stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המשמר הלאומי של ארצות הברית

| --- | --- |

 תמיד מוכנים, תמיד שם
 פרטים
 כינוי:  המשמר הלאומי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:  צבא ארצות הברית, חיל האוויר האמריקאי
 סוג:  כוח מילואים צבאי
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1903–הווה (כ־122 שנים)
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  לוחמים בשירות מילואים
 ציוד עיקרי:  נשק קל ואמצעים מיוחדים
 פיקוד
 יחידת אם:  לשכת המשמר הלאומי
 מפקדים:  גנרל סטיבן נורדהאוס   2 באוקטובר 2024 - נוכחי
המשמר הלאומי של ארצות הברית (National Guard of the United States) הוא כוח מילואים צבאי שמתחלק למשמר לאומי של הצבא ולמשמר לאומי של חיל האוויר האמריקני. המשמר הלאומי מכיל יחידות מיליציה אזרחיות שמשרתות כחלק מהמשמר הלאומי בכל אחת מ-50 המדינות בארצות הברית.
המשמר הלאומי מנוהל על ידי לשכת המשמר הלאומי הכפופה אדמיניסטרטיבית למחלקת ההגנה של ארצות הברית. ראש לשכת המשמר הלאומי הוא מפקד המשמר הלאומי, ומ- 2 באוקטובר 2024 עומד בראש הלשכה הגנרל סטיבן נורדהאוס.
לשכת המשמר הלאומי הוקמה לראשונה על פי חוק המיליציה מ-1903. עד 1947 פעל כוח המשמר הלאומי כחלק מלשכת המשמר הלאומי שגייס אנשי מיליציה אזרחיים. במתכונתו הנוכחית הוקם המשמר הלאומי ב-1947.
חיילי המשמר הלאומי מחולקים למדינות השונות המרכיבות את ארצות הברית, וככאלה הם כפופים למרותה של כל מדינה בנפרד. מצד שני הם כפופים גם למרותו של השלטון הפדרלי המרכזי ולמפקד העליון של צבא ארצות הברית, כלומר לנשיא. דוגמה למתח האפשרי בין הפיקוד המדינתי המקומי לבין הסמכות הפדרלית אירעה בשנת 1957 במשבר ליטל רוק אז הורה מושל מדינת ארקנסו לחיילי המשמר הלאומי למנוע כניסת תלמידים שחורים לבית ספר תיכון של לבנים. בתגובה, שלח הנשיא אייזנהאואר כוחות צבא הפדרלי למקום שיאפשרו את ביצוע האינטגרציה והפקיע את הפיקוד על המשמר הלאומי בקנזס לטובת הרמה הפדרלית.
חייל וחיילת של המשמר הלאומי של איידהו
יחידות המשמר הלאומי תרמו רבות למבצעי החילוץ והטיפול בנפגעי הוריקן קתרינה בספטמבר 2005. המשמר הלאומי גם נוטל תפקידי שיטור והכוונה בעת אסון טבע חמור או בחורף קשה במיוחד, כאשר היחידות מסייעות לכוחות משטרת המדינה (בכל מדינה ומדינה בארצות הברית) בעת מבצעי סילוק שלגים מצדי הדרכים, על מנת להקל על התנועה.
חיילי המשמר הלאומי באימון במרוקו, 2022
לאחר פיגועי 11 בספטמבר המשמר הלאומי הפך לכוח מילואים שחייליו מגויסים למאבק בטרור ורבים מחיילי המשמר אף השתתפו במבצעי לוחמה באפגניסטן, בעיראק ובפקיסטן.
סמכויות ואופני הפעלה

המשמר הלאומי של ארצות הברית הוא כוח צבאי ייחודי הפועל בשני מישורים: פדרלי ומדינתי. בהתאם למטרת ההפעלה והסמכות המאשרת, נקבעים תחומי האחריות, מגבלות הפעולה, ומשך השירות. ההפעלה של המשמר הלאומי מוסדרת בחוק הפדרלי ובחוקי המדינות.
| אופן ההפעלה | הסמכות הפיקודית | המשימות | מימון ההפעלה | דוגמאות שימוש |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שירות פעיל במסגרת המדינה (State Active Duty - SAD) | מושל המדינה | סיוע באסונות טבע, טיפול בהפרות סדר,תגובה לאיומי טרור. | תקציב המדינה | התמודדות עם טורנדות בקנזס, שריפות יער בקליפורניה, והוריקנים בחופי ארצות הברית. בנוסף אבטחת סדר ציבורי במהלך מהומות אזרחיות. |
| שירות במסגרת כותרת 32 (Title 32) | מושל המדינה | אימונים, אבטחת גבולות, מאבק בסמים, תגובה לאיומי נשק להשמדה המונית ומשימות אזרחיות נוספות. | מימון פדרלי | אבטחת נמלי תעופה לאחר מתקפות 11 בספטמבר, תגבור הביטחון באולימפיאדת סולט לייק סיטי בשנת 2002. |
| שירות במסגרת כותרת 10 (Title 10) | נשיא ארצות הברית | החיילים הופכים לכוחות פדרליים ומשתתפים במשימות מבצעיות בארצות הברית ומחוץ לה. | מימון פדרלי | התערבות בניסיון לשמור על זכויות האזרח באלבמה ב-1963.משימות מבצעיות באפגניסטן, עיראק ובוסניה. |
הערות שוליים

