stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יימס מדיסון
כתבי הפדרליסט ואשרור החוקה

לאחר הוועידה החוקתית, התחולל עימות בנוגע לאשרור החוקה. כל מדינה נאלצה לכנס ועידה מיוחדת שתכריע האם היא מסכימה לחוקה. כדי לגרום לתמיכה באישור החוקה על ידי מדינת ניו יורק, כתב יחד עם אלכסנדר המילטון וג'ון ג'יי את מסמכי הפדרליסט, סדרת מאמרי פרשנות והסברים על החוקה החדשה. ג'ון ג'יי חלה לאחר כתיבת חמישה מאמרים, אולם מדיסון כתב עשרים ותשעה מאמרים והמילטון חמישים ואחד. הם פורסמו כספר והפכו לתמיכה הבולטת ביותר בחוקה החדשה. הפסקה המפורסמת ביותר שכתב מופיעה במאמר ה-51:
"אם בני אדם היו מלאכים, שום חוקה לא הייתה נחוצה. אם מלאכים היו מושלים, שום פיקוח חיצוני או פנימי על הממשל לא היה דרוש. ביצירת ממשלה שמנהלת בני אדם על ידי בני אדם, כאן מצוי הקושי הגדול. עליך תחילה ליצור ממשלה שתוכל לשלוט בנשלטים, ובאותו הזמן לדאוג שתשלוט בעצמה".
היה ידוע שאם וירג'יניה, המדינה המאוכלסת ביותר דאז, לא תאשרר את החוקה, הממשל המרכזי לא יצליח. ב-2 ביוני 1788, כשהחלה הוועידה בווירג'יניה בנוגע לחוקה, אמנם תשע מדינות כבר אשררו את החוקה, אך ניו יורק, מעוז האנטי-פדרליזם והמדינה השנייה בגודלה, לא הייתה מוכנה לאשרר את החוקה ללא וירג'יניה. בנוסף, ג'ורג' וושינגטון היה מווירג'יניה, והימנעות מאשרור החוקה הייתה מונעת ממנו לשרת כנשיא. הצירים מווירג'יניה האמינו שהיבחרו של וושינגטון היה תנאי לקבלת החוקה החדשה. רוב הצירים האמינו שתושבי וירג'יניה התנגדו לחוקה. מדיסון לא רצה להתערב בנושא, אולם נאלץ להתערב כשהמצב נראה היה חמור.
בקרב המדינות הייתה התנגדות לייצירת ממשל מרכזי חזק, ולכן אשרור החוקה היה קשה ומורכב.לאשרר אם זאת תיתפס כלוקחת סמכויות מהמדינות. מדיסון, שלא היה נואם ציבורי מוצלח, נאם בוועידה של וירג'יניה לטובת החוקה, בטענה שהממשל יהיה מוגבל ושיהיו לו סמכויות מוגדרות כמו כן הבטיח העברת מגילת זכויות שתגביל את כוחה של הממשלה. מדיסון הצליח לשכנע נכבדים לתמוך באשרור החוקה.
הוצע שלפני אשרור החוקה, תוגש למדינות רשימה של זכויותיהן. לבסוף ההחלטה נפלה, והוחלט לאשרר את החוקה ב-28 ביוני.
בנוגע לנושא העבדות, אמר מדיסון שהשחורים הם "גזע חסר מזל" ושהאמין בטבעם האנושי. מדיסון הציע פשרה כך שהעבדים יחשבו לשלוש חמישיות מאזרח רגיל בנוגע לייצוג בקונגרס. הוא האמין שהממשלה ובעלי העבדים יגנו עליהם.
מדיסון כונה עוד בחייו "אבי החוקה", אולם הוא עצמו סירב לכך בטענה שהחוקה לא הייתה יציר מוחו בלבד, אלא תוצר של רבים.
חבר בקונגרס

לאחר אישור החוקה היה מדיסון לחבר בית הנבחרים מטעם מדינת וירג'יניה. הוא רצה להיבחר בתחילה כסנאטור, אולם מתנגדיו רצו למנוע ממנו קידום. מדיסון התמודד על המושב שלו מול עוד נשיא לעתיד, ג'יימס מונרו, אולם ניצח אותו והפך למנהיג חשוב בקונגרס. הוא השיג 57% מהקולות ב-1789 ו-98% מהקולות ב-1790.
חבר בקונגרס > אביה של מגילת הזכויות

