stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנהרת סייקן
המנהרה

הרעיון לקשר את האיים הוקאידו והונשו בתחבורה יבשתית הועלה כבר ערב מלחמת העולם הראשונה, אך עבודת הכנה של ממש לפרויקט החלה רק ב-1946. היא הומרצה על ידי אסון טביעת המעבורת טויה מארו במצר צוגרו בשנת 1954 ועל ידי עליית הפעילות הכלכלית ביפן בשנות החמישים ושנות השישים, אשר הגבירה את היקף התעבורה על פני המצר.
בעקבות עבודות הסקר הגאולוגיות המקדימות שנערכו - לרבות קידוחים בקרקעית מצר צוגרו - הוחלט לכרות את המנהרה בעברו המזרחי של המצר. עבודות הכרייה החלו בספטמבר 1971 ובמסגרתן נפרצו מנהרת ניסיון, המנהרה העיקרית ומנהרת שירות. השימוש במכונה לכריית מנהרות הופסק במהרה בשל קשיים שונים והמשך העבודה נעשה באמצעות פיצוץ דינמיט וקידוח בציוד מיכני.
ב-27 בינואר 1983 נפרצה מנהרת הניסיון למלוא אורכה וב-10 במרץ 1985 נפרץ גם מלוא אורכה של המנהרה העיקרית. מנהרת השירות חוברה אליה בפתחי רוחב במרווחים של 600 עד 1,000 מטרים. מנהרת הניסיון הותקנה לשמש כמנהרת שירות עבור קטע של חמישה קילומטרים במרכז אורך המנהרה העיקרית.
גובה המנהרה העיקרית הוא 7.85 מטרים ורוחבה 9.70 מטרים. השיפוע המקסימלי בה מגיע ל-1.2 אחוזים. במהלך הבנייה ניכרו 630 אלף מטרים מעוקבים של סלעים ואדמה ונעשה שימוש ב-17 אלף טון של פלדה וב-85 אלף טון של צמנט. עלות הבנייה הגיעה ל-3.6 מיליארד דולר.
המנהרה העיקרית נפתחה לתנועה ב-13 במרץ 1988. הקו הפועל דרך המנהרה נקרא קו צוגרו-קאיקו (Tsugaru-Kaikyō).
בעקבות פתיחת המנהרה פחתה תנועת הנוסעים במעבורות על פני מצר צוגרו (משיא של 9.36 מיליון נוסעים בשנה) עד שפסקה כליל בשנת 2001. לעומת זאת שירות מטענים מוסיף לפעול על פני המצר.
בשנת 2005 החלו עבודות להארכת קו רכבת השינקנסן המהירה באי הונשו, עד מנהרת סייקן ולהתאמת הפסים שבתוכה לרכבת זו. שירות שינקנסן לעיר הקודאטה בדרום האי הוקאידו החל בפעולתו במרץ 2016.
התחנות במנהרה

בקרבת קצות המנהרה ניבנו שתי תחנות, המיועדות למילוט במקרה של שרפה או תאונה - תחנת טאפי-קייטיי (Tappi-Kaitei) מדרום ותחנת יושיאוקה-קייטיי (Yoshioka-Kaitei) מצפון. אלו הן שתי תחנות הרכבת הראשונות בעולם שניבנו תחת לפני הים (בעומק של 135 ו-149.5 מטרים, בהתאמה). בשתיהן מותקנות מערכות אזהרה תת-אדומות מפני אש, מפוחים לפינוי עשן, מערכת מתזים לכיבוי אש ומצלמות טלוויזיה. בתחנת טאפי-קייטיי הותקן קו פוניקולר תת-קרקעי באורך של 800 מטרים, המאפשר הובלת נוסעים במקרה חירום אל פני השטח ומחוץ למנהרה.
בשתי התחנות הופעלו בעבר מוזיאונים אודות בניית והפעלת המנהרה שנערכו בהם ביקורים במסגרת סיורים מיוחדים. בעקבות תחילת הכשרת המנהרה לשימוש על ידי רכבת השינקנסן נסגרו המוזיאונים והחללים שבהם נמצאו מנוצלים לצורך העבודות.
הערות שוליים

↑  מקור: http://jr.hakodate.jp/global/english/train/tunnel/tunnel_omosiro.htm.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544267405171  GND: 7631435-2  LCCN: sh90006061  NDL: 001141355  VIAF: 304060301   WorldCat (עם VIAF): 304060301
שער הרחמים