↑  אהרון חליוה וגל פרל פינקל, דרוש משמר לאומי, מרכז דדו, 16 ביוני 2021.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 0405 0734  LCCN: no2018163093  NDL: 00572371  VIAF: 1208154441723235460004   WorldCat (עם VIAF): 1208154441723235460004
קייטן

| --- | --- |

קייטן מדגם 1 המוצג במוזיאון המלחמה יושוקן ביפן. אורכו 14.75 מטרים, רוחבו כמטר אחד, ומשקלו הכולל המקורי היה כ–8.3 טונות.
 מידע בסיסי
 ייעוד:  סדרת דגמי טורפדו מאויש למשימות תקיפה–התאבדות
 ארץ ייצור:  האימפריה היפנית 
 מלחמות ומבצעים:  מלחמת העולם השנייה 
 תקופת השירות:  1944–1945 (כשנה) 
 משתמשים:  הצי הקיסרי היפני 
 ממדים
 אורך:  14.5 מ' 
 
קָייטֶן (בקאנג'י: 回天, תרגום מילולי: "הופך הרקיע") הוא סוג של טורפדו מאויש (מעין שילוב בין טורפדו לצוללת–יחיד) למשימות תקיפה–התאבדות, ששימש את הצי הקיסרי היפני לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, כאמצעי לפגיעה בכלי שיט של בעלות הברית.
רקע לפיתוח

בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, בשלהי 1943, שקלו חברי הפיקוד העליון היפני הצעות למתקפות התאבדות שונות, מתוך הכרה בכך שהמלחמה אינה מתקדמת לשביעות רצונם. הצעות אלו נדחו בתחילה, אך מאוחר יותר נחשבו נחוצות. שיטות תקיפה-התאבדות שונות פותחו ביחידות התקיפה המיוחדות היפניות (אנ') ויושמו ביחידות לוחמות שונות.
בצי הקיסרי יושמו מספר שיטות תקיפה-התאבדות נגד כלי שיט של בעלות הברית: טייסי הקַמִיקַזֶה שטסו במטוסי האוֹקַה וצללו לעבר מטרותיהם, סירות מנוע מאוישות בחיילים מתאבדים בשם שִׁינְיוֹ (אנ'), צוללני פוּקוּרְיוּ (אנ') מתאבדים שתקפו כלי שיט מן הקרקעית, וצוללות קייטן. הקמיקזות הצליחו במידה מסוימת, והאמצעי השני המוצלח ביותר היה הקייטן. המחקר על הקייטן הראשון החל בפברואר 1944, ואב הטיפוס הראשון יוצר ב-25 ביולי של אותה שנה. עד 1 באוגוסט הוזמנו 100 יחידות.
כמו בעבור טייסי הקמיקזה, גם בעבור מפעילי הקייטן היווה הבּוּשידוֹ, קוד ההתנהגות של הסמוראים הדורש נאמנות וכבוד עד המוות, בסיס רוחני.
פיתוח

הדגם הראשוני של קייטן היה לא יותר מאשר תא מנוע של טורפדו מסוג 93 (אנ'), המחובר לגליל שישמש כתא המפעיל, עם מכל מי נטל במקום ראש הנפץ ושאר מערכות האלקטרוניקה וההידראוליקה שהוסרו מן הטורפדו. הגירוסקופ הפנאומטי של הטורפדו הוחלף בדגם חשמלי, והותקנו מערכות שליטה ובקרה שאפשרו למפעיל שליטה מלאה בכלי.
המתכננים והבוחנים המקוריים של נשק חדש זה היו לוטננט הִירוֹשִׁי קוּרוֹקִי ולוטננט סֵקִיוֹ נִישִׁינָה. שניהם מתו במהלך הפעלה של קייטנים, קורוקי באב טיפוס מוקדם מאוד.
בסך הכל תוכננו שישה דגמים של קייטן: סוגים 1, 2, 4, 5 ו-6 היו מבוססים על הטורפדו מסוג 93, וסוג 10 היה הדגם היחיד שהתבסס על טורפדו מסוג 92 (אנ'). סוגים 2, 4, 5, 6 ו-10 יוצרו רק כאבות טיפוס ומעולם לא נעשה בהם שימוש בקרב.
דגמים מוקדמים אפשרו למפעיל להימלט לאחר ההאצה הסופית לעבר המטרה. אין תיעוד של מפעיל כלשהו שניסה להימלט או התכוון לעשות כך, ואפשרות זו בוטלה בדגמים מאוחרים יותר עקב היותה מורכבת מדי לביצוע. בקייטנים אלה הפתחים היו ננעלים ברגע שהמפעיל נכנס לכלי, ולא היה באפשרותו לפתוח אותם. ראש הנפץ שבחזית הקייטן היה בנוי כך שיתפוצץ בעת התנגשות חזיתית, ובקייטן הותקן אמצעי השמדה עצמית, שנועד לשימוש המפעיל אם המתקפה נכשלה או אם נתיך המרעום לא עבד.
חיילים

