stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוב ליאור
פסיקות וציטוטים > הסכמתו לספר "תורת המלך"

הרב ליאור נתן הסכמה בכתב לספר "תורת המלך", שנגד כותביו נפתחה חקירה משטרתית, בחשד של הסתה לגזענות. לאחר שסירב להופיע לחקירת משטרה בשל הסכמה זו, הוצא נגדו על ידי משטרת חברון צו מעצר. בעקבות כך נערכה עצרת תמיכה בו, שבה אמר כי "לא ייתכן שאיזשהו פקידון במשרד ממשלתי יכתיב לרבנים מה להגיד. הרבנים ימשיכו לפסוק למרות האיומים". עשרות רבנים גינו את צו המעצר. הרב הראשי לישראל בזמנו יונה מצגר אמר ש"לא יעלה על הדעת שרב בישראל ייעצר או אפילו יוזמן לחקירה בגלל הסכמה לספר". לעומתם דרשה קבוצת אישים, ובתוכם כמה מחתני פרס ישראל לפטר את הרב דב ליאור מתפקידיו הציבוריים. ב-27 ביוני 2011 עוכב לחקירה על ידי משטרת ישראל בקשר להסכמתו זו, ולאחר כשעתיים שוחרר לביתו. לאחר המעצר אמר הרב ליאור "העבודה הזרה של דורנו זו הדמוקרטיה. פעם היו הבעל והעשתרות, והיום זו הדמוקרטיה. במקום שהדמוקרטיה תהיה צורת שלטון, היא הפכה להיות ערך. זה טוב לאנשים שחיים חיי הפקרות, כי הם לא רוצים רסן על עצמם". המעצר גונה בידי אישי ציבור מן הימין ו-25 חברי כנסת חתמו על עצומה לשר המשפטים בעניין. תומכיו של הרב ליאור חסמו בתגובה את הכניסה לירושלים. בהפגנה נגד המעצר שנערכה מול בית המשפט העליון השתתפו כ-3,000 איש. שני הרבנים הראשיים פרסמו גם הם הודעת גינוי נגד מעצר הרב ליאור. ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הגיב למעצר ולהפגנות ואמר כי "ישראל היא מדינת חוק, החוק מחייב וחל על כולם". הרב ליאור עצמו אמר כי מבחינה עקרונית כל אזרח צריך להתייצב לחקירה מרצונו החופשי, ואפילו אם הוא רב, אך כאן מדובר בהסכמה לספר בנושא הלכתי טהור ומותר לרב לומר מהי דעת התורה. "אם הם רוצים לביים איזה הצגה - אני לא רוצה להשתתף בה". בכך מחה, לדבריו, נגד המגמה להשתיק את קול התורה.
פסיקות וציטוטים > פסיקותיו ודעותיו בנושא מעמד האישה

מתנגד לשירות בנות דתיות בצבא, ומעודד אותן לשרת בשירות לאומי במקום. בשנת 2013 כתב ששילוב נשים בצבא ביחידות לוחמות עלול "לפגוע בקדושת המחנה וממילא בכושר הלחימה של הצבא". לדעתו שירות כזה לא תואם את טבען של הנשים, אך הן יכולות לשרת בצבא בתחומים כגון אפסנאות ורפואה.
ממליץ על נישואין בגיל צעיר יחסית ומעדיף שנשים לא יצאו לעבוד ויתמקדו בהקמת משפחה ובגידול הילדים.
מתיר לנשים ללמוד משפטים, אך סובר שעיסוק בתביעות משפטיות "אין בו מכבודה של האישה". לדעתו עורכות דין צריכות לעבוד בתחומים אחרים של עריכת דין, ולא להופיע בבית משפט.
תמך בפסיקתו של הרב אליקים לבנון נגד התמודדות של נשים על תפקידים ציבוריים באלון מורה ואמר, כי אף על פי שמבחינה הלכתית מותר לאישה לצאת ולעבוד בכל משרה על מנת להשלים את הכנסת הבעל, כאשר זו איננה מספיקה, הרי הוא איננו מעודד יציאת נשים לעבודה שכן "זו לא השקפתה של תורה, מספיק יש לה עבודה בבניין הבית". דעתו היא כי "מדברים על כך שיש בעיה באלימות של הנוער. הבעיה היא שהאמא עובדת וקשה לה להתמסר לביתה". עם זאת, בבחירות לכנסת ה-17 עודד את השתתפותה של אורית סטרוק בתור מועמדת בבחירות לכנסת במסגרת רשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל.
בעקבות העברת חוק הפונדקאות בוועדת השרים לענייני חקיקה בשנת 2014, שיגר מכתב לסגן שר הדתות הרב אלי בן דהן, בו כתב ש"הולדת ילדים בצורה כזאת היא תועבה גדולה, כאשר לא יודעים מי הוא האב וספק [מבחינה הלכתית] מי היא האם", וקרא שלא לחוקק את החוק.
מספריו

