stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הלן לונג'ינו
עבודה פילוסופית

לונג'ינו דנה ברבדים החברתיים של ידע מדעי וביחסים בין ערכים חברתיים לערכים קוגניטיביים. בעבודותיה לונג'ינו בוחנת אפיסטמולוגיות פמיניסטיות וחברתיות והשלכותיהן על פלורליזם מדעי. לונג'ינו טוענת שבמקום להצביע על כך שישנה דרך נשית אחת מובהקת לדעת, יש להדגיש את הרעיון של "לעשות אפיסטמולוגיה כפמיניסטית": גישה המביאה עמה מודעות לדרכים הרבות שבהן ניתן לאפיין שאלה.
בספרה הראשון, "מדע כידע חברתי" (1990), טענה לונג'ינו לרלוונטיות של ערכים חברתיים, או ערכים שהם חלק מההקשר האנושי של המדע, להצדקת הידע המדעי כאובייקטיבי. באמפיריציזם ההקשרי שלה, היא טוענת שתצפיות ונתונים מהסוג שנאספו על ידי מדענים, אינם בעצמם הוכחה בעד או נגד השערות מסוימות. במקום זאת, הרלוונטיות של נתונים מסוימים לכל השערה נתונה נקבעת על פי אמונות אנושיות והנחות לגבי אילו נתונים יכולים לתמוך באילו סוגי השערות. יתרה מזאת, גם כאשר ההחלטה רלוונטית לראיות נותר פער לוגי בין הראיות לבין הצדקה מלאה של תיאוריות מדעיות (הבעיה הפילוסופית המסורתית של תת-ההיקבעות של תיאוריות). גם פער זה חייב להיות מגושר על ידי אמונות והנחות רקע מוצדקות על מנת שהראיות יסייעו לנו להחליט אילו השערות לקבל כנכונות.
פרסים

בשנת 2002, ספרה של לונג'ינו "גורל הידע" (2001) קיבל את הפרס המקצועי של רוברט ק. מרטון לספר הטוב ביותר מהמדור למדע, ידע וטכנולוגיה של האיגוד הסוציולוגי האמריקאי.
בשנת 2014, ספרה של לונג'ינו "חקר ההתנהגות אנושית" (2013) זכה בפרס הספר הטוב ביותר לפילוסופיה פמיניסטית לשנת 2014 על ידי איגוד הקהילות לנשים בפילוסופיה של המדע.
ספרים

Longino, Helen E. 1990. Science as Social Knowledge: Values and Objectivity in Scientific Inquiry. Princeton: Princeton University Press.
Longino, Helen E. 2002. The Fate of Knowledge. Princeton: Princeton University Press.
Longino, Helen E. 2013. Studying Human Behavior: How Scientists Investigate Aggression and Sexuality, published by University of Chicago Press.
מאמרים בכתבי עת

Longino, Helen E (1992). "Knowledge, Bodies, and Values: Reproductive Technologies and Their Scientific Context". Inquiry.
Longino, Helen E (1992). "Taking Gender Seriously in Philosophy of Science". Proceedings of the Biennial Meetings of the Philosophy of Science Association.
Longino, Helen E (1994). "Gender, Sexuality Research, and the Flight from Complexity". Metaphilosophy.
Longino, Helen E. 1997. Feminist Epistemology as a Local Epistemology. Proceedings of the Aristotelian Society Supplement.
Longino, Helen E (2001). "What Do We Measure When We Measure Aggression?". Studies in History and Philosophy of Science.
Longino, Helen E (2002). "Reply to Philip Kitcher". Philosophy of Science.
Longino, Helen E (2002). "Science and the Common Good: Thoughts on Philip Kitcher's Science, Truth, and Democracy". Philosophy of Science
הערות שוליים

↑  Barnard College, Mortarboard, Barnard College, 1966
↑  Helen Longino timeline., Timetoast timelines (באנגלית)
1 2  Helen Longino's Profile | Stanford Profiles, profiles.stanford.edu (באנגלית)
↑  Six Stanford professors elected to 2016 class of American Academy of Arts and Sciences, The Stanford Daily, ‏2016-04-27
↑  prabook
↑  Helen Longino — en, www.iea.usp.br
1 2  Helen Longino, www.cddc.vt.edu
↑  James Robert Brown, Philosophy of Science: The Key Thinkers, Bloomsbury Publishing, 2012-02-16, ISBN 978-1-4411-8665-2. (באנגלית)
↑  האגודה לפילוסופיה של המדע
↑  "www.dlmpst.org", www.dlmpst.org
↑  Helen Longino, Interview | PDF | Epistemology | Gender, Scribd (באנגלית)
↑  Claudia W. Ruitenberg, D. C. Phillips, Education, Culture and Epistemological Diversity: Mapping a Disputed Terrain, Springer Science & Business Media, 2011-09-24, ISBN 978-94-007-2066-4. (באנגלית)
↑  Sharon L. Crasnow, Anita M. Superson, Out from the Shadows: Analytical Feminist Contributions to Traditional Philosophy, OUP USA, 2012-03-15, ISBN 978-0-19-985546-9. (באנגלית)
↑  Congratulations to 2002 ASA Section Award Winners, www.asanet.org
1 2  Julian Reiss, Jan Sprenger, Scientific Objectivity, 2014-08-25
↑  Deborah K. Heikes, The Bias Paradox: Why it's Not Just for Feminists Anymore, Synthese 138, 2004-02-01, עמ' 315–335 doi: 10.1023/B:SYNT.0000016424.47883.b9
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007422478905171  PLWABN: 9810561866205606  BIBSYS: 90343024  BnF: cb13595608x (data)  GND: 122488938  ISNI: 0000 0000 8177 4366  LCCN: n86035805  MGP: 244660  NTA: 07411218X  SUDOC: 076451690  VIAF: 111108524   WorldCat (עם VIAF): 111108524
קשת (מרגמה)

