הטבח בתיכון קולומביין
תוצאות הטבח בטווח הארוך

לאחר הטבח הברוטאלי, התנהל ויכוח ציבורי באשר למניעיהם האפשריים של הרוצחים והאפשרות למניעת הפשע, על ידי טיפול שונה או התנהלות אחרת עם/של שני הרוצחים. בניגוד לרוב אירועי הירי האחרים בבתי ספר, העובדה ששני היורים התאבדו הפכה את המקרה הזה למטריד במיוחד, כיוון שהתשובות לשאלות הרבות שצצו התגלו באיטיות, ולא התאפשרו מעצרים או משפטים שדרכם יכלו הקורבנות ומשפחותיהם לתעל את רגשותיהם.
המציאות של קליקות חברתיות בתיכונים הייתה נושא נפוץ לדיון. רבים טענו שהבידוד של השניים משאר חבריהם לכיתה גרם להם תחושות חוסר אונים, חוסר ביטחון, דיכאון וכן רצון עז לקבל תשומת לב ויחס. מספר בתי ספר החלו לבצע תוכניות לחשיפת ועצירת בריונות בית-ספרית, שרבים טענו כי ליבתה את הכעס והטינה שהצטברו אצל האריס וקלבולד.
מספר פרשנים טענו כי רשויות בית הספר והמורים בקולומביין גילו סלחנות זה זמן רב לעלייה במקרי בריונות דווקא מצד הספורטאים או ה"אתלטים". כך הם אפשרו עלייה ממשית ברמת ההפחדה, הכעס והטינה שהציתו את האלימות הקיצונית של שני מבצעי הטבח.
בשבועות שלאחר הירי, דווח בתקשורת כי שני הרוצחים תיארו את עצמם כחלק מ"כת גותית" ו"חנונים" מנודים. מאוחר יותר התברר שתיאורים אלה היו לא נכונים ולא מעוגנים למציאות, כיוון שהאריס וקלבולד מתועדים כבעלי מעגל קרוב של חברים וקבוצה חברתית לא רשמית גדולה יותר; ניתן להבין מכך שהם בהחלט לא היו מבודדים במובן המלא של המילה. כמו כן, דווח כי הערות הומופוביות כוונו אליהם באופן תדיר, אף על פי שלא היה ידוע מה היו נטיותיהם המיניות. באשר לטענות על קשריהם עם "כת גותית", האריס וקלבולד נחשבו למשך זמן מה כחברים במועדון בית ספר לא רשמי הנקרא "מאפיית מעילי הגשם". האשמה זאת הוכחה מאוחר יותר כשגויה, אם כי הם היו חברים של חלק מחברי המאפיה. למרות זאת, הן תלמידים והן אנשי הנהלה ברחבי המדינה נרתעו מפני תת-התרבות ה"גותית".
עקב אי ודאות וערפול בתכנונם של השניים, קיימות כיום גם תאוריות לגבי בחירת התאריך. תאוריה אחת מציינת שהתאריך המקורי שנבחר היה 19 באפריל, כיוון שהיה זה התאריך שבו רובין אנדרסון, שרכשה את האקדחים והייתה חברה קרובה של קלבולד ובת כיתתו, לא תהיה נוכחת. בגלל עיכובים בהכנת פצצות הפרופאן, הוזז התאריך ל-20 באפריל. מספר פרשנים ציינו כי תאריך הירי (20 בחודש) היה יום לידתו של הפיהרר וקנצלר גרמניה, אדולף היטלר, ויום לאחר יום השנה של הפיגוע באוקלהומה סיטי וה"הקרבה" של אנשי הכת של דייוויד כורש, כת הדיווידים במצור בווייקו. עדות נוספת שחיזקה את ההשערה כי התאריך המיועד המקורי נקבע ל-19 באפריל, הייתה קלטות וידאו בהן ציינו שני היורים את כוונתם לחקות את הפיגוע באוקלהומה ו"הקרבתם" של אנשי כורש. ישנם גם המאמינים כי הירי תוכנן לימים האלה בגלל קרבתם לפעילויות סוף השנה בבית ספר.
