stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השבעת נשיא ארצות הברית
מרכיבי הטקס > ההשבעה לתפקיד

לפני כניסתו לתפקיד באופן רשמי, על הנשיא הנבחר לשאת שבועה מיוחדת. שבועה זו, הכתובה בחוקה, היא:
אני נשבע בכובד ראש, כי אמלא באמונה את תפקיד נשיא ארצות הברית, וכמיטב יכולתי אקיים את חוקת ארצות הברית, אשמור
ואגן עליה.

I do solemnly swear that I will faithfully execute the Office of President of the United States, and will to the best of my ability, preserve, protect and defend the Constitution of the United States.
נשיא רשאי להצהיר אמונים, במקום לשאת שבועה, אך למעט פרנקלין פירס לא היה נשיא שעשה כן. כל הנשיאים מאז צ'סטר ארתור בחרו גם להוסיף בסופה של השבועה את המילים "so help me God" (כה יעזרני אלוהים), אף על פי שמילים אלה אינן מופיעות באף טקסט רשמי. את ההשבעה עורך נשיא בית המשפט העליון, והיא נעשית כאשר יד אחת של הנשבע, הנשיא הנבחר, מונחת לרוב על ספר התנ"ך הנוצרי - הברית הישנה והחדשה (הנשיאים אדמס ופירס בחרו להניח ידם על ספר חוקים). ברק אובמה ודונלד טראמפ בחרו בהשבעתם להישבע לתפקיד על אותו ספר תנ"ך שעליו הניח ידו אברהם לינקולן בעת השבעתו.
מיד לאחר השבועה לנשיאות, מבצעת תזמורת חיל הנחתים של ארצות הברית ארבע תרועות חגיגיות ואחריהן את ההמנון הנשיאותי, "הידד למנהיג". במקביל מבצע גדוד חיל הרגלים השלישי, המכונה "המשמר הישן", 21 יריות הצדעה מסוללת ארטילריה הממוקמת צפונית לגבעת הקפיטול.
מרכיבי הטקס > נאום

נהוג כי הנשיא המושבע נושא מיד לאחד ההשבעה נאום, המכונה "נאום ההשבעה". כמה נשיאים ויתרו על נאום ביום ההשבעה ובמקום זאת נשאו במועד מאוחר יותר נאום בקונגרס. אחרים נשאו יותר מנאום אחד. בסך הכל נישאו 54 נאומי השבעה על ידי 37 נשיאים. הנאום השני של ג'ורג' וושינגטון היה הקצר ביותר (135 מילים), ואילו נאומו של ויליאם הנרי הריסון היה הארוך ביותר (8,495 מילים).
מרכיבי הטקס > תפילה

מאז 1937 כולל טקס ההשבעה שתי תפילות או יותר, המייצגות בדרך כלל זרמים דתיים שונים. חלק מטקסי ההשבעה כללו תפילות שנישאו על ידי רב יהודי.
מרכיבי הטקס > שירה

החל משנת 1961 טקסי ההשבעה החלו לכלול קטעי שירה. הראשון היה רוברט פרוסט בשנת 1961. בשנת 1993 שה הייתה מאיה אנג'לו. בשנת 2013 השירה נכללה בטקס בפעם החמישית והיא הוקראה על ידי ריצ'רד בלנקו.
ראו גם

נאום ההשבעה של פרנקלין דלאנו רוזוולט
השבעת נשיא רוסיה
הערות שוליים

↑  https://www.latimes.com/people/tina-daunt, Turning D.C. into concert central, Los Angeles Times, ‏2009-01-13 (באנגלית אמריקאית)
↑  https://www.latimes.com/people/randall-roberts, Trump inauguration performers Lee Greenwood and Tim Rushlow talk about performing at celebrations in Washington, Los Angeles Times, ‏2017-01-20 (באנגלית אמריקאית)
↑  Mark Hensch, Trump lands in DC for pre-inaugural dinner, The Hill, ‏2017-01-18 (באנגלית אמריקאית)
↑  Associated Press, 2017 inauguration schedule of events and timeline, POLITICO, ‏2017-01-20 (באנגלית)
↑  Trump’s Team to Raise Millions for Jan. 20 Events, המודיע, 24 בנובמבר 2016
↑  הנוסח מופיע בגרסה העברית לחוקת ארצות הברית שפרסם הממשל האמריקאי, בתרגומו של פרופסור ארנון גטפלד
↑  לפי טענה רווחת, ג'ורג' וושינגטון היה הראשון להשתמש במילים "כה יעזרני אלוהים", אך לא קיימת כל ראיה לכך, והטענה עצמה הופיעה 65 שנים לאחר ההשבעה של וושינגטון. ראו:
