stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוטי רוזן
ביוגרפיה

רוזן (במקור רוזנשטוק) נולד בשכונת התקווה בתל אביב, הוריו עלו לארץ ישראל מברית המועצות. בגיל שבע התייתם מאביו ומשפחתו עברה לבת ים. למד בתיכון "חשמונאים" בעיר. ב-1970 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם וכקצין בחטיבת גולני. במלחמת יום הכיפורים שימש סגן מפקד פלוגה בגדוד 17, גדוד קורס המ"כים של החטיבה. הוא הוביל כוח מחלקתי במהלך ניסיון כיבוש החרמון. בתום המלחמה מונה למפקד פלוגה שהוצבה במובלעת הסורית ברמת הגולן.
לאחר שחרורו למד הנדסת חומרים והנדסה גרעינית באוניברסיטת באר שבע. עבד במפעל "מרכבה" במרכז שיקום ואחזקה שבתל השומר. ב-1980 החליט לחזור לשירות קבע, מונה לסגן מפקד גדוד ויצא ללימודים במכללה לפיקוד ולמטה. במלחמת לבנון הראשונה הצטרף לחפ"ק אוגדה 96. בעקבות פציעתו של מפקד גדוד 12 בחטיבת גולני, מונה למחליפו ופיקד על הגדוד בהמשך הלחימה. לאחר מכן שירת כמפקד קורס קציני חי"ר בבה"ד 1. בתפקידיו הבאים שימש ראש ענף אמצעי לחימה חי"ר וראש תורת חי"ר-צנחנים במפקדת חילות השדה בשנים 1986–1988 מפקד חטיבת חי"ר מילואים, חטיבה 408. בשנים 1988–1990 שירת כמפקדה השני של עוצבת קלע דוד המפעילה נשק מונחה מדויק ולאחר מכן שירת במפקדת השליטה המטכ"לית למבצעים מיוחדים, שעסקה בין השאר בהכנות לפעילות צה"ל בעיראק בתקופת מלחמת המפרץ. ב-1992 השתחרר משירות הקבע.
הוא מונה לסגן ראש אגף השיווק בתעשייה הצבאית, בעקבות החלטת צה"ל להעביר את יחידות החי"ר שלו לשימוש ברובי M-16 במקום רובה הגליל, תוצרת התעשייה הצבאית, מונה רוזן לראש מיזם פיתוח רובה סער חדש, רובה ה"תבור". בהמשך דרכו בחברה הוא שימש מנהל מפעל התחמושת "צורף". בשנת 1996 מונה למנכ"ל חברת תדירגל לייצור מתכת. ב-1999 חזר לתעשייה הצבאית ומונה לסמנכ"ל ומנהל חטיבת הנשק הקל. בתפקיד זה חזר למיזם התבור ופעל לקידום קליטתו בצה"ל.
נהרג בתאונת דרכים והלווייתו התקיימה ב-29 בנובמבר 2023.
הערות שוליים

1 2  אל״מ (מיל') מוטי רוזן (רוזנשטוק) מגיבורי קרב החרמון ה-1 ומג״ד 12 בעבר, נהרג בתאונת דרכים, בקבוצת "מלחמת יום הכיפורים - סיפורים, מסמכים, זכרונות ותמונות", 29 בנובמבר 2023.
↑  גל פרל, "התנסות קשה בתחום המנהיגות, בכושר העמידה וביכולת הספיגה", הבלוג על הכוונת, ‏ 15 באוקטובר 2015.
יולי 1989 בעת טקס החלפת מפקדים – מוטי רוזן קיצוני מימין על הבמה
מטהקפה

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  יולי 2003 – אוגוסט 2021 (כ־18 שנים) 
 מיקום המטה:  פאלו אלטו 
  
 www.metacafe.com
 
מטהקפה (באנגלית: Metacafe) היה אתר לשיתוף וידאו, שהושק ביולי 2003 בישראל, אך בהמשך עברה פעילותו לארצות הברית. באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 הוא היה אחד מאתרי שיתוף הווידאו הפופולריים באינטרנט. אך בהמשך עקפו אותו בצורה משמעותית האתרים YouTube, Vimeo ו-Dailymotion ופעילותו דעכה. באוגוסט 2021 הפך ללא פעיל, יחד עם דפי המדיה החברתית שלו.
היסטוריה

