stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ירושלים בתקופה הצלבנית
דמוגרפיה > נוצרים

בשנת 1099, לאחר כיבוש ירושלים, הוכרז גוטפריד מבויון ל"מגן הקבר הקדוש" (Advocatus Sancti Sepulchri) ואת ראש הפירמידה של הכנסייה תפס הפטריארך הלטיני של ירושלים, דאימברט, במהפך שסילק את הפטריארך היווני אורתודוקסי ממעמדו. מאחר שכל תושבי העיר הלא-נוצרים נרצחו לאחר כיבוש העיר, ורוב החיילים הצלבנים חזרו לאירופה, נותרה בירושלים אוכלוסייה קטנה של צלבנים פרנקים. מאמצי בית המלוכה הצלבני לעבות את האוכלוסייה בעיר הביא להגירה של נוצרים מקומיים מיון, מצרים, הקווקז, סוריה ואסיה הקטנה אל ירושלים, ובשנת 1160 מוערך מספר תושבי העיר ב-30,000 איש, מהם כ-20,000 נוצרים מקומיים, אותם כינו הצלבנים "נוצרים סורים". הממלכה הצלבנית הייתה מדינה של יוצאי אירופה המקיימים פולחן נוצרי לטיני ורואים בכס הקדוש כסמכות הדתית העליונה. קבוצה אתנית זו עמדה בראש הפירמידה של מערכת פיאודלית שנוהלה בידי הצלבנים הלטיניים והתקיימה למענם. שאר העדות הנוצריות בירושלים היו נחותות בדרגה ונאלצו לשלם מס גולגולת ומעשר לכנסייה הלטינית. הצלבנים לא הסתפקו בשינויים אדמיניסטרטיביים והחרימו נכסים רבים - מנזרים, כנסיות ולהבדיל מסגדים - שנמסרו לידי הכנסייה הלטינית. לנוצרים המקומיים נותרו מספר מקומות פולחן בתוך ירושלים, בהם נערכו תפילות בימי מועד.
יוונים אורתודוקסים - עדה זו, שבניה התקבצו בירושלים מכל קצוות המזרח התיכון, חיה בירושלים כאדון שירד מנכסיו. מרכזם בירושלים הפך לרובע של הפטריארכיה הלטינית, והם מצאו מגורים בכל שאר חלקי העיר. בני העדה התפרסמו כבעלי מלאכה מיומנים, שכישרונם היה חיוני לקיום ממלכת ירושלים. הצלבנים שללו מעדה זו את מעמדה הקודם, כמו גם את הזכות לבחור את ראשי העדה - שהוכפפה לפטריארכים הלטיניים. למרות זאת שמרו היוונים האורתודוקסים על פולחנם במנזרים שהיו פזורים ברחבי ארץ ישראל, בעיקר באזור מדבר יהודה, תוך שהם ניזונים מתנועה בלתי פוסקת ובלתי מופרעת של עולים לרגל - בני הכנסייה מהאגן המזרחי של הים התיכון.
נצרות אוריינטלית - העדות הסוריות, ובמספרים מועטים יותר הקופטים והאתיופים, הגיעו לירושלים בעידוד המלכים הצלבנים על מנת להגדיל את מספר התושבים בירושלים. בני העדה, שהיו עובדי אדמה ופועלים, היו חסרי מסורת מלחמתית. מספרם בירושלים גדל לאחר כיבוש רוזנות אדסה הצלבנית בשנת 1144, כשפליטים מהעדה ברחו לממלכת ירושלים. מנודים מקרב הרוב האורתודוקסי הנוצרי, נותרו בני העדה היחידים שנאחזו בעיר לאחר חורבנה בשנת 1219 - באין להם מקום מפלט.
ארמנים - עדה מתבודדת זו, שבניה שימשו גם כשכירי חרב עבור כל הצדדים הלוחמים בארץ ישראל ואסיה הקטנה, ישבה בירושלים ברובע הארמני של היום. העדה הארמנית הייתה בעלת ברית אמיצה של הצלבנים, שהעריכו את יכולותיהם הצבאיות, כמו את השכלתם וידיעת השפות בה בורכו. מרכזם בירושלים, קתדרלת יעקב הקדוש, נבנתה במאה ה-12 על בסיס שרידים ביזנטיים מהמאה ה-6, והיא מן המפוארות שקיימות בארץ ישראל.
דמוגרפיה > יהודים

