stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקטנת שפתי הפות
ניתוח > הליך

באופן מסורתי, גינקולוגים מבצעים את ניתוח השפתיים הפנימיות על ידי חיתוך פשוט של החלק הבולט של השפתיים הקטנות הבולטות ותפירת קצה הגדם. טכניקת הקטנה מסורתית זו, אמנם נוחה מאוד למנתח, קלה לביצוע, אינה דורשת מיומנויות מיוחדות ומבוצעת תוך 15–30 דקות אך אינה אידיאלית, מאחר שהיא מבטלת את המשכיות הקו הטבעי של קצות השפתיים הקטנות ויוצרת הבדלי גוון. קשה לשמור על סימטריה בין צד שמאל לצד ימין ובמקום הניתוח (בחלק החיצוני של השפתיים) מתקבלת צלקת לא סדירה עם צבע בהיר יותר שמחליף את הפיגמנט הטבעי של השפתיים. כמו כן נוצר הבדל משמעותי בין האזור המנותח לאזורים הסמוכים לו, במיוחד הדבר בולט באזור בו מתחברות השפתיים לאזור המכסה את הדגדגן. לעיתים נשים ממשיכות להתלונן על אי נוחות במשך זמן רב לאחר הניתוח מאחר שהצלקת ממשיכה להתחכך בבגדים.
טכניקה חדשה יותר של הקטנת השפתיים הקטנות אמנם קשה יותר לביצוע, דורשת יותר מיומנות וניסיון ומאריכה את הניתוח, אך היתרון בשיטת ניתוחית זו שהיא שומרת על קו המשכי, צבע, ואנטומיה של קצה השפתיים הפנימיות. השפתיים נחתכות בחלק הפנימי ונתפרות כך שקו התפר הגלוי מינימלי ולא מתקבלת צלקת ארוכה ומכוערת. התוצאה הן שפתיים קטנות נורמליות למראה ולאחר ההחלמה לרוב קשה לראות שהאישה עברה ניתוח גם בהסתכלות מקרוב. באותו ניתוח ניתן גם להסיר את העור העודף משני צידי הדגדגן ללא צלקות נראות לעין.
ניתוח > החלמה

לאחר הניתוח הכאב הוא מינימלי, והאישה יכולה בדרך כלל לעזוב את בית החולים עוד ביום הניתוח.
לא נדרשת חבישה וגינלית, אף על פי שייתכן ואישה העוברת את הניתוח תעדיף להשתמש בפד סניטרי לנוחויותה האישית. הרופא מיידע את האישה כי שפתי הפות לאחר הניתוח הן בדרך כלל מאוד נפוחות למשך זמן קצר לאחר הניתוח, בגלל הבצקות הנגרמות עקב הזריקה להגדלת הרקמות. מנחים את האישה כיצד לטפל באזור שבו התבצע הניתוח וכיצד למרוח את המשחה האנטיביוטית כדי להוריד את הנפיחות של שפתי הפות, בדרך כלל ממליצים למרוח את המשחה פעמיים-שלוש פעמים ביום למשך כמה ימים לאחר הניתוח. מומלץ לאישה העברה את הניתוח להגיע לפגישה עם המנתח לאחר שבוע ממועד הניתוח כדי לוודא כי מצבה תקין ואין בעיות חריגות הנגרמו עקב הניתוח.
ביקורת

ניתוח הקטנת שפתי הפות הוא ניתוח שנוי מאוד במחלוקת. ביקורות רבות טוענות כי ההחלטה של נשים לעבור את ההליך נובעת מדימוי עצמי שלילי ולא בריא, בעקבות חשיפה לפרסומות של מנתחים או לפורנוגרפיה.
בניסיון למזער את התופעה, נערכו מספר פרויקטים לחשיפת האוכלוסייה למגוון צורות השפתיים הקיימות באוכלוסייה הכללית.
ב-2008, אמן בריטי בשם ג'יימי מקרטני יצר קיר גבס באורך 9 מטרים, ובו 400 צורות שונות של איברי מין, כולן שייכות לנשים בגילאים 18 עד 76 מכלל רחבי האוכלוסייה. המייצג נקרא "הקיר הגדול של הוואגינה" (אנגלית: The Great Wall Of Vagina) ומטרתה להראות את השוני בין כלל אברי המין וכי כלל הסוגים נורמליים.
פרויקט נוסף נקרא "ספריית השפתיים" (אנגלית: Labialibrary). בשנת 2012 נחתך אתר אינטרנט, במטרה להציג מגוון של איברי המין הנשיים, ולגרום לנשים לחשוב פעמיים על ניתוח שכזה.
ג'סיקה פין, בתו של מנתח פלסטי בארצות הברית, שעברה את הניתוח ואיבדה את היכולת לחוות אורגזמה הקימה עמוד אינסטגרם המרכז את המידע הרב הקיים נגד ניתוח לביופלסטי.
על פי ארגון הבריאות העולמי, שינויים כירורגיים ואחרים באיבר המין הנשי (כולל הסרה חלקית או מלאה של חלקים בהם מסיבות לא רפואיות) מוגדרים כ-FGM-Female genital mutilation, משמע "הטלת מום באיבר המין הנשי"
ראו גם

