stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיכאל שטראוס (איש עסקים)
ביוגרפיה

נולד לריכרד (ד"ר לכלכלה) ולהילדה שטראוס באולם, בגרמניה הנאצית. ב-1936 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. אותה שנה הקימו הוריו מחלבה בחצר ביתם בנהריה. אמו הקימה עסק לייצור גבינות, שנהפך לחברת שטראוס. למד בבית הספר הימי בחיפה, ושירת בצה"ל כמדריך בחיל הים. בתום שירותו הצבאי עשה קורס טכנאי חלב במכון ויצמן למדע, אחר-כך למד בבית ספר לטכנאי חלב בשווייץ.
מילא שורת תפקידים בחברת שטראוס במשך כשתים-עשרה שנה, לאחריהן פנה לעבוד שלוש שנים בחברת אדניר (חברת מוצרי גלידה שפעלה בדרום ישראל). שטראוס שב לעבוד בעסק המשפחתי ונרתם לפתח ולקדם את המחלבה.
ב-1975, עם פטירתו של אביו, התמנה שטראוס ליושב ראש מחלבות שטראוס. בשנת 1991 מונה לנשיא ויו"ר קבוצת שטראוס. בשלב זה כללה הקבוצה חברות נוספות ופעילויות רבות בתחום המזון בישראל. משנת 1995 החל מיכאל שטראוס להרחיב את פעילות הקבוצה גם בהיבט הבינלאומי כאשר הוביל לחתימת הסכם שותפות עם תאגיד יוניליוור שרכש 51% ממניות חברת גלידות שטראוס (ב-2010 יוניליוור הגדילה אחזקה זו לכ-90%) ושותפות עם חברת דנונה העולמית שהחלה בייצור מעדני יוגורט תחת המותג הבינלאומי ובשלב מאוחר יותר רכש תאגיד דנונה 20% מהמחלבה.
בשנת 1997 הוביל שטראוס מהלך אסטרטגי של כניסה לשותפות עם חברת "עלית" ורכישת השליטה בחברה, שותפות משמעותית ביותר עבור הקבוצה - הייתה זו כניסה לתחום הקפה הקלוי בשווקים בינלאומיים. קבוצת שטראוס הייתה מאז ליצרנית הקפה החמישית בגודלה בעולם במונחי רכש קפה ירוק ורוב פעילות הקפה מתרכזת במרכז ומזרח אירופה, בישראל ובברזיל.
אחד המהלכים הגדולים והמשמעותיים שביצע כמנהל קבוצת שטראוס, טרם פרישתו מהניהול השוטף, היה בשנת 1999 עם הכניסה לשותפות (50%) עם תאגיד הענק פפסיקו-פריטו ליי, ואשר היוותה תשתית לשותפות נוספת שנרקמה בין שטראוס לפפסיקו בשנת 2007 בתחום הסלטים הטריים, עת נכנסה פפסיקו כשותפה ב-50% בחברת סברה, הנמצאת בבעלות משותפת עם חברת שטראוס.
ב-2001 העביר שטראוס לבתו עופרה את תפקיד יו"ר הקבוצה ועבר לכהן כיו"ר שטראוס אחזקות (המחזיקה במניות החברה המשפחתית ובעלת השליטה בקבוצת שטראוס) וכחבר דירקטוריון בקבוצה. ביוני 2011 הודיע על פרישתו כדירקטור בחברה, במקומו מונה לדירקטוריון קבוצת שטראוס בנו עדי.
תחת ניהולו והנהגתו של מיכאל שטראוס צמחה החברה במהרה, הגיעה להישגים רבים והפכה לחברה משמעותית ביותר במשק הישראלי וחברה בין-לאומית הפועלת ביותר מ-20 מדינות ומעסיקה בישראל 7,000 עובדים וסה"כ בעולם כ-14,000 עובדים. אחותו רעיה שטראוס-בן־דרור הצטרפה אליו וסייעה בעיצוב דמותה של החברה עד לפרישתה מהחברה בשנת 2003.
מיכאל שטראוס הקים בבעלות משותפת עם אחותו רעיה שטראוס את חברת "שטראוס השקעות", חברה המנהלת כספים והשקעות ופעילה בישראל ומחוצה לה.
גם כשכבר לא החזיק בתפקיד פעיל בקבוצת שטראוס הבורסאית, המשיך מיכאל שטראוס להיות בעל השליטה ושימש יו"ר בחברת שטראוס אחזקות – חברת האם של "שטראוס גרופ", שהיא חברה ציבורית. בנוסף, כיהן כדירקטור ובעל-שליטה בחברות פרטיות נוספות כגון שטראוס השקעות, רב-אתגר, נכסי מיכאל שטראוס.
לפי דירוג עשירי העולם שערך כתב העת "פורבס" בשנת 2011 נאמד הונם של מיכאל שטראוס ובני משפחתו ב-1.1 מיליארד דולר. הם דורגו באותה שנה במקום ה-12 ברשימת עשירי ישראל ובמקום ה-1,057 ברשימת עשירי העולם.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

