stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנץ שרקר
ביוגרפיה

שרקר נולד במונקו כבנם הבכור של צלם החצר היהודי מבוהמיה איגנץ שרקר ושל אשתו, אלאונורה בת למשפחת פון קלוסמן, משפחת אצילים אוסטריים קתוליים מחבל שטיריה. אחרי מות אביו עברה המשפחה מלינץ לווינה (1888). בשנת 1892 נכנס, בעזרת מלגה, לקונסרבטוריון הווינאי. בתחילה ניגן כינור ואחר עבר ללמוד הלחנה אצל רוברט פוקס. שרקר סיים את לימודיו כמלחין בשנת 1900. הוא החל לנצח בשנת 1895, אז ייסד את אגודת חובבי המוזיקה של דבלינג ("Verein der Musikfreunde Döbling"). לאחר סיום לימודיו עסק בעבודות שונות לשם פרנסה, ובשנת 1907 ייסד את המקהלה הפילהרמונית, שעליה ניצח עד 1920. בין ביצועי הבכורה הרבים שעברו תחת שרביטו היו "תהילים כ"ג" של אלכסנדר זמלינסקי ו"שלום עלי אדמות" ושירי גורה של ארנולד שנברג.
הצלחת הפנטומימה שלו, "יום הולדת הנסיכה", שנכתבה בהזמנתה של גרטה ויזנטל לפתיחת "תצוגת האמנות" של 1908 משכה תשומת לב לראשונה אל התפתחותו כמלחין. ב-1912 באה הצגת האופרה "הצליל הזר" וביססה בן לילה את המוניטין שלו ובה בשנה התמנה שרקר לפרופסור באקדמיה למוזיקה של וינה. זיגמונד הרינג היה בין תלמידיו.
פריצת הדרך של מינוי פתחה לפניו עשור של הצלחה גדולה כמלחין. האופרה הבאה שלו, "המשחק והנסיכה", שהצגות הבכורה שלה התקיימו במקביל בפרנקפורט ובווינה ב-15 במרץ 1913 לא התקבלה בעין יפה כל כך, אבל השערורייה שחוללה האופרה הזו בווינה פרסמה את שם שרקר ברבים.
פריצת מלחמת העולם הראשונה קטעה לכמה שנים את הצלחתו של המלחין אך הצגת הבכורה של האופרה "האיתות" (פרנקפורט, 25 באפריל 1918) קידמה את שרקר אל השורות הראשונות של מלחיני אופרה בני זמנו. הביצוע הראשון של 
"חופרי האוצר" (פרנקפורט, 21 בינואר 1920) הייתה פסגת הקריירה שלו ובחודש מרץ אותה שנה התמנה למנהל בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין. בין 1920 ל-1932 עסק בהוראת קשת רחבה של מקצועות מוזיקליים. בין תלמידיו היו אלואיז הבה, יאשה הורנשטיין, ארנסט קרנק, ארטור רודז'ינסקי, ברתולד גולדשמידט, שרלוטה שלזינגר וגרטה פון ציריץ.
תהילתו של שרקר והשפעתו היו בשיאן בשנים הראשונות של רפובליקת ויימאר. דעיכת מזלו האמנותי החלה עם כישלונה של "השטן המזמר" (ברלין 1928). התפתחויות פוליטיות והתפשטות האנטישמיות תרמו גם הם לירידתו, והנסיבות חברו יחדיו להחיש את קץ הקריירה של שרקר. הפגנות של אנשי ימין שיבשו את הצגת הבכורה של "הנפח מגנט" (ברלין, 1932) ובלחץ הנאצים בוטלה הצגת הבכורה המתוכננת של "כריסטופורוס" בפרייבורג. לבסוף, ביוני 1932, איבד שרקר את משרתו כפרופסור לקומפוזיציה באקדמיה לאמנות. בדצמבר 1933 פקד אותו אירוע מוחי וב-21 במרץ, יומיים לפני יום-הולדתו ה-56, הלך לעולמו.
יצירות

שרקר היה בראש ובראשונה מלחין יצירות לבימה. אף כי הושפע ממספר מלחינים אחרים, כמו ריכרד שטראוס וריכרד וגנר, סגנונו הבוגר מגלה שפה הרמונית אישית מאוד, המאופיינת בשילוב של טונאליות עם מעברים כרומטיים ופוליטונאליים.
יצירות > אופרות

"להבות" (1901–1902)
"הצליל הזר" (1903–1910)
"מעשה המשחק והנסיכה" (1908; 1909–1912)
"מעשה המשחק" (1915)
"האיתות" (1911; 1913–1915)
"חופרי האוצר" (1915–1918)
"שכר טעות" (1919–1922)
"השטן המזמר" (1924; 1927–1928)
"כריסטופורוס" (1924–1928)
"הנפח מגנט" (1929–1932)
יצירות > יצירות תזמורתיות

