stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שחבור חליפי
שחבור דיפרנציאלי

שחבור דיפרנציאלי הוא מצב בו קיים שוני בטרנסקריפטים המתועתקים מאותו הגן או ביחס ביניהם במצבים שונים. השוני יכול להתבטא ברקמות שונות, שלבים התפתחותיים שונים, כתלות במין (מגדר), במצב בריאותי או בעקבות טיפול כלשהו. במינים שונים של Drosophila הוכח שיש שוני ברמת הביטוי של טרנסקריפטים שונים במגוון גנים ברקמות שונות, שלבים התפתחותיים שונים ובין מינים. שוני בריכוז של איזופורם (טרנסקריפט שעבר תרגום לחלבון) (אנ') אשר מתורגם לחלבון מסוים, יכול להשפיע רבות על התהליכים המושפעים מפעילות החלבון. דוגמה לכך מגיעה מניסויים שנערכו על הגן APP (אנ'). גן זה מבוטא בעיקר במוח וככל הנראה עוזר בכיוון הגירת תאי עצב. לגן לפחות שלושה איזופורמים מתועדים. במחלת אלצהיימר יש ירידה דרסטית בפעילות החלבון עמילואיד בטא שמתורגם מאחד האיזופורמים של APP (איזופורם APP695). בניסוי שנערך בעכברים נראה, כי בעליה בריכוז תוצר שחבור חליפי אחר, על חשבון APP695, גדל הסיכוי לפיתוח מחלות אלצהיימר. שינוי ביחסי טרנסקריפטים יכול להשפיע על תהליכים רבים בהם מוות תאי, חדירה לרקמות ויצירת גרורות בתהליך הסרטני.
תוכינון ענק

| תוכינון ענק |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-שפתן
משפחה:: תוכינונים
סוג:: Bolbometopon
מין:: תוכינון ענק
שם מדעי
 Bolbometopon muricatum ‏ולנסיין, 1840

תוכינון ענק או תֻּכִּינוּן מִצְחֲתָן (שם מדעי: Bolbometopon muricatum) הוא מין יחיד בסוגו של דג גדול ממשפחת התוכינוניים והוא המין הגדול ביותר במשפחה.
מאפיינים

התוכינון הענק יכול להגיע לאורך 1.6 מטר ולשקול 46 ק"ג, אך הזכרים גדולים בהרבה מהנקבות. הוא שונה משאר דגי התוכינון במקורו העצום הבולט בצבעו הלבן ובצורתו דמוית השן והוא בעל כיפה מגודלת בקצה הראש. לעומת מינים אחרים צבעו דהוי ובעל גוונים של אפור-ירוק. התוכינון הענק יכול לחיות עד 40 שנה.
הוא מצוי באזור השוניות של האזור האינדו-פסיפי וחי בימים הרדודים. להקות התוכינונים נוגסים באבנים ובאלמוגים בחיפוש אחר אצות טריות ובכך הם מינים הרסניים לשוניות ברחבי העולם.
התוכינון נפגע מהרס שוניות אלמוגים והפך למין במצב פגיע.
הערות שוליים

↑  תוכינון ענק באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  לפי חידושי האקדמיה ללשון
תומאס אדוארד קמפבל

תומאס אדוארד קמפבל (באנגלית: Thomas Edward Campbell;‏ 18 בינואר 1878 –  1 במרץ 1944) היה פוליטיקאי אמריקאי מאריזונה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אריזונה השני, הראשון מבין מושלי אריזונה שנולד בתחומי המדינה.
ב-1917, במערכת בחירות שנויה במחלוקת, הוכרז קמפבל בתחילה כמנצח בבחירות, אך בסוף אותה שנה נהפכה ההחלטה על ידי בית המשפט העליון של אריזונה שהכריז על ג'ורג' האנט כמנצח. שנה לאחר החלטה זו התמודד קמפבל שוב על משרת המושל, נבחר, וכיהן שתי תקופות כהונה בשנים 1919–1923. הוא לקח חלק חשוב בניסוח חוקי המס של אריזונה ואימוץ הסכם נהר הקולורדו שחילק את הקצבת זכויות המים בית מדינות המערב.
ראשית חייו

