stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
VHL
הקבוצות

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
| קבוצה> ‏VHL | עיר/מחוז> ‏VHL | היכל (תכולה)> ‏VHL | שנת הקמה> ‏VHL | בליגה מאז> ‏VHL | קבוצת אם/שיתוף פעולה> ‏VHL | ‏VHL |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| AKM | רוסיה מחוז טולה | היכל הקרח (טולה, 3,000) | 2021 | 2021 | טורפדו |  |
| בארס | טטרסטן קאזאן | היכל הספורט (3,345) | 2009 | 2014 | אק בארס |  |
| בוראן | רוסיה וורונז' | היכל היובל (3,200) | 1977 | 2012 | סברסטאל |  |
| גורניאק-UGMK | רוסיה ורחנאיה פישמה | בית הספר לספורט על שם קוזיצין(1,100) | 2012 | 2017 | אבטומוביליסט |  |
| דיזל | רוסיה פנזה | דיזל-ארנה (5,500) | 1948 | 2010 | ללא |  |
| דינמו | סנקט פטרבורג סנקט פטרבורג | יובילייני (7,600) | 2013 | 2016 | דינמו מוסקבה |  |
| ירמאק | רוסיה אנגארסק | היכל ירמאק (6,900) | 1959 | 2010 | מטאלורג מגניטוגורסק |  |
| זאוראלייה | רוסיה קורגאן | היכל הקרח פארישב (2,500) | 1993 | 2010 | ללא |  |
| זבזדה | מוסקבה מוסקבה | צסק"א ארנה (2,951) | 2015 | 2015 | צסק"א |  |
| איז'סטאל | רוסיה איז'בסק | איז'סטאל (3,190) | 1958 | 2010 | סוצ'י |  |
| לאדה | טטרסטן טוליאטי | לאדה-ארנה (6,200) | 1976 | 2018 |  |  |
| מטאלורג | רוסיה נובוקוזנצק | קרח קוזנצק (330) | 1949 | 2017 |  |  |
| מולוט | רוסיה פרם | מולוט (6,000) | 1948 | 2010 | לוקומוטיב ירוסלבל |  |
| נפטיאניק | רוסיה אלמטייבסק | יובילייני (2,200) | 1965 | 2010 |  |  |
| אומסקיה קריליה | רוסיה אומסק | אקדמיית אוונגרד | 2021 | 2021 | אוונגרד |  |
| רוסטוב | רוסיה רוסטוב על הדון | אייס ארנה (458) | 2005 | 2015 |  |  |
| רובין | רוסיה טיומן | היכל הספורט טיומן (3,346) | 1959 | 2010 |  |  |
| סק"א-נייבה | סנקט פטרבורג סנקט פטרבורג | עיר הקרח (1,418) | 2008 | 2010 | סק"א |  |
| סוקול | רוסיה קרסנויארסק | פלטינום ארנה (6,870) | 1977 | 2011 |  |  |
| טורוס | רוסיה נפטקאמסק | היכל ספורט קרח (2,000) | 1987 | 2010 | סלבאט יולאייב |  |
| ריאזאן | רוסיה ריאזאן | אולימפיסקי (2,825) | 1999 | 2010 | ויטיאז |  |
| טמבוב | רוסיה טמבוב | קריסטל (1,500) | 2000 | 2018 | אדמירל |  |
| חימיק | רוסיה ווסקרסנק | חימיק (4,000) | 1953 | 2015 | ספרטק |  |
| צס"ק בב"ס | רוסיה סמרה | קריסטל (473) | 1950 | 2017 |  |  |
| צ'למט | רוסיה צ'ליאבינסק | יונוסט (3,500) | 1949 | 2010 | טרקטור |  |
| יוגרה | רוסיה חנטי-מנסייסק | ארנה-יוגרה (5,500) | 2006 | 2018 |  |  |
| אורל הדרומית | רוסיה אורסק | יובילייני (4,500) | 1959 | 2010 | סיביר |  |
אלופות הליגה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אלופות הליגה > הליגה הבכירה

1992/1993 – צס"ק בב"ס סמרה
1993/1994 – צס"ק בב"ס סמרה
1994/1995 – נפטכימיק ניז'נקאמסק
1995/1996 – סק"א אמור
1997/1998
מערב: ליפצק
מזרח: נפטיאניק אלמטייבסק
1996/1997
מערב: צסק"א
מזרח: מצ'ל צ'ליאבינסק
1998/1999 – טורפדו ניז'ני נובגורוד
1999/2000 – נפטיאניק אלמטייבסק
2000/2001 – ספרטק מוסקבה
2001/2002 – סיביר נובוסיבירסק
2002/2003 – טורפדו ניז'ני נובגורוד
2003/2004 – מולוט פרם
2004/2005 – אם.וה.דה טבר
2005/2006 – טרקטור צ'ליאבינסק
2006/2007 – טורפדו ניז'ני נובגורוד
2007/2008 – חימיק ווסקרסנסק
2008/2009 – יוגרה חנטי-מנסייסק
2009/2010 – יוגרה חנטי-מנסייסק
אלופות הליגה > אלופת VHL

