stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פנצ'ו גונסאלס
ביוגרפיה

פנצ'ו גונסאלס נולד בלוס אנג'לס בשנת 1928 למשפחת מהגרים ממקסיקו. בגיל 14 הוא עזב את בית ספר והקדיש את עצמו לאימוני טניס. עזיבת בית ספר גרמה לכך שהוא היה יכול להשתתף בחלק מתחרויות. כמו כן הוא נעצר על גניבה ונשפט. בהתאם להחלטת איגוד הטניס הוא הוצא משורות הארגון. גונסאלס שירת שנתיים בצי ארצות הברית. לאחר שחרור מהצבא הוא חזר להתחרות.
בשנת 1947 גונסאלס קיבל הזמנה להשתתף בתחרויות ולייצג את מקסיקו אך סירב.
בשנת 1948 הוא ניצח בתחרות הגברים באליפות ארצות הברית הפתוחה. בשנת 1949 הוא שיחזר את ההישג. בשנת 1949 גונסאלס ניצח בתחרויות זוגות גברים באליפות וימבלדון ובאליפות צרפת הפתוחה. באותה שנה הוא היה חבר נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית שזכתה בגביע.
בשנת 1949 בהמלצת בובי ריגס הוא עבר לטנסי מקצועי וחתם על חוזה בגובה 75 אלף דולד. אמנם בסבב הופעות הראשון נגד ג'ק קרמר הוא הפסיד עם תוצאה 27-96.
בהמשך במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 גונסאלס ניצח בתחרויות רבות בהם השתתפו דון בדג', טוני טרברט, פרנק סג'מן, קן רוזוול ושחקנים בולטים נוספים.
בשנת 1968 כאשר למקצוענים היה מותר להשתתף בתחרויות גראנד סלאם גונסאלס הגיע לחצי הגמר באליפות צרפת הפתוחה.
משנת 1970 ועד ל-1985 גונסאלס היה מאמן במועדון טניס בבית מלון Ceasars Palace בלאס ווגאס.
פנצ'ו גונסאלס נפטר בשנת 1995 מסרטן.
הישגים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שנה | יריב בגמר | תוצאה |
| אליפות ארצות הברית הפתוחה 1948 | דרום אפריקה (1928–1994) אריק סטרג'ס | 6–2, 6–3, 14–12 |
| אליפות ארצות הברית הפתוחה 1949 | ארצות הברית טד שרודר | 16–18, 2–6, 6-1, 6–2, 6–4 |
הכלב היהודי

| --- | --- |

הכלב היהודי
 מידע כללי
 מאת:  אשר קרביץ
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  ידיעות אחרונות - ספרי חמד
 תאריך הוצאה:  2007
 מספר עמודים:  219
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  978-0-983868-53-8
 הספרייה הלאומית:  002573657
הכלב היהודי הוא ספר מאת אשר קרביץ אשר מתאר את השואה מנקודת מבט של כלב ויצא לאור ב־2007.
הספר זכה בתעודת פלטינה של אגודת הסופרים, הומחז על ידי יונתן אסתרקין ואף הועלה בתיאטרון הסימטה בכיכובו של אלון אופיר. הספר נבחר לרשימת הספרים האהובים ב"מצעד הספרים הארצי" של נערי ישראל לשנת 2009, מטעם משרד החינוך והתאחדות המו"לים.
עלילה

גור כלבים נולד בשנות השלושים למשפחה יהודית בגרמניה הנאצית, ומקבל את השם "כורש". לאחר חקיקת חוקי נירנברג שאסרו על יהודים לגדל כלבים, נמסר לגבר גרמני נשוי, משם עובר לילד של קצין נאצי עקב גלויו של בעליו הקודמים כהומוסקסואל, שתוך זמן קצר עוזב אביו על מנת לעלות בדרגותיו, שם מת בתאונה. כורש בורח מהילד ומצטרף ללהקה של כלבי בר. לאחר התפרקותה הוא נלכד ומגיע למחנה השמדה, בתור כלב מאולף של נאצי. שם פוגש באחד מבני משפחתו הראשונה, יהושע. לאחר שבעליו הנאצי שומע על זוועות השואה מפי יהושע, פורץ מרד וכורש בורח עם יהושע ליערות ומצטרף לפרטיזנים. לאחר מכן הם עולים לארץ ישראל. בארץ יהושע לא מבין למה כל הדבר הזה קרה לו ומבקש מאלוהים להמית אותו ואת הכלב כדי שייתחבר עם בני משפחתו שוב בעולם הבא. אלוהים נעתר לבקשתו וממית את שניהם. כאשר כורש ויהושע מגיעים לשערי גן עדן, אלוהים אומר ליהושע שעכשיו ילך לגן עדן, ויתייחד עם משפחתו, ואילו כורש ילך לגן עדן לכלבים. להפתעתו הגמורה של אלוהים, יהושע מסרב לו, ומבקש ממנו לקחת איתו את כורש לגן העדן של בני האדם. אלוהים נעתר גם לבקשה זאת ואף נותן לכורש במתנה מריצה מלאת עצמות יבשות.
רקע היסטורי