David B. Parker, "'So Help Me God' and the Presidential Oath", Time, February 15 2016
↑  מאחר שיום השבעתו של ויליאם הנרי הריסון היה יום קר וגשום במיוחד, ומאחר והריסון לא לבש מעיל והוא רכב על סוס לטקס במקום בכרכרה, הוא חלה בדלקת ריאות, וכעבור חודש נפטר בגיל 68. תקופת שלטונו היא הקצרה ביותר מבין כל הנשיאים האמריקאים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533933605171  LCCN: sh85106479  MusicBrainz: 7cfb29f7-9271-42a9-b1e6-6396e9c08436  NARA: 10638414 
הקונצרט "אנחנו אחד" יומיים לפני ההשבעה של ברק אובמה באנדרטת לינקולן
משפחת אובמה צועדת לעמדת הפודיום של מצעד התזמורות ב-2013
הנשיא אובמה בארוחת הצהריים עם הנהגת הקונגרס בקפיטול, לאחר טקס ההשבעה
הנשיא אובמה וסגן הנשיא ביידן בטקס ההשבעה 2013
הנשיא טראמפ  "בחדר הנשיא" בבניין הקפיטול חותם לראשונה על צווים נשיאותיים ראשונים בכהונתו המציגים את חברי הקבינט שלו
הזמנה לטקס השבעתו של ברק אובמה לנשיאות
"USA 1" מוקפת באנשי השירות החשאי, במהלך נסיעתה האיטית בוושינגטון, בעוד המוני צופים מריעים ומנופפים לשלום לצד הדרך. 
20 בינואר 2005, לאחר השבעתו של ג'ורג' בוש הבן לקדנציה השנייה שלו
הנשיא אובמה והגברת הראשונה מישל אובמה במהלך המצעד מגבעת הקפיטול לבית הלבן
הנשיא ה-44 אובמה מקבל את הפיקוד העליון על צבא ארצות הברית ב-passes in review
סגן הנשיא ג'ו ביידן והגב' השנייה ג'יל ביידן מנופפים לקהל במהלך מצעד ההשבעה בחזית הצפונית של הבית הלבן 2013
המסוק הנשיאותי מטיס בפעם האחרונה את ג'ורג' ווקר בוש ורעייתו בעוזבם את וושינגטון, לאחר השבעתו של ברק אובמה לנשיאות. במרכז מדרגות הקפיטול, מנופפים לשלום הנשיא הנכנס אובמה, סגנו ביידן ונשותיהם (20 בינואר 2009)
המהפכה הצרפתית
פרוץ המהפכה > הצהרת זכויות האדם והאזרח

טיוטות והצעות להכרזה על זכויות האזרח נדונו עוד מיומה הראשון של האספה הלאומית באולם הטניס ב-20 ביוני 1789, כשעמנואל-ז'וזף סיאייס הציע "הצגה מלומדת של זכויות האדם והאזרח" שגיבש קודם. כבר ב-9 ביולי, ביום בו שינה הגוף את שמו לאספה המכוננת, הביא לה פאייט מתווה ראשון משלו, והוסיף לעמול על טיוטות בעזרת השגריר האמריקני תומאס ג'פרסון. השניים שאבו השראה מהכרזת העצמאות של ארצות הברית, למרות ההבדלים הרבים בין המצב בארצות הברית למצב בצרפת, בה נדרש לבטל את הסדר הקיים ולהציב חדש תחתיו ולא רק להבטיח זכויות שהיו קיימות במידה רבה כבאמריקה. לה פאייט היה, מלבד זאת, האיש החזק במדינה באותם חודשים: הוא שלט במשמר הלאומי, הכוח המהימן ביותר הקיים, וגיבש סביבו קואליציה רחבה שניסתה להרגיע את המלוכנים השמרנים בעודה מקפידה להיראות כמי שנענית גם לרדיקלים. הפאייטיסטים, שנטו באופן כללי לגישה הליברלית המתונה של מנהיגם, החזיקו בעמדות דומיננטיות במערכת המשפט והסדר הציבורי.
ב-21 ביולי הגיש סיאס מתווה נגדי נוסף משלו. חברי האספה נחלקו בשאלה האם המסמך צריך להיות חלק מהחוקה הסופית או נפרד ממנה, והאם עליו להכיל רשימת התחייבויות לצד זכויות. סיאס, שתבע הצהרת זכויות בלבד בנפרד מהחוקה, ניצח. המכשול האחרון היה שאלת חופש הדת והמצפון: צירי הכמורה דרשו להותיר את מעמד הבכורה של הנצרות הקתולית. ב-22 באוגוסט התפוצץ הנושא במריבה גדולה באספה. המהומה נקטעה רק כשהכומר הפרוטסטנטי ז'אן-פול ראבו סנט-אטיין (צר') נשא נאום ארוך על חשיבות חופש הדת. דבריו התקבלו, והמכשול האחרון בניסוח ההצהרה הוסר.
