stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מונרו קרטיס ברדסלי
הערות שוליים

↑  Revolvy, Monroe Beardsley (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276515505171  PLWABN: 9810532641105606  BNE: XX945768  BnF: cb12568230z (data)  CANTIC: a1004808x  GND: 118850393  ISNI: 0000 0001 1028 9029  LCCN: n79022132  LNB: 000095078  NKC: uk2009539223  NLK: KAC2018I2551  NTA: 070279624  SELIBR: 177022  SNAC: w61k1ptd  SUDOC: 034989889  VIAF: 69047785   WorldCat (עם VIAF): 69047785 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פילוסופים ובנושא אמריקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מונרו (קרוליינה הצפונית)

מונרו (באנגלית: Monroe) היא עיר במחוז יוניון, קרוליינה הצפונית, ארצות הברית. אוכלוסייתה מונה 26,228 איש לפי מפקד אוכלוסין 2000. מונרו ממוקמת בלב מחוז יוניון. נמל התעופה האזורי של מונרו ממוקם כ-5 ק"מ צפונית-מערבית למונרו.
גאוגרפיה

לפי משרד מפקד האוכלוסין של ארצות הברית שטחה הכולל של העיר הוא 64.4 קמ"ר, שמתוכה כ-63.6 קמ"ר זה שטח יבשתי וכ-0.7 קמ"ר (שזה 1.13% משטח העיר) שטח ימי.
דמוגרפיה

לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2000 מספר האנשים שבעיר הוא 26,228, ישנם 9,029 משקי בית ו-6,392 משפחות הגרות בעיר. צפיפות האוכלוסין בעיר היא 412.2 לכל קמ"ר. במפקד היו 9,621 יחידות של בתים בממוצע צפיפות של 151.2 יחידות לכל קמ"ר. הגזעים בעיר בזמן המפקד חולקו כך 60.12% לבנים, 27.78% אפרו אמריקאים, 0.65% אסייתים, 0.44% אינדיאנים, 0.03% מהאיים מהאוקיינוס השקט, 9.37% מסוגים אחרים ו-1.60% מעוד 2 אחרים. היספנים ולטינים היוו כ-21.39% מהאוכלוסייה.
אוכלוסיית העיר הייתה בנויה מ-26.9% של אנשים מתחת לגיל 18, 11.6% היו בני 18 עד 24, 32.6% היו בני 25 עד 44, 18.0% היו בני 45 עד 64 ו-10.8% בני 65 ומעלה. הגיל הממוצע היה 31 שנים. על כל 100 נשים היו 102.5 גברים ועל כל 100 נשים מעל לגיל 18 היו 101.1 גברים מתחת לגיל 18.
ההכנסה הממוצעת של משקי הבית הייתה $40,457 וההכנסה הממוצעת למשפחה הייתה $44,953. ההכנסה הממוצעת של הגברים הייתה $30,265 ולעומת זאת ההכנסה הממוצעת של הנשים הייתה $22,889. ההכנסה הממוצעת לבן אדם כולל ילדים הייתה $17,970. 11.7% מהמשפחות ו-17.2% מהאוכלוסייה בעיר היו מתחת לקו העוני, כולל 28.7% מתחת לגיל 18 ו-12.8% מעל גיל 65.
וסילי קצ'לוב

| --- | --- |

 לידה:  30 בינואר 1875 (יוליאני) וילנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  30 בספטמבר 1948 (בגיל 73) מוסקבה, ברה"מ 
 שם לידה:  Василий Иванович Шверубович 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מקום מגורים:  Thälmann Street, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 השכלה:  אוניברסיטת סנקט פטרבורג 
 מעסיק:  התיאטרון האמנותי של מוסקבה 
 בן או בת זוג:  Nina Litovtseva 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור לנין  אמן העם של ברית המועצות  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית 
 
וסילי קצ'לוב (ברוסית: Василий Качалов;‏ 30 בינואר (11 בפברואר) 1875, וילנה – 30 בספטמבר 1948 מוסקבה) היה שחקן תיאטרון סובייטי.
הוא היה בין הראשונים שזכו בתואר אמן העם של ברית המועצות בשנת 1935, חתן פרס סטלין (1941), עיטור לנין ועיטורים נוספים. התיאטרון העירוני בעיר קאזאן נקרא על שמו.
ביוגרפיה

וסילי שברובוביץ' (קצ'לוב) נולד בווילנה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, היום בירת ליטא) למשפחת ממוצא בלארוסי. אביו היה כומר. הוא למד בגימנסיה בווילנה לצד פליקס דזרז'ינסקי. כבר באותה תקופה וסילי השתתף בהופעות חובבים והיה קריין. בשנת 1894 הוא החל את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג. בשנת 1896 הוא עזב את הלימודים והחל להתפרנס ממשחק.
ביוגרפיה > קריירת המשחק

