stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גרהרד שמידט
מחקריו

פרופ' שמידט מוכר כאחד ממייסדי הכימיה האורגנית המודרנית של חומר מוצק. קבוצת המחקר שלו במכון ויצמן למדע התמקדה בפיתוח שיטות בקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן, וביישומן לצורך קביעת המבנה המולקולרי וההתנהגות הכימית והפיזיקלית של חומרים אורגניים מעובים.
בתחילת שנות ה-50 של המאה העשרים חקר שמידט את המבנים של מולקולות "צפופות" (overcrowded) ואת פעילותן. במחקרים נוספים הראה שקיימת קורלציה בין המבנה הגבישי לבין הסימטריה של תוצרים פוטוכימיים. ממצא זה סייע להבנת תגובות כימיות בקבוצה של מערכות מאורגנות. שמידט טבע את המונח "טופוכימיה" עבור ריאקציות מסוג זה.
במחקריו ניסה שמידט להבין את הקשר בין המבנה המולקולרי לבין המבנה הגבישי של חומרים אורגניים. בחקירת אינטראקציות בין-מולקולריות בגביש גילה את קיומם של קשרי הלוגן-הלוגן. בהמשך טבע את המונח "הנדסת גבישים", והציע כי מתוך הבנת האינטראקציות הבין-מולקולריות ניתן לתכנן גבישים בעלי אריזה מולקולרית (molecular packing) מיוחדת, שתאפשר ביצוע של תגובות כימיות מתוכננות. גישה זו יושמה בהצלחה בתכנון ובביצוע של הסינתזה האסימטרית ה"אבסולוטית" הראשונה במצב המוצק.
מחקרים אלה נבעו מהכרה בחשיבות השילוב שבין כימיה לבין גאומטריה מולקולרית. שמידט גם צפה כי התארגנות מסודרת של יחידות תגובתיות במרחב היא חיונית להבנת תהליכים ביולוגיים, כגון פוטוסינתזה ופעילות אנזימטית.
הערות שוליים

↑  מת פרופ' גרהרד שמידט, דבר, 13 ביולי 1971.
↑  חתני פרס וייצמן: פרופ' גרהרד שמידט, דבר, 8 בפברואר 1963, המשך.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279021005171  BIBSYS: 5097495  CiNii: DA05766325  GND: 118608800  ISNI: 0000 0001 1083 6993  LCCN: n80143153  NTA: 072225203  SUDOC: 188927158  VIAF: 111984364   WorldCat (עם VIAF): 111984364
לם לאי יונג

זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

 לידה:  12 בפברואר 1936 (בת 88) סינגפור 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הלאומית של סינגפור  אוניברסיטת קיימברידג' 
 מוסדות:  האוניברסיטה הלאומית של סינגפור 
 פרסים והוקרה:  פרס קנת' או. מאי  היכל התהילה של נשות סינגפור 
 
לם לאי יונג (בסינית: 蓝丽蓉; נולדה ב-12 בפברואר 1936) היא פרופסור אמריטה למתמטיקה מסינגפור.
ביוגרפיה

לם לאי יונג, ילידת סינגפור, למדה באוניברסיטת סינגפור. בשנת 1957 היא המשיכה את לימודיה באוניברסיטת קיימברידג' ובשנת 1966 סיימה את העבודה לתואר שלישי בסינגפור. החל מאותה שנה היא התחילה ללמד באוניברסיטת סינגפור ובשנת 1988 קודמה לדרגת פרופסור. היא פרשה לגמלאות בשנת 1996 לאחר 35 שנות עבודה.
לם לאי יונג ידועה בעיקר בפרסומים שלה בתחום ההיסטוריה של המתמטיקה. בשנים 1974–1990 היא הייתה בין העורכים של Historia Mathematica. בשנת 2001 הוענק לה "פרס קנת' מאי" (ביחד עם אוביראטן ד'אמברוזיו).
ואדי אל-עריש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 אורך:  300 ק"מ
 אגן ניקוז:  20,000 קמ"ר
 שפך:  הים התיכון בסמוך לאל-עריש
 מדינות באגן הניקוז:  מצרים וישראל
  (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףואדי אל-עריש(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףואדי אל-עריש
ואדי אל-עריש (בערבית: وادي العريش) הוא הגדול בנחלי חצי האי סיני ומנקז את כל חלקו המרכזי ואת רוב חלקו הצפוני של חצי האי. אגן הניקוז של הנחל משתרע על 22,260.3 קילומטרים רבועים – כשליש משטח סיני; ואורכו כ-300 ק"מ. ואדי אל-עריש הוא נחל אכזב הנשפך לים התיכון בסמוך לאל-עריש. אגן הניקוז של הנחל, הכולל חלק ממערב הנגב, רמת א-תיה וחלקים מצפון סיני מתאפיין בנדירות משקעים. בעת שיורד גשם מעביר הנחל כמויות עצומות של מים והשטפונות בו נחשבים למסוכנים וכבר גבו קרבנות בנפש. את מימיו סוכר סכר הרואיפה שמעליו בנוי גשר אבו עגילה.
במהלכו הצפוני רוחב האפיק הראשי מגיע עד לחמישה קילומטרים ורוחבו בשפך באל-עריש הוא קילומטר אחד.
על פי מחקר שנערך בשנת 2000, כמות המשקעים השנתית הממוצעת באגן הנחל היא 981.3 מיליון מטר מעוקב (ממ"ק) (ממוצע של כ-50 מילימטר). רוב הכמות, 938.7 מיליון ממ"ק, נספגת בקרקע. 32.5 מיליון ממ"ק מחלחלים לאקוויפר הנחל במהלך הזרימה ורק 10.1 מיליון ממ"ק מגיעים בזרימה לחלק התחתון של הנחל.
נחלי אגן הניקוז