ב-26 באוגוסט אושרה בהצבעה הצהרת זכויות האדם והאזרח, שהוקראה לצירים על ידי לה פאייט במעמד חגיגי. היא כללה שבעה-עשר סעיפים שביטאו את הרעיונות העיקריים הבאים: כל בני-האדם נולדים שווים, והבדלים מעמדיים יכולים להישען רק על טובת הכלל; מקורה הבלעדי של הריבונות והסמכות השלטונית הוא בעם בלבד; לאדם ישנה זכות טבעית לעשות כל דבר שאיננו פוגע בזולת; כל נאשם ייחשב זכאי עד שתוכח אשמתו; קיים חופש המצפון וחופש דעה לכול; הבטחת הזכויות הטבעיות דורשת מנגנון מדינה, שיקוים באמצעות מס שיחולק באופן שוויוני, לפי היכולת לשלמו.
ההכרזה הייתה נפרדת מהחוקה, אך הייתה טעונת אשרור יחד עמה. שנתיים לאחר מכן, כשהחוקה הוכנה והובאה להצבעה, כבר הפך המסמך שהוקרא ב-26 באוגוסט למוסכם על הכול, ואיש לא חשב לדרוש לאשררו. שבעה-עשר סעיפי הצהרת הזכויות היו למורשתה המכוננת והחשובה ביותר של המהפכה.
ההצהרה ביטאה בצלילות את מה שנזכר כ"עקרונות של 89'" (principes de 89): התמקדות בזכויות וחירויות היחיד, בחובת הרשויות לייצג את האומה בהרמוניה גמורה, ובשלטון החוק והצדק. כפי שציין מייקל פיצסימונס, ההצהרה, חוקי אוגוסט והרפורמות הגדולות, היו תוצאה של המהומה הכללית ושל פשרות ואילוצים, לא של תכנון מוקדם או של משנה סדורה. בעשור הבא הביטו רבים בנוסטלגיה על שנת 1789, ותביעות ללגיטימציה פוליטית נשענו על התיימרות לנאמנות לעקרונותיה. אלו התקבלו על ידי הוגים פוליטיים רבים כמסר העיקרי של המהפכה, והציפייה הבלתי-מפורשת שארגון המדינה לפיהם יניב אחווה ושגשוג כמעט מאליו (זו התנפצה במהרה), ספגה לאחר מכן ביקורת קשה.
המלך והאספה המכוננת > הפייאנטים וחוקת 1791

ב-15 ביולי נודע ברבים שהאספה, שהייתה נחושה לשמר את העמדת הפנים, פטרה את המלך מכל אחריות למנוסתו והשיתה את האשמה על בוייה שנמלט. המון זועם התפרץ לאולם הכינוסים שלה וקרא לצירים היעקובינים להצטרף לקורדליירים בתביעה להדיחו. ז'ורז' דנטון והעיתונאי היעקוביני ז'אן-פייר בריסו ניסחו ביממה הבאה הצהרה פומבית שקבעה שלואי ויתר על הכס במעשה הבריחה, ואין להשיבו אלא אם העם יסכים.
השמרנים ראו בכך הגדשת הסאה. המועדון התכנס בערב 16 ביולי וניהל דיון סוער. רובספייר ואנשי שמאל אחרים גינו את ההצהרה וטענו כי שאלת הכתר אינה מעניינת את העם, אך לא היה די בכך. שלושת ה"טריומווירים", אויבם לה פאייט ואישים בולטים אחרים יצאו בסערה ועמם כמעט כל 200 הצירים. נותר רק קומץ שכלל את רובספייר ופטיון. הפורשים עקרו למנזר שעל שמו נקראו "פֹייַאנְטים", הכריזו על עצמם כיעקובינים הלגיטימיים, וקראו למאות הסניפים בערי השדה להצטרף.
בצהרי 17 ביולי הגיעו 50,000 פריזאים לשאן דה מארס, לטקס חתימה המוני על העצומה. דנטון, קאמי דמולן ואחרים נשאו נאומים. השלטונות הפייאנטיים היו נחושים לבלום מהומה שתערער את ההסדר החוקתי, שעמד להיות מושלם בקרוב. לאחר שההמון ערך לינץ' בשני אנשים, סופקה עילה לאכוף את חוקי החירום ולהכריז על משטר צבאי; לה פאייט הגיע בראש אנשי המשמר. לאחר שספגו אבנים ונשמעה אש, ירה המשמר למוות בכמה עשרות מפגינים וההמון נס על נפשו.
