stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סינהלים
דמוגרפיה > גנטיקה

מחקר גנטי משנת 2023 על ידי סינג ואחרים, תוך שימוש בסמנים ברזולוציה גבוהה יותר ממחקרים קודמים, מצא זיקה חזקה בין מאגרי גנים אימהיים בסרי לנקה ודרום אסיה, כמו גם רמה גבוהה של מוצא אימהי מערב אירו-אסיה בקרב הסינהלים. הניתוחים מראים זרימת גנים חזקה בין הטמילים של סרי לנקה והסינהאלים, וזרימת גנים גבוהה יותר מדרום הודו וכן מחלק מאוכלוסיות צפון וצפון-מערב הודו. מבין האוכלוסיות ההודיות, הסינהלים הם הקרובים ביותר מבחינה גנטית לתת-קבוצות מסוימות בדרום הודו, אך הניתוחים חושפים גם מוצא גנטי משותף מושרש עמוק עם מראטהים (אנ'). עם זאת, כמה מחקרים ישנים יותר הצביעו על תרומה בנגלית בעיקר והשפעה טמילית מינורית. נחשפו גם קשרים לגוג'ראטים ופאנג'אבים.
בהתייחס למחקר הראשון, מחקרים אחרים מראים גם שלסינהלים יש תערובת גנטית מסוימת מאוכלוסיות דרום-מזרח אסיה, במיוחד מקבוצות אוסטרו-אסיאתיות. קבוצות (אנ') של גנום מיטוכונדרי אנושי (אנ') ו־Y-DNA מסוימות וסמנים גנטיים של נוגדנים בקרב הסינהלים, למשל, מראים השפעות גנטיות מדרום-מזרח אסיה שרבות מהן נמצאות גם בקרב אוכלוסיות מסוימות בצפון-מזרח הודו, שהסינהלים מראים אליהן זיקה גנטית מוגברת.
תרבות

התרבות הסינהלית היא תרבות ייחודית המתוארכת עד ל-2600 שנה, וניזונה מבודהיזם של טהרוואדה. תחומיה העיקריים הם פיסול, אומנויות, ספרות, מחול, שירה ומגוון רחב של אמונות וטקסים עממיים באופן מסורתי. פיסול וכתובות אבן סינהליות עתיקות ידועים ברחבי העולם ומהווים אטרקציה עיקרית בתיירות המודרנית. סיגירייה מפורסמת בציורי הקיר שלה. שירי עם הושרו על ידי עובדים כדי ללוות את עבודתם ולספר את סיפור חייהם. באופן אידיאלי שירים אלה כללו ארבע שורות, ובחיבורם של שירים אלה הוקדשה תשומת לב מיוחדת לדפוסי החרוזים. פסטיבלים בודהיסטים מלווים במוזיקה ייחודית המשתמשת בכלים סינהלים מסורתיים. טקסים עתיקים יותר כמו "טווילים" (גירוש שטן) ממשיכים לרתק את הקהל היום ולעיתים קרובות הללו והפעילו בהם את הכוחות הטובים של הבודהה והאלים על מנת לגרש את השדים.
תרבות > לבוש

באופן מסורתי במהלך נופש הסינהלים לובשים סארונג (סראמה בסינהלית). גברים עשויים ללבוש חולצה עם שרוולים ארוכים עם סארונג. לנשים הלבוש משתנה לפי האזור. נשים סינהליות מאזורי החוף לובשות ז'קט לבן עם שרוולים ארוכים וחצאית מעטפת הדוקה, שבדרך כלל משובצת בעיצוב פרחוני או תבניות דפוס. באשר לסינהליות מהרמות, נשים לובשות תלבושת דומה, אבל עם ז'קט בעל כתפיים מנופחות, וגדילים שמרפדים את החלק העליון של החצאית (רדה והאטה בסינהלית). באופן מסורתי, נשים מקאנדי ממעמד גבוה לובשות סארי בסגנון קאנדי, הדומה לסארי ממאהאראשטרה, עם בגד מעטפת אך עם גדילים המרפדים את החצי התחתון ולפעמים שרוולים מנופחים. זה נקרא גם אוסרייה. נשות הקאסטות הנמוכות במדינה לובשות סארי בסגנון דרום הודי. באזורים המאוכלסים יותר, גם גברים סינהלים לובשים בגדים בסגנון מערבי - לובשים חליפות בעוד שהנשים לובשות חצאיות וחולצות. לאירועים רשמיים וטקסיים נשים לובשות את הסגנון המסורתי של הסארי הקאנדי (אוסרייה), המורכב מחולצה מלאה המכסה את האמצע, ותחובה חלקית בחזית. עם זאת, התערבות המודרנית של סגנונות הובילה לכך שרוב הלובשות חושפות את אמצע הגוף. סגנון קאנדי נחשב ללבוש הלאומי של נשים סינהליות. בהזדמנויות ובפונקציות רבות, אפילו הסארי ממלא תפקיד חשוב בבגדי נשים והפך ללבוש דה פקטו לעובדות משרדים במיוחד במגזר הממשלתי. דוגמה לשימוש בו היא מדי דיילות האוויר של חברת התעופה סרילנקן איירליינס.
תרבות > מטבח