במחקר שנערך ב-2015 חולק אגן הניקוז של הנחל ל-12 אגני משנה ובהם יובליו המרכזיים של הנחל:
שפך הנחל - מדרום לאל עריש
ואדי אום שיחאן - מדרום לאבו עגילה
אל-חסנה - אזור ביר חסנה
אל-חזירה - בין ביר גפגפה וביר תמדה
אל-קוסיימה - אזור קוסיימה
ג'בל אל חרים תבנית:Ceb - ממזרח לכביש ביר חסנה - א-נח'ל
ואדי אל מחאשם - ממערב לכונתילה (כולל גם את ואדי קוריה)
ואדי אל-בורוק - בין ביר חסנה וא-נח'ל
מרכז אגן הניקוז - מצפון לא-נח'ל
ואדי אבו עליקנה - מדרום־דרום מערב לא-נח'ל
ואדי אל-רואק - מדרום־דרום מזרח לא-נח'ל
ואדי אל-עקבה - מדרום מזרח לא-נח'ל
במאמר מ-2020 חולק אגן הניקוז של הנחל לשישה אגני משנה. חמישה אגנים שהנחל מרכזי שבהם מתואר כנחל בדרגה שישית (מבחינת כמות נחלי המשנה המתנקזת אליו) בשעה שהאפיק המרכזי של ואדי אל-עריש (אגן המשנה השישי), מדרום־מזרח לביר חסנה ועד לשפך הנחל, מתואר כנחל בדרגה שביעית:
ואדי אל-עריש - בחלק הצפוני של האגן
ואדי אל-חסנה - צפון־מערב האגן
ואדי אל-ברוק - בחלק המרכזי־מערבי של האגן
ואדי אל-רואק - דרום האגן
ואדי עקבה - דרום־מזרח האגן
ואדי אבו קוריה - בחלק המרכזי־מזרחי של האגן
זיהוי מקראי

יש המזהים את הנחל עם נחל מצרים המקראי, הנזכר רבות בתנ"ך כגבולה הדרום מערבי של ארץ כנען ושל נחלת שבט יהודה בפרט. זיהוי זה מבוסס על תרגום השבעים לספר ישעיהו אשר שם מוזכר הנחל בצורה "רינוקורורה" (אנ'), שמה הקדום של אל-עריש. כך, מצוין גם השם "נחל מצרים" לצד רינוקורורה במפת מידבא, עם ההערה כי המדובר ב"גבול מצרים ופלשתינא". את נחל מצרים זיהו עם ואדי אל-עריש גם רב סעדיה גאון ובעקבותיו רבי אשתורי הפרחי.
יש המניחים[דרוש מקור] כי על פי זיהוי זה, ”נְהַר מִצְרַיִם” הנזכר כגבול הארץ המובטחת בברית בין הבתרים, אינו נחל מצרים הנזכר כגבול ארץ כנען, אלא אחד משפכי הנילוס הצפון מזרחיים, המיועד לגבולות ההבטחה בלבד.
אך הדעה הרווחת בין הפרשנים היא, כי נחל מצרים הוא הנילוס, כפי העולה ממשמעות הכתובים שמדובר בנחל גדול שהמצרים היו נעזרים בו להשקאת שדותיהם. בעקבות דרך זו הלך החוקר חיים בר-דרומא, וזיהה את נהר מצרים עם פלוסיון - יובל מזרחי של הנילוס בימי קדם, שהיה עד סוף המאה ה-20 אזור ביצות בצפון מערב סיני (בלוזה), וכיום חלקו הגדול הוא שטח חקלאי.
על פי החוקר פרופסור יהושע מאיר גרינץ ואדי אל-עריש הוא נחל גרר המקראי. זאת, מכיוון שמספר מיובליו במרכז סיני נקראים ואדי אל גרור וכן נמצאים בו שלושה עשר מקומות שבשמם נשתמרו האותיות "גר". בתלמוד הירושלמי נזכרה גרר הסמוכה לגבול המערבי המצרי שם נכתב: ”מפני מה גזרו איסור על הניווי זה שבגרריקי? מפני שהוא ניווי רע. ועד היכן חייבו? עד נחל מצרים”. מכאן משמע שגרר הייתה סמוכה לגבול המערבי של ארץ ישראל. על מקום זה נכתב הציווי בתורה ליצחק אבינו ”גור בארץ הזאת”.
הערות שוליים