שפתי הפות
השחתת איבר המין הנשי
ח'יתאן
לקריאה נוספת

Gress, S. (2013). Composite reduction labiaplasty. Aesthetic plastic surgery, 37(4), 674-683.
Miklos, J. R., & Moore, R. D. (2008). Labiaplasty of the labia minora: patients’ indications for pursuing surgery. The Journal of Sexual Medicine, 5(6), 1492-1495.
Lowenstein, L., Salonia, A., Shechter, A., Porst, H., Burri, A., & Reisman, Y. (2014). Physicians' attitude toward female genital plastic surgery: a multinational survey. The journal of sexual medicine, 11(1), 33-39.
הערות שוליים

↑  Masters, William H.; Johnson, Virginia E.; and Kolodny, Robert C. Human sexuality. HarperCollins College Publishers, 1995, p. 47.
↑  Davison S.P. et al. "Labiaplasty and Labia Minora Reduction", eMedicine.com, 23 June 2008.
1 2  (Nevárez Bernal, Roberto Armando; Meráz Ávila, Diego (June 2009). "Fusion of the labia minora as a cause of urinary incontinence in a postmenopausal woman: a case report and literature review". Ginecología y Obstetricia de México. 77 (6): 287–290. PMID 19681370. Original pdf of article (Spanish)
↑  Changing female body perception through art | The Great Wall of Vagina, www.greatwallofvagina.co.uk
↑  Photo Gallery | Labia Library, www.labialibrary.org.au
↑  ג'סיקה פין שעברה ניתוח לביופלסטי נלחמת בתעשייה מדכאת נשים זו, באתר https://instagram.com/jessica_ann_pin?
↑  WHO, Female genital mutilation, https://www.who.int/news-room/fact-sheets/detail/female-genital-mutilation
צעדת מחאה בלונדון כנגד הניתוח הלביופלסטי.
גלוריה סטיינם

| --- | --- |

 לידה:  25 במרץ 1934 (בת 90) טולידו, ארצות הברית 
 שם לידה:  Gloria Marie Steinem 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  ארצות הברית 
 פעילות בולטת:  מייסדת העיתון Ms.
 השכלה:  מכללת סמית'
 מקצוע:  עיתונאית
 מעסיק:  צ'איאן 
 בן או בת זוג:  דייוויד בייל (2000–2003) 
 פרסים והוקרה:  הומניסט השנה (2012)  מדליית רדקליף (2010)  פרס נסיך אסטוריאס לתקשורת ולמדעי הרוח (2021)  היכל התהילה של נשות אוהיו (1983)  פרס שדולת הנשים למפעל חיים בתחום האמנות (1980)  100 נשים (BBC) (2023)  אגדה חיה של ספריית הקונגרס  היכל התהילה הלאומי לנשים (1993)  מדליית קולג' סמית 
 חתימה:   
 www.gloriasteinem.com
 
גלוריה מארי סטיינם (באנגלית: Gloria Marie Steinem; נולדה ב-25 במרץ 1934) היא פמיניסטית, עיתונאית ופעילת זכויות אדם ממוצא יהודי. סטיינם נחשבת מנהיגה ודוברת התנועה הפמיניסטית האמריקאית החל מסוף שנות השישים. היא הייתה מעורבת ביוזמות ובארגונים פמיניסטיים רבים. סטיינם כתבה טורים ב"מגזין ניו יורק", ובעיתונים נוספים, והייתה שותפה מייסדת של "מגזין Ms."‎.
ב-2013 עוטרה במדליית החירות הנשיאותית על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
ביוגרפיה > ילדותה ונעוריה