במהלך שנות פעילותו בחברה ואף מעת פרישתו מניהול פעיל בקבוצת שטראוס עסק מיכאל שטראוס בפעילות ציבורית רחבה. היה חבר הוועדה המצומצמת של ענף החלב, יו"ר המי"ל, יו"ר איגוד המפרסמים, חבר במועצות ציבוריות שונות, ובהתאחדות התעשיינים בישראל שימש יו"ר אגף מזון, יו"ר ועדת הביקורת וחבר נשיאות. כמו כן היה פעיל בהתנדבות למעלה מ-17 שנים למען העיר עכו וסייע רבות לעיר בבניית חזון, גיוס משאבים, הקמת מפעלי תרבות וחינוך ועודד חברות ותעשייה להשקיע בעיר ולהרחיב את היקף התעסוקה בה.
בשנת 1983 זכה בפרס התעשייה בקטגוריית המזון מטעם התאחדות התעשיינים בישראל, ובשנת 2007, באות ראש הממשלה, בשל תרומתו הרבה לפיתוח כלכלי של הגליל בפרט ומדינת ישראל בכלל.
במאי 2006 הוענקה לו אזרחות כבוד של העיר עכו.
בשנת 2006 העניקה לו חברת דן אנד ברדסטריט אות הוקרה למצוינות ניהולית לאורך זמן, אחרי שנבחר לכך בידי ראשי המשק הישראלי.
ביוגרפיה > חיים אישיים

מיכאל שטראוס התגורר בנהריה והיה אב לשלושה ילדים: עפרה שטראוס, עירית שטראוס הנשואה ללאון קופלר, הבעלים של רשת סופר פארם, ועדי שטראוס. אחותו היא רעיה שטראוס-בן דרור.
שטראוס נפטר ב-17 באוקטובר 2020 בבית החולים אסותא רמת החייל בתל אביב. הובא למנוחות בבית העלמין הישן בנהריה .
הערות שוליים

↑  אתר גני
↑  נווית זומר, יוניליבר השתלט על גלידות שטראוס: מחזיק 51%, באתר ynet, 25 ביוני 2001
↑  יהודה שרוני, מיכאל שטראוס בראיון פרידה למעריב עסקים: "אני הולך לעשות חיים", באתר nrg‏, 1 ביוני 2011
↑  דירוג עשירי העולם: סמי עופר הוא הישראלי העשיר ביותר, באתר גלובס, 10 במרץ 2011
↑  הדס מנור, ‏"וואלה, הקמתי אימפריה", באתר גלובס, 11 ביוני 2006
↑  על העיר > אזרחי כבוד > מיכאל שטראוס, באתר עיריית עכו
↑  תני גולדשטיין, D&B: מיכאל שטראוס הוא המנהל המצטיין לאורך זמן, באתר ynet, 6 במרץ 2006
↑  איש העסקים מיכאל שטראוס הלך לעולמו, באתר ynet, 17 באוקטובר 2020
↑  שמעון שיפר, מותו של חלבן, באתר ynet, 17 באוקטובר 2020
מיכאל קורינאלדי

| --- | --- |

פרופסור מיכאל קורינאלדי
 לידה:  30 ביולי 1938 מילאנו, איטליה
 פטירה:  20 בפברואר 2022 (בגיל 83) ירושלים, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת כהונה:  ? – 20 בפברואר 2022 
 תקופת הפעילות:  ? – 20 בפברואר 2022 
 תפקידים בולטים:  פרופסור למשפטים באוניברסיטת חיפה, בקריה האקדמית אונו, במכללת נתניה ובמרכז האקדמי כרמל
 
מיכאל קורינאלדי (30 ביולי 1938 – 20 בפברואר 2022) היה עורך דין ישראלי ופרופסור למשפטים באוניברסיטת חיפה, בקריה האקדמית אונו, במכללת נתניה ובמרכז האקדמי כרמל. חקר את יהדות אתיופיה ופעל לקידומם של יהודי אתיופיה בישראל.
ביוגרפיה

קורינאלדי נולד במילאנו שבאיטליה וגדל בתל אביב. למד בבית הספר התיכון הדתי צייטלין ושירת בצה"ל כמדריך בקורס מ"כים.
ביוגרפיה > פעילות משפטית ואקדמית

למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר בוגר ומוסמך. בשנים 1961–1964 למד לימודים שלא לתואר בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית. הוסמך כעורך דין ב-1965. את התמחותו עשה אצל השופטת מרים בן-פורת בבית המשפט המחוזי בירושלים. כתב באוניברסיטה העברית עבודת דוקטורט בנושא: "יסודות בדיני פיקדון במשפט העברי". בין השנים 1963–1970 שימש אסיסטנט ומתרגל של פרופ' מנחם אלון וכן חוקר במכון למשפט עברי באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1963 פתח משרד עורכי דין "קורינאלדי ושות' - עורכי דין". בין השאר, עסק בייצוג אנשים שמעמדם היהודי מוטל בספק, כמו אשה שעברה גיור רפורמי וטענה שאינה יהודייה ויהודי קראי בדרישה שהמדינה תכיר בחופש הדת שלהם. בשנים 1991–1993 היה חבר הוועד המרכזי של לשכת עורכי הדין.
בשנת 1992 התמנה לפרופסור חבר (מומחה) באוניברסיטת חיפה. בשנים 1995–2003 שימש דיקן הפקולטה למשפטים בקריה האקדמית אונו. בשנים 2005–2015 היה מרצה בדיני משפחה וירושה ויו"ר המכון הבינלאומי לחקר האנוסים, המכללה האקדמית נתניה. בשנת 2009 התמנה לפרופסור חבר על ידי המועצה להשכלה גבוהה. בשנים 2008–2017 היה מרצה בדיני משפחה וירושה, המרכז האקדמי כרמל.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