הספר מתחיל בלידתו של כורש, בבית משפחת גוטליב היהודית בברלין. לאחר שחוקקו את חוקי נירנברג שאמרו כי ליהודים אסור להחזיק כלבים - נאלצו בעליו למסור לאימוץ את כורש, וכתוצאה מכך כורש עובר מספר משפחות בגרמניה ללא מיקום מדויק, אך כשהוא בורח מהמשפחה האחרונה, הוא נכלא על ידי המכלאה העירונית, שם הביאו אותו למחנה אימונים להכשרה על ידי הנאצים כבר מאז 1930 החלו הגרמנים להשתמש בכלבים למטרות צבאיות, מעט לפני שהיטלר עלה לשלטון. הגרמנים הקימו בית ספר לאימון כלבים בגרונהייד, ליד ברלין, ואחד נוסף ליד פרנקפורט. שני בתי הספר יכלו לאמן עד 2,000 כלבים בכל רגע נתון. כשהנאצים והיטלר עלו לשלטון, הם עשו שימוש רחב בכלבים למטרות צבאיות - בעשר השנים של שלטון הנאצים, הם אימנו כ-200,000 כלבים. הכלבים אומנו למטרות שמירה, סיור, וכשליחים. בשנת 1939, הכלבים שומשו על ידי המשטרה הגרמנית על מנת לשמור על הגטאות והמחנות שהקימו הנאצים. לכל מחנה ריכוז היה את יחידת הכלבים של הSS, שאומנו על מנת לתקוף אסירים. הSS השתמשו בכלבים גם על מנת לאסוף ולגרש יהודים לתוך מחנות הריכוז ומחנות העבודה, בדרך כלל ברכבות.
רוב הכלבים ששומשו על ידי הנאצים היו רועים גרמניים – הם נחשבו לכלבים נאמנים וקלים לאילוף. בסיורי השומרים במחנות הריכוז, הצטוותו אליהם בדרך כלל כלבן וכלבו. הנאצים אף הקימו בתי הרבעה לכלבים עבור מטרות צבאיות. ראש בית הספר היה מאמן בשם לאנגר.
כלבים במלחמת העולם השנייה שומשו גם כנשק נגד הטנקים של האויב על ידי הסובייטים, ונקראו כלבים נגד טנקים. הם אומנו לרוץ עם חומרי נפץ מתחת לטנקי האויב, וכשגילו זאת הנאצים, החלו לירות בכלבים בחזית המזרחית בטענה שהם נגועים בכלבת. לאחר שנת 1942, הפסיקו להשתמש בכלבים למטרה זו.
לאחר שכורש סיים את מחנה האימונים וצוות לכלבן, הוא נשלח למחנה הריכוז בטרבלינקה. מחנה הריכוז טרבלינקה היה הגדול מבין שלושת מחנות ההשמדה שהופעלו על ידי האס אס במסגרת מבצע ריינהרד להשמדת יהדות פולין. גם בטרבלינקה שומשו הכלבים על ידי הנאצים; בשער הכניסה למגרש הופרדו הנשים והגברים באכזריות אחד מן השני, הנשים לשמאל והגברים לימין. פעולה זו נעשתה תוך כדי ריצה, אגב מכות וצעקות השומרים. נשים הוכנסו לצריף בצד שמאל של המגרש, שם היה עליהן להתפשט, ושם גזזו את שערותיהן, ובהיותן ערומות הורצו במסלול שכונה בפי הנאצים "הדרך לשמיים", מסלול אשר לאורכו ניצבו אנשי אס אס ואוקראינים עם כלביהם, כשהם נוגשים בצליפות מגלב ובמקלות על האנשים הערומים ומשסים בהם את הכלבים. כורש עזר לשומרים הנאצים ככלב שמירה באותו מסלול.
בספר מתואר גם מרד אסירים גדול שפרץ, דרכו ברח כורש מהמחנה עם הבעל היהודי המקורי שלו, שהגיע למחנה הריכוז. מרד האסירים בטרבלינקה היה מרד ענקי שהתרחש ב-2 באוגוסט 1943, שתוכנן זמן רב מראש. רק כ-200 אסירים הצליחו לצאת ממחנה הריכוז, על אף שהשתתפו בו כ-1,500 אסירים. בזמן המרד נשרף רוב המחנה, שהיה ברובו בנוי עץ, פרט לתאי הגזים. האסירים שנותרו במקום הוצאו להורג או הועסקו בפירוק המבנים והגדרות של המחנה ובטשטוש עקבות הפשעים שנעשו במקום. לאחר סיום עבודתם נורו כולם. שטח המחנה נחרש, נזרעו ונטעו בו עצים, והוקמה במקום חווה חקלאית ויושבו בה אוקראינים. לאחר מרד האסירים הצליחו לברוח כורש ויהושע מהמחנה, הצטרפו לפרטיזנים ששהו ביער הקרוב והסתתרו בביתה של אישה גרמנית במשך שנה. בסוף המלחמה עלו בספינת מעפילים ארצה וחיו בתל אביב עד יום מותם.
דמויות