1896 "שיר אהבה" לתזמורת כלי קשת ונבלים
1899 סימפוניה בלה במול מינור, אופוס 1,
1900 סקרצו לתזמורת כלי קשת,
1900 אינטרמצו - פרק לתזמורת כלי קשת אופוס 8
1902-1903 אקהארד, פתיחה סימפונית לתזמורת גדולה ועוגב אופוס 12
1903 סוויטה רומנטית אופוס 14
1904 פתיחה פנטסטית אופוס 15
1908 "יום הולדת האינפנטה", על פי אוסקר ויילד
1908 חגיגת ולסים ואינטרמצו של ולסים
1908 ולס איטי
1908-1909 משחק ריקוד
1913 מבוא לדרמה (הקדמה ל"האיתות")
1916 סימפוניה קאמרית
1928 סוויטה קטנה לתזמורת קאמרית
1929-1930 ארבעה קטעים קצרים לתזמורת גדולה
1932-1933 אשת אינטאפרנס - מלודרמה
1933 מבוא לאופרה גדולה
יצירות > יצירות אחרות

משחקי מחול
שירים אמנותיים שונים, ביניהם מספר שירים של המשורר וולט ויטמן בתרגום לגרמנית
פיגוע הדקירה בצומת בית קמה

| חלק מפיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2024 |
| --- | --- |
 תאריך:  14 במרץ 2024
 תאריך עברי:  ד' באדר ב' ה'תשפ"ד
 מקום:  צומת בית קמה, בית קמה, ישראל ישראל
 מטרה:  יהודים, חיילי צה"ל
 סוג:  פיגוע דקירה
 נשק:  סכין 
 הרוגים:  1
 פצועים:  3
 מספר מפגעים:  1
 מניע:  טרור אסלאמי, שנאת יהודים
  (למפת מערב הנגב מוגדלת) צומת בית קמה(למפת מערב הנגב רגילה) צומת בית קמה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום צומת בית קמה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום צומת בית קמה
 
פיגוע הדקירה בצומת בית קמה אירע ב-14 במרץ 2024, ד' באדר ב' ה'תשפ"ד, בסניף ארומה בצומת בית קמה במועצה אזורית בני שמעון. בפיגוע נהרג אדם אחד ונפצעו עוד שניים.
הפיגוע

בסביבות השעה שתיים אחר הצהריים, מחבל פלסטיני רכוב על קורקינט חמוש בסכין הגיע לבית הקפה ארומה בתחנת הדלק בצומת בית קמה ודקר 3 אזרחים ישראלים, בהם רב-נגד אורי מויל, שנפצע באורח אנוש ובהמשך נקבע מותו בבית החולים סורוקה. אדם נוסף בן 65 נפצע באורח קל. המחבל נוטרל על ידי מויל שהספיק לירות בו לאחר דקירתו.
המחבל פאדי אבו לטיף בן 22, גדל בעזה ועבר לרהט 4 שנים לפני ביצוע הפיגוע, במסגרת איחוד משפחות.
ראו גם

פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2024
הערות שוליים

↑  דובר צה"ל, הותר לפרסום שמו של חלל צה"ל אשר הודעה נמסרה למשפחתו, באתר הודעות דובר צה"ל, 14 במרץ 2024
↑  אבי גדלוביץ', פיגוע דקירה בצומת בית קמה: בן 50 נפצע באורח אנוש, המחבל נוטרל - בחדרי חרדים, באתר בחדרי חרדים, 14 במרץ 2024
↑  נפטר מפצעיו הרנ"ג שנפצע אנוש בפיגוע בבית קמה, באתר "סרוגים", 14 במרץ 2024,
פלד ארבלי, ‏הגיבור שנטרל את המחבל: רנ"ג אורי מויאל נרצח בפיגוע בבית קמה, באתר מעריב אונליין, 14 במרץ 2024.
↑  אילנה קוריאל, פיגוע בבית קמה: גבר נפצע אנוש מדקירה - והספיק לנטרל את המחבל, באתר ynet, 14 במרץ 2024
↑  מערכת ישראל היום, נדקר בצוואר ובגב, הדף את המחבל וירה בו למוות: צפו בתיעוד הפיגוע בצומת בית קמה, באתר ישראל היום, 14 במרץ 2024
↑  המחבל שביצע את הפיגוע בבית קמה - "גדל בעזה ועבר לרהט לפני 4 שנים", באתר ynet, 14 במרץ 2024
פסטיבל הבלונים בקליבלנד

| --- | --- |
 סוג:  אירוע התרמה
 מדינה:  ארצות הברית
 מיקום:  קליבלנד
 מועדים
 תאריכי פעילות:  27 בספטמבר 1986
 קואורדינטות:  41°29′59″N 81°41′38″W﻿ / ﻿41.49972222°N 81.69388889°W﻿ / 41.49972222; -81.69388889
 he
 
