stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מצודות צבאיות בלונדון
פינדאר - PINDAR

המצודה הצבאית העיקרית במרכז לונדון היא פינדאר (באנגלית: PINDAR). מבנה בונקר תת-קרקעי זה מצוי מתחת לבניין משרד ההגנה בוייטהול. בנייתו של בונקר זה החלה עוד לפני תום המלחמה הקרה, והסתיימה בשנת 1994 בעלות של 126.3 מיליון ליש"ט. המבנה החל לפעול כמפקדה צבאית עוד קודם לסיום בנייתו, בשנת 1992.
עלותו הגבוהה של בניית בונקר זה הביאה לדיון ציבור רחב בנחיצותו בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. העליות הגבוהות נגרמו בשל הקשיים להכניס אל הבונקרים ציוד אלקטרוני משוכלל בשל קשיי גישה אל הבונקר המצויי בלב לונדון (באזור תיירותי) בין בנייני ממשל הבנויים בצפיפות.
מטרת בונקר זה, לשמש כמפקדה לשעת חירום עבור משרד ההגנה הבריטי, וכמרכז קישור למפקדה הצבאית הראשית המצוייה בנורת'ווד. ככל הנראה בונקר זה מחובר במנהרה לבית ראש הממשלה ברחוב דאונינג מס' 10.
בשנת 2003, הורשה צוות של ה-BBC לבקר במתקן ולצלם חלקים ממנו.
מצודת מיניסטריון הצי

מצודת מיניסטריון הצי (באנגלית: Admiralty Citadel) היא הידועה במצודות הצבאיות של לונדון, בשל מיקומה - במרכז אזור תיירות הומה, ובשל מראיה הבולט. המצודה ממוקמת מאחורי בניין מיניסטריון הצי, לצד חצר משמר הסוסים (Horse Guards Parade), ובסמוך לפארק סנט ג'יימס מול ארמון בקינגהאם. המצודה הוקמה בין השנים 1940–1941 כמרכז שליטה עבור הצי הבריטי, שנבנה כמקלט מפני הפצצות הלופטוופה במהלך הבליץ. תקרת המבנה העשויה בטון בעובי שישה מטרים, תוכננה לעמוד בפני הפצצות אלה.
וינסטון צ'רצ'יל שנא את המבנה המכוער וכינה אותו "מפלצת ענקית המכבידה על חצר משמר הסוסים". שיחי קיסוס נשתלו על המבנה על מנת להסתיר את עמדות הירי הקבועות בקומתו העליונה. עמדות אלה נועדו לאפשר הגנה על אזור בנייני הממשל במקרה של פלישה גרמנית ללונדון.
חדרי המלחמה של הקבינט

חדרי הממשלה של הקבינט הם המצודה הצבאית היחידה בלונדון הפתוחה כיום לציבור. חדרים אלה, הממוקמים מתחת לבניין משרד האוצר הבריטי נבנו בשנת 1938 על מנת לשמש את ממשל בריטניה בתקופת מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה ננטשו החדרים, ובשנת 1984 נפתחו לציבור כמוזיאון.
ראו גם

מוזיאון צ'רצ'יל וחדרי המלחמה של הקבינט
לונדון התת-קרקעית
הערות שוליים

↑  Timico - Unified communications provider to the business market
↑  "vast monstrosity which weighs upon the Horse Guards Parade".
מצודת מיניסטריון הצי, 2006
חדרי המלחמה של הקבינט
מצת

ערך זה עוסק ברכיב המשולב במנועי בעירה פנימית. אם התכוונתם לאביזר להצתת אש, ראו .
מצת
מַצָּת (בעבר נוקד מַצֵּת. נקרא בלשון הדיבור גם "פלאג") הוא רכיב חשמלי המשולב במערכת ההצתה של מנועי בעירה פנימית. המצת מותקן בראש כל אחד מהצילינדרים שבמנוע, ותפקידו לייצר ניצוץ שיצית את תערובת הדלק והאוויר שבצילינדר, לאחר שנדחסה על ידי הבוכנה.
המצת הוא רכיב קרמי הכולל שתי אלקטרודות מתכת מבודדות זו מזו. אחת מהן היא האלקטרודה המרכזית, העוברת לכל אורכו של המצת, והמחוברת לסליל ההצתה ("קויל") או למגנטו והשנייה היא אלקטרודה מוארקת. בתנאים רגילים תערובת הגזים שבצילינדר היא חומר מבודד.
מערכת ההצתה מייצרת מתח חשמלי גבוה, המגיע לאלפי וולטים, בין שתי האלקטרודות, הגורם ליינון התערובת, הפיכתה למוליך וליצירת הניצוץ המבוקש, בדומה לברק. הניצוץ מצית את התערובת, הצתה במהלכה נוצרים גזי שרפה, שהתפשטותם גורמת לדחיפת הבוכנה, ולמעשה לשלב ה"עבודה" במחזור פעולת המנוע.
מצתים משולבים במנועי שרפה פנימית מסוימים, אך לא במנועי דיזל, בהם ההצתה מתבצעת על ידי דחיסת התערובת בלחץ גבוה, התחממותה לרמות חום גבוהות והבאתה לידי הצתה עצמית.
שקע המצית המצוי בתא הנהג במכוניות משמש לחימום המצית החשמלי ברכב, ואין לו כל קשר למצתים שבמנוע.
מיקומו של המצת מסומן באות S
מבנה המצת