עם תחילת הקריירה המקצועית כשחקן הוא לקח שם-במה "קצ'לוב". תחילה הוא השתתף בהצגות תיאטרון של הרכבים שונים בקאזאן ובסראטוב. בשנת 1900 הוא התקבל לתיאטרון האמנותי של מוסקבה של קונסטנטין סטניסלבסקי וולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו. הוא זכה להצלחה כבר בהופעתו הראשונה ועם הזמן היה בין השחקנים המובילים של התיאטרון.
לאחר מהפכת אוקטובר קצ'לוב היה בראש קבוצת שחקנים שסיירה באירופה עם סבב הופעות. רוב שחקני הקבוצה חזרו עם קצ'לוב למוסקבה בשנת 1921.
קצ'לוב היה בין השחקנים המובילים של התיאטרון ובשנת 1935 הוא היה בין הראשונים שזכו בתואר אמן העם של ברית המועצות. על במת התיאטרון האמנותי של מוסקבה קצ'לוב הופיע ב-55 תפקידים.
בנוסף להופעות תיאטרון קצ'לוב היה ידוע כקריין והוא היה מופיע בהופעות וברדיו עם שירי סרגיי יסנין אדוארד בגריצקי ומשוררים נוספים. חלק מהופעותיו הוקלטו בתקליט.
חיים אישיים

קצ'לוב היה נשוי לנינה ליטובצבה, גם היא שחקנית תיאטרון. הם הכירו במהלך עבודתם המשותפת בתיאטרון בקאזאן. הוא היה ידוע בפרשיות עם נשים, בין היתר עם אשתו של קונסטנטין סטניסלבסקי אשתו של אלכסנדר טאירוב ורבות נוספות. הוא אהב את החיים הטובים של בילויים. לחייו במוסקבה של תחילת המאה ה-20 הוקדשו שירי סרגיי יסנין וסיפורי איוואן בונין. למרות הכול אשתו לא עזבה אותו, היא יצאה מדעתה לאחר פטירתו.
בנו היה חוקר תיאטרון. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נפל לשבי גרמני, נמלט ולחם בשורות הפרטיזנים באיטליה. לאחר חזרתו לברית המועצות הוא נעצר אך שוחרר תוך זמן קצר.
מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
מחאת ה-PX בדאליין

מחאת ה-PX בדאליין (מכונה גם אירוע ה-14-8. סינית: 大连8•14抗议. פין יין: Dàlián 8•14 kàngyì) הייתה מחאה ציבורית לא-אלימה שנערכה בכיכר העם בעיר דאליין ב-14 באוגוסט 2011, נגד מפעל דא-ליין פ'ו-ג'יא דא-חואה פטרוכימיה בע"מ (Dalian Fujia Dahua Petrochemical ,大連福佳大化石油化工) לייצור פרה־קסילן שהוקם בעיר.
רקע

המפעל הוקם כיוזמה משותפת בין העיר דאליין והחברה הפרטית פ'ו-ג'יא (אנגלית: Fujia) והחל לפעול בשנת 2007. על פי התקשורת הסינית, הושקעו בהקמת המפעל 9.5 מיליארד יואן (1.5 מיליארד דולר). זהו אחד המפעלים הגדולים בדאליין (נכון לשנת 2012) והוא בעל יכולת ייצור של 700,000 טון פאראקסילן בשנה. הפרה־קסילן, המיוצר במפעל, הוא כימיקל המבוסס על בנזן, ממנו מתקבלת חומצה טרפתלית (terephthalic acid), חומר המוצא לפוליאסטר PET, המשמש לייצור פוליאסטר לתעשיית הביגוד, ובקבוקי משקה. פרה-קסילן גורם לגירוי בעור ובעיניים, וחשיפה לכמויות גדולות עשויה לגרום לנזק עצבי.
בתחילת חודש אוגוסט 2011 ביקש צוות צילום של ערוץ הטלוויזיה המרכזית של סין להיכנס למפעל, במסגרת צילומי ידיעה העוסקת בו. הצוות לא הורשה להיכנס, וחבריו הוכו על ידי עובדי המפעל. לאחר שידור הקדימון המפרסם את הידיעה בערוץ הטלוויזיה המרכזית של סין, נגנזה הידיעה טרם שידורה על ידי תחנת הטלוויזיה. אירוע זה עורר גל ספקולציות בבלוגים וברשת החברתית הסינית "סינה-וייבו" (אנ') ברשת, לפיהן גורמים בשלטון מגִנים על המפעל מפני בדיקות וביקורת.
ב-8 באוגוסט 2011 הכה הטייפון "מויפה" (אנ') בעיר דאליין ופרץ את אחת מסוללות ההגנה של מפעל הכימיקלים. התושבים הגרים בקרבת המפעל פונו, הפרצה תוקנה והרשויות דיווחו כי לא אותרה דליפת חומרים. עם זאת, האירוע העלה חשש ציבורי כבד מפני זיהום, בטענה שאף אם באירוע זה לא דלף חומר מסוכן, בסערה עתידית עלול להיפרץ אחד ממכלי האחסון שבמפעל ולהציף את העיר בכימיקלים רעילים.
לדבריו של ואנג צאנפה (אנ'), פרופ' לחוק סביבתי וראש המרכז לעזרה משפטית לקורבנות זיהום בבייג'ינג, המפעל אינו חוקי מלכתחילה, כיוון שלא עבר את בדיקות הערכת ההשפעה הסביבתית המחייבות על פי החוק. בנוסף, מידע הנגיש לציבור מראה כי הקמת המפעל מפרה את התקנות הרשמיות, שכן המפעל ממוקם במרחק של 20 ק"מ בלבד ממרכז העיר, ועל כן אינו עומד בדרישת המרחק המינימלי שמגדיר החוק.
14 באוגוסט 2011