האי אוֹזוּשִׁימַה (אנ'), השוכן בים הפנימי סֵטוֹ (בדרום יפן, בין שלושה מארבעת האיים העיקריים שלה), שימש כאתר אימונים: הוצבו בו מנופים וכבשׁי שיגור, נחפרו בו בורות ניסוי לטורפדו, ומפרץ רדוד גדול בשטחו שימש לביצוע ניסויים וירי. חיילי הקייטן היו כולם נערים וגברים בגילאי 17 עד 28. האימון הראשוני כלל שיט בסירות שטח מהירות תוך ניווט בעזרת פריסקופ וקריאת מכשירים בלבד. כאשר חייל התקדם מעבר לאימון הבסיסי הזה, הוא היה מתחיל להתאמן על קייטן. בכלי השיט שנועדו לאימון הותקנו ראש נפץ דמה, ציוד טלמטריה ומכל ניפוח חירום להחזרת הכלי אל פני השטח אם המפעיל יצלול לעומק מסוכן. אימוני קייטן התחילו בשיוטים מעגליים בסיסיים במהירות מופחתת אל נקודת ציון קבועה ובחזרה. האימון התקדם לשיוטים מהירים ומסוכנים יותר סביב סלעים ודרך ערוצים במים עמוקים. השיוטים הקשים יותר חייבו את החייל לעלות על פני השטח ולבדוק את הפריסקופ שוב ושוב, והצריכו התאמה קפדנית של רמות מכל הגימור בגלל המשקל המופחת עם ניצול החמצן. כשהמדריכים היו בטוחים ביכולותיו של החייל, הם היו מקדמות אותו לאימון מים פתוחים נגד ספינות מטרה. אימון ברמה זו נעשה לרוב במהירות התקפה מלאה, ובלילה או בדמדומים. השלב האחרון של האימון יהיה שיגור צוללת ועוד שיוטי תקיפה במים פתוחים על ספינות מטרה.
האימון היה מסוכן, ו-15 גברים מתו בתאונות, לרוב התנגשויות עם ספינות המטרה. אף על פי שראשי הנפץ היו רק דמה, הפגיעה במהירות החבטה הספיקה גם כדי לשתק את הקייטן וגם לפצוע קשות את החייל.
בפעולה, הקייטן הופעל תמיד על ידי אדם אחד, אבל דגמי האימון הגדולים יותר (סוגים 2, 4 ו-5) יכלו לשאת שניים או אפילו ארבעה. חיילי קייטן שהיו עוזבים למשימותיהם האחרונות היו משאירים צוואה והודעות מאחור ליקיריהם.
פריסה

צוללות קייטן תוכננו כך שניתן יהיה לשגרן מסיפון צוללות ואוניות לצורך התקפה, וכן מהתקנים מיוחדים בחופי יפן לצורך הגנה. הסיירת קִיטַקָאמִי (אנ') הותאמה לשיגור שמונה צוללות קייטן והשתתפה בניסויי שיגור ימיים של צוללות קייטן מסוג 1. בנוסף, שתי משחתות מסדרת מִינֵקַזֶה (אנ') הוסבו ל"נושאות צוללות קייטן": שִׁיוֹקַזֶה יכולה הייתה לשאת ארבע ונַמִיקַזֶה שתיים. שתים-עשרה משחתות מסדרת מָאצוּ (אנ') יועדו לעבור הסבה דומה כדי שכל אחת מהן תוכל לשאת צוללת קייטן אחת, אך רק הסבת טַקֵה הושלמה.
בפועל, רק כלי הטיס מסוג 1, בשיטת משלוח הצוללות, שימשו אי פעם בלחימה. עשרים ואחת צוללות מצוידות במיוחד נשאו שניים, ארבע, חמש או ששישה קייטן, תלוי במעמדן. הקייטן הוצמדו אל כלי השיט המארח על קוביות עץ עם צינור גישה צר המחבר את הצוללת לפתח התחתון של הקייטן. זה איפשר לצוות קייטן להיכנס מהצוללת המארחת בעודו שקוע.
לקייטן היה עומק צלילה מוגבל מאוד, מה שבתורו הגביל את עומק הצלילה של הצוללת המארחת. זהו אחד מכמה גורמים המואשמים בשיעור ההישרדות הירוד מאוד של צוללות המשתמשות בהן., שמונה צוללות אבדו בגלל טביעתן של שתי ספינות אויב בלבד ונזק לכמה אחרות.
לאחר שהמטרה נרכשה והצוללת המארחת הייתה בטווח, המפעיל תודרך, בקבוקי האוויר המתנעים של הקייטן הוטענו ותא המפעיל אוורר. לאחר מכן המפעיל נכנס לכלי השיט, הגירוסקופ תוכנן עם המיסב והעומק הנכונים והמפעיל קיבל את התדריך הסופי שלו.
הקייטן נפרד מהצוללת המארחת ופנה במהירות לכיוון שהוזן לתוך הגירוסקופ. ברגע שהוא נמצא בטווח ההתקפה הסופי, הקייטן היה עולה על פני השטח והמפעיל היה בודק את הטווח והמיסב שלו באמצעות פריסקופ ומבצע את כל ההתאמות הנדרשות. לאחר מכן הוא היה צולל לעומק מתאים, מחמש את ראש הנפץ וימשיך בריצת ההתקפה האחרונה שלו. אם הוא החמיץ הוא יוכל לבצע התאמות ולנסות שוב. אם המשימה תיכשל הוא יפוצץ את כלי השיט שלו כמוצא אחרון.
יתרונות

