stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רנה אובר דה ורטו
החזרה לנורמנדיה ו"תולדות ההפיכות בשוודיה"

שב לאזור הולדתו כשבשנת 1694 אושרה לו משרה חדשה בפרביל (סן-מריטים) בפאי דה קו. בפברואר 1696 עבר לסן-פאאר, שם נשאר עד שנת 1703. בסן פאאר כיהן יחד עם עוד כומר. הפרוכיה חולקה ביניהם, אך שניהם שרתו באותה כנסייה:ורטו במזבח הראשי, והכומר השני במזבח המוקדש לקדוש קיקיפא. גם המשרה הזאת, ולצדה - הכנסה של 3000 ליברות, איפשרה לו להיות עצמאי, לקנות ספרים ולהתפנות לעיון וכתיבה.
שבע שנים אחרי ספרי הראשון, פרסם את "תולדות ההפיכות בשוודיה", שסיפוריהן היו עוד יותר מגוונים ומעניינים מההפיכה בפורטוגל. גוסטב ואסה, המנודה, שהתחבא במכרות השוודיות, והועלה על כס המלכות על ידי מעריציו האיכרים, הייתה דמות שונה לחלוטין מז'וזה פינטו ריביירו, המזכיר, שהשיג את הכתר עבור אדונו ההססן והעצלן, ז'ואו הרביעי. גם ספר זה זכה להצלחה רבה.
הוצאו חמש מהדורות זו אחר זו ותורגם לכמה שפות. החצר בסטוקהולם הטילה על שליח שלה שנסע לצרפת לפגוש את המחבר ולהזמין אצלו ספר "היסטוריה כללית של שוודיה". השליח סבר בהגיעו לפריז כי ימצא את הכומר מעורה בחברה הספרותית ובחיי הסלונים בבירה. הופתע מאוד לגלות כי מדובר בכומר כפרי החי בפרובינציה ושנודע רק באמצעות לספריו. בנסיבות אלה המגעים נעצרו וננטש הרעיון להעסיקו את האב ורטו כהיסטוריון רשמי של שוודיה.
באקדמיה לכתובים ולספרות

בשנת 1701 כשהמלך ביצע רפורמה באקדמיה לכתובים ולספרות והעלה את מספר חבריה, ורטו האב התמנה לחבר שותף "עם מגורים בסן פאאר". מפני שתקנון האקדמיה דרש שיגור בפריז, ביקש פסק זמן בן שנתיים עד שיהיה זכאי לקצבה והכנסתו תהיה ודאית. הוא גם הבטיח עם זאת לשלוח חיבורים שכדבריו, חשובים יותר מעצמו. האקדמיה והשר הסכימו והוא התייצב לראשונה באקדמיה רק בשנת 1703. כעבור שנתיים התמנה לחבר מלא עם קצבה קבועה ופעילותו בהמשך מתועדת בארכיון המוסד.
בשנת 1706 התפטר מתפקידיו ככומר בפרוכיה של סן פאאר.
הברונית סטאל

באחד הטיולים שנהג לעשות בנורמנדיה, הובא האב ורטו למנזר סן לואי ברואן, בו הכיר את מרגריט דה לונה, לימים ברונית דה סטאל (Staal), אשה לא יפה, חסרת כל רכוש, אבל בעלת אופי ושנינות מלאי קסם. האב ורטו הראה כלפיה ידידות אמיצה. הוא היה כמעט בן שישים ודמיונו נשאר לוהט כמו בימי צעירותו. התחיל לדבר עם כולם לשבחי כישוריה ותכנן לשתף איתה את רכושו הדל.
למרות שמירת הגבולות המוכתבים על ידי גילו ומעמדו, התקשה להסתיר את להיטותו לגביה. היא עצמה הרגישה יותר מבוכה מאשר נחת ובזכרונותיה דיווחה על מכתב שקיבלה מהאב ורטו, בו הוא התבטא כאיש עולם הגדול, עם יותר קלילות דעת ממה שהיה אפשר לצפות בהתחשב בסגפנותו החסודה בנעוריו.
התקווה לראות אותך מעבירה אותי מעבר לצניעות פילוסופית כלשהי -L'espérance de vous voir, dit-il, me fera passer par-dessus une certaine pudeur de philosophie
הברונית סטאל > הספר על נחלת ברטניה

