stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רם הרשטין
ספרים מקצועיים

ניהול המותג - פיתוח אסטרטגיות תדמית מותג, הוצאת צ'ריקובר, 2000
מיתוג המודרני - גישות שיווקיות בניהול מותגים, הוצאת גלובס, 2004
עסק קטן - הצלחה גדולה, הוצאת מטר, 2011
עובדים עליכם בעיניים, הוצאת מטר, 2013
Creating & Managing Brand Image, Lambert Academic Publishing, 2015
ספרי שירה

עונות, הוצאת אשכולות פואטיקה, עורך: שוקי גוטמן, 2020
אנשי הקוקוריקו, הוצאת אשכולות פואטיקה, עורך: שוקי גוטמן, 2022
הערות שוליים

↑  החלטות מישיבת המועצה להשכלה גבוהה השתים-עשרה (עמ' 5), ‏12 בנובמבר 2013
↑  אתר חדשות ערוץ 2, ‏חברת ייעוץ בינלאומית: ת"א מותג אטרקטיבי יותר מטוויטר, באתר גלובס, 18 באוקטובר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298007805171  GND: 1123677050  ISNI: 0000 0004 0364 9956  LCCN: no2005115955  VIAF: 298615975   WorldCat (עם VIAF): 298615975
GMC מוטורהום

| --- | --- |

GMC motorhome
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  GMC PD-4501 Scenicruiser
 יצרן:  GMC
 שנות ייצור:  1978–1972
 יחידות שיוצרו:  12,921
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת אם:  ג'נרל מוטורס
 סיווג:  מעונוע (קרוואן)
 מרכב:  Longitudinally mounted front-engine and front-wheel drive
 אורך:  7.00 מטר (דגם בסיס גלגלים קצר)  7.90 מטר (דגם בסיס גלגלים ארוך)
 משקל:  4,800 ק"ג (כולל כושר העמסה מרבי, לדגם בסיס גלגלים קצר)  5,700 ק"ג (כולל כושר העמסה מרבי, לדגם בסיס גלגלים ארוך)
 בסיס גלגלים:  3,600 מ"מ (דגם בסיס גלגלים קצר)  4,100 מ"מ (דגם בסיס גלגלים ארוך)
 מפרט טכני
 מנוע:  V8 צילינדרים, 6.6 ליטר (מנוע אולדסמוביל)  V8 צילינדרים, 7.5 ליטר
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות תוצרת "ג'נרל מוטורס" סדרה "Turbo-Hydramatic 425" (אנ')
 מעצב:  Michael Lathers  (אנ') ממרכז העיצוב של "ג'נרל מוטורס"
GMC מוטורהום (באנגלית : GMC motorhome) היא מכונית הבנויה על שלדה של מיניבוס המשמשת כקרוואן (מעונוע) מתוצרת GMC חברת בת של קונצרן הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס אשר יוצרה בין השנים 1972–1978 בארצות הברית.
ממאפייניו

יוצרו 12,921 יחידות
מנוע קדמי אורכי
מנוע בנזין
סוג הנעה : הנעה קדמית
בלמים : בלמי דיסק קדמיים ובלמי תוף ב-4 הגלגלים האחוריים
קיבולת מכל דלק - 95 ליטר
מסגרת גוף הרכב הותקנה על מסגרת סולם הפלדה של השלדה באמצעות מבודדי גוף. בניית הגוף מורכבת ממסגרת קשיחה העשויה מפלטות אלומיניום מרותכים. הרצפה הייתה של דיקט ימי. לוחות הגוף עשויים פלסטיק מחוזק בסיבים (פיברגלס).
תאים תחתונים אחוריים מספקים מקום לגנרטורים.
בקדמת הרכב לא היו דלתות של נהג או של נוסע. דלת חללית בצד ימין סיפקה גישה לתא הנוסעים הראשי. בחלק האחורי של הרכב ניתן היה להסיר את כל הלוח האחורי על ידי שחרור סדרה של ברגים, ולאפשר התקנה או הסרה של מיטות, מכשירים ושאר פריטים מגושמים אחרים.
בחלק האחורי של הרכב הותקן מכל מים לשתייה - 110 ליטר
גלריה

דגם "GMC מוטורהום"
דגם "GMC מוטורהום", שנת 1976
דגם "GMC מוטורהום"
דגם "GMC מוטורהום"
דגם "GMC מוטורהום"
דגם "GMC מוטורהום" - מבט לתא הנהג
דגם "GMC מוטורהום" - מבט לתוך הקרוואן
דגם "GMC מוטורהום" - מבט לפינת האירוח
דגם "GMC מוטורהום" - מבט למקלחת ולשירותים
שרטוט המבנה הפנימי של דגם "GMC מוטורהום"
ראו גם

מעונוע
הערות שוליים

↑  "GMC מוטורהום" - היסטוריה gmcmi.com/basic-history
↑  היסטוריה קצרה של ה"מוטורהום" silodrome.com/history-gmc-motorhome
↑  דגם "GMC מוטורהום", מנוע הנעה קדמית hagerty.com/media/car-profiles/gmc-motorhome
מגדל המים בקישינב