כורש: כלב "יהודי" שנולד למשפחה יהודית, מתאר את הקורה לו בגוף ראשון.
יהושע: אחד מהילדים של בעליו הראשונים. נפגשים במחנות השמדה ועולים יחד לארץ ישראל.
ראלף: קצין אס אס, מאמץ את כורש מהמכלאה ומתייחס אליו יפה. מתאבד לאחר שנודע לו מיהושע כי כורש הוא "כלב יהודי" והיה שייך למשפחה יהודית.
מרגו: כלבת בר, "בת הזוג" של כורש.
גיאורג: ילד של קצין נאצי, בעליו של כורש במשך תקופה ארוכה.
פרנק: גרמני שמאמץ את כורש. כורש נלקח ממנו לאחר שהוא מואשם בהומוסקסואליות.
כלב המרומים: מופיע בחלומותיו של כורש ומשמש לו כמורה דרך. משמש כמעין מקביל כלבי לאלוהים.
הערות שוליים

↑  K-9 History: Combat - Soviets & Axis!, www.k9history.com (ארכיון)
↑  Nigel Allsopp, K9 Cops: Police Dogs of the World, Big Sky Publishing, 2012. (באנגלית)
↑  Zaloga, Steve, 1952-, The Red Army of the Great Patriotic War, 1941-45, London: Osprey, 1989
1 2  The encyclopedia of weapons of World War II, New York: MetroBooks, 2002
↑  Sax, Boria., Animals in the Third Reich : pets, scapegoats, and the Holocaust, New York: Continuum, 2000
↑  Arad, Yitzhak, 1926-, Belzec, Sobibor, Treblinka : the Operation Reinhard death camps, Bloomington, Ind.: Indiana University Press, 1999, ©1987
↑  Thomas V. Maher, Threat, Resistance, and Collective Action: The Cases of Sobibór, Treblinka, and Auschwitz, American Sociological Review 75, 2010-04-01, עמ' 252–272 doi: 10.1177/0003122410365305
גאורג הרץ-שקמוני

| --- | --- |

 לידה:  4 בפברואר 1885 קתן, דוכסות אנהלט 
 פטירה:  1976 (בגיל 90 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 
גאורג הרץ-שִקמוני (Georg Herz-Shikmoni;‏ 4 בפברואר 1885 – 1976) היה סוחר, פילוסוף, פעיל ציוני ופעיל בחיפה, יליד גרמניה.
ביוגרפיה

גאורג הרץ נולד בקתן (Köthen) באנהלט שבגרמניה למשפחת סוחרים (הרמינה ויוליוס).
בגיל 18 נשלח ללמוד סחר בזרעים באנטוורפן, בלגיה, שם, ב-1905, הצטרף לתנועה הציונית. לאחר מכן עבר לרומניה וב-1911 נבחר לקונגרס הציוני העשירי בבזל כנציג הנוער הציוני מבוקרשט.
הוא נשא לאישה את אלזה (בת וולדמר) בנשר ב-1912, עבר לעיירה בשם אשרסלייבן, שם עסק בגידול וסחר בזרעים וצמחים. בזמנו החופשי עסק בענייני הקהילה היהודית.
ביולי 1924 עלה עם אשתו, בנו ובתו לארץ ישראל והשתקע בחיפה. הוא פתח, גם בה, בית מסחר לזרעים, כלים חקלאיים וחומרי דישון, בתוך מסגד איסתיקלל. כבעל עסק לזרעים השתתף בייעור השכונות היהודיות החדשות על הכרמל. אהבתו לעיר גרמה לו לעברת את שמו לשקמוני, על שם תל שקמונה (אחד מהיישובים הקדומים ששכנו באזור העיר חיפה).
ב-1927 הזמין וקיבל מחוות גידול כלבים בבלגיה עשרים ושישה כלבי שמירה, שאותם אימן וחילק ליישובים היהודיים באזור הצפון, שסבלו אז מהתקפות חוזרות ונשנות של ערבים, כדי להגן על חייהם. הוא היה, ככל הנראה, בין הראשונים בארץ שהבין את הפוטנציאל הגלום בכלבים אלו. הוא עבר מכפר לכפר עם כל כלב שמירה, והדריך את התושבים כיצד להסתייע בכלבים להגנת ביתם ורכושם.
שקמוני השתתף ביסוד התאחדות עולי גרמניה בחיפה ב-1933, ושימש בה מזכיר-כבוד במשך שנים רבות. ב-1934 חבר ליוסף לוי, גם הוא ממקימי ההתאחדות בחיפה ויזם, לרכישת אדמות יערות הכרמל. החברה החדשה רכשה את האדמות, שמרה עליהן (באמצעות אגודת השומרים) וניסתה לשווקן. כשאגודת השומרים הודיעה שאינה יכולה להגן על הקרקע, רכש שקמוני סוסה ושלח את בנו לשמור על היערות. מאוחר יותר שמרה על המקום קבוצת שומרים אחרת וב-14 באוגוסט 1936 נורו ארבעה יהודים בדרכם מהנקודה ממארב ערבי.
בתחילת שנות ה-40, הקים את "איגוד המתיישבים ביערות הכרמל", אך לבסוף נואש מבנייה באדמות אלו. במסגרת עבודתו רכש ומכר מגרשים גם בכרמל מרכזי.
בין השנים 1934 ל-1937 הוציא לאור מספר מפות של העיר חיפה בעברית ובאנגלית.
ביחד עם יוחנן רטנר וד"ר מ. פליקסברודט הקים שקמוני מועדון תעופה לבניית והפעלת טיסנים ודאונים. פעילות תמימה זו שימשה מאוחר יותר, תחת מסווה, את ארגון ההגנה, כאשר נזקקו ליבוא חלקי דאונים ומטוסים.
ב-1956 שימש גזבר קרן המגן במחוז חיפה, גוף שעסק בגיוס תרומות לרכישת ציוד לחימה לצה"ל.
ביוגרפיה > אהדתו את שפינוזה