המטבח הסינהלי הוא אחד המטבחים המורכבים ביותר בדרום אסיה. כמרכז סחר מרכזי, הוא מושפע ממעצמות קולוניאליות ששלטו בסרי לנקה ועל ידי סוחרים זרים. אורז, הנצרך מדי יום, ניתן למצוא בכל אירוע, בעוד קארי חריפים הם המאכלים המועדפים לארוחת צהריים וארוחת ערב. לחלק מהמנות של סרי לנקה יש דמיון בולט למטבח של קרלה, שיכול להיות בגלל המאפיינים הגאוגרפיים והחקלאיים הדומים לקרלה. מנת אורז סינהלית ידועה היא קיריבאת (אנ'), כלומר "אורז חלב". בנוסף לסמבלים, הסינהלים אוכלים מלונג (אנ'), עלים קצוצים מעורבבים עם קוקוס מגורר ובצלים אדומים. חלב קוקוס נמצא ברוב המנות של סרי לנקה כדי להעניק למטבח את הטעם הייחודי שלו.
סרי לנקה כבר מזמן ידועה בתבלינים שלה. הידוע ביותר הוא הקינמון שמקורו בסרי לנקה. במאות ה-15 וה-16, סוחרי תבלינים ושנהב מכל העולם שהגיעו לסרי לנקה הביאו לאי את המטבחים המקומיים שלהם, מה שהביא למגוון עשיר של סגנונות וטכניקות בישול. למפרייס (אנ'), אורז מבושל בציר עם קארי מיוחד, בליווי פריקאדלה (אנ') (כדורי בשר), כל זה עטוף בעלה בננה ונאפה כמנה סרי לנקית בהשפעה הולנדית. גם ממתקים הולנדים ופורטוגזים ממשיכים להיות פופולריים. ההשפעות הבריטיות כוללות בקר צלוי ועוף צלוי. כמו כן, ההשפעה של שיטות הבישול והאוכל ההודיות מילאה תפקיד מרכזי במה שתושבי סרי לנקה אוכלים.
המטבח של מדינת האי מורכב בעיקר מאורז מבושל או מאודה המוגש עם קארי. זה בדרך כלל מורכב מקארי עיקרי של דג מאכל או בשר עוף, כמו גם כמה קארי אחרים העשויים עם ירקות, עדשים ואפילו קארי פירות. התוספות כוללות חמוצים, צ'אטני וסמבל. המפורסם שבהם הוא פול סמבל (אנ'), עשוי קוקוס טחון מעורבב עם פלפל חריף, דג מלדיבי (אנ') מיובש ומיץ ליים. המרכיבים נטחנים לעיסה הנאכלת עם אורז, מכיוון שהוא נותן תיבלון לארוחה ומאמינים שהוא מגביר את התיאבון.
תרבות > אמנות ואדריכלות

צורות רבות של אמנות ומלאכת יד של סרי לנקה מקבלות השראה מהתרבות הבודהיסטית ארוכת השנים והמתמשכת של האי, אשר בתורה ספגה ואימצה אינספור מסורות אזוריות ומקומיות. ברוב המקרים אמנות סרי לנקה מקורה באמונות דתיות, והיא מיוצגת בצורות רבות כגון ציור, פיסול ואדריכלות. אחד ההיבטים הבולטים של אמנות סרי לנקה הם ציורים במערות ובמקדשים, כמו ציורי הקיר שנמצאו בסיגירייה, וציורים דתיים שנמצאו במקדשים בדמבולה (אנ') ובמקדש השן בקאנדי. צורות פופולריות אחרות של אמנות הושפעו הן מהילידים והן מהמתיישבים מבחוץ. לדוגמה, עבודות יד מסורתיות מעץ וכלי חרס מחימר נמצאים ברחבי הארץ, בעוד שעבודות תחרה בהשראה פורטוגזית ובטיק בהשראה אינדונזית הפכו לבולטים.
על בסיס כישורי אדריכלות הודו-אריים מסוף המאה השישית לפנה"ס בנו סינהלים שחיו בממלכות גדולות יותר כמו אנוראדאפורה ופולונארווה כל כך הרבה דוגמאות אדריכליות כמו רובנווליסאייה (אנ') וג'טאוונארמאייה (אנ') - בניין הלבנים השני בגובהו בעולם העתיק אחרי הפירמידה הגדולה של גיזה, ואבהאיאגירי ויהארה (אנ') – בניין הלבנים השלישי בגובהו בעולם העתיק. וגם עם הטכנולוגיה ההידראולית העתיקה שהיא ייחודית גם לסינהלים לבניית מכלי מים עתיקים, בריכות עם חפירי מזרקות ומאגרי השקיה כגון פראקראמה סאמודרה (אנ'), קאודולה (אנ') וקנדאלמה (אנ'). סיגירייה שנחשבת בעיני רבים כפלא השמיני של העולם, היא שילוב של מבצר טבעי ומצודה מעשה ידי אדם, המורכבת מהרבה היבטים אדריכליים.
תרבות > מוזיקה

