stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כלה ודעה קדומה
צוות השחקנים

אישווריה ראי - לליטה באקשי (אליזבת בנט)
מרטין הנדרסון - ויליאם "ויל" דארסי (פיצוויליאם דארסי)
דניאל גיליס - ג'וני ויקהאם (ג'ורג' ויקהאם)
נאבין אנדרוס - מר בלראג' (מר בינגלי)
אנופם קר - מר באקשי (מר בנט)
נדירה באבר - גברת באקשי (גברת בנט)
נמרטה שירודקר - ג'איה באקשי (ג'יין בנט)
אינדירה וארמה - קירן בלראג' (קרוליין בינגלי)
סונלי קולקמי - צ'נדרה למבה (שרלוט לוקאס)
ניטין גאנאטרה - מר קולי (מר קולינס)
מגנה קותרי - מאיה באקשי (מרי בנט)
פייה ראי צ'ודהרי - לאקי באקשי (לידיה בנט)
אלקסיס בלדל - ג'ורג'ינה "ג'ורג'י" דארסי (ג'ורג'ינה דארסי)
מרשה מייסון - קתרין דארסי (ליידי קתרין דה-ברג)
הרוויי וירדי - גברת למבה (גברת לוקאס)
ג'ורג'ינה צ'פמן - אן דה ברג
הפקה

הסרט קיבל מימון של מועצת הקולנוע של בריטניה בתנאי שרוב הצילומים יהיו בבריטניה. בין אתרי הצילומים של הסרט היו אתרים בבקינגהמשייר: הלטון האוס (אנ'), סטוק פארק קלאב (אנ'), טורוויל (אנ') טחנת הרוח קומבסטון (אנ'), וכמו כן אתרים בלונדון: סאותהול (אנ'), "ליטל וניס", לונדון איי וב"תיאטרון הסרטים הלאומי".
אתרי צילום נוספים היו במקדש הזהב באמריטסר, החופים של גואה, הגרנד קניון, אולם הקונצרטים על שם וולט דיסני בלוס אנג'לס והחוף של סנטה מוניקה.
הזמרת אשנטי שרה בסרט את השירים "Take Me to Love" ואת "Touch My Body". לדברי הבמאית גורינדר צ'דהא הופעתה של אשנטי בסרט היא הומאז' למסורת של הופעות קמאו של ידוענים השרים שיר שאינו קשור ישירות לעלילת הסרט.
קבלה וביקורת

עם צאתו זכה הסרט לביקורות אוהדות. באתר הביקורות Rotten Tomatoes הוא קיבל ציון של 79% בהתבסס על ביקורות של 33 מבקרים, ודירוג ממוצע של 6.6 מתוך 10.
הערות שוליים

1 2  "Bride and Prejudice", Box Office Mojo. 26 May 2005
1 2  bride_and_prejudice, Rotten Tomatoes
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: unn2010566107
מדליית ג'ון סקוט

| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית 
 הגוף המעניק:  מועצת העיר פילדלפיה, מכון פרנקלין 
 תקופת הפרס:  1816–הווה (כ־208 שנים) 
 
מדליית ג'ון סקוט היא פרס המוענק החל משנת 1822  על ידי מכון פרנקלין בפילדלפיה, ארצות הברית.
הפרס נקבע על ידי הרוקח ג'ון סקוט מאדינבורו שהקים עבורו קרן של $4,000. הפרס ניתן החל משנת 1822 עבור המצאות שתרמו לאנושות. מקבלי הפרס נקבעים על ידי מועצת עיריית פילדלפיה מתוך רשימת המלצות המוגשת לה על ידי מכון פרנקלין.
בין מקבלי המדליה נמנים: אדולף פרנק (1893), מארי קירי (1921), פרנסיס ויליאם אסטון (1923), כריסטיאן אייקמן (1923), פרדריק בנטינג (1924), ויליאם בובי  (1928), חואן דה לה סיירבה (1931), ניקולה טסלה (1934), וניבר בוש (1943), גלן תיאודור סיבורג (1952), לואיס אלוורז (1953), איגור סיקורסקי (1954), וולטר בראטיין (1954), אלן היגר (1989), בנואה מנדלברוט (1999) ועמנואל שרפנטייה, ג'ניפר דאודנה ופנג ז'נג (2016).
הערות שוליים

↑  Gene pioneers share Philly science award for CRISPR, with patent fight in background, November 16, 2016, Inquirer
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כלואה

