויטנברג. בניו: זונדל שפירא, שמואל אהרון שפירא והרב בן ציון שפירא.
בתו שיינא מלכה שפירא – הייתה כותבת בכתבי העת תחת השם "ש.מ.ש.", נישאה לרב יהוסף רלב"ג בנו של הרב אליעזר דן רלב"ג, ראש ישיבת עץ חיים בירושלים. ניניה הם הרב אריה רלב"ג ראש בית הדין של אגודת הרבנים, רב קהילת "אהבת ישראל" של ישראל הצעיר בברוקלין שבניו יורק, ומראשי מערכת הכשרות משולש K. והרב יהוסף גדליה רלב"ג חבר בית דין רבני חב"ד ואיש ציבור, רבה של שכונת קריית יובל בירושלים.
אדוארד סלומון

ערך זה עוסק במושל ויסקונסין. אם התכוונתם לגנרל ומושל וושינגטון, ראו .
פורטרט של אדוארד סלומון - בערך 1865
אדוארד סלומון (באנגלית: Edward Salomon,‏ 11 באוגוסט 1828 - 21 באפריל 1909) היה פוליטיקאי יהודי אמריקאי, היהודי הראשון שנבחר למשרת סגן מושל מדינה בארצות הברית (ויסקונסין) והיהודי השני שמונה (אף כי לא נבחר) למושל מדינה בארצות הברית. אחד מארבעת האחים היהודים סלומון, אשר שניים מהם היו גנרלים בצבא ארצות הברית (פרדריק סלומון וצ'ארלס סלומון) ואחד מושל מדינת ויסקונסין (אדוארד) (הרביעי היה סמל (אנ') הרמן סלומון). גם בן דודם, אדוארד זליג סלומון היה גנרל בצבא הצפון, בנוסף להיותו מושל טריטוריית וושינגטון.
קורות חיים

ארבעת האחים סלומון (ועוד שתי אחיות) נולדו בפרוסיה, בעיירה סטרובק (Stroebeck), שליד הלברשטאדט, כיום במדינת סקסוניה-אנהלט שבמזרח גרמניה, לזוג יהודי גרמני, כריסטוף סלומון (1786–1872) ודורותיאה לבית קלסמן (1793–1871). האב, כריסטוף סלומון היה סרג'נט מייג'ור בצבא פרוסיה שאולץ להילחם לצד נפוליאון. השתתף בפלישה הצרפתית לרוסיה ובנסיגה ממוסקבה, ואף נפצע בקרב ווטרלו. קיבל שלוש מדליות אומץ שונות, לרבות צלב הברזל של הצבא הפרוסי. אדוארד סלומון היה בנו השלישי.
סלומון ואחיו הבוגר יותר פרדריק למדו ביחד באוניברסיטת ברלין, כשהחלה ב-1848 מהפכת "אביב העמים" גם בגרמניה. הם השתתפו שניהם בהפגנות הפועלים והסטודנטים שתמכו בדמוקרטיה. פרדריק ברח לארצות הברית בסוף אותה שנה, לאחר דיכוי המהפכה ואילו סלומון נשאר וסיים תואר בהיסטוריה כעבור שנה. ב-1849 האח הבכור צ'ארלס השתחרר מהצבא הפרוסי בו שירת והוא וסלומון הצעיר, שסיים את לימודיו, עזבו אף הם את גרמניה והיגרו לארצות הברית, שם הצטרפו אל פרדריק, בעיירה מניטוואק שבויסקונסין.
פרדריק ביסס את עצמו בינתיים במניטוואק, במקצועו כמודד ורשם קרקעות, צ'ארלס עבר לעבוד בתפקיד דומה בסנט לואיס, מיזורי ואילו האח הצעיר סלומון עבד תחילה אצל אחיו ואחר כך פנה ללימודי משפטים במילווקי וב-1855 התקבל ללשכת עורכי הדין שם. באותה שנה גם הביאו האחים למניטוואק את הוריהם, כריסטוף ודורותיאה סלומון, יחד עם שאר המשפחה.
ב-1858 נישא סלומון לאליסה לבית נבל.
סגן ומושל ויסקונסין