ישנם שירים עממיים נרחבים המתייחסים לעבודות ספציפיות של החברה העתיקה. שירים אלו היו שירים קהילתיים בעלי קצב שהושרו בעת ביצוע משימות יומיומיות כמו קציר וזריעה.
בנוגע למוזיקה הפופולרית, אננדה סמאראקון פיתח את סגנון הסראלה גי המשקף והנוקב עם עבודתו בסוף שנות ה-30, תחילת שנות ה-40 של המאה ה-20. אמנים אחרים שאימצו את סגנונו הם סוניל שאנתה, ו. ד. שמראדווה, פרמאסירי קמאדאסה, ננדה מאליני, ויקטור ראטנאייקה, אוסטין מונאסינג, ט.מ. ג'ייאראתנה, סאנאת ננדאסירי, סוניל אדיריסינג, נילה ויקרמאסינג, גונאדאסה קאפוגה, מאליני בולאתסינגהאלה ואדוארד ג'איאקודי.
תרבות > תיאטרון וקולנוע

הדרמטורג אדיריווירה סרצ'צ'נדרה החיה מחדש את צורת הדרמה עם "מאנאמה" בשנת 1956. באותה שנה יצר במאי הקולנוע לסטר ג'יימס פריס (אנ') את יצירת המופת האמנותית "רקאבה" אשר ביקשה ליצור קולנוע סינהלי ייחודי עם יושרה אמנותית. מאז, פריס ובמאים אחרים כמו וסאמתה אובייסקרה, דהארמאסנה פאתיראג'ה, מהאגמה סקרה, ו.ש. ב. דה סילבה, דהארמאסירי באנדראנאייקה, סוניל ארייאראטנה, סירי גונאסינג, ג.ד. ל. פררה, פיאסירי גונאראטנה, טיטוס תוטאוואתה, ד. ב. ניהאלסינג, ראנג'ית לאל, דאיאננדה גונאוורדנה, מודאלינאייקה סומראטנה, אסקוה הנדאגמה ופרסאנה ויתאנאגה פיתחו קולנוע סינהלי אמנותי. הקולנוע סינהלי צבעוני ומצולם לעיתים קרובות עם שילוב של שירים וריקודים המוסיפים ייחודיות לתעשייה.
סרטים בתקציב גבוה כמו "אלוקו אודאפדי", "אבא" ו"מהאראג'ה גמונו" המבוססים על אפוסים היסטוריים זכו להצלחה גדולה.
תרבות > אומנויות הבמה

ניתן לסווג את אומנויות הבמה של העם הסינהלי למספר קבוצות:
ריקוד קאנדי (אנ') מורכב מ-18 ונאם (צירופי מחול) הכוללות התנהגויות של בעלי חיים שונים כמו פיל, נשר, קוברה, קוף, טווס וארנב, ריקוד זה מבוצע בעיקר בתחרות פראהארה השנתית במקדש השן בקאנדי.
ריקוד פהאתראטה סגנון ריקוד משמעותי המשמש לריפוי מחלות והבהרה רוחנית. המאפיין העיקרי של הריקודים הללו הוא רקדנים הלובשים מסכות המייצגות אלים ושדים שונים, ומשתמשים באלמנטים כמו אש ומים כדי לברך אנשים.
ריקוד סבארגאמובה גם הוא סגנון ריקוד משמעותי, בעיקר כדי לבדר אנשים.
מוזיקה וריקודים עממיים שונים על פי הקאסט של הסינהלים ולפעמים גם על פי אזוריים - פופולריים בעיקר בקרב ילדים קטנים, במיוחד בנות. אומנויות אלו מבוצעות באופן נרחב במהלך תקופת ראש השנה הסינהלית.
תרבות > אמנויות לחימה

"אנגאמפורה" היא אמנות הלחימה המסורתית של העם הסינהלי. היא משלבת טכניקות לחימה, הגנה עצמית, ספורט, פעילות גופנית ומדיטציה. טכניקות מפתח שנצפו ב"אנגאמפורה" הן: "אנגאם", המשלבת קרבות מגע, ו"אילאנגאם", המשתמשת בכלי נשק מקומיים כגון "ולאיודאיה (אנ')", אלות, סכינים וחרבות. המאפיין המובהק ביותר שלו הוא השימוש בהתקפות נקודת תורפה כדי לגרום לכאב או לשתק לצמיתות את היריב. לוחמים בדרך כלל עושים שימוש הן בטכניקות הכאה והן בטכניקות גראפלינג, ונלחמים עד שהיריב נתפס בנעילת בריח שהם לא יכולים לברוח ממנו. השימוש בנשק הוא לפי שיקול דעת. היקפי לחימה מוגדרים מראש, ובחלק מהמקרים הפעילות מבוצעת בבור. אנגאמפורה כמעט נכחדה לאחר שהמדינה עברה תחת שלטון בריטי ב-1815, אך שרדה בכמה משפחות עד שהמדינה קיבלה עצמאות.
תרבות > מדע וחינוך