תומאס אדוארד קמפבל נולד בפרסקוט, טריטוריית אריזונה כבנם של דניאל ואלייזה (לבית פלין) קמפבל, שהגיעו למחנה הצבאי פורט ויפל שבטריטוריה ב-1873, שם עבד דניאל עד 1887. תומאס קמפבל היה הבוגר הראשון של בית הספר התיכון של פרסקוט ב-1893. כמי שהתנשא לגובה של שישה רגל (183 ס"מ), הוא היה כוכב נבחרת הפוטבול של בית ספרו. הוא למד בקולג' סנט מרי של קליפורניה, שם הוא למד גאולוגיה, אך לא סיים את לימודי התואר.
ב-1898 היה קמפבל לעוזר מנהל הדואר של פרסקוט. הוא ניסה להתגייס לשירות צבאי במלחמת ארצות הברית-ספרד, אך אימו סברה שהוא צעיר מדי וסיכלה את תוכניתו. עד מהרה הוא עבר לעיירה ג'רום, שם הוא היה עוזר מנהל הדואר המקומי. בשנים 1902–1906 הוא היה מנהל הדואר בג'רום. ביוני 1900 נשא קמפבל לאישה את אלינור גייל אלן, שאביה היה מנהל בחברת הנחושת המאוחדת של ורדה בג'רום.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 ועד העשור השני של המאה ה-20, ניהל קמפבל מכרות בג'רום ומדרום לפרסקוט, אשר בהם לא היו מרבצים עשירים. הוא היה למהנדס ומנהל מכרות מכובד, ועד שנכנס לקריירה הפוליטית, הוא ביצע עבודות ייעוץ באזור המדבריות של דרום-המערב.
ב-1900 נבחר קמפבל לבית המחוקקים של הטריטוריה, שם הגיש הצעות חוק ליצירת מחוז נפרד של ורדה וג'רום כמושב בבית הנבחרים, והצעת חוק להגדרת יום עבודה בן 8 שעות, שתי הצעות שלא עברו. ב-1907 מונה קמפבל כמעריך המס של מחוז יאוואפאי, תפקיד בו הוא שימש עד 1914 כאשר הוא נבחר כנציב המס של אריזונה.
מושל אריזונה

בבחירות למשרת מושל אריזונה שנערכו ב-7 בנובמבר 1916, התמודד קמפבל מול המושל המכהן ג'ורג' האנט, שביקש להיבחר לתקופת כהונתו השלישית. בתחילה, הוכרז קמפבל כמנצח בהפרש של 30 קולות, אך האנט סירב להעביר לו את השלטון, וב-30 בדצמבר נשבעו השניים אמונים לתפקידם.
ב-25 בינואר 1917 עתר האנט לבית המשפט העליון של אריזונה, וב-27 בינואר הכריז בית המשפט על קמפבל כמושל דה פקטו. האנט הסכים להעביר לקמפבל את השלטון ב-29 בינואר, אך עתר שוב לבית המשפט העליון של אריזונה, וב-22 בדצמבר אותה שנה הפך בית המשפט את פסיקתו הקודמת על פיה. ב-25 בדצמבר החזיר קמפבל את השלטון להאנט, אך הגיש עתירה משלו, שנדחתה.
רוב האירועים בשנת כהונתו זו של קמפבל כמושל היו קשורים לשביתת כורי נחושת שהייתה ברחבי המדינה באותה שנה וההתנגשויות בין בעלי המכרות לבין הכורים. האירוע הידוע מבין אלה היה הגירוש של ביזבי (Bisbee Deportation), שבו חטפו נציגי בעלי המכרות כ-1,300 כורים שובתים, את תומכיהם מפועלי התעשייה של העולם ועוד תושבים של ביזבי. העובדים הועלו על רכבות, נלקחו למרחק של כ-320 ק"מ, והועברו לידיהם של כוחות שהגנו על הגבול בקולומבוס, ניו מקסיקו.
כבר קודם לכן התערב קמפבל בנעשה בג'רום ובגלוב, וגינה את המעשים בביזבי ודומים להם. הוא הובך על ידי מעשים קיצוניים של השובתים ועל ידי תגובת חברת הכרייה. לאחר התקרית הוא ביקר בביזבי וגינה הן את התנהגות השובתים והן את הגירוש.
אירוע נוסף שהתרחש באותה שנה, היה אימוצו של דגל אריזונה בחוק של בית המחוקקים, אך החוק לא נחתם על ידי קמפבל, צעד שהוא מעולם לא הסביר.
בשל פסיקתו של בית המשפט העליון של אריזונה, סיים קמפבל את תקופת כהונתו הראשונה כמושל בדצמבר 1917 ומייד פתח במסע בחירות נוסף. בנובמבר 1918 הוא נבחר כמושל, ושוב שנתיים לאחר מכן. אירועים מרכזיים בתקופת כהונתו זו כללו את אשרור הסכם נהר הקולורדו ורפורמה במערכת המיסוי המדינתית שהבטיחה שהתאגידים ייטלו חלק בעול המיסים. ב-1922 הוא התמודד שוב בבחירות מול האנט ונוצח על ידו.
שנותיו האחרונות

לאחר תום כהונתו כמושל היה קמפבל חבר בוועדה הרפובליקנית הלאומית ושימש כנשיא נציבות השירות הציבורי של ארצות הברית בשנים 1930–1933.
תומאס אדוארד קמפבל נפטר כתוצאה מדימום מוחי ב-1 במרץ 1944 כאשר שהה במתחם הקפיטול של אריזונה בפיניקס. הוא נטמן בבית הקברות מאונטיין ויו שבפרסקוט.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 50-51.
שירת היפה והחיה