כיבוש ירושלים בידי הצלבנים בשנת 1099 הביא סוף אלים וחורבן על קהילה יהודית פורחת ומשגשגת, שאף השתתפה בהגנת העיר שכם אחד עם תושביה המוסלמים של ירושלים. מאז הייתה העיר אסורה להתיישבות של יהודים (ביוצא הדופן של קומץ הצבעים בהם פגש בנימין מטודלה).
ידוע שבתקופה זו הייתה קיימת "שכונת היהודים" (Judaearia), אולם ההשערה היא ששם זה נשאר עוד מהתקופה הערבית, ואינו מעיד על קיומה של שכונה יהודית. רק בשנת 1189–1190, שלוש שנים לאחר כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין, נוסדה מחדש קהילה יהודית בעיר.
עם כיבוש ירושלים על ידי האיובים השתנה המצב המשפטי והחלה תקופה של סובלנות כלפי היהודים, שאפיינה את השליטים המוסלמיים של המאה ה-12. בחיבורו המפורסם של יהודה אלחריזי "תחכמוני" מתואר מפגש של הכותב עם יהודי תושב ירושלים, שנערך בשנת 1216, המספר על תולדות הקהילה היהודית בירושלים שלאחר המצור האיובי:
ויער אלוהים את רוח מלך הישמעאלים בשנת ארבעת אלפים ותשע מאות וחמישים ליצירה ונחה עליו רוח עצה וגבורה ויעל הוא וכל חילו ממצרים ויצר על ירושלים ויתנה ה' בידו ויצו להעביר קול בכל עיר אל כל צעיר ורב לאמור: דברו על לב ירושלים, לבוא אליה כל הרוצה מזרע אפרים, אשר ישאר מאשור וממצרים, והנידחים בקצה השמיים ויתקבצו מכל פאה אליה ויחנו בגבוליה. ואנחנו עתה יושבים בצל השעה הנמתקת
אלחריזי מצא בירושלים ישוב יהודי הכולל שלוש קהילות: קהילת יהודי צרפת, שנוסדה עם עליית 300 רבנים מצרפת ואנגליה ב-1211; קהילת אשקלון, שיהודיה התיישבו בירושלים לאחר הרס אשקלון על ידי צלאח א-דין ב-1191; וקהילת המערביים, שנוסדה ככל הנראה ב-1198 על ידי עולים מצפון אפריקה.
הפרופסור יהושע פראוור מציין, כי עצם כיבוש העיר על ידי האיובים ביטל את כל הצווים והגזירות הצלבניים ואיפשר כניסה מחודשת של יהודים. שלוש שנים לאחר מכן, בלהט הלחימה במסע הצלב השלישי גזר צלאח א-דין גזירת הרס על אשקלון, שהקיפה גם את הקהילה היהודית וייתכן כי תושבי קהילה זו היו הבסיס לקהילה היהודית בירושלים. הקהילה היהודית ניטלטלה על גלי ההרס ובניה לסירוגין שעברה העיר בתקופה האיובית ואף היו קורבן לטבח הכללי בתושבי העיר שערכו הח'ווארזמים בשנת 1244.
בתקופה קשה זו נאחזו היהודים בירושלים בניגוד לכל היגיון ובניגוד לכל חישוב של תועלת. התיישבות זו הונעה מתוך דחף פנימי אדיר לחיות בירושלים, בקרבה למקומות הקדושים ביהדות ומתוך הצורך בקיום מצוות הקשורות בארץ, וחזרו ונשנו גם בזמנים שהחיים בעיר היו על בלימה ותנאי המחיה היו בלתי אפשריים. כך מוצא אלחריזי בעיר קהילה יהודית פעילה, שבה תושבים מיהודי המגרב, אשקלון, מצרים וצרפת. כך מסופר במכתב משנת 1214 על העברת כספים מקהילות יהודיות שבמצרים לקהילה הירושלמית לצורך תמיכה בנזקקים ולצורך בניית בתי כנסת.
מבנים צלבניים > כנסיית הקבר

