חובת הזהירות
הגדרת הנושא > מיקומו הגאומטרי של הנושא בתאוריה של דיני הנזיקין > חובת הזהירות המושגית

משמעה כי בין המזיק לניזוק קיימת חובת זהירות כללית. חובה זו מתמודדת עם שאלת ההיקף של האחריות ברשלנות. היא באה להשיב על השאלה, האם מן הראוי הוא להחיל את דיני הרשלנות ביחסים בין סוג מסוים של מזיקים לבין סוג מסוים של ניזוקים לעניין סוג מסוים של נזקים (מרצלי נ' מדינת ישראל – השופט חשין). חובה זו מתמודדת עם שאלת תחום ההתפרסות (Extension) של עוולת הרשלנות.
לבחינת קיום חובה מושגית יש לקבוע, תוך התחשבות באינטרסים הדורשים הכרעה, את הקטגוריות הרלוונטיות אליהן משתייכים הצדדים. ניזוק פלוני עשוי להשתייך בעת ובעונה אחת למספר קטגוריות רלוונטיות וייתכן כי חובת זהירות מושגית תוכר על פי קטגוריה אחת ולא תוכר על פי אחרת.
קיומם של הקטגוריות ביחס לחובת הזהירות אינו חד משמעי. יכול להיות, שכתוצאה משינויים חברתיים למיניהם, ישתנו מעמדם וחשיבותם של אינטרסים שונים וזה יגרום לשינוי הקטגוריות וההכרה בחובות הזהירות השונות.
המבחן הקובע את עצם קיום חובה זו הוא מבחן הצפיות, דהיינו אם "אדם סביר" היה צריך לצפות את התרחשות הנזק, היות שלא ניתן לצפות כל נזק. כיום ישנן מספר מערכות יחסים שלגביהן אין חולק בדבר קיומה של חובת זהירות מושגית (בהן: יחסי רופא-מטופל, יחסי מורה-תלמיד, יחסי מעביד-עובד). מבחן הצפיות הוא מבחן אובייקטיבי של צפיות "האדם הסביר" וסבירות הסיכון שיצר המזיק.
בנוסף למבחן זה, ישנו מבחן אחר הקובע את מידת הזהירות הראויה/נדרשת במקרה פלוני והוא מבחן רמת הסיכון, מבחן המורכב משני פרמטרים: חומרת הסיכון והסתברות הסיכון המעידים על התממשותו. ככל שהסיכון חמור יותר במהותו והסתברות התממשותו גבוהה יותר- הסיכון רב יותר ובהתאם לכך תיקבע מידת הזהירות הנדרשת להבדיל מעצם קיום החובה במקרה הנדון.
הנחת העבודה:
מקום שקיימת חובת זהירות קונקרטית (צפיות פיזית), קיימת חובת זהירות מושגית אלא אם יש שיקולי מדיניות משפטית המגבילים אותה. נטל הראייה הוא על הטוענים להיעדר חובת זהירות מושגית.
החובה המושגית היא חובה לנקוט באמצעי זהירות סבירים כנגד סיכון צפוי ובלתי סביר ולצורך קביעתה יש לפעול בשלבים הבאים:
בירור מהות הסיכון.
בחינת סבירות הסיכון.
מאידך, בהתקיים אי-סבירות נבחן את צפיות הסיכון – אם אינו צפוי, לא תוטל אחריות, שכן אין אשמה בהתנהגות אם לא נצפה הסיכון.
אם הסיכון צפוי, נבחן: מהות אמצעי הזהירות שנקט המזיק כדי להתמודד עם הסיכון.
הבחינה של סבירות אמצעי זהירות אלה, אשר תקבע כאמור על ידי ביהמ"ש לפי שיקולי מדיניות שיפוטית, ובהם עלות האמצעים אל מול הנזק, חשיבות הפעילות המזיקה, האמצעים העומדים בידי המזיק להתמודדות עם הנזק וכו'.
אמצעי הזהירות הנדרשים חייבים לעמוד ביחס מתאים לסיכון אשר יצר המזיק.
הכרה בחובה מושגית פירושה כי למקרה פוטנציאל ליצירת חובה קונקרטית שקיומה יבחן לפי נסיבותיו המיוחדות.
חובת ההצלה:
אין חובת הצלה כללית (מה שנקרא גם: סוגיית השומרני הטוב). אין חובה כזו שבגין הפרתה תתאפשר תביעת רשלנות אף על פי שקיימת חובה מוסרית לעזור לזולת.
סייג לקביעה זו הוא כאשר יוצר אדם סיכון או תשתית למצב מסוכן אליו נקלע אדם אחר אזי קמה חובת הצלה של יוצר המצב המסוכן כלפי הנכנס לגדרו. ניתן לעגן את חובת ההצלה גם במבחן הצפיות באומרנו כי אדם שלא מונע מצב מסוכן שיצר בעצמו, צריך לצפות את הנזק שעלול מצב זה לגרום ולכן מדובר במעשה/מחדל רשלניים.
