stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלכה לבנה (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

פתיח הסדרה
 מבוסס על:  הרומנים "המלכה הלבנה", "המלכה האדומה" ו"בתו של ממליך הממלכים" מאת פיליפה גרגורי
 סוגה:  דרמה ספרות היסטורית
 יוצרים:  פיליפה גרגורי 
 כותבים:  אמה פרוסט ליזה מקגי מלקולם קמפבל ניקול טיילור
 בימוי:  ג'יימס קנט ג'יימי פיין קולין טיג
 שחקנים:  ג'ולייט אוברי ורל ביטנס אניירין ברנרד לאו ביל אמילי ברינגטון אשלי צ'ארלס ארתור דארוויל שון דולי רבקה פרגוסון ג'יימס פריין קרוליין גודול אנדרו גאוור רופרט גרייבס אמנדה הייל מקס איירונס מייקל ג'ן בן לם מייקל מלוני מייקל מרקוס פיי מרסיי ליזי מקינרי פרייה מייבור טום מקיי ג'נט מקטיר דייוויד אוקס רוברט פיו פרנסס טומלטי איב פונסונבי אלינור טומלינסון רופרט יאנג
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  10
 הפקה
 מפיק:  ג'ינה קרונק
 מפיקים בפועל:  ג'ון גריפין ג'ורג' פאבר צ'ארלס פטינסון
 חברת הפקה:  Company Pictures Czar Television
 הפצה:  All3Media, הולו 
 אתר צילומים:  בלגיה
 מוזיקה:  ג'ון לאן
 אורך פרק:  58 דקות (ממוצע)
 שידור
 רשת שידור:  BBC One
 תקופת שידור מקורית:  16 ביוני 2013 – 18 באוגוסט 2013
 קישורים חיצוניים
 אתר הסדרה
 דף התוכנית ב-IMDb
 
מלכה לבנה (באנגלית: The White Queen) היא סדרת דרמה בריטית בת 10 פרקים המבוססת על סדרת הרומנים ההיסטוריים מאת פיליפה גרגורי "מלחמת הדודנים" (אנ') ("המלכה הלבנה", "המלכה האדומה" ו"בתו של ממליך המלכים"). הפרק הראשון בסדרה שודר בערוץ BBC One ב-16 ביוני 2013 בממלכה המאוחדת.
הסדרה מתרחשת על רקע מלחמות השושנים ומציגה את סיפורן של נשים המעורבות במאבק הממושך על הכתר באנגליה. תחילת האירועים הם ב-1464, האומה נמצאת במלחמה כבר תשע שנים, כששני הצדדים של בני אותה משפחה, בית יורק ובית לנקסטר, טוענים לזכותם על הכתר. הסיפור עוקב אחר שלוש נשים, אליזבת וודוויל, מרגרט בופרט ואן נוויל, וכיצד הן מתמרנות מאחורי הקלעים כדי להשיג כוח לעצמן ולמשפחתן. אליזבת וודוויל היא גיבורת הרומן "המלכה הלבנה", מרגרט בופורט ואן נוויל הן במרכז הרומנים "המלכה האדומה" ו"בתו של ממליך המלכים". שלוש הדמויות המופיעות ברומנים עומדות במרכז סדרת הטלוויזיה.
הפרק האחרון של "מלכה לבנה" שודר ב-18 באוגוסט 2013, ולמחרת יצאה הסדרה ב-DVD ובדיסק בלו ריי. אחרי יומיים פורסם שלסדרה לא תהיה עונה שנייה, ולדברי אנשי ה-BBC התכנון היה מראש לסדרה של עונה אחת. באוקטובר 2013 פורסם בעיתון הטלגרף ש-Starz מתכננת סדרת המשך בשם "נסיכה לבנה" המבוססת על רומן באותו שם מאת פיליפה גרגורי. באוגוסט 2015 אישרה גרגורי שהפרויקט יצא לדרך. בפברואר 2016 הודיעה גרגורי בפייסבוק שהתסריט כבר נכתב. הסדרה "מלכה לבנה" הייתה מועמדת לשלושה פרסי גלובוס הזהב, ארבעה פרסי אמי לבידור בפריים טיים ופרס בחירת הקהל.
צוות השחקנים > בית יורק