בשנת 1710 פרסם ורטו את Traité de la mouvance de Bretagne.
כפי שמסביר ל.ג. מישו בביוגרפיה הקצרה שלו, "אף על פי שהמשפט הציבורי הצרפתי לא ייחס כמעט שום סמכות אמיתית לשורשי המונרכיה הצרפתית, בכוח מסורת מסוימת, מרבית הסופרים השתדלו להציג את השלטון המלכותי כמרכזי וחובק כל מאז ומעולם. זה היה שריד ממגמת הקהילות לחפש אצל המלכות את משענתן נגד השאיפות השתלטניות הפאודליות. להפך, המשאלה לשמור על הפריבילגיות ועל כבודן העצמי כארצות הקנתה לכמה פרובינציות רוח שונה. הברטונים, יותר מכולם, אהבו להציג את עצמם יותר כקשורים מאשר כמזוהים לחלוטין עם המונרכיה הצרפתית. ההיסטוריונים שלהם נהנו לספר על עצמאותו עתיק היומין של חבל ארצם והיו מעוררים מחדש את המריבות שהתחוללו בעבר כל פעם שדוכסי ברטניה נשבעו אמונים או הביעו מחוות כבוד למלכי צרפת. בהתחלה ניסה ורטו לדחות את טענותיהם בחיק ה"אקדמיה" . אחרי שהרחיב את היריעה בספרו המודפס פרץ הפולמוס ביתר שאת.
נקטו בו עמדה סופרים שונים והברטונים הגיבו בהתאם. האב ורטו הוכיח בסוגיה זו את חריפותה האופיינית. בעיניו זה היה מעין מרד של ברטניה, במיוחד שקמו בה אז, ובאותה תקופה זה לא היה נדיר, מהומות אחדות נגד פקידי המלך. מכל אלה יצא כעבור שנים מספר מתחת קולמוסו של ורטו ספר "ההיסטוריה השלמה של התיישבות הברטונים בגאליה".
בספר זה ביקש האב ורטו, לקבוע, בכל מחיר, כי איחודה של ברטניה עם צרפת היה מבוסס על זכויות, סדר ולגיטימות קדומים."
אולם כשהספר הוצא לאור על ידי האקדמיה לכתובים, נראה ללא דופי והברטונים נראו בסופו של דבר משוכנעים ללא עוררין כי היו מאז ומתמיד תחת הסוברניות של מלכי צרפת. כנקודה בעייתית ניתן להזכיר כי ורטו חשב לנכון באותה תקופה לדווח
לרשויות המלכות על הדעות, הלא כשרות בעיניו, של הסופר ניקולא פררה (Fréret), כפי שבאו לידי ביטוי בנאום על "מוצא הצרפתים". פררה נשפט בגין חילול כבוד המלך ונשלח לכלא לשישה חדשים.
"ההפיכות ברפובליקה הרומית"

היצירה האהובה בה השקיע הטעם והרגש הרבים ביותר הייתה "תולדות ההפיכות ברפובליקה הרומנית". לא היה בה מחקר חדש של ההיסטוריה של רומא. לא ניסה בספר זה לגלות דרך השירה, המסורות, ספרי ההיסטוריה, את מעמדה החברתי, הממשל וחוקיה בתקופות השונות שלה. הוא תפס כאמיתית את התמונה שהלימודיו הקלאסיים יצרה בדמיונו. והוא ביסס על כך את השקפותיו הפוליטיות. אהב לספר ולתאר, ההיסטוריה נתגלתה לו בפן הדרמטי שלה. אומרים עליו שכתב על ההפיכות ברומא כפי שקורניי חיבר את הטרגדיות שלו. היה לוקח כל כך ללב את הדברים, שנראה פעם פורץ בבכי בעת שקרא את דברי וטוריה אל קוריולנוס. בספרו יש לחפש מעל לכל את כישרונו כמספר.
"אין לצפות למצוא בספרו את צבע הזמנים ובמקומות. הרגשות, המנהגים, היחסים החברתיים, הכל לוקח צורה מודרנית, כמו בטרגדיה של התיאטרון הצרפתי. כך נהגו להציג באותה תקופה גם את ימי הקדם, גם את ארצות הניכר. גם התרגומים היו כתובים לפי שיטה זו". "באותה תקופה נראה למחברים שלא ניתן להבין אותם לולא חיפשו אנלוגיות שקרבו את המנהגים העתיקים או הזרים אל תקופתם וארצם. הם תרגמו לצרפתית לא רק את המלים, אלא גם את המחשבות והרגשות. חיפשו להעתיק לזירה המודרנית את הגבורים הקדומים".
"ההפיכות ברומא" שפורסמו בשנת 1719 זכו להערכה בפי כל, כולל באנגליה. הלורד סטנהופ, שר של המלך ג'ורג' הראשון פנה לאב ורטו כאל האדם המוסמך ביותר שיוכל להאיר לו כמה תמיהות לגבי הקמת הסנאט הרומי.
היסטוריון של מסדר האבירים ההוספיטלרים

מסדר האבירים ההוספיטלרים כדי יכתוב מסכת היסטורית שלמה על תולדות המסדר. זה הפך לעבודתו העיקרית של ימי זקנתו ולספרו הרחב ביותר. הפעם, לדברי לואי גבריאל מישו, ספר זה הוא עולה באיכויותיו על ספר שהכתב לפי הזמנה על ידי היסטוריון רשמי. כדבריו, הוא נכתב עם אותו חופש הרוח המתרחק במידה שווה" גם מהנכונות החנפנית למלא את רצון השררה, שהייתה שכיחה למדי אצל היסטוריות משלהי המאה ה-17,וגם הגישה המכפישה, המזלזלת, של אנשי "האסכולה הפילוסופית".
בעוד השלים את הספר ארוך היריעה הזה, חל שיפור במעמדו. לואי דוכס אורליאן (1752-1703), בנו של העוצר פיליפ (1723-1674), מינה אותו למזכיר-מתורגמן ואחר כך למזכיר של אשתו הטריה, הנסיכה של באדן.
האב ורטו התעורר עם הכנסה מכובדת, מגורים בפאלה רויאל ויכול היה להעביר את סוף חייו בנוחות ומנוחה. לעומת זאת בריאותו התחילה החלש.
סוף ימיו

