stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל גל פינצ'בסקי
מיזמים קהילתיים ופרויקטים בתחום התרבות והמורשת היהודית-ישראלית > הנצחת סיפורם בעברית של חסידי אומות העולם יאן ואנטונינה ז'בינסקי

בעת מלחמת העולם השנייה הצילו בני הזוג הפולנים יאן ואנטונינה ז'בינסקי את חייהם של מאות יהודים ומתנגדי משטר מנחת זרועם של הנאצים כשהחביאו אותם ברחבי גן החיות בוורשה, בתוך הכלובים הריקים ובביתם ששכן בתוך גן החיות. בשל כך הוכרו בני הזוג כחסידי אומות העולם. במהלך המלחמה כתבה אנטונינה יומן המתעד את תלאות המשפחה ואורחיה בגן החיות אשר יצא לאור כספר בשם "אנשים וחיות" בשנת 1968.
בשנת 2008 רכש ישראל גל מילדיהם של בני הזוג, ריש וטרזה, את הזכויות על היומן של אנטונינה ובשנת 2011 הוציאו לאור תחת השם "גן החיים – על אנשים וחיות", בתרגום של העיתונאית אביבה לורי ובהוצאת "עם עובד". בנוסף, הצליח להביא לשילוב גן החיות בוורשה במסלולן של מספר משלחות בני נוער לפולין. על פועלו זה זכה בשנת 2012 בתואר "אביר השירות המופתי" מטעם נשיא פולין דאז, ברוניסלב קומורובסקי.
ב-1 בפברואר 2018, אישר הסנאט של פולין הצעת חוק האוסרת על האשמת פולנים במעורבות נגד יהודים בשואה. בתגובה לחוק החזיר גל את עיטור הכבוד לפולין, וטען כי "מדובר בצביעות וסילוף ההיסטוריה... הממשל החדש בפולין פועל באופן כמעט הפוך לחלוטין מהמשטר ב-2012, שהיה הרבה יותר ליברלי. אסור להתפתות לאג'נדה האסטרטגית של המשטר הנוכחי - לרומם את חסידי אומות העולם הפולנים, ובצדק, אך להחביא את מעשי הרצח הרבים של יהודים ואת בזיזת הרכוש בידי פולנים".
מיזמים קהילתיים ופרויקטים בתחום התרבות והמורשת היהודית-ישראלית > שימור מורשתו של הסופר העברי יוסף חיים ברנר

בשנת 2012, הוצע להשכרה הצריף בו התגורר יוסף חיים ברנר בשכונת עין גנים בפתח תקווה. גל יחד עם אורן דגן, מרכז אתרי מורשת בתנועת הנוער העובד והלומד, פנו לתנועת "דרור ישראל" ולעיריית פתח תקווה בהצעה להפוך את צריף פסילוב, המוגדר כמבנה לשימור, לבית שינציח את זכרו ומורשתו של יוסף חיים ברנר. במאמץ משותף שופץ הצריף, רוהט מחדש ונפתח מחדש לציבור בשלהי 2012 כמרכז מורשת המציג את פועלו של ברנר.
בנוסף, יזם והפיק גל בשנת 2013 אירוע בשיתוף המשכן לאמנות עין חרוד והחוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה, בו הוצגו קטעים נבחרים מהמחזה "מעבר לגבולין" שכתב ברנר בשנת 1907 בזמן שהותו בגטו היהודי "וויטצ'פל" בלונדון, לאחר שנמלט משרות כפייה בצבא הצאר ברוסיה.
מיזמים קהילתיים ופרויקטים בתחום התרבות והמורשת היהודית-ישראלית > תרגום והוצאה לאור של הספר "בעקבות גדוד העבודה" של הסופרת שירה גורשמן

בשנת 2013, יזם ומימן את תרגום ספרה של אשת העלייה השלישית ומחלוצות גדוד העבודה, שירה גורשמן "אין די שפאנען פון גדוד העבודה" (בעקבות גדוד העבודה) שיצא לאור ביידיש בשנת 1998.. הספר תורגם לעברית על ידי המתרגמת לאה איילון תחת השם "בעקבות גדוד העבודה" בהוצאת ה. לייויק השייכת למרכז לתרבות היידיש בית לייוויק בתל אביב.
לקראת ציון 100 שנים לעלייה השלישית, מצא גל, יחד עם חובבי היסטוריה אחרים, את הצריף האחרון של גדוד העבודה בשכונת רחביה בירושלים, אשר שימש את החלוצים בעת בניית השכונה.
מיזמים קהילתיים ופרויקטים בתחום התרבות והמורשת היהודית-ישראלית > פרויקט שימור המורשת היהודית של בית הכנסת והקהילה בעיר טיינג'ין בסין