הפייאנטים ניצלו את המשטר הצבאי כדי לדכא את הרדיקלים. המועדון הקורדליירי, "ידיד העם" ושאר בימותיהם נסגרו. דנטון ומארה נמלטו לאנגליה ובסך הכול נכלאו מאתיים פעילים. ב-7 באוגוסט הודיע ראש העיר הפייאנטי ביי שהסדר הציבורי הושב על כנו, ומצב החירום בוטל. עתה נפנה המרכז-ימין באספה, אנשי המלוכה הקונסטיטוציונית, לאשרר את החוקה. המלך גילה פשרנות, וב-30 ביולי אף כתב לאחיו הסורר ארטואה וביקשו לחזור לצרפת. לא הייתה שום התייחסות לארגון הכנסייתי החדש, ונותרה האפשרות שיבוטל בעתיד. לאמט ניסה להביא גם להכנסת וטו אבסולוטי, כזה שנדחה ב-1789, אך האספה שללה זאת כצעד רחוק מדי ימינה. המכוננת הכתה גם בקיצונים מהעבר השני של המתרס, וב-1 באוגוסט אושר לראשונה חוק שהשית מס כבד על מהגרים שלא ישובו תוך חודש.
המרכז הפייאנטי קיווה שמהלכיו יגבשו שוב קונצנזוס פוליטי, אך התבדה במהרה. הימין הקיצוני, כ-290 צירים, עמד ממש כמו השמאל על כך שהמנוסה לא הייתה "חטיפה" אלא בריחה, והדגישו שהמלך הוקיע את החוקה במכתבו. האצולה-לשעבר וחלקים גדולים מהכמורה התנכרו למהפכה והמונים היגרו, כולל 6,000 קצינים. מן העבר השני, רק מעטים מתוך תשע מאות סניפים של המועדון היעקוביני המקורי בפרובינציה הצטרפו לפייאנטים. היתר נותרו נאמנים לרובספייר, פטיון, בריסו ולסיעתם הקטנטנה, והפגינו חשדנות אם לא עוינות כלפי הפיוס המהיר עם המלך.
ב-29 באוגוסט נפתחו הבחירות לאספה המחוקקת החדשה. ב-3 בספטמבר נחתם נוסח החוקה, וב-13 אשררו המלך. ב-15 הוכרזה חנינה כללית, לגולים הרדיקלים ולמהגרים הימניים גם יחד, ורבים מהראשונים שבו. ב-30 פוזרה המכוננת, שנתיים וחודשיים לאחר שנוסדה ואחרי ששינתה את צרפת מהמסד עד הטפחות. מנהיגי הפייאנטים היו בטוחים שהמהפכה נסתיימה.
המלוכה החוקתית והאסיפה המחוקקת > עליית הז'ירונדינים

745 הצירים שנבחרו לאספה המחוקקת היו ברובם פוליטיקאים טריים, כמעט כולם בני המעמד השלישי-לשעבר. רק 136 בחרו להצטרף ליעקובינים, לעומת 264 שחברו לפייאנטים (כמקדם, החלוקה הייתה גמישה והיו מעברים). בתווך ניצב מחנה העצמאים, "המישור". למרות הבכורה הפייאנטית באספה, היעקובינים הוכיחו במהרה את גודל כוחם בציבור. בבחירות ליורשו של ביי בראשות עיריית פריז ב-13 בנובמבר ניצח פטיון את לה פאייט, שפרש מפיקוד על המשמר. המועדון הקטן התנהל באווירה פתוחה ודינמית, והחל למשוך אליו חזרה פייאנטים שכמהו להשפעה. בריסו, נואם כריזמטי, סחף את הצירים כשהציע ב-20 באוקטובר להחרים את רכוש המהגרים ולהרשיעם בבגידה. הוא גם רמז לפעולה צבאית נגד פטרוניהם. אבל ב-11 נחסם החוק בווטו של המלך, שסיים חמישה חודשי תיאום בינו לאספה והצית מחדש את הסלידה והחשד כלפיו.
