stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כך היינו

| --- | --- |
כרזת הסרט באנגלית
כרזת הסרט באנגלית
 בימוי:  סידני פולאק
 הופק בידי:  ריי סטארק
 תסריט:  ארתור לורנץ
 עריכה:  John F. Burnett 
 שחקנים ראשיים:  ברברה סטרייסנד רוברט רדפורד
 מוזיקה:  מרווין האמליש 
 צילום:  הארי סטרדלינג 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי קולומביה 
 חברה מפיצה:  אולפני קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  19 באוקטובר 1973
 משך הקרנה:  118 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  ניו יורק, קליפורניה 
 תקציב:  $15,000,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   waywewere
 פרסים:  פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר (מרווין האמליש)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
כך היינו (באנגלית: The Way We Were) הוא סרט דרמה רומנטי אמריקני שובר קופות משנת 1973, בבימויו של סידני פולאק, ובכיכובם של ברברה סטרייסנד ורוברט רדפורד.
הסרט, שעלילתו מתרחשת בארצות הברית של שנות ה-30, ובשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, מתמודד עם השוני בין שני מעמדות ודעות, דרך סיפור אהבתם של קייטי מורוסקי, יהודיה מרקסיסטית, אותה מגלמת ברברה סטרייסנד והאבל גארדנר, סופר פרוטסטנטי אמיד ויפה תואר, שאותו מגלם רוברט רדפורד. הסרט מסמל את חשיבות האמונה באידיאלים האישיים, וההקרבה למענם. הסרט נכתב על ידי ארתור לורנץ, שכתב את תפקידה של קייטי היהודיה במיוחד עבור ברברה סטרייסנד, כאשר הוא מבסס את הדמות על סטודנטית צעירה שהכיר בקולג', שהייתה פעילה בליגה הקומוניסטית הצעירה.
עלילה

הסרט מתחיל בסצנה המתרחשת בשנות ה-30 בקולג' בארצות הברית, ומתמקד תחילה בעיקר בקייטי, אישה צעירה ופשוטה, שמתפרנסת באותו הזמן ברדיו המקומי ביום, וממלצרת בערבים במסעדה קטנה. קייטי היא פעילה פוליטית בקולג' בו הם לומדים. בעצרת למען השלום היא נואמת בגנות הגנרל פרנקו ומעוררת לעג מצד חבריו הציניים והסנובים של האבל. האבל הוא בחור יפה תואר, עדין, ופופולרי, מהמעמד הגבוה, שניחן ביכולת כתיבה ספרותית גבוהה, ואף מפרסם ספר המופץ בעותקים בודדים, ממנו קייטי מתרשמת עד מאוד. לאחר תום מלחמת העולם השנייה, השניים נפגשים בשנית, והרומן ביניהם מתחיל. הם מתאהבים, והניגודים שפעם הרחיקו ביניהם הופכים פתאום למקור משיכה והתלהבות. קייטי מעודדת את האבל להתפתח בקריירת הכתיבה שלו, מעלה את הביטחון העצמי שלו, והאבל נמשך לקייטי העצמאית והלוחמנית, המשלימה את אופיו האדיש והמופנם. הם נישאים זה לזה, ולמרות ההבדלים, הם מנסים לשמור על האהבה.
קייטי, אף על פי שאינה מחבבת את חבריו, ומתקשה להתחבר לחוג החברתי שלו, גם מבחינה פוליטית וגם מבחינה אישית, לא מאפשרת לכך להפריע לאהבה ביניהם, והאבל, מנסה להתמודד עם אשתו הדעתנית, ולא ליצור מריבות וחיכוכים מיותרים. האידיליה לא נמשכת זמן רב, כשקייטי מתקשה לסכור את פיה לאחר מותו של הנשיא רוזוולט, אליו מתייחסים חבריו בבוז ובזלזול רב. האבל, מצידו, עייף מהקשיים בחיי הנישואין, ואינו מנסה להתמודד איתם, כפי שקייטי הייתה מצפה ממנו. כשהאבל מחפש עבודה כתסריטאי בהוליווד, קייטי מתאכזבת כיוון שהייתה רוצה שהאבל ישקיע את זמנו בכתיבת ספר נוסף, ומציאת אתגרים רציניים יותר מאשר הפיכת ספרו הקודם לסרט קולנוע. על אף תסכולה הרב מבזבוז כישרונו הספרותי, שניהם עוברים לקליפורניה, שם האבל מצליח מאוד, והם נהנים מחיי מותרות ועושר. עם התגברות המקארתיזם והתארכות הרשימה השחורה של הוליווד, חוזרת קייטי לפעילות פוליטית, מה שמסכן את מעמדו של האבל בקרב חבריו ואת שמו הטוב.
במהלך תקופת הניכור בין האבל לקייטי, האבל מנהל רומן קצר עם חברתו מתקופת הקולג' קרול אן, אשתו לשעבר של חברו הטוב J.J. וזאת כאשר קייטי בהריון עם רייצ'ל. קייטי בוחרת לעמוד לצד האידיאלים שלה, ובוחרת להיפרד מאהבת חייה, מתוך הבנה, בסופו של דבר, שהאבל הוא גבר שתמיד יבחר את הדרך הקלה החוצה, בין אם זה בגידה במוסד הנישואין, או כתיבה חסרת משמעות לסדרות טלוויזיה רדודות. האבל, מצדו, מבולבל, ורוצה למצוא את הפינה השקטה שלו, ולחיות חיים רגועים ושלווים ללא מאבקים, ומלחמות למען מטרות ועמדות פוליטיות או חברתיות.
בסצנת הסיום של הסרט, האבל וקייטי נפגשים במקרה ליד מלון פלאזה בניו יורק מספר שנים לאחר גירושיהם. קייטי, שעסוקה באותו הזמן בהפגנה נגד מרוץ החימוש הגרעיני, רואה את האבל מחובק עם צעירה אופנתית, והוא מעדכן אותה בעבודתו הנוכחית, ככותב תסריטים לסדרת טלוויזיה פופולרית. מתברר שקייטי נישאה בשנית, ומגדלת עם בעלה החדש את הבת רייצ'ל. לאחר המפגש, שניהם מבינים שהאבל היה במיטבו בתקופת נישואיו עם קייטי, שהייתה היחידה שהאמינה בו וביכולתו הספרותית. העבר מאחוריהם כעת, וכל מה שנשאר להם (בנוסף לבתם המשותפת) הוא הזיכרון של חייהם בעבר.
הסרט נגמר על רקע שיר הנושא, בעוד המצלמה מתרחקת אט אט מהסצנה המרגשת והעצובה, בה מתערבבים תחושות של החמצה.
צוות השחקנים