מטהקפה הוקם ביולי 2003, בתל אביב, על ידי היזמים אייל הרצוג (ששימש מנהל טכני ראשי), אריק צ'רניאק (ששימש כמנכ"ל) ועופר אדלר ממייסדי אינקרדימייל וגייסה עם הקמתה כ-4 מיליון דולר מקרן הון הסיכון בנצ'מרק קפיטל. ביולי 2006 ערכה החברה סבב גיוס שני בסך 15 מיליון דולר.
בתחילה תכננו המייסדים לבנות אתר שיתוף קבצים ברשתות עמית לעמית (מערכת P2P) לתוכן פופולרי, אך אחר כך החליטו להתמקד בהקמת אתר וב 2.0 שכלל מערכת לדירוג, קיבוץ והפצה של תוכני וידאו, עם מודל עסקי המבוסס על פרסום באינטרנט וחלוקת רווחים עם גופי מדיה אחרים. האתר התמקד בהפצת סרטוני בידור קצרים והשותפים שלו כללו ספקי תוכן כגון אולפני קולנוע גדולים, מוציאים לאור של משחקי וידאו, רשתות שידור וטלוויזיה בכבלים, חברות מוזיקה וליגות ספורט. בניגוד לאתרי שיתוף וידאו מתחרים שהחלו לפעול גם באותה עת, כגון YouTube וגוגל וידאו, בהם כל גולש יכול להעלות לאתר סרטים ללא הגבלה או בקרת איכות, מטהקפה ערכה בדיקת איכות באמצעות אלגוריתם שפיתחה וקבוצת ביקורת של 50 אלף גולשים. מטהקפה גם אפשרה לגולשים לדרג כל סרט ובהתאם הם היו מקודמים באתר.
אתר מטהקפה עלה לאוויר בסוף 2004, לאחר תקופת פיתוח של כשנה, כמה חודשים לפני אתר יוטיוב, אך בסוף 2005 עקף יוטיוב את מטהקפה במספר הגולשים.
בספטמבר 2006, החברה העבירה את המטה שלה לפאלו אלטו, קליפורניה ובאוקטובר, מטהקפה דורג כאתר הווידאו השלישי בגודלו בעולם לפי דירוג comScore והשני בארצות הברית, עם מ-13 מיליון צופים חודשיים ייחודיים. הקהל העולמי של האתר היה יותר מ-40 מיליון צופים חודשיים ייחודיים. באותו חודש נרכשה יוטיוב על ידי חברת גוגל תמורת 1.65 מיליארד דולר והחלו שמועות שגם מטהקפה במגעים למכירה. בדצמבר 2006 פורסם שהחברה קיבלה הצעת רכישה תמורת 200 מיליון דולר, אך הדבר לא יצא לפעול.
בשנת 2007, אריק הכנבורג, בעבר בכיר בחברת Electronic Arts, מונה כמנכ"ל החברה במקום אריק צ'רניאק ובאד קוליגן, מנכ"ל ויו"ר לשעבר של חברת מקרומדיה ליושב ראש הדירקטוריון. בנוסף ערכה סבב גיוס שלישי של כ-30 מיליון דולר. באותה שנה החלה מטהקפה לשלם לגולשים תמורת התוכן שהם מעלים לאתר. האתר שילם 5 דולרים לכל 1,000 צפיות, לאחר שהסרטון נצפה 20 אלף פעם לפחות וקיבל ביקורות טובות מהצופים. במאי 2009 הופסק התשלום לגולשים, מאחר שהעלות לא הצדיקה את ההכנסות שיצר.
במהלך 2007 חלה ירידה חדה במספר הגולשים במטהקפה, הוא הידרדר למקום השמיני בין אתרי הווידאו בעולם והחזיק רק בכ-1% בלבד מנתח השוק של גולשי האינטרנט האמריקאים. באפריל 2008 עזבו את עופר אדלר ואריק צ'רניאק ומכרו את מניותיהם תמורת 2.5 מיליון דולר כל אחד, בהמשך עזב גם אייל הרצוג. ב-2010 האתר עדיין לא הייתה רווחי והכנסותיו היו כ-10 מיליון דולר בשנה בלבד.
בשנת 2008 העסיקה החברה 80 עובדים בישראל, אך היא החלה בצמצום הפעילות. במאי 2008 התפטר מתפקידו מנכ"ל מטהקפה ישראל עידו ספרותי, הוא הוחלף בידי ירון פינקל, שגם עזב לאחר שנתיים. בספטמבר 2011 נסגר מרכז הפיתוח בישראל וכל פעילות החברה עברה לארצות הברית.
ביוני 2012 מטהקפה נרכשה על ידי סוכנות הכישרונות הדיגיטליים The Collective, תמורת כ-1.15 מיליון דולר ששימשו לכיסוי חובות, מאחר שלחברה לא נותרו מזומנים. המטה הועבר לסן פרנסיסקו, קליפורניה, עם משרד נוסף שפעל בלוס אנג'לס.
באוגוסט 2021, ללא אזהרה או הודעה, האתר של מטהקפה הפך ללא פעיל. עד אוקטובר 2022 כתובת האתר הופנתה ל-VideosHub.
הערות שוליים

