stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עיר קומפקטית

עיר קומפקטית או עיר צְמוּמָה היא רעיון בתכנון עירוני שמורכב מצפיפות מגורים גבוהה ועירוב שימושים. העיר הקומפקטית מבוססת על תחבורה ציבורית יעילה ומעודדת הליכה ורכיבה על אופניים, צריכת אנרגיה נמוכה וזיהום מופחת. האוכלוסייה הצפופה שמתגוררת בעיר מספקת תחושת ביטחון בשל הנוכחות המתמדת ברחובות. יש הטוענים שהעיר הקומפקטית בת קיימא יותר לעומת פרברים, בשל התלות המופחתת ברכב, דבר שדורש השקעה מצומצמת בתשתיות התחבורה.
אין פירוש המושג "עיר קומפקטית" הגדלת הצפיפות בעיר ללא צעדים נוספים, אלא תכנון טוב יותר שמאפשר קיום עיר בצורה יעילה יותר: "עיריות של ערים שהשתרעו יכולות לפעול במגוון דרכים כדי להשיג צורה יותר קומפקטית, ולעיתים רבות זה כולל הגדלת הצפיפות. ערים אחרות, כמו קהיר, שבעלות אזורים צפופים גדולים מגיבות על ידי הפחתת הצפיפות באזורי הליבה. בכל מקרה, ניתן לשלב בין הגבלת ההתרחבות העירונית כלפי חוץ עם שימוש יעיל יותר בקרקע והגנה יעילה יותר על הטבע. ניתן להגביל פיזית את גידול הערים בדרך זו באמצעות חקיקת גבולות התרחבות עירונית, חגורות ירוקות לא עירוניות ועצירת הפיתוח באזורים מסוימים.
מקור

המושג "עיר קומפקטית" הוצג לראשונה ב-1973 על ידי ג'ורג' דנציג ותומאס ל. סאאתי, צמד מתמטיקאים בעלי תפיסה אוטופית של שימוש מיטבי במשאבים. הרעיון, שהשפיע על התכנון העירוני, מיוחס לרוב לג'יין ג'ייקובס בספרה מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות, בו היא מתחה ביקורת על התכנון המודרניסטי שלטענתה הרס קהילות עירוניות רבות.
בין הביקורות על התכנון העירוני והתחבורתי המקובל, תקפה ג'ייקובס את רעיון עיר הגנים שצמצם את הצפיפות שהושגה באזורים עירוניים. לפי הספר, ארבעה עקרונות היו חיוניים להשגת עירוניות מתחדשת: עירוב שימושים, בלוקים הליכתיים קטנים, שילוב בין סוגי וגילאי בניינים, ו"ריכוז צפיפות מספק של אנשים". הצפיפות המספקת משתנה בהתאם לאזור ולנסיבות, אולם לרוב הכוונה למינימום של 25 דירות ל-1,000 מ"ר.
קרבה

ערים קומפקטיות נועדו ליצור קהילות שמספקות את כל הצרכים היומיומיים שלהן, ביניהם מקומות עבודה. בעיר הקומפקטית יכול התושב לרכב על אופניים או ללכת מרחק קצר כדי להגיע למקום עבודתו, וכך לחסוך נסיעות. עם זאת, לא כל התושבים יכולים לעבוד בקרבת מקום מגוריהם, ונדרשים לנסוע לערים שכנות כדי למצוא עבודה. לתופעה זו חסרונות שנוגעים לזמן הנסיעה ולהשפעתה.
מחקר שנערך מצא כי זמני הנסיעה תלויים בצפיפות העירונית ובמגוון המבנים שמצויים בה. בשל כך, נדרש להתאים את העיר למגוון של תעשיות; כמו כן, הצפיפות משפיעה על המעסיקים, משום שצפיפות גבוהה יותר מובילה ליותר מעסיקים שמקצרים את זמני הנסיעה שנדרשים מהעובדים.
הקרבה משפיעה גם על הנגישות לשטחים ירוקים. העובדה היא שככל שיש יותר שטחים פתוחים וירוקים, כך הצפיפות נמוכה יותר, ובכך מגדילה את מרחק הנסיעה הממוצע. עם זאת, לשטחים הירוקים השפעה חיובית על התושבים, ורובם מקבלים את הארכת זמני הנסיעה כחלק בלתי נפרד מהצורך בהם.
קיימות

