stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מכ"ם מונופולס

מכ"ם מונופולס (באנגלית: Monopulse radar) הוא מכ"ם אשר עורך השוואה בין אות נקלט מפולס בודד של מכ"ם כנגד עצמו כדי להשוות את האות כפי שיראה בכיוונים שונים, קיטובים שונים או שינויים אחרים. הטכנולוגיה הוצגה לראשונה על ידי הפיזיקאי רוברט מוריס פייג'(אנ') בשנת 1943 בניסוי של ה-NRL(אנ'), מעבדת המחקר של חיל הים האמריקאי.
המקרה הנפוץ ביותר הוא הסתגלות של סריקה קונית אשר משווה את ההחזר מכוונים שונים כדי למדוד במדויק את מיקום המטרה. צורה זו מנטרלת את הצורך בפענוח הקיים במערכות סריקה קונית רגילות אשר רגישות לשינויים מהירים בעצמת האות.
מערכת מכ"ם הפועלת בשיטה זו גם מקשה יותר את פעולת החוסמים. מרבית המכ"מים שתוכננו מאז 1960 פועלים בשיטה זו.
עקרון פעולה

במכ"ם מונופולס ייווצר ערוץ נוסף לערוץ הרגיל, זהו ערוץ סינתטי שבעזרתו יחולק שטח קליטת המכ"ם לזוג חלקים שווים בציר כלשהו (צידוד או הגבהה), בערוץ הרגיל תתבצע סכימה רגילה (ערוץ סכימה), ואילו בערוץ החדש, יבוצע חיסור של חצאי האנטנה (ערוץ הפרש), מההבדל בין ערוץ הסכימה לערוץ ההפרש ניתן לדייק בציר הנבחר את הזווית שנמדדה.
פעולת המונופולס משפרת את דיוק המכם בסדר גודל.
מיכאיל קרז'אקוב

מיכאיל אנאטולייביץ' קרז'אקוב (ברוסית: Михаи́л Анато́льевич Кержако́в; נולד ב-28 בינואר 1987, בקינגיספ, מחוז לנינגרד) הוא כדורגלן רוסי, שוערה של מועדון זניט סנקט פטרבורג. אחיו הצעיר של אלכסנדר קרז'אקוב.
קריירה

מיכאיל קרז'אקוב למד בבית הספר לכדורגל של וסילי בוטאקוב ולאחר מכן הצטרף לאקדמיה של זניט סנקט פטרבורג, בה היה אחיו אלכסנדר.
בקיץ 2004 צורף לקבוצת הנוער של זניט והיה לשוער ובמחנה אימונים בספרד אף החליף את ויאצ'סלב מלאפייב כשוער ראשון, לאחר שמלאפייב נסע עם הנבחרת ליורו 2004 והשוער המשני קמיל צ'ונטופלסקי היה באותו הטורניר עם נבחרתו. יחד עם הקבוצה הוא זכה בטורניר Marbella Cup.
בשנת 2006 זומן לנבחרת הנוער. לאחר שסיים את בית הספר התקבל לאוניברסיטה הממלכתית לתרבות הגוף על שם לסגאפט בסנקט פטרבורג ולאחר מכן גם למד באוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית על שם הרצן. ב-2008 הושאל לקבוצת ספורטאקדמקלוב מהליגה הרוסית השנייה ועונה לאחר מכן נשלח לוולגה אוליאנובסק. בשנת 2009 הושאל לוולגר אסטרחן, גם כן למשך עונה אחת.
ב-2010 אלניה ולדיקווקז רכשה אותו מזניט ומאחר שהוא כמעט ולא הופיע במדי זניט הוא הסכים. ב-25 באפריל 2010 עשה את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרוסית בכדורגל עשה במשחק הניצחון נגד רוסטוב ואף הציג יכולת מדהימה כשבלט בעיטת עונשין של וליטון מספרטק מוסקבה במשחק שהסתיים בתבוסת אלניה לספרטק בתוצאה 5:2 ואף שיחק נגד אחיו במשחק נגד זניט סנקט פטרבורג. לאחר שובו מתקופת ההשאלה לא האריך את חוזהו בזניט.
בדצמבר 2010 עבר לוולגה ניז'ני נובגורוד, למשך שנתיים. ב-22 באוקטובר 2012 במשחק נגד קריליה סובייטוב סמרה בלם בעיטת עונשין בדקה ה-87. ביוני 2013 עבר לאנז'י מחצ'קלה בה שיחק עד יוני 2015 .
קרז'אקוב חזר לזניט ב-2015 וחתם על חוזה למשך 4 שנים. את הופעת הבכורה מחדש בזניט עשה בשלב 16 האחרונות של גביע רוסיה בכדורגל ב-23 בספטמבר 2015 בניצחון קבוצתו 0–3 על וולגה טבר וב-29 בספטמבר עשה את הופעת הבכורה שלו במפעלים האירופיים, כשעמד על הקווים במשחק הבייתי של שלב הבתים בליגת האלופות נגד גנט. ב-3 באוקטובר אותה שנה עשה את הופעת הבכורה שלו בליגה הרוסית במדי זניט במשחק השוויון נגד רוסטוב ובעונת 2016/17 אף שיחק לראשונה לצד אחיו במשחק המחזור החמישי נגד אמקאר פרם.
בפברואר 2017 הושאל לאורנבורג עד לסוף העונה. אך עם הגעתו של רוברטו מנצ'יני נשלח לזניט-2 סנקט פטרבורג. ביוני 2018 הוחזר להרכב הקבוצה הבוגרת של זניט סנקט פטרבורג, בחסות המאמן סרגיי סמאק. באוקטובר 2019 עלה לראשונה בהרכב הפותח במשחק המחזור ה-13 נגד רוסטוב שהייתה ההופעה ה-12 במדי זניט והראשונה מאז הוחזר לסגל זניט. בעונת 2020/2021 בליגת העל הרוסית בכדורגל הפך לשוער המרכזי בזניט סנקט פטרבורג, בעקבות פציעתו של אנדריי לוניוב ולאחר עזיבתו של האחרון לבאייר לברקוזן, המשיך לעמוד על הקווים כשוערה המרכזי של הקבוצה גם בפתח עונת 2021/2022.
משפחתו