בהשוואה לטורפדו מסוג 93 ששוגרה על כלי שיט עילי, לקייטן היו היתרונות הברורים בכך שיש לו מפעיל שינחה אותו, ושל שיגור מצוללת שקועה. עם זאת, למרות היתרונות הללו, הם לא היו כמעט יעילים על בסיס אחד לאחד כמו הטורפדו מסוג 93 המוצלח ביותר שעליו התבססו. מקורות בארצות הברית טוענים כי הטביעות היחידות שהושגו על ידי התקפות קייטן היו מטוס השיחים USS Mississinewa שעגן באולית'י ב-20 בנובמבר 1944, עם אובדן של 63 איש. כלי נחיתה קטן של חי"ר (LCI-600), עם אובדן של שלושה גברים; והמשחתת מלווה את USS Underhill בזמן פעילותה מצפון מזרח לקייפ אנגניו ב-24 ביולי 1945, עם אובדן של 113 אנשים.
בניגוד לאמור לעיל, כמה מקורות יפניים נותנים מספרים גדולים בהרבה של הצלחות קייטן. ההסברים לסתירה זו נעוצים ככל הנראה בעובדה שהצוללת שמשגרת את ה-Kaiten הייתה מסוגלת להעריך הצלחה רק על ידי האזנה לפיצוץ הנשק שלה. כך למשל, לאחר ההתקפה על USS Mississinewa העריכו היפנים מספר גדול בהרבה של ספינות שטובעו ממספרם בפועל.
187 קצינים וחיילים אמריקאים נהרגו בתקיפות קייטן בעוד האבדות של צוותי קייטן וצוות התמיכה היו גבוהים בהרבה. בסך הכל 106 מפעילי קייטן איבדו את חייהם (כולל 15 הרוגים בתאונות אימונים ושתי התאבדויות לאחר המלחמה). בנוסף למפעילים, 846 גברים מתו כאשר הוטבעו שמונה צוללות יפניות נושאות קייטן, ו-156 אנשי תחזוקה ותמיכה נהרגו גם הם. זהו ניגוד בולט להצלחה היחסית של יחס ההרוגים של טייסי הקמיקזה.
הנצחה

באי אוֹזוּשִׁימַה, ששימש כאתר האימונים של מפתחי הקייטן ומפעיליו, שוכן כיום המוזיאון הזיכרון של הקייטן (אנ').
הערות שוליים

↑  World War II in the Pacific, internet archive, ‏January 23, 2009
↑  קומנדר טאמאיצ'י סאיטו, לוחמה תת-ימית (הפושטים מן הים), מוקד, 1970, עמ' 117-118
↑  Mark Carlson, Kaiten, warfare history
↑  קומנדר טאמאיצ'י סאיטו, לוחמה תת-ימית (הפושטים מן הים), מוקד, 1970, עמ' 118-120
↑  קומנדר טאמאיצ'י סאיטו, לוחמה תת-ימית (הפושטים מן הים), מוקד, 1970, עמ' 120-121
ביאורים

↑  רקיע במובן התאולוגי של מושב האל או האלים (כמו Heaven באנגלית, מעין שילוב בין "השמיים" ו"גן עדן"). מתורגם גם כ"היפוך רצון השמיים" ו"מרעיד שמיים".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538391505171  LCCN: sh85071307  NDL: 01198162 
טורפדו יפני מסוג 93 (אורך: 9 מטרים, רוחב: 61 ס"מ, משקל: 2.7 טון; שלל שהוצג מחוץ למטה הצי האמריקאי במהלך מלחמת העולם השנייה). מטילי טורפדו מסוג זה ומסוג 92 הקטן ממנו פורקו תאי ההנעה ששימשו בדגמי הקייטן. ניתן להבחין בהם בקלות בחלקו האחורי של כל קייטן משום שהם צרים משמעותית מגופו.
מפת מיקום בסיסי קייטן ידועים בסוף מלחמת העולם השנייה
המוזיאון להנצחת הקייטן, אוזושימה, יפן
קהיר