| --- | --- |

"קשת" - מרגמת 120 מ"מ על גבי נגמ"ש M-113
 מידע כללי
 סוג:  מודל נשק 
 מדינה מייצרת:  ישראל ישראל
 יצרן:  סולתם מערכות (כיום חברה-בת של אלביט מערכות)
 משתמשים עיקריים:  צבא הגנה לישראל 
 שנת ייצור:  פותח ב-2006
 תקופת השימוש:  2003–הווה (כ־21 שנים) 
 מערכה מרכזית:  מבצע עופרת יצוקה, מבצע צוק איתן 
 מידע טכני
 משקל:  670 ק"ג 
 מרכב:  נגמ"ש M113A3
 מערכות נשק
 קליבר:  120 מ"מ 
 זווית צידוד:  360 מעלות
 זווית עלרוד:  45 עד 81 מעלות
 קצב אש:  2–12 פצצות לדקה
 טווח מקסימלי:  7,000 מטרים (7.0 קילומטרים)
 
מרגמת "קשת" ועליה פצמ"ר "עוקץ פלדה"
קשת היא מרגמה 120 מ"מ מתנייעת המבוססת על מרגמת "קרדום" של סולתם מערכות, ומותקנת על גבי נגמ"ש M113.
בצה"ל, ה"קשת" נמצאת בשימוש בכל חטיבות חיל הרגלים, וכן בפלוגות המסייעות בגדודי חיל השריון.
המרגמה, בקוטר 120 מ"מ מתוצרת סולתם מערכות, מותקנת על נגמ"ש M113A3, ובעלת יכולת ניווט עצמאית. המרגמה נשלטת על ידי מחשב ובעלת יכולת דיוק גבוהה, המאפשרת פגיעה בפצמ"ר ראשון או שני. המרגמה מאפשרת גם ירי מהיר, תוך דקה מרגע הפרישה.
מערכת הקשת נכנסה לצה"ל החל משנת 2006, ופועלת במקביל למערכת הוותיקה יותר, הקרויה "לייש" או נמר"ש (נגמ"ש מרגמה 81), בו מותקנת מרגמה 81 מ"מ ידנית. מערכת הקשת הופעלה במבצע עופרת יצוקה (2008–2009) ומבצע צוק איתן (2014). עם מכירת סולתם מערכות לחברת אלביט מערכות המשיך ייצור ה"קרדום" וה"קשת" תחת החברה החדשה.
המערכת נחשפה לראשונה ללקוחות בינלאומיים, בתערוכת הנשק הצרפתית יורוסאטורי ביוני 2006. הלקוח הזר הראשון של המערכת היה צבא ארצות הברית
משתמשים

ישראל ישראל - צה"ל
אזרבייג'ן אזרבייג'ן - הכוחות המזוינים של אזרבייג'ן
דנמרק דנמרק - הצבא המלכותי הדני
קזחסטן קזחסטן - הכוחות המזוינים של רפובליקת קזחסטן
פורטוגל פורטוגל - הכוחות המזוינים של פורטוגל
הפיליפינים הפיליפינים - הכוחות המזוינים של הפיליפינים
ספרד ספרד - הכוחות המזוינים של ספרד
אוגנדה אוגנדה - צבא אוגנדה
ארצות הברית ארצות הברית - צבא ארצות הברית
זמביה זמביה - צבא ההגנה של זמביה
ראו גם

חנית (מרגמה)
הערות שוליים

↑  אמנון ברזילי, ‏לוחמה זעירה. כסף גדול, באתר גלובס, 14 ביוני 2006
1 2  טל לוי, סולתם מכרה מערכת מרגמה 120 מ"מ לצבא ארה"ב תמורת 15 מיליון דולר, באתר TheMarker‏, 10 בינואר 2006
1 2 3 4  Mortars on the move (Report). Armada International. 3 באוגוסט 2015. אורכב מ-המקור ב-23 באפריל 2016. נבדק ב-20 בנובמבר 2015. {{cite report}}:  (עזרה)
↑  "Tung mortér - Cardom 10". Forsvaret (The Danish Defence). נבדק ב-11 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Report: Elbit Systems to Upgrade M113 APCs for Philippine Army". 31 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  גילי כהן, ישראל ייצאה ב-2011 נשק ביותר מ-5 מיליארד דולר, אך דיווחה רק על 3 עסקאות, באתר TheMarker‏, 2 ביוני 2014
↑  "Zambian military parades new equipment".
אלכס טיוס

