stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבחירות לנשיאות ישראל (2021)
הערות שוליים

↑  מורן אזולאי, יצחק הרצוג נבחר לנשיא ה-11 של מדינת ישראל, באתר ynet, 2 ביוני 2021
↑  חזקי ברוך, יצחק הרצוג נבחר לנשיא המדינה: "אחריות גדולה הוטלה על כתפיי - זכות לשרת את העם", באתר ערוץ 7, 2 ביוני 2021
↑  אלירן טל, יריית הפתיחה למירוץ לנשיאות – עם השבעת הכנסת | פרשנות, באתר ערוץ 20, 29 באפריל 2019
↑  הבחירות לנשיאות המדינה יתקיימו ב-2 ביוני, באתר וואלה, 10 במאי 2021
↑  אריק בנדר, ‏אחד בלבד: טפסי הצעת מועמדים לתפקיד נשיא המדינה נשלחו לח"כים, באתר מעריב אונליין, 11 באפריל 2021
1 2 3  אריק בנדר, ‏יצחק הרצוג ומרים פרץ הגישו מועמדות לנשיאות המדינה; יהורם גאון פרש, באתר מעריב אונליין, 19 במאי 2021
↑  מורן אזולאי, המועמדים לבחירות לנשיאות: בוז'י הרצוג ומרים פרץ, באתר ynet, 19 במאי 2021
↑   ציוץ של שמעון שטרית ברשת החברתית אקס (טוויטר), 7 בספטמבר 2020
↑  Gil Hoffman, Israeli-American solar energy pioneer Yosef Abramowitz runs for president, Jerusalem Post, ‏April 22, 2021
↑  איתמר אייכנר, ארגוני הסביבה לח"כים: בחרו רק מועמד ירוק לנשיא המדינה, באתר ynet, 21 באפריל 2021
↑  אסף גולן, ההיסטוריון של בן גוריון מתמודד לנשיאות, באתר ישראל היום, 1 באפריל 2021
↑  גיא עזרא, ‏נתניהו יתמוך: מועמד נוסף לתפקיד נשיא המדינה, באתר "סרוגים", 16 במאי 2021
↑  דיווח: יהודה גליק יתמודד לתפקיד נשיא המדינה, באתר "סרוגים", 27 בספטמבר 2020
↑  יהודה שלזינגר, יהודה הנשיא? המרוץ לצמרת של יהודה גליק, באתר ישראל היום, 8 באוקטובר 2020
↑   ציוץ של Bassam Jaber ברשת החברתית אקס (טוויטר), 7 בדצמבר 2020
↑  חסן שעלאן, הערבייה הראשונה שרוצה להיות נשיאה: "לייצג את כולם", באתר ynet, 8 בדצמבר 2020
↑  עמיר פרץ הודיע רשמית: "אתמודד על נשיאות המדינה", באתר מעריב אונליין, 3 בדצמבר 2020
המרכז הרפואי גריאטרי שיקומי הרצפלד

| --- | --- |


חזית בית החולים
 מאפייני הארגון
 סוג:  גריאטרי
 בעלים:  שירותי בריאות כללית
 היסטוריה
 תאריך ייסוד:  1969
 שירותים
 מספר מחלקות:  6
 מיטות:  231
 https://hospitals.clalit.co.il/harzfeld/he/Pages/default.aspx
 גאוגרפיה
 כתובת:  דרך ארץ 1, גדרה
 מיקום:  גדרה
 קואורדינטות:  31°48′28″N 34°46′47″E﻿ / ﻿31.807777777778°N 34.779722222222°E﻿ / 31.807777777778; 34.779722222222
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת השפלה מוגדלת) המרכז הרפואי גריאטרי שיקומי הרצפלד (למפת השפלה רגילה) המרכז הרפואי גריאטרי שיקומי הרצפלד (למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המרכז הרפואי גריאטרי שיקומי הרצפלד (למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המרכז הרפואי גריאטרי שיקומי הרצפלד   he המרכז הרפואי גריאטרי שיקומי הרצפלדhe המרכז הרפואי גריאטרי שיקומי הרצפלדמפת  __ גדרה (in English: Gedera)  __ בני עי"ש (in English: Bnei Ayish) [‌השפלה וסביבותיה‌]מצפון וממזרח: __ מועצה אזורית ברנר (in English: Brenner Regional Council) ממזרח ומדרום: __ מועצה אזורית נחל שורק (in English: Nahal Sorek Regional Council) מדרום: __ מועצה אזורית באר טוביה (in English: Be'er Tuvia Regional Council) ממערב: __ מועצה אזורית גדרות (in English: Gederot Regional Council) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
המרכז הרפואי גריאטרי שיקומי הרצפלד הוא בית חולים גריאטרי שיקומי של שירותי בריאות כללית השוכן בגדרה. הוא קרוי על שמו של הפעיל הציוני וחבר הכנסת אברהם הרצפלד, אשר יזם את הקמתו.
בית החולים נוסד ב-22 ביוני 1969 במטרה לשמש בית החלמה לטיפול בעולים מבוגרים וקשישים חשוכי-מרפא. הרצפלד גייס את המשאבים הדרושים, והמועצה המקומית גדרה הקצתה לשם כך קרקע. מבנה בית החולים תוכנן על ידי האדריכל אברהם יסקי, אשר זכה על כך בפרס רכטר לשנת 1970. מנהלו הראשון של בית החולים היה ד"ר ארנולד רוזין, שעלה מבריטניה לארץ ב-1969 עם משפחתו.
בשנת 1983 הוסב בית ההחלמה לבית חולים גריאטרי, ובשנת 1994 הוא אוחד מנהלתית עם מרכז רפואי קפלן שברחובות. בהמשך נבנו בו מכוני פיזיותרפיה וריפוי בעיסוק, והמקום הפך למרכז גריאטרי שיקומי.
בית החולים ממוקם על שטח של 66 דונם, עליהם שטח בנוי בהיקף של 18,000 מ"ר. במרכז הרפואי פועלות שש מחלקות ובהן 231 מיטות אשפוז וכן יחידה לאשפוז יום שיקומי המטפלת במגוון פגיעות בכל גיל ובכל שלבי השיקום. לצידן פועלים גם מכוני רנטגן ודיאליזה וחדר כושר טיפולי.
בין השנים 2013 ל-2021 זכה בפרס מנכ"ל הכללית לבית חולים מיוחד מצטיין.
הבחירות לנשיאות ישראל (2014)