ערך זה עוסק בבירת מצרים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
קָהִיר (בערבית: ‏القاهرةקובץ:Al-Qahirah.ogg‏Ⓘ‏; בערבית מצרית: القاهره; תעתיק מדויק: אלְקָאהִרַה; בתרגום מילולי לעברית: "המנצחת") היא בירת מצרים והעיר הגדולה ביותר בה. על פי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 אוכלוסיית העיר מנתה כ-9.8 מיליון בני אדם וכ-21.89 מיליון במטרופולין קהיר רבתי – הגדולה ביותר באפריקה, במזרח התיכון ובעולם הערבי, והשישית בעולם. האתרים ההיסטוריים של קהיר האסלאמית הוכרזו כאתרי מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1979 והעיר שימשה כבירת התרבות הערבית הראשונה בשנת 1996.
גאוגרפיה

קהיר ממוקמת בצפון מצרים, לגדות נהר הנילוס החוצה אותה ביציאה של הנהר אל הדלתא של הנילוס.
העיר מתחלקת לשני חלקים לא שווים: העיר העתיקה והעיר החדשה. העיר החדשה בנויה בסגנון אירופאי מודרני, בתים גדולים, מלונות, בנייני משרדים ועוד, בעוד העיר העתיקה בנויה בצפיפות, ניכרים בה שברי חומות ושרידים עתיקים, יש בה מסגדים רבים מימי הביניים (כשהחשובים ביניהם הם מסגד אל-אזהר, מסגד אבן טולון, מסגד אל-חוסיין ומסגד מוחמד עלי שבמצודת קהיר – ה"סיטאדל"), וכן בניינים גבוהים שחלקם העליון מיועד למגורים וחלקם התחתון – למסחר.
מאז עלייתו של נאצר לשלטון החלה קהיר לגדול במהירות, דבר שהשפיע קשות על התשתיות בעיר שלא עמדו בעומס. קהיר הפכה לעיר צפופה (השנייה בגודלה בעולם) בעלת זיהום אוויר גבוה, עומסי תנועה קשים וכן לכלוך ועוני רב. מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, עושים השלטונות מאמצים רבים לפזר את האוכלוסייה מקהיר לערי שדה כמו גם לנסות ולשפר את המצב התברואתי שלה. לאור תוכניות אלו, הורחבו כבישים ונבנתה רכבת תחתית יחסית מודרנית, כמו גם קניונים ובתי מלון מפוארים.
בקהיר מספר אתרים חשובים, חלקם ברמה בין-לאומית: המוזיאון המצרי, המוזיאון המצרי הגדול, הפרלמנט, מצודת קהיר (ה"סיטאדל"), שוק חאן אל-חלילי, קהיר העתיקה ובית הכנסת בן עזרא, וכן מתחם הפירמידות בגיזה אשר נמצא בשולי העיר.
היסטוריה

במיקומה הנוכחי של קהיר, בקצה הדרומי של דלתת הנילוס, הייתה לאורך ההיסטוריה התיישבות קבע. ערים היסטוריות מרכזיות בסביבתה של קהיר כוללות את גיזה, ממפיס ואון (הליופוליס). העיר קהיר עצמה ("אל-קאהִרה" שפירושו "עיר הניצחון") נוסדה בשנת 969 לספירה. קהיר הייתה מקום מושבו של הח'ליף הפאטימי, אולם לא שימשה כבירה עד לשנת 1168 או 1169 כאשר הח'ליף ציווה לשרוף את פוסטאט במטרה למנוע את נפילתה בידי הצלבנים.
מאז הקמתה של קהיר שימשו סביבותיה וכמה שכונות של קהיר בתור ערי בירה של מצרים. בתקופת השלטון המוסלמי התרחבה העיר ואוחדה יחד עם עוד 4 ערי בירה של מצרים ששכנו באזור.
עיר הבירה הראשונה של מצרים תחת השלטון הערבי הייתה פוּסְטָאט אשר נוסדה בשנת 641 על ידי הערבים שכבשו את מצרים באותה תקופה.
במהלך השנים, קהיר התרחבה ו"בלעה" ערים סמוכות כולל פוסטאט, אולם עדיין מציינים את 969 כשנת הווסדה.
ב-972 נוסד המסגד אל-אזהר, שהפך למרכז דתי מהחשובים בעולם המוסלמי. העיר נשלטה על ידי צלאח א-דין ועל ידי השושלת האיובית החל ב-1171. גם תחת הכיבוש הממלוכי, שהתחיל ב-1250 והסתיים ב-1517, נשארה קהיר עיר הבירה.
ב-22 בינואר 1517 כבשו חיילי האימפריה העות'מאנית את העיר, שנשלטה על ידי העות'מאנים עד 1882, עם הפסקה בין השנים 1798–1801 כאשר נכבשה על ידי נפוליאון בונפרטה.
בתקופה העות'מאנית חולק האזור לחלקים הנמצאים תחת אחריותו של ביי, הכפוף על פי השיטה הפיאודלית לפאשא השולט על כל מצרים. בקהיר עצמה הושאר כוח יניצ'ארים לשמור מפני מרידה.
הבריטים כבשו את מצרים בשנת 1882, והפכו את קהיר למרכזם השלטוני. העיר התפתחה במהירות, ונבנו בה מבנים רבים בסגנון קולוניאלי בריטי, אשר בולטים בנוף מרכז העיר גם כיום. אף שמצרים זכתה לעצמאות בשנת 1922, חיילים בריטים נותרו בקהיר עד לשנת 1956. בשנת 1933 החלה הפעלה של גשר חדש גשר קסר אל ניל שבנייתו החלה בשנת 1931.
בין השנים 1882–1937 אוכלוסיית העיר גדלה בלמעלה מפי-3, והגיעה לכ-1.3 מיליון בני אדם. בתקופת גמאל עבד אל נאצר המשיך הפיתוח של העיר ופרווריה, נבנתה הכיכר המרכזית מידאן תחריר, ושופרה מערכת התחבורה. קהיר הפכה למרכז הכלכלי העיקרי של צפון אפריקה ומדינות ערב – דבר שהתבטא למשל בהקמת מרכז הליגה הערבית בעיר.
קהיר היא אחת הערים הצפופות. בשנת 1987 בעיר הופעלה רכבת תחתית. היא מגיעה עד לעיר שוברא אלח'ימה שמעשית מהווה פרוור של קהיר.
כיום, בנוסף לחשיבותה הכלכלית העולמית, מהווה העיר גם מרכז תיירותי חשוב (בין היתר בשל קרבתה למתחם הפירמידות בגיזה). עם זאת היא סובלת מצפיפות אוכלוסין, מפקקי תנועה ומזיהום אוויר כבד. במהלך שנות ה-2000, בוצעו מספר ניסיונות של קיצונים אסלאמיסטים לפגוע בתיירים בעיר, בין היתר כמחאה על מדיניות מדינת ישראל.
בחודש מרץ 2015 הציג נשיא המדינה עבד אל-פתאח א-סיסי לתקשורת דגם של עיר בירה חדשה שתקום ממזרח לקהיר ותכיל מיליון וחצי תושבים כאשר עיקר הפיתוח וההקמה של העיר החדשה יגיע ממדינות המפרץ הפרסי.
אקלים