2010/11 – רובין טיומן
2011/12 – טורוס נפטקמסק
2012/13 – טורוס נפטקמסק
2013/14 – סאריארקה קרגנדה
2014/15 – טורוס נפטקמסק
2015/16 – נפטיאניק אלמטייבסק
2016/17 – דינמו בלאשיחה
2017/18 – דינמו סנקט פטרבורג
2018/19 – סאריארקה קרגנדה
2019/20 – זבזדה צ'כוב
2020/21 – יוגרה
2021/22 – רובין טיומן
תארים והישגים

גביע פטרוב – מוענק לזוכת הפלייאוף.
גביע הפתיחה – ניתן למנצחת במשחק הפתיחה של העונה, המתקיים בין אלופת העונה הקודמת לסגניתה.
ראו גם

הוקי קרח ברוסיה
האומות הראשונות

ציור שמן מעשה ידי פול קיין, של שבט אוג'יבווה על חופי מפרץ ג'ורגיאן על גדת ימת יורון.
האומות הראשונות (באנגלית: First Nations) הוא כינוי רשמי ומשפטי המשמש בקנדה לתיאור העמים הילידים ביבשת אמריקה המתגוררים בה, למעט האינואיטים ואנשי המטיס.
מקורו של המונח בשנות ה-80, והוא נטבע על ידי סול סנדרסון.
המונח משמש למטרות חוקיות שונות, ולצורכי הזכויות המוענקות לשבטים האינדיאניים מכוח חוק האינדיאנים הקנדי, וכן לצורכי הגדרת הזכויות והכספים המגיעים לשבטים האינדיאנים מממשלת קנדה, וזאת תוך העדפת מונח זה על המונח "אינדיאני" אשר נחשב מעליב, שכן אין קשר בין ילידי צפון אמריקה להודו. תהליך דומה הוביל את מדינת ארצות הברית לשנות את המינוח המגדיר את תושביה הילידיים ל"Native American".
כיום מוכרים כ-600 שבטים ילידיים המוגדרים כחלק מ"האומות הראשונות".
הגוף המייצג את השבטים הוא אספת האומות הראשונות.
היסטוריה

לפני ההתיישבות האירופאית, הלוחמה בין עמיה המקוריים של קנדה נטתה להיות רשמית ופולחנית וכתוצאה ממנה נגרמו באופן יחסי אבדות מעטות בנפש. בנוסף, קיימות עדויות על עימותים יותר אלימים ובהם גם מקרים של השמדת עם של כמה מעמי האומות הראשונות על ידי זולתם, כמו המקרה של היעלמותה המוחלטת של תרבות הדורסט (Dorset) בניופאונדלנד והחלפתה בתרבות הבאותוק (Beothuk). ברוב המקרים, אלה שנשבו בקרבות הוצאו להורג, אך היו שבטים שהיו נהוגים אצלם חילופי שבויים. אנשי האומות הראשונות נהגו לשבות עבדים מקרב שבטים שכנים. תנאי העבדות היו טובים מאוד בהשוואה לעבדים האפריקאים שהובאו בכוח ליבשת אמריקה. שבטים שעסקו בדייג שהעסיקו עבדים שכנו לאורך החופים שבין קליפורניה לאלסקה של היום. העבדות הייתה לדורי דורות ומי שנשבה במלחמה הפך לעבד, הוא וצאצאיו. כרבע מבין התושבים המקוריים שלחוף הצפון-מערבי של האוקיינוס השקט היו עבדים. מלחמות היו מחזה נפוץ בקרב העמים של האזור הסוב-ארקטי. תושבי העמים האינואיטים שבצפון הארקטי השתתפו פחות במלחמה באופן ישיר עקב אוכלוסייתם הקטנה והסתמכו במקום זה על החוקים המסורתיים כדי לפתור סכסוכים.
ייתכן שהעימותים הראשונים בין האירופאים לבין תושביה המקוריים של קנדה התרחשו כבר בשנת 1006 לספירה, כאשר הויקינגים הקימו התיישבויות לאורך החוף הצפון-מזרחי של צפון אמריקה. על פי הסאגות הנורדיות, העמים שאותם פגשו הוויקינגים בווינלנד (Skræling), הגיבו בפראות שגרמה למתיישבים לוותר ולסגת מהשטחים שהם תכננו ליישב.
לפני ההתיישבות הצרפתית בעמק הנהר סנט לורנס, התושבים המקומיים של העם האירוקוי כמעט ואבדו את נחלתם עקב המלחמה עם שכניהם מעם האלגונקווין (Algonquin) הברית האירוקוית הוקמה לפני ההתיישבות האירופאית המסיבית. רוב הארכאולוגים והאנתרופולוגים מאמינים שהליגה נוצרה בשלב כל שהוא בין השנים 1450 ל-1600.
לאחר הגעתם של האירופאים, המלחמות בין העמים המקוריים של קנדה הפכו לעקובות מדם ויותר החלטיות, במיוחד כאשר השבטים נחשפו לתחרות הכלכלית והצבאית מול המתיישבים האירופאים. עד לסוף המאה ה-17, האומות הראשונות מהאזורים המיוערים של צפון-מזרח קנדה ומהחלקים המזרחיים של הצפון הארקטי והמטיסים (בני תערובת), כבר סיגלו לעצמם את השימוש בנשק חם שתפסו את מקומם של החץ והקשת. אימוץ השימוש בכלי נשק חם הגדיל את מספר ההרוגים. שפיכות הדמים נבעה גם מחוסר איזון משמעותי בכמויות הרובים והסוסים בקרב הצדדים הנלחמים.
ראו גם