ערך זה עוסק באחד משמונת שערי ירושלים בחומת העיר העתיקה. אם התכוונתם לשיר של מאיר בנאי, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שער העיר, מבנה אדריכלי, אטרקציה תיירותית 
 על שם:  Mercy of God in Islam 
 כתובת:  העיר העתיקה 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל
 הקמה ובנייה
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות אסלאמית 
 מידות
 גובה:  11.5 מ' 
 קואורדינטות:  31°46′44″N 35°14′13″E﻿ / ﻿31.778888888889°N 35.236944444444°E﻿ / 31.778888888889; 35.236944444444
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) שער הרחמים(למפת ירושלים העתיקה רגילה) שער הרחמים(למפת ירושלים רגילה) שער הרחמים(למפת ירושלים מוגדלת) שער הרחמים he
 
תקריב של שער הרחמים (2012)
מפת הר הבית
פנורמה של שער הרחמים מכיוון מזרח
שער הרחמים בציורו של דייוויד רוברטס (ליתוגרפיה של הצייר לואי האג), 1842
שער הרחמים (בערבית: باب الرحمة, בתעתיק מדויק: בּאבּ אלרחמה) הוא אחד משערי ירושלים הנמצא בצדה המזרחי של חומת ירושלים, בחלק החומה המהווה גם את החומה המזרחית של הר הבית. הוא מורכב למעשה משני פתחים, החסומים כיום בלבנים. שמו של הפתח הצפוני שער התשובה ושל הדרומי שער הרחמים. שער הרחמים היה היחיד מבין שערי החומה שמוביל ישירות להר הבית.
במסורת היהודית מקובלת האמונה שזהו המקום דרכו ייכנס המשיח לירושלים ויביא את הגאולה הסופית. לשער יש משמעות דתית רבה עבור יהודים, והוא נחשב למקום של תפילה ועלייה לרגל.
בשנת 2003 ניתן צו אלוף פיקוד לסגור את המקום עקב פעילות של ארגון הטרור חמאס. בשנת 2019 נכנסו לתוך המתחם פעילי ווקף והשתלטו עליו. בתחילה המשטרה ניסתה למנוע את כניסתם בצו של בית משפט. אך הוואקף התעלם מכך, והמשיך בעבודות בניה במקום. מאז, פועל בבית השער בית תפילה ולימוד מוסלמי.
הכניסה למבנה השער היא דרך הר הבית בלבד. מעל השער ניצבת עמדה של משטרת ישראל.
היסטוריה > התקופה הביזנטית

מבנה השער קיים מאז המאה ה־7, ראש השער וסביבו מעוטרים בעיטורים שעל פי סגנונם שייכים לתקופה האומאית. באזור נמצאו גם שרידי שער כניסה קדום יותר מהתקופה הרומית.
על פי הארכאולוג דן בהט, ההקשר היסטורי של הקמת השער היה בתקופה הביזנטית. בשנת 628, עבר דרכו הקיסר הביזנטי הרקליוס בראש תהלוכה גדולה, בה הושב הצלב של כנסיית הקבר למקומו בירושלים. הצלב, שעל פי המסורת, זוהה בידי הלנה אמו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס, כצלב שעליו נצלב ישו, נשדד על ידי הפרסים כאשר כבשו את העיר בשנת 614, והשבתו נחשבה לניצחון גדול לנוצרים. מבנה השער אינו מתאים לשמש כשער הגנה משום שהוא רחב, הכניסה אליו היא חזיתית (ולא בזווית, כבשער מגן) וכיוון שמכה אחת של איל ניגוח בעמוד המרכזי תמוטט את כולו. לפיכך, מדובר ככל הנראה בשער ניצחון שנבנה בשלהי התקופה הביזנטית לציון נס השבת הצלב על ידי הרקליוס. אולם, הגישה המקובלת על רוב החוקרים קושרת בין השער לבין שאר המבנים הקדומים בהר הבית ששרדו, ומייחסת אותו לפעולות הבנייה של שליטי בית אומיה.
היסטוריה > התקופה המוסלמית

כעשור לאחר מכן (638) נפל השלטון הביזנטי-נוצרי עקב הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל. כאשר ביקש הח'ליף עבד אל-מלכ לבצר את הר הבית על מנת להקים בו את כיפת הסלע, מבנה השער שקיים היום נבנה אז, והוא שולב בחומת המתחם המשוקמת. ייתכן ונאטם, משום שהשארתו פרוץ היוותה סיכון ביטחוני. חלק מהחוקרים סבורים שהשער נאטם יותר מאוחר במאה העשירית, מסיבות דתיות ויצא מכלל שימוש רק אז. מול השער האטום התקיימו באותה תקופה תפילות של יהודים קראים, כפי שמשתקף במסמכים מן הגניזה הקהירית.
לפי דיווחי עולי הרגל, גם בימי צלאח א־דין היה השער חסום. פתחיה מרגנסבורג שביקר בירושלים במאה ה־12 מתאר את השער הנעול:
"ובירושלים יש שער וקורין לו שערי רחמים. ואותו השער ממולא אבנים וסיד ואין שום יהודי רשאי לבא שמה וכל שכן גוי. ופעם אחת רצו הגוים להסיר[ו] ולפתוח השער ונתרעשה ארץ ישראל והיתה מהומה בעיר עד שחדלו. ויש מסורת ביד היהודים שדרך אותה שער גלתה השכינה ובו עתיד לשוב. והוא מכוון כנגד הר הזיתים והר הזיתים נמוך ממנו והעומד בהר הזיתים רואהו"
נאסיר אי-ח'וסרו שביקר בירושלים בשנת 1047 דיווח, שהאתר שימש בתקופה זו כמסגד: "מסגד נאה מקושט במיני שטיחים ומוקצים לו משרתים [יעודיים, לא משרתיו של החראם] ובאים אליו אנשים רבים המתפללים בו והוא קיים עוד לפני חזרתו בתשובה של דוד. כל אדם שם מייחל לתשובה ולהסתלקות מהחטאים".
היסטוריה > ממלכת ירושלים הצלבנית

