stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוריאל רוזן
ביוגרפיה > חייו האישיים

רוזן התגורר בכרמי יוסף, היה נשוי לאילנה ואב לבן ובת.
אוריאל רוזן בצעירותו כקצין בחיל השריון
איקו סמאנד

| --- | --- |

IKCO Samand דגם "LX"
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Khodro Samand Sarir (סין)  SenIran Samand (סנגל)  Siamco Sham (סוריה)  Venirauto Centauro (ונצואלה)  AzSamand Aziz (אזרבייג'ן)
 יצרן:  Iran Khodro (איראן)  Unison (בלארוס)  Siamco (סוריה)  Youngman (סין)  SenIran Auto  (גר') (סנגל)  Venirauto (ונצואלה)  AzSamand (אזרבייג'ן)
 שנות ייצור:  2003 - היום
 הרכבה:  איראן איראן  סנגל סנגל  סוריה סוריה  בלארוס בלארוס  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין  אזרבייג'ן אזרבייג'ן  ונצואלה ונצואלה
 מודל קודם:  פייקאן
 מודל אחריו:  IKCO Samand Soren
 חברת אם:  Iran Khodro
 סיווג:  מכונית משפחתית
 פלטפורמה:  פלטפורמת פיג'ו 405
 אורך:  4,502 מ"מ
 רוחב:  1,720 מ"מ
 גובה:  1,460 מ"מ
 משקל:  1,200-1,360 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,671 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים 1.8 ליטר המפיק 100 כ"ס, מנוע מתוצרת פיג'ו וסיטרואן מסדרת "PSA XU engine" (אנ') מסוג "XU7JP/L3"  4 צילינדרים 1.8 ליטר המפיק 110 כ"ס, מנוע מתוצרת פיג'ו וסיטרואן מסדרת "PSA XU engine" מסוג "XU7JP4/L4"  4 צילינדרים 1.6 ליטר המפיק 110 כ"ס, מנוע מתוצרת פיג'ו וסיטרואן מסדרת "PSA XU engine" מסוג "TU5JP4"  4 צילינדרים 1.7 ליטר (1,648 סמ"ק) המפיק 113 כ"ס, מנוע מתוצרת "Iran Khodro" מסדרת "IKCO EF engines" (אנ')
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות
איקו סמאנד (באנגלית: IKCO Samand) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב האיראנית Iran Khodro (אנ') (שם רשמי: Iran Khodro Corporation, שם בפרסית: سمند) אשר מיוצרת משנת 2003 ועד היום.
הסמאנד מבוססת על פיג'ו 405 בשינויים חיצוניים ומכניים.
ארצות בהם מיוצרת "איקו סמנד"

איראן - על ידי "Iran Khodro".
בלארוס - על ידי יצרנית הרכב "Unison".
סוריה - על ידי יצרנית הרכב "Siamco".
הרפובליקה העממית של סין - על ידי יצרנית הרכב "Youngman" (אנ')(שם רשמי: "China Youngman Automobile Group Co., Ltd", שם בסינית : "青年汽车集团").
סנגל - על ידי יצרנית הרכב "Seniran Auto".
ונצואלה - על ידי יצרנית הרכב "Venirauto". משווקת בשם "סנטאורו" ומכונית מסוג זה שימשה כמכונית הנשיאותית של הוגו צ'אווס.
אזרבייג'ן - על ידי יצרנית הרכב "AzSamand" (אנ').
הערות שוליים

↑  "איקו סמאנד" archive.is/20110716152957
↑  "איקו סמאנד" carmagazine.co.uk/car-reviews/ikco/ikco-samand-2018
↑  דגמים איראנים בסנגל
↑  היצרנית האיראנית "Khodro" מתחילה לייצר בסנגל את דגם "סמאנד" payvand.com/news/08/apr
אייריס וג'ון

| --- | --- |

 מבוסס על:  Elegy for Iris 
 בימוי:  ריצ'רד אייר
 הופק בידי:  רוברט פוקס   סקוט רודין
 תסריט:  ריצ'רד אייר   צ'ארלס ווד   ג'ון ביילי (רומן)
 עריכה:  מרטין וולש
 שחקנים ראשיים:  קייט וינסלט   ג'ודי דנץ'   ג'ים ברודבנט   יו בונוויל
 מוזיקה:  ג'יימס הורנר
 צילום:  רוג'ר פרט
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  מירמקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1 במרץ 2002
 משך הקרנה:  92 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט ביוגרפי, סרט דרמה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   iris
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (ג'ים ברודבנט)  פרס ג'יימסון לשחקנית הטובה ביותר של האקדמיה האירופית לקולנוע (קייט וינסלט) 
 www.miramax.com/movie/iris
 דף הסרט ב־IMDb
 