הרעיון למגילת זכויות הוצע בסוף הוועידה החוקתית, אולם הצירים חשבו שההליך לא נחוץ. מתנגדי הפדרליזם הצביעו על המחסור במגילת הזכויות כסיבה להתנגדות לחוקה החדשה. אף מדינה לא התנתה את אשרור החוקה במגילת זכויות, אולם כמה מדינות רצו בכך. גם לאחר אשרור החוקה המדינות דרשו זאת. מדיסון התנגד למגילת זכויות ספציפיות מכמה סיבות: הוא חשב שהצעד אינו נחוץ, כיוון שמטרתה להגן מפני כוחות שלא הוענקו לממשל המרכזי. הוא גם ידע שאישור זכויות מסוימות יוביל לכך שזכויות אחרות יעדרו מהמגילה. בנוסף, מגילות זכויות מקומיות לא הצליחו לחסום את כוחה של הממשלה.
אף על פי שמעטים רצו לדון במגילת זכויות, לחץ מדיסון על הנושא. הקונגרס רצה לחכות עד להקמת הממשלה החדשה לפני תיקון החוקה. למרות זאת, חשש מדיסון מפילוג בנושא החוקה. הוא האמין שהחוקה לא הגנה על הממשל באופן מספק, ושיש לתקן אותה. היה זה הוא שהציע בהצלחה את עשרת התיקונים הראשונים לחוקה, הידועים בשם מגילת הזכויות, בהתבסס על עבודתו המוקדמת של ג'ורג' מייסון. הוא הציע אותם ב-8 ביוני 1789.
מדיסון תמך בתוקף בזכותם של האמריקנים למשפט בפני חבר מושבעים. הוא הגיש בתחילה תיקון לחוקה שהבטיח לכל אזרח זכות למשפט מול חבר מושבעים במשפט אזרחי. כשהתיקון נפל, הוא הגיש אל מגילת הזכויות את הזכות למשפט אזרחי בפני חבר מושבעים, בתור התיקון השביעי לחוקת ארצות הברית. ביוני 1789, טען שסוג זה של משפט יבטיח את חירותם של האזרחים.
הסנאט שינה במקצת את התיקונים והגיש שנים עשר תיקונים לחוקה. הצעתו של מדיסון להחיל חלקים ממגילת הזכויות על המדינות ועל הממשל המרכזי בוטלו. ועדה מיוחדת הגישה ב-24 בספטמבר 1789 שנים עשר סעיפים, שאושרו למחרת היום.
הסעיפים השלישי עד השנים עשר אושרו כתיקונים לחוקה ב-15 בדצמבר 1791 והפכו למגילת הזכויות. הסעיף השני הפך לחלק מהחוקה רק ב-1992, בתור התיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית. הסעיף הראשון עדיין ניצב להחלטת המדינות - זהו סעיף שקובע את שינוי יחסי הכוחות בבית הנבחרים.
חבר בקונגרס > עימותים בנושאי חוץ

כשבריטניה וצרפת יצאו למלחמה ב-1793, ניצבה ארצות הברית באמצע. הסכם הסחר עם צרפת מ-1778 עדיין היה תקף, ורוב הסחר של המדינה היה עם בריטניה. ב-1794 התקרבה מלחמה מול הבריטים, שהחרימו ספינות אמריקניות שסחרו עם מושבות צרפתיות. מדיסון האמין שארצות הברית חזקה יותר מבריטניה ושמלחמת סחר איתה תצליח ותבטיח עצמאות מלאה. מדיסון טען שהמושבות הבריטיות זקוקות למזון אמריקני, בניגוד לאמריקנים שיכלו לספק את צורכיהם בעצמם. וושינגטון סירב לכך ושמר על יחסי סחר ידידותיים עם בריטניה בעזרת הסכם ג'יי של 1794. מדיסון לחם בהסכם - וכך הוביל ליצירת מפלגות. הוא נכשל בסנאט ובבית הנבחרים, וההסכם הוביל לעשור של סחר משגשג עם בריטניה (ולכעס צרפתי שהוביל למלחמה בלתי רשמית). המאפיין העיקרי של כהונתו של מדיסון בקונגרס היה רצונו להגביל את כוחה של הממשלה הפדרלית למען סמכויותיהן של המדינות הנפרדות.
בארצות הברית, הבוחרים נחלקו בנושאים רבים, והדבר הוביל ליצירתן של שתי המפלגות הראשונות בארצות הברית: הפדרליסטים, שתמכו בהמילטון והאמינו בממשל מרכזי חזק, והדמוקרטים-רפובליקנים, שתמכו בג'פרסון, והאמינו בממשל מרכזי מוגבל.
הקמת המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית

