stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שער הגיא
הערות שוליים

↑  בז"ה, חדשות מירושלם, הלבנון, 11 באוקטובר 1869.
↑  בנימין זאב הלוי ספיר, ירושלם, הלבנון, 5 בפברואר 1873.
↑  לדעת הגאוגרף יהודה זיו, התרגום הנכון מערבית הוא "שיר העמק"
↑  שער הרוחות ("באב אל הווא") מכונה האזור ליד צומת שואבה של ימינו
↑  אחד מהנוסעים בארץ ישראל במאות הקודמות טוען כי אחד משני הקברים האלה יש לייחס לאלישע הנביא על יסוד הפסוק: האומר כי דרכו האחרונה הייתה בירידתו מהשומרון "וֶאֱלִישָׁע חָלָה אֶת-חָלְיוֹ, אֲשֶׁר יָמוּת בּוֹ; וַיֵּרֶד אֵלָיו יוֹאָשׁ מֶלֶךְ-יִשְׂרָאֵל, וַיֵּבְךְּ עַל-פָּנָיו וַיֹּאמַר, אָבִי אָבִי, רֶכֶב יִשְׂרָאֵל וּפָרָשָׁיו" מלכים ב' י"ג, י"ד .
↑  מגדל מקורי ניתן לראות עד היום ב"מחלף השבעה" - במפה רשום המגדל בתור "מגדל טורקי"
↑  הקיסר ירום הודו
↑  מסע או משא ארץ הקדם, עברי אנכי, 23 ביולי 1878
↑  המחשה עד כמה הכביש היה צר בזמנו אפשר לראות ביציאה לכביש מספר 1 (החסומה ליציאת רכב) משמורת הטבע "עין חמד", מול קריית ענבים וכן בירידה מהקסטל בכביש המוביל למוצא עילית בקטע המכונה שבע האחיות
↑  אפשר לפרש מוקדש או גם מקדש, החוברת מאוספי המחלקה למוזיקה בבית הספרים הלאומי - אוסף מאיר נוי
↑  המקור: תלמי א.מ., כל הארץ לכסיקון גאוגרפי של ישראל, עמיחי, תל אביב, עמודה 609
↑  Shilo Asnafi (2011-03-06), חיים לוק - בינו נא מורדים, נבדק ב-2017-04-13
↑  yair qedar (2016-01-27), העברים מציגים: שיר ידידות. ר' דוד בוזגלו, נבדק ב-2017-04-13
↑  עידן לנדו, באב אל-ואד /38א: עונג ההתרסקות, באתר הארץ, 20 ביוני 2007
↑  אסף לבנון, שיר לשבת: מה לבילויים ולאריק איינשטיין?, באתר הארץ, 6 בדצמבר 2013
↑  יונתן מזרחי, זה אשר ילך בדרך שהלכנו: באב אל-וואד והגזלן הראשון, באתר "העוקץ", 18 באפריל 2017
↑   עופר אדרת ויהונתן ליס, ניצחון לפלמ"חניקים: משרד רה"מ מחפש אתר חלופי להנצחת רחבעם זאבי, באתר הארץ, 11 באפריל 2017
↑  צבי זרחיה, במקום גנדי: הממשלה תקצה 10 מיליון שקל להנצחת פורצי הדרך לירושלים, באתר הארץ, 22 באוקטובר 2017
↑   משה גלעד, כמה נשלם כדי לזכור את פורצי הדרך לירושלים?, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2020
↑  ישי קרוב, נלכדה חולית שודדי עתיקות באזור שער הגיא, ערוץ 7, 11 בדצמבר 2011.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007363603305171  LCCN: n2005028440  VIAF: 154979796   WorldCat (עם VIAF): 154979796 
בול דואר אוויר משנת 1954 המתאר את שער הגיא
מבנה על שם האימאם עלי 1934–1939. בקו האופק בצד ימין למעלה המסרק
תחנת המשטרה הבריטית הנטושה בשער הגיא
המצודה הטורקית בשער הגיא
החאן בכניסה לשער הגיא, כיום אתר לאומי חאן שער הגיא
מחסום ערבי בשער הגיא נגד שיירות יהודיות
מבנה משאבות המים בשער הגיא ועליו הכתובת המשוחזרת של ברוך ג'מילי
משלט 16 ב"שלוחת שיירות" מעל שער הגיא
משלט 21 שבשלוחת שיירות מעל שער הגיא - מימינו כביש 1, ומשמאלה לו דרך בורמה
אברהם וולף יאסני

| --- | --- |

 לידה:  1893 ז'לחוב, רפובליקת פולין 
 פטירה:  1968 (בגיל 75 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  פולין, ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1913
 מפלגה:  הבונד 
 