לסינהלים יש היסטוריה ארוכה של אוריינות ולמידה פורמלית. הדרכה בתחומים בסיסיים כמו כתיבה וקריאה על ידי נזירים בודהיסטים מתארכת לפני הולדתו של ישו. מערכת מסורתית זו התבססה על חוקי הדת ונועדה לטפח הבנה בודהיסטית. הכשרה של פקידים במיומנויות כגון מעקב אחר הכנסות ורישומים אחרים למטרות מנהליות התרחשה במסגרת מוסד זה.
השכלה טכנית כמו בניית מאגרי מים ותעלות הועברה מדור לדור באמצעות הכשרה ביתית וחניכות חיצונית של המלאכה.
הגעתם של הפורטוגזים וההולנדים והקולוניזציה שלאחר מכן שמרו על הדת כמרכז החינוך אם כי בקהילות מסוימות תחת ההיררכיה הקתולית והפרסביטריאנית. הבריטים במאה ה-19 הלכו תחילה באותו מסלול. אולם לאחר 1870 הם החלו במערכה למען מתקני חינוך טובים יותר באזור. קבוצות מיסיונריות נוצריות היו בחזית הפיתוח הזה, ותרמו לאוריינות גבוהה בקרב הנוצרים.
עד 1901 בתי הספר בדרום ובצפון היו מטופחים היטב. עם זאת, האזורים הפנימיים פיגרו מאחור. כמו כן, מתקני חינוך באנגלית הציבו מכשולים עבור האוכלוסייה הכללית באמצעות שכר לימוד וחוסר גישה.
תרבות > רפואה

בכפרים הסינהליים המסורתיים בתקופה הקדומה היה לפחות צוות רפואי ראשי אחד בשם "ודה מהאתתאייה" (רופא). אנשים אלה העבירו את הפעילות הרפואית שלהם בירושה. הרפואה הסינהלית דומה לחלק מהשיטות האיור ודיות, בניגוד לטיפולים מסוימים הם משתמשים במזמורים בודהיסטים (פירית) על מנת לחזק את היעילות.
לפי המהאוואמסה, הכרוניקה העתיקה, לפנדוקביה (אנ') מסרי לנקה (437–367 לפני הספירה) נבנו בתי חולים ובתי חולים איורוודיים (סיוויקאסוטתי-סאלה) בחלקים שונים של המדינה. זוהי העדות התיעודית המוקדמת ביותר שיש לנו על מוסדות המוקדשים במיוחד לטיפול בחולים במקום כלשהו בעולם. בית החולים מיהינטאלה (אנ') הוא הקדום ביותר בעולם.
לקריאה נוספת

De Silva, K. M. History of Sri Lanka (Univ. of Calif. Press, 1981)
Gunasekera, Tamara. Hierarchy and Egalitarianism: Caste, Class, and Power in Sinhalese Peasant Society (Athlone, 1994).
Roberts, Michael. Sri Lanka: Collective Identities Revisited (Colombo-Marga Institute, 1997).
Wickremeratne, Ananda. Buddhism and Ethnicity in Sri Lanka: A Historical Analysis (New Delhi-Vikas Publishing House, 1995).
ביאורים

↑  ממלכה במערב הודו המוזכרת באפוס מהאבהארטה
↑  קבוצה רחבה של רוחות טבע, בדרך כלל מיטיבות, אבל לפעמים שובבות או גחמניות, הקשורות למים, פוריות, עצים, יער, אוצר וטבע בראשיתי. הן מוזכרות בטקסטים הינדים, ג'ייניים ובודהיסטיים.
↑  טונה משומרת המיוצרת באופן מסורתי במלדיביים. זהו מרכיב עיקרי של המטבח המלדיבי, המטבח הסרי לנקי והמטבח של המדינות והטריטוריות בדרום הודו של לקשאדוויפ, קרלה וטמיל נאדו, ובעבר הוא היה אחד ממוצרי היצוא העיקרי מהאיים המלדיביים לסרי לנקה
↑  חרב הודית עם להב גמיש דמוי שוט.
בית הספר אליאנס טהראן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 בית ספר
 תקופת הפעילות:  1898–הווה (כ־127 שנים)
 מייסדים:  כל ישראל חברים
 התמחות:  הפצת התרבות הצרפתית בקהילות היהודיות
 קמפוס:  טהראן
 מיקום
 מיקום:  איראן איראן
 מדינה:  איראן איראן
 