אחרי 1726, תקופה בה כתב את "ההיסטוריה של מלטה" כושרו הגופני והנפשי ירד. עדיין תכנן עבודות היסטוריות כמו על "הפיכות של פולין" ו"ההפיכות של קרתגו", אך התקשה להתמיד. כשהעירו לו כי אינו יכול יותר לקרוא וכתוב, התעקש להשיב שיכול לעומת זאת להכתיב ושיש לו מספיק ידע כדי לא להזדקק למחקרים חדשים.
כרגיל היה מעמיד במקום הראשון את האפקט הדרמטי של הסיפור על חשבון דקדקנות מלומדת של הפרטים.
ברוח זו מפורסמת תשובתו לאלו שהציעו לו מסמכים מעניינים אודות המצור על רודוס:
"אני את המצור שלי עשיתי - Mon siège est fait
.
האב ורטו נפטר ב-15 ביוני 1733 בפאלה רויאל בפריז כמעט בגיל 80.
הערות שוליים

↑  Abbé Cochet -1852
↑  L.G.Michaud
↑  L.G.Michaud
↑  L.G.Michaud
↑  L.G.Michaud
↑  L.G.Michaud
↑  L.G.Michaud
↑  L.G.Michaud
↑  L.G.Michaud
↑  L.G.Michaud
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297482105171  PLWABN: 9810693802205606  BNE: XX1609446  BnF: cb12106966g (data)  BPN: 55406925  CANTIC: a10193078  CiNii: DA07173222  GND: 100278736  ISNI: 0000 0001 0905 4345  KulturNav: a1c9c1e1-5013-49ad-a64a-f8c8a8cbf6a9  LCCN: n80139930  NKC: mzk2003195522  NLG: 155371  NTA: 339703989  SELIBR: 277769  SUDOC: 029443431  Trove: 1120929  VcBA: 495/270699  VIAF: 59113668   WorldCat (עם VIAF): 59113668
אוגוסט פיקאר

| --- | --- |

 לידה:  28 בינואר 1884 בזל, שווייץ 
 פטירה:  24 במרץ 1962 (בגיל 78) Chexbres, וו, שווייץ 
 שם לידה:  Auguste Antoine Piccard 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  שווייץ, בלגיה
 מקום לימודים:  המכון הטכנולוגי של ציריך  אוניברסיטת בזל 
 פרסים והוקרה:  מפקד בלגיון הכבוד  פרס רודולף דיזל 
 צאצאים:  ז'אק פיקאר 
 תרומות עיקריות
 חלוץ בחקר הסטרטוספירה; בניית הבתיסקף
 
אוגוסט אנטואן פיקאר (Auguste Antoine Piccard; ‏28 בינואר 1884 - 24 במרץ 1962) היה פיזיקאי, ממציא וחוקר שווייצרי.
ביוגרפיה

אוגוסט ואחיו התאום, ז'אן פיקאר, נולדו בבזל שבשווייץ למשפחה מלומדת. אביהם, ז'ול פיקאר, היה פרופסור לכימיה באוניברסיטת בזל ודודם, פאול פיקאר, היה מבעלי הפירמה "Faesch&Piccard" שעסקה בתכנון הידראולי. עוד בילדותו גילה פיקאר עניין רב במדעים, ולאחר שסיים את בית הספר התיכון המקומי המשיך בלימודיו במכון הטכנולוגי בציריך, שם קיבל תואר BS בהנדסת מכניקה ותואר דוקטור בפיזיקה. האחים פיקאר לקחו חלק ביחידת הכדורים הפורחים של חיל האוויר השווייצרי (הוקמה ב-1918) יחד עם מהנדסים נוספים. בשנת 1920 נשא לאישה את בתו של היסטוריון צרפתי בסורבון.
אחיו היה נשוי לג'נט פיקאר, והוא דודו של דון פיקאר.
בשנת 1922 מונה לפרופסור לפיזיקה באוניברסיטה החופשית של בריסל; באותה השנה גם נולד לו בנו הראשון - ז'אק פיקאר. הוא היה חבר בכנס סולווה בשנים 1922, 1924, 1927, 1930 ו-1933. כמו כן, היה פיקאר בעל דרגת מפקד (Commandeur) בלגיון הכבוד וכן בעל דרגת מפקד במסדר לאופולד.
הוא נשאר בבלגיה במשרתו באוניברסיטה בבריסל עד לשנת 1954 (מלבד שנות מלחמת העולם השנייה בהן שהה בשווייץ), ואז פרש לגמלאות. פיקאר מת בלוזאן ב-24 במרץ 1962 כתוצאה מאי ספיקת לב.
האסטרואיד (43806) Augustepiccard, שנתגלה ב-12 בספטמבר 1991, נקרא על שמו.
פיקאר שימש השראה לדמותו של "פרופסור קלקולוס" בהרפתקאותיו של טינטין של המאייר הבלגי ארז'ה.
ביוגרפיה > חקר הסטרטוספירה