הבחירות השש־עשרה לנשיאות ישראל נערכו ב-10 ביוני 2014, י"ב בסיוון ה'תשע"ד, ובהן בחרה הכנסת בראובן ריבלין לנשיא העשירי של מדינת ישראל.
דיני הבחירות

ב־24 ביולי 2014 היה צפוי הנשיא שמעון פרס לסיים את כהונתו בת שבע השנים, ועל פי חוק יסוד: נשיא המדינה לא יכול היה לשוב ולהתמודד על התפקיד לכהונה נוספת. מועד הבחירות נקבע על ידי נשיאות הכנסת ל-10 ביוני, בו נדרשה מליאת הכנסת להתכנס ולבחור בהצבעה חשאית את הנשיא העשירי.
יוזמות שונות לשינויי חקיקה, שאושרו בכנסת במהלך החודשים שקדמו לבחירות, נגעו לנושאים הטכניים באשר לאופן בחירת הנשיא. אחד התיקונים שעבר במסגרת חקיקה זו הביא לשינוי סעיף 8 בחוק יסוד: נשיא המדינה והוריד את מספר סבבי ההצבעה הנערכים בעת בחירת הנשיא לשניים בלבד, בניגוד לנוסח הקודם שאפשר סבבי הצבעה מרובים. התיקון גם הוביל לביטול הצורך להגיע לרוב מוחלט של קולות חברי הכנסת בסיבוב השני כדי להיבחר לתפקיד, אף שרוב כזה עדיין נדרש כדי לנצח בסיבוב אחד. התיקון המצמצם את מספר סבבי ההצבעה לשניים הוצע לאחר שמבקר המדינה יוסף שפירא, שבחירתו נעשתה בשנת 2012 בשיטת בחירה זהה, נבחר לתפקידו רק בתום שלושה סבבי הצבעה ארוכים.
תיקון נוסף לחוק היסוד הביא לראשונה לקביעת כללים באשר לאופן הצגת המועמדים לתפקיד. בעוד הנוסח הישן של חוק היסוד קבע שכל קבוצה בת עשרה ח"כים רשאית להציג מועמד, אך לא התייחס לאפשרות שבה חבר הכנסת ישתף עצמו ברשימותיהם של מספר מועמדים, הביא השינוי לקביעה כי במקרה שכזה יוסר שמו של הח"כ מכל הרשימות עליהן חתם. עוד נקבע כי במקרה בו יפחת מעשרה מספר התומכים במועמד לנשיאות, תתבטל מועמדותו. תיקון זה אושר בכנסת בחודש יוני 2013 והתממש לראשונה במערכת הבחירות הזו.
ב־13 בנובמבר 2013 החליט היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, להותיר על כנו את האיסור על מועמדים לנשיאות לגייס כספים. ב־8 בינואר 2014 פרסם היועץ המשפטי לכנסת, איל ינון, את סדרי הבחירות.
על רקע המרוץ לנשיאות, נשמעו גם קולות הקוראים לבטל את מוסד הנשיאות בטענה שהוא אינו נחוץ, וח"כ זבולון כלפה מסיעת הבית היהודי אף הגיש הצעת חוק המציעה לבטל את תפקיד הנשיא. הוא טען כי תפקיד זה הוא "קישוטי, מיותר ובזבזני".
ההיערכות לבחירות