שירת היפה והחיה בלהקת המטאל הגותי הסימפונית אפיקה בה יש שירה נשית מלודית של סימונה סימונס לצד גרואלינג של מארק יאנסן.
שירת היפה והחיה בלהקת הדום-דת' הגותית Draconian בה יש שירה נשית מלודית של ליסה יוהנסון לצד גרואלינג של אנדרס יאקובסון.
שירת היפה והחיה (באנגלית: Beauty and the Beast) היא שיטת שירה הנפוצה בעיקר במטאל הגותי, בה יש שילוב בין שירה נשית מלודית, לעיתים קרובות בקול סופרן, לנהמות גרואלינג או בס צרוד מצד הזמר.
היסטוריה

כבר באמצע שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 להקות דום מטאל שילבו לעיתים שירה נשית נקייה לצד הסולן. השיר המפורסם ביותר של שלב זה הוא Gothic של Paradise Lost שניגנה אז דום-דת'. שילוב זמרת נשית על בסיס קבוע החל מהמחצית השנייה של שנות ה-90 בנורווגיה, אז להקות כמו Theatre of Tragedy,‏ Trail of Tears,‏ Tristania ו-The Sins of Thy Beloved החלו לשלב זמרת סופרן או מצו סופרן קלאסי על בסיס קבוע לצד גרואלינג שביצע הסולן של הלהקה. להקות אלה פיתחו את סוגת המטאל הגותי הסקנדינבי שלצד שירת היפה והחיה הציג גם קלידים, כינור וליווי של מקהלה בשיריו. חלק מלהקות המטאל הגותי התפתחו ללהקות מטאל סימפוני ושילבו זמרות בעלי הכשרה אופראית לצידן. לעומתן, להקות אחרות, כגון Within Temptation, התרככו וויתרו על שירת היפה והחיה לטובת שירה נשית בלבד.
מיון

אף ששירת היפה והחיה היא אחד המאפיינים של המטאל הגותי ניתן למצוא להקות מטאל גותי שבהן יש רק זמר זכר או רק זמרת נקבה, ללא שילוב בין שני הסגנונות. כמו כן, ישנן להקות מטאל, כמו Nightwish, שמשלבות לעיתים שירה בסגנון זה אך הן אינן להקות מטאל גותי.
סגנון

סגנון שירת היפה והחיה משלב בין הרכות והקול הצלול של השירה הנשית (בעיקר כשמדובר בקול סופרן) לבין החספוס והעוצמה של שאגת הגרואלינג (בקול באס). בדרך כלל הזמר והזמרת שרים בנפרד, בתורות, כל אחד חלק אחר מהשיר, אך לעיתים הם גם שרים ביחד שורות או בתים שלמים. ברוב להקות המטאל הגותי המבצעות את שירת היפה והחיה, קטעי הגרואלינג ארוכים יותר מקטעי השירה הנשית, אך לרוב את הפזמונים (בתים החוזרים על עצמם בשיר) מבצעת הזמרת. ישנן להקות, כמו טריסטניה, שלצד שירת היפה והחיה משלבות גם שירה גברית נקייה ואף ליווי של מקהלה.
דוגמאות

טריסטניה: ויבקה סטנה (מצו-סופרן לירי) ומורטן ולנד (גרואלינג וגיטרות).
The Sins of Thy Beloved: אניטה אוגלנד (סופרן), גלן מורטן נורדבה וארילד כריסטנסן (גרואלינג וגיטרות).
אפיקה: סימונה סימונס (מצו-סופרן עד אלט) ומארק יאנסן (גרואלינג וגיטרות).
Draconian: אנדרס יאקובסון (גרואלינג) וליסה יוהנסון (מצו סופרן) והייקה לנגהנס (אלט).
Theatre of Tragedy עם הזמרת ליב קריסטין (שירה נשית) לצד גראולינג.
Beyond Forgiveness: טליה הויט (סופרן), ריצ'רד מרקוס (גרואלינג) וגרג ויטוור (גרואלינג וצרחות בלאק מטאל).
Galadriel
ראו גם

מטאל גותי
מטאל סימפוני
גרואלינג
שכיב שנאן

שכיב מוראד שנאן (בערבית: شكيب مراد شنان; נולד ב-20 ביוני 1960) הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי. חבר הכנסת לשעבר. בכנסת ה-17 מטעם מפלגת העבודה ובכנסת ה-18 מטעם מפלגת העצמאות.
קורות חיים

