stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי סין–פינלנד
ריגול בפינלנד

סין ורוסיה חשודות בריגול בקנה מידה גדול במשרד החוץ הפיני. הריגול התמקד בתעבורת הנתונים בין פינלנד לבין האיחוד האירופי ויש המאמינים כי הוא נמשך ארבע שנים. רשת הריגול נחשפה באביב 2013 והחל מחודש אוקטובר 2013, חוקרת את המקרה משטרת הביטחון של פינלנד (Supo).
יעקב ברוידא

| --- | --- |

 לידה:  1833
 פטירה:  19 באוקטובר 1906 (בגיל 73 בערך) ל' בתשרי ה'תרס"ז 
 
יעקב יוסף ברוידא (בחלק מהמקורות: ברודא, ברוידה; 1833 – ל' בתשרי ה'תרס"ז, 20 באוקטובר 1906) היה סוחר ונדבן חרדי וציוני, שתמך והשתתף במיזמים שונים בארץ ישראל בתקופת היציאה מהחומות, העלייה הראשונה והעלייה השנייה. ממייסדי רחובות.
ביוגרפיה

יליד פולין, בנו של בנימין ברוידא.
ברוידא עמד בראש אגודת מנוחה ונחלה, שהוקמה ב-1890 בוורשה לשם ייסוד המושבה רחובות, על אדמות דוראן.
חברי "מנוחה ונחלה" רכשו אדמות חקלאיות במושבה ונטעו מטעי שקדים וכרמי ענבים, הקפידו על עבודה עברית והעסיקו פועלים יהודים בחלקותיהם. רבים מהם לא עלו לארץ עם קניית החלקות אלא התכוונו להשתכן ברחובות לאחר שהמטעים יניבו פרי. יעקב ברוידא ואשתו סימה היו מעשירי המושבה ובעלי שטחים נרחבים (ראו מפה).
הרחוב הראשון במושבה נקרא לכבודו - רחוב יעקב - מראשית ימיה של המושבה.
הזוג ברוידא התגוררו בוורשה אך ביקרו לעיתים תכופות ברחובות, בביקור בשנת 1895 הבטיח יעקב ברוידא לבני המושבה כי יתרום להקמת בית ספר ובית כנסת. אשתו סימה התכוונה להקים את בית הכנסת על שם אמה, שרה חישין (בתו של יעקב רבינוביץ'), בתרומתה ובתרומת אחיה, יוסף חישין (שחי במוסקבה). למרות טקס הנחת היסודות לבית הכנסת במעמד זה, לא הוקם בית הכנסת עד 1903. בשנה זו תרמו סימה ברוידא ואחיה את הסכום הנדרש ובית הכנסת שהוקם נקרא "אוהל שרה" על שם אמם.
בשנת 1895 החל שיווק הענבים מכרמי רחובות באמצעות חברת כרמל שהשתייכה לאגודה וברוידא היה מהשותפים בה.
ברוידא ואשתו סימה היו חשוכי ילדים, והנציחו את שמם בהקמת שכונת ההקדש "אהלי יעקב" בנחלאות בירושלים. השכונה, המכונה בתי ברוידא, נוסדה ב-1902 ביוזמת שרגא פייבל יעקבזון ויועדה לדיירים חרדים מתנגדים (פרושים).
יעקב ברוידא נפטר לפני סיום הקמת השכונה, ב-20 באוקטובר 1906, ותאריך פטירתו מוזכר בשלט ההנצחה המוטבע בשער הכניסה לשכונה. הכיתוב על גבי השלט:
ב"ה

 אוהלי יעקב 

 ונתתי להם בביתי ובחומותי יד ושם טוב מבנים ובנות

החמישה ועשרים בתים וביהמ"ד קהילת יעקב והמגרש והבור נבנו מכסף הגביר הצדיק הנדיב המפורסם 

 מוהר"ר יעקב יוסף ברוידא זצ"ל

בהרב ר' בנימין זצ"ל, שנל"בע א'דרח מרחשון תרס"ז והקדישם הקדש עולם לדור בהם תלמידי חכמים מצוינים

בתורה ויראת שמים ושתורתם אמנותם מעניי עדת הפרושים לשלש שנים חליפות על פי דעת האפוטרופוס

ועל הטוב יזכר שם הרה"ג שרגא פייבל יעקבזאהן זצ"ל אשר בהשתדלותו ועל ידו נבנו הבתים 

 יהי שמם לברכה בקרב הארץ וצדקתם תעמוד לעד
לאחר מותו ספד לו הרב חיים ברלין בפני קהל רב. ההספד בן 16 העמודים הודפס והופץ לאחר מכן בידי פנחס גראייבסקי.
חודשיים לאחר מותו פורסמה מודעה בשם האלמנה, המודיעה כי קיום הצוואה, אשר כללה צדקה למוסדות שונים, תארך כשישה חודשים והיא מבקשת מן הציבור לא להלאותה לשווא בפניות בטרם עת.
בית משפחת ברוידא