↑  גיא גרימלנד, המתחרה הישראלית של YouTube ו-Google Video מתחזקת: מטהקפה גייסה 15 מיליון דולר מבנצ'מרק ואקסל פרטנרס, באתר TheMarker‏, 2 ביולי 2006
↑  גיא גרימלנד, החזון של מטהקפה: לנצח את "ארץ נהדרת", באתר TheMarker‏, 11 באפריל 2006
1 2 3  מיה אפשטיין, אמיר טייג, "איזה מזל שפספסתי את הכסף הגדול", באתר TheMarker‏, 4 באפריל 2012
↑  רפאל פוגל, למה את יוטיוב, אם אפשר לרכוש את מטהקפה?, באתר TheMarker‏, 10 באוקטובר 2006
ליאור הנר, הבאז התורן: מטהקפה בדרך לאקזיט, באתר TheMarker‏, 7 בדצמבר 2006
↑  גיא גרימלנד, הערכות: אתר הווידיאו מטהקפה עשוי להימכר לחברה זרה בכ-200 מיליון דולר, באתר TheMarker‏, 7 בדצמבר 2006
דורון אביגד ושמוליק שלח, ‏האם מטה-קפה לקראת רכישה תמורת 200–300 מיליון דולר?, באתר גלובס, 7 בדצמבר 2006
↑  מעיין כהן, ‏הבלוג TechCrunch: ירידה במספר הגולשים באתר של מטהקפה מסכנת את מכירתו, באתר גלובס, 12 בדצמבר 2006
↑  גיא גרימלנד, מטהקפה משדרת עסקים כרגיל: מינתה לתפקיד המנכ"ל החדש את אריק הקנברג - בכיר לשעבר ב-EA, באתר TheMarker‏, 6 בפברואר 2007
↑  ליאור הנר, מטהקפה מינתה את מנכ"ל מקרומדיה לשעבר ליו"ר הדירקטוריון, באתר TheMarker‏, 21 בינואר 2007
↑  שמוליק שלח ובתיה פלדמן, ‏מטהקפה השלימה סבב גיוס שלישי של כ-30 מיליון דולר לצורך התרחבות בעולם, באתר גלובס, 21 באוגוסט 2007
↑  הניו יורק טיימס, מטהקפה מחלקת כסף: שילמה ב-2007 כמיליון דולר לגולשים, באתר TheMarker‏, 20 בדצמבר 2007
↑  גיא גרימלנד, מטהקפה מפסיקה לחלק כסף, באתר TheMarker‏, 11 במאי 2009
↑  TheMarker digital, יו טיוב ממשיכה לצמוח ומטהקפה ממשיכה לצנוח, באתר TheMarker‏, 28 ביוני 2007
↑  גיא גרימלנד, עופר אדלר ואריק צ'רניאק עזבו את מטהקפה ומימשו אחזקות בשווי של כ-5 מיליון דולר, באתר TheMarker‏, 29 באפריל 2008
↑  גיא גרימלנד, יוטיוב הישראלית מחפשת חבל הצלה: "אנחנו מפוקסים מאוד באיך להגדיל את ההכנסות", באתר TheMarker‏, 14 בספטמבר 2010
↑  גיא גרימלנד, חברת הסטארט אפ מטהקפה פיטרה כ-10% מעובדיה; המנכ"ל ירון פינקל: "אין לנו בעיות כלכליות", באתר TheMarker‏, 12 ביוני 2008
↑  מעיין כהן, מנכ"ל מטהקפה ישראל - עידו ספרותי - התפטר מתפקידו, באתר TheMarker‏, 17 במאי 2008
↑  גיא גרימלנד, מנכ"ל הסטארט אפ מטה קפה ירון פינקל עוזב, באתר TheMarker‏, 26 במאי 2010
↑  מיה אפשטיין, יו-טיוב הישראלית עוברת לארה"ב: מטהקפה תסגור את מרכז הפיתוח שלה בישראל, באתר TheMarker‏, 26 בספטמבר 2011
בתיה פלדמן, ‏מטהקפה מפטרת 10 עובדים וסוגרת את המרכז בישראל, באתר גלובס, 26 בספטמבר 2011
↑  ענבל אורפז, סוף עידן: סוכנות "דה קולקטיב" רוכשת את מטהקפה ב-1.15 מיליון דולר, באתר TheMarker‏, 17 ביוני 2012
↑  רועי גולדנברג, ‏מטהקפה נמכרה לסוכנות הוליוודית, באתר גלובס, 17 ביוני 2012
שלומי מיכאל

| --- | --- |

 לידה:  1964 (בן 60 בערך)
 מדינה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1985–2016 (כ־31 שנים)
 דרגה:   ניצב
 תפקידים בשירות
 לוחם בימ"מ  מפקד יחידת הגדעונים  מפקד ימ"ר מחוז תל אביב  מפקד הימ"מ  מפקד מחוז ש"י
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה הראשונה, האינתיפאדה השנייה, לוחמה בטרור בשנים 2013–2016
שלומי מיכאל (נולד ב-1964) הוא קצין במשטרת ישראל בדימוס בדרגת ניצב. כיהן כמפקד מחוז ש"י וכמפקד הימ"מ.
ביוגרפיה

שלומי נולד וגדל בשכונת התקווה בתל אביב. בפברואר 1983 התגייס לצה"ל והוצב בחטיבת גולני בגדוד 12 (ברק). בגולני עבר מיכאל מסלול הכשרה כלוחם וכן קורס מ"כים חי"ר, ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון. לאחר שחרורו מצה"ל התגייס למשמר הגבול ב-1985 כלוחם בימ"מ, הוא שימש בהמשך מפקד צוות, מפקד פלגת לוחמים וקצין אג"ם בימ"מ.
בין הפעולות בהן השתתף היה פיקוד על כוח הפריצה לאוטובוס האמהות במרץ 1988 וחיסול חמישה מחבלים חמושים שהתבצרו בבית בטייבה. לאחר מכן שימש מפקד יחידת הגדעונים (יחידת מסתערבים של משטרת ישראל). ב-2008 מונה למפקד ימ"ר מחוז תל אביב. החקירה הבולטת בתקופת כהונתו כמפקד היחידה הייתה של הרצח בברנוער. חקירה נוספת הובילה למעצרו של גואל רצון. ב-2009 העניק נשיא המדינה את עיטור המאבק בסחר בבני אדם למחלק חקירות א' במפלג התשאול של ימ"ר תל אביב. מיכאל שירת בתפקיד עד 2011 ויצא לתקופת לימודים.
במאי 2012 מונה למפקד הימ"מ. תחת פיקודו השתתפה היחידה במבצעים רבים, על פעילותה בתחום לוחמה בטרור בשנים 2013–2014 קיבלה היחידה צל"ש ממפכ"ל המשטרה. בין הפעולות אותן ביצעה היחידה בתקופת פיקודו היו חיסול רוצחי שלושת הנערים ושולחיהם, חיסול המתנקש ביהודה גליק ומעצר רוצחו של ניצב משנה ברוך מזרחי.
בפברואר 2015 מונה למפקד מחוז ש"י בדרגת ניצב. בנובמבר 2015 הודיע על פרישתו מהמשטרה, ב-16 במאי 2016 סיים את תפקידו כמפקד המחוז.
שלומי מיכאל נשוי ואב לארבעה, והוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
הערות שוליים