אייריס וג'ון (באנגלית: Iris) הוא סרט משנת 2001 המספר את סיפורה של הסופרת האירית אייריס מרדוק ויחסיה עם ג'ון ביילי. הסרט משווה בין התקופה של ראשית יחסיהם כשמרדוק (בגילומה של קייט וינסלט) בעלת האישיות הכריזמטית והדומיננטית, וביילי בן זוגה המלומד והביישן (יו בונוויל) ובין התקופה המאוחרת יותר בחייהם, כאשר מרדוק (כעת בגילומה של ג'ודי דנץ') חולה במחלת אלצהיימר וביילי (בגילומו של ג'ים ברודבנט) מטפל בה בביתם שבצ'ורלברי רואד בצפון אוקספורד.
ריצ'רד אייר ביים את הסרט לפי ספר הזכרונות של ג'ון ביילי "קינה לאייריס". הסצנות על החוף צולמו בסאות'וולד שבסאפוק, מקום שהיה חביב על אייריס מרדוק.
ברודבנט זכה על תפקידו בסרט בפרס האוסקר כשחקן משנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר. ג'ודי דנץ' הייתה מועמדת לאוסקר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר, וקייט וינסלט הייתה מועמדת בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
תקציר העלילה

כאשר אייריס מרדוק הצעירה פוגשת את ג'ון ביילי, חבר ללימודים באוניברסיטת אוקספורד, היה הוא צעיר תמים העומד נבוך בפני האישה החופשייה בדעותיה, אישיותה הכובשת וכשרונה האמנותי הבולט. כמה עשורים אחר כך לא השתנה הרבה ביחסיהם, השניים חיים ביחד וג'ון מסור לאשתו המפורסמת. כאשר אייריס מתחילה לסבול מאמנזיה ומשטיון, ג'ון בחוסר תקווה ובתסכול רב מנסה לטפל בה. עם הזמן מצבה מדרדר עם התגברות מחלת אלצהיימר.
שחקנים ראשיים

ג'ודי דנץ' - אייריס מרדוק
קייט וינסלט - אייריס מרדוק הצעירה
ג'ים ברודבנט - ג'ון ביילי
יו בונוויל - ג'ון ביילי הצעיר
פנלופי וילטון - ג'נט סטון
ג'ולייט אוברי - ג'נט סטון הצעירה
טימותי וסט - מוריס
סמואל וסט - מוריס הצעיר
קריס מרשל - ד"ר גודג'ון
הערות שוליים

↑  בתיה גור, החי על המתה, באתר הארץ, 18 ביולי 2002
↑  אורי קליין, דרך אגב, קוראים לו ג'ים ברודבנט, באתר הארץ, 28 ביוני 2002
אלברטוסוכוס

| אלברטוסוכוס> תקופה |
| --- | --- |
קרטיקון עליון 70–66 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: תנינאים
סוג:: אלברטוסוכוס
מין:: Albertosuchus knudsenii
שם מדעי
 Albertosuchus

אלברטוסוכוס (שם מדעי: Albertosuchus; מילולית: "תנין אלברטה") הוא סוג נכחד של זוחל מסדרת התנינאים, שהתקיים במשך סוף הקרטיקון שלפני הכחדת הקרטיקון הגדולה לפני 70 עד 66 מיליון שנה מזמננו.
תנין זה היה מקרובם של התניניים ואולי גם מהאבות הישירים שלהם, מאחר שהוא בעל מבנה לסת תחתונה בעלת צירים דומים ושטח פנים רחב בדומה להם, שונה מעט מהמבנה של הגוויאליים או האליגטוריים.
ממצאי תנין זה התגלו בתצורות סקולרד (אנ') שבמערב קנדה והם תוארו ב-2015. עם זאת חלק מהחוקרים לא רואים בסוג זה טקסון קיים.
הערות שוליים

↑  Wu, Xiao-Chun; Brinkman, Donald B.; Gardner, James (2015). "A new crocodylian (Eusuchia) from the uppermost Cretaceous of Alberta, Canada1". Canadian Journal of Earth Sciences. 52 (8): 590. Bibcode:2015CaJES..52..590W. doi:10.1139/cjes-2014-0133
אלברידג' גרי