אברהם וולף יַאסְני (ציפֶּרמן) (על פי רוב: א. וולף יאסני; ביידיש: אברהם וואָלף יאַסני (ציפּערמאַן); בפולנית: Abraham Wolf Jasny (Cyperman)‎;‏ 1893, זֶ'לֶכוב, האימפריה הרוסית – 5 בפברואר 1968, תל אביב) היה עיתונאי, סופר, מסאי, פובליציסט והיסטוריון חובב יידי פולני-ישראלי. פעיל סוציאליסטי, איש לודז', שעלה לישראל לאחר קום המדינה. פרסם ביקורת תרבות וספרות, מחקרים על שואת יהודי לודז', וערך ספרי יזכור לקהילות שנחרבו בשואה.
ביוגרפיה

אברהם וולף יאסני (ציפרמן) נולד בשנת 1893 בעיירה זֶ'לֶכוב (ביידיש: זשעלעכאָוו; בפולנית: Żelechów) שליד לודז' (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בפולין), בנם של שמחה יהודית ולייביש פסח. בגיל 11 עזב את העיירה ועבר להתגורר אצל דודו בלודז', ועבד כשוליית אורג. כשהיה נער בן 16 היה פעיל בחוגים בלתי-לגאליים של "הבּוּנְד", תנועת הפועלים היהודית, ונאסר לזמן-מה על ידי שלטונות האימפריה הרוסית בגין פעילותו. לאחר מכן היה ממייסדי הסתדרות הנוער של הבונד בעיר, "צוּקוּנְפְט" ('עתיד'). את דרכו העיתונאית החל ב-1913 ככתב קורספונדנט בלודז' של העיתון "אונדזער צייט" ('זמננו') של הבונד, שיצא בסנקט פטרבורג (חתם בשם העט 'צ. וו. אַבראַמאָוו').
לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר עברה לודז' לשליטת המדינה הפולנית החדשה, נאסר שוב (הפעם על ידי שלטונות פולין) ונשלח למחנה המאסר דוֹמְבּייה שליד קרקוב. לאחר שחרורו שב ללודז', ומ-1923 היה לכותב קבוע בעיתון הלודז'י "ניַיער פֿאָלקסבלאַט" בהמשך היה עורך המהדורה הלודז'ית של עיתון הבונד הורשאי "פֿאָלקס־ציַיטונג". באותו זמן היה ממשתתפיו הקבועים של העיתון "לאָדזשער וועקער" ('המעורר הלודז'י). במקביל הוסיף להיות פעיל בתנועה הסוציאליסטית.
ב-1937 ראה אור ספרו הראשון, "געשיכטע פון דער יִידישער אַרבעטער-באַוועגונג אין לאָדזש" ('תולדות תנועת העבודה היהודית בלודז').
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נסע מזרחה לברית המועצות. שם נעצר על ידי הנ.ק.ו.ד. (המשטרה החשאית), נחקר בעינויים, ולבסוף נידון לשמונה שנות עבודת פרך במחנה כפייה בסיביר. רק בשנת 1946, לאחר תום המלחמה, שוחרר, ואז שב ללודז' שבפולין הקומוניסטית וחידש את פעילותו העיתונאית-ספרותית. הוריו, אחיותיו איידל ופֶרְל ושני ילדיו מרים ואלי נספו בשואה. בשנים 1946–1949 עבד במכון ההיסטורי היהודי בוורשה. פרסם מאמרים על תקופת השואה בעיתוני פולין "דאָס ניַיע לעבן", "פֿאָלקס־ציַיטונג", Nasze Słowo, "אַרבעטער ציַיטונג" ו"יִידישע שריפטן". בשנת 1948 פרסם יאסני בחוברת 1, 2 של הרבעון "בלעטער פאר געשיכטע" ('דפים להיסטוריה') של המכון היהודי ההיסטורי את מחקרו על גטו לודז' – "די ענדגילטיקע ליקווידאַעציע פֿון לאָדזשער געטאָ" ('החיסול הסופי של גטו לודז') (ראה אור גם בהוצאה נפרדת).
לאחר קום המדינה ב-1948 עזב את הבונד, וקרא לניצולי השואה לעלות לישראל. הוא עצמו עלה לישראל ב-1949, השתקע בתל אביב והקים משפחה מחדש; שני ילדיו, אליהו ומרים, נקראו על שם ילדיו שנספו. בארץ עבד זמן-מה בעיתון "דבר", ופרסם מאמרים על השואה ב"לעצטע נײַעס". בשנת 1951 הצטרף ל"לעצטע נײַעס" והיה חבר המערכת ועורך המדורים לספרות ולתרבות.
בארץ פרסם את הספר "די אויסראָטונג פֿון לאָדזשער יִידן / השמדת יהודי לודז’" (1950), ובשנות ה-60 ראה אור ספרו "די געשיכטע פֿון יִידן אין לאָדזש אין די יָארן פֿון דער דיַיטשער יִידן-אויסראָטונג" ('תולדות יהודי לודז' בשנות השמדת-היהודים הגרמנית'), בשני כרכים. הספר זכה בפרס מטעם הקונגרס העולמי לתרבות יהודית באמריקה.
בנוסף היה בשנותיו בארץ עורכם של שישה ספרי יזכור לקהילות פולין שהוחרבו בשואה – הראשון בהם ספר זיכרון לעיירתו זֶ'לֶכוב. עבד על עריכתם של שני ספרי יזכור נוספים ("ספר גניוושוב" ו"ספר זגירז'"), אך נפטר בטרם סיים.
יאסני נפטר בחורף 1968 ממחלה ממארת ממושכת, בגיל 74. נקבר בבית עלמין הדרום בחולון.
הותיר אישה, חוה. בעת מותו שירתו בנו ובתו בצה"ל (בנו שירת כצנחן).
ארכיונו, ובו קטעי עיתונות, התכתבות וטיוטות בכתב יד של מאמריו, שמור בספרייה הלאומית.
ספריו