רבקה פרגוסון – אליזבת וודוויל, "המלכה הלבנה" אשתו של המלך אדוארד הרביעי
מקס איירונס – אדוארד הרביעי, מלך אנגליה
פיי מרסיי – ליידי אן נוויל, "בתו של ממליך המלכים" ואשתו של המלך ריצ'רד השלישי
אניירין ברנרד – ריצ'רד, דוכס גלוסטר, בהמשך המלך ריצ'רד השלישי; אחיו של אדוארד הרביעי
ג'יימס פריין – ריצ'רד נוויל, רוזן ווריק, "ממליך המלכים", נין של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר
ג'נט מקטיר – ג'קטה, ליידי ריברס, אמה של אליזבת וודוויל.
דייוויד אוקס – ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס, אחיו של אדוארד הרביעי
אלינור טומלינסון – ליידי איזבל נוויל, דוכסית קלרנס, אשתו של ג'ורג' דוכס קלרנס ואחותה הבכורה של ליידי אן נוויל
ג'ולייט אוברי – ליידי אן בוצ'אמפ, רוזנת ווריק, אשתו של ווריק ואמן של ליידי איזבל וליידי אן; היא הנינה של אדמונד מלאנגלי, דוכס יורק הראשון
קרוליין גודול – ססילי נוויל, דוכסית יורק, נכדתו של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר
סוני אשבורן סרקיס – הנסיך מוויילס, בנם הבכור של אדוארד הרביעי ואליזבת וודוויל, בהמשך אחד משני הנסיכים שבמצודה
פרייה מייבור – אליזבת מיורק, בתם הבכורה של אדוארד הרביעי ואליזבת וודוויל
אלינור קרולי – ססילי מיורק, בתם של אדוארד הרביעי ואליזבת וודוויל
צוות השחקנים > בית לנקסטר

אמנדה הייל – ליידי מרגרט בופרט, "המלכה האדומה", אמו של הנרי טיודור, נינה של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר
ורל ביטנס – מרגרט מאנז'ו, אשתו של הנרי השישי, מלך אנגליה
ג'ואי בייטי – אדוארד מלנקסטר, בנם של הנרי השישי ומרגרט מאנז'ו, נשוי לליידי אן נוויל
מייקל מרקוס – הנרי טיודור, בהמשך הנרי השביעי, מלך אנגליה; בנם של ליידי מרגרט בופורט וסר אדמונד טיודור
אוסקר קנדי – הנרי טיודור בילדותו
טום מקיי – ג'ספר טיודור, אחיו למחצה של הנרי השישי, גיס של ליידי מרגרט בופרט ודודו של הנרי טיודור
צוות השחקנים > תפקידים נוספים

פרנסס טומלטי – ליידי בוצ'אמפ, אמה של ליידי מרגרט בופרט
מייקל מלוני – סר הנרי סטפורד, בעלה השלישי של ליידי מרגרט בופרט
בן לם – אנתוני וודוויל, רוזן ריברס השני
יו מיטשל – ריצ'רד ולס, אחיה למחצה של ליידי מרגרט בופרט
רופרט יאנג – סר ויליאם הרברט, לורד פמברוק
רוברט פיו – ברון ריברס (בהמשך רוזן ריברס) אביה של אליזבת וודוויל
רופרט גרייבס – לורד סטנלי, בעלה הרביעי של ליידי מרגרט בופרט
אנדרו גאוור – לורד סטריינג', בנו של לורד סטנלי
שון דולי – סר רוברט ברקנברי
ארתור דארוויל – הנרי סטאפורד, הדוכס השני מבקינגהאם
אמילי ברינגטון – ג'יין שור, פילגש של אדוארד הרביעי
אנדראס פרשבסקי – לואי האחד עשר, מלך צרפת
אשלי צ'ארלס - תומאס גריי
רוב השחקנים הם בריטים, אך כיוון שהסדרה צולמה בבלגיה, לוהקו מספר שחקנים מקומיים: ורל ביטנס, יורגן דלניט, יורן סלדסלכטס, אלזה הובן, בן פורסוויל, ובן ואן דן היבל (Ben Van den Heuvel). רבקה פרגוסון המגלמת את המלכה הלבנה, אליזבת וודוויל, היא שוודית (אמה היא במקור מאנגליה).
הפקה

תקציב ההפקה היה 25 מיליון ליש"ט. הצילומים נמשכו 120 יום, ונערכו ב-250 סטים. אתרי הצילומים כללו מרתפים, ארמונות טירות, 12 משתים, ולפחות שתי הכתרות.
צולמו שתי גרסאות לסדרה, האחת עבור ה-BBC והשנייה עם סצנות מין יותר מפורשות עבור ארצות הברית.
לסדרה נלוותה תוכנית דוקומנטרית בשני חלקים בשם "The Real White Queen and Her Rivals" מאת פיליפה גרגורי. התוכנית שודרה בערוץ BBC Two ב-17 וב-24 ביולי 2013.
הפקה > אתרי צילומים