שמורת האומות הראשונות
אוניברסיטת האומות הראשונות של קנדה
מערכת הפנימיות של האינדיאנים הקנדים
הערות שוליים

↑  נאום באספת האומות הראשונות
↑  מדריך מונחים של ממשלת קנדה ומקורו של המונח
↑  Bruce Elliott Johansen; Barry Pritzker (2008). Encyclopedia of American Indian history. ABC-CLIO. p. 1066.
↑  Christian F. Feest (1999). Indians and Europe: an interdisciplinary collection of essays. University of Nebraska Press. p. 64.
↑  Alfred A. Cave (2004). The French and Indian war. Greenwood Publishing Group. p. 33.
↑  Schneider; Carl J. Schneider (2006). Slavery in America. Infobase Publishing. p. 216.
1 2 3  Robert James Muckle (2007). The First Nations of British Columbia: An Anthropological Survey. UBC Press. p. 60.
↑  David F. Arnold (2009). The Fishermen's Frontier: people and salmon in Southeast Alaska. University of Washington Press. p. 31.
↑  Richard J. Chacon; Rubén G. Mendoza (2007). North American Indigenous Warfare and Ritual Violence. University of Arizona Press. p. 55.
↑  Roberto J. González (2010). Militarizing Culture: Essays on the Warfare State. Left Coast Press. p. 25.
↑  Alvin M. Josephy (1991). The Indian heritage of America. Houghton Mifflin Harcourt. p. 295
↑  Wendy S. Wilson; Lloyd M. Thompson (1997). Native Americans: A Thematic Unit on Converging Cultures. Walch Publishing. p. 14.
↑  Daniel P. Barr (2006). Unconquered: the Iroquois League at war in colonial America. Greenwood Publishing Group. p. 24.
↑  Timothy J. Shannon (2009). Iroquois Diplomacy on the Early American Frontier. Penguin. p. 22.
↑  Armstrong Starkey (1998). European and Native American warfare, 1675–1815. University of Oklahoma Press. p. 21.
↑  Brian James Given (1994). A most pernicious thing: gun trading and native warfare in the early contact period. McGill-Queen's Press (MQUP). p. 107.
↑  William C. Sturtevant (1988). Handbook of North American Indians: History of Indian-White relations. Government Printing Office. p. 357.
מסעדת האחים

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  מסעדת בשרים
 תקופת הפעילות:  2011–הווה (כ־14 שנים)
 קואורדינטות:  32°04′29″N 34°46′55″E﻿ / ﻿32.07460217931°N 34.782064115248°E﻿ / 32.07460217931; 34.782064115248 
 בעלות:  יותם ואסף דוקטור
  
 www.haachim.co.il
  (למפת תל אביב מוגדלת) מסעדת האחים(למפת תל אביב רגילה) מסעדת האחים(למפת גוש דן רגילה) מסעדת האחים(למפת גוש דן מוגדלת) מסעדת האחים
 
מסעדת האחים, שבת בעת מלחמת חרבות ברזל, 28 באוקטובר 2023
האחים היא מסעדת בשרים שפועלת ברחוב אבן גבירול 26 בתל אביב, בהיכל הגדול של בית ציוני אמריקה, בבעלות יותם ואסף דוקטור.
היסטוריה

המסעדה הוקמה על ידי האחים יותם ואסף דוקטור בשנת 2011 ברחוב אבן גבירול 12. ב-2021 עברה המסעדה למשכנה החדש בהיכל הגדול של בית ציוני אמריקה, בראשות השף ציון ברנס. המסעדה מוגדרת כשיפודייה מודרנית או מסעדת גריל ישראלית. במרכז המסעדה תנור גדול שעובד על פחמים. המסעדה רחבת הידיים כוללת גם את מכולת האחים, קונדיטוריה וחצר עם גינה רחבה של כ-350 מ"ר בה אפשר להתחיל את היום עם תפריט ארוחות בוקר קליל בשירות עצמי.
היסטוריה > המחאה נגד הרפורמה המשפטית