בעקבות אירועי הטייפון והתקרית במפעל, יזמו תושבי דאליין "צעידה" (sanbu 散步, מינוח נייטרלי המשמש בסין לציון מחאה, במטרה להתחמק מהצנזורה) בכיכר העם בעיר. המידע הופץ באמצעות וייבו, רן-רן (רשת חברתית סינית בעלת פורמט דומה לפייסבוק), טוויטר, בלוגים ופורומים אינטרנטיים. לא ידוע מיהם מארגני המחאה.
ב-14 באוגוסט נאספו בכיכר עשרות אלפים בדרישה לסגור מיידית את המפעל ולהעבירו למקום אחר, וכן לפרסם את ממצאי החקירה שנערכה במפעל. ראש המפלגה הקומוניסטית בעיר טאנג ג'ון (אנ') וראש העיר לי ואן-צאי הגיעו למקום ההתרחשות וניסו להרגיע את המפגינים בהבטחה להעביר את המפעל אל מחוץ לגבולות העיר, אך לדברי נוכחים במקום הם נענו בקריאות בוז.
בשבועות שלאחר מכן פעלו גופי הצנזורה למחיקת פוסטים המתייחסים לאירוע המחאה ולחסימת חיפושים אינטרנטיים של המושגים "PX", "דאליין" ו"מחאת דאליין". פוסטים רבים שנמחקו הועלו מחדש על ידי התושבים תחת כותרות לא מחשידות, או ללא התייחסות למיקום, במטרה לעקוף בדרך זו את הצנזורה. הרשויות ניסו לחסום במיוחד את הניסיון של טאנג ג'ון ולי ואן-צאי להרגיע את המפגינים.
הפשרה

ב-14 באוגוסט בשעות אחר הצהריים הסכימה עיריית דאליין להעביר את המפעל אל מחוץ לעיר, אך לא הודיעה מהו המיקום החדש או מועד ההעברה. מאוחר יותר פורסם כי המיקום החדש שנבחר הוא פארק תעשייתי באי סי-ג'ונג.
בתחילת חודש דצמבר 2011 הודלף לרשת מסמך, לפיו המפעל עבר בדיקות בטיחות ויחדש במהרה את פעילות הייצור. זמן קצר לאחר מכן דיווחו תושבים מקומיים כי עולה עשן מארובת המפעל וכי פועלים מגיעים לעבוד בו. התקשורת המקומית בסין דיווחה על חידוש הפעילות, אך הדיווחים הוסרו מהרשת. גורמים רשמיים והנהלת המפעל סירבו לאשר או להפריך את הדיווחים, וטענו כי המעבר לאי סי-ג'ונג יצא לפועל, אך יארך זמן מה.
מחאות סביבתיות דומות בסין

המחאה בעיר שיאמן ב-2007: המחאה הגדולה הראשונה בסין נגד הקמת מפעל לייצור PX. ב-1 ביוני 2007 צעדו 8,000-10,000 תושבים מקומיים במחאה על הקמת המפעל. בעקבות המחאה והבעות ההתנגדות הציבורית שהוסיפו לעלות אחריה, הועבר הפרויקט לעיר ג'אנגג'ואו (Zhangzhou) שנמצאת אף היא בתחומי פרובינציית פוג'יין.
המחאה בעיר נינגבו (Ningbo) ב-2012: מחאה נגד הרחבת מפעל לייצור PX בתחומי העיר, אשר החלה ב-24 באוקטובר 2012 ונמשכה כשבוע. המחאה החלה בפעילותם של כ-200 מתושבי הכפרים באזור, והתפתחה לקהל של אלפים עד עשרות אלפים מפגינים, אשר התעמתו עם כוחות המשטרה.
המחאה בעיר מאומינג (Maoming) ב-2014: ב-30 במרץ 2014 צעדו למעלה מאלף תושבים מקומיים במחאה על הקמת מפעל לייצור PX, כתוספת לבית זיקוק הפועל בעיר, הנמצא בבעלות משותפת של השלטון המקומי וחברת סינופק (Sinopec). הנמצאת בבעלות המדינה. המחאה החלה כצעדה שקטה, אך בהמשך התפתח עימות בין המפגינים לכוחות המשטרה.
ראו גם