שו"ת דבר חברון :
חלק א' - על חלקי אבן העזר וחושן משפט מהשולחן ערוך, קריית ארבע, תשס"ה;
חלק ב' - על חלק אורח חיים, קריית ארבע תשס"ט;
חלק ג' - על יורה דעה ועל ענייני התקופה, קריית ארבע תשע"א;
חלק ד' - השקפה וענייני אמונה (קובץ שיחות מכתבים ומאמרים), קריית ארבע תשע"ב;
חלק ה - בנושא המועדים, תשע"ד; מהדורה שנייה בהוצאת דברי שיר, תשפ"ב
חלק ו - כרך נוסף על יורה דעה.
רוב הכרכים יצאו בהוצאת המכון לרבני יישובים בקריית ארבע, מלבד כרכים ג' וה' שיצאו בהוצאת הקרן להוצאת כתבי הרב ליאור. הספר קיבל את הסכמתם של הרב מרדכי אליהו, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב שלמה עמאר.
ספרי שיעורים ופסקי הלכה למועדי השנה:
חגי תשרי - שיעורים ופסקי הלכה על ראש השנה, יום כיפור וסוכות
ימי החנוכה - שיעורים ופסקי הלכה
דרשת שבת הגדול - הגדה של פסח עם פסקי הלכה
יום העצמאות ויום ירושלים - שיעורים ופסקי הלכה
חנוך לנער - שו"ת לילדי ישראל
דבר חברון על פרשיות השבוע. בהוצאת דברי שיר, תשפ"א.
פסקיו ומאמריו הובאו גם בשו"תים "במראה הבזק" ו"המורים בקשת", בכתב העת של ישיבת ניר, "עלוני ממרא" וכן ב"שאל את הרב" שבאתר ישיבה.
מתלמידיו

הרב ניר אביב - ראש מערך בתי הדין לממונות לכתחילה, ר"מ בישיבת ההסדר היכל אליהו, בכוכב יעקב, אב בית דין בכוכב יעקב ובעיר עתיקה, וראש כולל לדיינות בישיבת הכותל
הרב שלום אילוז - חבר בית דין לממונות בראשות הרב ליאור, ראש כולל ההלכה בישיבת ניר
הרב יעקב אפשטיין - מרבני מכון התורה והארץ ומחבר סדרת השו"ת חבל נחלתו
הרב משה ביגל - רב היישוב מיתר ומרבני "צהר"
הרב שמעון בן ציון - ר"מ במכון מאיר
הרב איתם הנקין - היה חוקר תורני, עורך ספרותי, היסטוריון ומחבר ספרי הלכה.
הרב יצחק יעקובוביץ' - רב מועצה אזורית דרום השרון
הרב שניאור קץ - ראש ישיבת נחלת ישראל במגדל העמק רב חסידי אמוני
בני קצובר - ממקימי תנועת גוש אמונים
הרב יצחק רודריג - ראש המכון לרבני יישובים בקרית ארבע
הרב יהושע שמידט - רב היישוב שבי שומרון וראש ישיבת נחלת יוסף
הרב אליעזר איגרא - דיין בית הדין הרבני הגדול
בנו, הרב אלקנה ליאור - ר"מ בישיבת בית אל
הרב אברהם יצחק שורץ - רבה של קריית ארבע
לקריאה נוספת

טלי פרידמן, שמואל ליימן-ווילציג, חופש הביטוי של רבני הציונות הדתית: בין הלכה, משפט ותקשורת בדמוקרטיה הישראלית, ניב, 2024.
דרך מעלה אדומים

מצפה
רמון
מצפה
רמון
דרך מַעֲלֵה אֲדֻמִּים הקדומה (טַלְעַת אֶ-דַּם)
דרך מַעֲלֵה אֲדֻמִּים היא מעלה באזור הנתיב של כביש 1 מירושלים לבקעת הירדן, מזרחית לעיר מעלה אדומים. המעלה נמצא בדרך שהובילה מירושלים ליריחו מהעת העתיקה. הדרך מתחילה ברום של 300 מטר מעל פני הים. בהיותה דרך אסטרטגית שימשה גם למעבר צבאות ועל כן באותה נקודת גובה הוקמו מאחזים וביצורים צבאיים. שרידיהם נמצאים היום במקום.
בנקודת התצפית ממנה מתחילה הדרך נמצאים כיום שרידיהם של מצודות קדומות שהוקמו במקום. ביצורים צבאיים היו במקום בתקופה הרומית, בתקופה הביזנטית, בתקופה הצלבנית, בתקופה הממלוכית ובתקופה המודרנית.
מקור השם

בראש המעלה מבחינים בסלעים צבעוניים, חלקם בצבע אדום. סלעים אלה הם מתצורת חתרורים – סלעים שעברו התמרה בחום. תצורה זו נקראת על פי השם הערבי "אל חתרורה" המופיע כאן ובבקעת חתרורים שגם שם נתגלתה תצורה זו.
הגוון האדום נתן שמו לדרך עצמה ולאתרים הנוספים בסביבה כפי שיפורט בהמשך. כמו כן ישנם סלעים עם המינרל הירוק וולקונסקואיט. אזור הדרך הוצע להיות שמורה גאולוגית.
שמו הערבי של המקום הוא טַלְעַת אֶ-דַּם שפרושו "מעלה הדם" כרמז לצבע האדום. יש הקושרים אותו לדם שנשפך על ידי שודדים שהתנכלו לעוברי האורח. שמות אחרים של המקום: "קסטרום דומי", "טורס רובאה", "בורות המים האדומים", ו"מלדואיס".
היסטוריה