לאחר אשרור החוקה ויצירת הקבינט הראשון, החלו שתי המפלגות להתארגן. תומכיו של אלכסנדר המילטון תמכו בחיזוק הממשל המרכזי, ומתנגדיו תמכו בזכויות למדינות ובממשל מקומי. כמזכיר האוצר, הקים המילטון מוסדות רבים כבנק הראשון של ארצות הברית. מדיסון ניסה לחסום את הבנק ללא הצלחה, בטענה שהחוקה לא הרשתה לממשלה ליצור את הבנק. המילטון טען שג'פרסון ומדיסון עוינים אותו.
ב-1798, תחת הנשיא ג'ון אדמס, החלו ארצות הברית וצרפת להילחם, במה שכונתה המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת, שכללה מלחמה ימית וקרבות על נתיבי מסחר. הפדרליסטים יצרו צבא והעבירו את חוקי הזרים וההסתה, שכוונו כנגד פליטים צרפתים שהיו מעורבים בפוליטיקה וכנגד עורכי עיתונים רפובליקנים. מדיסון וג'פרסון זעמו. הם כתבו את החלטות וירג'יניה וקנטקי, שטענו שהחוקים היו לא חוקתיים, ושהמדינות יכולות וצריכות לחוקק חוקים כנגדם. ההחלטות לא היו אהודות, כיוון שקראו להפרת החוק הפדרלי. ג'פרסון דרש מהמדינות לפרוש אם הדבר יהיה נחוץ, אף על פי שמדיסון התנגד לכך.
עמדתו של מדיסון הייתה שינוי גדול מתקופתו ככותב החוקה, כשטען שעל חוקי הממשלה להיות עליונים על חוקי המדינות. רק ב-1812, לאחר המלחמה והחולשה הממשלתית במהלכה, הבין מדיסון את הצורך בממשל מרכזי חזק. באותה התקופה החל לתמוך בבנק לאומי, בצי חזק ובצבא קבע.
מדיסון ביקש להימנע מממשלה בסגנון האירופאי, ותמיד חשב שחרם על בריטניה היה מצליח.
נישואיו ומשפחתו

מדיסון התחתן לראשונה בגיל 43, ב-15 בספטמבר 1794. הוא נישא לדולי פיין טוד, אלמנה בת עשרים ושש. מדיסון אימץ את ילדה, ג'ון פיין, לאחר הנישואין.
דולי נולדה ב-20 במאי 1768, למשפחת קווייקרים מקרולינה הצפונית. אחותה לוסי נישאה לאחיינו של ג'ורג' וושינגטון. כחבר קונגרס, פגש מדיסון את דולי באירועים חברתיים בפילדלפיה, עיר הבירה דאז. היא חיה שם עם בעלה. במאי 1794, ביקש מדיסון מחברם המשותף, ארון בר, לארגן פגישה. באוגוסט, היא הסכימה להתחתן אתו. היא הוצאה מקהילתה בעקבות נישואין למדיסון, שלא היה קווייקר. בנוסף, ב-1794, נבחר מדיסון לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
דולי מדיסון השתמשה בכישוריה החברתיים בוושינגטון, כשג'יימס היה מזכיר המדינה. כשהבית הלבן היה בשיפוצים, היא ייעצה בנוגע לריהוט הבית וסייעה לתומאס ג'פרסון האלמן בטקסים. כשבעלה הפך לנשיא, היא יצרה את תפקיד הגברת הראשונה, וקידמה את בעלה בעזרת כישוריה. היא הוסיפה לאהדה כלפיו.
אביו של מדיסון מת ב-1801 ולאחר שכבר ניהל את נכסי אביו מ-1780 ירש מדיסון את מטע מונטפילייר ואת 108 עבדיו של אביו.
כהונתו כמזכיר המדינה

כשהחל ג'פרסון את כהונתו כנשיא ב-1801, הוא מינה את מדיסון לתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית. בתחילת כהונתו, עמד מול בית המשפט בפסק דין מרבורי נגד מדיסון, שקבע את עקרון הביקורת השיפוטית והדרישה שכל חוק שמתקבל בקונגרס חייב לעלות בקנה אחד עם החוקה. הנושא המרכזי שעמד על הפרק היה השמירה על הנייטרליות בזמן המלחמות הנפוליאוניות. רוב אירופה הייתה במלחמה, בהתחלה בין צרפת ואוסטריה. לאחר קרב אוסטרליץ ב-1805, בו צרפת ניצחה בקלות את אוסטריה, בריטניה הצטרפה למלחמה.
מעט לפני היבחרו של ג'פרסון, נפוליאון הפך לשליט צרפת, ולאחר מרד העבדים בהאיטי שלח כ-20,000 חיילים להחזיר את העבדות לאי, כדי להגדיל את הכנסות צרפת ממכירת קני סוכר. המלחמה השתבשה, ונפוליאון העדיף, במקום להתרכז בשטחים מחוץ למדינה, למכור את לואיזיאנה למדיסון ולג'פרסון ב-1803. הצרפתים נסוגו מהאיטי, שהפכה ב-1804 לרפובליקה השנייה בחצי הכדור המערבי.
רבים טענו שמדיסון וג'פרסון עקפו את החוקה כשרכשו את לואיזיאנה. ג'פרסון ניסה לתקן את החוקה כדי לאפשר את הרכישה, אולם מפאת קוצר הזמן לא הצליח. הסנאט אישר את ההסכם במהירות. בית הנבחרים אשרר את ההסכם גם הוא. במהלך המלחמות באירופה, מדיסון ניסה לשמור על נייטרליות, והתעקש על זכויותיה של ארצות הברית כמדינה נייטרלית.
הבריטים והצרפתים לא כיבדו את הנייטרליות האמריקנית, והמצב החמיר בכהונתו השנייה של ג'פרסון. לאחר ניצחונו של נפוליאון באוסטרליץ, הוא הטיל מצור על בריטניה וניסה להכריע אותה. מדיסון וג'פרסון החרימו את הסחר עם בריטניה וצרפת. החרם נכשל וגרם למחאה פדרליסטית, שהובילה לביטול החרם.
נשיאותו