ברברה סטרייסנד - קייטי מורוסקי
רוברט רדפורד - האבל גארדנר
פטריק או'ניל - ג'ורג' ביסינג'ר
סאלי קירקלנד - פוני דאנבר
לויס צ'יילס - קרול אן
ברדפורד דילמן - J.J
פרסים

הסרט זכה בפרס האקדמיה עבור המוזיקה הטובה ביותר, השיר המקורי הטוב ביותר (שיר הנושא), והיה מועמד לארבעה אוסקרים נוספים: לשחקנית הראשית, צילום, תפאורה ועיצוב תלבושות.
הפנסים האדומים

| --- | --- |

 מבוסס על:  נשים ופלגשים, סו טונג
 בימוי:  ג'אנג יי-מו 
 הופק בידי:  הו הסיאו-הסיין צ'יו פו-שנג ז'אנג ונזה
 תסריט:  ני צ'ז'ן 
 עריכה:  דו יואן
 שחקנים ראשיים:  גונג לי
 מוזיקה:  ז'או ג'יפנג
 צילום:  זהו פיי 
 מדינה:  סין הונג קונג טאיוואן
 חברה מפיצה:  Orion Classics
 הקרנת בכורה:  1991
 משך הקרנה:  125 דק' 
 שפת הסרט:  מנדרינית
 סוגה:  סרט דרמה רומנטי, סרט היסטורי, סרט המבוסס על יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  סין 
 הכנסות באתר מוג'ו:   raisetheredlantern
 פרסים:  Hundred Flowers Award for Best Picture  פרס באפט"א לסרט הזר הטוב ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הפנסים האדומים (בסינית מפושטת: 大红灯笼高高挂; בסינית מסורתית: 大紅燈籠高高掛) הוא סרט משנת 1991 בבימויו של ג'אנג יי-מו ובכיכובה של גונג לי. הסרט הוא עיבוד של הרומן משנת 1990 "נשים ופלגשים" של סו טונג.
עלילת הסרט מתרחשת בשנות ה-20 של המאה ה-20, ומספרת את סיפורה של אישה צעירה שהופכת לפלגשו של גבר עשיר בתקופת שרי המלחמה. הסרט ידוע בשל השימוש העשיר בצבעים ומראותיו המרהיבים.
אף על פי שהסרט עבר את בדיקת הצנזורה הסינית, הוא נאסר להקרנה בסין במשך תקופה.
עלילה

