stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית ויטגנשטיין
הערות שוליים

↑  Englemann, Paul (1967). Letters from Ludwig Wittgenstein with a Memoir. New York: Horizon Press. pp. 62–63.
1 2 3 4  Jeffries, Stuart. "A dwelling for the gods", The Guardian, 5 January 2002.
1 2  Waugh, Alexander. The House of Wittgenstein: A Family at War. Random House of Canada, 2008. p. 163 ff.
↑  Monk, Ray (1991). Ludwig Wittgenstein: The Duty of Genius. Penguin. pp. 238. ISBN 978-0140159950.
| לודוויג ויטגנשטיין |
| --- | --- | --- |
| כתביו והרצאותיו | טרקטט לוגי-פילוסופי • חקירות פילוסופיות • המחברת הכחולה והמחברת החומה • הרצאה על האתיקה • הרצאות ושיחות בנושאי אסתטיקה, פסיכולוגיה ואמונה דתית • הערות על ענף הזהב של פרייזר • הערות על מתמטיקה • הערות על הצבעים • תרבות וערך • על הוודאות |  |
| מושגים ורעיונות | טבלת אמת • תורת התמונה • דמיון משפחתי • משחק שפה • טיעון השפה הפרטית • אשליית ארנב-ברווז • צורות חיים |  |
| משפחת ויטגנשטיין | קרל ויטגנשטיין •  מרגרט סטונבורו-ויטגנשטיין • פאול ויטגנשטיין |  |
| אישים קשורים | ג.א.מ. אנסקום • פאול אנגלמן • פיטר גיץ' • פיטר ווינץ' • פרידריך וייסמן • ג.א. מור • נורמן מלקולם • מרגרט מקדונלד • פרנסיס סקינר • פיירו סראפה • ג'ון מיינרד קיינס • רודולף קרנאפ • ברטראנד ראסל • ראש רייז • יאורי הנריק פון וריקט • פרנק רמזי • מוריץ שליק |  |
| חוקרי ויטגנשטיין | אלפרד ג'ולס אייר • טרי איגלטון • גורדון בייקר • ענת בילצקי • וורן גולדפרב • אנתוני קליפורד גריילינג • קורה דיימונד • פיטר האקר • יאקו הינטיקה • אוסוולד הנפלינג • ענת מטר • אבישי מרגלית • הילרי פטנאם • אלי פרידלנדר • סטנלי קאבל •  ג'יימס פ. קונאנט • אנתוני קני •  סול קריפקי • אליס קררי • רופרט ריד |  |
| נושאים קשורים | בית ויטגנשטיין • הדלת של ויטגנשטיין • הויטגנשטיינים החדשים • החוג הוינאי • ויטגנשטיין (סרט) • תקרית הדוקרן • תקרית היידבאואר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4193391-6  ISNI: 0000 0001 1019 1638  NKC: kn20110107001  SELIBR: 311523  VIAF: 158861051   WorldCat (עם VIAF): 158861051
ארכיפלג ויליאם סקורסבי

|  נתונים גאוגרפיים |
| --- | --- |
 קואורדינטות:  67°20′00″S 59°45′00″E﻿ / ﻿67.3333°S 59.75°E﻿ / -67.3333; 59.75
 נתונים מדיניים
 על שם:  William Scoresby 
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיארכיפלג ויליאם סקורסבי(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיארכיפלג ויליאם סקורסבי
 
ארכיפלג ויליאם סקורסבי (באנגלית: William Scoresby Archipelago) הוא קבוצת איים המשתרעת צפונה מגדתו המזרחית של מפרץ ויליאם סקורסבי, באדמת מק. רוברסטון שבאנטארקטיקה.
האיים העיקריים בקבוצת האיים הם האי ברטה, האי קולינג, איי שיהאן, והאי איילה (שהוא הגדול באיי קבוצת האיים).
בארכיפלג כ-20 איים; האיים אינם מכוסים קרח.
אורכו של הארכיפלג כ-16 קילומטרים.
איי הארכיפלג משתרעים בכיוון צפון-מזרח - דרום-מערב.
היסטוריה > גילוי הארכיפלג

מרבית האיים בארכיפלג התגלו בפברואר 1936 על ידי אנשי סקרי דיסקברי, אשר הפליגו באוניית המחקר המלכותית ויליאם סקורסבי (RSS William Scoresby).
היסטוריה > מקור השם

שמו של הארכיפלג (ושמם של האיים בו) ניתנו להם על ידי אנשי סקרי דיסקברי.
הארכיפלג נקרא על שם אוניית המחקר, שצוותה גילה אותו.
לקריאה נוספת

• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, , P 294
• Defense Mapping Agency 1992, , P 420
• Kennedy, Andrew. (1999), , Antarctic Science. 11. 27 - 37. https://doi.org/10.1017/S095410209900005X
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  מידע גאוגרפי על קבוצת האיים
1 2 3 4  ראו ב"לקריאה נוספת" בספר "Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica" בעמוד 420
בית סורסוק

