stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבית הלבן (ח'ירבת מעין)

| --- | --- |

הבית הלבן - ח'ירבת מעין
 שמות נוספים:  חורבת מעון
 מידות
 אורך:  13 מטר
 רוחב:  9 מטר
 היסטוריה
 תקופות:  פרסית, רומית מאוחרת, בזנטית, עות'מאנית, איסלמית
 ננטש:  ינואר 1948
 אתר ארכאולוגי
 התגלה:  מנזר מהתקופה הביזנטית ושרידי יישוב מהתקופה האסלאמית
 חפירות:  החפירה נערכה בחודשים אוקטובר–דצמבר 1998(הרשאה A-2953) ובחודשים ינואר–פברואר 1999 (הרשאה מס' A-2993) מטעם רשות העתיקות.
 ארכאולוגים:  דן גזית, ד"ר פרחיה נחשוני וגרגורי סרי
 מצב:  חפירה מכוסה, מבנה אבן בטון מתקופת הכיבוש המצרי 1930–1940
 גישה לציבור:  ברכב פרטי על כביש אספלט. באפליקצית WAZE רושמים "חרבת מעין".
 הערות:  משנת 2000 משמש גלריה לאמנות וגן פסלים בניהולו של חיים פרי מקבוץ ניר עוז
 מיקום
 מדינה:  ישראל
 מיקום:  ניר עוז/נירים מ.א. אשכול
 קואורדינטות:  31°19′30″N 34°23′58″E﻿ / ﻿31.324969°N 34.399521°E﻿ / 31.324969; 34.399521
 he
 הבית הלבן - ח'ירבת מעין
לוחית הזיכרון הקבועה על קיר חרבת מעין
הבית הלבן בח'ירבת מעין היה בית ספר של הכפר מעין בתקופה המנדט הבריטי. הוא נבנה בשנת 1920 על ידי שיח' חסן אבו סיתה. הכפר ננטש במלחמת העצמאות יחד עם הצבא המצרי שנסוג לעזה. בתאריך 14 במאי 1948 במלחמת העצמאות, בפשיטה של צה"ל במסגרת מבצע אסף הכפר מעין נכבש והבית הלבן הפך למשלט צבאי. החל משנת 2000 חבר קיבוץ ניר עוז, חיים פרי וחברים טיפחו את המקום והפכו אותו לגלריה לאמנות ולגן פסלים. הבית הלבן, נמצא בלב אדמות הפלחה של קיבוץ ניר עוז, בגבול שטחי הפלחה שבין קיבוץ ניר עוז לקיבוץ נירים, שבנגב המערבי הגובלים עם רצועת עזה.
היסטוריה

לאחר דיכוי מרד הערבים והדרוזים בשומרון וארץ ישראל, בשנת 1838 אבראהים פאשא היגלה חלקים ממשפחת ג'רר ששלטה החל מהמאה ה-18 בהרי שכם וחברון לאזורים שונים בארץ. פלג ממשפחת ג'רר, משפחת/שבט אבו סיתה הוגלתה למעין שבצפון הנגב, מזרחית לעבסן, כ-20 ק"מ דרומית מזרחית מעזה. חלקים אחרים של המשפחה ג'רר הוגלו לעמקי סנור ודותן.
היסטוריה > הכפר מעין