הסרט מתרחש בשנות ה-20 בסין, בתקופת שרי המלחמה, כמה שנים לפני מלחמת האזרחים הסינית. סונגליאן (גונג לי) בת ה-19 נישאת לגבר ממשפחת צ'ן העשירה, לאחר שאביה מת והשאיר את משפחתה חסרת כל. היא אשתו הרביעית, או ביתר דיוק - פלגשו השלישית - ומכונה הגברת הרביעית של הבית. כשהיא מגיעה לאחוזתו המפוארת, היא זוכה לקבלת פנים מלכותית, כולל מסאז' ברגליים ותאורה מרהיבה מפנסים אדומים, וכן ביקור מבעלה הטרי, האדון צ'ן (מא ג'ינוו), אשר פניו לעולם אינם גלויים לחלוטין.
סונגליאן מגלה במהרה כי לא כל הפלגשים מקבלות את אותו היחס המפנק. למעשה, האדון מחליט כל יום מחדש עם מי הוא יבלה את הלילה, והיא זו שתקבל את הפנסים האדומים, טיפולי הרגליים, וכבוד מהמשרתים. נוהג זה גורם לתחרות מתמדת וקשה בין נשות הבית.
הגברת הראשונה, יורו (ג'ין שויאן), נראית מבוגרת כמעט כמו האדון עצמו. מכיוון שהיא ילדה בן שנים קודם לכן, היא עכשיו חיה את חייה בשקט ובדידות, כאשר אין היא כבר בין הנבחרות. הגברת השנייה, ז'ויון (קאו קוויפן), מתיידדת עם סונגליאן, ומחמיאה לה על יופייה ונעוריה. היא נותנת לה משי יקר במתנה, ומזהירה אותה מפני הגברת השלישית, מיישן (הא קאיפי), זמרת אופרה לשעבר, שמתקשה להתמודד עם העובדה שהיא כבר לא הצעירה וה"טרייה" מבין נשות הצעצוע של האדון. אך סונגליאן מגלה שזוהי בעצם ז'ויון שאין לסמוך עליה - היא מתוארת כבעלת פנים של בודהה, אך לב של עקרב.
סונגליאן מעמידה פנים שהיא בהריון כדי לקבל את מירב תשומת לבו של האדון, ולהגדיל את סיכוייה להרות באמת. אך ז'ויון רוקמת מזימה לחבול במאמציה יחד עם משרתתה של סונגליאן, ינר (קונג לין), אשר מוצאת תחתונים מוכתמי דם של ומגלה שההריון הוא שקרי.
בתואנת דאגה לשלומה של סונגליאן, ז'ויון מזמינה את רופא המשפחה, אשר מקיים רומן אסור עם הגברת השלישית מיישן. הוא מאשר שההריון לא אמיתי, והאדון הזועם מצווה שפנסיה של סונגליאן יכוסו בשקים שחורים לזמן בלתי מוגבל. כדי לנקום בינר, סונגליאן מספרת שחדרה מלא בפנסים אדומים דלוקים, המראים שהיא מייחלת להיות פלגש, ולא משרתת. מתגלה גם שהיא מאוהבת באדון, ואף שכבה איתו במיטתה של סונגליאן.
עונשה של ינר היא שפנסיה נשרפים לפניה, בזמן שהיא כורעת בשלג. באקט של התנגדות, ינר מסרבת להתנצל או להפגין כניעות, אז האדון מצווה שתישאר כך, על ברכיה, כל הלילה. היא נשארת כך, עד שהיא נופלת, מעולפת. היא נלקחת לבית החולים, שם היא נפטרת. סונגליאן, בינתיים, מחליטה שטוב לה יותר ללא תשומת לבו של האדון. היא מתחילה לראות את ההרסנות שהתחרות בין הנשים גורמת, וכיצד אף אישה לא באמת זוכה בתחרות, כל אחת היא רק "חלוק" שהאדון יכול ללבוש ולפשוט כאוות נפשו.
אך בבדידותה, סונגליאן מתחילה לשקול התאבדות, גורל שהיא רואה כעדיף על חיים כפילגש. ביום הולדתה ה-20, שיכורה ודיכאונית, היא מספרת בשוגג על הרומן של מיישן והרופא לז'ויון, אשר בתורה מגלה לאדון. בהתאם למסורת, משרתי האדון גוררים את מיישן לחדר בגג הבית, ותולים אותה. סונגליאן, שכבר מדוכאת עד כאב מחייה חסרי התכלית, חווה טראומה איומה מאירועים אלה. כשבקיץ, האדון מביא אישה חדשה, צעירה אף יותר, לביתו - הסרט מראה את סונגליאן מסתובבת בחצר האחוזה בבגדי תלמידת בית ספר, כאשר היא אבדה את שפיותה לחלוטין.
ליהוק

