stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות משיחית
היהודים המשיחיים בעולם > קהילות משיחיות בישראל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חסר מידע על קהילות משיחיות ספציפיות בישראל.
היהודים המשיחיים בישראל משתייכים לקהילות שונות אשר ההבדלים העיקריים ביניהן הם באופן ההתכנסות ונוסחי התפילה הקהילתית ושיטות הבישור. רוב היהודים המשיחיים בישראל מדברים עברית כשפת אם ורבים מהם גם משרתים בצה"ל.
הקהילה המשיחית ביפו הוקמה באמצע שנות השלושים של המאה העשרים. בשלהי שנות ה-70 הוקם בפרוזדור ירושלים מושב שיתופי יהודי-משיחי בשם יד השמונה, בעזרת מתנדבים נוצריים מפינלנד. קהילות נוספות פועלות בישראל, בין היתר בירושלים, בתל אביב, ברמת גן ובכרמיאל. חלק מהקהילות מכילות בעיקר יהודים שהגיעו לאמונה בישו, ובאחרות בעיקר אנשים לא-יהודים, אך למרבית הקהילות אופי מעורב משיחי-נוצרי. בשנת 1984 הוערך מספר היהודים המשיחיים בישראל בכ-2,000 בכ-20 קהילות שונות ברחבי המדינה. בשנת 1999 הוערך מספרם בכ-5,000 וסקר שנערך בשנת 2020 מצא כי מספרם גדל ל-15,323 חברים.
חברי הקהילה בקהילות משיחיות נקראים "אחים", ומנהיג הקהילה נקרא "רועה הקהילה". הרועה אחראי על הצדדים המנהליים והכספיים של הקהילה ועל ארגון הכינוסים השבועיים שלה. בהיעדרו של הרועה יהיו לרוב "אחים אחראים" המנהיגים את הקהילה. ברוב הקהילות מוטל איסור על האחים ללמוד חומר הכופר באמונה המשיחית. כנגד אח העובר על האיסור, וברבות מהקהילות מתייחסים אליו כאל זר ונמנעים מלומר לו שלום.
חלק מקהילות היהודים המשיחיים בישראל מאוגדות בעמותה בשם "עדות משיחית לישראל". ישנן קהילות שבהן נהוג לתת תרומה (מעשר), על פי רצונו של כל מאמין, למימון הוצאות הקהילה, וישנן קהילות המקבלות תרומות שמקורן מחוץ למדינת ישראל.
קהילת היהודים המשיחיים בישראל מפעילה אתר אינטרנט וערוץ יוטיוב בשם iGod. החל משנת 2010 פועלת בנתניה, המכללה למקרא, מוסד משיחי-נוצרי-אוונגליסטי ללימודי מקרא שאינו-מוכר על ידי המועצה להשכלה גבוהה. מטרתה המוצהרת של המכללה היא "להכשיר מנהיגים בשירות האל, ולהעניק הבנה ייחודית של השורשים היהודים של האמונה בישוע".
היחס כלפי היהודים המשיחיים > מעמדם החוקי בישראל