סטיינם נולדה בעיר טולדו שבאוהיו, ארצות הברית. אמה רות נונוילר היא נוצרייה-פרסביטריאנית ממוצא גרמני וסקוטי. אביה ליאו הוא יהודי, בנם של מהגרים מגרמניה ומפולין, היה סוחר עתיקות נודד (עם קרוואן שאליו הצטרפה משפחתו). סבתה מצד האב, פאולין פרלמוטר סטיינם, הייתה יושבת הראש ועדת החינוך של אגודת הנשים הסופרג'יסטיות הלאומית (אנ'), נציגה במועצת הנשים הבינלאומית (אנ') ב-1908, והאישה הראשונה שנבחרה לוועדת החינוך בטולדו.
משפחת סטיינם התגוררה והתניידה בקרון, שממנו ביצע ליאו סטיינם את עבודתו כסוחר עתיקות נודד. לפני שסטיינם נולדה, אמה רות, שהייתה אז בת 34, עברה אירוע נפשי קשה שהותיר אותה עם יכולות תפקוד נמוכות. היא יצאה ונכנסה ממוסדות פסיכיאטריים. המשפחה התפצלה ב-1944, כשסטיינם הייתה בת 10, אביה נסע לקליפורניה כדי למצוא עבודה, בעוד היא ואמה המשיכו לחיות יחד בטולדו אוהיו. סטיינם לא למדה בצורה מסודרת בבית ספר יסודי עד שהייתה בת 11. הוריה התגרשו בעקבות מחלתה של אמה, וסטיינם טיפלה באמה וסייעה לתמוך במשפחתה, כשאמה התקשתה למצוא עבודה קבועה. בספרה, Outrageous Acts and Everyday Rebellions, היא מתארת את הקשיים שעמן התמודדה אמה, כמרכיב מרכזי בהבנתה עוולות חברתיות. סטיינם סיימה את לימודי התיכון בוושינגטון די. סי.. לאחר שעברה לגור עם אחותה הגדולה סוזן סטיינם פטץ'. היא סיימה תואר ראשון במכללת סמית', מכללה פרטית לנשים. היא מימנה את הלימודים בעצמה ובסיוע מלגות. לאחר סיום הלימודים, נסעה סטיינם להודו כמלגאית (Chester Bowles Asian), לשנתיים. לאחר שהמלגה הסתיימה היא נשארה בהודו וכתבה עבור עיתונים מקומיים.
ביוגרפיה > אקטיביזם אמריקאי וביקורת

בין השנים 1958–1962 עבדה סטיינם במשרה מלאה במכון המחקר העצמאי Independent Research Service שמומן על ידי תורם אנונימי. בדיעבד, התברר שתורם זה היה ה-CIA. במסגרת מרכז המחקר נשלחו צעירים אמריקאים לפסטיבלים בינלאומיים, כדי להציג את הערכים הדמוקרטיים האמריקאים באור חיובי, לעומת התפיסה הקומוניסטית הסובייטית. בשנת 1975 הואשמה סטיינם על ידי ארגונים סוציאליסטיים וסוציאל-דמוקרטיים כי היא עדיין עובדת בחשאי עבור ה-CIA, וסטיינם הכחישה זאת.
ב-1960 החלה סטיינם לעבוד כעיתונאית האישה הראשונה במגזין הסאטירי Help!‎, אשר עד אז כתבו בו רק גברים.
אקטיביזם

ב-1970 כשארגון NOW החזיר לסדר היום הציבורי בארצות הברית את התיקון לשוויון זכויות בחוקת ארצות הברית, סטיינם העידה בפני ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית בעד התיקון.
ב־10 ביולי 1971 סטיינם, בלה אבצוג, בטי פרידן, שירלי צ'יזהולם ומירלי אוורס-ויליאמס ועוד כ-300 נשים שהקימו את הקואליציה הפוליטית הלאומית של נשים (NWPC). הקואליציה שמה לעצמה למטרה לגייס להכשיר ולתמוך בנשים השואפות להיבחר לתפקידים ציבוריים ופוליטיים בארצות הברית. כשותפה מייסדת בקואליציה, היא נשאה נאום באירוע בשם "קריאה לנשות אמריקה" שהפך לטקסט מכונן:
זו אינה רפורמה פשוטה. זו באמת מהפכה. מין וגזע, הם הבדלים הנראים לעין בקלות, [הם] היו הדרכים העיקריות לארגון בני אדם לקבוצות עליונות ונחותות ו[להפנות אנשים] לעבודה זולה שעליה תלויה מערכת הזו. אנחנו מדברות על חברה שבה לא יהיו תפקידים מלבד אלו שבחרנו או זכינו בהם. אנחנו באמת מדברות על הומניזם.
בשנת 1977, סטיינם הייתה מהתומכות הראשונות במכון נשים לחופש העיתונות (WIFP). ארגון ללא מטרת רווח הפועל לשלב נשים בתקשורת באמצעות מחקר, חינוך ופעילות ציבורית. ב-1984 נעצרה סטיינם יחד עם מספר מחברי קונגרס ופעילי זכויות אדם, על ידי שוטר סמוי, ליד שגרירות דרום אפריקה בארצות הברית בשעה שמחו על האפרטהייד בדרום אפריקה.
בתחילת מלחמת המפרץ, בשנת 1991, סטיינם, יחד עם הפמיניסטיות רובין מורגן וקייט מילט, התנגדו בפומבי לפלישה למזרח התיכון וטענו כי המטרה לכאורה של "הגנה על הדמוקרטיה" היא העמדת פנים. במכתב לעורך הניו יורק טיימס הן כתבו: "כפמיניסטיות אנחנו כותבות, אנו מתנגדות לכל מלחמה במפרץ הפרסי, שבה צעירים וצעירות משליכים את חייהם בתבערה שמחירה דם ודולרים שיש למנוע אותה. אנחנו זוכרות את [מלחמת] וייטנאם. אנו זוכרות שארצות הברית חימשה את סדאם חוסיין ולא התערבה במהלך בטבח הכורדים באמצעות לוחמה כימית".
בשנת 2005, סטיינם, ג'יין פונדה ורובין מורגן ייסד את מרכז מדיה לנשים (Women's Media Center), הפועל כדי להגדיל את הנראות של נשים בתקשורת.
ב-2005 הופיעה סטיינם בסרטה התעודי של ג'ניפר באומגרדנר וגילאין אולדריץ בשם "הייתה לי הפלה". בסרט תיארה סטיינם את ההפלה שהיא עברה כאישה צעירה בלונדון, שם התגוררה למשך זמן קצר, טרם לימודיה בהודו. סטיינם הייתה גם חברה בתנועה הסוציאל-דמוקרטית של אמריקה, וחברה בוועדה המייעצת של Women's Voice ו-Women's Vote.
ב-2013 עוטרה במדליית החירות הנשיאותית על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
ב-2014 התארחה בתפקיד עצמה בסדרת הדרמה-המשפטית "האישה הטובה", בעונה 6, פרק 3.
חיים אישיים

