stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרי מטק
אירוסין

בדצמבר 1891 התארסה מרי לבנו של בן דודה מדרגה שנייה, הנסיך אלברט ויקטור, דוכס קלרנס ואייבונדייל, בנו הבכור של מי שהיה אז נסיך ויילס ולימים מלך כאדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת. הבחירה במרי ככלה לנסיך מיוחסת לחיבתה של המלכה ויקטוריה כלפיה ולאישיותה הרצינית ותחושת המחויבות שלה. אך שישה שבועות לאחר ההכרזה על האירוסין, מת אלברט ויקטור כתוצאה מדלקת ריאות שלקה בה במסגרת מגפה שפשטה בבריטניה בחורף 1891–1892.
אחיו של אלברט ויקטור, הנסיך ג'ורג', הדוכס מיורק, היה כעת השני בתור לכס המלוכה. השניים התקרבו זה לזה במהלך תקופת האבל המשותפת והמלכה ויקטוריה עדיין חיבבה את מרי וראתה בה מועמדת ראויה להינשא למלך העתידי. במאי 1893 הציע ג'ורג' נישואין למרי ונענה על ידה בחיוב. עד מהרה הם התאהבו זה בזה ונישואיהם היו סיפור הצלחה. ג'ורג' נהג לכתוב למרי מדי יום כאשר שהה מחוץ לבית ובניגוד לאביו, לא הייתה לו מעולם פילגש.
הדוכסית מיורק

מרי והנסיך ג'ורג' נישאו בלונדון ב-6 ביולי 1893 בקפלה המלכותית בארמון סנט ג'יימס ולרגל חתונתה הוענקו להם התארים דוכס יורק ודוכסית יורק. הם התגוררו בקוטג' יורק בבית סאנדרינגהאם שבמחוז נורפוק ובארמון סנט גיימס. קוטג' יורק היה בית צנוע לבני מלוכה, אך הוא היה המועדף על ג'ורג', שאהב לחיות חיים פשוטים יחסית. הם הביאו לעולם שישה ילדים: אדוארד, אלברט, מרי, הנרי, ג'ורג' וג'ון.
הדוכסית אהבה את ילדיה, אך השאירה אותם תחת השגחתה של אומנת, כפי שהיה נהוג במשפחות המעמד העליון באותה תקופה. האומנת הראשונה פוטרה בשל התחצפות והשנייה בשל התעללות בילדים. זו האחרונה נהגה לצבוט את אדוארד ואת אלברט בכל עת שהם היו מועברים לידיהם של הוריהם, כדי שיתחילו לבכות ואז הם היו מוחזרים במהירות לידיה. כאשר הדבר נתגלה, היא הוחלפה על ידי עוזרתה האהובה, שרלוט ביל (Charlotte Bill).
לעיתים נראתה מרי כאם מרוחקת. בתחילה היא לא הצליחה להבחין בהתעללות של האומנת באדוארד ובאלברט ובבן הצעיר ג'ון, ששוכן בבית כפרי בבית סאנדרינגהאם בהשגחתה של שרלוט ביל, ככל הנראה כדי להסתיר מהציבור את העובדה שהיה חולה באפילפסיה. עם זאת, למרות התדמית הקפדנית שנודעה לה בציבור, הייתה מרי אם אכפתית במובנים רבים. היא חשפה את צדדיה הנהנתנים לילדיה ולימדה אותם היסטוריה ומוזיקה.
בתור הדוכס והדוכסית מיורק ביצעו ג'ורג' ומרי מגוון של תפקידים ציבוריים. ב-1897 נעשתה מרי הפטרונית של גילדת החייטים של לונדון, תפקיד שקיבלה בירושה מאמה. שמה של הגילדה, שנוסדה בלונדון ב-1882, שונה מאוחר יותר כמה פעמים, ובין השנים 1914 עד 2010 הוא נקרא על שם מרי.
ב-22 בינואר 1901 מתה המלכה ויקטוריה וחמיה של מרי ירש את הכתר כאדוארד השביעי. במשך שמונה חודשים בילו ג'ורג' ומרי בסיור ברחבי האימפריה הבריטית. הם ביקרו בגיברלטר, במלטה, במצרים, בציילון, בסינגפור, באוסטרליה, בניו זילנד, במאוריציוס, בדרום אפריקה ובקנדה. אף אישיות במשפחה המלכותית לא ביצעה סיור רחב היקף ושאפתני שכזה קודם לכן. ערב נסיעתם פרצה מרי בבכי מהמחשבה שעליה להשאיר את ילדיה בהשגחתם של סביהם לפרק זמן ארוך כל כך.
נסיכת ויילס

