stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משרד התעופה של הרייך
היסטוריה > במלחמה

עם פרוץ המלחמה, ובפרט לאחר הקרב על בריטניה, עבר המשקל מפעילות הפיתוח ובניין הכוח לפעילות צבאית במסגרת הלופטוואפה. רבים מבכירי המשרד מונו לתפקידים מבצעיים והפסיקו את פעילותם במשרד. בשנת 1943 נטל שר החימוש, אלברט שפר, את ניהול פעילות ההצטיידות מידיו של מילך והגביר מאוד את פעילות הייצור של מטוסים וחימוש, תוך כדי שימוש מאסיבי בעובדי כפייה בתנאים "חסכוניים" (כמעט ללא מזון או חימום) ובתפוקות מקסימליות (עבודה עד אפיסת כוחות). עם זאת, חיסרון בחומרי גלם מנע את התעצמות החיל, והוא נותר נחות בסיום המלחמה מול חילות האוויר של ארצות הברית וברית המועצות.
בעת המלחמה השתלט משרד התעופה על מתקני ייצור, הרכבת מטוסים ואספקת חומרי גלם באזורים הכבושים, אלה סופחו ל"מפעלי הרמן גרינג" – Herman Goring Werke והופעלו בפועל על ידי חברות התעשייה הגרמנית. כך למשל מפעלי ההרכבה של התעשייה האווירית הפולנית, ליד מחנה בודזין, שהופעלו על ידי חברת היינקל תוך שימוש באסירי מחנה העבודה הסמוך.
ב-1943 העלה אחד מפקידי המשרד הזוטרים רעיון למבצע שבהמשך נקרא מבצע אייזנהמר. הוא לא יצא לפועל בגלל הקרב על ברלין, שפרץ ביום בו היה אמור לצאת המבצע לדרך.
אחד המכשולים בפיתוח כלי הנשק ושיפורם במהלך המלחמה היה נתק בין הטייסים בשטח לבין אנשי המחלקה הטכנית, אלו לא קיבלו פניות לשיפור מטייסים באופן חופשי ולפיכך לא יכלו לספק פתרונות נאותים בזמן. מאידך פיתוחיהם לא נשענו על ניסיון קרבי אלא על תאוריות ודוקטרינות.
בסיס כוח אישי של גרינג > לשכת המחקר של משרד התעופה של הרייך

"לשכת המחקר של משרד התעופה של הרייך" (RLM/Forschungsamt (FA)) הייתה סוכנות ביון שפעלה בתחום מודיעין אותות וקריפטואנליזה, הייתה כפופה לישירות לגרינג ולא למחלקת הצופן של הפיקוד העליון של הוורמאכט ושימשה למעשה כסוכנות הביון של המפלגה הנאצית. בראשיתה הייתה סוכנות ריגול פנימית ששימשה את גרינג במעקב אחר בכירים במשטר הנאצי ואחר יריבים פוליטיים פוטנציאליים שלו ולא היה חלק מההיררכיה של משרד התעופה. פעילות "לשכת המחקר" סיפקה בראשית ימי המשטר הנאצי הוכחות לחוסר נאמנות לפיהרר שהובילו להפלתם של ארנסט רהם וכנופיות האס אה שלו ב"ליל הסכינים הארוכות" (30 ביוני 1934). בראש הסוכנות ניצב כריסטוף, נסיך הסה-קאסל (בנם של מרגרטה, נסיכת פרוסיה ופרידריך קארל, נסיך הסה-קאסל). הארגון צותת לשיחות טלפון, מברקים, טלגרפיה ושידורי אלחוט וביצע צנזורה על מסמכים ודואר.
בסיס כוח אישי של גרינג > כוח קרבי קרקעי כפוף לגרינג