בית משפחת ברוידא נבנה ברחובות בשנת 1908. הבית, ברחוב מנוחה ונחלה 56, היה מהמפוארים בבתי המושבה, נחשב לאחד מבתי המיליונרים לצידם של בית אפרים זק"ש ובית אליעזר משה סלוצקין.
ב-1909 הגיעה לרחובות רחל המשוררת, שזה עתה עלתה לארץ ישראל. היא התגוררה עם שתי אחיותיה בקומה השנייה בבית ברוידא במשך כשנה. האחות בת-שבע ניגנה בערבים על פסנתר ששלח להן אביהן, והבית הפך למרכז חיי החברה של צעירי המושבה, וכונה בפי כל "מגדל שלוש האחיות".
סימה ברוידא נפטרה ב-20 בפברואר 1920.
בשנים שלאחר מכן התגוררו בבית בני משפחת רבינוביץ, קרובי משפחה של סימה ברוידא מצד אמה. שמואל יעקב רבינוביץ היה אחיין של שרה חישין, אמה של סימה. שמואל יעקב ואשתו מלכה התגוררו בבית זה עם בנם, יהושע (זליג) חלמיש (רבינוביץ), נוטר ידוע בתקופת המנדט הבריטי.
הערות שוליים

↑  יעקב יוסף ברודא, באתר geni.com
↑  התאריך העברי לפי הכתוב על שלט ההנצחה המצוטט בהמשך הערך. בין התאריך העברי ללועזי ישנו פער של יום אחד.
↑  ר' יעקב ברוידא עליו השלום, דער מארגען זשורנאל, י"ג בחשון תרס"ז, 1 בנובמבר 1906ּ.
↑  אסתר שטיין-אשכנזי, ‏ראשיתה של רחובות, תר"ן-תר"ס (1900-1890), קתדרה 17, אוקטובר 1980, עמ' 163-143
↑  דברי ימי השבוע, הצבי, 2 באוקטובר 1895
↑  ענייני דיומא, הצפירה, 11 ביוני 1903
↑  סיכום דוח ועד הביקורת לחברת "כרמל" ורשה בחצי השנה הראשונה לפעולתה, המליץ, 2 בנובמבר 1896
↑  אספת החברה "כרמל" בוורשא, המליץ, 9 ביוני 1901
↑  מספד, חבצלת, 23 בנובמבר 1906; כריכת ספרון ההספד (הקישור אינו פעיל, כ"ח בתמוז ה'תשפ"ב), באתר bidspirit
↑  מודעה, חבצלת, 26 בדצמבר 1906
↑  רוחמה אלבג, רצינו להיוולד מחדש. גרנו ברחובות, באתר הארץ, 22 בספטמבר 2010
↑  קונצ'רטו לפסנתר על דבשת גמל, מתוך ספרו של עמוס בר "המשוררת מכנרת", באתר "סיפורי פסנתרים"
↑  סימה ברודא, באתר geni.com
↑  יהושע זליג חלמיש רבינוביץ, באתר geni.com
↑  עדות מפי יהושע חלמיש בסרטון אודות בית ברוידא
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524665005171  VIAF: 315203775   WorldCat (עם VIAF): 315203775 
מפת רחובות מה-6 באפריל 1897, לאחר פירוק אגודת מנוחה ונחלה. לחצו להגדלה - לפירוט הבעלות על החלקות
שלט ההנצחה ליעקב יוסף ברוידא בשער בתי ברוידא
בית ברוידא ב-2009
רחוב יעקב ברחובות ב-1893
בית הכנסת אוהל שרה ב-1918
יחסי סין–פקיסטן

| יחסי סין–פקיסטן |
| --- | --- |
הרפובליקה העממית של סין: פקיסטן


סין: פקיסטן
שטח (בקילומטר רבוע)
9,596,967.75: 796,095
אוכלוסייה
1,418,507,662: 252,259,078
תמ"ג (במיליוני דולרים)
17,794,782: 338,368
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,545: 1,341
משטר
רפובליקה עממית: רפובליקה אסלאמית פדרלית ודמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי סין–פקיסטן הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה העממית של סין לבין פקיסטן, אשר כוננו בשנת 1951. מאז, שתי המדינות הקדישו תשומת לב רבה לקיום יחסי ידידות. שתי המדינות מחליפות בקביעות ביקורים רמי דרג בעת חתימת הסכמים שונים. סין מעניקה עזרה כלכלית, צבאית וטכנית לפקיסטן, ושתי המדינות רואות זו את זו כבעלות ברית אסטרטגיות. שיתוף הפעולה הצבאי בין המדינות החל בשנת 1966, ברית אסטרטגית נוצרה בשנת 1972, שיתוף הפעולה הכלכלי החל בשנת 1979. סין היא ספקית הנשק הגדולה ביותר לפקיסטן ושותפת הסחר השנייה בגודלה. סין סיפקה לפקיסטן סיוע בפיתוח תוכנית הגרעין האזרחית שלה. קיום יחסים קרובים עם סין הוא חלק מרכזי במדיניות החוץ של פקיסטן. סין תמכה בעמדה של פקיסטן בנוגע להתערבות של ברית המועצות במלחמת האזרחים באפגניסטן. סין רואה בפקיסטן מאזן אזורי לאינטרסים של נאט"ו וארצות הברית. סין תומכת בעמדתה של פקיסטן לגבי קשמיר, ואילו פקיסטן תומכת בעמדתה של סין לגבי שינג'יאנג, טיבט וטאיוואן. שיתוף הפעולה הצבאי התרחב עם השקת פרויקטים לייצור נשק משותף, מיצירת טילים מונחים לפריגטות לייצור משותף של מטוסי קרב. סין משקיעה בפיתוח תשתיות פקיסטניות, כולל נמל המים העמוקים בגוואדר. שתי המדינות חתמו על הסכם סחר חופשי. פקיסטן משמשת כגשר הראשי עבור סין בשיתוף עם מדינות מוסלמיות. פקיסטן מילאה גם תפקיד חשוב בגישור הפער בין סין למערב בכך שהקלה על ביקורו של ריצ'רד ניקסון בסין בשנת 1972. אורך הגבול בין המדינות הוא 523 ק"מ.
היסטוריה