ב-1986 אובחנה סטיינם בסרטן השד וב-1994 היא אובחנה עם תסמונת העצב המשולש.
ב-3 בספטמבר 2000, בהיותה בת 66, נישאה סטיינם לדייוויד בייל (אנ'), אביו של השחקן האנגלי זוכה פרס האוסקר, כריסטיאן בייל. החתונה נערכה בביתה של חברתה וילמה מנקילר, שהייתה לפני כן הצ'יף האישה הראשונה של שבט צ'רוקי. הזוג היה נשוי במשך כשלוש שנים, עד למותו של בעלה דייוויד בייל מגידול בראשו, ב-30 בדצמבר 2003, בגיל 62.
פרסים והוקרה

רשימה חלקית של הפרסים וההוקרות שסטיינם קבלה:
1993: היכל התהילה הלאומי לנשים
1995: פרס ארגון הסופרים של האומות המאוחדות
2010: מדליית רדקליף, מכון רדקליף ללימודים מתקדמים בהרווארד
2012: הומניסטית השנה מהאיגוד ההומניסטי האמריקני
2013: מדליית החירות הנשיאותית
2014: פרס מטעם פדרציית הנשים של ניו יורק
2015: פרס דייטון לספרות שלום
2021: פרס נסיכת אסטוריאס
פרסים והוקרה > השפעה

המשורר והזמר הקנדי דייוויד אשר (David Usher), כתב שיר בשם "Love Will Save the Day" שכלל sound bites (אנ') מנאומיה של סטיינם. פתיחת השיר מכילה את הצהרתה כי "זוהי באמת מהפכה", והסיום נקטע בהינתן הציטוט "אנו מדברים על חברה שבה לא יהיו שום תפקידים אחרים מאשר אלו שנבחרו או אלו שמשתכרים עבורם, אנו באמת מדברים על הומניזם". גם בקרדיטים לסרט "ונדטה" מוזכר נאום אחרון זה.
כתביה

The Thousand Indias (1957)
The Beach Book (1963)
Outrageous Acts and Everyday Rebellions (1983)
Marilyn: Norma Jean (1986)
Revolution from Within (1992)
Moving beyond Words (1993)
Doing Sixty & Seventy (2006)
My Life on the Road (2015)
ספרים וסרטים על סטיינם > ספרים

The Education of A Woman: The Life and Times of Gloria Steinem by Carolyn Heilbrun 1995
Gloria Steinem: Her Passions, Politics, and Mystique, by Sydney Ladensohn Stern 1997
Who Is Gloria Steinem?, by Sarah Fabiny 2014
ספרים וסרטים על סטיינם > סרטים

Gloria: In Her Own Words 2011
2018 Gloria: A Life
ספארק נטוורקס

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  ג'ו שפירא 
 תקופת הפעילות:  1997–הווה (כ־27 שנים) 
  
 www.spark.net
 
ספארק נטוורקס (Spark networks), לשעבר 'מאצ'נט', היא רשת הכרויות מקוונות בינלאומית המפעילה אתרי אינטרנט להיכרויות. בבעלותה של רשת 'ספארק נטוורקס', אתרי היכרויות תחומיים רבים ברחבי העולם כגון JDate (להיכרויות בין יהודים), BlackSinglesConnection.com (להיכרויות בקהילה האפרו-אמריקנית) ועוד.
היסטוריה