שנאן הוא בן העדה הדרוזית, נולד וגדל בחורפיש. בשירותו בצה"ל (1979–1982) הוא שירת כלוחם בגדוד חרב ובסיירת 244. לאחר מכן הוא סיים לימודי תואר ראשון במזרחנות, לימודים כלליים ולימודי קדם במשפטים מאוניברסיטת תל אביב. בתום לימודיו חזר לכפרו ושימש בין השנים 1989–1995 מורה, רכז החטיבה העליונה וממלא מקום מנהל בית הספר התיכון העל-יסודי השש-שנתי בחורפיש.
לאחר תקופת פעילות בהסתדרות שימש שנאן עוזר לסגן שר משרד הפנים סאלח טריף. לאחר הבחירות לכנסת הארבע עשרה הוא עבר לשמש יועץ בכיר לשר לענייני מיעוטים במשרד ראש הממשלה. שנאן מילא תפקיד זה בין השנים 1997–2001 ולאחריו שימש מפקח ארגון ומנהל במחוז הצפון של משרד העבודה והרווחה ומנהל משרד הרווחה במחוז. בשנת 2005 הוא מונה על ידי שר הפנים אופיר פינס לשמש יועץ בכיר לשר, תפקיד בו החזיק כשנה.
בשנת 2006 התמודד שנאן לרשימת מועמדי מפלגת העבודה לכנסת ה-17 ונבחר למקום העשרים במשבצת המשוריינת לנציג העדה הדרוזית. טרם מינויו של ראלב מג'אדלה לשר, הועלה שמו כמועמד אפשרי לתפקיד מטעמו של יו"ר המפלגה עמיר פרץ. עם פרישתו של אפרים סנה מהמפלגה והתפטרותו מן הכנסת - נכנס שנאן לכנסת במקומו, ב-28 במאי 2008 וכיהן כחבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-16 ברשימת העבודה לכנסת אך לא נכנס לכנסת לאחר הבחירות ושב לתפקיד מפקח מנהל במחוז הצפון של משרד הרווחה.
בפברואר 2012 הצטרף שנאן למפלגת העצמאות. לאחר התפטרותו של מתן וילנאי שמונה להיות שגריר ישראל בסין הושבע שנאן כחבר כנסת ב-15 בפברואר.
באוקטובר 2017 נשא דברים בכנס "נשים עושות שלום" בירושלים.
חיים אישיים

שכיב שנאן הוא תושב חורפיש שבגליל. הוא נשוי ואב לחמישה ילדים. אחד מבניו, רב-סמל מתקדם כמיל שנאן, נפל במילוי תפקידו בפיגוע בהר הבית ב-14 ביולי 2017.
הערות שוליים

↑  עקיבא אלדר, פרץ שוקל למנות לשר את הדרוזי שכיב שנאן, באתר הארץ, 8 בדצמבר 2006
↑  אריק בנדר, אושר סופית: שכיב שנאן ימונה לחבר כנסת, באתר nrg‏, 14 בפברואר 2012
↑  פנחס וולף‏, הח"כ לשעבר, שכיב שנאן, הצטרף למפלגת העצמאות, באתר וואלה, 7 בפברואר 2012
↑  נטעאל בנדל וירון דורון, שני השוטרים שנרצחו בפיגוע: האיל סתאוי וכמיל שנאן, באתר nrg‏, 14 ביולי 2017
תומאס א קמפיס

| --- | --- |

 לידה:  1380? Kempen, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  25 ביולי 1471 (בגיל 91 בערך) זוולה, הולנד 
 שם לידה:  Thomas Haemerkken 
 מדינה:  ארצות השפלה הבורגונדיות 
 מקום קבורה:  Basiliek van Onze-Lieve-Vrouw-Tenhemelopneming 
 שם עט:  Tomáš Hemerken Kempenský 
 שפות היצירה:  הולנדית, לטינית 
 יצירות בולטות:  הליכה בדרכו של ישו 
 
אנדרטה על הר אגנס הקדושה בזוולה "כאן חי תומאס ואן קמפן בשירות האדון וכתב את "הליכה בעקבות ישו" שלו, 1406–1471"
רליקוויאריום עם שרידיו של תומאס א קמפיס
Opera spirituale, 1568.
תּוֹמַאס אַ קֶמְפִּיס (בלטינית: Thomas à Kempis) או תּוֹמַאס מִקֶּמְפֶּן (בגרמנית: Thomas von Kempen; בהולנדית: Thomas van Kempen; סביב 1380 – 25 ביולי 1471) היה כומר נוצרי קתולי גרמני-הולנדי של סוף ימי הביניים ומחבר הספר "הליכה בדרכו של ישו (אנ')", שפורסם בעילום שם בלטינית בהולנד בערך בשנים 1418–1427, אחד מספרי הדבקות הנוצריים (אנ') הפופולריים והידועים ביותר. פירוש שמו בלטינית זהה לשמו בגרמנית, כלומר "תומאס מקמפן", כשקמפן (אנ') היא עיר הולדתו.
הוא היה חבר בתנועת "הדבקות החדשה (אנ')" (Devotio Moderna), תנועה רוחנית בתקופת ימי הביניים המאוחרות, וחסידם של חירט חרוט (אנ') ופלורנס רדווינס (אנ'), מייסדי האחים של החיים המשותפים (אנ').
ביוגרפיה