לפקיסטן יש יחסים ידידותיים וחזקים עם סין. הקשרים ארוכי השנים בין המדינות היו תמיד מועילים הדדית; אחדות הדעות והאינטרסים ההדדיים נותרו נקודת המגע המרכזית של היחסים הדו-צדדיים. לאחר סיום מלחמת הודו–סין בשנת 1962, פקיסטן סיפקה תמיכה לסין ברוב הסוגיות הפוליטיות, כמו שליטתה בטאיוואן, טיבט ובשינג'יאנג, ותמכה במדיניות סין בנושא זכויות אדם.
ההנהגה הסינית מכירה בהמשך התמיכה של פקיסטן בסוגיות מפתח. פקיסטן עזרה לסין ליצור קשרים רשמיים עם המערב, שהוחזרו לאחר ביקורו של ריצ'רד ניקסון בשנת 1972. פקיסטן משתפת פעולה עם סין בפרויקטים צבאיים וכלכליים גדולים, מכיוון שהיא רואה בסין משקל נגד למדיניות של הודו וארצות הברית. פקיסטן מסייעת לסין להרחיב את הקשרים הדיפלומטיים בין העולם המוסלמי. סין מספקת גם תמיכה עקבית לפקיסטן בפתרון סוגיות אזוריות. בשנת 2008, במהלך העימות בין פקיסטן להודו, סין אמרה שהיא תתמוך בפקיסטן אם תפרוץ מלחמה. סין מספקת ציוד לתוכנית הגרעין של פקיסטן ותומכת בה בפיתוח טכנולוגיה גרעינית.
יחסים דיפלומטיים

ב-21 במאי 1951 כוננו יחסים דיפלומטיים בין פקיסטן לבין סין, זמן קצר לאחר שהרפובליקה של סין איבדה את אחיזתה ביבשת בשנת 1949. למרות שלילת האידאולוגיה הקומוניסטית, פקיסטן החלה ליצור קשרים הדוקים עם סין בתקווה ליצור משקל נגד להשפעה ההודית באזור. ראש הממשלה ההודי ג'ווהרלל נהרו גם קיווה לכונן יחסים קרובים עם הסינים. עם זאת, עם המתח ההולך וגובר בגבול שהביא למלחמה בין סין להודו בשנת 1962, סין ופקיסטן החלו לעבוד יחד. שנה לאחר סיום המלחמה בין סין להודו, פקיסטן מסרה את אזור עבר קארקוראם לסין, בתקווה לסיים את סכסוכי הגבול ושיפור היחסים הדיפלומטיים. מאז, ברית בלתי פורמלית בין המדינות, שהייתה בתחילה דחייה משותפת של הפוליטיקה ההודית, צמחה למערכת יחסים ארוכת שנים שהיטיבה עם שתי המדינות והשפיעה על התרחבותם של קשרים דיפלומטיים, כלכליים וצבאיים. סין החלה להעניק סיוע כלכלי ופוליטי נרחב לפקיסטן.
בשנות ה-70 היה הצבא הפקיסטני תלוי לחלוטין בסיוע ובחימוש אמריקני, שהוגבר במהלך התמיכה הסודית של ארצות הברית במיליציות האסלאמיות במהלך מלחמת ברית המועצות באפגניסטן. בשנות ה-90, לאחר נסיגת הכוחות הסובייטים מאפגניסטן וקריסת ברית המועצות, התרחקה ארצות הברית מפקיסטן והחלה לחזר אחר ביסוס קשרים חזקים יותר עם הודו הפוסט-סובייטית. בשנת 1990, תיקון פרסלר שהועבר על ידי הקונגרס האמריקני השעה את כל הסיוע הצבאי של ארצות הברית וכל סיוע כלכלי לפקיסטן, מחשש כי פקיסטן מנסה ליצור נשק גרעיני. בהתחשב בתמיכה שנתנה פקיסטן לאמריקנים במהלך המלחמה הסובייטית באפגניסטן, פקיסטנים רבים ראו בגידה בשלב זה וכי האמריקנים בחרו בהודו. בנוסף, העובדה שהאמריקאים תפסו באופן שלילי את תוכנית הגרעין הפקיסטנית, והגיבו באופן נייטרלי לתונית הגרעין של הודו אף היא השפיעה על היחסים בין המדינות. לאחר אירועים אלה בחרה פקיסטן בברית גאו-פוליטית עם סין, ומנהיגי פקיסטן הצהירו כי על ידי הסינים תתאזן ההשפעה האמריקנית באזור. בשנת 2001, עם פרוץ מלחמת אפגניסטן, הנהגת פקיסטן שוב הגיעה למסקנה שעדיף חברות עם סין מאשר עם ארצות הברית. לאחר הפיגועים ב-11 בספטמבר 2001 קיבלה פקיסטן תמיכה כלכלית וצבאית נרחבת מצד הסינים. לפיכך, סין מקווה לחזק את פקיסטן כלכלית וצבאית כמשקל נגד להשפעה אמריקאית והודית באזור.
יחסי צבא