גונג לי - סונגליאן
הא קאיפיי - מיישן, הגברת השנייה
קאו קוויפן - ז'ויון, הגברת השלישית
לין קונג - ינר, המשרתת של סונגליאן
ג'ין שויאן - יורו, הגברת הראשונה
מא ג'ינגוו - צ'ן זוקיאן, האדון צ'ן
קי ז'יגנג - ד"ר גאו, רופא המשפחה
ביקורת

הסרט כונה "אחד מהסרטים המכוננים של שנות ה-90" על ידי ג'ונתן קרו מ-Allmovie. המבקר ג'יימס בררדינלי מנה את הסרט כמספר 7 ברשימת הסרטים הטובים של העשור. באתר RottenTomatoes הדירוג של הסרט הוא 96%. אך היו גם מספר קטן של ביקורות שליליות - הל הינסון מהוושינגון פוסט אמר שהסרט "פושר".
הסרט גם הולל בעבור האסתטיקה האמנותית שלו. דסון האו מהוושינגטון פוסט כתב ש"מבחינה אסתטית טהורה, הפנסים האדומים" הוא סרט מרהיב", וג'יימס בררדינלי כתב ש"התענוג לעיניים רק מגביר את הכוח הרגשי של הסרט". ג'ון הרטל מ-Film.com כתב שהפנסים האדומים הוא "הסרט הכמעט-מושלם, כזה שמזכיר את הטוהר הוויזואלי של הסרט האילם".
ישנם מבקרים הטוענים כי הסרט הוא ביקורת מוסווה על סין המודרנית, אף על פי שהבמאי עצמו מכחיש זאת. על פי קרו, "המאבק המתמיד על כוח שמונע כל שמץ של אחדות בין הנשים מספק מטפורה הולמת לחברה המרוסקת של סין שלאחר המהפכה". גם בררדינלי טוען טענה דומה, באומרו ש"סונגליאן היא האינדיבידואלית, האדון הוא הממשלה, ומנהגי הבית הם החוקים של המדינה. זוהי שיטה ארכאית שמתגמלת את מי שמשחק על פי החוקים והורסת את מי שעובר עליהם".
העיתונאי הסיני והפעיל החברתי דאי קינג אמר על הסרט שבדומה לסרטים מוקדמים רבים של ג'אנג יי-מו, הסרט מתחנף יותר מדי לטעם המערבי.
פרסים > זכיות

Silver Lion for Best Director - (1991 Venice International Film Festival)
Best Foreign Language Film - (1992 New York Film Critics Circle)
Best Foreign Language Film - (1992 David di Donatello for Best Foreign Film)
Best Cinematography - - Zhao Fei (1992 Los Angeles Film Critics Association)
Grand Prix - (1993 Belgian Syndicate of Cinema Critics)
Best Film Not in the English Language - (1993 British Academy Film Awards)
Best Foreign Language Film - (1993 National Society of Film Critics)
Best Foreign Language Film - (1993 London Film Critics Circle)
Best Foreign Language Film - (1993 Kansas City Film Critics Circle)
Best Cinematography - (1993 National Society of Film Critics)
Best Actress (Gong Li) - (1993 Hundred Flowers Awards)
פרסים > מועמדויות

Best Foreign Language Film - (1992 Academy Awards)
Golden Lion for Best Film - (1991 Venice International Film Festival)
Best Foreign Film - (1992 National Board of Review)
Best Foreign Language Film - (1993 Independent Spirit Awards)
Best Foreign Film - (28th Guldbagge Awards)
הערות שוליים

↑  "Zhang Yimou's RAISE THE RED LANTERN". אורכב מ-המקור ב-2007-09-27. נבדק ב-2015-11-17. Originally banned in China
↑  "Raise the Red Lantern > Review". Allmovie.
↑  "The Best Films of the 1990s".
↑  "Raise the Red Lantern". Rotton Tomatoes.
↑  "'Raise the Red Lantern' (PG)". The Washing Post. 1992-05-08.
↑  "'Raise the Red Lantern'". The Washington Post. 1992-05-08.
↑  "Review: Raise the Red Lantern".
↑  Dai, Qing (translated by Jeanne Tai).
↑  "The 64th Academy Awards (1992) Nominees and Winners". oscars.org.
↑  "Da hong deng long gao gao gua (1991)". Swedish Film Institute. 22 במרץ 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7587713-2  LCCN: no2020080243  VIAF: 316751697   WorldCat (עם VIAF): 316751697
מגע של רשע