כשכהונתו השנייה של ג'פרסון הסתיימה, מדיסון נבחר בידי המפלגה להיות המועמד לנשיאות. הוא ניצח את ג'יימס מונרו, יורשו בתפקיד הנשיא, כדי להיות המועמד. כיוון שהמפלגה הפדרליסטית כבר הייתה לא רלוונטית מחוץ לניו-אינגלנד, מדיסון זכה ברוב גדול בבחירות לנשיאות מול צ'ארלס קוטסוורת' פינקני.
לאחר שנכנס לתפקיד ב-1809, למדיסון היה קושי במינוי אלברט גלטין לתפקיד מזכיר המדינה, ולכן שמר עליו בתפקיד מזכיר האוצר. גלטין השווייצרי היה היועץ המרכזי של מדיסון, איש סודו וקובע המדיניות שלו. מדיסון מינה את רוברט סמית' לתפקיד מזכיר המדינה, ולתפקיד מזכיר הצי את פול המילטון. הקבינט שלו הורכב מפשרות פוליטיות. כשנכנס לתפקיד לממשלה היה עודף תקציבי של 9.5 מיליון דולרים, וב-1810 החוב הממשלתי פחת והמסים ירדו.
נשיאותו > הבנק של ארצות הברית

מדיסון נלחם כדי להמשיך במדיניות ג'פרסון - בעיקר לשנות את המדיניות הפדרליסטית מתקופת וושינגטון ואדמס. אחד מהעניינים החשובים שעסק בהם היה הבנק הראשון של ארצות הברית. לאחר הקמתו ב-1791, תקופת עשרים השנים שהוקצבה לו עמדה לפוג. בעוד שגלטין טען שהבנק היה הכרחי, הקונגרס לא הצליח לאשר אותו מחדש. היעדרו של בנק מרכזי הקשה על מימון המלחמה עם בריטניה, ולכן הקונגרס העביר ב-1814 חוק שהקים בנק מרכזי שני. מדיסון ביטל את החוק. ב-1816, הקונגרס ניסה להעביר עוד חוק, ולאחר שמדיסון הבין את נחיצותו, הוא חתם על החוק ואישר הקמת בנק מרכזי שני.
נשיאותו > לפני המלחמה

ב-1809 המפלגה הפדרליסטית כבר לא הייתה משמעותית. אנשים שהיו חברים בה, כג'ון קווינסי אדמס, שהפך לשגריר של מדיסון ברוסיה, הצטרפו למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. אף על פי שהמפלגה הייתה המפלגה היחידה, היא סבלה מפילוג קשה בתוכה, שיצר את המפלגות לעתיד. כשהמלחמה מול בריטניה התחילה להתקרב, תומכי ומתנגדי המפלגה יצרו שדולות בקונגרס. תומכי המלחמה הובלו בידי הנרי קליי, יושב ראש בית הנבחרים. כשהמלחמה פרצה, קליי הוביל את הקו הלוחמני אף יותר ממדיסון.
נפוליאון ניצח בקרב אוסטרליץ ב-1805, ואירופה נשארה שלווה בשנים הבאות. הקונגרס ביטל את החרם של ג'פרסון קצת לפני כניסתו של מדיסון לתפקיד. המדיניות הנייטרלית של ארצות הברית הרשתה לה לסחור עם צרפת ועם בריטניה, כל עוד ההגבלות על משלוחי ספינות יבוטלו. מדיסון ניסה לשאת ולתת עם בריטניה באפריל, אולם באוגוסט 1809, היחסים עם בריטניה הידרדרו. מדיסון התנגד לקריאה למלחמה, כיוון שלטענתו, המלחמה הייתה אויב לחירות הציבור. הוא התנגד לצבא, למיסים ולחוב שיבוא בעקבות המלחמה, וטען שאף מדינה לא תוכל לשמור על חירותה במהלך מלחמה ממושכת.
לאחר שהשגריר הבריטי העליב את מדיסון, מדיסון סילק אותו ממחלקת המדינה. בנובמבר 1809, הוא נאם לראשונה את נאום מצב האומה, וביקש מהקונגרס עצה וחלופות למשבר הסחר האמריקני-בריטי, כשהוא מזהיר מפני מלחמה. באביב 1810, מדיסון ביקש מהקונגרס לתגבר את הצבא ואת הצי. הכלכלה האמריקנית כבר התחילה להתאושש בתקופתו של מדיסון כתוצאה מהשלום האירופאי. לקראת היבחרו מחדש, מלחמת חצי האי התחילה בספרד, ובאותו הזמן, נפוליאון פלש לרוסיה, כשאירופה שוב נכנסה למלחמה.
נשיאותו > כלכלה ושיפור פנימי