הוריו הם אנטולי רפאילוביץ', כדורגלן לשעבר ששיחק במועדון מהליגה השנייה "חימיק דזרז'ינסק" ואמו טטיאנה וניאמינובנה. אחיו הגדול אלכסנדר קרז'אקוב, היה גם הוא שחקן כדורגל מקצועי והוכתר כמלך השערים של נבחרת רוסיה בכדורגל.
תארים > קבוצתיים

אליפות רוסיה (7): 2007, 2018/2019, 2019/2020, 2020/2021, 2021/2022 ,2022/2023, 2023/2024
גביע רוסיה בכדורגל (2): 2015/16, 2023/24
הסופר קאפ הרוסי (5): 2015, 2016, 2020, 2021, 2023
הערות שוליים

↑  מיכאל יוכין, ‏‏יציבות נעלמת: דילמת השוערים של זניט לפני מכבי תל אביב, באתר ספורט1, 24 בנובמבר 2016
↑  Михаил Кержаков: папа вкладывал все силы в брата, а я был отрезанный ломоть
↑  Голкипер Кержаков — на сборе «Волгаря-Газпрома-2»
↑  Стельмах: «Алания» подпишет контракт с Михаилом Кержаковым
↑  М. Кержаков: будет интересно сыграть против родного брата
↑  Кержаков: появился Жевнов, и я понял, что надо уходить
↑  Ростов — Алания
↑  М. Кержаков: отражая пенальти от Веллитона, прыгал наугад
↑  «А чего его жалеть?». Александр Кержаков не пощадил родного брата, забив в его ворота два гола
↑  Михаил Кержаков, скорее всего, покинет «Зенит»
↑  Кержаков-младший продолжит карьеру в «Волге»
↑  М. Кержаков: контракт с «Волгой» рассчитан на два года
↑  «Анжи» официально сообщил о переходе из «Волги» Михаила Кержакова
↑  Михаил Кержаков возвращается в «Зенит»
↑  Братья Кержаковы впервые сыграли вместе за «Зенит»
↑  Михаил Кержаков продолжит сезон в «Оренбурге»
מיכאיל קלשניקוב