בני קהילת המשיחיים  אינם נחשבים כיהודים בפני חוק השבות (הם נחשבים באופן רשמי כ"בני דת אחרת") של מדינת ישראל.
בפסק דין תקדימי של בג"ץ, שדן בעתירת יהודים משיחיים לקבל סל קליטה על פי חוק השבות, פסק נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק בהתאם לקונצנזוס שהיה קיים בישראל בשנות ה-80 של המאה ה-20:
גורמים אלה (לאומיים, דתיים, לשוניים, היסטוריים...) מובילים היום כולם למסקנה, כי מי שמאמין במשיחיותו של ישו ורואה באמונתו זו את האפקטיבית שבאמונותיו ועושה לה נפשות ומתרכז לשם כך בקהילות הרי הוא אדם המאמין בדת אחרת... המבחן הראוי הוא המבחן החילוני-לאומי, המשקף את התודעה הלאומית שלנו כיום. נראה לי כי לעניין תודעה לאומית זו קיים קונצנזוס רחב בעם היהודי, וקיימת בו הסכמה לאומית, כי אמונה בישו כמשיח, מלך היהודים ובן האלוהים והטפה אקטיבית להגשמת אמונה זו בין היהודים, תוך יצירת קהילה מיוחדת לשם כך, כי כל אלה עושים את האדם לבן דת אחרת, באופן שנשללת יהדותו. על פי תודעה זו אנו רואים בעותרים בני דת אחרת. בנתני ביטוי לתודעה לאומית זו, ולהסכמה לאומית זו, איני מטיל על החברה הישראלית השקפת עולם פרטית. איני מכריע גם בשאלה עליה קיימים חילוקי דעות עמוקים ואין בה קונצנזוס חברתי. נראה לי כי הדת האחרת, אליה משתייכים העותרים, היא - לפי המבחן החילוני - הדת הנוצרית...
עם זאת השאיר פסק הדין פתח לשינויים בעתיד:
ה'מבחן החילוני' מורכב מיסודות שונים, וניתן למנות ביניהם יסודות של הדת היהודית, של הלשון העברית, של ההיסטוריה של עם ישראל ושל בניית עצמאותו המחודשת במדינתו. המשקל הפנימי של יסודות אלה השתנה בעבר עם הזמן, והוא ישתנה גם בעתיד. התפיסה החילונית-ליברלית היא תפיסה דינאמית, המשתנה עם הילוכו של העם היהודי על פני ההיסטוריה.
שר הפנים, אברהם פורז, אמר בראיון:
חוק השבות נותן זכות שבות ליהודי בלבד, יהודי שהתנצר איננו יהודי יותר מבחינת חוק השבות. כל מי שמאמין בישו איננו יהודי. מה לעשות - היהדות לא מאמינה בישו. זה אפילו נקרא עבודה זרה. מי שמאמין בישו, בעיני הוא נוצרי. נקודה.
ביוני 2009, הורה בג"ץ לרבנות הראשית באשדוד, להעניק תעודת כשרות לקונדיטוריה בבעלותה של אישה הנמנית עם קהילת המשיחיים. בהחלטתם, קבעו השופטים אליעזר ריבלין, יורם דנציגר וסלים ג'ובראן, שהחלטת הרבנות הראשית באשדוד להתנות בתנאים מיוחדים את מתן תעודת הכשרות לקונדיטוריה והחלטות מועצת הרבנות הראשית שגיבתה אותה, מנוגדת לסמכות שניתנה להם בחוק הכשרות. השופטים הוסיפו כי אין להתנות מתן תעודת הכשר לבית מאפה או מזנון בדרישות הנובעות מעצם היותה של בעלת המקום משיחית המאמינה בישו.
באוגוסט 2017, קבע בית הדין הרבני האזורי בתל אביב בהרכב מורחב, שבני זוג משיחיים שביקשו להתחתן כדת משה וישראל הם יהודים מומרים שאינם יכולים להתחתן בחתונה יהודית כלל, ושדיון מחדש בעניינם יכול להתקיים, אך-ורק אם יעברו טבילה (במקווה) ליהדות בבית דין של הרבנות הראשית לישראל, לאחר שיקבלו עליהם את עיקרי האמונה היהודית, תוך הצהרה שהם זונחים אמונתם הנוצרית לחלוטין.
ביוני 2021, ביטל בג"ץ את החלטת ועדת הכספים של הכנסת לשלול הטבות מס מעמותת "יחד רמת השרון", השייכת לזרם היהודים המשיחיים. השופטים קבעו כי חברי הוועדה חרגו מסמכותם וכי מדובר בסתירה של כוונת החוק.
לפי ההלכה, יהודים המשתייכים לזרם היהודים משיחיים אינם נחשבים ל'לא יהודים', אלא ליהודים מומרים, כלומר – יהודים שהמירו את דתם במוצהר לדת אחרת, וגם אינם מקיימים מצוות עיקריות, כמצוות שבת.[דרוש מקור]
היחס כלפי היהודים המשיחיים > סיווגם כנוצרים בצי האמריקאי

בכוחות המזוינים של ארצות הברית משרתים קציני דת מדתות שונות, הלובשים תגי זיהוי לצורך זיהוי דתם. ב-2008, בעקבות ניסיון של יהודי משיחי בשם מייקל היילס לשרת כקצין דת בצי האמריקאי, התנגדות של כלל הזרמים היהודיים האמריקאיים ללבישת מגן דוד על-ידי קצין הדת המשיחי בשל הטעיית יהודים המשרתים עמו בצי הובילה[דרוש מקור][מפני ש...]  להוצאת פקודה על ידי אדמירל א.מ. פרגוסן בשם "ועדת המדים של הצי" שמחייבת קציני דת משיחיים ללבוש את סימול הצלב על-מנת לזהותם כנוצרים. בעקבות ההחלטה  התפטר הילס ולא שירת כקצין דת בצי.
היחס כלפי היהודים המשיחיים > עימותים בישראל, ביקורות ומחאות כנגדם

התפרסמו מקרים בהם ארגונים משיחיים ניסו להמיר את דתם של קטינים, עניים ואוכלוסיות חלשות אחרות, תוך שהם פועלים במסווה ואף מתחזים ליהודים-אורתודוקסים, בניגוד לחוק הישראלי האוסר על המרת דתו של קטין.
חברי קהילות משיחיות נתקלים בביקורות רבות כנגדם ולעיתים במחאה אלימה מצד ארגונים יהודיים וימניים הפועלים למען מלחמה במיסיון ובהתבוללות בישראל, כגון "יד לאחים" ו"להב"ה". בעיר אריאל אירעו מספר התנכלויות כלפי משיחיים, כשב-20 במרץ 2008 אף נפצע קשה צעיר משיחי, לאחר שפתח משלוח מנות ממולכד ששלח יעקב (ג'ק) טייטל. בערד אירעו מספר התנכלויות והפגנות של פעילים יהודים-חרדים נגד מאמינים המשתייכים לקהילה המשיחית-נוצרית בעיר.
ראו גם