לאחר שאבראהים פאשאהיגלה את משפחת אבו סיתה מהשומרון למעין, בשלהי התקופה העות'מאנית תוך כדי התיישבות קבע של בדואים בצפון הנגב בין השנים 1882 - 1887 התבסס בכפר מעין השבט אבו סיתה בבתים מלבני בוץ ואוהלים, סביב בארות קדומות שהיו במקום. הכפר השתרע על מאות דונמים בגזרה המוגדרת בטרפז שבין עין השלושה, תל ג'מה, מגן (שיח' נוראן) ועבסן שברצועת עזה. כ-20 ק"מ מדרום לעיר עזה. בצפון מזרח לכפר, ממזרח לתל ג'מה, על גדת נחל הבשור התבסס הכפר אבו בקרה ובדרום מזרח לכפר מעין באזור צומת גבולות התמקם הכפר הגדול אל שועות. מזרחה מהכפר אל שועות על הגדה השמאלית של נחל בשור הוקם הכפר רואיביה. באותה תקופה הוקמו עוד שמונה כפרים בחבל הבשור, בשליש האחרון של המאה ה-19 ביוזמת ובעזרת העות'מאנים.
המהנדס והגאוגרף סלמן אבו סיתה(אנ') מתאר בספרו שבפי משפחת אבו סיתה, הכפר נקרא אל מעין-אבו סיתה. סלמן אבו סיתה מתאר שאביו שיח' חסן אבו סיתה ובן דודו חפרו בכפר באר בעומק 95 מטר, עד שהגיעו לשכבה עשירה במים. מעל הבאר הותקנה משאבה המופעלת על ידי מנוע דיזל. בשנת 1920 אביו גם הקים את בית הספר בכפר מעין. סביב הכפר באביב, היו שדות חיטה גבוהה מאופק לאופק, כרמים ומטעי שקדים, תמרים תאנים וזיתים.
במלחמת העצמאות בתאריך 14 במאי 1948, בשלב "נטילה היוזמה", למניעת מיקוש הדרכים והתנכלויות ליישובים הצעירים שעלו על הקרקע בעליית 11 הנקודות לנגב. צה"ל פשט על הכפרים הערבים והצבא המצרי במרחב צפון הנגב, כחלק ממבצע אסף. תוך כדי התקפות הנגד ונסיגת הצבא המצרי מהאזור לכיוון עזה, הצבא המצרי הרס את בתי הבוץ שהיו בכפר על מנת שלא ישמשו את צה"ל מאוחר יותר. הבית הלבן העשוי אבן נשאר יחידי לעמוד במרחב הכפר וחיילי צה"ל שכבשו את המקום, התבצרו בו במסגרת משלט עד אפריל 1949. כשחלוץ חברי קיבוץ נירים, שנהרס במלחמת העצמאות הגיעו למקום מגבעות דנגור, הם ראו את החיטה הגבוהה שצמחה במקום ואת באר המים השופעת. הם החליטו מיידית שיש להעביר את נירים למקום. בהסכמת המוסדות המיישבים הוחלט שחברי נירים יחליפו את חיילי צה"ל שישבו במשלט. באפריל-מאי 1949, חברי הקיבוץ התיישבו בבית הלבן וסביבו עד שהקימו את קיבוץ נירים בגבעה הסמוכה שמצפון מערב בתחילת שנת 1950. מאידך היחידה הצבאית שהחזיקה במשלט הבית הלבן עברה לנקודה ההרוסה בגבעות דנגור.
בשנות החמישים ועד שנות השמונים של המאה ה-20, לאחר הקמת קיבוץ נירים, צה"ל שב והתמקם סביב הבית הלבן ששימש נקודת יצאה לפשיטות כנגד הפדאינים ומשלט להגנה על קו הגבול מול חאן יונס, עבסן וחזיאעה שברצועת עזה.
נכון לשנת 2000 מקצת מפליטי הכפר מעין גרים בחאן־יונס, עבסאן וח'רבת חיזעה, שברצועת עזה. הבית הלבן הפך לגלריה לאומנות ומסביבו גן פסלים.
היסטוריה > ארכאולוגיה

מעין, מעון, מעונים, אנשי מעון מלבד מעון ביהודה ובראובן מוכרים להיסטוריונים ולארכאולוגים כבר מימי התנ"ך (דברי הימים ב', כ"ו, י"ב, ו-שופטים, י', י"ב). המעונים או אנשי מעון היו שבט ערבי שישב סמוך לדרום פלשת. מעין מזוהה גם במפת מידבא בשם הכפר הביזנטי מנואיס. גם הארכאולוג אבי-יונה זיהה את חורבת מעון עם מנואיס, שבה ישב גדוד פרשים רומי בחלקו המערבי של לימס פלסטינה.
במעין שכן יישוב יהודי בשם מעון בצמוד ליישוב הביזנטי מנואיס המשגשג. היישוב הגיע לשיאו במאות ה-5 וה-6 לספירה. בחפירות ארכאולוגיות שהתבצעו במקום בשנים 1957–1958 נמצא בית כנסת עתיק מהתקופה הביזנטית ובסמוך לו, הארכאולוגים דר' פרחיה נחשוני וגרגורי סרי שחפרו במקום מאוקטובר 1998 ועד פברואר 1999 חשפו, מנזר ביזנטי. החוקרים סוברים שהיישוב שגשג כתוצאה מהעובדה ששכן בצומת דרכים סואן. ממזרח למערב עברו במקום הדרכים מפטרה לעזה ולחאן יונס, מחברון לחאן יונס. מצפון לדרום עברה בסמוך דרך הים, הדרך מירושלים לרפיח והדרך מעזה לשיבטה ועובדת. בצומת הדרכים הזאת רכשו השיירות שירותים כגון מים, תבואות, שמן זית, יין, פירות ועוד.
השלטון הצלבני בארץ ישראל, במשך המאות ה-12 וה-13 לספירה, דאג בקפדנות לשמור על ריקנות הנגב מתושבי קבע, כדי ליצור חיץ מפני פלישה מצרית. התוצאה המידית של מדיניות זו הייתה, שמדרום לקו עזה-חברון התרוקנו השטחים כליל מיושביהם. אמנם שיירות מסחר עברו מדי פעם בנגב, אך הדבר לא השפיע כלל על ישובו. ההתיישבות במקום חזרה בשלהי התקופה העות'מאנית בה עשו העות'מאנים ניסיון להושיב את הנוודים הבדואים ביישובי קבע.
גלריית תמונות

הבית הלבן לאחר מבצע אסף, באדיבות הארכאולוג דן גזית
בית בוץ, באדיבות הארכאולוג דן גזית
הובלת קש על גב גמל בכפר
חריש באמצעות גמל בכפר
חריש באמצעות גמל בכפר
כוחות מגדוד 89 במבצע אסף בשייח' נוראן (קיבוץ מגן) מדרום מזרח לבית הלבן
ריצפת הפסיפס בבית הכנסת בח'ירבת מעין
שיירת גמלים בנתיב מדברי
כריכת הספר של סלמן אבו סיתה
משפחת אבו סיתה