נקודה שמדגישים התומכים בעיר קומפקטית נוגעת לכך שעיר כזו אמורה להיות בת קיימא. עם זאת, מחקרים מצביעים שלא כך הדבר. לדוגמה, במחקר אחד עלו שלוש בעיות בעיר כזו: ראשית, התאמת ההיצע והביקוש אינה בת קיימא במקרים מסוימים, שכן יש גבול לכמות האנשים שיכולים לחלוק את אותם המשאבים, ובנוסף, עיר צפיפות גבוהה נדרשת לעמוד בדרישה של התושבים לפרטיות ולמרחב אישי. הבעיה השנייה נגעה לכך שכדי ליצור איכות חיים גבוהה, יוקר המחיה נדרש לעלות. כתוצאה מכך, שטחי המגורים מתייקרים ומתמרץ בעלי הכנסה נמוכה לעבור לפאתי העיר. עובדה זו מגדילה את ההתרחבות בשטחים הבנויים ומטיל את נטל הנסיעות הארוכות על אותם אנשים, מה שמקבע את הפערים החברתיים והכלכליים. הביקורת השלישית נוגעת להשפעה הסביבתית המשמעותית של העיר, שכן לצד האוכלוסייה הצפופה גם הפסולת שמיוצרת גדלה. הדבר מגדיל את ההשפעה של כל קהילה ומחייב מנגנוני טיפול יקרים.
במחקר אחר נמצא כי חרף העובדה שערים קומפקטיות מצטיינות בניצול קרקע יעיל, בשימוש גמיש יותר בקרקע, ביעילות פיתוח ותחזוקה והפחתת צריכת הדלקים המזהמים, הן גם פגיעות יותר לאסונות, נהנות מפחות מרחב אישי לתושב, מצמצמות את הנגישות לשטחים הירוקים ובעלות השפעה סביבתית גדולה יותר. חסרונות אלה פוגעים בקיימות של ערים קומפקטיות ודורשים התייחסות.
תלות ברכב ופרוור

קיימת מחלוקת בנוגע לשאלה האם עיר קומפקטית יכולה לצמצם את התלות ברכב, אולם לפי מחקר שנערך ב-1989 בו הושוו 32 ערים בצפון אמריקה, אוסטרליה, אירופה ואסיה, נמצא כי בערים צפופות, בעיקר באסיה, השימוש ברכב הפרטי נמוך יותר, לעומת ערים צפון אמריקאיות.
מחקרים רבים מרחבי העולם הראו כי באזורים צפופים עירוניים בעלי שימוש נכון בקרקע ותחבורה ציבורית טובה, השימוש ברכב הפרטי נמוך יותר לעומת פרברים פחות צפופים.
פרדוקס ההתעצמות

פרדוקס ההתעצמות קובע כי התעצמות עירונית שמגבירה את צפיפות האוכלוסין מפחיתה את השימוש ברכב לנפש, עם יתרונות לסביבה, אך מגדילה את ריכוז התנועה המוטורית, ומחמירה בסביבה המקומית במקומות בהם היא מתרחשת.
רעיונות לשיפור

קיימים מספר רעיונות לערים קומפקטיות. ראשית, גנים אנכיים הם מתקני שתילה שמוצבים על קירות של בניינים, מה שמאפשר יתרונות שונים למען הקהילה. הם מספקים בידוד לבניין, משמשים כמיזוג טבעי ומתמודדים עם פליטות פחמן דו–חמצני. לצד זאת, קיימים גם גגות ירוקים שמנצלים גגות מבנים לגינות.
חידוש נוסף הוא שעל הערים הקומפקטיות לאמץ מערכות ברות קיימא. הן כוללות טיהור שפכים ומי נגר, לדוגמה על ידי הסטת מי גשמים מיצירת שיטפונות להשקיית גינות ושטחים ירוקים.
ראו גם

עיר גנים
עיר 15 דקות
עירוניות חדשה
עוסמן סמבן

| --- | --- |

 לידה:  1 בינואר 1923 סנגל
 פטירה:  9 ביוני 2007 (בגיל 84) סנגל
 מקום קבורה:  יוף 
 מדינה:  סנגל 
 עיסוק:  במאי,מפיק, שחקן, וסופר
 מקום לימודים:  המכון לקולנוע על שם גרסימוב 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד (2006)  Un Certain Regard (2004)  הפרס הגדול לספרות אפריקה השחורה (1997)  פרס ז'אן ויגו (1966)  פרס מרכבת הזהב (2005)  תנית הזהב (1966) 
 פרופיל ב-IMDb
 
עוסמן סמבן (או אוסמן סמבן; בצרפתית: Ousmane Sembène, 1 בינואר 1923 - 9 ביוני 2007; נקרא בסגנון הצרפתי סמבן-עוסמן במאמרים ובייחוסים לעבודותיו) היה במאי קולנוע סנגלי, מפיק וסופר. הלוס אנג'לס טיימס מחשיבים אותו כאחד מהכותבים המוצלחים ביותר באפריקה, ולרוב גם יחסו לו את התואר "האב של הקולנוע האפריקאי".
סמבן הוא צאצא של "סרר" (קבוצת אנשים בהם המאפיינים המדיניים שלה מוגדרים גם על ידי דת, שמיוחסת ספציפית למערב אפריקה), מתוך כך נמשך סמבן לפסטיבלי דת הסרר.
ראשית חייו