עוד בהיותם סטודנטים במכון הטכנולוגי של ציריך בשנת 1913, החלו האחים פיקאר בתכנון כדור פורח שיוכל להגיע לסטרטוספירה ולעמוד בלחץ האוויר האטמוספירי. ניסיונות קודמים הוכיחו שהסטרטוספירה עלולה להיות קטלנית, לכן היה צורך בבניית כדור פורח מהפכני.
פיקאר רצה להגיע לסטרטוספירה ולבצע שם מדידות של הקרינה הקוסמית, בהנחה שצפייה בקרניים מתוך הסטרטוספירה תהיה יעילה יותר. הוא עבד בשיתוף פעולה עם איינשטיין בבניית כלים אשר באמצעותם יהיה אפשר למדוד את הרדיואקטיביות של האטמוספירה.
פיקאר תכנן ובנה תא כדורי, אטום במעטפת אלומיניום לוויסות הלחץ האטמוספירי, בקוטר של 2.1 מטר. התא היה מחובר לכדור פורח שגובהו 30 מטר, אותו בנה פיקאר משתי שכבות של כותנה שחוברו בגומי. הקרן הלאומית למחקר מדעי של בלגיה (FNRS) מימנה את בניית הכדור הפורח ולכן הכדור נקרא על שמה, FNRS-1.
ב-27 במאי 1931, המריאו פיקאר ועוזרו פול קיפפר (Kipfer) מאאוגסבורג, גרמניה, לטיסה בת 17 שעות שבמהלכה הגיעו לגובה של 15,781 מטר (51,775 רגל). הם היו הראשונים בהיסטוריה שהגיעו לסטרטוספירה. במהלך הנחיתה, בגובה של 4,000 מטר, נסתם השסתום שתפקידו להוציא אוויר ושני המדענים נחתו נחיתת חירום על קרחון באלפים האוסטריים. מספר ימים רווחה הדעה שהם מתו על מזבח המדע, עד שנמצאו ליד כפר נידח בשם אוברגורגל (Obergurgl), ואז נערכו להם קבלות פנים נלהבות בציריך ובבריסל.
ב-18 באוגוסט 1932 ביצע פיקאר טיסה נוספת יחד עם מקס קוסינס (Cosyns). הם המריאו מדובנדורף (Dübendorf) שבשווייץ באמצעות תא טייס חדש; בטיסה זו הוא שבר את השיא של עצמו והגיע לגובה של 16,201 מטר (53,153 רגל). באמצעות כדורים פורחים גדולים יותר, חלוצי תעופה אחרים הצליחו בשנה שלאחר מכן להגיע לגובה רב יותר הן ברוסיה (18,501 מטר) והן בארצות הברית (18,592 מטר); אך הראשון שפרץ והצליח להתגבר על המכשול היה פיקאר. פיקאר עצמו המשיך במחקריו על הסטרטוספירה; טיסתו האחרונה הייתה ב-1937.
פיקאר וקיפפר הוכרזו על ידי נאס"א כשני האסטרונאוטים הראשונים.
ביוגרפיה > בניית הבתיסקף