בנוסף לתחום המשפטים קורינאלדי עסק בחקר וקידום העלייה והקליטה של כיתות ועדות בעם ישראל (יהודים קראים, יהודי אתיופיה, שומרונים, סובוטניקים, צאצאי האנוסים). פעל במאבק לעליית יהודי אתיופיה לישראל וסייע במאמצי השכנוע בשנות ה-70 המאוחרות ותחילת שנות ה-80 להכיר בעדה ולנקוט בפעולה מאורגנת לעלייתה במסגרת חוק השבות. יזם הקמת ועד בינלאומי בראשותו ומועצה ציבורית מטעם הכנסת למען יהדות אתיופיה ומיסוד חגיגות הסיגד. בשנים 2001–2018 כיהן כיו"ר וחבר הנהלת בהלצ'ין - מרכז מורשת ליהדות אתיופיה.
בבחירות לכנסת העשירית עמד בראש רשימת שורשים שפרשה מן ההשתתפות בבחירות.
קורינאלדי זכה בפרס נשיא המדינה להנצחת זכרו של נשיא המדינה יצחק בן-צבי לשנת 2010, על פעולתו למען יהודי אתיופיה, צאצאי האנוסים, השומרונים, הסובוטניקים והיהודים הקראים.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 הוצב במקום השמיני והסמלי ברשימת "ירושלים שלנו" למועצת העיר, בהנהגת משה ליאון אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת במרץ 2019 רשם קורינאלדי מפלגה בשם "כל ישראל אחים לשוויון חברתי". המפלגה הצטרפה בבחירות לרשימה משותפת עם מפלגת פעולה לישראל וקורינאלדי הוצב במקום השלישי ברשימה המשותפת "כל ישראל אחים ופעולה לישראל". לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים בספטמבר של אותה שנה התמודדה מפלגתו באופן עצמאי והוא הוצב שני ברשימתה לכנסת, אך התפטר מהרשימה לפני יום הבחירות. יתר הרשימה התפטרה יומיים לפני הבחירות.
מיכאל קורינאלדי נפטר בירושלים ב-20 בפברואר 2022. עד לפטירתו היה נשוי לרחלה, ולהם ארבעה ילדים. בתו עו"ד אודית קורינאלדי-סירקיס היא היועצת המשפטית של בית הנשיא, ובנו עו"ד גלעד קורינאלדי הוא מומחה לזכויות יוצרים.
מספריו

דיני אישים, משפחה וירושה – בין דת ומדינה, 2004
המעמד האישי של הקראים, אוניברסיטת תל אביב, 1984
יהדות אתיופיה - זהות ומסורת, הוצאת ראובן מס, 1988
מיהו יהודי : "ביתא ישראל": מגלות אתיופיה לשיבת ציון, 2018
Jewish Identity, הוצאת מאגנס - האוניברסיטה העברית, 1998
חידת הזהות היהודית: חוק השבות - הלכה למעשה, נבו הוצאה לאור, 2001
דיני ירושה, צוואות, ירושות ועזבונות. ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, מהדורה ראשונה 2008, מהדורה שנייה מורחבת 2012.
ייפוי כוח מתמשך ותחליפים אחרים לאפוטרופסות : הרפורמה בדיני הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, מהדורה רביעית 2018.
שרשבסקי-קורינאלדי, דיני משפחה, הוצאת החברה הכלכלית של לשכת עורכי הדין בע"מ, כרך א' 2015 וכרך ב' 2016.
הערות שוליים