| --- | --- |

טיוס במדי מכבי תל אביב
 לידה:  8 בינואר 1988 (בן 36) סנט לואיס, ארצות הברית
 עמדה:  פאוור פורוורד/סנטר
 גובה:  2.03 מטר
 מספר:  7,9
 מכללה:  אוניברסיטת פלורידה   2007–2011
 קבוצות כשחקן
 2011–2012   2012–2013   2013–2015   2015–2016   2016–2017   2017–2019   2019–2020   2020   2020–2021   2021–2022   2022–2023   2023–2024   2024   2024–:  מכבי אשדוד   פלקנסטרו קאנטו   מכבי תל אביב   אנאדולו אפס   גלאטסראיי   מכבי תל אביב   אוניקס קאזאן   גלאטסראיי   ריאל מדריד   פינאר קרשיאקה   אסוול ליון-וילרבאן   רונה מוסקבה   הפועל ירושלים   פלקנסטרו וארזה
 הישגים כשחקן
 אליפות יורוליג גביע אירופה (2014)   אליפות המדינה (2014, 2018, 2019)   גביע המדינה (2014-2015, 2024)   חמישיית העונה בליגת בעל (2014)   השחקן השישי בליגת העל (2012)   ×2 אליפות גביע הליגה בכדורסל (2013,2017)   הסופרקאפ האיטלקי (2012)   גביע הנשיא הטורקי (2015)   שחקן מצטיין בפיינל פור ליגת העל בכדורסל (2018)   מקום שלישי במובילי החסימות ביורוליג (2019)   שחקן החודש ביורוליג (ינואר 2019)
אלכסנדר טרנט "אלכס" טיוס (באנגלית: Alexander Trent "Alex" Tyus; נולד ב-8 בינואר 1988) הוא כדורסלן אמריקאי-ישראלי, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר המשחק בפלקנסטרו וארזה מליגת העל האיטלקית.
קריירת מכללות

טיוס נולד בסנט לואיס שבמיזורי למשפחה אפרו-אמריקאית נוצרית. בשנת 2007 החל טיוס את קריירת המכללות שלו כשנרשם לאוניברסיטת פלורידה (מכללה בעלת מסורת והישגים בטורניר כדורסל המכללות שהייתה בשיאה בתקופה שקדמה להצטרפותו). טיוס שיחק ארבע שנים בקבוצה והגיע עמה לרבע גמר טורניר המכללות הארצי ולגמר SEC.
בעקבות כך שהוא ואשתו היו שותפים לדירה עם בחור יהודי, נחשף טיוס והתחבר ליהדות והחליט יחד עם אשתו, הספורטאית האמריקאית אלי סצ'יני, בעלת שורשים יהודיים, להתגייר. הוא החל עם אשתו בתהליך גיור בפלורידה באוגוסט 2010, והשלים אותו ב-2011, כשב-2012 התאזרח כישראלי.
קריירה מקצועית > מועדונים

בקיץ 2011, לאחר סיום המכללה, חתם במכבי אשדוד ובמקביל החל בתהליך הגיור וקבלת האזרחות הישראלית. בשנת 2017 השלים את תהליכי הגיור. הוא שומר שבת וכשרות.
בעונת 2011–2012 נחשב כזר בליגה במדי אשדוד, נבחר לשחקן השישי של העונה והעמיד ממוצעים של 13.3 נקודות ב-67% מהשדה ו-8.3 ריבאונדים למשחק שעזרו לקבוצתו לסיים את העונה הסדירה במקום השביעי ולהפתיע בהעפלה לגמר הפיינל פור שם הפסידה למכבי תל אביב.
בקיץ 2012, החל במשא ומתן עם מכבי תל אביב, לאחר שכשל המשא ומתן חתם טיוס בפלקנסטרו קאנטו שבאותה עונה שיחקה בליגת העל האיטלקית ובשלב הבתים ביורוליג בהם קלע 7.4 נקודות בממוצע עם 4.8 ריבאונדים למשחק.
בקיץ 2013 חתם טיוס במכבי תל אביב לשנתיים. בעונת 2013–2014 זכה טיוס עם מכבי תל אביב בגביע הליגה, בגביע המדינה, באליפות ישראל וביורוליג.
בסוף עונת 2015, חתם טיוס במדי אנאדולו אפס הטורקית לשנתיים.
לאחר עונה אחת באנאדולו, בקיץ 2016 חתם אלכס טיוס לשנה במדי גלאטסראיי, שהעפילה ליורוליג בעקבות זכייתה ביורוקאפ בעונה החולפת.
ב-22 ביוני 2017 חתם טיוס לשנתיים במכבי תל אביב.
בעונתו הראשונה טיוס הגיע למקום הרביעי במספר החסימות בהיסטוריית היורוליג. בתחילת העונה זכה טיוס בגביע הליגה. ובסופה זכה בתואר השחקן המצטיין של הפלייאוף שבסופו מכבי תל אביב זכתה באליפות המדינה.
ב-13 ביולי 2019 חתם באוניקס קאזאן הרוסית. ב-15 ביוני 2020 שוחרר מהקבוצה.
בנובמבר 2020 חתם לשנה בגלאטסראיי, אך לאחר חודש עזב את הקבוצה וחתם בריאל מדריד.
ב-27 באוקטובר 2022 חתם באסוול ליון-וילרבאן מליגת העל הצרפתית והיורוליג.
ב-24 באפריל 2024 חתם בהפועל ירושלים מליגת העל הישראלית.
ב-5 בנובמבר 2024 חתם פלקנסטרו וארזה מליגת העל האיטלקית.
קריירה מקצועית > קריירת נבחרות