שיתוף פעולה צבאי חזק הוקם בין המדינות. ברית צבאית זו מבקשת להתמודד עם ההשפעה ההודית והאמריקאית באזור, וכבר בעבר הופנתה נגד מדיניות ברית המועצות. מאז 1962, סין הייתה מקור קבוע לאספקת ציוד צבאי לצבא הפקיסטני, והיא העניקה סיוע בבניית מפעלים צבאיים, וסיפקה סיוע טכנולוגי ומודרניזציה של מתקנים צבאיים קיימים בפקיסטן.
פקיסטן היא הקונה העיקרי של מטוסי קרב צ'נגדו J-10 הסינים, והעדיפה את המטוסים הללו על פני מטוסי הקרב האמריקאים. סין ופקיסטן משתתפות במספר פרויקטים משותפים של מערכות נשק, כולל: ייצור מטוסי קרב JF-17 רעם; מטוסי אימון Hongdu JL-8 ו-Hongdu L-15; טנקי MBT 2000.
בנוסף, סין ופקיסטן עורכות תרגילים צבאיים משותפים קבועים.
סין היא המשקיעה הגדולה ביותר בפיתוח נמל הים העמוק בגוואדר, שנמצא במוצא החשוב האסטרטגי של מיצר הורמוז. ארצות הברית והודו מביטות בעין רעה על השתתפותה של סין בפרויקט זה, מכיוון שבעתיד הוא עשוי להוביל להקמת בסיס צבאי סיני בגוואדר ולהתפרסמות של צוללות וספינות מלחמה סיניות באוקיינוס ההודי. עם זאת, הקמת הנמל בגוואדר נדחתה כעת ללא הגבלת זמן בגלל עימות דיפלומטי רב-צדדי בו היו מעורבות ממשלות פקיסטן וסינגפור.
סין מילאה תפקיד חשוב בפיתוח התשתית הגרעינית של פקיסטן, במיוחד לאחר שהונהגה בקרות יצוא חמורות במדינות המערב כדי להקשות על פקיסטן לרכוש חומרים וציוד העשרת אורניום. סין גם סיפקה לפקיסטן ציוד לקידום תוכנית הנשק הגרעיני, וסייעה גם בבניית כור גרעיני בחושאב, שממלא תפקיד מפתח בייצור הפלוטוניום הפקיסטני. חברת בת של התאגיד הלאומי הגרעיני של סין תרמה למאמציה של פקיסטן להרחיב את יכולות העשרת האורניום שלה באמצעות אספקת 5,000 מגנטים טבעתיים בהתאמה אישית, שהם אחד המרכיבים העיקריים של מיסבים התורמים למהירויות סיבוב צנטריפוגות גבוהות. סין מספקת גם תמיכה טכנית וחומרית להשלמת בניית מתחם האנרגיה הגרעינית בשאשמה. בנוסף, סין סיפקה טכנולוגיות טילים לפקיסטנים. כל אלה אפשרו לפקיסטן להפוך למדינה גרעינית עם כמאה ראשי נפץ גרעיניים החל משנת 2011.
סין חוששת מההשפעה הגוברת של אל-קאעידה בפקיסטן ומבקשת להקים בסיסים צבאיים בשטחה של המדינה השכנה כדי לעזור לה להתמודד עם בעיית הטרור.
יחסי כלכלה

האינטראקציה הכלכלית בין פקיסטן לסין צומחת במהירות, ולאחרונה נחתם הסכם סחר חופשי. פעולות צבאיות וטכנולוגיות ממשיכות לשלוט ביחסים הכלכליים בין המדינות, אם כי בשנים האחרונות סין הצליחה להגדיל משמעותית את השקעותיה בכלכלת פקיסטן ובפיתוח התשתיות שלה. בין היתר, סין מסייעת בפיתוח התשתיות של פקיסטן באמצעות הקמת תחנות כוח, כבישים ומרכזי תקשורת. שתי המדינות מעוניינות לחזק את הקשרים הכלכליים והבטיחו להרחיב את צמיחת הסחר החוצה גבולות. הצהרה זו הובילה להשקעה סינית במגזר הפיננסי והאנרגיה בפקיסטן. מאידך, פקיסטן קיבלה אזור סחר חופשי בסין. הקשר הכלכלי בין פקיסטן לסין מורכב בעיקר מהשקעה סינית בכלכלה הפקיסטנית. העלייה בכוח הכלכלי של סין אפשרה ליישם מגוון רחב של פרויקטים בפקיסטן. ההשקעה הפקיסטנית בסין נותרה נמוכה. בשנת 2011 חברת קינגו גרופ הסינית מסיבות בטיחותיות סיימה את ההסכם העיקרי למיצוי משאבי טבע בפקיסטן.
על פי ספר העובדות של ה-CIA, סין מהווה 19.8% מייבוא פקיסטן (מקום ראשון בקרב שותפות הסחר) וכ-10.9% מהיצוא (מקום שני בקרב שותפות הסחר). נכון לשנת 2013 מחזור המסחר בין המדינות הוא 12 מיליארד דולר, מה שהופך את סין לשותפת הסחר השנייה בגודלה של פקיסטן.
נציגויות דיפלומטיות