לאחר סיום המלחמה, האמריקנים האמינו שהבטיחו את עצמאותם. הפדרליסטים התפרקו במהירות. השיח הציבורי הרגוע אפשר שגשוג. הייתה עדיין מתיחות פוליטית, למשל ב-1816 כששני שלישים מחברי הקונגרס איבדו את מקומם לאחר שהחליטו על העלאת משכורתם. מדיסון אישר את הבנק המרכזי, מערכת מיסוי חדשה שהתבססה על מכסי מגן, צבא מקצועי, ומיזמים לשיפור פנימי בהובלת קליי. ב-1816, אלמנות ויתומי המלחמה קיבלו קצבאות לחמש שנים. המעשה האחרון של מדיסון לפני שעזב את תפקידו היה ביטול חוק שהיה אמור לממן גשרים ודרכים, כיוון שהרגיש שזה לא מסמכות המדינה.
נשיאותו > ג'יימס וילקינסון

ג'יימס וילקינסון היה מפקד צבאי שנוי במחלוקת ומושל לואיזיאנה. הוא היה מעורב בניסיון של ארון בר ליצור מדינה חדשה במערב, אולם זוכה ב-1808. לאחר היכנסו לתפקיד של מדיסון, הוא הפך את וילקינסון לאחראי על חוף לואיזיאנה. רבים מהחיילים התלוננו על וילקינסון ועל התנאים במחנה הצבאי. רבים מתו. וילקינסון סירב לסגת. חקירה של הקונגרס לא הניבה פירות, וההכרעה עברה למדיסון, ששמר על וילקינסון בתפקיד מסיבות פוליטיות. המנהיגים הצבאיים תמכו במדיסון על כך. לאחר תבוסתו בידי הבריטים, מדיסון שחרר אותו משירות פעיל.
נשיאותו > אינדיאנים

מדיסון טען בנאום כניסתו לתפקיד שיש לתרבת את האינדיאנים. הוא עודד את האינדיאנים להפוך לחוואים ולא לציידים. הוא גם ציווה על הצבא להגן על האינדיאנים מפני מתיישבים, לכעסו של המפקד הצבאי אנדרו ג'קסון. ג'קסון רצה לעצור את האינדיאנים והתנגד לפקודת הנשיא. לאחר קרב טיפקאנו ב-1811, האינדיאנים חזרו אל השמורות והלבנים השתלטו על האזור. ב-1815, היו 400,000 מתיישבים אירופאים באוהיו, והאינדיאנים איבדו את אחיזתם באזור.
לאחר הנשיאות

לאחר שתי קדנציות כנשיא, עזב מדיסון את המשרה בשנת 1817, ופרש לחוותו, מונטפילייר בווירג'יניה, לא רחוק ממונטיצ'לו. דולי הייתה בטוחה שיצליחו לנסוע לפריז, אולם כמו עם וושינגטון ועם ג'פרסון, מדיסון סיים את כהונתו עם פחות כסף מאשר היה לו כשנבחר. המטע שלו החל להידרדר כלכלית.
עבד לשעבר של מדיסון כתב עליו אוטוביוגרפיה. לאחר מותו, רכש הסנאטור דניאל ובסטר את העבד מדולי מדיסון, והביא לשחרורו. העבד כיבד את מדיסון וטען שמעולם לא תקף את עבדיו והתייחס אליהם בנועם.
החוב של מדיסון הוביל לכך שלא פרסם את כתביו במהלך חייו, כדי לא לגרום לעוד בעיות כלכליות.
עם סוף שנותיו, התעסק במורשתו ההיסטורית. הוא שמר על מכתביו ומסמכיו, ואף ערך אותם. רבים טוענים שבאחרית ימיו בריאותו הנפשית הייתה מעורערת.
ב-1826 מונה לרקטור של אוניברסיטת וירג'יניה, אך העביר את מרבית זמנו באחוזתו. ב-1829, נבחר לייצג את וירג'יניה בוועידה החוקתית שלה. הוועידה הסתיימה בהענקת זכות בחירה לכל הגברים הלבנים אולם ללא שינוי הייצוג המחוזי.
מדיסון היה מודאג בנוגע לעבדות בדרום. הוא היה נשיאה הראשון של אגודת הקולוניזציה האמריקאית, ששילמה עבור נסיעתם של עבדים משוחררים לליבריה במערב אפריקה, בניסיון להקל במשהו את מחירה המוסרי של העבדות.
דיוקנו של מדיסון הופיע על שטר ה-5000 דולר. לשטר היו 20 גרסאות שונות בשנים שבהן היה הליך מטבע חוקי בארצות הברית (1861–1946), ותמונתו התנוססה על כולם מלבד שלושה.
למרות הידרדרות בריאותו, הוא כתב כמה מאמרים פוליטיים. הוא סירב לשילוב אנשי דת בקונגרס ובצבא.
בין 1834 ל-1835 מכר כרבע מעבדיו כדי להקטין את הפסדיו הכלכליים. ב-1836, מת באחוזתו ב-28 ביוני. הוא הוריש אלפיים דולר לאגודת הקולוניזציה האמריקאית, אך את עבדיו בחר שלא לשחרר והורישם לאשתו. הוא נקבר בבית הקברות במונטפילייר.
ב-1842, נמכרה האחוזה, וב-1844 נמכרו מטעי הטבק.
מורשתו