המקום מאוזכר כבר בתעודות מצריות בשם "אֲדָמָם". אזכורה הראשון מופיע בתיאור גבולות נחלת שבט יהודה בספר יהושע. הדרך הייתה הגבול הצפוני של השבט לבין שבט בנימין, ככתוב:
"ועלה הגבול …וצפונה פונה אל הגילגל אשר נוכח למעלה אדומים אשר מנגב לנחל..."
בהמשך שימשה הדרך כנתיב המעבר העיקרי בין ירושלים למעברות הירדן בואך עבר הירדן המזרחי.
אזכור נוסף מופיע במסכת ראש השנה:
"פעם אחת בקשו בייתוסין להטעות את חכמים. שכרו שני בני אדם בד' מאות זוז, אחד משלנו ואחד משלהם. שלהם העיד עדותו ויצא. שלנו, אמרו לו: אמור כיצד ראית את הלבנה. אמר להם: עולה הייתי במעלה אדומים וראיתיו שהוא רבוץ בין ב' סלעים, ראשו דומה לעגל, אזניו דומין לגדי, קרניו דומות לצבי, וזנבו מונחת לו בין ירכותיו, והצצתי בו ונרתעתי ונפלתי לאחורי..."
לא ברור אם הדרך הקיימת היום והמעלה של הדרך הוא הכביש הקיים היא נשואת המאמר במסכת ראש השנה. בסבירות גבוהה האזכור במסכת ראש השנה מוסב על עלייה ממזרח למערב שצפייה לאורכו לכיוון מערב מאפשרת צפייה של הירח החדש.
בדרך זו עבר בשנת 1187 כוח מצבאו של צלאח א-דין שסייע בכיבוש ירושלים ממזרח לכוח העיקרי שהגיע ממערב.
אתרים בדרך ובסביבתה

לאורך הדרך ובקרבתה המידית נמצאים מספר אתרים היסטוריים:
אתרים בדרך ובסביבתה > מצודת מעלה אדומים

השרידים בהם ניתן להבחין היום הם חפיר ושאריות בסיסים של בניינים של המצודה הצלבנית שאסטל רוז' ( Chastel Rouge) או קסטלום רוז', השם הצרפתי משמר אף הוא את הצבע האדום. המצודה ננטשה על ידי הצלבנים בעת כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין, שבנה במקום מצודה משלו. על שרידי המצודה האיובית הקימו הממלוכים מצודה חדשה שחלקים ממנה קימים היום.
בשנת 1834 בנו הטורקים במקום תחנת משטרה, שהופצצה ונהרסה על ידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה. הבריטים שיקמו את המקום כנקודת ביקורת ובהכנות לפלישה הגרמנית במלחמת העולם השנייה ב-1942 ביצרו את האזור בסיוע חיילים ארץ-ישראלים וסולל בונה. האחרונים שהקימו במקום מתחם צבאי היו הירדנים והוא שרד עד מלחמת ששת הימים.
אתרים בדרך ובסביבתה > אכסניית השומרוני הטוב

שמה הערבי של האכסניה: "חַ'אן אַל-חַתְרוּרָה". המקום נמצא מדרום למצודת מעלה אדומים. בבשורה על-פי לוקס (פרק י' 30–35) בברית החדשה מתואר משל המסופר על ידי ישו בדבר עובר אורח המותקף בידי שודדים בדרך שבין ירושלים ליריחו, ורק השומרוני הטוב הגיש סיוע לנתקף. ישוע השתמש במשל כדי להוכיח לתלמידיו את המשמעות של סיוע לזולת.
לזכר אותו אירוע נבנתה במקום, בתקופה הביזנטית, כנסייה ואולי אף מנזר. שרידי הכנסייה, שנבנתה בסוף המאה השישית, כוללים בסיסים של חלקים מהקירות והעמודים ורצפת הפסיפס של הכנסייה שמצויר בו גם מגן דוד. מגן דוד נמצא גם ברצפת הפסיפס של כנסיית אבטימיוס במנזר חאן אל אחמר- החאן האדום, במישור אדומים. המקום שימש כחאן גם את הצלבנים והממלוכים אחריהם ועד לתקופה העות'מאנית. הממלוכים אף השתמשו במקום כתחנת מנוחה להחלפת סוסים כחלק מרשת הדואר וניתן למצוא במקום חלק מאבני הקשירה של הסוסים.
בשנת 2005 שחזרה רשות העתיקות את הפסיפס ואף בנתה גג עץ במתווה של הכנסייה לקליטת מבקרים.
אתרים בדרך ובסביבתה > ואדי טלעת א-דם

הוואדי יורד ממקום המצודה לכוון צפון-מזרח לדרך. לאורכו עוברת הדרך הרומית העתיקה מירושלים ליריחו, כנראה על התוואי המקורי של דרך מעלה אדומים. הטורקים סללו קטע לאורכו והבריטים הקימו במקום תחנת משטרה.
ראו גם