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מגדל מים, מוזיאון 
 מיקום:  קישינב 
 מדינה:  מולדובה 
 הקמה ובנייה
 סגנון אדריכלי:  לקטנות 
 
 קואורדינטות:  47°01′10″N 28°49′20″E﻿ / ﻿47.01930556°N 28.82222222°E﻿ / 47.01930556; 28.82222222
  (למפת קישינב מוגדלת) מגדל המים בקישינב(למפת קישינב רגילה) מגדל המים בקישינב
 
מגדל המים בקישינב (ברומנית: Turnul de apă din Chișinău) הוא מונומנט, שנבנה בסוף המאה ה-19 על ידי אלכסנדר ברנרדזי (אנ'), ממוקם ברחוב מיטרופוליט בניולסקו-בודוני 2, קישינב, מולדובה. זה היה חלק עיקרי ממערכת המים (אנ') של קישינב. המפלס העליון נבנה מעץ ונהרס ברעידת אדמה. ב-1980–1983, המבנה שוחזר. כיום, מגדל המים משמש חלק ממוזיאון העיר קישינב, המכיל פריטים מהמאה ה-15 עד ה-20. המפלס העליון הוא מרחב לתערוכות ציורים ותצלומים מורשתיים ומודרניים, כמו כן אירועי תרבות שונים.
היסטוריה

ברגע שהמגדל הושלם, ממשלת העיר פתחה את רשת הביוב הראשונה בעיר, שתוכננה בתקופת כהונתו של ראש העיר קרול שמידט (אנ'). המגדל החל לשרת את החלק המרכזי של העיר, עם קיבולת של כ-2,000 טון מים ליום.
מגדל המים היה בשימוש עד ל-1940, והחל מאותה שנה הוא היה בניין ששימש כבאים, כאשר המפלס העליון החזיק מכל מים. מגדל המים הוסב למוזיאון ב-1971.
מבנה

גובה מגדל המים הוא 22 מטרים (72 רגל). הקירות בנויים מסלע, עם כמה שורות לבנים. רוחבם נע בין 50 סנטימטרים (20 אינץ') במפלס העליון עד ל-2 מטרים (6 רגל 7 אינץ') בתחתית. בתוך מגדל המים, יש גרם מדרגות לולייני. עם שיפוץ המגדל, הותקנה מעלית. בעבר, במגדל זה, היה מטה של מוזיאון ההיסטוריה של קישינב.
הבניין ספג נזקים מבניים משמעותיים במהלך רעידות האדמה (אנ'), במחוז ורנצ'אה (אנ') ב-1990, וכתוצאה מכך, המגדל היה סגור למשך כ-10 שנים. ב-2000, המוזיאון נפתח לזמן קצר, אך זמן קצר לאחר מכן, המבנה שוחזר מחדש. עבודות השחזור הסתיימו ב-2011, עם שיפורים קלים ב-2013.
מגדל דומה נבנה במעבר הרחובות ואסיל אלכסנדרי ו-ורוניקה מיקל, אך הוא כבר לא קיים.
לקריאה נוספת

Colesnic, Iurie (1997). Chișinău. Enciclopedie. Chișinău. p. 117.
הערות שוליים

↑  Muzeul orașului Chișinău (Turnul de apă) (אורכב 20.07.2018 בארכיון Wayback Machine). orasulmeu.md (in Romanian)
↑  Vom putea urca în Turnul de apă (אורכב 16.10.2020 בארכיון Wayback Machine). Timpul de dimineață. Accessed on November 13, 2011.
↑  Muzeul istoriei orașului Chișinău (אורכב 16.10.2020 בארכיון Wayback Machine). prospect.md. Accessed on March 28, 2020.
1 2  Colesnic 1997, p. 117.
פרויקט ים המלח

"פרויקט ים המלח" הוא סדרת עבודות, שיצר האמן הישראלי פנחס כהן גן בשנים 1972–1973 בהן ים המלח משמש כמטאפורה להגירה ולמעמדו של האמן בחברה.
תיאור

סדרת העבודות "פרויקט ים המלח" נוצרה בראשית שנות ה-70 על ידי פנחס כהן גן. כהן גן הגדיר את הפרויקט כ"יצירת תנאי חיים בסביבה מתה יחסית". מרכזו של הפרויקט היה הכנה ותיעוד של שתי פעולות - בניית סירה מעץ והשטתה במסלול בו "השתיל" האמן שרוולי ניילון המלאים מים מתוקים, שבהם גדלים דגים. הסירה נבנתה באביב 1973 בעכו על ידי משפחה ערבית העוסקת בדייג. הבנייה הגיע למצב של שלד, ברוחב של 120 ס"מ, באורך של 300 ס"מ, והיא לא הושטה במים לבסוף. בשלב השני, שבוצע במאי 1973, חוברו שרוולים עשויים פוליאתילן אל מעיין באזור עין-רואר, דרומית לעין פשחה (כיום עינות צוקים). השרוולים הונחו בתוך ים המלח וכהן גן החזיק בהם דגים.
ההצגה הראשונה של הפרויקט הייתה בתערוכה "פנחס כהן גן: פעילויות 1972-1974", שהתקיימה במוזיאון ישראל בין התאריכים 13 באוגוסט 1974 - 13 בספטמבר 1974. בתערוכה הציג כהן גן את הסירה, תיעוד צילומי של הפרויקט וכן מיצב שכלל שולחן עבודה, מכלי מים ופריטים נוספים.
חלק מן הרישומים שעשה כהן ככן עובדו לסדרה של הדפסים, כגון העבודה "כיווני הרוחות בים-המלח: ערב, צהרים, בוקר" (1976).
לקריאה נוספת