בתפקידו הראשון כשר הפנים של פרוסיה, היה גרינג אחראי על כוח המשטרה וגסטפו של המדינה. במסגרת זו הקים "גדוד שיטור מיוחד", כעין מיליציה פרטית מול האס-אס של הימלר והאס-אה של רהם. בינואר 1934 עבר הגסטפו לפיקוד האס אס של הימלר וכדי לחזק את כוחו הגדיל גרינג את הגדוד ואף הקים יחידת אימונים ייחודית לחייליו. במהלך ליל הסכינים הארוכות סייעה היחידה בתפיסה והוצאה להורג של עשרות מחברי האס אה. ב-1935 הכפיף גרינג את יחידתו ללופטוואפה בשם "רגימנט הגנרל גרינג". הרגימנט שימש ככוח משמר ראש של גרינג ובנוסף שימש ככוח הגנה אווירי על המפקדה של היטלר. במרץ 1938 נשלח גדוד חי"ר ("גדוד יגר הראשון") מהרגימנט לשמש בסיס להקמת יחידת הפלשירמיאגר הראשונה (כוח חי"ר/צנחנים תחת פיקוד הלופטוואפה). הכוח הוצנח בין השנים 1940–1941 ושירת כחיל רגלים בכל מאורעות המלחמה בשיאה הגיע לסדר גודל של דיוויזיה (הדיוויזיה האווירית ה-7).
במהלך המלחמה הורחב רגימנט המשמר, שהוכפף לפיקוד הלופטוואפה, לכדי חטיבה ביולי 1942 ולכדי דיוויזיית פאנצר (שריון) באוקטובר. לאחר התבוסה של ארווין רומל בקרב אל-עלמיין השני והנסיגה הגרמנית לתוניס במאי 1943 נכנעה דיוויזיית הרמן גרינג לבעלות הברית לצד שאר יחידות ארמיית הפאנצר אפריקה. לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה מחדש בתור "דיוויזיית הפאנצר הרמן גרינג" ונשלחה לסייע לכוחות הגרמניים והאיטלקיים בסיציליה. בנוסף, לאורך המלחמה הוקמו 21 דיוויזיות קרקעיות השייכות ללופטוואפה, רובן היו דיוויזיות רגלים קלות שפעלו לצד יחידות השדה של הוורמאכט אך תחת פיקוד הלופטוואפה.
מעורבות המשרד בפשעי מלחמה

ב-9 בנובמבר 1938 העניק היטלר לגרינג אישור לדון בכל הנושאים הנוגעים ל"שאלה היהודית". ניהול השלב המואץ בהדרת היהודים שהחל אז נוהל ממטה משרד התעופה. ב-12 בנובמבר כינס גרינג ישיבה בהשתתפות כמאה בכירים במטה המשרד בברלין, שכתוצאה ממנה נחקקו חוקים שפירושם היה הדרה סופית של יהודים בכל הרייך כאשר התירוץ הוא עונש על הריגת הדיפלומט הגרמני ארנסט פום ראט בפריס. בין החוקים, ביטול מעמדן המוכר של הקהילות היהודיות, הטלת קנס קיבוצי בסך מיליארד רייכסמארק על היהודים, חתימת הצו לסילוק היהודים מחיי כלכלת גרמניה (Verordnung Zur Ausschaltung der Juden Aus Dem Deutschen Wirtschaftsleben), תפיסת נכסים בבעלות יהודים ועיקולם, הפרדת היהודים מהגרמנים במרחב ובזמן והעברת הטיפול ביהודים לידי האס אס.
לאורך המלחמה שימשו אזרחים ואסירים כשפני ניסיון בבדיקת הציוד של הלופטוואפה. בתחילת 1942, השתמש ד"ר זיגמונד ראשר מן האס-אס באסירים ממחנה הריכוז דכאו לניסויים שמטרתם שכלול כיסאות המפלט. כ-200 אסירים הוכנסו לתוך חדר, ונחשפו לתנאי לחץ אטמוספירי נמוך ששימש כדי לדמות תנאי גובה של 66 אלף רגל מעל פני המים. מתוך 200 נבדקים, 80 מתו במקום והאחרים הוצאו להורג. מנהל המחלקה לרפואה אווירית במכון הניסויים האווירי של משרד התעופה, זיגפריד רוף (Siegfried Ruff) ועוזרו, האנס וולפגנג רומברג (Hans Wolfgang Romberg) הואשמו בהשתתפות בניסויים אלה במסגרת משפט הרופאים בגרמניה, אך זוכו.
התעשייה האווירית הגרמנית עשתה שימוש נרחב בעבודת אסירי מחנות ריכוז, בהם בחברות היינקל ומסרשמיט. במהלך ייצורו של הטיל V-2 מצאו את מותם כ-20,000 עובדי כפייה (חלקם הגדול יהודים ושבויי מלחמה סובייטים) שאולצו לעבוד בתנאים קשים במיוחד במתקני הייצור שהיו תת-קרקעיים במחנות הריכוז ראוונסבריק ומאוטהאוזן ובפרט בדורה-מיטלבאו.
במסגרת משפטי נירנברג הנוספים הואשם מילך בכך שביצע ביודעין פשעי מלחמה כ"מבצע עיקרי וכמסייע לפעילויות שהיו כרוכות בהעסקת כוח אדם בתנאי עבדות ובכך שבאופן מודע ומרצון השתתף בפעילויות שהיו כרוכות בשימוש בשבויי מלחמה לצורך ביצוע פעולות מלחמתיות והשתתף בפעילויות הכרוכות בביצוע ניסויים רפואיים קטלניים על נבדקים".
הערות שוליים