בשנות ה-40 החל שקמוני ללמוד את הפילוסופיה של ברוך שפינוזה. במהרה הוקסם מתורת שפינוזה ונעשה שפינוזיסט מושבע למשך כל חייו, וניסה בכל דרך להסיר את החרם מעליו ולהביא להכרה בגדולתו כיהודי.
ב-2 ביולי 1950 ייסד שקמוני את "בית שפינוזה" (ה-"Spinozaeum") בחיפה. בין חברי המכון היה גם דוד בן-גוריון.
שקמוני פרסם מספר מסות בנושאים שונים הקשורים לתורת שפינוזה. למסתו "יהדות - אבנים ומלט" כתב אלברט איינשטיין הקדמה.
לאורך השנים, התמיד שקמוני להתכתב עם אנשים רבים בנושאים הנוגעים לשפינוזה, ביניהם ליאו בק ואלברט איינשטיין. חלק גדול מהתכתבויותיו נעשה כחלק מניסיונו להשיג "ריהביליטציה" ליהודי המוחרם, מהממסד היהודי.
בקיץ 1956, במלאת שלוש מאות שנה לחרם שהטילה קהילת אמסטרדם על שפינוזה, שלח הרץ-שקמוני מצבה העשויה בזלת ארצישראלית, עליה חרותה המלה "עַמך" בעברית, לחצר הכנסייה החדשה בהאג, שבה נקבר שפינוזה בראשונה. באמצעות פעולה זאת, ניסה להראות שהעם היהודי החזיר לחיקו את בנו הדגול.
ב-1965 החליט שקמוני לתרום את כל ספריית בית-שפינוזה העשירה (כ-400 ספרים), למכון האוניברסיטאי של חיפה (לימים, אוניברסיטת חיפה). הוא ביקש והאמין שהאוניברסיטה תייסד בכך את מכון שפינוזה בתוכה. בסופו של דבר, חברי המכון הקימו בהמשך את החוג לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה. האוסף מספריית מכון שפינוזה כלל גם את "עותק קניגסברג של מאמר תאולוגי-מדיני", שהוא דפוס ראשון הכולל הערות בכתב-ידו של שפינוזה עצמו, ושקמוני ראה בהצלת הספר את אחד המאורעות המכוננים בחייו. באמצע העשור השני של המאה ה-21, עוברים מסמכים מארכיון "בית שפינוזה" תהליך דיגיטציה במרכז למדיה דיגיטלית שבספריית יונס וסוראיה נזריאן.
תרם את גופתו למדע.
לקריאה נוספת