חוף פלמחים
הערות שוליים

↑  The Economist, 20 August 2011, "A huge demonstration over a chemical factory unnerves officials".
1 2  Jonathan Watts, The Guardian, 13 January 2012, "Controversial Chinese chemical plant believed to have resumed production"
↑  לקריאה נוספת על הסיכונים שבחשיפה לקבוצת חומרי הקסילן, בהם פרה-קסילן.
↑  עוד על קסילן באתר המשרד להגנת הסביבה.
1 2  Larson Christina, 23 August 2011,"The New Epicenter of China’s Discontent"
↑  Environmental Justice Atlas, The Fujia Petrochemical Paraxylene (PX) Plant protest in Dalian, Liaoning, China
↑  Jonathan Watts, The Guardian, 14 August 2011, "Tens of thousands protest against chemical plant in northern China".
↑  Global Nonviolent Action Data Base, Chinese middle class protesters challenge chemical plant in Dalian, 2011.
↑  Environmental Justice Atlas, Controversy over planned paraxylene (PX) plant in Xiamen, Fujian, China.
↑  רחל בית־אריה, בייג'ינג, מחאת תושבים בסין עצרה הקמת מפעל ב־9 מיליארד דולר, באתר כלכליסט, 30 באוקטובר 2012
↑  Shannon Tiezzi, The Diplomat, 2 April 2014, "Guangdong's Environmental Protests Turn Violent"
ויליאם סטרטון

ויליאם גרנט סטרטון (באנגלית: William Grant Stratton;‏ 26 בפברואר 1914 –  2 במרץ 2001) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-32 בשנים 1953–1961.
ראשית חייו

ויליאם סטרטון נולד בעיירה אינגלסייד שבמחוז לייק, אילינוי, כבנם של ויליאם ג'וזף סטרטון, פוליטיקאי גם הוא שכיהן לימים כמזכיר המדינה של אילינוי, ושל זולה ואן וורמר סטרטון.
סטרטון התחנך בבתי הספר הציבורים במחוז לייק, וב-1934 סיים לימודים לתואר במדע המדינה באוניברסיטת אריזונה.
קריירה פוליטית

ב-1940 נבחר סטרטון לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית. בגיל 26, הוא היה צעיר חברי הקונגרס ה-77. לאחר תום תקופת כהונתו בת השנתיים בבית הנבחרים, הוא נבחר כגזבר של אילינוי. ב-1944 הוא התנדב לשירות בצי ארצות הברית, ושירת במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. הוא הגיע לדרגת לוטננט והשתחרר מהשירות ב-1946.
בשובו לחיים האזרחיים, נבחר סטרטון שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית. בעת כהונתו זו הוא היה חבר בוועדת הבנקאות והמטבע, בוועדת בקרת השיטפונות, בוועדת השירות הציבורי, ובוועדה לענייני מחוז קולומביה.
ב-1950 נבחר סטרטון כגזבר של אילינוי בפעם השנייה. בתקופת כהונתו בתפקיד הוא הפחית באופן משמעותי את עלויות הפעלת משרדו.
בשנים 1952, 1956 ,1960 ו-1976 היה סטרטון נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית.
מושל אילינוי

ב-1952 נבחר סטרטון כמועמד הרפובליקנים לתפקיד מושל אילינוי, ובבחירות הכלליות ניצח את סגן המושל המכהן, הדמוקרט שרווד דיקסון. בעת שנבחר, היה סטרטון בן 38, המושל הצעיר ביותר אז בכל מדינות ארצות הברית, והצעיר ביותר מבין מושלי אילינוי לאחר 70 שנה. ב-1956 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה. ב-1960 הוא התמודד, באופן חסר תקדים, לתקופת כהונה שלישית רצופה, אך הובס על ידי הדמוקרט אוטו קרנר.
במהלך תקופת כהונתו של סטרטון כמושל, בוצעה רפורמה במערכת בתי החולים של המדינה, הונפקו איגרות חוב למימון מערכת הכבישים המהירים של המדינה, נבחרה האישה הראשונה בקבינט המדינתי, ואושרה הנהגת מס קנייה חדש ששימש למיזמים בבתי הספר. סטרטון ראה בסלילת 320 הק"מ הראשונים של מערכת כבישי האגרה של אילינויי כאחד מההישגים הגדולים ביותר שלו.
סטרטון היה חבר בוועדה המנהלת של ועידת המושלים, וב-1955 הוא דאג לכינוסה באילינוי של הפגישה השנתית של המושלים בפעם הראשונה. ב-1957 הוא היה יושב ראש ועידת המושלים, וב-1958 שימש כנשיא מועצת המושלים. ב-1959 הוא היה חבר בקבוצה של מושלים שביקרו בברית המועצות. במסגרת פעילותו באגודת המושלים הלאומית הוא תרם מאוד לתוכניות בתחום סלילת הכבישים, הבטיחות בדרכים, ומערכת היחסים בין המדינות לממשל הפדרלי. ב-1958, מינה אותו הנשיא דווייט אייזנהאואר כחבר בוועדה לרגל יובל ה-150 להולדתו של אברהם לינקולן.
לאחר כהונתו כמושל