לאחר שהמריא לסטרטוספירה, החליט פיקאר לעבוד על רעיון בכיוון הנגדי - לבנות צוללת למים עמוקים.
בשנת 1930 היו אלה אוטיס ברטון וויליאם ביבי שקבעו שיא עם הבתיספרה שלהם, וצללו לעומק של 400 מטרים. הבתיספרה הוגבלה לצלילה אנכית משום שהייתה מחוברת בכבל לספינה, ובשל לחץ המים הייתה חסרת יכולת צלילה עמוקה. פיקאר לא רצה שהבתיסקף שלו תהיה תלויה בקשר ישיר לכלי שיט כלשהו אלא עצמאית, ושתוכל לצלול לעומק רב.
את הבתיסקף הראשון, FNRS-2 (שמומנה גם היא על ידי הקרן הבלגית ונקראה על שמה), התחיל פיקאר לבנות ב-1937. הצוללת נבנתה ככדור פלדה קטן ובו מקום ל-2–3 אנשי צוות, בעל חלונות מפלקסיגלס, שתוכנן לעמוד בלחץ של 12,000 PSI בעומק של 12,000 רגל.
הסיבה שצוללות אחרות כמו הבתיספרה של ביבי היו חייבות להיות מחוברות לספינה בכבל הייתה בעיית כושר הציפה; כיוון שתא הצוללת כבד מן המים לא הייתה דרך לעלות אותו חזרה. פיקאר לקח את העיקרון של "lighter than air" (מתייחס לגזים דחוסים פחות מהאוויר ולכן קלים יותר) בו משתמשים להפרחת כדור פורח והפך אותו ל-"lighter than water". כשם שבכדור הפורח מרוקנים זיבורית, בדרך כלל חול או מים, בשביל להמריא - כך גם הבתיסקף תידרש לרוקן זיבורית בשביל לצוף בסיום הצלילה. פיקאר החליט להשתמש ב-10,000 גלונים של הפטאן (תוצר של נפט) כזיבורית.
על מנת לגרום לכדור לצלול, חוברו למכל הציפה 9 טון של כדורי ברזל בתוך מכל מיוחד בצורת משפך שהוחזקו על ידי אלקטרומגנט בפתחו; כשרצתה הצוללת לעלות היו משחררים את כדורי הברזל.
מלחמת העולם השנייה קטעה את עבודות הבנייה וה-FNRS-2 הייתה מוכנה רק בשנת 1948. ב-26 באוקטובר 1948 בוצעה צלילת ניסיון של הבתיסקף במים רדודים בעומק של 24 מטר (80 רגל) שהוכתרה בהצלחה. ב-3 בנובמבר באותה השנה הבתיסקף צללה לעומק של 1,400 מטר בקירוב (4,600 רגל); תא הצוללת עמד בלחץ המים בהצלחה אך מכל הציפה ניזוק וההפטאן דלף מהמכלים לים. באותה השנה הפסיקה קרן FNRS הבלגית את מימון הפרויקט, וה-FNRS-2 נמכרה לחיל הים הצרפתי שפיתח אותה ל-FNRS-3.
הבתיסקף השנייה, הטריאסטה, עוצבה ותוכננה גם היא על ידי פיקאר ונבנתה באיטליה. אורכה היה 15 מטר, מכלי הציפה שלה היו מלאים ב-22,000 גלונים של הפטאן וכן חוברו 2 מכלי זיבורית של מים לכל אחד מצדדיה.
באוגוסט 1953 צללו שתי הצוללות, ה-FNRS-3 ליד חופי טולון שבצרפת והטריאסטה ליד חופי נאפולי שבאיטליה. ה-FNRS-3 הגיעה לעומק של 2,100 מטר בקירוב (6,900 רגל) והטריאסטה שברה שיא וצללה לעומק של 3,150 מטר בקירוב (10,300 רגל).בפברואר 1954 שברה ה-FNRS-3 את השיא של הטריאסטה מ-1953 וצללה לעומק של 4,050 מטר (13,290 רגל; 900 מטר יותר מהשיא של הטריאסטה מ-1953) כ-160 ק"מ מחופי דקר, סנגל.
הטריאסטה נרכשה בידי חיל הים האמריקני תמורת 250,000 דולר בשנת 1958.
הטריאסטה צללה שוב ב-23 בינואר 1960 בתהום צ'לנג'ר שבשקע מריאנה בצפון-מערב האוקיינוס השקט, לעומק של 10,911 מטרים; אף כלי שיט אחר לא הגיע עד אז לעומק דומה.
משפחת פיקאר

משפחת פיקאר ייחודית בשבירת שיאי עולם בטיסה הגבוהה ביותר וגם בצלילה העמוקה ביותר.
ז'יל פיקאר (1840–1933), אח של פאול
אוגוסט פיקאר (1884–1962), בנו של ז'יל, פיזיקאי; טיסות לסטרטוספירה וניסיונות צלילה במעמקי ים
ז'אק פיקאר (1922–2008), בנו של אוגוסט, מהנדס. שותף (יחד עם דון וולש) לצלילה העמוקה בעולפ
ברטראן פיקאר (נולד 1958), נכדו של אוגוסט, פסיכיאטר; הקפת העולם ללא הפסקה הראשונה על ידי בלון והקפת העולם הראשונה על ידי מטוס סולארי
ז'אן פיקאר (1884–1963), האח התאום של אוגוסט, פיזיקאי; טיסות לסטרטוספירה
ג'נט פיקאר (1895–1981), אשתו של ז'אן-פליקס, טייסת בלון פורח
דון פיקאר (1926–2020), בנם של ז'אן-פליקס וג'נט, טייס בלון פורח
פאול פיקאר (1844–1929), אח של ז'יל, מהנדס
ספריו

פיקאר חיבר 3 ספרים:
"Audessue des nuages" (שנת 1933)
"entre ciel et terre" (לוזאן, 1946; בתרגום חופשי - "בין שמיים וארץ").
"Au fond des mers en bathsyscaohe" (פריז, 1954; בתרגום חופשי - "בתוך כדור פורח ובתיסקף")
לקריאה נוספת

פיר דה לאטיל, כובשי המצולות: מן הנאוטילוס עד הבאתיסקאף, תרגום מצרפתית של De Nautilus au Bathyscophe, תרגם: דניאל שר, בהוצאת מסדה, 1964.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  ביוגרפיה של אוגוסט פיקאר, מאתר "How Products Are Made"
1 2 3  אוגוסט פיקאר באתר NNDB
1 2 3 4 5  אנציקלופדיה בריטניקה, "אוגוסט פיקאר"
↑  אוגוסט פיקאר - מדען וחוקר, באתר "visit-switzerland"
1 2  "אנשים נהדרים במכונה המעופפת שלהם", מאתר "swiss info"
↑
↑  "כדורים פורחים וטיסתו ההיסטורית של פיקאר", מסע אחר
↑  המילון השלם לתולדות מדענים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278736705171  PLWABN: 9810611210905606  BnF: cb14056197p (data)  CiNii: DA02875878  GND: 118742345  HDS: 028905  ICCU: SBLV273462  ISNI: 0000 0001 0876 8565  LCCN: n85800126  NDL: 00525148  NKC: xx0004115  NTA: 069254249  SNAC: w6cf9nv6  SUDOC: 066877148  Trove: 947014  VcBA: 495/367216  VIAF: 19813107   WorldCat (עם VIAF): 19813107 
"המחקר הוא הספורט של המדענים" (אוגוסט פיקאר). מימין - פיקאר ומשמאל - פול קיפפר.
הטריאסטה
מזרח טירול