הסדרה "מלכה לבנה" צולמה באתרים בבלגיה. מקומות בערים ברוז' ובגנט מייצגים אתרים בלונדון ובמקומות נוספים.
גותיק הול שבבית העירייה בברוז' ייצג את ארמון וסטמינסטר
כנסיית גבירתנו בברוז' ייצגה את סנט סטיבנס צ'אפל בארמון וסטמינסטר
הרחוב Heilige Geeststraat בברוז' ייצג רחוב לונדוני מימי הביניים
בזיליקת הדם הקדוש בברוז' ייצגה את מצודת לונדון
בגנט נערכו הצילומים בטירה גראבנסטין, במנזרים Sint-Pietersabdij ו-Sint-Baafsabdij, ב-Lakenhalle, בטירה Geeraard de Duivelsteen, קתדרלת באוו הקדוש וב-Agustijnklooster
הערות שוליים

↑  BBC Media Centre: The White Queen
↑  "BBC – Media Centre: The White Queen, a new ten-part drama for BBC One". BBC.co.uk. 31 באוגוסט 2012. נבדק ב-6 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Media Centre – Programme Information – The White Queen". BBC. נבדק ב-2013-06-23.
↑  "Media Centre – The White Queen, a new ten-part drama for BBC One". BBC. 2012-08-31. נבדק ב-2013-06-23.
↑  "'The White Queen' ditched by BBC: It is axed too soon?". Digital Spy. נבדק ב-20 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑    Tim Walker, ‏The White Queen is to make a comeback, The Telegraph, 17 October 2013
↑  Walker-Arnott, Ellie (10 באוגוסט 2015). "A sequel to The White Queen is definitely in the works". Radio Times. נבדק ב-7 בפברואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Stockholm TT Spektra (2012-09-01). "Rebecca Ferguson får drömroll på BBC | Kultur | SvD" (בשוודית). Svd.se. נבדק ב-2013-06-23.
↑  Ben Stephenson (2013-05-29). "Media Centre – The White Queen". BBC. נבדק ב-2013-06-23.
↑  Hastings, Chris (13 ביולי 2013). "The Blue Queen". London: Mail on Line. נבדק ב-15 ביולי 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "BBC Two". נבדק ב-18 ביולי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Belgium: Hollywood on the North Sea | Presseurop (English)". Presseurop.eu. 2012-10-12. אורכב מ-המקור ב-2013-05-15. נבדק ב-2013-06-23.
מנשייה (עכו)