הביבליה – מונח לתיאור הברית הישנה (של היהדות) ביחד עם הברית החדשה (של הנצרות)
עדי יהווה
העבריים מדימונה
התנועה העברית-נוצרית (אנ')
יהודים למען ישוע
יהודים-נוצרים
יודאו-נצרות
הבישור על המשיח ישו
נצרות-אוונגליסטית
מיסיונרים
התבוללות
המרת דת#איסור על המרת דתו של קטין
לקריאה נוספת

יעקב אריאל, Evangelizing the Chosen People: Missions to the Jews in America, 1880 - 2000, University of North Carolina Press, 2003.
פרוספר אזרן

פרוספר אזרן (נולד ב-10 במאי 1949) הוא איש ציבור ישראלי, אשר כיהן כראש עיריית קריית שמונה מ-1983 עד 1997.
קורות חיים

פרוספר אזרן, בן למשפחה עשירה, נולד בעיר אספי, שבמרוקו, לפיבי ודוד. ב-1955 עלתה משפחת אזרן לישראל על גבי האונייה "נגבה". עם הגיעם לישראל, שוכנו בפחון, במעברת קריית שמונה וחיו בעוני. ב-1967 התגייס אזרן למשמר הגבול, במסגרתו שירת תשע שנים ועבר קורס קצינים. במהלך השירות הצבאי הכיר את אשתו.
לאחר סיום שירותו הצבאי, מונה אזרן למפקד חבל העיר קריית שמונה בחירום בהג"א ומפקד המשמר האזרחי בעיר. בהמשך כיהן כרכז אכלוס עולים חדשים בעיר וקליטתם. הוא יישב אותם באלפי הדירות הריקות שהיו אז בעיר. בתחילת 1981 פורסם שהורה להפסיק את מאמצי הקליטה בעיר, בגלל האבטלה ביישוב. במקביל, כיהן כראש ועד העובדים של העירייה.
ב-1981, מינה שר הפנים ועדה קרואה לניהול קריית שמונה. שנה מאוחר יותר, החל מבצע שלום הגליל וצה"ל שיכן בעיר חיילים רבים. בשל כך, נטל לעצמו הרמטכ"ל סמכויות ניהוליות בעיר. ב-1983, פוזרה הוועדה הקרואה ואזרן נבחר בראש רשימת הליכוד לראשות העיר. רשימת הליכוד זכתה בשלושה מתוך 11 מושבים במועצה ואזרן קיבל 33% מהקולות בסיבוב הראשון, לעומת 26% שקיבל ראש העיר הקודם, אברהם אלוני.
בסיבוב השני שהתקיים בנובמבר 1983 גבר אזרן על אלוני ומונה לראש העיר.
למרות מעמדו בתנועת הליכוד בעיר לא הצליח אזרן להשיג מקום ריאלי ברשימת הליכוד לכנסת, מקום אותו ניסה להשיג פעמיים. ב-1992 נבחר למקום ה-38 בפריימריז, אך הליכוד קיבל רק 32 מנדטים בבחירות הכלליות (לכנסת ה-13). לאחר שתי קדנציות כראש עיר מטעם הליכוד לא עלה בידיו להיבחר גם ליו"ר סניף הליכוד בבחירות המקומיות. זה היה בתקופה בה מחנה דוד לוי, שאזרן זוהה איתו, נחלש. בשל כך, פרש אזרן מתנועת הליכוד ובבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו ב-1993 התחרה בראש רשימה עצמאית, וזכה בקדנציה שלישית בראשות העיר. ראש הממשלה דאז, יצחק רבין, הביע תמיכה ברשימתו זו.
בנובמבר 1997 התפטר אזרן מכול תפקידיו הציבוריים. בראיונות עיתונאיים שערך הודיע אזרן שהתאכזב מהבטחות הממסד הפוליטי.
לאחר פרישת משה פייגלין מהליכוד התפקד אזרן למפלגת זהות.
פעילותו