ב-2012 סיים טיוס תהליך גיור וקיבל אזרחות ישראלית, דבר שאפשר לו לשחק במדי נבחרת ישראל.
ב-23 ביוני 2018 הודיע איגוד הכדורסל כי טיוס משוחרר לאלתר ממשחק במדי נבחרת ישראל, עקב כך שדחה את התייצבותו למשחקי ההכנה שלה בשל נסיבות אישיות. טיוס כבר נענש בחומרה על ידי איגוד הכדורסל, אחרי שסירב להופיע לקמפיין הנבחרת בקיץ 2014.
תארים

גביע המדינה: 2023/2024
הערות שוליים

↑  Daniel Marks, Florida’s Alex Tyus Says Shalom
↑  דובי פיק, ‏חיזוק בצבע: אלכס טיוס חתם במכבי תל אביב, באתר ONE‏, 1 ביולי 2013
↑  דובי פיק, ‏אלכס טיוס חתם על חוזה לשנתיים באנאדולו אפס, באתר ONE‏, 21 ביולי 2015
↑  ברק חקלאי, אלכס טיוס חתם בגלאטסראיי, באתר ynet, 12 ביולי 2016
↑  דובי פיק, ‏קאמבק: אלכס טיוס חתם לשנתיים במכבי ת"א, באתר ONE‏, 22 ביוני 2017
↑  רשמית: אלכס טיוס חתם בקאזאן, באתר ynet, 13 ביולי 2019
↑  אריה ליבנת, אלכס טיוס שוחרר מקאזאן, שמבצעת מהפך בסגל. כוכב בסקוניה עבר לצסק"א, באתר הארץ, 15 ביוני 2020
↑  רשמי: אלכס טיוס חזר לגלאטסראיי עד סוף העונה, באתר ONE‏, 6 בנובמבר 2020
↑  מפתיע: אלכס טיוס הצטרף לווילרבאן בגיל 34, באתר ONE‏, 27 באוקטובר 2022
↑  עמרי מנהיים, ‏רשמית: אלכס טיוס חתם בהפועל ירושלים, באתר ערוץ הספורט, 24 באפריל 2024
↑  ALEX TYUS È UN NUOVO GIOCATORE DELLA OPENJOBMETIS VARESE, www.pallacanestrovarese.it (באנגלית)
↑  שי לוי, ‏אלכס טיוס קיבל אזרחות וישחק בנבחרת ישראל, באתר ONE‏, 10 ביוני 2012
↑  רועי כהן, ‏טיוס יצא לחופשה ושוחרר מנבחרת ישראל, באתר ‏מאקו‏, 23 ביוני 2018
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - אליפות אירופה בכדורסל 2013 (מקום 21-24) |
| --- | --- | --- |
|  1 לימונד •  2 ניסים •  3 חנוכי •  4 טיוס •  5 אליהו •  6 כספי •  7 פניני •  ‏8‏ ‏אוחיון‏‏  •‏ 9 הלפרין • 10 קוז'יקרו • 11 גרין • 12 כדיר • מאמן: שיבק  |  1 לימונד •  2 ניסים •  3 חנוכי •  4 טיוס •  5 אליהו •  6 כספי •  7 פניני •  ‏8‏ ‏אוחיון‏‏  •‏ 9 הלפרין • 10 קוז'יקרו • 11 גרין • 12 כדיר • מאמן: שיבק  | ישראל |
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1920