| --- | --- |

כרזת הגרסה המקורית של הסרט
 מבוסס על:  Badge of Evil 
 בימוי:  אורסון ולס 
 הופק בידי:  אלברט זוגסמית
 תסריט:  אורסון ולס
 שחקנים ראשיים:  אורסון ולס, צ'רלטון הסטון, ג'נט לי
 מוזיקה:  הנרי מנסיני 
 צילום:  ראסל מטי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  אולפני יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  21 במאי 1958, ארצות הברית
 משך הקרנה:  גרסת 1958: 95 דקות גרסת 1976: 108 דקות גרסת 1998: 112 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פשע, פילם נואר, סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  מקסיקו, ארצות הברית 
 תקציב:  $900,000 (משוער)
 הכנסות באתר מוג'ו:   touchofevil
 דף הסרט ב־IMDb
 
צ'רלטון הסטון וג'נט לי כמיגל וסוזי ורגס
ג'נט לי כסוזי ורגס
מרלן דיטריך כטניה
מגע של רשע (באנגלית: Touch of Evil) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1958, מסוגת הסרט האפל. את הסרט, שצולם בשחור-לבן, ביים אורסון ולס, שגם כתב את התסריט והשתתף בסרט באחד התפקידים הראשיים. בכתיבת התסריט השתתפו גם פול מונש ופרנקלין קואן. התסריט התבסס בחופשיות על הספר "תג של רשע" מאת ויט מסטרסון. בסרט השתתפו כוכבי קולנוע רבים: צ'רלטון הסטון, ג'נט לי, אקים טמירוף ומרלן דיטריך. במהלך השנים שחלפו מאז הפקתו הוא הופץ בשלוש גרסאות.
נהוג לייחס לסרט זה את התואר "הסרט האפל האחרון". הסרט הביא לשיא את האלמנטים החזותיים המאפיינים את הסרט האפל.
סצנת הפתיחה של הסרט היא שוט בן ארבע דקות המתאר הטמנת פצצה במכונית ומעקב אחר נסיעת המכונית עד להתפוצצותה. זוהי אחת הסצנות המורכבות ביותר שצולמו אי פעם בקולנוע, והיא נחשבת לבולטת ביותר מסוג זה. ולס סיפר שנמאס לו שאנשים שואלים אותו כיצד צילם אותה.
הפקת הסרט

שני סיפורים עוסקים בדרך שבה קיבל ולס את תפקיד במאי הסרט. צ'רלטון הסטון סיפר שוולס גויס תחילה רק כשחקן בסרט, לא כבמאי ולא כתסריטאי. אולפני יוניברסל ניסו לגייס את הסטון לתפקיד הראשי, והוא ביקש לדעת את זהות הבמאי קודם להסכמתו. לאחר שנודע לו שוולס נכלל בצוות השחקנים הביע הסטון עניין רב בהשתתפות בסרט אם ולס יהיה הבמאי. סיפור אחר אומר שוולס עבד באותה עת עם המפיק אלברט זוגסמית, על סרט בשם "אדם בצל", ורצה לביים סרט בעבורו. זוגסמית נתן לוולס צרור תסריטים, ומהם בחר ולס את הגרוע ביותר, כדי להוכיח שהוא מסוגל ליצור סרט גדול גם מתוך תסריט גרוע. בשלב זה, התסריט נקרא "תג של רשע", בעקבות ספר בשם זה מאת ויט מסטרסון, שעליו התבסס התסריט. ולס שכתב את התסריט ומסר אותו להפקה. לאחר עשור באירופה, במהלכו השלים רק שני סרטים, ולס השתוקק לביים שוב בהוליווד, ולכן הסתפק בתשלום עבור משחקו בסרט בלבד.
שחקנים נודעים אחדים מופיעים בסרט בתפקידים זעירים. דניס ויבר משחק את פקיד הלילה התמהוני במוטל שבו מתאכסנת סוזי. ויבר הופיע באותה עת בסדרת טלוויזיה בשם Gunsmoke, וחלקו בסרט צולם במהלך הפסקה בת שלושה ימים בצילומי הסדרה. ז'ה ז'ה גאבור, המופיעה לרגע בתפקיד מנהלת מועדון חשפנות, הייתה ידידתו של המפיק. ג'וזף קלייה, ידיד ותיק של ולס, מגלם את פיט מנזיס. רבים מהשחקנים עבדו בשכר נמוך, רק כדי להשתתף בסרט בבימויו של ולס. השתתפותה של מרלן דיטריך הפתיעה את המפיקים, והם העלו את שכרה, כך שיוכלו לפרסם את השתתפותה. ידידו של ולס, ג'וזף קוטן, מגלם, ללא קרדיט, קצין משטרה.
ג'נט לי תיארה את תהליך יצירת הסרט:
ולס עמד בלוח הזמנים של ההפקה, מסר לאולפני יוניברסל גרסה ראשונית של הסרט, טרם עריכה סופית (rough cut), והיה משוכנע שהקריירה ההוליוודית שלו חזרה למסלולה. אולם הסרט נערך מחדש (ובחלקו צולם מחדש) על ידי האולפנים. תהליך העריכה היה ארוך ושנוי במחלוקת, והסרט שהופץ בסופו של דבר לא היה זה שאליו פיללו ולס או אולפני יוניברסל. הסרט הופץ כסרט השני במסגרת "שני סרטים בכרטיס אחד", שהראשון בהם היה סרט בכיכובה של הדי לאמאר ובבימויו של הארי קלר, שנשכר לביים את הסצנות שצולמו מחדש בסרט "מגע של רשע".
סרטו של ולס זכה לפרסום מצומצם, חרף הכוכבים שהשתתפו בו. בארצות הברית הוא היווה אכזבה מבחינה קופתית ומבחינת תגובת הביקורת, והצליח יותר באירופה - הוא נבחר לסרט הטוב ביותר ביריד הסרטים העולמי בבריסל (במסגרת "אקספו 58"), שבו שפטו ז'אן-לוק גודאר ופרנסואה טריפו.
לאחר יצירת סרט זה חזר ולס לאירופה, ולא ביים יותר בהוליווד.
גרסאות הסרט