ההיסטוריונים טענו שמדיסון היה מגן גדול על החוקה וששמר עליה. הם טענו שהעט שלו הייתה יותר טובה מחרבו של וושינגטון. בכתבי הפדרליסט דרש מדיסון להגן על החברה מפני דיכוי מצד שליטיה, ומצד עריצות הרוב.
אף על פי שסיים את תפקידו עם אהדה גדולה, לאחר תחושת ניצחון במלחמת עצמאות נוספת, כמה היסטוריונים ביקרו אותו. הם שיבחו אותו על הישגיו בניסוח החוקה, אולם טענו שניהל בצורה רעה מלחמה לא נחוצה. הוא לא ביצע מודיעין כמו שצריך, המבנה הפיקודי שיצר היה מבולבל, ההשפעה הפוליטית גרמה לבחירת מפקדים גרועים, וסמך על מיליציות יותר מאשר על צבא קבע.
בנוסף, נטען שמדיסון הרשה לקונגרס לקחת כוח מהנשיאות. האספה המפלגתית של הדמוקרטים החלה להכריע את המועמדים הנשיאותיים. הקונגרס השיג כוח חדש לחסום מינויים. בתקופתו מוסד הנשיאות החל להיחלש. למרות זאת, פעולותיו חיזקו את המערכת החוקתית, והכינו את המדינה לקראת המאה החדשה.
ב-1986, הקים הקונגרס אגודה ללימוד החוקה על שמו של מדיסון.
אחוזת מונטיפילייר היא אתר מורשת לאומית.
ערים רבות נקראות על שמו של מדיסון: ביניהן מחוז מדיסון בוושינגטון, ומחוז מדיסון במדינה איווה המוכר בזכות הגשרים שבו,  שנתנו השראה לספר ולסרט "הגשרים של מחוז מדיסון".
מדיסון מופיע כדמות במחזמר המילטון.
על שמו נקראת אוניברסיטת ג'יימס מדיסון (אנ') בעיר הריסונבורג (אנ') שבמדינת וירג'יניה.
לקריאה נוספת

Richard E. Labunski, James Madison and the Struggle for the Bill of Rights, Oxford University Press, 2006 (הספר בקטלוג ULI)
Colleen A. Sheehan, James Madison and the Spirit of Republican Self-Government, Cambridge University Press, 2009 (הספר בקטלוג ULI)
J.C.A. Stagg, Borderlines in Borderlands: James Madison and the Spanish-American Frontier, 1776-1821, Yale University Press, 2009 (הספר בקטלוג ULI)
John P. Kaminski, The Great Virginia Triumvirate: George Washington, Thomas Jefferson & James Madison in the Eyes of their Contemporaries, University of Virginia Press, 2010 (הספר בקטלוג ULI)
Richard Brookhiser, James Madison, Basic Books, 2011 ISBN 0-465-01983-8
Jeff Broadwater, James Madison: a Son of Virginia & a Founder of the Nation, University of North Carolina Press, 2012 (הספר בקטלוג ULI)
Colleen A. Sheehan, The Mind of James Madison: the Legacy of Classical Republicanism, Cambridge University Press, 2014 (הספר בקטלוג ULI)
Jeremy D. Bailey, James Madison and Constitutional Imperfection, Cambridge University Press, 2015 (הספר בקטלוג ULI)
John P. Kaminski (ed.), James Madison: Liberty's Advocate, Wisconsin Historical Society Press, 2018 (הספר בקטלוג ULI)
דיוקן של מדיסון באוניברסיטה
דיוקן של מדיסון בגיל 32
העמוד הראשון בחוקת ארצות הברית
מונטפילייר, מטע הטבק של מדיסון בווירג'יניה
הסכם רכישת לואיזיאנה
תחריט של הנשיא מדיסון
דיוקן של מדיסון
קברו של מדיסון
דמותו של מדיסון על שטר 5000$ (לא פעיל משנת 1934)
בגידת האינטלקטואלים

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  ז'ילין בנדה 
 שפת המקור:  צרפתית 
 סוגה:  מסה 
 