↑  Abdel Ghaffar, M.K., Abdellatif, A.D., Azzam, M.A. and Riad, M.H., Watershed Characteristic and Potentiality of Wadi El-Arish, Sinai, Egypt, Cloud Publications International Journal of Advanced Remote Sensing and GIS2015, Volume 4, Issue 1, pp. 1075
↑  נופים ואתרים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1973, עמ' 281
↑  הערכות מי תהום בוואדי אל-עריש
↑  Abdel Ghaffar, M.K., Abdellatif, A.D., Azzam, M.A. and Riad, M.H., Watershed Characteristic and Potentiality of Wadi El-Arish, Sinai, Egypt, Cloud Publications International Journal of Advanced Remote Sensing and GIS2015, Volume 4, Issue 1, pp. 1078
↑  Hamdeno Abdel Kader al-Awady, GIS Based Morphometric Analysis of Wadi elArish Watershed Sinai, Egypt-Using ASTER (DEM) Data, International Journal of Scientific & Engineering Research Volume 11, Issue 11, November-2020
↑
י' אליצור, מקום בפרשה - גאוגרפיה ומשמעות במקרא, הוצאת ידיעות אחרונות, 2014, עמ' 47, 86, 87, 110, 138, וכן, אייל בן-אליהו, בין גבולות - תחומי ארץ-ישראל בתודעה היהודית בימי הבית השני ובתקופת המשנה והתלמוד, הוצאת יצחק בן-צבי, ירושלים תשע"ד, 35.
1 2  בער ראטנער, ואד אל עריש (עפ"י ספרי קדמונינו), הצפירה, 20 באוגוסט 1903
↑  בראשית, ט"ו, י"ח
↑  וזה גבול הארץ, דף פה.
↑  מוצאי דורות, מחקרים בקדמוניות המקרא, הפלשתים הראשונים, עמוד 109
↑  ישובי אבותינו בסיני, ד"ר אריה קימלמן
↑  מסכת שביעית,  פרק ו', הלכה א'
↑  בראשית, כ"ו, ג'
טים לגלר

| --- | --- |
 לידה:  26 בדצמבר 1966 (בן 58) וושינגטון די. סי., ארצות הברית
 עמדה:  קלע
 גובה:  1.93 מטרים
 מספר:  18, 20, 22, 23
 מכללה:  אוניברסיטת לה סאל
 דראפט:  לא נבחר, 1988
 קבוצות כשחקן
 1988–1989 1990 1990–1991 1992 1992 1993–1994 1995 1995–1999 1999:  אומהה פייסרס פיניקס סאנס דנוור נאגטס לימוז' יוטה ג'אז דאלאס מאבריקס גולדן סטייט ווריורס וושינגטון בולטס/ויזארדס גולדן סטייט ווריורס
 הישגים כשחקן
 זכייה בתחרות השלשות של ה-NBA‏ (1996)
טימותי יוג'ין "טים" לגלר (באנגלית: Timothy Eugene "Tim" Legler; נולד ב-26 בדצמבר 1966) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1988–1999. לאורך 10 עונותיו בליגת ה-NBA שיחק עבור 6 קבוצות שונות, ורשם ממוצעים כוללים של 7.0 נקודות, 1.6 ריבאונדים ו-1.3 אסיסטים למשחק. בעונת 1995/1996, במהלכה הוביל את כל שחקני ה-NBA באחוזי קליעה לשלוש (52.2%), זכה בתחרות השלשות.
מאז שנת 2000 משמש לגלר כפרשן של משחקי ה-NBA מטעם רשת ESPN.
קריירת מכללות

לגלר נולד בוושינגטון די. סי., וגדל בריצ'מונד, וירג'יניה. בין השנים 1984–1988 למד באוניברסיטת לה סאל אשר בפילדלפיה, וב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה קלע 14.0 נקודות בממוצע למשחק. בעונת 1987/1988 העפילה הקבוצה לטורניר אליפות המכללות, בהובלתם של לגלר וליונל סימונס, אולם הפסידה בסיבוב הראשון מול אוניברסיטת המדינה של קנזס, בה שיחק מיץ' ריצ'מונד.
קריירת משחק

לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA‏ 1988 חתם לגלר על חוזה בקבוצת "אומהה פייסרס" מליגת ה-CBA, ובשנים הבאות שיחק לתקופות קצרות גם בלימוז' מליגת העל הצרפתית, ובפיניקס סאנס, דנוור נאגטס ויוטה ג'אז מליגת ה-NBA.
בשנת 1993 חתם בדאלאס מאבריקס, במדיה קלע 8.7 נקודות בממוצע למשחק וקיבע את מעמדו כשחקן רוטציה קבוע. בעונת 1994/1995 שיחק עבור גולדן סטייט ווריורס.
בעונת 1995/1996 קלע שיא קריירה של 9.6 נקודות בממוצע למשחק כשחקן וושינגטון בולטס, ואף הוביל את כל שחקני הליגה עם 52.2% קליעה לשלוש. בסוף-שבוע האולסטאר 1996 זכה בתחרות השלשות, לאחר שגבר על דניס סקוט בסיבוב הגמר. ב-4 העונות הבאות שותף ב-76 משחקים בסך הכול, מתוך 296 המשחקים של קבוצותיו, בשל פציעה חוזרת בגבו. באוקטובר 1999 חתם על חוזה בגולדן סטייט, וכחודשיים לאחר מכן שוחרר מהקבוצה ופרש ממשחק, בגיל 33.
בעת פרישתו ניצב לגלר במקום הרביעי בתולדות ה-NBA באחוזי קליעה ל-3 בקריירה, אחרי סטיב קר, יוברט דייוויס ודראז'ן פטרוביץ', עם 43.1%.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות הקריירה של לגלר ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  טים לגלר, באתר ESPN
↑  סטטיסטיקות המכללות של לגלר, באתר sports-reference.com
↑  סטטיסטיקות המשחק בין לה סאל לקנזס סטייט, באתר sports-reference.com
↑  מובילי ליגת ה-NBA באחוזי קליעה ל-3, נכון לשנת 2000, באתר basketball-reference.com
מרקסס