| --- | --- |

 לידה:  10 בנובמבר 1919 Kurya, פלך אלטאי, המדינה הרוסית 
 פטירה:  23 בדצמבר 2013 (בגיל 94) איז'בסק, רוסיה 
 ענף מדעי:  נשק קל 
 מקום מגורים:  רוסיה
 מקום קבורה:  בית העלמין הצבאי הפדרלי לזכר הנופלים 
 עיסוק:  מהנדס
 מקום לימודים:  Voroniha village secondary school (1934) 
 מוסדות:  קונצרן קלשניקוב  Kyiv Higher Tank Engineering School  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין, דרגה 1 (1949)  גיבור העמל הסוציאליסטי (20 ביוני 1958)  מדליית הפטיש והמגל (15 בינואר 1976)  עיטור לנין (15 בינואר 1976)  מדליית הפטיש והמגל (20 ביוני 1958)  גיבור הפדרציה הרוסית (10 בנובמבר 2009)  Gold Star (10 בנובמבר 2009)  Merited industrial worker of the USSR (1989)  גיבור העמל הסוציאליסטי (15 בינואר 1976)  פרס הפדרציה הרוסית (1997)  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה (11 במרץ 1985)  Order of Grand Duke Dmitry Donskoy 2nd Class (2007)  פרס לנין (1964)  מדליה על הישגים צבאיים (4 בנובמבר 2004)  עיטור מהפכת אוקטובר (25 במרץ 1974)  עיטור הידידות בין העמים (30 באוגוסט 1982)  עיטור הדגל האדום של העמל (1 ביולי 1957)  מסדר הכוכב של קרבובו (2006)  עיטור לנין (10 בנובמבר 1969)  עיטור הכוכב האדום (17 באוגוסט 1949)  העיטור על השירות למען המולדת דרגה שנייה (5 בנובמבר 1994)  עיטור לנין (20 ביוני 1958)  מסדר דוסטיק, דרגה 1 (2003)  מסדר אנדרו הקדוש (7 באוקטובר 1998)  מסדר הכבוד הבלארוסי (24 בנובמבר 1999)  מסדר דוסטיק, דרגה 1  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה  מדליית וטרן הכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 65 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941-1945  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 50 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה על שם ז'וקוב  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945  מדליה להנצחת 60 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליית ותיק העמל  מדליה על הצטיינות בהגנת גבולות ברית המועצות  בפסקה זו 3 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 צאצאים:  ויקטור קלשניקוב 
 מספר צאצאים:  4 
 תרומות עיקריות
 פיתוח הרובה AK-47, המכונה קלשניקוב
 
מיכאיל טימופייביץ' קלשניקוב (ברוסית: Михаи́л Тимофе́евич Кала́шников;‏ 10 בנובמבר 1919 – 23 בדצמבר 2013) היה גנרל ומעצב נשק רוסי שהתפרסם בזכות פיתוח הרובה AK-47, הנקרא "קלשניקוב", על שמו.
ביוגרפיה

קלשניקוב נולד למשפחת איכרים בכפר קיוריה במחוז אלטאי. הוא התחיל את הקריירה שלו בעבודה בתחנת רכבת, שם למד מכונאות. בשנת 1938 התגייס לצבא האדום, ושירת כמפקד טנק בחודשים הראשונים של מלחמת העולם השנייה (מכונה ברוסיה המלחמה הפטריוטית הגדולה). באוקטובר 1941 נפצע בקרב ונשלח לביתו. בבית החולים עיצב את הנשק הראשון שלו, ובמהרה הצטרף לעבודה במוסד לתעופה במוסקבה. שם הפיק קלשניקוב חידושים לטנקים כמו מונה יריות מכני. תוך כמה שנים, קודם למהנדס ראשי. בשנת 1947 עיצב קלשניקוב את רובה הסער שזכה לכינוי AK-47 (קיצור ל-Avtomat Kalashnikova - האוטומט של קלשניקוב - מודל 1947). בשנת 1949 הפך ה-AK-47 לנשק הבסיסי בצבא הסובייטי, ומאוחר יותר היה להמצאה המפורסמת ביותר של קלשניקוב.
בשנת 1964 זכה בפרס לנין. בשנת 1998 הוענק לו עיטור אנדריי הקדוש - העיטור הגבוה ביותר ברוסיה. בדצמבר 2013 הוא הלך לעולמו בגיל 94 ונקבר בבית העלמין הצבאי הפדרלי לזכר הנופלים. בנו, ויקטור (2018-1942), היה גם הוא מפתח כלי נשק והיה ממפתחי תת-המקלע PP-19 Bizon.
בנובמבר 2019 יצא לאקרנים הסרט קלשניקוב המגולל את קורות המצאת רובה ה-AK-47.
גלריה

אנדרטה למיכאיל קלשניקוב (רו'), מול מרכז העסקים "אורוז'יני", במרכז מוסקבה.
בול דואר רוסי לכבוד מיכאיל קלשניקוב
ראו גם

AK-12
הערות שוליים

↑  קדימון הסרט באתר יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270543905171  PLWABN: 9810661943005606  BIBSYS: 15023289  BnF: cb14476831s (data)  GND: 122238516  ISNI: 0000 0000 7975 8965  LCCN: no93021298  LNB: 000103332  NDL: 01124321  NKC: xx0012539  NLK: KAC201767230  NTA: 298152487  RERO: 02-A009326450  SELIBR: 384537  SUDOC: 074512994  VIAF: 56836572   WorldCat (עם VIAF): 56836572 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מוזיאון היהדות והסובלנות