בגידת האינטלקטואלים (La Trahison des Clercs), היא ספר מאת המסאי הצרפתי ז'יליין בנדה שפורסם לראשונה ב-1927 ומבקר אינטלקטואלים בתחילת המאה העשרים בטענה שאלו נכנעים לאינטרסים של מעמד, דעת הקהל, המדינה וקבוצות בעלות כוח, במקום לדבוק באמת ובמוסר אוניברסלי.
הספר תורגם לאנגלית ב-1928 על ידי המשורר והסופר האנגלי ריצ'רד אלדינגטון. המהדורה האמריקאית נקראה "בגידת האינטלקטואלים", ואילו המהדורה הבריטית נקראה "הבגידה הגדולה". הספר פורסם מחדש ב-1946 עם הקדמה ארוכה מאת המחבר, ופורסם מחדש מאז כמה פעמים ובכמה שפות. מהדורה חדשה יצאה ב-1975 עם ההקדמה מאת המיקרוביולוג זוכה פרס נובל לרפואה אנדרה לווף. תרגומו של אלדינגטון לאנגלית פורסם מחדש ב-2006 עם הקדמה חדשה מאת רוג'ר קימבל (אנ'). הספר תורגם לעברית בשנת 2020 בידי ניר רצ'קובסקי בהוצאת כרמל.
החיבור הפולמוסי תקף את האינטלקטואלים האירופים במאות התשע עשרה והעשרים על שפנו לפוליטיקה ואידאולוגיות. בנדה מבקר אותם על כך שהם התרחקו מערכים אוניברסליים, כלומר החיפוש אחר יופי, אמת וצדק, ערכים שהוא מגדיר סטטיים ורציונליים. בנדה מבקר אותם על שהפכו למגיני הלאומנות, המיליטריזם והגזענות.
בנדה כתב "אפשר לומר שהודות לאינטלקטואלים האנושות עשתה את הרע במשך אלפיים שנים, אבל כיבדה את הטוב. סתירה זאת הייתה אות כבוד למין האנושי, והיוותה את הסדק שדרכו יכלה הציוויליזציה לעבור ולבוא לעולם". לעומת זאת הוא גינה בחריפות את ״האינטלקטואלים המודרניים״, בעידן עליית הלאומים. לדעתו בתקופה זו האמת נגזרה לראשונה רק מאינטרסים כמו האינטרס הלאומי, מעמדי, גזעני או מתועלת הקשורה במולדת, באומה, באינטרס כלכלי, והצדק נחשב כראוי, רק כל עוד הוא כפוף לנסיבות הלאומיות ומשרת את עניינם של בעלי הכוח.
בנדה טען את הביקורות הקשות ביותר שלו כלפי חבריו הצרפתים שארל מוראס מוריס בארס. בנדה הגן על ההשקפה המדודה והחסרת תשוקה של הציוויליזציה הקלאסית ועל האינטרנציונליזם של הנצרות המסורתית.
בסוף הספר, בנדה חוזה בקדרות שהגברת הדחף ה"ריאליסטי" לשליטה בעולם החומר, המוצדק על ידי אינטלקטואלים ל"ריאליזם אינטגרלי", עלולה להוביל ליצירת ציוויליזציה חובקת-כל שתפסיק לחלוטין "למקם את הטוב שמחוץ לעולם האמיתי." שאיפות אנושיות, במיוחד מרדף אחרי כוח, יהפכו למטרה הבלעדית של החברה. לסיום, הוא מסכם במרירות, "וההיסטוריה תחייך לחשוב שזה המין שעבורו מתו סוקרטס וישו".
ראו גם

מחוץ לכוכב השקט
הקרב על המערב
הערות שוליים

1 2 3  בגידת האינטלקטואלים באתר כרמל-ירושלים
↑  Benda, Julien (1956). The Treason of the Intellectuals, W. W. Norton and Co., pp. 202–203.
דפנה אטלס

| --- | --- |

 לידה:  9 בספטמבר 1943 (בת 81) ישראל
 ענף מדעי:  נוירוכימיה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית   מכון ויצמן
 
דפנה אטלס (נולדה ב-9 בספטמבר 1943) היא מדענית ישראלית וכדורסלנית עבר בנבחרת ישראל. פרופסור אמריטה בבמכון למדעי החיים ע"ש אלכסנדר סילברמן באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

אטלס נולדה וגדלה בגבעתיים לעמנואל צור (צוקרברג) מהטייסים הראשונים בישראל ושל ד"ר מרים צור, רופאה. למדה בתיכון קלעי והייתה שחקנית כדורסל בקבוצות הפועל רמת גן-גבעתיים, הפועל תל אביב ומכבי תל אביב, עמה זכתה ב-7 אליפויות וב-8 גביעים. היא גם השתתפה עם הקבוצה במשחקי גביע אירופה בברית המועצות בשנת 1964. כמו כן שיחקה בנבחרת ישראל בכדורסל נשים והשתתפה באליפות אירופה בברמן גרמניה בשנת 1968. שרתה בצה"ל כמפעילת מכ"ם בחיל האוויר וזכתה עם נבחרת חיל האוויר באליפות צה"ל בכדורסל בשנת 1961. נבחרה להיכל התהילה של כדורסל הנשים בישראל.
השכלה

.B.Sc כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים-(1965-1967)
.M.Sc נושא עבודת המחקר היה : הכנה ואפיון של נגזרות לא מסיסות של סובטיליזין קרלסברג, עבודת המאסטר בוצעה במחלקה לביופיזיקה מכון ויצמן למדעי החיים-(1969)
.Ph.D נושא עבודת המחקר היה : "מיפוי של האתר הפעיל של האנזים הפרוטאוליטי, אלסטז" העבודה בוצעה במחלקה לביופיזיקה, בהנחיית פרופ 'אריה ברגר בבית הספר לתלמידי מחקר ע"ש פיינברג במכון ויצמן למדע-(1974)
מחקר