ב-1965 זוכה סטרטון מהאשמות בהשתמטות ממס. ב-1968 ניסה סטרטון ללא הצלחה להתמודד על מועמדות הרפובליקנים לכהונה נוספות כמושל, והובס על ידי ריצ'רד אוגילבי לאחר שסיים שלישי במרוץ וזכה בכשבעה אחוזים בלבד מהקולות בבחירות המקדימות.
חיים אישיים

ב-1934 נשא סטרטון לאישה את מריון הוק. לשניים נולדו שתי בנות. נישואיהם של סטרטון ורעייתו עברו ברובם כשהם חיים בנפרד, בעיקר בשל סדר היום הפוליטי הקדחתני שלו, ומריון לא הייתה שבעת רצון מהנישואים. היא גם תיעבה את העולם הפוליטי ולא הייתה מרוצה ממשכורתו הנמוכה יחסית של בעלה. אף על פי שסטרטון לא היה מעוניין בגירושים, מריון עמדה על כך שהנישואים יסתיימו. ב-1949 הם התגרשו על רקע של הזנחה. אף על פי שלמריון הוענקה המשמורת על בנותיהן, הן חיו בעיקר עם אביהן עד 1952.
ב-1950 נישא סטרטון בשנית לשירלי ברקינרידג', ונולדה להם בת אחת. נישואיו השניים היו מאושרים יותר, ושירלי הייתה פעילה במסעות הבחירות של בעלה. השניים נותרו נשואים עד למותו של סטרטון.
סטרטון היה פעיל באגודות אזרחיות שונות ובארגוני וותיקי המלחמה. בין השאר הוא היה חבר בבונים החופשיים, בליונס ובארגונים רבים נוספים. כוותיק מלחמה, הוא היה חבר בלגיון האמריקאי. הוא היה חבר הכנסייה המתודיסטית.
מותו והנצחתו

ויליאם סטרטון נפטר בשיקגו ב-2 במרץ 2001, בגיל 87. הוא נטמן בבית הקברות רוזהיל שבעיר.
על שמו של סטרטון קרוי הסכר ומאגר המים שעל נהר פוקס, ליד העיר מק'הנרי שבאילינוי. כמו כן קרוי על שמו הפארק המדינתי על שם ויליאם ג. סטרטון שעל גדת נהר אילינוי, ליד העיר מוריס. בנייתו של בניין ויליאם ג. סטרטון, שבמכלול הקפיטול המדינתי של אילינוי, הושלמה בעת תקופת כהונתו הראשונה של סטרטון כמושל, והוא מקום משכנם של משרדים של מחוקקים מדינתיים רבים ושל סוכנויות אחרות של המדינה. באוניברסיטת דרום אילינוי באדוארדסוויל קרויה על שמו של סטרטון חצר.
לקריאה נוספת

Howard, Robert (1988). Mostly Good and Competent Men. Springfield, Illinois: Illinois Issues and the Illinois State Historical Society. pp. 282-291.
הערות שוליים

↑  Earl Aykroid, Stratton cleared of tax dodge, Pittsburgh Post-Gazette - Mar 12, 1965.
↑  "Our Campaigns - IL Governor". ourcampaigns.com. June 11, 1968.
↑  Kenney, David (1990). A Political Passage: The Career of Stratton of Illinois. SIU Press.
1 2  "STRATTON v. COMMISSIONER - 54 T.C. 255 (1970) - 4wtc2551287 - Leagle.com".
↑  "Water Resources". www.dnr.illinois.gov.
↑  "William G. Stratton State Park". Illinois Department of Natural Resources.
↑  Stratton Building page on the website of the Office of the Architect of the Capitol's website
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007364363105171  PLWABN: 9810559304405606  GND: 1176822020  LCCN: n86117227  NARA: 74222733  US Congress: S000998  VIAF: 3958264   WorldCat (עם VIAF): 3958264
חלום ליד האח

| --- | --- |
 בימוי:  אמיל רנו 
 הופק בידי:  אמיל רנו 
 תסריט:  אמיל רנו 
 מדינה:  צרפת 
 הקרנת בכורה:  1894 
 משך הקרנה:  12 דק' 
 סוגה:  סרט אילם 
 דף הסרט ב־IMDb
 