תומאס נולד בקמפן (אנ') שבחבל הריין. שם משפחתו בלידתו היה "המרקן" (Hemerken) או "המרלין" (Hammerlein), כלומר מקצוע המשפחה, "פטיש קטן", תורגם ללטינית כ"Malleolus". אביו, יוהאן, היה נפח ואימו, גרטרוד, הייתה מנהלת בית ספר. אף על פי שהוא מוכר באנגלית בתור Thomas à Kempis, ה-"a" מייצגת את ה-"מאין" בלטינית ומודגשת (à) בטעות. בכתביו חתם בעצמו "תומאס קמפנסיס" או "תומאס קמפיס".
בשנת 1392, תומאס הלך בעקבות אחיו, יוהאן, לדוונטר בהולנד של ימינו כדי ללמוד בבית הספר הלטיני הנודע שם. בזמן שלמד בבית ספר זה, תומאס נתקל באחים של החיים המשותפים (אנ'), חסידי תנועת "הדבקות החדשה (אנ')" של חירט חרוט (אנ'). הוא למד בבית הספר בדוונטר בשנים 1392–1399.
לאחר שעזב את בית הספר, עבר תומאס לעיר הסמוכה זוולה לבקר את אחיו שוב, לאחר שיוהאן הפך לאב המנזר של מנזר הר אגנס הקדושה של מסדר האוגוסטינים שם. קהילה זו הייתה אחת מקהילות הכמרים של קהילת וינדסהיים (אנ'), שנוסדה על ידי תלמידי חרוט במטרה לייצר דרך חיים שתואמת יותר את הנורמות של חיי הנזירים של התקופה. תומאס עצמו הצטרף למנזר הר אגנס הקדושה בשנת 1406. אולם הוא לא הוסמך לכמורה עד כמעט עשור לאחר מכן. הוא הפך למעתיק וסופר פורה. תומאס קיבל הסמכה לכהונה ב-1413 ומונה למשנה לאב המנזר ב-1429.
כהונתו הראשונה בתפקיד משנה נקטעה על ידי גלות הקהילה מאגנטנברג (1429). התעוררה מחלוקת בקשר למינוי לכס הבישוף שהתפנה באוטרכט. האפיפיור מרטינוס החמישי דחה את מינויו של הבישוף הנבחר רודולף ואן דיפולט (אנ'), והטיל צו איסור. הכמרים נשארו בגלות תוך קיום האיסור עד להסדרת המחלוקת (1432). במהלך תקופה זו, תומאס נשלח לארנהם כדי לטפל באחיו החולה. הוא נשאר שם עד שאחיו מת בנובמבר 1432.
מלבד זאת, תומאס בילה את זמנו בין תרגילי הדבקות בכתיבה ובהעתקת כתבי יד. הוא העתיק את התנ"ך לא פחות מארבע פעמים, אחד מהעותקים נשמר בדרמשטאדט, בגרמניה של ימיו, בחמישה כרכים. מכתביו ניכר שהוא קרא ספרות בצורה נרחבת ויצירותיו שופעות ציטוטים מקראיים, במיוחד מהברית החדשה.
בתור משנה לאב המנזר הוא הוטל עליו להדריך חניכים, ובתפקיד זה כתב ארבעה ספרונים בין 1418 ל-1427, שקובצו מאוחר יותר ונקראו על שם הפרק הראשון של הספרון הראשונה: "הליכה בדרכו של ישו" (De Imitatione Christi). תומאס מור אמר שזה אחד משלושת הספרים שחייבים להיות לכולם. בין השנים 1500 ל-1700 יצאו לאור 13 תרגומים של ספר זה לאנגלית. תומאס מת ליד זוולה בשנת 1471. יש אגדה לפיה נמנעה ממנו הכרה כקדוש כ-200 שנה לאחר מותו על ידי הכנסייה הקתולית בשל הימצאותם של סימני שריטה בחלק הפנימי של מכסה הארון שלו, מה שכביכול פוסל אותו מהכרה בקדושתו. כלומר הוא לא אימץ את המוות בשלווה. עם זאת, ישנן עדויות מועטות התומכות בכך שהוא נקבר בחיים או ברעיון שהכנסייה הייתה שוללת ממנו את קדושתו אם היו מגלים שהוא מת בצורה זו.
כתביו

כתב היד של קמפיס משנת 1441 של "הליכה בדרכו של ישו (אנ')" זמין בספרייה המלכותית (Bibliothèque Royale) בבריסל (סימן מדף: MS 5455-61).
תומאס גם כתב את הביוגרפיות של חברי הדבקות החדשה – חריט חרוט, פלורנס רדווינס, יאן ואן דה חרונדה (Jan van de Gronde) ויאן ברינקרינק (Jan Brinckerinck). יצירותיו החשובות כוללות סדרה של דרשות לחניכים של מנזר אוגוסטינוס הקדוש, כולל "תפילות ומדיטציות על חיי ישו", "מדיטציות על התגלמותו של ישו", "על חיבה אמיתית של הלב", "שיח הנשמה", "גן הוורדים", "עמק של חבצלות", ו"חייה של לידווינה הקדושה מסכידאם".
הערכה