דרך יריחו
הערות שוליים

↑  דוד ילין, כתבים נבחרים, מצוטט במדריך ישראל, שם
↑  מדריך ישראל, כרך מדבר יהודה ובקעת הירדן, עורך:ספי בן-יוסף,  הוצאת כתר ומשרד הביטחון, 1979
תצפית על דרך מַעֲלֵה אֲדֻמִּים מהמצודה הצלבנית שאסטל רוז' (Chastel Rouge)
פדיון הבן

| --- | --- |

בחלק מעדות ישראל נהוג שהנשים הנוכחות בטקס הפדיון מקיפות את הילד בתכשיטיהן.
 מקרא:  ספר במדבר, פרק י"ח, פסוקים ט"ו–ט"ז
 משנה תורה:  ספר זרעים, הלכות ביכורים ושאר מתנות כהונה שבגבולין, פרק י"א
 שולחן ערוך:  יורה דעה, סימן ש"ה
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה פ' ספר החינוך, מצווה שצ"ב
קערה מכסף להנחת התינוק בטקס
מגש הכסף להנחת התינוק בטקס ולידו כוס יין וסלעי כסף לפדיון
עוגה שהוכנה לפדיון הבן של ילד בשם עידן, המשלבת אלמנטים מהטקס
פדיון הבן (או פדיון בכורות) הוא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה חייב כל אב מישראל לפדות את בנו הבכור מחזקת הכהן. עם היוולדו הבן שייך להקדש בשל מצוות קידוש בכורות ולכן יש לפדותו. החיוב לפדות חל מגיל 30 יום אך ניתן לקיימו גם אחרי כן, וכן ניתן למסור את התשלום לפני כן ולהכריז שהפדיון תקף מגיל 30 יום.
הפדיון הוא אחת מעשרים וארבע מתנות כהונה שבהן זכו אהרן ובניו הכהנים. התינוק נפדה מהכהן על ידי תשלום חמישה סלעים, שהם חמישה מטבעות כסף טהור, כל אחד במשקל סלע, או חפץ השווה לסכום זה.
מקור המצווה

בספר שמות, ביום יציאת מצרים, אומר ה' למשה: ”קַדֶּשׁ לִי כָל בְּכוֹר פֶּטֶר כָּל רֶחֶם בִּבְנֵי יִשְׂרָאֵל בָּאָדָם וּבַבְּהֵמָה לִי הוּא” (ספר שמות, פרק י"ג, פסוק ב'). בהמשך, מצווה משה את בני ישראל בפירוט את מצוות קידוש הבכורות, שנועדו לזכירת יציאת מצרים בכלל ומכת בכורות בפרט:
וְהָיָה כִּי יְבִאֲךָ ה' אֶל אֶרֶץ הַכְּנַעֲנִי כַּאֲשֶׁר נִשְׁבַּע לְךָ וְלַאֲבֹתֶיךָ וּנְתָנָהּ לָךְ. וְהַעֲבַרְתָּ כָל פֶּטֶר רֶחֶם לַה', וְכָל פֶּטֶר שֶׁגֶר בְּהֵמָה אֲשֶׁר יִהְיֶה לְךָ – הַזְּכָרִים לַה'. וְכָל פֶּטֶר חֲמֹר תִּפְדֶּה בְשֶׂה וְאִם לֹא תִפְדֶּה וַעֲרַפְתּוֹ וְכֹל בְּכוֹר אָדָם בְּבָנֶיךָ תִּפְדֶּה. וְהָיָה כִּי יִשְׁאָלְךָ בִנְךָ מָחָר לֵאמֹר: מַה זֹּאת? וְאָמַרְתָּ אֵלָיו: בְּחֹזֶק יָד הוֹצִיאָנוּ ה' מִמִּצְרַיִם מִבֵּית עֲבָדִים. וַיְהִי כִּי הִקְשָׁה פַרְעֹה לְשַׁלְּחֵנוּ וַיַּהֲרֹג ה' כָּל בְּכוֹר בְּאֶרֶץ מִצְרַיִם מִבְּכֹר אָדָם וְעַד בְּכוֹר בְּהֵמָה, עַל כֵּן אֲנִי זֹבֵחַ לַה' כָּל פֶּטֶר רֶחֶם הַזְּכָרִים וְכָל בְּכוֹר בָּנַי אֶפְדֶּה.
בפרשת קרח, לאחר מחלוקת קרח ועדתו, מוזכרת מצוות קידוש בכורות כחלק ממתנות הכהונה, ופרטי מצוות הפדיון מפורטים יותר. וכך אומר ה' לאהרון:
כָּל פֶּטֶר רֶחֶם לְכָל בָּשָׂר אֲשֶׁר יַקְרִיבוּ לַה' בָּאָדָם וּבַבְּהֵמָה יִהְיֶה לָּךְ אַךְ פָּדֹה תִפְדֶּה אֵת בְּכוֹר הָאָדָם וְאֵת בְּכוֹר הַבְּהֵמָה הַטְּמֵאָה תִּפְדֶּה. וּפְדוּיָו מִבֶּן חֹדֶשׁ תִּפְדֶּה בְּעֶרְכְּךָ כֶּסֶף חֲמֵשֶׁת שְׁקָלִים בְּשֶׁקֶל הַקֹּדֶשׁ, עֶשְׂרִים גֵּרָה הוּא.
טעם המצווה

