יחסי ירדן–ישראל
היסטוריה > ממלחמת העצמאות ועד למבצע סיני 1949–1956

בדצמבר 1949 התקבלה החלטה 303 בעצרת האו"ם ברוב של למעלה משני שלישים על בינאום ירושלים. ההחלטה נתקבלה כתוצאה מהצבעתם של שלושה גושים: המדינות הקתוליות, מדינות ערב והגוש המזרחי. גם ירדן התנגדה לבינאום ירושלים וההתנגדות המשותפת יצרה סיכוי חד פעמי להשגת שלום בין ישראל לבין ירדן. בחודשים דצמבר 1949 וינואר 1950 התנהלו שיחות חשאיות בין שתי המדינות, ונראה היה כי נמצא בסיס להסכם שלום ואף נחתמה טיוטה של חוזה אי התקפה למשך 5 שנים בין הצדדים. דבר השיחות דלף והליגה הערבית התכנסה באפריל 1950 והחליטה לגרש משורותיה כל מדינה ערבית שתנהל משא ומתן לשלום עם ישראל. תחת איום זה נרתע המלך מלהגיע להסכם שלום עם ישראל, אך המגעים החשאיים בין שתי המדינות נמשכו והושגו הסכמות בדבר הגבלת סוגי הנשק באזורי הגבול, וכן הושג הסכם למניעת הסתננות, שביצועו נכשל.
בשנת 1950 סיפחה ירדן באופן פורמלי את הגדה המערבית ושינתה את שמה לממלכת ירדן ההאשמית, שינויים אלו אושררו בחוקה שהתקבלה ב-1 בינואר 1952. הסיפוח יצר גבול ארוך מאוד בין שתי המדינות וכן הביא את ירדן להעניק לתושבי הגדה המערבית אזרחות ירדנית.
לאורך גבול זה החלו לפעול במהלך מלחמת העצמאות אך בעיקר לאחריה קבוצות של פליטים פלסטיניים שניסו לחלץ את רכושם. ניסיונות אלו הוכשלו תחילה על ידי ישראל בשיתוף ירדן והמגעים בנושא זה אף הביאו, כאמור, להתקדמות לקראת הסכם שלום שנתקע בעקבות הכרזת הליגה הערבית מאפריל 1950. במהלך 1951 התדרדר המצב הביטחוני בגבול מה שהביא לריבוי פעולות תגמול של ישראל כלפי המחבלים בשטחה של ירדן ועם הרצחו של עבדאללה ב-20 ביולי 1951 בעיר העתיקה של ירושלים, על ידי קבוצת מתנקשים פלסטיניים קיצוניים שהיו בקשר עם המופתי של ירושלים לשעבר חאג' אמין אל-חוסייני, בשעה שעמד להיכנס לתפילה במסגד אל-אקצא, התנדפו הסיכויים להשגת שלום בין ישראל לבין ירדן, והמצב הביטחוני המשיך להתדרדר.
