הסכם אמיין
התמוטטות הסכם אמיין

בריטניה סיימה את התקופה של השקט שיצר הסכם אמיין, למעשה בהכרזת מלחמה נגד צרפת בחודש מאי 1803. הבריטים זעמו מאוד על ארגון מחדש של הסדר הבין-לאומי במערב אירופה, במיוחד בשווייץ, גרמניה, איטליה והולנד. הסופר וההיסטוריון הצבאי האמריקאי פרדריק קגן טוען כי הקש ששבר את גב הגמל מבחינת בריטניה היה הכרזתו של נפוליאון על הטלת שלטונו על שווייץ. יתרה מכך, הבריטים חשו עלבון כאשר נפוליאון הודיע שלארצם אין כל זכות להבעת דעה בנושאים הנוגעים לאירופה, אף על פי שהמלך ג'ורג' השלישי היה חבר בגוף הבוחר את נבחרי האימפריה הרומית הקדושה. רוסיה מצידה החליטה כי התערבותו של נפוליאון בשווייץ מוכיחה כי הוא למעשה אינו שואף לפתרון חילוקי הדעות שלו עם שאר מדינות אירופה בדרכים דיפלומטיות של שלום. בריטניה גם עסקה בנושא תוך תחושה של אבדן שליטה ושל אבדן שווקים, דבר שפוגע בכלכלה שלה, ויתרה מכך תוך דאגה רבה מאיום אפשרי של נפוליאון על מושבותיה מעבר לים. הסופר וההיסטוריון הבריטי פרנק מק'לין (אנ') טוען כי בריטניה יצאה למלחמה בשנת 1803 מתוך "תערובת של מניעים כלכליים וחרדות לאומיות - חרדה חסרת הגיון בקשר למניעים ולכוונות של נפוליאון". על כל פנים החלטתה זו של בריטניה הוכחה כנכונה, באשר כוונותיו של נפוליאון בטווח הארוך אכן היו עוינות באשר לאינטרסים הלאומיים של בריטניה. שיקול נוסף היה כיוון שנפוליאון באותו זמן לא היה מוכן למלחמה, וזה היה בדיוק הזמן לנסות ולעצור אותו. בריטניה ניצלה את סעיף מלטה בהסכם תוך סירוב לפנות את האי על פי התנאים שנקבעו בו.
היסטוריונים רבים סבורים כי נחישותו של נפוליאון להוציא את בריטניה מקרב שאר מדינות יבשת אירופה וגם ל "הוריד אותה על הברכיים" בעתיד גרמה לכך שהמלחמה הפכה לבלתי נמנעת. הממשלה הבריטית נרתעה מיישום סעיפים מסוימים בהסכם אמיין, כגון פינוי נוכחות הצי שלה במלטה. כך שלמעשה אחרי התרוממות הרוח הראשונית שבאה בעקבות חתימת ההסכם, התנגדויות להסכם החלו די מהר להתעצם בבריטניה, בכך שלמעשה בריטניה, במסגרת ההסכם, מוותרת כמעט בכל נושא, ללא תמורה ממשית. למרות הסכם השלום ראש הממשלה אדינגטון לא הקטין את הצבא אלא שמר על צבא גדול של כ-180,000 אנשי צבא.
פעולות שננקטו על ידי בונפרטה לאחר חתימת הסכם אמיין העלו את המתח עם בריטניה ועם יתר החתומים על ההסכם. נפוליאון ניצל את תקופת השלום לאחר ההסכם לצבירת כוח וארגון מחדש של מדיניות הפנים בצרפת ובמספר מדינות חסות. הסיפוח למעשה של הרפובליקה הציסאלפינית (Cisalpine Republic) (חלק בצפון איטליה) והכנסת כוחות צבא לתוך הרפובליקה ההלווטית (שווייץ) בחודש אוקטובר 1802 היוו למעשה עוד הפרה של הסכם לונוויל, אולם בריטניה לא הייתה חתומה על הסכם לונוויל ושאר המדינות החתומות עליו העדיפו להבליג. תגובתו של בונפרטה למחאות בריטניה על פעולותיו הייתה לוחמנית, תוך שהוא דורש שוב מבריטניה להימנע מלהתערב בענייניה הפנימיים של אירופה ומציין תוך כדי כך את העובדה ששווייץ הייתה תחת כיבוש צרפתי בעת חתימת הסכם אמיין. הוא דרש בנוסף כי הממשלה הבריטית תצנזר פרסומים אנטי צרפתיים בעיתונות הבריטית וכן תגרש גולים צרפתים משטחה. דרישות אלו נתפסו בבריטניה ככוונותיו של בונפרטה לאיים עליה ברמה הגלובלית.