בחלקו העליון של המצת קיים חיבור מתכתי, המתחבר באמצעות תיל מבודד היטב למערכת ההצתה, ממנה מקבל המצת את המתח הדרוש לפעולתו. חלקו המרכזי מורכב מחומר קרמי מבודד העוטף את האלקטרודה המרכזית בה עובר הזרם החשמלי, העוברת לכל אורך המצת. חומר זה, בדרך כלל פורצלן, עמיד בפני טמפרטורות גבוהות. בתחתיתו של המצת, החלק שבתוך תא הבערה, שתי האלקטרודות נמצאות במרווח מזערי זו מזו. במרווח זה נוצר הניצוץ. קיימת חשיבות רבה למרווח בין האלקטרודות, הקובע במידה רבה את עוצמת הניצוץ ואת יעילות עבודת המנוע.
מבנהו של המצת מאפשר חום גבוה מספיק לפעולתו, אך לא הגעה לטמפרטורות גבוהות מדי, בהן עלול להיגרם נזק לבידוד או לאלקטרודה.
היסטוריה

את הפטנטים הראשונים על מצתים רשמו ב-1898 ניקולא טסלה בארצות הברית, ריצ'רד סימס ורוברט בוש בבריטניה, למרות שיש היסטוריונים הטוענים כי המצת הראשון פותח כבר ב-1839. ב-1902 התאפשר לראשונה יישום ההמצאה, כאשר אחד ממהנדסיו של בוש פיתח את מערכת ההצתה ושילב בה מצתים.
הערות שוליים

↑  מַצִּית ומַצָּת באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565732705171  GND: 4191081-3  LCCN: sh85126315  NKC: ph597215
מרדכי רון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  נובמבר 1923 חיפה, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  אפריל 1988 (בגיל 64)
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  מוטקה
 השתייכות:   ההגנה    צבא בריטניה   משטרת ישראל
 דרגה:  
 תפקידים בשירות
 מפקד מרחב חיפה  מפקד מחוז הצפון
 
מרדכי רון (נובמבר 1923 - אפריל 1988) היה ניצב במשטרת ישראל.
ביוגרפיה

רון (רובינשטיין) נולד בחיפה ולמד בבית הספר "נצח ישראל" ובבית הספר המקצועי שליד הטכניון. היה פעיל ההגנה ובשנת 1940 עבר הכשרה של פלוגות הים והיה מדריך ימי באגודת יורדי ים זבולון. בשנת 1941 התגייס לצי הבריטי ושירת בו שש שנים בים התיכון ובים סוף. בעת שירותו באלכסנדריה גויס על ידי מפקד ההגנה במקום, גרשון ריטוב, לעסוק בהעברת נשק שנאסף במדבר המערבי, לאוניות ישראליות. בשנת 1947 יצא לשליחות רכש באירופה מטעם ההגנה וכעבור שנה חזר לישראל והתגייס לחיל הים.
בשנת 1949 התגייס למשטרה והופקד על הקמת משמר החופים בכנרת ובנמל חיפה. בשנת 1957 היה מפקד הימייה המשטרתית ומשמר החופים. בשנת 1960 יצא לקורס קצינים בכירים במשטרה וללימודי ימאות והוסמך כחובל ראשון על ידי משרד התחבורה. בתפקיד זה התקדם בשנות השישים לדרגת סגן ניצב. בשנת 1969 מונה למפקד נפת חיפה שקיבלה אז אחריות על הנמל. בהמשך הפכה הנפה למרחב ורון הועלה לדרגת ניצב משנה. בשנת 1975 הועלה לדרגת תת-ניצב. בסוף 1976 מונה למפקד מחוז הצפון ובתחילת 1977 הועלה לדרגת ניצב. הוא כיהן בתפקיד כשנה וחצי.
רון נפטר בגיל 65 מהתקף לב ונקבר בחלקת השוטרים בבית העלמין הצבאי בחיפה.
הערות שוליים

↑  מגיעה ספינת משמר חדשה, מעריב, 2 ביוני 1957
↑  קציני משטרה הועלו בדרגה, חרות, 26 בנובמבר 1959
↑  או מפקד משטרת הנמל? ראו: סחורה מוברחת נתגלתה ב"ישראל", מעריב, 20 בינואר 1959
↑  מפקד בחוף - וקצין ביום, מעריב, 25 בינואר 1961
↑  המשטרה הפעילה ספינות משמר חדישות, מעריב, 18 במרץ 1969
↑  עמוס כרמלי, פיקוד אחיד למשטרת חיפה ולמשטרת הנמל, דבר, 4 ביולי 1969
↑  תת ניצב מ. רון נתמנה מפקד המחוז הצפוני, דבר, 2 בדצמבר 1976
↑  קציני המשטרה טיומקין, רון, בר ואבינועם יועלו היום לדרגת ניצב, דבר, 19 בינואר 1977
↑  ניצב רון שלח מכתבי פרישה לפקודיו, דבר, 12 במאי 1978
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301353105171  ISNI: 0000 0000 6695 3251  LCCN: nr94018125  VIAF: 73736193   WorldCat (עם VIAF): 73736193
מצרפלס