זמן קצר אחרי שהחל לעבוד כעורך דין הצטרף סלומון הצעיר למפלגה הדמוקרטית והחל להיות פעיל גם בפוליטיקה. הרפובליקנים היו באותה עת המפלגה הליברלית יותר בארצות הברית, מפלגתו של אברהם לינקולן וסלומון תמך בשחרור העבדים בכל ארצות הברית ולפיכך, למרות היותו איש המפלגה הדמוקרטית, מינה אותו המושל הרפובליקני דאז של ויסקונסין קול בשפורד, ב-1857, לחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת ויסקונסין במדיסון, משרה פוליטית ראשונה. סלומון חצה בהמשך את הקווים ועבר לרפובליקנים ולקראת סוף 1861 הוא נבחר להיות מועמד המפלגה הרפובליקנית לכהונת סגן מושל ויסקונסין. המחשבה הייתה, שבהיותו איש אמצע פחות או יותר, רבים סיכוייו לזכות. ואכן, סלומון ניצח בבחירות הכלליות וב-6 בינואר 1862, גם אם ברוב זעום, ונכנס לתפקיד סגן מושל המדינה, תחת המושל השביעי לואיס הרווי. הוא היה בכך ליהודי הראשון שנבחר למשרת סגן מושל של מדינה כלשהי בארצות הברית.
ב-19 באפריל 1862, כשלושה חודשים וחצי בלבד אחרי שהחל לכהן כמושל ויסקונסין טבע המושל הרווי למוות, בעת סיור וביקור אצל פצועי ויסקונסין מאחד הקרבות הגדולים המוקדמים של מלחמת האזרחים האמריקאית, קרב שילה. ב-22 באפריל 1862 נכנס סלומון פורמלית לתפקיד מושל מדינת ויסקונסין, במקומו, המושל השמיני של מדינה זו והיהודי הראשון ועד כה האחרון בתפקיד מושל המדינה. סלומון היה בכך למושל מדינה (ממונה) שני בארצות הברית, אחרי דייוויד עמנואל, שקדם לו בכששים שנה.
סלומון כיהן כמושל ויסקונסין במשך קצת פחות משנתיים, עד 4 בינואר 1864 ותקופת כהונתו הוקדשה כולה למאמצי המלחמה. הוא הירבה לעסוק בגיוס עוד ועוד מתנדבים בני ויסקונסין לצבא הצפון ובמימון העלויות הכרוכות במלחמה.
כחצי שנה אחרי כניסתו לתפקיד הוחל בכל מדינות הצפון גיוס החובה שעליו החליט הנשיא אברהם לינקולן. בנובמבר 1862 פרצו בעקבותיו, בוויסקונסין, "מהומות הגיוס" של מתנגדי גיוס החובה. מהומות אלה התפשטו בהמשך גם למדינות רבות אחרות בצפון, וידועות במיוחד בהקשר זה מהומות הגיוס בניו יורק, שהתרחשו ביולי 1863. מכל מקום, סלומון נאלץ לקרוא לצבא לדכא את המהומות של ויסקונסין, אף כי כאיש אמצע בדרך כלל, ניסה לעשות כן בדרך רכה ככל האפשר ובמקביל גם ניסה לעשות כמיטב יכולתו לריכוך השפעתו של הגיוס על האוכלוסייה.
אף על פי שבתקופתו הקצרה גויסו בוויסקונסין לא פחות מ-14 רגימנטים (חטיבות בערך) חדשים, ואף על פי שדיכא את מהומות הגיוס, נסיונותיו לרכך ככל האפשר את ההשפעה הרעה של גיוס החובה על בני ויסקונסין והתעקשותו על מינוי מפקדים צבאיים על פי כישוריהם ולא על פי קשריהם עם המפלגה, גרמו לכך שהוא איבד אהדה בקרב קנאי המפלגה הרפובליקנית. הוא לא זכה במועמדותה לקראת הבחירות למושל ויסקונסין בסוף 1863, ובמקומו נבחר ג'יימס לואיס, שגם זכה בהמשך בבחירות הכלליות. ב-4 בינואר 1864 סיים סלומון את תפקידו כמושל המדינה וחזר לעסוק בעריכת דין במילווקי.
סלומון עזב את מילווקי וויסקונסין כולה ב-1869 ועבר לניו יורק, שם המשיך לעסוק במשך עוד 25 שנים בעריכת דין. ב-1894 פרש מעבודתו וחזר לגרמניה עקב מחלת אשתו. הוא חי בפרנקפורט עוד 15 שנים, אשתו נפטרה ב-1900 והוא נפטר ב-1909.
ראו גם