הררי, דרור, "פעילויות חסרות תוחלת: על השתלות פרפורמטיביות, זהות ואוטופיה ביצירתו המוקדמת של פנחס כהן גן", תיאוריה וביקורת 45, חורף 2016, עמ' 57–89
הערות שוליים

↑  ראו: עומר, מרדכי, תיקון, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, תל אביב, 1998, עמ' 133-132.
מזרקת נפטון (גדנסק)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מזרקה 
 על שם:  נפטון 
 כתובת:  Długi Targ 
 מיקום:  גדנסק 
 מדינה:  פולין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1633
 תאריך פתיחה רשמי:  1633 
 סגנון אדריכלי:  מנייריזם, רוקוקו 
 
 קואורדינטות:  54°20′55″N 18°39′12″E﻿ / ﻿54.34856389°N 18.65338056°E﻿ / 54.34856389; 18.65338056
  (למפת גדנסק מוגדלת) מזרקת נפטון(למפת גדנסק רגילה) מזרקת נפטון
 
מזרקת נפטון (בפולנית: Fontanna Neptuna) היא מזרקה היסטורית בגדנסק, יצירת מופת בסגנון מנייריזם-רוקוקו, ואחד מהאתרים הנודעים של העיר. המזרקה ממוקמת בשוק Długi Targ מול הכניסה לחצר ארטוס. היא הוקמה בתחילת המאה ה-17. הקשובים (אנ') מכנים את הפסל "Krësztof".
היסטוריה

ב-1549 אותרה באר לא מוכרת ליד הכניסה לחצר ארטוס, שאולי היו בה חלקי מתכת דקורטיביים. הבאר הייתה ממוקמת מעט קרוב יותר לנהר מוטוואבה.
הרשויות המקומיות של גדנסק, יחד עם ראש העיר ברתולומאוס שכמן, רצו להקים אנדרטה בולטת יותר. המזרקה החדשה הייתה אמורה להיבנות במרכז חזית חצר ארטוס, מהשער הירוק תיראה המזרקה עם בית העירייה הראשי ברקע, עם הפנייה ל-Long Lane. נפטון – אל הים – היה אמור להיות ממוקם מול בתי מגוריהם של מלכי פולין,[דרוש מקור] בזמן שהותם בדנציג. האל המיתולוגי היה אמור להרכין את ראשו אליהם. למזרקה היו אמורות להיות משאבות תת-קרקעיות לחבר את המזרקה לפוטוק סידלצקי ליד שוק Sienny, אך הלחץ היה נמוך מדי.
בין 1606 ל-1615 היו תוכננו הפיסול והיציקה. את האנדרטה הקים הפסל אברהם ואן דן בלוק (1572–1628), עם הפסל של פיטר הוזן הפלמי. הפסל נוצק מברונזה בשנת 1615 בגילדת היציקה של העיר על ידי גרדט בנינג. משקל דמות נפטון הוא 650 קילוגרם. הכן שעליו נמצא נפטון עשוי טוף שחור. המזרקה היא בסגנון המנייריזם הפלמי. מתקני המים נוצרו על ידי אוטומאר פון ווטנר, ומערכות המים תוכננו על ידי אדם ווייב. מכלי המים היו ממוקמים על הגג של בית העירייה הראשי וחצר ארטוס. עד המחצית השנייה של המאה התשע-עשרה, לפני שמערכת המים התת-קרקעית עברה מודרניזציה, המזרקה פעלה רק כמה ימים בשנה. בעבר המזרקה הייתה צבועה.
המזרקה החלה לפעול ב-9 באוקטובר 1633, העיכוב נגרם עקב שיבושים רבים: שיפוץ חצר ארטוס, בעיות בחוזק מערכת המים, מלחמת פולין-שוודיה ומותו של אברהם ואן דן בלוק. בשנת 1634 הוקפה המזרקה בגדר מעוטרת בעיטים פולניים מוזהבים. חנוכת המזרקה התקיימה ב-23 במרץ 1634. בין השנים 1757 ו-1761, יוהאן קרל סטנדר יצר למזרקה ולבסיסה חלקים חדשים, והנפח הראשי יעקב בארן שיחזר והחליף את הסורג השבור. כך קיבלה המזרקה את מאפייני סגנון הרוקוקו.
בשנת 1927 שופצה המזרקה. בשנות ה-30 הוציאו הנאצים את העיטים הפולנים ההיסטוריים מגדר המזרקה כחלק מהסרת ההיסטוריה והמורשת הפולנית של העיר. המזרקה נפגעה במהלך מלחמת העולם השנייה ועברה לפרצ'ואו שנכבשה על ידי הגרמנים. לאחר מלחמת העולם השנייה המזרקה שופצה בין 1950 ל-1954 והוחזרה לפעולה ב-22 ביולי 1957. קישוטי העיטים הפולנים ההיסטוריים שעל הגדר שוחזרו. בשנת 1988 במסגרת עבודות שיפוץ, כוסו איברי המין של דמות המזרקה בעלה תאנה. המזרקה עברה שיפוץ מלא בין ספטמבר 2011 לאפריל 2012.
גלריה