בית הספר אליאנס טהראן (היום בית ספר אתחאד) הוא בית הספר הראשון בסגנון מערבי שהוקם באיראן. הוא נוסד על ידי ארגון כל ישראל חברים בשנת 1898 בטהראן ופועל עד היום.
היסטוריה

ארגון כל ישראל חברים (כי"ח) הוקם בשנת 1860 בפריז, והוא פעל ופועל רבות למען קידום קהילות יהודיות, בין היתר על ידי הקמת בתי ספר שמטרתם הפצת התרבות הצרפתית בעולם היהודי. במסגרת זאת הוא שיחק תפקיד חשוב בשיפור מצבם של יהודי איראן.
במהלך מסעו לאירופה בשנת 1873, נפגש השאה של איראן, נאסר א-דין שאה קאג'אר, עם אדולף כרמיה, נשיא ארגון כל ישראל חברים באותה העת, אשר הציג בפניו את מצבם הקשה של יהודי איראן. נאסר אלדין שאה קג'אר נענה לבקשתו של אדולף כרמיה לאפשר הקמת בית ספר במסגרת ארגון כל ישראל חברים ואף למתן את השפעת חוקי השריעה על היהודים. תוכנית הקמת בית הספר אושרה גם על ידי ראש ממשלת איראן, מירזה חוסיין ספחסלאר (אנ'), אך הפרויקט התעכב, בין היתר בשל מחסור בכספים ובמורים, ורק בשנת 1898 הוחלט על הקמת סניפי ארגון כל ישראל חברים בטהראן ובשיראז.
בית הספר היסודי הראשון לבנים של כי"ח נפתח בטהראן בשנת 1898, עשרים וחמש שנים לאחר קבלת האישור על הפרויקט. בשנת הלימודים הראשונה למדו בו 421 בנים מתוך קהילה שמנתה כ-6,000 נפש. לאחר מכן נפתח בית ספר לבנות ושיעורי ערב למבוגרים. שכר הלימוד היה 1,200 פרנקים. שני שלישים מהתלמידים היו פטורים מתשלום שכר לימוד ושישים תלמידים יתומים או עניים קיבלו ארוחות.
בבית הספר למדו גם תלמידים מוסלמים מהמעמד הגבוה. נציג ארגון כל ישראל חברים שהגיע לעיר באותה שנה פנה לשלטונות בבקשה לביטול חובת ענידת הטלאי האדום על ידי היהודים. לבסוף הושגה פשרה, והיהודים הורשו להחליף את הטלאי האדום בסמל כי"ח. כעבור שנה נפתח בית הספר לבנות.
ארגון כל ישראל חברים דגל בחינוך שווה לבנים ולבנות ובחילון החינוך בבתי הספר שבניהולו, תוך שימת דגש מיוחד על לימוד מדעים והכשרה מקצועית. הלימודים התנהלו בצרפתית ותוכן ספרי הלימוד הועתק מספרי לימוד צרפתיים. התלמידים לא למדו פרסית או עברית ולא רכשו ידע בתרבות הפרסית. בשל כך הורים יהודים רבים השמיעו ביקורת חריפה ונמנעו מלשלוח את ילדיהם לבית ספר זה.
בתקופתו של רזא שאה בית הספר הולאם, עבר לפיקוחו של משרד החינוך האיראני ושמו שונה לבית ספר אתחאד. בשנת 1977 פעלו בטהראן 7 בתי ספר של כי"ח ומספר התלמידים היה 1,800.
ראו גם

בית הספר אליאנס המדאן
בית הספר אליאנס כרמאנשאה
בתי ספר אליאנס באיראן
כל ישראל חברים
יהדות איראן
הערות שוליים

↑  A. Nezer, Alliance Israelite Universelle
↑  David Yeroushalmi, The Jews of Iran in the Nineteenth Century: Aspects of History, Community, and Culture, BRILL, 2009, ISBN 978-90-04-15288-5. (באנגלית)
↑  Lilian Lazarov, יהודים בחזית בית הספר אליאנס בטהראן בשנת 1950
↑  AIU School at Tehran, Iran
↑  The Past and Future of Jewish Private Schools in Iran
ז'ורז'ה סמפאיו

ז'ורז'ה פרננדו בראנקו דה סמפאיו (בפורטוגזית: Jorge Fernando Branco de Sampaio, ‏האזנהקובץ:Pt-pt-Jorge Sampaio.oga‏Ⓘ‏; 18 בספטמבר 1939 – 10 בספטמבר 2021) היה פוליטיקאי פורטוגלי שכיהן כנשיא פורטוגל ה-18 (1996–2006), היחיד ממוצא יהודי.
קורות חיים