באחד מביקוריו בסין, נחשף גל אל ההיסטוריה של הקהילה היהודית העתיקה בעיר טיינג'ין בעקבות מפגש עם ראש העירייה. במטרה להגדיל את תנועת התיירים היהודיים לעיר, פנה גל לרשויות בטיינג'ין והציע להחזיר את בניין בית הכנסת בעיר ליעודו המקורי וכן להפוך אותו למרכז למורשת היהודית בעיר. במקביל החל בפיתוח טכנולוגיות חכמות להדרכת תיירים ומידע על ההיסטוריה של הקהילה היהודית בעיר בכלל ובבית הכנסת בפרט, זאת באמצעות חברת אקוסטיגייד בה הוא משמש כיושב ראש מועצת המנהלים. הפיתוח החל בפברואר שנת 2016.
הערות שוליים

↑  מוסמכי אוניברסיטת חיפה, מחזור 54, שנת הלימודים תשפ"א
↑  אסף קמר, המרגלים היהודים שנאבקו בנאצים, באתר ynet, 22 בינואר 2020
↑  מאיר אורבך, חברת Drore הסינית השקיעה 4 מיליון דולר באספרו הישראלית, באתר כלכליסט, 19 בנובמבר 2017
↑  ישראלי בארץ סין באתר מנדלי מוכר ספרים ברשת
↑   רן שפירא, הספרים החדשים של מישל אובמה, רות בונדי ומנדלה מוכר ספרים, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2018
↑  אביבה לורי, מעקב מוסף הארץ | החומרים שמהם עשויים גיבורים, באתר הארץ, 22 באפריל 2011
↑  אות כבוד מפולין לישראל גל ולרוני סומק. באתר המכון הפולני 3 ביולי 2012.
↑  איתמר אייכנר וסוכנות הידיעות, פולין: הסנאט אישר את החוק שאוסר להאשים פולנים בשואה, באתר ynet, 1 בפברואר 2018
↑  רויטרס, למרות המחאות: הסנאט הפולני אישר את "חוק השואה", באתר ישראל היום, 1 בפברואר 2018
↑  אסף קמר, אטילה שומפלבי ואלכסנדרה לוקש, סילוף ההיסטוריה: החזיר אות כבוד לפולין בגלל החוק, באתר ynet, 29 בינואר 2018
↑  רן שפירא, ביתו של י"ח ברנר יהיה למוזיאון?, באתר הארץ, 3 בפברואר 2012.
↑  עופר אדרת, הצריף בפתח תקווה שוב מספר סיפורים, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2012
↑  דף האירוע מפגש עם מורשתו של י.ח. ברנר במשכן לאמנות עין חרוד. באתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
↑   רות בקי קולודני, שירה גורשמן הקרימצ'אקית: דיוקן של מהפכנית, באתר הארץ, 25 בפברואר 2013
↑   עופר אדרת, הקיבוצניקים מחצי האי קרים, באתר הארץ, 21 במרץ 2014
↑  אסף קמר, הצריף האחרון של גדוד העבודה בירושלים, באתר ynet, 1 בדצמבר 2018
↑  מרים קרש, A VANISHED JEWISH COMMUNITY: REMEMBERING THE JEWS OF TIANJIN. באתר ג'רוזלם פוסט, 14 ביולי 2016 (אנגלית).
יחסי יפן–מדגסקר

| יחסי יפן–מדגסקר |
| --- | --- |
יפן: מדגסקר


יפן: מדגסקר
שטח (בקילומטר רבוע)
377,915: 587,041
אוכלוסייה
123,588,993: 32,158,731
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,212,945: 16,032
תמ"ג לנפש (בדולרים)
34,088: 499
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה

יחסי יפן–מדגסקר הם היחסים הבילטרליים שבין יפן לבין רפובליקת מדגסקר. שתי המדינות מקיימות יחסים דיפלומטיים מאז 5 ביולי 1960, עת הכירה יפן בעצמאות מדגסקר.
סחר

בשנת 2018 הסתכם ייצוא הסחורות ליפן בשווי 26.9 מיליארד ין, ובהן ניקל, קובלט, מזון ימי וביגוד, ושווי הסחורות שיובאו מיפן למדגסקר עמד על 1.7 מיליארד עיקרן מכוניות, ציוד רפואי וצמיגים.
נציגויות

יפן מחזיקה בשגרירות באנטננריבו, בירת מדגסקר, ואילו למדגסקר שגרירות בטוקיו, בירת יפן.
ישיבת מקור חיים (ירושלים)