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 סוג:  אגודה שיתופית
 מייסדים:  קיבוץ מצר
 תקופת הפעילות:  1970–הווה (כ־54 שנים) 
 מיקום המטה:  קיבוץ מצר
 ענפי תעשייה:  פלסטיק
 מוצרים עיקריים:  מערכות השקיה, צנרת מים ביתית, צינורות גז וצינורות לתקשורת
 עובדים:  130
  
 www.metzer-group.com
 
מֶצֶרפְּלָס היא תאגיד ישראלי העוסק בייצור צינורות ומערכות השקיה. היא מאוגדת כאגודה שיתופית. מפעלי מצרפלס ממוקמים בקיבוץ מצר.
היסטוריה

המפעל החל את דרכו כמפעל כריות בשם "כרמץ", שהיה מחלקה של מפעל בבעלות קיבוץ שער הגולן. בהמשך, הוסב המפעל למפעל לייצור צינורות השקיה, כמחלקה של חברת "פלסים" שבבעלות קיבוץ מרחביה. ב-1970 יצא המפעל במצר לדרך עצמאית, והוקמה האגודה השיתופית מצרפלס (הלחם של "מצר" ו"פלס") המנהלת אותו.
בשנת 1979, הוקם מבנה נוסף למפעל והחברה החלה לפעול לראשונה מחוץ לישראל. לאחר הסכם השלום בין ישראל למצרים השתתף המפעל בפרויקט חקלאי-תעשייתי במצרים, והוקמה בקהיר סוכנות בבעלות מצרית, שהייתה סוכנות בלעדית של מצרפלס. בשנת 1984, רכשה ידע לייצור צינורות ביתיים מחברה צרפתית שפשטה את הרגל. בשנת 1991, זכתה בפרויקט רחה היקף בדרום אמריקה כקבלו משנה של חברה בריטית.
בשנת 1992, הקימה החברה מיזם משותף עם חברת "דוראליין" מארצות הברית בתחום של ייצור צנרת לכבלים. בשנת 2004 רכשה את חלקה של "דוראליין" במיזם. באותן השנים החלה גם שותפות עסקית עם איש העסקים שאול אייזנברג, שהקים פרויקטים חקלאיים ברפובליקות הסובייטיות לשעבר, בעיקר בקזאחסטאן. מצרפלס סיפקה את כל הטפטפות לפרויקטים שלו. בהמשך הקימה מצרפלס חברת בת בארגנטינה, ששיווקה פרויקטים של השקיה לכרמים וליקבים באזור מנדוסה, בו מגדלות חברות מובילות באירופה את ענבי היין שלהן.
בשנת 1994 הייתה מעורבת החברה בפרשת קרטל "אהליך יעקב" במסגרתה יצרה הסדר כובל שגרם לייצוב ועליית מחירים במחירי צנרת פוליאתילן להולכת קווי חשמל. במסגרת הפרשה הורשעה מצרפלס וחויבה בקנס. כמו כן הורשע מנכ"ל החברה דב אביטל וחויב בקנס ובעבודות שירות.
בשנת 1997 הקימה מצרפלס מפעל בספרד בשותפות שווה עם גורם מקומי בשם אגרו-מצר. באוקטובר 2005 בוצע שינוי בהסכם, מצרפלס מכרה את חלקה במיזם לשותף הספרדי תמורת מזומנים והתחייבות לרכוש ממצרפלס את כל צריכת הטפטפות שלו לטווח ארוך.
בשנת 2006 רכשה קבוצת גאון 25% מהבעלות ב"מצרפלס", תמורת 33.5 מיליון שקלים חדשים. בשנת 2018 רכש חזרה קיבוץ מצר את החלק שהיה בבעלות קבוצת גאון תמורת 45 מיליון ש"ח לפי שווי של 180 מיליון ש"ח לחברה כולה.
בשנת 2018 הקימה מצרפלס מיזם משותף עם חברת סקיפר ההודית, המייצרת צינורות פלסטיק לתעשיית המים, בהשקעה משותפת כוללת של 8 מיליון דולר. המיזם עסוק בייצור מערכות השקיה כטפטפות לשוק ההודי.
פעילות

המפעל מייצר מערכות השקיה מסוגים שונים (צינורות וטפטפות), צנרת מים ביתית, צינורות גז וצינורות לתקשורת.
החברה מעסיקה כ-130 עובדים, מהם 55 בני קיבוץ מצר. בבעלות החברה שלוש חברות בנות: "דורה-ליין" העוסקת בייצור ושיווק שפופרות ומוליכי טלקומוניקציה, "מצרפלס השקיה" העוסקת בשיווק מוצרי החברה בארגנטינה ו"מצרפלס אוסטרליה" העוסקת בשיווק מוצרי החברה באוסטרליה. כ-80% מתוצרת החברה מיוצאים למדינות אחרות, בהן אוסטרליה, ארגנטינה, הודו, ספרד, צ'ילה וקניה.
מאז 2011 מאמצת מצרפלס את מועדון הכדורסל הפועל תל אביב, בהסכם ששוויו מוערך במאות אלפי שקלים בשנה.
הערות שוליים