ערך זה עוסק במבנה היסטורי ביפו. אם התכוונתם לחאן סורסוק בנחל געתון, ראו .
| --- | --- |

בית סורסוק - מבט מלמטה
 מידע כללי
 סוג:  בניין 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1925
 תאריך פתיחה רשמי:  1925 
 מידות
 קומות:  4 
 קואורדינטות:  32°03′24″N 34°45′33″E﻿ / ﻿32.05665278°N 34.75903611°E﻿ / 32.05665278; 34.75903611
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) בית סורסוק(למפת גוש דן רגילה) בית סורסוק(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית סורסוק(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית סורסוק  he בית סורסוקhe בית סורסוקמפת  דרום __ תל אביב (in English: Tel Aviv) ויפו (in English: Jaffa) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) מדרום: __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park), __ חולון (in English: Holon), __ בת ים (in English: Bat Yam) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית סורסוק הוא מבנה היסטורי גדול ומפואר בן ארבע קומות ברחוב רזיאל מספר 4 ביפו, שהיה בבעלותה של משפחת סורסוק מביירות.
היסטוריה

בשנת 1921 רכשה המשפחה מבנים אחדים ברחוב בוסטרוס (לימים רחוב רזיאל), שיפצה אותם ובנתה מבנים נוספים. גולת הכותרת של בניית המשפחה ברחוב היא "בית סורסוק" שנחנך בשנת 1925 - השנה בה מכרה משפחת סורסוק לקרן קיימת לישראל את מרבית אדמות עמק יזרעאל.
מרפסת לכל חדר בחזית מדגישה את אופיו המלוני האחיד של הבית. סגנונו של הבניין מאפיין את סגנון הבנייה שהיה נפוץ ביפו במאה ה-19 וראשית המאה ה-20 ומתאפיין גם בסגנון "קולוניאלי צרפתי–אירופאי" של חזית מלון כשל ערי החוף האירופיות, אף כי על פי המסורת היפואית של המאה ה-19 נהגו להשתמש בשיש איטלקי (קררה).
הבית נחנך על ידי הנציב העליון הבריטי, לורד הרברט פלומר. בבניין שכנו משרדים יוקרתיים של יפו, חברות ספנות, קונסולים זרים וגדולי הסוחרים, ובנוסף משרדיהן של חברות יהודיות ובהן לשכת המסחר של תל אביב וחברתו של מאיר דיזנגוף שעברה אליו מ"בניין הוועד הארץ ישראלי" ששכן באותה העת ברחוב רזיאל 17 ושבו פעלה התנועה הציונית בראשית ימיה.
היהודים נטשו את הבית והרחוב במאורעות 1936. אחרי מלחמת העצמאות וכיבוש יפו ב-1948 נמסר הבית לידי משרד הביטחון ושימש את משרדי השקם שעברו אליו ב-1974 עד להעברתם אל בניין היסטורי אחר, בשדרות ירושלים 8.
המבנה נרכש בשנת 1999 על ידי חברה פרטית בשם "רזיאל", אשר מפעילה אותו מאז 2003 כמקבץ דיור.
ראו גם

חורבת געתון
הערות שוליים

↑  שלומית צור, ‏נדחתה תביעה ב-26 מ' ש' נגד עיריית ת"א למרות עיכוב באכלוס, באתר גלובס, 22 בפברואר 2015
↑  בקשה לקבלת פטור להמשך שכירת מקבץ דיור רזיאל ביפו, באתר החשב הכללי, ‏5 בנובמבר 2018
| משפחת סורסוק |
| --- | --- | --- |
| אישים | איבון קוקריין • ניקולס סורסוק (אנ') | מוזיאון סורסוק בביירות |
| אתרים בלבנון | מוזיאון סורסוק • ארמון סורסוק • רחוב סורסוק (אנ') • מלון סופר הגדול (אנ') | מוזיאון סורסוק בביירות |
| אתרים בארץ ישראל | בית סורסוק • חאן סורסוק • בירכת סורסוק | מוזיאון סורסוק בביירות |
| כללי | משפחת סורסוק • רכישות משפחת סורסוק (אנ') | מוזיאון סורסוק בביירות |
ארכיפלג וגה

ארכיפלג וגה (בנורווגית: Vegaøyan) בנורווגיה, כולל כ-6,500 איים בים הנורווגי שבצפון-מזרח האוקיינוס האטלנטי, מול חופי מחוז נורדלנד שבנורווגיה, מעט דרומית לחוג הארקטי. אלפי האיים, חלקם אינם אלא סלע חשוף, סובבים אי מרכזי, האי וגה, שמיושב בקביעות מאז תקופת האבן. בשל התרבות שהתפתחה בו עם השנים, הכריז אונסק"ו על הארכיפלג כולו כאתר מורשת עולמית בשנת 2004.
מקור שמו של האי וגה, שנתן את שמו לארכיפלג כולו, הוא במילה Veiga (או Vegø), שפירושה "נוזל" או "זורם".
גאוגרפיה