'מאצ'נט' נוסדה ב-1997 בלוס אנג'לס בארצות הברית על ידי אלון כרמל וג'ו שפירא. שפירא, שחבר לאלון כרמל ויחד הקימו ב-1997 את האתר הראשון שלהם - JDate.com, שנועד להיכרויות בין יהודים בארצות הברית. האתר הפך במהרה להיות האתר הגדול ביותר בתחום ההיכרויות ליהודים. הרשת החלה להתרחב וקנתה את אתר השידוכים האמריקני "אמריקן סינגלס" ואת אתר "קופידון" הישראלי.
'מאצ'נט' פתחה אתרים חדשים והקימה את JDate גם בשפה העברית.
ב-2000 הנפיקו את החברה בבורסת פרנקפורט, כיום היא נסחרת שם לפי שווי של 165 מיליון אירו (נכון למרץ 2006).
בשנת 2004 הכריזה החברה על כוונתה להנפיק גם בנאסד"ק. הם הגישו תשקיף, אך כעבור תקופת זמן קצרה הם משכו אותו בחזרה. זמם קצר אחר כך, מנכ"ל החברה פוטר ושם החברה הוחלף, והחברה נקראת כיום ספארק נטוורקס. במרץ 2005 הוגש שוב תשקיף מתוקן. הציפיות הגדולות לא התממשו - החברה נסחרת ברשימת ה"פינק שיטס" בנאסד"ק, לפי שווי של 200 מיליון דולר.
במאי 2005 רכשה ספארק נטוורקס חברת שידוכי אינטרנט אמריקאית בשם מינגל מאץ' תמורת כ-12 מיליון דולר במזומן, והכפילה בכך את מספר אתרי ההיכרויות שלה, המסתכם בכ-30 אתרים ברחבי העולם.
בשנת 2016, רכשה ספארק נטוורקס את האפליקציה JSwipe, אפליקציית שידוכים ליהודים בדומה לטינדר, האפליקציה הוקמה ב-2014, ויש לה מעל מיליון משתמשים ופריסה בכ-70 מדינות.
בישראל

'ספארק נטוורקס' מפעילה בישראל שני אתרי הכרויות: JDate.co.il ו"קופידון". JDate.co.il הוא גרסה עברית של אתר JDate.com, שמתרכז בהיכרויות בין יהודים בישראל ובעולם בכלל. "קופידון" (cupid.co.il) נרכש על ידי ספארק נטוורקס ב-1998.
הערות שוליים

↑  קרי רובינשטיין, אפליקציה לחתונה יהודית, באתר ynet, 25 בפברואר 2016
לוגו JDate
לוגו קופידון
פאולה קורטלזי

| --- | --- |

 לידה:  24 בנובמבר 1973 (בת 50) רומא, איטליה 
 מדינה:  איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1997 
 בן או בת זוג:  ריקארדו מילאני (1 באוקטובר 2011–?)   ואלריו מאסטאנדריאה 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  56th David di Donatello Awards 
 פרופיל ב-IMDb
 
פאולה קורטלזי (באיטלקית: Paola Cortellesi, נולדה ב-24 בנובמבר 1973) היא במאית קולנוע, שחקנית, זמרת, תסריטאית ומפיקה איטלקייה. היא שיחקה בכ-20 סרטים וכן בהצגות תיאטרון, תוכניות טלוויזיה ורדיו. זכתה בפרסים אמנותיים ופרסי קולנוע רבים.
קורות חיים

פאולה קורטלזי נולדה וגדלה ברומא. בגיל 13 הקליטה את השיר Cacao meravigliao שהיה שיר הנושא של תוכנית טלוויזיה פופולרית באיטליה. בגיל 19 החלה לימודי משחק בבית ספר למשחק "Teatro Blu" ברומא.
שיחקה במספר תוכניות בידור בטלוויזיה האיטלקית, והתפרסמה במיוחד בתוכנית "זליג" בשנים 2000 עד 2011, בה עשתה בעיקר חיקויים פרודיים של פוליטיקאיות איטלקיות.
בשנת 2004 הייתה בין המנחים של פסטיבל סן רמו. שיחקה בכ-20 סרטים, בהם הקומדיה "סליחה שאני קיימת!" וסרט טלוויזיה אודות חייה של מריה מונטסורי, שהופק בשנת 2007. קורטלזי זכתה בפרס על משחקה בסרט זה בפסטיבל סרטי הטלוויזיה של רומא באותה שנה. בשנת 2011 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר מטעם האקדמיה לקולנוע איטלקי. שיחקה גם בתפקיד הראשי בסדרה הבלשית "Petra" בשנים 2019–2020.
כמו כן שיחקה בתיאטרון, בין השאר בתפקיד הראשי בהצגה המצליחה "Gli ultimi saranno gli ultimi" ("האחרונים יהיו האחרונים") בבימוי מסימיליאנו ברונו, שהוצגה בעשרות תיאטראות באיטליה בין שנת 2005 ל-2007. קורטלזי קיבלה מספר פרסים על תפקידה זה.
כזמרת, קורטלזי הוציאה מספר אלבומי מוזיקה, וכן שיתפה פעולה עם מוזיקאים איטלקיים בולטים. כמו כן השתתפה כמדובבת לאיטלקית בסרטים רבים, וקריינה בתוכניות רדיו ובספרים מוקלטים.
בשנת 2023 ביימה את סרטה הראשון, "C'è ancora domani" ("מחר יום חדש"), שזכה להצלחה מסחרית. הסרט הוקרן במספר פסטיבלי קולנוע, בהם פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ופסטיבל הקולנוע ירושלים. קורטלזי זכתה בפרס "כרטיס הזהב" על בימויה בפסטיבל הסרטים של סורנטו. הסרט זכה בפרסי קולנוע רבים, בהם פרס חבר השופטים ופרס חביב הקהל בפסטיבל הסרטים ברומא. באפריל 2024 זכה בפרס על שם פסל דוד של דונטלו מטעם האקדמיה לקולנוע איטלקי, לאחר שצפו בו מעל ל-5.5 מיליון איש.
ספר ביוגרפי על חייה ראה אור בשנת 2006. באותה שנה יצא גם סרט תיעודי על חייה.
קורטלזי נשואה לבמאי ריקרדו מילאני, ולהם בת.
הערות שוליים