אלברידג' תומאס גרי (בשם מלא באנגלית: Elbridge Thomas Gerry;‏ 17 ביולי 1744 –  23 בנובמבר 1814) היה מדינאי אמריקני, שכיהן כמושל מסצ'וסטס וכסגן נשיא ארצות הברית (תחת הנשיא ג'יימס מדיסון). גרי היה מן החותמים על הכרזת העצמאות של ארצות הברית. על שמו הביטוי "גרימנדרינג" (Gerrymandering) שמציין הטיה בקביעת מחוזות בחירה (הלחם של גרי וסלמנדרה).
ביוגרפיה

נולד במארבלהד, מסצ'וסטס. בן שלישי מ-12 ילדים. בגיל 14 החל את לימודי המסחר באוניברסיטת הרווארד. לאחר שסיים את לימודיו הצטרף לאביו בעסקי הספנות. גרי הפך לאיש מוכר בסביבתו כשהתנגד בעזות להטלת המיסים על המסחר. ב-1772 נבחר לשרת בבית המשפט הכללי של מסצ'וסטס.
גרי היה נציג מסצ'וסטס לקונגרס הקונטיננטלי מפברואר, 1776 ועד 1780, ומשנת 1783 ועד ספטמבר, 1785. ב-1786 התחתן גרי עם אן תומפסון, בתו של סוחר עשיר מניו יורק. נולדו להם עשרה ילדים שכולם פרט לאחד שרדו את ילדותם.
ב-1787 היה לנציג מסצ'וסטס בוועדה לניסוח והצגת החוקה של ארצות הברית, לבסוף החליט גרי להתנגד לה והיה מן המסרבים הבודדים לחתום עליה.
ב-1789 נבחר גרי לקונגרס של ארצות הברית ושירת בו עד 1793. ב-1810, לאחר מספר ניסיונות כושלים (ב-1800, 1801, 1802 ו-1803), נבחר גרי לתפקיד מושל מסצ'וסטס, הוא נבחר בשנית ב-1811 אך ב-1812 הפסיד את התפקיד. אחד הדברים שהוא זכור בהם מתקופת כהונתו הוא הסכמתו לקביעת מחוזות הבחירה במדינת מסצ'וסטס בצורה שהיטיבה עם מפלגתו. אחד העיתונים של המפלגה היריבה ראה במחוז שנוצר כדמוי סלמנדרה והכתיר זאת בכינוי גרימנדרינג.
לאחר הפסדו בבחירות במסצ'וסטס גרי היה מעוניין במשרה פדרלית עקב מצבו הכלכלי הקשה. ג'יימס מדיסון בחר בו לשמש לו כסגן הנשיא. בתקופת כהונתו לא זכה להשפעה רבה על הממשל והוא התרכז בתפקידו כיושב ראש הסנאט.
ב-1814, בעודו מכהן בתפקיד, מת גרי ונקבר בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון הבירה.
איקואה אסאזאקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 בנובמבר 1935 (בת 88) קאקרומאג'ימה, יפן 
 מוקד פעילות:  יפן 
 תקופת הפעילות:  מ-1955 
 סוגה:  shima-uta 
 שפה מועדפת:  יפנית, Amami Ōshima 
 www.asazakiikue.com
 
איקואה אסאזאקי (ביפנית: 朝崎郁恵; באנגלית: Asazaki Ikue; נולדה ב-11 בנובמבר 1935) היא זמרת של שירה ריוקיונית מסורתית מקגושימה, מהבולטות מבין הזמרים המסורתיים ביפן. נולדה בסטוצ'י שבאי אממי אושימה שבאיי אממי, איים שמהם צמחו הרבה זמרים ריוקיונים פופולריים. היא חיה 10 שנים ביוקוהאמה ושירתה מ-1984 בתיאטרון הלאומי של יפן. הוציאה את האלבום הראשון שלה בחברת יוניברסל ב-2008. כיום היא חיה בטוקיו.
הופעות חשובות בקריירה

ב-1990 היא הופיעה בקרנגי הול, בניו יורק, לוס אנג'לס וקובה. איקואה משתתפת כל שנה בפסטיגלים של האיים היביה וריוקיו. ב-2007 היא הופיעה במקדש איקגאמי הונמונג'י. כמו כן אחד משיריה "השג לנו רכוש" (בניב אממי:Obokuri Eemui) הופיע באנימה סמוראי צ'מפלו (בפרק 14), בעקבות כך נקנה לה פרסום גם אצל קהילת האוטאקו באירופה וארצות הברית.
מוזיקה

