מלחמת הירושה הספרדית
רקע

מאחר שקרלוס השני, מלך ספרד היה חולה גוף ונפש מילדותו, ברור היה שהוא לא יביא לעולם יורש. לפיכך, סוגיית הירושה של ממלכת ספרד – שכללה לא רק את ספרד, אלא גם את שטחיה באיטליה, ארצות השפלה הדרומיות והמושבות בעולם החדש – נעשתה מקור לעימותים. שתי שושלות תבעו את הכס הספרדי: בית בורבון הצרפתי ובית הבסבורג האוסטרי.
היורש הישיר והלגיטימי ביותר היה לואי, הדופן הגדול, בנם הלגיטימי היחידי של לואי הארבעה עשר ואשתו הספרדית מריה תרסה, אחותו למחצה של קרלוס השני. בנוסף, היה לואי הארבעה עשר דודנו של קרלוס השני מצד אימו, אן מאוסטריה, אחותו של המלך פליפה הרביעי. הדופן, בהיותו גם יורש העצר הצרפתי, היווה אופציה בעייתית: אילו היה יורש הן את צרפת והן את ספרד, הייתה לו ממלכה עצומה שהייתה מאיימת על מאזן הכוחות באירופה. יתר על כן, גם אן וגם מריה תרזה ויתרו על זכויותיהן לירושה הספרדית עם נישואיהן.
המועמד האלטרנטיבי היה לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית הבסבורג. אף הוא היה דודנו של המלך הספרדי מצד אימו; יתר על כן, אביו של קרלוס השני, פליפה הרביעי, הוריש את ממלכתו לבית הבסבורג האוסטרי בצוואתו. אך גם מועמדות זו הייתה בעייתית, מאחר שירושת לאופולד הייתה מחזירה את האימפריה האוסטרית-ספרדית רבת העוצמה מן המאה ה-16. ב-1668, שלוש שנים אחרי שקרלוס השני עלה לשלטון, הסכים לאופולד, שאז היה חשוך בנים, לחלק את השטחים הספרדיים בין בית הבסבורג לבין בית בורבון, על אף שצוואתו של פליפה הרביעי הותירה לו את כל הירושה. אולם ב-1689, כשויליאם השלישי, מלך אנגליה נזקק לסיוע הקיסר במלחמת הברית הגדולה נגד צרפת, הוא הבטיח לתמוך בתביעת הקיסר לספרד השלמה.
עוד מועמד לכס מלך ספרד, היה יוזף פרדיננד בנו של מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה, נולד ב-1692. יוזף פרדיננד היה נכדו של לאופולד הראשון, אולם לא השתייך לבית הבסבורג אלא לבית ויטלסבאך. אימו, מריה אנטוניה, הייתה בתו של לאופולד מנישואיו הראשונים למרגרט תרזה, בתו הצעירה של פליפה הרביעי, מלך ספרד. מאחר שיוזף לא נמנה עם בית בורבון וגם לא על בית הבסבורג, האפשרות שיאוחדו ספרד וצרפת או ספרד ואוסטריה נעשתה סבירה פחות. בזכות חוסר האיום בעליית יוזף פרדיננד לכס מלך ספרד, הוא הפך עד מהרה למועמד עדיף עבור אנגליה והולנד.
בעוד מלחמת הברית הגדולה באה לקיצה ב-1697, סוגיית הירושה הספרדית הייתה עדיין על הפרק. אנגליה וצרפת, שהיו מותשות מן המלחמה, הסכימו לחוזה האג (1698), שלפיו יוזף פרדיננד יעלה לשלטון, אך יחלק את שטחי ספרד באיטליה ובארצות השפלה בין צרפת ואוסטריה. ההחלטה התקבלה ללא התייעצות עם הספרדים, שהתנגדו בחריפות לביתור האימפריה שלהם. לפיכך, בהיוודע תקנות החוזה, הוריש קרלוס השני ליוזף פרדיננד את האימפריה במלואה בניגוד לחוזה האג.
אולם, היורש הצעיר יוזף פרדיננד מת מאבעבועות שחורות בפברואר 1699 ובעקבות מותו, עלתה סוגיית הירושה הספרדית פעם נוספת לסדר היום הבין-לאומי. אנגליה וצרפת אשררו את הסכם לונדון שהוריש את כס המלוכה בספרד לקרל, ארכידוכס אוסטריה (שהוכתר מאוחר יותר כקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה). לפי תוכנית זו, השטחים באיטליה היו אמורים לעבור לידי צרפת, בעוד הארכידוכס היה אמור לרשת את שאר הקיסרות הספרדית. האוסטרים, שלא חתמו על החוזה, התאכזבו, מפני שהעדיפו דווקא את השטחים באיטליה. בספרד, הסכימו כולם על חוסר סבירותו של החוזה ותיעבו את הרעיון של חלוקת מדינתם, אך לא היו בטוחים אם עדיף מלך ספרדי מבית בורבון או מבית הבסבורג. אולם, המדינאים הפרו-צרפתיים במדינה היוו רוב ולכן, באוקטובר 1700 הסכים קרלוס השני להוריש את האימפריה כולה לבנו השני של הדופן הצרפתי, פיליפה החמישי, דוכס אנז'ו, נכדו של לואי הארבעה עשר. עם זאת, נקט קרלוס בצעדים כדי למנוע איחוד צרפתי-ספרדי; אילו דוכס אנז'ו היה יורש את כס מלך צרפת, הייתה ספרד עוברת לאחיו הצעיר, שארל, דוכס ברי.