ז'ורז'ה סמפאיו נולד ב-18 בספטמבר 1939 בליסבון. סבתו מצד האם, שרה בן סלימן בן סעודה (Bensliman Bensaude) הייתה יהודיה ממרוקו, שהגיעה לפורטוגל עם משפחתה לקראת סוף המאה ה-19. היא נישאה לקצין צי פורטוגלי קתולי פרננדו ברנקו, לימים שר החוץ של פורטוגל. בתם, פרננדה בנסעוד ברנקו (1908–2000) אמו של סמפאיו, נישאה לארנלדו סמפאיו (1908 – 1984), שהיה רופא קתולי. ז'ורז'ה סמפאיו לא ראה עצמו כיהודי, אלא כחסר דת, אך הצהיר שהוא גאה בשורשיו היהודים.
למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ליסבון, שם כיהן כיו"ר התאחדות הסטודנטים בשנים 1960-1961. עבד החל מ-1961 ועד 1978 כעורך דין, בקריירה שבה נודע בעיקר כשהגן על אסירים פוליטיים.
נישא לראשונה לרופאה בשם קרין שמידט דיאז, אך התגרש.
נפטר ב-10 בספטמבר 2021. הותיר אחריו את אשתו השנייה, מריה חוזה רודריגז ריטה, ושני ילדים.
קריירה פוליטית

לאחר מהפכת הציפורנים ב-1974 ייסד סמפאיו מפלגת שמאל קטנה משלו, ואף כיהן לתקופה קצרה באחת מהממשלות הזמניות של מהפכני הכת הצבאית, כסגן שר לענייני שיתוף פעולה בינלאומי, אך הוא הפסיק פעילות זו לאחר זמן קצר. הוא חזר לפעילות פוליטית ב-1978, עת הצטרף למפלגה הסוציאליסטית, בה היה חבר עד מותו.
שנה לאחר תחילת פעילותו הפוליטית המחודשת, ב-1979 הוא נבחר לראשונה לפרלמנט של פורטוגל, כנציג מטעם ליסבון ובמקביל, החל משנה זו ועד 1984 היה גם חבר בוועדה האירופית לזכויות האדם, גוף כלל אירופאי, ששימש עד 1998 כגוף ביניים, מעין מסננת לפניות של אנשים פרטיים לבית הדין האירופי לזכויות אדם. הוא שב ונבחר לפרלמנט הפורטוגלי בבחירות ב-1980, 1985, 1987 ו-1991. בשנים 1986–1987 היה יו"ר הסיעה הפרלמנטרית של הסוציאליסטים ובשנת 1989 הפך למזכ"ל המפלגה הסוציאליסטית, מפלגת האופוזיציה הראשית בפורטוגל באותה עת. הוא החזיק בכהונה זו כשנתיים, עד 1991.
במקביל לכהונתו כמנהיג המפלגה, ב-1989 הוא נבחר גם לראש עיריית ליסבון (נכנס לתפקיד בראשית 1990) ושב ונבחר ב-1993. הוא כיהן כראש העיר שש שנים, עד ראשית 1996.
לקראת סיום תקופת כהונתו השנייה הודיע סמפאיו כי ירוץ לתפקיד נשיא המדינה. בתפקיד זה כיהן עד אז, במשך עשר שנים - שתי הקדנציות המותרות על פי החוקה, מריו סוארש, המנהיג הסוציאליסטי הקודם.
נשיא פורטוגל

ב-14 בינואר 1996 נערכו הבחירות לנשיאות. סמפאיו ייצג בבחירות אלה את מחנה השמאל, ולמולו התייצב מועמד מפלגות המרכז - ימין, אניבל קבאקו סילבה, ראש הממשלה. סמפאיו ניצח 54% - 46% וב-9 במרץ 1996 נכנס לתפקיד נשיא פורטוגל, במקום סוארש.
הקדנציה הראשונה של סמפאיו כנשיא פורטוגל הייתה שקטה ונטולת זעזועים יחסית ובשנת 2001 הוא שב והתמודד על הכהונה, כשהפעם מחנה המרכז - ימין שלמולו, מתפצל. הוא קיבל בבחירות אלה 56% מהקולות, קצת יותר ממה שקיבל בפעם הקודמת, למול המועמד העיקרי של מחנה המרכז - ימין, פריירה אמראל, שקיבל כ-35%. גם חמש שנות כהונתו הבאות היו שקטות יחסית ונטולות זעזועים משמעותיים, וב-9 במרץ 2006 הוא סיים את תפקידו. בבחירות לנשיאות פורטוגל שהתקיימו כחודש וחצי קודם לכן, ב-22 בינואר 2006 נבחר במקומו לתפקיד אניבל קבאקו סילבה, מנהיג מחנה המרכז - ימין בפורטוגל.
בתקופת כהונתו הוא ידע להעביר בשקט יחסי, את ראשות הממשלה, ממחנה השמאל, לימין וחזרה, לפי שינוי שיווי המשקל הפוליטי במדינה. בתקופתו גם העבירה פורטוגל בהסכמה, מאולצת אמנם, את מקאו, לשליטתה של סין. סמפאיו גם נודע כתומך נלהב בעצמאותה של מזרח טימור מאינדונזיה.
יחסו ליהדות ולישראל