אנדרטה הוקדשה לזכרו בנוכחות הארכיבישוף של אוטרכט בכנסיית מיכאל הקדוש, זוולה, ב-11 בנובמבר 1897. בשנת 1964 נסגרה כנסייה זו, מה שגרם להעברה של המונומנט לכנסיית מיכאל הקדוש חדשה מחוץ למרכז זוולה. בשנת 2005 נסגרה גם כנסייה זו והמונומנט הועבר לכנסיית Onze-Lieve-Vrouw-ten-Hemelopneming kerk (כנסיית עליית מרים) במרכז זוולה.
הערות שוליים

1 2 3  Kempis (2004). On the Passion of Christ according to the four evangelists. Ignatius Press. pp. 9–12. ISBN 9780898709933.
↑  John-Julian, Fr., OJN, ed. (2012). "Introduction - Thomas Hamerken". The Complete Imitation of Christ. Brewster, MA: Paraclete Press. ISBN 978-1557258106.
1 2 3  Thomas a Kempis, Catholic Encyclopedia (1913)
↑  "Thomas a Kempis, Priest, Monk, and Writer". Christianity.com (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-10-22.
↑  ""Thomas à Kempis", Christian History, August 8, 2008".
↑  Crane, David (1975). "English Translations of the Imitatio Christi in the Sixteenth and Seventeenth Centuries". Recusant History. 13 (2): 79–100. doi:10.1017/S0034193200032489. ISSN 0034-1932.
↑  Moore, Timothy (27 ביולי 2016). "Why Isn't Thomas a'Kempis a Saint of the Catholic Church?". Imitating Christ In Daily Life. נבדק ב-19 ביוני 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Prayers and meditations on the life of Christ, by Thomas à Kempis, translated by William Duthoit
↑  Thomas, à Kempis.  Vincent Scully (ed.). St. Lydwine of Schiedam, virgin. London: Burns & Oates.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269088005171  PLWABN: 9810581417905606  BIBSYS: 90153483  BNC: 000069003  BNE: XX1642401  BnF: cb11887700z (data)  BPN: 11627150  CANTIC: a10347021  CiNii: DA0108781X  GND: 118642766  ICCU: CFIV017036  ISNI: 0000 0001 2134 7570  LCCN: n80002949  LNB: 000034561  MusicBrainz: f6c349be-434b-4fbf-bf9b-b1e389102ecb  MGP: 140181  NDL: 00458644  NKC: jn1998151300  NLA: 36520973  NLG: 111726  NLK: KAC199627356  NSK: 000042499  NTA: 333885570  RERO: 02-A003896977  SELIBR: 96616  SNAC: w6zw1mgk  SUDOC: 026672707  TePapa: 25846  Trove: 1269947  ULAN: 500320471  VcBA: 495/52692  VIAF: 59077661   WorldCat (עם VIAF): 59077661
שפירין

פסיפס כתובת רחוב - בשורה ה-27 נזכרת "שפירין" כאחת העיירות היהודיות בתחום סבסטיה הפטורות ממעשרות.
שפירין היה יישוב יהודי בשומרון בתקופת המשנה והתלמוד, אשר נזכר בכתובת רחוב כאחת העיירות המותרות בתחום סבסטיה לעניין חובת קיום המצוות התלויות בארץ, בשל מגורי הכותים באזור.
העיירה שפירין נזכרת בשורה ה-27 בכתובת, לצד עיירות נוספות באזור צפון שומרון, ובהן ציר, דותן, יצת, כפר יהודית, כפר כסדיה, פנטאקומוותה, שילתה, עננין ובלעם עלייתה.
הצעת הזיהוי המקובלת ליישוב הקדום היא בחורבה הקרויה ח'רבת א-שיח' ספירין שבין בקעת סאנור וג'נין, כ-4 ק"מ ממזרח לקבטיה.
לקריאה נוספת

אהרן דמסקי, העיירות המותרות שבתחום סבאסטי לפי הכתובת שברצפת הפסיפס של רחוב, קדמוניות, יא, תשל"ח, עמ' 3-2.
י' זוסמן, כתובת מבית הכנסת של רחוב בעמק בית שאן, קדמוניות, ח, תשל"ו, עמ' 128-123.
שער התחייה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שער העיר, סימן נוף 
 מיקום:  טברסקוי ראיון 
 מדינה:  רוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1535
 תאריך פתיחה רשמי:  1535 
 תאריך פירוק:  1931 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית, Uzorochye 
 קואורדינטות:  55°45′20″N 37°37′05″E﻿ / ﻿55.755638888889°N 37.617972222222°E﻿ / 55.755638888889; 37.617972222222
  (למפת מוסקבה מוגדלת) שער התחייה(למפת מוסקבה רגילה) שער התחייה
 