גוטפריד מבויון, מנהיג מסע הצלב הראשון, פרץ את השער ונכנס לירושלים דרכו, בדומה להרקליוס. בתקופת ממלכת ירושלים נפתח השער פעמיים בשנה לצורך צעדות ליטורגיות, ביום ראשון של הדקלים באפריל ובחג רוממות הצלב בספטמבר, שבא לאזכר את כניסתו של הרקליוס.
היסטוריה > התקופה הממלוכית

בתקופה הממלוכית היה שוב השער סגור, אך לא בחסימת אבן אלא בשערי ברזל. תיאור דומה עולה כמאתיים שנה לאחר מכן מדברי אשתורי הפרחי בספרו 'כפתור ופרח', בו הוא מספר כי ”יש בכותלו שני שערים גבוהים מאד בכפות מחוץ ודלתותיהם ברזל, והם סגורים לעולם וקוראים להם ההמון 'שערי רחמים', ומסתבר שהם אותם שערים שעשה שלמה לגמול חסדים: אחד לחתנים ואחד לאבלים”.
גם בתקופה הממלוכית שימש המקום כמסגד. אלעמרי (1347) מביא מידע לגבי בית השער: "מסג'ד באב אלרחמה. ארכו ממזרח למערב 30 אמות ורוחבו מדרום לצפון 14 אמות וחצי. רוחב המחראב [כנראה הפתח בקירו הפנימי הדרומי של בית השער] שלוש אמות ורבע ומתפלל בו אימאם משלו. שש כיפות אבן מסותתת, ניצבות על שני עמודי צור לבנים ושני עמודי תמך. מסגד זה משתרע על השטח של פנים שני השערים הנקראים שער הרחמים".
היסטוריה > התקופה העות'מאנית

בתחילת המאה ה־16 בנה הסולטאן העות'מאני סולימאן הראשון את חומת ירושלים העות'מאנית, ובמסגרת הבנייה שולב מבנה השער הקדום, כאשר נאטם באבנים דומות לאבניה החומה.
היסטוריה > בתקופת המנדט הבריטי

בדצמבר 1917 העלה מייג'ור-גנרל דאוניי (Dawnay), אחד מיועציו של גנרל אלנבי, שהיה בקיא במסורות ארץ ישראל, הצעה לפתוח את שער הרחמים כך שהגנרל אלנבי יכנס לירושלים כמו ישו, הרקליוס וגודפרי מבויון לפניו, וזאת על מנת "להגשים את הנבואה המוסלמית העתיקה" על בואו של משיח הנוצרים דרך השער ואף לנצל את תעתיק שמו לערבית אל-נאבי (הנביא). אלנבי, שהתנער מכל יומרה משיחית, סירב לכך.
במסורת היהודית