האנדרטה כשהעיט הפולני לפניה ובניין העירייה ברקע
בסיס האנדרטה
מזרקת נפטון וסביבתה בשנת 1838.
אי שם באירופה

| --- | --- |
 מבוסס על:  על פי הרעיון של בלה באלאז'
 בימוי:  גזה פון רדוואני 
 הופק בידי:  גזה פון רדוואני
 תסריט:  בלה באלאז' ונוספים
 עריכה:  Félix Máriássy 
 שחקנים ראשיים:  Artúr Somlay מיקלוש גאבּור György Bárdy 
 מוזיקה:  Dénes von Buday 
 צילום:  Barnabás Hegyi 
 מדינה:  הונגריה 
 חברה מפיצה:  Radványi produkció, MAFIRT
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1948
 משך הקרנה:  100 דק' 
 שפת הסרט:  הונגרית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אי שם באירופה (בהונגרית: Valahol Európában) הוא סרט הונגרי שצולם בשנת 1947 וב-1 בינואר 1948 הייתה הצגת הבכורה של סרט הדרמה שביים גזה פון רדוואני.
עלילה

הסרט מתרחש במהלך מלחמת העולם השנייה. הדמויות שלה הן ילדים יתומים וחסרי בית שמסתובבים בהונגריה בכנופיות ומפרנסים את עצמם כפי שהם יודעים: הם גונבים אוכל. בקרוב יוציאו נגדם צווי חיפוש ומעצר. למזלם הם מוצאים טירה על גבעה צחיחה שנראית נטושה. עם זאת, הטירה לא בלתי מיושבת, אלא מאוכלסת על ידי מנצח לשעבר, פטר שימון, שחי שם לבדו, מאוכזב מהעולם. הילדים סולדים תחילה מהמבוגר, הם כמעט תולים אותו, אבל עד מהרה מתיידדים איתו ואפילו מחבבים אותו. שימון לא משקר להם או בוגד בהם כמו המבוגרים האחרים. יתרה מכך, הוא מעורר אותם למודעות עצמית. מלמד אותם שחרות היא הערך החשוב ביותר לו זכאים כל בני האדם (לרבות הם הילדים). יחד הם משפצים את הטירה הרעועה תוך כדי שריקת המרסייז, המנון צרפת. עם זאת, הילדים נחשפים וכמה וכמה מבוגרים יוצאים לדרך כדי ללכוד אותם. הם לא רוצים לוותר על החרות שלהם, ונלחמים עליה והם אפילו מצליחים לגרש את המבוגרים, אבל במהלך קטטה, אחד הילדים הקטנים, קוקשי, נפצע אנושות מרובה ציד. הם נאלצים לקחת אותו לכפר, אף על פי שיודעים שיילכדו. קוקשי מת, אך שימון מביא מהעיר צו שמשחרר את הילדים מהעונשים בשל השוד שביצעו (כמו חנינה) ואף מעביר את הטירה לרשותם.
הסרט