↑  מצרפלס - מפעל של שנות ה-2000, דבר, 31 במרץ 1981
↑  "מצרפלס" - מפעל מתפתח, דבר, 26 ביוני 1979
1 2 3  אורה קורן, מצרפלס לא מוכנים למכור את השליטה, באתר TheMarker‏, 29 במרץ 2006
↑  ע"פ 1042/03 מצרפלס שותפות מוגבלת בע"מ (1974) ואחרים נ' מדינת ישראל
↑  מיכל רוה, ‏מכירות ציוד השקיה של הקיבוצים עלו ב-99' ב-57% לעומת 94', באתר גלובס, 25 בפברואר 2001
↑  אמיר כידן, ‏גאון אחזקות מצרפת את מצרפלס: רכשה 25% ממניות החברה בתמורה ל-33.5 מיליון שקל, באתר גלובס, 29 באוקטובר 2006
אורה קורן, גאון אגרו תרכוש יותר מרבע ממניות מצרפלס תמורת 33.5 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 7 ביולי 2006
↑  גולן חזני, קיבוץ מצר קונה מגאון אחזקות את מלוא השליטה במצרפלס, באתר כלכליסט, 22 במאי 2018
↑  נווית זומר, העסקה התפוצצה: יצרנית הטפטפות מצרפלס לא תימכר לקרן זרה, באתר ynet, 29 בינואר 2020
↑   אורה קורן, החברה הישראלית שתעזור לחקלאים ההודים, באתר TheMarker‏, 15 בפברואר 2018
↑  עמירם כהן, ספונסר חדש להפועל אוסישקין תל אביב: חברת מצרפלס - יצרנית הצנרת מקיבוץ מצר, באתר TheMarker‏, 30 בינואר 2011
↑  מערכת גלובספורט, ‏הפועל ת"א כדורסל: חסות ראשית בשווי מאות אלפי שקלים, באתר גלובס, 4 באוקטובר 2012
מצודת אגרה

הכניסה למסגד המובילה אל אחד הגנים והמסגד
מצודת אגרה (בהינדית: आगरा का क़िला) היא אתר מורשת עולמית בעיר אגרה שבהודו. המצודה ידועה גם בשמות "לאל קילה", "מצודת רוּז'" ו"המצודה האדומה של אגרה".
המצודה שוכנת במרחק 2.5 קילומטרים צפונית-מערבית לטאג' מהאל, והיא למעשה עיר מלכותית מוקפת חומה. מצודת אגרה היא המצודה החשובה ביותר בהודו. המלכים המוגולים באבור, הומאיון, אכבר, ג'אהאנגיר, שאה ג'האן ואורנגזב התגוררו במצודה, שבה ישבה גם הממשלה המוגולית. במצודה שכנו גם בית האוצר הגדול ביותר במדינה ומטבעה. שגרירים, מטיילים ומכובדים אחרים היו עולים אל המצודה כדי לבקר את השליטים המוגולים. בשנת 1983 העניק אונסק"ו למצודה מעמד של אתר מורשת עולמית.
היסטוריה