געשיכטע פון דער יִידישער אַרבעטער-באַוועגונג אין לאָדזש, לודז'; ורשה: (דפוס Grafia),‏ 1937.
די אויסראָטונג פֿון לאָדזשער יִידן: השמדת יהודי לודז’, תל אביב: ארגון הלודז’אים בישראל, 1950.
די געשיכטע פֿון יִידן אין לאָדזש אין די יָארן פֿון דער דיַיטשער יִידן-אויסראָטונג; הקדמה פֿון ד"ר מ. דוואָרזשעצקי, תל אביב: פארלאג י. ל. פרץ; פארלאג המנורה, 1960–תשכ"ז 1966. (2 כרכים)
ספריו > בעריכתו

א’ וואלף יאסני (רעדאַקטאָר), יזכּור-בוך פֿון דער זשעלעכאָווער יִידישער קהלה, שיקגו: צענטראַלער זשעלעכאווער לאנדסמאנשאפט, 1953. (זֶ'לֶכוב)
א"וו יאסני (עורך אחראי), ספר יזכור לקהלת שדלץ: לשנת ארבע עשרה לחורבנה, בואנוס איירס: הארגונים של יוצאי שדליץ בישראל ובארגנטינה, תשט"ז. (שֶדְלֶץ)
א. וואלף יאסני (רעדאַקטאָר), ספר פּביאניץ: יזכּור-בוך פֿון דער פארפייניקטער קהילה, תל אביב: ארגון יוצאי פביאניץ בישראל, תשט"ז. (פַּבְּיָאנִיץ, Pabianice)
א. וואלף יאסני (רעדאַקטאָר), ספר קלובוצק: מזכרת כבוד לקהילה... שהושמדה, תל אביב: ארגון יוצאי קלובוצק בישראל און קלובאָצקער לאַנדסמאַנשאַפֿטן פֿון פֿראַנקרייך און פֿון אויסטראַליע, תש"ך 1960. (קְלוּבּוֹצק)
א. וואלף יאסני (רעדאַקטאָר), יזכּור-בוך פֿון דער טשעכאַנאָווער יִידישער קהילה: ספר-יזכור לקהילת צ’חנוב, תל אביב: ארגון יוצאי צ’חנוב בישראל און די לאַנדסמאַנשאַפֿטן אין חוץ-לארץ, תשכ"ג 1962. (צֶ'חָאנוב)
א’ וואלף יאסני (רעדאַקטאָר), ספר יאַדוב / יאַדאָוו בוך, ירושלים: אנציקלופדיה של גלויות (ספרי זיכרון לקהלות הגולה); קאָמיטעט פֿון ארגון יוצאי יאַדוב אין ישראל און יאַדאָווער לאַנדסמאַנשאַפֿט אין ניו-יורק, תשכ"ז 1966. (יאדוב)
לקריאה נוספת

מ. דוואָרזשעצקי, הקדמה, בתוך: א. וואָלף יאַסני, די געשיכטע פֿון יִידן אין לאָדזש אין די יָארן פֿון דער דיַיטשער יִידן-אויסראָטונג, כרך א, תל אביב: פארלאג י. ל. פרץ, 1960, עמ' 8.
יצחק בראט, 'אברהם־וולף יאסני ז"ל: עיתונאי וסופר לוחם', ספר השנה של העיתונאים כח (תשכ"ח 1968), 337–338.
הערות שוליים

↑  על דא ועל הא, דבר, 17 בדצמבר 1962.
↑  דף הנפטר באתר חברה קדישא ת"א–יפו והמחוז.
↑  ארכיון אברהם וולף יסני, בספרייה הלאומית
↑  ביקורת: מיכאל אסף, כיצד הושמדה קהילת לודז', דבר, 28 באוקטובר 1960.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007518629705171  PLWABN: 9810687011905606  GND: 172863678  ISNI: 0000 0000 5463 5512  LCCN: no95010268  NTA: 297220462  SELIBR: 137282  SUDOC: 244219540  VIAF: 32412848   WorldCat (עם VIAF): 32412848
אברהם מרגליות

| --- | --- |

 לידה:  12 ביולי 1920 קמניץ, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  14 במאי 1987 (בגיל 66) 
 ענף מדעי:  היסטוריה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
אברהם מרגליות (1920 – 14 במאי 1987) היה היסטוריון של יהדות גרמניה ושל השואה.
ביוגרפיה