פסטיבל הבלונים בקליבלנד היה אירוע שהתרחש בשנת 1986 בעיר קליבלנד במדינת אוהיו בארצות הברית. במהלך הפסטיבל קבע הסניף המקומי של ארגון הצדקה "הדרך המאוחדת" (United Way) (אנ') שיא עולמי בכך ששחרר כמעט מיליון וחצי בלונים. האירוע התקיים ב-27 בספטמבר 1986. הפסטיבל תוכנן כאירוע התרמה פרסומי בלתי מזיק, אך בעקבות תנאים קשים של מזג האוויר ותכנון לקוי, נפלו הבלונים חזרה על העיר ועל האגם המקומי, תוך כדי גרימת הפרעה חמורה לתנועת התחבורה בכביש ולטיסת המטוסים בשדה התעופה הסמוך. האסון המתגלגל נקשר גם עם חיפושם של שני אנשי משמר החופים של ארצות הברית ששטו בסירה באגם המקומי, וגופותיהם נמצאו כמה שעות לאחר האירוע. כתוצאה מהאסון, הוגשו נגד המארגנים והעיר תביעות נזיקין על סך מיליוני דולרים, אשר בסופו של דבר גרמו לאירוע ההתרמה להסתיים בהפסד.
ההכנות לאירוע

אירוע ההתרמה למען "הדרך המאוחדת" היה תחת חסותה של חברה מלוס אנג'לס בראשות טרב היינינג, "Balloonart של טרב", שהקדישה שישה חודשים בהכנה לקראתו.
לקראת האירוע הוקם מבנה מלבני בגודל של 76 מטר על 56 מטר, שנועד להחזיק את הבלונים עד לשחרורם במהלך טקס ההתרמה. המבנה הוצב ברבע הדרום-מערבי של הכיכר הציבורית של קליבלנד, הוא היה בגובה של שלוש קומות והיה מכוסה בקשת ענקית עשויה כסבכה.
בהכנות לאירוע השתתפו כ- 2,500 מתנדבים, רובם תלמידי תיכון, אשר עבדו שעות רבות במילוי בלונים בגז הליום. היו מי שהגדירו את ההכנות: "פס ייצור שעובד ללא הפסקה". המתנדבים בניפוח הבלונים קיבלו חולצות בחינם.
התוכנית המקורית של "הדרך המאוחדת" הייתה לשחרר שני מיליון בלונים, אך בפועל העבודה נעצרה לאחר ניפוחם של 1.4 מיליון בלונים.
כחלק מקמפיין ההתרמה, ילדים הסתובבו ברחבי ההפנינג ומכרו חסויות עבור "הדרך המאוחדת" במחיר של דולר אמריקני אחד לכל שני בלונים אשר ינופחו על ידי המתנדבים.
הביצוע

ביום שבת, 27 בספטמבר 1986, בעקבות תחזיות על סערת גשם מתקרבת, החליטו מארגני הפסטיבל על שחרור מוקדם של הבלונים.
שחרור הבלונים נקבע לשעה 13:50 בשעון מזרח ארצות הברית.
קהל של למעלה מ-100,000 איש נאסף במרכז העיר קליבלנד לחזות באירוע, ובשעה היעודה שוחררו בבת אחת קרוב ל-1.5 מיליון בלונים, אשר התרוממו מהכיכר הציבורית המקיפה את מגדל הטרמינל. בכך שברו בארגון "הדרך המאוחדת" את השיא העולמי להפרחת הכמות הגדולה ביותר של בלונים בבת אחת, שיא אשר נקבע בשנה הקודמת, 1985, באירועי השנה ה-30 של דיסנילנד.
השלכות