ב-9 בנובמבר 1901, תשעה ימים לאחר שובם לבריטניה, ביום הולדתו השישים של המלך, הוכתר ג'ורג' כנסיך ויילס. המשפחה העבירה את מעונה שבלונדון מארמון סנט ג'יימס לבית מרלבורו. כנסיכת ויילס התלוותה מרי לג'ורג' בנסיעותיו לאוסטרו-הונגריה ולוירטמברג. בשנה שלאחר מכן היא ילדה את בנה האחרון, ג'ון. הלידה הייתה קשה ואף על פי שמרי התאוששה במהירות, הרך הנולד סבל מקשיי נשימה.
באוקטובר 1905 יצאו הנסיך והנסיכה לסיור נוסף של שמונה חודשים. הפעם להודו. הילדים הושארו גם הפעם בהשגחת סביהם. מרי וג'ורג' עברו דרך מצרים בדרכם הלוך ובדרכם חזור ובדרך חזרה עצרו ביוון. מיד לאחר שובם מהסיור הם נסעו לספרד כדי להשתתף בטקס נישואיהם של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד ושל ויקטוריה יוג'יני נסיכת בטנבורג שניצלו מניסיון התנקשות בשובם מחתונתם. שבוע לאחר שובם לבריטניה נסעו ג'ורג' ומרי לנורווגיה כדי להשתתף בטקס ההכתרה של גיסו ואחותו של ג'ורג', הוקון השביעי, מלך נורווגיה והנסיכה מוד מוויילס.
מלכה רעייה

ב-6 במאי 1910 מת המלך אדוארד השביעי ובן זוגה של מרי הוכתר למלך - ג'ורג' החמישי. כתוצאה מכך הפכה מרי להיות "מלכה רעייה" (Queen consort). כאשר היא נשאלה על ידי בעלה באיזה משני שמותיה הרשמיים, ויקטוריה מרי, היא מעדיפה להיקרא, היא בחרה בשם מרי כדי לא להיקרא בשמה של סבתו של בעלה, המלכה ויקטוריה. מרי וג'ורג' הוכתרו במנזר וסטמינסטר ב-22 ביוני 1911. בהמשך אותה שנה נסע הזוג המלכותי להודו כדי להשתתף בדורבר דלהי ב-12 בדצמבר. הם סיירו ברחבי תת-היבשת ושבו לבריטניה בפברואר. היותה של מרי המלכה הרעיה הכניסה אותה לעימותים עם חמותה אלכסנדרה. אף על פי שהשתיים היו ביחסי ידידות, הייתה אלכסנדרה עקשנית. היא דרשה בכורה על פני מרי בהלווייתו של בעלה, התמהמהה לפנות את ארמון בקינגהאם ושמרה כמה מהתכשיטים המלכותיים שהיא הייתה אמורה להעביר למלכה החדשה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הנהיגה מרי משטר צנע וקיצוב מזון בארמון וביקרה פצועים בבתי החולים. לאחר שלוש שנות מלחמה כנגד גרמניה, ועם התגברות הרגשות האנטי-גרמניים בבריטניה, נתקלה המשפחה המלכותית של רוסיה בסירוב לקבל מקלט בבריטניה עקב כך שרעייתו של הצאר הייתה נסיכה גרמנית. החדשות על הדחת הצאר הגבירו את קולותיהם של אלה ששאפו להחליף את המשטר בבריטניה לרפובליקני. לאחר שהרפובליקנים ניצלו את מוצאה הגרמני של משפחת המלוכה כטיעון להדחתה, ויתר המלך על תאריו הגרמניים ושינה את שמו של בית המלוכה מהשם הגרמני בית סקסה-קובורג-גותה לשם האנגלי בית וינדזור. משפחות נוספות המקורבות לבית המלוכה גם הן שינו את שמן. לדוגמה, משפחת באטנברג שינתה את שמה למאונטבאטן. קרובי משפחתה של מרי גם הם זנחו את שמם הגרמני ואימצו את שם המשפחה קיימברידג'. המלחמה הסתיימה ב-1918 בתבוסתה של גרמניה ובהדחתו והגלייתו של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
חודשיים לאחר תום המלחמה מת בנם הצעיר של ג'ורג' ומרי, ג'ון, בגיל 13. ביומניה ובמכתביה שפורסמו לאחר מותה תיארה מרי את ההלם והצער: "ג'וני הקטן והמסכן שלנו הלך לעולמו באופן פתאומי... השבר הראשון במעגל המשפחתי קשה מנשוא, אך האנשים היו כה חביבים וסימפתיים כלפינו וזה עזר לנו מאוד". בהמשך תקופת מלוכתו של בעלה הייתה מרי למשענת חזקה עבורו. היא סייעה לו בכתיבת נאומיו וניצלה את הידע הנרחב שלה בהיסטוריה ובתולדות בית המלוכה כדי לייעץ לו בהחלטות הנוגעות למעמדו. המלך העריך מאוד את תבונתה, את חוכמתה ואת שיפוטה. היא שמרה על שלוות נפש בכל פעילותה הציבורית בשנים שלאחר המלחמה, תקופה שהתאפיינה בתסיסה אזרחית וחברתית ובמאבקן של אירלנד ושל הודו על עצמאותן.
בסוף שנות העשרים נעשה ג'ורג' חולה יותר ויותר. הוא סבל מבעיות בריאותיו שהוחמרו עקב היותו מעשן כבד. מרי הקדישה תשומת לב רבה לטיפול בו. לאחר שהמלך החלים ממחלה בשנת 1928, נשאל אחד מרופאיו מי הציל את חיי המלך והוא השיב ללא היסוס שהייתה זאת המלכה. ב-1935 ציינו ג'ורג' ומרי חצי יובל להמלכתם, עם חגיגות שנערכו בכל רחבי האימפריה. בנאום שנשא לכבוד האירוע, התייחס המלך באופן פומבי לרעייתו. ההנחיה שהעביר לכותב הנאומים שלו הייתה שהפסקה על המלכה תהייה הפסקה המסכמת של הנאום.
המלכה האם