| --- | --- |

בית הקברות העתיק במנשייה בו קבור דאהר אל עומר, על פי המסורת. המבנה עם הכיפה הוא קברו של עתבי המשמש גם כבית מגורים
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז הגליל
 נפה:  נפת עכו
 שפה רשמית:  ערבית
 תאריך ייסוד:  המאה ה-19
 שטח:  14,886 דונם עות'מאני (1945)
 גובה:  25 מטרים
 סיבת נטישה:  מבצע בן עמי
 תאריך נטישה:  14 במאי 1948
 יישובים יורשים:  חלק משמרת, חלק מבוסתן הגליל, השכונות המזרחיות של עכו
 דת:  מוסלמים סונים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  1,080 (1945)
 קואורדינטות:  32°56′06″N 35°05′26″E﻿ / ﻿32.93507778°N 35.09051944°E﻿ / 32.93507778; 35.09051944 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הגליל המערבי מוגדלת) מנשייה(למפת הגליל המערבי רגילה) מנשייה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מנשייה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מנשייה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מנשייה (בערבית: المنشيّة, תעתיק מדויק: אלמנשיה) היה כפר ערבי במישור החוף הצפוני ששכן כ-3.5 קילומטרים צפונית מזרחית לעכו העתיקה. במהלך מלחמת העצמאות בעת הקרבות על העיר עכו וכיבושה במבצע בן עמי הכפר התרוקן מתושביו.
במפה משנת 1799 מצוין שבמקום עמדו חורבות לא-מיושבות.
הכפר מוזכר בתזכיר שהגיש הקונסול הבריטי בעכו למשה מונטיפיורי בעת ביקורו בארץ ישראל בשנת 1839 בתזכיר זה נכתב ”מענסציא, ומושבו הוא מהלך עשרה רגעים מעכו, בככר הגדול ויעבדו בו שמונים צמד-בקר פאדאן” (פאדאן היא יחידת מידה של שדה חקלאי).
בסוף המאה ה-19 תואר הכפר כבנוי מאבן ומטיט, שכן במישור והיה מוקף אדמות חקלאיות מעובדות. את המים סיפק אקוודוקט מעכו ובכפר התגוררו כ-150 תושבים.
בתקופת המנדט השתייך הכפר לנפת עכו במחוז הגליל (1945). שטח אדמותיו היה 14,886 דונם. תושבי הכפר היו מוסלמים. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 היו בכפר 460 תושבים ו-132 בתים מיושבים. במקום ישנו מקדש בהאי, ולצדו בית קברות בהאי. כן היו במקום מסגד ובית יתומים מוסלמי. בשנת 1945 מנה 810 נפשות.
במהלך המרד הערבי הגדול השתתפו תושבי הכפר בפעילות כנגד השלטונות.
בתוכנית החלוקה נועד הכפר להיות חלק מן המדינה הערבית. הכפר הוקף לראשונה על ידי יחידה יהודית חמושה ב-6 בפברואר 1948 אולם התקפה זו נהדפה. ב-14 במאי אותה שנה נכבש הכפר במהלך מבצע בן עמי. זמן לאחר כיבוש הכפר נהרסו בתיו. היישובים שמרת ובוסתן הגליל הוקמו עוד באותה שנה צפונית לחורבות הכפר, על שטחיו החקלאיים.
שרידי הכפר נמצאים היום בשטח העיר עכו באזור הרחובות אחד העם, מנוף ובורלא, צפונית לתל עכו. היישובים הנמצאים היום על אדמות הכפר: חלק משמרת חלק מבוסתן הגליל והשכונות המזרחיות של עכו (נוה אלון, נוה אביב, מוריה, בן-גוריון).
באזור, המהווה כיום חלק מעכו, נמצאים כמה שרידים מן הכפר. באזור הכפר קיים בית קברות מוסלמי שעל פי המסורת של תושבי עכו המוסלמים קבור בו דאהר אל-עומר בקבר שאינו מסומן. הקבר חריג מבחינת אורכו אבל לא סומן במטרה למנוע את זיהוי הקבר על ידי אויביו של דאהר. בסמוך לבית הקברות נמצא המקדש הבהאי, ולצדו קברי משפחות בהאיות. כן נמצא במקום בית אבו עתבי, ובו קברו של עתבי. מסגד מנשייה עודו קיים, אך הוא אטום ואין בו מתפללים, ובשנת 2006 שימש מטרה להתנכלות ולהשחתה.
בית אבו עתבי

בית אבו עתבי הוא מבנה בעל כיפה על גבול מנשייה שנשאר על כנו. אבו עתבי הוא קדוש מוסלמי הקבור בחדר בתוך המבנה. פירוש השם הוא "אבי המפתן", והשם ניתן לו על שם עמוד שהיה בו דרומית למפתן ואשר יוחסו לו סגולות רבות. על פי האגדה, כאשר נסוג צבא נפוליאון מעכו לאחר תבוסתו, לקח הצבא הצרפתי את העמוד איתו, אבל העמוד התעופף מידיהם וחזר אל מקומו הראשון. ליד החדר בו נמצא הקבר היה מסגד קטן. כיום מתגוררת במבנה משפחה מוסלמית שנכנסה למבנה בשנת 1949 לאחר קבלת אישור לכך מהווקף המוסלמי. חדר הקבר שמור בתוך הבית הרצפה מכוסה מחצלות ועל הקבר מונחות שמיכות מעוטרות מתנת המבקרים במקום. לחדר נכנסים דרך החדר שהיה מסגד ואשר משמש היום לחדר שינה של דיירי הבית. מעל לדלת הכניסה אל הקבר כתובת עתיקה, המספרת כי הוצבה בשנת 1140 להיג'רה, היא 1727–1728 לספירת הנוצרים.
הערות שוליים

↑  ספר יהודית (מונטיפיורי), 1897, עמוד 245
↑  The survey of western Palestine : memoirs of the topography, orography, hydrography, and archaeology
↑  נגה קדמן, בצדי הדרך ובשולי התודעה, ספרי נובמבר, 2008, עמ' 150.
↑  קנס ודרישות הממשלה בכפרי עכו, דבר, 22 בפברואר 1938
הודעות הממשלה, דבר, 31 במאי 1936
בן כנופיה נדון למיתה, דבר, 29 בדצמבר 1938
הודעות רשמיות על הנעשה בארץ, דבר, 22 בינואר 1939
↑  ג'קי חורי, עיריית עכו מנקה ומגדרת את המסגד שנפגע בל"ג בעומר, באתר הארץ, 19 במאי 2006
הכתובת העתיקה על דלת הכניסה לקברו של אבו עתבי
קברו של אבו עתבי
ממלכת סיציליה