כפי שתואר למעלה, משפחת אבו סיתה היא פלג של משפחת ג'רר המורחבת ששלטה במרחבי שכם וחברון שהתקוממה כנגד אבראהים פאשא, במרד הערבים. על כן הוגלתה לשולי האימפריה העות'מאנית, שעל גבול המדבר, לצפון הנגב. פעולה שהשתלבה במסגרת הרפורמה העות'מאנית ליישוב הנוודים הבדואים בישובי קבע.
המהנדס והגאוגרף סלמן אבו סיתה(אנ') מתאר בספרו את הפסטורליה שהייתה בכפר. סלמן אבו סיתה, עצמו נולד בשנת 1937 בכפר וכשבגר למד בבאר שבע עד גיל 11. לאחר מלחמת העצמאות כשמשפחתו ברחה לרצועת עזה עם הצבא המצרי, המשיך את לימודיו במצרים. הוא השלים לימודי הנדסה אזרחית באוניברסיטת קהיר ואת הפרופסורה שלו בהנדסה אזרחית השלים באוניברסיטת לונדון, בלונדון. נכון לשנות האלפיים סלמן אבו סיתה ממובילי תנועה החרם כנגד מדינת ישראל ה-BDS בלונדון ובקנדה.
וותיקי קיבוץ נירים שעברו מדנגור לבית הלבן, חיים שילה ("סולו") ואריה שרייבר טוענים, שלפני שהם הגיעו למקום לא היו פה כמעט אנשים. רובם היו בדואים, ומשפחת אבו סיתה הייתה בכלל משפחת פשע שהתעסקה בפרוטקשן והתנכלה לתושבים באזור.
משפחת אבו סיתה > מקור השם אבו סיתה

סלמן אבו סיתה בספרו מציע 2 גרסאות לשם אבו סיתה. סיתה בערבית ستة זו הספרה 6. אבו סיתה משמעו, אבי השישה. לדברי סלמן אבו סיתה בספרו, לסבא רבה שלו היו שישה בנים. גרסה שנייה על פי סלמן אבו סיתה לסבא רבה שלו היו שישה שומרי ראש שהוא אמץ כבניו ומכאן השם אבו סיתה.
הארכאולוג וחוקר הסביבה דן גזית, העלה גרסה נוספת, שהשם נובע מהימים שאבראהים פאשא היגלה מהרי חברון ושכם 6 משפחות/כפרים של משפחת ג'רר המורחבת. הסבא רבה של סלמן עמד בראש הכפר השישי ועל כן אמץ לעצמו את השם אבו סיתה.
הבית הלבן גלריה לאמנות

בשנת 1999 התחילו חיים פרי מקיבוץ ניר עוז וחברים נוספים לעבוד במקום, לשפץ את המבנה לנקות את השטח ולהקים גן פסלים סביב הבית הלבן ולהציב בו עבודות פיסול ראשונות. בגן הפסלים כארבעים עבודות פיסול של אמנים מכל הארץ, ביניהם: דב הלר, מנשה קדישמן, דינה מרחב וראניה עקל. במקביל, לאחר שיפוץ יסודי של המבנה, הוא החל לשמש כגלריה לציור, צילום ופיסול קטן. במשך השנים הוצגו עשרות תערוכות של אמנים מכל חלקי הארץ. הגלריה משמשת גם כבית ראשון לאמנים בראשית דרכם.
הבית הלבן גלריה לאמנות > מלחמת חרבות ברזל

ב-7 באוקטובר 2023 פרצה מלחמת חרבות ברזל לאחר ירי מסיבי של רקטות קסם ופגזי מרגמה לעוטף עזה ולמרחב מדינת ישראל, כשבמקביל למטחים המסיביים פרצו וחדרו אלפי מחבלי נוח'בה את המכשול שבין עזה לישראל, טבחו שרפו וחטפו חברים, חברות ילדים וזקנים מהקבוצים שממוקמים בצמוד לגבול. בקיבוץ ניר עוז בטבח שהיה בקבוץ נהרגו 38 חברים ונחטפו לעזה 72 חברים. בין החטופים נכלל גם חיים פרי מייסד גלריית הבית הלבן. בווידאו שפרסם החמאס נראה חיים פרי מצולם במנהרות החמאס כשהוא בחיים. ב-3 ביוני 2024 הודיע דובר צה"ל שהוא נהרג במהלך השבי, וגופתו מוחזקת בידי ארגון הטרור חמאס ברצועת עזה. אף על פי שגלריית הבית הלבן ממוקמת במרכז האזור שבין ניר עוז לנירים שספג מאות רקטות ופגזי מרגמה שנורו לקבוצים, הגלריה לא נפגעה ולו מרקטה או פגז מרגמה אחד.
ראו גם

קיבוץ נירים
קבוץ ניר עוז
חיים פרי
בית הכנסת העתיק במעון
מבצע אסף
יונה לוי גרוסמן
הערות שוליים