סין מחזיקה בפקיסטן שגרירות באסלאמאבאד ו-2 קונסוליות בקראצ'י ולאהור.
פקיסטן מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג ו-3 קונסוליות בצ'נגדו, גואנגג'ואו ושאנגחאי.
יעקב בר (רופא)

| --- | --- |
 לימודי רפואה:  בית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב
 התמחות:  גינקולוג
 תואר:  פרופסור מן המניין לגינקולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב
 תפקידים:  גינקולוג 
 מחלקות ובתי חולים:  בית החולים בילינסון בפתח תקווה המרכז הרפואי ע"ש אדית וולפסון
 
יעקב בר הוא גינקולוג ישראלי, מומחה לרפואת האם והעובר, פרופסור מן המניין לגינקולוגיה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב וראש החוג לגינקולוגיה (מספטמבר 2017), מנהל אגף נשים ויולדות בית החולים וולפסון (משנת 2015).
תחומי עיסוקו הקליני: היריון בר-סיכון, מחלות כלי דם בהיריון, יתר לחץ דם, מחלות כליה, קרישיות יתר בדם, ועיסוק באולטרה סאונד מילדותי וגניקולוגי.
ביוגרפיה

בר סיים תואר ראשון (B.Sc.‎) בהנדסה כימית באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, ותואר שני (M.Sc.‎) בפקולטה להנדסה ביו-רפואית בטכניון בחיפה.
בהמשך סיים בר את לימודי הרפואה, בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
את ההתמחות בגינקולוגיה סיים בבית החולים בילינסון בפתח תקווה.
בר עבד בבית החולים בילינסון במשך 20 שנה, מתוכם 15 שנים כגינקולוג בכיר ביחידה לרפואת האם והעובר.
בשנת 2007 מונה בר כמנהל יחידת רפואת האם והעובר במרכז הרפואי ע"ש אדית וולפסון.
בשנת 2015 מונה בר כמנהל אגף נשים וילדות במרכז הרפואי ע"ש אדית וולפסון.
השתלמויות

בר השתלם  באולטרה-סאונד ודופלר בבית החולים קפלן, ובלונדון  ב-King's college in London, ISUOG.
בשנת 1996 השתלם בר בבית החולים "Hammersmith" (אנ') בלונדון במסגרת Imperial college, שם שהה כחוקר במסגרת Research fellowship.
אקדמיה

בר מרצה בבית הספר לרפואה, ובמסגרת לימודי המשך בנושאי יתר לחץ דם בהיריון, מחלות כליה וסיבוכי קרישיות יתר, האטה בגדילה תוך רחמית ושאר סיבוכי ההיריון.
בשנת 2010 נתמנה בר לפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בר פרסם קרוב ל-200 פרסומים מדעיים.
בשנת 2009, בר נבחר כיושב ראש החברה הישראלית לרפואת האם והעובר.
משנת 2017 בר מכהן כראש החוג למיילדות וגינקולוגיה של הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בר מכהן כחבר בוועדה למדעי יסוד של סטודנטים לרפואה.
בר מכהן כחבר בוועדה של המועצה המדעית לבחינות מתמחים לשלב א' ו-ב'.
בר כיהן כיושב ראש ועדה לבחינות סטודנטים לרפואה מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בר חבר קבוע כיושב ראש והן כחבר או שופט בוועדות מקצועיות לקידום אקדמי באוניברסיטת תל אביב.
בר יושב ראש ועדות לעבודות גמר לתואר MD.
בר הדריך סטודנטים ורופאים לתארים נוספים כעבודות מדעי יסוד ברפואה ולתואר PhD בפסיכולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן ולתואר PhD בהנדסה ביו-רפואית מאוניברסיטת תל אביב.
משנת 2008 בר מופיע ברשימת המורים המצטיינים של הפקולטה לרפואה בתל אביב.
הערות שוליים

↑  כתב המינוי של הפרופ' יעקב בר לראש החוג לגיניקולוגיה, מדקאן בית ספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב הפרופ' אהוד גרוסמן
↑  פרופ' יעקב בר מונה לראש חוג באוניברסיטת תל אביב, באתר Batyam4u - בת-ים פור יו – פורטל האינטרנט בבת-ים
↑  בית החולים וולפסון - פרופ' יעקב בר
↑  פרופ'יעקב בר מנהל היחידה לרפואת האם והעובר בית החולים וולפסון, באתר דוקטורים
↑  בדיקת דופלר, באתר infomed
↑  לונדון - ב-KING’S COLLEGE
↑  אוניברסיטת תל אביב, בית הספר לרפואה, פרופ' יעקב בר
↑  פרופ' יעקב בר - ראש החוג לגיניקולוגיה של אוניברסיטת תל אביב, באתר כאן ישראל
יחידת חרמ"ש

