שמירת היריון
רקע והיסטוריה > התייחסות בישראל לנושא שמירת ההיריון

בישראל מתקיימות שתי מגמות: עידוד ילודה ועידוד יציאה של נשים לעבודה. שתי מגמות אלו מייצרות מצע לקונפליקט במשפחה וביתר שאת אצל הנשים. המחקר העוסק בפערים שבין גברים לנשים בעולם התעסוקה, אכן מצביע על העובדה שקיים קושי בחלוקה שבין עולם העבודה ופיתוח הקריירה של נשים, לבין תחום המשפחה ובעיקר הטיפול בילדים. קונפליקט זה מייצר מתח ולחץ רב על הנשים.
ישראל היא בעלת שיעור הפריון הגבוה ביותר במדינות ה-OECD. בישראל, מספר הילדים הממוצע במשפחה עומד על 3.01 ילדים. בשנת 2019 נולדו בישראל כ־182,016 ילודים ו-45% מהם היו הילד השלישי במשפחה. משמעות נתון אחרון זה הוא גיל היולדת, שכידוע, ככל שיש עלייה בגיל האם, גדל גם הסיכון בהריון.
מספר הנשים העובדות מחוץ למשק ביתן עומד כיום על 1,897,000נשים (57.2%), נתון הנמצא בעלייה מתמדת. שיעור הנשים המועסקות מחוץ למשק ביתן בישראל הוא בין הגבוהים מבין מדינות ה-OECD. מרבית הנשים המועסקות הן שכירות ( 90.6%) ועוד כ־1.165 אלף נשים שעבדו כעצמאיות שהן 8% מכלל הנשים המועסקות. מספר הנשים העובדות כעצמאיות והן גם אימהות, אף גבוה יותר ועמד בשנת 2018 על 10.5%. מס' שעות העבודה בישראל גבוה מאשר במדינות ה-OECD.
מעבר לאחוז גבוה של נשים עובדות, קיימת מגמה של פתיחת מגוון מקומות תעסוקה ומקצועות. נשים עובדות במקצועות הקרויים "צווארון ורוד", כלומר ש-70% מן העובדים במקצוע הן נשים. כך גם לגבי מקצועות של גברים. חלק מהשינויים שהתנועה הפמיניסטית יצרה היה ערעור על חלוקה זו ולכן הופעל לחץ חברתי לפתיחת המקצועות הגבריים בפני נשים.
כיום יש מקצועות גבריים מובהקים שנפתחו בפני נשים כגון: מנופאיות, כבאיות, מהנדסות בניין ועוד. פתיחת המקצועות חייבה את מקומות העבודה לקלוט נשים בתפקידים מקצועיים אלו, דבר שגרר צורך להתאמת מקומות העבודה ואף תנאי עבודה. לצד הצורך בהתאמת תנאי העבודה. לאור הנתונים והמצב שתואר לעיל, חוקקו ותוקנו שורה של חוקים ותקנות המסדירים תנאי עבודה מותאמים יותר לצורכי הנשים וביניהם: "חוק לעידוד של שילוב וקידום נשים בעבודה והתאמת מקומות עבודה לנשים". לראשונה, החוק הנ"ל, מציג צורך במעקב אחר היישום, באמצעות מועצה ציבורית המחויבת להגיש המלצות ולערוך מעקב אחרי ביצוע. בין ההמלצות שהגישה המועצה הציבורית קיימת התייחסות ל: "יישום מדיניות שוויונית אצל המעסיק כלפי נשים בהריון, נשים מיניקות ועובדיו המצויים בטיפולי פוריות – נשים או בני זוגם".
ברוב החוקים לגבי עבודת נשים בהקשר להורות, בישראל, מדובר במתן זכויות להיהפך להורה כאלה הם הגנה מפני פיטורין בשל היריון, הזכות להיעדר מהעבודה בשל טיפולי פוריות ותשלום שכר העבודה במלואו אם ההיעדרות הייתה בגין בדיקות הקשורות להיריון. ברוח זו, המוסד לביטוח לאומי החל לשלם לאישה עובדת, גמלה לשמירת היריון, החל משנת 1991. מטרת הגמלה - פיצוי על אובדן שכר, בתקופה שאינה יכולה לעבוד, דהיינו שהיה ב"שמירת הריון".
על פי חוק הביטוח הלאומי, הזכות לגמלה מותנית בתנאים מסוימים, וכאשר לא מתקיימים תנאים אלה, זכאית האישה לדמי מחלה ממעבידה (סעיף 7(ג)(1) לחוק עבודת נשים).
מספר הנשים שקיבלו את הגמלה לשמירת הריון עמד בשנת 1996 על 3058 נשים. בהמשך, מדי שנה, הייתה עלייה במספר הנשים מקבלות הקצבה, כתוצאה מגידול בשיעור הנשים שיצאו לעבוד מחוץ למשק ביתן, אך גם עקב שינויים שנעשו, לגבי גובה התשלום.
עד לחודש נובמבר 1995 שיעור הגמלה המרבי, עמד על 25% מהשכר הממוצע במשק, לכן, רבות מן הנשים, העדיפו לקבל דמי מחלה מן המעסיק (אם הסכים), כיוון ששכרן היה גבוה יותר מהגמלה. בנובמבר 1995 הוגדל הסכום המרבי של הגמלה ל־70% ובאפריל 2000,הוגדל שוב, ל-100%, מהשכר הממוצע במשק. קבלת מלוא השכר מהמוסד לביטוח לאומי ללא צורך לנצל ימי מחלה אצל המעסיק, היווה שינוי משמעותי וגרם לעלייה בפניות לקבלת הגמלה. בשנת - 2014, כ־12,000 נשים קיבלו גמלה לשמירת היריון ובשנת 2017 שילם המוסד לביטוח לאומי ל־13,108 נשים.
שיעור הלידות המוקדמות בישראל, עומד על כ־7% מכלל הלידות חי כאשר חלק מהסיבות למגמת העלייה של לידות מוקדמות, נובע מהריונות מרובי עוברים (תאומים ושלישיות), אך גם בגלל תנאי העסקה כגון: שעות העבודה הרבות, מתח, לחץ, תחרותיות, כמו גם סוג העבודה והתפקיד.
ככל שחלו שינויים בעולם התעסוקה, גם המוסד לביטוח לאומי התאים עצמו לתשלום גמלת שמירת ההיריון: לאוכלוסיות שונות - תשלום לנשים עצמאיות; תשלום לעצמאיות שמאיזו שהיא סיבה לא שילמו את דמי הבטוח הלאומי ולכאורה אינן זכאיות; הכנסת אמצעים דיגיטליים להגשת הבקשות, מחשבונים לחישוב זכאות וכו'.