ב-27 בינואר 1952 נחתם "הסכם מפקדים מקומיים" בין ישראל וירדן, שאסר על ירי במסתננים אלא אם כן יתנגדו למעצר, וכן על ירי מעבר לגבול, מלבד מקרים של הגנה עצמית. ההסכם גם הסדיר פגישות יומיות של מפקדים מקומיים בתשע נקודות לאורך הגבול בין שתי המדינות; החזרה מיידית של מסתננים שייתפסו; החזרת רכוש שנגנב; ויישוב כל הבעיות בין מפקדים מקומיים, ולאו דווקא במסגרת ועדת שביתת הנשק. אולם בסוף פברואר חזרו ממדי ההסתננות לרמתם שקדמה לחתימת ההסכם. בלחץ ארצות הברית, בריטניה והאומות המאוחדות, נחתמה ב-14 במאי 1952 גרסה חדשה של ההסכם, ובו בוטל הסעיף שאסר על ירי במסתננים ובוטל הסעיף שעסק באי-הגשת תלונות לוועדת שביתת הנשק. שני ההסכמים לא הצליחו להפחית את ממדי ההסתננות, וישראל האשימה את ירדן בהפעלה רופסת של משמרות הסיור שלה. בחודשים האחרונים של שנת 1952 חל גידול במספר תקריות ההסתננות ובמספר הנפגעים הישראלים לאורך הגבול. גידול זה הביא לחידוש פשיטות התגמול הישראליות ולתיקון נוסח ההסכמים ב-13 בנובמבר. נוסח זה קרא לשלטונות המקומיים לבלום את ההסתננות; להסגיר את המסתננים שנתפסים לידי הצד האחר ולהחזיר רכוש גנוב; להפחית את הירי על מסתננים ל"מינימום קפדני" ולאסור ירי כזה בשעות היום אלא אם המסתננים מתנגדים למעצר. כמו כן, ההסכם אסר ירי אל מעבר לגבול, מלבד מקרים של הגנה עצמית. ב-29 בדצמבר נחתם ההסכם שוב בנוסח מתוקן. לאחר שישראל טענה שיישום ההסכם נכשל, הוא הושעה זמנית בינואר 1953. עם השעיית ההסכם, בעקבות סדרת תקיפות של מסתננים, שבמהלכה חשדה ישראל שאנשי כוחות הביטחון של ירדן מסייעים לחידוש ההסתננות, חידשה גם ישראל את פעולות התגמול. פעולות אלה הביאו את ירדן לנסות ולהפעיל את חוזה ההגנה שלה עם בריטניה, אולם בריטניה לא התערבה. ב-8 ביוני 1953 שוב נחתם "הסכם המפקדים המקומיים", לתקופה של שלושה חודשים, ולראשונה נכלל בו סעיף האוסר על פעולות גמול. אך ההסכם לא יושם. פעולת קיביה שנערכה באוקטובר 1953 היוותה את שיא הפעילות הישראלית כנגד ההסתננויות משטח ירדן, בעקבותיה אמנם נפרס הלגיון הירדני לאורך הגבול (בעוד שקודם לכן טיפלו בתופעה רק כוחות מקומיים) וחלה ירידה בכמות ההסתננויות.
לקראת אביב 1954 חלה התדרדרות במצב הביטחוני כאשר בעקבות טבח מעלה עקרבים ביצעה ישראל את פעולת נחלין ואנשי מחלקת המדינה אף העריכו שהמצב עשוי להתדרדר למלחמה. במהלך התדרדרות זו גם פרשה ישראל בסוף מרץ מוועדת שביתת הנשק ירדן–ישראל (אליה שבה באוקטובר) ונערכו חילופי אש כבדים בירושלים בסוף יוני. במאי אותה שנה רדפו תושבי עין גדי לתוך שטח ירדן בעקבות מסתננים שגנבו פרות, ובהיתקלות עם כוח של הלגיון הרגו 3 חיילי לגיון ואזרח ירדני. החל מאמצע 1954 החלה רגיעה בגבול שבין המדינות שנמשכה עד לנובמבר 1955.
בנובמבר 1955 הייתה החמרה במצב הביטחוני לאורך הגבול אולם זו פסקה לאחר הגבלת חופש הפעולה של הנספח הצבאי המצרי בירדן. רגיעה זו נשברה בעקבות המשבר הפנימי בירדן בעקבות פיטוריו של גלאב, מפקד הלגיון הערבי בתחילת מרץ 1956 שהביאה לגידול רב במספר ההסתננויות ולהחמרה בתוצאותיהן. להערכת המודיעין הישראלי, היה זה באפריל 1956, שבו הוחלט בירדן לגייס ולארגן חוליות פדאיון ירדניות. קציני הלגיון גייסו טירונים ברחבי הגדה המערבית, רובם פליטים ומיעוטם כפריים. ביולי ובאוגוסט חלה עלייה חדה בתכיפותן ובחומרתן של תקריות הגבול, וישראל טענה כי השלטונות הירדניים אינם פועלים כלל לבלימת ההסתננות וייתכן כי אף מעודדים אותה. כתוצאה מכך, החל צה"ל בסדרת פעולות תגמול החל מספטמבר שנמשכו עד למלחמת סיני בסוף אוקטובר ולסיום פעולות הפדאיון בעקבותיה.