במקרא מתוארת המצווה ככזו שנועדה להזכיר לעם ישראל את יציאת מצרים ומכת בכורות: ”וְהָיָה כִּי יִשְׁאָלְךָ בִנְךָ מָחָר לֵאמֹר: מַה זֹּאת? וְאָמַרְתָּ אֵלָיו: בְּחֹזֶק יָד הוֹצִיאָנוּ ה' מִמִּצְרַיִם מִבֵּית עֲבָדִים. וַיְהִי כִּי הִקְשָׁה פַרְעֹה לְשַׁלְּחֵנוּ וַיַּהֲרֹג ה' כָּל בְּכוֹר בְּאֶרֶץ מִצְרַיִם מִבְּכֹר אָדָם וְעַד בְּכוֹר בְּהֵמָה, עַל כֵּן אֲנִי זֹבֵחַ לַה' כָּל פֶּטֶר רֶחֶם הַזְּכָרִים וְכָל בְּכוֹר בָּנַי אֶפְדֶּה” (ספר שמות, פרק י"ג, פסוקים י"ד–ט"ו).
ספר החינוך כתב טעם נוסף: קידוש הפרי הראשון, ובכלל זה הבן הראשון של האדם, מזכירה לו שאין לו דבר בעולם זולת מה שנתן לו ה':
כי אחר שיגע האדם כמה יגיעות וטרח כמה טורחים בעולמו, והגיע לזמן שעשה פרי וחביב עליו ראשית פריו כבבת עינו – מיד נותנו להקב"ה ומתרוקן רשותו ממנו ומכניסו לרשות בוראו.
לפי ספר הזוהר, כל זמן שלא נפדה הבן הבכור מלאך-המוות קשור בו, ועם פדיונו נפדה ונקשר לחיים.
מיהו בכור

ישנם כמה תנאים לחיוב פדיון הבן:
המצווה חלה רק על בן ישראלי מצד אביו ומצד אמו. כלומר, אם האב הוא כהן או לוי, או האם היא בת כהן או בת לוי, הבכור אינו חייב בפדיון.
החיוב חל רק על בן זכר שהיה פטר רחם לאימו, כלומר הוולד הראשון. הילד נחשב לפטר רחם גם אם אינו בכור לאביו.
על הבן להיוולד בלידה טבעית ולא בניתוח קיסרי (הנקרא "יוצא דופן").
אם לפני הולדתו עברה האם הפלה (טבעית או מלאכותית) בשלב מתקדם של ההיריון, הוא אינו נחשב לבכור. לגבי הפלה בשלבים מוקדמים, הדעות חלוקות.
סכום הפדיון

הסכום המופיע בתורה הוא חמישה שקלים. השקל היה מטבע כסף, לאו דווקא טהור, שהיה נוהג בזמן התורה. חז"ל השוו את השקל למטבע "סלע צורי" שהיה נוהג בתקופת המשנה והתלמוד. במערכת מטבעות זו, סלע כסף היה שווה 4 דינרי כסף, ובדינר כסף היו 192 פרוטות נחושת.
לדעת הרמב"ם במשנה תורה שווי פרוטת נחושת הוא כמשקל "חצי שעורה" כסף נקי. לפי מדידות שנערכו בזמננו, משקל חצי שעורה הוא כ־1/40 גרם (0.025 גרם). לפיכך שווי חמש סלעים לפדיון הבן הוא 96.15 גרם כסף נקי. נהוג לעגל כלפי מעלה ולהשתמש ב-100 גרם כסף מחשש לטעות. או ב-102 גרם כמנהג חב"ד.
מחיר הכסף נמדד באונקיית טרוי (Troy Ounce) שמשקלה 31.1034768 גרם. לפיכך חמש סלעים שוות 3.091294283 אונקיות כסף (96.15 גרם חלקי 31.1034768 גרם באונקיה). ומכיוון שנהגו להחמיר ולהשתמש ב-100 גרם כסף, יש לקחת 3.21507466 אונקיות כסף.
ישנה מחלוקת בין גדולי הרבנים כיצד נקבע שווי הפדיון לפי ההלכה:
לפי דעת הרב מרדכי אליהו נקבע המחיר לפי מחיר הכסף בתוספת עמלות סוכנים ומע"מ (כלומר מחיר סופי שמשלם הלקוח בחנות), ולעומת זאת, לפי חלק מהרבנים האחרים מדובר על מחיר של כסף על פי המקובל בין הסוחרים לבין עצמם. למשל, לשם הערכה, נכון לפברואר 2025 שווי אונקיית כסף בבורסה הוא 32.66 דולר אמריקני, והשער היציג של הדולר הוא כ-3.55 ש"ח לדולר. לכן, הסכום של פדיון הבן לפי המחיר הסיטונאי של מתכת הכסף (כלומר לפי השיטה ההלכתית המקלה) הוא כ-373 ש"ח, וסכום הפדיון לפי המחיר ללקוח, דהיינו בתוספת מע"מ (כלומר לפי השיטה ההלכתית המחמירה) הוא בערך 440 ש"ח (נכון לפברואר 2025).
סכום זה אינו משקף את כוח הקנייה של חמש סלעים בזמן המקרא, בגלל ירידת ערך הכסף בעת החדשה. לשם השוואה, ניתן היה בזמן המקרא לקנות בחמש סלעים קרקע חקלאית בשטח של שני דונם, ובשלושים סלעים נאמד ערכו של עבד ממוצע.
אף שניתן לפדות את הבכור בכסף או בשווה כסף, אי אפשר לפדותו בקרקעות, עבדים, ושטרות על פי דרשות של פסוקים בתלמוד. לכן אין לפדות את הבן בהמחאות. לעומת זאת, קיימת מחלוקת האם ניתן לערוך את הפדיון בשטרות כסף, שאינם בעלי ערך עצמי אלא ייצוג של הערך שנקבע על ידי המדינה, ועל כן מספר פוסקי הלכה כתבו שלא לפדות בהם לכתחילה, אך בדיעבד מצוות הפדיון התקיימה גם בדרך זו.
כיום ישנם מטבעות מיוחדים עבור פדיון הבן, במשקל 20.57 גרם כסף כל אחד, שייצרה החברה הישראלית למדליות ולמטבעות (במשקל כולל של קצת מעל 102 גרם, המתאים לכל השיטות שנמנו לעיל). כן יוצרו מטבעות זהב טהור לפדיון הבן על ידי החברה הישראלית למדליות ולמטבעות, בסדרות מוגבלות.
טקס הפדיון