חלום ליד האח (בצרפתית: Un rêve au coin du feu) הוא סרט מונפש קצר בבימויו ויצירתו של הממציא הצרפתי אמיל רנו. הסרט מורכב מ-400 תמונות שצוירו ביד במהלך 1893 ונמשך כ-12 דקות בקצב ההקרנה דאז. הסרט הוקרן באמצעות פרי המצאתו של ריינו, התיאטרון החזותי (théâtre optique) - מכשיר מהפכני שאיפשר הקרנה ידנית של סרט צבעוני בתקופה שלפני המצאת הסינמטוגרף. הסרט אילם ומלווה על ידי פסנתר בקטע שנכתב במיוחד לצורך כך על ידי המלחין גסטון פולן (Gaston Paulin) וכן באפקטים קוליים שיוצרו ידנית בזמן הנכון בסרט.
הסרט הוקרן באופן סדיר לציבור במוזיאון גרוון החל מדצמבר 1894 עד יולי 1897 יחד עם הסרט ליד בקתת החוף כחלק מהסדרת השנייה של הפנטומימה הקורנת, שעקבה אחר ההצלחה של הסדרה הראשונה של הפנטומימה הקורנת. יחד עם זאת, אמיל ריינו השליך לנהר הסן את התמונות המקוריות של הסרט לאחר שפשט את רגלו בעקבות הוצאת הסינמטוגרף של האחים לומייר, והסרט מוגדר מאז כיצירה אבודה.
עלילה

רקעו של הסרט היה קבוע בעוד שהדמויות הן אלו שנעו בין תמונה לתמונה. התפאורה הייתה חדר רחב ידיים של טירה צרפתית, כורסא גדולה מימין, כורסא קטנה משמאל ובמרכז אח גדול. חתול שמן נכנס לאיטו לתוך הסלון, מסתובב אנה ואנה, וקופץ להתכרבל על הכורסא הגדולה. בעל הבית נכנס עם כובע ומעיל, מניח אותם בצד ומבריח את החתול מהכורסא. הוא פוסק רגליו ליד האח ונרדם. האש באח מתחזקת לה והלהבות הולכות וגדלות לתוך הארובה. בתוך האש נראים חייו של האיש ודמות אחרת שמעליבה אותו. האיש מתעורר ויוצא מהחדר אל הקרב.
חיים שטורמן

| --- | --- |

חיים שטורמן
 לידה:  2 בינואר 1892 האימפריה הרוסית
 נהרג:  14 בספטמבר 1938 (בגיל 46) עין חרוד, פלשתינה (א"י)
 מקום קבורה:  עין חרוד מאוחד 
 תאריך עלייה:  1906
 השתייכות:  השומר  ההגנה
 תפקידים בשירות
 שומר, רכז הביטחון של עין חרוד
 תפקידים אזרחיים
 חלוץ
 הנצחה
 גן השלושה  קיבוץ מעוז חיים  מוזיאון בית שטורמן  "כיכר דוד" בעפולה
 
לוח זיכרון לזכר שטורמן וחבריו דוד מוסינזון ואהרון אטקין ב"כיכר דוד" על שם דוד מוסינזון בעפולה
חיים שטורמן (2 בינואר 1892 – 14 בספטמבר 1938) היה מאנשי העלייה השנייה, מראשוני השומר וממקימי קיבוץ עין חרוד שבעמק יזרעאל. נהרג כשהרכב בו נסע עם אהרון אטקין ודוד מוסינזון עלה על מוקש ליד טירת צבי. על שם שלושתם נקרא גן השלושה (הסחנה) בעמק המעיינות למרגלות הר הגלבוע, וקיבוץ מעוז חיים נקרא על שמו.
ביוגרפיה

חיים שטורמן נולד ב-1892 למשה שטורמן ומנוחה לבית קליגורסקי. היה בן ראשון להוריו לאחר ארבע בנות. נולד בכפר צ'ברונה בפלך קייב בו הייתה משפחתו המשפחה היהודית היחידה. כשהילדים גדלו עברה המשפחה לעיירה היהודית הסמוכה זבניגרודקה, ובהמשך עברו ליקטרינוסלב, בה למד בחדר מתוקן והמשיך לימודיו בבית ספר למסחר.
ב-1906 עלה לארץ עם משפחתו במסגרת העלייה השנייה. למד בגימנסיה הרצליה, אולם לאחר כשנה חלה האב וחיים עזב את הגימנסיה והחל לעבוד בפרנסת הבית. ב-1908 נפטר האב וחיים ומשפחתו עברו לסג'רה. האם הצטרפה כשותפה ב"קולקטיב" שהקימה מניה שוחט, אך בעקבות השביתה שפרצה במקום ב-1910 עברה המשפחה ליבנאל, שם הצטרף חיים לארגון השומר.
משימתו הראשונה ב-1910 הייתה לשמור בחדרה. ב-1912 מונה למנהל השמירה במרחביה. כשיצא עם חברו השומר צבי ניסנוב לעזור לשומרים ביבנאל, הם נשבו על ידי צ'רקסים מכפר כמא, הוסגרו למשטרה הטורקית, נשפטו לשלוש וחצי שנות מאסר, ונכלאו בכלא עכו.
ב-1913 היה בין מתיישבי תל עדשים, ובתקופת מלחמת העולם הראשונה שימש כמוכתר היישוב וטיפל במסירות בחברי "השומר" שנאסרו ונכלאו. בתקופה זו נשלח ל-5 חודשים לרוחמה, שם שמר ועסק ברכישת נשק לארגון "השומר".
ב-1920 התפרקה הקבוצה של תל עדשים והוא הצטרף לקבוצת כנרת. ב-22 בספטמבר 1921 היה ממקימי עין חרוד ובנה בה את ביתו. בשנת 1922 יצא עם יהודה אלמוג וצבי נדב לסיור בחורן לבדיקת אפשרות ההתיישבות במקום. שטורמן היה מידידיו של אורד וינגייט. הוא טבע את הביטוי "נופלים ההולכים ראשונה" בהספדו לחברו משה רוזנפלד.
באותה תקופה סייע ליהושע חנקין ברכישת קרקעות בעמק יזרעאל, ובהמשך סייע בהעלאת עולים שהגיעו בדרך היבשה מאירופה.
ב-1938 נהרג שטורמן עם שני חבריו, אהרון אטקין מגבע וד"ר דוד מוסינזון מעפולה, בעת ששימש כאחראי הביטחון של קיבוצו עין חרוד, כשרכבו עלה על מוקש.
משפחתו