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  די. ג'יי. קארוסו 
 הופק בידי:  Dallas Sonnier 
 שחקנים ראשיים:  רייני קוואלי וינסנט גאלו 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  שירותי ADS 
 הקרנת בכורה:  16 ביוני 2022 
 משך הקרנה:  89 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מתח 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
כלואה (באנגלית: Shut In) הוא סרט מתח אמריקאי משנת 2022 בבימויו של די. ג'יי. קארוסו ובכיכובם של רייני קוואלי, ג'ייק הורוביץ, לוסיאנה ונדט ווינסנט גאלו. זהו הסרט המקורי הראשון של The Daily Wire והשלישי שלהם ששוחרר בפלטפורמת הזרמת המדיה שלהם (כיום +DailyWire).
The Daily Wire אירח צפייה מיוחדת בסרט ב-10 בפברואר 2022 בערוץ היוטיוב של החברה. הסרט זכה לביקורות מעורבות מצד המבקרים.
עלילה

ג'סיקה נאש, אם צעירה לשניים, נמצאת בעיצומו של פינוי בית סבתה המנוחה (אשר היא קיבלה בירושה) כדי שתוכל למכור אותו ולעבור. עם זאת, היא נתקעת בטעות בתוך המזווה. היא מנסה לגרום לבתה הקטנה, לייני, לעזור לה לצאת, אך מנגנון הדלת חלוד וקשה מדי ללייני לפתוח. רוב, בן הזוג לשעבר של ג'סיקה, מופיע עם חברו סמי ומחלץ אותה. עם זאת, ג'סיקה כועסת על רוב שהכניס יחד איתו את סמי, הפדופיל, לתוך ביתה. סמי מתמרן את רוב כדי לגרום לו להכניס את ג'סיקה בחזרה למזווה לפני שהם עוזבים את הבית. רוב אכן סוגר עליה את הדלת, לא לפני שהשאיר לה 3 גרם של מתאמפטמין, ואף ממסמר את הדלת עם קורות עץ, דבר שגרם לג'סיקה פצע חמור בידה הימנית.
לאחר מספר רב של ניסיונות כושלים להצליח לצאת, כשלייני מביאה לה חפצים דרך חרך בחלק התחתון של הדלת, ג'סיקה מתחילה לשבור את המרצפות באמצעות מברג. עם זאת, סמי נכנס פנימה לבית ומציין בפני ג'סיקה שרוב חייב לו כסף אז הוא בא לגבות אותו על ידי פגיעה בילדים שלהם. ג'סיקה מצליחה להערים על סמי להכניס את ידו בחרך הדלת, שם היא ממסמרת את ידו לקרקע עם המברג, לוכדת את סמי לידה. היא צועקת ללייני להישאר למעלה בחדר עם אחיה התינוק מייסון, אבל לייני יורדת למטה. סמי תופס את לייני ומאיים לתקוף אותה אם ג'סיקה לא תשחרר אותו, אבל ג'סיקה מציתה את ידו באמצעות גפרורים וליקר שהיו במזווה. זה מצליח לגרום לסמי לשחרר את לייני ממנו מבלי לפגוע בה. למרות שג'סיקה נאלצת לכבות את האש כדי שהיא עצמה לא תיחנק, ידו של סמי נצרבת קשות ונשחתת, ונראה כאילו סמי מת.
ג'סיקה מסירה את המברג כדי שתוכל לברוח על ידי זחילה דרך התקרה אל הקומה השנייה. היא לוקחת את לייני ומייסון למכונית (למרות שהמפתחות אצל רוב), אך מתחיל לרדת גשם זלעפות וג'סיקה מחזירה את ילדיה פנימה בזמן שהיא לוקחת את האוכל שהיא ארזה מוקדם יותר במכונית. עם זאת, סמי עדיין חי והוא תופס את הילדים. ג'סיקה ממהרת חזרה פנימה, אבל סמי מחזיק סכין לגרונו של מייסון.
רוב שוב מגיע ומאיים על סמי עם אקדח, ג'סיקה לוקחת את הילדים למטה בזמן שרוב יורה בראשו של סמי. רוב, ששמע על המציאה של ג'סיקה, סכום כסף גדול שסבתה החביאה בתוך ספר תנ"ך, מנסה להתפייס עימה. עם זאת, ג'סיקה מבינה שרוב תמיד ישים את הסמים שלו לפניה ולפני ילדיהם, אז היא מכינה לו כריך עם חמאת תפוחים ועם 3 הגרם של הקריסטל מת'. רוב חוטף מנת יתר, אבל לפני שהוא מת הוא מנסה להכריח את ג'סיקה לעשות גם סמים, והאחרונה דוחפת אותו מהחלון אל מותו.
זמן מה לאחר מכן, ג'סיקה וילדיה נראים בבית, שעבר שיפוץ, מכינים ומוכרים חמאת תפוחים משלה (בהשראת המתכון של סבתה) ובעיקר מכל הם מאושרים.
צוות שחקנים