↑   עכבר העיר, על פסטיבל הקולנוע האיטלקי "פיניטה לה קומדיה", כבר שמעתם?, באתר הארץ, 27 בספטמבר 2017
↑  ארז דבורה, זה סרט אישי מאוד ומפתיע, ועדיין הוא עקף את "ברבי" ו"אופנהיימר" במולדתו, באתר ynet, 21 באוגוסט 2024
↑  מחר יום נוסף, באתר סינמטק חיפה, ‏28 בדצמבר 2023
↑  מטלפונים לבנים לסמארטפונים - תקשורת והומור בקולנוע האיטלקי, באתר סינמטק ירושלים
↑  מחר יום חדש, באתר קולנוע לב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007349071705171  BnF: cb16650693j (data)  GND: 1143268334  ICCU: UBOV640636  ISNI: 0000 0001 1483 5154  LCCN: no2005056792  MusicBrainz: 4388b820-0bf7-4360-99b9-f57836ddd8e8  SUDOC: 083870083  VIAF: 165550839   WorldCat (עם VIAF): 165550839
טיירי מוגלר

| --- | --- |

 לידה:  21 בדצמבר 1948 שטרסבורג, צרפת 
 פטירה:  23 בינואר 2022 (בגיל 73) ונסן, צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 לאום:  צרפת צרפת
 מקום לימודים:  בית ספר גבוה לאומנות דקורטיבית של שטרסבורג  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות הקישוט 
 www.mugler.fr
 
מנפרד טיירי מוגלר (בצרפתית: Manfred Thierry Mugler;‏ 21 בדצמבר 1948 – 23 בינואר 2022) היה מעצב אופנה צרפתי.
ביוגרפיה

מוגלר נולד בשטרסבורג, צרפת, למשפחה שמרנית. בצעירותו למד מחול קלאסי. נקרא בפי משפחתו מנפרד, שם פרטי אליו חזר בשנות חייו האחרונות.
קריירה מקצועית

מוגלר החל בהכשרה כמעצב פנים בבית ספר לאמנות דקורטיבית בעירו.
קריירה מקצועית > מעצב אופנה

בגיל עשרים וארבע עבר לפריז והחל לעצב בגדים עבור בוטיק בעיר, שנתיים לאחר מכן החל לעבוד כמעצב באופן עצמאי ועבד עם מספר בתי אופנה בנוסף לפריז גם במילאנו ולונדון.
ב-1973 הוציא קו עיצוב אופנה משלו בשם "Café de Paris". סגנון עיצובו היה עירוני ומתוחכם. עורכת אופנה התרשמה ממנו ועזרה לו לפתח את הקריירה שלו.
ב-1976 פתח בוטיק משלו בכיכר ויקטואר, בזמן זה גם הוציא קו ביגוד לגברים.
מוגלר עיצב את השמלה למנחת אירוויזיון 1987 ויקטור לאסלו.
בשנות ה-80 קיבל הכרה בינלאומית כמעצב. בעקבות בקשה ממועצת האופנה הצרפתית הוא הוציא ב-1992 את קו ההוט קוטור הראשון שלו.
ב-1993 עיצב מוגלר את השמלה השחורה המפורסמת שלבשה דמי מור בסרט "הצעה מגונה".
ב-2002 שיתף פעולה עם סירק דו סוליי ועיצב תלבושות למופע שלהם ולאורך השנים עיצב לזמרות רבות ביניהן ביונסה, ליידי גאגא וקארדי בי.
קריירה מקצועית > מעצב אופנה > סגנון עיצוביו