מערכת הבחירות לנשיאות החלה בצורה לא רשמית לאחר הבחירות לכנסת התשע עשרה ב-22 בינואר 2013, הרכבת הממשלה החדשה ב-18 במרץ ובחירתו של יולי אדלשטיין ליושב ראש הכנסת תוך הדחתו למעשה של ראובן ריבלין באותו יום, בחירות ומינויים שבעקבותיהם התבהרה המפה הפוליטית ונקבעה זהותם של 120 הח"כים המהווים את הגוף הבוחר לנשיאות. בין השמות שהוזכרו בשלב זה היו ריבלין, דוד לוי, בנימין בן אליעזר ודליה איציק. הוזכר גם שמו של הנשיא המכהן שמעון פרס, שמועמדותו הייתה יכולה להיות אפשרית רק עם תיקון החוק המונע בחירה לכהונה שנייה לתפקיד.
במהלך ההיערכות לבחירות צפו כותרות צורמות לגבי המועמדים:
אישה פנתה למשטרה בתלונה שהשר סילבן שלום, ששקל הצגת מועמדותו לנשיא המדינה, הטריד אותה מינית לפני 15 שנה. על תלונה זו חלה התיישנות ולכן לא ננקטו הליכים במקרה. לאחר מכן הגיע לידיעת המשטרה מידע על נשים נוספות שטענו שהוטרדו על ידי השר, אך הן מאנו להגיש תלונות, ותיק החקירה נסגר. בסופו של דבר נמנע שלום מלהציג מועמדותו לנשיא המדינה, לאחר שלא זכה לתמיכתו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו.
בתוכנית הטלוויזיה "עובדה" נחשף שבנימין בן אליעזר נהג לבקר בבתי קזינו בלונדון גם בעת שהיה שר בממשלת ישראל. בן אליעזר נימק זאת בבילוי עם בני משפחתו המתגוררים בעיר, וטען שלא הימר בביקוריו אלה. בנוסף נחשף שבן אליעזר עובר טיפולי דיאליזה, ושוקל השתלת כליה.
לחברי הכנסת נשלח סרטון, שמקורו אינו ידוע, המשמיץ את ראובן ריבלין.
ארבעה ימים לפני הבחירות המשטרה חקרה באזהרה את בנימין בן אליעזר, בחשד שקיבל בניגוד לחוק כספים למימון רכישת ביתו ביפו. בעקבות כך, הסיר בן אליעזר את מועמדותו.
בשנת 2012 חתם מאיר שטרית על הסכם סודי עם עוזרת שהועסקה בביתו ופוטרה, ולפיו שולם לה סכום של 270,000 ש"ח בתמורה לוויתור על כל טענה עתידית כלפיו. שמועות על ההסכם ונסיבותיו הגיעו לאוזני חברי הכנסת ימים מעטים לפני הבחירות לנשיאות ובמהלך הבחירות, ומיד לאחר הבחירות לנשיאות שודר תחקיר ערוץ 10, שגילה כי העוזרת איימה להגיש תביעה על פגיעה בזכויותיה ובכלל זה הטרדה מינית. שטרית הכחיש מכל וכל את הטענות על הטרדה מינית. לא נערכה חקירת משטרה בעניין זה, משום שהעוזרת, שחתמה על הסכם לשמירת סודיות, לא שיתפה פעולה עם המשטרה.
זמן קצר לפני סיום הגשת המועמדות לנשיאות המדינה פנה ראש הממשלה, בנימין נתניהו, לסופר היהודי-אמריקאי אלי ויזל, בהצעה שיציג מועמדותו לתפקיד, אף שלוויזל אין אזרחות ישראלית, אך הצעה זו לא התממשה למועמדות. לאחר סיום הגשת המועמדות הודיעו נתניהו ושר הכלכלה, נפתלי בנט, על תמיכתם בריבלין.
המועמדים

חבר הכנסת ראובן ריבלין: חבר סיעת הליכוד, לשעבר שר בממשלת ישראל, יושב ראש הכנסת ומועמד בבחירות לנשיאות 2007.
חבר הכנסת מאיר שטרית: חבר סיעת התנועה, לשעבר שר בממשלות ישראל וראש עיריית יבנה.
חברת הכנסת לשעבר דליה איציק: לשעבר שרה בממשלות ישראל ויושבת ראש הכנסת. כיהנה כנשיאת המדינה בפועל בתקופת נבצרותו של נשיא המדינה השמיני, משה קצב.
פרופסור דן שכטמן: חתן פרס נובל לכימיה וחתן פרס ישראל לחקר הפיזיקה.
השופטת בדימוס דליה דורנר: לשעבר שופטת בית המשפט העליון, ובעשור השני של המאה ה-21 - נשיאת מועצת העיתונות.
מועמדים שפרשו:
חבר הכנסת בנימין בן אליעזר: תת-אלוף (במיל') בצה"ל, לשעבר שר בממשלות ישראל וראש האופוזיציה. מועמד מפלגת העבודה לתפקיד - פרש בעקבות חקירה באזהרה אליה זומן ארבעה ימים לפני הבחירות.
ההצבעה