בתנאים אידיאליים, בלון העשוי מחומר פוליאסטרי גמיש כגון לטקס, אשר ממולא בגז הליום ומשוחרר בחוץ, נשאר בדרך כלל בגובה רב במשך זמן ארוך עד שהבלון מתרוקן לחלוטין ויורד חזרה לארץ.
אולם, הבלונים בפסטיבל הבלונים של קליבלנד התנגשו בחזית של אוויר קר וגשם, שגרמה להם לרדת חזרה לקרקע כשהם עודם מנופחים.
הבלונים שירדו מילאו את האדמה ואת דרכי המים של צפון-מזרח אוהיו וגרמו לנזקים ולהצפות רבות.
בימים שלאחר האירוע דווח על בלונים רבים שנשטפו לחוף בצד הקנדי של ימת אירי וגרמו לזיהום מים.
שדה התעופה בורק לייקפרונט הסמוך נאלץ לסגור את אחד ממסלולי הנחיתה לכחצי שעה לאחר שנחתו בו בלונים. למוקד העירוני הגיעו דיווחים על התנגשויות של כלי רכב בכביש כאשר נהגים סטו מדרכם כדי להימנע מ"סופות שלגים בהילוך איטי של כדורים צבעוניים" כלשונם, או במקרים אחרים כאשר נהגים ומשתמשי הדרך הסירו את עיניהם מהכביש כדי לצפות במחזה הנדיר.
נהגים בדרך חוף הזיכרון של קליבלנד (אנ') נתקלו במעקי הבטיחות וגרמו לתאונות עד שהכביש נסגר לתנועה. לבסוף היה צורך בדחפור שיעזור לפנות את הבלונים.
שני דייגים, ריימונד ברודריק וברנרד סולצר, שיצאו ב-26 בספטמבר, דווחו כנעדרים על ידי משפחותיהם ביום האירוע. כוחות ההצלה הבחינו בסירה שלהם, באורך של כ-5 מטר, עוגנת ממערב לשובר הגלים של פארק אדג'ווטר. צוות מסוק חיפוש והצלה של משמר החופים התקשה להגיע לאזור בגלל "אזור אסטרואידים" של בלונים שריחף באוויר והקשה על תמרון באזור. צוות סירה של חיפוש והצלה ניסה לזהות את הדייגים צפים באגם, אך גורמי המשמר אמרו לאחר מכן שהבלונים שהיו במים לא איפשרו לראות אם מישהו נמצא באגם.
ב-29 בספטמבר השהה משמר החופים את החיפושים. גופות הדייגים נשטפו לאחר מכן לחוף. אשתו של אחד הדייגים תבעה את חברת "הדרך המאוחדת" של קליבלנד ואת החברה שארגנה את אירוע הבלונים על סך 3.2 מיליון דולר, תביעה שהסתיימה מאוחר יותר בהסכם פשרה בתנאים שלא פורסמו.
לואיס נוקובסקי, בעל חווה במחוז מדינת אוהיו דיווח על בלונים שנחתו באזורי המרעה שלו, לטענתו הבלונים הפחידו את הסוסים הערבים שבבעלותו אשר רעו בשטח, והסוסים אף סבלו מפציעות קבועות כתוצאה מכך, לדבריו.
נוקובסקי תבע את חברת "הדרך המאוחדת" של קליבלנד ודרש פיצוי של 100,000 דולר, תביעה שהסתיימה אף היא בהסכם פשרה בתנאים שלא פורסמו.
בעקבות התביעות והעלויות החריגות, אירוע ההתרמה גרם להפסד גדול יותר מהכנסות האירוע.
מורשת

המהדורה של 1988 של ספר שיאי הגינס מכירה באירוע בו שוחררו 1.4 מיליון בלונים בפסטיבל הבלונים של קליבלנד כשיא עולמי תחת הקטגוריה: "שחרור הבלונים ההמוני הגדול ביותר אי פעם". באירוע ההתרמה שוחררו 1,429,643 בלונים.
מאז האסון ובעקבות הנזק העצום שנגרם, גינס כבר לא מודדת אירועים שעלולים לגרום לנזק סביבתי בצורה בלתי מבוקרת, כגון שחרור בלונים.
אסון הבלונים בקליבלנד היה הנושא של הסרטון הדוקומנטרי מ-2018 "Balloonfest"
מגדל טרמינל שמשקיף על פאבליק סקוור
דוד טל (היסטוריון)

| --- | --- |
 לידה:  שנות ה־60 של המאה ה־20 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 
דוד טל (נולד ב-1964) הוא היסטוריון ישראלי. מאז 2009 הוא משמש יושב ראש הקתדרה ללימודי ישראל באוניברסיטת קלגרי. הוא מומחה להיסטוריה הביטחונית והדיפלומטית של ישראל, כמו גם למדיניות פירוק הנשק של ארצות הברית.
ביוגרפיה

טל השלים תואר ראשון בהיסטוריה ב-1986 ותואר שני ב-1990 באוניברסיטת תל אביב. את עבודות הדוקטורט כתב
בהנחייתם של פרופ' איתמר רבינוביץ ופרופ' אהרון שי בנושא "תפיסת הביטחון השוטף של ישראל", שיצא לאור כספר
בשנת 1998
בשנים 1994–1996 שימש כמרצה בחוג להיסטוריה ומרצה בתוכנית ללימודי ביטחון באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1996–2005. הוא היה עמית מחקר של נאט"ו בין השנים 2000-2002.
מאז 2005, טל משמש פרופסור אורח באוניברסיטת אמורי (2005–2006, 2008–2009) ובאוניברסיטת סירקיוז (2006–2008). בשנת 2009 הצטרף למחלקה להיסטוריה באוניברסיטת קלגרי בתור הקתדרה ללימודי ישראל של כהנוף (2009–2014).
בשנת 2014 עבר לאוניברסיטת סאסקס, בריטניה, שם הוא מחזיק בקתדרה ללימודי ישראל המודרנית .
הערות שוליים

↑  דוד טל, תפיסת הביטחון השוטף של ישראל,  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. המרכז למורשת בן-גוריון, 1998
↑  "Curriculum Vitae" (PDF). University of Calgary. אורכב מ-המקור (PDF) ב-26 באוקטובר 2015. נבדק ב-23 במרץ 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462650705171  PLWABN: 9810601942405606  ISNI: 0000 0001 1977 707X  LCCN: n94027135  SUDOC: 074593048  VIAF: 10160196   WorldCat (עם VIAF): 10160196
חוק העיטורים בצבא הגנה לישראל