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1920 היו מערכת הבחירות הנשיאותיות ה-34 בתולדות ארצות הברית, ונערכו ב-2 בנובמבר 1920. המפלגה הרפובליקנית בחרה כמועמדה את המו"ל והסנאטור וורן הרדינג מאוהיו, בעוד שהמפלגה הדמוקרטית בחרה במו"ל ובמושל אוהיו, ג'יימס מידלטון קוקס. הנשיא היוצא וודרו וילסון מהמפלגה הדמוקרטית, בחר לא לרוץ לתקופת כהונה שלישית עקב בריאות רעועה. הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט היה המועמד הרפובליקני המוביל, אך בריאותו קרסה ב-1918 והוא נפטר ב-1919, בלי יורש למורשת הפרוגרסיבית שלו. כשוילסון ורוזוולט לא היו במירוץ, שתי המפלגות הגדולות הריצו מועמדים לא ידועים יחסית מהמדינה העשירה בקולות, אוהיו. כסגנו, בחר קוקס בפרנקלין דלאנו רוזוולט, בן דוד מדרגה חמישית של תאודור רוזוולט, שיבחר לנשיאות בעצמו ב-1932.
הרדינג כמעט התעלם מקוקס וניהל מסע בחירות נגד וילסון, וקרא ל"חזרה לנורמליות". עם תקציב גדול פי ארבעה מהדמוקרטים, הרדינג ניצח ניצחון סוחף וזכה ב-37 מדינות, כולל ניצחון רפובליקני ראשון באריזונה, ניו מקסיקו ואוקלהומה (אז שלוש המדינות החדשות באיחוד).
הבחירות הושפעו מהאווירה החברתית והסביבה הפוליטית האמריקנית עקב תוצאות מלחמת העולם הראשונה, שגרמו לתגובה העוינת כלפי מדיניות החוץ של וילסון, והתנגדות לרפורמות של העידן הפרוגרסיבי. השגשוג של זמן המלחמה קרס. תמיכתו של וילסון בכניסת ארצות הברית לחבר הלאומים הובילה לתגובה בדלנית, שפגעה ביכולתו להשפיע כנשיא. מעבר לים היו מלחמות ומהפכות. בחזית הפנימית, 1919 הייתה רוויה בשביתות בתעשיות הבשר והפלדה, ומהומות גזע בשיקגו ובערים אחרות. פיגועים בוול סטריט גרמו לפחד מרדיקלים וטרוריסטים. הקהילות האיריות-קתוליות והגרמניות זעמו על וילסון שחבר לבריטניה, אויבת מדינותיהן, ומעמדו הפוליטי ירד לאחר השבץ שלקה בו ב-1919, שמנע ממנו לדבר בעצמו.
הפרש הניצחון של הרדינג, 26.2% מהקולות (60.3% לעומת 34.1%) הוא ההפרש הגדול ביותר בין אחוזי הקולות בבחירות נשיאותיות מאז "עידן הרגשות הטובים" שכלל את ניצחונו של ג'יימס מונרו בבחירות בשנת 1820. למרות זאת, אחוזי התמיכה שהרדינג זכה להם נשברו בידי פרנקלין רוזוולט ב-1936, לינדון ג'ונסון ב-1964 וריצ'רד ניקסון ב-1972.
בחירות אלו היו הראשונות מאז כניסתו לתוקף של התיקון התשעה עשר לחוקת ארצות הברית ב-18 באוגוסט 1920, שהתיר לנשים להצביע, ולכן היו הראשונות בהן נשים מכל 48 המדינות יכלו להצביע (בבחירות הקודמות רק שלושים מדינות נתנו זכות הצבעה לנשים). כתוצאה מכך, כמות המצביעים עלתה מאוד, מ-18.5 מיליון ב-1916 ל-26.8 מיליון. מערכת הבחירות הזאת הייתה הראשונה מבין שלוש בהן נבחר סנאטור להיות נשיא (האחרות היו ב-1960 וב-2008).
מועמדים > מועמדים רפובליקניים

וורן הרדינג, סנאטור מאוהיו
לאונרד ווד, גנרל מניו המפשייר
פרנק לואדן, מושל אילינוי
היירם ג'ונסון, סנאטור מקליפורניה
ויליאם ספרול, מושל פנסילבניה
ניקולס באטלר, מועמד לסגנות הנשיאות ב-1912 מניו יורק
קלווין קולידג', מושל מסצ'וסטס
רוברט לה פולט, סנאטור מוויסקונסין
ב-8 ביוני, הוועידה הרפובליקנית הלאומית נפגשה בשיקגו. המירוץ היה פתוח, והוועידה התחלקה בין הגנרל ליאונרד ווד מניו המפשייר ובין פרנק לואדן, המושל מאילינוי.
אחרים שרצו לקבל את המועמדות היו הסנאטור וורן הרדינג מאוהיו, היירם ג'ונסון מקליפורניה, מיילס פוינטדקסטר מוושינגטון, המושל קלווין קולידג' ממסצ'וסטס, הנדבן הרברט הובר, וניקולס באטלר. הסנאטור רוברט לה פולט לא ניסה להתמודד, אך המשלחת מוויסקונסין תמכה בו בכל מקרה. הרדינג קיבל את המועמדות בסיבוב העשירי, לאחר שכמה צירים עברו לתמוך בו.
מועמדותו של הרדינג, שנקבעה במשא ומתן בין מנהיגי המפלגה ב"חדר מלא עשן", נהגתה בידי מנהלו הפוליטי, הארי דוהרטי, שהפך לאחר מכן לתובע הכללי בממשלו. לפני הוועידה, אמר דוהרטי שהוא לא חושב שהרדינג ייבחר בשלושת הסיבובים הראשונים, אולם ככל שהצירים יהיו עייפים יותר, חבריו של הרדינג יבחרו בו ומנהיגי המפלגה יסכימו לכך.
לאחר שנבחר המועמד לנשיאות, מנהיגי המפלגה והסנאטור הרדינג המליצו לבחור בארווין לנרוט כסגנו, אולם הצירים מרדו ובחרו בקולידג' להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא, בגלל הפופולריות שלו בעקבות שביתת השוטרים בבוסטון.
| מועמד לסגנות נשיאות | סיבוב ראשון |
| --- | --- |
קלווין קולידג': 674.5
אירווין לינרוט: 146.5
הנרי אלן: 68.5
הנרי אנדרסון: 28
אסל גרונה: 24
היירם ג'ונסון: 22.5
ג'טר פריצ'רד: 11
נעדרו: 9
מועמדים > מועמדים דמוקרטים