יצחק ריש, חלוציות ביערות הכרמל תרצ"ו - תרצ"ח, חיפה, 1987
הערות שוליים

↑  מפקד הבוגרים בארץ ישראל, 1928, ארכיון העיר חיפה
↑  יוסי בן-ארצי, להפוך מדבר לכרמל, הוצאת מאגנס, עמ' 283
↑  יוסי בן ארצי, ה’יקה’ מרחוב פנורמה: פועלו ותרומתו של יוסף לוי ליישוב ארץ ישראל, עיונים בתקומת ישראל, כרך 26 (2016), עמ' 483-457
↑  יוסי בן-ארצי, להפוך מדבר לכרמל, הוצאת מאגנס, עמ' 260
↑  ראו מפה כזאת באוסף לאור של הספרייה הלאומית
↑  עמיהוד גלעד, סיפור עותק קניגסברג, במקור, מתוך "הגלריה הדיגיטלית" באתר ספריית אוניברסיטת חיפה; כיום, מתוך ארכיון האינטרנט "archive.is"
↑  עדינה צור-ג'יג'י, חומר ארכיוני של "בית שפינוזה" בארכיון "אבא חושי", ב"מידע במידה" - בלוג ספריית יונס וסוראיה נזריאן, אוניברסיטת חיפה, 1 אוגוסט 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268021305171  ISNI: 0000 0000 7911 342X  LCCN: nr96002309  VIAF: 2363447   WorldCat (עם VIAF): 2363447 
חוברת פרסום לעידוד רכישת קרקעות ביערות הכרמל
המצבה ששלח שקמוני ליד קבר שפינוזה
פרוקטולוגיה

פרוקטולוגיה (Proctology; מיוונית: Proktos = "אחוריים" או "פי הטבעת", Logos = "תורה") היא ענף ברפואה העוסק בבעיות בחלחולת (רקטום), בפי הטבעת, במעי הגס וברצפת האגן.
רופא מומחה העוסק במקצוע זה מכונה פרוקטולוג. רוב הפרוקטולוגים הם כירורגים בהכשרתם, והתחום הכירורגי נקרא כירורגיה קולורקטלית. פרוקטולוגים עובדים לעיתים ביחד עם אורולוגים.
תחומי העיסוק

הפרעות פרוקטולוגיות כוללות:
התרחבות כלי דם באזור פי הטבעת - טחורים
סדק בעור פי הטבעת - "פיסורה" (Fissure)
חיבור לא תקין של אזורים בחלחולת לשטח פני הגוף - נצור ("פיסטולה" - Fistula), סינוס
מורסות באזור פי הטבעת
בעיות עצירות כרונית
הפרעות בהתרוקנות
בעיות התאפקות / אי-שליטה על יציאות
מחלות דלקתיות שונות
פציעות
סרטן החלחולת והמעי הגס
סרטן אנאלי (נדיר)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538599105171  GND: 4047453-7  LCCN: sh85107168  NKC: ph767257
השרפה הגדולה של רומא

השרפה הגדולה של רומא הייתה שרפה שהחלה בליל 18 ביולי 64 בחנויות הצפופות של שדה מרס. מאחר שמרבית בתי האזור היו עשויים עץ, התפשטה השרפה במהירות, ונמשכה כ-9 ימים. מתוך 14 רובעי רומא, האש החריבה עד היסוד 3 מהם, פגעה קשות ב-7 רבעים נוספים והותירה 4 בלבד ללא פגע. האש שרפה לחלוטין את ארמונו של הקיסר נירון, וכן את מקדש וסטה.
היקף השרפה

היקפה של השרפה שנוי במחלוקת בקרב ההיסטוריונים. טקיטוס מציין כי השרפה נמשכה שישה ימים (טקיטוס עצמו היה בן 9 בעת השריפה). היסטוריון מתקופה אחרת, פליניוס הזקן, בספרו "תולדות הטבע", אינו מזכיר את השרפה אלא בדרך אגב (הוא מזכיר בספרו עצים ששרדו את השריפה).
סווטוניוס וקסיוס דיו, מציינים שנירון שר את "בזיזת איליום" בעודו צופה בשרפה, אולם טקיטוס מציין שנירון שהה באנטיום בעת השרפה ושהייתה זו שמועה שהתרוצצה, שבעיצומה של השרפה הוא הופיע ושר על חורבן טרויה. בשפות אירופיות שונות זהו המקור לביטוי "ניגן בכינור בעוד רומי בוערת", שמשמעותו אסקפיזם – וחוסר התייחסות למציאות המרה.
תוצאות השרפה

טקיטוס מציין כי נירון שב לרומא מיד לאחר השרפה, ושילם מכיסו על שיקום העיר, פתח ארמונותיו על מנת לשכן את תושבי העיר שנותרו חסרי בית, ודאג לאספקת מזון לתושבים.
השרפה פתחה בפני נירון הזדמנות לבנות מחדש את העיר, והוא שינה את תקנות הבנייה (אסר על בנייה לגובה העולה על 4 קומות), הורה על בנייה באבן במקום בעץ, הרחיב את רחובות העיר, וכן הקים לעצמו ארמון חדש – הדומוס אוראה ("בית הזהב").
רדיפות הנוצרים

לא ידועה סיבת השרפה. טקיטוס מציין בספרו שבקרב תושבי רומא רווחה האמונה שהשרפה התרחשה על פי צו. כדי לְהָזֵם את השמועה ולשפר את דעת הקהל שנטתה נגדו, הדביק נירון את האשמה על תושבי העיר הנוצרים בהצתת האש, ואלה עונו, חלקם הודו בהצתה וכעונש הועלו באש או הושלכו למאכל כלבים.
מקורות היסטוריים