סמבן נולד לאב דייג, בזיגנשור שנמצאת באזור קזמנס שבסנגל, למשפחה מהקבוצה האתנית לבו. מאז ילדותו נחשף סמבן לדת הסרר, ובמיוחד לפסטיבל הטואור, שבו הוא היה "משרת הדת". אף על פי שהפסטיבל דורש מנחות כמו חלב מוחמץ לרוחות הקדומות (פאנגול), סמבן לא לקח את האחריות המצופה ממנו בתור משרת הפסטיבל, והיה ידוע בתור מי ששותה את המנחות המיועדות לרוחות. חלק מעבודותיו הבוגרות לוקחות מוטיבים מתוך דת הסרר. סבתו מצד האם גידלה אותו והשפיעה עליו רבות, ויש אומרים כי בשל כך נשים שיחקו תפקיד חשוב בעבודותיו.
סמבן דיבר בשפת אימו, וולוף, ומלבדה שלט גם בצרפתית וערבית בסיסית. את השפות הללו רכש בבתי ספר איסלאמיים - מדרסה, וכן בבית ספר צרפתי, בו למד עד שנת 1936 ואותו עזב בעקבות עימות עם המנהל. הוא עבר להתגורר עם אביו עד 1938 ולאחר מכן הוא עבר לעיר הבירה של סנגל - דקאר, שם עבד בעבודות כפיים שונות.
ב-1944 גויס סמבן ל"סנגל טיראיירס" - שלוחה של צבא צרפת. במהלך שירותו במלחמת העולם השנייה, הוא לחם לצדם של כוחות צרפת החופשית כנגד גרמניה הנאצית ומדינות הציר. לאחר המלחמה, הוא חזר לביתו ומדינתו, ובשנת 1947 השתתף בשביתת הרכבת שעליה ביסס לאחר מכן את הרומן שלו, "God's Bits of Wood".
בשלהי 1947, סמבן עבר לצרפת ועבד במפעל הרכב של חברת סיטרואן בפריז, ואז במזחים של מרסיי, ונהיה חלק פעיל מתנועת הסחר והחליפין. הוא הצטרף לקבוצת ה-CGT והמפלגה הקומוניסטית של צרפת, ועזר להנהיג את עיכובו של משלוח נשק במהלך המלחמה הצרפתית הקולוניאלית בווייטנאם. בזמן זה, הוא גילה את הכותב איש "הרנסאנס של הארלם" קלוד מקיי, ואת ז'אק רומיין מהאיטי, הכותב בסגנון המרקסיסטי.
קריירת כתיבה מוקדמת

סמבן שאב המון מתוך הניסיון שלו לתוך הרומן הצרפתי הראשון שלו, "הסוור השחור" (Le Docker Noir, 1956), הסיפור מתאר את חייו של דייה, עובד נמל אפריקאי, שמתמודד עם גזענות ויחס לא הוגן בנמלים במרסיי. דייה כותב רומן, שלאחר מכן נגנב על ידי אישה לבנה ויוצא לאור תחת שמה. הוא מתעמת איתה ובטעות הורג אותה. על כך הוא הוצא להורג באופן הדומה מאוד ליצירתו של אלבר קאמי, "הזר". אף על פי שהספר מתמקד ביחס המפלה אותו מקבלים מהגרים אפריקאים, סמבן מתאר לפרטים את דיכוי העובדים הערבים והספרדים, ומציף את העובדה שנושא זה הוא כלכלי, כמו שהוא גזעני. כמו כל הסיפורת שלו, גם ספר זה כתוב בגישה של ריאליזם חברתי. מבקרים רבים מחשיבים כיום את ספרו של סמבן כפגום, אך אף על פי זאת הוא הקנה לסמבן מוניטין וסיפק לו את האמצעים הפיננסיים כדי להמשיך ולכתוב.
הרומן השני של סמבן, O pays mon beau peuple! (1957), מגולל את סיפורו של עומאר, חקלאי שחור ואמביציוזי החוזר לאזור מולדתו עם בת זוג בעלת עור לבן ורעיונות לקידום ויישום של העולם המודרני בחקלאות לאזור זה. למרות זאת, עומאר מתעמת גם עם הממשלה הקולוניאלית הלבנה וגם עם הצו החברתי בכפר, ובסופו של דבר נרצח. ספר זה היה הצלחה בינלאומית, מה שהוביל לכך שסמבן קיבל הזמנות מכל רחבי העולם, במיוחד ממדינות קומוניסטיות כמו סין, קובה וברית המועצות. ספרו השלישי של סמבן, וגם המפורסם ביותר, הוא Les bouts de bois de Dieu משנת 1960. רוב המבקרים טענו שזוהי יצירת המופת של סמבן, שהמתחרה היחידה שלה היא Xala. הרומן נותן מימד דמיוני לסיפור של שביתת הרכבת בדקאר שנמשכה בין השנים 1947–1948. אף על פי שהדמות המרכזית בספר היא Ibrahima Bakayoko, דובר איגוד העובדים הכריזמטי, לרומן אין באמת גיבור אמיתי מלבד הקהילה עצמה, שמתאחדת יחדיו אל מול דיכוי כדי לבסס את זכויותיה. בהתאם לכך, הרומן מזכיר כמעט חמישים דמויות גם בסנגל וגם במאלי, שמראה את השביתה מכל הזוויות האפשריות. הרומן מושווה לרוב לרומנו של אמיל זולא, ז'רמינל.
סמבן המשיך לאחר רומן זה עם אוסף בדיונות קצרים בשם Voltaique. האוסף מכיל סיפורים קצרים הכוללים את "La Noire de...", שלאחר מכן יעבור עיבוד להיות סרטו הראשון של סמבן. ב-1964 הוא הוציא לאור את L'Harmattan, רומן אפי המדבר על משאל עם לעצמאות באפריקה.
בין השנים 1962–1963, סמבן למד בסטודיו "גורקי פילם" שבמוסקבה, תחת הבמאי הסובייטי מארק דונסקוי (Mark Donskoy).
קריירת כתיבה מאוחרת