הסרט הופץ בשלוש גרסאות:
גרסה מקורית, בת 95 דקות, בשנת 1958,
גרסה ארוכה יותר, בת 108 דקות, בשנת 1976.
גרסה משוחזרת, בת 112 דקות, בשנת 1998 (תיאור העלילה המופיע לעיל הוא על פי גרסה זו).
גרסה ראשונית של הסרט, טרם עריכה סופית (rough cut), נמסרה על ידי ולס לאולפני יוניברסל. גרסה זו אינה קיימת יותר. גרסה זו נערכה על ידי צוות יוניברסל, ובשלהי 1957 החליט האולפן לצלם מחדש סצנות אחדות. ולס טען שצעד זה נעשה בלא ידיעתו, ואילו האולפן טען שוולס לא נענה לבקשות לחזור ולעבוד על הסרט. בשלב זה הארי קלר נכנס לתמונה, ביים סצנות חדשות אחדות והחליף סצנות אחרות שביים ולס. ולס ראה את הגרסה הסופית, וכתב מזכר בן 58 עמודים ובו פירוט התיקונים הנדרשים בסרט. רבים מהתיקונים שהציע לא מומשו, והסרט הופץ להקרנה.
באמצע שנות ה-70 התגלה באולפני יוניברסל עותק של הסרט באורך 108 דקות. מתוך מודעות לעניין הרב שמעוררת יצירתו של ולס, האולפן הפיץ גרסה זו להקרנה בשנת 1976, ולאחר מכן הפיק קלטת וידאו שלה, שכונתה "שלמה, בלתי מקוצרת ומשוחזרת". למעשה, גרסה זו כלל לא הייתה שחזור, אלא גרסה שנוצרה לאחר המזכר של ולס אך קודם ליצירת הגרסה שהופצה בשנת 1958. בגרסה זו נכללו סצנות אחדות של ולס שהושמטו מגרסת 1958, אך נכללו בה גם סצנות רבות יותר של קלר.
בשנת 1998 הסרט הופץ מחדש בגרסה ערוכה מחדש, שהתבססה על המזכר של ולס, ונערכה על ידי וולטר מרץ', שהשתמש בכל חומר הגלם שעמד לרשותו. כיוון שגרסתו האחרונה של ולס לא נמצאה, למעשה לא ניתן לדבר על "גרסת ולס", אבל מרץ' היה מסוגל לערוך גרסה הכוללת את מרבית הסצנות שבוימו על ידי ולס, שממנה הושמטו אחדות מהסצנות שביים קלר (אם כי אחדות מהסצנות של קלר נותרו, משום שהחליפו סצנות של ולס שלא ניתן היה לשחזרן והיו חיוניות לעלילה, או משום שוולס אישר את הכללתן בסרט). גרסה זו הופצה גם ב-DVD, שכלל גם את המזכר של ולס.
אולפני יוניברסל תכננו הקרנת בכורה של גרסה זו בפסטיבל קאן, בנוכחותם של ג'נט לי, וולטר מרץ' וריק שמידלין (המפיק של גרסה זו), אך ההקרנה בוטלה ברגע האחרון, לאחר שביאטריס ולס, בתו של אורסון ולס, איימה בנקיטת צעדים משפטיים.
מורשת