↑  אמיר אורן, המשטרה מחסלת את ארגוני הפשע, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2008.
↑  אריאלה רינגל הופמן, "אמרתי ללוחמים: אני רוצה שתמונת הנערים המתים תהיה לפניכם בכל רגע", ידיעות אחרונות המוסף לשבת, 03.10.2014, עמודים 10-13.
↑  אבי אשכנזי, נצ"מ ש' נכנס לתפקידו כמפקד הימ"מ החדש, באתר nrg‏, 29 במאי 2012.
↑  אבי אשכנזי, הימ"מ נחשף: הצצה לאימוני יחידת העילית, באתר nrg‏, 24 במרץ 2010.
↑  איציק סבן, ע' זה עוז, באתר ישראל היום, 7 במאי 2014.
↑  יוני קמפינסקי, תיעוד: הוריו של נפתלי הי"ד עם מפקד הימ"מ, באתר ערוץ 7, 23 בספטמבר 2014.
↑  יונתן אוריך ויוחאי עופר, הותר לפרסום: פוענח פיגוע הירי שבו נרצח נצ"מ מזרחי, באתר nrg‏, 23 ביוני 2014.
↑  קודמו ארבעה קצינים בצמרת המשטרה, אתר משטרת ישראל, 22 בפברואר 2015
↑  אבי אשכנזי‏, הניצב הפורש מסביר: לא אתן עוד ארבע שנים ואז ימנו מפכ"ל אחר, באתר וואלה, 26 בנובמבר 2015
מאיר שצ'רנסקי

| --- | --- |

 לידה:  1905 זגייז', רפובליקת פולין 
 פטירה:  1972 (בגיל 67 בערך) 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 תאריך עלייה:  1933
 השכלה:  ישיבת יגדיל תורה
 מקום פעילות:  תל אביב
 תקופת הפעילות:  ?–1972 
 השתייכות:  יהדות חרדית
 תחומי עיסוק:  חינוך
 תפקידים נוספים:  מייסד סמינר בית יעקב תל אביב
 חיבוריו:  "העבר הישראלי: תולדות עם ישראל" ועוד רבים
 צאצאים:  בנימין שצ'רנסקי
 
הרב מאיר שצ'רנסקי (ה'תרס"ה, 1905 - ליל ל' בתשרי ה'תשל"ג, 7 באוקטובר 1972) היה איש חינוך חרדי, מייסד "בית יעקב" בתל אביב ומחבר פורה. חבר הנהלת חברה קדישא גחש"א - תל אביב - יפו. לאחר פטירתו נקרא מרכז בית המורה של בית יעקב, שאותו הקים, על שמו - "סמינר שצ'רנסקי".
ביוגרפיה

נולד בזגירז', פולין, לחוה (נפטרה בכ"ו באייר ה'תר"ע בקרלסבד), ולר' בנימין, שהיה צאצא לרבי זכריה מנדל מירוסלב. למד בתלמוד תורה ובישיבה המקומית "יגדיל תורה" ועם תום לימודיו בשנת ה'תרפ"ד, 1924, הוסמך לרבנות.
בשנת ה'תרפ"ט נשא את יהודית בת אברהם פישמן (נפטר בתל אביב, טבת ה'תשכ"ז). הזוג התגורר בזגירז' והתפרנס מבית חרושת לאריגה בשם "פלשתינה" שאותו ניהל ר' מאיר. במקביל היה עסקן ציבורי, חבר במוסדות אגודת ישראל המקומית, ומנהל מוסדות החינוך שלה בזגירז'.
בשנת ה'תרצ"ג, 1933, עלה לארץ ישראל והקים את סמינר בית יעקב בתל אביב. בימי השואה איבד רבים מבני משפחתו: אחותו לאה'צה ווצירז' (לעיתים: וצ'אזש) הייתה מחנכת בסמינר בית יעקב בקרקוב. אחיו נתן נטע שצ'רנסקי נהרג בגטו ורשה.
נפטר במוצאי שבת ליל ל' בתשרי ה'תשל"ג, 7 באוקטובר 1972, נקבר בחלקת החסידים בבית הקברות קריית שאול בתל אביב.
לאחר פטירתו, המשיך בניהול המוסדות, בנו ר' בנימין שצ'רנסקי (נפטר ה'תשע"ח). בתו חוה הייתה נשואה לרב שלמה זילברשטיין ראש הכולל ורבם של חסידי גור בבני ברק.
ספריו