ערך זה עוסק ביחידת חיל רגלים של צה"ל שפעלה בשטחי יהודה שומרון ועזה משנת 1988. אם התכוונתם לסוג של יחידה בצבאות העולם ובצה"ל, ראו .
| --- | --- |

סיכת לוחם סוף טירונות יחידה (לוחם ברדלס)
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:  צה"ל צה"ל
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1988–1995 (כ־7 שנים)
 מלחמות:  האינתיפאדה הראשונה
יחידת חרמ"ש או יחידת ברדלס הייתה יחידת חי"ר מסוערבת מובחרת בשם "ברדלס" שפעלה בשטחי יהודה שומרון ועזה, תחת פיקוד המרכז ופיקוד הדרום בצה"ל. היחידה עסקה בביטחון שוטף, מעצר מבוקשים, סיכול הפגנות ופעולות טרור בלב שטחים עוינים, התחפשות למתנחלים ונסיעה בצירים בכלי רכב אזרחיים בכדי ללכוד חוליות טרור, ופעילות מתגנבת (לבוש שחורים וכניסה רגלית לאזורי הפרות סדר בלילה ללכוד מפירי סדר).
עם פירוק היחידה שימשו חייליה כבסיס להקמת גדודי חרוב ושמשון. בשנת 2016, עם הפיכתו של גדוד חרוב לסיירת חרוב החדשה, כאות הנצחה נקראו שמות הפלגות על שם הפלוגות הראשונות אשוח, אשחר ואלון. כומתת היחידה הייתה שחורה עם סמל חי"ר.
היסטוריה

היחידה הוקמה כיחידה ניסיונית בשנת 1988, בעקבות צורך בשוטף ביחידת חי"ר ייעודית ללוחמה בעומק שטחי יהודה, שומרון ועזה בתקופת האינתיפאדה הראשונה ובחירום, שתפעל כיחידת חי"ר שתהיה זמינה לצד כוחות שריון ללוחמה בתוך שטח בנוי. לצורך כך קבעו כוחות היחידה את מושבם בתוך השטח, לצורך הכרת ולמידת הגזרה שבאחריותם, כדי להופכה ל"ביתם השני" ובכך להקשות על האויב ולהצר את צעדיו בביצוע פעולות טרור או כל פעולה נגד אזרחים ויישובים יהודיים. הרעיון הוכיח את עצמו ונוכחותם של הלוחמים בגזרות השונות נחשבה רצויה ומבורכת בחטיבות המרחביות. חיילי היחידה היו בקיאים מאוד בגזרות הפעולה שלהם, לעיתים עד כדי היכרות אישית עם התושבים, והיו מיומנים יותר בביצוע המשימות ובהפעלת אמצעי הלחימה הייעודיים מחיילי המילואים ומחיילים סדירים שהגיעו לתעסוקות מבצעיות לפרקי זמן קצרים.
לאחר שש שנות פעילות ובעקבות הסכמי אוסלו והיציאה משטחי יש"ע, צומצמה פעילות היחידה ולבסוף הוחלט להופכה לגדודים גדוד חרוב ושמשון, שהיוו שניים מהגדודים שהרכיבו לימים את חטיבת כפיר.
אשר בן לולו, לימים מח"ט כפיר, התחיל את שירותו בפלוגת אלון מהיחידה. בן לולו עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר מטעם היחידה, ועם סיום קורס הקצינים שימש כמפקד מחלקה בה.
מבנה היחידה

בתחילה, הורכבה היחידה משלוש פלוגות שמוקמו בשלוש גזרות שונות ופעלו באופן עצמאי תחת פיקוד אופרטיבי של החטיבה המרחבית:
פלוגת אלון – הפלוגה פעלה בגזרת רמאללה. הפלוגה מוקמה במתחם הנקרא:"מלון סיוון" בסמוך למחנה הפליטים קלנדיה. לוחמי "ימס" ברדלס היו עם כומתה שחורה אקדח ונעלי הייטק. הפלוגה הייתה מומחית בפעילות זיקיות - התחזות למתנחלים על מנת ללכוד ולמנוע פיגועים, שבוצעה על כלי רכב אזרחיים ואוטובוס "מולדת". אחד מקציני היחידה היה אשר בן לולו, שבהמשך שירותו היה מפקד חטיבת כפיר.
פלוגת אשחר – הפלוגה מוקמה תחילה בתוך רפיח, אך מאוחר יותר עברה לעיר עזה, ראשית במתחם "משטח הנחושת" ואחר כך בתוך מחנה הפליטים ג'באליה, בהמשך עברה הפלוגה למתחם בפאתי שכם בכפר דיר שרף.
פלוגת אשוח – הפלוגה פעלה בגזרת בית לחם וחברון. הפלוגה מוקמה במתחם הנקרא: "מלון פנורמה" בבית ג'אלה לאחר מכן גם בפלוגות המתקנים בחברון ודרום הר חברון בסמוע. פלוגת אשוח התמחתה בפעילות זיקיות בגזרת חברון והייתה אחראית על מספר לכידות וחיסולים של חוליות טרור שירו על כלי רכב בצירים מרכזיים. כמו כן הייתה אחראית על פעילות מסוערבת בגזרת בית לחם ומחנות פליטים באזור (אל-ח'דר, אל ערוב וכו')
במהלך השנים הבאות בהן הוכתר הניסיון בהצלחה, הוקמו שתי פלוגות נוספות:
פלוגת אשבל - הפלוגה הוקמה בפברואר 1990 ופעלה בגזרת רפיח ומחנות הפליטים סביבה. הפלוגה מוקמה בכניסה הצפונית לרפיח, בסמוך ליישוב "רפיח ים", על ציר שכונה "דרך הים".
פלוגת אורן – הפלוגה הוקמה במרץ 1992, לאחר טירונות ואימון מתקדם התמקמה במחסום כיסופים, פעלה בגזרת מחנות מרכז וחאן יונס. לפחות מחזור אוגוסט 1995 התאמן בטירונות "במתקן אדם". בשנת 1996 "תפסה" את מוצב טללית בתוך ישראל על גבול לבנון, לצורך אבטחת הגדר כולל מסביב לכפר רג'אר ובמוצב שמתחת ליישוב, משם נכנסה ללבנון ככוח לאבטחת שיירות למוצב "הודו", "בופור" דרך גשר "החרדלה".
ייעוד

