מרד הר הלבנון
המרד

האיכרים המרונים, אשר ישבו במרכז הר הלבנון וסבלו מדיכוי, דרשו שוויון זכויות לאיכרים בשם ה"ח'ט-י הומאיון" (או: "ח'ט'י שריף של גילח'אנה" - מסמך מטעם האימפריה המבטיח את שוויון כל האזרחים בממלכה), ופתחו במרד, בשנת 1858. לאחר זמן מה עמד בראש המרד טאניוס שאהין (אנ'), נפח ואחד ממנהיגי המרונים, יוסֻף כַּרַם.
טאניוס שאהין היה, למעשה, הגורם שליבה, התסיס והוביל את המרד. הוא התחיל את המרד במוקטעת כסרואן, ולאחר מכן השתלט (לעיתים מזומנות גם בדרכים דיפלומטיות) על אזור הצפון. לאחר שהשתלט על צפון הר-הלבנון שלח טאניוס שליחים מטעמו לכיוון מרכז הר-הלבנון, במטרה לגייס כפרים נוספים למרד. אולם בגלל היות אוכלוסיית הכפרים מעורבת מבחינה אתנית, כאשר השליטים דרוזים והאיכרים מרונים, הפכה המרידה באזור זה ממרד מעמדי למלחמה עדתית-דתית (1860). במהירות עוצבו שני המחנות בלבוש "חדש": השייח'ים הדרוזים מול האיכרים המרונים.
בתחילה צלחה ידיהם של המרונים בהנהגתו של טאניוס שאהין. המרונים צעדו ממחוז כסרואן אל מחוז אל-מתן המעורב וביחד עם תושבי האזור הבריחו את הדרוזים הלא מאורגנים מבתיהם והציתו אותם באש.
אך הדרוזים בעלי המסורת הצבאית המפוארת - עברו לשלב הבא של הלחימה:
עם הצטרפות דרוזים מאזור החורן, מתואלים, בדואים ומוסלמים אחרים הם התחילו לטבוח בזה אחר זה בתושבי הכפרים המרונים באזורים המעורבים שנפגעו. לעיתים קרובות אף הצטרפו אליהם כוחות צבאיים עות'מאניים ששהו בשטח, או נשלחו "להפריד בין הצדדים היריבים".
מן הכפרים עברו הדרוזים לעיירות ומן העיירות לערים. זה אחר זה נפלו הכפרים והעיירות כפרי בשל לידיהם של הדרוזים. הדרוזים מצדם לא פסחו בטבח גם על הנוצרים היוונים-אורתודוקסים, בני בריתם לשעבר.
בשנת 1860 פרסם עיתון המגיד כתבה ובה תיאור מעשי הטבח שביצעו הדרוזים בנוצרים:
...אשר שמעתי מאת כל הנעשה בסוריא...יותר משלשים אלף דרוזים וקאבילים שולפי חרב גבורים מלומדי מלחמה מנעוריהם, התקוטטו כאיש אחר על הנוצרים אשר בהרי הלבנון וסוריא, ובייחוד מרה נפשם על הנוצרים הידועים בשם כת המאראניטען (מרונים), השנואים מראש ומקדם, ורבו יחד ככל עת ומצוא, אך עתה עלתה חמתם עד להשחית יותר מאשר היה מלפנים. תקוותינו חזקה כי מלכי אייראפא (אירופה) יעשו סדרים שם, וימצאו הדרך הנכונה להגן על כל בעלי דתות אחרות גם לימים הבאים.
... ויתנפלו אליהם הפראים האכזרים, ויענום בכל ענויים קשים ונוראים, ויכום עד חרמה, זקן ובחור טף ונשים לא נמלט איש. גם בעיר Bat-din נהיה כדבר הזה. אנשי חיל תוגרמה אשר הועמדו להגן על הנוצרים מסרום לידי הפראים לעשות בהם כרצונם. בעיר דאיר-על-קאדר שרפו את בתי תפילות הנוצרים ואת הכמרים הרגו לפי חרב. אחרי אשר מלאו הדרוזים ידיהם בשלל ורצח כדי שבעם, הציתו את העיר מכל פנותיה וישרפוה ער היסוד. יותר מכ' (עשרים) אלפים משפחות נוצרים נהרגו ונטבחו כעיר ההיא. שני ימים רצופים נעשו התועבות הגדולות והנוראות בעיר ההיא.
באמצע שנת 1860, "נעלם" טאניוס שאהין מהנהגת המלחמה הבין-עדתית, כפי שאפשר ללמוד מחיבור של עד אלמוני (שכינויו הוא סווניר) שכתב: "אין שומעים עוד על טאניוס שאהין; ההוכחה החותכת על המפנה הראשון [בקרבות] החזירה אותו לאפילה, אשר ממנה לא היה צריך לצאת לעולם".
לטאניוס שאהין אמנם הייתה עדנה בצורת "חזרה" קצרה לזירת המאבק שהתבטאה בקרב בעוצמה קטנה: טאניוס התייצב בראש כוח קטן (שאותו ארגן "בשם הדת הנוצרית") ויצא למלחמה ממוקדת במתואלים (השיעים). אבל מלחמה זו לא צלחה (מעורבותו של טאניוס שאהין בפרשה אפופת מסתורין ומוטלת בספק).
התערבות חמש המעצמות (רוסיה, פרוסיה, אוסטריה, צרפת ובריטניה) בנעשה בהר הלבנון התרחשה רק כאשר החל המרד להתפשט לדרום הר-הלבנון ולסוריה השכנה. בסוף אותה שנה אמורות היו כל המעצמות לשלוח חילות מצב מטעמן לשם הרגעת הכוחות הלוחמים. לבסוף, רק הצרפתים שלחו כוח (אשר התפנה שנה לאחר מכן) אך עד הגעתו חלה רגיעה והמצב החל לחזור לקדמותו.
עם היעלמות משטרו של טאניוס שאהין השתלטו על הקאימקאמיות אנשים חדשים. החשוב שבהם היה יוסף כרם, שהוזכר לעיל, איש בעל קשרים ענפים בכנסייה המרונית, אשר העמיד את עצמו בראש הקאימקאמיה הנוצרית. מתוקף היותו הקאימקאם דן יוסף כרם עם טאניוס שאהין, אשר עדיין היה בעל השפעה מרובה בקרב האיכרים ושימש כנציגם, ועם השייח'ים הח'אזנים, על הסדר הפנימי שבו יישבו את ההדורים ויחלקו ביניהם את העוצמה השלטונית.
לבסוף, לאחר מהלכים פוליטיים בינלאומיים מורכבים, התנהל בשנת 1861 קרב קצר בין תומכי יוסף כרם לבין מגיני טאניוס שאהין. בסופו של הקרב נמלט טאניוס שאהין לביירות. רק לאחר מכן הגיעו להסכם אשר במסגרתו הפך טאניוס שאהין לחסר עוצמה פוליטית ממשית ומשפחות הח'אזנים קיבלו בחזרה את רכושם הנשדד.