↑  Anthony Read, The Devil's Disciples עמוד 416
↑  מחנה העבודה והריכזו בודזין, באתר יד ושם
↑  פרק על סוכנות מודיעין האותות של חיל האוויר, באתר NSA
↑  יניב מגל, ‏הדפוקים לטיס, באתר גלובס, 15 באוגוסט 2010, ביקורת על "גרינג – סגנו של השטן", מאת גידו קנופ. הוצאת דביר (ספרית מעריב)
↑  משה צימרמן, גרמנים נגד גרמנים, עם עובד, 2013, עמ' 19
↑  ישראל גוטמן, חקיקה אנטי-יהודית, האנציקלופדיה של השואה
↑  The meeting at the Ministry of Aviation on November 12, 1938
↑  Medical Experiments at Dachau
↑  פסק דינם של רוף ורומברג, עמ' 273–275
↑  מסמכי משפט מילך
| גרמניה הנאצית |
| --- | --- | --- |
| האידאולוגיה הנאצית | מיין קאמפף • הסדר החדש • קהיליית העם • דם ואדמה • פיהרר • עקרון הפיהרר • ההתפשטות הגרמנית מזרחה |  |
| תורת הגזע | איגניקה נאצית • מישלינג • ראסנשאנדה • לבנסראום • חוקי נירנברג • לבנסבורן • המשרד הראשי לגזע והתיישבות • משרד מדיניות הגזע |  |
| השלטון הנאצי | חוק ההסמכה • האחדה • התעמולה הנאצית: דר שטירמר, היהודי הנצחי, היהודי זיס, אולימפיאדת ברלין • אריזציה • אנשלוס • גנרלגוברנמן |  |
| ארגונים נאציים | אס אס • אס אה • ואפן אס אס • גסטפו • איינזצגרופן • אס דה • משטרת גרמניה הנאצית • המשרד הראשי לביטחון הרייך • ורמאכט • הנוער ההיטלראי • משרד התעופה של הרייך • משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם • המשרד המרכזי של הרייך למאבק בהומוסקסואליות ובהפלות • משרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח |  |
| נאצים בכירים | אדולף היטלר • מרטין בורמן • יוזף גבלס • הרמן גרינג • היינריך הימלר • ריינהרד היידריך • היינריך מילר • ארנסט קלטנברונר • הנס פרנק • אדולף אייכמן • רודולף הס • באלדור פון שיראך • אלברט שפר • ארנסט רהם • לני ריפנשטאהל • יוליוס שטרייכר • יוזף מנגלה • רודולף פרנץ הס • אמון גת • יירגן שטרופ • פרנץ שטנגל • יוזף ביהלר • ריכרד ולטר דרה פושעי מלחמה נאצים נוספים |  |
| קבוצות נרדפות | יהודים • הומוסקסואלים • צוענים • נכים • קתולים • עדי יהוה • קומוניסטים • אחרים |  |
ראו גם פורטל השואה • פורטל גרמניה ציר זמן מאוחד לתקופת הרייך השלישי ומלחמת העולם השנייה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007594406705171  GND: 1015834-0  LCCN: n88114415  VIAF: 146686280   WorldCat (עם VIAF): 146686280 
ארהרד מילך (משמאל) וארנסט אודט עם ארנסט היינקל, מנכ"ל חברת ייצור המטוסים היינקל (במשקפיים), אוקטובר 1938
קו יצור של מטוסי Bf 109, ממטוסי הקרב החשובים ועמוד השדרה של הלופטוואפה במהלך המלחמה
אליק מישורי

| --- | --- |

 לידה:  28 במאי 1946 (בן 78) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 שם לידה:  אלכסנדר מישורי 
 מדינה:  ישראל 
 
אלכסנדר (אָלִיק) מישורי (Alec Mishory) (נולד ב-28 במאי 1946) הוא היסטוריון, אוצר, מבקר אמנות וחוקר אמנות ישראלי.
ביוגרפיה