↑  הוסמכו 98 עורכי דין, מעריב, 31 באוקטובר 1965
↑  בית הדין הרבני מעכב יציאת גיורת מהארץ, מעריב, 7 במאי 1970
↑  נדחתה בקשת יהודי קראי, מעריב, 10 בנובמבר 1970
↑  תביעה להעלות נושא יהודי אתיופיה בקונגרס הציוני, מעריב, 1 בדצמבר 1982
ברוך מאירי, נתקוף מחדלי המוסדות בשאלת יהודי אתיופיה, מעריב, 7 בדצמבר 1982
↑  ברוך מאירי, הרבנות: מאות נוצרים בין האתיופים, מעריב, 3 בינואר 1986
↑  בג"ץ דחה עתירת רשימה חדשה, דבר, 23 באפריל 1981
יוסף פריאל, ל"ו הצדיקים, דבר, 28 במאי 1981
↑  הסיעה לא עברה את אחוז החסימה אך ראש הרשימה משה ליאון נחשב על פי חוק כחבר ה-32 במועצת העיר כיוון שנבחר ישירות לראשות העיר.
↑  כל ישראל אחים לשוויון חברתי באתר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-22
↑  ברוך דיין האמת:הלך לעולמו פרופ' מיכאל קורינאלדי ז"ל, באתר "סרוגים", 21 בפברואר 2022
↑  מאמרים, כבר לא מורדת, באתר News1 מחלקה ראשונה, 1 ביולי 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260131005171  PLWABN: 9811266059005606  BnF: cb155680435 (data)  GND: 1143134184  ISNI: 0000 0000 6660 9346  LCCN: n84214396  NTA: 18630255X  RERO: 02-A009457686  SUDOC: 243978324  VIAF: 19996884   WorldCat (עם VIAF): 19996884
מלון שפרד

| --- | --- |

המבנה ב-2010
 מידע כללי
 סוג:  בית מלון לשעבר 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – העשור של 1930
 תאריך פתיחה רשמי:  שנות ה־30 של המאה ה־20 
 
 קואורדינטות:  31°47′36″N 35°14′02″E﻿ / ﻿31.79333333°N 35.23388889°E﻿ / 31.79333333; 35.23388889
  (למפת ירושלים מוגדלת) מלון שפרד(למפת ירושלים רגילה) מלון שפרד
 
מלון שפרד הוא בניין וחלקת קרקע בשכונת שייח' ג'ראח במזרח ירושלים, שעבר גלגולים שונים בייעודו ושימושיו. המבנה הוקם על ידי המופתי של ירושלים אמין אל-חוסייני כאחוזת מגורים מפוארת. בשלב מאוחר יותר הפכה האחוזה למלון ידוע בשם "מלון שפרד". בשנות ה-80 נקנה השטח בידי ארווינג מוסקוביץ', שהקים במקום בשנות 2009–2014 שכונה יהודית, כשחלקים מהמלון נהרסו למענו.
היסטוריה

המבנה הוקם בשנות ה-20 של המאה ה-20, על ידי המופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני, בחלקת קרקע שנקראה "כרם אל-מופתי". המופתי החל בהנחת היסודות לבניית ביתו באמצע שנות ה-20, אך עקב בעיות כספיות הופסקה העבודה. ב-1927 פרסם המופתי בשם המועצה המוסלמית העליונה, שבראשותה עמד, מכרז לבניית מלון פאלאס, בו זכתה חברת "אלבינה, דוניה וקטינקא", ובין המופתי לשני המהנדסים היהודים, ברוך קטינקא וטוביה דוניה, נקשרו קשרי ידידות. כשסיפר להם המופתי על מצוקתו בבניית ביתו הפרטי, ניאותו קטינקא ודוניה להשלים עבורו את הבנייה, והבניין הושלם במקביל לחנוכת מלון פאלאס בשנת 1929. הבית היה בית אחוזה דו-קומתי ורחב-ידיים שבחזיתו גן מטופח, בדומה לבתי המידות של נכבדי ירושלים הערבית ועשיריה באותה תקופה.
המופתי מעולם לא התגורר בבית: לאחר השלמתו השכירו המופתי להיסטוריון הערבי-נוצרי ג'ורג' אנטוניוס, שהתגורר בו עם רעייתו קטי אנטוניוס, אשת חברה ידועה. ב-1937 הפך המופתי מבוקש בידי שלטונות המנדט הבריטי בשל מעורבותו בארגון המרד הערבי הגדול והוא נמלט מן הארץ. הזוג אנטוניוס עדיין התגורר בבית, שהיה לזירת אירוח לשועי הארץ הערבים והבריטים. קטי אנטוניוס המשיכה להתגורר בבית לאחר פטירתו של בעלה ב-1942, והמשיכה לארח בו מסיבות חברתיות ואף לנהל בו רומן מתועד עם מפקד הכוחות הבריטיים בארץ ישראל, הגנרל אוולין יו בארקר, עד להעברתו מתפקידו לאחר פיצוץ מלון המלך דוד ב-1946.
בפברואר 1948 עזבה קטי אנטוניוס את הבית לאחר שבית סמוך פוצץ בפעולה של ההגנה. אנשי ההגנה השתלטו על הבית ולקחו ממנו מסמכים שונים ותמונות, בין היתר מכתבי אהבה שכתב הגנרל בארקר לקטי אנטוניוס. לאחר מכן הוחרם הבית על ידי השלטונות הבריטיים ושימש מתקן צבאי, בו שהו את חיילי רגימנט ה"היילנדרס" הסקוטי. ב-13 באפריל 1948 הותקפה שיירת הדסה בדרכה להר הצופים בסמוך לבית, אך במשך שעות רבות לא זכתה לעזרתם של החיילים הבריטים שנכחו במקום. רק באיחור ניכר ולאחר עשרות אבדות בין נוסעי השיירה ניאות הפיקוד הבריטי להורות לחייליו על התערבות ופינוי הנפגעים, והם פונו בתחילה לבית המופתי שם טופלו בידי רופאי הדסה.
לאחר מלחמת העצמאות נותרה שכונת שייח' ג'ראח מצדו המזרחי של הגבול, תחת שלטון ירדן. למופתי לא הותר לשוב לירושלים גם תחת שלטון ירדן, והבניין הועבר לרשות בית המלוכה ההאשמי ושימש את הלגיון הירדני. לאחר מכן הוחזר הבית לשימושה של קטי אנטוניוס. הבית הורחב באגפים נוספים והוסב לבית מלון שנקרא "מלון שפרד" (מאנגלית: Shepherd – רועה). במהלך מלחמת ששת הימים המלון שימש את מנהל אונר"א בירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד ירושלים בעקבותיה, עבר הנכס לרשותו של האפוטרופוס על נכסי נפקדים. הוא המשיך לשמש כמלון משך שנים אחדות בניהולן של שתי נשים ערביות קשישות, ואז נסגר. עד תחילת שנות ה-80 עשתה ממשלת ישראל שימוש בבניין לצרכים ממשלתיים שונים, לתקופות קצרות. בין היתר הוא שימש את משרד המשפטים ומערכת בתי המשפט, ואת משרדי קמ"ט ארכאולוגיה של המנהל האזרחי ביהודה ושומרון.
היסטוריה > רכישה יהודית