קהיר וכל אזור עמק הנילוס, שוכנת באזור של אקלים מדברי חם ויבש, כשלעיתים יש סופות חול שמגיעות מסהרה ומגיעות לכיוון העיר. הטמפרטורות בחודשים מרץ–מאי הנחשבות לתקופות מעבר היא בין 37.9–47.8 מעלות צלזיוס, ובחורף הטמפרטורה נוחה מאוד עם ממוצע של 30.2–34.2 מעלות צלזיוס. לעיתים יורדים גשמים בחורף, ומתועדים גם כמה מקרים בהם ירד שלג בעיר. הטמפרטורות באביב וסתיו מגיעה ל-43 מעלות צלזיוס. בספטמבר הטמפרטורה מגיעה ל-43.7 מעלות צלזיוס, באוקטובר הטמפרטורה היא 41 מעלות צלזיוס, בנובמבר הטמפרטורה הוא 37.4 מעלות צלזיוס, ובקיץ הטמפרטורות הן 43.4–46.4 מעלות צלזיוס.
אתרים מרכזיים

היות שמצרים היוותה מאז ומעולם מרכז תרבותי בו נפגשו עמים ודתות שונות, נותר בעיר חותם תרבותי משמעותי. מצרים, ובכללה קהיר, נחשבת ל"מוזיאון פתוח" הודות לאתרים הרבים הפזורים בה ומעידים על עברה ההיסטורי העשיר.
המוזיאון המצרי – מקום משכנם של אוצרות מצרים העתיקה. המוזיאון כולל 136,000 פרטים מוצגים. החלל הידוע ביותר במוזיאון הוא "אולם המומיות" הכולל 27 מומיות מלכותיות מימי הפרעונים המצרים.
המוזיאון המצרי הגדול – הוא מוזיאון על יד גיזה ועל יד הפירמידות הגדולות ולהציג מוצרים חדשים שהם טרם הוצגו לציבור ורק לאחרונה התגלו. במוזיאון ישנם יחידות שימור ושיקום ארכאולוגי.
ח'אן אל חלילי – מתחם הכולל את אחד מאזורי המסחר הססגוניים והקדומים ביותר בעולם, המצוי בקרבת האתרים המוסלמיים המרכזיים בעיר. לצד חלק מהחנויות, מצויים עדיין המפעלים ובתי המלאכה המקוריים בהם מייצרים את הסחורה הייחודית למקום. הבזאר במקום מתוארך לשנת 1382, עת הוקם במקום החאן לצד מרכז מסחרי. בשנת 2005 ו-2009 התבצעו באזור מספר פיגועי טרור שכוונו בעיקר נגד תיירים.
קהיר העתיקה – האזור העתיק בעיר כולל את הרובע הקופטי ופוסטאט. באזור זה שוכנים האתרים המוזיאון הקופטי שהוקם בשנת 1910, נמל בבל שהיווה חלק ממפעל המים המצרי הקדום ונועד למדוד את גובה מי נהר הנילוס, כנסיית האחיזה השייכת לקהילה הקופטית ומתוארכת למאה ה-3 לספירה ובית הכנסת בן עזרא בו נתגלתה הגניזה הקהירית בה נחשפו למעלה מ-200,000 מסמכים קדומים של הקהילה היהודית בעיר.
מגדל קהיר – מגדל תקשורת המתנשא לגובה של 187 מטר. המגדל הוקם בשנת 1956 ובראשו מצויה מסעדה המשמשת גם כנקודת תצפית על העיר.
פארק אל-אזהר – פארק עירוני מודרני שהוקם בשנת 2005 לרווחת הציבור המצרי בקהיר בהשקעה של 30 מיליון דולר. במהלך הקמת הפארק, נחשפו מספר אתרים ארכאולוגים במקום המשתלבים כיום באתרי הפארק. האתר נמצא בקרבת מסגד אל-אזהר ואוניברסיטת אל אזהר וח'אן אל חלילי.
קטע ממפת קהיר בספר 'קוסמוגרפיה' של סבסטיאן מינסטר, סוף המאה ה-16כיכר א-תחריר – כיכר מרכזית בקהיר, בכיכר מתנהלות הפגנות רבות ואירועי שמחה לאומיים. הכיכר ממוקמת בסמיכות למרכזי השלטון בקהיר, והתפרסמה רבות בעקבות ההפגנות שנערכו בה בתחילת 2011 והובילו לפרישתו של הנשיא חוסני מובארכ.
אתרים מרכזיים > תרבות