יהדות ארצות הברית
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1725-1726
The National Cyclopaedia of American Biography, Vol. 12. New York: James T. White & Company
הערות שוליים

↑  על כריסטוף סלומון, באתר Find a Grave
↑  "Governor Edward Salomon"
↑  על אדוארד סלומון, באתר Wisconsin History
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 116766964  ISNI: 0000 0003 5407 7989  LCCN: no2006103341  SNAC: w6n69c33  VIAF: 17982143   WorldCat (עם VIAF): 17982143
חמור חדש

| --- | --- |

"חמור חדש" בציור מאת אלברט אנקר משנת 1866
 כללי
 סוגה:  משחק ילדים 
 
חמור חדש הוא משחק ילדים.
במהלך המשחק אחד הילדים עומד כפוף, ברכיו ישרות, וידיו נתמכות על ירכיו להשגת יציבות. מטרתו להוות מכשול למעבר יתר המשתתפים. יתר הילדים מנסים לעבור את המכשול על ידי ריצה, זינוק מקו מסומן, הנחת שתי כפות הידיים על גבו של המכשול, ופישוק הרגליים משני עבריו. אופן מעבר המכשול דומה לטכניקה המשמשת בהתעמלות לצורך מעבר חמור הקפיצות. לאחר שכל הקבוצה סיימה לעבור את המכשול, מתרחק החמור מקו הזינוק מעט. כאשר אחד מחברי הקבוצה נכשל במעבר המכשול, הוא מחליף את החמור.
המשחק אינו מתאים לקבוצות מעורבות-גודל, בגלל המעמסה הפיזית המוטלת על ילד קטן המשמש כחמור חדש. כמו כן, הוא אינו מתאים לקבוצה בה יכולותיו הגופניות של אחד המשתתפים פחותות משמעותית משל חבריו, מכיוון שאותו משתתף ימצא עצמו בדרך כלל בתפקיד המכשול, ולא ישפר את יכולותיו.
משחק זה מהווה יחידה בסיסית של המשחק סוס ארוך מבחינה אתלטית. מן הבחינה החברתית, במשחק זה משחק כל יחיד נגד הקבוצה, בעוד שבמשחק סוס ארוך משחקות שתי קבוצות זו נגד זו. יחסים כאלה בין משחקים קיימים בין משחקים נוספים, למשל בין גרסאות משחקי המחניים.
שמות אחרים של המשחק: חמור קצר, סוס קצר, אסומניה אבודניה. המשחק מוזכר ב"שיר השכונה" של חיים חפר בביצועה של להקת התרנגולים בכינוי אָסוּמָנְיָה אָבּוּדָנְיָה.
בירושלים מכונה המשחק סְמֶל, (כנראה שיבוש של "השמאל") ואז גם קוראים המשתתפים "סמל" בעת מעבר המכשול, שכן בתום כל סיבוב מתרחק החמור צעד אחד מנקודת הקפיצה, כדי להקשות את המעבר. המשחק מוזכר בשם זה בשירו של יוסי בנאי, "אני וסימון ומואיז הקטן".
מספור הקופצים