| --- | --- |
הכניסה הראשית למוזיאון
הכניסה הראשית למוזיאון
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון להיסטוריה
 כתובת:  רחוב אוברזצובה 11, מתחם 1А, מוסקבה, רוסיה
 מיקום:  מוסקבה 
 מדינה:  רוסיה 
 בעלים:  פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה
 מנהל:  אלכסנדר בורודה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2012
 תאריך פתיחה רשמי:  2012 
 אדריכל:  קונסטנטין מלניקוב ולדימיר שוחוב
 קואורדינטות:  55°47′23″N 37°36′25″E﻿ / ﻿55.78966°N 37.606879°E﻿ / 55.78966; 37.606879
 https://www.jewish-museum.ru/
  (למפת מוסקבה מוגדלת) מוזיאון היהדות והסובלנות(למפת מוסקבה רגילה) מוזיאון היהדות והסובלנות
 
מוזיאון היהדות והסובלנות (ברוסית: Еврейский музей и центр толерантности; מילולית: המוזיאון היהודי ומרכז הסובלנות) הוא מוזיאון בעיר מוסקבה בירת רוסיה המוקדש להיסטוריה של העם היהודי מתקופת הבריאה עד לתקופת התפרקות ברית המועצות, במוזיאון ישנם תערוכות מתחלפות, מרכז לילדים, מרכז לאומנות מודרנית, חנות מזכרות ובית קפה. המוזיאון מכיל תערוכות על התרבות והמסורת היהודית וחוקר את חיי היהודים ברוסיה.
מבנה המוזיאון שוכן בבניין ששימש בעבר כמוסך במרינה רושצ'ה, שבצפון-מזרח מוסקבה. עלות הקמתו נאמד בכ-60 מיליון דולר, בין התומכים בהקמתו נמנים ממשלת רוסיה, הקונגרס הציוני העולמי, אנשי עסקים ונשיא רוסיה ולדימיר פוטין, שאף תרם משכורת חודשית שלו למימון המוזיאון. המוזיאון נחנך ב-8 בנובמבר 2012 בטקס בהשתתפות נשיא המדינה שמעון פרס ושר החוץ של רוסיה סרגיי לברוב.
מבנה המוזיאון

המוזיאון נחשב למוזיאון היהודי הגדול מסוגו באירופה. שטח הצגת המוצגים משתרע על פני 4,500 מטר רבוע וסך כל השטח מגיע לכדי 8,500 מ"ר. המבנה המשמש את המוזיאון נבנה בשנים 1925-1927 כמוסך בחמטייבסקי ששימש כאנדרטה לקונסטרוקטיביזם הסובייטי.
זהו המוזיאון הטכנולוגי ביותר ברוסיה, כאשר מוצגי התערוכה אינם מתבססים רק על מוצגים פיזיים אלא אף על מידע המוצע באופן אינטראקטיבי ומאפשר למבקר ליטול חלק בהליך המחקרי על תולדות יהדות רוסיה.
תערוכות המוזיאון מסודרות על פי נושאים המוצגים במסמכים, תמונות ומכתבים אודות חיי היהודים ברוסיה החל מתקופת סוף המאה ה-19 ועד לימינו אנו.
מבנה המוזיאון > התערוכות

אולם הקולנוע "התחלה". הביקור במוזיאון נפתח באולם מעוגל ובו המבקרים צופים בסרט ארבע-ממדי המוקדש לימים הראשונים של בריאת העולם ומספר אודות הקמת הדתות העיקריות עד לחורבן בית שני ותקופת הגלות, וצפייה בסיור בבית המקדש השני ב-360 מעלות, באמצעות טכנולוגיית virtual reality (מציאות מדומה).
מפת ההגירה. על שולחן אינטראקטיבי מוצגת מפת תולדות ההגירה היהודי, נגיעה על כל חלק במפה תציג את חיי הקהילות היהודיות בכל מדינה.
שטעטל. בתערוכה זו מוצג אורח החיים של יהודי האימפריה הרוסית.
הערים ומעבר לגבולותיהן. בתערוכה זו מוצגת אווירת בית קפה באודסה של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. באולם פזורים שולחנות ובכל אחד מהם ניתן לראות את הקשיים שבהם נתקלו יהודי התקופה.
מהפכה. התערוכה מוקדשת למהפכה הרוסית, מלחמת האזרחים ברוסיה וחלקם של יהודי רוסיה באירועים אלה. בנוסף מוצגת בתערוכה זו הצהרת בלפור, שנתנה ליהודים להאמין שיוכלו להקים "בית לאומי" בארץ ישראל.
ברית המועצות. האולם בנוי באופן סמלי כשעל תקרתו מורכב כוכב אדום מחומש שמתחתיו מוצגים סרטוני התקופה ותולדות אישיים יהודים מאותה התקופה כדוגמת מדענים, פוליטיקאים ואמנים.
מלחמת המולדת הגדולה והשואה. על מסכים ענקיים מוצגים סרטונים, תמונות, ראיונות עם ותיקי מלחמת העולם השנייה, אסירי גטאות לשעבר ומחנות הריכוז הנאציים. באולם זה ישנו דגש מיוחד על זיכרון וזכר הנרצחים.
הנצחה. זהו אולם אבל ובו מדליקים נרות לזכר נרצחי השואה ומלחמת העולם השנייה. באולם חשוך על הקיר מופיעים כוכבים מדי שנייה ונעלמים, כשכל כוכב הוא קורבן המלחמה.
תקופת אחרי המלחמה. תערוכה זו מוקדשת לאנטישמיות בברית המועצות, סיפור משפט הרופאים, מלחמת ששת הימים ומשה דיין, תנועת אסירי ציון, העלייה מברית המועצות בשנות ה-70 והעלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90. אחד האלמנטים המעניינים בתערוכה הוא שחזור המטבח הסובייטי חרושצ'ובקה ששיחק תפקיד משמעותי בחיי התושבים בשנות ה-60 וה-70 בברית המועצות.
מהפרסטרויקה ועד ימינו. החלק האחרון מוקדש לתקופת שיקום רוסיה החדשה והתחזקות יהדות רוסיה שהפכה לקהילה משגשגת הזוכה לתמיכת השלטונות באופן חסר תקדים בתולדות רוסיה.
תולדות המוזיאון