שטחם הכולל של האיים כ-161 קמ"ר. האי וגה מרוחק כ-10 ק"מ מנורווגיה גופא. שטחו של השטח המוכרז כאתר מורשת עולמית כולל כ-69 קמ"ר, ועוד שטח ימי של 1,037 קמ"ר.
באיים שלושה הרים בעלי צורה משוננת, שניים מהם באי וגה, והשלישי באי סולה. גובהו של ההר הגבוה ביותר, גולווגספלט (Gullvågsfellet), הוא 737 מ' מעל פני הים. ההר היה חשוף גם בתקופת הקרח.
עולם החי

הארכיפלג מהווה בית גידול ל-110 מיני עופות, ובהם אדריות שחורות-כיפה, קורמורנים, אווזים אפורים וברנטות לבנות לחיים. היונקים החיים בווגה כוללים, בין היתר, כלבי ים אפורים, נברני מים ולוטרות.
היסטוריה

ממצאים ארכאולוגיים מעידים על נוכחות של דייגים בווגה במהלך התקופה המזוליתית. התיישבות הקבע החלה בכמה מהאיים בסביבות שנת 500, ובאי וגה עצמו בסביבות שנת 1000. האיים היו אז בבעלותם של בעלי אחוזות עשירים, ששלחו אליהם איכרים, שעסקו בליקוט פלומות של אדריות שחורות-כיפה. נקבותיהם של עופות אלה משילות את פלומת החזה שלהן לשם ריפוד הקנים, ובני האדם השתמשו בהן במשך השנים לשם מילוי כריות וריפוד כלי מיטה אחרים. עם הזמן התפתחו באיים גם דיג וציד כלבי ים.
מ-1560 ואילך, נדרשו כל הסחורות מצפון נורווגיה לעבור דרך ברגן, מה שיצר תלות של הדייגים המקומיים בסוחרים. בתקופה זו החלה דעיכה בפעילות באיים, שנבעה גם מהמלחמה הצפונית הגדולה ומגילויים של אזורי דיג חדשים בצפון אמריקה. לאחר סיום המלחמה (1720-1721) שבה האימפריה הרוסית לסחור עם נורדלנד, וענפי החקלאות והדיג התאוששו. ב-1813 בוטלו מגבלות הסחר, והתלות בברגן הסתיימה.
בסוף המאה ה-19 החל תהליך של הגירה שלילית, אם לנורווגיה גופא ואם לאמריקה. בשנות ה-50 החלה ממשלת נורווגיה לעודד הגירה זו באמצעות סגירת בתי ספר ושירותי תחבורה ימית באיים מחד גיסא, ותמריצים כלכליים למתיישבים ביבשה מאידך גיסא. חרף מאמצי השלטונות, נותרו באיים תושבים מעטים. בסוף המאה ה-20 החלו תושבים חדשים להגיע לאיים, הפעם בעידודה של הממשלה, אך מאזן ההגירה נותר שלילי.
נכון לשנת 2004, מתגוררים בארכיפלג 1,380 תושבים (לעומת 1,480 ב-1994). במהלך השנים רק 56 מהאיים היו מיושבים, בחלקם היה בית אחד בלבד.
שימור

מאז 1905, 238 אתרים ארכאולוגיים ברחבי הארכיפלג מוגנים מכוח חוק המורשת ההיסטורית. לפי הערכות, מספר רב יותר של אתרים שטרם התגלו מצויים ברחבי הארכיפלג. ב-1978 הורחבה תחולתו של חוק המורשת ההיסטורית גם על כל המבנים שנבנו בין 1537 ל-1650. במינהל המורשת התרבותית של נורווגיה רשומים 711 מבנים שהוקמו עד 1900, אך 199 מהם הרוסים או לא שלמים.
בעקבות חקיקתו של חוק שמירת הטבע ב-1970, הוכרזו ברחבי הארכיפלג חמש שמורות טבע וארבע שמורות ציפורים, המשתרעות על פני כ-22% משטח האיים.
גלריה

נמל העיירה נס בעיר וגה
חוף איידם בווגה
בית בווגה
האי סולה
בתים בווגה
אדרית שחורת-כיפה
בית חרושת