האריס וקלבולד היו חובבי משחקי וידאו כגון דוּם, Quake והטירה הנאצית 3D. האריס יצר פעמים רבות שלבים עבור דוּם, שהופצו בצורה נרחבת ועדיין ניתן למצאם ברשת האינטרנט כ"שלבי האריס", וזאת על אף שברור כי מקורם באדם שביצע פשע במציאות. במשך זמן מה, בעקבות הפעלת השלבים בתוך המשחק והתבוננות בתוצאה, היו שמועות שהרקע של חלק מהשלבים דומה לזה של תיכון קולומביין, אך הן הופרכו. האשמות רבות הופנו אל id Software, החברה שפיתחה את משחקי המחשב הללו, אך ג'ון קארמק, מייסד החברה, בחר שלא להגיב.
היו פסיכולוגים שטענו כי חלק מבעיית הרוצחים היה כנראה דה-סנסיטיזציה (אדישות לגירויים מסוימים) עקב חשיפתם הקבועה לדימויים אלימים במשחקי וידאו כאלה, כמו גם מוזיקה וסרטים. משערים כי ייתכן שמשיכתם האובססיבית לצורות אלה של תקשורת הובילה אותם לדה-פרנסונליזציה (אובדן קשר עם המציאות).
התקשורת האמריקנית השוותה את הטבח בתיכון קולומביין לרצף הפנטזיות מהסרט "יומן נעורים" משנת 1995, שבו הגיבור הראשי, המגולם על ידי לאונרדו דיקפריו, לובש מעיל גשם שחור ויורה בשישה חברים לכיתה במסדרונות בית הספר שלו, שמזכיר במידת מה את אירוע הטבח במציאות (המעיל השחור רומז ל"מאפיית מעילי הגשם" והירי של הגיבור הראשי בחבריו רומז למעשיהם של האריס וקלבולד).
מספר עדי ראייה בבית הספר השוו את האירועים לסצנות מהסרט "מטריקס" שיצא בשנת 1999. עקב כך הגישו הוריהם של חלק מהקורבנות מספר תביעות כושלות נגד יצרני משחקי וידאו. האריס וקלבולד תוארו כאוהדים נלהבים של הסרט "רוצחים מלידה", וכמי שעשו שימוש בראשי התיבות של הסרט כקוד בקלטות הווידאו הביתיות שלהם וביומניהם. בדבריו של האריס ברישומי יומנו, מבחינים במספר קווי דמיון לפילוסופיה של אחת הדמויות בסרט, הנקראת מיקי, בהקשר למשפט אותו היא אומרת: "הוא רק בן אדם, ובני אדם הם חיות שנשענות על האינסטינקטים החייתיים שלהן".
האשמות בגין אחריות לירי כוונו גם כלפי מרילין מנסון ולהקות מוזיקה "גותית" אחרות. מנסון הצהיר בריאיון ב-VH1 שהוא ביטל שלושה קונצרטים כמחוות זיכרון לטרגדיה. כשנשאל מה הוא היה אומר לרוצחים, מנסון הצהיר "אני לא אגיד דבר. אני פשוט אקשיב להם... וזה מה שאיש לא עשה". מנסון אף כתב שיר בשם "קהל המטרה - נרקיסוס נרקוסיס" (Target Audience - Narcissus Narcosis) המבקר את התקשורת שהאשימה אותו בטרגדיה.
סקירת האתר של האריס הראתה כי שני היורים לא אהבו את מנסון ואת רוב יוצרי המוזיקה המרכזיים האחרים. חברים קרובים של הצמד שהעידו, אישרו שהשניים אהדו להקות מטאל תעשייתי גרמניות, כגון רמשטיין. בעקבות המידע הזה, ספגה להקת רמשטיין ביקורת כבדה אך לא ברורה במלואה מקבוצות שמרניות ונוצריות בארצות הברית, שטענו, בין שאר הדברים, שהרי"ש המתגלגלת של הזמר המוביל טיל לינדמן היא חיקוי הגייתו של אדולף היטלר. בתגובה לכך, פרסמה הלהקה את ההצהרה הבאה:
חברי רמשטיין מביעים את תנחומיהם ואת אהדתם לכל אלו שהושפעו מהמאורעות הטרגיים שהתרחשו לאחרונה בדנוור. הם מבקשים להבהיר שאין במילות שיריהם מסרים פוליטיים או תוכן שיכול היה להשפיע על התנהגות כזאת. בנוסף, לחברי רמשטיין יש ילדים משל עצמם, שאותם חברי הלהקה שואפים לחנך לערכים בריאים ונגד אלימות.