ממלכת סיציליה הייתה ממלכה בדרום חצי האי האיטלקי, אשר נוסדה על ידי הנורמנים בשנת 1130, ואשר הייתה עצמאית למשך זמן מה, ולאחר מכן נשלטה על ידי שושלות שונות, ולבסוף התאחדה בשנת 1816 עם ממלכת נאפולי ליצירת ממלכת שתי הסיציליות.
היסטוריה > בית הוהנשטאופן

מותה של קונסטנס פתח מאבק על העוצרות. מצד אחד טען לכתר מארקוורד פון אנוויילר, שהחזיק, על פי דבריו, את הצוואה הקיסרית ואת הזכות לשמש כעוצר ומצד שני ניצבה אספת האצילים של האי, ובמרכזה האציל גולטיירו דה פלריה (Gualtiero da Pagliaria), שהחזיק בתואר קנצלר והצליח לדחוק את רגלי נציג האפיפיור בסיציליה. דה פלריה היה מודע לכוחות העומדים מולו, ונקט מדיניות של אי התחייבות וחלוקת נכסים לבעלי ברית פוטנציאליים. באוקטובר 1199 פלש צבא בפיקודו של מארקוורד פון אנוויילר לסיציליה במטרה לתפוס בכוח את השלטון ונחת בטרפאני שבקצה המערבי של האי. בסדרת מאבקים וקרבות הצליח אנוויילר לתפוס את השלטון באי, ובסתיו 1201 כבש את פלרמו. לאחר מצור קצר, ובעזרתם של אצילים מהעיר, נכנס ללא התנגדות למצודת העיר על מנת לתפוס את פרידריך. במכתבו של הארכיבישוף ריינולד מקפואה שהופנה לאפיפיור, מסופר כי פרידריך, שהיה ילד בן 5, סירב להיכנע והתנפל על מארקוורד פון אנוויילר. התנהגותו המלכותית ואומץ ליבו הרשימו את הארכיבישוף, שניבא לו גדולות.
מותו של מארקוורד פון אנוויילר בשנת 1202 החמיר את האנרכיה, והעוצרות עברה מיד ליד בין אבירים גרמניים ואצילים מקומיים, עד שבשנת 1208 הגיע פרידריך לגיל 14, גיל הבגרות החוקית. באותו זמן הצליח פיליפ משוואביה להכפיף למרותו את רוב הנסיכים הגרמניים, והאפיפיור הצליח להשליט את סמכותו על דרום איטליה. מבחנו הראשון של פרידריך הגיע בשנת 1209, כאשר מול התנגדות של אצילי סיציליה החזיר בתקיפות לכתר את נכסיו ונחלותיו, תוך שימוש בדיפלומטיה ובכוח צבאי. הפרופסור דייוויד אבולעפיה מציין בספרו המוקדש לקיסר, כי פרידריך פעל מתוך תפיסה כי כל ניסיון לנגוס בנכסיו של הכתר הוא מעשה בגידה, וכל אי ציות לכתר פירושו מעשה כפירה כנגד האלוהים. לפיכך יש לראות את מעשיו של הקיסר בעתיד לאור תפיסה זו.
בשנת 1228 יצא פרידריך למסע הצלב השישי, ובהיעדרו ניצל האפיפיור את החלל שנוצר, וכוחותיו בפיקודו של ז'אן דה בריין (חותנו של פרידריך, אביה של איזבל השנייה, מלכת ירושלים) ערערו את שלטונו של פרידריך באיטליה ובסיציליה. אולם עם חזרתו של פרידריך לאיטליה בשנת 1230, הוא הצליח תוך תקופה קצרה לדחוק את צבא האפיפיור, וביום 20 ביולי 1230 נחתם הסכם שלום, הידוע כהסכם סן ז'רמנו, בין האפיפיור גרגוריוס התשיעי לפרידריך השני. חוזה זה השכין שלום זמני בין היריבים. החרמתו של פרידריך בוטלה, ונחלות של הכס הקדוש באיטליה הוחזרו לשלטון האפיפיור.
לאחר מותו של פרידריך בשנת 1250, תפס בנו מנפרד, מלך סיציליה את השליטה בממלכה, ושלט בה במשך 15 שנים. בשנת 1262 קיבל שארל מאנז'ו מן האפיפיור אורבנוס הרביעי את התואר מלך נאפולי וסיציליה. ב-26 בפברואר 1266 הוא ניצח בקרב בנוונטו (במחוז קמפניה באיטליה) את מנפרד, מלך סיציליה שנהרג בקרב זה, ובמהרה נפלה סיציליה בידיו. באפריל 1268 יצא קונראדין, בנו של קונראד הרביעי, מלך גרמניה, למערכה על מנת להשיב לעצמו את השליטה באיטליה, אך נוצח והוצא להורג בנאפולי ב-12 באוקטובר של אותה שנה.
היסטוריה > סיציליה האנגווינית