מישורי נולד בתל אביב למשה ואסתר. סיים בשנת 1972 לימודי תואר ראשון באמנות ותעודת הוראה מוובסטר קולג' בסנט לואיס, מיזורי. בשנת 1984 סיים תואר שני בתולדות האמנות מאוניברסיטת תל אביב ובשנת 1997 סיים דוקטורט בתולדות האומנות מאוניברסיטת העיר ניו יורק (CUNY); כותרת הדיסרטציה, שעסקה בצייר הצרפתי תאודור ז'ריקו: "Théodore Géricault's Grande suite anglaise: sources, iconography and significance".
בשנים 1989-1988 שימש כמבקר אמנות בעיתון מעריב. בין 1987–1993 כתב באופן קבוע ב-סטודיו, ובין השנים 1990–1995 שימש כמבקר שבועי עבור המוסף הספרותי של הארץ.
מישורי דובר עברית, אנגלית, צרפתית, איטלקית, גרמנית, ובעל יכולות קריאה וכתיבה בשפה הרוסית. בשנת 1999 למד גרמנית במכון גתה בברלין, לאחר שזכה במלגת מחקר בנושא :"אמנים יהודים בתרבות הגרמנית (לפני מלחמת העולם הראשונה)".
מישורי שימש כשופט עבור קרן המלגות לאמנות חזותית מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל. היה יועץ לתחום האמנות במשרדו של נשיא המדינה (2005) ולקח חלק בחטיבה לענייני תרבות במשרד החינוך והתרבות.
בשנת 2001 מישורי זכה בפרס מרדכי איש-שלום, במסגרת פרסי יד יצחק בן-צבי, עבור ספרו "שורו הביטו וראו, איקונות וסמלים חזותיים ציוניים בתרבות הישראלית".
מישורי מתמקד במחקריו בחיבור ההיסטורי בין אמנות לציונות וארצישראליות. בהיבטים החזותיים של הרעיון הציוני שהופך למונחים גרפיים וסמליים שלהם מקורות טקסטואליים.
בשנים 2009–2011 שימש כפרופסור אורח מטעם קרן שוסטרמן. תחילה, בפקולטה לתולדות האמנות באוניברסיטת רייס ביוסטון, ולאחר מכן בפקולטה ללימודי יהדות באוניברסיטת טנסי בנוקסוויל.
הוראה

1976-1981 - המכללה למורים בבאר שבע
1980-1983 - המכללה למורים לאומנות ברמת השרון
1989 - מכללת הנטר בניו יורק
1995-1998 - בצלאל האקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1981 ואילך - נמנה עם צוות ההוראה באוניברסיטה הפתוחה
ספריו

אמנות הרנסאנס באיטליה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, 2012-1988 (שישה כרכים).
צפורה ברנר - חייה ואמונתה, בהפקתו של אליק מישורי, תשנ"ח, 1998.
שורו הביטו וראו, איקונות וסמלים חזותיים ציוניים בתרבות הישראלית, תל אביב: הוצאת עם עובד, ספריית אופקים, תש"ס 2000.
תולדות האמנות: מבוא כללי, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, 2000.
לצייר בעברית - יוסף בודקו מעצב את מהדורת יובל החמישים של כתבי ח"נ ביאליק, הוצאת עם עובד, 2006.
טבע דומם: מייצוג של חפצים לחפצים של ממש, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ח, 2008.
סביב למדורה בסלון - שדה האמנות היהודי בישראל 1949-1948, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2013.
מ"אפקים חדשים" ל"רוח אחרת" אמנות ישראלית 1988-1948, למדא הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2019.
ספריו > עריכה

הציירים הגדולים / רוברט קמינג, הוצאת כתר, 2001
ספריו > תרגום

בואו נגלה ציורים מפורסמים - לוסי מיקלתוויט, הוצאת כתר, 2000
מאמריו

הצבע בציור הפרה-רפאליטי:"אמת לטבע, סימבוליזם, מסר מוסרי", חיבור לשם קבלת תואר מוסמך לאמנויות, אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לאמנויות, תשמ"ג
כלים שבורים: מוטיב הטהרה ביצירות הקרמיקה של משה גרשוני, סטודיו, גיליון מס' 17, דצמבר 1990, עמודים 16–17
חיים אקטיביים ותהילת נצח: אופני הייצוג האמנותיים של אנשי מופת יהודיים בתחילת המאה, סטודיו, גיליון מס' 19, פברואר 1991, עמודים 8–11
שני מחנות ומגדל אחד, על תערוכת 'מגדל דוד, מלחמת התרבות הראשונה באמנות ישראל, במגדל דוד, המוזיאון לתולדות ירושלים, סטודיו, גיליון מס' 29, ינואר 1992, עמודים 40–41
צייר אנגלי 'אוהב ציון' – ויליאם הולמן הנט, 38.1, קתדרה
מנורה וענפי זית: קורות עיצובו של סמל מדינת ישראל, 46.2, קתדרה
לקורותיו של דגל מדינת ישראל, 62.2, קתדרה
אולימפוס וגולגותה בשירות הציונות, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
תערוכות וקטלוגים