ערך זה עוסק בישיבה חרדית בירושלים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ישיבת מקור חיים היא ישיבה שהתקיימה בשכונת מקור חיים בירושלים בין השנים ת"ש (1940) - תשכ"ב (1962), אז הפכה לכולל אברכים. הישיבה נוסדה על ידי רב השכונה רבי ברוך יצחק לוין, יחד עם גיסו רבי משה טיקוצ'ינסקי. הישיבה נקראת כן על שם הקיווי והצפיה לה' שהוא מקור החיים ומקורו מהפסוק בספר תהלים (תהלים לו, י); כִּֽי־עִ֭מְּךָ מְק֣וֹר חַיִּ֑ים בְּ֝אוֹרְךָ֗ נִרְאֶה־אֽוֹר.
יסוד הישיבה

הישיבה הוקמה בשנת ת"ש. באוגוסט 1944 הונחה אבן פינה לפנימיית הישיבה בהשתתפות הרב הראשי לישראל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב מלצר והרב זלמן סורוצקין ובאפריל 1945 נחנכה הפנימייה.
רבי משה טיקוצ'ינסקי כיהן בראשות הישיבה עד שעבר בשנת תש"ז לכהן כמנהל רוחני בישיבת סלבודקה בבני ברק. כמשגיח בישיבה כיהן רבי גדליה אייזמן, שהיה אז בחור.
בתקופה זו למדו בישיבה בין היתר הרב אפרים גרינבלאט, הרב יעקב חיים סרנא, הרב ישראל בן שלום מראשי ישיבת פוניבז' לצעירים והרב יצחק זילברשטיין.
בשנת תש"ח התפזרה הישיבה עקב קרבת השכונה לאזורי הקרבות.
ישיבה לבני עדות המזרח

עקב העלייה הגדולה של בני עדות המזרח לארץ עם קום המדינה והמחסור במקומות לימוד תורניים עבורם, פתחו ראשי הישיבה את שעריה עבור בחורים אלה. חלקם ברחו או והוברחו לשם כך ממחנות עליית הנוער, מה שגרם למעצרו של ראש הישיבה רבי ברוך יצחק לוין[דרוש מקור]. הישיבה הספרדית הייתה ישיבה גבוהה, ונקראה גם בשם בית מדרש גבוה לבני עדות המזרח. במקביל התקיימה גם ישיבה לבחורים צעירים יותר מעולי תימן.
באותה עת הצטרפו לצוות הישיבה רבי משה שמעון וינטרוב, רבי עזרא ברזל, רבי שלום שבדרון, ורבי יוסף קרביץ. תקופה מסוימת לימד בישיבה רבי עובדיה יוסף.
בתקופה זו למדו בישיבה הרב שלמה קורח; הרב צבי סימן טוב - רב העדה האפגנית והרב יוסף בר שלום - הרב הראשי של בת ים.
כולל אברכים

בשנת תשכ"ב הפכה הישיבה לכולל אברכים, שבו למדו בין היתר הרב חיים וולקין - מנהל רוחני בישיבת עטרת ישראל והרב שמואל יעקב בורנשטיין - ראש ישיבת חברון-גאולה וישיבת קריית מלך.
כיום הישיבה שוכנת ברחוב חיי אדם בירושלים. בראשה עומד הרב אברהם דב לוין, אב"ד בירושלים ובנו של הרב ברוך יצחק לוין.
לקריאה נוספת

ספר היובל לישיבת מקור חיים
ואלה תולדות יצחק, קורות חייו של רבי ברוך יצחק לוין
רבבות אפרים חלק ו' הקדמה שלישית.
הערות שוליים

↑  על קשריו עם הישיבה ראו גם ברבבות אפרים, שם.
↑  הנחת אבן פינה לבנין פנימיה לישיבה, הצופה, 25 באוגוסט 1944
↑  פתיחת הפנימייה לישיבת מקור חיים, הצופה, 5 באפריל 1945
↑  רבבות אפרים חלק ו' הקדמה שלישית.
↑  האם מנצלים את כל מקומות הקליטה?, הצופה, 15 בדצמבר 1949
↑  דב שובל, לאחר התערבות המשטרה הוחזרו 15 ילדי עולים, על המשמר, 16 בינואר 1950
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007356549905171  LCCN: nr91012039  VIAF: 145948637   WorldCat (עם VIAF): 145948637
כלא מאמרטינום

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית סוהר, אתר ארכאולוגי 
 כתובת:  פורום רומאנום 
 מיקום:  רומא 
 מדינה:  איטליה 
 הקמה ובנייה
 יוצר:  אנקוס מארקיוס 
 קואורדינטות:  41°53′36″N 12°29′04″E﻿ / ﻿41.893333333333°N 12.484444444444°E﻿ / 41.893333333333; 12.484444444444
 אתר רשמי
  (למפת רומא מוגדלת) כלא מאמרטינום(למפת רומא רגילה) כלא מאמרטינום
 