| --- | --- |
 מדינה:  אוסטריה אוסטריה
 בירת המחוז:  ליינץ 
 שטח:  2,020 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  48,814
 קואורדינטות:  46°54′02″N 12°36′03″E﻿ / ﻿46.900555555556°N 12.600833333333°E﻿ / 46.900555555556; 12.600833333333 
  מפת מיקום  מפה מפורטת  מיקום המחוז בטירול  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סמל מחוז טירול
מזרח טירול (בגרמנית: Osttirol - אוסט-טירול) הוא אזור ומובלעת חוץ של מדינת טירול באוסטריה. מבחינה מנהלית האזור חופף למחוז לינץ (Bezirk Lienz). חבל ארץ זה מנותק משאר מדינת טירול פיזית, אך נחשב לחלק ממנה מנהלית. שכניו הם: בדרום ובמערב איטליה, במזרח קרינתיה ובצפון מדינת זלצבורג.
המחוז משתרע על 2,020.08 קמ"ר. במחוז ישנן 33 ערים ועיירות, ובירתו היא העיר ליינץ.
ב־1919, דרום טירול הופרדה מהחלק האוסטרי של טירול והועברה לאיטליה, כחלק מחוזה סן-ז'רמן. העברת דרום טירול לאיטליה יצרה נתק בין מזרח טירול, שהוא בעצם מחוז לינץ של טירול, לבין שאר טירול.
ערים ועיירות

| --- | --- |
 אבפאלטרסבאך  איינט  אמלאך  אנראס  אסלינג  אָוּסרפילגארטן  דלסבאך  גאימברג  האינפלס  הופפגארטן אין דפרגן  אינרפילגארטן  איסלסברג-סטרונאך  קאלס אם גרוסגלוקנר  קארטיטש  לאפאנט  לייזאך  ליינץ:  מאטראי אין אוסטירול  ניקולסדורף  נוסדורף דבאן  אוברליינץ  פרגראטן אם גרוספנדיגר  סנקט יאקוב אין דפרגן  סנקט יוהאן אים ואלדה  סנקט פייט אין דפרגן  שלאיטן  זיליאן  שטראסן  תורן  טריסטאך  אונטרטיליאך  פירגן
הני אימן

פסלו של הֶני אימן באורנייסטאד, ארובה
יאן הנדריק אלברט "הֶני" אימן (בהולנדית: Jan Hendrik Albert "Henny" Eman;‏ 20 במרץ 1948 - 6 בינואר 2025) היה פוליטיקאי יהודי, שכיהן פעמיים כראש הממשלה של ארובה, אי הולנדי בים הקריבי. היה ראש הממשלה הראשון של האי (1 בינואר 1986 - 9 בפברואר 1989), וכיהן שוב בתפקיד זה, מ-29 ביולי 1994 עד 30 באוקטובר 2001, סך הכל מעל עשר שנים.
קורות חיים

אימן נולד בארובה, אי הולנדי, שהוא כיום חלק מהפדרציה הקרויה ממלכת ארצות השפלה ובה חברות בנוסף לארובה הולנד, קוראסאו וסן מרטן. כ-120 אלף תושבים גרים באי זה והוא חלק מהאנטילים הקטנים שבים הקריבי, סמוך לחופי ונצואלה. הוריו של אימן היו אלברט אימן ("שון"), נוצרי פרוטסטנטי ובלאנש (לבית הרצוג), יהודיה. הני היה הילד השני מתוך שבעה במשפחה. אחיו הצעיר מייק אימן היה ראש ממשלתה השלישי (חמישי אם סופרים בנפרד כהונות לסירוגין) של הטריטוריה (כיהן בתפקיד זה שמונה שנים: 30 באוקטובר 2009 - 17 בנובמבר 2017). גם סבם ואביהם היו פוליטיקאים ידועים בארובה.
אימן למד בבית ספר תיכון בהולנד ולאחר מכן בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ליידן, האוניברסיטה הוותיקה ביותר בהולנד, שם סיים את לימודיו ב-1978. בינואר 1979 חזר לארובה והצטרף למפלגה הנוצרית דמוקרטית שמרנית, הקרויה "המפלגה העממית של ארובה" (Arubaanse Volkspartij - AVP), אותה ייסד סבו, הֶני אימן, ב-1942, ובראשה גם עמד אביו. באותה העת היה למפלגה זו מושב אחד בלבד (מתוך 21) בפרלמנט של ארובה. האי נחשב אז לאחד ממחוזותיה של הולנד, כחלק בלתי נפרד ממנה; ה-AVP, הן בתקופת הסב אימן, הן בתקופת האב, ועד ימי הנכד, הייתה המפלגה האופוזיציונית, שדגלה באוטונומיה, ואף בעצמאות מלאה מהמדינה האם.
בבחירות 1979 התחזקה המפלגה, כשקיבלה 4 מושבים, ואימן הפך חבר הפרלמנט של ארובה וגם חבר הפרלמנט של האנטילים הקטנים. ב-1981 הוא נבחר לראשות המפלגה.
בעקבות סגירת בית הזיקוק של אקסון מוביל בארובה, מקום העבודה הגדול באי, ב-1985, זכתה ה-AVP ברוב הקולות בבחירות ואימן נבחר לראשות ממשלת המחוז. פעולתו הראשונה, מיד עם היבחרו, הייתה הפיכת המחוז לאוטונומי, החל מה-1 בינואר 1986, כפי שהתחייב בפני בוחריו לעשות. הוא כיהן כראש ממשלת ארובה מיום הפיכתה לאוטונומיה (1 בינואר 1986) עד 9 בפברואר 1989, עת הוחלף על ידי מנהיג האופוזיציה של ארובה, נלסון אודובר, שניצח בבחירות.
אודובר כיהן כראש ממשלת ארובה במשך כחמש שנים ואז ניצח אותו אימן שוב בבחירות 1994 וחזר לכהן בתפקיד במשך כשבע שנים נוספות, עד 2001. אימן הפסיד בבחירות 2001 לאודובר ובעקבות זאת פרש מהחיים הפוליטיים. כשנתיים אחר כך נבחר אחיו מייק אימן לעמוד בראשות המפלגה, ניצח את אודובר בבחירות 2009 וכיהן כראש ממשלת האי עד שנת 2017.
הני אימן נפטר ב-6 בינואר 2025.
ראו גם