בית האופרה החדש של קהיר – בשנת 1988 נחנך בסיוע ארגון יפני. נכלל בתוך קומפלקס "המרכז הלאומי לתרבות". בית האופרה הישן, אשר נקרא בשם בית האופרה הח'דיוי, הוקם בשנת 1869 ונשרף עד היסוד בשנת 1971.
פסטיבל הסרטים הבין-לאומי של קהיר – הצלחת תעשיית הקולנוע המצרית, הביאה להתהוותו של פסטיבל סרטים בין-לאומי בקהיר בשנת 1976. לפסטיבל מגיעים גדולי כוכבי הקולנוע הערבי והמערבי.
שער המוזיאון המצרי בקהירוואג' אל-בירקת – היה מתחם התרבות של העיר עד למלחמת העולם השנייה. אזור זה מוזכר רבות בספריו של הסופר המצרי הנערץ נגיב מחפוז.
יריד הספרים הבין-לאומי של קהיר – יריד ספרים הנערך בקהיר כל שנה בשבוע האחרון של ינואר במגרשי היריד הבין-לאומיים של קהיר במדינת נאסר, בסמוך לאוניברסיטת אל-אזהר. את היריד מארגן ארגון הספר המצרי הכללי.
כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תחבורה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
יהדות קהיר

הקהילה היהודית הקדומה ישבה בפסטאט העתיקה, שלימים הפכה לפרבר של קהיר. עוד בזמן פוסטאט התיישבו יהודים קראים בקהיר גופה. אומנם היו זמנים שהם סבלו מרדיפות וגזירות קשות, אולם בדרך כלל נהנו מיחס סובלני. קהילת היהודים בקהיר פרחה במאה ה-12, אותה תקופה שבה חי בעיר הרמב"ם. באותה תקופה פעל בית הכנסת אל-מצריון. תחת שלטונם של הממלוכים הידלדלה קהילת קהיר והעיר כמעט נהרסה לחלוטין. כשכבשו הטורקים את קהיר התאוששה העיר וקלטה מגורשי ספרד רבים. במאה ה-19 גם הגיעו יהודים רבים מאירופה, ולצד הקהילה הספרדית והקראית קמה גם קהילה אשכנזית. עם חדירת ההשפעה האירופאית, ובעיקר עם הכיבוש הבריטי, השתפר מצבם הכלכלי של יהודי קהיר. בתי מסחר שפתחו קרוב למרכז העיר תפסו מקום משמעותי במסחר העירוני, ומוקד הקהילה יצא מחומות העיר העתיקה.
לפני הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, הגיע מספר היהודים בעיר ל-40,000 והם תפסו משרות ועבודות חשובות בעיר. אך לאחר שהפסידו הערבים במלחמת העצמאות, הם החלו לגזור גזירות קשות על היהודים בקהיר ובמצרים בכלל. במחצית שנות החמישים חלה החמרה נוספת במעמדם של יהודי קהיר עקב תפיסת מרגלים יהודיים לטובת ישראל במסגרת "העסק הביש" ובעקבות מבצע קדש אז איבדה מצרים חיילים רבים והפסידה למשך כמה חודשים את חצי האי סיני לישראל. עקב האירועים עזבו רוב היהודים את העיר עד למלחמת ששת הימים, וכיום נותרו בעיר רק כמה עשרות יהודים, רובם קשישים.
בקהיר קיימים כיום כתריסר בתי כנסת אשר עומדים על תילם ומשמשים בעיקר כמוקדי תיירות, וכמבנים לשימור. הראשי שביניהם הוא בית הכנסת העתיק "בן עזרא" שנמצא בקהיר העתיקה, ובו נמצאה הגניזה הקהירית. מסמכים נוספים נתגלו בבית הקברות העתיק של קהיר העתיקה. מרבית המסמכים מצויים כיום במוסדות אקדמיים בבריטניה ובאמריקה. בית כנסת זה משמש מוקד עלייה לרגל לתיירים רבים. בתי כנסת נוספים הם בית הכנסת שער השמיים ברחוב עדלי שבמרכז העיר הפעיל בחלק מהחגים וניתן לבקר בו גם בימים רגילים ובית הכנסת הרמב"ם שנבנה במאה ה-10 ושוקם ב-2010. בית כנסת נוסף, אשר משמש את עובדי השגרירות הישראלית, נמצא בשכונת מעאדי, בדרום קהיר. כמו כן קיים בית כנסת לא פעיל בית הכנסת עץ חיים.
מאז חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, ממוקמת ברובע דוקי שבעיר השגרירות הישראלית. למרות הסכמי השלום בין המדינות, כיום מספר התיירים הישראלים בעיר נמוך ביותר.
ערים תאומות