בהמרצת בריסו, ביקשה המחוקקת מלואי לאיים במלחמה על הנסיכים-הבוחרים של טריר ומיינץ אם לא יסלקו את ארטואה ופרובאנס משטחם. הרעיון של פתיחת עימות שיגרור את הקיסר לאופולד להגן על בני-חסותו קסם למלך; הוא חיבר מכתבים סודיים לקיסר ולמלך פרוסיה בבקשה להכריז מלחמה על צרפת ולמגר את המהפכה. במהרה הסתבר שלעימות מזוין היו תומכים רבים: כשם שבריסו וציריו היו משוכנעים שהמערכה תאחד את האומה ותאלץ את המלך להבהיר לאיזה צד הוא משתייך, כך היה לה פאייט צמא השלטון בטוח שהשתתפות כמצביא תזניק את מעמדו הפוליטי ותארגן מחדש את הצבא המתפורר. רובספייר התנגד בתוקף למעשי איבה, ובראשית דצמבר פתח בסדרת נאומים נגד בריסו במועדון היעקוביני שהשיקה יריבות מרה בין שניהם. תומכי בריסו היו ברובם בעלי רכוש מבוססים מחבל ז'ירונד והאזורים הסמוכים – ממנו נבע כינויים "ז'ירונדינים". הם היו בעלי נטיות ליברליות והאמינו בהליכים סדורים. הסיעה שנגדם התאפיינה בפופוליזם סמכותני, ששילב פנייה להמונים העניים עם נחישות לקדם את מטרות המהפכה אף לעומת התנגדות מחוגים נרחבים ומהאליטות המתונות. ג'ונתן ישראל, שניסה לאבחן את ההבדלים הבסיסיים ביניהם, כתב שאם הז'ירונדינים עיגנו את הרצון הכללי בהליכים קונקרטיים של בחירות וייצוג ממסדי, הפופוליסטים אחזו בפרשנות נוקשה יותר לרעיון האמנה החברתית, לפיה יחס כזה הפקיר את החלשים והבורים לשכבות המבוססות, והשלטון היה צריך לפעול למען מה שראה כאינטרס האמיתי של הכלל.
בעוד שבריסו הציג את המלחמה כמסע צלב שיבצר את המהפכה ויניע את עמי אירופה המדוכאים להתקומם, רובספייר התריע מתבוסה אפשרית וממיטוט הישגיהם. גם אנשי הטריומווירים הפייאנטים, בעיקר ברנאב, ניסו להניא את ההידרדרות מתוך חששות דומים. אבל שילוב הכוחות שביקשו להרוויח ממלחמה היה חזק ממתנגדיה. ב-14 בדצמבר שיגר המלך אולטימטום לנסיכים-הבוחרים, לסלק את המהגרים או שיפלוש לשטחם. האגף הרדיקלי התעורר מעוד סיבות. מחסור במזון והתייקרויות, שנבעו בחלקן ממרד העבדים בהאיטי, גרר מהומות וערכם של הליבר והאסינייאטים צנח חדות. השמועות על מזימות ופלישות רווחו דיין כדי לשכנע את האיכרים לצאת למסעות משיסה.
המלוכה החוקתית והאסיפה המחוקקת > מלחמה

לאכזבת רבים בצרפת, הנסיכים נכנעו לאולטימטום והורו למהגרים לעזוב. אבל תשלובת האינטרסים החזקה בעד מלחמה ניצלה כשהקיסר לאופולד הזהיר אותם מפגיעה בנסיכויות. בריסו התסיס את המחוקקת, בעוד רובספייר מוחה נואשות. ברנאב, שבחל בסירוב הזוג המלכותי לשמוע לעצותיו נגד המלחמה, פרש ב-5 בינואר 1792. ב-25 נתבע לואי לדרוש מלאופולד לחדול מתוקפנותו, וענה שכבר עשה כן בעצמו.
המענה האוסטרי היה חריף ותקיף, וכשהוקרא באספה התחוללה מהומה. הבריסוטינים החשדנים תבעו את פיטורי שר החוץ לסארט באשמת פציפיזם. לואי ניסה לתמרן פוליטית, אבל נכנע ב-10 במרץ ומינה ממשלה בריסוטינית. שר המלחמה החדש, דוּמוּרייה, היה תוקפני מקודמו. הידיעות על גיוס בנחלות הבסבורג דחפו את צרפת מעבר לקצה. ב-20 באפריל, מול אספה מחוקקת מריעה ולנוכח התגשמות תקוותיו, הכריז לואי השישה-עשר מלחמה על אחיינו, הקיסר החדש פרנץ. מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה נפתחה. התלהבות שטפה את הארץ: שיר מיליטריסטי שחובר על ידי רוז'ה דה ליל הכריז על כוונת הצרפתים להרוות את השדות בדם אויביהם. דה לאמט התייאש והתנדב לצבא. רק אדריאן דופור נותר כטריומוויר הפייאנטי האחרון.