כראש עיר, פעל אזרן במוסדות השלטון למען הטבות מס לעיר וסבסוד מעונות ילדים בה. הוא היה ידוע במסעות שתדלנות רבים במסדרונות הכנסת והממשלה. בין השאר, ערך "שביתת יחיד" מול משרד ראש הממשלה - הגיע כל יום וישב בשער משרד ראש הממשלה עד לאישור דרישותיו. הוא השיג לתושבי העיר 50% הנחה בארנונה והנחה במס ההכנסה.
אזרן החזיר לקריית שמונה את השאלת ספרי הלימוד ופעל למען הארכת זכויות הדיור המוגן בעמידר עבור זקנים ומשפחות מרובות ילדים. אזרן גם הביא את מע"צ לרשום בשלטים לכיוון אצבע הגליל את "קריית שמונה" ולא "מטולה" כפי שנהגו לעשות קודם לכן. במהלך כהונתו, חלה עלייה באבטלה של תושבי העיר בשל בעיות כלכליות שהתגלעו בקיבוצי הסביבה, והשינויים בענף התעשייה בישראל.
בין 1968 ל-2006, סבלו תושבי העיר סבלו מירי קטיושות ומחדירות של חוליות מחבלים. מלחמת לבנון הראשונה לא פתרה את הבעיה. בעקבות מלחמת המפרץ הראשונה אשר במהלכה עזבו חלק מתושבי תל אביב את העיר, עודד אזרן את תושבי קריית שמונה להתארח במרכז הארץ בתקופות טיווח קשות. למעשה, כבר כשאזרן היה ראש ועד עובדים הוא התמודד, כמנהיג, עם המצב הביטחוני - הוא נלחם על אי השעייתם של עובדים שעזבו את עבודתם במהלך מתקפות טילים.
לבד מהיותו ראש עיר, אזרן החזיק בתפקידים נוספים. הוא היה יושב ראש פורום ערי הפיתוח, חבר הנהלה עולמית של ארגון יהודי צפון אפריקה, יושב ראש איגוד הכבאים של גליל העליון וסגן יושב מרכז השלטון המקומי. במהלך כהונתו, אזרן זכה לתוארי אזרח כבוד מהערים ניו אורלינס, מיאמי ביץ' וסן חוזה שבארצות הברית. כמו כן, זכה לתעודת מניית כבוד מחברת רסקו ולתואר כבוד של התנועה "חוקה לישראל".
אזרן כתב את האוטוביוגרפיה "ראש עיר תחת אש". תערוכת הצילומים מהספר הוצגה במוזיאון הפתוח תפן, בשנת 2016. היא נפתחה בהרצאה שלו, לרגל שבוע הספר העברי. הספר יצא ב"הוצאה גלילית".
אזרן נשוי ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  דף הפייסבוק של פרוספר אזרן
↑  רשימת ראשי העירייה באתר העירייה
↑  כדאי להשתכן בקרית שמונה, מעריב, 20 בפברואר 1977
↑  אהרן דולב, "הגליל קורא לך", מעריב, 30 בנובמבר 1979
↑  אהרן דולב, קרית שמונה אינה יישוב ספר, מעריב, 6 בפברואר 1981
↑  נדחתה שביתת עובדי עידית קרית-שמונה, מעריב, 6 באוקטובר 1980
1 2 3 4 5 6  יאיר קראוס, פרוספר אזרן מאשים: קריית שמונה כבר לא נלחמת, באתר nrg‏, 6 בינואר 2016
↑  תוצאות הבחירות למועצת עירית קריית שמונה, ילקוט הפרסומים 2991, עמ' 687-689
↑  אזרן פרוספר, באתר News1 מחלקה ראשונה, 18 במאי 2002
↑  ראש עיר תחת אש, הרצל בן אשר, חדשות הגליל, 2016
עמנואל בן סבו

| --- | --- |

 לידה:  15 בנובמבר 1964 (בן 60) 
 מדינה:  ישראל 
 
עמנואל בן סבו (נולד ב-15 בנובמבר 1964) הוא סופר, פובליציסט, איש חינוך ועיתונאי ישראלי.
קורות חייו