| המועמד | מפלגה | מפלגה | קולות> סיבוב ראשון | קולות> סיבוב שני |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ראובן ריבלין |  | הליכוד | 44 | 63 |
| מאיר שטרית |  | התנועה | 31 | 53 |
| דליה איציק |  | קדימה | 28 | - |
| דליה דורנר |  | עצמאיים | 13 | - |
| דן שכטמן |  | עצמאיים | 1 | - |
| פתק לבן | פתק לבן | פתק לבן | 0 | 3 |
| פתקים פסולים | פתקים פסולים | פתקים פסולים | 2 | 0 |
| לא הצביעו | לא הצביעו | לא הצביעו | 1 | 1 |
| סה"כ | סה"כ | סה"כ | 120 | 120 |
חבר הכנסת היחיד שלא הצביע הוא מאיר פרוש. אחד מהקולות שנפסלו היו של חבר הכנסת ריבלין שמאחורי הפרגוד הצביע לעצמו בשני פתקים והקול שלו נפסל.
הערות שוליים

↑  יהונתן ליס, ראובן ריבלין נבחר לנשיא הבא של ישראל, באתר הארץ, 10 ביוני 2014
↑  הצעות החוק, ה"ח הכנסת 511 מ-8 ביולי 2013

התיקונים לחוקים, ס"ח 2411 מ-7 בנובמבר 2013
↑  חוק–יסוד: נשיא המדינה (תיקון מס' 8), ס"ח 2399 מ-27 ביוני 2013
↑  רויטל חובל ויהונתן ליס, היועמ"ש דחה בקשת ריבלין ובן אליעזר לגייס תרומות לקמפיין לנשיאות, באתר הארץ, 14 בנובמבר 2013.
↑  מורן אזולאי, מי יהיה נשיא? יועמ"ש הכנסת פרסם הנחיות, באתר ynet, 8 בינואר 2014.
↑  עדו בן פורת, בנט ולבני בוחנים: ביטול משרת הנשיא, באתר ערוץ 7, 31 בינואר 2014
↑  אילן לוקאץ', ‏אין צורך בנשיא חדש, באתר ‏מאקו‏, 30 בינואר 2014
↑  פוליטי, "נשיא זה תפקיד מיותר", באתר ישראל היום, 14 בפברואר 2014
↑  יהונתן ליס, הצעת חוק חדשה מבקשת לבטל את מוסד הנשיאות, באתר הארץ, 4 בפברואר 2014
↑  מורן אזולאי, רובי ריבלין לגורמים בכנסת: "נתניהו מדיח אותי", באתר ynet, 10 במרץ 2013
↑  חן שליטא, ‏הקרב הפוליטי הבא: מי יהיה נשיא המדינה?, באתר גלובס, 23 במרץ 2013
↑  עמית סגל, ‏יוזמה: כהונה נוספת לפרס בנשיאות, באתר ‏מאקו‏, 4 בנובמבר 2013.
↑  מערכת גלי צה"ל, ‏שלום: "אם אחליט להתמודד לתפקיד הנשיא אבחר", באתר גלי צה"ל, 31 בדצמבר 2013
↑  רביב דרוקר‏, מי ממהר לזכות את סילבן שלום?, באתר וואלה, 26 במרץ 2014
↑  יניב קובוביץ, המשטרה תמליץ לסגור את התיק נגד סילבן שלום, באתר הארץ, 29 באפריל 2014
אלי סניור, אביאל מגנזי ואטילה שומפלבי, וינשטיין הודיע על סגירת תיק סילבן שלום, באתר ynet, 7 במאי 2014
↑  עמרי נחמיאס‏, סילבן שלום לא יתמודד על נשיאות המדינה, באתר וואלה, 21 במאי 2014
↑   ניר שחק ואילנה דיין, ‏מדוע ביקר פואד בקזינו בעודו שר בכיר?, באתר ‏מאקו‏, 30 באפריל 2014
↑  ח"כ בנימין בן אליעזר יעבור השתלת כליה, באתר ynet, 2 במאי 2014
↑  אטילה שומפלבי, בן אליעזר: לחקור סרטון משמיץ נגד ריבלין, באתר ynet, 14 במאי 2014
↑  אלי סניור ומורן אזולאי, רגע לפני הבחירות: בן אליעזר נחקר באזהרה, באתר ynet, 6 ביוני 2014
↑  ברוך קרא, דורון הרמן, חשיפה: העוזרת של מאיר שטרית טענה כי הטריד אותה מינית, באתר nana10‏, 11 ביוני 2014
יניב קובוביץ', הסכם החשאיות של ח"כ שטרית: עוזרת הבית טענה שהטריד אותה מינית, באתר הארץ, 11 ביוני 2014
↑  אלי ויזל: "נתניהו הפעיל עלי לחץ כבד. שאני אהיה נשיא? נו באמת", באתר הארץ, 30 במאי 2014
↑  חזקי עזרא, נתניהו עם ריבלין, באתר ערוץ 7, 28 במאי 2014
↑   ראובן ריבלין בתוכנית חיידק פוליטי, ראיון  באתר יוטיוב בהגשת נחמה דואק, בערוץ הכנסת, 7 בינואר 2014.
↑  זאב קם, ללא תמיכת נתניהו: ריבלין השיג חתימות לנשיאות, באתר nrg‏, 28 בפברואר 2014
↑  גדעון אלון, מתשעה (בינתיים) – ייצא נשיא אחד, באתר ישראל היום, 3 בפברואר 2014.
↑  מורן אזולאי, דליה איציק השיגה 10 חתימות ותתמודד לנשיאות, באתר ynet, 25 במאי 2014
↑  עמית סגל, ‏פרסום ראשון: פרופ' שכטמן מתמודד רשמית לנשיאות, באתר ‏מאקו‏, 25 במאי 2014
↑  אריק בנדר, גם דליה דורנר מועמדת לנשיאות: השיגה את 10 החתימות, ThePost,‏26 במאי 2014 (הקישור אינו פעיל, 12 בדצמבר 2022)
↑  עמית סגל, ‏בן-אליעזר - מועמד העבודה לנשיאות, באתר ‏מאקו‏, 17 בפברואר 2014
↑  מורן אזולאי, בן אליעזר פורש מהמירוץ לנשיאות - "עשו לי סיכול ממוקד", באתר ynet, 7 ביוני 2014
↑  שירית אביטן כהן, ‏הפתק שנפסל והמיתוס על שרון: כל הדרמות שמאחורי הבחירות לנשיאות, באתר גלובס, 2 ביוני 2021
המלחמה האנגלו-צרפתית (1627–1629)