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  29 בינואר 1970
 תאריך חקיקה עברי:  כ"ב בשבט תש"ל
 גוף מחוקק:  הכנסת השביעית
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 581, עמ' 18
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  משרד הביטחון
 מספר תיקונים:  3
 נוסח מלא:  חוק העיטורים בצבא־הגנה לישראל, תש״ל–1970
 
חוק העיטורים בצבא ההגנה לישראל, תש"ל-1970 מסדיר בחקיקה את עיטורי צה"ל, שניתנו מאז קום המדינה, כמקובל בצבאות רבים בעולם. החוק אושר בכנסת השביעית ב-29 בינואר 1970.
עיטורי מלחמת העצמאות

במהלך מלחמת העצמאות העניקו מפקדים רבים ציונים לשבח מיוזמתם, בלא שנקבעה מדיניות בנושא. הצעה ראשונה למיסוד הנושא גובשה על ידי ועדה שבראשה עמד סגן אלוף נחום שדמי, אז ראש מחלקת הסגל במטה הכללי, ובה היו חברים סא"ל מרדכי מקלף (לימים הרמטכ"ל השלישי) וסא"ל שמעון אבידן. הוועדה בדקה 2,894 המלצות לציונים לשבח, והמליצה לאשר 1,704 מתוכן. הוועדה המליצה לקיים בדיקה חוזרת של כל ההמלצות שכבר עלו בוועדה ולבחון 100 המלצות נוספות שהתקבלו במהלך עבודתה, בהן היא לא דנה. בנוסף להמלצות לאשר את הצל"שים, המליצה הוועדה על מדרג של עשרה אותות ועל הענקת אות מיוחד ליישובים שלחימתם התבלטה במיוחד, ביניהם ירושלים, יישובי גוש עציון, רמת רחל ונגבה.
ב-1 בנובמבר 1949 מינה סגן הרמטכ"ל, מרדכי מקלף, ועדה נוספת שתדון בנושא, כנראה על פי המלצת הוועדה הראשונה. יו"ר הוועדה היה סא"ל יצחק פונדק והיו חברים בה סא"ל עמנואל נשרי וסא"ל ב. זיו. הוועדה הגישה מסקנותיה ב-25 בנובמבר 1949 בהמלצה להעניק 1,137 עיטורים. בנוסף הציעה הוועדה מבנה חדש של עשרה עיטורים. ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, החליט לדחות את המלצות הוועדה, ופסק שיוענק אות אחד בלבד, אות גיבור ישראל, לשנים עשר לוחמים בלבד. התנאי להענקת העיטור היה, מעבר לגבורה האישית, שהמעשה אותו עשו הביא לניצחון בקרב.
הצעות חוק קודמות

במאי 1953 הגיש ראש אכ"א, אלוף צבי צור (לימים רב-אלוף, הרמטכ"ל השישי) המלצות למיסוד נושא העיטורים והצל"שים. הוא המליץ על חלוקת העיטורים לשתי קטגוריות, כאשר המדד המבדיל הוא האם המעשים נעשו בשדה הקרב ומול האויב. בדיון שנערך באגף כח אדם הומלץ על צמצום מספר האותות עליהם המליץ האלוף צור והעמדתם על שבעה אותות, חמישה מהם על מעשים שנעשו בעת קרב ושניים על מעשים שנעשו שלא במצב כזה. ב-20 ביוני 1954 הגיש היועץ המשפטי למערכת הביטחון הצעת חוק ליועץ המשפטי לממשלה, שכללה שישה עיטורים. הצעה זו הוגשה לכנסת ב-9 בדצמבר 1954, עברה בקריאה ראשונה והועברה לדיון בוועדת החוץ והביטחון. עד לסיום חקיקת החוק בכנסת, נקבעה ב-1 במרץ 1955 פקודת מטכ"ל שהסדירה מתן ציון לשבח על ידי הרמטכ"ל או אלוף.
ב-6 ביוני 1955 עלה החוק לקריאה שנייה ושלישית בכנסת. במהלך הדיון דרש דוד בן-גוריון, שר הביטחון, לבטל את העיטורים על שם בר כוכבא והחשמונאים ולקבוע עיטורים על שם גיבורי התנ"ך. לאחר שהסתייגותו נדחתה טען בן-גוריון שאחד הסעיפים בחוק לא נוסח כיאות והכנסת הסכימה להחזיר את החוק חזרה לוועדה לדיון נוסף.
עם פיזור הכנסת השנייה ב-15 באוגוסט 1955 לא חודש הדיון בחוק. בדצמבר 1956 הודיע דוד בן-גוריון שהמטכ"ל מכין טיוטה חדשה של החוק. בינואר 1958, במענה לדרישה בכנסת לקדם חלוקת עיטורים, הודיע בן-גוריון שהוא נגד עיטורים וכי "אדם העושה דבר טוב צריך לעשותו מפני שחובתו לעשות כן, ולא משום שהוא מקווה לפרס על כך". באוגוסט 1958 הודיע בן-גוריון שמתכנני העיטורים בצה"ל הגיעו למסקנה שלילית לגבי העיטורים.
הצעת חוק נוספת, שנקראה "הצעת חוק העיטורים, תשי"ח-1958", הועלתה לדיון במליאת הכנסת ב-15 בינואר 1958 על ידי חבר הכנסת מרדכי נורוק. חוק זה נועד להסדיר הענקת עיטורים לאנשים שסייעו למדינת ישראל, כמו ראשי ממשלה ומדינאים ממדינות זרות, חסידי אומות העולם, ועוד. ההצעה הועברה לדיון בוועדת חוץ וביטחון אך נראה שלא עלתה לקריאה שנייה ושלישית.
חקיקת החוק