רייני קוואלי – ג'סיקה נאש
ג'ייק הורוביץ – רוב
וינסנט גאלו – סמי
לוסיאנה ונדט – לייני נאש
איידן סטיימר – מייסון נאש
הפקה

המפיקים דאלאס סונייר ואמנדה פרסמיק קיבלו את התסריט של הסרט ב-2018 מהתסריטאית מלאני טוסט. התסריט של טוסט הוצג בשנת 2019 במהלך מדד הרשימה השחורה (אנ'), סקר שנתי לתסריטים שטרם הופקו. הסרט תוכנן בתחילה להיות מופק על ידי ניו ליין סינמה כשג'ייסון בייטמן יאייש את תפקיד הבמאי. לאחר תקופה של קיפאון, האופציה לסרט פגה תוקף וסונייר בחר לקחת אותו ל-The Daily Wire.
The Daily Wire חשפו את ליהוקו של וינסנט גאלו ב-1 בדצמבר 2021. זה ציין את התפקיד הראשון של גאלו בסרט באורך מלא מאז שנת 2013. תפקידו האחרון היה כהרולד מרקוס בסרט היפני "Human Trust".
ביקורת

באתר הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 10 ביקורות של מבקרים 60% מהן חיוביות.
המבקר השמרני כריסטיאן טוטו נתן לסרט ציון של 3 מתוך 4. רנדי מאיירס מהעיתון The Mercury News נתן לסרט ציון של 2.5 מתוך 4. אלן נג מ-Film Threat כתב: "די. ג'יי. קארוסו מתזמר בצורה מופתית את סימפוניית המתח הזו, אמנם סימפוניה בת עשרים קטעים, אך סימפוניה בכל זאת".
ג'ון סמלי מניו ריפבליק היה יותר ביקורתי ואף כינה אותו "משעמם". קאת' קלארק מהגרדיאן העניקה לו 2 מתוך 5 כוכבים.
הערות שוליים

1 2  Wiseman, Andreas (1 בדצמבר 2021). "Vincent Gallo Returns To Acting In The Daily Wire Movie 'Shut In'". Deadline. נבדק ב-3 בדצמבר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Wiseman, Andreas (2 בפברואר 2022). "The Daily Wire Will Launch Its First Original Movie 'Shut In' On YouTube For Free". Deadline Hollywood. נבדק ב-4 בפברואר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  SHUT IN Movie World Premiere. YouTube.{{cite AV media}}:  תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  Wiseman, Andreas (25 באוגוסט 2021). "The Daily Wire's First Original Movie Is Black List Thriller 'Shut In' With 'xXx' & 'Disturbia' Director D.J. Caruso". Deadline. נבדק ב-3 בדצמבר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Toto, Christian (2022-02-02). "Harrowing 'Shut In' Will Surprise Just About Everyone". Hollywood in Toto. נבדק ב-2022-06-08.
↑  Myers, Randy (2022-02-09). "What to watch: Steven Soderbergh's latest is a Hitchcockian thriller". The Mercury News. נבדק ב-2022-02-15.
↑  Ng, Alan (2022-02-10). "Shut In". Film Threat. נבדק ב-2022-02-15.
↑  Semley, John (2022-02-17). "Can Conservatives Make a Real Movie?". The New Republic. ISSN 0028-6583. נבדק ב-2022-03-20.
↑  Clarke, Cath (2022-05-23). "Shut In review – Vincent Gallo returns for clueless poke at Hollywood's 'liberal bias'". The Guardian. נבדק ב-2022-06-06.
לה מונה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית אופרה 
 על שם:  Hôtel Ostrevent 
 כתובת:  פנטגון 
 מיקום:  בריסל 
 מדינה:  בלגיה 
 בעלים:  Buildings Agency 
 מפעיל:  לה מונה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 17 באוקטובר 1700
 תאריך פתיחה רשמי:  17 באוקטובר 1700 
 אדריכל:  Louis-Emmanuel-Aimé Damesme, ג'וזף פואלאר 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית, אדריכלות פוסט-מודרנית 
 קואורדינטות:  50°50′58″N 4°21′15″E﻿ / ﻿50.849583°N 4.354167°E﻿ / 50.849583; 4.354167
 www.lamonnaiedemunt.be
  (למפת בריסל מוגדלת) לה מונה(למפת בריסל רגילה) לה מונה
 