| מרקסס |
| --- | --- |
 
תקופה
קרטיקון עליון, 95–93.9 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
משפחה:: קרכרודונטוזאוריים
סוג:: מרקסס
מין:: Meraxes gigas
שם מדעי
 Meraxes ‏Canale, 2022

מרקסס (שם מדעי: Meraxes) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הקרכרודונטוזאוריים, אשר התקיים באמריקה הדרומית של הקרטיקון העליון שלפני 95 עד 93.9 מיליון שנה מזמננו. המאובנים שלו התגלו בתצורות הוינקול (אנ') שבפטגוניה, ארגנטינה. הסוג תואר מדע ב-2022 בידי Canale ועמיתיו והוא קרוי על שם הדרקון הבדיוני "מרקסס" מסדרת הפנטזיה שיר של אש ושל קרח של הסופר ג'ורג' ר. ר. מרטין. הסוג הכיל מין יחיד - Meraxes gigas, שמשמעותו מיוונית: "ענק".
המרקסס היה טורף גדול שידוע מתצורות של ממצא אחד שלם ברובו, אשר דמה לזה של קרכרודונטוזאוריים, והשלד שנמצא ממנו היה המזוהה ביותר מממצאי המשפחה הידועים מחצי הכדור הדרומי והוא נמצא עם גולגולת חזקה ועוצמתית כמעט בשלמותה. במראהו וגודלו דמה לאקרוקנתוזאורוס מאמריקה הצפונית והיה טורף שהגיע לאורך של 12 מטרים ולמשקל של 3,196 עד 5,331 ק"ג בקירוב.
מבנהו של דינוזאור זה מרמז שהיה טורף-על דומה לגיגאנוטוזאורוס, אשר אולי ניזון מנבלות ומטיטאנוזאורים שרעו סביבו.
בכור בהמה טהורה

| --- | --- |
 מקרא:  ספר שמות, פרק י"ג, פסוקים י"א–ט"ו
 משנה:  משנה, מסכת בכורות, פרק ב',  משניות א'–ט'
 משנה תורה:  הלכות בכורות, פרקים א'-ה'
 שולחן ערוך:  יורה דעה, סימנים ש"ו-ש"כ
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, לאו ק"ח, לאו קמ"ד ספר החינוך, מצווה שצ"ג, מצווה תמ"ה
 
מצות בכור בהמה טהורה היא מצווה בתורה, להפריש את הולד הראשון של בהמה טהורה ולתת אותו לכהן. כאשר הבכור הוא תמים (ללא מום) – הכהן מקריבו בבית המקדש בירושלים ואוכל את בשרו בטהרה עם בני ביתו בירושלים; כאשר הבכור הוא בעל מום – הוא אינו קרב בבית המקדש, והכהן רשאי לאוכלו כבשר חולין (בשר שאין בו קדושת קורבן). נתינה זו, של הבכור לכהן, כלולה בעשרים וארבע מתנות כהונה, והיא אחת משלוש נתינות של בכורים לכהנים (ביחד עם מצוות בכור אדם ובכור בהמה טמאה).
המצווה בתורה