עמנואל בן סבו נולד בישראל. אביו יליד במחוז טנג'יר-תטואן שבצפון מרוקו ואמו ילידת מקנס שבצפון מרוקו. גדל בבית שאן, בה למד בבית ספר ממלכתי דתי. מגיל 12 למד שש שנים בישיבת בני עקיבא תקוות יעקב במושב שדה יעקב שבעמק יזרעאל. בשנת 1982, בהיותו תלמיד בכיתה י"ב, הוציא את ספר שיריו הראשון "ברעום התותח" שהוקדש לחלל צה"ל תושב בית שאן שנפל במלחמת לבנון הראשונה שנערכה באותה שנה.
מהישיבה התיכונית המשיך לישיבת ההסדר "ברכת משה" במעלה אדומים. בתקופת לימודיו בישיבת ההסדר, בשנת 1987, פרסם תחת שם העט "חמיס טוטנג'י" שירים במוספי הספרות של העיתונים "ידיעות אחרונות", "מעריב", ו"כותרת ראשית". התגייס במסגרת ההסדר לחטיבת גבעתי, ובמקביל למד הוראה בסמינר למורים בירושלים.
מאז שנת 1992 הוא משמש כסגן מנהל בפנימייה הטיפולית "אמונה" בעפולה. הוא עורך ראשי של מקומונים בצפון הארץ וחבר באגודת הסופרים העברים במדינת ישראל. בחודש מאי 2015 נתמנה עמנואל בן סבו לכהן כיושב ראש סניף גליל והעמקים של אגודת הסופרים העברים, ובחודש יולי נתקבל כחבר ב"סומליון" - אגודת סופרים ומשוררים לילדים ונוער המונה למעלה ממאה וחמישים סופרים ומשוררים לילדים ולנוער בישראל.
לצד עבודתו העיתונאית והספרותית שימש במשך שלוש שנים מנהל בפועל של הפורום הארצי של מרכזי פנימיות טיפוליות-שיקומיות. כן הופיע בבתי ספר בכל רחבי הארץ מטעם משרד החינוך כ"סופר אורח". בנוסף לכך לימד כתיבה יוצרת ועיתונאות בבית הספר לנוער שוחר דעת בבית שאן. הוא העביר קורס בצה"ל להתמודדות עם נוער שוליים.
עמנואל בן סבו היה הראשון שפרסם את דבר קיומו בישראל של פורום העדה הארמית-נוצרית בראשותו של האב גבריאל נדאף, שנוסד כאשר שר הפנים גדעון סער הכיר בעדה הארמית-נוצרית בישראל כלאום רשמי במרשם האוכלוסין. עמנואל בן סבו הרחיב לתאר בעיתונו את פעילותם של האב נדאף ושל הפורום שקרא לגיוס צעירי העדה הנוצרית לצה"ל. בדצמבר 2017 העניק לו הפורום את תואר יקיר העדה, בטקס שנערך בנוכחות שרת המשפטים איילת שקד.
בשנת 2019 ייסד, עם שני שותפים, את אתר החדשות "האשתאגניוז".
בשנת 2021 ייסד את הוצאת הספרים "עכשיו אפשר", המפרסמת את ספריו וספרים של מחברים אחרים, בהם ספרו של עודד אלון, "חיות וחוויות".
בשנת 2022 יזם את "מצעד אל החיים", שבו יצעדו ישראלים אל בתיהם של שורדי השואה, וישמעו את סיפורם מכלי ראשון.
בפברואר 2024 הוענק לו "אות יוסף באו".
ביולי 2024 יצא לאור הכרך הראשון בטרילוגיה "הותר לפרסום - יומן מלחמה, חרבות ברזל", המתארת את האופן שבו עברה משפחתו את המלחמה.
נשוי לרינה בן סבו. תושב עפולה.
יצירתו

מאז שנת 1982 פרסם עמנואל בן סבו עשרות ספרים למבוגרים ולילדים, חלקם ספרים בפרוזה וחלקם ספרי שירה. שיריו תורגמו לשפה הערבית והופיעו בכתבי עת ספרותיים ובמוספי הספרות של העיתונים העבריים.
בשנת 2017 ראו אור שני ספרי ילדים חדשים פרי עטו של עמנואל בן סבו, "גרגורי פועל הבניין משלים מניין" ו"חולצה לבנה להכניס זה מכעיס" בספר הראשון מסופר סיפורו של פועל זר בשם גרגורי שהשתלב במניין של בית כנסת. בספר השני מתואר הווי של מסורת.
יצירתו > מספריו > שירה

ברעום התותח, הוצאת מודן, 1982.
דעיכת המאור, הוצאת מודן, 1982
זמר נוגה, הוצאת מודן, 1983
לו יישאר קברי פתוח לעד, גל און, 1984
אתמולים, גל און, 1985
אצבעות על קצות הציפורניים, הוצאת ירון גולן, 1986
אני הרוח בבוא הגעגוע, מיטב ארגמן, 2020
יצירתו > מספריו > סיפורת

בובות לא קוברים, גל און 1989
צעדים אפורים, הוצאת ירון גולן, 1990
צריחות, הוצאת ירון גולן, 1991
מסכות, הוצאת ירון גולן, 1992
יצירתו > מספריו > תיעוד

אבק בדרך, הוצאת מודן, 1987
ברחובות האתמול, הוצאת מודן 1988.
פתקים של תקווה, הוצאת "עכשיו אפשר", 2021.
איש בלי קירות, הוצאת "עכשיו אפשר", 2021.
ערבי בשביל ישראל, הוצאת "עכשיו אפשר", 2021. סיפור חייו של נאיל זועבי.
יצירתו > מספריו > ספרי ילדים (רשימה חלקית)

תרופת הפלאים, הוצאת אופק 1994.
אבא שלי עיתונאי, הוצאת אופק 1997.
נריה האביר, הוצאת יהודה הפקות 2009.
גרגורי פועל הבניין משלים מנין, הוצאה עצמית 2017.
חולצה לבנה להכניס זה מכעיס, הוצאה עצמית 2017.
אריות על הגבעה, הוצאת מיטב-ארגמן, 2019. ספר ילדים המספר את סיפורם של שלושת הצנחנים מתצלום הצנחנים בכותל המערבי.
אחי וסוכריות החיים, שני ספרי ילדים בנושא השואה.
הקבצן הקטן מדאראבאן, הוצאת מיטב-ארגמן, 2019. ספר ילדים המספר את סיפורה של שואת יהודי רומניה בגטו דורוהוי.
בר המצווה של מוישל'ה, הוצאת מיטב-ארגמן, 2020. סיפור הבר מצווה של משה פורת, כיום חבר קיבוץ שלוחות, בעת שהסתתר במרתף בהונגריה בזמן השואה.
כח העננים, הוצאת "עכשיו אפשר", 2021. סיפורו של נער יתום שעלה מאתיופיה.
ילדותי הנעדרת, הוצאת "עכשיו אפשר", 2021. סיפור ילדותה של מרים שליסר בתקופת השואה.
פפושה, הוצאת "עכשיו אפשר", 2021. ספר ילדים בהשראת קורות חייה של מרים שליסר בימי השואה.
אנדור, הוצאת "עכשיו אפשר", 2021. סיפור חייו של ניצול השואה אהרון וייס.
הכותל של בנימין, הוצאת "עכשיו אפשר", 2022. סיפור חייו של ניצול השואה בנימין ורצברגר, שהפך למנקה הכותל המערבי.
על שפת התעלה, 2023. סיפור גבורתו של החייל נתן אלבז.
הוקרה