בשנת 1993 נבחר הסרט על ידי ספריית הקונגרס לשימור בארכיון הסרטים הלאומי. בשנת 2001 שובץ הסרט במקום ה-64 ברשימה של מכון הסרטים האמריקאי שנקראה "100 שנים, 100 ריגושים".
הסרט זכה לאזכורים בסרטי קולנוע ובתוכניות טלוויזיה בהם, בין השאר:
סצנת הפתיחה שוכפלה בסרטו המוזיקלי של בריאן דה פלמה "פנטום גן עדן" משנת 1974.
הסרט מוזכר (בלי לנקוב בשמו) באופן הומוריסטי בסרטו של טים ברטון "אד ווד". בסצנה המתרחשת לקראת סיום הסרט, אד ווד (ג'וני דפ) מתלונן באוזני אורסון ולס על מפיקים הדורשים ליהוק שגוי בסרטיהם. "אתה מספר לי?" מגיב ולס, "אני אמור לביים מותחן בשביל אולפני יוניברסל, והם רוצים שצ'רלטון הסטון יגלם בו מקסיקני".
סצנת הפתיחה של הסרט נדונה בין מגיבורי סרטו של רוברט אלטמן, "השחקן", העובדים באולפן קולנוע הוליוודי.
בסרטו של מרטין מקדונה משנת 2008, "ברוז'", סצנות הפתיחה של "מגע של רשע" נראות ברקע, בסצנה שבה הארי ווטרס (רייף פיינס) מנחה את קן (ברנדן גליסון) לרצוח את ריי (קולין פארל).
בסדרת הטלוויזיה "האוס", במשרדו של ד"ר ג'יימס וילסון תלויה כרזה של הסרט "מגע של רשע".
לקריאה נוספת

דני מוג'ה, אהבנו כל כך – 100 סרטי מופת, מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, הערך "מגע של רשע", עמ' 113–115
הערות שוליים

↑  Alan Bacchus, The Long Take, Daily Film Dose, 4.5.2007
↑  Bernard Weinraub, Dark Secrets Of Suburbia - Touch of Memory, New York Times, 18.9.1998
↑  Text of Welles' 58-page memo to Universal Studios
↑  Walter Murch, Restoring the Touch Of Genius to a Classic, New York Times, 6.9.1998
↑  Geoffrey Macnab, One of our classics is missing, The Guardian, 29.8.2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007369654405171  BIBSYS: 3105985  BnF: cb14483062b (data)  GND: 4205465-5  LCCN: n84191710  MusicBrainz release group: e3f8a230-97b5-3f50-ae9d-dc138179c492  SUDOC: 186317042  VIAF: 189645523   WorldCat (עם VIAF): 189645523
לב פראי (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  Wild at Heart 
 בימוי:  דייוויד לינץ' 
 הופק בידי:  סטיב גולין, סיגורג'ון סיגווטסון, Monty Montgomery 
 תסריט:  דייוויד לינץ', בארי גיפורד 
 עריכה:  דוויין דנהאם 
 שחקנים ראשיים:  ניקולס קייג' (Sailor Ripley) ג'ון לורי מרווין קפלן ג'ק נאנס פרדי ג'ונס דייוויד פטריק קליי W. Morgan Sheppard פרנסס ביי Peter Bromilow סקוט קופי Charlie Spradling טרייסי וולטר Koko Taylor Calvin Lockhart שרילין פן קריספין גלובר דיאן לאד וילם דפו לורה דרן פרנק קוליסון איזבלה רוסליני ג'יי. אי. פרימן שריל לי הארי דין סטנטון גרייס זבריצקי פרואיט טיילור וינס Albert Popwell 
 מוזיקה:  אנג'לו בדלמנטי 
 צילום:  פרדריק אלמס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פוליגרם 
 חברה מפיצה:  מוקפ, נטפליקס, חברת סמואל גולדווין 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  24 באוגוסט 1990 
 משך הקרנה:  120 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פשע, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט דרמה, סרט רומנטי 
 מקום התרחשות:  קרוליינה הצפונית 
 הכנסות באתר מוג'ו:   wildatheart
 פרסים:  פרס דקל הזהב 
 דף הסרט ב־IMDb
 