תיאטרון לה מוֹנֶה (בצרפתית: Théâtre Royal de la Monnaie או La Monnaie; בפלמית: ‏Koninklijke Muntschouwburg או de Munt) הוא תיאטרון בבריסל, בלגיה. משמעות שני שמותיו היא "התיאטרון המלכותי של המטבעה".
האופרה הלאומית של בלגיה, שהיא מוסד פדרלי, לקחה לעצמה את שם התיאטרון המשמש לה משכן קבע. על כן, "לה מונה" או "דה מונט" מתייחסים הן למבנה והן ללהקת האופרה.
כבית האופרה הראשון במעלה של בלגיה זהו אחד ממוסדות התרבות היחידים שמקבל מימון מן הממשל הפדרלי של בלגיה. בתי אופרה אחרים בבלגיה, כגון ה"פלאמזה אופרה" וה"אופרה רויאל דה ואלוני" פועלים במימון ממשלות מחוזיות.
היסטוריה

בשלושת העשורים האחרונים השיב לעצמו "לה מוניי" את מקומו בקרב בתי האופרה הראשונים במעלה באירופה, הודות למאמצים של רצף המנהלים, ז'ראר מורטייה וברנרד פוקורולה והמנהלים המוזיקליים סילוון קמברלינג ואנטוניו פאפאנו.
הבניין הנוכחי הוא התיאטרון השלישי באתר זה. החזית נבנתה בשנת 1818, עם שינויים מקיפים בשנים 1856 ו-1986. הפואיה והאולם נבנו בשנת 1856, אבל כמעט כל יסוד אחר בבניין הנוכחי חודש ושופץ באופן יסודי בשנות ה-80' של המאה ה-20.
היסטוריה > התיאטרון של ג'ו-פאולו בומברדה, 1700 עד 1818

תיאטרון הקבע הציבורי הראשון למופעי אופרה של החצר ועיריית בריסל נבנה בין 1695 ל-1700 על ידי האדריכלים פאולו ופייטרו בצי, כחלק מתוכנית השיקום לאחר הפצצת בריסל. הוא נבנה על מגרש הבניין ששימש כמטבעה. שם האתר "לה מונה" (המטבעה) נשמר כשם התיאטרון במאות הבאות. על הקמת התיאטרון הורה מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה, אז מושל ארצות השפלה ההבסבורגיות. הנסיך הבוחר הטיל על הגזבר שלו, ג'ו-פאולו בומברדה, את המשימה לממן את המיזם ולפקח עליו. התאריך המדויק של ההצגה הראשונה בשנת 1700 איננו ידוע.
לה מוניי" כפי שהוא נראה כיום.
לה רפובליקה

| --- | --- |


 תדירות:  עיתון יומי
 פורמט:  ברלינר
 מו"ל:  GEDI Gruppo Editoriale 
 מייסד:  אוג'ניו סקלפרי 
 בעלים:  Gruppo Editoriale L'Espresso
 עורך ראשי:  אציו מאורו
 תאריכי הופעה:  14 בינואר 1976 – הווה (48 שנים)
 שפה:  איטלקית
 מערכת:  רומא, איטליה
 תפוצה:  556,325 (2008)
 מדינה:  איטליה
 ISSN:  0390-1076
 אתר העיתון
 
לה רפובליקה (באיטלקית: La Repubblica) הוא העיתון השני בתפוצתו באיטליה, לאחר ה"קוריירה דלה סרה".
היסטוריה

העיתון נוסד בשנת 1976 על ידי אוג'ניו סקלפרי, ואימץ לו קו פוליטי התומך במפלגות המרכז-שמאל והתנועה הקומוניסטית באיטליה. בשנת 1978 גדלה תפוצתו של העיתון בצורה חדה ביותר וזאת ברקע פרשת חטיפתו של ראש ממשלת איטליה לשעבר, אלדו מורו, בידי הבריגדות האדומות. העיתון סיקר בצורה שוטפת את כל ההתפתחויות בפרשה, מאז החטיפה ועד מציאת גופתו של מורו.
בשנות ה-80 ניהל העיתון מערכה עזה מול העיתון "קוריירה דלה סרה", מאבק שבמהלכו עברו עיתונאים רבים לעבוד ב"לה רפובליקה", וזאת עקב תנאי השכר המפליגים שהציע להם העיתון.
בשנת 1988 רכש את העיתון איל ההון האיטלקי קרלו דה בנדטי. עקב היריבות העסקית בין דה בנדטי וראש ממשלת איטליה סילביו ברלוסקוני החל לאמץ העיתון "לה רפובליקה" קו ביקורתי תקיף נגד ברלוסקוני ומדיניותו. בשנת 2009 החליט ברלוסקוני לתבוע לדין את העיתון עקב כתבה שבה הואשם בשחיתות פוליטית.
בעיתון פורסמו קריקטורות של ג'ורג'ו פוראטיני. בעקבות שערוריות פוליטיות שהיו בעקבות הפרסומים, הצייר נאלץ לעזוב את העיתון.
לכבוד הקיץ

| --- | --- |
 סינגל בביצוע "גזוז"
 מתוך האלבום "גזוז"
 יצא לאור:  1979
 מקום הקלטה:  אולפני טריטון
 שפה:  עברית
 אורך:  4:12
 חברת תקליטים:  הד ארצי
 כתיבה:  דני סנדרסון
 לחן:  דני סנדרסון
 הפקה:  דני סנדרסון
 עיבוד:  דני סנדרסון  עיבוד כלי נשיפה: אילן מוכיח ודני סנדרסון
 