כנסיית הקבר של ימינו היא ברובה מבנה צלבני - חלק מכנסיית הקבר הצלבנית שנחנכה ביום 15 ביולי 1149 - חמישים שנה לאחר כיבוש העיר. הצלבנים הקימו על בסיס הכנסייה הביזנטית כנסייה חדשה, ובה איחדו מספר מבנים הקשורים למעשה הצליבה. בהמשך אף זיהו תחנות בדרך המובילה אל הכנסייה והחלו במסורת הויה דולורוזה.
כנסיית הקבר "הצלבנית" הייתה קטנה בהרבה מהכנסייה הביזנטית המקורית, וכללה, מבחינת שטחה, רק את החצר, גבעת הגולגולתא, והרוטונדה. הכניסה לכנסייה נעשתה דרך חצר קדמית (Platea Spulcri) - מורשת המתווה של הכנסייה הביזנטית, שמאפיינת אותה שדרת עמודים שבראשם "כותרות סל". משמאל לפתח הכניסה הוקם מגדל פעמונים ששרד רק בחלקו התחתון, ואילו מצד ימין נבנו מדרגות אל הגולגותא. בכנסייה הוקמו אז גם קפלות שונות, שייצגו דמויות ואירועים מחיי ישו, וביקור בהן נחשב לביקור באתר "האמיתי". מתחם הכנסייה ובו ביתו של הפטריארך הלטיני של ירושלים ומנזר הוקף בחומה. במפות מהתקופה הצלבנית מופיעה הכנסייה במספר שמות, לעיתים בשמה היווני התחייה (Anastasis) ולעיתים בצירוף גולגותא לקפלה התחתונה (Golgata) וקלבריה (Calvaria) למבנה העליון.
במאמרה "אמנות צלבנית בירושלים" מציינת פרופסור ביאנקה קוחנל:
"הבסיליקה הצלבנית היא פתרון צורני ופונקציונלי הולם לכלל הבעיות שהעמיד המקום בפני האדריכל בכל התקופות. ראשית, היא מקנה משקל נגד לרוטונדה בעלת שלוש האפסיסים (בצפון במערב ובדרום) ולמקוף (אמבולטוריום) מסביב לקבר על ידי מקוף משלה והקפלות הרדיאליות; כך מוצאים מזרח ומערב שיווי משקל במכלול בעזרת מבנה קומפקטי והרמוני. שנית, המבנה החדש מדגיש בצורה הולמת גם את מקום הקבר וגם את גבעת הגולגתא, ונותן למתפלל ולעולה הרגל כנסיית פולחן מרווחת".
ההשתלטות הצלבנית על כנסיית הקבר סימנה את מעבר ארץ ישראל והמקומות הקדושים לידי שליטה מלאה של הכנסייה הקתולית והדחת הכנסייה האורתודוקסית ממעמדה. מאבק זה מצא ביטוי גם בטקס שבת האור, לפי הכרוניקן פולק משרטר - בשנת 1101 האש נדלקה רק לאחר שבלדווין הראשון, מלך ירושלים, יצא למקדש האדון (בהר הבית) והתפלל בהכנעה, היוונים סייעו ללטינים, ועשו את הנס עבורם בזמן שהאחרונים התפללו בדבקות בהר הבית.
משכבש צלאח א-דין את ירושלים בשנת 1187 הוא החליט שלא לפגוע בכנסיית הקבר והפקיד את מפתחות הכנסייה בידי שתי משפחות מוסלמיות, משפחת גודה "אל גודייה" ומשפחת "נוסייבה", שעד היום אחראיות על פתיחת הכנסייה וסגירתה.
כנסיית הקבר הצלבנית - כתב יד מימי הביניים
כנסיית הקבר, תמונה משנת 1856
ציור המתאר את קברו של גודפרי מבויון
פטר הנזיר מתפלל בכנסיית הקבר
מבנים צלבניים > קבר מרים

קבר מרים (Ecclesia S. Maria in Valle Josphat) ממוקם בתוך מערה תת-קרקעית בערוץ נחל קדרון. הקברים המקוריים מתוארכים למאה הראשונה לספירה. מאוחר יותר הקבר, שזוהה כקברה של מרים, הופרד מהסלע שהקיף אותו ועוצב בצורת צלב. גוטפריד מבויון, מלכה הצלבני הראשון של ממלכת ירושלים, בנה במקום מנזר לנזירים בנדיקטינים. ובשנת 1130 הוקמה במקום כנסייה מפוארת. המתחם, הנמצא מחוץ לחומות העיר, הוקף חומות ומגדלים לשמירה משודדים מוסלמים. אפרה של המלכה מליסנדה של ממלכת ירושלים הצלבנית נקבר בקפלה בשנת 1161. חפירות שנערכו באתר בתקופת המנדט הבריטי העלו כי הצלבנים הרחיבו את הכנסייה הביזנטית והוסיפו גרם מדרגות היורד לקריפטה, ואת החזית הייחודית הניצבת עד היום.
לאחר כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין נהרסו הכנסייה והמנזר, אבני הבניין פורקו ושימשו לחיזוק ביצורי ירושלים, ורק הכניסה והקפלה התת-קרקעית (הקריפטה) שרדו.
הקבר של מליסנדה, מלכת ירושלים
חזית קבר מרים בשנת 1856
חזית הכניסה הצלבנית לקבר מרים
המדרגות הצלבניות המובילות לקריפטה
מבנים צלבניים > כנסיית העלייה