ב-20 בינואר 1936 מת ג'ורג' החמישי לאחר שרופאו האישי נתן לו זריקות של מורפין וקוקאין כדי להחיש את מותו ולקצר את סבלו. בנם הבכור של מרי וג'ורג', אדוארד, ירש את כתרו של אביו כאדוארד השמיני. כעת הייתה מרי רשמית המלכה האם, אף על פי שהיא לא השתמשה מעולם בתואר זה ובמקום זאת היא הייתה מכונה "הוד מלכותה, המלכה מרי" (Her Majesty Queen Mary).
באותה שנה גרם אדוארד למשבר תחוקתי לאחר שהודיע על רצונו לשאת לאישה את אהובתו האמריקנית שהייתה גרושה פעמיים, ווליס סימפסון. מרי הסתייגה ממוסד הגירושין, שהיה מנוגד לרוח הכנסייה האנגליקנית וסברה שסימפסון לחלוטין לא מתאימה להיות רעיית המלך. לאחר שנועץ אדוארד עם ראש ממשלת בריטניה סטנלי בולדווין ועם ראשי הממשלות של הדומיניונים והבין שהוא לא יכול להישאר על כסאו בעודו נשוי לווליס סימפסון, הוא החליט להתפטר מתפקידו. אף על פי שמרי תמכה בבנה, היא לא יכלה להבין מדוע הוא זונח את חובותיו המלכותיים לטובת רגשותיו האישיים. סימפסון הוצגה בפני ג'ורג' החמישי ומרי בחצר המלכות, אך בהמשך סירבה מרי לפגוש אותה הן בפומבי והן באופן פרטי. היא ראתה בכך דרך לתמוך בבנה השני ג'ורג' השישי שירש את כסאו של אחיו לאחר ההתפטרות. אהבתה לאדוארד לא פחתה, אך היא מעולם לא הפסיקה להביע את חוסר שביעות רצונה מצעדיו.
מרי הייתה מעורבת בגידולן של נכדותיה אליזבת ומרגרט ונהגה לקחתן עמה לפעילויות שונות בלונדון ולביקורים במוזיאונים ובגלריות לאומנות.
במהלך מלחמת העולם השנייה סבר ג'ורג' השישי כי על אמו להתפנות מלונדון. באי רצון היא התפנתה לבית בדמינטון שבמחוז גלוסטרשייר יחד עם אחייניתה מרי. חפציה האישיים הועברו מלונדון ב-70 ארגזי מטען. משם יצאה מרי לביקורים במחנות צבא ובבתי חרושת וניהלה פעילויות לאיסוף גרוטאות מתכת כחלק מתרומתה למאמץ המלחמתי. היא נהגה להציע טרמפים לחיילים שראתה בדרכים במהלך נסיעותיה. ב-1942 נהרג בנה הצעיר הנסיך ג'ורג', דוכס קנט בתאונה אווירית בעת שירותו הצבאי. מרי שבה לבית מרלבורו ביוני 1945 לאחר שהמלחמה הסתיימה.
מרי הייתה אספנית של חפצים ותמונות עם הקשר מלכותי. היא שילמה מחירים גבוהים כדי לרכוש יהלומים מעזבונה של מריה פיודורובנה, קיסרית רוסיה. ב-1924 יצר הארכיטקט המפורסם סר אדווין לוטיינס (Edwin Lutyens) את בית הבובות של המלכה מרי כדי לשכן את אוסף המיניאטורות שלה. מדי פעם הושמעה כלפיה ביקורת ציבורית על היקף האספנות שלה. בכמה הזדמנויות היא הביעה באוזני אנשים שהתארחה אצלם כי חפצים מסוימים שהיו ברשותם מוצאים מאוד חן בעיניה, מתוך תקווה שהם יסכימו לתרום לה אותם. הידע הנרחב שלה סייע לזהות חפצים ויצירות אומנות של האוסף המלכותי שהגיע לידיים אחרות בדרך לא ישרה. המשפחה המלכותית השאילה חפצים רבים במהלך הדורות וברגע שמרי זיהתה חפץ השייך למשפחה שלא הוחזר היא פנתה מיד למחזיק בו כדי שיחזירו.
ב-1952 מת ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת, השלישי מבניה שמרי שיכלה. נכדתה הבכורה הנסיכה אליזבת עלתה לכס המלוכה כאליזבת השנייה. באותה עת היו בממלכה שלוש מלכות: מרי, כלתה אליזבת בווס-ליון, אלמנתו של ג'ורג' השישי והמלכה אליזבת השנייה. מרי הלכה לעולמה בשנה שלאחר מכן עקב סרטן הריאה ב-24 במרץ 1953 בגיל 85, עשרה שבועות לפני טקס ההכתרה של נכדתה. על ערש דווי ביקשה מרי שהטקס לא יידחה בשל מותה. ארונה הוצב בארמון וסטמינסטר ורבים עברו על פניו. היא נקברה לצד בעלה בספינה של קפלת סנט ג'ורג' בטירת וינדזור.
הנצחתה