"לכבוד הקיץ" הוא שיר בביצוע להקת "גזוז", שנכלל באלבומהּ הראשון של הלהקה, "גזוז", שיצא לאור ב־1979. דני סנדרסון כתב והלחין את השיר.
מצעדי פזמונים

"לכבוד הקיץ" הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעד רשת ג' ב־13 ביוני 1979, זכה להצלחה וצעד 15 שבועות, עד 3 באוקטובר 1979, אז יצא מהמצעד. בשיאו הגיע למקום הראשון למשך שבועיים, החל מ־21 באוגוסט 1979. במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשל"ט של התחנה השיר דורג במקום ה־23 (השיר "תשע בכיכר" מאותו אלבום דורג באותו מצעד במקום ה־12). במצעד הזה זכתה הלהקה בתואר "להקת השנה". במצעד השנתי של גלי צה"ל השיר דורג במקום ה־27.
מיקומי שיא > מצעדים שבועיים

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1979)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1979)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1979)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1979)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | רשת ג' | 1 |  |
מיקומי שיא > מצעדי סוף שנה

|   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (תשל"ט)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (תשל"ט)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (תשל"ט)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (תשל"ט)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | רשת ג' | 23 |  |
|  ישראל | גלי צה"ל | 27 |  |
הערות שוליים

1 2 3  גזוז (אלבום), באתר Discogs
1 2 3  נתוני היצירה, באתר אקו"ם
↑  יואב קוטנר, תקליטים ישראליים: להקת "גזוז" (הד ארצי), "מעריב", 17 במאי 1979, עמ' 44, באתר הספרייה הלאומית
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מן התאריכים 12–13 ביוני 1979, באתר פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 2–3 באוקטובר 1979, באתר פזמונט
1 2  המצעד השבועי של רשת ג' מן התאריכים 21–22 באוגוסט 1979, באתר פזמונט
1 2  המצעד השנתי לשנת תשל"ט של רשת גימל, באתר פזמונט
↑  השיר בפזמונט, באתר פזמונט
1 2  המצעד השנתי לשנת תשל"ט של גלי צה"ל, באתר פזמונט
לה מור או ז'ואיף

| --- | --- |

 מדינה:  צרפת צרפת
 חבל:  סאנטר-עמק הלואר סאנטר-עמק הלואר
 מחוז:  לוארה
 גובה:  130 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  20 (2014)
 קואורדינטות:  48°02′14″N 2°54′14″E﻿ / ﻿48.0373°N 2.9039°E﻿ / 48.0373; 2.9039
 אזור זמן:  UTC +1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי לה מור או ז'ואיף (למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי לה מור או ז'ואיף (למפת סאנטר-עמק הלואר רגילה) אורליאן טור בורז' שארטר בלואה שאטורו נורמנדי פיי דה לה לואר  אקיטן החדשה אוברן רון-אלפ  בורגון פראנש קונטה  איל-דה-פרנסלה מור או ז'ואיף (למפת סאנטר-עמק הלואר מוגדלת) אורליאן טור בורז' שארטר בלואה שאטורו נורמנדי פיי דה לה לואר  אקיטן החדשה אוברן רון-אלפ  בורגון פראנש קונטה  איל-דה-פרנסלה מור או ז'ואיף   he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
לה מור או ז'ואיף (בצרפתית: La Mort aux Juifs) הוא השם העתיק של כפר זעיר, שבו ארבעה בתים וחווה, בקומונת קורטמו שבמרכז צרפת.
שם הכפר, שניתן במאה ה-11, היה "La mare au juin″, שפירושו "דשן ביצות" (מה שכנראה מצביע על עיסוקם של תושבי הכפר באותה תקופה). לאחר התפתחות לשונית הוא השתנה לשם הנוכחי, שפירושו "מוות ליהודים".
באוגוסט 2014 פנה מרכז שמעון ויזנטל לממשלת צרפת בבקשה לשנות את שם הכפר. בקשה דומה, שהוגשה 20 שנה קודם לכן, נדחתה. גם הבקשה של מרכז שמעון ויזנטל נתקלה בהתנגדות, בשל קשיים כלכליים של תושבי הכפר לשנות את שלטי האזור. בסופו של דבר בוטל השם. כיום מחולקים ארבעת הבתים לשטחם של הכפרים לה קרואזי (Les Croisilles) ולה דוז'טרי (La Dogetterie).
ראו גם