ג'יימס מידלטון קוקס, מושל אוהיו
ויליאם גיבס מקאדו, מזכיר האוצר לשעבר מקליפורניה
אלכסנדר מיטשל פאלמר, התובע הכללי מפנסילבניה
אל סמית', מושל ניו יורק
ג'ון דייוויס, שגריר בבריטניה ממערב וירג'יניה
אדוארד אדוארדס, מושל ניו ג'רזי
וודרו וילסון, נשיא ארצות הברית מניו ג'רזי
היה ברור שהנשיא וילסון לא ינסה לרוץ לכהונה שלישית, ושגם אם ינסה, לא ייבחר בידי הוועידה. אף על פי שסגן הנשיא תומאס מרשל רצה להחליף את וילסון, העובדה שלא לקח את הסמכויות בזמן מחלתו של וילסון חיסלה את אמינותו, והוא לא ניסה להיבחר.
אף על פי שויליאם גיבס מקאדו (חתנו של וילסון ומזכיר האוצר לשעבר) היה המועמד החזק ביותר, וילסון חסם את מועמדותו בתקווה שוועידה מחולקת תדרוש שירוץ לכהונה שלישית (אף על פי שהיה מוגבל פיזית). הדמוקרטים, שנפגשו בסן פרנסיסקו בין 28 ביוני ל-6 ביולי (הפעם הראשונה שבה מפלגה מרכזית הגיעה לחוף הפסיפי כדי לערוך ועידה), בחרו במו"ל אחר מאוהיו, המושל ג'יימס מידלטון קוקס, בתור המועמד הנשיאותי, ובסגן מזכיר הצי בן ה-38, פרנקלין דלאנו רוזוולט, בן דוד מדרגה חמישית של הנשיא המנוח תאודור רוזוולט, בתור המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
אנשים בעלי סיכוי גדול לזכות במועמדות בתחילת הוועידה כללו את מקאדו ואת התובע הכללי אלכסנדר מיטשל פאלמר. אחרים היו מושל ניו יורק אל סמית', השגריר בבריטניה ג'ון דייוויס, מושל ניו ג'רזי, אדוארד אדוארדס, והסנאטור מאוקלהומה, רוברט אוון.
בחירות כלליות > חזרה לנורמליות

הסלוגן הראשי בקמפיין של הרדינג היה "חזרה לנורמליות", סלוגן שדיבר אל האמריקנים העייפים לאחר המהפך החברתי של העידן הפרוגרסיבי. בנוסף, האחריות הבינלאומית שהוטלה על המדינה בעקבות הניצחון האמריקני במלחמת העולם הראשונה וחוזה ורסאי לא היו אהודים, וגרמו לעוינות כלפי וילסון שתמך בהסכמים.
בחירות כלליות > בעיות אתניות

האירים האמריקניים היו חזקים במיוחד במפלגה הדמוקרטית והתנגדו ליציאה למלחמה לצד בריטניה, במיוחד לאחר הדיכוי האלים של מרידת חג הפסחא ב-1916. וילסון הצליח לשכנע אותם לצאת למלחמה לאחר שהבטיח שילחץ על בריטניה לתת לאירלנד עצמאות. וילסון זכה בבחירות של 1916 באמצעות תמיכה מצד הגרמנים האמריקניים והאירים בגלל הבדלנות שלו, ובגלל הסיסמה "הוא שמר עלינו מחוץ למלחמה". בועידת השלום בפריז הוא חזר בו מהבטחתו לאירים והם גינו אותו. לצערו, בריטניה הייתה בעלת ברית שלו. אירועים אנטי-בריטיים שהתרחשו ב-1916 בשטח אמריקני, כתוצאה מחיבור בין גרמנים ואירים, והתנגדות האירים לגיוס לבריטניה ב-1918, פגעו במעמדו מולם.
בריטניה כבר העבירה חוק שנתן אוטונומיה לאירים ב-1914, אולם החוק הושעה במהלך המלחמה. מרידת חג הפסחא בדבלין הובילה לתמיכה הולכת וגדלה בשין פיין הרדיקלים, שהקימו פרלמנט ב-1919 והכריזו על עצמאות אירית, שהובילה למלחמת העצמאות האירית. בריטניה העבירה חוק שיסדיר את מעמד ממשלת אירלנד ב-1920, שקבע שלאירלנד יהיו שתי מדינות אוטונומיות במסגרת האימפריה הבריטית. וילסון היה מסופק, אולם תומכי הרפובליקה האירית דרשו עצמאות מלאה. האירים-אמריקנים תמכו בכך גם כן. ועדה אמריקנית יצאה לעזור לקורבנות האירים בין 1919 ו-1921. הסנאטורים האירים התנגדו לאשרור הסכם ורסאי ולהצטרפות לחבר הלאומים.
וילסון האשים את האירים והגרמנים בהתנגדות להצטרפות ארצות הברית לחבר הלאומים. האירים גייסו 5,500,000$ למען הרפובליקה האירית, והפרלמנט האירי קבע ש-500,000 דולר ייתרמו למערכת הבחירות. לא ידוע כיצד הכסף הושקע. באופן אירוני, היועץ המשפטי למגייסי התרומות היה רוזוולט. רוב האירים פשוט לא הצביעו במערכת הבחירות, מה שאפשר לרפובליקנים לזכות בניצחונות גדולים בערים הגדולות. הגרמנים לא הצביעו או בחרו ברפובליקנים ובכך נתנו לרפובליקנים ניצחונות במערב-התיכון הכפרי.
בחירות כלליות > מסע בחירות