ב-23 ביולי 2023 הקימו מאהל אוכל בגן סאקר, ירושלים לטובת הרבבות שעלו לירושלים כדי למחות על קידום חוק ביטול עילת הסבירות לקריאה שנייה ושלישית, וכתמיכה במאהל המחאה שהתמקם בגן. כחלק מהמאבק המסעדה בתל אביב נסגרה. מה-8 ועד ה-10 באוגוסט נערך במסעדה אירוע "לובשים מחאה", יריד חולצות מחאה בתגובה למציאות הפוליטית בישראל בהשתתפות מעצבים ואמנים ותיקים וצעירים. הרווחים ניתרמו לחוש"ן - חינוך ושינוי.
היסטוריה > "אחים לאוכל"

ב-8 באוקטובר 2023, למחרת טבח שבעה באוקטובר, החליטו בעלי המסעדה, בשיתוף אחים לנשק להתגייס לטובת החזית ולבשל ארוחות חמות. ביום ראשון וידאו בעלי המסעדה כי בכל משלוח שהוצא לבסיסי צה"ל יהיו 20%–30% מנות כשרות עם תעודה, בנוסף לאוכל מהמסעדה. בשעות הערב ב-9 באוקטובר הגיעה משאית עם 2,000 מנות לבסיס נבטים, ולא הורשתה להיכנס בגלל שהמנות לא היו כולן כשרות. האוכל כולו נזרק. הבעלים החליטו להפוך את המסעדה לכשרה, להביא ספקים כשרים ולקבל תעודת כשרות. למחרת היום הרבנות העניקה להם תעודת כשרות זמנית. במשך כשלושה שבועות סופקו דרך מרכז ההזמנות מעל ל-200 אלף מנות. המיזם פעל בזכות אלפי מתנדבים, כ-100 מסעדות, אלפי ספקים וחקלאים, שבישלו, במטבחים שלהם עם הצוותים שלהם, ארזו ושינעו אוכל למאות אלפי חיילים ואזרחים. המיזם פעל באמצעות וויקס. קום ו-monday.com שאף הם סייעו בהתנדבות.
הוקרה

ינואר 2024 - "אות גיבורי העוטף" מטעם המועצה הציונית בישראל (מבית ההסתדרות הציונית העולמית), על תרומתם למען החברה והחיילים במלחמת חרבות ברזל.
הערות שוליים

↑  ריטה גולדשטיין, ‏מסעדת האחים הפופולרית עוברת לבית ציוני אמריקה, באתר ‏מאקו‏, 19 בינואר 2021
↑  מרכז ת״א – מסעדת האחים, באתר גינה מזינה
↑  שרון בן-דוד, מסעדת האחים ושפים נוספים מאכילים את מאהל המחאה בגן סאקר, באתר Time Out תל אביב, 24 ביולי 2023
↑  ריטה גולדשטיין, ‏האחים: לא מאוד ותיקה, וכבר קונצנזוס, באתר ‏מאקו‏, 10 באוגוסט 2023
↑  עילית מינמר, "לובשים מחאה" - כשהגוף הופך לשלט חוצות, באתר כלכליסט, 31 ביולי 2023
↑  נבו טרבלסי, ‏20 אלף ארוחות ביום וכשרות בזק: כך מאכילים "האחים" את החיילים, באתר גלובס, 10 באוקטובר 2023
↑  הילה דודאל, "האוכל נזרק וחיילים נשארו רעבים": המסעדה המפורסמת הפכה לכשרה כדי לתרום, באתר ישראל היום, 10 באוקטובר 2023
↑  אחים לאטכל - האחים
↑  מתן שרון, מסעדת "האחים" זכתה באות הוקרה על פעילותה במהלך המלחמה, באתר מסעדת "האחים" זכתה באות הוקרה על פעילותה במהלך המלחמה | טיים אאוט, ‏2024-01-08
שוליית הקוסם

| --- | --- |

איור לשיר משנת 1882 פרי עטו של פרדיננד בארת (גר')
 מידע כללי
 מאת:  יוהאן וולפגנג פון גתה 
 שפת המקור:  ספרות גרמנית
 סוגה:  פואמה, בלדה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1797 
 
שוליית הקוסם (בגרמנית: Der Zauberlehrling) היא בלדה בת 14 בתים מאת יוהאן וולפגנג פון גתה שנכתבה בשנת 1797. בהשראתה חיבר כמאה שנה אחר כך המלחין הצרפתי פול דיקא פואמה סימפונית באותו השם.
בכתיבת הבלדה התבסס גתה על סיפור שמצא בכתביו של לוקיאנוס מסאמוסאטה. ככל הנראה, מקורותיו של הסיפור קדומים אף יותר ונעוצים באגדה מצרית עתיקה.
תקציר העלילה