נהוג לערוך את הטקס ברוב עם ומצווה ללוותו בסעודה חגיגית המוגדרת בהלכה כסעודת מצווה. נהוג להתחיל את הטקס לאחר בציעת הפת של סעודת המצוה.
את התינוק מלבישים בבגדי פאר, והנשים מקשטות אותו בתכשיטי הזהב שלהן. סיבת המנהג היא לעשות תיקון לחטא העגל בו לא סירבו הנשים לתת תכשיטיהן (כאן נעשה שימוש בתכשיטים לביצוע מצווה). התינוק מובל על מגש כסף וכרית רקומה, ומוגש לידי הכהן.
האב אומר: ”אִשְׁתִּי הַיִשְׂרְאֵלִית יָלְדָה לִי בֵּן זֶה הַבְּכוֹר. זֶה בְּנִי בְּכוֹרִי וְהוּא פֶּטֶר רֶחֶם לְאִמוֹ הַיִשְׂרְאֵלִית, וְהַקָדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא צִוָה לִפְדוֹתוֹ. שֶׁנֶאֱמַר: 'וּפְדוּיָו מִבֶּן חֹדֶשׁ תִּפְדֶּה בְּעֶרְכְּךָ כֶּסֶף חֲמֵשֶׁת שְׁקָלִים בְּשֶׁקֶל הַקֹּדֶשׁ, עֶשְׂרִים גֵּרָה הוּא.' וְנֶאֱמַר: 'קַדֶשׁ לִי כָל בְּכוֹר פֶּטֶר כָּל רֶחֶם בִּבְנֵי יִשְׂרָאֵל בָּאָדָם וּבַבְּהֵמָה לִי הוּא.'”
הכהן שואל את האב: ”מַאי בָעִית טְפֵי? לִיתֵּן לִי בִּנְךָ בְּכוֹרֶךָ שֶׁהוּא פֶּטֶר רֶחֶם לְאִמוֹ אוֹ בָעִית לִפְדוֹתוֹ בְּעַד חָמֵשׁ סְלָעִים כְּדִמְחַיַיבְתּ מִדְאוֹרַיְיתָא?”
תרגום מארמית: במה אתה חפץ יותר, לתת לי את בנך בכורך שהוא פטר רחם לאימו או רצונך לפדותו בעד חמש סלעים כפי חיובך מהתורה?
האב משיב לכהן: ”חָפֵץ אֲנִי לִפְדוֹת אֶת בְּנִי וְהֵילָךְ דְמֵי פִדְיוֹנוֹ כְּדִמְחַיַיבְתִּי מִדְאוֹרַיְיתָא.”
אצל הספרדים ועדות המזרח הכהן שואל את האם: ”בנך זה בכור הוא, שמא ילדת לפניו או שמא הפלת?”, והאם עונה: ”זה בני בכורי, לא ילדתי ולא הפלתי לפניו.”
האב מברך ברכת המצוות: ”בָּרוּךְ אַתָּה ה' אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם, אֲשֶׁר קִדְּשָׁנוּ בְּמִצְוֹתָיו וְצִוָנוּ עַל פִּדְיוֹן הַבֵּן”, וברכת שהחיינו: ”בָּרוּךְ אַתָּה ה' אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם, שֶׁהֶחֱיָנוּ וְקִיְּמָנוּ וְהִגִּיעָנוּ לַזְמַן הַזֶּה.”
האב נותן לכהן את כסף הפדיון ולוקח את בנו.
הכהן מברך על גביע יין ברכת בורא פרי הגפן. ויש נוהגים שמברך גם ברכת הריח על בשמים. לאחר מכן נהוג כי הכהן מניח את ידיו על ראש הבן ומברך אותו בברכת כהנים.
יש המניחים על מגש הכסף קוביות סוכר ושיני שום, כדי לאפשר למספר רב של אורחים ובני משפחתם ליהנות משיירי סעודת המצווה, שהיא נדירה יחסית, ולמשתתפים בה מצווה רבה. המנהג הוא להניח את השום למשמרת כסגולה לשמירה.
טקס הפדיון > ברכת כהנים

לאחר הפדיון, המנהג הוא כי הכהן מניח את ידיו על ראש הבכור, ומברך אותו בברכת כהנים.
יְבָרֶכְךָ ה' וְיִשְׁמְרֶךָ.
יָאֵר ה' פָּנָיו אֵלֶיךָ וִיחֻנֶּךָּ.
יִשָּׂא ה' פָּנָיו אֵלֶיךָ וְיָשֵׂם לְךָ שָׁלוֹם.
טקס הפדיון > תעודת פדיון