מזבח בכלא מאמרטינום המנציח את כליאתם של פטרוס ופאולוס.
כלא מאמרטינום המכונה גם טוליאנום (בלטינית: Mamertinum או Tullianum) היה כלא ברומא העתיקה. הכלא היה ממוקם על המדרון הצפון מזרחי של גבעת הקפיטולין, לצד המדרגות הגמוניאניות שהובילו מהפורום הרומאי אל גבעת הקפיטולין. הכלא צפה לעבר הפורומים הקיסריים ובהם פורום נרווה, פורום אספסיאנוס ופורום אוגוסטוס. מדרום למבנה בצידם השני של המדרגות הגמוניאניות ניצב הטאבולאריום.
בכלא זה היו כלואים הקדושים הנוצריים פטרוס ופאולוס.
מקור השם

מקור שם הכלא אינו ידוע. בעת העתיקה נקרא "טוליאנום", ככל הנראה על שם המלכים הרומיים טולוס הוסטיליוס או סרוויוס טוליוס. לפי סברה אחרת מקור השם במילה הלטינית הקדומה "טוליוס", שמשמעו זרם מים - או צינור מים. השם "מאמרטינום" הוא מתקופת ימי הביניים, ומתייחס למקדש האל מרס שניצב בסמוך או למרטירים פאולוס ופטרוס שהיו כלואים בכלא.
היסטוריה

הכלא הוקם, ככל הנראה, סמוך לביזת רומא בשנת 386 לפנה"ס. במקור היה המבנה מאגר מים תת-קרקעי, אולם בהמשך שימש המבנה ככלא - כאשר האסירים הוכנסו לקומה התחתונה במבנה באמצעות חור בתקרתו. קוטרו של חדר מעגלי זה כ-7 מטרים, וייתכן שהיו בו למעשה שתי קומות, שביניהן רצפת עץ. בקומתו השנייה של המבנה (הקומה שמעל לפני הקרקע) חדר טרפוזאידי שגודלו 5 מטרים על 3.6 מטרים. חזית המבנה נבנתה בשנת 22 לספירה.
בכלא זה נשמרו רק אסירים בעלי חשיבות רבה- לרוב מדובר היה במצביאים זרים שהוכנעו על ידי הצבא הרומי והובאו לעיר רומא על מנת להיות מובלים בתהלוכות הניצחון לאורך הפורום הרומי. הכליאה הייתה לזמן קצר - בין תהלוכת הניצחון לבין ההוצאה להורג בחניקה (כליאה שלעצמה לא הייתה ענישה מקובלת על פי המשפט הרומי).
לפי המסורת הנוצרית נכלאו כאן בין היתר הקדושים הנוצריים פטרוס, פאולוס והאפיפיור סיקסטוס השני. מאז ימי הביניים שימש הכלא ככנסייה. בקפלה בקומה התחתונה של המבנה ניצב צלב הפוך, מאחר שעל פי המסורת הנוצרית השליח פטרוס שהוחזק בקומה זו נצלב הפוך.
המבנה שימש ככלא עד שנת 368.
שלט המציין אסירים ידועים שהיו כלואים בכלא מאמרטינום
יחסי איטליה–נפאל

| יחסי איטליה–נפאל |
| --- | --- |
איטליה: נפאל


איטליה: נפאל
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 147,181
אוכלוסייה
59,293,250: 29,642,749
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 40,908
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,029: 1,380
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית דמוקרטית

נשיא איטליה ג'וזפה סרגט (מימין) נפגש עם מהינדרה, מלך נפאל, 1967
יחסי איטליה–נפאל הם יחסי החוץ בין נפאל לאיטליה.
היסטוריה

היחסים בין המדינות כוננו רשמית ב-31 באוגוסט 1959. נפאל החזיקה שגרירות ברומא מ-1961 עד 1967. איטליה גם החזיקה שגרירות בקטמנדו מ-1971 עד 1997.
שר המדינה האיטלקי לענייני חוץ ושיתוף פעולה בינלאומי, מר בנדטו דלה וודובה ביקר בנפאל באוקטובר 2014.
שיתוף פעולה בפיתוח

איטליה הרחיבה את שיתוף הפעולה הפיתוח לנפאל במישרין או בעקיפין, במיוחד לאחר הופעת הדמוקרטיה במדינה ב-1990. ממשלת איטליה הושיטה תמיכה לקורבנות בעקבות רעידת האדמה ההרסנית של נפאל ב-25 באפריל 2015 באמצעות הסוכנות האיטלקית לשיתוף פעולה בשיתוף עם סוכנויות שונות של האו"ם. נפאל מעריכה את האינטרס של איטליה לתרום למאמצי השיקום, במיוחד בתחום השיקום של מורשת תרבותית, ארכיטקטונית ומונומנטים היסטוריים.
יחסי סחר