המלחמה האנגלו-צרפתית (בצרפתית: Guerre Franco-Anglaise) הייתה סכסוך צבאי בין ממלכת צרפת לממלכת אנגליה שהתרחש בין 1627 ל-1629. המלחמה כללה בעיקר פעולות בים. מרכז הסכסוך היה המצור על לה רושל (1627–1628), שבו תמך הכתר האנגלי בהוגנוטים הצרפתים במאבקם נגד כוחות המלוכה הצרפתיים של לואי השלושה עשר, מלך צרפת. לה רושל הפכה למעוזם של ההוגנוטים הצרפתים, תחת שלטון עצמאי משלה. היא הייתה מרכז הכוח הימי ההוגנוטי ומרכז ההתנגדות החזק ביותר נגד השלטון המרכזי. האנגלים גם פתחו במערכה נגד המושבה החדשה של צרפת בצפון אמריקה שהובילה לכיבוש קוויבק.
רקע

הסכסוך בא בעקבות כישלון הברית האנגלו-צרפתית משנת 1624, שבה ניסתה אנגליה למצוא בעלת ברית בצרפת נגד כוחו של בית הבסבורג. עם זאת, הפוליטיקה הצרפתית התפתחה אחרת כשהקרדינל רישלייה עלה לשלטון ב-1624. בשנת 1625, רישלייה השתמש בספינות מלחמה אנגליות כדי להביס את ההוגנוטים בהתאוששות האי רי (1625), מה שעורר זעם באנגליה.
בשנת 1626 חתמה צרפת על הסכם שלום סודי עם ספרד, והתגלעו מחלוקות סביב ביתה של הנרייטה מריה. יתר על כן, צרפת החלה לבנות את הצי שלה, מה ששכנע את האנגלים שיש להתנגד לצרפת "מסיבות מדיניות".
ביוני 1626, וולטר מונטגו נשלח לצרפת כדי ליצור קשר עם אצילים מתנגדים, וממרץ 1627 הוא החל לארגן מרד צרפתי. התוכנית הייתה לשלוח צי אנגלי כדי לעודד מרד, שכן מרד הוגנוטים חדש פרץ על ידי אנרי דה רואן השני ואחיו בנז'מן דה רואן-סוביז (אנ').
המלחמה > משלחת איל דה רה

צ'ארלס הראשון שלח את ג'ורג' וילר, הדוכס הראשון מבקינגהאם האהוב עליו עם צי של 80 ספינות. ביוני 1627 ארגן בקינגהאם נחיתה באי הסמוך איל דה רה עם 6,000 איש על מנת לעזור להוגנוטים. למרות שהיה מעוז פרוטסטנטי, איל דה רה לא הצטרף ישירות למרד נגד המלך. באיל דה רה, האנגלים תחת בקינגהאם ניסו לכבוש את העיר המבוצרת סן מרטין דה רה, אך נהדפו לאחר שלושה חודשים. סירות צרפתיות מלוכניות קטנות הצליחו לתספק את סן-מרטין למרות המצור האנגלי. לבקינגהאם נגמר הכסף והתמיכה, וצבאו נחלש בגלל מחלות. לאחר התקפה אחרונה על סן מרטין הם נהדפו עם אבדות כבדות, ועזבו עם ספינותיהם.
המלחמה > משלחת לה רושל