המצודה הייתה במקור בשליטתם של בני הצ'אוצ'אן. המצודה מוזכרת לראשונה ב-1080 כאשר כוח צבאי של האימפריה הע'זנווית. [דרושה הבהרה] סיקאנדאר לודי (1487–1517) היה הסולטאן הראשון של דלהי שעבר לאגרה והתגורר במצודה. לודי משל על המדינה מתוך המצודה ואגרה זכתה למעמד של העיר השנייה בחשיבותה. לודי מת במצודה ב-1517 ואיברהים לודי, בנו, החזיק בה במשך תשע שנים עד שהובס ונהרג בקרב פאניפאט. במהלך תקופת שלטונו דאג איברהים לודי לכך שבמצודה ייבנו מספר ארמונות, בארות ומסגדים.
המוגולים כבשו את המצודה מידיהם של הלודים ולקחו כשלל אוצר גדול, שכלל יהלום שבתקופה מאוחרת יותר נקרא "קוהינור". באבור נותר במצודה, שהה בארמונו של איברהים לודי, ובנה בתחום הארמון באר מדרגות (באולי/באורי). הומאיון הוכתר במקום ב-1530, אך הובס בבילגראם באותה שנה ונמלט מהודו. שר שאה (Sher Shah) החזיק במצודה במשך חמש שנים. בסופו של דבר הצליחו המוגולים להביס את שליט דלהי בקרב פאניפאט השני ב-1556 וחזרו לשלוט בצפונה של הודו.
אכבר הבין את חשיבותה האסטרטגית של המצודה, וב-1558 החליט להגיע לאגרה ולהפוך אותה לעיר הבירה הראשונה שלו. עבדול פאזאל, ההיסטוריון שלו, תיעד את המצודה וכתב שהיא הייתה ידועה כמבנה לבנים בשם "באדאל-גהאר". המצודה הייתה חרבה כאשר הם הגיעו אליה, ואכבר החליט לבנות במקומה מצודה גדולה ומבוצרת יותר. האדריכלים הניחו את היסודות בסמוך לנהר יאמונה, והמצודה נבנתה עם לבנים בחלק המרכזי ואבן חול אדומה בפני השטח החיצוניים. הבנייה הסתיימה ב-1573, ובסך הכול נמשכה שמונה שנים בעלות של 3,500,000 רופיות[דרוש מקור].
למכלול ארמונותיו של אכבר, הוסיף בנו ג'האנגיר מכלול ארמונות נוסף והאתר קיבל את צורתו הנוכחית בתקופת שלטונו של שאה ג'האן, נכדו של אכבר. שאה ג'האן הרס כמה מהמבנים הישנים בתוך המצודה כדי לבנות מכלול ארמונות משלו. בניגוד לסבו שבחר באבן חול אדומה, ואביו שבנה את ארמונותיו בציפוי טיח מיוחד, העדיף שאה ג'האן שהבניינים ייבנו משיש לבן, שקושט בטכניקת פיטרה-דורה ("אבן קשה" Pietra dura) האיטלקית שאך הגיעה להודו, כשבשיש מאקרנה לבן, מוטבעות אבני חן יקרות למחצה או בזהב. המוגולים שחיקו את האומנות הפלורנציאנית כינו את עבודת השיבוץ בשיש "פארצ'ינקארי" (Parchin kari) - מילולית "שיבוץ".
לקראת סוף ימיו נכלא שאה ג'האן במצודה, על ידי בנו אורנגזב. האגדה אומרת כי שאה ג'האן מת במואסאמאן בורג', מגדל עם מרפסת שיש המשקיפה על הטאג' מהאל.
המבנה המרהיב ביותר בתחום המצודה, שנבנה בתקופתו של שאה-ג'האן, הוא מסגד הפנינים (מוטי מסג'יד) הנמצא בתחום הסגור לביקור במצודה, בחלק המשמש את צבא הודו. את כיפות המסגד הצחורות ניתן לראות מכיכר העם דיוואן-י עאם.
ב-1666 הגיע לאגרה צ'האטראפאטי שיוואג'י, מייסד האימפריה המראטהית, כחלק מהסכם פוראנדהאר, כדי להיפגש עם אורנגזב בדיוואן-י ח'אס. שיוואג'י קיבל מקום בשולי הקהל ומאחורי אנשים בעלי מעמד פחות משלו, ובתגובה הוא עזב בזעם את המקום וב-12 במאי הוא נכלא במגורים של ג'אי סינג. שיוואג'י חשש מהוצאה להורג ולכן ברח ב-17 באוגוסט של אותה שנה. מחוץ ל"שער הפיל" (האטי-פול) במצודה מוצב פסל לזכר האירוע.
האימפריה המראטהית כבשה את המצודה ושלטה בו מרבית הזמן עד הכיבוש הבריטי במלחמה האנגלו-מרתית השנייה ב-1803.
במצודה התרחש אחד מהקרבות במסגרת המרד ההודי הגדול שפרץ ב-1857, שהוביל לסיום שלטונה של חברת הודו המזרחית הבריטית בהודו, וגרם תשעים שנות שלטון בריטי ישיר בהודו. סימני פגיעות תותחים בקירות המצודה, ובאחד מכיסאות ההכתרה עדיין נראים בבירור, וכן ישנו בתחום דיוואן-י עאם קבר לוחם בריטי שנהרג במקום.
מצודת אגרה זכתה בפרס אגא חאן לאדריכלות ב-2004, והדואר ההודי הנפיק בול לציון המאורע ב-28 בנובמבר של אותה שנה.
תיאור

המצודה מהווה דוגמה טיפוסית לאדריכלות המוגולית. ניתן לראות במצודה את ההבדל בין סגנון בניית המצודות הצפון הודי לזה של הדרומי.
המצודה בנויה בצורת מישור חצי מעגלי, שהמיתר שלו מקביל לנהר. גובהם של הקירות הוא כ-21 מטרים. ליד הסוללות יש ביצורים, חרכי ירי, מצ'יקולצים וקיר לבנים. בכל אחד מארבעת הצדדים של המצודה נבנה שער, כאשר אחד מהם נמצא מול הנהר.
שני שערים מתוך הארבעה מכונים "שער דלהי" ו"שער לאהור" (הנקרא לעיתים שער עמאר סינג).
שער דלהי, הפונה לכיוון העיר, נחשב לשער המרשים ביותר במצודה. מהשער הזה ניתן להגיע אל שער פנימי הנקרא האטהי פול (שער הפיל) שבו יש שני פסלי פילים בגודל מלא ועליהם רוכבים העומדים בכוננות. גשר מתרומם וכניסה עקומה הופכים את השער לבלתי חדיר.
שער דלהי שימש כשער שדרכו נכנס המלך. כיוון שהצבא ההודי (ובייחוד חטיבת הצנחנים) עדיין משתמש בחלק הצפוני של המצודה, שער דלהי אינו יכול לשמש כשער ציבורי. התיירים נכנסים דרך שער לאהור הנקרא כך כיוון שהוא פונה לכיוון העיר לאהור (כיום בפקיסטן).
למצודה חשיבות רבה מבחינת ההיסטוריה של האדריכלות. עבדול פאזאל תיעד חמש מאות בסגנון בנגלי וגוג'ראטי שנבנו במצודה. חלק מהבניינים נהרסו כדי לפנות מקום לארמונות השיש הלבנים. רוב הבניינים האחרים נהרסו על ידי הבריטים בין 1803 ל-1862 כדי להשתמש בחומרים לבניין. בצד הדרום-מזרחי של המצודה שרדו רק כ-30 בניינים מוגוליים הפונים כלפי הנהר. מתוכם, שער דלהי, שער אכבר ואחד הארמונות - "בנגלי מהאל" - נחשבים למייצגים הטובים ביותר של סגנון הבנייה האכברי.
שמו של שער אכבר שונה על ידי ג'אהאנגיר לשער עמאר סינג. השער דומה מבחינה סגנונית לשער דלהי, ושניהם נבנו בלבנים אדומות.
בנגלי מהאל נבנה גם הוא מאבן חול אדומה, וכיום הוא התפצל לאכברי מהאל וג'האגירי מהאל.
במצודה יש דוגמאות לעירוב מעניין בין אדריכלות אסלאמית לאדריכלות הינדית. בחלק מהקישוטים האסלאמיים יש תמונות (אסורות לפי האסלאם) של יצורים חיים - דרקונים, פילים וציפורים, במקום התבניות הקליגרפיות הנפוצות יותר בעיצובים אסלאמיים של משטחים שונים כגון קירות.
אתרים ומבנים בתוך המצודה