אחרי מלחמת העולם השנייה, כל מפלגה משמעותית שקמה בהונגריה ייסדה חברת הפקת סרטים משלה כדי לצלם סרטים שהיו כי מתאימים לאידאולוגיה שלה. בהיעדר הון פרטי, לא ניתן היה ליצור יצירות חדשות ומצטיינות לכן בסופו של דבר צו ממשלתי משנת 1947 עזר לשבור את המבוי הסתום והעניק לכל חברת סרטים כזו 200,000 פורינט הונגרי סיוע או קרדיט לצילומים. חברת הוניה (Hunnia Filmgyár Részvénytársasag) ששמה השתנה למאפילם (Mafilm) חתמה על חוזים עם שלושה יזמים, לרבות עם הפקת Radványi Mafirt שנוסדה על ידי המפלגה הקומוניסטית ההונגרית שתכננה לצלם את הדרמה הקולנועית "אי שם באירופה". רדוואני היה מפיק את הסרט במקור בקופרודוקציה הונגרית-רומנית ואחר כך הונגרית-אוסטרית, אך המשא ומתנים שלו הסתיימו בכישלון. למרות זאת, הסרט, שהוא התחיל לצלם ב-25 באוגוסט 1947, הייתה הראשונה ששהסתיימה מכל היתר. בסגל הופיעו כמעט כל השמות הגדולים של הקולנוע ההונגרי באותה התקופה ואפילו חברי הדור הבא הכי משמעותיים שיחקו.
גיבורי הילדים נבחרו מבתי יתומים. עם זאת, הם לא מצאו את השחקן לתפקיד קוקשי זמן רב, עד שהבחינו בלאצי הורבאט, בנה הקטן של המנקה מפעל הסרטים, שהפך לקוקשי. הילדים כמעט שיחקו על עצמם ממש בסרט. בחיים האמיתיים הם אכן היו פושעים קטנים (הם גנבו תפוחים, השתכרו באחד מימי הצילומים, שפכו דיו למכל המים הקדושים של אחת הכנסיות, וכן הלאה). אחרי הצילומים של "אי שם באירופה" הסריט הבמאי קארוי מאק את הסרט הראשון שלו עם אותה חבורת ילדים, בשם זמני "פיונירים" ולאחר מכן בשם "כוכבים בעניבות כחולות", אבל הסרט נאסר להקרנה. רוב שחקני הילדים של הסרט הגיעו מגאודיופוליס. הדעות המוסכמות היו כי קיומה של המיני-מדינה הזו היוותה השראה ליצירה. הצילומים חיצוניים של הטירה נעשו בטירת צ'שנק.
למפלגה הקומוניסטית כבר לא היה כסף להפצת הסרט, לכן כל זכויות ההפצה עברו לרדוואני, שסייר בעולם עם סרטו. בפולין, למשל, הסרט הוצג ב-TVP1 ב-4 באפריל 1975 בין השעות 10:00-12:40 בשם 'Gdzieś w Europie' במסגרת תוכנית בת שלושה ימים במלאת 30 שנה לשחרור הונגריה. בשנת 2000 הסרט נכלל ב-12 היצירות ההונגריות המובילות בכל הזמנים, ובשנת 2012 בחרו בו חברי האקדמיה ההונגרית לאמנויות כאחד מ-53 הסרטים ההונגרים הטובים ביותר.
הליהוק

במאי: גזה פון רדוואני
תסריט: על פי הרעיון של בלה באלאז' כתבו: בלה באלאז', גזה פון רדוואני, פליקס מריאשי, יודית מריאשי
צלם: ברנבאש הג'י
עורך: פליקס מריאשי
עוזרי במאי: קארולי מאק, פטר בצ'ו, יאנוש הרשקו, אנה הרשקו
עוזר צלם: ג'רג' אילש
מחנך ולימד את הילדים: יוז'ף גאל פריאוס
מוזיקה: דנש בודאי
מהנדס קול: דילוה רונאי
מעצב תפאורה: יוז'ף פאן (מקודם גרינוולד), מיקלוש בנדה
מנהל הפקה: לאסלו סירטש (מקודם נייזר)
הפקה: Radványi produkció, MAFIRT
השחקנים

מחצית משחקני הסרט היו יהודים.
ארתור שומלאי (פטר שימון)
מיקלוש גאבור - מקודם גולדברגר (פטר הוסו)
ז'וז'ה באנקי (אווה)
ג'רג' בארדי (שוטר)
לאצי הורבאט (קוקשי)
אישטוואן רוז'וש
אנדרה הרקאני
אנדראש (אברהם) רונאי (פיצ'ור)
קארוי ביצ'קאי
אנדראש טולאש
לאסלו קמני
וכן סטודנטים מהאוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע
הערות שוליים

↑  Valahol Európában. Filmadatlap. MaNDA, 2017. [2017. július 22-i dátummal az eredetiből archiválva]. „Bemutató / Release Date: 1948-01-01 Budapest, Nemzeti Apolló”
↑  admin: A magyar film (1945-1957). Magyar Független Film és Video Szövetség, 2014. június 2.
↑  A másik két produkciós iroda a Szőts Filmgyártó és Filmkölcsönző Vállalat (Ének a búzamezőkről), illetve a Nemzeti Parasztpárt Sarló Film elnevezésű vállalata (Mezei próféta) volt. Lásd: MAFSZ 201
↑  Csesznek, lovagvár, vártúrák a szepmagyarorszag.hu-n
אגא חאן הרביעי

שאה כרים אל-חוסייני (בפרסית: شاه كريم الحسيني; 13 בדצמבר 1936 – 4 בפברואר 2025), הידוע בציבור הרחב בתואר אגא חאן הרביעי, היה האימאם ה-49 של זרם הניזאריים באסלאם השיעי-איסמעילי. אגא חאן החזיק בתואר זה מאז 11 ביולי 1957, עת החליף את סבו, סר הסולטן מוחמד שאה אגא חאן השלישי (אנ').
אגא חאן הרביעי היה בעל אזרחות בריטית ופורטוגלית, ובנוסף לכהונתו הדתית היה איל עסקים, בעיקר בעסקי סוסי מרוץ.
ראשית חייו