לב פראי (באנגלית: Wild At Heart) הוא דרמת פשע קומית, אלימה וסוריאליסטית משנת 1990. את הסרט כתב וביים הבמאי האמריקני דייוויד לינץ'. הסרט מבוסס על רומן בעל אותו שם מאת הסופר והתסריטאי האמריקני בארי גיפורד. בתפקידים הראשיים מופיעים השחקנים ניקולס קייג' ולורה דרן. כן משתתפים בסרט דיאן לאד, איזבלה רוסליני, וילם דפו והארי דין סטנטון.
הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע של קאן ב־1990. כמו כן זכתה השחקנית דיאן לאד למועמדות לפרס האוסקר לשחקנית משנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט זה.
הסרט משלב בתוכו מספר סגנונות כמו דרמה, קומדיה, פשע וסרט מסע, והוא עוקב אחרי דמויותיהן של סיילור ולולה הבורחים מאימת אמה של לולה המתנגדת לקשר ביניהם. בסרט התייחסויות לאלמנטים בולטים של התרבות האמריקנית כגון הקוסם מארץ עוץ, אלביס פרסלי ורוק'נ'נרול.
זהו הסרט השני של לינץ' שבו שיתף פעולה עם הצוות המרכזי של סרטו הקודם, קטיפה כחולה; את המוזיקה הלחין אנג'לו בדלמנטי, על הצילום הופקד פרדריק אלמס ועל העריכה דווין דנהאם. אחד ממפיקי הסרט, והאיש שהציע לדייוויד לינץ' לקרוא את הרומן של גיפורד היה מונטי מונטגומרי, מי שלימים יופיע בתפקיד הקאובוי בסרטו של לינץ' מלהולנד דרייב.
עם יציאתו זכה הסרט לביקורות מעורבות ובינוניות, אך עם זכייתו בדקל הזהב בפסטיבל קאן ביסס את מעמדו של לינץ' כאחד מחשובי הבמאים האמריקניים של דורו.
הפצה וביקורות

עריכתו של הסרט הושלמה כיום אחד בלבד לפני הקרנת הבכורה שלו בפסטיבל קאן. לאחר ההקרנה זכה הסרט לתשואות סוערות מהקהל, אך כשהכריז נשיא חבר השופטים ברנרדו ברטולוצ'י, בטקס הסיום, כי לב פראי הוא הזוכה בדקל הזהב, גברו קריאות הבוז על מחיאות הכפיים. מבקר הסרטים האגדי רוג'ר איברט היה מן המבקרים הקולניים כנגד הסרט. הסופר בארי גיפורד סיפר כי "הייתה הרגשה שהעיתונאים התאכזבו שהסרט זכה. כולם, החל ממגזין טיים ועד למקומונים בלונדון התאכזבו כשלא ביקרתי את הסרט ושלא אמרתי שלינץ' הרס לי את הרומן. הם התאכזבו כשאמרתי שהסרט נפלא ושהוא קומדיה מוזיקלית שחורה ונפלאה".
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב־17 באוגוסט, 1990, ולעומת תקציב של 10 מיליון דולר הוא הכניס בקופות 14 מיליון דולר בלבד.
איברט כתב ש"דייוויד לינץ' הוא אכן במאי טוב, אך יש משהו לא כנה בסרטיו. אם היה עושה סרט על מה שבאמת מעניין אותו היינו מקבלים יצירה משמעותית כמו ראש מחק, אך לינץ' מעדיף לשחק את המשחק שמעניק לו כותרות ליד קופות הקולנוע ולכן הוא עושה סרטים כאלה". המגזין USA Today העניק לסרט כוכב וחצי מתוך ארבעה וקבע שהסרט הוא בדיחה רעה. ג'ונתן רוזנבאום מהמגזין Sight & Sound כתב כי "לינץ' מתעניין כנראה רק באיקונוגרפיה ולא בדמויות אמיתיות. כשמדובר באלימות, שחיתות, טירוף, רוע והשחתת איברים - לב פראי הוא ממש קרן השפע". לעומתם, פיטר טראוורס מהמגזין רולינג סטון כתב כי "לינץ' הופך רומן בינוני על צמד נאהבים בורחים לסרט לוהט ופרוע המבסס את מעמדו כאחד הבמאים הגדולים של דורו"