אנגורי באגה - 85 גנים המסודרים בצורה גאומטרית.
דיוואן-י עאם (היכל הקהל הציבורי) - שימש כמקום שבו המלך דיבר אל נתיניו והקשיב להם. בעבר הכיל גם את כס המלכות.
דיוואן-י ח'אס (היכל הקהל הפרטי) - שימש כמקום קבלת פנים עבור מלכים ואנשים חשובים אחרים. מכיל את כס המלכות השחור של ג'אהאנגיר.
הביתנים המוזהבים - ביתנים בצבע זהב עם גגות המועצבים בצורת כובע בנגלי.
ג'האנגירי מהאל - נבנה על ידי אכבר עבור בנו ג'אהאנגיר.
ח'אס מהאל - ארמון שיש לבן, אחת הדוגמאות הטובות ביותר לציור על שיש.
מאצ'י בהאוואן (סגירת הדגים) - מבנה גדול ששימש כהרמון ובעבר היו בו בריכות ומזרקות.
מינה מסג'יד (המסגד השמימי) - מסגד קטן, סגור לציבור.
מוטי מסג'יד (מסגד הפנינה) - מסגד פרטי של שאה ג'אהאן הסגור לקהל הרחב.
מוסאמאן בורג' - מגדל מתומן גדול עם מרפסת שממנה ניתן להשקיף על הטאג' מהאל. המקום שבו הוחזק שאה ג'אהאן על ידי בנו אוראנגזב.
נאגינה מסג'יד (מסגד אבני החן) - מסגד המיועד לנשים של חצר המלך, המאופיין על ידי באזאר נשים הנמצא מימין למרפסת. במקום זה נמכרה סחורה על ידי נשים בלבד.
נאובאת ח'אנה (בית התוף) - המקום שבו ניגנו המוזיקאים של המלך.
ראנג מהאל - המקום שבו גרו נשות המלך ופילגשיו.
שאהי בורג' - אזור העבודה האישי של שאה ג'האן.
שאה ג'האן מהאל - המבנה הראשון שבו ניסה שאה ג'האן להחליף את לבני החול האדומות של הארמון.
שיש מהאל (Sheesh Mahal, ארמון הזכוכית) - חדר הלבשה מלכותי שבו הקירות היו מקושטים בפסיפסים קטנים מזכוכית שהיו כמו מראות.
אזכורים בתרבות הפופולרית

המצודה ממלאת תפקיד חשוב ברומן "חותם הארבעה" מאת סר ארתור קונאן דויל.
המצודה מוזכרת בשיר של זמר הפופ המצרי הישאם עבאס.
עמוד מקושט
אחד הפתחים בתוך מוסאמאן בורג'
קהאס מהאל
מצודת אבן אמאל

אבן אמאל (Eben-Emael) היא מצודה בבלגיה בין העיר לייז' והעיר מאסטריכט ליד תעלת אלברט. המצודה נבנתה בין השנים 1931 ל-1935, הגנה על גבולה של בלגיה עם גרמניה, ונטען כי לא ניתן יהיה להכניעה. למרות זאת, נכבשה המצודה תוך יום אחד: ב-10 במאי 1940, יומה הראשון של המערכה על צרפת שהחלה בפלישה גרמנית לשטחי ארצות השפלה, נחתו בדאונים על המצודה 78 צנחנים מהדיוויזיה האווירית ה-7, והצליחו לחדור את ביצוריה. יום אחד לאחר מכן הם קיבלו תגבורת מגדוד הרגלים ה-151 הגרמני, ובצהרי יום ה-11 במאי נכנעה המצודה, ו-1,200 מגיניה נפלו בשבי.
המצודה