קסטריו מוטה דה חודיוס
מוות ליהודים
הערות שוליים

↑  Activists demand tiny French village changes its name from 'Death to the Jews' ג'ון הול, פיטר אלן, dailymail.co.uk מתאריך 12/8/2014
↑  Jewish group asks France to rename 'Death to Jews' hamlet, BBC, 12 August 2014
↑  Laura Stampler, "Small French Town Resistant to Change Name From ‘Death to Jews’", Time, August 12, 2014
כפר אוריאל

| --- | --- |

עובדים עיוורים מייצרים מטאטאים בבית המלאכה
 מידע
 עיר:  גדרה
 תאריך ייסוד:  1950
 קואורדינטות:  31°48′55″N 34°46′57″E﻿ / ﻿31.81523611°N 34.78241111°E﻿ / 31.81523611; 34.78241111
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת השפלה מוגדלת) כפר אוריאל(למפת השפלה רגילה) כפר אוריאל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כפר אוריאל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כפר אוריאל  he כפר אוריאלhe כפר אוריאלמפת  __ גדרה (in English: Gedera)  __ בני עי"ש (in English: Bnei Ayish) [‌השפלה וסביבותיה‌]מצפון וממזרח: __ מועצה אזורית ברנר (in English: Brenner Regional Council) ממזרח ומדרום: __ מועצה אזורית נחל שורק (in English: Nahal Sorek Regional Council) מדרום: __ מועצה אזורית באר טוביה (in English: Be'er Tuvia Regional Council) ממערב: __ מועצה אזורית גדרות (in English: Gederot Regional Council) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
כפר אוריאל היה מיזם ליישוב ושילוב בתעסוקה של עולים עיוורים ובני משפחותיהם בגדרה. בין השנים 1950–1967 שוכנו עולים בעלי ליקויי ראייה בשיכון מגורים שבסמוך לו פעל מפעל תעסוקתי. על אף היותו מיזם חד-פעמי ויחיד מסוגו, כפר אוריאל שיקף את קוויה הכלליים של המדיניות שננקטה בשנותיה הראשונות של ישראל בסוגיית קליטת עולים בעלי מוגבלויות ראייה. כיום מהווה הכפר שכונה רגילה בגדרה המאוכלסת עדיין ברובה על ידי תושביו המקוריים של הכפר וצאצאיהם.
העולים שהגיעו לכפר היו בני 60 משפחות יוצאות תימן, עיראק, פרס, בולגריה ופולין.
רקע

במסגרת גל העלייה הגדול שהגיע לישראל לאחר הקמת המדינה, נמצאו בין העולים בעלי נכויות פיזיות שונות ובהם עיוורים וכבדי ראייה. עולים אלה לא יכלו להשתלב בתהליך הקליטה הרגיל במעברות, שכלל מעבר הדרגתי לעצמאות כלכלית, ועל כן נזקקו לפתרונות אחרים. בשל האינטרס המשותף למדינה ולעולים עצמם לקיום עצמאי, רוכזו העיוורים תחילה בכמה מחנות הכשרה בעין שמר, בראש העין, בבית ליד ובירושלים, שם עברו הכשרה מקצועית למלאכות כמו ייצור מזרנים, מטאטאים, מחצלות ועוד. בשנת 1949 הקים ארגון הג'וינט את "מלב"ן" (מוסדות לטיפול בעולים נחשלים) - מרכז שירותים לטיפול בעולים חולים, קשישים ונחשלים. בין היתר, טיפל מלב"ן בעיוורים, עבורם הקים בתי חינוך ומפעלים מוגנים. פרויקט הדגל של מלב"ן היה הקמת כפר ייעודי עבור העיוורים בו יחיו עם משפחותיהם ויעבדו, בהתאם לתפיסות שרווחו עד המחצית השנייה של המאה העשרים וראו בהקמת מסגרות נפרדות עבור בעלי נכויות שיטה מיטבית לשיקומם.
הקמת הכפר