על שמה של מרי נקראו ספינות הנוסעים קווין מרי וקווין מרי 2 וספינת הקרב של הצי המלכותי אה"מ קווין מרי, שטובעה בקרב יוטלנד ב-1916. כמו כן נקראו על שמה קולג' באוניברסיטת לונדון, בית חולים בהונג קונג, הפסגה הגבוהה ביותר באי טריסטן דה קונה וארץ המלכה מרי שבאנטארקטיקה.
תאריה

26 במאי 1867 – 6 ביולי 1893: הוד מעלתה, הנסיכה ויקטוריה מרי מטק
6 ביולי 1893 – 22 בינואר 1901: הוד מעלתה המלכותית, הדוכסית מיורק
22 בינואר 1901 – 9 בנובמבר 1901: הוד מעלתה המלכותית, דוכסית קורנוול ויורק
9 בנובמבר 1901 – 6 במאי 1910: הוד מעלתה המלכותית, נסיכת ויילס
6 במאי 1910 – 20 בינואר 1936: הוד מלכותה, המלכה (בהודו: הוד מלכותה, המלכה הקיסרית)
20 בינואר 1936 – 24 במרץ 1953: הוד מלכותה המלכה מרי
צאצאיה

אדוארד (לימים המלך אדוארד השמיני) (1894–1972)
אלברט (לימים המלך ג'ורג' השישי) (1895–1952)
מרי (1897–1965)
הנרי (1900–1974)
ג'ורג' (1904–1942)
ג'ון (1905–1919)
ראו גם

בית הבובות של המלכה מרי
ג'ורג' החמישי ומרי מטק ביום חתונתם - 1893
מרי מטק עם בתה מרי, הנסיכה המלכותית בתקופת מלחמת העולם הראשונה
מרי מטק עם נכדותיה, הנסיכות אליזבת ומרגרט, מאי 1939
דגלה האישי של מרי מטק
שלט האצולה של מרי מטק
אלברטו ג'קומטי

| --- | --- |

איור של אלברטו ג'קומטי לעיתון הניו יורק טיימס
 לידה:  10 באוקטובר 1901 בורגונובו, שווייץ 
 פטירה:  11 בינואר 1966 (בגיל 64) כור, שווייץ 
 מקום קבורה:  בורגונובו 
 מקום לימודים:  אקדמיה גראנד שומיאר 
 תקופת הפעילות:  1913–1966 (כ־53 שנים) 
 תחום יצירה:  פיסול 
 זרם באמנות:  סוריאליזם 
 הושפע על ידי:  אנטואן בורדל 
 יצירות ידועות:  Grande Femme II, L'Homme qui marche I, Grande tête mince, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  Annette Giacometti (1949–?) 
 
אלברטו ג'קומטי ביאנלה של ונציה 1962
אלברטו ג'קומטי (באיטלקית: Alberto Giacometti;‏ 10 באוקטובר 1901 – 11 בינואר 1966) היה צייר ופסל שווייצרי.
בתרבות

בשנת 2017 יצא הסרט "הדיוקן האחרון", המספר את סיפור ידידותו של ג'קומטי (בגילומו של השחקן ג'פרי ראש) עם הביוגרף ג'יימס לורד (ארמי האמר).
יצירותיו

פסלים נבחרים:
אשת כפית – (1926)
ראש מביט – (1928)
ליטוף (למרות הידיים) – (1932)
אשה שגרונה משוסף – (1932)
הארמון בארבע לפנות בוקר – (1932)
אף – (1947)
איש הולך – (1947)
המרכבה – (1950)
הכלב – (1951)
אישה גדולה IV ‏ – (1960)
דמות גבוהה II ודמות גבוהה III – ‏(1960)
ציורים ואיורים נבחרים:
דיוקן עצמי – (1921)
הזוג – (1926)
אימו של האמן – (1937)
תפוח על המדף – (1937)
Stehende Figur – ‏ (1947)
הרחוב – (1952)
נוף בסטמפה – (1952)
דייגו בחולצה משובצת – (1954)
Rue d'Alésia – ‏(1954)
אנט בסטודיו – (1954)
לקריאה נוספת

ז'אן ז'נה, הסטודיו של אלברטו ג'קומטי, (מצרפתית: אביבה ברק), בתוך: דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ד', 2014
רות מרקוס, מין ומגדר בפסלי הזוגות של ג'אקומטי, הוצאת רסלינג, 2016
הערות שוליים

↑  רעות ברנע, מחר: אחד האמנים החשובים בהיסטוריה נוחת במוזיאון ת"א, באתר time out, ‏1 במאי 2023
שטר של 100 פרנק שווייצרים עם דמותו של ג'קומטי
ה'תקמ"א