חיים התחתן עם עטרה קרול (אחותו של אליעזר קרול). בנו משה נהרג במלחמת העצמאות. נכדו חיים (שנקרא על שמו) נהרג בפשיטה על האי גרין. נכד נוסף, אמיר ברין, נהרג במלחמת ההתשה.
אחיו זליג שטורמן היה גם הוא מאנשי השומר.
אחיו מנחם שטורמן השלים לימודי וטרינריה בברלין ושירת רוב שנותיו כווטרינר באגודת "החקלאית" בעמק יזרעאל.
אחותו שיפרה נישאה לישראל בצר.
אחותו שרה נישאה למשה עמי-עד.
אחותו אסתר נישאה לצבי בקר.
הנצחה

שמם של שטורמן וחבריו מונצח במספר מקומות בעמק יזרעאל ובסביבתו:
הגן הלאומי, גן השלושה, הוא הסח'נה, נקרא על שמם.
קיבוץ מעוז חיים (שלפני נפילתו נקרא "קיבוץ מעוז") נקרא על שמו.
המוזיאון האזורי של עמק יזרעאל, "בית שטורמן" בעין חרוד, שנוסד ב-1941
גן ציבורי בעפולה, מול התחנה המרכזית, הנקרא "כיכר דוד" על שם דוד מוסינזון.
רחוב בהרצליה בשכונת הרצליה ירוקה נקרא על שמו.
לקריאה נוספת

צבי לבנה, נחמן תמיר, אנשי העלייה השנייה - פרקי זכרונות -כרך ד, הוצאת המרכז לחינוך ותרבות תל אביב, 1972, עמודים 291–297
שמעון קושניר, אנשי בזלת - השטורמנים, הוצאת עם עובד, 1975
הערות שוליים

↑  אחי, דבר, 25 באוקטובר 1938
↑  שלוש מבנות המשפחה כבר חיו בגליל ושתיים מהן בסג'רה
↑  בהשתדלותם של ישראל שוחט, דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי שוחררו אחרי שנה ושבעה חודשים
↑  צבי אילן, החלוץ בסוריה וההתיישבות בחורן 1928-1936, פעמים 14, תשמ"ג 1982, עמ' 45
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007516502505171  ISNI: 0000 0000 4694 9829  LCCN: no2008014253  VIAF: 56410233   WorldCat (עם VIAF): 56410233 
חיים שטורמן ועמליה ישראלי (ביתם של חיה ובן ציון ישראלי), 1920
חורחה ואלדיביה

חורחה לואיס ואלדיביה טורו (בספרדית: Jorge Luis Valdivia Toro; נולד ב-19 באוקטובר 1983 מרקאי, ונצואלה) הוא כדורגלן צ'יליאני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקולו-קולו ובנבחרת צ'ילה.
קריירת מועדונים

