גיוס חוץ לארץ
רקע היסטורי > יצירת קשר ראשוני ותחילת פעילות ההגנה באירופה

הגיוס הממוסד והמוצהר כגח"ל החל בפברואר 1948, אך ניצני הקשר בין ההגנה ושארית פליטת יהדות אירופה, הקמת הסניפים, האימונים והגיוס המצומצם החלו לפני כן - עוד מ-1946.
בתום מלחמת העולם השנייה חיו באירופה כמיליון יהודים ששרדו את השואה. הניצולים נותרו ללא בית וללא משפחה. המצוקה הייתה קשה, הם שכלו את בני משפחותיהם וחבריהם, שרדו בעצמם את התופת, ביתם לרוב חרב או נגזל על ידי אחרים, ולא היה להם לאן לחזור. מצד שני, האופציה להגר לארץ ישראל הייתה כמעט בלתי אפשרית, בגלל הגבלות העלייה שהטילו הבריטים. כך החלו הניצולים להתרכז במרכזים שונים. רבים התרכזו במחנות שהקצו להם בעלות הברית, בעיקר בגרמניה. מחנות אלו כונו מחנות העקורים. היו גם התרכזויות במבנים שונים בערים, חוות נטושות ועוד. בנקודות ריכוז אלו החלו לקום התארגנויות שונות, בניסיון להתגבר על המחסור והמצוקה, אך נעדר כוח מנהיגותי מרכז.
הקשר הראשוני בין יהודי ארץ ישראל לבין יהודי אירופה לאחר המלחמה היה במפגש שנוצר בין חיילים יהודים וארץ-ישראלים שלחמו בצבאות הברית ששחררו את אירופה, רובם חיילי הבריגדה היהודית ששרתו בצבא בריטניה. המפגש היה מרגש, והחיילים הארץ-ישראלים, אשר הזדעזעו ממצבם של הניצולים, נשארו באזור והחלו לסייע בהתארגנויות שונות.
במסגרת "ההגנה" החלו לפעול גופים נוספים שמטרתם הצלה ועלייה, כגון "המוסד לעלייה ב'" וארגון "הבריחה". אחד משליחי ההגנה היה ירמיהו רבינא, מי שהיה מאוחר יותר מפקד ההגנה בגרמניה, אך באותה תקופה הייתה פעילותו עדיין מצומצמת יחסית, ורק בהמשך הצליח הארגון להתפרס ברחבי אירופה. במקביל פעל "הוועד המרכזי של יהודי שארית הפליטה", והחל בארגון הצרכים השונים. מלבד אלה פעלו התארגנויות מקומיות ספונטניות כגון פרטיזנים, התארגנויות של הג'וינט ועוד.
למרות תרומתן של התארגנויות אלו, בלטו מספר בעיות שהצריכו בדחיפות הנהגה מסודרת, שתהיה אחראית על ההגנה העצמית במחנות. קושי מרכזי היה התקפות אנטישמיות שהתקיימו מדי פעם על הריכוזים היהודיים וסיכנו את הקהילה. מצד שני, בעקבות התקפות אלו נוצרו לעיתים ניסיונות נקמה של התארגנויות ספונטניות, שגם הן סיכנו את הקהילה. היה ניסיון להקים יחידות משטרה פנימיות מקרב הניצולים, אך ניסיון זה לא עלה יפה. על רקע הצורך בהתארגנות מנהיגותית שתרכז את ההכשרה ההגנתית, נולד הרעיון להקים באירופה שלוחה מסודרת של ההגנה. בפברואר 1946 נשלח לאירופה נחום שדמי (קרמר), מי שהיה מאוחר יותר למפקד ההגנה באירופה. שדמי החל בארגון הצרכים ובגיבוש דרכי הפעולה. תחילה פעל לריכוז הכוחות תחת הנהגה מסודרת: גיוס חיילי הבריגדה למשימה, קיבוץ של ארגוני פרטיזנים שונים (ביניהם ארגון "הנקם" ו"הצבא היהודי"), וגיוס מדריכים ושליחי ההגנה ארץ-ישראליים. משלחת תגבור מישראל הגיעה לאירופה בחודשים מאי-נובמבר 1947, ופעילות ההגנה הורחבה.
בתחילה הוקמו סניפים ראשונים במדינות מרכז אירופה - גרמניה, אוסטריה ואיטליה. בתקופה זו התמקד שדמי בהכשרת מדריכים ומפקדים. בהמשך נפתחו סניפים בארצות נוספות וההגנה התפרסה על פני 11 ארצות באירופה, שלוש בצפון אפריקה וכן בקפריסין. בכל מדינה הייתה מִפקדה והנהגה, וההגנה עסקה בחינוך, אימון קדם הגנתי והעפלה. האימון בדרך כלל היה חסר נשק בסיסי והתקיים ללא אמצעי לחימה.
על המגמות המרכזיות של ההגנה ניתן ללמוד מתוך נוסח השבועה שנאמרה על ידי כל מצטרף להגנה:
א. ללחום לעליית שארית הפליטה באירופה לארץ ישראל בכל הדרכים ובכל התנאים, כפי שייקבעו על ידי ההסתדרות הציונית העולמית.
ב. להגן על חייהם, שלומם וכבודם של אחיי היהודים, בכל מקום הימצאם ובהתאם להוראות הממונים עלי, מתוך נכונותי למלאן, בדייקנות וללא כל היסוס.
ג. לשמור על טוהר נשקי, על סודיות הארגון, ולהקדיש את חיי למלחמה הציונית-חלוצית ולמען תיכון עצמאותו המדינית המלאה של עם ישראל בארץ-ישראל.
מהשבועה משתקפות המטרות המרכזיות של הארגון בחו"ל: עלייה יהודית לארץ ישראל, הגנה, טוהר הנשק ומוכנות ללחימה לכינון עצמאות ישראל בארץ ישראל.
פן מרכזי נוסף במטרות ההגנה באירופה היה החינוך והרוח. שליחי הארגון ומפקדיו שמו בראש את החינוך המורלי לזקיפות קומה לאומית, כבוד עצמי וערכים. על כך מעיד משה בר-תקווה (מונדק פסטרנק), אחד המדריכים: "מטרת ההדרכה היא בעיקר לעודד את האנשים המדוכאים". מטרה זאת מצאה ביטוי בשיעורי העברית, ההשקעה המורלית והדוגמה האישית.
ואכן, יש הטוענים כי ההצטרפות לשורות ההגנה והפעילות במחנות חוללה בהדרגה שינוי משמעותי בנפש המתגייסים, בהתפתחותם הגופנית, החינוכית והמשמעתית, ובצביון המחנה, כפי שהעיד נחום שדמי: "מחנה פליטים אשר בו הוקם סניף שלנו, לבש צורה אחרת. כל מילה שלנו הייתה מתקבלת בהתלהבות...". חלק מהשליחים והמגויסים טענו כי סמכות ההגנה אכן התקבלה בהתלהבות וללא עוררין. שמואל ארנר, שהתגייס להגנה בגרמניה, מתאר את כמיהתו ונכונות הנוער להצטרף לארגון ההגנה מתוך מטרה אחת: עלייה לארץ ישראל, ומתוך כך קיבלו רבים את סמכות ההגנה.
ככל שעבר הזמן, והתקרבה השעה להחלטת החלוקה של האו"ם, הורגשה המתיחות והלחימה הצפויה בארץ ישראל. לפיכך הגביר שדמי עם הזמן את העיסוק בהכנה והכשרת המתגייסים למלחמה הצפויה בישראל.