1984 - הפיסול הקרמי של דוד מוריס, מוזיאון הרצליה לאמנות.
1992 - עפרה צימבליסטה, גלריה טובה אוסמן, תל אביב.
1994 - רונית אתרוג, נסיכים - נקודת מבט 1991-1993, מוזיאון ינקו דאדא.
1995 - אמנות ישראלית מאוסף משפחת עדה ומיכאל כספי, אגודת הציירים והפסלים בישראל, סניף תל אביב.
1998 - מנורה וענפי זית בתוך:"לאורה של מנורה", מוזיאון ישראל, ירושלים.
2007 - ישראליות חזותית, האוניברסיטה הפתוחה, רעננה.
2008 - 1948 :אמנות עברית-ארצישראלית המוליכה אל המחר המשכן לאמנות עין חרוד.
2014 - "לירי"? - לא בהכרח: ציור מופשט ישראלי באוסף דובי שילוח, האוניברסיטה הפתוחה.
2014 - בדילוג על המופשט: פנינים מאוסף יוסי ודניאלה ליפשיץ, האוניברסיטה הפתוחה.
2014 - מעבר לדומות: דיוקנאות באוסף נועה ועוזי אגסי, האוניברסיטה הפתוחה.
הערות שוליים

↑  מתוך השער האחורי בספר שורו הביטו וראו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297889205171  PLWABN: 9810641684205606  LCCN: n86010604  SUDOC: 183534913  VIAF: 42151563   WorldCat (עם VIAF): 42151563
רב מטעם

.
רב מטעם הממשלה (בראשי תיבות: רב מטעה"מ) או רַבִּינֵר או רב העדה היה תפקיד ניהולי-פקידותי באימפריה הרוסית, בקהילות היהודיות הגדולות. ממלאי תפקיד הרב מטעם היו צריכים לדעת רוסית, להיות בוגרי בית ספר בינוני (מין חטיבת ביניים) רוסי או סמינר רבני רוסי ולהיבחר על ידי הקהילה היהודית או נציגיה ולקבל את אישור המושל הרוסי. בני הקהילה קצבו את שכר הרב, מתוך כספי מס השחיטה הכשרה, והיו מחויבים לשלם לו כל חודש במשך שלוש שנות כהונתו.
הרב מטעם לא היה מחויב בהשכלה דתית ולא ציפו ממנו להיות מעורב בנושאי דת. הוא היה אמור לייצג את הקהילה היהודית מול השלטונות הרוסיים, לרשום נישואים, לידות ופטירות ולשמש דרשן בנושאי מוסר. למילוי הצרכים הדתיים נהגו הקהילות לשכור רבנים אורתודוקסים חסרי השכלה כללית בתואר עוזר לרב. החוק הרוסי איפשר שכירת "עוזר לרב" לכל אלף משפחות יהודיות.
מרבית הרבנים האורתודוקסים חסרו את ההשכלה הכללית וידיעת השפה הרוסית, לכן לא התחרו על התפקידים. השכר, ששילמו הקהילות, היה מצומצם, לכן בעלי ההשכלה לא נהרו לתפקיד זה. את החלל מילאו בעיקר משכילים ציונים, שראו בתפקיד הדרשן את הצינור המאפשר להם לקשר עם הציבור הרחב וגם ניצלו אותו, עד שהשלטונות אסרו זאת במפורש.
תולדות המשרה

ברבע הראשון של המאה ה-19 היהודים שחיו באימפריה הרוסית היו חסרי השכלה כללית, רבים מהם לא ידעו את שפת המקום והסתפקו בידיעת יידיש, מנהגיהם ולבושם היו שונים ממנהגי בני המקום ורמת חייהם הייתה מאוד נמוכה. עם הופעת תנועת ההשכלה היהודית, ההנהגה הדתית של הקהילות היהודיות, שחששה מכך, שרכישת השכלה תוביל להתבוללות, התנגדה לה. יש מי שכתב שהנהגת הקהילות אף נקטה בסנקציות (חרמות, קנסות, קבורת חמור) נגד אותם יהודים שניסו לרכוש השכלה כללית. למרות זאת התחילו יהודים לרכוש השכלה וברצותם לשפר את מצב הקהילות פנו לשלטונות וביקשו שרבניהם יחויבו בהשכלה כללית מינימלית. השלטונות נענו לחלקם, כמו במקרה של יצחק בר לווינזון ובשנת 1835 יצאו צווים להסדרת ענייני הקהילות היהודיות. שיתוף הפעולה בין המשכילים היהודים ובין השלטונות הגבירו את חששות המסורתיים מפני מזימה להוביל את היהודים להמרת דת ואכן היה ביסוס מסוים לחששות אלה, מאחר שבין פקידי השלטון היו כאלה שראו בכך את המטרה הסופית
השלטונות, יחד עם המשכילים היהודים, ניסו תחילה לשכנע את הציבור היהודי ביתרונות ההשכלה ולשם כך גויס מקס ליליינטל, שיצא, בתחילת שנות הארבעים של המאה ה-19, למסע הרצאות בקהילות היהודיות הגדולות בתחום המושב, אך הוא זכה לקבלות פנים מעורבות עד עוינות ובמינסק נזקק לעזרת המשטרה הרוסית, כדי להיחלץ מידי ההמון היהודי העוין.
תוכן המשרה