ואלדיביה נולד להורים צ'יליאנים במרקאי, ונצואלה. בגיל צעיר חזרה משפחתו לצ'ילה, והתיישבה בעיר סנטיאגו. שם החל ואלדיביה לפתח את כישרון הכדורגל שלו, ונרשם כבר בגיל 7 לקבוצת הילדים של קולו-קולו. ביוני 2002 הועלה ואלדיביה לקבוצת הבוגרים של המועדון, אך מיד הושאל לאוניברסידד דה קונספסיון, בעיקר בשביל לקבל דקות משחק. בעונתו הראשונה בקונספסיון עזר למועדון להעפיל לגביע סודאמריקנה בפעם הראשונה בתולדותיו. לאחר עונת הפתיחה המצוינת שלו במדי קונספסיון, הושאל ואלדיביה לראיו ואיקאנו, ולאחר מכן לסרבט ז'נבה השווייצרית. לאחר 3 עונות כשחקן מושאל, חזר ואלדיביה לקולו-קולו, ועונתו הראשונה כשחקן הקבוצה הבוגרת של קולו-קולו, כבש 9 שערים ב-16 הופעות. בעונה לאחר מכן, עונת 2006, הפך לשחקן מפתח בהרכב הקבוצה, ותופקד כפליימייקר.
ב-5 באוגוסט 2006 חתם ואלדיביה בפלמיירס, ששילמה עבורו 3.5 מיליון דולר דמי העברה, הסכום הגבוה ביותר ששילם המועדון עד אז תמורת שחקן זר. השחקן חתם על חוזה ל-3 עונות, בו ירוויח 400 אלף דולר לשנה. ב-16 ביוני 2007 כבש ואלדיביה את שערו הראשון במדי פלמיירס, בניצחון קבוצתו 1–2 את ריו ברנקו. בסיום עונתו הראשונה במועדון, עונת 2007, נבחר ואלדיביה לנבחרת העונה בליגה הברזילאית הראשונה. בעונת 2008 המשיך ואלדיביה להיות חלק משמעותי בהרכב פלמיירס. בסיום העונה החלו להגיע שמועות על מעברו של ואלדיביה לקבוצות באירופה, בין היתר ורדר ברמן, הרטה ברלין ואספניול, אך למרות זאת ניהל השחקן משא ומתן עם אל-עין, מאיחוד האמירויות הערביות.
ב-15 באוגוסט 2008 עבר ואלדיביה לאל-עין, ששילמה עבורו 8 מיליון דולר. ואלדיביה חתם על חוזה ל-4 עונות, בו ישתכר ב-10 מיליון דולר בשנה. בתוך פחות מעונה בקבוצה, הפך ואלדיביה לשחקן המוכר ביותר בקבוצה ולסמל המסחרי שלה. בסקר שנערך בין אוהדי אל-עין, נבחר ואלדיביה לשחקן הטוב ביותר בתולדות המועדון. בעקבות זאת, נשיא המועדון, מוחמד בין זייד אל נחיין, הציע לוואלדיביה חוזה לכל החיים במועדון, אך השחקן סירב לחתום. ב-15 בספטמבר 2009 נבחר ואלדיביה לשחקן הטוב ביותר בגביע המפרץ הערבי. ב-2010 קיבל ואלדיביה את סרט הקפטן בקבוצה. לאחר מונדיאל 2010 החל השחקן במשא ומתן לשחרורו מהקבוצה.
ב-26 ביולי 2010 הודיעה הנהלת פלמיירס על רכישתו של ואלדיביה, תמורת 16 מיליון דולר. בעונת 2012 סייע לפלמיירס לזכות בגביע הברזילאי, ובעונת 2013 סייע לקבוצה לחזור לליגת העל הברזילאית לאחר שנת היעדרות. ב-25 ביולי 2016 חתם באל-וואחדה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות. ב-23 ביוני 2017 חזר לאחר 11 שנה לקבוצת נעוריו קולו-קולו.
נבחרת צ'ילה

בעקבות כך שוואלדיביה נולד בוונצואלה להורים צ'יליאנים, הוא היה זכאי לשחק בשתי הנבחרות של שתי המדינות, נבחרת ונצואלה ונבחרת צ'ילה. לבסוף בחר בנבחרת צ'ילה. ב-18 בפברואר 2004 הופיע לראשונה במדי צ'ילה, במשחק נגד מקסיקו. ב-16 בנובמבר 2006 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 2–3 לפרגוואי. ואלדיביה הפך במהרה לשחקן הרכב בצ'ילה, ואף קיבל את חולצה מספר 10. ואלדיביה זומן לסגל צ'ילה לקופה אמריקה 2007, מונדיאל 2010, קופה אמריקה 2011 ומונדיאל 2014, בו כבש שער בניצחון צ'ילה 1–3 את אוסטרליה.
בקופה אמריקה 2011 נכלל ואלדיביה בקבוצת הטורניר.
תארים

ליגת העל הצ'יליאנית: 2006 (אפרטורה)
אליפות סאו פאולו: 2008
הגביע הברזילאי: 2012
ליגת המשנה הברזילאית: 2013
גביע המפרץ הערבי: 2008
גביע הנשיא של איחוד האמירויות הערביות: 2008/2009
הסופר קאפ של איחוד האמירויות הערביות: 2009
קופה אמריקה: 2015
קבוצת השנה בליגת העל הברזילאית: 2007
השחקן הטוב ביותר באליפות סאו פאולו: 2007, 2008
השחקן המוערך ביותר באיחוד האמירויות הערביות: 2009
קבוצת הטורניר בקופה אמריקה: 2011