פרקי אבות עם "מתנת אבות", תל אביב: בית יעקב, תש"י, 1950
דמויות גדולי החסידות מהבעש"ט עד זמננו: לפי רשימת האדמו"רים באילן הבעל שם טוב, תל אביב תש"ה.
תולדות החסידות ותורתה, תל אביב: בית יעקב, תש"י, 1950
דינים לנוער ולעם, תל אביב: בית יעקב, תשי"ז, 1956
שו"ת אור המאיר (על שאלת לימוד תורה לנשים)
שו"ת אורך ימים: לבירור ההלכה באיסור העברת מת מעיר שיש בה קברות לעיר אחרת. תל אביב: חברא קדישא גחש"א, תשי"ח
דמויות גדולי החסידות, תל אביב: בית יעקב, תש"ה
רבי שמשון רפאל הירש, תל אביב תש"י.
העתיד, תל אביב תש"ו
תשכ"ג ניבים: אמרות ופתגמי חכמים, תל אביב: בית יעקב, 1962
החינוך בישראל לפי המקורות, תל אביב: בית יעקב, תשכ"ח, 1967
העבר הישראלי: תולדות עם ישראל, 8 כרכים, תשכ"ב-תשל"א
לקריאה נוספת

בנימין שצ'רנסקי, קונטרס זיכרון: ליום השנה העשרים לפטירת הרב מאיר שצ'רנסקי, בית יעקב, תל אביב תשנ"ג.
הערות שוליים

↑  הקמת בנינים בעבור בית יעקכ ואוהל שרה בתל־אביב, המשקיף, 6 ביוני 1940
↑  משה ויסברג, אבל: מנהל הסמינרים המיתולוגי הלך לעולמו, באתר בחדרי חרדים, 25 ביולי 2018
↑  ק.ט., בשדה ספר, שערים, 1 ביוני 1950
↑  יאיר קוטלר, תעלומה המפריזה ביודעין, הארץ, 29 בדצמבר 1961; יוחק חוק לאיסור ניתוחי מתים!, הצופה, 20 במאי 1965
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465463805171  GND: 1011970538  ISNI: 0000 0001 1947 8563  LCCN: nr95007417  VIAF: 14570758   WorldCat (עם VIAF): 14570758
קוסטופיל

קוֹסטוֹפּיל (באוקראינית: Костопіль; בפולנית: Kostopol; ברוסית: Костополь, קוסטופול; ביידיש: קאסטאפּאל) היא עיר על גדת הנהר זמצ'יסקו (Zamchysko) במחוז רובנו במערב אוקראינה.
היסטוריה

קוסטופיל מוזכרת לראשונה במסמכים המתעדים את קיומה ב-1783. שמו המקורי של היישוב הוא אוסטלץ' ויילקי (Ostlec Wielki) או אוסטאלצי (Ostaltsi). היישוב היה כפר שכלכלתו התבססה על מכרות ברזל. בשנת 1792 קיבל בעל אדמות מקומי אישור מהמלך סטניסלאב פוניאטובסקי לקיום יריד שנתי בכפר. אז שינה בעל האדמות את שם הכפר לקוסטופיל. עם חלוקת פולין היגרו גרמנים רבים מפולין לאזור ווהלין וייסדו שם כפרים רבים, עובדה זו, וכן הנחת מסילת רכבת בין רובנה לווילנה בסוף המאה ה-19, הביאה להאצת התפתחותו הכלכלית של היישוב. התפתחה בו תעשיית קמח, שמן וטקסטיל. ב-1906 החריבה שרפה את רוב מבני היישוב. בעת בנייתו מחדש, נבנו בתיו מִלבנים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה צורף היישוב לפולין. בתקופה זו היו בקוסטופיל מפעלי עץ (רובם בבעלות יהודית, חלקם בבעלות ממשלתית), מפעלי רהיטים, זכוכית, טרפנטין, מיכון חקלאי ועוד. כן היו בסביבות היישוב מחצבות בזלת וגרניט שעובדיהן שוכנו בשיכונים שבנתה ממשלת פולין.
בשנת 1939 הוכרה קוסטופיל כעיר.
בספטמבר 1939 עברה קוסטופיל והסביבה לידי ברית המועצות.
יהודים

בין מלחמות העולם גדל מספר יהודי קוסטופיל מ-1,100 ל-3,900 עקב חיבור העיר למסילת הרכבת. הם התפרנסו ממסחר, תעשייה ושירותים. ביניהם היו חברי הכשרה חלוצית שנמנו עם מייסדי קיבוץ נגבה. בקהילת העיר נכללו גם יהודים מסלישץ' הסמוכה.
הגרמנים כבשו את קוסטופיל ביולי 1941, עם פלישתם לברית המועצות.
באוגוסט ובאוקטובר 1941 רצחו הגרמנים מחוץ לקוסטופיל כ-1,870 יהודים, בשני מועדים נפרדים. לאחר הרציחות רוכזו יתר יהודי העיר בגטו.
באוגוסט 1942 רצחו שוטרים גרמנים ואוקראינים את יהודי העיר ויהודים ביער הסמוך לעיר.
באותו יום ערכו הגרמנים מיפקד במחנה העובדים בקוסטופיל. העובדים התארגנו בהנהגת אברהם יעקב ברייר (Breier) ובשעת המיפקד ברחו ליערות. רובם נתפסו ונרצחו. אחרים ניצלו בעזרת פולנים או הצטרפו לפרטיזנים.
בין הפולנים מהאזור שהוכרו כחסידי אומות העולם נמנים סטניסלב יסינסקי ובתו אמיליה סלודקובסקה מהכפר הסמוך.
קוסטופיל שוחרה על ידי הצבא האדום בינואר 1944.
לקריאה נוספת