עם הפרסום של הספר Le Mandat, précédé de Véhi Ciosane בשנת 1965, ניתן לראות שינוי בכתיבה של סמבן. עד אותה עת סמבן תקף בכתביו את ההשפעות הגזעניות והדיכוי הכלכלי של משטר הקולוניאליזם. בספר זה ניתן לראות שסמבן עבר לתקוף את המשטרים האפריקאים המושחתים שהמשיכו את המשטרים הקולוניאליים.
ברוח זאת פרסם סמבן ב-1973 את הרומן Xala (אימפוטנציה), המספר את סיפורו של איש עסקים עשיר הבטוח שנפגע מקללת אימפוטנציה בליל החתונה שלו עם אשתו השלישית. איש העסקים מנסה באובססיביות להיפטר מהקללה, אבל רק לאחר שהוא מאבד את רוב כספו מבין האיש כי המקור לקללה הוא העני שאותו רימה בדרך להשגת העושר שלו. מדובר בסוג של משל לקולוניאליזם חזירי, שבסופו של דבר חוזר לכובשים כמו בומרנג.
בשנים 1981 ו-1987 סמבן הוציא סדרה בת שני ספרים, האימפריה האחרונה (Le Dernier de l’Empire, 1981) וניוואם וטאוו (Niiwam et Taaw, 1987) שבה הוא מבקר את השחיתות והמשטר הצבאי במדינה אפריקאית חדשה ולאחר מכן בסנגל.
בזכות העוצמה שבכתביו, בעיקר Les Bouts de Bois de Dieu ו-Xala, סמבן נחשב לאחת מהדמויות המובילות בספרות האפריקאית. הוא כתב עשרה ספרים שמתוכם שבעה תורגמו לאנגלית.
סרטים