יש כהנים שמעניקים למשפחת תינוק הבכור תעודת פדיון לאחר הפדיון.
פדיון הבן כשאין אב

מצוות פדיון הבן מוטלת על האב כלפי בנו. אם האב לא פדה את בנו הבכור עד גיל שלוש עשרה, בו חל עליו החיוב במצוות, עוברת המצווה לבן עצמו. במקרים בהם לבן הבכור אין אב, קיימת מחלוקת בהלכה: הרמ"א והט"ז כתבו שיש להמתין עד שיגיע הבן לגיל מצוות ויפדה את עצמו (כלומר, בלי לשנות את מסגרת המחויבים במצווה), וכך דעת הרב עובדיה יוסף. מנגד, הש"ך, ערוך השולחן ואגרות משה כתבו שעל בית דין או הרב למנות שליח לקיום פדיון הבן לבכור. במפרשים נזכרים מספר יתרונות לאפשרות מינוי שליח בית הדין: קיום המצווה במועדה, זיכוי הבן במצווה ומניעת שכחת המצווה בחלוף הזמן.
בעבר, נדונה האפשרות של קיום פדיון הבן לבכור ללא אב במקרים הבאים: כאשר האב נפטר לפני הולדת הבן, כאשר גויה מעוברת התגיירה ואז ילדה, וכן כשיהודיה התעברה מגוי. בשני המקרים האחרונים קיים אב, אך הוא אינו מחויב במצוות.
כיום, נוספה לאפשרויות אלה שאלת הפדיון לאם יחידנית, אשר ילדה באמצעות שימוש בתרומת זרע. אם האם פונה לקיים פדיון הבן לבנה, כותב הרב נחום אליעזר רבינוביץ כי יש להושיב, בתחילת טקס הפדיון, שלושה גברים כבית דין, ובאפשרותם למנות את האם עצמה לקיים את המצווה. בית הדין יכול להיות מורכב מקרוביה של האם.
ראו גם

זבד הבת
פטר חמור
תענית בכורות
לקריאה נוספת

ניסן רובין, ראשית החיים – טקסי לידה, מילה ופדיון הבן במקורות חז"ל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995
בענייני פדיון הבן מאמרים בנושא פדיון הבן, באתר ספריית אסיף
ארתור ווטקינס

ארתור ויויאן ווטקינס (באנגלית: Arthur Vivian Watkins‏; 18 בדצמבר 1886 – 1 בספטמבר 1973) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת יוטה בשתי קדנציות, מ-1947 עד 1959. הוא נודע כתומך בעל השפעה כתומך בהפסקת ההכרה הפדרלית בשבטים אינדיאנים אמריקאים, מתוך אמונה שיש להטמיע אותם ולבטל את כל זכויות האמנה. ב-1954 הוא עמד בראש ועדת ווטקינס, מה שהוביל לגינוי הסנאטור ג'וזף מקארתי, שהעלה האשמות נרחבות על חדירה קומוניסטית לממשל וקבוצות אמנות. ווטקינס הצביע בעד חוק זכויות האזרח משנת 1957.
ביוגרפיה > ראשית חייו

ווטקינס נולד ב-18 בדצמבר 1886 במידוויי, מחוז ווסאץ', יוטה לארתור ווטקינס (1864–1959) ולאמילי אדליה גרבר (1864–1947). הוא היה הבכור מבין 6 אחים. הוא למד באוניברסיטת בריגהם יאנג (BYU) מ-1903 עד 1906, ובאוניברסיטת ניו יורק (NYU) מ-1909 עד 1910. הוא סיים את בית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה ב-1912, וחזר ליוטה. שם התקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה והחל לעסוק בכך בוורנל, יוטה.
הוא ייסד וערך עיתון שבועי במחוז יוטה ב-1914 בשם "קול השרון", שהפך לבסוף ל"אורם-ז'נבה טיימס". באותה שנה, ווטקינס מונה לעוזר פרקליט המחוז של מחוז סולט לייק. מ-1919 עד 1925, הוא ניהל חווה של 600 דונם (2.4 קמ"ר) ליד להי.
ווטקינס כיהן כשופט המחוזי של המחוז הרביעי של יוטה בשנים 1928–1933, ואיבד את תפקידו במהלך סחף רוזוולט הדמוקרטי ב-1932. בתחילת שנות ה-30 שימש כמנהל אגודת משתמשי המים בנחל פרובו ומנהל לשכת המסחר אורם. ווטקינס נכשל בניסיונו לקבל את המועמדות הרפובליקנית לקונגרס ה-75 ב-1936, אולם נבחר כרפובליקני לסנאט של ארצות הברית ב-1946, ונבחר מחדש ב-1952. הוא כיהן מ-3 בינואר 1947 עד 3 בינואר 1959.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ווטקינס היה חבר כל חייו בכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרון הימים והפך למיסיונר בשנת 1907, כשהוא נסע לשליחות בניו יורק ובניו ג'רזי. בשנת 1929, הוא עבר לקהילת Wasatch Front ליד אורם, ונבחר לשמש כנשיא עם הקמת מוקד שרון של יוטה על ידי כנסיית LDS. ווטקינס החזיק בתפקיד זה עד שעזב כדי לעבור לוושינגטון הבירה כסנאטור ב-1946. האורתודוקסיה והאמונה שלו טשטשו את הגבול בין חובות אזרחיות ודתיות.
בזמן ששירת כמיסיונר בניו יורק, ווטקינס פגש את אנדריאה ריץ'. הם נישאו בסולט לייק סיטי ב-18 ביוני 1913, ונולדו להם שישה ילדים. לאחר מות אשתו הראשונה, ב-1 במרץ 1972, התחתן ווטקינס עם דורותי אווה ווטקינס בסולט לייק סיטי. לאחר נישואיהם עברו לגור באורם.
ביוגרפיה > כהונה בסנאט > פרויקט אגן ובר