אנגליה ניסתה לשלוח שני ציים נוספים כדי להקל על לה רושל. הצי הראשון, בראשותו של ויליאם פיילדינג, רוזן דנביג, עזב באפריל 1628, אך חזר ללא קרב לפורטסמות', שכן דנביג "אמר שאין לו אישור לסכן את ספינות המלך בקרב וחזר בבושת פנים לפורטסמות'". צי שני, שאורגן על ידי בקינגהאם רגע לפני הירצחו, נשלח תחת האדמירל של הצי, הרוזן מלינדסי באוגוסט 1628, והורכב מ-29 ספינות מלחמה ו-31 ספינות סוחר. בספטמבר 1628 ניסה הצי האנגלי להקל על העיר. לאחר שהפגיז עמדות צרפתיות וניסה לחדור את חומת הים לשווא, נאלץ הצי האנגלי לסגת. בעקבות הכישלון האחרון, נכנעה העיר ב-28 באוקטובר 1628.
המלחמה > משלחת צרפת החדשה

כוח אנגלי בראשות דייוויד קירק פתח במערכה נגד צרפת החדשה בשנת 1628 היעד שלהם היה המושבה הצרפתית קוויבק בפיקודו של סמואל דה שמפלן. הכוח הפליג במעלה נהר סנט לורנס וכבש את טדוסק וקאפ טורמנטה. קירק השמיד מיד את ההתיישבויות הצרפתיות ולאחר מכן חסם את סנט לורנס. האנגלים הצליחו לכבוש שיירת אספקה לצרפת החדשה, ופגעו קשות ביכולתה של המושבה להתנגד להתקפה. חורף אילץ את האחים קירק לחזור לאנגליה, שם המלך צ'ארלס הראשון, כששמע על ההצלחות, הגדיל את מספר אוניות הצי של קירק על מנת לחזור באביב. שמפלן, שתושביו היו על סף רעב, קיווה שיגיע צי סיוע. הצי יורט ונלכד על ידי האנגלים בדרכם במעלה הנהר לקוויבק. קירק, שהיה מודע כעת לתנאים הנואשים בקוויבק, דרש את כניעתה; בלית ברירה, נכנע שמפלן ב-19 ביולי 1629. האנגלים כבשו את המושבה ומינו את קירק כמושל.
השלום

עם שלום אלס באפריל 1629, שקבע ויתורים להוגנוטים המובסים, הצעד הראשון של רישלייה היה לסיים את מעשי האיבה עם אנגליה כדי לנסות לשבור את הכיתור ההבסבורגי של צרפת. אנגליה וצרפת יכלו אפוא לשאת ולתת על שלום בהסכם סוסה שלא העניק יתרונות לאף צד, והסתכם במעט יותר מאשר חזרה ל"סטטוס קוו אנטה בלום".
בכל הנוגע לצרפת החדשה, חלק גדול מהצד הזה של הסכסוך התרחב לאחר חתימת הסכם סוסה. בשנת 1632 הסכים צ'ארלס הראשון להחזיר את האדמות בתמורה לכך שלואי השלושה עשר יסכים לשלם את הנדוניה של אשתו של צ'ארלס. תנאים אלה נחתמו בחוק עם הסכם סן-ז'רמן-אן-לה. האדמות בקוויבק ובאקדיה הוחזרו לחברה הצרפתית של מאה שותפים.
הסכם שלום נחתם גם עם ספרד בשנת 1630 - התנתקותה של אנגליה מענייני אירופה הרתיעה את הכוחות הפרוטסטנטיים ביבשת. באנגליה נמשך הסכסוך הפנימי בין המלוכה לפרלמנט, מה שהוביל למלחמות האזרחים האנגליות של שנות ה-40 של המאה ה-17. מאידך, צרפת המשיכה להתחזק, והצי שלה הפך לגדול עוד יותר מזה של אנגליה עד 1630.
הערות שוליים

1 2  Alexander, Michael van Cleave (1975). Charles I's Lord Treasurer: Sir Richard Weston, Earl of Portland (1577 - 1635). MacMillan. p. 133. ISBN 9780333183021.
1 2  Grimm, Harold John (1965). The Reformation Era, 1500-1650: With a Revised and Expanded Bibliography. Macmillan. p. 517.
1 2 3  Warfare at sea, 1500-1650: maritime conflicts and the transformation of Europe by Glete J Staff, Jan Glete Routledge, 2002 ISBN 0-203-02456-7 p.178 Jan Glete, Warfare at Sea, 1500-1650: Maritime Conflicts and the Transformation of Europe, Routledge, 2000. (באנגלית)
1 2 3  "KIRKE, SIR DAVID, adventurer, trader, colonizer, leader of the expedition that captured Quebec in 1629, and later governor of Newfoundland", Dictionary of Canadian Biography Online
1 2 3  Historical dictionary of Stuart England, 1603-1689 by Ronald H. Fritze p.203 Ronald H. Fritze, William B. Robison, William Robison, Historical Dictionary of Stuart England, 1603-1689, Greenwood Publishing Group, 1996. (באנגלית)
1 2  An apprenticeship in arms by Roger Burrow Manning p.119
}
שמפלן נכנע ומוסר את קוויבק לדייוויד קירק, 20 ביולי 1629
המלחמה האנגלו-מצרית

המלחמה האנגלו-מצרית התרחשה בשנת 1882 בין כוחות מצרים וסודנים בפיקודו של הקולונל אחמד עוראבי (אנ'), לבין האימפריה הבריטית.
רקע