כסופר המודאג משינויים חברתיים, סמבן שאף להגיע לכמות נרחבת של קהל. הוא הבין שעבודתו הכתובה תוכל להגיע רק למקומות תרבותיים, אבל שסרטים יצליחו להגיע לקהל אפריקאי נרחב יותר.
בשנת 1963, סמבן החל לעבוד בהפקות סרטים והפיק סרט דוקומנטרי קצר לממשלת מאלי, ולאחריו הפיק את סרטו הקצר הראשון שנקרא Barom Sarret. בשנת 1964 הוא הפיק סרט קצר נוסף הנקרא Niaye, ובשנת 1966 הוא הפיק את סרטו הראשון באורך מלא, נערה שחורה, המבוסס על אחד מסיפוריו הקצרים. היה זה הסרט המלא הראשון שאי פעם הוצא לאור על ידי במאי מאפריקה שמדרום לסהרה. אף על פי שאורכו רק 60 דקות, הסרט זכה בפרס ז'אן ויגו, מה שגרם לתשומת לב בינלאומית מיידית, גם לסרטים אפריקאים בכללותם וגם לסמבן בפרט. סמבן המשיך עם ההצלחה הזאת, כשהוציא לאור את הסרט Mandabi - הסרט הראשון שבו כל הצוות היה אפריקאי ומדבר בשפת האם שלו, שפת הוולוף, ובכך הגשים את חלומו.
סרטים בשפת הוולוף ששוחרו לאחר מכן כוללים את Xala‏‏ (1975), צ'דו (1977), Camo de Thiaroye‏ (1987), ואת Guelwaar‏ (1992). הסרט צ'דו צונזר מאוד בסנגל, בעיקר בגלל בעיות שהיו לסמבן בענייני ניירת, אף על פי שרוב המבקרים טענו שהצנזורה הייתה קשורה יותר לכך שהסרט יפורש כבעל מסרים אנטי מוסלמיים. למרות זאת, סמבן חילק עלונים המתארים את החלקים המצונזרים ליושבי בתי הקולנוע. בשנת 1971, סמבן עשה סרט בשפת הדיולה שנקרא Emitai, שנכנס לפסטיבל הסרטים הבינלאומי השביעי של מוסקבה, וזכה בו בפרס הכסף (מקום שני). הוא נגנז גם באפריקה המערבית צרפתית. סרטו Xala נכנס לפסטיבל הסרטים התשיעי של מוסקבה.
בשנת 1977, סרטו צ'דו נכנס לפסטיבל הסרטים הבין לאומיים העשירי של מוסקבה. באותה השנה, סמבן היה חלק מחבר השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין במהדורה ה-27 שלו בפסטיבל הסרטים הבין לאומיים ה-11 של מוסקבה בשנת 1979, הוא קיבל את 'פרס הכבוד' על תרומתו לקולנוע.
מוטיבים החוזרים בסרטיו של סמבן הם ההיסטוריה של הקולוניאליזם, כישלונה של הדת, הביקורת על מעמד הביניים באפריקה וחוזקן של נשים אפריקאיות.
סרטו האחרון, מולאדה (2004), זכה בפרטים בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2004, ובפרס FESPACO בפסטיבל הסרטים שבואגאדוגו שבבורקינה פאסו. הסרט מתנהל במדינת בורקינה פאסו וחוקר את הנושא השנוי במחלוקת של השחתת איבר המין הנשי - הנושא של הסרט הדוקומנטרי Sembene! שיצא בשנת 2015.
מוות

סמבן נפטר ב-9 ביוני 2007, בגיל 84. הוא חלה בדצמבר שנת 2006 ונפטר בביתו שבדקאר אשר בסנגל. הוא נקבר כשהוא עטוף בתכריכים המעוטרים בפסוקים מהקוראן. הוא הותיר אחריו שלושה בנים משתי מערכות נישואין.
התייחסות מצד אנשים אחרים

ספאטי בולאן הופה, השר הכללי של הפדרציה האפריקאית ליוצרי סרטים (FEPACI) תיאר את סמבן כ"זוהר שהדליק את הלפיד לאנשים רגילים הרוצים ללכת בדרכו של האור...קול שדיבר בלי היסוס, אדם עם כישרון יוצא דופן שהחזיק בדעותיו האומנותיות ללא היסוס ועשה זאת עם יושרה וכבוד עילאיים".
השר לענייני תרבות בדרום אפריקה, ד"ר פאלו ג'ורדן, תיאר את סמבן בהספדו כ"אינטלקטואל ואדם הומאני לאין שיעור... מבקר חברתי בעל ידע רב שסיפק לעולם ידע חלופי על אפריקה". המבקר הצרפתי ז'ורז' סדואל (George Sadual) התייחס לסמבן לאחר הוצאת הסרט "Black Girl" ואמר שהודות לסמבן, ל"יבשת השחורה" יש סוף סוף אמרה בקולנוע העולמי.
יצירותיו > מספריו

Le Docker noir (novel) – Paris: Debresse, 1956; new edition Présence Africaine, 2002; trans. as The Black Docker, London: Heinemann, 1987.
O pays, mon beau peuple! (novel) – 1957
Les bouts de bois de Dieu (novel) – 1960; trans. as God's Bits of Wood, London: Heinemann, 1995.
Voltaïque (short stories) – Paris: Présence Africaine, 1962; trans. as Tribal Scars, Washington: INSCAPE, 1975.
L’Harmattan (novel) – Paris: Présence Africaine, 1964.
Le mandat, précédé de Vehi-Ciosane – Paris: Presence Africaine, 1966; trans. as The Money-Order with White Genesis, London: Heinemann, 1987.
Xala, Paris: Présence Africaine, 1973.
Le dernier de l'Empire (novel) – L'Harmattan, 1981; trans. as The Last of the Empire, London: Heinemann, 1983; "a key to Senegalese politics" – Werner Glinga.
Niiwam – Paris: Presence Africaine, 1987; trans. as Niiwam and Taaw: Two Novellas (Oxford and Portsmouth, N.H.: Heinemann, 1992).
יצירותיו > סרטים נבחרים