בשנת 1950 הוצע על ידי אחד מפקידי הסוכנות היהודית להקים בגדרה כפר עבור מאה משפחות שראשיהן עיוורים. על פי התוכניות, הגברים העיוורים יעבדו במפעל, בעוד הנשים, שהיו פיקחות ברובן, יקבלו לטיפולן משק עזר קטן. באתר המיועד הוקמו צריפי עץ שוודיים קטנים, תנאים משופרים לעומת שכונות הפחונים במעברות הסמוכות. כמו כן, הוקמו חמישה מבנים שנועדו לשמש כמפעל.
לקראת סוף שנת 1950 החלו הסוכנות היהודית ומלב"ן לערוך רשימות של עיוורים שחיו במחנות העולים, על מנת לבחור מתוכם מועמדים המתאימים לפרויקט מהבחינות הבאות: מצב בריאותי, גיל, מצב משפחתי וארץ מוצא. אכלוס הכפר נעשה במדורג עד שבסוף שנת 1951 חיו בו 73 משפחות, כמחצית מהן יוצאות תימן (36 משפחות), כשליש יוצאות עיראק (22) והיתר יוצאות בולגריה (16). כמעט כל ראשי המשפחות בכפר היו עיוורים, מרביתם כתוצאה מתאונה או מחלה.
תחילה כונה הכפר "כפר העיוורים" או "שיכון העיוורים", עד שבמרץ 1951 בחרה המועצה המקומית של גדרה בשם הסמלי "כפר אוריאל" כשמו של השיכון. משמעות השם היא כי גם בהיעדר מאור עיניים האל הוא אורם של התושבים.
הכפר והמפעל > בעלי תפקידים

למנהלו של הכפר התמנה ניסן הגל, עורך דין ודוקטור למשפטים יליד פולין (1908), שהתעוור ממחלה בשנות ה-30 לחייו ועלה לישראל בשנת 1949. הגל התגורר יחד עם אשתו בתו ובנו באחד מצריפי הכפר בשנותיו הראשונות ועבר לאחר מכן לבית אבן במושבה גדרה. בשנת 1961 עבר לרמת גן משם היה מגיע לעבודתו בכפר מדי יום.
הרב מאיר צובירי התמנה לרב הכפר וסיפק את צורכי הדת של התושבים, הדתיים ברובם. בהתכתבויותיו עם משרד הדתות הציג הרב צובירי את היקף עבודתו ותפקידיו ואת הקשיים הייחודיים הנובעים מהיות תושבי הכפר עיוורים. אחד התושבים, שהיה כבד ראייה, התמנה לעגלון של הכפר ובאחריותו היו פינוי האשפה, הובלת מצרכים וקרח ועוד.
בתחילת פעילותו של הכפר ליוו מדריכים חקלאיים את הקמת משקי העזר.
הכפר והמפעל > הכפר

הכפר תוכנן מראש כך שיתאים לצרכיהם הייחודיים של תושביו העיוורים. בניגוד לשיכוני עולים אחרים, נסלל בכפר כביש אספלט כבר מראשיתו, הודות ללחצים מצד משרד העבודה ומלב"ן על מועצת גדרה. כמו כן, הוקם מעקה, לטובת העיוורים, לאורך השבילים שחיברו בין צריפי המגורים למפעל, וב-1963 אף הוצב רמזור מיוחד שנשלט על ידי העיוורים אשר ביקשו לחצות באמצעות מפתח שקיבלו לרשותם.
נוסף על אלה, הוקמו בשכונה שירותים נוספים, בנפרד מהשירותים שקיבלו יתר תושבי המושבה, כדוגמת מרפאה, צרכנייה, מקווה טהרה, בתי כנסת ובית תרבות. בסיועם של משרד החינוך וארגון ויצו הוקם גן ילדים במיוחד עבור ילדי השכונה וכן הוקם על גבול הכפר בית ספר יסודי ששימש גם ילדי שכונות אחרות בגדרה.
רווחתם של העובדים הייתה חשובה למלב"ן שדאג לספק להם מוצרים כמו תנורים ושמיכות במחיר מוזל, שלח אותם לבתי הבראה מדי שנה ואף העניק להם, הודות לתרומות מחו"ל, מוצרים מיוחדים לעיוורים כמו שעונים ומכשירי רדיו ייעודיים.
בספרו נער האופניים מתאר הסופר אלי עמיר את החיים בכפר בראשית שנות החמישים. התיאור ממחיש את קשיי המחייה האובייקטיביים בשנים הללו בכפר וגם את הקיפוח, ההשפלה וההזנחה שחש הסופר, הוריו, שלוש אחותיו ושלושת אחיו מצד המוסדות, לרבות הניכור שחשו מצד מרבית בני המושבה גדרה הסמוכה.
הכפר והמפעל > המפעל