ב-28 באפריל פלשה צרפת לארצות השפלה. הפער בין הרטוריקה המתלהמת למציאות נחשף בשורת מפלות, והז'ירונדינים הטילו את האשמה על המלך ועל הגנרלים האצילים-לשעבר וטענו לקנוניה עצומה. לואי הבחין בהזדמנות להפוך את שיווי-המשקל הפוליטי. שר הפנים רולאן שיגר מכתב חריף למלך ב-10 ביוני; המלך הנזעם ניצלו כאמתלה כדי לפטר את מועצתו הבריסוטינית ב-13: דומורייה, שהותר בתפקידו, העדיף להתפטר ב-15 ולצאת לחזית. לואי עבר שוב להישען על הפייאנטים ומינה שרים חדשים מתומכיהם. ב-16 שיגר לה פאייט איגרת מהחזית בה האשים את היעקובינים בכל תלאות השעה ובירך את השליט. הפייאנטים באספה התעשתו משיתוקם וניצחו בהצבעה על פרסומה. היעקובינים, שגם הלחץ מימין לא הביאם להשלמה בין רובספייר לבריסו, ראו בכך אישור לאמונתם שלה פאייט מתכנן הפיכה.
הז'ירונדינים נדחקו שוב לברית עם הרדיקלים בפריז כשתכננו הפגנה להשבת שריהם. הפופוליסטים דוגמת רובספייר התנגדו – דווקא הבריסוטינים, שסלדו מפוליטיקה של ההמון, קידמו אותה. ב-20 ביוני יצא אספסוף אל הטווילרי והמשמר לא התעמת עמם. הם שאגו שהם נציגי העם, עניים מכדי לרכוש מכנסיים אופנתיים ולכן "חסרי אברקיים", או סנקילוטים, והשם התקבע ככינויים של ההמונים המרוששים והקיצוניים בפריז שהפילו בשעתו את הבסטיליה ועמדו לשחק תפקיד חשוב עוד יותר. הם איימו על לואי בפניו במשך שעות, אך הוא נותר קר רוח ולא עשה שום ויתור. מרחבי צרפת זרמו הודעות גינוי על ההתפרעות.
המלוכה החוקתית והאסיפה המחוקקת > טבח ספטמבר

שידוד המערכות שהתרחש בריק השלטוני החדש היה מהיר. הקומונה החדשה כרתה ברית עם היעקובינים הפופוליסטים של רובספייר ושותפיו: המפה הפוליטית זזה שמאלה באחת, וז'אן-פול מארה הפך מאיש שוליים למנהיג בכיר. בריסו והז'ירונדינים התמצבו לפתע כסמן הפשרני. שרידי המחוקקת הפכה למכשיר צייתני. ב-10 באוגוסט הוקם "הוועד המבצע הזמני" (צר') שתפקד כרשות מבצעת בעוד שלואי הושעה. באותו ערב נבחר דנטון לשר המשפטים, בהכרה בהשפעתו. המחוקקת הסכימה ביום ההפיכה שהחוקה תישמר, למעט תפקידי המלך, עד שתוכל להיבחר ועידה לאומית שתבחן חדשה. הכנות לבחירות נפתחו על אף מצב החירום, כללי "האזרח הפעיל" הוקלו וציבור הבוחרים גדל מ-4.3 ל-5.5 מיליון לפחות.
המשטר החדש מיהר ליישם את כל מה שהמתונים באספה והמלך מנעו ממנו בשנה האחרונה: חוקים נוקשים נגד כמרים סרבנים, מהגרים והחשודים בסיוע להם עברו במהירות יחד עם תקנות חירום. לה פאייט המזועזע ניסה ב-15 באוגוסט לערוך הפיכה צבאית מסדאן. צבאו סירב והוא ערק לאוסטרים ב-17. שותפו דופור נמלט מהבירה ויצא לגלות. כמו קודמיהם, הפייאנטים נדחקו הצדה והפכו לאויבים כשהמהפכה הקצינה. ב-17 הוקמו בתי-דין מיוחדים לטיפול בחשודים בבגידה.
ב-19 פלש ברונסוויק לצרפת והתקדם במהירות. חולשת ההתנגדות ליבתה שוב את החשש מקנוניה של בוגדים בעורף. האספה הורתה על חיפוש נשק בכל בית בפריז ב-30 באוגוסט ואלפים הושלכו לכלא על סמך חשדות קלושים. רבים היו משוכנעים שלא ניתן להניח לסנקילוטים לצאת לחזית ולהפקיר את פריז לבגידה מבפנים. עוד לפני ורדן, שר הפנים הז'ירונדיני רולאן קבע ש"כל צעד מניעתי יאה בשעת חירום", ודנטון הצהיר ש"לולא הבוגדים, היינו מנצחים במהירות." הלך רוח זה היה נפוץ עד כדי כך שהיסטוריונים גימדו את חשיבות ההסתה בעיתונות הרדיקלית למה שהתרחש אחר כך.