Borom Sarret (1963)
Niaye (1964)
נערה שחורה (1966)
Mandabi (1968)
Emitaï (1971)
Xala (1975)
צ'דו (1977)
Camp de Thiaroye (1988)
Guelwaar (1992)
Faat Kiné (2000)
מולאדה (2004)
לקריאה נוספת

Gadjigo, Samba. Ousmane Sembène: Dialogues with Critics and Writers. Amherst: University of Massachusetts Press, 1993.
Murphy, David. Imagining Alternatives in Film and Fiction – Sembene. Oxford: Africa World Press Inc., 2001.
Niang, Sada. Littérature et cinéma en afrique francophone: Ousmane Sembène et Assia Djebar. Paris: L’Harmattan, 1996.
Niang, Sada & Samba Gadjigo. "Interview with Ousmane Sembene." Research in African Literatures 26:3 (Fall 1995): 174–178.
Vieyra, Paulin Soumanou. Ousmane Sembène cineaste: première période, 1962–1971. Paris: Présence Africaine, 1972.
Pfaff, Françoise. The Cinema of Ousmane Sembene: A Pioneer of African Film. Westport, Connecticut: Greenwood Press, 1984.
Annas, Max & Busch, Annett: Ousmane Sembene: Interviews.University Press, Mississippi, 2008.
הערות שוליים

1 2 3 4  Los Angels Times, Ousmane Sembene, 84; Sengalese hailed as 'the father of African film'
1 2  Ousmane Sembène : the making of a militant artist, Samba Gadjigo, באתר ספריית דיקין
↑  Ousmane Sembene: The Life of a Revolutionary Artist, נלקח מהאתר www.newsreel.org בתאריך 26/03/2017
↑  >Samba Gadjigo "OUSMANE SEMBENE: THE LIFE OF A REVOLUTIONARY ARTIST", California Newsreel, San Francisco
1 2  Women in Sembene's films byGorham H. Kindem and Martha Steele, www.ejumpcut.org Emitai and Ceddo
Women in Sembene's films, נלקח בתאריך 26/03/2017
↑  9th Moscow International Film Festival (1975), נלקח בתאריך 26/03/17
↑  10th Moscow International Film Festival (1977), נלקח בתאריך 26/03/17
↑  Berlinale 1977 Juries, נלקח בתאריך 26/03/17
↑  11th Moscow International Film Festival, MIFF נלקח בתאריך 26/03/17
↑  Festival de Cannes: Moolaadé, אתר פסטיבל קאן נלקח בתאריך 26/03/17
↑  Rukmini "Father of African cinema buried in Senegal,  יוני 2007
↑  Ousmane Sembene The Independent יוני 2007
1 2 3  Tributes to Ousmane Sembene, screenafrica.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277177805171  PLWABN: 9810610744405606  BIBSYS: 90084379  BNE: XX1118141  BnF: cb11924383k (data)  CANTIC: a11328411  CiNii: DA01068236  GND: 118590928  ICCU: CFIV114063  ISNI: 0000 0001 2017 1534  LCCN: n50049939  LNB: 000239789  NDL: 00451933  NKC: jn19990006313  NLA: 35985373  NLG: 287016  NSK: 000181508  NTA: 069436673  RERO: 02-A000147695  SELIBR: 196271  SNAC: w6f4921x  SUDOC: 027385116  Trove: 1173532  ULAN: 500473936  VIAF: 7397012   WorldCat (עם VIAF): 7397012
סיווג נגיפים

סיווג נגיפים הוא תהליך שיום נגיפים, שיבוצם במערכת טקסונומית או חלוקתם לקבוצות על בסיס מאפייני יסוד.
סיווג נגיפים הוא תהליך בהתהוות, עקרונות לסיווג נגיפים נתונים במחלוקת, והצעות חדשות עולות תדיר.
הסיבה לכך נובעת מכך שנגיפים הוא גופיפים לא חיים שחלק ממאפיינהם הכימיים דומים ליצורים חיים, ולכן הם אינם מתאמים למערכות הטקסונומיה הביולוגית הקלאסית.
נגיפים מסווגים בעיקר על בסיס מאפיינים פנוטיפיים, כגון מורפולוגיה, סוג הגנום, שיטת שכפול, מאכסנים, וסוג המחלה לה הם גורמים.
מיון הנגיפים הרשמי נעשה על ידי הוועדה הבין-לאומית לטקסונומיה של נגיפים (ICTV). סיווג בולטימור עשוי לשמש לחלוקת הנגיפים ל-7 קבוצות על בסיס סוג הגנום ושיטת ההכפלה שלהם.
שיום רשמי ומיון מסועף נעשים על ידי ה-ICTV.
הוצע קטלוג של כל הנגיפים הידועים.
הגדרת מין