כאשר גיבוש הסכנה, בעטיה חלה אדם חובת זהירות, נגרם על ידי גורם זר בוחנים את אפשרות צפיית אותה סכנה על ידי אותו בעל חובה. אי הצפיות הפיזית/נורמטיבית של הסכנה, במקרה הזה, יכולה להוות פטור מעוולת הרשלנות (על ידי ניתוק הקשר הסיבתי), ולכן, צריך לבדוק תמיד את הצפיות של בעל חובת הזהירות ומזה נובע שאין במעשה רשלנות של אחר כשלעצמו כדי לפטור את אותו חייב מאחריות פלילית.
האלמנטים שיש לבחון בבואנו להכריע בשאלת חובת הזהירות המושגית:
1. שכנות: מיהו שכן? לפי הפסיקה האנגלית (פס"ד Donoghue vs. Stevenson) שכן הוא כל אדם שנפגע ממעשי המזיק בצורה כה קרובה וישרה עד כי חייב היה המזיק לצפות פגיעתו זו שעה שעשה מעשה או נמנע מלעשות מעשה. המצב בדין הישראלי: נקבעו בפסיקה (מדינת ישראל נ' לוי) מספר שיקולים הרלוונטיים לקביעת מצב שכנות:
סוג הפעולה של המזיק- המזיק פועל כבעל מקרקעין, בעל מקצוע, בעל שליטה על נכס וכו'.
מעשה של המזיק (בניגוד למחדל).
נזק ישיר על ידי המזיק (הניוד לנזק באמצעות צד ג).
נזק פיזי (בניגוד לנזק כלכלי).
הסתמכות סבירה של הניזוק (זוהי דרישה הכרחית לגבי רשלנות הנעשית על דרך מצג).
התנהגות המזיק הגדילה את הסיכון לניזוק.
נטילת אחריות מפורשת של המזיק.
2. מבחן הציפיות הכפולה: בוחנים 2 סוגי צפיות :
עובדתית שבוחנת את היכולת המעשית של המתרשל לצפות את היווצרות הסיכון והתממשותו;
נורמטיבית שבוחנת האם המתרשל היה צריך לצפות את היווצרות הסיכון והתממשותו. הקביעה לגבי הצפיות הזו נקבעת על פי איזון אינטרסים ושיקולי מדיניות.
3. תוכן החובה לצפות: אף על פי שמסגרת דרישת הצפיות נתונה לשיקול דעתו של בית המשפט אלא שבמהותה עומדת הדרישה העובדתית שממומשת על ידי מודל האדם הסביר.
4. שאלת האדם הסביר: האדם הסביר הוא בבחינת היפותזה, יציר כפיו של בית המשפט ואינו המעוול בפועל. בעבר, פירש בית המשפט את המונח אדם סביר כאדם רגיל מן השורה, כיום, לא עוד מפורש המונח באופן זה ועל סמך הניסיון המצטבר מליבון סוגיה זו, הדעה המקובלת לפיה האדם הסביר הוא קנה מידה אובייקטיבי, מבחנו הוא מבחן האדם הרצוי לפי בית המשפט ולא המצוי.
5. היקף החובה לצפות: המבחן הרלוונטי הוא מבחן הצפיות: אחריותו של המזיק היא רק על אותם נזקים שהוא יכול/צריך לצפות. הלכת בית המשפט, המוסקת מסעיף 36 לפקודת הנזיקין, היא כי הצפיות צריכה להתייחס לדרך עלילתו ותהליך גרימתו הכלליים של סוג הנזק שנגרם. בעניין שאלת הצורך לצפות את הנזק כלפי הניזוק המוסים, די בצפיית אפשרות גרימת הנזק לאוכלוסייה או סוג ניזוקים מסוים, ולא נדרשת צפיית נזק לגבי הניזוק הספציפי.
כלומר, מספיק שדבר מסוים נופל תחת מסגרת הסכנה הצפויה כדי שייחשב כצפוי גם אם הוא ספציפית לא נצפה על ידי המזיק.
הטלת חובת הזהירות:
השיקולים של בית המשפט בבואו להטיל חבות מושגית: (לא מדובר ברשימה סגורה)
הסתברות הסיכון האפשרי והסתברות הנזק.
עלות מניעת הסיכון.
סוג הנזק ודרך התרחשותו.
חומרת הנזק.
הערך החברתי של הפעילות שמבצע המזיק.
יכולת שני הצדדים למניעת הסיכון.
זהות השולט על מקור הסיכון.
סבירות התנהגות הצדדים (השוואת רמות זהירות).
האם דרושה בנסיבותיו של המקרה חובת זהירות פרטיקולרית?
מידת ההכבדה שתיצור חובת הזהירות על החברה.
שיקולים קונקרטיים למקרה הספציפי.
לאחר בחינת כל השיקולים האלה, ואם הוכחה חבות, צריך לבדוק האם ישנם שיקולי מדיניות משפטית שיכולים לשלול את קיומה של החבות.