הסיפור מתחיל בכך שקוסם זקן עוזב את הסדנה שלו ומשאיר את שולייתו לבד עם מטלות שעליו לבצע. בעת העדרו של הקוסם, השוליה, שמתעייף מלהעביר מים לתוך האמבט של הקוסם, מחליט להשתמש בכישוריו שעדיין אינם מפותחים דיים ומכשף את המטאטא כדי שיעשה את העבודה במקומו.
עד מהרה הרצפה מוצפת במים והשוליה נוכח לדעת שהוא אינו יכול לעצור את המטאטא משום שאינו יודע את מילות הקסם שיגרמו למטאטא לחדול. לאחר ניסיונות כושלים של השוליה לעצור את המטאטא, ביאושו, לוקח השוליה גרזן ושובר את המטאטא לשניים, אך כל אחת מן החתיכות "קמה לתחייה" וממשיכה להביא מים, עכשיו אפילו בקצב יותר מהיר.
כשהכול נראה אבוד, והמים ממשיכים לעלות ולהציף את הסדנה, חוזר הקוסם, מבטל את הכישוף ומציל את המצב.
בגרסאות מסוימות, הקוסם מסלק את השוליה בגלל הבלגן שיצר. בגרסאות אחרות, הקוסם, שמשועשע מן הלקח החשוב ששולייתו קיבל לגבי שליטה בקסם, נוהג בו ביד קלה יותר.
תרגומים עבריים

תרגום מאת שמשון מלצר – התפרסם בעיתון ילדים
תרגום מאת חנניה רייכמן – ראה אור בספרו משירת העולם: קובץ תרגומים לקורא ולקריין, י. שרברק, תשכ"ה 1964
תרגום מאת יוסף האובן (נבו) – התפרסם בתוך יוהאן וולפגנג פון גתה, הבלדות, תרגום יוסף האובן (נבו), תל אביב: ירון גולן, תשס"ו, 2006
תרגום מאת שמואל שקולניקוב – התפרסם במוסף "ספרים" של הארץ, 2018
תרגום מאת אמיר אור – התפרסם במגזין הרשת "יקום תרבות", 2019
עיבודים קולנועיים ותיאטרליים

בשנת 1940 עובד שוליית הקוסם לקטע אנימציה בסרט המוזיקלי "פנטסיה" של אולפני וולט דיסני. בעיבוד זה דמות שוליית הקוסם מגולמת על ידי מיקי מאוס.
בשנת 2010 יצא סרט נוסף של דיסני, "שוליית המכשף", שבו מככב ניקולס קייג' כמכשף.
באותה שנה, עלה המחזמר "שוליית הקוסם"  בבימוי אורי אומנותי בכיכובם של איתי שגב / עודד מנסטר כשולייה, יניב המגניב (יניב אנג'ל) / מתי אטלס בתפקיד הקוסם, סופי צדקה בתפקיד כפול של הנסיכה והמכשפה, עודד מנסטר / אור אדרי כעוזרה של המכשפה, אור משיח / זיו פלג בתפקיד השבלול, ואוריה רון / ליאור שמש בתפקיד העץ המדבר.
בנוסף עלה מחזה מאת ובבימוי משה בן שושן ורענן פררה בהשתתפות אורי לייזרוביץ' בתפקיד הקוסם, רועי קקון בתפקיד השולייה ויובל סטוניס בשיתוף להקת המחול הקיבוצית.
הערות שוליים

1 2  גתה, שוליית הקוסם, "יקום תרבות", 21 בינואר 2019.
↑   שיר | פֶּלֶא, פֶּלֶא, לֵךְ וָשׁוֹב, באתר הארץ, 9 באוקטובר 2018.
↑  2010-חנוכה לילדים 2010 באילת-מופעי חנוכה באזור הדרום-הצגות חנוכה אילת-הצגת ילדים בחנוכה-אירועים לילדים חנוכה 2010 אילת • Ligdol, באתר www.ligdol.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4435686-9  MusicBrainz work: ddaf5503-c074-31ce-8f84-6d9f2eeb17ad  VIAF: 174664255   WorldCat (עם VIAF): 174664255 
פסלים המציגים את המחזת השיר בסרט "פנטסיה"
תוכנית מרשל