ה'תקמ"א (5,541) ובקיצור תקמ"א – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-30 בספטמבר 1780, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 19 בספטמבר 1781.
המולד של תשרי חל ביום שישי, שעה אחת ו-397 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג זשג. איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים.
זו שנה רביעית לשמיטה, ושנת 12 במחזור העיבור ה-292. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 25 (סימנה כהלוא) במחזור השמש ה-198.
שנה זו היא שנת 1,712 לחורבן הבית, ושנת 2,092 לשטרות.
אירועים

ט"ז באדר - ויליאם הרשל מגלה את כוכב הלכת אורנוס
כ' באב - מוכרז בוילנה החרם השני נגד החסידים, לאחר הדפסת הספר תולדות יעקב יוסף בשנה הקודמת.
הודפס הספר "מגיד דבריו ליעקב", אסופה ראשונה של לקוטי אמרים מהמגיד ממעזריטש ואחד מספרי היסוד של החסידות.
נפטרו

כ"ט בטבת - רבי ישראל חריף מסטנוב, מתלמידי הבעל שם טוב
י"ב בטבת - רבי משה מרגלית, רב ליטאי, ומחבר "פני משה", מחשובי הפירושים לתלמוד הירושלמי.
כ"א בתמוז - רבי שלמה מחלם, מחבר מרכבת המשנה על משנה תורה לרמב"ם.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זשג, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
היסטוריה של עם ישראל
החליל

| --- | --- |

 שיר
 יצא לאור:  שנות ה-40 או ה-50
 תאריך כתיבה:  1938
 סוגה:  זמר עברי, שירי ילדים
 שפה:  עברית
 כתיבה:  לאה גולדברג
 לחן:  דוד זהבי
 ביצועים מאוחרים:  עפרה חזה ויהודית רביץ, הברירה הטבעית, צילה דגן, לוליק לוי, דין דין אביב, חנן יובל עם נתנאלה ואילנה רובינא, אסתר עופרים, כרמל אקמן ועינת קופילבסקי, אחינועם ניני, חוה אלברשטיין, הדודאים, הדסה סיגלוב, מרדכי רוט, שושנה דמארי, יפה ירקוני
"החליל" הוא שיר שכתבה המשוררת לאה גולדברג בשנת 1938 והולחן על ידי המלחין דוד זהבי בשנות ה-40 או ה-50. מאז שיצא לאור, נעשו לו ביצועים בפי אמנים רבים.
רקע

מילות השיר נדפסו על שער "דבר לילדים" ב-11 באוגוסט 1938, מתחת לתמונה של שני ילדים יושבים על גדר ומנגנים בחלילית. בביוגרפיה של דוד זהבי, "כמו קול של הלב: סיפור חייו ויצירתו של דוד זהבי", תיארך חוקר התרבות הישראלית, מוטי זעירא, את הלחן לשנת 1953 על פי עדותו של אליהו הכהן, שראה את השנה מצוינת בכתב ידו של דוד, במחברת שירים שהועברה לשלמה קפלן ושנמצאת בעזבונו. בינואר 2017, מצא יהודה בלכר בעיתון "דבר" מיום 8 ביוני 1942, תיעוד לכך שהזמר מרדכי רוט שר את השיר ברדיו כבר אז.
ביצועים > שנות ה-50

הביצוע המתועד המוקדם ביותר הוא של הזמר מרדכי רוט מ-6 ביולי 1950.
ביצועים נוספים: רמה סמסונוב (1954), אילקה רווה (1956), יפה ירקוני, תיאודור ביקל (1957), הדודאים (1958), שושנה דמארי (1959)
ביצועים > שנות ה-60

הדסה סיגלוב (1960), רן אלירן (1961), איתמר כהן (1963)
ביצועים > שנות ה-70

טמירה ירדני (1970), חוה אלברשטיין, אסתר עופרים (1975), צילה דגן, חנן יובל עם נתנאלה ואילנה רובינא (1976)
ביצועים > שנות ה-80

אופירה גלוסקא (1986),עפרה חזה ויהודית רביץ (1987), הברירה הטבעית (1988)
ביצועים > שנות ה-90

אורה זיטנר (1993), אחינועם ניני (1994), לוליק (1997), רונית אופיר (1998)
ביצועים > שנות ה-2000

להקת גאיה (2009), כרמל אקמן ועינת קופילבסקי (2010), דין דין אביב (2015)
לקריאה נוספת

לאה גולדברג, "מה עושות האיילות", הוצאת הפועלים, 1949
טלי גולרגנט

| --- | --- |

 לידה:  26 בנובמבר 2000 (בת 24)  ירושלים, ישראל ישראל 
 מוקד פעילות:  לוקסמבורג לוקסמבורג, ארצות הברית ארצות הברית, ישראל ישראל
 מקום לימודים:  International School of Luxembourg, מכללת מרימאונט מנהטן 
 עיסוק:  זמרת, כותבת מורה לפיתוח קול, מורה למוזיקה
 שפה מועדפת:  אנגלית, ספרדית, גרמנית, עברית, צרפתית, לוקסמבורגית 
 www.taligolergant.com
 פרופיל ב-IMDb
 