לפלוגות החרמ"ש היו שני ייעודים שונים, האחד בשגרה והאחד בזמן חירום. בשגרה, ייעוד היחידה היה פעילות מיוחדת בשטחי יהודה ושומרון ועזה, הפעילות כללה:
הסתערבות, מעצרי שב"כ ומשטרה. ופעילות זיקיות ומולדת (התחזות למתיישבים ללכידת מפגעים, (שימוש ברכיבים אזרחיים ואוטובוס מיוחד).
וגם פעילות בט"ש, אולם בזמן חירום סופחה כל פלוגה לחטיבת שריון אחרת ותפקדה כפלוגת חי"ר חטיבתית רכובה על נגמש"ים (מדגם "ברדלס") המאבטחת את החטיבה, מספקת פתרונות חי"ר ללוחמה בשטח בנוי או פתוח ומאפשרת תנועה רציפה של השריון. פלוגות "אלון" ו"אשוח" שויכו לחטיבה 500, "אשבל" ו"אשחר " שויכו לחטיבה 401, ופלוגת "אורן" שויכה לחטיבה 188. לצורך כך, עברו הלוחמים במהלך המסלול שארך כשנה וחצי הכשרה המתאימה לשני הייעודים.
בהקמת יחידת חרמ"ש ניסה לפתור צה"ל שתי בעיות, האחת הצורך בכוח ייעודי וייחודי ללוחמה באינתיפאדה והשנייה, הצורך המחודש בכוחות חי"ר זמינים לכוחות השריון כלקח ממלחמת יום הכיפורים.
סיכות לוחם של הפלוגות (סוף מסלול)

בכל הסיכות מופיעה דמות הברדלס כמשתמע משמה השני של יחידת חרמ"ש.
סיכת לוחם פלוגת אשוח
סיכת לוחם פלוגת אלון
סיכת לוחם פלוגת אשחר
סיכת לוחם פלוגת אשבל
סיכת לוחם פלוגת אורן
ראו גם

מסתערבים
חיל רגלים ממוכן
יעקב בר-אור

| --- | --- |

יעקב בר-אור בצוות התביעה במשפט אייכמן
 לידה:  4 בדצמבר 1916 פרנקפורט, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  14 ביוני 2008  (בגיל 91) ירושלים, ישראל
 מדינה:  גרמניה 
 תאריך עלייה:  1936
 תקופת כהונה:  ?–2008 
 תקופת הפעילות:  ?–2008 
 צאצאים:  נעמי גפני 
 
יעקב בר-אור (4 בדצמבר 1916 – 14 ביוני 2008) היה פרקליט מחוז תל אביב. הושעה מתפקידו בעקבות גילוי הסמכתו לעריכת דין שלא כחוק.
ביוגרפיה