תיאורי השרפה המצויים בידינו מקורם בכתבי שלושה היסטוריונים: דיו קסיוס, סווטוניוס וטקיטוס, כולם תיאורים מיד שנייה (אף שטקיטוס היה בן 9 בעת השרפה). מקורות ראשוניים (כתבי פביוס רוסטיקוס, קלוביוס רופוס ופליניוס הזקן) לא שרדו.
אזכורים תרבותיים

האשמת נירון בשריפה של רומא, והתיאור שלו כמנגן בנבל או בכינור (דימוי אנכרוניסטי שכן הכינור טרם הומצא בתקופתו) בעת השרפה התקבעו בתרבות האנושית כחלק מתיאור השרפה. בפועל, ייתכן שלא נירון גרם לשרפה (שרפות היו נפוצות ברומא). האשמת נירון נבעה ממפעלי הבנייה הגדולים שלו שהתאפשרו בשל שרפת בתי מגורים רבים ופינוי שטחים ברומא. בתלמוד הבבלי יש התייחסות אגדתית לטירוף בהתנהגותו של נירון, לפיו נירון היה אמור להחריב את בית המקדש, ושלבסוף התגייר והיה מאבותיו של רבי מאיר. ייתכן שנטייתו ובוודאי זו של אשתו לטובת היהודים היא שהביאה כותבי רשומות נוצריים מאוחרים לציירו כמטורף או כחסר אחריות.
ברומן ההיסטורי של דייוויד ויסהארט, "נירון", מתואר הסנאט הרומי כיוזם השרפה, כחלק מתוכנית להביא להפלת שלטונו של נירון.
השרפה מהווה חלק מהותי בעלילה של הרומן ההיסטורי "קוו ואדיס" מאת הנריק סנקביץ', וכן בסרט שנעשה על פיו.
רומן היסטורי נוסף בו מופיע נירון כדמות מרכזית הוא בספר "הרומאי" של הסופר הפיני הנודע מיקה ולטארי.
בפרק "הרומאים" מסדרת הטלוויזיה "דוקטור הו", מוצג נירון כהוגה הרעיון לשרוף את רומא כדי לבנות את רומא החדשה, אחרי שהדוקטור שרף את התוכניות לבניית רומא החדשה.
שמה של תוכנת הצריבה "נירו" מקורה בתיאור השרפה (Nero הוא שמו של הקיסר נירון באנגלית), ובהתאם סמל התוכנה – רומא בוערת על רקע הקולוסיאום (אנכרוניזם נוסף, שכן הקולוסיאום נבנה רק לאחר השרפה).
הערות שוליים

↑  טקיטוס, האנלים, ספר 15, פרק 38
↑  צבי יעבץ, קלאודיוס ונירון – משיטתיות לחובבנות, עמוד 150
1 2  טקיטוס, האנלים, ספר 15, פרק 40
↑  סווטוניוס, חיי הקיסרים – חיי נירון, פסקה 38
↑  קסיוס דיו, ההיסטוריה של רומא, ספר 62, פסקה 16
1 2  טקיטוס, האנלים, ספר 15, פרק 39
↑  מנגן בכינור בעוד רומי בוערת ביטוי באנגלית (אתר המילון החופשי), וכן תרגום הביטוי מגרמנית לצרפתית באתר התרגומים רוורסו
↑  טקיטוס, האנלים, ספר 15, פרק 44
↑  נירון קיסר באתר דעת
↑  שמו המלא של התוכנה במקורו היה "Nero Burning ROM. בשם זה משמש משחק מילים בין ROM – ראשי התיבות של רכיב מחשב הנקרא: 'זיכרון לקריאה בלבד', לבין שם העיר רומא. וראו סמל התכנה באתר הוויקיפדיה באנגלית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570199305171  PLWABN: 9810586934205606  LCCN: sh2010006926  LNB: 000300361 
פסל ראשו של נירון, מוזיאון פושקין, מוסקבה.
הלפידים של נירון, יצירתו של הנריק סימיראדצקי – העלאת נוצרים באש בשל אשמתם בגין השרפה.
אליפות וימבלדון 1950

| --- | --- |
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  26 ביוני 1950 – 8 ביולי 1950 (13 ימים) 
 מספר תחרות:  64 
 עיר מארחת:  אצטדיוני הטניס בווימבלדון 
 זוכה:  גברים:באדג' פאטי (ארצות הברית) נשים:לואיז ברוף (ארצות הברית) זוגות גברים:ג'ון ברומיץ'/אדריאן קוויסט (אוסטרליה) זוגות נשים:לואיז ברוף/מרגרט אוסבורן דופונט (ארצות הברית) זוגות מעורבים: אריק סטרג'ס (דרום אפריקה)/לואיז ברוף (ארצות הברית)
 