המוזיאון נפתח ב-8 בנובמבר 2012 בטקס חגיגי במעמד נשיא מדינת ישראל שמעון פרס ושר החוץ סרגיי לברוב.
יוזמי הקמת המוזיאון היו הרב הראשי לרוסיה ברל לזר ונשיא פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה אלכסנדר בורודה. בשנת 2001 שטח מוסך בחמטייבסקי הועבר לידי הקהילה היהודית של מרינה רושצ'ה במוסקבה. משנת 2002 החלו בפיתוח המוזיאון ובשנת 2004 נבחרה חברת Ralph Appelbaum Associates האמריקאית לעיצוב המוזיאון.
בשנת 2007 נשיא רוסיה ולדימיר פוטין העביר לקרן בניית המוזיאון את משכורתו החודשית, ומנהל שירות הביטחון הפדרלי ניקולאי פטרושב העביר לידי המוזיאון 16 מסמכים המכילים נתונים על ראול ולנברג שהיה אסיר בכלא לוביאנקה והציל אלפי חיי יהודים בשואה.
בשנים 2008-2011 שכן גם מרכז התרבות המודרנית גאראז' בבנין זה. במרץ 2008 הוצג לראשונה פרויקט המוזיאון.
ב-13 ביוני 2013 נפתחה במוזיאון מחלקה של הספרייה הממלכתית של רוסיה והועברו אליה ספרי "אוסף שניאורסון" מספריית חב"ד שהיו שמורים בספרייה הממלכתית. נשיא רוסיה עצמו נכח בטקס פתיחת המחלקה. ההחלטה על פתיחת המחלקה והעברת ספרי חב"ד אליה התקבלה עוד ב-19 בפברואר 2013. הגישה אל הספרים מתאפשרת רק לאחר קבלת כרטיס קורא מהספרייה הממלכתית של רוסיה. אוסף שניאורסון שבמוזיאון כולל כתבי יד נדירים לרבות כתב יד של הספר שפת אמת על סדר נשים וסדר נזיקין שנחשב כאבוד עד למציאתו, דפוס ראשון של סידור אדמו"ר הזקן, שהוא עותק יחיד בעולם הידוע מדפוס זה, קטלוג בכתב יד אדמו"ר הריי"צ מספרי אביו אדמו"ר הרש"ב, מכתב הרבי הרש"ב לרבי חיים הלוי סולובייצ'יק ועוד.
בשנת 2016 המוזיאון קיבל את פרס אונסק"ו לקידום סובלנות ואי האלימות. ב-27 בינואר 2017 (יום הזיכרון הבינלאומי לשואה) ביקר במוזיאון ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב.
ב-29 בינואר 2018 ביקר במוזיאון ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ביחד עם נשיא רוסיה פוטין.
ראו גם