.
אולם ייצור ממוכן של בית חרושת מהמחצית הראשונה של המאה ה-20
מיון עגבניות בבית החרושת של גן שמואל בשנת 1981
בית חרושת או מפעל הוא סדנת ייצור גדולה, לרוב ממוכנת, שבה מייצרים דברים (כגון כלי רכב, מוצרי צריכה, מכשירים ביתיים, שעונים, אריזת ושיווק מזון ועוד). בתי החרושת המודרניים ממוכנים ברובם ומתבססים על פס ייצור.
בית חרושת הוא בדרך כלל מבנה גדול ומקורה, שבו אולם אחד גדול ("אולם ייצור") ובצידו מספר חדרים שנועדו להנהלה ולעובדים (משרדים, חדר אוכל, חדר מנוחה, ארוניות לציוד אישי וכו'). לעיתים קרובות, קרוב לבית החרושת ישנו מחסן בו מאוחסנים חומרי הגלם והתוצרים. באולם הייצור פזורות מכונות המהוות חלק מפס הייצור. לצידן ניתן למצוא כלי עבודה, כיסאות לפועלים וכבלי חשמל, מים, אוויר ותמסורת. באולמות ייצור מסוימים ישנו עגורן גשר המרחף מעל כל מרחב הייצור ומאפשר העברת משאות כבדים ממקום למקום בתוך האולם בקלות ויעילות. באולמות שבהם אין עגורן משתמשים לרוב במלגזות. המפעלים המתקדמים ביותר מתבססים על פס ייצור שכמעט כולו אוטומטי שרוב העבודה בו נעשית על ידי רובוטים המבוקרים בידי מחשב.
בתי החרושת החלו להופיע בעקבות המהפכה התעשייתית ורתימת כוח הקיטור על מנת לבנות מכונות שמסוגלות לבצע עבודה גדולה בהרבה מאשר מסוגל האדם הרגיל. במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 היו בתי החרושת מקור פרנסתם העיקרי של תושבי הערים, שגדלו מאוד באותה תקופה. באותה תקופה הייתה מודעות מאוד נמוכה לזיהום אוויר והמפעלים גרמו לערפיח גדול שנפלט מארובותיהם עקב הצורך בשריפת פחם ודלק אחר כדי להניע את המכונות. בשנות ה-60 גדלה המודעות לאיכות הסביבה ובשנות ה-80 החלו בתי חרושת לנקוט בהדרגה צעדים להקטנת זיהום האוויר שהם גורמים. גם העברת מקור הכוח משריפת דלק לחשמל גרמה לירידה בערפיח ובזיהום הנפלט מבתי החרושת.
עדות להווי החשוב של בתי חרושת ממוכנים אלה ניתן למצוא בסרטו של צ'ארלי צ'פלין על הווי התעשייה בשנות ה-20 של המאה ה-20: "זמנים מודרניים".
ראו גם

תעשייה
המהפכה התעשייתית
מכונה
פס ייצור
בית סולל בונה ירושלים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין משרדים 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  סולל בונה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1957
 תאריך פתיחה רשמי:  1957 
 תאריך פירוק:  אוגוסט 2016 
 אדריכל:  ראובן טרוסטלר 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות מודרנית 
 קואורדינטות:  31°46′38″N 35°13′00″E﻿ / ﻿31.777305555556°N 35.216527777778°E﻿ / 31.777305555556; 35.216527777778
 he
 
המגרש שעליו נבנה בית סולל בונה בשנות ה-40 של המאה ה-20
בית סולל בונה ירושלים לקראת הריסתו
בית סולל בונה ירושלים בעת הריסתו
בית סולל בונה היה מבנה מודרניסטי ברחוב המלך ג'ורג' בירושלים, מול בית המוסדות הלאומיים. בבניין שכנו משרדי חברת הבנייה סולל בונה. המבנה נהרס באוגוסט 2016, תוך שימור חזית הבניין, מתוך כוונה לשלב אותה בבניין החדש שייבנה במקום.
היסטוריה

המגרש שעליו הוקם הבניין היה חלק מהשכונה הערבית-נוצרית אל אמירה (הנסיכה). לאחר הקמת מדינת ישראל נתפסו כל הנכסים שהיו בבעלות ערבית נוצרית בשכונה על ידי רשות הפיתוח כנכסי נפקדים. והמגרש נמכר לחברת סולל בונה.
בניית המבנה החלה ביוני 1957 על ידי האדריכל ראובן טרוסטלר בתקופה שבה חברת סולל בונה שלטה ברוב ענף הבנייה בארץ. באותה תקופה סולל בונה הייתה הזרוע הביצועית של ההסתדרות. הבניין ריכז את פעילות סולל בונה באזור ירושלים והיה חלק משורת מבני ציבור לאומיים ברחוב הכוללת את בית המוסדות הלאומיים, בית הכנסת ישורון והיכל שלמה. מטות נוספים של החברה הוקמו בערים שונות כמו תל אביב וחיפה.
בשנת 1987 מכרה חברת סולל בונה את המבנה והמגרש שסביבו ליזמים שרצו לבנות במקום בית מלון. למקום הוצעו תוכניות שונות. בחלק מהתוכניות הוצע שילוב המבנה בבניה החדשה ובחלקם הוצע להורסו. במסגרת המחאה החברתית בישראל 2011 פרצו למבנה, כמו למבנים נוספים, צעירים רבים במחאה על הימצאות מבנים נטושים באזור שזקוק כל כך לדירות למגורים. בעשור הראשון של המאה ה-21 חברת  "מגדלי היכל שלמה" רכשה את הבניין. באוגוסט 2016 נהרס המבנה לצורך הקמת שני מגדלים בני 17 קומות, שהגדול מבניהם יהיה מלון בו 229 חדרים והשני ייועד למגורי יוקרה. עלויות ההשקעה בפרויקט מוערכות בכ-130 מיליון דולר. בפברואר 2018, קבוצת מלונות אינטרקונטיננטל, חתמה על הסכם ניהול עם חברת "מגדלי היכל שלמה". המלון יפעל תחת השם "אינטרקונטיננטל ירושלים".
הבניין