סמפאיו נחשב ליהודי על פי ההלכה, אף שהוא לא ראה את עצמו כיהודי, אלא כאגנוסטי חסר דת. בן דודו היה ראש הקהילה היהודית של ליסבון. הוא ביקר בישראל לפחות פעמיים בתקופת כהונתו כראש עיריית ליסבון והיו לו גם קרובי משפחה ישראלים.
הערות שוליים

↑  "Portugal´s President: ´I am proud of my Jewish ancestry", ג'רוזלם פוסט, 7 בנובמבר 2003
| נשיאי פורטוגל |
| --- | --- | --- |
| הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה | תיופילו בראגה • מנואל דה אריאגה • תיאופילו בראגה • ברנרדינו משאדו • סידוניו פאיש • ז'ואאו דו קאנטו אה קאשטרו • אנטוניו ז'וזה דה אלמאידה • מנואל טיישיירה גומש • ברנרדינו משאדו | דגל פורטוגל |
| הדיקטטורה הלאומית הרפובליקה הפורטוגזית השנייה | ז'וזה מנדש קבסאדש • מנואל גומש דה קושטה • אושקר קרמונה • אנטוניו דה אוליביירה סלזאר (בפועל) • פרנסישקו קראביירו לופש • אמריקו תומאש | דגל פורטוגל |
| הרפובליקה הפורטוגזית השלישית | אנטוניו דה ספינולה • פרנסישקו דה קושטה גומש • אנטוניו רמליו איאנש • מריו סוארש • ז'ורז'ה סמפאיו • אניבל קבאקו סילבה • מרסלו רבלו דה סוזה | דגל פורטוגל |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: מריו סוארש |  נשיא פורטוגל  1996–2006  | הבא: אניבל קבאקו סילבה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267586805171  PLWABN: 9810688086605606  BNE: XX4617991  BnF: cb14469765b (data)  GND: 119409968  ICCU: RMLV213504  ISNI: 0000 0001 1493 9682  LCCN: n95043029  NKC: jo20181012117  NLA: 53834285  SELIBR: 250036  SUDOC: 059780258  Trove: 1538485  VcBA: 495/219342  VIAF: 9518151778243918130004   WorldCat (עם VIAF): 9518151778243918130004
רות שרייבר

רות שרייבר
רות שרייבר (באנגלית: Ruth Schreiber, נולדה ב-1947) היא אמנית רב תחומית בתחומי פיסול, קרמיקה, ציור, וידאו ארט וצילום, שחיה ופועלת בירושלים.
ביוגרפיה

נולדה בשם רות מרל והתחנכה בלונדון, אנגליה. הוריה היו ניצולי השואה שהגיעו לאנגליה מגרמניה. אמה, גרדה לבית דילר, הגיעה לאנגליה בשנת 1940 (כבר בזמן מלחמת העולם השנייה) דרך צרפת ואביה, נתן מרל, הגיע לאנגליה ב"קינדר-טרנספורט". הייתה הבת הבכורה מבין ארבעה ילדים. בנערותה למדה בבית ספר קופת'ול לבנות (Copthall School).
לאחר סיום בית ספר למדה בשנים 1966–1969 לתואר ראשון בכלכלה ויחסים בין-לאומיים בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE).
ב-1972–1973 למד בעלה באוניברסיטת סטנפורד והיא ניצלה את השהייה שם כדי להיות שומעת חופשית בקורסים בתולדות האמנות.
בשנת 1977 עלתה בפעם הראשונה עם משפחתה לישראל. לאחר מספר שנים עזבה המשפחה את הארץ וחזרה לאנגליה, בגלל הצורך לסייע לקרובי משפחה.
בשנים 1981–1984 למדה לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת אמפייר סטייט (אנ'), שהיא חלק מאוניברסיטת המדינה של ניו יורק (SUNY).
בשנת 1995 למדה לימודי תעודה בתולדות האמנות במכללת בירקבק, אוניברסיטת לונדון (BBK).
בשנה זאת גם עלתה לארץ עם משפחתה בפעם השנייה.
בשנים 1998–2001 למדה לתואר שני בלימודי מוזיאונים באוניברסיטת לסטר, אנגליה.
בשנים 2003–2005 למדה בתוכנית לתואר שני (MFA) בעיצוב קרמיקה וזכוכית בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב.
משנת 1996 הדריכה כמדריכה-מתנדבת במוזיאון ישראל במחלקות השונות וביניהן: מגילות ים המלח, אמנות, ארכאולוגיה ויודאיקה.
בסוף שנות ה-90, לאחר שילדיה כבר גדלו, החלה לעסוק באופן מעשי באמנות ובעשור הראשון של שנות ה-2000 החלה להציג את יצירותיה בתערוכות.
בשנת 2012 שהתה כאמנית-אורחת בסדנת ההדפס ירושלים.
משנת 2015 חברה בגלריה אגריפס 12.
חיים אישיים