מוזיאון יהדות רוסיה
הערות שוליים

↑  Сайт Центра современной культуры «ГАРАЖ»
↑  Peres Inaugurates Jewish Museum Funded by Putin, Vekselberg Bloomberg News, By Ilya Arkhipov and Henry Meyer Nov 8,
2012
↑  מרב יודילוביץ', מוסקבה, נחנך מוזיאון היהדות והסובלנות במוסקבה, באתר ynet, 8 בנובמבר 2012
↑  Выбор РИА Новости: главные культурные события 2012 года
↑  Рахимджанова О. Путин открыл крупнейший в мире еврейский музей // Московский комсомолец. 2012 г., 8 ноября.
↑  Постановление Правительства Москвы от 09 января 2001 года № 16-ПП о предоставлении религиозной организации — Московской Марьинорощинской Еврейской общине в безвозмездное пользование земельного участка во вл. 19а по ул. Образцова (Северо-Восточный административный округ) под строительство учебно-воспитательного и спортивно-досугового комплекса.
↑  «Это на самом деле музей о России» : Архитектор Еврейского музея в Москве о музеях без вещей и важности еврейского опыта — Город — Журнал — Афиша
↑  Стенограмма беседы главного раввина России Берл Лазара с президентом РФ Владимиром Путиным о Российском еврейском музее толерантности
↑  Интерфакс-Религия: Итоги работы Федерации еврейских общин России в 2007 году
↑  Григорий Казовский. Премьера Российского Еврейского музея // «Лехаим», № 3 (191), март 2008.
↑  Михаил Не-Коган. Музеи вместо евреев // «Лехаим», № 4 (192), апрель 2008.
↑  Созаев-Гурьев Е. Библиотеку Шнеерсона перевезли в Еврейский музей в Москве // Известия. 2013 г., 13 июня.
↑  "סוף סוף הספרים בידיים שלכם", אמר פוטין שטורעם.נט. ו' בתמוז תשע"ג.
קובי נחשוני, פשרה נוסח פוטין: ספרי חב"ד - למוזיאון היהודי, באתר ynet, 13 ביוני 2013
↑  Сайт Еврейского музея и центра толерантности‏
↑  שטורעם, הקטלוג המיוחד שכתב הרבי הריי"צ בידי אמן לפני מאה שנה בדיוק, ל' בניסן תשע"ד
↑  שטורעם, פרסום ראשון: מכתבו של הרבי הרש"ב אל הגר"ח מבריסק, ל' בניסן תשע"ד (בקישור זה יש כמה וכמה מסמכים משם)
↑  Московский Центр толерантности стал лауреатом премии ЮНЕСКО // ТАСС, 21 сентября 2016
↑  ביום השואה הבינלאומי: מדבדב במוזיאון היהודי במוסקבה
↑  ראש ממשלת רוסיה בביקור במוזיאון היהודי במוסקבה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007595307305171  LCCN: no2015000041  NKC: ko20201077014  VIAF: 310750365   WorldCat (עם VIAF): 310750365
מייק בארומן

מייקל "מייק" ריי בארומן (באנגלית: Michael "Mike" Ray Barrowman; נולד ב-4 בדצמבר 1968). הוא שחיין אמריקאי בעבר. הוא אלוף אולימפי, אלוף עולם ושיאן עולם במשחה ל-200 מטר חזה במשך 10 שנים. הוא חלוץ ב"שחייה גלית" בסגנון החזה.
ביוגרפיה

בארומן נולד באסונסיון, פרגוואי. הוא למד באוניברסיטת מישיגן. הוא זכה בשלושה תוארי NCAA במשחה ל-200 מטר חזה בין השנים 1989-1991. שיא המכללות שלו 1:53.77 דקות ב-200 יארד חזה נשבר לאחר 11 עונות על ידי שיאן העולם ברנדן הנסן (זה היה השיא הוותיק ביותר).
באולימפיאדת סיאול (1988) סיים בארומן במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה אחרי יוזף סאבו מהונגריה (2:13.52 דקות), ניק גילינגהאם מבריטניה (2:14.12 דקות) וסרג'יו לופז מירו מספרד (2:15.21 דקות).
ביוגרפיה > שיאן עולם

בשנת 1989 שבר בארומן לראשונה את שיא העולם במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:12.90 דקות. השיא הקודם היה שייך לויקטור דייוויס מקנדה (2:13.34 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1989 זכה בארומן במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש בתוצאה של 2:12.89 דקות.
ביוגרפיה > אלוף עולם

באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1991 זכה בארומן במדליית הזהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש של 2:11.23 דקות, לפני נורברט רוז'ה מהונגריה (2:12.03 דקות) וניק גילינגהאם (2:13.12 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 1991 זכה בארומן ב-3 מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.02 דקות, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:11.96 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 3:37.15 דקות.
ביוגרפיה > אלוף אולימפי

באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה בארומן במדליית הזהב במשחה ל-200 מטר חזה שוב בשיא עולם חדש של  2:10.16 דקות, לפני נורברט רוז'ה (2:11.23 דקות) וניק גילינגהאם (2:11.29 דקות).
בארומן פרש משחייה תחרותית והחל להתאמן בקיאקים. הוא התחרה בפסטיבל האולימפי בארצות הברית בשנת 1995.
בארומן כיום מאמן באיי קיימן.
תארים והישגים