טלי גולרגנט (נולדה ב-26 בנובמבר 2000), המוכרת בשם הבמה "טלי", היא זמרת, כותבת ומורה לפיתוח קול ישראלית. ייצגה את לוקסמבורג באירוויזיון 2024 עם השיר "Fighter". בכך, הייתה לישראלית השביעית המייצגת באירוויזיון מדינה אחרת.
ביוגרפיה

גולרגנט נולדה בירושלים, לאם ישראלית ולאב יהודי יליד פרו. בעקבות עיסוקיו של אביה, היא גדלה במספר מדינות, בין היתר בצ'ילה ובארגנטינה עד שלבסוף התיישבה המשפחה בקביעות בלוקסמבורג.
בגיל 7 החלה לשיר ולנגן על פסנתר, ובגיל 12 למדה משחק. את לימודיה התיכוניים עשתה בבית הספר הבין-לאומי של לוקסמבורג. לאחר מכן עברה לניו יורק, שם למדה משחק במכללת מרימאונט במנהטן.
בדצמבר 2023 נחשף כי גולרגנט תשתתף עם עוד שבעה אמנים בקדם הלאומי של לוקסמבורג לאירוויזיון 2024. ב-9 בינואר 2024 שירה, "Fighter", יצא לאור. היא זכתה בהצבעות השופטים, והגיעה למקום השני בסבב ההצבעות הטלפוניות. בשקלול שני הנתונים, הוכרזה ב-27 בינואר 2024 כזוכת האירוע וכנציגת לוקסמבורג לאירוויזיון, לאחר היעדרות המדינה 31 שנים מהתחרות. היא הופיעה בחצי הגמר הראשון, אותו סיימה במקום החמישי, והעפילה לגמר התחרות. בתום הקראת הניקוד בסיום התחרות, התברר שסיימה את שלב הגמר במקום ה-13 (מתוך 25 משתתפות), לאחר ששירה זכה ב-103 נקודות.
אף על פי שאינה מתגוררת בישראל, בראיונות הצהירה שהיא חשה עצמה ישראלית ומבקרת במדינה לעיתים תכופות.
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2023: Lose You
הערות שוליים

↑  "TALI will front Luxembourg's return to Eurovision with 'Fighter'". Eurovision.tv. European Broadcasting Union. 27 בינואר 2024. נבדק ב-27 בינואר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Zeikner, Avi (2024-01-26). "'אני גאה להיות ישראלית': ראיון עם הזמרת שעשויה לייצג את לוקסמבורג באירוויזיון" ["I'm proud to be Israeli": an interview with the singer who may represent Luxembourg at Eurovision]. EuroMix. נבדק ב-2024-01-27.
↑  "Meet Tali Golergant". Canvas Rebel. 7 בדצמבר 2023. נבדק ב-27 בינואר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Voices (ISL Stories) – Meet Tali". International School of Luxembourg. נבדק ב-27 בינואר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Stephenson, James (11 בדצמבר 2023). "Luxembourg: Luxembourg Song Contest Artists Revealed". Eurovoix. נבדק ב-27 בינואר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Koronakis, Spyros (9 בינואר 2024). "Luxembourg: These are the songs competing in Luxembourg Song Contest 2024!". Eurovisionfun. נבדק ב-27 בינואר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 669572e9-6104-402f-a639-13348d3650f7  VIAF: 21171591028703230070   WorldCat (עם VIAF): 21171591028703230070
טביעת הצוללת דקר

| --- | --- |
דגל חיל הים הישראלידגל חיל הים הישראלי
אח"י דקר בעת יציאתה מנמל פורטסמות' בדרכה האחרונה, 9 בינואר 1968
 תאריך:  24 בינואר 1968
 שעה:  06:00
 מיקום:  דרומית לקצה המזרחי של כרתים
 קואורדינטות:  34°16′00″N 26°26′00″E﻿ / ﻿34.26666667°N 26.43333333°E﻿ / 34.26666667; 26.43333333
 הרוגים:  69
  (למפת הים התיכון מוגדלת) מקום הטביעה(למפת הים התיכון רגילה) מקום הטביעה
 