החזית הקדמית של הבניין עוצבה בצורה סימטרית שנתנה לבניין ממד ייצוגי, חלון מרכזי בעל אבן ראשה, שורת חלונות קטנים מעליו ושורה דומה מתחתיו. מעל הכניסה, לכל רוחב החזית, נבנה גגון בטון דק בצורת מניפה. לבניין היו ארבע קומות, קומת המסד בחיפוי אבן בעיבוד גס ושאר הקומות בעיבוד עדין יותר. בין קומה לקומה הפריד פס דק של אבן אפורה שהוסיף לייצוגיות המבנה.
בכניסה ללובי הבניין ניצבו ארבעה עמודים אופייניים לתכנון המודרניסטי, שניים משני צידי הכניסה ושניים נוספים קרוב לקצות הבניין.
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, המשולש הירושלמי, ביוגרפיה אורבנית, ירושלים: הוצאת כתר ומכון ירושלים לחקר ישראל, 2011.
הערות שוליים

↑  יהושע בן אריה, ירושלים היהודית החדשה בתקופת המנדט : שכונות, בתים, אנשים , ירושלים, יד יצחק בן-צבי, 2011, עמודים: 476-482
↑  "סולל בונה" מקים ביתו בירושלים, הארץ, 13 ביוני 1957
↑   הדר קנה, אינטרקונטיננטל תקים בית מלון בירושלים בכ-130 מיליון דולר, באתר TheMarker‏, 14 בפברואר 2018
↑  מיכל רז-חיימוביץ', ‏המותג אינטרקונטיננטל מתרחב: יפתח מלון יוקרה בירושלים, באתר גלובס, 14 בפברואר 2018
ארקדי ציקון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1946 (בן 78 בערך) ברית המועצות אודסה, ברית המועצות (כיום אוקראינה)
 לאום:  ישראלי אוקראיני
 תאריך עלייה:  1989
 עיסוק:  קומיקסאי מאייר
 שפות היצירה:  עברית רוסית
 תחום כתיבה:  קריקטורה קומיקס
 סוגה:  קומדיה
 יצירות בולטות:  "ראש דיו" (2010)
 פרסים והוקרה:  פרס חיפה (2017)
 
ארקדי ציקון הוא קומיקסאי וקריקטוריסט ישראלי-אוקראיני.
ביוגרפיה

ציקון נולד בעיר אודסה, ברית המועצות, בשנת 1946.
בגיל ארבע נשלח אביו, ועמו גם בנו, לחיות ברפובליקה העממית של סין מטעם הצבא האדום. את רוב ילדותו בילה ציקון בסין, אותה תיאר כ"אקזוטית", אולם היה עד לאירועים קשים כילד קטן: בעת פרוץ מלחמת קוריאה התחוללו מהומות צבאיוות לא רחוק ממקום מגוריו, וחיילים היו מסתובבים בכל האזור. בראיון עמו סיפר כי "בתור ילד כמעט כל יום ראיתי איך תופסים מרגלים. היה להם מצעד ברחוב הראשי של העיר, שהשתתפו בו שוטרים ומשמר אזרחי, הם הובילו אותם לאורך הרחוב, היו מכים אותם ויורקים עליהם, ובסוף ירו בהם. ככה כל יום".
בבגרותו חזר ציקון לאודסה, שם למד במכון לאומנויות בין השנים 1979-1975. לאחר מכן, בשנת 1989 עלה ציקון ארצה כחלק מהעלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, ולאחר שהשתכן בעיר רמת השרון שם למד בין השנים 1991–1992 במדרשה למורים לאמנתו בעיר. במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 פרסם טורים ומדורי קומיקס בעיתונים גדולים ומוכרים, כגון מעריב, ידיעות אחרונות ומעריב לילדים. בנוסף, לאורך שנות הקריירה שלו הציג ציקון תערוכות של קריקטורות ורצועות קומיקס באירופה, יפן ועוד.
בשנת 2010 הוציא את ספרו "ראש דיו" בהוצאת המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בעריכת מיה דבש, אשר כולל אוסף של קריקטורות שיצר ציקון במהלך השנים.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 פרסם ציקון פחות קומיקס וקריקטורות, והתמקד בסדנאות והרצאות. בשנת 2017 זכה ציקון בפרס חיפה על עבודותיו, לצד הקומיקסאים אלכסנדר ברבנצ'יקוב ואולקסיי קוסטובסקי האוקראינים.
הערות שוליים