בסך הכל קבע בארומן 7 שיאי עולם, 6 שיאי עולם במשחה ל-200 מטר חזה ושיא עולם אחד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב. שיאו העולמי במשחה ל-200 מטר חזה (2:10.16 דקות), נישבר לאחר 10 שנים על ידי השחיין קוסוקיי קיטאג'ימה מיפן (2:09.97 דקות).
בארומן זכה ב-6 תוארי אליפות ארצות הברית ו-3 תוארי NCAA.
בארומן זכה פעמיים בתואר שחיין השנה בעולם בשנים 1989 ו-1990.
בארומן זכה 4 פעמים בתואר שחיין השנה בארצות הברית בשנים 1989, 1990, 1991 ו-1992.
בשנת 1997 זכה בארומן להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ראו גם

התפתחות שיא העולם במשחה ל-200 מטר חזה
הערות שוליים

↑  "שחייה גלית" בסגנון חזה היא תנועת גוף בסגנון פרפר אך ללא עבודת רגליים בפרפר שאינה חוקית. התנועה מלווה בהרמת הישבן והורדתו במהלך מחזור תנועת ידיים אחד
מוסיידיס

| --- | --- |
סמל מוסיידיססמל מוסיידיס

 מדינה:  ליטא ליטא
 גובה:  51 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  1,475 (2012)
 קואורדינטות:  56°09′47″N 21°34′44″E﻿ / ﻿56.163066666667°N 21.578769444444°E﻿ / 56.163066666667; 21.578769444444 
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ליטא מוגדלת) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד מוסיידיס(למפת ליטא רגילה) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד מוסיידיס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
כנסיית סנט מיכאל הקדוש במוסדיס
מוסדיס (בליטאית: Mosėdis; בפולנית: Masiady) היא עיירה קטנה בצפון ליטא במחוז קלאיפידה, הידועה בעיקר בזכות המוזיאון ופארק האבן שלה. האוסף במוזיאון נוסד על ידי ואקולס אינטס, ובהמשך התרחב לכל העיר. בעיירה גם כנסייה קתולית בארוקית מהמאה ה-18.
בשנת 1959 נמנו בעיירה 655 תושבים.
היסטוריה

מוסדיס מוזכרת במקורות לראשונה בשנת 1253 בקשר עם מסעות הצלב. בהמשך כוסה האזור ביער, שבורא במאות ה-16 וה-17.
בעיירה עומדת כנסייה קתולית בסגנון בארוקי על שם מיכאל הקדוש. בניית הכנסייה התחילה בשנת 1783, אולם הבנייה נסתיימה רק ב-1844. כיום מאכלס המקום בית ילדים של הכנסייה.
בשנת 1841 היוותה האוכלוסייה היהודית בעיירה אחוז גבוה מכלל האוכלוסייה. לאחר הפלישה הנאצית ב-1941 נמחקה כליל ההתיישבות היהודית במקום. רוב אלו שלא נרצחו במקום מתו מאוחר יותר בקרטינגה.
בשנת 1907 כילתה שרפה את מרבית העיירה. בשנת 1962 שוב כילתה שרפה את מרבית העיירה.
גלריית תמונות

אתר ההנצחה ליהודי העיר
אזרחים מפורסמים

סבטלנה פאוליוקאיטיא, רוכבת אופניים אולימפית
לוח הזיכרון לארבעים וארבעה משפחות מיהודי מוסדיס שנרצחו על ידי הנאצים
מועצת פועלים