מינים הם יחידות הבסיס למיון ביולוגי. בעבר ה-ICTV אימצה את העיקרון שמין נגיפי הוא קבוצה פוליתטית (קבוצה שבין חבריה מאפיינים רבים משותפים אך לא כולם) היוצרת שושלת הכפלה ותופסת נישה אקולוגית מסוימת. ביולי 2013 שינתה ה-ICTV את ההגדרה של מין נגיפי: "מין הוא קבוצה מונופילטיות של נגיפים שמאפייניהם יכולים להיות מובחנים ממאפייני מינים אחרים על בסיס קריטריונים רבים". נגיפים הם ישיות פיזיות בעוד שמינים וטקסונים אחרים הם מושגים מופשטים.
מיון ICTV

הוועדה לטקסונומיה בין-לאומית של נגיפים החלה לפתח שיטה לשיום ולמיון בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, תהליך המתמשך עד היום.
ה-ICTV הוא הגוף היחיד המוסמך על ידי ההתאחדות הבין-לאומית לאגודות מיקרובילוגיות (אנ'), ומטרתה לפתח, לשפר ולתחזק מערכת טקסונומית נגיפית אוניברסלית.
מערכת המיון חולקת מאפיינים רבים עם המערכת הקלאסית למיון אורגניזמים. אולם מערכת הנומנקלטורה שונה מאורגנזימים אחרים במספר נקודות.
אחד ההבלים הקטנים הוא שבמערכת למיון נגיפים, שמות הסדרות והמשפחות נכתבים בכתב נוטה, בשונה מהנהוג במערכות המיון של האצות והפטריות ומהקוד הבין-לאומי לנומנקלטורה זואולוגית.
מיון נגיפי מתחיל בטקסון Realm (תחום) וממשיך כך:
שמות המינים נגזרים, לעיתים קרובות, בתבנית שם מחלה + סיומת virus, לדוגמה: Ebolavirus מורכב מ: Ebola + virus (גם שמות המינים בעברית מבוססים לעיתים קרובות על "נגיף" + שם מחלה. לדוגמה: נגיף הכלבת. נגיף + כלבת).
רוב משפחות הנגיפים אינם ממוקמות בעץ ההיררכיה הטקסונומית.
נכון ל-2018 יש רק תחום (realm) אחד, 4 סדרות תחת טקסון ללא מקור, 46 משפחות תחת טקסון ללא מקור, ו-3 סוגים תחת טקסון ללא מקור.
סיווג בולטימור

סיווג בולטימור. מתבסס על בסיס סוג הגנום ושיטת ההכפלה.
קבוצה I – נגיפי DNA דו-גדילי ‏(dsDNA viruses), לדוגמה: Adenoviruses, נגיפי הרפס.
קבוצה II – נגיפי DNA חד-גדילי חיובי ((+)ssDNA viruses; בעלי גדיל קריא, מובן), לדוגמה: Parvoviruses.
קבוצה III – נגיפי RNA דו-גדילי (dsRNA viruses), לדוגמה: Reoviridae.
קבוצה IV – נגיפי RNA חד-גדילי חיובי ((+)ssRNA viruses; בעלי גדיל קריא, מובן), לדוגמה: נגיפי קורונה.
קבוצה V – נגיפי RNA חד-גדילי שלילי ((-)ssRNA viruses; בעלי גדיל מול-קריא, אנטי-מובן), לדוגמה: נגיפי שפעת.
קבוצה VI – נגיפי שעתוק לאחור עם RNA חד-גדילי (ssRNA-RT viruses; רטורווירוסים בעלי גדיל קריא, היוצרים גדילי DNA מתווך במחזור החיים שלהם), לדוגמה: HIV.
קבוצה VII – נגיפי שעתוק לאחור עם DNA דו-גדילי (dsDNA-RT viruses; שלהם RNA מתווך במחזור החיים), לדוגמה: Hepadnaviridae (ובכללם נגיף הפטיטיס B).
סיווג הולמס

הולמס (1948) השתמש במערכת הנומנקלטורה הדו-שמית של קארולוס ליניאוס לשיום ולסיווג תחת הסדרה Virales ל-3 קבוצות על בסיס המאכסן:
קבוצה I:‏ Phaginae (תוקפת בקטריות).
קבוצה II:‏ Phytophaginae (תוקפת צמחים).
קבוצה III:‏ Zoophaginae (תוקפת בעלי חיים).
מערכת LHT לסיווג נגיפים