שער התחייה וקפלת התחייה - מראה מצפון
תקריב של השער והקפלה, ומבט לעבר הכיכר האדומה וכנסיית ואסילי הקדוש
שער התחייה (רוסית: Воскресенские ворота) או השער האיוורי (Иверские ворота) הוא שער בפינה הצפונית של הכיכר האדומה במוסקבה, היחיד שנותר משערי האזור המסחרי של קיטאי-גורוד.
המבנה

השער מקשר בין הכיכר האדומה מדרום לכיכר מאנז' שמצפון לו. השער ממוקם בפינה הצפונית של הקרמלין, בין בניין המוזיאון ההיסטורי הממשלתי ממערב לבניין מוזיאון לנין ממזרח. בצידו הצפוני של השער ניצבת הקפלה האיוורית ובה מוצג העתקו של איקונין אם האלוהים האיוורית (Икона Божией Матери Иверская). לוח ארד ליד הקפלה מסמל את קילומטר אפס של מוסקבה ורוסיה כולה.
כאשר נבנו חומות האבן של קיטאי-גורוד ב-1535, הוקם שער האבן הראשון במקום. המבנה נבנה מחדש ב-1680 ומעל שני המעברים שבשער הוקמו שני מגדלים הנושאים גגות בצורת אוהל, בדומה למגדליה של חומת הקרמלין. איקונין המתאר את התחייה נקבע בשער בצידו הפונה אל הכיכר האדומה, וזה העניק לו את שמו. עד שנת 1731 שימשו המבנים שמעל לשער כחנות וכמטבעה, ולאחר מכן שימשו את בית הדפוס של אוניברסיטת מוסקבה.
האיקונין עושה הניסים של אם האלוהים האיוורית שוכן בקפלה הקטנה שמצפון לשער מאז שנת 1649. האיקונין המקורי נמצא במנזר איווירון הגאורגי בהר אתוס, ומכאן ההקשר לאיבריה הקווקזית והמקור לשמם החליפי של הקפלה ושל השער. על פניה של הבתולה נראית צלקת, ולפי המסורת דימם הפצע בעת אחד ממאבקי האיקונוקלאזם. קפלת העץ הוחלפה במבנה אבן בשנת 1781, ומעליה כיפה בצבע תכלת שבה משובצים כוכבים מוזהבים. על הכיפה ניצב פסל מלאך האוחז בצלב.
בשנת 1929 הועברה הקפלה מהמקום, והשער נהרס בשנת 1931 כדי לפתוח פתח עבור כלי רכב צבאיים כבדים שעשו את דרכם לכיכר האדומה בשעת מצעדים צבאיים. בין 1994 ל-1996 נבנו שני המבנים מחדש, והעתק חדש של האיקונין עושה הניסים הובא מהר אתוס.
איקונין אם האלוהים בקפלה האיוורית
שער השוק של מילטוס

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שער, ממצא ארכאולוגי 
 על שם:  מילטוס 
 כתובת:  מוזיאון פרגמון 
 מיקום:  ברלין 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – העשור של 220
 תאריך פתיחה רשמי:  שנות ה־20 של המאה ה־3 
 חומרי בנייה:  שיש 
 מידות
 רוחב:  28.92 מ' 
 גובה:  16.68 מ' 
 קואורדינטות:  52°31′15″N 13°23′47″E﻿ / ﻿52.5208°N 13.3964°E﻿ / 52.5208; 13.3964
  (למפת ברלין מוגדלת) שער השוק של מילטוס(למפת ברלין רגילה) שער השוק של מילטוס
 
שער השוק של מילטוס
שער השוק של מילטוס הוא אחד המוצגים הגדולים והמרשימים במוזיאון פרגמון בברלין. הוא נבנה בשנים 110–120 לספירה בתקופתו של הקיסר אדריאנוס בעיר מילטוס (כיום בטורקיה) וחרב ברעש אדמה במאה ה-10 או במאה ה-11.
היסטוריה