בניין מועצת פועלי ראשון לציון
מועצת פועלים היא מוסד מתחום התאגדות העובדים. מועצת פועלים היא גוף המורכב מחברי מעמד העובדים, אשר מנהל את האינטרסים של העובדים במרחב מסוים, לעיתים תוך שליטה במקום העבודה (ר' גם: דמוקרטיה תעשייתית).
מועצות פועלים קמו במקומות רבים בעולם על ידי כוחות מהפכניים: הסובייטים (cове́т) באימפריה הרוסית; "מועצות הפועלים והחיילים" (Arbeiter- und Soldatenrat) שהוקמו במסגרת מהפכת נובמבר בגרמניה, והיו מושפעות מקומוניזם של מועצות ומן הרעיון של רפובליקת מועצות.
בישראל, מועצות הפועלים היו הנציגות המקומיות של ההסתדרות החדשה. מועצת הפועלים של היישוב החזיקה בסמכות לחתום על הסכמים קיבוציים בתחומה הגאוגרפי והבחירות למועצות הפועלים התקיימו כל ארבע שנים. בראש מועצת הפועלים עמד מזכיר מועצת הפועלים, משרה אשר שימשה למספר אישים קרש קפיצה לקריירה פוליטית (בעיקר בשנים שבהן מפא"י הייתה המפלגה הדומיננטית בישראל). מועצות פועלים חולקו לאגפים המקבילים לאלה של הוועד הפועל של ההסתדרות:
גזברות
תרבות והסברה
ארגון
איגוד מקצועי
בעבר היו מועצות הפועלים אחראיות גם לתחומים אחרים, כמו הוראת עברית לעובדים שלא שלטו בשפה ואחריות על קבוצות הספורט המקומיות של הפועל.
לאחר תהליכי השינוי בהסתדרות הכללית, והפיכתה להסתדרות הכללית החדשה, בתקופתו של יו"ר ההסתדרות עמיר פרץ שונה המבנה הארגוני של הארגון, ומועצות הפועלים הוחלפו ב-30 מרחבים גאוגרפיים, המפעילים את סניפי ההסתדרות ביישובים השונים. הבחירות למועצות המרחבים ולראשי המרחבים מתקיימות בצמוד לבחירות לוועידת ולראשות ההסתדרות מדי חמש שנים.
לקריאה נוספת

האוצר האבוד של המהפכות המודרניות, שמואל לדרמן, פיגומים
הערות שוליים

↑  אגף ארגון ומרחבים בהסתדרות
↑  מאת דוד חיון, ‏סוכמו תנאי הפרישה למזכירי מועצות הפועלים במסגרת המעבר למרחבים, באתר גלובס, 13 במרץ 1997
↑  חוקת ההסתדרות, פרק ג' מועדי הבחירות
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעי החברה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מירה קמנצקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1937 (בת 87 בערך)
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  משוררת
 שפות היצירה:  עברית
מירה קמנצקי (נולדה ב־1937) היא משוררת ישראלית ניצולת שואה.
ביוגרפיה

מירה קמנצקי נולדה בעיר בוטושאני שברומניה למשפחה יהודית אמידה. היא עלתה לארץ בשנת 1951 וחיה שנתיים במעברה בנהריה. היא התגייסה לצבא ושירתה בפיקוד צפון באגף מבצעים.
קמנצקי למדה באוניברסיטת חיפה ולאחר מכן למדה רוקחות בבית הספר לרפואה בירושלים. לאחר מאבק משפטי (בג"ץ 201/68) הקימה בית מרקחת בבאר שבע ועבדה בו עד שנת 2013.
במסגרת מאבקה למען יוצרים ניצולי שואה הגישה עתירה לבג"ץ (2329/15), שנדחתה ב־18 באוגוסט 2015, ומטרתה לחייב את משרד התרבות להתקין תקנות או לקבוע נהלים למניעת ניגוד עניינים בוועדות האחראיות על חלוקת פרסים מטעמו בתחום האומנות, ולהבטחת ייצוג הולם לקבוצות מיעוט הן בקרב ועדות הפרסים והן בקרב היוצרים הזוכים בהם.
קמנצקי חברה באגודת הסופרים העברים.
היא נשואה ואם לשלושה ילדים.
ספריה

שירים לעת ערב (תל אביב: טרקלין, 1997)
כפנסי רחוב (ירושלים: כרמל, 1999)
בכף האשליה (ירושלים: כרמל, 2002)
דמעה אחת, לאהבה (ירושלים: כרמל, 2004)
עם המוות שיחקתי מחבואים (תל אביב: גוונים, 2010)
נגיעות של שחר (תל אביב: גוונים, 2014)
צילו של חלום (תל אביב: גוונים, 2014)
טרזין – סאגה לשואה (ירושלים: כרמל, 2021)
לקריאה נוספת

רותי קדוש, שבעת ספריה תופסים מקום של כבוד במיטב האוניברסיטאות בעולם, אבל רק בארץ המובטחת הממסד התרבותי עדין מתעלם ממירה קמנצקי, משוררת ניצולת שואה, שבגיל 82 ממשיכה להיאבק למען הכרה ביוצרים כמוה, מעריב השבוע המגזין, 27.1.2019, עמוד 12
הערות שוליים

↑  בג"ץ 2329/15 מירה קמינצקי נ. מדינת ישראל משרד התרבות, באתר פסקי דין, החלטות ופרוטוקולים, ‏18-08-2015
↑  רשימת חברים, באתר אגודת הסופרים העברים
↑  קול זיכרון. in SearchWorks articles, באתר searchworks.stanford.edu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308735005171  GND: 1098224000  LCCN: nr99013047  VIAF: 44609598   WorldCat (עם VIAF): 44609598