אבן אמאל, מצודה תת-קרקעית, הייתה תקוותה של בלגיה להגן על גבולה המזרחי מפלישה. במקרה של פלישה היו אמורים החיילים ששהו בה להגן או להשמיד שלושה גשרי מפתח. המצודה הגנה על הדרך האסטרטגית ללייז'. הרעיון להקים מצודה המגינה על הדרך ללייז' עלה בסוף המאה ה-19 אך הפך לריאלי רק לאחר חפירת תעלת אלברט במהלך שנות ה-30. בניית המצודה הושלמה ב-1935 והיא הוצבה בין נהר המז ותעלת אלברט. רוב מבני המצודה היו תת-קרקעיים, וכיפותיה המחוזקות בבטון ובפלדה נחשבו לבלתי חדירות.
הכנות הצבא הגרמני לכיבוש המצודה

המצודה הפכה לבעלת חשיבות אסטרטגית לקראת המערכה על צרפת. התוכנית הגרמנית דיברה על מתקפה חזקה ומהירה של קבוצת ארמיות בצפון, שאמנם הייתה מאמץ משני לעומת המאמץ העיקרי בדרום, אך עדיין הייתה בנויה על התקדמות מהירה אל תוך בלגיה. הצרפתים והבריטים, לעומתם, סמכו על הצבא הבלגי שישהה את הפלישה הגרמנית ככל האפשר, על מנת לאפשר להם לתפוס את העמדות המתוכננות על הנהר דייל, בעומק השטח הבלגי, עליהן התבססה תוכנית ההגנה הצרפתית. כך שחדירת קו ההגנה הבלגי על ידי הגרמנים, או העמידה עליו על ידי הבלגים, היו חיוניים להצלחת תוכניות הצדדים או לכישלונן. הגרמנים תכננו היטב את כיבוש המצודה. הם הקימו דגם של המצודה בצ'כוסלובקיה, באזור ביצורי הגבול הצ'כיים שנפלו לידם לאחר הסכם מינכן, שהיו מבוססים על דגמים מערביים. היטלר עצמו הגה את הרעיון לכבוש את המצודה תוך שימוש בדאונים, בטענה שהצנחה של מספר רב של אנשים לאזור מצומצם תהיה בלתי מאורגנת ומסוכנת. על תכנון הפעולה הופקד גנרל קורט שטודנט, מפקד דיוויזיית האוויר ה-7. על מנת לחדור את כיפות הבטון הכינו מהנדסי הוורמאכט מטענים חלולים מיוחדים. הכוח שנבחר למשימה היה בן חמש מאות צנחנים וכונה כוח הסער של קוך, על שם מפקדו האופטמן ולטר קוך. קוך עצמו נבחר לפקד על הפעולה בידי שטודנט והיטלר גם יחד. מתוך הכוח הזה נבחרה פלוגת צנחנים אשר הייתה מוכשרת גם כאנשי הנדסה קרבית, בפיקוד לויטננט רודולף ויציג, לנחות על גג המבצר ולהשתלט עליו.
הפשיטה המוטסת על המצודה

בצירוף של תכנון מדוקדק ומודיעין מדויק, וכן חוסר מוכנות מהצד הבלגי, בוצעה התוכנית של היטלר באופן מושלם ובהצלחה מוחלטת. בתחילה נחת כוח משימה ראשוני בפיקוד ויציג בדאונים על "גג" המצודה, ופוצץ את כיפות הבטון באמצעות מטענים חלולים, בהם השתמשו כדי להשמיד או לנטרל את ה"כיפות" בהן הותקנו תותחים. אל מול עמדות המקלעים השתמשו הצנחנים בלהביורים. הבלגים הצליחו להשמיד את אחד הגשרים, ובכך מנעו את מעבר הכוחות הגרמנים, אך גם מעבר תגבורות להגנת המצודה. למחרת הצטרפה אל הצנחנים תגבורת של גדוד הרגלים ה-151, שהיה חלק מהארמייה השישית, דבר שהביא לכניעתה בצהרי ה-11 במאי. לאחר הקרב עוטרו קוך וויציג בעיטור צלב האבירים הגרמני על גבורתם בקרב ועל הדרך בה פיקדו על אנשיהם.
לאחר נפילתה הוסבה המצודה למפעל תת-קרקעי שייצר את פצצות V-1 אך הייצור במפעל מעולם לא הגיע לפסים מעשיים. בעקבות הפעולה החלו בצבא ארצות הברית בהקמת יחידות מוטסות ומוצנחות בהיקף רחב.
כיום פתוחה המצודה לקהל.
לקריאה נוספת

ג'ון גאלבין, "היורדים לקרב", הוצאת מערכות, 1972, עמודים 33-42.
הערות שוליים

↑  לן דייטון, "מלחמת בזק : מעליית היטלר עד נפילת דנקירק", הוצאת מערכות, 1986, עמודים 180-183.
↑  באזיל לידל הארט, "הצד השני של הגבעה - שיחות עם גנרלים גרמנים", הוצאת מערכות, 1986, עמודים 118-119.
↑  ג'ון גאלבין, "היורדים לקרב", הוצאת מערכות, 1972, עמודים 35-36.
↑  גל פרל פינקל, רמה נוספת של ניידות במלחמה, מערכות, 19 במאי 2021.
↑  ג'ון גאלבין, "היורדים לקרב", הוצאת מערכות, 1972, עמודים 37-40.
↑  אליסטר הורן, "כך נפלה צרפת", הוצאת מערכות, 1987, עמודים 126-128.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565263805171  LCCN: n90711958  VIAF: 149056741   WorldCat (עם VIAF): 149056741
מכללת אפרתה