הסגנון של איקואה אסאזאקי מוגדר כשירה מסורתית בסגנון ניו אייג' קלאסי (מבוצע בכלים קלאסיים, לרוב פסנתר בלבד). השירה עצמה היא שירת מינ'יו ושימה אוטה (סגנון של שירים עממיים של האי אממי אושימה) בתוך המוזיקה הריוקיונית. המוזיקה היא סנטימנטלית וקולה השר של איקואה הוא קול דק ומבוגר שישמע כזיוף לחלק מהאנשים, בעוד שלחלק אחר ישמע כשירה בעלת רגש עמוק. אחד מהאלבומים המפורסמים ביותר שלה הוא "אוטאבאוטאיון" עם מילים ריוקיוניות מסורתיות ו"מיניה" עם ליווי של אקירה טאקאהאשי בפסנתר.
דיסקוגרפיה נבחרת

אומיבי (1997)
אוטבאטיון (2002)
אוטה אשיבי (2003)
אובוקורי (2005)
שימאיומאטה (2006)
האמאסאקי (2007)
אלברכט האוסהופר

| --- | --- |

 לידה:  7 בינואר 1903 מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 הוצאה להורג:  23 באפריל 1945 (בגיל 42) אינוולידנשטראסה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  Albrecht Georg Haushofer 
 מקום קבורה:  Kriegsgräberfriedhof 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מינכן 
 מוסדות:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 
אלברכט גאורג האוסהופר (בגרמנית: Albrecht Georg Haushofer‏; 7 בינואר 1903 – 23 באפריל 1945) היה גאוגרף, דיפלומט, סופר וחבר בהתנגדות הגרמנית לנאציזם.
קורות חייו

האוסהופר נולד במינכן, בנו של הגנרל והגאוגרף קרל האוסהופר (1869–1946) ואשתו מרתה, לבית מאייר-דוס (1877–1946). לאלברכט היה אח אחד, היינץ. הוא למד גאוגרפיה והיסטוריה באוניברסיטת מינכן. בשנת 1924 סיים את עבודת הגמר שלו על מדינות האלפים, אריך פון דרייגאלסקי (1865–1949) היה המדריך שלו. אלברכט עבד כעוזר של אלברכט פנק.
סטודנט עמית בגאופוליטיקה היה רודולף הס, חסידו המוקדם מאוד של אדולף היטלר וידיד קרוב של אביו של אלברכט האוסהופר. קרל האוסהופר היה מבקר תכוף בכלא לנדסברג, שם נכלאו היטלר והס לאחר המרד הכושל בשנת 1923. מאוחר יותר, תחת חוקי נירנברג משנת 1935 (החל משנת 1936), אלברכט האוסהופר סווג כבן תערובת (אימו הייתה חצי יהודייה) ולכן הוחלט להנפיק לו תעודת דם גרמני, תעודה שניתנים למישלינג שאמנם לא היו גרמנים טהורים אך עדיין לא נחשבו לחלק מ"הגזע היהודי".
אלברכט האוסהופר התמנה למזכיר הכללי של החברה הגאוגרפית Gesellschaft für Erdkunde בברלין ועורך כתב העת שלו. הוא מילא תפקיד זה בין השנים 1928 ל־1938. האוסהופר טייל ברחבי העולם בתפקידו הרשמי, הרצה וצבר ניסיון רב בעניינים בינלאומיים.
הוא החל ללמד גאופוליטיקה באקדמיה הגרמנית לפוליטיקה בשנת 1933, שאיבד רבים ממוריו עם תפיסת השלטון על ידי הנאצים. כאשר שולבה האקדמיה באוניברסיטת ברלין בשנת 1940, הוא התמנה לפרופסור בפקולטה ללימודי חוץ. הוא שימש גם כיועץ במפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית משנת 1934 ועד 1938, אז פורקה הלשכה עם מינויו של יואכים פון ריבנטרופ לשר החוץ. האוסהופר עבד אז עד שנת 1941 לפעמים במחלקת התעמולה של משרד החוץ הגרמני (מחלקת המידע של משרד החוץ).
תוך התובנה בפוליטיקה הלאומית-סוציאליסטית, האוסהופר מאמצע שנות השלושים ואילך התחבר לשני מעגלי התנגדות גרמנים. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף האוסהופר למתנגדים השמרנים סביב שר האוצר הפרוסי יוהנס פופיץ. הוא נפגש גם עם פיטר יורק פון ורטנבורג והלמוט גרף פון מולטקה מהאופוזיציה של חוג קרייזאו, כמו גם אנשים מקבוצת "התזמורת האדומה", שראשיה בברלין לימדו גם ב"הוכשול לפוליטיקה".
האוסהופר היה מעורב בניסיונותיו של הס לנהל משא ומתן לשלום עם הצרפתים והבריטים, ושימש כמתווך. משערים כי ייתכן שהוא עודד את טיסתו של הס משנת 1941 לסקוטלנד, שלאחריה מצבו של האוסהופר השתנה. בחשד שעזר להס הוא הושם בכלא במשך כמה שבועות ואז הושאר בפיקוח של הגסטפו. חברים בכירים במפלגה הנאצית הביטו במורת רוח על אמו היהודיה למחצה.
הוא הגיע לתובנה שהדרך היחידה למנוע אסון צבאי ופוליטי מוחלט היא סילוק היטלר. לאחר מזימת הפצצה הכושלת בשנת 1944, הסתתר האוסהופר, אך נעצר בחווה בבוואריה ב־7 בדצמבר 1944.
כלוא בכלא מואביט בברלין, כתב את סונטת המואביט שלו, שפורסמה לאחר מותו בשנת 1946.
בליל 22 באפריל 1945, כשכוחות הצבא האדום כבר נכנסו לברלין, נורה אלברכט האוסהופר וכלואים אחרים כמו קלאוס בונהופר ורודיגר שלייכר על ידי חיילי אס אס באינוולידן שטראסה הסמוך.
גופתו התגלתה על ידי אחיו היינץ ב־12 במאי 1945.
הערות שוליים