התורה עוסקת במצוות בכור בהמה טהורה במספר מקומות, כאשר היא מדגישה בכל מקום היבט אחר של המצווה.
הציווי הראשון הוא בספר שמות עם יציאת ישראל ממצרים, ושם מדגישה התורה את מטרת המצווה – זכר ליציאת מצרים:
וְהָיָה כִּי יְבִאֲךָ ה' אֶל אֶרֶץ הַכְּנַעֲנִי כַּאֲשֶׁר נִשְׁבַּע לְךָ וְלַאֲבֹתֶיךָ וּנְתָנָהּ לָךְ. וְהַעֲבַרְתָּ כָל פֶּטֶר רֶחֶם לַה' וְכָל פֶּטֶר שֶׁגֶר בְּהֵמָה אֲשֶׁר יִהְיֶה לְךָ הַזְּכָרִים לַה'. וְהָיָה כִּי יִשְׁאָלְךָ בִנְךָ מָחָר לֵאמֹר: מַה זֹּאת? וְאָמַרְתָּ אֵלָיו: בְּחֹזֶק יָד הוֹצִיאָנוּ ה' מִמִּצְרַיִם מִבֵּית עֲבָדִים. וַיְהִי כִּי הִקְשָׁה פַרְעֹה לְשַׁלְּחֵנוּ וַיַּהֲרֹג ה' כָּל בְּכוֹר בְּאֶרֶץ מִצְרַיִם מִבְּכֹר אָדָם וְעַד בְּכוֹר בְּהֵמָה, עַל כֵּן אֲנִי זֹבֵחַ לַה' כָּל פֶּטֶר רֶחֶם הַזְּכָרִים וְכָל בְּכוֹר בָּנַי אֶפְדֶּה.
במקום אחר, בפרשת מתנות הכהונה מתארת התורה את המצווה מצדו של הכהן, המקבל את בכור הבהמה כאחד ממתנות הכהונה שלו:
כָּל פֶּטֶר רֶחֶם לְכָל בָּשָׂר אֲשֶׁר יַקְרִיבוּ לַה' בָּאָדָם וּבַבְּהֵמָה יִהְיֶה לָּךְ, אַךְ פָּדֹה תִפְדֶּה אֵת בְּכוֹר הָאָדָם, וְאֵת בְּכוֹר הַבְּהֵמָה הַטְּמֵאָה תִּפְדֶּה...אַךְ בְּכוֹר שׁוֹר אוֹ בְכוֹר כֶּשֶׂב אוֹ בְכוֹר עֵז לֹא תִפְדֶּה – קֹדֶשׁ הֵם, אֶת דָּמָם תִּזְרֹק עַל הַמִּזְבֵּחַ וְאֶת חֶלְבָּם תַּקְטִיר, אִשֶּׁה לְרֵיחַ נִיחֹחַ לַה'. וּבְשָׂרָם יִהְיֶה לָּךְ, כַּחֲזֵה הַתְּנוּפָה וּכְשׁוֹק הַיָּמִין לְךָ יִהְיֶה.
בספר דברים פרק י"ב, בפרשה העוסקת בריכוז ההקרבה, מופיע פרט נוסף של המצווה – החובה להעלות את הבכור להקרבה ל"מקום אשר יבחר ה'" (פסוקים ה-ו), והאיסור לאוכלו מחוץ למקום זה (פסוק יז).
לסיום, חוזרת התורה על פרשת בכור הבהמה בספר דברים פרק ט"ו, תוך שהיא מלמדת כמה פרטים נוספים, שלא נזכרו קודם לכן (כדרכו של ספר דברים, לחזור על המצוות שנזכרו בספרים הקודמים בפירוט והרחבה): האיסור לגזוז את צמרו של הבכור או לעבוד בו, ודין בכור בעל מום שנאכל כחולין בכל מקום, ואפילו על ידי טמאים.
טעם המצווה

מצוות בכור בהמה טהורה, היא מהמצוות שהתורה מנמקת את טעמם באופן מפורש – זכר ליציאת מצרים, ובפרט זכר למכת בכורות (שמות יג, יד-טו). כל בכורי מצרים - באדם ובבהמה - מתו, בעוד שלבכורי ישראל לא אירע דבר, ולפיכך הם חייבים להיות קודש לה', ובכור בהמה טהורה שהוא ראוי לקורבן – יקרב על המזבח.
עם זאת, המפרשים נימקו את המצווה ופרטיה באופנים נוספים. בעל ספר החינוך (מצווה יח) מסביר, שהמצווה באה לחנך את האדם להכרה ש"הכל שלו (=של האל), ואין לו לאדם דבר בעולם רק מה שיחלק לו ה' בחסדיו", ולכן כשבהמתו מולדה את ולדה הראשון, הוא מיד מוציאו מרשותו ומעבירו לרשות בוראו. הרמב"ם (מורה נבוכים ג, לט) מסביר שמצוות בכור בהמה חלה רק על בהמות טהורות וחמורים משום "שאלה הם בעלי החיים הביתיים שמגדלים אותם והם נמצאים ברוב המקומות, ובפרט בארץ ישראל...".
חובת ההפרשה > הבהמה

מצוות הפרשת הבכורות נוהגת בבהמות טהורות בלבד, שהם שלושה מינים: פרים, כבשים ועזים, ובזכרים בלבד, אבל אם הולד הראשון הוא נקבה – אין נוהגת קדושת בכורה (גם אם ייולד לאחר מכן זכר – לא יהיה לו דין בכור, כיוון שהוא אינו הוולד הראשון).
נחלקו התנאים לגבי "יוצא דופן" (עובר שלא יצא מרחם אמו בדרך הרגילה, אלא יצא מדופן הרחם בניתוח קיסרי) ולגבי עובר שנולד לאחר עובר "יוצא דופן". רבי טרפון סבר שיש בשניהם קדושת בכורה מספק, משום שאין אנו יודעים מהו הגורם הקובע את קדושת הבכורה: האם הבכור המקודש הוא ה"בכור לרחם" - שיצא ראשון מפתח הרחם, או ה"בכור ללידה" – שנולד ראשון, ואפילו יצא דרך דופן הרחם. להלכה נקבע כדעת רבי עקיבא, שאין בכורה נוהגת אלא במי שמקיים את שני הקריטריונים: נולד ראשון ויצא מפתח הרחם.
חובת ההפרשה > הבעלים