תוכנית מרשל, או בשמה הרשמי התוכנית להבראת אירופה (באנגלית: European Recovery Program), הייתה התוכנית המרכזית של ארצות הברית לשיקום אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה והיא באה במקומה של תוכנית מורגנטאו. היוזמה נקראה על שמו של מזכיר המדינה האמריקאי ג'ורג' מרשל והייתה בעיקר פרי תכנונם של בכירים במחלקת המדינה של ארצות הברית, כוויליאם קלייטון (אנ') וג'ורג' קנאן.
מימוש התוכנית נמשך כארבע שנים, במהלכן הושקעו כ-13 מיליארד דולר (כ־173 מיליארד דולר ב־2023, במונחים ריאליים) בתמיכה כלכלית ובייעוץ טכני למדינות אירופה שהצטרפו לארגון ה־OEEC (הארגון לשיתוף פעולה כלכלי אירופי, כיום OECD). מדינות הגוש המזרחי לא השתתפו בתוכנית שכן סטלין, מנהיג ברית המועצות, ראה בה איום.
מטרות התכנית מבחינת ארצות הברית היו שיקום האזורים שנפגעו במלחמה, הסרת חסמי סחר, מודרניזציה של התעשייה, שיפור הרווחה של תושבי אירופה ובלימת התפשטות הקומוניזם.
רקע > אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר שש שנות מלחמת העולם השנייה נותרה אדמת אירופה חרוכה והרוסה. קרבות המלחמה התקיימו לכל אורכה ורוחבה של היבשת וכילו שטח גדול בהרבה מזה שכיסתה מלחמת העולם הראשונה. חלק ניכר מעריה הגדולות של אירופה ניזוק קשות בהפצצות האוויריות, ואזורים תעשייתיים - שהיוו יעד מועדף להפצצות - נהרסו כליל. ערים גדולות ומפותחות ביבשת, כמו ורשה וברלין, היו לעיי חורבות, ואחרות - כלונדון ורוטרדם - נפגעו במידה זו או אחרת של חומרה. כלכלת אירופה הייתה מרוסקת, מיליוני אנשים הפכו לחסרי-בית וההרס הרב באזורים החקלאיים הביא לתנאים שהיו קרובים לרעב בחלק ניכר מן היבשת. התשתית, במיוחד זו של התחבורה, ניזוקה עד מאוד: מסילות רכבת, כבישים וגשרים הופצצו ונהרסו. בעיות אלה לא היו קלות לפתרון, הואיל וקופות המדינות ואוצרותיהן נוצלו עד תום בימי המלחמה הארוכה והקשה.
עד 1947 חלה התקדמות קלה בלבד. בצורת באותה שנה ולאחריה חורף קשה רק החמירו את המצב. כלכלת אירופה לא הראתה סימנים של שיקום, כאשר אבטלה גבוהה ומחסור במזון הביאו לשביתות ולאי-שקט במספר מדינות. הכלכלה האירופית הראתה סימנים בודדים של צמיחה ועדיין הייתה במצב גרוע; הייצור החקלאי עמד על 83% מהרמות של 1938, הייצור התעשייתי עמד על 88% והייצוא על 59% בלבד.
בעיית המחסור במזון הייתה בעיה חמורה בפני עצמה. לפני המלחמה הסתמכה מערב אירופה על עודפי המזון ממזרח אירופה, אך אלו הפסיקו להגיע עם השתלטותה של ברית המועצות על האזור. המצב היה קשה במיוחד בגרמניה, שם עמדה צריכת הקלוריות הממוצעת ליום על 1,800 קלוריות ליום בלבד, כמות שאינה מספקת בטווח הארוך כדי לשמור על תזונה מספקת. ויליאם קלייטון, היועץ לממשל האמריקאי בעניינים כלכליים, דיווח לממוניו כי "אט-אט גוועים מיליוני אנשים ברעב".
בעיה נוספת, חמורה לא פחות, היא המחסור בפחם, שהורגש במיוחד בחורף הקר של 1947–1948; בגרמניה, למשל, לא חוממו הבתים וכתוצאה מכך קפאו מאות אנשים למוות.
ארצות הברית סייעה כלכלית לאירופה כדי לתרום לשיקומה גם בשנים אלו, לפני ביצוע תוכנית מרשל, והוציאה כתשעה מיליארד דולר במסגרת זו. חלק גדול מעזרה זו היה עקיף, באמצעות הסכמי השאל-החכר. בנוסף, חיילים אמריקאים סייעו לשיקום התשתית המערב-אירופית ובעזרה לפליטים הרבים. מספר הסכמים לסיוע דו־צדדי נחתמו, ביניהם שליחת סיוע צבאי אמריקאי ליוון ולטורקיה. האו"ם, שהיה בחיתוליו, החל גם הוא בעזרה הומניטרית, שרובה ככולה מומנה בידי ארצות הברית. למאמצים אלה הייתה חשיבות עליונה, אך הם נעדרו כל ארגון או תכנון וכך כשלו במתן מענה לצרכיה הבסיסיים של אירופה באותה התקופה.
רקע > ארצות הברית שלאחר המלחמה