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ב-5 בנובמבר 1985 נרכשו הקרקע והבניין שעליה בידי חברת הנכסים C & M Properties שבשליטת ארווינג מוסקוביץ, מידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים, במטרה להקים במקום שכונה יהודית, כחלק מהרצון ליישב יהודים ברחבי מזרח ירושלים. החברה הגישה בקשה לאשר בניית שכונה במתחם, ובמשך 20 שנה נמנעה עיריית ירושלים להעניק אישור בנייה לפרויקט תוך שמוגשות התנגדויות שונות לוועדות התכנון והבנייה. עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה בשנת 1987 נחכר הבניין בידי משמר הגבול ושימש אותו (בשם בסיס שפר) במשך 15 שנה עד להקמת מבנה קבע חליפי בסמוך. מאז עמד מבנה מלון שפרד ריק ונטוש.
בשנת 2005 הוסרו כל ההתנגדויות שמנעו מתן אישור בנייה, וב-6 בנובמבר 2008 הוגשה בקשה מחודשת להיתר בנייה. ב-2 ביולי 2009, העניקה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה של עיריית ירושלים היתר בנייה המאפשר את תחילת העבודות. התוכניות שאושרו כוללות הקמת 20 יחידות דיור במקום ב-2 קומות וחניון תת-קרקעי, תוך שימור חלק הבניין שהיה ביתו המקורי של המופתי. לחצים מצד מחלקת המדינה האמריקאית לעצור את הבנייה, כ"הפרה של המאזן הדמוגרפי במזרח ירושלים" נדחו על ידי ראש ממשלת ישראל אשר טענה שאין לה סמכות חוקית לעצור בנייה שאושרה כחוק בירושלים, וכי אין לדבר כל קשר להקפאת הבנייה ביהודה ושומרון, שהייתה בתוקף בשנה זו. גם בתוך ישראל הייתה תוכנית הבנייה במלון שפרד לסלע מחלוקת בין השמאל לימין, כאשר גופי שמאל ראו בו פרובוקציה וחבלה במאמצי השלום, בעוד גופי ימין ראו בו מימוש זכותם של יהודים להתיישב בכל חלקי ירושלים.
בתחילת 2011 נהרס המלון לשם הקמת שכונה יהודית חדשה שבה יגורו 20 משפחות. ב-2012 בג"ץ דחה על הסף עתירה שהגישה נכדתו של חוסייני נגד מכירת המלון.
הערות שוליים

↑  מלון פאלאס, איציק שוויקי, המועצה לשימור אתרים
↑  O Jerusalem!, page 142
↑  עוד יריה ואחריב את כל השכונה, על המשמר, 10 במרץ 1948
↑  איך הושמדה השיירה להדסה, דבר, 3 באפריל 1949
↑  באתר משרד החוץ: Behind the Headlines: Background information from the Municipality of Jerusalem regarding the Shepherd Hotel building כתוב שהוא עבר לבעלות בית המלוכה ההאשמי
↑  קטי אנטוניוס קמה לתחיה, מעריב, 22 באוקטובר 1952
↑  ניר חסון, הזמן הוורוד של מלון שפרד בשכונת שייח' ג'ראח במזרח ירושלים, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2009 כתוב שהיא לא שבה לבית. ב-O Jerusalem עמוד 142 כתוב שהיא שבה לבית רק פעם אחת בחייה והוא היה הרוס.
↑  Roy E. Skinner, Jerusalem To Baghdad, 1967-1992: Selected Letters, page 31
↑  מלון שפרד, מעריב, 21 בספטמבר 1967
↑  אורי אבנרי, על-צד-שמאל
1 2  הודעת דובר עיריית ירושלים באתר משרד החוץ
↑  דני רובינשטיין, הכלכלה הפלסטינית: מלון על פרשת דרכים, באתר כלכליסט, 20 ביולי 2009
↑  בג"ץ 308/11 הגב' מונה חוסייני נ' ראש הממשלה
↑  ארה"ב: בנייה במזרח ירושלים - רק תחת מו"מ, באתר nrg‏, 20 ביולי 2009
↑  "המקרה של מלון שפרד: נשיאת שם ירושלים לשווא כדי לחבל בשלום - שלום עכשיו". שלום עכשיו. 2009-07-29. נבדק ב-2017-10-19.
↑  דנה צוק, ‏ח"כים ופוליטיקאים מארה"ב באו לשייח ג'ראח, באתר גלי צה"ל, 17 באוגוסט 2009 (הקישור אינו פעיל)
↑  איתמר לוין, נדחתה על הסף עתירה נגד מכירת מלון שפרד, באתר News1 מחלקה ראשונה, 3 באפריל 2012
בית המופתי, צילום אוויר משנת 1933, עת התגוררו בו ג'ורג' וקטי אנטוניוס
מנחם אילן