גם כהנים ולויים מצווים בהפרשת בכור בהמה טהורה, אלא שכהן שמפריש בכור בהמה אינו צריך לתת אותו לכהן אחר, אלא הוא רשאי להקריבו ולאוכלו בעצמו.
בהמה שלגוי יש בעלות עליה, ואפילו בעלות חלקית – פטורה מן הבכורה.
חובת ההפרשה > הזמן והמקום

מצוות ההפרשה אינה תלויה בבית המקדש, והיא נוהגת גם בזמן החורבן, אלא שבזמן החורבן לא ניתן להקריב את הבכור, ויש להמתין עד שייפול בו מום.
קדושת בכור בהמה נוהגת גם בחוץ לארץ, אולם אין מביאים בכור מחוץ לארץ להקרבה במקדש, אלא משאירים אותו במקומו עד שיהיה בו מום, וייאכל בחוץ לארץ. אם הביאו בכל זאת בכור מחוץ לארץ - נחלקו תנאים האם מקבלים אותו להקרבה או לא, ולהלכה נפסק שאין מקריבים אותו.
הקדשה

הבכור קדוש משעת לידתו, אך לדעת חלק מהתנאים יש בכל זאת מצווה להקדיש אותו לקרבן באמירה: "הרי זה קודש". מנגד, סובר התנא רבי ישמעאל שאין צורך בהקדשה זו. גם הראשונים נחלקו כיצד לפסוק בשאלה זו: לדעת הרמב"ם יש מצווה להקדיש את הבכור, בעוד שלדעת רבנו אשר אין צורך בכך.
הנתינה לכהן

הבעלים של הבכור חייב לגדל את הבכור לאחר לידתו במשך שלושים יום בבהמה דקה (צאן) או במשך חמישים יום בבהמה גסה (בקר), ורק לאחר מכן לתת אותו לכהן, כדי שלא להטריח את הכהן לטפל בבכור עד שיגדל. רבי יוסי שם חולק וסובר שהבעלים חייבים לטפל בבהמה דקה במשך שלושה חודשים).
גם אם הכהן מציע לבעלים שיתן לו את הבהמה לפני הזמן הקבוע והוא יגדל אותה – אין נותנים לו לפני הזמן, כיוון שכהן שמציע לבעלים תמורה בעד מתנות הכהונה – פוגע בזכותם של כהנים אחרים לקבל את המתנות, ולפיכך אין נותנים לו את המתנה שהוא חפץ בה. אולם אם הכהן מבקש את הבכור לפני הזמן הקבוע משום שהוא רוצה כבר להקריבו, אף על פי שהוא קטן – הדבר מותר.
הכהן צריך להקריב את הבכור בתוך השנה הראשונה ללידתו, ולא לעכב אותו מעבר לשנה זו, כפי שנאמר (דברים טו, כ): "לִפְנֵי ה' אֱלֹהֶיךָ תֹאכֲלֶנּוּ שָׁנָה בְשָׁנָה". השנה מתחילה מהיום השמיני ללידתו של הבכור, כיוון שרק מיום זה הוא ראוי להקרבה (ראו ספר ויקרא כב, כז).
תהליך ההקרבה והאכילה

הבכור, כמו קדשים קלים אחרים, נשחט בכל מקום העזרה, לאחר מכן כהן מקבל את דם הקורבן בכלי, מוליך את הדם אל המזבח ונותן ממנו מתנה אחת על המזבח. זאת בדומה למעשר בהמה ולפסח, אך בניגוד לקורבנות אחרים, מהם נותנים ארבע מתנות על המזבח, או לכל הפחות שתי מתנות שהן כארבע. מתנה זו ניתנת על קיר המזבח, מעל יסוד המזבח, וממילא לא ניתן לתת אותה אלא באחד הקירות שבהם יש יסוד. נחלקו הדעות בעניינה של מתנה זו – האם הדם נשפך על יסוד המזבח או נזרק על קיר המזבח. לאחר זריקת הדם – כהן מעלה את אימורי הבהמה (האיברים המיועדים להקרבה) על המזבח ומקטיר אותם על אש המערכה.
בשר הבכור אסור באכילה ל"זרים" (מי שאינם כהנים), והוא מותר באכילה על ידי כהן ועל ידי בני ביתו, בתחומי ירושלים המקודשת, במשך "שני ימים ולילה אחד" (יום ההקרבה, הלילה שלאחריו, והיום שלאחריהם).
בכור בעל מום