↑  Albrecht Haushofer. (ארכיון)
↑  Albrecht Haushofer.
↑  Albrecht Haushofer und unbekannte Opfer des NS-Regimes – Gedenktafeln Berlin, berlingeschichte.de
↑  Moabiter Sonnete.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277585105171  PLWABN: 9810607450005606  BIBSYS: 90621358  BNC: 000502345  BnF: cb12080684m (data)  CiNii: DA04964593  GND: 118709216  ICCU: MILV318942  ISNI: 0000 0003 6857 3107  LCCN: n85310359  MusicBrainz: 5cbe009e-e783-4800-a27a-70c277b99aca  NDL: 00541559  NKC: mzk2004246413  NLA: 35178741  NTA: 068351283  RERO: 02-A003353846  SNAC: w6551cj6  SUDOC: 029113156  Trove: 853686  VcBA: 495/359347  VIAF: 64031202   WorldCat (עם VIAF): 64031202 
פסל לזכרו של אלברכט האוסהופר, בברלין.
אלברטפלבה

| --- | --- |

 מדינה:  הונגריה הונגריה
 עיר אם:  בודפשט
 תאריך ייסוד:  1819
 על שם:  אלברט קזימיר, דוכס טשן 
 תאריך נטישה:  1950 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  12,575 (1 באוקטובר 2011)
 קואורדינטות:  47°26′55″N 19°02′04″E﻿ / ﻿47.448594°N 19.0344°E﻿ / 47.448594; 19.0344 
 אזור זמן:  UTC +1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בודפשט מוגדלת) אלברטפלבה(למפת בודפשט רגילה) אלברטפלבה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אלברטפלבה (בהונגרית: Albertfalva, בגרמנית: Sachsenfeld, זקסנפלד) היא שכונה ברובע אויבודה בעיר בודפשט, בירת הונגריה, אשר הייתה עד שנת 1950 כפר נפרד.
בכפר הייתה קהילה יהודית אשר בשיאה מנתה 56 יהודים. רוב יהודי הקהילה נשלחו בשנת 1944 למחנה אושוויץ.
לקריאה נוספת

פנקס הקהילות הונגריה, יוסף שוויצר, עמוד 155
אלבארט-פאלוה, בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 33. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944)
הערות שוליים

↑  דף הקהילה בפנקס הקהילות(בהונגרית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007473624605171  GND: 4480550-0  LCCN: n00089157  VIAF: 148888465   WorldCat (עם VIAF): 148888465 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בהונגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
איטליה הקדם-רומית