בר-אור נולד בשנת 1916 בעיר פרנקפורט שבגרמניה, בנו של הרב ד"ר יצחק ברויאר, עורך דין ובכיר בתנועת אגודת ישראל העולמית. הוא למד בבית הספר הריאלי ע"ש הרב שמשון רפאל הירש, ולאחר מכן שהה באנגליה למשך שנתיים. עם שובו למד זמן מה בישיבה של הרב הירש בפרנקפורט, עד שעלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1936. בארץ ישראל הוא היה חבר בקיבוץ חפץ חיים, ולאחר מכן למד זמן קצר בישיבה של הרב יוסף צבי דושינסקי ושלוש שנים נוספות בישיבת חברון. כן למד בבית הספר למשפטים של המנדט הבריטי ופרש בתום השנה הרביעית ללימודיו, מתוך חמש שנות לימוד. משנת 1943 עבד לצד אביו בעבודתו המשפטית. בר אור היה חבר בהגנה ובמלחמת העצמאות הוצב באבו תור.
ביולי 1948 החל בר אור לעבוד לצד הרב יצחק מאיר לוין בהקמת משרד הסעד וכיועץ משפטי של משרד הסעד. במסגרת תפקידו זה מונה בשנת 1953 כחבר בוועדת חקירה בראשות השופט שמעון אגרנט לבחינת מצב העבריינות בקרב נוער. בקיץ 1954 התמנה לסגן פרקליט המדינה, הממונה על תיקים אזרחיים ובספטמבר 1955 מונה לפרקליט מחוז תל אביב. במרץ 1957 זומן על ידי שורת המתנדבים להעיד מטעם ההגנה במשפט שלהם. יום לפני העדות נפגש עם שמואל תמיר, פרקליט שורת המתנדבים, ומסר לו חומר רקע על אחת הפרשות סביבן נסוב המשפט. דבר זה הביא לקרע בינו ובין מפכ"ל המשטרה, יחזקאל סהר.
בשנת 1959 מונה למשלחת ישראל לאו"ם לעצרת ה-14 (ושוב לעצרת ה-15), כנציג ישראל לוועדה לעניינים סוציאליים, משפטיים וזכויות אדם. הוא גם היה בין התובעים במשפט אייכמן, בין השאר בשל שליטתו בגרמנית. בר-אור היה אחראי על הראיות לגבי גרמניה, הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, גטו טרזיינשטט, בולגריה, יוגוסלביה ויוון.
עם הקמת לשכת עורכי הדין בישראל בשנת 1961 ביקש להתמודד בבחירות מטעם רשימה שהייתה קשורה למפא"י. במהלך הבחירות התברר שהוא אינו חבר הלשכה מכיוון שלא הוסמך כעורך דין. לאחר הבחירות פנה בר-אור לנשיא בית המשפט העליון יצחק אולשן ושר המשפטים, בהתאם לפקודת עורכי הדין המנדטורי המתיר לזקן השופטים להעניק רישיון לעריכת דין לבעלי השכלה משפטית מובהקת ובקשתו אושרה.
ראובן גרינברג, שטען שבר-אור היה בין המתנכלים לו, פנה בתלונה נגדו למשטרה על התחזות לעורך דין. בחקירה התברר שבעצם עבודתו כפרקליט לא היה פגם משום שעל פי הפקודה הישנה עבודה בפרקליטות ובייעוץ משפטי לממשלה לא דרשה רישיון עריכת דין. אך בעקבות החקירה התברר שבבקשתו לנשיא בית המשפט העליון הוא לא דייק בפרטים על השכלתו המשפטית. כמו כן התברר שמיוני 1959 הוא קיבל תוספת שכר ותק אקדמאי שלא היה זכאי לה. בסוף מאי 1962 הושעה בר אור מתפקידו כפרקליט מחוז תל אביב, בתחילת יוני נעצר וביולי הוגש נגדו כתב אישום על קבלת דבר במרמה, מצג שווא ושימוש במסמכים בעלי תוכן כוזב. במשפטו בתחילת ספטמבר 1962 בר-אור הודה בשני סעיפי האישום ובמהלך תקופת המשפט השיב את הכספים לקופת המדינה. בהודאתו חסך את זימונם של הנשיא אולשן ומנכ"ל משרד המשפטים יוסף קוקיה להעיד בשם התביעה. בראש צוות התביעה עמד פרקליט המדינה צבי בר-ניב. בחודש ספטמבר גזר השופט אליעזר מלחי את דינו לשלושה חודשי מאסר. מפקד מחוז תל אביב במשטרה עמוס בן-גוריון נענה לבקשת בר-אור לרצות את עונשו במסגרת עבודות חוץ במטה המשטרה.
בר-אור עבר לעבוד במגזר הפרטי והיה למנהל באחת מחברות הביטוח.
משפחתו

אחיו של יעקב בר-אור היה פרופ' מרדכי ברויאר. ליעקב ולחיה בראור חמישה ילדים.
בתו השנייה של בר-אור, נעמי גפני, היא ציירת ואמנית, הנשואה להיסטוריון פרופ' ישעיהו גפני. נכדיו הם ההיסטוריונים ד"ר חנן גפני וד"ר ראובן גפני.
בנו הרביעי הוא הרב יצחק בראור, ששימש כמנהל בית הספר היסודי "חורב" בירשלים במשך 27 שנים, ומחבר ועורך הספר "באר השר" על משנת הרש"ר הירש. בנו של יצחק, מיכאל בראור, הוא דיפלומט במשרד החוץ שכיהן אף הוא כנציג ישראל לוועדה לעניינים סוציאליים, משפטיים וזכויות אדם באו"ם (בעצרת ה 73-76). במסגרת תפקידו זה יזם והוביל אימוץ החלטת עצרת תקדימית בנושא הכחשת שואה, שבין היתר קובעת הגדרה להכחשת שואה וקוראת למדינות, לארגונים ולחברות המדיה להפעיל כלים קונקרטיים במאבק בה.
בנו החמישי הוא ד"ר ישעיהו בר-אור, מומחה ויועץ בעל שם לאיכות הסביבה ולשעבר המדען הראשי של המשרד להגנת הסביבה.