 → אליפות וימבלדון 1949 אליפות וימבלדון 1951 ← 
 
אליפות וימבלדון 1950 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-26 ביוני והסתיימה ב-7 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
כמו בשנים הקודמות, טניסאיי ארצות הברית זכו ברוב התארים. לואיז ברוף זכתה ב-3 תארים כמו בתחרות 1948. בסך הכול בשנת 1950 היא זכתה ב-6 תוארי גראנד סלאם, מהם מחצית אישיות.
התחרות > תחרות הגברים

בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. מנצח התחרות בשנת 1949 טד שרודר (ארצות הברית) לא השתתף. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן (לראשונה דורגו 16 טניסאים):
פרנק סג'מן (אוסטרליה אוסטרליה), הפסיד במשחק הגמר
ביל טלברט (ארצות הברית ארצות הברית), הודח ברבע הגמר
ירוסלב דרובני (מצרים (1922-1952) מצרים), ערק מצ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה), הודח בחצי הגמר
אריק סטרג'ס (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה), הודח ברבע הגמר
באדג' פאטי (ארצות הברית ארצות הברית), ניצח בתחרות
גרדנר מלוי (ארצות הברית ארצות הברית), הודח ברבע הגמר
ארתור לרסן (ארצות הברית ארצות הברית), הודח ברבע הגמר
ג'ון ברומיץ' (אוסטרליה אוסטרליה), הודח בסיבוב הרביעי
ג'פרי בראון (אוסטרליה אוסטרליה), הודח בסיבוב הרביעי
קן מקגרגור (אוסטרליה אוסטרליה), הודח בסיבוב הרביעי
ויליאם סידוול (אוסטרליה אוסטרליה), הודח בסיבוב הרביעי
ויק סיישס (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בחצי הגמר
פרדריק קובלבסקי (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בסיבוב הרביעי
אירווין דורפמן (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בסיבוב השלישי
דיליף בוזה (הודו הודו), הודח בסיבוב השני
ג'יאני קוצ'לי (איטליה איטליה), נפצע באימונים ולא שיחק בתחרות
במשחק הגמר, באדג' פאטי (ארצות הברית ארצות הברית), נפגש עם פרנק סג'מן (אוסטרליה אוסטרליה) וניצח אותו ב-4 מערכות. באותה שנה הוא ניצח גם באליפות צרפת הפתוחה.
התחרות > תחרות הנשים

בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. 8 טניסאיות זכו לדירוג:
לואיז ברוף (ארצות הברית ארצות הברית), מנצחת תחרות 1948 ו-1949, ניצחה בתחרות
מרגרט אוסבורן דופונט (ארצות הברית ארצות הברית), מנצחת תחרות בשנת 1947, הפסידה במשחק הגמר
דוריס הארט (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה בחצי הגמר
פטרישה טוד (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה בחצי הגמר
שירלי פריי (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה ברבע הגמר
בטי הריסון (בריטניה בריטניה), הודחה ברבע הגמר
גרטרוד מורן (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה בסיבוב השלישי
אנה-ליז בוסי (איטליה איטליה), הודחה בסיבוב הראשון
במשחק הגמר לואיז ברוף (ארצות הברית ארצות הברית) ניצחה את מרגרט אוסבורן דופונט (ארצות הברית ארצות הברית), ב-3 מערכות. בכך לואיז ברוף זכתה בתואר השנה השלישית ברציפות. בשנת 1950 היא ניצחה גם באליפות צרפת הפתוחה ואליפות ארצות הברית הפתוחה.
התחרות > תחרות זוגות גברים

בתחרות השתתפו 64 זוגות. מנצחי התחרות בשנת 1949 פנצ'ו גונסאלס ופרנק פרקר (ארצות הברית ארצות הברית) לא השתתפו. 4 זוגות דורגו.
גרדנר מלוי וביל טלברט (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו בסיבוב השלישי
ג'ון ברומיץ' ואדריאן קוויסט (אוסטרליה אוסטרליה), ניצחו בתחרות
ירוסלב דרובני (מצרים (1922-1952) מצרים) ואריק סטרג'ס (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה), הודחו בחצי הגמר
ג'ף בראון וויליאם סידוול (אוסטרליה אוסטרליה), הפסידו במשחק הגמר
במשחק הגמר ג'ון ברומיץ' ואדריאן קויסט (אוסטרליה אוסטרליה) שיחקו נגד ג'ף בראון וביל סידוול (אוסטרליה אוסטרליה) וניצחו אותם ב-5 מערכות. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות אוסטרליה הפתוחה.
התחרות > תחרות זוגות נשים