במטרה לשדר עוצמה אצל נשים, יצר את סגנון הלבוש ה-Power dressing, שכלל בין היתר את כריות הכתפיים המוכרות משנות ה-80, והיה נפוץ גם בעולם העסקי והפוליטי.
קריירה מקצועית > קליפים ומופעים ייחודיים

מוגלר היה אחראי על עיצוב התלבושות לדוגמניות שהופיעו בקליפ לשיר "Too Funky" של ג'ורג' מייקל. בו כיכבה הדוגמנית לינדה אוונג'ליסטה, איתה עבד מוגלר צמוד שנים רבות.
ב-2014 יצר מופע בימתי The Wyld, בו שילב אופנה, הומור, פנטזיה ואקרובטיקה.
ב-2016 ביים את הקליפ לשיר "I Didn't Know" של הזמר הטורקי סרהאט, שייצג את סן מרינו באירוויזיון.
קריירה מקצועית > עיסוק בקוסמטיקה

מאז 1997, חברת הקוסמטיקה "Clarins" מחזיקה בבעלות הזכויות לשם טיירי מוגלר.
מוגלר הוציא מספר בשמים, והראשון והמפורסם שבהם הוא "Angel".
קשר עם קהילת הלהט"ב

מוגלר עיצב בהשראת הקהילה הלהט"בית. הוא עבד עם אמנים ודוגמנים טרנסג'נדרים שהשתתפו בתצוגות האופנה שלו כבר בשנות ה-80.
ספריו

ב-1988, הוציא את ספר הצילום שלו "Thierry Mugler: Photographer".
הוקרה

ב-1994, ביצע הופעת קמע בסרט "משהו ללבוש".
ב-1999 יצאה המונוגרפיה שלו "Fashion Fetish Fantasy", שהכילה תמונות מיצירותיו.
הצגת תערוכת רטרוספקטיבה Thierry Mugler, Couturissime במונטריאול, ברוטרדם ומ-ספטמבר 2021 - אפריל 2022, במוזיאון לאמנות דקורטיבית בפריז.
חיים אישיים

בתחילת שנות האלפיים פרש מעולם האופנה. אז החל בתהליך ניסויי באמצעות גופו: הוא הרחיב את אפו בהשתלת סחוס, העלה מסת גוף בשרירים מנופחים והוסיף קעקועים לגופו.
ב-23 בינואר 2022 מת בנסיבות טבעיות, בגיל 73.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  איתי יעקב, הילד הרע של האופנה: טיירי מוגלר, מהמעצבים החשובים במאה ה-20, הלך לעולמו בגיל 73, באתר ynet, 24 בינואר 2022
1 2  מערכת ישראל היום, "הוא היה נצחי" בגיל 73: מעצב-העל טיירי מוגלר הלך לעולמו, באתר ישראל היום, ‏24 בינואר 2022
↑   אופיר חובב, מעצב האופנה טיירי מוגלר מת בגיל 73, באתר הארץ, 24 בינואר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 2031594  BnF: cb12105679r (data)  CiNii: DA1351612X  GND: 118932004  ISNI: 0000 0000 8574 2070  LCCN: n88199088  MusicBrainz: 34ba07a8-cff0-4465-8cc2-903665164975  NGV: 9115  NLA: 35679396  NTA: 074538373  PIC: 17665  RKD: 241371  SUDOC: 029427185  Trove: 1039189  ULAN: 500059963  VIAF: 93085858   WorldCat (עם VIAF): 93085858
חזייה