שאה כרים אל חוסייני הוא בנם הבכור של הנסיך עלי חאן (אנ') (1911–1960), ושל אשתו הראשונה, הנסיכה "טאג' א-דוואלה אגא חאן", ששמה קודם לנישואיה היה ג'ואן יארדה-בולר (אנ') (1908–1997). הוא נולד בז'נבה, שווייץ, ב-13 בדצמבר 1936 ואחיו אמין אגא חאן (אנ') נולד פחות משנה לאחר מכן.
בשנת 1949 הוריו התגרשו וזמן קצר לאחר מכן האב התחתן עם השחקנית ריטה הייוורת' – עמה נולדה לו בת, הנסיכה יסמין אגא חאן (אנ') שהיא אחות למחצה של אגא חאן הרביעי.
לאגה חאן הרביעי היה גם אח למחצה, פטריק בנימין גינֶס (1931–1965), מנישואיה הראשונים של אמו.
לרגל עבודת אביו, שאה כרים בילה את ילדותו בניירובי, קניה, שם זכה להשכלתו היסודית ובהמשך למד בפנימיית Institut Le Rosey בשווייץ, עד לקבלת תעודת הבגרות. הוא רצה ללמד מדעים והתקבל ללימודים גבוהים ב-MIT, אך סבו – סולטאן מוחמד שאה, האגא חאן השלישי, הטיל וטו על ההחלטה וכרים למד באוניברסיטת הרווארד, והתמחה בהיסטוריה האסלאמית.
סבו קבע טרם מותו שדווקא הוא יהיה אגא חאן הרביעי (IV) והוא קיבל על עצמו את התפקיד, אך סיים את לימודיו באוניברסיטה, בשנת 1959, עם תואר ראשון בהיסטוריה (בהצטיינות יתרה).
קבלת תפקיד האימאם הניזארי

לאחר מות סבו אגא חאן השלישי, הפך הנסיך כרים בהיותו בן 20, לאימאם ה-49 של הזרם הניזארי ובעל תואר האגא חאן הרביעי. בכך היה משום דילוג על הדור שלפניו – אביו, הנסיך עלי אגא חאן, ודודו, סדראדין אגא חאן, שאחד מהם היה המיועד, לכאורה, לירושה. בצוואתו הסביר סב את הרציונל לבחירת נכדו ליורשו: ”לאור השינויים היסודיים בעולם... כולל גילויי מדע האטום, אני משוכנע שהאינטרס של קהילת הניזאריים האיסמעילים, הוא שמי שיירש אותי יהיה בחור צעיר, שנולד, צמח, והתפתח בשנים האחרונות, ובאמצע העידן החדש, ויביא למשרה השקפה חדשה על החיים”.
טקסי הכתרת האימאם החדש, התקיימו במספר מקומות בעולם, במהלך השנים 1957 ו-1958. במהלך תקופה זו הדגיש האגא חאן בפני חסידיו כי בכוונתו להמשיך את העבודה שסבו נקט בבניית מוסדות מודרניים לשיפור איכות חייהם של כל בני הזרם הניזארי וכן את החשיבות של טיפוח יחסים חיוביים עם הדתות והעדות השונות.
פעילות

בשנת 1972, נשיא אוגנדה אידי אמין, גירש מארצו את התושבים ממוצא אסייתי, על אף שחלק ממשפחותיהם חיו באוגנדה מעל 100 שנה וביניהם רבים מבני הזרם הניזארי. אגא חאן התקשר לחברו – ראש ממשלת קנדה, פייר טרודו וממשלתו הסכימה לאפשר לאלפי ניזאריים להגר לקנדה.
אגא חאן הרביעי התערב במקרים מסוג זה, גם לגבי ניזאריים שנעקרו באותה תקופה מטנזניה, קניה ובורמה ופעל ליישב אותם במדינות אחרות. רובם מצאו בתים חדשים באסיה, אירופה וצפון אמריקה. על רוב בעיות ההגירה וה"יישוב מחדש" התגברו העקורים, בשל הרקע הקהילתי והחינוכי שלהם בשילוב מאמצי המדינות המארחות ועידוד ותמיכת המערך שבשליטת האגא חאן.
הוא ראה בכך את תפקידו וחובתו כאימאם, להבין את צורכי התקופה, בהקשר של מיקומם הגאוגרפי של חסידיו. הוא הרחיב על תפיסה זו בנאום בגרמניה ב-2006, ואמר: ”תפקידו ואחריותו של האימאם, אם כן, הוא גם לפרש את האמונה לקהילה, וגם לעשות כל שביכולתו כדי לשפר את האיכות והביטחון של חיי היומיום שלהם.” בנאום ב-2007 הדגיש האגא חאן את מחויבותו לא רק לאיסמעילים, אלא גם לשכניהם: ”האחריות הרוחנית שלי לפירוש האמונה מלווה בעיסוק חזק בנושאים הקשורים לאיכות החיים והרווחה. מחויבות זו חלה לא רק על קהילת האיסמעיליה אלא גם על אלה שאִתם הם חולקים את חייהם - מקומית, לאומית ובינלאומית.”
אגא חאן היה אחד מכמה חותמים על מסמך שהוכן בסיום ועידה אסלאמית בעמאן, אשר מספק בסיס רחב להגדרת כל הזרמים של האסלאם כחלק מהאומה המוסלמית הרחבה.
פעילות > שנת "יובל הכסף" של האגא חאן על כיסאו