דנטון נשא ב-2 בספטמבר את נאומו המפורסם ביותר, ”תעוזה, תעוזה שוב, תעוזה תמיד!” וקרא לרבבות מתנדבים לצאת לחזית ולבלום את האויב בגופם. בערך בשתיים אחר הצהריים טבח המון זועם תשעה-עשר כמרים סרבנים שנשלחו לכלא. מרגע זה התרחשו מעשי הרג במהירות. עד 7 בספטמבר, לפחות 1,200 איש הומתו בפריז, וקרוב ל-250 מחוצה לה. דנטון, רובספייר וגם חלק מהז'ירונדינים מיהרו להגן על צדקת טביחות ספטמבר, אף אם הזדעזעו מהאלימות. שתי הסיעות בתוך המועדון היעקוביני האשימו זו את זו באחריות. אבל המדיניות הרשמית, שקודמה על ידי רולאן, הייתה הטלת איפול. רק כמה אלפים בודדים מהמוני המתנדבים והסנקילוטים נטלו חלק במאורעות ואלו היו ספונטניים יותר מאשר מבצע מדוקדק המוכוון מלמעלה, כתב דונלד ג'י. סאת'רלנד, אבל הציבור השמרני יותר השתכנע שהקיצונים בשלטון איבדו כל רסן. זה הרתיע את מתנגדי הקומונה והשמאל בטווח הקצר, אך הרס את מעט האמון בממשל והסיר כל חסם לאלימות מצדם, כפי שהתגלה בעתיד. גם בריסו ותומכיו היו סבורים שיריביהם עשויים לרצחם בבוא השעה והיו נחושים להתנגד. מכל מקום, כשהם רגועים לגבי שליטתם בעורף, נפנו המוני הסנקילוטים והחיילים-המתנדבים לצאת לקרב. במקביל, בין 2 ל-6 בספטמבר, התנהלו הבחירות הארציות לגוף שיירש את האספה המחוקקת. בגלל התנאים הקשים רק רבע מהזכאים הטילו קולם.
הדירקטוריון > קנוניית השווים

הדירקטוריון נכנס לתפקידו ב-1 בנובמבר 1795, בעת היפר-אינפלציה. במישור הפוליטי, אירועי ונדמייר הביאום להכרה כי האיום מימין היה מסוכן לשלטונם לא פחות מזה בשמאל. הם פנו למדיניות מאזנת זהירה שאפיינה את כל שנותיהם: בכל פעם שאחד הצדדים התחזק, תמכו במשנהו. כניסת המשטר לוותה בחנינה, ורבים מעצורי פרריאל שוחררו. הדירקטורים אפשרו בשתיקה ליעקובינים להשתקם ולפתוח מועדונים פוליטיים. עוד משמאל לאלו ניצב פרנסואה-נואל באבף, פופוליסט קיצוני שהטיף לחיסול רעיון הרכוש הפרטי ותבע את השבת חוקת 1793 על ערובותיה לשוויון כלכלי.
ב-19 פברואר 1796 ביטל המשטר את האסינייאטים הנשחקים והחליפם ב-18 במרץ ב"מנדטים הטריטוריאליים" (צר') שגררו מיד אינפלציה. המצוקה הכספית והרעב ליבו את התמיכה העממית בבאבוף. השלטון הגיב: המנהל הציבורי טוהר מאנשי שמאל מוכרים, מועדונים נסגרו וב-16 באפריל נחקק שקריאה להשבת חוקת 93' היא עבירה שעונשה מוות. ממחבואו תכנן באבוף הפיכה שנודעה בדיעבד כ"קנוניית השווים" ויצר קשר עם יחידות צבא ומשמר. אבל ב-11 במאי נעצרו הוא ושותפיו, והוצאו להורג תוך שנה.
בפברואר 1797, לנוכח האינפלציה, חדלה הרפובליקה מהנפקת המנדטים או כסף נייר כלשהו ורק מטבעות מתכת הוכרו כהילך חוקי. היצע המטבע במחזור קרס באחת משלושה מיליארד למיליארד ליבר בלבד, והאינפלציה התחלפה בדפלציה קשה.
היציבות היחסית שהשיג הדירקטוריון אפשרה רפורמות משמעויות והישגים ניכרים, והכלכלה החלה סוף סוף להשתקם. גביית המיסים שבה לראשונה מזה שנים להיקפים סבירים, המטבע יוצב, ומוסדות השלטון טוהרו מריאקציונרים נלהבים מדי שתמכו באלימות ספונטנית נגד השמאל. החבלים המורדים בצפון-מערב צרפת הושבו לשליטה רפובליקנית, והסדר הציבורי בהם שוקם. אבל המלחמה הנמשכת מחוץ, שהותירה את מירב הצבא בחזית, הטילה עומס כבד על המדינה.