בהתחשב בפוטנציאל הסחר הדו-צדדי, נפח הסחר הנוכחי נשאר ברמה מתונה. נפאל מייצאת קפה, תה, תבלינים, מוצרי עור, מוצרי עץ, מוצרי נייר ונייר, סיבי טקסטיל צמחיים, בין היתר, ומייבאת בשר, מוצרים ממקור מן החי, תמציות ירקות, קמח ועוד.
יחסי איטליה–סינגפור

| יחסי איטליה–סינגפור |
| --- | --- |
איטליה: סינגפור


איטליה: סינגפור
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 719.20
אוכלוסייה
59,293,250: 5,842,033
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 501,428
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,029: 85,831
משטר
רפובליקה

יחסי איטליה–סינגפור הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית לרפובליקת סינגפור.
היסטוריה

איטליה הייתה בין המדינות הראשונות שהכירו בעצמאותה של סינגפור בשנת 1965. במאי 2016 ביקר נשיא סינגפור, טוני טאן, ברומא, ונפגש עם נשיא איטליה סרג'ו מטרלה, ובמהלך ביקורו חתם על כמה הסכמים בין המדינות.
יחסי סחר

סינגפור היא יעד הייצוא הגדול ביותר של איטליה בדרום מזרח אסיה, עם למעלה מ-500 חברות איטלקיות שפועלות שם, כולל מותגים כמו פראדה, פרגאמו ופררו, והסחר וההשקעות הדו-צדדיים זכו לתוספת דחיפה כאשר אושר ההסכם בין האיחוד האירופי לבין סינגפור.
נציגויות דיפלומטיות

איטליה ממחזיקה שגרירות בסינגפור.
סינגפור מחזיקה באיטליה קונסוליית כבוד ברומא.
יונתן רוסין

יונתן רוסין (נולד ב-28 במרץ 2000) הוא שחיין ישראלי המתמחה במשחים למרחקים ארוכים ובשחייה במים פתוחים. הוא אלוף ישראל (2018) ואלוף המכביה (2017) במשחה ל-1500 מטר חופשי.
ביוגרפיה

רוסין נולד וגדל במגדל העמק. הוא מתאמן בהפועל עמק יזרעאל בהדרכתו של אנדריי טוט.
ביוגרפיה > 2015

באליפות הים התיכון, "גביע קומן" (נערים גיל 15) במים פתוחים שנערכה בקפריסין בסוף דצמבר 2015 זכה רוסין במדליית ארד במשחה ל-10 ק"מ.
ביוגרפיה > 2017

באליפות ישראל בשחייה למרחק 5 ק"מ בבריכה שנערכה במכון וינגייט בינואר 2017 זכה רוסין במדליית ארד בתוצאה של 58:08.62 דקות, אחרי עידן מורדל מהפועל בת ים (54:31.50 דקות) ובר סולובייציק ממכבי קריית ביאליק (57:04.05 דקות).
באליפות אירופה לנוער שנערכה בווינגייט ביולי אותה שנה הוא סיים במקום עשירי במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 15:38.42 דקות ובמקום 11 במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 8:13.59 דקות.
ביוגרפיה > 2017 > אלוף המכביה

בתחרויות השחייה של המכביה העשרים הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:42.61 דקות, לפני בר סולובייצ'יק (15:49.18 דקות) וגיל קיזלר (16:08.52 דקות).
ביוגרפיה > 2018

באליפות אירופה לנוער שנערכה בהלסינקי, פינלנד בתחילת יולי 2018 סיים רוסין במקום 13 במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 15:34.71 דקות, במקום 15 במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 8:10.73 דקות ובמקום 42 במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 4:02.20 דקות.
ביוגרפיה > 2018 > אלוף ישראל

באליפות ישראל שנערכה ביולי הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:39.20 דקות, לפני עידן מורדל (15:45.20 דקות) וגיל קיזלר ממכבי חיפה (15:53.33 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:12.08 דקות, אחרי גיל קיזלר (8:07.86 דקות) ומרק חינאווי מהפועל בת ים (8:11.86 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:02.89 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 4:00.76 דקות וזכה בתואר אלוף הנוער של ישראל.
ביוגרפיה > 2019

באליפות ישראל במים פתוחים שנערכה באילת במרץ 2019 זכה רוסין במדליית כסף במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 54:54.35 דקות, אחרי חברו לאגודה יובל ספרא (54:46.90 דקות) ולפני עידן מורדל (55:04.30 דקות).
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, דרום קוריאה ביולי 2019 סיים רוסין במקום 29 במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 53:45.8 דקות ובמקום 15 במשחה שליחים ל-5 ק"מ (4x1.250 ק"מ) ביחד עם עדן גירלואנצה, אווה פביאן ומתן רודיטי בתוצאה של 57:24.5 דקות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 15:28.85 דקות, אחרי מתן רודיטי מבני הרצליה (15:22.49 דקות) ולפני יובל ספרא (15:43.00 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 8:09.65 דקות, אחרי מתן רודיטי (8:04.48 דקות) וגיל קיזלר (8:07.15 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 4:37.01 דקות.
הערות שוליים