כדי לחגוג את "יובל הכסף" לציון 25 שנות כהונה כאגא חאן (השנה שבין ה-11 ביולי 1982 ל-11 ביולי 1983), השיק אגא חאן פרויקטים חדשים של פיתוח חברתי וכלכלי, ובכללם:
הקמת אוניברסיטת אגא חאן (Aga Khan University), בעלות של 450 מיליון דולר, עם הפקולטה למדעי הבריאות ובית החולים להוראה שבסיסה בקראצ'י שבפקיסטן.
הרחבת בתי ספר לבנות ומרכזים רפואיים במחוז הונזה (או') שבפקיסטן.
הקמת תוכנית התמיכה הכפרית של אגא חאן בגוג'ראט שבהודו.
הרחבה של בתי חולים עירוניים ומרכזי בריאות ראשוניים קיימים בטנזניה וקניה.
פעילות > שנת "יובל הזהב" של האגא חאן על כיסאו

מ-11 ביולי 2007 עד 13 בדצמבר 2008 ציינו הניזאריים את "יובל הזהב" – חמישים שנה לעלייתו של שאה כרים אגא חאן על כס האימאם. מנהיגי הזרם הניזארי מכל רחבי העולם התאספו במעונו של אגא חאן כדי לחלוק לו כבוד. אגא חאן ערך ביקורים רשמיים במדינות שונות ובתוך כך, הניח את היסודות ליוזמות ותוכניות עתידיות. במהלך ביקורו ביוסטון שבארצות הברית, הוא הכריז על הקמת מרכז איסמעילי בעיר. בנוסף, אגא חאן ארגן בקניה מפגשי ספורט של קבוצות ניזאריות מרחבי העולם.
פעילות > שנת "יובל היהלום" של האגא חאן על כיסאו

במלאת 60 שנה לכהונתו של אגא חאן, הוגדרה השנה שבין 11 ביולי 2017 עד 11 ביולי 2018 כשנת "יובל היהלום". במשך השנה אגא חאן ביקר במדינות שבהן פועלים המוסדות ההומניטריים שלו, כדי להשיק תוכניות חדשות, המסייעות לביעור העוני ולהגדלת הגישה לחינוך ודיור. ב-8 במרץ 2018, המלכה אליזבת השנייה אירחה את אגא חאן בטירת וינדזור לארוחת ערב לציון היובל שלו. בסיום השנה לאחר הסכם היסטורי עם הרפובליקה הפורטוגלית נקבע שמקום המושב, הדיוואן של האימאם – האימאמאת (الامامة) יהיה בארמון הנריקה דה מנדונזה (Henrique de Mendonça Palace), הממוקם ברחוב Rua Marquês de Fronteira בליסבון.
פעילויות עסקיות > מרוצי סוסים גזעיים

אגא חאן הרביעי היה בעל עסקים שונים הקשורים לסוסים טהורי גזע:
הוא הבעלים והמפעיל של מרוצי הסוסים, בית הגידול הגדול ביותר בצרפת, בית המכירות הפומביות של סוסים בצרפת.
בעלים של חוות Arqana, Gilltown Stud ליד קילקולן (Kilcullen) באירלנד.
אגא חאן היה הבעלים הראשי של Shergar, סוס המירוץ האירי, שנחטף מחוות הרבעה באירלנד, על ידי רעולי פנים ב-1983 והחזרתו הותנתה בתשלום כופר. אגא חאן ושאר הבעלים המשותפים, סירבו לשלם כופר, והסוס לא הוחזר.
פעילויות עסקיות > מיזמים עסקיים אחרים

אגא חאן הרביעי היה מעורב במיזמים עסקיים, בתחומים כמו תקשורת, ומלונות יוקרה. בשנת 1959 הוא הקים את חברת התקשורת הקנייתית Nation Media Group, שמחזיקה בין היתר ב־Daily Nation ו-Sunday Nation.
בשנות ה-90, לאגא חאן הייתה קבוצה של מלונות יוקרה איטלקיים, בשם Ciga. בהמשך, הוא הפך להיות בעל המניות הגדול ביותר, ברשת מלונות Serena.
פעילויות פילנתרופיות > רשת הפיתוח של אגא חאן – AKDN