1 2  יובל סער, ביקור בית אצל קריקטוריסט ארקדי ציקון, באתר הארץ, 7 בינואר 2011
1 2  מרכז מידע לאמנות ישראלית | מוזיאון ישראל, ירושלים, באתר museum.imj.org.il
1 2  ארקדי ציקון, באתר saltarbutartzi.org.il
↑  ארקדי ציקון, ראש.דיו: ארקדי ציקון, המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, 2010. (בiw)
↑  ראש.דיו : ארקדי ציקון / אוצרת ראשית - גלית גאון ; עורכת - מיה דבש | ציקון, ארקדי | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  מוזיאון הקומיקס, ארקדי ציקון המדהים, באתר Facebook
↑  המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, באתר www.cartoon.org.il
↑  ברבנצ'יקוב אלכסנדר וקוסטובסקי אולקסיי מאוקראינה זכו במשותף במקום הראשון בתחרות הקריקטורות הבינלאומית בחיפה, באתר חיפהחיפה, ‏2015-08-10
ארקדי רוטשטיין

| --- | --- |

 לידה:  29 באפריל 1961 (בן 63) לבוב, ברה"מ 
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב-אמן (מ-1994)
 מד כושר מרבי:  2557 (יולי 2002)
 מד כושר נוכחי:  2437 ‏(אוקטובר 2024)
 מקצוע נוסף:  שחמטאי בהתכתבות 
 מדינה:  ברית המועצות, אוקראינה, גרמניה
 
ארקדי רוטשטיין (ברוסית: Аркадий Ротштейн‏; נולד ב-29 באפריל 1961 בלבוב) הוא שחמטאי סובייטי-יהודי-אוקראיני-גרמני בדרגת רב-אמן.
נכון לינואר 2019, מדורג במקום ה-77 בגרמניה לפי מד כושר.
ביוגרפיה

ארקדי רוטשטיין נולד בלבוב. החל משנת 1988 הוא התחיל להשתתף בתחרויות מחוץ לגבולות ברית המועצות. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הוא התגורר באוקראינה. בשנת 1994 הוא ניצח בתחרות שנערכה בפריז לצד אלכסנדר גולדין. החל משנת 1998 רוטשטיין מתגורר בגרמניה ומשחק בליגה המקומית.
בשנת 2001 הוא ניצח בתחרות בינלאומית בגרמניה (הקדים את גנדי פיש שסיים במקום השני ואת לב גוטמן שסיים במקום השלישי). באותה שנה ברקלינגהאוזן הוא סיים במקום הרביעי (מיכאיל פייגין סיים במקום השלישי וזבולון (לאוניד) גופשטיין במקום החמישי).
בשנת 2007 בתחרות שנערכה ביוון הוא חלק את המקום הראשון-שני עם פליקס לוין.
קבלת דרגות בינלאומיות

1990 - אמן בינלאומי
1994 - רב אמן.
אפרים נבון

| --- | --- |
 לידה:  1677 ה'תל"ז 
 פטירה:  1735 (בגיל 58 בערך) כ"ו בניסן ה'תצ"ה קושטא 
 מקום קבורה:  איסטנבול 
 מקום פעילות:  ירושלים וקושטא
 תקופת הפעילות:  ?–1735 
 בני דורו:  רבי יהודה רוזאניס
 חיבוריו:  מחנה אפרים על משנה תורה
 אב:  הרב אהרן נבון
 צאצאים:  הראשון לציון הרב יהודה נבון
 
הרב אפרים (בן אהרן) נבון (ה'תל"ז, 1677 - כ"ו בניסן ה'תצ"ה, 1735; איסטנבול - ירושלים - איסטנבול) היה פוסק ודיין. נודע בעיקר בשל ספרו מחנה אפרים, הנסוב סביב משנה תורה לרמב"ם.
ביוגרפיה