תכנון פרויקט אגן ובר החל ב-1942, אך הושעה במהלך שנות המלחמה. לאחר בחירתו של ווטקינס לסנאט ב-1946, עם הביקוש הגובר למים עירוניים והצורך בהשקיה של אדמות חקלאיות, הוא החל לדחוף לחידוש חקיקה התומכת בתוכנית הפיתוח. חקירות נעשו בינואר 1948, והובילו לדו"ח שהוצא ביולי 1949 והמליץ על יצירת מאגר לאגירת עודפי מים מנהרות אוגדן וובר שאליהם ניתן היה לגשת מאוחר יותר לשימוש באדמות חקלאיות.
ב-29 באוגוסט 1949, הקונגרס אישר את הפרויקט שהסמיך את מזכיר הפנים של ארצות הברית, באמצעות לשכת הטיוב "להקים, להפעיל ולתחזק מאגרים, עבודות השקיה וניקוז, חשמל מפעלים וקווי תמסורת באזור." הוא אישר שניתן לפתח ארגון שמירה במדינת יוטה כדי לגבות מיסים ולהפוך את הפרויקט לתמיכה עצמית. ב-9 ביולי 1952 בוצע הקצאה ראשונה של כספי הבנייה. בשנת 1969, כדי לכבד את ווטקינס על כך שהפרויקט התעורר לחיים, שונה שם סכר וילארד לסכר ארתור ו. ווטקינס.
ביוגרפיה > כהונה בסנאט > חוק הפליטים משנת 1953

ההגירה הייתה נושא חשוב לקראת הבחירות ב-1952. חוק מק'קארן-וולטר, שהממשל של הנשיא הארי טרומן העביר זה עתה, זכה לביקורת לא רק פנימית, אלא ברחבי אירופה כמדיניות ששמרה על אפליה גזעית ודתית שיטתית ומקשה על הגירה המבוססת על עוינות וחוסר אמון כלפי זרים, פחד משתולל של קומוניזם, ותביעות ביטחון מופרכות. עם בחירתו של דווייט ד. אייזנהאואר, במקום הניסיון לשנות את חוק מק'קארן, התקבלה החלטה לספק הצעת חוק סיוע לשעת חירום, שתיראה כתוכנית זמנית. ב-22 באפריל 1953, אייזנהאואר הציג בפני הקונגרס מצגת המתארת את הקריטריונים העיקריים שלו להצעת חוק פליטים: חסות של אזרח ראוי לכך שלפליט יש עבודה, דיור ולא יהפוך לנתמך של המדינה; הוכחה שהפליט יתקבל בחזרה לארץ מוצאו; יש לספק מידע רקע מלא עבור השנתיים האחרונות. בהתחשב במידע זה, הדגיש אייזנהאואר כי שום אפליה על בסיס גזע, דת או מוצא לא תאסור על הוצאת ויזה וכי תינתן עדיפות לאותם פליטים בעלי כישורים הדרושים בארצות הברית או שהיו בני משפחה של אזרחי ארצות הברית.
ב-31 במאי 1953, הציג הסנאטור ווטקינס, כיו"ר ועדת המשנה להגירה של הסנאט הצעת חוק ל-Refugee Relief Act, המבוססת במידה רבה על הצעתו והמלצותיו של אייזנהאואר. שני המרכיבים המכריעים של הצעת החוק היו שהיא הבדילה את מכסות הפליטים ממכסות הוויזות והיא הגדירה את המונחים "פליט" (אדם העומד בפני רדיפה המתגורר במדינה לא קומוניסטית), "נמלט" (אדם העומד בפני רדיפה שחי כיום במדינה קהילה, מדינה או אזור שנשלט על ידי קומוניסטים) ו"מגורש" (פליט בעל מורשת גרמנית שהוצא ממדינה או אזור בשליטה סובייטית). הדיונים בקונגרס על הצעת החוק כללו נציגים מארגונים קתולים, יהודים ופרוטסטנטים, אך לא הייתה ביניהם הסכמה אם יש לאשר את הצעת החוק, או לדחותה.
הצעת החוק עברה ב-7 באוגוסט 1953; נמתחה ביקורת על הדרת פליטים נחשקים רבים, הדרת מעסיקים או עמותות ממתן חסות לפליטים, ביורוקרטיה מוגזמת הכרוכה בהשגת אישורים ביטחוניים וכישלון כללי בהבאת פליטים נואשים בכל מקום ליד המכסות המורשות; והונח לה לפקוע ב-31 בדצמבר 1956.