החוק, שפורסם בשנת 1835, נקרא "תקנה בדבר העניינים הרוחניים היהודים" ובו הכירה לראשונה בזכות היהודים על דתם. בסעיף 1038 של החוק נקבע שהרב הוא המשגיח והמפרש את הדין היהודי. החוק קבע גם שהרב הוא האישיות החשובה ביותר בקהילה היהודית וזכותו לבוא בכל עת לבית הכנסת ולבתי המדרש, כדי לנאום לפני קהל וללמדו. בשעת מתן גט הרב יקבע אם צריך להשיב את הנדוניה או לאו.
החוק הטיל על הרבנים שלוש חובות:
הרב ישגיח על התפילות והטקסים, כדי שיתנהלו על פי דיני היהדות. הרב יבאר ויסביר לקהל את הדינים והכל יעשה רק בדרך של שכנוע והטפת מוסר.
הרב ילמד את היהודים לקיים את חובותיהם המוסריות ולכבד את חוקי הממלכה ואת צווי השלטון.
הרב ינהל אישית טקסי חתונות, לידות, פטירות, גירושים וכדומה וינהל את הרישומים הכרוכים בכך, כולל תעודות לידה.
דרישות סף למשרה

החוק קבע גם דרישות סף למשרה בשני תחומים, ידיעת שפת המקום (רוסית), הדרושה לניהול תקשורת אפקטיבית עם השלטונות והשכלה מוכרת מבית מדרש לרבנים (תוכנית לימודים בת 8 שנים) או מבית ספר ממלכתי יהודי או בית ספר רוסי מחוזי או גבוה (אלה היו בתי ספר בני שנתיים עד שלוש שנות לימודים, לאחר בית ספר יסודי בן שלוש שנות לימוד).
בנוסף לדרישות הסף, על פי סעיף 1083 לחוק הרב היה צריך להיבחר על ידי הקהילה, בחירה ל-3 שנות כהונה. את הבחירה היה צריך לאשר המושל המקומי ולאחר האישור היה צריך הרב מטעם להישבע אמונים.
סמינרים לרבנים באימפריה הרוסית

הקהילות היהודיות באימפריה הרוסית התקשו למצוא מועמדים מתאימים לתפקיד הרב מטעם - מועמדים בעלי ההשכלה הכללית, בדרך כלל היו חסרים השכלה תורנית מתאימה ומועמדים בעלי השכלה תורנית, בדרך כלל לא ידעו רוסית והיו חסרי השכלה כללית. כדי לפתור בעיה זו יזמו השלטונות הרוסיים הקמת סמינרים לרבנים במימון ממשלתי.
ב-1847, לפי הצעתו של הברון היהודי דוד גינצבורג (בנו של הוראצי גינצבורג), הוקמו שני בתי מדרש לרבנים, אחד בווילנה, שכבר הסתמנה כמרכז של השכלה יהודית, סמינר רבני ואחד בז'יטומיר (בית המדרש לרבנים בז'יטומיר) - בתי המדרש האלה נועדו לספק רבנים משכילים עבור הקהילות היהודיות באימפריה הרוסית.
ההתקפות על מוסד הרבנות מטעם

ב-1901 כתב מרדכי בן הלל הכהן מאמר בשם "על הרועים הרעים" שפתח פולמוס נרחב בעיתונות היהודית. במאמר זה תקף מרדכי בן הלל הכהן את הצביעות והשקר שברבנות הכפולה ותבע לבטלה.
ב-1910 כונסה אספת רבנים ברוסיה במטרה לדון ולהציע שינויים בחיי הקהילות היהודיות באימפריה הרוסית. ברקע הכינוס היו טענות שונות נגד הממסד הרבני ותביעותיהם של "הרבנים הרוחניים" לביטול הרבנות מטעם, מתן המנהיגות ל"רב רוחני", שלא יהיה חייב בהשכלה כללית ושכירת פקיד, כפוף לרב, שינהל את הרישומים.
לקראת כינוס אספת הרבנים, התכנסו בווילנה ב-1909 הרבנים השמרנים מכל הזרמים, כדי לתאם עמדות לקראת אספת הרבנים.
ראו גם