↑  תל גשרון - עמוד ענן, באתר amudanan.co.il, המבנה בתל גשרון זהה במבנה שלו לבית הלבן שבמע'ין והארכאולוגים מזהים אותו כמבנה בית הספר של הכפר הערבי ג'וסיר שכ-1300 תושביו נטשו אותו ב-11/6/48
↑  דר' פרחיה נחשוני וגרגורי סרי, מנזר מהתקופה הביזנטית ושרידי יישוב מהתקופה האסלאמית בחורבת מעון, עתיקות 78 תשע"ד 2014, עמ' 13עתיקות 78 תשע"ד 2014, עמ' 13
↑  admin, התישבות חסרת-מנוח | אבני גזית
↑  ח'רבת מעין | מפת אתרי מלחמת העצמאות
↑  ידין, א' תשל"ו, ההגדה לבית ג'ארר. טבע וארץ יח'-4 : עמ' 170-174
↑  ידין, א', ההגדה לבית ג'ארר, טבע וארץ, י"ח-4, עמ' 170-174
↑  דן גזית, תהליכי התיישבות בחבל הבשור, ירושלים וארץ ישראל, עמ' 184-185
↑  דר' פרחיה נחשוני וגרגורי סרי, מנזר מהתקופה הביזנטית ושרידי יישוב מהתקופה האסלאמית בחורבת מעון, עתיקות 78 תשע"ד 2014, עמ' 13
↑  דן גזית, תהליכי התיישבות בחבל הבשור, ירושלים וארץ ישראל, עמ' 185
↑   "מכאן, משם" – תערוכה בבית הלבן, סרטון  באתר יוטיוב
1 2  Salman Abu Sitta, Mapping My Return: A Palestinian Memoir, The American University in Cairo Press, 2016-05-10. (באנגלית)
↑   "מכאן, משם" – תערוכה בבית הלבן, סרטון  באתר יוטיוב
↑  admin, מִתְקֶפֶת תִּלִּים | אבני גזית
↑  בדרך לח'רבת מעון | מפת אתרי מלחמת העצמאות
↑  חטיבת גולני במלחמת העצמאות - מבצע אסף, באתר פרקי מורשת - עמותת גולני
↑  שאול גבעולי, סיפורי חיי חלק ראשון, בניית המולדת והקמת המשפחה 1926–1956, עמ' 74-75
↑  http://www.nirim.co.il/viewStaticPage.aspx?pageID=26
↑  איילה פרלמוטר ; אסתי תירוש, קובי אביעזר קטעים מסיפור חיים, עמ' 16
↑  יוסף אחיטוב, חוזר אל סימטאות ילדותי, סיפורו של יוסף אחיטוב, עמ' 24
↑  הבית הלבן - גלריה - ח'ירבת מע'ין, באתר www.facebook.com
↑  דר' פרחיה נחשוני וגרגורי סרי, מנזר מהתקופה הביזנטית ושרידי יישוב מהתקופה האסלאמית בחורבת מעון, עתיקות 78 התשע"ד, תשע"ד 2014, עמ' 13-62
1 2  דר' פרחיה נחשוני וגרגורי סרי, מנזר מהתקופה הביזנטית ושרידי יישוב מהתקופה האסלאמית בחורבת מעון, עתיקות 78 התשע"ד, תשע"ד 2014, עמ' 60
↑  דן גזית, בחשכת ימי הביניים - חבל הבשור כארץ נוד במשך אלף שנים, חבל הבשור, עמ' 163
↑  https://www.youtube.com/watch?v=7zjfsbftO6k
↑  ישי פרידמן, תערוכה חדשה בעוטף עזה: סיפורו של כפר פלסטיני חרב, מקור ראשון, 14 יולי 2019
↑  גן הפסלים בחצר הבית הלבן במשבצת ניר עוז, באתר עמירם במשעולי ישראל, ‏2022-10-31
↑  יעל צ'כנובר, יואב זיתון, מתן צורי, הותר לפרסום: חיים פרי, יורם מצגר, עמירם קופר ונדב פופלוול נהרגו בשבי חמאס, גופותיהם בעזה, באתר ynet, 3 ביוני 2024
↑  נכון לתאריך 11 ביוני 2024 לא נצפתה פגיעת פגזים או רקטות במבנה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012786975105171
עצי אשוח 3

| --- | --- |

 בימוי:  דמיטרי קיסליוב, אנטון מגרדיצ'ב, אלכסנדר קוט, לוואן גבריאדזה, אלכסנדר קרפילובסקי 
 הופק בידי:  טימור בקממבטוב   איבה סטרומילובה
 תסריט:  טימור בקממבטוב   רומן נאפומניצ'אניי   אולגה חארינה
 שחקנים ראשיים:  איוואן אורגאנט   סרגיי סבטלאקוב   פיוטר פיודורוב   אנה צ'יפובסקאיה   ולריה סטרליאבה   ורה סטורוקובה   ולנטין גאפט   אנטון בוגדאנוב   מריה לוגובאיה   אלכסנדר גולובין   גלינה סטחאנובה   אנה חילקביץ'   גושה קוצנקו   אלכסנדר דומוגארוב הבן   אלכסיי דמיטרייב   אלכסנדר פטרוב
 מוזיקה:  פאבל יסנין ניקולאי פומנקו
 צילום:  Pyotr Dukhovskoy, סרגיי טרופימוב, Ivan Lebedev 
 מדינה:  רוסיה 
 חברת הפקה:  BAZELEVS
 חברה מפיצה:  Bazelevs
 הקרנת בכורה:  רוסיה 26 בדצמבר 2013
 משך הקרנה:  100 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט קומדיה 
 מקום התרחשות:  לונדון 
 תקופת התרחשות:  תחילת שנה חדשה 
 סרט קודם:  עצי אשוח 2
 סרט הבא:  עצי אשוח 1914 
 www.elki-film.ru
 דף הסרט ב־IMDb
 