גרמניה שטוטגרט, גרמניה (מ־1979)
טורקיה איסטנבול, טורקיה
ארצות הברית ניו יורק, ארצות הברית
מצרים אלכסנדריה, מצרים
אלג'יריה אלג'יר, אלג'יריה
ירדן עמאן, ירדן
עיראק בגדאד, עיראק
הרפובליקה העממית של סין בייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין
לבנון ביירות, לבנון
ארגנטינה בואנוס איירס, ארגנטינה
סוריה דמשק, סוריה
איראן אספהאן, איראן
ערב הסעודית ג'דה, ערב הסעודית
סודאן ח'רטום, סודאן
פרו לימה, פרו
פורטוגל ליסבון, פורטוגל
ספרד מדריד, ספרד
רוסיה מוסקבה, רוסיה
מרוקו רבאט, מרוקו
ברזיל סאו פאולו, ברזיל
קוריאה הדרומית סיאול, קוריאה הדרומית
תוניסיה תוניס, תוניסיה
יפן טוקיו, יפן
צרפת פריז, צרפת
גאורגיה טביליסי, גאורגיה
בלארוס מינסק, בלארוס
בוסניה והרצגובינה סרייבו, בוסניה והרצגובינה
ראו גם

קהיר האסלאמית
אנדרטת החייל האלמוני (קהיר)
אוניברסיטת קהיר
עיר הזבל
עיר המתים
בית הכנסת הרמב"ם
הערות שוליים

↑  Cairo Governor, cairo.gov.eg
↑  Egypt: Governorates, Major Cities & Towns - Population Statistics, Maps, Charts, Weather and Web Information, citypopulation.de
↑  רועי קייס והסוכנויות, מצרים תקים עיר בירה חדשה: תם עידן קהיר?, באתר ynet, 14 במרץ 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561803305171  BNE: XX450978  BnF: cb13181517r (data)  CANTIC: a19746118  GND: 4029236-8  LCCN: n79055723  MusicBrainz: 1e77791f-41ce-4872-9eaa-bf8da389e490  NARA: 10044595  NDL: 00628340  NKC: ge129733  NSK: 000601519  SUDOC: 035321318  VIAF: 125715126   WorldCat (עם VIAF): 125715126 
אוניברסיטת אל אזהר, שבמרכז קהיר המוסלמית
המוזיאון המצרי הגדול
המטרו של קהיר
אוניברסיטת קהיר
הר נגאורוהו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג הר:  הר געש
 גובה:  2,291 מטר
 מדינה:  ניו זילנד ניו זילנד
 מיקום:  האי הצפוני, ניו זילנד
 רכס הרים:  הרמה הגעשית של האי הצפוני 
 התפרצות אחרונה:  1977
 קואורדינטות:  39°09′24.6″S 175°37′55.8″E﻿ / ﻿39.156833°S 175.632167°E﻿ / -39.156833; 175.632167
  (למפת ניו זילנד מוגדלת) אוקלנד ולינגטון גיזברן טאורנגה דנידין ואנקה קווינסטאון כרייסטצ'רץ' אינברקרגיל ים טסמןהר נגאורוהו(למפת ניו זילנד רגילה) אוקלנד ולינגטון גיזברן טאורנגה דנידין ואנקה קווינסטאון כרייסטצ'רץ' אינברקרגיל ים טסמןהר נגאורוהו
 
הר נגאורוהו (במאורית: Ngāuruhoe; באנגלית: Ngauruhoe) הוא הר געש בניו זילנד. הוא הפתח הצעיר ביותר במתחם הר הגעש טונגרירו במישור המרכזי של ההאי הצפוני, והתפרץ לראשונה לפני כ-2,500 שנה. למרות שנחשב לעיתים קרובות להר נפרד, מבחינה גאולוגית, הוא קונוס משני של הר טונגרירו.
הר הגעש שוכן בין הרי הגעש הפעילים של הר טונגרירו מצפון והר רואפהו מדרום, ממערב למדבר רנגיפו ו-25 קילומטרים מדרום לחוף הדרומי של אגם טאופו.