בתקופה הערבית זכה השער להיות אחת הנקודות החשובות ביותר במסורת סיבוב השערים של קהילת הקראים בירושלים (קהילת אבלי ציון) ונערכו מולו תפילות, בקשות וקינות. המתפללים התלוננו על כך שהערבים הפכו את המקום למקום זריקת אשפה ובית קברות. כך למשל בקינת "אבלי ציון" נאמר: "שער הקדים היה מעבר לטמאים ועווילים", תפילת סלמון בן ירוחִם בה נאמר: "והנה היום כל שעריו עזובים נטושים, ועל שערי קדים קברי זדים ארורים" והקדמת סהל בן מצליח ל"ספר המצוות": "ואחינו האבלים לילה ויומם לא יחשו בראותם מטות המתים מובאות אל המקום אשר עמד שם ארון האלוהים, ואחרי יוציאם לקברם סביבות המקדש".
מסורת יהודית נוספת, נפוצה מאוד בימי הביניים, מקשרת את שער הרחמים עם מדרש אגדה המתייחס למשנה, מסכת מדות, פרק ב', משנה ב' (כל הנכנסין להר הבית, נכנסין דרך ימין ומקיפין ויוצאין דרך שמאל – חוץ ממי שאירעו דבר, שהוא מקיף על השמאל. מה לך מקיף לשמאל? שאני אבל – השוכן בבית הזה ינחמך; שאני מנודה – השוכן בבית הזה, ייתן בליבם ויקרבוך, דברי רבי מאיר) וקושר אותה לימי מקדש שלמה, הקיים במקורות במספר מקבילות :"ראה שלמה כת של גומלי חסדים ובנה להם לישראל שני שערים אחד לחתנים ואח' לאבלים ולמנודים. בשבת היו מתקבצין יושבי ירושלים ועולין להר הבית ויושבין בין שני שערים הללו כדי לגמול חסדים לזה ולזה". ר' אשתורי הפרחי (1322), כתב למשל: "מסתבר שהם אותם שני השערים שעשה שלמה לגמול חסדים אחד לחתנים ואחד לאבלים ומנודים וכמו שנזכר [ב]מסכת סופרים". יצחק חילו (1333) כתב: "לפנים היו שני שערים אחד לחתנים ואחד לאבלים כמו שאמרו בפרקי דר' אליעזר"; מסורת זו שבה ונזכרת גם אצל משולם מוולטרה (1481) ואצל משה באסולה (1522), שציין: "יש לבית המקדש ב' שערים מברזל סגורים... וקורין להם "שערי רחמים" ואומרים שבאחד היו נכנסים החתנים ובאחד האבלים".
היותו של השער סתום, סייעה להעצמת ההגות והמסורת היהודית על המשיח המתמהמה והנחסם בידי כוחות זרים. לאחר חסימת השער, הפך האזור שמחוץ לכותל המזרחי לבית קברות מוסלמי. יש אמונה בקרב היהודים, שהמוסלמים מבקשים בכך למנוע את ביאת המשיח, בחשבם שאליהו הנביא הכהן לא יוכל לעבור בבית הקברות, שמא ייטמא, ובכך תעוכב גאולתם של היהודים. אולם בהלכה היהודית קיימות דעות כי בית קברות של גויים אינו מטמא, אלא רק מגע ישיר במת או בנשיאתו.
יודעי חן אומרים: השערים מכוונים נגד שבעה ימי שבתא, כל שער כנגד יומו, ששה שערים כנגד ששת ימי המעשה, והשער השביעי – "שער הרחמים" במזרחה של חומה – כנגד יום השבת. ומצפה שער הרחמים ליום שכולו שבת ומנוחה לחיי העולמים.
כל שבעת השערים – אף שער הרחמים – פתוחים היו, אלא שגויים סתמוהו באבנים. יודעים הם שדרך שער זה עתיד מלך המשיח להיכנס לבית הבחירה ולכן חסמו את השער, כדי לעכב את הגאולה. ועוד עשו, הסמיכו את קבריהם אל השער כדי לטמא — חלילה – את מלך המשיח מטהרתו.
במסורת הנוצרית

על פי המסורת הנוצרית שער הרחמים הוא השער דרכו נכנס ישו לירושלים[דרוש מקור]. זהו גם מקום פגישתם המסורתי של יהויקים הקדוש ואנה הקדושה, הוריה של מרים, אם ישו שנקרא בבשורה האפוקריפית פסאודו-מתי בשם "שער הזהב".
בתרבות

משנת 1977 צורף דימוי שער הרחמים בשטר של 500 לירות, ומשנת 1980, בשטר של 50 שקל, שהנפיק בנק ישראל.
בשירו של מאיר בנאי, "שער הרחמים", מוזכר השער מספר פעמים.
גלריה

שער הרחמים – מבט מצד מזרח ולרגליו מצבות בית הקברות המוסלמי
תצלום אוויר של שער הרחמים והבניין שבנוי סביב בית השער, בתוך הר הבית, במבט מלמעלה, ומדרום.
שערי התשובה והרחמים, נעולים; מבט מהר הבית
תצלום של שער הרחמים במבט מתוך הר הבית, 2005
ראו גם

הכותל המזרחי
שער שושן
שערי ירושלים
לקריאה נוספת

אלי שילר, שער הרחמים, ירושלים 1975
שלומית גרא, שער הזהב בירושלים: שער הרחמים [עבודת מחקר לקבלת תואר דוקטור], תל אביב, 1986
מיתולוגיה נורדית (ספר)

| --- | --- |

כריכת הספר במהדורה העברית
 מידע כללי
 מאת:  ניל גיימן 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מיתולוגיה, פנטזיה, סיפורת
 הוצאה
 הוצאה:  הכורסא (עברית)
 תאריך הוצאה:  2017 (מקור) / 2019 (עברית)
 מספר עמודים:  251 (מהדורה עברית)
 הוצאה בעברית
 תרגום:  תומר בן הארון
 