נבון נולד באיסטנבול למשפחת נבון, ומאוחר יותר, ככל הנראה בשנת ה'ת"ס או ה'תס"א, עלה לארץ ישראל, וגר בירושלים. לפי גרסאות מסוימות הוא עלה כבר לאחר נישואיו לבתו של יהודה אירגז, ויחד עם חמיו ומשפחתו עלה לארץ ישראל, ולפי אחרות הוא עלה בגפו, ונישא רק לאחר עלייתו לארץ.
בירושלים התקבל הרב נבון בכבוד ובהערצה, עד שרבי חיים שמואל דאנון כתב אודותיו: ”משעלה רבנו מקושטא לירושלים שמחו בו כל העם שמחה גדולה, ארי עלה שתורתו מכרזת עליו”. במשך עשר השנים הראשונות לשהותו בעיר הוא למד תורה בהתבודדות וברציפות, ככל הנראה בישיבת "נוה שלום" שייסד רבי יצחק די מאיו הטורקי. בירושלים המצב היה קשה ליהודים, והם סבלו מהתנכלויות רבות מצד השלטון העות'מאני ששלט בארץ באותם ימים. לפי התיאורים השונים, הוטלו על היהודים מסים רבים, קנסות והתנכלויות נוספות. בעקבות כך יהודים רבים ברחו מהעיר, אך הרב נבון נשאר בעיר כמנהיג היהודי הכמעט יחידי בה.
לאחר פרק זמן, כאשר המצב הפך בלתי נסבל, הוא עזב את ירושלים בשליחות כשד"ר, וכאשר הגיע לאיסטנבול מצא חן בעיני תלמידי החכמים בעיר, ואלה שכנעו אותו להישאר בה. הוא מונה על ידי רבי יהודה רוזאניס (אב בית הדין שם, ומחבר הספר משנה למלך), למורה הוראה ודיין. הוא זכה להערכה רבה, ונאמר אודותיו כי: ”מיום עד לילה לא פסיק פומיה מגירסא... לבו כלב האריה לאסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא, דנהירן ליה שבילא דכוליה תלמודא...”
כאשר היה בן 58 נפטר הרב נבון, ונקבר באיסטנבול. הוא השאיר אחריו שושלת של חכמים, דיינים ומנהיגי ציבור, ובמשך כמה דורות אחריו בניו שימשו כמנהיגים ופוסקים. בנו הוא הרב יהודה נבון מחבר ספר 'קריית מלך רב'. נינו, רבי יהודה נבון, כיהן כראשון לציון.
ביוגרפיה > גילוי המצבה

בחוברת "מגנזי ירושלים" מובא סיפורה של מצבתו של הרב נבון; היא נעלמה מעיני תושביה היהודים של איסטנבול במשך שנים רבות, ורק בשנת ה'תרנ"ז, יותר מ-150 שנה לאחר קבורתו, אחד מצאצאי הרב נבון, יוסף נבון ביי, שהיה עסקן ירושלמי, נסע לאיסטנבול כדי להשיג פירמן "להרכבת יפו-ירושלים", והחליט למצוא את מצבת סבו. הם חיפשו בכל העיר, ולאחר חיפושים ממושכים הם מצאו את המצבה ואת הנוסח שעליה הידוע לנו כיום.
על מצבתו נכתב:
הה מלאכי מוות במי זה פגעו, לא ידעו הדם אשר זרקו, נטש מעט הצאן בידי הצוררים, דלים בעמקי עני נדחקו, מי אחריו יעמוד בפרץ, על עדת קדש אמונות בזמן העתקו, נבכה עלי פשעי קהלנו, אשר ארז גדול - ענף באש דלקו.
נבכה על פשעינו ולא על מות מתי, שכל נ'ב'ו'נ'י לב במר יזעקו, גום לבד יכלה, ונפשם תעלה לאור באור חיים - באור חשקו הנו עלי, בנו בגן עדנו, ובו יתכפרו בניו ויצטדקו.
מספד מר ונהי על הלקח ארון האלקים, כבודנו ומעוז ראשנו, העומד על בני עמו למשמרת לאות ולמופת, תפארת גילת גלותנו, החכם השלם, הרב הכולל המופלא שבסנהדרין כמהר"ר אפרים נבון בעל "מחנה אפרים", נתבקש בישיבה של מעלה ביום שני, ששה ועשרים יום לחדש ניסן, שנת חמשת אלפים וארבע מאות ותשעים וחמש ומ"ך זללה"ה.
חיבורו "מחנה אפרים"