איי הודו המערבית
יהדות ארובה
הערות שוליים

↑  נכון לנובמבר 2011, לפי האתר "ארובה אונליין"
↑  על הֶני אימן, ב"מילון של פוליטיקה עכשווית באמריקה התיכונה"
↑  על נלסון אודובר, ב"מילון של פוליטיקה עכשווית באמריקה התיכונה"
האקדמיה לצחוק

| --- | --- |

 סוגה:  ריאליטי
 מנחים:  איל קיציס ועלמה זק
 משתתפים:  ראו פירוט בערך
 זוכים:  צחי אירני
 פרסים:  ספיישל בערוץ 2
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  1
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 2 (קשת) ביפ
 תקופת שידור מקורית:  5 במרץ 2004 – מאי 2004
 
האקדמיה לצחוק היא תוכנית מציאות ששודרה בשנת 2004 בערוץ ביפ ובערוץ 2 בשידורי קשת.
פורמט

מטרת התוכנית הייתה לגלות קומיקאי כשרוני חדש. בתחילה נערכו מבחני בד בכל הארץ, ונבחרו שבעה עשר צעירים המחולקים לשלושה עשר צוותים מתחרים (שלישייה אחת, שני צמדים, והשאר יחידים) אשר היו סגורים בתוך לופט במתחם קניון ארנה הרצליה לתקופה של כחודשיים, ובו מצלמות בכל החדרים. במשך השבוע שודרה תוכנית יומית בערוץ ביפ, ובה נראו הכנותיהם של המתחרים למופע סטנד-אפ משל עצמם, אשר שודר בסופי השבוע בערוץ 2. הקהל בבית הצביע למתמודד האהוב עליו במסרונים. במהלך שהותם בלופט, השתתפו בסדנאות צחוק והופעה בהדרכת אורנה בנאי, אורי גוטליב, אלי פיניש, מריאנו אידלמן וטל פרידמן.
הגמר שודר בחודש מאי 2004 בשידור חי ובו השתתפו ארבעת המתמודדים הסופיים. במקום הראשון זכה צחי אירני.
שיר הנושא של התוכנית הוא "הקומיקאים", אשר נכתב והולחן על ידי אורן ברזילי ושי להב, והושר על ידי שי להב ואדוני הממון.
עם עליית התוכנית לשידור פנה איגוד המפיקים לרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, בדרישה להסיר את התכנית משידורי קשת בטענה שהיא אינה אלא מסע פרסום אגרסיבי לערוץ ביפ, וששידורי קשת פועלת בעניין זה ממניעים זרים, כאשר היא מקדמת בשידוריה תוכניות שהופקו בערוץ ביפ שגם נמצא בשליטתה. בנוסף התלוננה חברת yes הטלוויזיה בלוויין על פרסומת סמויה בתוכנית עבור HOT, והתלונה התקבלה.
התוכנית זכתה תחליה לרייטינג גבוה של כ-20%, אך בהמשך הוא ירד לכ-7%.
מתמודדים

צחי אירני - מקום ראשון
יוסי וטירן (יוסי גבני וטירן ביבי) - מקום שני
הדר לוי - מקום שלישי
שלישיית דופה (עומר פרידמן, גלעד פרידמן ואסף פורמן) - מקום רביעי
טלי אלגד
אבי נוסבאום
נחמן ישראל
מיכל שניר
יאיר אורבך
אבי לוי
מירב הרמל
שראל פיטרמן
לילך ורויטל (לילך לוי ורויטל דהוקי)
מתמודדים > לאחר סיום התוכנית