מיתולוגיה נורדית (באנגלית: Norse Mythology) היא אסופת סיפורים מן המיתולוגיה הנורדית ששוכתבו על ידי הסופר האנגלי ניל גיימן. הספר יצא לאור לראשונה בשנת 2017 ושנתיים לאחר מכן בעברית. הספר כולל הקדמה מאת המחבר, 17 פרקי מיתולוגיה, ביניהם "חתונתה יוצאת הדופן של פריה" (הידוע גם כן כהבלדה על ת'רים מהאדה הפואטית), "ילדיו של לוקי" בו מסופר על כבילתו של הזאב פנריר וכן הערות ומונחון.
תוכן הספר

הספר מגולל ב-17 פרקים קצרים את הלך המיתולוגיה הנורדית באמצעות שימוש בסיפורים נודעים מן האדות הפואטית והפרוזאית.
במהלך כתיבת הפרקים, ערבב גיימן מהתכנים של שתי האדות ויצר פרקים משולבים.
גיימן מציין בהקדמת הספר שבשל המיעוט הרב של מידע וסיפורים שנשתמרו במהלך השנים מאז שנכתבו, הוא נאלץ לשכתב מחדש חלקים מסיפורים שלמים ולשנות ולהוסיף פרטים בעלילות הספר, דבר שגרם למספר סתירות בין עלילות הפרקים.
ביקורת

הספר קיבל שלל ביקורות חיוביות, שחלקן שיבחו לטובה את השימוש הישיר והעקיף באדות. קירקוס ריוויוז כתבו ”נהדר. מושלם בשביל חובבי ספרות ופנטזיה אבל גם בשביל סטודנטים ללימודי דתות ומיתולוגיה.” מייקל דירדה, מבקר הוושינגטון פוסט כתב: ”עיבוד מרתק ומותח לאגדות הידועות. הקורא יקרא בשמחה עוד ועוד וישתאה מול יכולת הסיפור המופלאה של גיימן.” ביקורות נוספות שיבחו בחיוב רב את ספרו של גיימן, ביניהן של אוניברסיטת המידווסטרן סטייט והגרדיאן.
עיבודים לספר > תשדיר רדיו

הספר עובד לתשדיר רדיו באורך כ-90 דקות ששודר ברשת הרדיו של ה-BBC. בתשדיר קריינה את הסיפור דיאנה ריג ודיבבו דרק ג'קובי בתור אודין, קולין מורגן בתור לוקי, נטלי דורמר בתור פריה (או פריגה) ונתנאל מרטלו-וויט בתור תור. גיימן עצמו אף קריין כשדרן הרדיו בתור הופעת קמע.
גרסת ספר מוקלט בקיריונו של גיימן יצאה לאור בפברואר 2017 וזכתה גם היא לשבח מההניו יורק טיימס שתיאר את קריינותו של גיימן כ"מפתה".
עיבודים לספר > קומיקס

דארק הורס קומיקס עיבדו את הספר לסדרה של 18 גיליונות קומיקס. קרייג ראסל סיפק את התסריטים, העיצוב והעטיפה לכל גיליון. הצביעה והציור נעשו על ידי מספר אמנים שונים, ביניהם מייק מיגנולה, ג'רי אורדווי ודייב סטיוארט.
הערות שוליים

↑  "Norse Mythology, Kirkus Books". Kirkus Reviews.
↑  Dirda, Michael (February 14, 2017). Neil Gaiman’s suspenseful and surprising ‘Norse Mythology’. הוושינגטון פוסט.
↑  Fields, Peter; Gaiman, Neil (2018). "Review of Norse Mythology, Gaiman Neil". Rocky Mountain Review
↑  Haynes, Natalie (February 12, 2017). "Norse Mythology by Neil Gaiman review – a rich retelling". הגרדיאן
↑  Neil Gaiman’s Norse Mythology. BBC programmes
↑  Natalie Dormer, Colin Morgan and Derek Jacobi cast in Neil Gaiman’s Norse Mythology on Radio 4. Radio Times
↑  Yuknavitch, Lidia (May 15, 2017). "The Story of Thor, in the Voice of Neil Gaiman (Published 2017)". The New York Times
↑  McMillan, Graeme. "Dark Horse Comics to Adapt Neil Gaiman's 'Norse Mythology'". The Hollywood Reporter
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: a1c3e8eb-e23a-4853-b515-521bc215227e
מלחמה כוללת