כנסיית העלייה משמרת את מסורת עלייתו של ישו לשמים. כשכבשו הצלבנים את ירושלים בשנת 1099 הם בנו באתר קפלה מתומנת, המורכבת משמונה עמודי תווך. ניתן לראות את בסיסי העמודים של הפורטיקו שהקיף את הקפלה בחצר. במערב, בצפון-מערב ובצפון נראים בבירור ובשלמות שלוש מצלעות האוקטגון עליו בנויה בחלקה החומה החיצונית של היום. מהמבנה נותרו רק ארבעה בסיסים של חצאי עמודים בארבע פינות פנימיות של האוקטגון. יש לשער שהיו שמונה עמודים שתמכו בגג שממנו לא נותר שריד. בקיר המזרחי של החצר יש שלושה מזבחות ואחד נוסף מדרום להם. האדיקולה הצלבנית הייתה פתוחה כלפי השמים. בתוך הכנסייה היו כותרות צלבניות עם כפות תמר או צמח קוצני וכותרות עם גריפונים ובעלי חיים וציפורים מתגוששים.
קיים דמיון רב בתוכנית ובפרופורציות בין כנסיית העלייה לבין כנסיית הקבר וכיפת הסלע. הצורה המתומנת היא כנראה אלמנט פרי התקופה הצלבנית, אולי בהשפעת המבנה המונומנטלי של כיפת הסלע. אלמנט זה משתקף במגדלים המרכזיים של ארמון הנציב ומוזיאון רוקפלר, מבנים שהוקמו בתקופת המנדט על ידי השלטון הבריטי, שראה עצמו כממשיך דרכם הישיר של הצלבנים.
לאחר כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין ב-1187 עברה הכנסייה למוסלמים. סביב שנת 1200, שוקמה הכנסייה, שהייתה למקום פולחן מוסלמי: הגג הפתוח הוחלף בכיפה, הקשתות נאטמו באבנים, הסלע הוזז ממרכז האדיקולה לעבר המחרב שנבנה בקיר הדרומי וחומה בצורת משושה נבנתה סביב האתר.
כנסיית העלייה הצלבנית
תבליט צלבני בכנסיית העלייה
כתובת בערבית על קיר הכנסייה
מבנים צלבניים > כנסיית סנטה אנה

כנסיית סנטה אנה נבנתה מצפון להר הבית, סמוך לבריכות הצאן, להן קראו הצלבנים בריכות בית חסדא, בתקופה הביזנטית עמדה במקום כנסייה לציון מקום הולדתה של מרים, אם ישו. לאחר מסע הצלב הראשון הקימו הצלבנים מנזר וקפלה קטנים, שהוקדשו לנס הריפוי של ישו ובנוסף הקימו בצמוד כנסייה גדולה המוקדשת לאנה הקדושה, אמה של מריה. גורלו של המנזר הקטן, בו ישבו על פי ויליאם מצור "ארבע נשים עניות", השתנה משהחליט בלדווין הראשון, מלך ירושלים לגרש את אשתו הנסיכה הארמנית ארדה ושיכן אותה במנזר. על מנת לאפשר למלכה לשעבר להתקיים כיאות למעמדה הגדיל את רכוש המנזר, הכנסותיו וחשיבותו. המנזר הפך למקום מגורים של נשים ממשפחת המלוכה והחשובה שבהן איבט אחותה של מליסנדה, מלכת ירושלים. מליסנדה, שהדת ורווחת אחותה היו קרובים ללבה, הגדילה את הנכסים המניבים שהועברו למנזר.
הכנסייה היא דוגמה לטיפוס הנפוץ ביותר של כנסייה צלבנית בארץ ישראל- בסיליקה עם אולם תווך ושני אגפים משניים המסתיימים במזרח בשלושה אפסיסים מקבילים. המבנה משלב סגנון בנייה רומנסקי מוקדם עם מסורות בנייה מקומיות נוצריות קדומות והשפעות ביזנטיות. באגף הימני מדרגות המובילות לקריפטה מהתקופה הרומית, שעל פי המסורת הנוצרית מהווה את מקום לידתה של מרים.
חמש שנים לאחר תבוסת הצלבנים ב-1187 הפכה הכנסייה למדרסה מוסלמית (בית ספר מוסלמי), כפי שמתואר בכתובת מעל למשקוף הכניסה: "בשם אללה הרחום והחנון. כל הטוב והיפה שעלה בגורלכם הוא מאללה. מדרסה מבורכת זו נבנתה עבור הווקף על ידי אדוננו צלאח א דין סולטאן האסלאם והמוסלמים". בזכות הפיכתה של הכנסייה למדרסה בסמיכות לכיבושה של העיר על ידי צלאח אל דין המבנה נשמר היטב והוא מהווה את אחת הדוגמאות היפות ביותר לארכיטקטורה צלבנית ברחבי ירושלים.
שרידי המנזר הצלבני של סנטה אנה
שרידי המנזר הצלבני של סנטה אנה
החזית הצלבנית של כנסיית סנטה אנה
כנסיית סנטה אנה מבט מהצד
מבנים איוביים