מיד לאחר מלחמת ששת הימים הוחל בצה"ל בהכנת חוק עיטורים חדש. ב-7 ביולי 1969 הונחה הצעת החוק הממשלתית על שולחן הכנסת וב-1 בדצמבר 1969 אושר החוק בקריאה ראשונה. החוק אושר ב-20 בינואר 1970. במהלך ההצבעה נדחו הדרישות לתת לעיטורים שמות היסטוריים, כ"עיטור בר כוכבא" ו"עיטור המכבים".
תוכן החוק > העיטורים, עיצובם והענקתם

החוק קובע שלושה עיטורים: עיטור הגבורה, עיטור העוז ועיטור המופת.
עיטור הגבורה יוענק על ”מעשה גבורה עילאית שנעשה בעת לחימה מול פני האויב תוך חירוף נפש.” עיטור הגבורה מוענק על ידי שר הביטחון, על פי המלצת הרמטכ"ל. לפי דברי ההסבר לחוק, על המעשה שבגינו מוענק עיטור הגבורה לעמוד בארבעה תבחינים: מעשה המוגדר "גבורה עילאית"; המעשה היה בעת לחימה; המעשה היה מול פני האויב; ונעשה תוך "חירוף נפש".
עיטור העוז יוענק על ”מעשה גבורה שנעשה במילוי תפקיד קרבי תוך חירוף נפש.” עיטור העוז מוענק על ידי הרמטכ"ל. על המעשה בגינו מוענק עיטור העוז לעמוד בשלושה תבחינים: המעשה מוגדר "מעשה גבורה" (להבדיל ממעשה "גבורה עילאית", שבגינה מוענק עיטור הגבורה); המעשה נעשה תוך מילוי תפקיד קרבי; ונעשה תוך "חירוף נפש". מכאן שעיטור העוז יכול להיות מוענק גם על מעשים שנעשו שלא בעת מלחמה, בניגוד לעיטור הגבורה, כל עוד נעשו תוך מילוי תפקיד קרבי.
עיטור המופת יוענק על ”מעשה שנעשה באומץ לב והוא ראוי לשמש מופת”. גם עיטור המופת מוענק על ידי הרמטכ"ל. לעיטור המופת נקבעו שני תבחינים: מעשה שנעשה באומץ לב ושראוי לשמש מופת. על פי ההסבר לחוק, ניתן להעניק עיטור זה גם על מעשה שלא נעשה בעת מלחמה, שלא נעשה בעת מילוי תפקיד קרבי, וגם שלא היה בו "חירוף נפש", בניגוד להדגשה בעיטורי הגבורה והעוז.
בנוסף לאותות אלה קובע החוק הענקת אות מערכה, המציין את השתתפות נושא האות בקרב או במערכה מלחמתית. החוק גם קובע כי הרמטכ"ל, או מי שהוסמך על ידו, יוכל להעניק ציונים לשבח לחיילים שמעשיהם ראויים לציון, אך לא עמדו בקריטריונים המצדיקים הענקת אחד מן האותות הללו.
על פי הגדרת החוק לא ניתן לערער על החלטת שר הביטחון והרמטכ"ל: "הענקת עיטור מסורה לשיקול דעתו של המוסמך להעניקו, ואין אחר החלטתו ולא כלום". בדברי ההסבר להצעת החוק מודגש כי אין זכות לעתור, וכי ההחלטה על מתן עיטור לא תהיה כפופה לביקורת שיפוטית. את ההחלטה על עיצוב העיטורים מקבלת ממשלת ישראל בהמלצת שר הביטחון ואילו עיצוב אותות המערכה נתון לסמכותו של שר הביטחון.
החוק קובע גם שאם מקבל האות אינו בחיים בעת מתן האות, יוענק האות לשאר בשרו, לפי סדר זה: אלמנה או אלמן; בתו או בנו של מקבל האות; אמו; אביו; אח או אחות. עם זאת, מעניק האות יכול לחרוג מסדר זה על פי שיקול דעתו.
אדם שזכה באותו עיטור פעמיים או יותר, לא יקבל עיטור נוסף אלא תג מוקטן של העיטור.
תוכן החוק > נשיאת העיטורים והגבלות על השימוש בהם