אברהם מרגליות נולד בחמניץ שבגרמניה. בשנת 1938 היה בין היהודים שגורשו לפולין, ומשם עלה לארץ ישראל בשנת 1939. היה מורה בבית הספר התיכון "אהל שם" ברמת גן. בשנת תשל"א קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על דיסרטציה בנושא "התגובה הפוליטית של המוסדות והארגונים היהודיים בגרמניה לנוכח המדיניות האנטי-יהודית של הנאציונלסוציאליסטים בשנים 1932–1935 (עד לפרסום חוקי נירנברג)", בהנחייתו של שאול אֵש.
היה מרצה להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נפטר בירושלים בשנת 1987.
לאחר מותו ראה אור הספר "בין הצלה לאבדן", שבו התפרסמה עבודת הדוקטור שלו, לצד עוד כמה מכתביו, וכן מאמרים עליו.
מספריו

בין הצלה לאבדן: עיונים בתולדות יהודי גרמניה 1932–1938, ירושלים: יד ושם, תש"ן.
מספריו > בעריכתו

יצחק ארד, ישראל גוטמן, אברהם מרגליות (עורכים), השואה בתיעוד: מבחר תעודות על חורבן יהודי גרמניה ואוסטריה, פולין וברית המועצות, ירושלים: יד ושם, תשל"ח. (הדפסה ב מתוקנת: תשל"ט; הדפסה ז מורחבת: תשמ"ח.) (תורגם לאנגלית ולספרדית.)
אברהם מרגליות, יהויקים כוכבי (עורכים), תולדות השואה – גרמניה, ירושלים: יד ושם, תשנ"ח 1998.
לקריאה נוספת

'רשימת פרסומיו של אברהם מרגליות', בתוך: בין הצלה לאבדון, עמ' 303.
עדה שיין, 'תרומתו המדעית של ד"ר אברהם מרגליות בחקר תולדות יהדות גרמניה', ילקוט מורשת מז (תש"ן), 139–170.
'Abraham Margaliot: in memoriam,' Studies in Contemporary Jewry 4 (1988), 428-429.
Arnold Paucker, Obituary, Leo Baeck Institute Year Book 33 (1988), XIII.
Guy Miron, 'The Leo Baeck Institute and German-Jewish Historiography on the Holocaust,' in: David Bankier andמ Dan Michman (Eds.), Holocaust Historiography in Context: Emergence, Challenges, Polemics and Achievements, Jerusalem: Yad Vashem, 2008, p. 317.
הערות שוליים

↑  ראו ביקורת: דניאל פרנקל, 'יהודי גרמניה בין הצלה לאבדן', יהדות זמננו 7 (תשנ"ב), 331-335.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264905805171  BIBSYS: 3032633  BnF: cb14485346d (data)  CiNii: DA02686795  GND: 1053295804  ICCU: LO1V186220  ISNI: 0000 0001 0960 2305  LCCN: n79011585  NKC: jo2014833299  NLA: 36514544  NTA: 115243984  SELIBR: 260824  SUDOC: 194592529  Trove: 1265967  VIAF: 24829028   WorldCat (עם VIAF): 24829028 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יוסף קרמיש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1907 זלוטניקי, טרנופול
 פטירה:  2005  (בגיל 98 בערך)
 מדינה:  ישראל
 לאום:  יהודי
 עיסוק:  היסטוריון, מנהל יד ושם
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ורשה 
 שפות היצירה:  פולנית, אנגלית, עברית 
 
יוסף קרמיש (1907, זלוטניקי (Zolotnyky) שבאזור טרנופול - 18 באוקטובר 2005, ישראל) היה ניצול השואה, מראשוני ומבכירי חוקרי השואה בשנות החמישים, מראשי הוועדה ההיסטורית היהודית והמכון ההיסטורי היהודי, היסטוריון, יועץ לתביעה במשפט אייכמן, ומקימו ומנהלו הראשון של ארכיון יד ושם.
קורות חייו