מילטוס הייתה פוליס באיוניה (טורקיה של היום), לחופי הים האיגאי. ההיסטוריה של העיר משתרעת מתקופת הברונזה, התקופה המינואית, התקופה המיקנית, היוונית, הרומית הביזנטית והעות'מאנית. היא הייתה עיר נמל עשירה בחוף המערבי של אנטוליה. נעזבה בתחילת השלטון העות'מאני ונמלה נסתם. כיום חורבותיה נמצאות במרחק 10 ק"מ מהחוף.
לשער שתי קומות. הוא בנוי משיש ברוחב 30 מטר בגובה 16 מטר ובעומק 5 מטר. הוא נחפר בשנים 1899–1911 על ידי משלחתו של תאודור ויגאנד וחלקיו הובלו לברלין שם הורכבו בשנים 1925–1929.
השער נפגע קשה בהפצצות במלחמת העולם השנייה ועבר שיקום ושחזור בשנים 1952–1954; 40% ממנו הם חלקים לא מקוריים.
בחדר התצוגה יש גם רצפת פסיפס ממילטוס ובמרכזה אורפאוס פורט על לירה ומוקף בחיות. מול השער נמצאת במה מוגבהת מקושטת מעתיקות ממילטוס ועליה דגם של העיר ושער השוק.
רצפת הפסיפס ממילטוס
במת מבנה ממילטוס
דגם העיר מילטוס
דגם שער השוק של מילטוס
שרוול תרמי

שרוול תרמי על תותח של מרכבה סימן 4. ניתן לראות את הברגים המשמשים לקיבועו והסרתו. קצה הקנה אינו מכוסה בשרוול תרמי, ומחשב הירי יודע לפצות על כך.
שרוול תרמי הוא כיסוי לאורך החלק החיצוני של קניהם של תותחים בקטרים גדולים. מורכב בדרך כלל על תותחי טנקים.
מטרתו העיקרית של השרוול היא למנוע עיוות של קנה התותח כתוצאה מהפרש טמפרטורות העלול להתפתח עליו. השרוול מונע מצב בו הטמפרטורה בנקודה מסוימת בקנה גבוהה או נמוכה יותר, עקב חום השמש, רוחות או שלג. לאחידות הטמפרטורה בקנה יש השפעה על דיוק התותח, ומכאן חשיבותו של השרוול התרמי. לרוב, ניתן לפרק ולהחליף בקלות את השרוול התרמי ולצבוע אותו בצבעי הטנק. שרוולים תרמים מתקדמים בנויים באופן כזה שיקטין את החתימה התרמית של התותח ובכך יקשה על זיהוי הרק"ם באמצעי ראיית לילה תרמי.
לרוב, מכוסה גם מפנה הגזים בשרוול תרמי, ללא קשר למיקומו.
אחד הטנקים הראשונים שעשו שימוש בשרוול תרמי הוא טנק הצ'יפטיין הבריטי. השרוולים התרמיים שמשמשים את תותחי 120 מ"מ של טנקי המרכבה סימן 3 וסימן 4 פותחו בישראל על ידי חברת ווישיי ישראל ונחשבים לטובים מסוגם בעולם. פליקס זנדמן, מייסד ויו"ר וישיי אינטרטכנולוג'י שהיה גם המפתח הראשי של השרוול, תרם את הפתרון למדינת ישראל, וראה בו גולת כותרת של עשייתו.
שינוי מין בהלכה

פוסקי ההלכה התייחסו לאפשרות התאורטית של מהפך מלא במינו של אדם, לכריתת איבר מינו הזכרי או איבר מינו הנקבי של אנדרוגינוס, לניתוח לשינוי מין, ולהתנהגויות טרנסקסואליות אחרות. השינויים נידונו מצד האיסורים שעשויים להכרך בהם, ומצד השלכותיהם על ההלכות התלויות במגדר.
איסורים על שינוי מין > לבוש

על פי המקרא, קיים איסור לפיו ”לֹא יִהְיֶה כְלִי גֶבֶר עַל אִשָּׁה וְלֹא יִלְבַּשׁ גֶּבֶר שִׂמְלַת אִשָּׁה, כִּי תוֹעֲבַת ה' אֱלֹהֶיךָ כָּל עֹשֵׂה אֵלֶּה” (ספר דברים, פרק כ"ב, פסוק ה'). כתוצאה מפסוק זה נקבע בהלכה איסור על לבישת בגדי המין השני  - קרוס-דרסריות.
איסורים על שינוי מין > ניתוח לשינוי מין

חלק מהטרנסג'נדריות והטרנסג'נדרים עוברים הליכים שונים על מנת להתאים את גופם לזהותם המגדרית. ניתוח לשינוי מין המשנה את אברי המין הגברי אסור בהלכה משום איסור סירוס. איסור סירוס זכרים נחשב לאיסור דאורייתא, הנלמד מהכתוב ”"וּמָעוּךְ וְכָתוּת וְנָתוּק וְכָרוּת לא תַקְרִיבוּ לַה´ וּבְאַרְצְכֶם לא תַעֲשׂוּ” (ספר ויקרא, פרק כ"ב, פסוק כ"ד). איסור עיקור נקבות הוא מדרבנן.
המגדר ההלכתי של טרנסקסואלים

המגדר ההלכתי של אדם נוגע לדינים רבים. ביניהם נמצא מגדר האנשים עימם יותר לו לקיים יחסי מין, ועניינים רבים נוספים הכרוכים בזהות מינית, אך גם תחומים הלכתיים שונים, כגון חיוב במצוות שנשים פטורות מהן.