סמלה של אח"י דקר – דג חרב על רקע עוגן וגלי הים, עוצב על ידי מ' אריה
הצוללת בצי הבריטי כ-HMS Totem,‏ 1945
מסדר קבלת הצוללת הבריטית 'טוטם' לחיל הים שתקרא 'אח"י דקר', 1965
יוזמת מפקד הדקר יעקב רענן, להפקת לקחים בדרך הומוריסטית
אח"י דקר בתעלה האנגלית, צילום מגשר אח"י מבטח, נובמבר 1967
תרשים חלוקה פנימית של הצוללת דקר
אח"י דַּקָּר הייתה צוללת בשירות חיל הים הישראלי, שטבעה בכ"ד בטבת ה'תשכ"ח, 25 בינואר 1968, בדרכה מבריטניה לישראל וכל 69 אנשי צוותה נספו. שרידי הצוללת ומקום טביעתה נתגלו רק בשנת 1999. הצוללת שירתה במקור כאוניית הוד מלכותה טוטם (HMS Totem), בצי הבריטי. ב-1965 רכשה ישראל את הצוללת, והיא קיבלה את מספר חיל הים צ-77, שופצה במספנות פורטסמות', אוישה בצוות ישראלי שאומן בידי הצי הבריטי, ויצאה לדרכה לישראל ב-9 בינואר 1968.
דיווח המיקום האחרון התקבל מהצוללת ב-24 בינואר 1968 בשעה 6:00 בבוקר מדרום לקצה המזרחי של כרתים, והשדר האחרון התקבל ממנה 18 שעות מאוחר יותר. על אף חיפושים נרחבים שנערכו אחריה על ידי אוניות, צוללות וכלי טיס, לא נמצאה הצוללת על פני המים והיא הוכרזה כאבודה. המידע וההערכות על הסיבות לאובדנה לא פורסמו, והפרשה נקבעה כתעלומה וכטראומה לאומית.
כשנה לאחר טביעתה התגלה אחד ממצופי החירום של הצוללת בחוף ח'אן יונס שברצועת עזה. מסקנות שגויות מניתוח ממצאי המצוף ומקום הימצאו הובילו לחיפושים אחריה בחופי מצרים ובים האגאי, ולהאשמות לגבי טיבועה בידי צבאות אויב, בעיקר צבא מצרים, אך אלה לא העלו דבר.
בגמר המלחמה הקרה ניאות אדמירל ג'רמי בורדה להעמיד את יכולות החיפוש והאיתור במים עמוקים שפותחו על ידי צי ארצות הברית למציאת הצוללת אולם גם אמצעים אלו לא סייעו באיתור הצוללת. בהמלצת הצי האמריקאי בוצעה התקשרות בין חיל הים לחברת "נאוטיקוס" האמריקאית המתמחה באיתור ומחקר במים עמוקים, החיפושים שבו והתמקדו בקטע הנתיב שבו אבד הקשר עמה.
ב-28 במאי 1999, למעלה מ-31 שנים לאחר היעלמותה, נמצאו וזוהו שרידיה של ה"דקר" על קרקעית הים בעומק של כשלושה קילומטרים, על נתיב השיט המתוכנן לחיפה, במרחק של 485 קילומטרים מיעדה של הצוללת. באתר מציאת שרידי הצוללת בוצע באוקטובר 2000 מחקר מקיף, האתר תועד בקפידה וממצאיו נותחו, גשר הפיקוד, מדי אחד מאנשי הצוות, בית מצוף ההנצלה וחלקי צוללת נוספים נשלו לצורכי מחקר והנצחה.
רקע

אח"י "דקר" (שנקראה על שם הדג דַּקָּר – בשמו העממי לוקוס), הייתה במקורה צוללת מסדרת צוללות מדגם T. מסדרה זו נבנו 55 צוללות, ושמות כולן החלו באות T, כשמה של הסדרה (כמקובל בצי המלכותי הבריטי). הצוללת נבנתה עבור הצי המלכותי הבריטי והושקה ב-28 בספטמבר 1943 בשם אה"מ טוטם (HMS Totem). הצוללת נכנסה לשירות בתחילת 1945. בתום מלחמת העולם השנייה, הושבתו מרבית הצוללות מהסדרה. אלה שנשארו בשירות, ובהן "טוטם", יועדו למשימות מעקב ולחימה בצוללות סובייטיות. לצורך כך, עברה הצוללת שיפוצים נרחבים בשנות ה-50 במספנות צ'טהם. השיפוצים כללו הארכת גוף הלחץ, הסרת תותח הסיפון, הסרת צינורות טורפדו חיצוניים, הוספת מצברים, התקנת שני מנועי דיזל חדשים, ועיצוב חדש של גשר הצוללת.
ב-1964 נחתמה עסקה בין ישראל לבין בריטניה, שבמסגרתה נרכשו שתי צוללות מדגם T, אה"מ "טרפין" (Turpin) ו"טוטם". בהמשך צורפה לעסקה צוללת שלישית, אה"מ "טרנצ'ן" (Truncheon). טרפין וטוטם שופצו במספנת הצי הבריטי בעיר פורטסמות', ושמן שונה לאח"י לווייתן ואח"י דקר, בהתאמה. הצוללת השלישית שופצה בישראל ושמה שונה לאח"י דולפין.
הפיקוד על 'אח"י דקר' נמסר לידי רס"ן יעקב רענן, בוגר קורס חובלים ד'. רענן היה קצין מוערך, ששירת קודם לכן כסגנו של סגן-אלוף יוסף דרור, בעת שהיה מפקד הצוללת הראשונה אח"י תנין. רענן התבלט גם במסגרת הנהלים הייחודיים המסדירים את תפעול הצוללת וחיי צוותי הצוללות; נהלים אלה מחייבים משמעת הדוקה יותר מזו הנהוגה בשאר ספינות חיל הים.
השיפוץ הושלם במלואו, וכלל ניסויי ים בפורטסמות'. בגמר השיפוץ נמסרה דקר לידיים ישראליות. נס השירות הפעיל הונף על דקר ב-10 בנובמבר 1967.
ביזמת מפקד שייטת הצוללות סא"ל הדר קמחי תואמה פגישה בתעלה האנגלית עם ספינת הסער הראשונה אח"י מבטח שיצאה משרבורג. 