חברי הקבוצה הקופצים מעל לחמור בדרך כלל ממוספרים. הקופץ הראשון הוא "מספר אחת", הקופץ השני הצמוד אליו בטור העורפי "מספר שתיים" וכו'. כאשר אחד הקופצים נכשל במעבר החמור הוא מחליף את החמור, והחמור עצמו הופך להיות הקופץ האחרון. שאר הקופצים שהיו מאחורי הקופץ שנכשל מתקדמים במיקום אחד בטור. "מספר אחת" הוא הקופץ שרשאי לקבוע סיבוב קפיצה מיוחד שבו על הקופצים מוטלת מטלה נוספת מלבד מעבר המכשול. שמות הסיבובים ש"מספר אחת" יכול לקבוע:
חביות - כאשר כל קופץ לאחר שעבר את המכשול נצמד לאחר הקפיצה לחמור ויוצר ביחד עמו חמור ארוך יותר. סיבוב "חביות" על פי רוב גורם לפסילה של הקופץ הרביעי, החמישי או השישי ולכן זו יכולה להיות שיטה של מספר אחת להחליף את החמור בחמור אחר.
חביות קטנות - כמו חביות אבל הקופצים מסתדרים על ברכיהם בתנוחה עוברית עם ראש צמוד לרצפה ואסוף אל החזה. הקפיצה מעליהם תהיה באמצעות ניתור ולא על ידי תמיכת כפות הידיים בגב החמור.
טנקים נופלים מהשמים - כל קופץ צריך ליפול עם ישבנו על גב החמור במקום לקפוץ מעליו. זו עלולה להיות שיטה של מספר אחת לגרום לחמור לסיבוב לא נוח או אפילו לגרום לו סבל, אף על פי שלפעמים יש קופצים שנכשלים בסוג כזה של קפיצה ובכך גורמים להחלפת החמור.
מים- קפיצה מהירה של כל הקופצים בזה אחר זה מעל החמור. אם ילד מסוים לא קפץ מיד אחרי זה שלפניו, הוא נפסל ויהפוך לחמור.
עמודים - כל קופץ נעמד במקומו לאחר שקפץ ובכך מקשה על הקופץ הבא שמחפש לו זווית קפיצה שונה שאינה חסומה. גם שיטה זו מאפשרת ל"מספר אחת" להחליף את החמור.
טיולים בארץ - כאשר הראשון קופץ ואומר "טיולים בארץ" האחרים קופצים אחריו, רצים אחריו ומחקים את כל תנועותיו. כאשר הרץ אומר סטופ (STOP) כל הרצים עוצרים ונעמדים במקום, ולכולם יש שלושה צעדים על מנת להתקרב אל החמור; מי שלא מגיע, או לחלופין עובר את החמור, נפסל. כאשר קופצים מעל החמור חייבים להגיד "חזרנו מהטיול " צעד זה קריטי כי מי שלא אומרו נפסל.
אלימות במשחק

המשחק מלווה ברמת כאב מסוימת ל"חמור", אך יש המוסיפים על כך התעללויות מכוונות, שאינן קשורות לפעילות האתלטית במשחק.
בחלק מהגרסאות ישנו "עונש" על פרישה של החמור מהמשחק: למשל "יום הולדת" שבו שאר המשתתפים מכים את החמור לרקע שירת פזמון.
קנטקוזנוס

|   |
| --- | --- |
 מדינה:  האימפריה הביזנטית דספוטט מוראה
 תארים:  קיסר האימפריה הביזנטית  דספוט
 מייסד:  יוחנן קנטקוזנוס (אנ')
 השליט האחרון:  מתאוס קנטקוזנוס (קיסר משותף עם אביו יוחנן השישי ועם יוחנן החמישי) דמטריוס הראשון, קנטקוזנוס (אנ')  (כדספוט מוראה)
 תקופת השושלת:  המאה ה-11 – 1357 (האימפריה הביזנטית)  1383 (דספוטט מוראה)
 ענפים:  קנטקוזינו 
 