| --- | --- |
אילן, 1998
אילן, 1998
 לידה:  1931 תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  17 באוגוסט 2024 (בגיל 93 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 תקופת כהונה:  ? – 17 באוגוסט 2024 
 תקופת הפעילות:  ? – 17 באוגוסט 2024 
 תפקידים בולטים:  נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב, שופט בפועל בבית המשפט העליון
 
מנחם אילן (1931 – 17 באוגוסט 2024) היה משפטן ישראלי שכיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב בשנים 1995–2000 וכשופט בפועל בבית המשפט העליון.
ביוגרפיה

אילן נולד בתל אביב, למד בבית הספר תחכמוני ולאחר מכן בישיבת בני עקיבא כפר הרואה. לאחר שירות בצה"ל בשנים 1949–1950 למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה והוסמך כעורך דין ביולי 1958. אילן עבד מספר שנים בפרקליטות המדינה כעוזר פרקליט המחוז, ובין השאר הופיע כתובע במשפטו של שלמה וינקרוט בפני השופט אליעזר מלחי, דבר שהביא אותו לאחר שנים, בהיותו כבר שופט, להופיע כעד תביעה במשפטו של מלחי. לאחר תקופה קצרה כעורך דין פרטי בשנים 1962–1963, נתמנה בתחילת 1964 לשופט בבית משפט השלום בתל אביב. בספטמבר 1976 קודם אילן לבית המשפט המחוזי. אילן דן במספר משפטי שוחד מפורסמים, שהנודע בהם היה משפטו השני של אשר ידלין, בו זיכה אילן את ידלין מכל אשמה. במשפט נוסף זיכה אדם שהציע טובות הנאה לחבר מועצת עיריית בת ים כדי שיעבור למפלגה אחרת, מאשמת הצעת שוחד, בקובעו, על פי החוק באותם ימים, שהצעה כזאת כלל איננה שוחד. בשנת 1992 מונה אילן לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב, ובשנת 1995 מונה לנשיא בית המשפט. בשנת 2000 פרש אילן לגמלאות. לאחר פרישתו עסק בגישור, וכיהן בוועדות ציבוריות שונות, בהן הוועדה הציבורית לפי חוק מימון מפלגות.
אילן נתמנה לשופט בפועל בבית המשפט העליון בספטמבר 1998 לתקופה של מספר חודשים. בתקופת כהונתו בעליון היה בין שופטי הרוב שהכריעו נגד הסגרתו של סמואל שיינביין לארצות הברית, עקב היותו אזרח ישראלי, למרות שהתגורר כל חייו בארצות הברית.
אילן ניהל אורח חיים דתי.
נפטר באוגוסט 2024.
הערות שוליים