תקופת שלטון השושלת האיובית בירושלים הייתה קצרת יומין וקטועה, אך בתחום הבנייה הושקו מספר מיזמי בנייה שהשפיעו על מראה העיר העתיקה של ימינו. עיקר ההשקעה כוון לשיקום אופייה המוסלמי של ירושלים והחזרת עטרת הפאר להר הבית. מאמץ נוסף הושקע בחיזוק חומות וביצורי העיר. לאחר כיבוש העיר שינו כנסיות ומבני דת נוצרים את זהותם והפכו למסגדים ובתי ספר. על הר הבית נהרסו תוספות בנייה צלבניות וסימני הפולחן הנוצרי הוסרו, ומבנים חדשים נבנו לרווחת המאמינים.
כיפת הדקדוק (בערבית "קֻבּת אלנחויה") נמצאת בפינה הדרום-מערבית של המשטח העליון של הר הבית, ונבנתה על ידי הנסיך האיובי מועט'ם עיסא, מושל דמשק, בשנת 1207. הכיפה היא מבנה מוארך מלבני ובו שלושה חדרים, אורכו של המבנה כ-25 מטרים, ובמרכזו כניסה מקושתת.
כיפת העלייה (בערבית "קֻבּת אל-מעראג'") היא מבנה מתומן (יש לו שמונה צלעות), שרוחבו 6 מטרים, שנבנה על הר הבית, ככל הנראה במאה ה-12 ושימש במקורו כקפלת טבילה. המבנה ניזוק בעת הכיבוש האיובי של ירושלים, ושוקם בשנת 1200. במהלך שיקום המבנה נאטמו הקשתות שאפיינו אותו ונוספה לו גומחת תפילה (מחראב) הפונה למכה.
ספריית ח'אלדיה (ערבית: אל-מכּתבּה אל-ח'אלדיה المكتبة الخالدية) היא ספרייה מוסלמית חשובה ברובע המוסלמי בירושלים. הספרייה מכילה כתבי יד חשובים ונדירים ושוכנת במבנה ייחודי ברחוב השלשלת. המבנה הוא "אנציקלופדיה אדריכלית" של ירושלים בימי הביניים. ראשיתו בתקופה הצלבנית, במאה ה-13. ייעודו בתקופה זו אינו ידוע. באמצע המאה ה-13 נקברו במקום שלושה לוחמים ח'ווארזמים. מבחינה ארכיטקטונית יש במבנה עירוב סגנונות של קשת-כריות וקשת-זיגזג המאפיינות בנייה צלבנית או איובית ארצישראלית עם מאפיינים ממלוכיים, כגון אבלק, שילוב אבנים אדומות ולבנות במשקופי הדלת וחלונות עגולים מוקפים במסגרת זיג-זג.
סוף דבר

מסע הצלב השביעי הביא לקריסת רעיון מסעי הצלב לארץ הקודש, אך גם לתום שלטון השושלת האיובית במצרים עם רציחתו של אלמלך אלמועט'ם תוראן שאה, הסולטאן האיובי האחרון. במקומו עלו לבמת ההיסטוריה של המזרח התיכון, מצרים וארץ ישראל הממלוכים, שעתידים תוך ימי דור להביא כליה על שרידי ממלכת ירושלים. ירושלים, העיר שעצם שמה דחף את צבאות צלאח א-דין ורעיון הג'יהד במאה ה-12, נותרה מחוץ למעגל האידאולוגי הממלוכי. ירושלים לא הייתה יותר יעד, ועם יציאתה מאחיזת הנצרות לא הועמד אופייה המוסלמי תחת איום. הממלוכים כוונו את להטם הדתי כנגד ממלכת הצלבנים ובירתה להלכה, עכו, ונגד הפולשים המונגולים. בהעלם האיום של מסעי צלב חדשים לא יכלה העיר לשמש כמטרה למלחמת קודש ושמה לא יכול היה להצית את דמיון המאמינים. ירושלים שכוכבה דרך לרגע בהיסטוריה המוסלמית חזרה ודעכה למעמד שולי.
גלריית מפות של ירושלים הצלבנית

התקופה הצלבנית הביאה שפע של כתבי יד ומפות המתארים את ירושלים. מפות אלו לא נועדו לצורכי ניווט או מחקר, אלא נועדו לתאר את ירושלים כעיר נוצרית, אליה נושא העולם את עיניו. המפות מאופיינות בתיאור סכמתי ולעיתים פרי דמיונו של המחבר, שבמקרים מסוימים לא ראה כלל את ירושלים. האתרים המצוינים בהן קשורים בעיקר למסורת המקראית והנוצרית.
"מפת קמבריי"
"מפת בריסל"
"מפת פריס"
"מפת אופסלה"
"מפת האג"
"מפת קופנהגן"
"מפת סנט אומר"
"מפת שטוטגרט"
ראו גם

כנסיית יוחנן המטביל
כנסיית אבינו שבשמים
כנסיית הגואל
כנסיית סנט מרק
ירושלים בתקופה הממלוכית
היסטוריה של ממלכת ירושלים
המטבח של ירושלים הצלבנית
לקריאה נוספת