קרמיש היה בעל תואר דוקטור להיסטוריה מאוניברסיטת ורשה, אותו קיבל בשנת 1937. הוא חקר את תולדות יהודי ורשה. בספטמבר 1939 גויס קרמיש לצבא פולין אך עם כיבוש מזרח פולין בידי ברית המועצות החל לנהל בית ספר בפרוביז'נה. עם פלישת גרמניה ב-1941 סייע קרמיש ליהודים נרדפים בתור עובד יס"ס. בהמשך תקופת השואה הסתתר קרמיש במספר מקומות באזור פרוביז'נה.
עם שחרור האזור, בקיץ 1944 גויס קרמיש לצבא הפולני ובתור קצין גבה עדויות מניצולי שואה. הוא היה בין מקימי "הוועדה ההיסטורית היהודית", יחד עם פיליפ פרידמן ונחמן בלומנטל. בסוף שנות הארבעים היה סגן יושב הראש במכון ההיסטורי היהודי בוורשה. בשנת 1950 עלה קרמיש לישראל ועבד בארכיון בית לוחמי הגטאות. ב-1953 ייסד את ארכיון יד ושם, והיה מנהלו הראשון.
נפטר ב-18 באוקטובר 2005, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
אשתו של קרמיש, בתיה, ניצולת שואה גם היא, עבדה אחרי המלחמה עם לנה קיכלר והייתה אחות במקצועה. נפצעה קשה בפיגוע בשופרסל ברחוב אגרון בירושלים בשנת 1969, ועברה תקופת החלמה ממושכת. נפטרה בדצמבר 2020. בנם, אליהו (אלי) קרמיש, נהרג ביום השואה תשל"ו בשירותו הצבאי ברמת הגולן. יש להם בן נוסף, צעיר יותר.
מחקריו בישראל

קרמיש היה חוקר שואת יהדות פולין. בין תחומי מחקרו היו ארכיון "עונג שבת" ועמנואל רינגלבלום, מראשי פעיליו. בשנת 1961 סייע לתביעה במשפט אייכמן.
בין ספריו:
1992: עמנואל רינגלבלום, כתבים מימי המלחמה – נכתב ונערך בשיתוף עם ישראל גוטמן וישראל שחם.
1979: עיתונות המחתרת היהודית בוורשה.
1969: שמעון הוברבנד, קידוש השם: כתבים מימי השואה.
1968: אדם צ'רניאקוב, יומן גטו ורשה - עורך.
1966: יירגן שטרופ, מרד גטו ורשה בעיני האויב - עורך.
הערות שוליים

↑  קרמיש באתר EHRI
↑  שניים נהרגו ותשעה נפצעו בהתפוצצות ב"שופרסל" בירושלים, הצופה, 23 בפברואר 1969
↑   עופר אדרת, שואה, פיגוע ושכול: בתיה קרמיש שמרה על אופטימיות למרות הכל, באתר הארץ, 7 בינואר 2021
↑  אליהו (אלי) קרמיש, באתר ההנצחה לחללי מערכות ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263617805171  PLWABN: 9810650443505606  BIBSYS: 4076264  BnF: cb122128716 (data)  GND: 108974482X  ISNI: 0000 0001 1684 3764  LCCN: n82156960  NKC: zmp20231173438  NTA: 07243628X  SELIBR: 137297  SUDOC: 030782317  VIAF: 90719440   WorldCat (עם VIAF): 90719440 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ברודוויי (רחוב)

ערך זה עוסק ברחוב במנהטן. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  53 ק"מ 
 מיקום
 עיר:  מנהטן 
 
 קואורדינטות:  40°46′13″N 73°58′55″W﻿ / ﻿40.770139°N 73.982069°W﻿ / 40.770139; -73.982069
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ברודוויי (באנגלית: Broadway) היא שדרה ארוכה ורחבה, החוצה את רובע מנהטן המרכזי בניו יורק לכל אורכו, מדרום-מזרח לצפון-מערב. ברודוויי אף ממשיך צפונה מחוץ לתחומי מנהטן והעיר ניו יורק, והמשכו מגיע למחוז וסטצ'סטר במדינת ניו יורק.
זו הדרך הראשית בכיוון צפון-דרום העתיקה ביותר בעיר ניו יורק, כאשר חלק גדול מהשדרה הנוכחית התחילה כשביל ויקקוואסגק (Wickquasgeck) לפני הגעתם של האירופים. השביל היווה את הבסיס לאחד מצירי התנועה העיקריים של המושבה ההולנדית ניו אמסטרדם, ובהמשך תחת השלטון הבריטי, אם כי רובה לא נשאה את שמה הנוכחי עד סוף המאה ה-19.
ברודוויי במנהטן ידועה כלב ליבה של תעשיית התיאטרון המסחרית האמריקאית, ומשמשת לה כמטונימיה, כמו גם בשמות של מיזמים תיאטרליים אלטרנטיביים כמו אוף ברודוויי ואוף אוף ברודוויי (אנ').
היסטוריה > היסטוריה קולוניאלית