המפעל כלל חמש מחלקות שייצרו מזרנים, מטאטאים, סלים, נברשות ומחצלות. כל מחלקה לוותה בידי מדריך מן החוץ, ובהמשך בידי כמה מהעובדים שהיו כבדי ראייה. למעט כמה מתושבי הכפר שהיו חלשים מדי, מרבית הגברים בכפר עבדו במפעל, חלקם בשכירות על בסיס יומי וחלקם בקבלנות. כמה מנשות הכפר הועסקו אף הן במפעל במלאכות שדרשו יכולת ראייה ונשים אחרות עבדו בעבודות חקלאיות או במשקי בית.
הטיפול במכירת התוצרת של הכפר הופקד בידי משרד הסעד ולקוחותיו העיקריים היו משרד הביטחון והסוכנות היהודית.
בשנותיו הראשונות היווה הכפר מודל לשיקום מוצלח של העיוורים והפיכתם לעובדים יצרניים המתפרנסים בכבוד מעמל כפיהם. הכפר והמפעל אף היוו מוקד תיירותי עבור אנשים שביקשו לחזות במיזם הייחודי במו עיניהם. בין המבקרים בכפר בשנותיו הראשונות היו אשת נשיא ארצות הברית לשעבר, אלינור רוזוולט, והפעילה החברתית העיוורת-חירשת הלן קלר.
הכפר והמפעל > בעיות וקשיים

שנות קיומו של הכפר לא התנהלו על מי מנוחות והיו רוויות קשיים מסוגים שונים. ראשית, סבלה השכונה משרפות רבות, בייחוד בבתיהן של משפחות בהן שני בני הזוג היו עיוורים. בראשית שנת 1953 ביקשו נציגי הכפר בפגישתם עם שרת העבודה גולדה מאירסון לבנות עבורם בתי קבע מלבנים. השרה התחייבה לסייע לממש צורך זה, אך דבר לא נעשה בנידון במשך כמה חודשים. תושבי הכפר הפגינו מול משכן הכנסת ומלב"ן הודיע כי במצב עניינים זה, בכוונתו לפרק את הכפר ולפזר את תושביו במעברת גדרה. לאור החשש מסגירת הכפר והפיכת תושביו למעמסה על גב המועצה, נחלצה גם המועצה המקומית להתערב ולפעול למען הקמת בתי קבע.
במשא ומתן שהתנהל בין נציגי משרד השיכון לנציגי כפר אוריאל סירבו הראשונים לאפשר את מכירת הבתים לתושבים במחיר מוזל וסיכמו על דמי שכירות נמוכים במיוחד (5 - 9 ל"י לחודש). בשנת 1956 בנתה חברת "עמידר" 52 יחידות דיור בנות 50 מ"ר כל אחת, אך התושבים סירבו לשלם את דמי השכירות. המאבק בין הצדדים נמשך מבלי שמשרד השיכון הסכים להפחית את מחירי הבתים מסכום של 4,500 ל"י ליחידה (מהן 2,500 עבור פינוי הצריפים) עד שבראשית 1958 פלשו תושבי הכפר לבתי הקבע תוך שהמשיכו להחזיק בצריפים הישנים כקלפי מיקוח. משרד השיכון נכנע לבסוף ללחצי העיוורים וקבע את מחיר הבתים בסך של 1,200 ל"י שנפרסו לעשרה תשלומים, זאת לאחר הפחתת הזיכוי עבור הצריף.
מלבד השריפות, נפגעו כמה עיוורים במהלך עבודתם במפעל ואחד מהם אף נהרג במהלך פריקת סחורה. נוסף על אלה, לכל אורך התקופה התגלעו מחלוקות בין הפועלים העיוורים לבין סגל המפעל ומלב"ן בטענות על קיפוח שכרם של העובדים, גם בתקופת היות המפעל רווחי. העובדים ניהלו מאבקים להטבת שכרם ולקבלת תוספת יוקר, ולטענתם הפער בין הצדדים נבע מכך שבעוד העיוורים ראו במפעל מקום עבודה לכל דבר, התייחסו הרשויות אל המפעל כאל מוסד תעסוקתי שיקומי.
מלבד המאבקים מול מלב"ן והנהלת המפעל, ניהלו תושבי הכפר מאבקים רבים מול מועצת גדרה, בשל אי טיפול בצינורות המים של השכונה, אי השתתפות באחזקת גן הילדים ועוד, שנבעו מטענת המועצה כי הכפר הוא בגדר מוסד סגור שהאחריות עליו איננה מוניציפלית אלא ברמה הממשלתית הארצית.
עם בעיות אלו ואחרות התמודדו תושבי הכפר באמצעות התארגנותם והקמת ועד שנבחר בהצבעה כללית של העובדים ובו לפחות חבר אחד שאיננו כבד ראייה היכול לקרוא ולכתוב מסמכים. הוועד טיפל ביחסים עם הרשות המקומית ועם משרדי הממשלה ואף הביא לכך שהשתייכות גן הילדים תוסב מהזרם הממלכתי לזרם הממלכתי דתי. כמו כן, היה הוועד אחראי על פעילות חברתית שהתנהלה בבית התרבות.