שלום ברייר, המרד בקוסטופול (הוצאת ירון גולן, 1996).
אריה לרנר (עורך), משה פרידמן (מלביה"ד), ספר קוסטופול: חייה ומותה של קהילה, תל אביב: ארגון יוצאי קוסטופול בישראל, תשכ"ז. (ספר יזכור)
הערות שוליים

↑  ספר קוסטופול, 1967, בהוצאת ארגון יוצאי קוסטופול בישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533342705171  LCCN: n96087907  NKC: ge1125730  SUDOC: 175993947  VIAF: 133861253   WorldCat (עם VIAF): 133861253 
אנדרטה לזכר יהודי קוסטופיל שנספו בשואה, בבית העלמין הדרום
איציק אלרוב

| --- | --- |

איציק אלרוב, 2019
 לידה:  29 בספטמבר 1986 (בן 38) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל
 ידוע בשל:  יוזמת מחאת הקוטג'
 מקצוע:  יועץ תקשורת
 תפקיד:  יועץ שר הכלכלה אריה דרעי לענייני מלחמה ביוקר המחיה דובר מפלגת העבודה
 פרסים והוקרה:  אות אביר השלטון מהתנועה לאיכות השלטון בקטגוריית מאבק חברתי
 
איציק (יצחק) אלרוב (נולד ב-29 בספטמבר 1986) הוא יועץ תקשורת ישראלי, יוזם מחאת הקוטג', פייטן וחזן.
ביוגרפיה

אלרוב נולד וגדל בשכונת שפירא בתל אביב למשפחה חרדית ולמד בישיבת שארית יעקב בשכונת הר נוף בירושלים. שימש כחזן והקליט אלבום פיוטים.
ביוני 2011 יזם אלרוב את מחאת הקוטג'. בתקופה זו עבד אלרוב בחברת ביטוח. הוא יצר אירוע בפייסבוק תחת הכותרת "קוטג' - מוצר כל כך בסיסי שעלותו הגיעה לקרוב ל-8 שקל. לא קונים במשך חודש". את המחאה פתח לאחר שתנובה ויצרניות מזון נוספות העלו את מחירי מוצריהן בחודשים שקדמו למחאה. אלרוב וחבריו למחאה קראו להימנע מרכישת גבינת קוטג' של תנובה כצעד ראשון במחאה בעקבות עליית המחירים. ארבעה ימים לאחר שפתח קבוצה העוסקת בנושא הצטרפו אליה 104,000 משתמשים. אלרוב ייסד בהמשך את תנועת "הצרכנים" למלחמה ביוקר המחיה. הוא המשיך במחאה נגד יוקר המחיה גם לאחר סיומה של מחאת האוהלים, שהייתה המשכה של מחאת הקוטג'.
ב-2011, בעקבות פרוץ המחאה, החל להגיש פינת צרכנות בתחנת הרדיו קול ברמה.
בשנת 2012 זכה באות אביר איכות השלטון מהתנועה לאיכות השלטון בקטגוריית מאבק חברתי.
בשנת 2015 מונה אלרוב ליועצו של שר הכלכלה אריה דרעי לענייני מלחמה ביוקר המחיה, ושימש בתפקיד זה עד קיץ 2016.
בשנת 2017 מונה על ידי אבי גבאי, שהתמודד על ראשות מפלגת העבודה, לתפקיד דובר מטה הבחירות שלו. בהמשך היה לדובר מפלגת העבודה.
אלרוב נשוי ואב לשלושה ילדים. מתגורר בפתח תקווה.
הערות שוליים

↑  103FM, ‏יוזם מחאת הקוטג' מספר מדוע בחר להתמנות ליועצו של דרעי, באתר מעריב אונליין, 20 במאי 2015
↑  עת שערי רצון - לבריתך שוכן - איציק אלרוב, בערוץ היטויוב של איציק אלרוב, 20 באוגוסט 2008
↑  מירב קריסטל, כך התגלגל כדור הקוטג', באתר ynet, 7 באוקטובר 2011
↑  עדי דברת-מזריץ, השישה שהעירו את המדינה לא יפסיקו להילחם, באתר TheMarker‏, 12 בספטמבר 2011
↑  מיכל רז-חיימוביץ', ‏איציק אלרוב: "פיקוח המחירים - אקמול לחולה סרטן", באתר גלובס, 30 בדצמבר 2013
↑  עדי דברת-מזריץ, כשמובילי המחאה הצרכנית מתפצלים רשתות השיווק ויצרניות המזון מרוויחות, באתר TheMarker‏, 10 בספטמבר 2012
↑  יקי אדמקר, דפני ליף ואיציק אלרוב יפגינו יחד בבני ברק, באתר בחדרי חרדים, 12 ביולי 2012
↑  מיכל רז-חיימוביץ', ‏מהקוטג' לרדיו: איציק אלרוב יגיש פינה ברדיו "קול ברמה", באתר גלובס, 31 באוקטובר 2011
↑  נתי טוקר, בין זוכי אביר השלטון ל-2012: איציק אלרוב וקרן נויבך, באתר TheMarker‏, 15 באוקטובר 2012
↑   אורה קורן, איציק אלרוב מונה ליועץ לשר הכלכלה אריה דרעי, באתר TheMarker‏, 18 במאי 2015
1 2   צבי זרחיה, ממחאת הקוטג' לפריימריז בעבודה: איציק אלרוב ימונה לדובר המטה של אבי גבאי, באתר TheMarker‏, 26 בפברואר 2017
↑  ישראל כהן, ‏התפקיד החדש של איציק אלרוב, באתר כיכר השבת, 26 בפברואר 2017
מושל לואיזיאנה