אגא חאן הוא הקים את רשת הפיתוח של אגא חאן (אנ') – AKDN המרכזת את הפעילות של למעלה מ-200 סוכנויות, ארגונים ומוסדות ומעסיקה כ-80,000 עובדים בשכר, במדינות מתפתחות. AKDN ממומן בחלקו על ידי חסידיו ובחלקו על ידי שותפיו התורמים: ממשלות רבות וארגונים בין-לאומיים. AKDN פועלת בתחומי הבריאות, החינוך, התרבות, פיתוח הכפר, בניית מוסדות וקידום פיתוח כלכלי, במדינות המדינות המתפתחות. הדגש הוא שיפור תנאי החיים ומתן הזדמנויות לעניים, ללא קשר לאמונתם, מוצאם או מינם. להלן מספר דוגמאות:
אוניברסיטת אגא חאן (Aga Khan University): הוקמה בפקיסטן וכיום פועלת גם בבריטניה, אפגניסטן, קניה, טנזניה ואוגנדה.
אוניברסיטת מרכז אסיה (University of Central Asia): אוניברסיטת מחקר חילונית ללא מטרות רווח במרכז אסיה. נוסדה בשנת 2000 באמצעות שותפות בין ממשלות טג'יקיסטן, קירגיזסטן וקזחסטן לבין AKDN.
סוכנות אגא חאן למיקרו מימון (AKAM – Aga Khan Agency for Microfinance): פועלת למתן הלוואות ומימון פרויקטים פרטיים וקהילתיים בארצות אפריקה, המזרח התיכון ומרכז אסיה. הסוכנות פועלת בשיתוף פעולה עם מדינות וגופים, כמו: קרן ביל ומלינדה גייטס, בנק ההשקעות האירופי והבנק העולמי.
פעילויות פילנתרופיות > קידום האדריכלות והאדריכלות האסלאמית

בשנת 1977, ייסד אגא חאן את פרס אגא חאן לאדריכלות, למצוינות באדריכלות, הכוללת עיצוב עכשווי, שיקולים חברתיים, היסטוריים וסביבתיים. זהו פרס האדריכלות הגדול בעולם, סכום הפרסים מגיע למיליון דולר והוא מוענק מדי שלוש שנים.
בשנת 1979, תרם אגא חאן לאוניברסיטת הרווארד ול-MIT והם ייסדו את תוכניות Aga Khan לארכיטקטורה אסלאמית (AKPIA). במסגרת התוכניות נלמדים קורסים אקדמיים לתואר שני ונערכים כנסים ללימוד אדריכלות אסלאמית ואורבניזם.
חיים אישיים

בצעירותו, נמנע אגא חאן מלהופיע במסיבות של החברה הגבוהה וכמעט ולא הופיע במדורי רכילות. ככל הידוע, קודם לנישואיו הראשונים הוא היה בקשר עם אישה אחת – אנושקה פון מקס.
חיים אישיים > נישואיו הראשונים

בשנת 1969, הוא התחתן עם שרה פרנסיס קרוקר פול (אנ'), דוגמנית לשעבר, בריטית, גרושה, שעם נישואיה קיבלה את התואר בגום (אנ') ושמה הפך לסלימה אגא חאן. הנישואין נערכו בשני טקסים, האחד אזרחי והשני דתי. לזוג נולדו בת אחת, זהרה אגא חאן (אנ') (נולדה ב-1970) ושני בנים, רחים אגא חאן (יליד 1971) וחוסיין אגא חאן (אנ') (יליד 1974). 11 שנים מאוחר יותר, ב-1995 הם התגרשו.
חיים אישיים > נישואיו השניים

ב-30 במאי 1998, האגא חאן התחתן בפעם השנייה, עם גבריאל רנטה תיסן (אנ'), שאף היא קיבלה את התואר "בגום" ושמה הפך לאינארה אגא חאן. היא צעירה בעשרים ושבע שנים מאגא חאן וקודם לכן הייתה נשואה והתגרשה מהנסיך קרל אמיך מליינינגן. ב-7 במרץ 2000, כשנתיים לאחר החתונה, נולד בנם המשותף עלי מוחמד אגא חאן (אנ'). בספטמבר 2011, הם התגרשו ובשל חילוקי הדעות ביניהם, הסדר הגירושין נדון בבתי משפט בצרפת, והסתיים רק במרץ 2014.
חיים אישיים > הונו האישי

בשנת 2009, פורבס דיווח כי רכושו הפרטי של אגא חאן היה מיליארד דולר. בשנת 2013, ווניטי פייר העריך את הונו בהרבה מעל מיליארד דולר. הוא מתואר כאחד מחמישה עשר בני המלוכה העשירים בעולם, (אם כי בניגוד להם, הוא אינו עומד בראש טריטוריה גאוגרפית.) בבעלותו מאות סוסי מרוץ, חוות הרבעת סוסים יקרי ערך, מועדון יכטות אקסקלוסיבי בסרדיניה, האי בֶּל (אנ') באיי בהאמה, ברשותו שני מטוסי גדולים, יכטה גדולה, וכמה אחוזות ברחבי העולם.
מקום מגוריו העיקרי היה אחוזת אייגלמון (אנ') בצרפת, מצפון לפריז.
חיים אישיים > מותו

אגא חאן נפטר בליסבון שבפורטוגל ב-4 בפברואר 2025. בן 88 היה במותו.