↑  יצחק סולומון, שחיין ממגדל העמק זכה במקום השלישי באליפות אגן הים התיכון, באתר blinker - תקשורת מקומית צפון, 29 בדצמבר 2015
כובע ים

כובע ים ( גם כובע רחצה וכובע שחייה) נחבש על ידי רוחצים בבריכה או בים, ועשוי לרוב לייקרה או סיליקון. הוא נועד לשמור על המסננים במקום השחייה מסתימה כתוצאה משיער. הכובע מאפשר גם לשמור על השיער יבש וללא מגע של כלור. הוא מונע חדירת מים לאוזניים, ובכך הכובע שומר על היגיינת האוזן מחיידקים וכלור.
היסטוריה

בתחילת המאה ה-20, כובעי הים היו עשוי מבד גומי, ובשנות ה-20 הם היו עשויים לטקס. בשנות ה-40, כובעי השחייה הפכו נדירים מכיוון שהגומי שימש לחומרי המלחמה. בשנות ה-50 החלו להופיע כובעים מעוטרים והם נכנסו לאופנה, ובשנות ה-60, כובעים שחייה צבעונים ובעלי עיטורים של פרחים הפכו לפופולריים.
כאחלמה קבועה בעטרת

כאחלמה קבועה בעטרת הוא פיוט מסוגת מה נהדר שחובר על ידי רבי יוסף אבן אביתור במאה ה-10 ונאמר במנהגי ספרד ותימן בתפילת מוסף של יום הכיפורים, לאחר אמירת סדר העבודה.
הפיוט מתאר את פארו ואת מראהו של הכהן הגדול כאשר עבד בבית המקדש, ובפרט כאשר זכה להיכנס לקודש הקדשים במהלך עבודת יום הכיפורים.
מבנה ותוכן הפיוט

הפיוט בנוי משבעה טורים בני שתי צלעיות כל אחד. אקרוסטיכון הצלעיות יוצר "א (א)ני י (ש)סף בר יצחק". בכל טור, שתי הצלעיות חרוזות זו בזו. כל צלעית משווה את הכהן הגדול למשהו נאה. בתחילה (חמש השורות הראשונות) לאבנים טובות (רובן - אבני החושן) ולאחר מכן לגרמי השמיים ולמלאך.
לקריאה נוספת

ישראל לוין, "החלום לא כחלום יעוף – קולות מן העבר בשירתו של אמיר גלבוע", שירה ארגוה ידי רעיון, מכון הברמן והקיבוץ המאוחד, 2009, עמודים 538-539, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
הקלטות של ביצוע הפיוט - חיפוש בקטלוג מרחב
לקריאה נוספת > פירושים לפיוט

רבי דוד אבודרהם, תשלום אבודרהם, באתר היברובוקס
רבי משה ניגרין, מלאכת עבודת הקדש, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
הרב רפאל ישראל קמחי, עבודת ישראל, באתר היברובוקס
הרב יעקב יצחקי, מחזור אהלי יעקב יום כפור, באתר היברובוקס
הערות שוליים

↑  יש שהציעו לגרוס שהצלעית השישית לא מתחילה ב"ש" אלא ב"ו", כך שבשם "יוסף" יש ו, ומאידך מתבטל הייתור של האות "ש". בנוסח הנדפס ב"תשלום אבודרהם" נאמר "כווי שוהם" (וכן מובא במשה גברא, מחקרים בסידורי תימן - ר"ה ויוה"כ, ר"ה ויוה"כ, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)), והרב מאיר מאזוז הציע לגרוס "וכשהם" (המחזור המדוייק איש מצליח - ב (יום הכיפורים), ב (יום הכיפורים), באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)).
כלא סוגאמו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית סוהר, detention house in Japan 
 על שם:  סוגאמו 
 מיקום:  טושימה 
 מדינה:  יפן 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – העשור של 1920
 תאריך פתיחה רשמי:  שנות ה־20 של המאה ה־20 
 תאריך פירוק:  1971 
 קואורדינטות:  35°43′46″N 139°43′04″E﻿ / ﻿35.729583°N 139.717778°E﻿ / 35.729583; 139.717778
 he
 
כלא סוגאמו בשנת 1945
כלא סוגאמו בדצמבר 1948
כלא סוגאמו (ביפנית: 巢鴨拘置所) ברובע איקבוקורו, הוא בית מאסר המהווה כיום חלק מטושימה, טוקיו, יפן.
היסטוריה