המדינה הגדולה היחידה בה לא נפגעה התשתית הייתה ארצות הברית. שטחה הותקף פעמיים בלבד במהלך כל המלחמה: במתקפת הפתע על פרל הארבור ובהתקפת הטעייה על האיים האלאוטיים שבאלסקה. מאגרי הזהב של ארצות הברית נותרו בלא שינוי והודות לבסיס החקלאי והיצרני העצום שברשותה, היא נהנתה מכלכלה חסונה ובריאה. למרות זאת, כלכלת ארצות הברית נשענה בעיקר על מסחר ושגשוגה הכלכלי היה תלוי בקיומו של שוק אירופאי משוקם.
בפני ארצות הברית עמד הלקח שנלמד מהתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. באותה מלחמה ניזוקה כלכלת אירופה קשות, דבר שהביא לחוסר יציבות כלכלית ושפל עולמי עמוק אשר הגיע לבסוף גם לארצות הברית. ארצות הברית נקטה באותן שנים בעיקר במדיניות בדלנית והיה חשש שחזרה על מדיניות זו תביא ל"שפל גדול" חדש. לפיכך, מחלקת המדינה של ארצות הברית, תחת הנהגתו של הנשיא הארי טרומן, פעלה להמשך מדיניות חוץ פעילה מצידה של ארצות הברית, אך הקונגרס היה פחות מעוניין בכך. מלכתחילה, קיוו במדינה כי לא יהיה צורך בעשייה רבה כדי לשקם את אירופה; הצפי היה כי בריטניה וצרפת, בעזרת מושבותיהן, ישקמו במהירות את כלכלותיהן.
רקע > הפילוג באירופה

מניע נוסף לביצוע התוכנית, והבדל משמעותי מהתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, היה תחילתה של המלחמה הקרה. גורמים בממשל האמריקאי הביעו חשדות עמוקים לגבי פעולות ברית המועצות. בזמן שתוכנית מרשל החלה לקרום עור וגידים בריתות המלחמה נותרו שלמות והמלחמה הקרה עדיין לא החלה ממש; החשש מפני האיחוד הסובייטי לא היה בר קיימא בקרב רבים מבין התורמים לקידומה של התוכנית. עם זאת, הכוח והפופולריות של מפלגות קומוניסטיות מקומיות במערב אירופה עוררו דאגה מסוימת. בצרפת ובאיטליה העניק העוני שבא אחרי המלחמה תמריצים למפלגות הקומוניסטיות באזור, ששיחקו תפקיד חשוב בתנועת ההתנגדות למלחמה. מפלגות אלה זכו להצלחה רבה בבחירות שלאחר המלחמה. אף על פי שכיום גורסים מרבית ההיסטוריונים שהצלחת הקומוניסטים בצרפת ובאיטליה הייתה מוגבלת, בכירים בממשל האמריקאי ראו אז את ההתרחשויות בחומרה וייחסו להן חשיבות רבה. ממשלתו של הארי טרומן החלה להיות מודעת לבעיות אלו ב־1946. דוקטרינת הבלימה החלה להופיע, וזו טענה כי יש לסייע למדינות אירופאיות לא-קומוניסטיות כדי לעצור את ההתפשטות הסובייטית מערבה. בנוסף, הייתה גם תקווה כי מדינות מזרח אירופה יצטרפו לתוכנית ובכך יצאו מהגוש הסובייטי.
רעיונות ראשוניים

עוד בשנים הראשונות לאחר המלחמה העלו מספר דמויות חשובות בממשל האמריקאי את הצורך בשיקום אירופה. מזכיר המדינה, ג'יימס בירנס, הציג גרסה ראשונית של התוכנית במהלך נאום שנשא בגרמניה ב־6 בספטמבר 1946. גם סגנו, דין אקסון, נשא נאום חשוב בנושא, שמרובו התעלמו. בנוסף, הגנרל לושיוס קליי ביקש מהתעשיין לואיס בראון לעקוב אחרי ההתרחשויות בגרמניה ולערוך דו"ח על מצב המדינה ב־1947. הדו"ח כלל עובדות בסיסיות בנוגע לבעיותיה של גרמניה והמלצות לשיקומה. סגן הנשיא אלבן בארקלי גם כן העלה את הרעיון.
האלטרנטיבה למימון אמריקאי לשיקום אירופה הייתה לדרוש מגרמניה פיצויים. תוכנית זו נודעה בשם תוכנית מורגנטאו ונקראה על שמו של שר האוצר האמריקאי שהגה אותה, הנרי מורגנטאו. התוכנית הציעה שגרמניה תשלם פיצויי מלחמה כבדים, בהם ישתמשו לשיקום המדינות האירופיות אשר נפגעו על ידה במהלך המלחמה. מטרה נוספת של התוכנית הייתה למנוע מגרמניה להשתקם ולחזור לכוחה. תוכנית ברוח דומה הייתה תוכנית מונה (על שם המדינאי ז'אן מונה), שהציעה להעניק לצרפת את השליטה באזורי הפחם של גרמניה, בחבל הרוהר ובחבל הסאר. ב־1946 הסכימו בעלות הברית להטיל מגבלות חמורות וברורות על התפתחותה של גרמניה ושיקומה, אך הבעיה שהייתה נעוצה בתוכנית לעיכוב התפתחותה של גרמניה הייתה היותה של גרמניה מעצמה תעשייתית באירופה. על כן, ב־1947 הוחלפו ההוראות תחת ההנחה כי "אירופה המסודרת והמשגשגת דורשת תרומתה הכלכלית של גרמניה יציבה ופורה", ולאחר כמה חודשים נכנסה לתוקפה תוכנית מרשל.
הצגת התוכנית - נאומו של מרשל