עמנואל בן סבו זכה בפרס רחל לשירה, פרס שופמן לספרות מקורית ופרס קרן עמו"ס (עידוד מלומדים וסופרים) שהוענק מידי נשיא המדינה עזר ויצמן. בשנת תשס"ט 2009 הוענק לו אות "כתר רווחה חברתית וחינוך" של ארגון הנשים "אמונה".
ב-14 בנובמבר 2015 הוענק לו "אות קסת הזהב" של אגודת הסופרים, אות הוקרה ליצירה הספרותית והנגשתה לילדי ישראל.
לרגל יום העצמאות ה-71 הוענק לו "אות התקומה" בטקס שנערך במוזיאון חצר היישוב הישן בירושלים.
כוחות ההגנה של ניו זילנד

| --- | --- |

 מדינה:  ניו זילנד ניו זילנד
 תקופת הפעילות:  1990–הווה (כ־35 שנים) 
 מטה:  ולינגטון 
 מנהיגות
 המפקד העליון:  המושלת הכללית של ניו זילנד דיים סינדי קירו כנציגתו של מלך ניו זילנד, צ'ארלס השלישי.
 ראש הצבא:  לוטננט גנרל ריס ג'ונס (Rhys Jones)
 שר ההגנה:  ג'ונתן קולמן (Jonathan Coleman)
 ראש המטה:  ראש המטות המשולבים
 כוח אדם
 סוג שירות:  שירות התנדבותי
 גיל הגיוס:   גיל 17 לשירות, גיל 18 לשירות מבצעי
 זמינות לשירות צבאי מכלל האוכלוסייה:   בגילאי 16–49 (2010).   גברים: 1,019,798.   נשים: 1,003,429.
 מתאימים לשירות צבאי מכלל האוכלוסייה:   בגילאי 16–49 (2010).   גברים: 843,526.   נשים: 828,779.
 גודל מחזור שנתי המגיע לגיל הגיוס:   (2010).  גברים: 30,846.  נשים: 28,825.
 כוחות פעילים:  8617
 כוחות מילואים:  2377
 תקציב
 תקציב שנתי:  $4.29 מיליארד (2019/2020)
 אחוזי תמ"ג:  1.5%
 
 www.nzdf.mil.nz/nzdf/
 
| --- | --- |

 
 זרועות
  חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד
  צבא ניו זילנד
  הצי המלכותי של ניו זילנד
 עיטורים ומבנה פיקודי
 עיטורי כוחות ההגנה של ניו זילנד
 דרגות כוחות ההגנה של ניו זילנד
 היסטוריה צבאית
 היסטוריה צבאית של ניו זילנד
 היסטוריה של ניו זילנד
כוחות ההגנה של ניו זילנד (באנגלית: New Zealand Defence Force -NZDF במאורית: Te Ope Kaatua o Aotearoa), הם הכוחות הצבאיים האחראים על הגנתה של ניו זילנד וכוללים את צבא ניו זילנד, הצי המלכותי של ניו זילנד ואת חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד. המפקדת העליונה של כוחות ההגנה של ניו זילנד היא המושלת הכללית של ניו זילנד דיים סינדי קירו, כנציגתו של מלך ניו זילנד צ'ארלס השלישי, המפעילה את סמכותה על פי עצת שר ההגנה של ממשלת ניו זילנד ג'ונתן קולמן (Jonathan Coleman) ועל פי חוק ההגנה מ-1990 ( Defence Act 1990). ראש מטה הכוחות המשולבים של כוחות ההגנה של ניו זילנד הוא לוטננט גנרל ריס ג'ונס (Rhys Jones), שתפקידו לשמש גם כיועץ הצבאי הראשי לשר ההגנה.
למדיניות ההגנה של ניו זילנד יש שלושה יעדים עיקריים: להגן על אדמת ניו זילנד כנגד איומים בעצימות נמוכה, לתרום לביטחון במרחב דרום האוקיינוס השקט ולקחת חלק במאמץ הביטחוני העולמי. ניו זילנד רואה את צורכי הביטחון שלה כמצומצמים, זאת לאור בידודה הגאוגרפי ויחסיה הטובים עם שכנותיה. נכון לספטמבר 2008 משתתפים כ-600 איש במשימות של כוחות ההגנה של ניו זילנד מעבר לים בדרום האוקיינוס השקט, באסיה ובמזרח התיכון.
היסטוריה > מתנדבים (1858-1909)