סמל בית קַנְטַקוּזֶנוֹס
בֵּית קַנְטַקוּזֶנוֹס (ביוונית: Καντακουζηνός, ברבים Καντακουζηνοί; בלטינית Cantacuzenus, ברבים Kantakouzenoi או Cantacuzeni) הייתה אחת ממשפחות אצילים יווניות ביזנטיות, הבולטות ביותר של האימפריה הביזנטית במאות השנים האחרונות לקיומה. המשפחה הייתה אחת העשירות באימפריה ויצאו ממנה כמה מושלים וגנרלים בולטים, כמו גם שני קיסרים ביזנטיים. רבים מבני משפחת קנטקוזנוס התחתנו עם בני משפחות אצילים ביזנטיות אחרות כגון פלאולוגוס (אנ'), פילאנתרופנוס (אנ'), אסן (אנ') וטרכניוטס (אנ').
אטימולוגיה

מקור שם המשפחה של המשפחה, בעקבות ההיסטוריון דונלד ניקול (אנ'), "נעוץ בין ניחושים רומנטיים לבין השערות פילולוגיות". הנסיך מיכאיל קנטקוזינו, אריסטוקרט רומני בן המאה ה-18 ממשפחת קנטקוזינו (אנ'), ששרטט את מוצאו ממשפחה ביזנטית זו, מספק דוגמאות מהסוג הראשון, כמו שהמשפחה התחילה עם אחד "לוסי קוסין" (Lucie Cusin) שנישא לאחת "סרפינה קאטינה" (Serafina Catina), שאיחדו את שמות משפחותיהם לצירוף "קא (נ)טקוזינו" (Ca(n)tacuzino). ניקול מעדיף את ההסבר מהסוג השני, וחוזר על התאוריה של קונסטנטינוס אמנטוס (אנ') לפיה קנטקוזנוס נובע מ-κατὰ-κουζηνᾶν או κατὰ-κουζηνόν, בסופו של דבר מהיישוב קוזנאס, השם של החלק הדרומי של הר סיפיילוס (אנ'), סמוך לסמירנה. ניקול מפרט כמה קשרים שהיו לקנטקוזנוס עם המקום במאות ה-11 וה-13.
היסטוריה

בני משפחת קנטקוזנוס מוזכרים לראשונה בתקופת שלטונו של אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, כאשר אחד מבני המשפחה ארגן מערכה צבאית נגד הקומנים. בתקופה הקומניאנית, בני המשפחה מתוארים כאנשי צבא: הסבסטוס (אנ') יוחנן קנטקוזנוס (סבטסטוס) (אנ') נהרג בקרב מיריוקפאלון (אנ'), בעוד שנכדו, הקיסר (אנ') יוחנן קנטקוזנוס (קיסר) (אנ'), נישא לאירנה אנגלינה (Irene Angelina), אחותו של איסאאקיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית. בזמן מסע הצלב הרביעי, בני משפחת קנטקוזנוס היו מבעלי האדמות הגדולים ביותר באימפריה.
בני המשפחה עדיין היו בולטים בתקופת שושלת פלאולוגוס (אנ'). מיכאל קנטקוזנוס (אנ') מונה למושל מוראה בשנת 1308 ובנו, יוחנן השישי קנטקוזנוס, עלה להיות מגאס דומסטיקוס (אנ') (מפקד הצבא), עוצר, ובסופו של דבר לקיסר (1341–1354) לפני שהתפטר ופרש למנזר לאחר מלחמת אזרחים כושלת (אנ'). בנו הבכור של יוחנן השישי, מתאוס קנטקוזנוס, מלך גם כשותף לקיסר שלו וכמתחזה (1353–1357) לפני שנלכד ונאלץ להתפטר גם כן. בנו הצעיר של יוחנן השישי, מנואל קנטקוזנוס, נשאר דספוט של דספוטט מוראה מ-1349 עד 1380. מבין בנותיו של יוחנן השישי, הלנה קנטקוזנה (אנ') נישאה ליריב של אביה ואחיה, יוחנן החמישי פלאולוגוס (שלט 1341–1391), מריה נישאה לניקפורוס השני אורסיני (אנ') מאפירוס, ותאודורה נישאה לביי העות'מאני אורהן הראשון.
שני בניו של מתאוס, יוחנן ודמטריוס (אנ'), שלטו לזמן קצר במוראה. מקובל להניח שיוחנן, שעליו שרדו מעט מסמכים יחסית, מת ללא ילדים, וכי בני משפחת קנטקוזנוס הרבים של הדור הבא, כמו גם ההיסטוריון תאודור ספנדונס (אנ') ואשתו של הגנאלוג איג בוסה, מייחסים את מוצאם למתאוס דרך דמטריוס. צאצאיו האפשריים של דמטריוס (המקור המדויק אינו ברור) היו גאורגיוס (אנ'), המכונה "סחטאי"; אנדרוניקוס (אנ'), המגאס הדומסטיקוס האחרון של האימפריה הביזנטית; אירנה קנטקוזונה (אנ'), שנישאה ליוראד ברנקוביץ' (אנ'); תומאס (אנ'), ששירת בחצרו של ברנקוביץ'; הלנה (אנ'), שהפכה לאשתו השנייה של דוויד מגאס קוממנוס (אנ'); ובת אלמונית, שאולי הפכה למלכת גאורגיה.
ביאורים