בכור בעל מום אסור בהקרבה, ולפיכך אין בו קדושה של קורבן, אך הוא ניתן לכהן, והוא רשאי לאכול את בשרו כבשר "חולין" שאין בהם קדושה. הבכור בעל המום נחשב רכושו של הכהן, ולפיכך הוא רשאי לתת למי שאינו כהן לאכול ממנו, ואף למוכרו (עם זאת, יש הגבלה מסוימת לגבי אופן המכירה – אסור למכור את הבכור בשוק הבשר, בשל הקדושה החלקית שיש בו, אלא הוא נמכר בביתו של הכהן. מסיבה זו אסור גם לשקול את בשר הבכור כפי שרגילים לנהוג במכירת בשר). כמו כן, גם אדם טמא רשאי לאכול את בשר הבכור, ככתוב: (דברים טו, כא-כב): "וְכִי יִהְיֶה בוֹ מוּם פִּסֵּחַ אוֹ עִוֵּר כֹּל מוּם רָע - לֹא תִזְבָּחֶנּוּ לַה' אֱלֹהֶיךָ. בִּשְׁעָרֶיךָ תֹּאכֲלֶנּוּ הַטָּמֵא וְהַטָּהוֹר יַחְדָּו".
למרות שבכור בעל מום אינו קורבן, אסור לעשות בו מלאכה או לגזוז את צמרו או את שערותיו (דברים טו, יט). עם זאת, מותר לתלוש כמה שערות כדי לפנות מקום לסכין השחיטה, או כדי שמומחה יוכל לראות טוב יותר את המום.
מספר המומים שקיומם מתיר את שחיטת הבכור בעל המום הוא רב ופרטי דיניהם - מורכבים. לפיכך התרת הבכור לאכילה נעשית על פי בדיקת מומחה מיוחד לבדיקת מומים, שאישר שאכן הבכור הוא בעל מום, ומומו הוא "מום קבוע" – מום שאינו עשוי להירפא (בניגוד ל"מום עובר"). המשנה מזכירה חכם בשם "אילא ביבנה" כמומחה בעל שם בתחום זה. האמורא רב אף סיפר שהוא שהה שנה וחצי מחייו אצל רועה בהמה, כדי להתמחות ב"ראיית מומים". כאשר אין מומחה, ניתן להתיר בכור על ידי שלושה בני אדם שיבדקוהו, ויאשרו שיש בו מום גלוי ומובהק, כגון חוסר אבר.
לאחר חורבן המקדש

לאחר החורבן נשללה האפשרות להקריב את הבכור בבית המקדש, ולכן לא נותרה דרך מותרת לאכול את בשר הבכור אלא בהיותו בעל מום. עם זאת, אסור להטיל מום בבכור באופן מכוון וצריך להמתין שהבכור יהיה בעל מום מעצמו. מצב זה יצר הכבדה מסוימת על הכהנים, שנאלצו לטפל בבכורות זמן ממושך – ללא היתר לשחוט אותו. בשל כך נוצר חשש שהכהנים יטילו מום בבכורות בכוונה, ולפיכך הטילו חכמים קנס על מי שעשה מום בבכור בכוונה, ואסרו עליו לשחוט את הבכור כתוצאה ממום זה. גם אם אדם גרם בעקיפין, באופן מכוון, לנפילת המום, כגון שהוליך את הבכור בין שברי זכוכיות, או שביקש מגוי שיטיל מום בבכור – אסור לשחוט את הבכור כתוצאה מהמום שנפל בדרך זו. אולם אם אדם גרם בעקיפין לנפילת המום, אך ללא כוונה, כגון שאמר "אם היה נופל מום בבכור זה – הייתי שוחט אותו", ושמע גוי והטיל בו מום – מותר לו לשחוט את הבכור כתוצאה מנפילת המום.
עוד נקבע לאחר החורבן, שאסור לקבל שכר על ראיית מומים, כדי שהבודק לא יתיר את הבכור רק כדי לקבל את שכרו. למרות זאת, חכמים התירו ל"מומחה גדול שאין כמותו" ליטול שכר על ראיית המומים, ובתנאי שהוא יקבל את שכרו ללא תלות בפסיקתו – בין אם יתיר את הבכור לשחיטה ובין אם לאו.
בכמה מקהילות אשכנז היה נהוג שאת הבכורות שנולדו היו משאירים לגדול בבית הקברות עד שיפול בהם מום, או עד שימותו.
אם הבכור מת מבלי שנפל בו מום, הנבלה אסורה בהנאה, וטעונה קבורה כדי שלא יהנו ממנה. בכמה קהילות נהגו לקבור את הבכור בבית הקברות הקהילתי.
לאחר חורבן המקדש > חשש מכשול

כיוון שלאחר החורבן הוכרחו הכהנים לחכות עם הבכורות זמן רב עד שייפול בהם מום, נוצר חשש שבמהלך הזמן יבואו האנשים לגזוז את הצמר שלהם ולעבוד בהם בטעות.
דרך אחת לפתור את הבעיה הייתה מכירת חלק מהאם היולדת לגוי עוד לפני הלידה, בהסתמך על ההלכה ששותפות גוי פוטרת מן הבכורה, וכך להיפטר מחובת נתינת הבכור לכהן.
בגמרא נאמר שיש חיסרון בפתרון כזה, כי יש בו הפקעת הבכור מקדושתו, ועדיף להטיל מום בבכור בשעת לידתו, קודם שיצא לאוויר העולם, בהסתמך על ההלכה שהבכור קדוש רק לאחר צאתו מרחם אמו, וכך מצד אחד לא הופקעה הקדושה לגמרי, ומצד שני אפשר ליתנו לכהן ולשוחטו מיד, ולא יבואו בו לידי מכשול.
כיום חסרה בקיאות לדעת איך בדיוק להטיל מום לפני הלידה, ולכן התירו התוספות (שם) להשתמש בפתרון של מכירה לגוי. ובשולחן ערוך, יורה דעה, סימן ש"כ, סעיף ו' נפסק שאף מצווה לעשות כן כדי לא להגיע לידי מכשול. בישראל נהוג כיום הליך של מכירת קנה וושט של בהמות ממין נקבה שטרם המליטו, על מנת למנוע הולדת בהמה שתחשב כבכור בהמה טהורה. הליך זה נעשה באופן מרוכז באמצעות הרבנות הראשית.
הערות שוליים