↑  הוסמכו 36 עורכי דין חדשים, דבר, 31 ביולי 1958
↑  הנימוקים לזיכוי וינקרט נראו תמוהים בעיני, דבר, 12 בינואר 1967
↑  למכירה חלקים ואביזרים, מעריב, 29 בדצמבר 1963
↑  מונו שופטים לבימ"ש מחוזי, דבר, 14 בספטמבר 1976
↑  אבי בטלהיים, לאחר 6 שנים של עינוי הדין זוכה נאשם מאשמת השוחד, מעריב, 12 באוקטובר 1978
החל משפט השוחד של רכז רכישות, מעריב, 24 בנובמבר 1978
עובד אוניברסיטת ת"א זוכה מקבלת שוחד, מעריב, 17 ביולי 1979
↑  אשר ידלין זוכה מכל אשמה, דבר, 26 בספטמבר 1978
↑  אבי בטלהיים, החוקר הפרטי אברשה אהרונסון זוכה משוחד פוליטי בבת ים, מעריב, 3 במאי 1979
וראו גם: אליהו סעדון זוכה מאשמה, דבר, 28 ביוני 1977
↑  הודעה בדבר הרכב הוועדה הציבורית, ילקוט הפרסומים 5587
↑  הודעה על מינוי שופט, ילקוט הפרסומים 4653
| שופטים לשעבר בבית המשפט העליון |
| --- | --- | --- |
| נשיאים | זמורה • אולשן • אגרנט • זוסמן • לנדוי • כַהן • שמגר • ברק • ביניש • גרוניס • נאור • חיות |  |
| שופטים | דונקלבלום • חשין • אסף • זילברג • ברנזון • גויטיין • ויתקון • כהן • מני • הלוי • קיסטר • עציוני • שרשבסקי • בן-פורת • אשר • אלון • בכור • בייסקי • לוין • כהן • כהן • לוין • בך • נתניהו • חלימה • גולדברג • מלץ • אור • מצא • חשין • זמיר • דורנר • טל • שטרסברג-כהן • קדמי • טירקל • אנגלרד • ריבלין • פרוקצ'יה • לוי • ארבל • זילברטל • רובינשטיין • ג'ובראן • דנציגר • שהם • מלצר • מזוז • הנדל • קרא • ברון • פוגלמן |  |
| שופטים במינוי זמני | בקר • זהר • לוין • צלטנר • כהן • בן-עתו • שילה • שינבוים • אבנור • וייס • בן דרור • וינוגרד • ולנשטיין • אריאל • אלוני • בן יאיר • גולדברג • אלון • אילן • זועבי • ברלינר • עדיאל • חשין • שוחט |  |
ראו גם: שופטים מכהנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309854905171  ISNI: 0000 0004 0197 8991  VIAF: 297024257   WorldCat (עם VIAF): 297024257
מוסר (הלכה)

| --- | --- |
 תלמוד בבלי:  מסכת ברכות, דף נ"ח, עמוד א'; מסכת גיטין, דף ז', עמוד א'; מסכת בבא קמא, דף קי"ז, עמוד א'
 משנה תורה:  ספר נזקים, הלכות חובל ומזיק, פרק ח', הלכות א'–י"א
 שולחן ערוך:  חושן משפט, סימן שפ"ח
 
מוֹסֵר (במקור: מסור) הוא כינוי לאדם המלשין על חברו למלכות, בין על עוול ממוני (כגון העלמת מס) ובין על עבירה פלילית אחרת. על מוסר חל דין רודף ועל כן מותר להורגו כדי למנוע את המסירה. מוסר מוגדר כרודף היות שקיים חשש שהמלכות תהרוג את הנמסר, אף במקום שלפי כללי המלכות אין דינו מוות.
מקור הדין וטעמו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מקור הדין הוא בתלמוד הבבלי, שם נקבע שאף מי שמוסר את חברו על ממון חברו, מותר להורגו משום שגורם להריגת חברו, שכיון שחברו נופל בידי המלכות, המלכות אינה מרפה ממנו. דיני מוסר נדונו, במשנה תורה לרמב"ם ובשולחן ערוך.
רבי נתן מברסלב כתב בדרשה חסידית כי ההיתר להרוג מוסר אפילו שמסר רק ממון, הוא כיוון שפגיעה בפרנסת יהודים היא פגיעה בתשתית שעליה מתבססת האמונה, ובלשונו: ”עִקַּר הַמַּעְיָן שֶׁמִּשָּׁם גְּדֵלָה הָאֱמוּנָה”.
הגדרה

הרמב"ם קובע כי "אסור למסור ישראל ביד גויים, בין בממונו בין בגופו, ואפילו רשע ובעל עבירות, ואפילו היה מיצר לו ומצערו". הרמב"ם יוצר הבחנה בין שני סוגי מוסרים, "שנים הם המוסרין: המוסר חבירו ביד עכו"ם להורגו או להכותו, והמוסר ממון חבירו ביד עכו"ם או ביד אנס שהוא כעכו"ם, ושניהם אין להם חלק לעוה"ב".
כל דין מוסר הוא במי שמגלה רכוש של זולתו מיוזמתו ומרצונו החופשי, אך אם נכפה עליו לספר הוא פטור. על פי ספר החינוך, שמסנף את איסור מוסר לרכילות, הכפייה לספר לא חייבת להיות בעינוי גופני או באיום על עינויים, אלא אף באיום ללקיחת כספו או רכושו של המוסר.
היחס למוסר > הריגת המוסר

כדי למנוע ממוסר למסור, מותר להרוג אותו אפילו בזמן שלא דנים דיני נפשות, אבל רק שהאדם עומד במריו לאחר שקיבל התראה שלא למסור את זולתו. יש האומרים כי אין להורגו, אם אפשר למנוע את המסירה על ידי פגיעה באחד מאיבריו, כמו לחתוך לשונו או לעוורו, שכן דינו של מוסר אינו גרוע מדין רודף, שם מתקיימת אפשרות זו.
מוסר מוגדר כרודף גם בעבירות שהמלכות אינה גוזרת עליהן מיתה. הראשונים מבארים שהמוסר נחשב לרודף במקרי העלמת מס מחשש שהמלכות תייסר את הנמסר ותהרוג אותו שמא יש לו יותר. בספר היראים מבואר שיש חשש שכשיבואו הגובים, יימנע המוסר מלשלם ויהרגוהו על מנת ליטול הממון.
מכיוון שההריגה איננה בגדר של עונש אלא מניעת המעשה, לאחר שכבר ביצע את המסירה אסור להורגו, אלא אם כן הוא נעשה מועד למסור, ועלול למסור שוב. השולחן ערוך קובע: כי "מי שמוחזק ששלשה פעמים מסר ישראל או ממונם ביד עכו"ם, מבקשים עצה ותחבולה לבערו מהעולם". וכן פוסקים התשב"ץ והכתב סופר. ה"חזון איש" פסק כי "בזמן הזה" אסור להרוג מוסר.
היחס למוסר > מסירת המוסר לשלטונות