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  ג'ף לנדרי
 תאריך כניסה לתפקיד:  8 בינואר 2024
 דרכי מינוי:  בחירה ישירה
 תחום שיפוט:  לואיזיאנה לואיזיאנה
 מעון:  מעון מושל לואיזיאנה 
 מושב המשרה:  באטון רוז'
 משך כהונה קצוב:  4 שנים, מוגבל לשתי כהונות רצופות
 ייסוד המשרה:  30 באפריל 1812
 איוש ראשון:  ויליאם קלייבורן
 
מושל לואיזיאנה (באנגלית: Governor of Louisiana, בצרפתית: Gouverneur de la Louisiane) הוא המושל וראש הרשות המבצעת של מדינת לואיזיאנה שבארצות הברית. המושל ממונה על אכיפת חוקי המדינה.
65 גברים ואישה אחת כיהנו כמושלי לואיזיאנה ב-63 תקופות כהונה נפרדות. מושל לואיזיאנה הנוכחי הוא ג'ף לנדרי הרפובליקני, שהושבע לכהונתו ב-8 בינואר 2024.
היסטוריה

לואיזיאנה הצרפתית נרכשה מידי צרפת ב-1803. ב-1 באוקטובר 1804 הוקמה טריטוריית אורלינס על בסיס החלק הדרומי של השטח שנרכש, ושאר השטח הפך למחוז לואיזיאנה, שהיה כפוף לשיפוטה של טריטוריית אינדיאנה. מחוז לואיזיאנה הפך בהמשך לטריטוריית לואיזיאנה, אך לאחר שטריטוריית אורלינס הפכה למדינת לואיזיאנה, שונה שמה של טריטוריית לואיזיאנה לטריטוריית מיזורי. בשנות קיומה של טריטוריית אורלינס, כיהן כמושל שלה ויליאם קלייבורן, שמונה לתפקידו על ידי נשיא ארצות הברית. עם כינונה של לואיזיאנה כמדינה בארצות הברית, נבחר קלייבורן כמושלה הראשון.
ב-30 באפריל 1812 התקבלה לואיזיאנה כמדינה בארצות הברית. ב-26 בינואר 1861 היא פרשה מן האיחוד. ב-8 בפברואר אותה שנה היא הייתה לאחת מהמדינות המייסדות של קונפדרציית המדינות של אמריקה. עם זאת, בשל העובדה שחלקים משמעותיים של שטח המדינה נותרו בשליטת האיחוד במשך כל המלחמה, כיהנו במקביל מושלים מטעם הקונפדרציה ומטעם האיחוד. לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקאית, הייתה לואיזיאנה במהלך תקופת השיקום חלק מהמחוז הצבאי החמישי, שבידיו הייתה השליטה על סמכויות המושל. ב-9 ביולי 1868 התקבלה לואיזיאנה מחדש כמדינה באיחוד.
מועד כהונת המושל

חוקת לואיזיאנה הראשונה, שכוננה ב-1812 יצרה את משרת המושל, וכהונתו נקבעה לארבע שנים. מועד תחילת כהונת המושל נקבע ליום שני הרביעי שלאחר מועד הבחירות. ב-1845 הוזז מועד תחילת כהונת המושל ליום שני הרביעי של חודש ינואר שלאחר הבחירות. ב-1864 שונה מועד תחילת כהונת המושל ליום שני השני של חודש ינואר שלאחר הבחירות. ב-1879 שונה מועד זה ליום שני הראשון לאחר הכרזת בית המחוקקים של המדינה על תוצאות הבחירות. חוקת 1921 שינתה את מועד השבעת המושל ליום שלישי השני בחודש מאי. בחוקת 1974 נקבע, שהחל מ-1980 יושבע המושל ביום שני השני של חודש מרץ שלאחר הבחירות. מועד זה תוקן ב-1987, בתוקף מ-1992, ליום שני הראשון בחודש ינואר.
משך הכהונה

מלכתחילה לא יכול המושלים להתמודד בבחירות לכהונה נוספת. בחוקת 1864 לא נקבעה מגבלת כהונה. ב-1868 חודשה מגבלת הכהונה. ב-1879 הוסרה מגבלת הכהונה, וחודשה שוב ב-1898. התיקון לחוקה שהתקבל ב-1966 מאפשר למושל לואיזיאנה לכהן בשתי תקופות כהונה רצופות, וכדי לכהן בכהונה נוספת עליו להמתין תקופת צינון של כהונה אחת. שלושה מושלים כיהנו בשתי תקופת כהונה בלתי רצופות כל אחד, ושני מושלים כיהנו בשלוש תקופות כהונה רצופות כל אחד.
התפנות המשרה