החוק מגדיר מצבים שבהם אסור למי שהוענק לו עיטור לשאת אותו: אסור לאדם הנמצא במאסר או במחבוש לשאת את האות, וכן אסור לאדם שעבר עבירות הפוגעות בביטחון המדינה, כפי שהוגדרו בחוק העונשין (ביטחון המדינה), תשי"ז-1957 (כיום סעיפים 97–103 לחוק העונשין). בכלל עבירות אלה: המרדה, סיוע לאויב, ועוד. נשיאת העיטור אסורה גם על מי שעבר עבירות חמורות המפורטות בחוק השיפוט הצבאי, כמו סיוע לאויב, נטישת עמדה מול האויב, מסירת ידיעות לאויב, ועוד.
אסור להשתמש בעיטור או בחפץ הדומה לו למטרות פרסומת, ואסור לייצר דבר מה הדומה לעיטור, כדי להטעות כאילו המדובר בעיטור אמיתי, או למטרות פרסום. עם זאת, שר הביטחון רשאי לתת רישיון לייצור חפץ כזה. ייצור חפץ כזה ללא רישיון הוא עבירה, שהעונש עליה הוא מאסר או קנס.
בנוסף לעבירה זו מונה החוק מספר מעשים נוספים המוגדרים כעבירות, שהעונש עליהן הוא מאסר או קנס: מסירת מידע כוזב בעת החקירות לקראת קבלת אחד מהעיטורים וענידת עיטור שלא שניתן לעונד כחוק. ענידת עיטור שלא כחוק היא גם עבירה על חוק השיפוט הצבאי, האוסר על התחזות לבעל דרגה שאינה דרגתו של העונד אותה; ענידת עיטור שלא הוענק כדין לעונד אותו נחשבת להתחזות כזו ודינה מאסר.
תוכן החוק > הענקת עיטורים ליחידות

תיקון שני לחוק התקבל בכנסת ב-17 בדצמבר 1979. תיקון זה קובע אפשרות להעניק עיטור לא רק ליחיד אלא גם ליחידות שגודלן מכיתה ומעלה.
תוכן החוק > עיטורים וצל"שים שניתנו לפני החוק

חוק העיטורים חל על מעשים שנעשו החל מיומה הראשון של מלחמת ששת הימים, כ"ו באייר תשכ"ז, 5 ביוני 1967. עם זאת, החוק קובע כי עיטור גיבור ישראל שניתן לשנים עשר איש במלחמת העצמאות דינו כעיטור הגבורה, וכי ציונים לשבח שניתנו לפני תחילת החוק יומרו לעיטור המופת או לעיטור העוז, אם יעמדו במבחנים המפורטים בחוק. אותות מערכה שניתנו ללוחמים במלחמת העצמאות, מבצע קדש ומלחמת ששת הימים ייחשבו כאותות המערכה המוגדרים בחוק.
תוכן החוק > אותות מערכה

החוק המקורי קבע הענקת אותות מערכה לחיילים. התיקון הראשון לחוק, שהתקבל ב-19 בפברואר 1975, מוסיף כי גם שוטרים וסוהרים יהיו זכאים לאותות מערכה. סעיף נוסף בתיקון זה מסמיך את שר הביטחון להעניק אות מערכה גם ליחידים או לקבוצות שהחוק כפשוטו לא חל עליהם.
ב-20 במרץ 2017 אישרה הכנסת את חוק הוקרה לאזרחים במערכות ישראל, שמרחיב למעשה את מתן העיטורים ומאפשר הענקת אות מערכה גם לאזרחים ולגופים אזרחיים המוגדרים בחוק ההתגוננות האזרחית כ"ארגוני עזר": "ארגון, מוסד, מפעל או כל גוף אחר העושים שירות ציבורי ושר הביטחון הכריז עליהם, בהכרזה שפורסמה ברשומות, כעל ארגונים שעזרתם נדרשת להתגוננות אזרחית".
תקנות ופקודת מטכ"ל