בתחרות השתתפו 48 זוגות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
לואיז ברוף ומרגרט אוסבורן דופונט (ארצות הברית ארצות הברית), מנצחות תחרות 1946, 1948 ו-1949, ניצחו בתחרות
שירלי פריי ודוריס הארט (ארצות הברית ארצות הברית), הפסידו במשחק הגמר
גוסי מורן ופטרישה טוד (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו ברבע הגמר
בטי הריסון וקיי טוקי (בריטניה בריטניה), הודחו ברבע הגמר
במשחק הגמר לואיז ברוף ומרגרט אוסבורן דופונט (ארצות הברית ארצות הברית) שיחקו נגד שירלי פריי ודוריס הארט (ארצות הברית ארצות הברית) וניצחו אותן ב-3 מערכות. בכך הן זכו בתחרות זו בפעם הרביעית. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות ארצות הברית הפתוחה ואליפות צרפת הפתוחה.
התחרות > תחרות זוגות מעורבים

בתחרות השתתפו 80 זוגות. מזוג מנצחים תחרות 1949 אריק סטארגס ושאילה סאמרס (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה) הנשה רק אריק סטארגס השתתף וזכה בתואר ופרטנרית אחרת. 4 זוגות קיבלו דירוג:
אריק סטרג'ס (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה) ולואיז ברוף (ארצות הברית ארצות הברית), ניצחו בתחרות
ויליאם טלבר ומרגרט אוסבורן דופונט (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו בסיבוב הרביעי
פרנק סג'מן (אוסטרליה אוסטרליה) ודוריס הארט (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו בחצי הגמר
ג'ף בראון (אוסטרליה אוסטרליה) ופטרישה טוד (ארצות הברית ארצות הברית) הפסידו במשחק הגמר
במשחק הגמר אריק סטרג'ס (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה) ולואיז ברוף (ארצות הברית ארצות הברית) ניצחו ב-3 מערכות את ג'ף בראון (אוסטרליה אוסטרליה) ופאט טוד (ארצות הברית ארצות הברית).
התחרות > ישראל באליפות

בתחרות זו לראשונה השתתפה גרטרוד קורנפלד מישראל שעבורה זו הייתה ההשתתפות השנייה לאחר שהשתתפה ב-1947. היא העפילה לסיבוב השני ללא משחק והפסידה בו בשלוש מערכות ללוצ'יה מנפרדי מאיטליה (6-2, 4-6, 6-3).
באדג' פאטי, מנצח התחרות
לואיז ברוף, מנצחת תחרות הנשים
שלמה קרעי

שלמה קַרְעי (נולד ב-6 באפריל 1982, י"ג בניסן ה'תשמ"ב) הוא שר התקשורת וחבר הכנסת מטעם הליכוד. רואה חשבון ודוקטור להנדסת תעשייה וניהול בהכשרתו. שימש כמרצה באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה

קרעי נולד ברמת גן כבכור במשפחת קרעי, למזל ולרב דוד קרעי, ילידי ישראל ממוצא ג'רבאי תוניסאי. הוא גדל לצד שלושה אחים, 13 אחיות ושני ילדי אומנה. כשהיה בן ארבע עברה משפחתו למושב זִמרת שבנגב הצפוני-מערבי, בשל מינויו של אביו לרב המושב.
מגיל 11 למד קרעי בישיבת כסא רחמים. בשנות לימודיו פיתח קשר הדוק עם הרב מאיר מאזוז. לאחר מכן למד כמשך שנה בישיבת מרכז הרב, ובהמשך השלים לימודי בגרות ופסיכומטרי במרכז האקדמי לב. שירת בצה"ל במשך שלוש שנים (בין נובמבר 2001 לנובמבר 2004) במסגרת גדוד 97 של הנח"ל החרדי ובהמשך שירת במילואים בחטיבת הגפן.
לאחר שחרורו מצה"ל למד במרכז האקדמי לב לתואר ראשון בחשבונאות ניהולית ובמערכות מידע. עם קבלת רישיון לראיית חשבון, החל לעבוד בחברה ציבורית בבאר שבע. בשנת 2011 השלים תואר שני במחלקה להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ובשנת 2013 השלים שם את עבודתו לתואר דוקטור בהנחיית פרופסור דביר שבתאי, בנושא תזמון במכונות רב-תכליתיות. מחקריו עוסקים במתמטיקה שימושית ובמדעי המחשב – תזמון ואופטימיזציה.
בשנים 2012–2021 פרסם 11 מאמרים מדעיים שצוטטו בכמאה פרסומים אקדמיים.
בשנים 2006–2013 שימש מורה מן החוץ במחלקה לניהול תעשייתי במכללה האקדמית ספיר. בחלק מאותן שנים היה חבר הוועד האקדמי במוסד. בד בבד, בשנים 2009–2014 שימש מורה מן החוץ במחלקה להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון. בשנת 2014 מונה למרצה במחלקה לניהול באוניברסיטת בר-אילן.