שארל החל לחפש כיבושים באזור המזרח התיכון, וב-1272 הפך למלך אלבניה. ב-1277 הפך למלך ירושלים תמורת תשלום במזומנים. ב-1278 הפך לשליט נסיכות אכיאה שבדרום יוון, שהפכה למדינה וסאלית של ממלכת סיציליה. ב-23 במרץ 1280 עלה על כס האפיפיור מרינוס הרביעי שהיה צרפתי ותמך בתוכניותיו של שארל לכיבוש האימפריה הלטינית. לפדרו השלישי, מלך אראגון שנישא לקונסטאנס, בתו של מנפרד, היו תביעות לממלכת סיציליה, והוא זכה לתמיכת מיכאל השמיני פלאולוגוס, קיסר האימפריה הביזנטית.
שארל שלט בעריצות בנאפולי ובסיציליה. הוא הציב בהן חיילים, נזירים וכמרים, אצילים ובירוקראטים צרפתים והטיל מיסים כבדים על האוכלוסייה המקומית. זה היה הרקע להתקוממות נגד הצרפתים בסיציליה שהחלה בפלרמו ב-29 במרץ 1282 ונודעה בשם "ערבית סיציליאנית". בהתקוממות זו נרצחו צרפתים רבים בסיציליה. שארל קיבץ את כוחותיו בקלבריה, נחת במסינה והטיל עליה מצור אך ללא הצלחה. הסיציליאנים קראו לפדרו השלישי לקחת לידיו את השלטון בממלכת סיציליה. ב-30 באוגוסט 1282 פדרו השלישי נחת בסיציליה עם צבאו וכעבור חמישה ימים הוכרז למלך סיציליה. שארל נסוג לקלבריה.
למרות נסיגתו, שארל נהנה מתמיכתם של אחיינו, פיליפ השלישי, מלך צרפת ושל האפיפיור מרינוס הרביעי שראה ב"ערבית הסיציליאנית" מרד נגד שלטונו. הוא נידה את פדרו השלישי, מלך ארגון והכריז על מסע צלב כדי לנשל אותו מכתרו כמלך סיציליה. ב-2 בפברואר 1284 האפיפיור הכיר בשארל כמלך אראגון וולנסיה. שארל יצא לפרובאנס כדי לגייס צי מלחמה והשאיר את הפיקוד לבנו, שארל נסיך סלרנו, (שארל השני, מלך נאפולי לעתיד). במאי 1284 צי המלחמה של אראגון הטיל מצור על נאפולי ואחרי מספר התנגשויות לקח בשבי את שארל, נסיך סלרנו. שארל הראשון שב לדרום איטליה ביוני של אותה שנה וניסה לנחות בסיציליה עם צבאו, אך ללא הצלחה. באוגוסט הוא שב לקלאבריה, אך המשיך לעשות הכנות לכיבוש סיציליה. אולם, כל תוכניותיו עלו בתוהו עקב מותו בינואר 1285.
היסטוריה > כתר אראגון

בשנת 1285 מת פדרו השלישי, מלך אראגון, ונחלתו פוצלה בין בניו: אלפונסו ירש את ממלכת אראגון, ואילו חיימה ירש את ממלכת סיציליה. בשנת 1291 מת אלפונסו השלישי, וחיימה ירש גם את ממלכת אראגון. בשנת 1295 התיר האפיפיור בוניפקיוס השמיני לחיימה לכבוש את סרדיניה וקורסיקה, תמורת ויתורו על סיציליה לטובת אחיו פדריקו השלישי, מלך סיציליה.
בשנת 1442 כבש אלפונסו החמישי, מלך אראגון את ממלכת נאפולי, ואיחד את סיציליה ונאפולי כמחוזות של אראגון. עם מותו ב-1458 שוב הופרדה נאפולי מסיציליה, וניתנה לבנו הבלתי חוקי, פרדיננדו הראשון, מלך נאפולי, בעוד סיציליה נמסרה לאחיו, חואן השני, מלך אראגון, יחד עם שאר נחלות כתר אראגון.
לאחר מותו של פרדיננד ב-1494 פלש לאיטליה שארל השמיני, מלך צרפת, בהסתמכו על תביעת בית אנז'ו לכתר נאפולי, תביעה אותה ירש אביו. פלישה זו החלה את המלחמות האיטלקיות. שארל השמיני גירש את אלפונסו השני, מלך נאפולי ב-1495, אך עד מהרה הוכרח לסגת עקב התערבותו של פרננדו השני, מלך אראגון לטובת שאר בשרו, בנו של אלפונסו, פרדיננדו השני, מלך נאפולי. פרדיננדו קיבל את מלכות נאפולי, אך מת ב-1496 והניח את הכתר לדודו, פדריקו הרביעי, מלך נאפולי. הצרפתים לא ויתרו על תביעתם, וב-1501 הוסכם בין הצדדים הלוחמים על חלוקת ממלכת נאפולי בין צרפת ואראגון, בהתעלם מתביעתו של פדריקו לכתר. העסקה לא יצאה לפועל, והמלחמה התחדשה. בסופו של דבר השתלטה אראגון על הממלכה ב-1504, ואיחדה את נאפולי וסיציליה כנחלות של כתר אראגון.
היסטוריה > שלטון בית בורבון