הרב נבון לא זכה לראות את חיבורו יוצא לאור בחייו, מאחר שהחיבור עוד לא היה ערוך. על ערש דווי ביקש מבנו רבי יהודה נבון, שיוציא את החיבור לאור, וזה הוציא לאור וערך את הספר שלא היה ערוך. העריכה ארכה שנתיים, והסתיימה בשנת ה'תצ"ח - כשלוש שנים לאחר מותו של הרב נבון האב. בחיבור עצמו מובאות פעמים מספר הערות מהמלבה"ד, בנוסח: "לא מצאתי כי אם רמז, ואנכי סידרתי לפי ראות עיניי", או "נראה שיש חיסרון", "עד כאן מצאתי" וכדומה. בהקדמתו לספר מציין הרב נבון הבן כי "בכל מקום שימצא המעיין כחצי עגולה (סוגריים) ובתוכה א"ה וכו' ממני יצאו הדברים".
"מחנה אפרים" נכתב על פי סדר משנה תורה לרמב"ם, ונחשב לחיבור למדני ומעמיק. לעיתים הרב נבון כותב את החיבור בצורה של שו"ת; כלומר - מציג שאלה הקשורה בהלכה אותה כתב הרמב"ם, ועונה עליה באריכות.
החיד"א כתב אודותיו כי: ”חכמתו ובקיאותו ניכר מספרו הנורא...”; החתם סופר כתב על החיבור כי: ”אשר שמענו שמעו הגדול והמפורסם בכל ספרי חכמי ספרד גדולי האחרונים.”; ורבי חיים חזקיהו מדיני כותב בחיבורו "שדי חמד": ”"מחנה אפרים" הוא מגדולי חכמי הספרדים, ואין לדחות דבריו בגילא דחיטא (לדחות דבריו בקלות).”
חיבורו "מחנה אפרים" > דיונים בחיבור

אחד הדיונים הידועים - באופן יחסי - שהרב נבון מעלה בספרו, עוסק בהגדרה ההלכתית-משפטית של מושג המחילה בדיני ממונות; הוא מתחיל בדיון אודות אדם שמוחל לאחר על חוב, אך האחר, הנמחל, מסרב למחילה זו. האם החוב מבוטל מאחר שבעל החוב מחל על חובו, או שמא כיוון שהחייב סירב למחילה, החוב בעינו עומד. הרב נבון טוען כי הדבר תלוי במחלוקות שונות בקרב הראשונים, שבסיסן נעוץ בשאלה האם מחילה על חיוב ממוני מוגדרת כ"הסתלקות" או כ"הקנאה"; כלומר - האם בפעולת המחילה בעל החוב מבצע פעולה אקטיבית של "הקנאת" החוב לחייב לו - ואם כן כל עוד הנמחל מתנגד לא ניתן למחול, או שמא הוא מבצע פעולה פסיבית של "הסתלקות" מהנשייה בחייב לו - ואז גם אם הנמחל מתנגד, אין זה מונע מבעל החוב להסתלק מהנשייה.
דיון נוסף שמעלה הרב נבון בנושא דומה, עוסק בפסק הלכה של הריב"ש (רבי יצחק בר ששת), שמתבסס על הפוסק הנודע הרא"ש, וקובע את ההלכה הבאה: אדם שמתחייב לחברו כסף במצב המוגדר כאסמכתא (כלומר, שההתחייבות אינה נעשית מתוך הסכמה מוחלטת וגמירות דעת שלמה), שבמצב כזה על פי ההלכה הקניין אינו חל והמתחייב אינו חייב לשלם, אך בכל זאת קרה ולמרות שמדובר באסמכתא המתחייב שילם - בדיעבד הפעולה חלה, והכסף שייך למקבל. הרב נבון חולק על הריב"ש, וסבור שגם בדיעבד הקניין אינו חל, ועל הכסף לחזור לידי בעליו הראשון, מכיוון שמדובר באסמכתא.
חיובי גזלן בשוגג - הוא מדייק מדברי כמה ראשונים שגזלן שלא ידע שהדבר שבידו גזול אינו מתחייב בחיובי גזלה, אך הוא עצמו אינו סבור כך.
לקריאה נוספת

מחנה אפרים , קושטא, ה'תצ"ח (מהדורה ראשונה), בני ברק, ה'תשמ"ז (מהדורה אחרונה)
המבואות השונים לספר מחנה אפרים; של רבי אברהם רוזאניס, של רבי חיים שמואל דאנון, של בן המחבר - רבי יהודה נבון, ו"פתח המחנה" של המו"ל האחרון (אלמוני)
מחנה אפרים עם הגהות רבי עקיבא איגר וליקוטים מנתיבות המשפט, הוצאה "המרכז למורשת יהדות ספרד והמזרח"
ציון יעקב, הערות וציונים לספר "מחנה אפרים", הוצאת מוסדות "כף החיים"
באתי לחלום (אלבום)

| דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.מקור | דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.ציון |
| --- | --- |
יוסי חרסונסקי: 
באתי לחלום הוא אלבום האולפן החמישי של הזמר-יוצר הישראלי נתן גושן. האלבום יצא לאור ב-16 בפברואר 2020, על ידי חברות התקליטים יוניסל וטדי הפקות. במקביל, יצא גושן לסיבוב הופעות על מנת לקדם את האלבום. מהאלבום יצאו חמשת הסינגלים: "באתי לחלום", "מתגעגעת", "חזרי אלי", "נחכה לך", "הכל פה יגמר" ו"היום יהיה שמח".