בשנים 1974–1975 השתלמה כפוסט דוקטורנטית באוניברסיטה העברית, בשנת 1978 מונתה למרצה, בשנת 1982 מונתה לפרופסור חבר במחלקה לביולוגיה כימית ובשנת 1990 לפרופסור מן המניין.
אטלס ביצעה מחקרים על חומרים שלוכדים רדיקלים חופשיים ומנטרלים אותם, בהם מוליקולה חדשה (NAC-amide).(AD4=NACA) בשנת 2002 הקימה את חברת "Novia pharmaceutical Ltd", שעוסקת בפיתוח תרופות למחלת אלצהיימר ולמחלת פרקינסון. בנוסף, היא חוקרת את תעלות סידן, ואת המנגנון הביוכימי שמביא לשחרור של נוירוטרנסמיטורים. בשנת 2016 תכננה ופיתחה נגזרת של לבודופא, דופאמיד (LDA) שנמצאת בפיתוח בחברת נוירודרם, רחובות.
מינויים אקדמיים > מינויים בישראל

מדענית (מרצה), המחלקה לביופיזיקה במכון ויצמן למדע. ב-1975 החלה תוכנית פוסט-דוקטורט עם פרופסור אלכס לויצקי-האוניברסיטה העברית בירושלים.-(1974-1975).
עמית מחקר של ליידי דייוויס (מלגות פוסט-דוקטורט) באוניברסיטה העברית בירושלים.-(1975-1977)
חוקר ב' המחלקה ביולוגית כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.(1977)
עמית מחקר (מרצה בכיר), המחלקה לכימיה ביולוגית, האוניברסיטה העברית בירושלים.(1978-1982)
פרופסור חבר לנוירוכימיה, המחלקה לכימיה ביולוגית, האוניברסיטה העברית בירושלים.-(1982)
פרופסור לנוירוכימיה, המחלקה לכימיה ביולוגית, האוניברסיטה העברית בירושלים.-(1990)
מינויים אקדמיים > מינויים זרים

מלגת עמית EMBO לטווח קצר עם ד"ר JP.Changeaux (מכון פסטר בפריז).-(1976)
עמית פוגארטי בין-לאומי עם Dr. John Daly ו-Dr. Marshall Nirenberg -המכונים הלאומיים לבריאות (NIH), בת'סדה, מרילנד.-(1979-1980)
מדען אורח ב אוניברסיטת ניס עם Dr. Michel. Lazdunski (EMBO, מלגה לטווח קצר).-(1981)
מלגת בינלאומית ע"ש אלינור רוזוולט האמריקנית לסרטן.-(1984-1985)
מדענית אורח ב-NIH עם ד"ר מ. גוטסמן (Dr. M. Gottesman) וד"ר אירה פסטאן (Dr. Ira Pastan) . (1984-1985)
מדענית אורח במחלקה של Molecular & Cell Biology ב-אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.-(1994)
פרסים

פרס על הישגים בלימודי תואר שני.-(1969)
עמית כבוד של האגודה האמריקאית של אוניברסיטת 'נשים'. (1979-1980).
פרס א.ד. ברגמן על הישגים מדעיים.-(1980-1981).
גזבר האגודה הישראלית לביוכימיה.-(1984-1985).
חבר נבחר במרכז נוירוביולוגיה תאית ומולקולרית של אוטו לוי.-(1988).
ראש ועדת ההוראה במחלקה לכימיה ביולוגית.-(1990).
פרס דוד ויגאם.-(1995).
פרס החדשנות קיי לפיתוח תרופה חדשה (Dopa-ethylester) לטיפול של מחלת פרקינסון.-(1996).
פרס החדשנות קיי לפיתוח תרופה חדשה NACA) AD4) לטיפול במחלת הנוירודגנרטיביות,(2009)
חיים אישיים

דפנה אטלס היא אם לשני בנים (עדי ורעי) וחובבת ספורט מושבעת המשחק טניס בזמנה החופשי. לטענתה תמיד חשבה שספורט זה דבר הכרחי לחיים שלמים. היא תמיד אמרה: 'אם את לא עושה ספורט, אז כלום לא שווה'". היא מנחילה את חשיבות העניין לילדיה ולסטודנטים שהיא מלמדת. "אני חושבת שלהתעמלות יש השפעה על המוח כשמתאמנים באופן קבוע הדם מגיע למקומות שללא תנועה כלל לא מגיע אליהם. מעבר לכך, אם לא מתמידים בזה מגיל צעיר, הגוף מתבגר לא יפה, ובגיל הנ"ל לא חושבים מספיק קדימה",.
ראו גם

נוירוכימיה
ביופיזיקה
רדיקלים חופשיים
מחלת אלצהיימר ומחלת פרקינסון
כימיה ביולוגית
מולקולה