חכם באשי
מוסד החכם באשי במולדובה
לקריאה נוספת

א. י. פריידענבערג, "זכרונות פון א ציוניסטישן סאלדאט", יצא לאור ביידיש ב-1938, בבריסל
דר' אברהם יעקב פריידנברג, "זכרונותיו של חייל ציוני", הוצאת הספרים הציונית, ההוצאה לאור של ההסתדרות הציונית העולמית, 2017.
מחקר:
עזריאל שוחט, מוסד הרבנות מטעם ברוסיה: פרשה במאבק בתרבות בין חרדים לבין משכילים, חיפה: אוניברסיטת חיפה ('מחקרים בתולדות עם ישראל וארץ ישראל'), תשל"ו.
הערות שוליים

↑  חדשות בישראל, הצפירה, 4 באפריל 1889
↑  דר' א. י. פריידענבערג, "זכרונות פון א ציוניסטישן סאלדאט", בפרק המסביר מה זה "רב מטעם" (ביידיש)
↑  שמואל אטינגר, "היהודים בצבת ההשכלה" באתר מט"ח
↑  מאת ועד החברה להרבות השכלה בישראל בארץ רוסיה, המליץ, 1 באפריל 1873.
↑  קול מבקר, המליץ, 7 ביולי 1864
↑  הקהילה היהודית בווילנה באתר בית התפוצות
↑  על הרועים הרעים והטובים, המליץ, 8 באוקטובר 1901
מרטין נימלר

| --- | --- |

 לידה:  14 בינואר 1892 ליפשטאט, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  6 במרץ 1984 (בגיל 92) ויסבאדן 
 מדינה:  גרמניה, גרמניה הנאצית, הקיסרות הגרמנית, גרמניה המערבית 
 מקום קבורה:  אוסנבריק 
 השקפה דתית:  לותרניזם 
 בן או בת זוג:  Else Bruner 
 פרסים והוקרה:  מדליית וילהלם לושנר (17 ביוני 1972)  מדליית קרל פון אוסייצקי (1983)  הצלב הגדול דרגה ראשונה של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1970)  Joseph E. Drexel award (21 באפריל 1977)  מדליית קרל פון אוסייצקי (1983)  פרס לנין לשלום  צלב הברזל 
 
אמיל גוסטב פרידריך מרטין נִימֵלֵר (בגרמנית: Emil Gustav Friedrich Martin Niemöller‏; 14 בינואר 1892 – 6 במרץ 1984) היה כומר פרוטסטנטי גרמני ששימש כנשיא מועצת הכנסיות העולמית. ממתנגדי הנאציזם בתקופת שלטונו בגרמניה.
ביוגרפיה

נימלר נולד בליפשטט שבגרמניה. במלחמת העולם הראשונה שירת כמפקד צוללת וזכה על פועלו בצלב הברזל, ולאחר המלחמה שירת תקופה בפרייקור. הוא למד תאולוגיה והוסמך לכמורה ב-1931. הוא שימש בכנסייה בדאלם, רובע במערב ברלין.
באותה תקופה היה נימלר בעל דעות לאומניות ובאוטוביוגרפיה שפרסם ב-1933, "מן הצוללות אל בימת המטיף", כינה את שנות רפובליקת ויימאר "שנים חשוכות". באחרית-הדבר בספר שפרסם הוא ביטא תקווה שאדולף היטלר, שעלה לשלטון באותה שנה, יביא תחייה והתעוררות לאומית. הספר, בעידוד הנאצים, הפך לרב-מכר בגרמניה. נימלר היה גם שותף למגמה האנטי-קומוניסטית של הנציונל-סוציאליסטים.
ב-1934 חלה תפנית חדה בגישתו של נימלר כלפי הנאצים: נימלר הקים את "איגוד החירום של הכמרים" ו"הכנסייה המוֹדָה" (Die Bekennende Kirche; במובן של מודה או מצהירה על אמונתה), קבוצה פרוטסטנטית שאיגדה תחתיה את ההתנגדות לנאציפיקציה של הכנסיות הפרוטסטנטיות בגרמניה, לרעיונות האנטי-נוצריים בהם החזיקו הנאצים, וכן לכנסייה אותה הקימו הנאצים שהייתה לטענתם שופר המשטר.
לעומת זאת, במכתב שהתגלה לפני מספר שנים ומתוארך לשנת 1939, ביקש נימלר להתנדב לשירות בצי הגרמני, אך בקשתו נדחתה. בזמנו נטען על ידי רבים שמכתב זה הוא מזויף ובפועל נודע נימלר במאבקו בעד זכויות האדם ונגד המשטר הנאצי.
לאחר דרשה לוחמנית שנשא ביוני 1937 הוא נעצר ונכלא בכלא בברלין. לאחר שמונת חודשי מאסר הועמד נימלר לדין בפני בית משפט מיוחד שהנאצים הקימו לדון בפשעים נגד המדינה. הוא זוכה בסעיף של חתירה נגד הממשל, כנראה בגלל לחץ בינלאומי, אולם הורשע בסעיף של ניצול מעמדו ככומר וכן בגנבת תרומות שניתנו לכנסייה. נגזרו עליו שבעה חודשי מאסר והוא שוחרר מיד כיוון שבפועל כבר ריצה את עונשו עד תום. מיד לאחר המשפט, בצאתו מאולם הדיונים, נעצר נימלר על ידי הגסטפו והושם במעצר מנהלי במחנות הריכוז דכאו וזקסנהאוזן, בהם שהה עד שחרורו בידי בעלות הברית ב-1945. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה ניצל בעור שיניו מהוצאה להורג.
לאחר שחרורו ב-1945 שימש נימלר כנשיא הכנסייה האוונגלית בהסן-נסאו עד 1961, ולאחר מכן שימש כנשיא מועצת הכנסיות העולמית. לאחר המלחמה הטיף לקבלת אשמה משותפת של העם הגרמני על פשעי הנאצים כדרך לכפרה, ונודע גם כפציפיסט אשר תמך בפיוס ושיפור הקשרים עם המדינות הקומוניסטיות במזרח אירופה. הוא ביקר במוסקבה ב-1952 ובצפון וייטנאם ב-1967. ב-1967 זכה בפרס לנין לשלום וב-1971 זכה בצלב הגדול של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
לא השמעתי את קולי