בשנת 1878, יזם הקולונל אחמד עוראבי, קצין בצבא המצרי, הפיכה כגד תאופיק פאשא הח'דיו של מצרים וסודאן, בגלל התמרמרות על השפעה גוברת והולכת של מעצמות אירופה במצרים עקב חובות אדירים - שנצטברו על ידי הח'דיו הקודם, איסמאעיל פאשה - שמצרים הייתה חייבת להם, ועל הפליית המצרים הן בתעסוקה, הן בצבא והן בממשל.
בינואר 1882 שלחו בריטניה וצרפת איגרת תמיכה משותפת בח'דיו. ב-20 במאי 1882, ספינות מלחמה בריטיות הגיעו סמוך לחוף של אלכסנדריה, ואילו צרפת נסוגה ברגע האחרון והחליטה להימנע מהתערבות בנעשה במצרים. ב-11 ביוני 1882 פרצו מהומות אלימות באלכסנדריה בהם נהרגו 50 אירופאים, אם כי הקולונל עוראבי הורה לכוחות שלו להפסיק את המהומות. ב-11 ביולי 1882 החלו ספינות של הצי הבריטי להפציץ את אלכסנדריה.
רקע > הגורמים לפלישה הבריטית

הגורמים לכך שממשלת בריטניה שלחה את הצי המלכותי לחופי אלכסנדריה והתערבה אקטיבית בנעשה במצרים, ההפך מהדרך בה נהגה צרפת, נתונים במחלוקת של ההיסטוריונים.
בחיבורם "אפריקה והוויקטוריאנים" ("Africa and the Victorians"; נדפס בשנת 1961), טוענים רונלד רובינסון וג'ון גלאגר, שניתנה פקודה לכוחות הבריטיים לפלוש למצרים על מנת לדכא את מה שהבריטים הבינו כ"אנרכיה", שנגרמה כתוצאה ממרד עוראבי, ולהגן על השליטה הבריטית בתעלת סואץ, שהייתה קריטית לנתיב הספנות והמסחר לאוקיינוס ההודי.
א.ג. הופקינס מתנגד לטענתם של רובינסון וגלאגר, ומצטט מסמכים מקוריים ומקורות מייד שנייה בשביל לבסס את טענתו שהבריטים לא צפו כלל סכנה לשליטה בתעלת סואץ בעקבות מרד עוראבי, כיוון שעוראבי וכוחותיו לא היו "אנרכיסטים" כאוטיים, אלא שמרו למדי על חוק וסדר. הוא מציע טענה חלופית, ולפיה הקבינט של ראש הממשלה הבריטי ויליאם גלאדסטון הונע מתוך כוונה להגן על האינטרסים של משקיעים ובעלי איגרות חוב בריטים במצרים, אך גם ממניעים פופוליסטיים בבית הפוליטי שלהם. הופקינס מביא מקורות, על פיהם ההשקעות הבריטיות במצרים צמחו בצורה מסיבית בשנות ה-80 של המאה ה-19, הן כתוצאה מחובותיו של הח'דיו מבניית תעלת סואץ, והן בגלל החיבור הקרוב שהתקיים בין הממשלה הבריטית לסקטור הכלכלי. על פי דבריו, הסכנה לאינטרסים הכלכליים הבריטים במצרים, עלו בקנה אחד עם רצונה של המפלגה הליברלית השלטת במדיניות חוץ מיליטנטית, שתוכל לזכות אותה ברווחים פוליטיים בהתמודדות נגד המפלגה השמרנית. הופקינס מצטט מכתב שנשלח לאחד מחברי הקבינט של גאלדסטון על ידי סר אדוארד מאלט, הקונסול הכללי הבריטי במצרים באותה תקופה, בו הוא מברך על הפלישה וכותב בפירוש שהוא מקווה שהפלישה תחזק את הפופולריות של הליברלים.
ג'ון גלבריית' ועטאף לוטפי אל-סעיד-מרזוט כותבים דברים הדומים לדבריו של הופקינס, אם כי הטיעון שלהם מתמקד בדרכים שבהן אנשים שונים במערכת הביורוקטית הבריטית השתמשו במעמדם כדי להציג את הפלישה למצרים כאופציה העדיפה ביותר לממשל גאלדסטון. הם מתארים בדבריהם מזימה של הקונסול, אדוארד מאלט, שצייר את הממשלה המצרית החדשה (לאחר ההפיכה, בראשות אחמד עוראבי) כלא יציבה, במטרה לדחוף את הממונים עליו בקבינט הבריטי להתערבות בריטית במצרים; על פי גילבריית' ואל-סעיד-מרזוט, מעשה זה של מאלט תרם להחלטה בריטית לפלוש למצרים. בנוסף, הם כותבים שהאדמירל באוצ'מפ סיימור, המפקד של ספינות הצי הבריטי שהפגיזו את אלכסנדריה, זירז באופן אישי את ההפגזה על אלכסנדריה, וכתוצאה מכך את הפלישה כולה, בכך שהפריז בתיאור הסכנה שנשקפה לספינותיו מצד כוחותיו של עוראבי באלכסנדריה, בטלגרמה ששלח לקבינט הבריטי.
מהלך המלחמה > הפגזת אלכסנדריה