שלמה לוטן, ירושלים בתקופה הצלבנית, אברהם פאוסט, אייל ברוך ויהושע שוורץ (עורכים), ירושלים: מראשיתה ועד הכיבוש העות'מאני, מרכז אינגבורג רנרט ללימודי ירושלים, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשע"ז (2017), עמ' 293–315.
יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, א-ב, ירושלים: מוסד ביאליק, 1963, 1973, 2005 - מחבר הספר זכה בפרס ישראל; ובתרגומו לצרפתית זכה הספר בפרס האקדמיה הצרפתית
יהושע פראוור, חגי בן-שמאי, ספר ירושלים - התקופה הצלבנית והאיובית (1250-1099), ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשנ"א
דן בהט, אלי שילר (עורכים), ירושלים הצלבנית מראה העיר - תולדות ירושלים מחורבן בית שני ועד לתקופה העות'מאנית, ירושלים: הוצאת אריאל, תשנ"ב-1992
יעל קציר, איריס שגריר, ירושלים לדורותיה: ירושלים בירת ממלכת הצלבנים (יחידה 6), האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ז–2016.
דן בהט, אטלס כרטא הגדול לתולדות ירושלים, ירושלים: הוצאת כרטא, 1994.
זהר עמר, אפרים לב, רופאים ותרופות בירושלים במאות העשירית עד השמונה עשרה, תל אביב תש"ס.
מאיר בן-דב, ביצורי ירושלים, החומות השערים והר הבית, תל אביב 1983.
דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים הבנייה בעיר העתיקה, ירושלים 1993.
נירית רוסלר, "לתולדות המזון בירושלים", מתוך אוכלים בירושלים בעריכת שרי אנסקי, עדי סמל ודבי הרשמן, מודן הוצאה לאור, 1992
Adrian J. Boas, Jerusalem in the time of the crusades: society, landscape, and art in the Holy City under Frankish rule. Routledge, 2001
Sylvia Schein, Gateway to the heavenly city: crusader Jerusalem and the Catholic West (1099-1187), Ashgate Publishing, Ltd., 2005
עמוס אונגר

| --- | --- |

עמוס אונגר
 לידה:  1946 (בן 78 בערך) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מעסיק:  עיריית ירושלים 
 
עמוס אונגר (נולד ב-1946) הוא איש ציבור ישראלי, שכיהן במגוון תפקידים במגזר הציבורי והעסקי.
ביוגרפיה

אונגר הוא בוגר האוניברסיטה העברית, שרת בשריון, כמ״מ במלחמת ששת הימים וכמ״פ במלחמת ההתשה וכסמג״ד ואחר כך כמג"ד במלחמת יום הכיפורים וסמח"ט מילואים והוא סגן-אלוף במיל.
ב-1974 מונה אונגר, בידי טדי קולק, ראש העיר ירושלים,  לנהל את "האגף לפיקוח על הבניה" בעיריית ירושלים. הוא שימש בתפקיד זה במהלך תקופת הבנייה האינטנסיבית של שנות ה-70.
ב-1981 לאחר תקופה קצרה של ניהול סניפי ירושלים של חברות אלקטרה ורסקו, מונה אונגר לתפקיד מנכ"ל "החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי". בתקופת כהונתו עבר הרובע היהודי תהליך פיתוח מואץ - כשכונת מגורים גדולה וכאתר תיירות -  ונערכו בו חפירות ארכאולוגיות רחבות היקף. עמוס אונגר אחראי על ייזום וביצוע עבודות התשתית והפיתוח הנרחבות שהתבצעו ברובע באותה העת. בין השאר ריצוף כל רחובות הרובע והקמת מערך תשתיות נרחב - מים, ביוב, תאורה ומערך גינון מקיף, והביא את פרויקט שיקום הרובע לסיומו.
בתקופת כהונתו הוקמו ברובע שורה של מוזיאונים ואתרים ארכאולוגיים בהם הקארדו - הרחוב הראשי מן התקופה הרומית והביזנטית; מוזיאון  "הבית השרוף" ואתר ה"פרבר ההרודיאני" שמתחת לישיבת הכותל.
בתחילת 1987 מונה אונגר, בידי השר דוד לוי, לתפקיד מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון. הוא שימש בתפקידו ארבע שנים. בתקופה זו, בצד הניהול השוטף של המשרד, הכין עמוס אונגר תוכניות מקיפות להתמודדות עם שיכונו של גל המהגרים הגדול שהגיע לישראל, במהלך שנות ה-90, מברית המועצות. תוכניות משרד הבינוי והשיכון שהוכנו באותה תקופה כללו הרחבת ערים ויישובים והקמת ערים חדשות. מיליון העולים החדשים שהגיעו במהלך השנים שלאחר מכן ארצה, נקלטו ויושבו בפרויקטים שהוקמו על פי תוכניות אלו.
ב-1991 פרש עמוס אונגר מן השרות הציבורי ומונה להקים את העיר מודיעין. הוא יזם והוביל את תכנון הפרויקט על כל שלביו, וניהל את הקמתה ופיתוחה של העיר במשך 15 שנים רצופות. כל המהלך התבצע באמצעות החברה שהקים לצורך זה: "עמ-גר ניהול בניה ופרויקטים". החברה, בשיתוף עם חברת הבת "עמק איילון ניהול תשתית ופרויקטים", תפקדה כמנהלת ההקמה והבינוי של העיר ושל עשרים אלף יחידות הדיור הראשונות שנבנו בה.
אונגר יישם את הניסיון שצבר כמנכ"ל משרד הבינוי והשיכון ובהקמת העיר מודיעין, באמצעות חברת "עמ-גר ניהול בנייה ופרויקטים בע"מ". החברה התמחתה בניהול, פיתוח והקמה של פרויקטים גדולים במגזר הציבורי, ותכנון ובנייה של מוסדות תרבות וחינוך. בין הפרויקטים שהחברה תכננה וניהלה: פרויקט "שיקום מרכז העיר ירושלים" בשנים 1995 – 2005 שכלל בין השאר את הפיכת רוב רחובות מרכז העיר למדרחובים; ואת "תוכניות מערב ירושלים", מטעם עיריית ירושלים ומינהל מקרקעי ישראל - תוכנית ענק להרחבת ירושלים באמצעות בניית עשרות אלפי יחידות דיור ממערב לעיר - תוכנית ספדיה (תוכנית אשר לא אושרה).
פעילות ציבורית