ברודוויי הייתה במקור שביל ויקקוואסגק (Wickquasgeck), שנוצר בסבכי מנהטן על ידי תושביה הילידים. שביל זה התפתל במקור דרך ביצות וסלעים לאורכו של האי מנהטן.
עם הגעתם של ההולנדים, הורחב השביל ועד מהרה הפך לדרך הראשית העוברת לאורך האי עד לניו אמסטרדם בקצה הדרומי. החוקר והיזם ההולנדי דייוויד פיטרש. דה פריס (אנ') רשם את האזכור הראשון שלו ביומנו בשנת 1642 ("דרך ויקקוואסגק שעליה עברו הילידים מדי יום"). ההולנדים קראו לו "דרך הג'נטלמנים" (Heeren Wegh) או "רחוב הג'נטלמנים" (Heeren Straat) – שהזכיר את שמו של רחוב דומה באמסטרדם – או "הדרך המהירה" ("High Street"); שמו שונה ל"ברודוויי" לאחר שהבריטים השתלטו על העיר, בזכות רוחבה יוצא הדופן. אף על פי שכיום שמה של השדרה הוא פשוט "ברודוויי". ", במפה משנת 1776 של ניו יורק, היא מסומנת כ"רחוב ברודוויי".
היסטוריה > המאה ה-18 וה-19

במאה ה-18, ברודוויי הסתיימה בשטחי העיירה מצפון לוול סטריט. החלק של ברודוויי במה שהוא כיום מנהטן תחתית היה ידוע כרחוב ג'ורג' הגדול. התנועה המשיכה במעלה האיסט סייד של האי דרך האיסטרן פוסט (Eastern Post Road) והווסט סייד דרך בלומינגדייל (Bloomingdale Road). האחרונה, שנפתחה ב-1703, המשיכה עד לרחוב 117 ותרמה לפיתוח האפר וסט סייד המודרני לאזור יוקרתי עם אחוזות.[דרוש מקור]
בספרה מ-1832, Domestic Manners of the Americans, כתבה פרנסס מילטון טרולופ (אנ') על התרשמותיה מהעיר ניו יורק בכלל וברודוויי בפרט:
"הרחוב האצילי הזה עשוי להתחרות עם כל מה שראיתי אי פעם, לאורכו ולרוחבו, החנויות הנאות שלו, הסוככים המסודרים, הטרוטו המצוין והולכי הרגל הלבושים היטב. אין בו את הצפיפות של כרכרות רחוב בונד, וגם לא את הארמונות המדהימים בחזית רחוב ריג'נט; אך הוא מפואר בהיקפו, ומעוטר בכמה מבנים נאים, חלקם מוקפים בדשא ועצים".
בשנת 1868, רחוב בלומינגדייל בין רחוב 59 (בכיכר גראנד, כיום כיכר קולומבוס) לרחוב 155 נסלל והורחב, והפך לשדרה עם חציונים מעוצבים. היא נקראה "השדרה המערבית" או "השדרה". מפה רשמית של העיר משנת 1897 מציגה קטע ממה שהוא כיום ברודוויי כ"דרך קינגסברידג'" בסביבת וושינגטון הייטס.
ב-14 בפברואר 1899, השם "ברודוויי" הורחב לכל מתחם ברודוויי/בלומינגדייל/בולווארד/קינגסברידג'.
היסטוריה > המאה ה-20