לאחר מלחמת הירושה הספרדית בתחילת המאה ה-18, על פי הסכם אוטרכט, נמסרה סיציליה לויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה. אולם בעקבות מלחמת הברית המרובעת ממלכת סיציליה נמסרה לידי ממלכת הבסבורג האוסטרית וויטוריו אמדאו עבר לסרדיניה. במהלך מלחמת הירושה הפולנית ב-1734 שבו ונכבשו נאפולי וסיציליה בידי ספרד, וקרלוס השלישי, מלך ספרד שכונה אז "הדוכס מפארמה" והיה בנו הצעיר של פליפה החמישי, מלך ספרד, שהיה מלך ספרד הראשון מבית בורבון, הוכתר כמלך נאפולי וסיציליה מ-1735. כאשר עלה קרלוס לכס המלוכה הספרדי ב-1759 הוא הותיר את נאפולי וסיציליה לבנו הצעיר, פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות על אף ששתי הממלכות היו באוניה פרסונלית תחת שלטון מלכי בורבון מ-1735, הן נותרו ישויות נפרדות.
כמונרך לבית בורבון היה פרננדו אויב בנפש למהפכה הצרפתית ולנפוליאון בונפרטה. ב-1798 כבש את רומא, אך גורש ממנה בידי כוחות מהפכנים צרפתים בתוך שנה. מיד לאחר מכן נמלט אף מסיציליה. בינואר 1799 יסדו מהפכנים צרפתים בשטח הממלכה רפובליקה אותה כינו "רפובליקת פרתנופיאה" על שם המושבה היוונית הקדומה שקדמה לעיר נאפולי. אך רפובליקה זו לא החזיקה מעמד זמן רב. מרד איכרים שהומרץ על ידי הכמורה החזיר את פרננדו לנאפולי. ב-1801 נאלץ פרננדו לוותר על רבות מנחלותיה של נאפולי במרכז איטליה וכן לסגור את נמליו לתנועת אוניות בריטיות ועות'מאניות, על מנת לשמור על כיסאו, ובכך התחזק מעמדה של צרפת באיטליה.
היסטוריה > תקופת המלחמות הנפוליאוניות

עם הקמת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית ב-1805 החליט פרננדו לצאת כנגד הצרפתים. ב-1806 בעקבות ניצחונו המוחץ של נפוליאון על צבאות הקואליציה בקרב אוסטרליץ וניצחון חילותיו של הגנרל הנפוליאוני ז'אן-לואי אבנעזר רנייה על צבאות ממלכת נאפולי בקרב קמפו טנסה, הודח פרננדו מכיסאו, ובמקומו הוכתר כמלך נאפולי ז'וזף בונפרטה, אחיו של נפוליאון. כאשר נשלח ז'וזף לספרד, שנתיים לאחר מכן, החליפה אותו על כס המלכות אחותו הצעירה של נפוליאון, קרולינה בונפרטה שהייתה נשואה למרשל ז'ואקים מירא.
פרננדו נמלט לסיציליה, שם שמר על כיסאו, על אף ניסיונותיו החוזרים ונשנים של מירא לפלוש אל האי. הבריטים הגנו בעוז על סיציליה עד לתום המלחמה, אך לא הצליחו לסכן את השליטה הצרפתית בממלכת נאפולי עצמה.
לאחר תבוסת נפוליאון ב-1814 הגיע מירא להסכמה עם אוסטריה שאיפשרה לו להמשיך ולשלוט בממלכת נאפולי, על אף מחאותיו של פרננדו. אך מששב נפוליאון לשלטון בצרפת, בשלטון מאה הימים ב-1815, שב מירא ותמך בקיסר. בהבינו כי האוסטרים ינסו להדיחו, הכריז מירא את "הצהרת רימיני" בה קרא לאיחוד איטליה, אך זו לא קנתה לו תומכים רבים מחוץ לנאפולי. בעקבות ההצהרה פרצה המלחמה הנאפוליטנית בין מירא והאוסטרים, שהסתיימה בניצחון אוסטרי מובהק בקרב טולנטינו במאי 1815. מירא נמלט, ופרננדו שב לכס מלכות נאפולי. מירא ניסה לשוב ולזכות בכיסאו, אך נתפס והוצא להורג בפני כיתת יורים בפיצו שבקלבריה. ב-1816 אוחדה ממלכת נאפולי רשמית עם האי סיציליה ליצירת ממלכת שתי הסיציליות.
לאחר מכן