עמוס אונגר פעיל באופן התנדבותי בגופים ציבוריים שונים. בין השאר הוא חבר בוועד המנהל של תיאטרון החאן בירושלים. מזה עשרים וחמש שנים הוא גם חבר הנהלת עמותת "יד לשריון" בלטרון, ומשמש בתפקידים ציבוריים נוספים.
הערות שוליים

↑  אסתר גלוברשט, מנכ"ל אופטימי, מעריב, 25 באפריל 1989
↑  צבי הראל, בולדוזר בפעולה, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2001
↑  אדריכל משה ספדיה, ‏"במודיעין מרכז העיר, התחבורה ושמורת הטבע נמצאים יחד", באתר גלובס, 16 ביוני 2014
↑  אורי בלאו, ללא התוכנית, העיר נדונה להגירה שלילית, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2006
↑  הרבה חברים בירושלים, באתר גלובס, 29 במרץ 1999
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007516881305171
הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית

הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית (בספרדית: Confederación Perú-Boliviana) או הקונפדרציה הבוליביאנית-פרואנית הייתה קונפדרציה של הרפובליקה של בוליביה והרפובליקה של פרו. האיחוד הונהג על ידי הגנרל הבוליביאני אנדרס דה סנטה קרוז, לאחר ניצחונו בקרב אייקוצ'ו. סנטה היה נשיא והמגן העליון של הקונפדרציה בשנת 1836, לאחר שכבר היה נשיא רפובליקת פרו (1827) ותוך כדי היותו נשיא הרפובליקה של בוליביה (1829–1839). הקונפדרציה התקיימה במשך שלוש שנים, כמעט כולן בלחימה מתמדת מול צ'ילה וארגנטינה.
על אף שהחוקה הרשמית של הקונפדרציה נחתמה בשנת 1837, היסטוריונים מחשיבים אותה כמדינה עצמאית משנת 1836 - עם תום מלחמת סלאברי וסנטה קרוז כאשר כוחות בוליביאנים נכנסו לפרו - עד 1839, כשהפדרציה נכנעה לכוחות צ'ילה שכבשה וסיפחה את שטחי הגישה לים של בוליביה. לאחר סיום הלחימה נפרדו בוליביה ופרו, ובבוליביה לא התרחשו מהפכות שלטוניות 60 שנים לאחר מכן. פרו חזרה לשקט יחסי במשך שנים מעטות, ואז נקלעה שוב למצב של לחימה, הפעם כחלק ממלחמת ספרד–אמריקה הדרומית.
היסטוריה > הרעיון להקמת הקונפדרציה

כבר בתחילת המאה ה-19, קידם סימון בוליבר, שליט בוליביה, את הרעיון של איחוד מדינות דרום אמריקה לכדי מדינה גדולה אחת. בערך במקביל, פיתח אנדרס דה סנטה קרוז את הרעיון הקיים כבר של איחוד פרו ובוליביה (שהיו בעלות אינטרסים משותפים רבים) וליצור את מה שכונה 'אלטו פרו' (Alto Perú). את רעיון איחוד המדינות החלו לקדם מעט מאוחר יותר פוליטיקאים שונים בפרו שראו בו אינטרס לפרו (בין הפוליטיקאים היו פרנסיסקו חאבייר דה לונה פיזרו (ספ'), חוסה מריה דה פנדו (ספ'), מנואל לורנצו דה וידאורה (ספ'), אגוסטין גמארה (ספ') ועוד), בין היתר בעקבות איחודן המלא של פרו הצפונית והדרומית.
היסטוריה > ההפיכה ברפובליקות פרו

בשנת 1835, תככים פוליטיים והתנגשויות בין חברים שונים בקואליציה הפרואנית הביא למצב של תוהו ובהו במדינה. את הבלגן ניצל המרשל אגוסטין גמארה מפרו הדרומית, שניסה לבצע הפיכה שלטונית. כדי לרסן את ניסיונות המהפכה שלו, נסע הנשיא לואיס חוסה דה אורבגוסו (ספ') לקוסקו שבדרום על מנת להרגיע את הרוחות. בהיעדרו, ניצלו בכירים בצבא את המצב וביצעו בעצמם הפיכה, במסגרתה הכריז על עצמו הגנרל פליפה סנטיאגו סאלברי (ספ') כנשיא העליון של הרפובליקה.
כך, ב-23 בפברואר 1835, בזמן שדה אורבגוסו היה הנשיא החוקי, סאלברי השתלט על בכוח על פרו הצפונית, ודה אורבגוסו נשאר השליט של פרו הדרומית. לאחר חודשים של חרדה ואי ודעות בקרב העם הפרואני שסבל מתוצאות ההפיכה, חתם דה אורבגוסו על הסכם עם הנשיא החדש של בוליביה, אנדרס דה סנטה קרוז. ההסכם קבע שבוליביה ופרו הדרומית יכבשו יחד את פרו הצפונית בשליטת סאלברי ואז יתאחדו לכדי הפדרציה הפרו-בוליביאנית.
היסטוריה > ההפיכה ברפובליקות פרו > מלחמת סאלברי וסנטה קרוז