כלא סוגאמו נבנה במקור בשנת 1895, תוך שימוש בבתי הכלא באירופה כמודל. בשנות השלושים נודע בכך שאכלס אסירים פוליטיים, כולל קומוניסטים רבים ומתנגדים אחרים לחוקי שמירת השלום בשנות השלושים והארבעים. שם נכלאו גם מרגלים מטעם בעלות הברית, כולל ריכרד זורגה שנתלה בכלא ב-7 בנובמבר 1944.
הכלא לא נפגע במהלך הפצצת טוקיו במלחמת העולם השנייה, וכוחות הכיבוש של בעלות הברית השתלטו עליו במהלך כיבוש יפן כדי לשכן חשודים בפשעי מלחמה כשהם ממתינים למשפט בפני בית הדין הצבאי הבינלאומי למזרח הרחוק. לאחר סיום המשפטים, שימש כלא סוגאמו בכליאתם של כמה מהמורשעים והיה מקום להוצאתם להורג של שבעה אסירים שנידונו למוות בתלייה ב-23 בדצמבר 1948.
המתחם המקורי היה בגודל של 2.43 הקטר בלבד. בניית גדרות חיצוניות הרחיבה את המתקן לכפול מהגודל המקורי. לאחר שנכבש על ידי כוחות בעלות הברית, הופעל המתקן על ידי הארמייה השמינית של צבא ארצות הברית, אם כי פעולת הכלא בפועל טופלה על ידי יפנים. כ-2,500 אנשי צבא הוקצו לאבטחת בית הכלא, אולם לא יותר מ-500 בכל זמן נתון. הכלא הופעל על ידי כוחות הצבא האמריקני מדצמבר 1945 ועד מאי 1952. במבנה שוכנו כאלפיים פושעי מלחמה יפניים במהלך פעולתו.
האסירים אכלו אוכל יפני שהוכן על ידי יפנים והגישו האסירים עצמם. היו מקרים שבהם הגיש ראש הממשלה לשעבר הידקי טוג'ו אוכל לכל שאר אסירי "A". חלק מהירקות ששימשו בארוחות אלה גודלו בתוך המתחם.
לאחר סיום כיבוש יפן עבר כלא סוגאמו לשליטה ממשלתית אזרחית יפנית. רוב פושעי המלחמה שנותרו קיבלו חנינה או שחרור על ידי הממשלה. בשנת 1962 תפקודו כבית סוהר הסתיים. בשנת 1971 פורקו בנייני הכלא.
בשנת 1978 הוקם בניין סאנשיין 60, עם השלמת גורד השחקים הגבוה ביותר ביפן, באתר כלא סוגאמו לשעבר. כל שנותר מהנצחת הכלא הוא אבן שעליה חרוטה, ביפנית הכתובת "התפללו למען שלום נצחי".
ראו גם

כלא לנדסברג בבוואריה, גרמניה
כלא שפנדאו במערב ברלין
תמונת מעצר של איווה טוג'ורי ד'אקינו, שושנת טוקיו, נלקחה בכלא סוגאמו במרץ 1946
יחסי איטליה–מרוקו

| יחסי איטליה–מרוקו |
| --- | --- |
איטליה: מרוקו


איטליה: מרוקו
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 446,550
אוכלוסייה
59,293,250: 38,168,990
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 141,109
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,029: 3,697
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

יחסי איטליה–מרוקו הם יחסי החוץ בין איטליה למרוקו.
היסטוריה

מאז סוף המאה ה-19, היחסים בין מרוקו לאיטליה התאפיינו בידידות ושיתוף פעולה הדדי. הנציגות הדיפלומטית הראשונה נשלחה בתקופת שלטונו של מולאי חסן הראשון, סולטאן מרוקו לוויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה בשנת 1879.
יחסי סחר

