פליסיאן רופס
אמנות

היסטוריונים של האמנות אינם מחשיבים את רופס כדמות חשובה של האמנות של סוף המאה ה-19, אפילו בקרב הסימבוליסטים, ובכל זאת אף סקירה ראויה של הסימבוליזם אינה יכולה להתעלם ממנו. חלק ממבקריו פוסלים אותו כמאייר/פורנוגרף של רומנים מהמאה ה-19, אבל אחרים מסתכלים מעבר לארוטיקה וכותבים עליו באופן אוהד ומכבד. הוא נחשב כאמן הבלגי הגדול ביותר בתקופתו על ידי בודלר (מבקר אמנות משפיע וגם משורר). ז'אן-לוק דאבאל דיבר על "ההתפרצות המדהימה של הסימבוליזם שבעקבות פליסיאן רופס ובהשפעת גוסטב מורו, אפיינה את הציור הבלגי בתחילת המאה". לדברי אדית הופמן, האופי ה"ארוטי או למען האמת, הפורנוגרפי" של חלק גדול מעבודותיו של רופס "נובע לפחות בחלקו מהמשיכה שהייתה לנושאים אלה לאמן קרתני שמעולם לא שכח את רשמיו הראשונים מפריז". בניגוד ל"אמן הקרתני" של הופמן, אוקטב מירבו כתב "צייר, סופר, פילוסוף, מלומד, רופס היה כל זה".
פליסיאן רופס היה אמן פורה ורב-תכליתי. בנוסף ליצירות אמנות יפות המתארות נושאי ז'אנר, טבע דומם, נופים, חיי לילה דקדנטיים, ארוטיקה ויצירות סימבוליסטיות אייקוניות כמו פורנוקרטס, הוא הפיק מאות קומיקסים, קריקטורות, איורי ספרים ואפילו פרסומת מדי פעם. הסגנון שלו יכול לנדוד מריאליזם, לסימבוליזם, ולעיתים אף לגעת ברומנטיות ובאימפרסיוניזם. הדימויים שלו יכולים להיות פסטורליים (למשל "הסלעים של הגראנד מאלדה") או עירוניים (למשל "מאורת המלחים"); ביקורות חברתיות ופוליטיות הן אוהדות (למשל "שביתה", "הפחם") והן ארסיות (למשל "סדר שולט בוורשה"); תיעודיים (למשל "ראש זיילנדי") או פנטסטיים (למשל "הספרן"); ונעים בין פואטי ומטאפורי (למשל "הליירה") לריאליזם חריף (למשל "שותה האבסינת"). שלושה תצריבים המתארים בעלי חיים ממחישים תצוגה רחבה של גישות בסגנונות, טכניקות ומשמעויות נלוות בסיסיות (ראו גלריה II). הסלמנדרה היפנית והחיפושית נעשו בטכניקה משוחררת ובמחקר טבע פשוט ועיטורי, אחד מכמה פסטישים שעשויים מדפוס עץ יפני שהיו פופולריים ובעלי השפעה בקרב אמנים אירופאים בסוף המאה ה-19. "החתול", שבוצע בסגנון איור, כמעט אקדמי, מציג דמיון נעים של חתול, אך על הכיסא רקום הביטוי "Amica Non Serva" [חבר לא משרת], המעניק לדימוי הצנוע הזה הכרזת ריבונות שאינה גלויה מיידית לצופה המזדמן. "נפרד" או "גמישות קופית" משתמש בטכניקת בקיעה פתאומית ומשוננת כדי להעביר צביון נסתר פרימיטיבי, פסיכו-מיני, המקדים את האקספרסיוניזם בתחילת המאה ה-20.
מבקר האמנות וההיסטוריון הצרפתי ז'אן קאסו (אנ') הציג שלוש תקופות שונות בחייו האמנותיים של רופס: רומנטית 1855–1860; סימבוליסטית 1860–1870; ריאליסטית 1871–1898. אמנם תקופות אלו אינן נתמכות על ידי מבקרים אחרים, והן מנוגדות אפילו לבחינה השטחית ביותר של היצירה [למשל, יצירות סימבוליסטיות כגון פורנוקרטס (1878); Les Sataniques‏ (1882), הציור "הליירה", דף השער של Poésies של סטפאן מלארמה (1895); ו-Parallelism, דף השער של "כיסא" [בשר] של ורלן (1896) הופקו בתקופה "הריאליסטית 1871–1898" על פי קאסו], החיבור של קאסו בין רופס לריאליזם תקף וחשוב בהבנת עבודתו. בין אם צייר נושאי ז'אנר או חיי לילה פריזאיים דקדנטיים, רופס הפיק דימויים ריאליסטיים לאורך חייו האמנותיים והם מהווים חלק משמעותי מיצירתו. היבט זה של יצירתו נדחק לעיתים קרובות לשוליים או מתעלמים ממנו על ידי מחברים שעסוקים בדימויים הארוטיים והשטניים שלו (מתוך התלהבות או מתוך שלילה).
רופס נמשך לנושאים ז'אנריים לאורך חייו כשהוא ממשיך את המסורת הארוכה והעשירה של ציור ז'אנר ריאליסטי צרפתי-פלמי (למשל, האחים לה נאין (אנ'), אדריאן ברואר), אך גם מראה מודעות לבני זמנו כמו אונורה דומייה, ז'אן-פרנסואה מילה וגוסטב קורבה ומושפע מהם. אף על פי שהם מיוצגים בכמה אמצעים, הם מופיעים לרוב ברישומים ובתצריבים שלו. האנשים הכפריים והעובדים בחבל הוולוני של בלגיה היו נושאים תכופים, טופלו בדרך כלל בצורה פשוטה ואוהדת, כמו "במטבח של פונדק האמנים, באנסרמה". הקשישים מופיעים שוב ושוב ביצירות כמו "קייט הקשישה". רופס גם צייר וחרט לעיתים קרובות אנשים שנתקל בהם במסעותיו, שהיו לבושים בלבוש ותלבושות אתניות ואזוריות, לרוב בסגנון דוקומנטרי למדי. שתי דוגמאות כוללות "פסנתרן שייקר" ו"ראש זיילנדי": אחרות הן "לה דלקרליאן" (La Dalécarlienne‏, 1874)‏, "לה מוז'יק" (Le Moujick‏, 1874) ו"בפוסטה" (1879). רופס כתב פעם שהיה לו "הרצון לתאר את הסצנות והדמויות של המאה ה-19 שנראים לי כל כך מרתקים ומסקרנים". ויצירות כמו "מאורת המלחים", "שירו של כרוב" ו-"שותה האבסינת" יכולים להיחשב כיצירות של ריאליזם בדיוק כפי שניתן לראות בהן כיצירות של התנועה הדקדנטית (אנ').
רופס כתב פעם: "אהבת ההנאות הברוטליות, העיסוק האובססיבי בכסף ואינטרסים מרושעים נדבקו על פניהם של רוב בני דורנו, מסכה מרושעת שבה ניתן לקרוא את האינסטינקט הפרוורטי שהוזכר על ידי אדגר אלן פו באותיות גדולות: כל זה נראה לי מספיק משעשע ומאפיין כדי שאמנים בעלי כוונות טובות ינסו לשחזר את מראה תקופתם".
לדברי ה. ר. בלייקלי, "המחקר על רופס מקבע באופן לא פרופורציונלי את ההיבטים הארוטיים של האמנות שלו, ומסווג אותו באופן מצמצם כשונא נשים פרוורטי במקום לחקור את המורכבות של מערכות היחסים שלו עם נשים והעמדות שלו לגביהן".