ערך זה עוסק בהגדרת מונח כללית. אם התכוונתם לנאומו של יוזף גבלס ב-18 בפברואר 1943, ראו .
מלחמה כוללת או מלחמה טוטאלית היא מלחמה בה משתמשים בכל אמצעי הלחימה ובכל המשאבים העומדים לרשותה של מדינה, ללא הגבלות, על מנת לחסל לחלוטין את התנגדות האויב. במלחמה זו אין הבדל בין לוחמים ללא לוחמים שכן כל האנשים מאותה המדינה, חיילים ואזרחים כאחד, נתפסים כנוטלים חלק במאמץ מלחמתי פעיל. עדויות על מלחמות כוללניות קיימים משחר ההיסטוריה האנושית אך רק באמצע המאה ה-19 הוגדר המושג לראשונה כסוג נפרד של מלחמה.
לעיתים משמש המונח כתרגום ל-"Full-scale War", שבא להבדיל בין מלחמה בין שתי מדינות באמצעות צבאות סדירים לבין מלחמה א-סימטרית או עימות מוגבל המתרחש בעיקר בין מדינה למיליציות, ארגוני גרילה וארגוני טרור.
היסטוריה > המאה ה-18 והמאה ה-19

עקרונות המלחמה הכוללת גובשו לראשונה בצורה מסודרת בעת המהפכה הצרפתית. הרפובליקה הצרפתית שזה אך קמה מצאה עצמה מאוימת על ידי קואליציה חזקה של מדינות אירופאיות. הפתרון היחיד בעיניי הממשל היעקוביני היה לרכז את כל משאבי המדינה למען מאמץ מלחמתי חסר תקדים. הממשל הוציא הוראה לגיוס חובה שקראה לכל הגברים הכשירים להתגייס לצבא. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה המודרנית שנעשה שימוש בשיטת גיוס חובה להמונים. הממשל קרא גם לכל אזרחי צרפת שלא היה ביכולתם לשרת בצבא, נשים, ילדים וזקנים לתרום את חלקם למאמץ המלחמתי על ידי סיוע לוגיסטי וטיפול בפצועים.
הצבא הצרפתי הובס בסופו של דבר בקרב ווטרלו אך המלחמות שינו ללא היכר את הצבאות האירופאים כאשר לראשונה גדל הכוח הצבאי הממוצע מכ-150 אלף איש לקרוב למיליון. דבר בולט נוסף שניכר במלחמה זו בניגוד למלחמות אחרות הייתה כמות האבדות העצומה שספגו שני הצדדים כאשר כמחצית מכל האבדות היו אזרחים.
מרד טאיפינג שהתרחש בסין בין השנים 1850 ל-1864 הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה המודרנית של סין בה נעשה שימוש בטקטיקות של מלחמה כוללת. בעת העימות ניסו שני הצדדים למנוע אחד מהשני השגת משאבים על ידי השמדת שדות חקלאים ומעשי טבח באוכלוסיות הערים שנכבשו. ההבחנה בין חייל לאזרח נעלמה כמעט לחלוטין כאשר כלל האוכלוסייה לקחה חלק במאמץ המלחמתי. עובדה זו הביאה את הצדדים הלוחמים לנהל מלחמה לא רק נגד צבא האויב אלא גם נגד האוכלוסייה האזרחית שתחת שלטונו. ההערכות לגבי מספר ההרוגים במלחמה זו נעים בין 20 ל-50 מיליון, לפי אומדן זה הייתה המלחמה עקובה מדם יותר ממלחמת העולם הראשונה וייתכן שאף יותר ממלחמת העולם השנייה.
ראו גם

הנאום בארמון הספורט - נאום בו הכריזה גרמניה הנאצית על התגייסות כוללת למלחמה טוטאלית.
מנעלניים

| מנעלניים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: שקנאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: מנעלניים
שם מדעי
 Balaenicipitidae

מנעלניים (שם מדעי: Balaenicipitidae) היא משפחה של עופות מסדרת השקנאים  ששויכה בעבר  לסדרת החסידאים וכללה שלושה סוגים. שניים מהם נכחדו ונותר רק סוג בעל מין אחד - המנעלן (Balaeniceps rex). משפחה זו קרובה למשפחת הטגואניים.
המשפחה הוגדרה ב-1853 על ידי החוקר הצרפתי שארל לוסיאן בונפרטה, בנו של לוסיאן בונפרטה.
המנעלן בעל מקור ענקי שצורתו חריגה: הוא פונה מטה ודומה לנעל,  מאפיין שהקנה לעוף את שמו. בקצה המקור יש קצה בולט מעוקל, העוזר לתפוס את הטרף. המנעלן הוא עוף גדול יחסית בגובה 1.5 מטר ומשקל של 4 עד 7 ק"ג. הוא חי סביב הביצות של אפריקה שמדרום לסהרה ובהן מחפש דגים, דו-חיים וטרף אחר אותו הוא לוכד בלסתותיו הגדולות.
סוגים