אף על פי שהיו יחידות מתנדבים לא רשמיות כבר ב-1845, ההסדרה החוקית שלהם לא הגיעה עד חוק המיליציה של 1858. אלה שהתגייסו ליחידות אלה היו פטורים מחובת הגיוס למיליציות, אך התחייבו לשרת בכל מקום בניו זילנד. היחידה הראשונה הוקמה בינואר 1859 ונודעה בשם "פלוגת הרובאים המתנדבים של טראנאקי" (Taranaki Volunteer Rifle Company). לכוחות אלה הצטרפו באמצע 1859 יחידות תותחנים מתנדבים. יחידה ראשונה כזאת הוצבה באוקלנד.
היסטוריה > כוחות ההגנה הקולוניאלים (1862-1867

ב-1863 הממשלה פרסמה את "חוק כוחות ההגנה הקולוניאליים" (Colonial Defence Force Act 1862), שעל פיו הוקם הכוח הצבאי הסדיר הראשון. היה זה כוח פרשים שכלל לא יותר מ-500 איש, הן מאורים והן מתיישבים ועלות החזקתו הייתה אמורה להיות לא יותר מ-30,000 ליט"ש לשנה. כולם התחייבו לשרת בהתנדבות לפחות שלוש שנים. הקמתה של היחידה הראשונה לא החלה לפני אפריל 1863, כאשר 100 מתנדבים ראשונים שהתגייסו בניו פליימות'. היחידה הבאה הוקמה בהווקס ביי (Hawke's Bay) וביולי הוקמה יחידה באוקלנד שכללה 30 איש.
באוקטובר 1864 החליטה הממשלה להקטין את מספר החיילים בכוחות ההגנה הקולוניאליים ל-75 איש שיחולקו לשלוש יחידות בנות 25 איש כל אחת בוולינגטון, הווקס ביי וטאראנקי. באותה תקופה היו כ-10,000 לוחמים בצבא הקולוניאלי בניו זילנד בתוספת מספר דומה של חברי מיליציה וכוחות המתנדבים.
היו קריאות, בעיקר מעל דפי העיתונים שיצאו באי הדרומי, שהכוחות הבריטים יוחלפו בכוחות מקומיים. דעות אלה עלו גם בדיונים בפרלמנט בסוף 1864, בייחוד לאור העובדה שעלות החזקתם של הכוחות האימפריאליים הפכה לעול על תקציב המושבה.
לבקשתו של מושל ניו זילנד הוגש לו דוח על מצב ביטחונה של המושבה במרץ 1865. הדוח הציע את הקמתו של כוח שיטור שאנשיו יהיו מאורים מהשבטים הידידותיים, יחידות המתנדבים, אנשי המיליציות ושכל אלה ימלאו את מקומם של הכוחות האימפריאליים. על פי ההצעה הכוח כלל 1500 איש, מתוכם 1350 אירופאים ו-150 מאורים. הם חולקו ל-50 יחידות בנות 30 איש כל אחת ופוזרו במקומות שונים ברחבי המושבה.
התקציב הכולל של הכוח, שכלל רכישת ספינת קיטור שתבצע פעולות לאורך הנהרות, עמד על 187,000 ליט"ש לשנה והיה מיועד רק לפעילות בתוך ניו זילנד. האפשרות של השתתפות בעימותים מחוץ למושבה לא עלה על הפרק אלא רק בשנה שלאחר מכן, כאשר ניתנה הדעת על הגנת החופים.
בין השנים 1863 ל-1867 פעלו יחידות סיירים בשטחי היערות. משימותיהם היו איתור לוחמים מאורים, סיור והגנה על הדרכים. הצורך בפעילות זו עלתה כמענה למקרים של מארבים ותקיפות מקריות על אזרחים באזורים המיוערים. הסיירים היו חמושים היטב ושולם להם שכר טוב. הם פעלו בשיטות של לוחמת גרילה, נעו בחסות החשיכה וביצעו תקיפות פתע על האויב. כוח הסיירים פורק באוקטובר 1867.
לצדם של המליציות ושל הכוחות הבריטים האימפריאליים פעל מאז 1846 כוח משטרה חמוש. תפקידיו כללו הן פעולות רגילות של אכיפת חוק ולהוות כוח מיליציה לסיוע בזמני המלחמות. בין השנים 1867 ל-1886 היה כוח זה הכוח הקבוע היחיד בניו זילנד. ב-1886 חוקק חוק שיצר כוח מיליציה קבוע ותפקידי המיליציה הועברו אליו מהמשטרה.
היסטוריה > חוק ההגנה - 1909 והקמתן של זרועות הצבא