במאה ה-20, קטע של 30 בלוקים לאורך ברודוויי, המשתרע בעיקר בין כיכר טיימס ברחוב 42 לכיכר שרמן (אנ') ברחוב 72 (אנ'), היוו חלק מ"שדרת המכוניות" של מנהטן לפני העשור הראשון של המאה ה-20, האזור היה תפוס ברובו על ידי תעשיית הסוסים והיה "חסר חיים לחלוטין", אך ב-1907, ה"ניו יורק טיימס" אפיין את החלק הזה של ברודוויי כבעל "שדרה כמעט מוצקה של שלטי רכב ממונעים כל הדרך מכיכר טיימס לכיכר שרמן". בסוף העשור הראשון ותחילת שנות העשרה של המאה ה-20, נבנו בברודוויי מספר אולמות תצוגה, חנויות ומוסכי רכב גדולים, כולל בניין U.S. Rubber Company (אנ') ברחוב 58, אולם התצוגה של B.F. Goodrich (אנ') בברודוויי 1780 (בין הרחובות ה-58 ל-57), בניין פיסק ברחוב 250 ווסט 57, והבניינים של דמארסט וחסרי אחידות ברחוב 224 מערב 57.
בעבר הייתה ברודוויי רחוב דו-סטרי (אנ') לכל אורכה. המצב הנוכחי, שבו הוא פועלת כרחוב חד-סטרי (אנ') בכיוון דרום בלבד מדרום לכיכר קולומבוס (רחוב 59), נוצר בכמה שלבים. ב-6 ביוני 1954, השדרה השביעית הפכה לכיוון דרום והשדרה השמינית הפכה לכיוון צפון דרומית לברודוויי. אף צד מברודוויי לא הפך לחד-כיווני, אבל התנועה המוגברת לכיוון דרום בין כיכר קולומבוס (השדרה השמינית) לכיכר טיימס (השדרה השביעית) גרמה לעיר לנתב מחדש את הקטע הזה של ברודוויי. ארבעה נתיבים לכיוון דרום ושני נתיבים לכיוון צפון. ברודוויי הפכה לחד כיוונית מכיכר קולומבוס דרומה לכיכר הראלד (אנ') (רחוב 34) ב-10 במרץ 1957, יחד עם השדרה השישית שהפכה לחד כיוונית מכיכר הראלד צפונה לרחוב 59 והשדרה השביעית הפכה לחד כיוונית מרחוב 59 דרומה. כיכר טיימס (שם הוא חוצה את ברודוויי). ב-3 ביוני 1962, ברודוויי הפכה לחד-סטרי מדרום לרחוב קאנאל, כאשר טריניטי פלייס ורחוב צ'רץ' (אנ') הובילו את התנועה צפונה.
שינוי נוסף בוצע ב-10 בנובמבר 1963, כאשר ברודוויי הפכה חד כיוונית דרומה מהראלד סקוור לכיכר מדיסון (רחוב 23) וכיכר יוניון (רחוב 14) לרחוב קאנאל, ושני מסלולים - השדרה השישית מדרום לכיכר הראלד ורחוב סנטר (אנ'), רחוב לאפייט והשדרה הרביעית דרומית לכיכר יוניון - הפכו חד-סטריים צפונה. לבסוף, באותו הזמן כששדרת מדיסון הפכה חד-כיוונית צפונה והשדרה החמישית הפכה לחד-כיוונית דרומה, ברודוויי נעשתה חד-כיוונית דרומה בין כיכר מדיסון (שם חוצה השדרה החמישית) לכיכר יוניון ב-14 בינואר 1966, והשלימה את פעילותה. המרה מדרום כיכר קולומבוס.
היסטוריה > המאה ה-21

בשנת 2001, קטע בן בלוק אחד בברודוויי בין רחוב 72 לרחוב 73 בכיכר ורדי הוגדר מחדש. הנתיבים המזרחיים ביותר שלו, אשר היו בעבר בתנועה לכיוון צפון, הפכו לפארק ציבורי כאשר נבנתה כניסה חדשה לרכבת התחתית לתחנת רחוב 72 במיקום המדויק של הנתיבים הללו. התנועה לכיוון צפון בברודוויי מתועלת כעת לשדרת אמסטרדם לרחוב 73, מבצעת פנייה שמאלה ברחוב 73 התלת-נתיבי, ולאחר מכן פנייה ימינה בברודוויי.
באוגוסט 2008 הוצאו משירות שני צירי תנועה מהרחובות 42 עד 35 והוסבו לכיכרות ציבוריים. בנוסף, נוספו שבילי אופניים בברודוויי מרחוב 42 עד כיכר יוניון.
מאז מאי 2009, חלקי ברודוויי דרך כיכר דאפי, כיכר טיימס וכיכר הראלד סגורים לחלוטין לתנועת מכוניות, למעט תנועה חוצה ברחובות ובשדרות, כחלק מניסוי תנועה והולכי רגל, כשהמדרכה נשמרת באופן בלעדי להולכי רגל, לרוכבי אופניים ולמתרווחים במקומות ישיבה זמניים המוצבים על ידי העיר. העירייה החליטה שהניסוי הצליח, והחליטה להפוך את השינוי לצמיתות בפברואר 2010. אף על פי שהיתרונות הצפויים לזרימת התנועה לא היו גדולים כפי שציפו, פציעות הולכי רגל צנחו בצורה דרמטית והתנועה ברגל גדלה באזורים המיועדים לכך; הפרויקט היה פופולרי בקרב תושבים ועסקים כאחד. החלקים הנוכחיים שהוסבו לכיכרות להולכי רגל נמצאים בין רחוב 47 מערב ורחוב 42 מערב בתוך כיכרות דאפי וטיימס, ובין רחוב 35 מערב ורחוב 33 מערב באזור כיכר הראלד. בנוסף, חלקים מברודוויי בכיכר מדיסון ובכיכר יוניון הצטמצמו באופן דרמטי, מה שמאפשר שפע של כיכרות להולכי רגל להתקיים לצד הכביש.
במאי 2010 ניסה אדם להפעיל פצצה בברודוויי בכיכר טיימס. הפצצה הייתה ברכב 4WD שחנה באופן לא חוקי. בעלי חנויות ואנשים אחרים הודיעו לשוטר רכוב שבדק את הרכב. השוטר הבחין שיש עשן וחומרי נפץ. הוא הזעיק מיד סיוע והרחוב פונה.
במאי 2013, NYCDOT (אנ') החליטה לעצב מחדש את ברודוויי בין הרחובות 35 ל-42 בפעם השנייה בתוך חמש שנים, בשל חיבורים לקויים בין כיכרות להולכי רגל וירידה בתנועת כלי רכב. עם העיצוב החדש, נתיב האופניים נמצא כעת בצד ימין של הרחוב; הוא היה בעבר בצד שמאל בצמוד לרחבות הולכי הרגל, מה שגרם לעימותים בין תנועת הולכי רגל ואופניים.
באביב 2017, כחלק משחזור בירה של כיכר וורת', ברודוויי בין רחוב 24 ל-25 הוסב ל"רחוב משותף" (אנ') שבו חל איסור נסיעה של כלי רכב ורכבי משלוח מוגבלים למהירות 8 קמ"ש. רכבי משלוח נוסעים צפונה מהשדרה החמישית לרחוב 25 עבור אותו בלוק אחד, הופכים את כיוון התנועה ומונעים מכלי רכב לנסוע דרומה בברודוויי מדרום לרחוב 25. פרויקט ההון מתרחב על יוזמה משנת 2008 שבה חלק מהצומת של ברודוויי והשדרה החמישית הוסב מחדש לרחבה ציבורית, מה שמפשט את הצומת הזה. במסגרת פרויקט 2017 הורחבה כיכר וורת', והוסבה את הבלוק הסמוך של ברודוויי ל"רחוב משותף".
מסלול > תיאור