סעיף 21 לחוק קובע כי "שר הביטחון ממונה על ביצוע חוק זה והוא רשאי להתקין תקנות בכל הנוגע לביצועו". הענקתם של אותות מערכה שהוחלט על הענקתם משנת 1980 ואילך מוסדרת בתקנות המפרטות את הזכאים לאות. תקנות אלה מסדירות את כללי הענקת אותות המערכה:
תקנות העיטורים בצבא־הגנה־לישראל (אות מערכה לציון השתתפות במלחמת יום הכפורים), תשל״ו–1975 - אות מערכה לציון השתתפות במלחמת יום הכפורים
תקנות העיטורים בצבא הגנה לישראל (אות מלחמת ההתשה – קביעת זכאים), התשס״ג–2003 (וגם תקנות קביעת אזרחים זכאים) - אות מערכה לציון השתתפות במלחמת ההתשה
תקנות העיטורים בצבא הגנה לישראל (אות מערכת שלום הגליל – קביעת זכאים), התשמ״ג–1983 (וגם תקנות קביעת אזרחים זכאים) - אות מערכה לציון השתתפות במערכת שלום הגליל
תקנות העיטורים בצבא הגנה לישראל (אות מלחמת לבנון השניה – קביעת זכאים), התשס״ח–2007 (וגם תקנות קביעת אזרחים זכאים) - אות מערכה לציון השתתפות במלחמת לבנון השנייה
תקנות העיטורים בצבא הגנה לישראל (אות מערכת צוק איתן – קביעת זכאים), התשע״ה–2015 (וגם תקנות קביעת אזרחים זכאים) - אות מערכה לציון השתתפות במבצע צוק איתן
תקנות העיטורים בצבא הגנה לישראל (אות המערכה ברצועת הביטחון בלבנון – קביעת חיילים ואנשי צבא דרום לבנון זכאים), התשפ״א–2021 (וגם תקנות קביעת אזרחים זכאים, תקנות קביעת עובדי השב"כם ותקנות קביעת עובדי המוסד) - אות המערכה ברצועת הביטחון בלבנון
בנוסף, תקנות העיטורים בצבא־הגנה לישראל (ענידת עיטורים ואותות מערכה), תשל״ג–1973 קובעות את מבנה העיטורים ואת כללי ענידת העיטורים ואותות המערכה.
פקודת מטכ"ל 33.0807 ("עיטורים, ציונים לשבח, אותות הערכה ואותות הוקרה") חוזרת על חלק מהאמור בחוק ובתקנות ומוסיפה הנחיות לחיילי צה"ל בנושא זה.
תקנות ופקודת מטכ"ל > העיטורים וענידתם

על פי התקנות, העיטור יורכב מהחלקים הבאים:
פארה - חלקו העיקרי של העיטור, העשוי מהמתכת שנקבעה בעת עיצוב העיטור;
סרט - פיסת אריג, בצבע שנקבע בעת עיצוב העיטור, שאליה מחוברת הפארה והיא עצמה מתחברת לבגד;
אות- פס אריג בצבעו של סרט העיטור.
בנוסף, קובעות התקנות את קיומו של תג, עיטור מוקטן.
העיטור נענד מעל הכיס השמאלי של החולצה. ניתן לענוד אותו על חולצה צבאית וגם על חולצה אזרחית. את העיטור המלא, כלומר הפארה עם הסרט, מותר לענוד רק ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, ביום העצמאות ובאירועים ממלכתיים. שר הביטחון רשאי לקבוע אירועים נוספים שבהם ייענד העיטור המלא. את אות העיטור ניתן לענוד על החולצה בכל זמן, על פי הסדר המפורט להלן.
כפי שנקבע בחוק, אדם שזכה באותו עיטור פעמיים או יותר, לא יקבל עיטור נוסף אלא תג מוקטן של העיטור. התקנות קובעות כי מי שזכה פעמיים בעיטור, יתווסף לו עיטור מוקטן לסרט העיטור, ולא יענוד את העיטור פעמיים.
אדם שזכה במספר עיטורים יענוד אותם על פי סדר חשיבות, מעל מרכז הכיס השמאלי של החולצה, מלמעלה למטה, בסדר יורד: עיטורים (עיטור הגבורה ראשון, ולאחריו עיטור העוז והמופת), צל"שים (צל"ש רמטכ"ל ראשון, ואחריו צל"ש אלוף, מפקד אוגדה ומח"ט); ואותות מערכה.
תקנות ופקודת מטכ"ל > ציונים לשבח

פקודת מטכ"ל קובעת גם את עיצובם של ציונים לשבח: סמל הצל"ש כולל ענף עלי זית וחרב מוצלבים, בדומה לסמל דרגת תת-אלוף. מידרג הצל"שים: צל"ש רמטכ"ל, המוענק על ידי ראש המטה הכללי, מורכב משלושה סמלי צל"ש. צל"ש אלוף יכול להיות מוענק על ידי מפקד פיקוד מרחבי, ראש אגף במטה הכללי, מפקד זרוע (היבשה, האוויר או זרוע הים), או מפקד גיס, והוא מורכב משני סמלי צל"ש. צל"ש מפקד אוגדה יכול להיות מוענק על ידי מפקד אוגדה או קצין חיל ראשי, ומורכב מסמל צל"ש אחד. צל"ש מפקד חטיבה ניתן על ידי מפקד חטיבה או מפקד מפקדה מקבילה, והוא ללא סמל. סמלי הצל"ש הניתנים במהלך מלחמה נענדים על אות המערכה, ואילו צל"ש שניתן על מעשה בזמן אחר נענד על אות בצבע זית.
הפקודה קובעת עוד כי ניתן להעניק ציון לשבח גם ליחידה צבאית. על פי הפקודה ניתן לתת צל"ש לכל יחידה שגודלה מכיתה ומעלה. על פי הפקודה גם קבוצת אזרחים שפעלה במסגרת צבאית יכולה לזכות בציון לשבח.