סוג ומין יחיד מנעלן (Balaeniceps rex)
Goliathia - נכחד. ייתכן שכלול בסוג מנעלן
Paludiavis - נכחד
מיכאיל בוגדנוב

| --- | --- |

 לידה:  2 במרץ 1952 (בן 72) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  רוסיה 
 השכלה:  המכון הממלכתי ליחסים בין-לאומיים של מוסקבה 
 פרסים והוקרה
 מסדר אל-קודס (2014)  תעודת כבוד נשיאותית של הפדרציה הרוסית  עיטור הכבוד של הפדרציה הרוסית  מסדר זאיד  Honorary worker of the Ministry of Foreign Affairs of the Russian Federation  מסדר הסרפים הקדוש מסרוב  מסדר סרגיוס הקדוש מראדונז'  תעודת הוקרה נשיאותית של הפדרציה הרוסית  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית  מסדר הנסיך הקדוש דניאל של מוסקבה, דרגה 3  עיטור הידידות (רוסיה)  עיטור אלכסנדר נבסקי  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית  העיטור סרגיי הקדוש מראדונז', דרגה שלישית  מדליית ההצטיינות של הרפובליקה הצ'צ'נית 
 
מיכאיל לאונידוביץ' בוגדנוב (ברוסית: Михаил Леонидович Богданов; נולד ב-2 במרץ 1952) הוא מדינאי ודיפלומט רוסי, סגן שר החוץ של רוסיה ושליחו המיוחד של נשיא רוסיה למזרח התיכון מאז ה-23 בינואר 2012.
מכהן גם כסגן יושב ראש החברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית.
ביוגרפיה

בוגדנוב נולד במוסקבה במרץ 1952. השלים את השכלתו האקדמית במכון הממלכתי המוסקבאי ליחסים בינלאומיים של משרד החוץ. למד ערבית ואנגלית.
משנת 1974 עובד כדיפלומט ונשלח לעבוד בשגרירויות הרוסיות בתימן, בלבנון ובסוריה.
בשנים 1989–1991 עבד במחלקת מדינות המזרח התיכון וצפון אפריקה במשרד החוץ הסובייטי ולאחר מכן עבד בשגרירות הרוסית בסוריה בשנים 1991–1994.
חזר למוסקבה ב-1994 ומונה לסגן מנהל מחלקת המזרח התיכון וצפון אפריקה במשרד החוץ של רוסיה. שנתיים לאחר מכן הוא נשלח לכהן כשגריר רוסיה בישראל במקומו של אלכסנדר בובין שפרש לפנסיה. בוגדנוב כיהן כשגריר רוסיה בתל אביב משנת 1997 עד 2002, כשחזר למוסקבה. עם שובו מונה למנהל מחלקת המזרח התיכון וצפון אפריקה עד שנת 2005, עת נשלח חזרה למזרח התיכון, הפעם לקהיר כדי לכהן כשגריר רוסיה במצרים. במקביל כיהן גם כנציגה של רוסיה בליגה הערבית.
ביוני 2011 מונה לסגן שר החוץ של רוסיה לענייני המזרח התיכון. ב-23 בינואר 2012 נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב מינה אותו לשליחו המיוחד למזרח התיכון. מאז המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה, בוגדנוב מעורב בניהול המשא ומתן מול ארגוני המורדים הסורים לצורך הגעה להסדר ולסיום מלחמת האזרחים בסוריה.
ב-2016 נקשר שמו לחשיפת מחמוד עבאס (אבו מאזן) כסוכן קג"ב בארכיון מיטרוחין בעקבות פעילותו כשגריר בסוריה.
דובר אנגלית, עברית וערבית.
ראו גם

אלכסנדר סלטאנוב
הערות שוליים

↑  אלי קלוטשטיין, אבו-מאזן סוכן קג"ב? ישראל מדברת עם הבוס שלו, באתר nrg
↑  אמיר בוחבוט‏, מבחן האש, המנגנון והעצם בגרון: רק המציאות תעיד על יציבות ההבנות בקרמלין, באתר וואלה, 1 במרץ 2019
| ראשי הנציגות הדיפלומטית של ברית המועצות ורוסיה בישראל ישראל |
| --- | --- | --- |
| ברית המועצות (1923–1955)ברית המועצות | פבל ירשוב • אלכסנדר אברמוב • מיכאיל בודרוב • דמיטרי צ'ובאחין • אלכסנדר בובין |  |
| רוסיה רוסיה | אלכסנדר בובין • מיכאיל בוגדנוב • גנאדי טראסוב • פיוטר סטגני • סרגיי יאקובלב • אלכסנדר שיין • אנטולי ויקטורוב |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1147802653  LCCN: no2018033978  VIAF: 3185151778213218130001   WorldCat (עם VIAF): 3185151778213218130001 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מנהרת התוקפנות השלישית