מרבית הדיונים על הצורך בשיקום אירופה זכו להתעלמות מכיוון שלא נתפשו כמביעים מדיניות רשמית של הממשל. על מנת להסיר ספק בקשר למדיניות הוחלט כי את הנאום על התוכנית ישא ג'ורג' מרשל, מזכיר המדינה. מרשל נשא את הנאום בפני המחזור המסיים של אוניברסיטת הרווארד ב־5 ביוני 1947. בעודו עומד במדרגות הכנסייה שבחצר הרווארד, תיאר מרשל בקווים כלליים את היערכותה של ארצות הברית למתן עזרה בשיקום האירופי. הנאום, שנכתב בידי צ'ארלס בוהלר, לא כלל פרטים ספציפיים ומספרים. המרכיב החשוב ביותר בנאום היה הקריאה למנהיגי מדינות אירופה להיפגש ולתכנן בעצמם את בנייתה מחדש של אירופה, כאשר ארצות הברית מבטיחה לסייע במימון תוכניתם.
הממשל הניח כי התוכנית לא תהיה אהודה במיוחד בקרב הציבור האמריקאי ולכן הוא כוון לציבור האירופי. בניסיון להשאיר את הנאום מחוץ לכותרות העיתונים האמריקאים לא עודכנו העיתונאים האמריקאים מבעוד מועד בכוונה לשאתו. הנשיא הארי טרומן אף קיים באותו יום מסיבת עיתונאים כדי להסב את תשומת הלב מהנאום. לעומת זאת, הוסבה תשומת לבם של עיתונאים אירופאים לאירוע והנאום שודר במלואו ברשת ה־BBC.
הצגת התוכנית - נאומו של מרשל > דחייה סובייטית

נאומו של מרשל כלל הזמנה מפורשת לסובייטים, מתוך ההנחה שהתעלמות מברית המועצות תהא סימן ברור מדי של חוסר האמון ששרר בין שתי המעצמות. עם זאת, בכירי מחלקת המדינה האמריקנית ידעו כמעט בבירור כי סטלין לא ירצה להשתתף, וכן כי אין זה סביר שתוכנית שתציע לשלוח לסובייטים סיוע אמריקאי תעבור את אישור הקונגרס.
כאשר שמע שר החוץ הבריטי ארנסט בווין את נאומו של ג'ורג' מרשל ברדיו, מיד יצר קשר עם עמיתו הצרפתי, ז'ורז' בידו (אנ'), כדי לתאם עמדות בהכנת תגובה אירופאית להצעה. השניים הסכימו כי יש להזמין את הסובייטים כבעלי ברית חשובים, אך הבינו מה עמד באמת מאחורי הנאום. על כן, כאשר הוזמן ויאצ'סלב מולוטוב, שר החוץ הסובייטי, לפריז כדי לעיין בתוכנית, הציבו בפניו תנאים להם לא היה מעז להסכים לעולם. הם העמידו את התנאי כי על כל מדינה שמצטרפת לתוכנית, מוטלת החובה להסכים לביקורת בלתי-תלויה בכלכלתה ולתמוך ברעיון של איחוד כלכלי אירופי. מולוטוב, כצפוי, דחה את התוכנית ועזב את פריז.
סטלין חש כי התוכנית עלולה להוות סכנה גדולה לשליטה הסובייטית במזרח אירופה וכי שיתוף פעולה כלכלי עם המערב יעזור לגרורותיו לחמוק משליטה סובייטית. גם האמריקאים ידעו זאת והאמינו כי עזרה כלכלית לאזור תוכל לבלום את ההשפעה הסובייטית הגדלה. על כן ב-12 ביולי, כאשר נערכה פגישה רחבה יותר בפריז, לא הופתעו מכך שמשלחות פולין וצ'כוסלובקיה נמנעו מלהגיע. בתחילה ראשי מדינות אלו דווקא אישרו את הגעתם, אך באחד המפגנים הבולטים ביותר של השליטה הסובייטית באזור, הוזמן שר החוץ הצ'כוסלובקי למוסקבה וננזף על ידי סטלין על עצם המחשבה להצטרף לתוכנית. יתר מדינות מזרח אירופה סירבו מיידית לבקשה. גם פינלנד דחתה את ההזמנה, מחשש להתעוררותו מחדש של המתח בינם לבין הסובייטים. ברית המועצות הציגה כאלטרנטיבה לתוכנית מרשל את מה שנודע כ"תוכנית מולוטוב" ומאוחר יותר כקומקון.