נימלר ידוע בזכות שירו "לא השמעתי את קולי", שמוחה נגד שיתוף הפעולה ונגד השתיקה של הרוב הדומם לנוכח התחזקות הנאציזם. לשיר גרסאות רבות ומקורו המדויק אינו ידוע. הוא התגבש, ככל הנראה, מתוך מספר נאומים שנשא נימלר בשנת 1946. התיעוד הראשון לשיר מופיע בספרו של מילטון מאייר מ-1955, "They Thought They Were Free". מאז עבר השיר כמה וכמה שינויים. השינוי העיקרי מתבטא באנשים שנלקחו על ידי הנאצים. בגרסת הנאומים דובר על הקומוניסטים, החולים, היהודים ותושבי המדינות הכבושות, ובגרסת הספר מסופר גם על העיתונאים, הסוציאליסטים ובתי הספר. בגרסה חדשה שנימלר הפיץ ב-1976 מופיעות קבוצות אחרות בסדר שונה, וכך גם בגרסה של יד ושם. מסיבות אלה לא ניתן לקבוע בוודאות שהגרסה שמופיעה בחלונית כאן אכן נכתבה על ידי נימלר ולא עברה עיבוד, אם כי כל הגרסאות שומרות על רוח הדברים המקורית.
ראו גם

התנגדות גרמנית לנאציזם
הערות שוליים

↑  המרכז לטכנולוגיה חינוכית, דיכוי קבוצות לא יהודיות - נימלר, מרטין (1892–1984)
↑  לפי מאמרו של פרופ' הארולד מרקוס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266077705171  PLWABN: 9810620574805606  BIBSYS: 90057290  BnF: cb11948184r (data)  CiNii: DA06950126  GND: 118587900  ISNI: 0000 0001 1477 8073  LCCN: n50003848  NDL: 00524783  NKC: skuk0004319  NLA: 35995411  NLK: KAC200710201  NSK: 000140296  NTA: 069649898  RERO: 02-A012372324  SELIBR: 315551  SNAC: w6dn4vs8  SUDOC: 027441091  Trove: 1177579  VcBA: 495/195275  VIAF: 94035448   WorldCat (עם VIAF): 94035448
עמוס פונקנשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 במרץ 1937 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  1995 (בגיל 57 בערך) 
 ענף מדעי:  פילוסופיה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  האוניברסיטה החופשית של ברלין 
 מוסדות:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס  אוניברסיטת תל אביב 
 תלמידי דוקטורט:  אמנון רז-קרקוצקין, בת ציון עראקי קלורמן 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים  פרס ישראל (1995) 
 תרומות עיקריות
 חקר היסטוריוגרפיה והתודעה ההיסטורית בקרב יהודים ונוצרים בימי הביניים ובעת החדשה, הזיקה בין תאולוגיה למדע, ואת תולדות המחשבה המדעית מאז התקופה ההלניסטית ועד ימינו.
 
עמוס פוּנקנשטיין (9 במרץ 1937 – 11 בנובמבר 1995) היה היסטוריון ופילוסוף ישראלי, פרופסור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
חתן פרס ישראל לחקר ההיסטוריה היהודית לשנת תשנ"ה (1995).