↑  לא מדובר על קיסר האימפריה אלא על תואר (Καῖσαρ) רם מעלה
הערות שוליים

↑  Donald M. Nicol, The Byzantine Family of Kantakouzenos: Some Addenda and Corrigenda
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119152592  VIAF: 74656897   WorldCat (עם VIAF): 74656897
הבולים של רג'פיפלה

בול של רַגְ'פִּיפְּלָה, 1880
הנסיכות ההודית רַגְ'פִּיפְּלָה (אנ') (Rajpipla), אשר הוקמה בתחילת המאה ה-14, התקיימה במערב הודו כנסיכות עצמאית עד להקמת הרפובליקה של הודו. ביוני 1948 היא התמזגה לתוך מדינת בומבי, ומאז מאי 1960 היא מהווה חלק ממדינת גוג'ראט. בין השנים 1880 עד 1886 הנפיקה הנסיכות בולי דואר עבור שירות הדואר העצמאי שלה.
הרקע להנפקת הבולים

שירותי דואר מקומיים התקיימו החל מן המאה ה-16 בחלק מ-652 הנסיכויות שהיו קיימות בהודו קודם לאיחוד תת-היבשת בחסות הבריטים. הם נועדו תחילה לצרכים רשמיים של השליטים המקומיים, אולם בהדרגה נפתחו לשימוש גם בפני תושבי הנסיכות. מרבית שירותי הדואר התבססו בעיקר על רצים רגליים שנודעו בשם "דאק", אולם ידועים גם שירותי דואר שעשו שימוש בפרשים וברוכבי גמלים.
לאחר שנת 1862 החלו רבים משירותי הדואר של הנסיכויות להנפיק גם בולי דואר משלהם. מערכות דואר אלו פעלו במקביל לשירות הדואר המרכזי שהופעל על ידי השלטון הבריטי, ובמידה רבה התחרו בו. אמנם במרבית המקרים הפיצו שירותי הדואר של הנסיכויות דברי דואר רק בתוך גבולות הנסיכות המקומית, אולם תעריפי המשלוח שהם גבו היו נמוכים מאלו של שירות הדואר המרכזי.
המהרג'ה מהרנה גמבירסיג'י (Maharana Gambhirsinhji), אשר שלט ברַגְ'פִּיפְּלָה בין השנים 1860–1897, השקיע רבות בפיתוח הדרכים ושירותי הדואר בנסיכות. במהלך תקופת שלטונו הוא שילם סכום עתק של כשני מיליון רופי עבור סלילת דרך באורך של כ-50 ק"מ בין העיר נאנדוד (אנ') ותחנת הרכבת שהייתה בעיר אנקלשואר (אנ'). הוא הקים שני בתי דואר בנסיכות, והפעיל שירות דואר שנפתח לשימוש הציבור בשלהי שנות השבעים של המאה ה-19
רַגְ'פִּיפְּלָה הנפיקה בולים בשנת 1880, והם היו בתוקף לצורך משלוח דואר רק בתוך גבולות הנסיכות