הצי הבריטי הפגיז את אלכסנדריה מ-11 ל-13 ביולי, ולאחר מכן כבשו נחתים בריטים את העיר. ההפגזה הייתה לחלוטין חד צדדית, ובצד הבריטי אף לא ספינה אחת טבעה. חלקה הגדול של העיר נחרב מהשריפות שפרצו כתוצאה מההפגזה, וכן מהשריפות שהציתו אנשיו של עוראבי במטרה להחריב את העיר לפני שהבריטים ישתלטו עליה. לאחר כיבוש העיר השיבו הבריטים את הח'דיו תאופיק פאשא על כנו, שהכריז על עוראבי כמורד והוציא מידיו את כל הסמכויות הפוליטיות.
עוראבי הגיב בפרסום פתווה, שאושרה על ידי שייח' אל-אזהר, הקובעת שתאופיק הוא בוגד שהביא לכיבוש מצרים על ידי אומה זרה, והקובעת גם שתאופיק הוא בוגד בדתו. עוראבי הורה על גיוס חובה והכריז מלחמה על האימפריה הבריטית.
כוחות בריטיים בפיקודו של סר ארצ'יבלד אליסון ניסו בתחילה להגיע לקהיר דרך אלכסנדריה, אך כוחותיו של עוראבי הצליחו לעכב אותם 5 שבועות ליד כפר אל-דוואר. המצרים הקימו שם קווי הגנה חזקים, שכללו שוחות וסוללות, עמדות ירי וביצורים. כמו כן, הם החזיקו כלי ארטילריה מודרניים מתוצרת קרופ ותחמושת מכל הסוגים. 
באוגוסט, פלש צבא בריטי, שמנה למעלה מ-40,000 חיילים בפיקודו של הלויטננט גנרל גרנט ג'וזף וולסלי, למצרים דרך תעלת סואץ. לווסלי ניתנה הסמכות להשמיד את כל כוחותיו של עוראבי ולנקות את המדינה מגורמים מהפכניים. סגנו וראש המטה שלו היה הלויטננט גנרל ג'ון מילר אדיי.
ב-28 באוגוסט וב-9 בספטמבר הותקפו כוחות בריטים על ידי המצרים ליד הכפר קאסאסין, 35 ק"מ מערבית לאסמאעיליה. שתי התקיפות נהדפו.
מהלך המלחמה > קרב תל אל-כביר

עוראבי פרס את כוחותיו להגנת קהיר מפני הכוחות הבריטים שתחת פיקודו של וולסלי. כוחו העיקרי התחפר בתל אל-כביר, צפונית למסילת הרכבת ולתעלת המים המתוקים המקשרות בין קהיר לאסמאעיליה, והתארגן בחופזה במערך הגנה.
וולסלי ביצע מספר סיורים מקדימים ליד קווי ההגנה של המצרים, ולאחר שווידא שהמצרים לא איישו מוצבי חוץ בלילה לאבטחה ההיקפית שלהם, הוא החליט לבצע את התקיפה בלילה ולהניע את כוחותיו בחסות החשיכה. הבריטים הפעילו בקרב זה כ-18,500 חיילים ו-70 תותחים, ומניין הכוחות של עוראבי הגיע ל-15,000 חיילים ו-60 תותחים.
ההתקפה בוצעה בהצלחה, ב-13 בספטמבר 1882, כאשר מספר האבדות הבריטי הרשמי היה 57 וכן 380 פצועים ו-22 נעדרים, לעומת 1,396 חיילים מצרים הרוגים ו-681 פצועים. כוחותיו של עוראבי נסו, הבריטים רדפו אחריהם וכבשו את קהיר, שנותרה כעת ללא כל הגנה.
ראש הממשלה הבריטי גלאדסטון רצה שעוראבי יישפט במשפט ציבורי ולאחר מכן יוצא להורג, אך לאחר עיון ביומניו ובמסמכים רבים אחרים נמצאו מעט מאוד ראיות שניתן יהיה על פיהם להוציא אותו להורג. בעקבות כך, הבריטים הפחיתו את דרגת אישומיו, שפטו אותו וגירשו אותו לציילון (כיום סרי לנקה).
האימפריה הבריטית שלטה על מצרים לאחר מכן, עד ההסכם האנגלו-מצרי (1922) וההסכם האנגלו-מצרי (1936), שהעניקו בהדרגה לממשלה המצרית את השלטון במדינה.
ביבליוגרפיה

Hopkins, A. G. (July 1986). "The Victorians and Africa: A Reconsideration of the Occupation of Egypt, 1882". The Journal of African History 27 (2): 363–391. JSTOR: 181140.
Galbraith, John S.; al-Sayyid-Marsot, Afaf Lutfi (November 1978). "The British Occupation of Egypt: Another View". International Journal of Middle East Studies 9 (4): 471–488. JSTOR: 162074