מקור התרבויות העתיקות באיטליה, שמהן התפתח העם האיטלקי, אינו ברור. היוונים החזיקו בדעה כי ערים ועמים נוסדו בעקבות התיישבות שבטים זרים. מיתוסים בדבר גיבורים שהקימו ערים כמו ייסוד רומא בידי רמוס ורומולוס היו נפוצים. גם בימינו יש החושבים שהציוויליזציה באיטליה היא תוצאה של נדידת עמים ולא התפתחות מקומית. אולם הגישה היותר מקובלת ומחוזקת בעדויות ארכאולוגיות היא שפיזור האוכלוסייה ואופיה החברתי והכלכלי לא השתנו רבות מתקופת הברונזה דרך תקופת הברזל עד העידן המתועד, כלומר התרבויות העיקריות שעליהן אנו יודעים מקורן מקומי. עם זאת תרבויות אלה הושפעו ממגע עם גורמים חיצוניים שהגיעו בדרך הים בעיקר, כגון המיקנים, הפיניקים ומאוחר יותר היוונים.
תרבויות עתיקות

החקלאות באיטליה התפתחה בשלב מוקדם יחסית של התקופה הנאוליתית. באמצע האלף השני לפני הספירה, בתקופת הברונזה התיכונה, התקיימה התרבות האפנינית. במאות הבאות – ה-13 וה-14 לפנה"ס – החלה התעניינות מיקנית במרכז איטליה. לאחר מכן במאות ה-10 וה-11 לפנה"ס - תקופת הברונזה העליונה - מתפתחת תרבות הפרוטו-וילה-נובה.
במקביל, בצפון איטליה, בעמק נהר הפו ובמחוז אמיליה-רומאניה, התפתחה תרבות חומרית המכונה תרבות טרהמרה (Terramare). היא התקיימה מהמאה ה-17 לפנה"ס עד המאה ה-8 לפנה"ס.
במאה התשיעית לפנה"ס, תחילת עידן הברזל, התפתחו שלוש תרבויות עיקריות: הוילה-נובית במרכז איטליה (באזורים בהם תתפשט הציוויליזציה האטרוסקית מאוחר יותר), הלאטית (ממנה תתפתח הלאטינית) במרכז החוף המערבי, ותרבות קברי הפיר בדרום. תרבויות אחרות שהיו אז הם תרבות האסטה, תרבות הגולאסקה בצפון, ותרבות יאפיגית ותרבות אדריאטית תיכונה במזרח.
ההתיישבות היוונית

במאה ה-8 לפנה"ס החלה ההתיישבות של בני יוון באיטליה. הראשונים הם בני אובויה באי פיתקוסאי ב-775 לפנה"ס בערך. הם עשו שימוש במחצבים שהגיעו ממרכז איטליה (אטרוריה) וסחרו עם ארצות ברחבי אגן הים התיכון. במהלך מאה השנים הבאות, הגיעו הקורינתים, המגארים, האכאים, האתונאים ובני רודוס וכרתים. היוונים התיישבו לצד עמים מקומיים בדרום איטליה גופה (שם שוכנים האוינוטרים), בסיציליה ואיים נוספים באזור זה. האזור שהיה תחת שליטת היוונים כונה על ידי הרומאים "מאגנה גארקיה" - יוון הגדולה.
התקופה האטרוסקית