מרוקו רואה באיטליה שותפה מרכזית למסחר, אך היחסים הכלכליים בין המדינות עדיין לא הגיעו לרמה שתתאים למעמד שתי המדינות. על פי המכון האיטלקי לסטטיסטיקה "סטטיסטיקה", היקף חילופי הסחר בין מרוקו לאיטליה הסתכם ב-1.993 מיליארד אירו בין ינואר לנובמבר 2013, לעומת 1.797 מיליארד אירו בתקופה המקבילה בשנת 2012, עם קצב צמיחה של 10.9%. נתון זה נותר נמוך בהשוואה להיקף הייצוא של ספרד למרוקו, שהסתכם בסך הכל ב-5.508 מיליארד אירו. ספרד הפכה לספקית הראשונה למרוקו עם נתח של 13.1%, ואילו איטליה נפלה למקום השמיני עם נתח של 4.6%. בין היבוא החשוב ביותר של מרוקו מאיטליה, מוצרי זיקוק נפט, מכונות וציוד תעשייתי, חקלאי ורפואי, בנוסף למכשירי חשמל, מכוניות, מוצרים כימיים ופלסטיים.
מרוקו מייצאת דגים ומוצרי חקלאות רבים ומוצרי עור. ביחס לאופי וגודל ההשקעות האיטלקיות במרוקו, הן הסתכמו ב-500 מיליון אירו, ולאיטליה היה חלק חשוב בהשלמת פרויקטים ענקיים, ובראשם בניית סכרים, כבישים מהירים ופרויקטים אחרים שמעניינים את התשתיות, המגזר התעשייתי והשירותים. בנוסף לנוכחותם של סניפים של חברות איטלקיות גדולות, ובשל המשבר הכלכלי, נרשמו בשלוש השנים האחרונות כ-100 חברות, רובן חברות איטלקיות בינוניות וקטנות, בחיפוש אחר שווקים חדשים והזדמנויות להציג את המומחיות המובהקת שלהם.
מרוקאים באיטליה

על פי מפקד האוכלוסין משנת 2013, מרוקאים הם הקהילה הזרה השנייה בגודלה באיטליה, עם יותר מ-517,000 תושבים, 300,000 מהם גברים עובדים ו-106,000 תלמידים בבתי ספר ובתיכונים איטלקיים.
נציגויות דיפלומטיות

איטליה מחזיקה במרוקו שגרירות ברבאט.
מרוקו מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא.
כובע היטלמאכר

חייל בגדוד נהגי הפרדות בצה"ל חובש כובע היטלמאכר, 1949
כובע הִיטֶלמָאכֶר (מיידיש: היטלמאַכער, כובען) הוא כובע מצחייה שבחלקו האחורי יריעת בד המכסה את העורף, שהיו חלק ממדי צה"ל הראשונים.
הכובע עשוי בד בצבע חאקי. בחלקו האחורי תפורה יריעת בד, מקופלת או מגולגלת, שאותה ניתן לפרוש כדי להגן על העורף מפני חדירת חול לחולצה וכהגנה מקרינת השמש על העורף. הכובע עוצב בדומה לכובעים שהיו בשימוש לגיון הזרים הצרפתי.
הכובעים הראשונים מסוג זה התקבלו כתרומה של יצרני כובעים יהודים-אמריקאים. חבר מזכירות ההסתדרות בתל אביב, אהרן בקר, שמונה למשימות רכש לצה"ל המתהווה, נסע לניו יורק, וקיבל במתנה 100 אלף כובעים מאיגוד הכובענים היהודים באמריקה (ייִדישע היטלמאַכער אין אַמעריקע). בצדו הפנימי של הכובעים נרקם הכיתוב ביידיש: "אַ מתנה פֿון אמריקאנער היטל-מאַכער" (מתנה מהכובענים (היהודים) באמריקה), ומכאן זכה הכובע לשמו זה.
כובעי היטלמאכר היו הראשונים שהתקבלו לצה"ל, ועליהם לראשונה הופיע סמל כובע רשמי של צה"ל – מגן דוד ועליו חרב וענף זית  עם כתובת למטה: צבא הגנה לישראל. תג כובע זה הפך במהלך שנות החמישים לתג כובע בלעדי של הרמטכ"ל.
מאוחר יותר הוחלף הכובע בכומתה.
הערות שוליים

↑  יוסף לפיד, מדברים עליהם השבוע | חסרה לו שנת-ותק, מעריב, 12 באוגוסט 1960.
↑  כובע היטלמאכר
↑  יורם פריד, למה? כובע!, מעריב, 14 בנובמבר 1971.
יחסי איטליה–סין

| יחסי איטליה – הרפובליקה העממית של סין |
| --- | --- |
איטליה: הרפובליקה העממית של סין


איטליה: הרפובליקה העממית של סין
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 9,596,967.75
אוכלוסייה
59,293,250: 1,418,507,662
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 17,794,782
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,029: 12,545
שגרירים
אטור פרנסיסקו סקווי: לי רויו
יחסי איטליה–סין הם היחסים בין הרפובליקה האיטלקית לבין הרפובליקה העממית של סין.
יחסים בין האימפריה הרומית לאימפריה הסינית התקיימו שנים רבות טרם כינון היחסים המודרניים בין המדינות, שכוננו את היחסים ביניהן ב-6 בנובמבר 1970. כינון היחסים בין המדינות הוביל מדינות נוספות באירופה דוגמת אוסטריה ובלגיה לשקול מהלכים דומים, ולוותר על יחסיהן עם טאיוואן שבאותה העת הוכרה כסין הריבונית.