עצי אשוח 3 (ברוסית: Ёлки-3), הוא סרט דרמה קומי רוסי בהפקתו של טימור בקממבטוב והוא סרט ההמשך לסרטים "עצי אשוח" ו"עצי אשוח 2".
הסרט יצא לאקרנים ב-26 בדצמבר 2013. הסרט נחשב לאחד מסרטי הקולנוע הפופולריים ביותר ברוסיה, לאחר שצפו בו 4.3 מיליון איש והרוויח יותר ממיליארד רובל רוסי.
במתכונת דומה לסרטים הקודמים, הסרט מגולל כמה סיפורים אך מתמקד בנושא עיקרי לפיו כל מעשה טוב זוכה לתגמול.
הפקה

צילומי הסרט נערכו מפברואר ועד יוני 2013 באלמטי שבקזחסטן ובמספר ערים ברוסיה, לרבות אופה, סמרה, פרם, מגניטוגורסק, קרסנודר, יקטרינבורג, וורונז', אירקוטסק, נובוסיבירסק, סנקט פטרבורג, ולדיקווקז ובקלינינגרד.
בליין לוטקמאייר

ויליאם בליין לוטקמאייר (באנגלית: William Blaine Luetkemeyer; נולד ב-7 במאי 1952) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת מיזורי בין השנים 2009–2025. לוטקמאייר, חבר המפלגה הרפובליקנית, ייצג מחוז קונגרס המשתרע על פני מזרח ומרכז מיזורי. טרם היבחרו לקונגרס היה חבר בית הנבחרים המדינתי של מיזורי בשנים 1999–2005.
ביוגרפיה

לוטקמאייר נולד בג'פרסון סיטי ב-7 במאי 1952. הוא למד באוניברסיטת לינקולן שבמיזורי והשלים לימודי תואר ראשון במדע המדינה עם תחום התמות משני במנהל עסקים. לוטקמאייר, חקלאי ותיק והדור הרביעי במשפחתו שבבעלותו חווה חקלאית, מנהל בתי עסק אחדים בתחומי הביטוח והבנקאות. בשנת 1998 נבחר לוטקמאייר אל בית הנבחרים המדינתי של מיזורי כנציג מחוז הבחירה ה-115. בבית המחוקקים היה לוטקמאייר יושב ראש הוועדה לשירותים פיננסיים והסיעה הרפובליקנית בבית הנבחרים, וכן נתן את חסותו לתיקון חוקתי של חוקת מיזורי שהגדיר נישואין ככזה בין גבר לאישה, תיקון שאושר ב-2004 בידי 71% מבעלי זכות הבחירה במיזורי. בנוסף הוא הגה חקיקה המאפשרת לתושבי מיזורי לשאת כלי נשק בהסתר.
בשנת 2004 לוטקמאייר לא התמודד מחדש אל בית הנבחרים המדינתי אלא התמקד במסע הבחירות שלו לתפקיד גזבר מדינת מיזורי, אחד משבעה רפובליקנים שעשו כן. בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית סיים במקום השני והפסיד לשרה סטילמן, שניצחה בבחירות הכלליות. ב-2005 מונה לוטקמאייר בידי מאט בלאנט, מושל מיזורי, למנהל התיירות במיזורי, תפקיד אותו מילא עד התמודדותו אל הקונגרס של ארצות הברית בבחירות 2008. אחד מהמיזמים שפיתח היה השבתו לפעילות של מרוץ אופני הכביש "Tour of Missouri", הפועל לפי מתכונת הטור דה פראנס.
לוטקמאייר היה ב-2008 מועמד לייצוג מחוז הקונגרס התשיעי של מיזורי בבית הנבחרים של ארצות הברית לאחר התפטרותו של קני האלסוף (אנ'), שהתמודד לתפקיד המושל. לוטקמאייר זכה בפריימריז הרפובליקנים עם 39.7% מהקולות נגד חברי בית הנבחרים המדינתי בוב אונדר ודני מור, ובבחירות הכלליות ניצח בקושי את ג'ודי בייקר, מועמדת המפלגה הדמוקרטית, עם 49.99% מקולות הבוחרים. ב-3 בינואר 2009 לוטקמאייר הושבע לתפקידו. לאחר שנבחר מחדש בבחירות אמצע הכהונה ב-2010, פורסמו לקראת הבחירות ב-2012 תוצאות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010, ומחוז הקונגרס התשיעי של לוטקמאייר בוטל ואוחד לתוך המחוז השלישי, אותו מייצג גם בהווה.
ב-23 באוקטובר 2013 הציג לוטקמאייר הצעת חוק לשיפור יכולתם של מוסדות פיננסיים קהילתיים לטפח צמיחה כלכלית ולשפר שירות לקוחות, לצד הגברת ביטחוון פיננסי של עסקים קטנים ובינוניים והגדלת חיסכון פנסיוני. הצעת החוק הנחתה את הפדרל ריזרב לשנות תקנות מסוימות הקשורות לחברות אחזקות בנקים קטנות (BHC). התקנות הנוכחיות מאפשרות לארגוני BHC להן נכסים הנמוכים מ-500 מיליון דולר אמריקני (העומדים בדרישות מסוימות) לקבל סכומי חוב גבוהים מאשר מוסדות גדולים יותר על מנת לרכוש בנקים אחרים.
בדצמבר 2020 נמנה לוטקמאייר בין 126 חברי בית הנבחרים מהמפלגה הרפובליקנית שחתמו על מכתב ידידי בית המשפט לשם הבעת תמיכה בתיק "טקסס נגד פנסילבניה", תובענה ייצוגית שהוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית בניסיון לערער על תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 במספר מדינות מתנדנדות, בהן ג'ו ביידן ניצח את הנשיא המכהן דונלד טראמפ. בית המשפט העליון מיאן לדון בתיק על סמך שלטקסס אין זכות עמידה לערער על תוצאות בחירות במדינה אחרת, על סמך פרק 3 לחוקת ארצות הברית.
ב-4 בינואר 2024 הכריז לוטקמאייר כי לא יתמודד לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים האמריקאי, וכי יפרוש מהפוליטיקה בינואר 2025.
הערות שוליים

