כבוד האדם
כבוד האדם של הילד

אמנת האו"ם לזכויות הילד על כל סעיפיה היא הצהרה מפורשת לפיה חובה לכבד את כבוד האדם של ילדים וכי כבודם אינו נופל מכבוד האדם המבוגר.
שיח האמנה על כבוד האדם של ילדים והשימוש במושגים של זכויות וחובות, הנובעות מכבוד האדם, אינו רק שינוי שיח טרמינולוגי, אלא הוא שינוי בעל מהות משפטית, הנובע מתפישת היסוד לפיה כבוד האדם של ילדים טבוע בכל ילדה וילד מעצם היותם בני אדם. הגנה, כיבוד וקידום כבוד האדם של ילדים אינם עוד פועל יוצא של מחוות פטרנליסטיות, צדקה, רחמים, גישה הומניטרית או פריבילגיה, המוענקות מתוך רצון טוב פוליטי לספק צרכים והגנה. כבוד האדם של ילדים נטוע באמצעות מכלול זכויות אדם, המחייב מבחינה בינלאומית את המדינות החברות לאמנה, והוא בר אכיפה.
אמנם מבין 54 סעיפי האמנה נזכר ערך הכבוד רק ב-6 מהם,  הוא נע בין "כבוד" ל"כבוד עצמי", ל"כבוד אנושי", ל"כבוד ושם טוב" ול "תחושת הכבוד של הילד וערכו העצמי", אך ערך כבוד האדם של ילדים הוא ליבת האמנה, תפישת היסוד שלה והעיקרון המנחה את יישומה ואת פרשנותה. ערך זה הוא המטריה הנורמטיבית שמתחתיה חוסים כל הזכויות שבאמנה, פרשנותה ודרכי יישומה. לפי האמנה – זכויות האדם של הילד, הנובעות מכבוד האדם שלו, הן בעיקרן זכויות האדם המוקנות לכל אדם באשר הוא אדם, שהרי ילדים נמנים גם הם על משפחת בני אנוש. המסר המכונן הנובע מן האמנה הוא שילדים הנם סובייקטים נושאי זכויות. ילדים אינם חפץ, אינם רכוש ואינם אובייקטים בלבד, הנתונים לחסדיהם של מבוגרים לצורך סיפוק צורכיהם או הגנתם. יש להם ישות נפרדת ומכאן – אינטרסים משלהם, רצונות, צרכים, רגשות, מחשבות ודעות ואף ניסיון חיים לפי גילם.
זהו מסר הנושא מהפכה גדולה, הבאה לקרוא תיגר על תפישות היסוד החברתיות, ההיסטוריות או הרווחות גם בימינו לעניין מהותו, תדמיתו ומעמדו של הילד. סעיפי האמנה מכוונים לספק את ליבת כבוד האדם של ילדים, את הצרכים והאינטרסים המכוונים לקיומם הפיזי, לשמירה על חייהם ועל שלמות גופם ונפשם, לקידום תהליך התפתחותם ההרמונית לקראת מימוש הפוטנציאל של האוטונומיה האישית שלהם ולהעצמתם הגופנית והנפשית, השכלית, הרוחנית, המוסרית החברתית והרגשית; כן מכוונות הזכויות לחיזוק הזהות העצמית של הילד, זו הייחודית, המשפחתית והקיבוצית, להגנה על פרטיותו ולחיזוק הקשר הדיאלוגי המכבד של הקטין עם הזולת ושל הזולת עם הקטין, ובכך לגרום לחיזוק ערכו וביטחונו העצמיים ולקידום ההתנסות ההדרגתית באוטונומיה היחסית שלו.
כבוד האדם של הילד מושתת על תבנית הוליסטית של האמנה, המבוססת על המבוא לאמנה, על ארבעת העקרונות הכלליים שלה ועל מכלול זכויות כלכליות, חברתיות, תרבותיות, אזרחיות ופוליטיות. כן כוללת האמנה זכויות הגנה, המחייבות את המדינות להגן על ילדים מפני מצבים העלולים לסכנם או לפגוע בהם. תבנית האמנה כוללת גם זכויות המיוחדות לילדים ככאלה.
עקרונות היסוד של האמנה, המנוסחים גם הם כזכויות, הם הזכות לחיים, הישרדות והתפתחות, עקרון אי ההפליה, עקרון טובת הילד כשיקול ראשון במעלה וזכות הילד שדעתו תישמע בעניינים הנוגעים לו ושתילקח בחשבון ביד המחליט בעניינו. (עקרון ההשתתפות ועקרון היכולות המתפתחות של הילד).
הגשמת כל הזכויות על פי האמנה, לרבות הזכויות הפוליטיות, הכלכליות, החברתיות והתרבותיות אינה מותנית בקיומו של גיל מינימלי. ההנחה הבסיסית של האמנה היא שילד, גם אם בשל גילו או יכולותיו אינו מסוגל לממש את מלוא זכויותיו, הוא עדיין נושא זכויות, שעל הפרתן יכולים האחראים עליו לתבוע תיקון. גיל הילד רלוונטי באמנה רק לצורך הגדרת המושג ילד (מי שלא מלאו לו 18 שנה), לעניין זכויות ההגנה המיוחדות שלו או כדרך להתאמת מימושן של הזכויות. זכות הילד להשתתפות חלה על ילד "המסוגל לחוות דעה משלו" והמשקל שיש לתת לדעתו של הילד הוא "בהתאם לגילו ולמידת בגרותו". בהערת הפרשנות הכללית של ועדת האו"ם לזכויות הילד נאמר שהגיל כשלעצמו אינו משפיע על חשיבות דעתו של הילד, כי הבנתו של ילד אינה נגזרת אחידה מגילו הביולוגי וכי מחקרים מראים שידע, ניסיון, סביבה, ציפיות חברתיות ותרבותיות ורמת התמיכה בילד – כולם תורמים לכישורי הילד להביע את דעתו. לפיכך, לפי אותה הערת פרשנות, הערכת דעתו של הילד צריך שתהיה נדונה לגופה על פי נסיבותיו המיוחדות של כל ילד.
העדר התנאי של גיל מינימום להגשמת כבוד האדם של הילד משקף מעצם היותו הכרה וקבלה של הילד כישות אינדיבידואלית בעלת פוטנציאל התפתחות והעצמה ומבטא בכך את אחד המסרים הבסיסיים של האמנה.