על פי רבנו אשר מלוניל במקרה של מוסר מועד, הדרך להתמודד איתו היא למוסרו בעצמו ביד השלטון. על פי בעל הטורים לאחר התראה "מצווה למוסרו ביד השלטון". אדם נוסף שמותר למוסרו ביד השלטון לפי בעל הטורים הוא מי שמיצר ומצער לציבור, אבל לא ליחיד. "וכל המיצר לציבור ומצערם מותר למסרו ביד השלטון להכותו ולקנסו ולאסרו".
היחס למוסר > גינוי מוסרי וחברתי

בקהילות היהודיות היחס לאנשים שגרמו ליהודים או רכושם להמסר לידי גויים, היה יחס כאל בוגדים ורשעים - "שהוא רשע ואין לך פסול יתר מזה". לפי הרמב"ם למוסר אין חלק לעולם הבא, ויצא מכלל ישראל ונחשב לפחות מגוי. ובדומה סובר המהר"ל שמוסר ופורש מדרכי ציבור הם עניין אחד, וכותב "וכן המוסר ממון ישראל ביד גוי הוא מדרכי המינות, אשר אינו חס על ישראל בעל אמונתו, ומוסרו ביד הגוי".
השלכות מעשיות שמרחיקות אדם שנחשב למוסר מהקהילה היהודית, הם פסילתן וגניזתן של כתבי קודש שכתבם מוסר, כדין ישראל מומר או כותי וכן פסילתו של מוסר לתת עדות בבית דין.
היחס למוסר > הריגת מוסרים שתועדה בהיסטוריה

במאה השנייה בארץ ישראל, ר' אלעזר בן רבי שמעון ורבי ישמעאל בן רבי יוסי היו מסגירים למוות גנבים יהודים, ורבי אלעזר אף גרם למותו של כובס שהעליב אותו. לדעת כמה מהפרשנים, מותר לממונים מטעם השלטון למסור למלכות כי זהו תפקידם, בדין שנקרא 'הרמנותא דמלכא' (=צו המלך).
במאה השלישית בבבל, אדם שרצה להסגיר תבן של חבירו למס נהרג בידי רב כהנא, שנאלץ לברוח עקב כך לארץ ישראל. רב שילא נתן מלקות לאדם שקיים יחסי מין עם נכריה, ובשל חשש מהלשנה המית אותו.
במאה ה-12 בלוסנה, ר"י מיגאש סקל מוסר ביום כיפור בשעת נעילה, והרמב"ם העיד על תופעה נרחבת של הריגת מוסרים בארצות המערב.
במאה ה-13 בברצלונה, במאי 1279 הרשב"א כתב על הקזת דם דרך הזרועות של המוסר וידאלאן דה פורטה בן אסטרוק, בהוראתו והוראת ר' יונה מגירונדי, בנימוק של הוראת שעה.
במאה ה-14 הרא"ש העיד על תופעת המתת המוסרים: "וכן ראיתי באשכנז, וכן שמעתי בצרפת", והיה מעורב אישית בכמה מקרים. באווילה, הרא"ש תמך בגביית תשלום על הריגת מוסר בשם נהוראי. בסביליה, מוסר בשם דון פטרו הוצא להורג בתמיכתו, ויחד עם בניו ר' יהודה ור' יעקב פסק להרוג מוסר בשם יוסף בן שמואל.
במאה ה-15 בשטרסבורג, מוסר בשם שלמינט הוטבע בנהר בהוראת ר' שמואל שלטשטט רב העיר.
במאה ה-16 בבודון, מוסר הומת בחנק.
במאה ה-19 בטבריה פעל מוסר בשירות הפאשא אחמד אל-ג'זאר, וגרם לכליאת גדולי העיר למשך תשעה שבועות. לאחר ניסיון אחד שלא צלח להמיתו בחנק, יהודי המקום הצליחו להמיתו כאשר נפל למשכב. התיעוד לכך נשמר בדפוס הראשון של הספר שבחי הר"ן (שצורף לספר סיפורי מעשיות) במילים "וחנקו אותו", אך בדפוסים לאחר מכן נכתב רק "ומת". בהמשך אותה מאה, בעיירה נובו-אושיץ שבפודוליה, נהרגו שני מוסרים בשנת 1836, בהוראת ר' ישראל מרוז'ין, שנאסר לכמעט שנתיים ואז ברח לאוסטריה.