במקביל להתיישבות היוונית החלה (בסביבות 730 לפנה"ס) התקופה ה"מזרחנית" - היווצרות אצולה מקומית בקרב עמי איטליה המקומיים, שנהנתה מחיי מותרות בהשפעה יוונית. אז גם הופיעה דרך הכינוי הכפולה (שם פרטי ושם משפחה) לאנשים, הייחודית לעמי מרכז איטליה בתקופה העתיקה ועליה מתבססת שיטתנו כיום. העמים בהם התפתחה האצולה שכנו לאורך החוף המערבי של איטליה – מקאמפניה שבדרום דרך לאטיום (אזור הכולל את רומא) עד לאטרוריה התופסת שטח רחב מהמרכז עד לצפון ובה מתחילה לעלות הציוויליזציה האטרוסקית, שתהיה הדומיננטית ביותר באיטליה במהלך מאתיים השנים הבאות. האטרוסקים היו ממשיכיהם של בני תרבות וילאנובן.
האטרוסקים ארגנו את עריהם בקונפדרציות של 12 ערים – ארגון מפותח למדי בזמנו, והעתיקו שיטה זו לשטחים אליהם התפשטו. בין המאה השביעית לשישית לפנה"ס התחזקה אחיזתם בקמפאניה והוקם בה ארגון כזה. באמצע המאה השישית התנחלו האטרוסקים בבקעת הנהר פו (שם התפתחה התרבות הווילה-נובית 400 שנה קודם לכן), בצפון-מזרח איטליה והקימו שם, ככל הנראה, ארגון דומה. חידושי התרבות האטרוסקית, כגון המעבר לערים ולא ארגון הערים במסגרת קונפדרטיבית, לא חלחלו לכל איטליה. במזרח איטליה היו אוכלוסיות רבות דוברות שפות הודו-אירופיות – הקבוצה ההאוסקו-אומברית (סאמניטים, פיקנטיים, שבטי האומברים) במרכז, מסאפיים בדרום, ונטים אדריאטים בצפון – נתונות להשפעת הערים האיטלקיות והמושבות היווניות אך לא מגיעות לרמתן.
העשור בין 520 - 530 לפנה"ס נחשב לפסגת התרבות האטרוסקית. היא כללה את מערב איטליה וצפון-מזרח איטליה. היא ניהלה סחר ימי נרחב בעיקר למערב – לארצות הפיניקים (האיים קורסיקה וסרדיניה, מערב סיציליה וכמובן קרתגו וסביבת החוף האפריקני). אך כבר אז נובטים זרעי הקץ – חלקם מקומיים וחלקם חיצוניים. איטליה עדיין מחולקת כאמור בין עמים רבים שלא נמצאים תחת אחיזה אטרוסקית. בדרומה וממזרחה שולטים היוונים, ממערבה הפיניקים ובאזור שמצפון לחצי-האי שוכנים הליגורים (שכמו האטרוסקים שפתם אינה הודו-אירופית) במערבו, הקלטים במרכזו, וונטים במזרחו (שני האחרונים שפתם הודו-אירופית).
במאה החמישית החלו עמי מזרח איטליה להתפשט על חשבון היוונים והאטרוסקים. בתחילה (473 לפנה"ס) כבשו היאפיגים ערים בדרום איטליה ואחריהם (עד סוף המאה) השתלטו הסאמניטים על קאמפאניה. בתחילת המאה הבאה פלשו הקלטים לאיטליה, וב-390 לפנה"ס כבשו את אזור עמק הפו מידי האטרוסקים. בעקבות חולשת האטרוסקים יצאה מצלה התרבות הלאטינית שמרכזה, ברומא.
התקופה האטרוסקית > מוצא האטרוסקים

לפי המחקר הגנטי והארכאולוגי מוצא האטרוסקים בבני תרבות וילאנובן, ממשיכתה של תרבות אורנפילד (אנ'), שהתקיימה במרכז אירופה. שפתם, בניגוד לשאר השפות האיטלקיות (למשל הלטינית), איננה במשפחת השפות הודו אירופיות מה שמגדיל את שונותם האתנית. תרבותם הקדימה את התרבות הלאטינית, שהיוותה בסיס לצמיחתה של רומא.
התרבות הלטינית

בצלה של התרבות האטרוסקית התפתחה התרבות הלאטינית שעתידה לשלוט בכל אגן הים התיכון ומרכזה ברומא. על פי המסורת שהוזכרה קודם, נוסדה רומא ב-21 באפריל 753 לפנה"ס. בסוף המאה השביעית לפני הספירה הפכה רומא לעיר כאשר בנוסף למגורים עצמם מופיע תחום ציבורי ודתי. עוד לפניה וכמובן שלאחריה (מאמצע המאה השביעית לתוך המאה השישית לפנה"ס) הפכו מרכזים נוספים באזור רומא וצפונה לו באזור אטרוריה, לערים. כאמור, התרחשה ההתפתחות המהירה ביותר אצל האטרוסקים. ב-616 לפנה"ס החלה המלוכה האטרוסקית ברומא. ייתכן ושלטון זה הוא הסיבה לסלידת הרומאים ממונרכיה וייסוד הרפובליקה במקום. יחס הרומאים אליהם היה תערובת של זלזול וסקרנות עקב השונות בשפה, הארגון העירוני ואורחות החיים.
ראו גם