וילסון קיווה לערוך משאל עם על ההצטרפות לחבר הלאומים, אך לא עשה זאת. הרדינג התנגד לחבר הלאומים וזכה לתמיכת הרפובליקנים. קוקס היסס. הוא הלך לבית הלבן כדי לקבל את ברכתו של וילסון ולכאורה תמך בחבר, אולם לאחר שגילה שרוב הציבור וגם הדמוקרטים אינו תומך בהצטרפות, החליט להתנגד לסעיף שדרש מארצות הברית להצטרף לכל מלחמה שיכריז חבר הלאומים (עמדתו של מנהיג הרפובליקנים בסנאט, הנרי קבוט לודג'). חבר הלאומים אמנם היה חשוב בתוך הממשלה, אולם לא לציבור. מסע הבחירות גם לא עסק בנושאים מסוימים: הציבור לא הבין את הרעיונות אותם ייצגו הרדינג וקוקס. נפוצו שמועות שהרדינג הוא צאצא למשפחה שחורה אבל הן לא תפסו תאוצה.
קוקס נאם בפני תומכיו ברחבי המדינה, בירידים, בתחנות רכבת ובנאומים רשמיים. הוא נאם בפני שני מיליון אנשים. הרדינג ערך מסע בחירות ממרפסת ביתו כמו ויליאם מקינלי ב-1896. אלפי תומכים הגיעו אל חצר ביתו. מנהל מסע הבחירות הרפובליקני השקיע 8.1 מיליון דולר במסע הבחירות, פי ארבעה מקוקס. הסלוגן שהרדינג השתמש בו במודעות היה "אמריקה לפני הכל". כרזות בחירות דרשו לסיים מעורבות בינלאומית, השתמשו בתדמית לאומית והשתמשו בסיסמאות כ"שליטה מוחלטת על ארצות הברית בידי ארצות הברית", "עצמאות היא עצמאות, כעת כמו ב-1776", "המדינה תישאר אמריקנית. נשיאה הבאה יישאר במדינתנו", ו"החלטנו לפני זמן רב שנתנגד לשלטון זר על עמנו".
בליל הבחירות, 2 בנובמבר, תחנת רדיו מסחרית דיווחה על הבחירות בפעם הראשונה, כשהקריינים קוראים תוצאות בטלגרף בזמן אמת. מעט האנשים שהיו להם מקלטי רדיו במזרח ארצות הברית שמעו זאת.
הרדינג ניצח ניצחון גדול בכל מקום מלבד בדרום. האירים והגרמנים שתמכו בוילסון ובמדיניות השלום שלו ב-1916, עכשיו הצביעו נגד וילסון חוזה ורסאי. הגרמנים הצביעו להרדינג, בטענה שתמיכה בו היא התנגדות לדעות הקדומות שהגרמנים סבלו מהן במהלך המלחמה. אף עיתון גרמני לא תמך בקוקס. האירים, זועמים על סירובו של וילסון לעמוד לצד אירלנד, לא הצביעו בכלל. הרפובליקנים שלטו בהצבעה האתנית, והרדינג ניצח בכל הערים הגדולות.
זאת הייתה מערכת הבחירות הראשונה בה כל אישה מכל מדינה יכלה להצביע, לאחר העברת התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית באוגוסט 1920, לפני הבחירות.
טנסי הצביעה להרדינג, ובכך הרדינג היה למועמד הרפובליקני הראשון מאז סיום תקופת השיקום שקיבל קולות ממדינה שהייתה בקונפדרציה בעבר. הרפובליקני האחרון שזכה בטנסי היה יוליסס ס. גרנט, שזכה בה ב-1868.
אף על פי שקוקס נוצח בקלות, שותפו, פרנקלין רוזוולט, הפך ידוע מאוד בעקבות מסע הבחירות האנרגטי שלו. ב-1928 הוא נבחר להיות מושל ניו יורק, וב-1932 נבחר להיות הנשיא, ונשאר בתפקיד עד מותו ב-1945, והיה הנשיא שכיהן התקופה הארוכה ביותר.
בחירות כלליות > מועמדים אחרים