מלכתחילה, בכל מקרה של התפנות משרת המושל, שימש נשיא הסנאט של לואיזיאנה כמושל בפועל. בחוקת 1845 נוצר משרת סגן המושל, שנבחר באותו מועד ובאותו אופן כמו המושל. נקבע שהמושל ישמש כמושל בפועל בכל מקרה של התפנות משרת המושל. חוקת 1913 קבעה שבמקרה של התפנות משרת המושל, מושבע סגן המושל כמושל הבא לכל דבר ועניין. המושל וסגנו לא נבחרים באותו פתק הצבעה.
ביאורים

↑  סגן המושל הוא ממפלגתו של המושל, אלא אם כן צוין אחרת.
↑  קלייבורן היה מושל טריטוריית אורלינס, שקדמה ללואיזיאנה, החל מרכישת לואיזיאנה ב-1803 ועד לקבלתה של לואיזיאנה ב-1812 כמדינה בארצות הברית, ונבחר כמושל הראשון של המדינה. לואיזיאנה הייתה למדינה ב-30 באפריל 1812, אך קלייבורן הושבע כמושל המדינה ב-30 ביולי.
↑  התפטר כדי לכהן כשופט בבתי המשפט הפדרליים המחוזיים של מזרח ומערב לואיזיאנה.
↑  בחוקת 1845 בוצעו שינויים במועדי הבחירות, ולפיכך קוצרה תקופת כהונה זו לשלוש שנים.
↑  בחוקת 1852 בוצעו שינויים במועדי הבחירות, ולפיכך קוצרה תקופת כהונה זו לשלוש שנים.
1 2 3 4 5  ב-25 באפריל 1862 נכבשו ניו אורלינס והאזור סביבה על ידי האיחוד. השליטה בשטח הייתה מספקת כדי שהוא ישוב להיות במסגרת ארצות הברית כמדינה הלגיטימית של לואיזיאנה, וייבחר נציגים לבית הנבחרים של ארצות הברית. שני מושלים כיהנו במקביל בשטח של לואיזיאנה שבשליטת האיחוד ובזה שבשליטת הקונפדרציה, ושניהם נחשבים כלגיטימיים ונכללו ברשימות המושלים הרשמיות. הפיצול הסתיים כאשר המושל מטעם הקונפדרציה נמלט עקב תפישת השליטה על כל שטח המדינה על ידי האיחוד.
↑  נמלט למקסיקו כדי להימנע מנפילה בשבי בתום מלחמת האזרחים.
↑  התפטר כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית שאליו נבחר, אף על פי שבסופו של דבר לא הושבע, שכן נציגי מדינות הקונפדרציה לא הורשו עדיין לאייש את תפקידיהם בקונגרס.
↑  הודח בשל אי קיום חוקי תקופת השיקום כראוי.
1 2  בנג'מין פלנדרס התפטר בשל מחלוקת עם הגנרל וינפילד סקוט הנקוק על מינויים שביצע. במקמו מונה ג'ושוע בייקר.
↑  ועדת הבחירות המדינתית הכריזה על מקאנרי כמנצח בבחירות. עם זאת, ועדת בחירות מתחרה הכריזה על קלוג כמנצח ובית המחוקקים של לואיזיאנה קיבל את ההכרזה הזו. הן מקאנרי והן קלוג הכריזו על ניצחונם והקימו ממשלות. העימות הסלים לקרב ליברלטי פלייס ולטבח בקולפקס. ב-22 במאי 1873 הוציא הנשיא יוליסס ס. גרנט הכרזה להכרה בקלוג כמנצח וכמושל הלגיטימי.
↑  בדומה לבחירות 1872, היו גם בחירות אלו שנויות במחלוקת. הן פקארד והן ניקולאס הכריזו על ניצחונותיהם והקימו ממשלות, עד אשר הנשיא רתרפורד הייז הכיר בניקולאס כמושל במסגרת פשרת 1877.
↑  בחוקת 1879 בוצעו שינויים במועדי הבחירות, ולפיכך קוצרה תקופת כהונה זו לשלוש שנים.
1 2 3  לונג נבחר לסנאט של ארצות הברית לתקופת כהונה שהחלה ב-4 במרץ 1931. עם זאת, הוא לא אייש את מושבו בסנאט עד 25 בינואר 1932. הסיבה לכך הייתה בין השאר כדי למנוע מסגן המושל פול סיר מלהחליפו כמושל. כאשר החל מושב הסנאט, נשא סיר שבועה כמושל וטען שהוא מחזיק במשרה. לונג מצידו טען לחוסר הלגיטימיות לשבועתו זו של סיר ואמר שבנשיאת השבועה התפטר סיר למעשה מתפקידו כסגן המושל. זה סלל את הדרך לאלווין אולין קינג, הנשיא הזמני של הסנאט של לואיזיאנה, להיות סגן המושל החדש, ובסופו של דבר לרשת את לונג. סיר המשיך לטעון לסירוגין להיותו המושל במהלך החודשים הבאים, אך בסופו של דבר לא הוכר ככזה.
↑  התפטר עקב שערוריית הונאת דואר.
↑  ב-1991 עבר למפלגה הרפובליקנית.