בחוק ההגנה של 1909 (Defence Act 1909) פורקו סופית המיליציות והוקם צבא טריטוריאלי שהיה מבוסס על שירות חובה שהיה בתוקף עד לסוף שנות השישים של המאה העשרים.
בראשית המאה העשרים התפתחו זרועות נפרדות לכוחות ההגנה של ניו זילנד. הצי המלכותי של ניו זילנד היה האחרון מביניהן שהוקם כזרוע נפרדת ב-1941. עד לאותו זמן הכוח הימי של ניו זילנד היה חלק מהצי המלכותי הבריטי. הכוחות הניו זילנדים שירתו לצדם של הכוחות הבריטים ושל כוחות מדינות חבר העמים הבריטי במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
נפילתה של סינגפור ב-1942 הוכיחה שיקשה מאוד על בריטניה להגן על מושבותיה המרוחקות. קשרים ביטחוניים קרובים יותר היו נחוצים להגנת המדינה. עם כניסתה של ארצות הברית למלחמה, היא נראתה כבעלת ברית מתאימה. הקשרים עם אוסטרליה התבססו עוד קודם לכן. שתי המדינות שיגרו כוחות למלחמת הבורים וצוערים ניו זילנדים הוכשרו לתפקידי הקצונה בקולג' הצבאי המלכותי (Royal Military College, Duntroon) באוסטרליה מאז 1911, מסורת שנמשכת עד היום. כוח משולב של חיילי שתי המדינות, "גייסות הצבא האוסטרליים והניו זילנדיים" - Australian and New Zealand Army Corps – ANZAC)) פעל במערכת גליפולי ובהמשך במערכה על סיני וארץ ישראל ובחזית המערבית, ומורשת הגבורה שלהם היא נקודת מפתח במורשת הצבאית של שתי המדינות.
בשנת 1990 חוקק חוק ההגנה (Defence Act 1990) שקבע את הקמתו של הגוף החדש "כוחות ההגנה של ניו זילנד" (NZDF). קודם לכך כל אחת משלוש הזרועות הייתה כפופה למשרד ההגנה. עם חקיקת החוק, משרד ההגנה הוא גוף נפרד שתפקידו לקבוע מדיניות וכפוף לשר ההגנה ששווה במעמדו לראש מטה הכוחות המשולבים.
המאה ה-21 > מטה הכוחות

בשנת 2007 נפתח על ידי ראש ממשלת ניו זילנד הלן קלארק בניין המטה הראשי של כוחות ההגנה של ניו זילנד. המבנה החדש הוקם בוולינגטון והחליף מבנה ישן שהיה בשימוש 75 שנה. הוא מאכלס כ-900 עובדים של כוחות ההגנה, של שירות הביון והביטחון של ניו זילנד (NZSIS) ושל משרד ההגנה.
זרועות > צבא ניו זילנד

צבא ניו זילנד מונה כ-4500 איש בשירות קבע ועוד 2500 במילואים. זהו צבא קטן אך איכותי ומקצועי הכולל כוחות חיל רגלים, כוחות סיור ממונעים המצוידים ב-105 כלי רכב משוריינים מתוצרת קנדה מסוג LAV III וידוע יותר כ-NZLAV. כמו כן קיימים כוחות שריון, ארטילריה, לוגיסטיקה, קשר, רפואה ומודיעין. "הכוחות האוויריים המיוחדים" (New Zealand Special Air Service) הם היחידה המובחרת של כוחות ההגנה ניו זילנד שפועלת הן במסגרת לוחמה רגילה והן בתפקידי לוחמה בטרור.
הגייסות והרגימנטים של צבא ניו זילנד הם:
רגימנט חיל הרגלים המלכותי של ניו זילנד
הכוחות המיוחדים האוויריים של ניו זילנד
הגייס המלכותי המשוריין ניו זילנד
הרגימנט הארטילרי המלכותי של ניו זילנד
גייס ההנדסה המלכותי של ניו זילנד
גייס הקשר המלכותי של ניו זילנד
רגימנט הלוגיסטיקה המלכותי של צבא ניו זילנד
גייס הרפואה המלכותי של צבא ניו זילנד
גייס הסיעוד המלכותי של צבא ניו זילנד
גייס רפואת השיניים המלכותי של צבא ניו זילנד
גייס המשטרה הצבאית המלכותי של ניו זילנד
גייס המודיעין של ניו זילנד
השירות המשפטי של צבא ניו זילנד
בית הספר המשותף לאימוני כיבוי אש
תזמורת צבא ניו זילנד
זרועות > הצי המלכותי של ניו זילנד

הצי המלכותי של ניו זילנד (RNZN) מפעיל שתי פריגטות מסדרת אנזאק (Anzac class frigates), שנבנו בשיתוף עם אוסטרליה, ועיצובן מבוסס על סדרת הפריגטות הגרמנית MEKO 200. כמו כן מפעיל הצי שמונה כלי שיט נוספים, כולל ספינות סיור וספינת תחזוקה. בשנת 2010 הצי השלים את תהליך הכנסתם לשירות של 7 כלי שיט חדשים: ספינה אחת גדולה רב תכליתית בשם "קנטרברי" (HMNZS Canterbury), ושש ספינות סיור.