צחי אירני זכה בגמר של התוכנית במקום הראשון. הפרס שקיבל היה מופע יחיד ששודר בערוץ 2 כשנתיים לאחר זכייתו. נוסף לכך כתב מדור קומי קבוע בשבועון לנוער "מעריב לנוער". אולם אחר כך הפסיק לעסוק בסטנד-אפ.
הדר לוי, עבורה הייתה זו ההתנסות הראשונה בסטנד-אפ, הגיעה למקום השלישי בגמר. לאחר שהסתיימה התוכנית לוי הצטרפה לתוכניתו של ארז טל איפה אתה חי?!. במקביל, הצטרפה לצוות ערוץ הילדים כמנחה קבועה. הופיעה בתפקידים משניים בסדרות אהבה זה כואב והשמיניה. בשנת 2006 הצטרפה לתוכנית "זומזום". בשנת 2007 הצטרפה לפאנל תוכנית הסאטירה "מהדורה מוגבלת" לצד אבי נוסבאום. בשנת 2009 הצטרפה לפאנל בהנחייתה של מיה דגן בערוץ 2 בשם הספסל האחורי ובשנת 2010 הצטרפה לתוכנית הקומית צחוק מעבודה כפאנליסטית.
אבי נוסבאום המשיך להופיע במועדוני סטנד-אפ. הוא הנחה עם אורי חזקיה את "מכת מדינה" בערוץ ביפ וכן תוכנית בוקר ברדיו 99, נמנה עם כותבי "ארץ נהדרת" ומשתתף קבוע בתוכנית הבידור "מועדון לילה". כמו כן, הגיש את התוכנית "שבת צחוק" שבה קומיקאים התארחו ובחרו מערכונים אהובים עליהם מכל הזמנים. בשנת 2010 החל להנחות את תוכנית המתיחות "נראה אותך" בערוץ 2 לצד שי גולדשטיין. בשנת 2012 הנחה את התוכנית "איזה יום", גם כן, בערוץ 2 לצד שי גולדשטיין ועידו רוזנבלום.
אסף פורמן מ"שלישיית דופה" הופיע בתוכנית "בלאגן" בערוץ ג'טיקס מהעונה השנייה של התוכנית. בשנת 2006, הוא נבחר להיות אחד המנחים של תוכנית הנוער "אקזיט". מאז גם נהיה מנחה בערוץ ניקלודיאון, ומפיק תוכנית לאתר MTV ישראל.
יאיר אורבך מופיע החל מ-2006 במופע היחיד "קרנבל ברשות התורה", הכולל סטנד-אפ מעולם היהודי-דתי. המופע עלה יותר מ-150 פעמים. הוא אף משתתף בתור פאנליסט בתוכנית "עד כאן!" שמשודרת בכאן 11.
הערות שוליים

↑  רותי זוארץ, ‏בית ספר לשוטים מתחילים, באתר גלובס, 4 במרץ 2004
↑  ענת באלינט, צחי אירני מפתח תקוה זכה ב"אקדמיה לצחוק", באתר הארץ, 9 במאי 2004
↑  שגיא בן נון, אלבום סולו ראשון לשי להב, באתר הארץ, 14 באפריל 2004
↑  אביבה קרול, ‏אגוד המפיקים תובע להסיר את "האקדמיה לצחוק", באתר גלובס, 31 במרץ 2004
↑  ענת באלינט, יס מתלוננת על פרסומות סמויות לחברות הכבלים בערוץ 2, באתר הארץ, 2 במרץ 2004
↑  אביבה קרול, ‏הרשות השנייה דורשת מקשת להסיר פרסומת סמויה ל-HOT בתכנית "האקדמיה לצחוק", באתר גלובס, 4 במרץ 2004
↑  שירות גלובס, ‏רייטינג: כלבוטק מובילה, טלעד מחוץ לעשירייה, באתר גלובס, 28 באפריל 2004
אביבה קרול, ‏עדנה מחודשת לשילון ולטופז, באתר גלובס, 7 באפריל 2004
↑  אביבה קרול, ‏נצחון מוחץ גם ברייטינג: הגמר של מכבי וסקיפר השיג 46.1%, באתר גלובס, 2 במאי 2004
↑  בר זגה, "אומרים לי 'תראי, זה צחי אירני, זה שלא הצליח'", במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 13 במרץ 2020
↑  עכבר העיר, זומזום חוזרת, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2006
↑  תיגל נשיא, מה כדאי לראות השבוע? כל ההמלצות, באתר הארץ, 3 ביולי 2010
↑  מיכל בעדני, עכבר העיר, המעמד מחייך, באתר הארץ, 31 באוגוסט 2006
↑  יונתן אסתרקין, ‏מוזה זה לעצלנים, באתר גלובס, 31 במרץ 2015
↑  לי-אור אברבך, ‏השעשועון "נראה אותך" נבחר לאחד מ-82 הפורמטים החדשניים ביותר במיפ, באתר גלובס, 15 באפריל 2010
↑  ניב שטנדל, עכבר העיר, "איזה יום": התחלה טובה לסאטירה, באתר הארץ, 20 במרץ 2012
↑  רותה קופפר, חורף בערוץ ג'טיקס, באתר הארץ, 5 בנובמבר 2006
↑  אלעד בילו, עכבר העיר, מסתמן: ג'קי מנחם יככב בתוכנית ריאליטי, באתר הארץ, 26 במאי 2011
↑   אריאנה מלמד, סמוטריץ' וזנדברג נפגשו, והתוצאה היתה שיר ערש לילדים, באתר הארץ, 6 בפברואר 2019