ספרות מצרים העתיקה
כתבים, אמצעי העברת מידע ושפות > כתב חרטומים, היראטי ודמוטי

המצרים הקדמונים השתמשו בשלוש צורות כתיבה: דמוטית, היראטית והירוגלפים. כתיבה דמוטית הייתה קלה יותר לפענוח על ידי חוקרי ערבית מימי הביניים מכיוון שהכתבים היו זמינים לקריאה ביותר מכתב אחד או שפה אחת (דמוטית, קופטית, יוונית). כתיבה דמוטית נודעה ככתב הנפוץ והייתה דומה לשפה הקופטית המאוחרת, אשר הייתה מדוברת באופן נרחב בכל המזרח התיכון העתיק. כתיבה היראטית תוארה ככתבם של האליטה והכוהנים (כתב מחובר). נראה כי הכתב הזה היה נפוץ יחד עם סוגים אחרים של כתבים בטקסטים וספרים רבים. כתב הירוגליפי מצרי היה ידוע ככתב המלכים. היה לו דמיון פונטי לאותיות יווניות. חוקרים מאמינים כי הידע על כתב חרטומים בקרב הקופטים אף שרד עד המאה ה-7. ההירוגליפים המצריים נחשבו לאותיות בעלות היבט פונטי המשמשות לייצוג רעיונות. הם שימשו במדעים בדרך כלל על ידי ערבים מימי הביניים, ובאמנויות האסלאם בשל הסמליות והאסתטיקה שלהם. מציאת אבן רוזטה ב-1799 התבררה כחשובה מכיוון שסייעה לחוקרים לפענח את ההירוגליפים המצריים. החל מ-1799, יכלו חוקרים להתחיל לפרש את הירוגליפים כיותר מסתם סמלים; הם גם ייצגו צלילים ורעיונות. אבן רוזטה סייעה בתרגום משום שהכילה טקסט מקביל זהה הכתוב בשלוש שפות; בזמן הגילוי הצליחו החוקרים לקרוא את היוונית העתיקה הכתובה על האבן והחלו בניסיונות תרגום ההירוגליפים המצריים הנלווים.
בתקופה השושלתית הקדומה שבשלהי האלף הרביעי לפני הספירה, הירוגליפים מצריים וצורת כתיבתם המחוברת, ההיראטית, היו כתבים כתובים מבוססים היטב. הירוגליפים מצריים הם תמונות אמנותיות קטנות של חפצים טבעיים. לדוגמה, ההירוגליף עבור בריח דלת, מבוטא se, הפיק את הצליל s; בשילוב עם הירוגליפים אחרים או מרובים, אפשר לפיכך לאיית את צליל המילים עבור מושגים מופשטים יותר כמו צער, אושר, יופי ורוע. לוח השחיקה של נערמר, המתוארך לשנת 3100 לפני הספירה במהלך השלב האחרון של התקופה הקדם-שושלתית, משלב את ההירוגליפים לשפמנון ואזמל כדי לייצר את שמו של השליט נערמר.
המצרים קראו להירוגליפים שלהם "דברי אלוהים" ושמרו את השימוש בהם למטרות נעלות, כגון תקשורת עם אלוהויות ורוחות של מתים באמצעות כתבי לוויה (אנ'). כל מילה הירוגלפית ייצגה הן אובייקט ספציפי והן גילמה את המהות של אותו אובייקט, וזיהתה אותו כמה שנוצר באופן אלוהי ושייך לקוסמוס הגדול יותר. באמצעות פעולות של טקס כוהני, כמו הבערת קטורת, הכוהן אפשר לרוחות ולאלוהויות לקרוא את ההירוגליפים המעטרים את המקדשים. בכתבי לוויה המתחילים בשושלת השתים-עשרה ובעקבותיה, האמינו המצרים כי עיוות, ואף השמטת חרטומים מסוימים, מביאים תוצאות, טובות או רעות, על שוכן הקבר הנפטר שרוחו הסתמכה על הכתבים כמקור הזנה בחיים שלאחר המוות. השחתת ההירוגליף של נחש ארסי, או חיה מסוכנת אחרת, הסירה איום פוטנציאלי. עם זאת, הסרת כל מופע של הירוגליפים המייצגים את שמו של אדם שנפטר תשלול מנפשו את היכולת לקרוא את כתבי הלוויה ולדון את הנשמה הזו לקיום דומם.
היראטית היא צורה מפושטת וקורסיבית של הירוגליפים מצריים. בדומה להירוגליפים, נעשה שימוש בכתב ההיראטי בכתבים קדושים ודתיים. באלף הראשון לפני הספירה, הכתב הקליגרפי הפך לכתב המשמש בעיקר בפפירוסי לוויה ובמגילות מקדש. בעוד שכתיבת הירוגליפים דרשה את מירב הדיוק וההקפדה, ניתן היה לכתוב טקסטים בכתב ההיראטי המחובר הרבה יותר מהר ולכן הפך מעשי יותר למטרות שמירת תיעוד ספרותי. מטרתו העיקרית הייתה לשמש ככתב קצרני לכתבים לא מלכותיים, לא מונומנטליים ופחות רשמיים כגון מכתבים פרטיים, מסמכים משפטיים, שירים, רישומי מס, כתבים רפואיים, חיבורים מתמטיים ומדריכי לימוד. ניתן לכתוב היראטי בשני סגנונות שונים; האחד היה קליגרפי יותר ובדרך כלל שמור לרישומים ממשלתיים ולכתבי יד ספרותיים, השני שימש לחשבונות ומכתבים לא רשמיים.
עד אמצע האלף הראשון לפני הספירה, הירוגליפים וכתב היראטי עדיין שימשו לכתבים מלכותיים, מונומנטליים, דתיים וקבורים, בעוד שכתב חדש, אפילו יותר מהיר ושוטף, שימש לכתיבה בלתי רשמית, יומיומית: הכתב הדמוטי. הכתב הסופי שאומץ על ידי המצרים הקדמונים היה האלפבית הקופטי (אנ'), גרסה מתוקנת של האלפבית היווני. הקופטית הפכה לסטנדרט במאה ה-4 לספירה כאשר הנצרות הפכה לדת הממלכתית ברחבי האימפריה הרומית וההירוגליפים נחשבו כעבודה זרה של מסורת פגאנית, שאינה ראויה לכתיבת הקאנון המקראי.