עמים איטליים
הערות שוליים

↑  Moser, Mary E. (1996). "The origins of the Etruscans: new evidence for an old question". In Hall, John Franklin (ed.). Etruscan Italy: Etruscan Influences on the Civilizations of Italy from Antiquity to the Modern Era. Provo, Utah: Museum of Art, Brigham Young University. pp. 29- 43
איטליה במאה הרביעית לפני הספירה
אוניות המערכה מסדרת קאנופוס

| --- | --- |
אה"מ גלורי
אה"מ גלורי
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת פורמידבל
 אוניות בסדרה:  אה"מ קאנופוס (1897), אה"מ אושן (1898), אה"מ גוליית (1898), אה"מ אלביון (1898), אה"מ גלורי (1899), אה"מ ונג'נס (1899) 
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  קאמל לירד 
 תחילת הבנייה:  1897
 הושקה:  1897–1899
 תקופת הפעילות:  1899–1919 (כ־20 שנה)
 אחריתה:  2 טבעו, 4 נגרטו
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 13,150 טון, מקסימלי: 14,500 טון
 אורך:  128.5 מטר
 רוחב:  22.6 מטר
 שוקע:  7.9 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  750 איש
 טווח שיוט:  14,446 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  20 דוודים זוג מנועי 3 צילינדרים בהספק 15,400 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 152 מ"מ   מחיצות – 254-152 מ"מ   ברבטות – 305 מ"מ   צריחי תותחים – 203 מ"מ   קזמטים – 152 מ"מ   מגדל הניווט – 305 מ"מ   סיפונים – 51-25 מ"מ
 חימוש:  4 תותחי Mk VIII BL‏ 12 אינץ' (305 מ"מ)/35 קליבר   12 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)/40 קליבר   10 תותחי 12 פאונד(3 אינץ' (76 מ"מ))   6 תותחי 3 פאונד (47 מ"מ (1.9 אינץ'))   4 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת קאנופוס הייתה קבוצה של שש אוניות מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי שנבנו בשנות ה-90 של המאה ה-19 המאוחרות. האוניות תוכננו על ידי מנהל הבנייה הימית, ויליאם וייט, לשימוש בתחנת סין. הסדרה כללה קאנופוס, האונייה המובילה, גלורי, אלביון, אושן, גוליית וונג'נס. הסדרה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחים BL‏ 12 אינץ' Mk VIII וסוללה משנית של שנים עשר תותחי QF‏ 6 אינץ'. בהשוואה לסדרת מג'סטיק, סדרת קאנופוס הייתה קטנה יותר, מהירה יותר ומשוריינת פחות, אם כי הם אימצו שריון קרופ חדש וחזק יותר, שהיה יעיל יותר מפלדת הארווי ששימשה בסדרת מג'סטיק. בנוסף לפלדת קרופ, האוניות אימצו גם מספר שינויים אחרים, כולל דוודי צינור מים, ארובות בשורה, וחגורת שריון באורך מלא.
שש הספינות של סדרת קאנופוס שירתו בחו"ל במשך רוב הקריירה המוקדמת שלהן, כשכל שש האוניות ראו שירות בתחנת סין בתחילת המאה ה-20. בנוסף, קאנופוס שירתה בתקופה זו גם בצי הים התיכון. בשנת 1905, עם חתימת הברית האנגלו-יפנית, הוציא הצי המלכותי את רוב יחידותיו הכבדות מהמזרח הרחוק, ושש אוניות הסדרה חזרו למים הבריטים, וראו שירות נוסף עם ציי הבית, התעלה והאטלנטיים עד 1908. מאז ועד 1910, רוב האוניות זכו לשירות בצי הים התיכון, לפני שהופחתו למעמד מילואים או לתפקידים משניים אחרים לאחר מכן.
עם כניסתה של בריטניה למלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, האוניות גויסו כשייטת אוניות המערכה השמינית, אך הן פוזרו במהירות לתחנות אחרות, ושימשו כספינות שמירה וליווי שיירות. קאנופוס השתתפה במצוד אחר שייטת מזרח אסיה הגרמנית, שהגיע לשיאו בקרב איי פוקלנד בדצמבר 1914. בתחילת 1915, רוב האוניות נשלחו למזרח הים התיכון כדי להשתתף במערכת הדרדנלים נגד האימפריה העות'מאנית. במהלך פעולות אלו, אושן וגוליית הוטבעו, במרץ ובמאי 1915, בהתאמה. קאנופוס ואלביון הוצאו משירות פעיל ב-1916, ולאחר מכן שימשו כספינות בסיס. גלורי שימשה כאוניית הדגל של שייטת צפון רוסיה הבריטית, בעוד שוונג'נס לקחה חלק בפעולות מול מזרח אפריקה הגרמנית ב-1916. לאחר המלחמה, כל ארבעת אוניות הסדרה ששרדו נגרטו במהירות בתחילת שנות ה-20.