נשואה לדוד שרייבר. אם לשישה.
מתגוררת בשכונת המושבה הגרמנית (ירושלים).
יצירתה

שרייבר עוסקת ביצירתה האמנותית ביהדות ובביוגרפיה המשפחתית שלה, תוך שילוב נושאים אלה בהיבטים חברתיים, כמו: מעגל החיים, הזדקנות, שאלות מגדר, לידה ומוות, אמונה, מורשת וזיכרון. בבסיס יצירתה מצויה גישה פמיניסטית לדת.
תערוכות של שרייבר הוצגו בישראל, באירופה ובארצות הברית ויצירותיה נמצאות באוספי האמנות של מוזיאונים שונים בארץ ובעולם. בישראל, במוזיאון יד ושם, במשכן לאמנות בעין חרוד ובסדנת ההדפס בירושלים. באנגליה, בגלריית בן אורי והמוזיאון (המוזיאון היהודי לאמנות בלונדון) ובגרמניה, במוזיאון היהדות בפרנקפורט ובעיריית הירשאיד (Hirschaid Municipality) בבוואריה.
בשנת 2024 זכו צילומיה בפרס בתחרות ה-22 ע"ש ג'וליה מרגרט קמרון.
יצירתה > כתיבת שירה

שרייבר גם עוסקת בכתיבת שירים. שיריה פורסמו בקובצי שירה ובהם: Seven Gates, Wayward Wind, Shdemot, American Muse, Voices Israel, Verklempt, Tikkun.
תערוכותיה > תערוכות יחיד

2007 - חברים חדשים, בית האמנים בירושלים (אוצרים: לנה זידל ועודד זידל)
2007 - שתי אחיות, גלריה ברבור, ירושלים (אוצרים: ינאי סגל ואבי סבג)
2010 - תחרות בין-לאומית צ'לסי, גלריה אגורה, צ'לסי, ניו יורק, ארצות הברית (אוצרת: אנג'לה די בלו)
2010 - אי שקט לבן, בית האמנים תל אביב (אוצרת: נטע נעמן)
2011 - מכתבים מהסבים, מוזיאון ישיבה יוניברסיטי, ניו יורק, ארצות הברית (אוצר: זכריה פול לוין)
2011 - הבית היהודי, גלריה האחרת, חולון (אוצר: אבנר בר חמא)
2013 - שברי זיכרון, מקלט לאומנות, ירושלים (אוצרת: פנינה פרנק)
2014 - נשים ביהדות, גלריה מרליס, אטנווילר, גרמניה (אוצרת: מרליס גלזר)
2016 - ורחוק מפנינים מכרה, גלריה אגריפס 12 (אוצרת: לנה זידל)
2018 - גוף ראשון רבים, גלריה אגריפס 12 (אוצרת: רינה פלד)
2019 - תשע קבין, גלריה אגריפס 12 (אוצרת: הדסה כהן)
2020 - Tempus Fugit, גלריה B.Y5, (אוצרת: טליה טוקטלי)
2021 - מהיכן באים ילדים לעולם, הביאנלה של ירושלים, "ארבע אמות" (אוצר: רמי עוזרי)
2022 - תערוך, גלריה אגריפס 12 (אוצרת: בתיה רוזנק)
2022 - כוסי רוויה, בית האמנים תל אביב (אוצר: אריה ברקוביץ')
תערוכותיה > תערוכות קבוצתיות נבחרות

שרייבר השתתפה ביותר מ-50 תערוכות קבוצתיות. להלן מבחר מהן:
2009 - גוף האישה בעולם המיצג, בית טיכו, ירושלים (אוצרת: תמנע זליגמן)
2012 - מטרוניתא, המשכן לאמנות עין חרוד (אוצרים: דבורה ליס ודוד שפרבר)
2016 - מתחת למכבש ההיסטוריה, סדנת ההדפס, ירושלים (אוצרת: אירנה גורדון)
2017 - חפש את האישה, המוזיאון היהודי בברלין, גרמניה (אוצרת: מרים גולדמן)
2017 - צאינה וראינה, המשכן לאמנות עין חרוד (אוצרים: חיים מאור ודבורה ליס)
2019 - שמלה, סימלה, גלריה מרי וגלריה אגריפס 12 (אוצרות: ריטה מנדס-פלור ונעמי טנהאוזר)
2020 - הביאנלה לאמנויות ועיצוב תל אביב, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב (אוצרים ראשיים: אנריאטה אליעזר ברונר, יובל סער)
2021 - נשים ביהדות, מוזיאון לאופהיים לאמנות יהודית ונוצרית, לאופהיים, גרמניה.
2022 - תאהב אותי כשר, המוזאון היהודי וינה (אוצרת: יוליה וינדגר)
2023 - המאסטרית, גלריה B.Y5, תל אביב (אוצרת: סבטלנה ריינגולד)