ערך זה עוסק בפריט לבוש תחתון לנשים. אם התכוונתם לחלק מחליפת שלושה חלקים הנקרא גם "חזייה", ראו .
חזייה בצבע שחור
חזייה בעלת דוגמה מנומרת
חזייה היא פריט הלבשה תחתונה מקובל אצל נשים, המשמש לכיסוי ולתמיכת השדיים.
באוסטריה נמצאו בחפירות ארכאולוגיות 4 חזיות דומות למודרניות שתוארכו למאה ה-15.
החזייה נכנסה לשימוש בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה־20. קודם לכן לבשו נשים מחוכים מעצמות לווייתן על מנת להרים ולייצב את החזה. כיום, במקומות רבים בעולם, החזייה הפכה לפריט ההלבשה התחתונה הנפוץ ביותר לפלג הגוף העליון.
לחזייה מספר תפקידים שונים: התפקיד הפשוט והשימושי שלה הוא תמיכה בשדיים במהלך פעילויות יום-יומיות. בנוסף, חזיות משמשות לייצוב והחזקה של השדיים בהתעמלות (המטרה העיקרית של חזיות ספורט). לבישת חזייה נהוגה גם מסיבות של צניעות, או בשביל לעמוד בציפיות חברתיות. החזייה יכולה לשמש גם כהכרזה אופנתית, בכוונה להציג תדמית מסוימת של נשיות; בתפקוד זה, היא מעוצבת בצורה שמרימה את החזה גבוה יותר מתנוחתו הנורמלית, במטרה לספק מראה צעיר יותר או כדי להגדיל את המחשוף או לחלופין באופן היוצר כיסוי ולחץ כדי לשוות לחזה מראה קטן ופחות בולט. רוב החזיות הן ניסיון של מעצבים לייצר פריט לבוש שממלא תפקיד פרקטי, ובד בבד מהווה פריט לבוש מושך בפני עצמו.
יש המפקפקים בתועלתה של החזייה, וטוענים כי אינה עוזרת במניעת התוצאות של הזדקנות החזה, ויש טוענים שהשדיים בריאים יותר כאשר הם חופשיים ואינם קשורים ומוצמדים בחוזקה.
בנוסף, החזייה הפכה לפריט שנוי במחלוקת, בעל משמעויות פוליטיות ותרבותיות אשר מעיבות לעיתים על מטרתו הפרקטית. באופן מסורתי, החזייה נחשבת לאחד הסימנים אשר מצביעים על התבגרות מינית נשית. החזייה יכולה להתפרש גם כאמצעי בו נשים מדגישות את מיניותן. מצד שני, יש הרואים בחזייה סמל להדחקה של הנשים את גופן.
היסטוריה

לאורך ההיסטוריה המתועדת, השתמשו נשים בעזרים מגוונים על מנת לכסות, לתמוך ולעצב את שדיהן. ניתן למצוא פריטים דמויי חזייה או ביקיני אצל מספר נשים אתלטיות במאה ה-7 לפנה"ס, במהלך העידן המינואי. להלבשה העליונה כמו גם לתחתונה היה תפקיד דומה.
בחפירות ארכאולוגיות במבצר אוסטרי נמצאו 4 חזיות שדומות מאד בגזרתן לחזיות העכשוויות. הן אמנם בלויות מאד, אך רואים שגם קושטו ברקמה ובתחרה. הארכאולוגית ביאטריקס נוץ [Beatrix Nutz] מספרת שהן תוארכו למאה ה-15. היא גם מספרת שיש אזכורים ספרותיים לקיום חזיות כבר בתקופה זו. הרופא הצרפתי הנרי דה מונדוויל [Henri de Mondeville] שחי בין 1260–1320 כתב שנשים ששדיהן גדולים מדי, 'מכניסות שני שקים לתוך השמלות שלהן, מסדרות את השדיים קושרות אותן הדוק ומכניסות אותם פנימה כל יום ואם אפשר קושרות בסרט מתאים'. משורר גרמני אלמוני כתב במאה ה-15 סאטירה 'רבות מכינות שני שקי שדיים, שעימם הן מסתובבות ברחובות, ככה שכל הגברים הצעירים שמתבוננים בה, יראו את שדיה היפים.'. הארכאולוגית סבורה שהרופא כיון רק לעשירות שידעו גם לקרוא, אך מניחה ששני הגרמנים התכוונו גם למעמד האזרחי [Burgher], וכיוון שהחזיות נמצאו במבצר אוסטרי, היא חושבת שגם האצילות לבשו אותם.
מן המאה ה-16 ואילך, השתלט המחוך על מחלקת לבני הנשים, בעיקר בקרב הנשים האמידות. המחוך דחף את החזה כלפי מעלה, אך עיוות גם את מיקומם של איברים פנימיים, במטרה להשיג גזרה צרה במיוחד באזור המותניים. לקראת סוף המאה ה-19, החלו מעצבי הבגדים להתנסות בחלופות שונות למחוך, כמו פיצול המחוך למספר חלקים: פריט מעצב למותן התחתון, והתקן שתמך בשדיים מכיוון הכתף.
בתחילת שנות ה-20, החלו להופיע פריטי לבוש הדומים יותר לחזיות המודרניות, למרות שייצור ברמה מסחרית לא הופיע עד שנות ה-30.
החזייה הראשונה כפי שהיא מוכרת כיום, הומצאה על ידי מארי פלפס ג'ייקוב בשנת 1913, והפכה לפריט לבוש מקובל רק באמצע המאה ה־20. מאז, החזיות החליפו את המחוכים (חלק מעדיפים לכנותם - תחתוניות), וייצור חזיות ומכירתן הפך לתעשייה של מולטי-מיליארדי דולרים, שנשלטת על ידי תאגידים בינלאומיים. במהלך הזמן, הדגש על חזיות הפך מצורך שימושי לאופנה של ממש.
כיום נחשבת החזייה לאחד הבגדים שייצורם מורכב ביותר, בעיקר בשל הקושי בייצורה במידות גדולות.