יוג'ין דבס היה שוב המועמד של המפלגה הסוציאליסטית, וקיבל 3.4% מהקולות (913,664 קולות), אף על פי שהיה בכלא בגלל שהביע ביקורת על המלחמה ועל הגיוס הכללי. בבחירות הללו, המפלגה קיבלה את מספר הקולות הגבוה ביותר בהיסטוריה שלה, גם אם לא האחוז הגבוה ביותר (דבס קיבל כ-6% מהקולות ב-1912). זאת הייתה הפעם החמישית והאחרונה שדבס רץ לנשיאות.
פרלי כריסטנסן, ממפלגת העבודה החקלאית, קיבל כאחוז אחד מכלל הקולות ואילו מועמד מפלגת האיסור, אהרון ווטקינס, קיבל 0.7% מהקולות, התוצאה הכי גרועה למפלגת האיסור מאז 1884. כשהתיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית עבר, והתחיל את תקופת היובש, המפלגה נראתה פחות רלוונטית.
בחירות כלליות > תוצאות

מספר הקולות ב-1920 היה 26,750,000, עלייה של שמונה מיליון מהבחירות הקודמות. הדמוקרטים לא הצליחו להעלות את כמות הקולות שלהם, אולם הרפובליקנים הכפילו את קולותיהם, וכך גם שאר המועמדים. העלייה במספר הקולות התרחשה בגלל התיקון התשעה-עשר.
הרדינג והרפובליקנים ניצחו בשני-שלישים מהמחוזות (1,949), והדמוקרטים רק ב-1,101, מספר נמוך יותר מאלטון פארקר ב-1904, והמספר הנמוך ביותר שזכו לו בין 1896 ל-1932. הדמוקרטים לא ניצחו באף מחוז בחוף הפסיפי, ורק בשלושה עשר במדינות ההרריות, בהן זכה וילסון ל-223 בבחירות הקודמות. הפסידו במחוז אחד לפחות בכל אזור ובכל מדינה פרט לקרוליינה הדרומית ולמיסיסיפי. אחד-עשר מחוזות בטקסס תמכו במועמדים "אחרים", ושבעה מחוזות - שניים פחות מ-1916 - לא הגישו קולות בגלל נישול שחורים מזכות הצבעה, או העובדה שהיו מאוכלסים בידי ילידים אמריקנים שלא קיבלו אזרחות מלאה.
הרדינג זכה לאחוז הקולות הגבוה ביותר בין 1896 ל-1932, ואף עקף את רוזוולט ב-1932.
אף על פי שהדמוקרטים זכו ל-34.13% מהקולות, הם לא ירדו מתחת ל-24% באף מחוז, ובשלושה אזורים היו המפלגה המנצחת. המפלגה עדיין הייתה כוח אופוזיציוני גדול, אפילו שקוקס זכה רק ב-11 מדינות, ובפחות אלקטורים מפארקר ב-1904. יותר משני-שלישים מהקולות שהשיג קוקס היו ממדינות שהרדינג זכה בהן.
ניתוח ההצבעה לפי המחוזות, מראה שוילסון היה זה שסבל מהבוחרים, אולם לא המפלגה הדמוקרטית ומדיניות הפנים שלה.
| המועמד לנשיאות | מפלגה | מדינה | כמות האלקטורים | השותף | מדינת השותף | כמות האלקטורים של השותף |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| וורן הרדינג | רפובליקנית | אוהיו | 404 | קלווין קולידג' | מסצ'וסטס | 404 |
| ג'יימס מידלטון קוקס | דמוקרטית | אוהיו | 127 | פרנקלין דלאנו רוזוולט | ניו יורק | 127 |
| יוג'ין דבס | הסוציאליסטית | אינדיאנה | 0 | סימור סטדמן | אילינוי | 0 |
| פרלי כריסטנסן | העבודה החקלאית | אילינוי | 0 | מקס הייז | אוהיו | 0 |
| אהרון ווטקינס | האיסור | אינדיאנה | 0 | דייוויד קולווין | ניו יורק | 0 |
| ג'יימס פרגוסון | אמריקנית | טקסס | 0 | ויליאם האף | ניו יורק | 0 |
| ויליאם קוקס | העבודה הסוציאליסטית | מיזורי | 0 | אוגוסטוס גילהאוס | ניו יורק | 0 |
| רוברט מקולי | המס היחיד | פנסילבניה | 0 | ריצ'רד בארנום | אוהיו | 0 |

כרזה דמוקרטית מ-1920
פרנקלין דלאנו רוזוולט וקוקס בוושינגטון.
קריקטורה בה יוג'ין דבס עורך מסע בחירות מהכלא.
תוצאות במחוזות. גוונים אדומים הם להרדינג, כחולים לקוקס, ירוק לאחרים, באזורים האפורים לא היו הצבעות, והאזורים הלבנים הם טריטוריות.