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מנהרת תקיפה 
 כתובת:  Jangdan-myeon 
 מדינה:  קוריאה הדרומית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1978
 תאריך פתיחה רשמי:  1978 
 מידות
 אורך:  1,635 מ' 
 קואורדינטות:  37°54′59″N 126°41′56″E﻿ / ﻿37.9164°N 126.699°E﻿ / 37.9164; 126.699
 
מנהרת התוקפנות השלישית
מנהרת התוקפנות השלישית (בקוריאנית: 제3땅굴), אשר מכונה גם המנהרה השלישית, היא מנהרה תת-קרקעית, אותה חפרה קוריאה הצפונית מתחת לאזור המפורז הקוריאני. המנהרה, אשר התגלתה ב-1978 על ידי כוחות הצבא של קוריאה הדרומית, נבנתה מתוך הכוונה לאפשר לכוחות הצבא של קוריאה הצפונית לבצע מתקפת פתע בשטחי קוריאה הדרומית. המנהרה ממוקמת מדרום לכפר פאנמונג'ום(אנ'), כ-44 קילומטרים מזרחית לסיאול.
משנות ה-70 ואילך התגלו בסך הכל ארבע מנהרות צפון קוריאניות, אשר חוצות את האזור המפורז הקוריאני לעבר קוריאה הדרומית. ישנן הערכות לכך שקיימות בסביבות 20 מנהרות נוספות, אשר עוברות גם הן מתחת לאזור המפורז, שטרם התגלו.
רקע

המנהרה התגלתה באוקטובר 1978, לאחר שהרשויות הדרום קוריאניות זיהו ביצוע של פיצוץ תת-קרקעי באזור. לקח בהמשך ארבעה חודשים לאתר את המנהרה ולחפור מנהרה שתוביל לתוך המנהרה הצפון קוריאנית.
בהמשך התגלה, שאורכה של המנהרה הוא כ-1,635 מטרים, גובהה הוא 1.95 מטר, ורוחבה הוא 2.1 מטר. המנהרה נחפרה כ-73 מטרים מתחת לפני הקרקע. לפי ההערכות, המנהרה נחפרה במטרה להשיק מתקפת פתע של כוחות צבא צפון קוריאנים בסיאול, וכמו כן ההערכה היא שבמנהרה מסוגלים לעבור בשעה אחת כ-30 אלף חיילים צפון קוריאנים חמושים בנשק קל.
בעקבות הגילוי של המנהרה קוריאה הצפונית הואשמה בהפרת הסכם שביתת הנשק הקוריאני משנת 1953. בעוד שבתחילה קוריאה הצפונית הכחישה שלקחה חלק בבניית המנהרה, בהמשך היא טענה שהמנהרה הייתה חלק ממכרה פחם.
אטרקציה תיירותית

הממשל הדרום קוריאני בחר לבסוף להנגיש את המנהרה לציבור, ובעקבות כך עם השנים היא הפכה לאטרקציה תיירותית מרכזית, אם כי היא ממשיכה להיות תחת שליטה צבאית.
בנוסף, חל איסור מוחלט לצלם בתוך המנהרה. הביקור במנהרה נמשך רק עד נקודת הגבול, ומשם והלאה הצבא הדרום קוריאני חסם את המנהרה באמצעות שלושה מחסומי בטון.
ראו גם

האזור המפורז הקוריאני
מלחמת קוריאה
יחסי קוריאה הדרומית – קוריאה הצפונית
הערות שוליים

↑  "Korea Demilitarized Zone Incidents". GlobalSecurity.org.
↑  J. F. Vesecky; W. A. Nierenberg; A. M. Despain (באפריל 1980). Tunnel Detection (PDF). SRI International (JASON Technical Report) (Report). Federation of American Scientists. JSR-79-11. {{cite report}}:  (עזרה)
1 2  Secret Tunnel Under Panmunjom (PDF) (Report). Korean Overseas Information Service. באוקטובר 1978. אורכב מ-המקור (PDF) ב-4 במרץ 2016. נבדק ב-2 בינואר 2016. {{cite report}}:  (עזרה)
↑  Moore, Malcolm (26 במאי 2009). "Inside North Korea's Third Tunnel of Aggression". The Daily Telegraph. אורכב מ-המקור ב-13 ביולי 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Strauss, Steven D. (2002). The complete idiot's guide to world conflicts. Alpha Books. pp. 121. ISBN 978-0-02-864366-3.
↑  Armstrong, David (3 ביוני 2007). "SEOUL lives life on the edge / Just 35 miles from the border with North Korea, the city crackles with a newfound sense of style". San Francisco Chronicle. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Foreigners who found DMZ". JTBC News (בקוריאנית). 2018-04-30. נבדק ב-2018-05-11.
ארבעת המנהרות הצפון קוריאניות שהתגלו לאורך השנים לאורך הגבול בין קוריאה הדרומית לקוריאה הצפונית