לאחר חתימת ההסכם נאבק סאלברי לאחד את ממשלתו, וצעד עם צבאו אל תוך פרו הדרומית וחצה את הגבול עם בוליביה. קרבות עזים התנהלו: בתחילה, ניצח סאלברי ברוב הקרבות, והתקדם דרומה לתוך בוליביה. אלא שבשלב מאוחר של הלחימה החל לנחול תבוסות אל מול צבאו של סנטה קרוז, ונסוג עד לארקיפה, כאשר ב-7 בפברואר 1836, הפסיד בקרב המכריע בסוקאבאיה (ספ'). צבאו נסוג ונכנע, וסאלברי הועמד למשפט בעוון כפיפות לנשיא החוקי, כאשר בסופו נידון למוות.
עתה, שתי הרפובליקות של פרו נשלטו על ידי דה אורבגוסו, הגיע תורו לבצע את הצד שלו בהסכם. פרו התאחדה עם בוליביה כחלק ממה שהפך לקונפדרציה הפרו-בוליביאנית. סנטה קרוז כמוסכם מראש הפך לנשיא המדינה המאוחדת, וקיבל סמכויות נרחבות, כמו גם זכות שלטון עד למועד לא ידוע.
היסטוריה > הקמת הקונפדרציה

בשנת 1836 הוקמו שלושה בתי קונגרס מרכזיים בכל אחת משלוש המדינות שהרכיבו את הקונפדרציה (בוליביה ופרו הדרומית והצפונית), בערים הואורה (פרו הצפונית), סיקואני (פרו הדרומית) וסוקאבאיה (בוליביה - נקבע כאנדרטה לקרב סוקאבאיה שהביא לאיחוד הפדרציה). כל בתי הקונגרס היו כפופים לנשיא אנדרס דה סנטה קרוז, שהחזיק בידיו סמכויות רבות בכמעט כל נושא הקשור בניהול המדיני-צבאי-כלכלי של המדינה.
היסטוריה > הקמת הקונפדרציה > פרו הדרומית

בית הקונגרס של המדינה הוקם באספת סיקואני ב-16 במרץ 1836, ויום העצמאות של הפדרציה הוכרז באספה הראשונה ב-17 במרץ 1836. באותה אספה גם נוצרו הסמלים הלאומיים של הקונפדרציה (הדגל והסמל). הוחלט כי בירת המדינה תהיה טאקנה על אף שהקונגרס יושב בסיקואני, ואנדרס דה סנטה קרוז מונה ל"מגן מדינת דרום פרו", בנוסף להיותו הנשיא של הפדרציה.
היסטוריה > הקמת הקונפדרציה > פרו הצפונית

'עצרת הואורה' התרחשה ב-3 באוגוסט 1836, והיא כללה נציגים מאזורים שונים, כולל חלקים מאמסונאס ולימה. ב-6 באוגוסט אושרה שם החוקה הראשונית של הקונפדרציה, וב-11 באוגוסט מונה, שוב, דה סנטה קרוז ל"מגן מדינת צפון פרו". לאחר שהוענק הכוח הפוליטי המרכזי לדה סנטה קרוז בשני חלקי פרו, הוקמה שלוחה של עצרת הואורה בלימה, וזאת הצהירה נאמנות לפדרציה ובפרט לדה סנטה קרוז. הנשיא תיאם את ההצהרה כך שמיד בסיומה הוא נכנס ללימה בתהלוכת ניצחון, כשהוא 'מקבל' על עצמו את תפקיד "מגן מדינות פרו".
היסטוריה > הקמת הקונפדרציה > בוליביה

כבר ב-21 ביוני 1836 אישר הפרלמנט של בוליביה תחת שליטתו של סנטה קרוז את ההצטרפות לאיחוד המיועד. ביולי 1835 סנטה קרוז ביקש מהפרלמנט אישור להתמנות ל"מגן צפון ודרום פרו" וזה נעתר לבקשתו, מה שנתן לו את האפשרות למנות לבדו את חברי הקונגרסים של הצפון, הדרום ובוליביה. כמו כן, מריאנו אנריקה קאלבו מונה לסגן הנשיא של סנטה קרוז, שלימים יבצע הפיכה נגד סנטה קרוז ויתפוס את השלטון.