↑  משנה, מסכת בכורות, פרק ב', משנה ט' משנה תורה לרמב"ם, ספר קרבנות, הלכות בכורות, פרק ב', הלכה ד'
↑  משנה, מסכת בכורות, פרק ב', משנה א', משנה תורה לרמב"ם, ספר קרבנות, הלכות בכורות, פרק א', הלכה ז'
↑  תלמוד בבלי, מסכת תמורה, דף כ"א, עמוד א', משנה תורה לרמב"ם, ספר קרבנות, הלכות בכורות, פרק א', הלכה ה'
↑  תלמוד בבלי, מסכת ערכין, דף כ"ט, עמוד א'
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר קרבנות, הלכות בכורות, פרק א', הלכה ד'
↑  מובא בטור יורה דעה סימן ש"ו
1 2 3  משנה, מסכת בכורות, פרק ד', משנה א'
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר קרבנות, הלכות בכורות, פרק א', הלכה ח', על פי דברי רב אחא בר יעקב בתלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף ו', עמוד ב'
↑  משנה, מסכת בכורות, פרק ג'
↑  מנהג כזה ידוע מפרנקפורט, וורמייזא ופיורדא. שו"ת חתם סופר, יורה דעה, סימן ש"ב; דניאל שפרבר, מנהגי ישראל, חלק ו, ירושלים תשנ"ח, עמ' צא–צח.
↑  תוספות, מסכת עבודה זרה, דף ס"ב, עמוד ב', ד"ה ולקברינהו; שולחן ערוך, יורה דעה, סימן ש"ז, סעיף ב'.
↑  באר היטב על שולחן ערוך שם, ס"ק ב.
פולמוס ציבורי על מנהג זה התעורר בה'תשי"ג (1952): המותר לקבור תייש בכור בבית הקברות?, הצופה, 2 בנובמבר 1952; הרב צבי נהיר, על בכור בהמה טהורה, הצופה, 9 בנובמבר 1952; הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי, בענין בכור בהמה, הצופה, 13 בנובמבר 1952; הרב יהושע מנחם אהרנברג, קבורת בכור בהמה, הצופה, 28 בנובמבר 1952.
↑  תלמוד בבלי, מסכת בכורות, דף ג', עמוד ב'
↑  מכירת קנה וושט מבקר וצאן להתרת בכורות - הנחיות הרבנות הראשית אתר מועצת החלב
| כ"ד מתנות כהונה |
| --- | --- | --- |
| עשר מתנות במקדש | בשר חטאת • בשר אשם ודאי • בשר אשם תלוי • בשר זבחי שלמי ציבור • חטאת העוף • לוג שמן של מצורע • שתי הלחם • לחם הפנים • שירי מנחות • שיירי מנחת העומר |  |
| ארבע מתנות בירושלים | בכור בהמה טהורה • המורם מתודה ואיל נזיר • ביכורים • עורות קדשי קדשים |  |
| עשר מתנות בגבולים | תרומה גדולה • תרומת מעשר • חלה • ראשית הגז • זרוע, לחיים וקיבה • פדיון הבן • פטר חמור • חרמים • שדה אחוזה • גזל הגר |  |
| תרומות ומעשרות |
| --- | --- | --- |
| תנאים לחיוב ההפרשה | עונת המעשרות • גמר מלאכה למעשר • קביעות למעשר • טבל • דמאי |  |
| התרומות והמעשרות | תרומה גדולה • מעשר ראשון • תרומת מעשר • מעשר שני • מעשר עני |  |
אקרון טוליאטי

לוגו המועדון בשנים 2018-2020.
לוגו בשנים 2020–2023
אקרון טוליאטי (ברוסית: Футбольный клуб «Акрон» Тольятти) הוא מועדון כדורגל רוסי מקצועני מהעיר טוליאטי שבמחוז סמרה. נוסד בשנת 2018 ובעונת 2019/2020 השתתף באליפות ליגת הכדורגל המקצוענית וכבר בעונת הבכורה זכה באליפות אורל-עבר הוולגה של הליגה והבטיח העפלתו לליגה הלאומית, שנתיים בלבד לאחר הקמתה. בתום עונת 2023/2024 העפיל לראשונה לליגת העל הרוסית בכדורגל, לאחר שהביסה את אוראל יקטרינבורג בטורניר ההעפלה.
הבעלים של המועדון הוא פאבל מורוזוב, מנהל חברת "אקרון אחזקות", חברה תעשייתית ומטלורגית שכוללת 38 חברות ייצור ו-108 מרכזי ייצור ואחסון בשטחי רוסיה ובמדינות ברית המועצות לשעבר. למנהל המועדון מונה עם הקמתו איוואן קירייב.