הדירקטוריון > ה-18 בפרוקטידור

דיכוי השמאל נטע שוב תקווה בלבות המלוכנים המפולגים. בחירות 9–21 באפריל 1797 (ז'רמינאל V) שוב לא היו כפופות ל"צו שני השלישים", והמלוכנים היו בטוחים שיזכו להישגים גדולים. לדירקטוריון, שסמכויותיו לא היו שונות מהותית משל הוועד לשלום הציבור, לא הייתה שום כוונה להיות נתון לפיקוחה של אספה מחוקקת בעלת שיניים, והם בחשו בהליך בכל הרמות. הציבור הרחב אותת על אדישותו וסלידתו מהפוליטיקה בשיעור הצבעה נמוך במיוחד, פחות מ-25%. אבל למרות כל זאת, הפוליטיקאים הוותיקים שהעדיפו הדירקטורים הפסידו, ויותר משני שלישים מהצירים היו בעלי נטיות מלוכניות ברורות. המצביא-לשעבר ז'אן שארל פישגרו, מלוכני סמוי (סוכנים בריטיים גייסו אותו לאחר שנקלע לחובות) שזמם מאחורי הקלעים עם לואי השמונה-עשר, נבחר לנשיא מועצת החמש-מאות.
בינתיים, הושג שלום ומלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה הסתיימה למעשה במאי. צרפת שלטה בשטחים אדירים באיטליה, בארצות השפלה ובגרמניה, והקימה בהן משטרים רפובליקניים שהיו אמורים להביא את ברכת השוויון והחירות למקומיים. בפועל, חילות-המצב בזזו וניצלו את האוכלוסייה כדי לממן את מולדתם. ההשפעה הכפולה של רעיונות המהפכה ואכזריות הכובשים הפיחה בתושבי הארצות רוח התנגדות, והמעמדות השליטים והמוני העם החלו לפעול במשותף. הרעיון לפיו המדינה איננה איחוד נחלות השייכות למונרך מתוקף ירושה, אלא מכשיר לביטוי רצון האומה, החל לחלחל אף למפגרות שבארצות אירופה, ולו לנוכח האופן בו אפשר לצרפת השוויונית לגייס את כל משאביה ולהביס בקלות נסיכויות וממלכות מן הדגם הישן.
הדירקטורים היו מודעים למעשי פישגרו. בדרבון בראס, הניע הגנרל הוש כוחות לכיוון פריז, בניגוד לחוק שאסר על כך. הדירקטורים לזאר קרנו וברתלמי התנגדו, אך בראס, רובל ולפו היוו את הרוב. הטריומווירט החדש נכנס לעימות עם המחוקקים ופיטר שרים מלוכנים מבלי להיוועץ בהם. כשאיימו אלה לחסום את המימון לרשות המבצעת, נקטו השליטים בצעד דרסטי והורו להוש לערוך הפיכה צבאית ערב 4 בספטמבר (18 בפרוקטידור V). קרנו וברתלמי נעצרו, הודחו והוחלפו במרלן דה דואה ופרנסואה דה נופשאטו. פישגרו ועוד 52 צירים מונרכיסטים נעצרו, ולציבור נמסר שסוכלה קנוניה מלוכנית. עשרות עיתונים ומועדונים נסגרו. צירים מהימנים כונסו כדי להצביע בעד המהלכים ולשוות להם לגיטימיות. ב-49 מחוזות בוטלו תוצאות הבחירות. הטריומווירט הפקיע למעשה את החוקה, ומעתה והלאה התנהל כדיקטטורה כמעט בגלוי. ההפיכה גילתה גם שמוקד הכוח החזק ביותר שנותר בפוליטיקה הארצית היה הצבא.
השלטון החל בדיכוי הימין והמלוכנים, במה שנודע כ"טרור הדירקטוריאלי." לגולים שחזרו ניתנו שבועיים לעזוב, ו-160 שהתמהמהו הוצאו להורג. כמרים סרבנים נתבעו להישבע שוב אמונים, ו-1,400 שמיאנו גורשו לגיאנה. היעקובינים שמחו על הפנייה שמאלה, אך לדירקטוריון לא הייתה שום כוונה לתת להם לפרוח. השליטים נקטו גם את הצעד שכדי להימנע ממנו כינס לואי השישה-עשר את אספת המעמדות, וצרפת פשטה את הרגל. לנוכח תשלומי ריבית מרקיעים מחקה המדינה ב-30 בספטמבר שני שלישים מחובותיה, בערך 2.6 מיליארד ליבר, ושילמה אותם בשטרות נקובים על הקרקעות הלאומיות. לבסוף לא כובדו שטרות אלו כלל. הליך פשיטת הרגל-למעשה הוכר ככזה חוקית רק ב-1801.