| --- | --- |

 מוסד חינוכי
 תקופת הפעילות:  1924–הווה (כ־100 שנה) 
 סטודנטים
 :  1,300 (נכון ל־2019) 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°45′24″N 35°13′07″E﻿ / ﻿31.756722222222°N 35.218583333333°E﻿ / 31.756722222222; 35.218583333333
 efrata.emef.ac.il
  (למפת ירושלים מוגדלת) מכללת אפרתה(למפת ירושלים רגילה) מכללת אפרתה(למפת הרי ירושלים רגילה) מכללת אפרתה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) מכללת אפרתה
 
מכללת אפרתה שבירושלים (לשעבר בית המדרש למורות של 'המזרחי') נוסדה בשנת תרפ"ד (1924) על ידי תנועת המזרחי כדי להכשיר מחנכות ברוח החינוך הציוני-דתי.המכללה מוסמכת להעניק לבוגרותיה תואר .B.Ed ותואר .M.Ed במגוון חוגים והתמחויות. כמו כן מנפיקה המכללה לבוגרותיה תעודת הוראה בהתמחות שלמדו.
היסטוריה

חמש שנים לאחר שנוסד 'בית המדרש למורים של המזרחי' (מכללת ליפשיץ כיום) הוחלט בוועידת תנועת 'המזרחי' בקרלסבד לייסד בית מדרש למורות ברוח ציונית-דתית ונקבעו עיקרי תוכנית הלימודים, אולם יישום ההחלטה התעכב. לבסוף הזמין המרכז העולמי של 'המזרחי' את ד"ר אהרון ליברמן שהיה רב ומחנך במוסדות 'עדת ישראל' בברלין, לנהל את המוסד.
בראש חודש אייר תרפ"ד (1924) נפתח 'בית המדרש למורות של המזרחי' בביתו של שאול נפתלי שבשכונת רוחמה בירושלים וארבעה ימים לאחר מכן החלו הלימודים.
היסטוריה > ציוני דרך

בשנת 1924 (תרפ"ד) נפתחה הכיתה הראשונה ובה למדו 25 תלמידות. בית המדרש שכן בביתו של שאול נפתלי בשכונת רוחמה שבירושלים.
בשנים 1925–1928 (תרפ"ה–תרפ"ח) עבר בית המדרש לביתו של ד"ר אהרון מאיר מזי"א שהיה נוח ומרווח יותר. נפתחו שתי כיתות ונוספו 34 תלמידות למוסד.
בשנת 1929 (תרפ"ט) עבר בית המדרש לרחוב סנט פאול (שבטי ישראל כיום) ושכן שם קרוב לעשור.
בשנת 1937 (תרצ"ז) בעקבות המרד הערבי, עבר בית המדרש מערבה לרחוב החבשים ושכן שם עד תום הפרעות.
בשנת 1940 (ת"ש) עבר המוסד לרחוב אלחריזי שבשכונת רחביה שבירושלים.
בעקבות הפיגוע בבנייני הסוכנות הסמוכים אסרו הבריטים גישה למקום, ובית המדרש הועבר לצריפים בחצר בית החולים ביקור חולים עד תום מלחמת השחרור.
בשנת תש"ט (1949) הגיע בית המדרש לרחוב בן יפונה 17 בשכונת גאולים ושם שוכנת המכללה עד היום.
היסטוריה > שמות המוסד

עם ייסודו נקרא המוסד 'בית המדרש למורות של המזרחי'. אולם בראשית שנות החמישים עם ארגון מערכת החינוך הממלכתית במדינת ישראל, התבקשו ראשי המוסד להחליף את שמו על מנת לא לזהות אותו עם מפלגה או עם ארגון מסוימים. בשנת 1954 נבחר השם החדש - 'בית המדרש ממ"ד למורות וגננות אפרתה' ובשמו המקוצר - 'סמינר אפרתה למורות וגננות' - על שם מיקומו בדרך בית לחם היא אפרתה שבירושלים, וכרמז לאישיותה של מרים הנביאה, שנקראה 'אפרת' על פי המדרש והייתה "מורה לנשים" ו"פָרו ורָבו ישראל על ידה".
בשנת 1994 עם קבלת ההסמכה מהמועצה להשכלה גבוהה להעניק תואר ראשון (B.Ed) לבוגרות המוסד - שונה שמו ל'אפרתה - המכללה האקדמית לחינוך'.
בשנת 2010 התאחדה המכללה עם מכללת 'אמונה' תחת השם בית הספר 'אמונה' לאומנויות ובית הספר 'אפרתה' לחינוך ולהוראה. שמה של המכללה המאוחדת כיום הוא 'מכללת אמונה-אפרתה - המכללה האקדמית לחינוך ולאמנויות'.
היסטוריה > אפרתה כיום

בשנת תשע"ט (2019) לומדות במכללה כ-1,300 סטודנטיות במגוון המסלולים והתוכניות וסגל המורים מונה כ-200 מרצים.