להקת הרוק התעשייתי הגרמנית KMFDM ספגה ביקורת דומה. האתר של האריס הציג מילים לשירי KMFDM והירי התרחש בתאריך יציאת אלבומם Adios. דובר KMFDM, סאשה קונייצקו, הצהיר לעיתונות ביום שאחרי הירי כי הלהקה הביעה אבל על הירי, והדגישה כי המוזיקה שלה היא "הצהרה נגד מלחמה, דיכוי, פשיזם ואלימות נגד אחרים", וכי "בעוד כמה מחברי הלהקה לשעבר הם גרמנים, כפי שדווח בתקשורת, אף אחד מאיתנו לא מקבל אמונות נאציות בשום פנים ואופן".
מרילין מנסון המשיך להשמיע את דאגותיו על כך שהתקשורת מקשרת בין הטבח לתעשיית הבידור. הוא כתב טור למגזין רולינג סטון ורואיין לסרטו של מייקל מור "באולינג לקולומביין". ההאשמה של התקשורת וההורים לגבי הגורמים לירי הייתה ההשראה, בחלקה, לאלבומו החמישי של מנסון, "יער קדוש (בגיא צלמוות) - (Holly Wood (In The Shadow Of Death", ששיריו התמקדו בעיקר ביחס בין מוות ופרסום בארצות הברית. כאשר מנסון נשאל מה היה אומר ליורים אם היה פוגש אותם, הוא אמר:
אני לא הייתי אומר אף מילה. אני הייתי מקשיב להם, שזה משהו שאף אחד לא עשה.
ביולי 1999, ארגון ה-FBI קיים ועידה מרכזית בנוגע לירי בבתי ספר, בליסבורג שבווירג'יניה. הם הביאו לוועידה כמה מהפסיכולוגים והפסיכיאטרים המובילים בעולם, ונציגים מבתי הספר שבהם אירעו מקרי הירי האחרונים, כולל נציגות גדולה מקולומביין. התובעת הכללית ג'אנט רינו נכחה גם היא.
האף-בי-איי פרסם לבסוף דו"ח מסכם על יורים בבתי ספר, שלא עסק בסיבות או במקרים פרטיים. אולם, ביום השנה החמישי לטבח בתיכון קולומביין, החוקר הראשי של קולומביין מטעם האף-בי-איי ופסיכיאטרים מובילים אחרים, פרסמו בציבור את מסקנותיהם בסיפור ביקורתי שכותרתו הייתה "המדוכא והפסיכופת". הם אבחנו את האריס כפסיכופת קליני ואת קלבולד כדיכאוני, ושיערו שהתוכנית תוכננה על ידי האריס. הוא סבל מתסביך גדלות משיחית, וקיווה להדגים את עליונותו הכבירה לעולם.
מחקר מעמיק של כל מקרי הירי בבתי ספר בארצות הברית בוצע על ידי השירות החשאי של ארצות הברית והזהיר נגד האמונה כי "טיפוס" מסוים של תלמיד יהיה זה שישתתף בירי. כל "פרופיל" יתאים ליותר מדי תלמידים מכדי להיות שימושי, ועשוי שלא להתאים למבצעים הפוטנציאליים. "החוקרים מצאו שרוצחים לא 'נשברים'. הם מתכננים. הם רוכשים כלי נשק. הם מספרים לאחרים מה הם מתכננים. הילדים הללו בוחרים במסלול ציבורי ארוך ומתוכנן לכיוון האלימות. ואין כל פרופיל. חלקם חי עם שני ההורים ב'משפחה אידיאלית כלל-אמריקנית'. חלקם היו ילדים שהוריהם התגרשו, או חיו בבתי אומנה. חלקם היו מתבודדים, אבל לרובם היו חברים קרובים".
במקום להסתכל על מאפיינים, עודד השירות החשאי את ההורים לשאול את ילדיהם שאלות על ההתנהגות כגון: "האם לילד יש יכולת להביע חרטה? מה החברים שלו יודעים? האם יש לו גישה לכלי נשק? האם הוא מדוכא או חסר תקווה?".
עקב ההשפעה התרבותית המסיבית של הטבח בארצות הברית ובמקומות אחרים, הוא זכה ועודו זוכה להתייחסויות רבות בתקשורת, במוזיקה, בספרות, בסרטים וכן במשחקי מחשב אלימים ומעוררי מחלוקת. אחד מסרטי הקולנוע הידועים שהנציחו את הטבח הוא סרטו של הבמאי מייקל מור, "באולינג לקולומביין", שזכה במספר פרסים והיה מועמד לכמה אחרים.