ברודוויי הוא אחד מצירי התנועה העיקריים והוותיקים בעיר, ופירוש שמו הוא "דרך רחבה". הוא נמתח לכל אורכו של האי מנהטן, בערך במקביל לנהר הצפוני (אנ') (החלק של נהר ההדסון הגובל במנהטן), מבאולינג גרין (אנ') בדרום ועד אינווד (אנ') בקצה הצפוני של האי. בניגוד למרבית רחובותיה ושדרותיה של מנהטן, הבנויים כרשת שתי וערב ויוצרים הצטלבויות בזוויות ישרות, ברודוויי עובר במסלול אלכסוני לאורך העיר ואינו מקביל לרחובות אחרים. הסיבה לכך היא שברודוויי נסלל על נתיבה של דרך היסטורית שיצאה מהמושבה ההולנדית ניו אמסטרדם בקצה הדרומי של האי מנהטן והמשיכה צפונה, עוד לפני שתוכננו ונבנו מרבית רחובותיה ושדרותיה של מנהטן. עם התפתחותה של העיר צפונה ובנייתה בצורה מתוכננת יותר, נשמר התוואי המקורי של ברודוויי, והוא שולב באמצעות כיכרות וצמתים מסודרים במפגשיו עם הרחובות והשדרות המאוחרים יותר. גם ברבות מערי צפון אמריקה ישנו רחוב ראשי הנקרא בשם זה.
דרומית לכיכר קולומבוס, זהו רחוב חד סטרי לכיוון דרום. מאז 2009 נאסרה תנועת כלי רכב בכיכר טיימס בין הרחובות 42 ל-47 (אנ'), ובכיכר הראלד (אנ') בין הרחובות 33 ל-35 כחלק מתוכנית פיילוט; זכות הקדימה שלמה ושמורה לרוכבי אופניים ולהולכי רגל. מהחוף הצפוני של מנהטן, ברודוויי חוצה את ספויטן דויוויל קריק (אנ') דרך גשר ברודוויי (אנ') וממשיכה דרך מארבל היל (אנ') (חלק לא רציף של רובע מנהטן) והברונקס לתוך מחוז וסטצ'סטר. דרך U.S. 9 (אנ') ממשיכה וידועה בשם ברודוויי עד למפגש שלה עם דרך NY 117 (אנ').
מסלול > תיאור > מנהטן תחתית

הקטע של ברודוויי התחתית מראשיתו בבאולינג גרין ועד לסיומו בפארק בניין העירייה הוא המיקום ההיסטורי של מצעדי הקונפטי בעיר, ולעיתים נקרא "קניון הגיבורים" במהלך אירועים אלו. ממערב לברודוויי, עד רחוב קאנאל, היה אזור המגורים האופנתי של העיר עד 1825 בקירוב. המזבלה העירונית יותר משילשה את שטח החוף של נהר ההדסון והוא נמצא כעת רחוק יותר מערבה, מעבר לטרייבקה ולבאטרי פארק סיטי (אנ').
ברודוויי מסמל את הגבול בין גריניץ' וילג' ממערב לאיסט וילג' ממזרח, ועוברת את אסטור פלייס (אנ'). נמצא במרחק הליכה קצר משם לאוניברסיטת ניו יורק ליד פארק כיכר וושינגטון (אנ'), הנמצא למרגלות השדרה החמישית. עיקול מול כנסיית גרייס (אנ') נסלל סביב טברנה; מרחוב 10 הוא מתחיל את מסלולו האלכסוני הארוך על פני מנהטן, בכיוון צפון כמעט מוחלט.