בריטניה סירבה להוציא את כוחותיה ממצרים ומלטה, כפי שהוסכם בהסכם אמיין. בונפרטה הגיש על כך מחאה רשמית לאור הימשכות הכיבושים הבריטיים. בתאריך 30 בינואר 1803 פורסם בעיתון צרפתי בשם Le Moniteur Universel דו"ח מאת הוראס סבסטיאני (Horace Sebastiani), אשר שירת באותה תקופה כדיפלומט צרפתי במצרים. בדו"ח הוא פירט את דעתו ואת הערכתו כי צרפת יכולה לחזור ולבסס את שלטונה באזור. דו"ח זה היווה למעשה איום על האינטרסים הישירים הן של בריטניה והן של רוסיה. שלושה שבועות לאחר מכן, ב-18 בפברואר 1803 זומן שגריר בריטניה בצרפת, לורד וויטוורת' (Lord Whitworth) ללשכתו של בונפרטה, ובפגישה איים בונפרטה כי ייצא למלחמה אם בריטניה לא תפנה את מלטה ואף ציין שלו היה רוצה היה כבר יכול לכבוש את מצרים מחדש. השיחה הותירה בוויטוורט' את התחושה כי זה היה למעשה אולטימטום. המשבר האמיתי הגיע כחודש לאחר מכן. ב-13 במרץ 1803 כאשר בנוכחות כל פמליית החצר ושגרירים זרים בגני טיולרי הטיח נפוליאון בלורד וויטוורט' "אבוי לאלו שאינם מכבדים הסכמים, הם יהיו אחראים לכל אירופה" באנגלית: "Woe to those who do not respect treaties! They will be responsible to all Europe." ובמקור בצרפתית: "Malheur à ceux qui ne respectent pas les traités. Ils en seront responsables à toute l'Europe."
השגריר הרוסי ארקדי איוונוביץ' מורקוב (Arkadiy Ivanovich Morkov) שהיה נוכח באותו אירוע דיווח על המפגש הזה לצאר אלכסנדר בסט. פטרבורג במילים חריפות, ומאד ייתכן כי האיומים המרומזים והמפורשים שנשמעו מצד בונפרטה הביאו בסופו של דבר את רוסיה להיכנס לקואליציה האנטי-צרפתית השלישית. באותו דו"ח ציין מורקוב כי יש שמועות שקיים סיכוי שבונפרטה ישתלט על המבורג ועל הנובר, אם המלחמה תתחדש. אף על פי שהצאר אלכסנדר רצה להימנע ממלחמה, החדשות הללו לא הותירו לו ברירה. הוא החל לרכז כוחות על החוף הבלטי לקראת סוף חודש מרץ 1803. שר החוץ הרוסי כתב כך על המצב: "בונפרטה הצהיר במפורש כל כוונתו להכות באנגליה בכל מקום בו יוכל, ותחת תירוץ זה לשלוח את צבאו להנובר וצפון גרמניה. פעולה זו משנה לחלוטין את אופי המלחמה, כך שהיא בעצם קשורה ומתייחסת להתחייבויות והאינטרסים של רוסיה".
כאשר צרפת כבשה את שווייץ, נתנה בריטניה פקודה לכוחותיה לא להחזיר את מושבת הכף לרפובליקה הבטאווית (הולנד), כפי שנקבע בהסכם אמיין. במרץ 1803 קיבל משרד ההגנה הבריטי אישור שהצבא חזר והשתלט על מושבת הכף, והוציא פקודה לכוחות במקום להיערך להגנה עליו מפני ניסיונות השתלטות של הצבא הצרפתי, עקב הפרת ההסכם. הבריטים הוציאו הצהרה שקרית שבה טענו כי נקטו בפעולה זו עקב הכנות עוינות מצד צרפת, וכי הם פותחים במשא ומתן רציני בנושא. כדי לחפות על ההטעיה הזו הוציא משרד ההגנה הבריטי אולטימטום מידי לצרפת ובו דרישה לצאת מהולנד ושווייץ ולהעניק לבריטניה שליטה במלטה למשך 10 שנים. תפיסת מושבת הכף על ידי בריטניה גרמה ליציאת זרים מצרפת, בעוד שבונפרטה מצידו מכר במהירות את לואיזיאנה לאמריקאים, כדי למנוע את תפיסתה בידי בריטניה.
בונפרטה עשה כל ויתור אפשרי לדרישות בריטניה בכך שהציע להבטיח את שלמות האימפריה העות'מאנית, להעביר את מלטה לידי צד שלישי נטרלי ולכנס ועידה כדי לרצות את בריטניה בנושאים האחרים. סירובו של בונפרטה להצעת בריטניה שהיא תחכור את מלטה לעשר שנים גרמה לחידוש סגר ימי בריטי על חופי צרפת. בונפרטה, שלא היה מוכן עדיין לצאת למלחמה, עשה צעדים שנועדו להראות הכנות מחודשות לפלוש לבריטניה. הניסיונות הדיפלומטיים הגיעו למשבר כאשר בריטניה דחתה הצעה שהצאר אלכסנדר יתווך במשבר, וכך ב-10 במאי קיבל וויטוורט' הוראה לעזוב את פריז אם צרפת לא תיענה לדרישותיהם תוך 36 שעות. ניסיונות תיווך אחרונים של שר החוץ הצרפתי שארל-מוריס דה טליראן כשלו ובעקבות זאת עזב וויטוורט' את פריז ב-13 במאי. אקט זה היווה למעשה את האות לפתיחת המלחמות הנפוליאוניות אשר נמשכו 12 שנה, משנת 1803 עד שנת 1815.
הסיבות הרשמיות של בריטניה לחידוש פעולות הלחימה היו מדיניות האימפריאליזם של צרפת בהודו המערבית (West Indies) באיטליה ושווייץ.