↑  ההשתייכויות הדתיות של חברי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, מסמך מאת Pew Research Center (באנגלית)
↑  רוזמרי קוקס וכריסטינה מרקוס, Tuesday: House reforms Dodd-Frank, Senate debates energy bill, באתר The Hill‏, 6 במאי 2014 (באנגלית)
↑  מייקל ר. בלוד וניקולס ריקרדי, Biden officially secures enough electors to become president, באתר AP‏, 5 בדצמבר 2020 (באנגלית)
↑  הניו יורק טיימס, ביהמ"ש העליון בארה"ב דחה את התביעה של טקסס נגד תוצאות הבחירות, באתר הארץ, 12 בדצמבר 2020
↑  אמילי ברוקס, Missouri Republican Blaine Luetkemeyer to retire, באתר The Hill‏, 4 בינואר 2024 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  US Congress: L000569
אור בקצה המגף

| --- | --- |

 בימוי:  יעל קציר
 הופק בידי:  גדי קסטל, יעל קציר
 תסריט:  יעל קציר
 מדינה:  ישראל, איטליה
 חברת הפקה:  קציר הפקות
 הקרנת בכורה:  15 במאי 2015
 משך הקרנה:  56 דקות
 שפת הסרט:  עברית, אנגלית, איטלקית
 סוגה:  תיעודי
 דף הסרט ב־IMDb
אור בקצה המגף (באנגלית: Shores of Light) הוא סרט תיעודי, המביא את סיפורן של שלוש נשים, שנולדו במחנות העקורים בסלנטו שבאיטליה, ועוסק במסע שלהן בחיפוש אחר מידע אודות הוריהן.
התסריטאית ובמאית הסרט היא פרופ' יעל קציר. קציר וגדי קסטל הם המפיקים שלו.
רקע היסטורי > העקורים לאחר מלחמת העולם השנייה