הצוללת הפליגה מפורטסמות' לבסיס השייטת הבריטית בנמל Faslane בקרבת גלאזגו שבסקוטלנד שם קיימה סדרת אימוני היבנות בפיקוח בריטי. בחינת הסיום של אימוני ההיבנות כללה תרגול של 36 שעות בנוכחות מפקד הבסיס הבריטי ומפקד שייטת הצוללות הדר קמחי. הצוללת וצוותה עמדו היטב במבחן, כפי שנמסר למפקד חיל הים שלמה אראל בביקורו בבריטניה.
רענן נקט יוזמות מקוריות על מנת להגביר את מקצועיות הצוות ולמנוע חזרה על טעויות. כך לדוגמה, הורה לנהל את "ספר השטויות": איש צוות ששגה היה חייב לחבר שיר על הטעות שעשה. כלפי מפקדת חיל הים הפגין רענן מקצועיות מבצעית, ועמד באופן מדויק בדרישות הדיווח ובביצוע תוכנית ההפלגה.
רס"ן יעקב רענן בגשר הצוללת אח"י תנין (צ-71)
צוללות חיל הים דקר ודולפין ליד צוללת אנגלית בפורטסמות'.
תוכנית עבודה של מפקד הצוללת דקר לפני יציאתה מהמספנה אוגוסט 1967.
אנשי הצוות עולים לצוללת דקר במהלך עגינתה.
תוכנית ההפלגה וההכנות ליציאה

בפקודת ההפלגה שנמסרה בפורטסמות', סומן נתיב שיט שכלל כניסה לתדלוק בגיברלטר, מעבר צפונית למלטה ודרומית לכרתים, עד חיפה. בתדרוך האחרון שניתן בפני מפקד שייטת הצוללות, הדר קמחי, נקבע כי באזור מפרץ ביסקאיה, בו מתאמנות צוללות נאט"ו, תיעשה ההפלגה על פני המים. המשך ההפלגה משם עד גיברלטר הייתה נתונה לשיקולו של המפקד. ההפלגה בים התיכון הייתה מתוכננת להיות בצלילה. היה זה שינוי מדיניות מהפלגות קודמות: הצוללת "אח"י לווייתן", בהפלגתה ביוני 1967, והצוללת "אח"י דולפין (1968)", שיצאה שבוע לאחר דקר, עשו את הדרך בהפלגה על־מימית. המהירות הממוצעת בנתיב השיט חושבה לפי 5.5 קשר, כדי לאפשר משטר שינור וצלילה נוח, תוך ביצוע אימונים שונים. מועד ההגעה המתוכנן לחיפה היה יום ראשון, 4 בפברואר 1968.
הפלגתה של אח"י "דקר" הייתה אמורה להיות הפלגתו האחרונה של רס"ן רענן כמפקד צוללת. עם הגעת הצוללת לחיפה אמור היה רס"ן רענן למסור את הפיקוד על הצוללת לסגנו, אברהם ברקאי ("בומי"), שכבר הוסמך לפיקוד על צוללת ואף הועלה לדרגת רס"ן. רענן עצמו אמור היה להתמנות לתפקיד מפקד שייטת הצוללות.
הקשר עם הצוללת היה אלחוטי, בקוד מורס ישירות למפקדת חיל הים. על הצוללת היה לשלוח דו"ח מצב הכולל את מקומה הגאוגרפי ויתרת הדלק אחת ל-24 שעות. כחידוש לעומת הפקודה של אח"י לויתן, נדרשה דקר לשלוח גם הודעות ביקורת קשר כל 6 שעות, שהמפקדה הייתה צריכה לאשר את קבלתן. עוד קבע התדריך, כי במקרה שהצוללת אינה מצליחה ליצור קשר עד 8 שעות משידור הביקורת הקודם, עליה לעלות על פני המים ולא לחזור לצלילה עד השגת הקשר. אם עלתה מעל פני המים, היה על הדקר לדווח לפני צלילה מחדש.
בנוסף לצוותה הקבוע צורפו להפלגה הרופא סגן ד"ר שב"י-יעקב מאור (פולרביץ), וכן מהנדס האלקטרוניקה רס"ן בני מיימון וסרמן, שהצטרף להפלגה כדי לחנוך מתקן לגילוי שידורי מכ"ם, שכינויו "תבליט", שפותח בחיל הים והותקן בצוללת. אל הצוות הצטרף גם הסופר והעיתונאי ערן שורר.
ברכת הדרך לצוללת דקר 9 בינואר 1968
פרידה מהצוללת דקר 9 בינואר 1968
המפקד יעקב רענן מוציא את הצוללת לים, ב-9 בינואר 1968.
סגן מפקד הצוללת, אברהם "בומי" ברקאי, מצדיע למפקד יעקב רענן העולה לסיפון, לקראת יציאה להפלגה לישראל, 9 בינואר 1968.