ממלכת שתי הסיציליות השתרעה על פני חלקו הדרומי של חצי האי האפניני וכן על פני האי סיציליה כולו, והיא איחדה שתי ממלכות ים תיכוניות ותיקות: ממלכת נאפולי היבשתית וממלכת סיציליה אשר שכנה על האי. בירת הממלכה המאוחדת הייתה נאפולי. שמה של הממלכה ניתן לה בידי המלך פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות.
בשנת 1860 נכבשה הממלכה במסגרת "מסע האלף" של ג'וזפה גריבלדי. בעקבות כך סופחה לממלכת סרדיניה-פיימונטה ולבסוף לממלכת איטליה המאוחדת.
הערות שוליים

↑  Steven Runciman.The Sicilian Vespers: a history of the Mediterranean world in the later thirteenth century. Cambridge University Press, 1958. ISBN 0521437741 page 10
↑  David Abulafia. Frederick II: a medieval emperor. Oxford University Press US, 1992 ISBN 0195080408 page 96 -100
↑  David Abulafia. Frederick II: a medieval emperor. Oxford University Press US, 1992 ISBN 0195080408 page 198-200
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4126642-0 
דגל ממלכת נאפולי בתקופת ז'וזף בונפרטה
מכתב איינשטיין-סילארד

מכתב איינשטיין-סילארד הוא מכתב שנשלח על ידי הפיזיקאים אלברט איינשטיין ולאו סילארד לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ב־2 באוגוסט 1939. המכתב, שנכתב ברובו על ידי סילארד תוך התייעצות עם ידידיו הפיזיקאים ההונגרים אדוארד טלר ויוג'ין ויגנר, המליץ בפני הנשיא על פיתוח פצצת ביקוע גרעיני על ידי ארצות הברית, ופתח שרשרת אירועים שהביאה בסופו של דבר לפרויקט מנהטן, ולהטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
ליאו סילארד, כותב המכתב, ואלברט איינשטיין שחתם עליו
ליאו סילארד
אלברט איינשטיין
רקע

במהלך שנות השלושים של המאה ה-20, ובייחוד לקראת סוף העשור, היגרו פיזיקאים רבים מאירופה לארצות הברית. בין פיזיקאים אלו היו גם סילארד, טלר וויגנר. סילארד, שחזה את אפקט תגובת השרשרת עוד לפני שאוטו האן וליזה מייטנר הוכיחו בניסוי שתגובה כזו אפשרית, דאג מאוד מהאפשרות שגרמניה הנאצית תפתח נשק ביקוע, ושוחח על כך עם טלר וויגנר. חששותיהם עוד התגברו כשגרמניה, פולין והונגריה חילקו ביניהם את צ'כוסלובקיה, משום שרוב מרבצי האורניום שהיו ידועים באותו הזמן באירופה נמצאו בארץ זו.
השלושה החליטו לנסח מכתב לנשיא ארצות הברית להזהיר מפני סכנה זו, וכן כדי להמליץ שארצות הברית תפתח בתוכנית לפיתוח נשק ביקוע בעצמה. כיוון ששלושתם היו מהגרים חדשים, ולמרות היותם פיזיקאים חשובים, הם לא היו ידועים מחוץ לחוגי האקדמיה. הם העלו לפיכך את הרעיון שהמכתב ישלח על ידי המדען והפיזיקאי הידוע ביותר בעולם, אלברט איינשטיין, וכך יזכה לסיכוי טוב יותר להגיע לידי הנשיא. סילארד, שהיה תלמידו של איינשטיין בשנות העשרים (הם אף רשמו פטנט ביחד) כתב את המכתב, ונסע לאוניברסיטת פרינסטון לדבר עם איינשטיין. הוא הציג לפני איינשטיין את כל המידע שהיה בידיו בנוגע למצב חקר הגרעין באירופה, וכן את חששותיו לגבי מרבצי האורניום בצ'כוסלובקיה, ואיינשטיין השתכנע לחתום על המכתב.