בסוף מלחמת העולם השנייה, לאחר שהושמדו שישה מיליון יהודים בקירוב, נותרו באירופה כשלושה מיליון יהודים, בעיקר בברית המועצות (כולל חלקיה האסייתיים). במחנות הכפייה, במחנות הריכוז ובמחנות ההשמדה שרדו כ-200,000 יהודים, מהם עשרות אלפים שהיו על ערש דוויי. אלפים הצטרפו אל זרם הרפטריאנטים שעשו את דרכם בעיקר לארצות המערב. רוב הקהילות היהודיות באירופה התדלדלו בעקבות הכיבוש הנאצי, המלחמה וההשמדה, ורק מעטות הצליחו לעבור את המלחמה כמעט בלא פגע. מתוך הקיבוץ הגדול של יהודי פולין, שלפני השואה מנה כשלושה וחצי מיליון נפש, נותרו כרבע מיליון בלבד, כ-170,000 מהם פליטים בברית המועצות וכ-80,000 ניצלו במחנות ריכוז, במסתור או כפרטיזנים בפולין עצמה. רבים מאלה ששרדו בארצות מזרח אירופה ובמחנות לא רצו כלל לשוב למולדתם ולהשתלב בה. כ-50,000 מניצולי המחנות נשארו במקומות שבהם שוחררו, בעיקר בגרמניה ובאוסטריה, והפכו לעקורים במחנות עקורים.
מחנות אלו שימשו כמעין מעון זמני לשורדי השואה במסעם בדרכי אירופה במסגרת תנועת הבריחה, רובם, בדרך לארץ ישראל. מחנות העקורים הוקמו באזורים שבהם שלטו בעלות הברית בגרמניה, באוסטריה ובאיטליה. הראשונים שהגיעו אל מחנות אלו היו ניצולי מחנות ריכוז ששוחררו בידי בעלות הברית על אדמת גרמניה. התנאים במחנות אלו היו קשים ביותר, בייחוד בראשית קיומם. חלק גדול ממחנות העקורים היו בעבר מחנות ריכוז או מחנות צבא גרמניים. במחנות אלו לא התגוררו רק יהודים, אלא גם פליטים בני לאומים אחרים.
בינתיים, עקב חורבן יהדות פולין, החליטו יהודי פולין לעבור מערבה, לאזור הכיבוש האמריקאי, והגיעו למחנות עקורים שם. ב-1947 הגיעו למחנות אלה פליטים נוספים מצ'כוסלובקיה, מהונגריה ומרומניה, ומספר תושבי מחנות העקורים הגיע ל-250 אלף.
רוב העקורים היהודים ראו במחנות אלה כפתרון זמני ותחנת מעבר בדרכם לארץ ישראל. ובכל זאת, הקימו היהודים שם חיים. הם הקימו תיאטראות ותזמורות, ערכו אירועי ספורט ופרסמו יותר משבעים עיתונים וכתבי עת ביידיש. הם היו מהראשונים לחקור את השואה ולהנציח את זכרה. הם גבו עדויות ראשונות מניצולים, אספו תיעוד בכתב וערכו עצרות זיכרון לקרבנות השואה. ניצולי השואה הרגישו "משוחררים אך לא בני חורין". במחנות פעלו מפלגות יהודיות חילוניות ודתיות, ציוניות וסוציאליסטיות. עם זאת, בהשפעת הטראומה של השואה והפעילים הציונים מארץ ישראל, הייתה הציונות דומיננטית בחיים הפוליטיים. רבים מהעקורים הפגינו מודעות פוליטית חזקה ושאיפה לצאת מהארצות בהן הם נמצאים, בראש ובראשונה לארץ ישראל. הם הקימו קיבוצי הכשרה בהם התכוננו לעלייה לארץ ישראל.
במהלך 1948 הוקמה מדינת ישראל והשתנו חוקי ההגירה בארצות הברית. כך יכלו רבים משוכני מחנות העקורים להגר. מחנות העקורים נסגרו עד שנת 1950, פרט למחנה פרנוואלד שפעל עד 1957. רוב העקורים היגרו לארץ ישראל, כשליש פנו לארצות הברית ורבבות נותרו באירופה, כולל בגרמניה עצמה, והקימו מחדש קהילות רבות שחרבו בשואה.
רקע היסטורי > מחנות עקורים באיטליה

למחנות העקורים באיטליה הגיעו עקורים יהודים משארית הפליטה כבר מיד לאחר סוף המלחמה, אך בעיקר בין השנים 1946–1947. יהודים אלה ראו בשהותם באיטליה תחנת מעבר זמנית במסעם למולדתם החדשה, בין אם בישראל או בין אם במדינות אחרות מעבר לים.
מספרם המדויק של העקורים היהודים ששהו באיטליה אינו ידוע לחוקרים, משום שרבים מהעקורים הסתננו לאיטליה באופן בלתי חוקי, היו חסרי מסמכים מזהים, בעלי מסמכים מזויפים או שלא נרשמו כלל אצל הרשויות או הארגונים שפעלו באיטליה. על פי ההערכות, בין השנים 1945 ל-1951 שהו על אדמת איטליה לפרקי זמן שונים בין 50,000 ל-70,000 עקורים יהודים. רובם עלו לארץ ישראל, ואחרים למדינות אחרות מחוץ לאירופה, בעיקר לצפון אמריקה.
בשנים שלאחר המלחמה, פעלו באיטליה כ-35 מחנות עקורים. לא כל הפליטים במחנות היו יהודים, ולא כל המחנות היו פעילים לאורך כל התקופה. היו מחנות קטנים בהם שכנו עשרות יהודים, והיו שהכילו מאות ואף אלפי יהודים. לצד המחנות פעלו גם כ-77 הכשרות חלוציות וקיבוצים, לפי מחקרה של קוקונן (Kokkonen), ו-45 הכשרות לפי נתוני יד ושם. בכל מקום שבו שהו העקורים, הם התארגנו במסגרת קהילתית, חברתית, פוליטית ותרבותית עצמאית ומובדלת.
קיימים מספר גורמים שהקלו על מעבר של פליטים יהודים לאיטליה:
ארגון "הבריחה" שהעביר יהודים אל האזורים הכבושים בגרמניה, ומשם לאוסטריה ואיטליה.
הבריגדה היהודית שסייעה במעבר הגבולות לאיטליה.
המיקום הגאוגרפי של איטליה, הנגישות לים וההרים ששימשו כמעבר של פליטים.
החופים הארוכים של איטליה שאפשרו שיט של ספינות אל ארץ ישראל.
התנאים הטובים במחנות העקורים והיחס החיובי של המקומיים כלפי הפליטים.
מחנות העקורים וההכשרות החלוציות היו מפוזרות לאורכה ולרוחבה של איטליה. המחנות בדרום איטליה היו באזור פוליה, בקצה המגף האיטלקי. למחנות אלה הגיעו יהודים על ידי חציית את הים האדריאטי מיוגוסלביה בספינות קטנות ודרך מעברי האלפים בעזרת תנועת הבריחה. ממחנות אלה יצאו אחר כך היהודים העקורים בספינות מעפילים לארץ ישראל.
יחסה של איטליה ואוכלוסייתה כלפי הפליטים היהודיים היה חיובי לרוב, ויהודים שהגיעו לאיטליה זכו לתנאים טובים באופן יחסי למחנות בארצות אחרות. היחס בין העקורים היהודים לאיטלקים המקומיים היה ברובו של ידידות. היהודים התיידדו איתם, אכלו איתם, למדו איתם. היהודים השתלבו בחברה האיטלקית. החיים זה לצד זה והשיתוף בחיי היום־יום איפשרו לפליטים ולתושבי ארבעת הכפרים לראות זה את זה כבני אדם ובנו קשרים שהשתמרו עד היום.
הפקת הסרט והתגובות לו