מערכת LHT  לסיווג נגיפים מבוססת על מאפיינים פיזיקליים וכימיים כגון סוג הגנום (DNA או RNA), סימטרייה, קיומה של מעטפת, קוטר הקפסיד ומספר הקפסומרים.
הסיווג הזה אושר על ידי הוועדה הפרוויזונלית לנומנקלטורה שך נגיפים (PNVC) של ההתאחדות הבין-לאומית לאגודות מיקרובילוגיות ב-1962, והיא בנויה כך:
מערכה: Vira (מחולקת ל-2 תת-מערכות).
תת-מערכה: Deoxyvira (נגיפי DNA)
מחלקה: Deoxybinala (סימטרייה דואלית)
סדרה: Urovirales
משפחה: Phagoviridae
מחלקה: Deoxyhelica (סימטרייה סלילית)
סדרה: Chitovirales
משפחה: Poxviridae
מחלקה: Deoxycubica (סימטרייה קובית)
סדרה: Peplovirales
משפחה: Herpesviridae‏ (162 קפסומרים)
סדרה: Haplovirales (ללא מעטפת)
משפחה: Iridoviridae‏ (812 קפסומרים)
משפחה: Papiloviridae‏ (72 קפסומרים)
משפחה: Paroviridae‏ (32 קפסומרים)
משפחה: Microviridae‏ (12קפסומרים)
תת-מערכה: Ribovira(נגיפי RNA)
מחלקה: Ribocubica
סדרה: Togovirales
משפחה: Arboviridae
סדרה: Tymovirales
משפחה: Napoviridae
משפחה: Reoviridae
מחלקה: Ribohelica
סדרה: Sagovirales
משפחה: Stomataviridae
משפחה: Paramyxoviridae
משפחה: Myxoviridae
סדרה: Rhabdovirales
תת-סדרה: Flexiviridales
משפחה: Mesoviridae
משפחה: Peptoviridae
תת-סדרה: Rigidovirales
משפחה: Pachyviridae
משפחה: Protoviridae
משפחה: Polichoviridae
מערכת LHT לסיווג נגיפים > ביקורת על מערכת LHT

היו שמתחו ביקורת על המדעיות של שיטת LHT וטענו שהיא באה רק לפתור את הבעיה המעשית של נומנקלטורה וזיהוי, שיש בה מן השרירותיות, ושהיא אינה מביאה בחשבון קשרים אמיתיים בין חברי הטקסון.
ראו גם

טקסונומיה (ביולוגיה)
שם מדעי
ביאורים

↑  ראשי תיבות של שמות מפתחי השיטה
הערות שוליים

↑  Zimmer, Carl (5 בספטמבר 2013). "A Catalog for All the World's Viruses?". New York Times. נבדק ב-6 בספטמבר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Adams MJ, Lefkowitz EJ, King AM, Carstens EB (בדצמבר 2013). "Recently agreed changes to the International Code of Virus Classification and Nomenclature". Archives of Virology. 158 (12): 2633–9. doi:10.1007/s00705-013-1749-9. PMID 23836393. {{cite journal}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: שימוש בפרמטר authors (link)
↑  "International Committee on Taxonomy of Viruses (ICTV)". International Committee on Taxonomy of Viruses (ICTV) (באנגלית). נבדק ב-2020-03-25.
↑  Lefkowitz EJ, Dempsey DM, Hendrickson RC, Orton RJ, Siddell SG, Smith DB (בינואר 2018). "Virus taxonomy: the database of the International Committee on Taxonomy of Viruses (ICTV)". Nucleic Acids Research. 46 (D1): D708–D717. doi:10.1093/nar/gkx932. PMC 5753373. PMID 29040670. {{cite journal}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: שימוש בפרמטר authors (link)
↑  (אורכב 27.09.2007 בארכיון Wayback Machine)
↑  "Virus Taxonomy: 2018 Release" (html). International Committee on Taxonomy of Viruses (ICTV) (באנגלית). באוקטובר 2018. נבדק ב-8 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Baltimore D (1971). "Expression of animal virus genomes". Bacteriol Rev. 35 (3): 235–41. doi:10.1128/MMBR.35.3.235-241.1971. PMC 378387. PMID 4329869.
↑  Holmes, F.O. 1948. Order Virales: the filterable viruses. In: Breed, R.S., Murray, E.G.D. & Hitchens, A.P. (eds). Bergey's Manual of Determinative Bacteriology, 6th ed. The Williams and Wilkins Co., Baltimore, Bergey's manual of determinative bacteriology, The Outline Classification used in The Bergey Manual of Determinative Bacteriology.
↑  Lwoff A, Horne R, Tournier P (1962). "A system of viruses". Cold Spring Harbor Symposia on Quantitative Biology. 27: 51–5. doi:10.1101/sqb.1962.027.001.008. PMID 13931895.{{cite journal}}:  תחזוקה - ציטוט: שימוש בפרמטר authors (link)
↑  Karl Maramorosch and Edouard Kurstak, Comparative Virology, p15-17, Academic Press, 1971
תהליך סינתזת mRNA בקבוצות בולטימור השונות