צילומי התחקיר וראיונות לסרט התבצעו במהלך שנת 2011. הסרט עצמו צולם במהלך השנים 2012 ו-2013 בישראל ובאיטליה.
לקראת צילומי הסרט נערך תחקיר שכלל איסוף מסמכים, ראיונות עם ניצולי שואה מישראל ששהו במחנות בדרום איטליה, ביקור בעיירות של אזור סלנטו שבדרום פוליה שבהן היו מחנות עקורים וראיונות עם אנשים שהעידו על התקופה, ביקור במוזיאון לתיעוד מחנות העקורים שהוקם בסנטה מריה אל בניו (אנ'), קריאת ספרות היסטורית, וצפייה בסרטים בנושא.
בין המסמכים בהם השתמשו היו עבודת הדוקטורט של סוזנה קוקונן מהאוניברסיטה העברית ויד ושם, יומנו האישי של מאיר שוורץ (שחר), ששימש כקצין סעד מטעם אונרר"א בסנטה מריה די לאוקה, יומנו של הכומר של סנטה מריה די לאוקה מהתקופה שבין 1945–1947, ספרי זיכרונות של עקורים ששהו במחנות הללו, ועוד.
שמו המקורי של הסרט היה "מגדלור בקצה המגף", אך בהמשך הוחלט לשנותו ל"אור בקצה המגף".
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-15 במאי 2015 בסינמטק תל אביב, במסגרת פסטיבל "דוקאביב". בסינמטק תל אביב נערכו סה"כ 27 הקרנות, נכון למאי 2017. בהמשך הוקרן הסרט במספר אולמות ופסטיבלים, ואף בעיירות במחוז סלנטו שבאיטליה, שבהן מתרחש הסרט. בנוסף הוקרן הסרט גם בפסטיבל ואלדראנו איטליה, בפסטיבל לתרבות יהודית ברומא, בפסטיבל יהודי בלוס אנג'לס, בפסטיבל קולנוע בטירנה שבאלבניה, בפסטיבל קולנוע איטלקי בסן דייגו, ובפסטיבל בינלאומי בניו דלהי 2016. הסרט שודר גם בטלוויזיה האיטלקית והישראלית. בערוץ מדיהסט (Mediaset) באיטליה ביום השואה הבינלאומי בשנת 2015, ובטלוויזיה הישראלית בערוץ 10 ביום הזיכרון לשואה ולגבורה ב-2016.
הסרט זכה לתגובות אוהדות רבות בכל מקום שבו הוצג, בין אם בישראל או בארצות אחרות. הסרט זכה למחמאות רבות בנוגע לחשיפת חלק לא ידוע בהיסטוריה של ניצולי השואה, ושל החזרה לחיים לאחר השואה:
לכל אורך הצפייה בסרט התיעודי 'אור בקצה המגף', מצאתי את עצמי נרגשת, מחייכת ודומעת, מרותקת ומופתעת.
מרגש לראות את הנשים המבוגרות שסוגרות מעגלים ומתחברות לאמהות שלהן דרך הסיפור
נוצרה תובנה מאוחרת על אותן אימהות צעירות שבאה לידי ביטוי בצורה מופלאה
בנוסף, כתב מנהל פסטיבל הסרטים האיטלקי של סן דייגו על הסרט:
הפכנו את זה (הסרט) ליצירה המרכזית של הפסטיבל שלנו כדי לציון המפגש של שני עמים ושתי תרבויות. סרטך היה אמצעי מושלם להצגה של הערך של שיתוף תרבות, אוכל והיסטוריה.
באתר של סינמטק תל אביב הסרט קיבל דירוג גולשים של 9.8 מתוך 10.
ראו גם

מחנה העקורים גרוליאסקו
מחנות העקורים בסלנטו