רוק ישראלי
התפתחות הרוק בישראל > שנות השבעים

שנות השבעים היוו את המפנה בסצנת הרוק הישראלי והפיכתו ממוזיקת שוליים לתרבות פופולרית, אף שתחילת התקופה התאפיינה דווקא ברוק מתקדם, שלא הצליחו להתקבל בקהל הישראלי. אחד האמנים הראשונים בתחום זה היה שלמה גרוניך, שב־1971 הוציא את אלבומו למה לא סיפרת לי!?. האלבום, שהכיל קטעי רוק מתקדם והיה קשה לעיכול, לא זכה להצלחה. ב־1973 שיתף גרוניך פעולה עם מתי כספי בפרויקט משותף בשם "מאחורי הצלילים", שאף הוא לא הצליח בקרב הקהל הישראלי.
ב־1971 הקימו יצחק קלפטר וזהר לוי את להקת "אחרית הימים", יחד עם מירי אלוני אלי מגן וגבי שושן. הלהקה הזו נחשבת ללהקת הרוק הישראלית הראשונה, כיוון שבניגוד לניסיונות קודמים היא התבססה על טקסטים בעברית ועל מאפיינים ישראליים יותר. שני השירים הראשונים שיצאו לרדיו – "העץ הוא גבוה" ו"אין מקום לשניים על עמוד החשמל" – הפכו ללהיטים, אך מורכבותם המוזיקלית של שאר השירים לא התקבלה בקהל והמופע נכשל. כאשר יצא האלבום "אחרית הימים", בסוף 1972, הלהקה כבר התפרקה. עם זאת נחשבת אחרית הימים לציון דרך משמעותי בהתפתחות הרוק והמוזיקה הישראלית בכלל.
כישלונם של פרויקטים אלו ואחרים וההתפתחות הגוברת של הרוק בחו"ל הביאו לא מעט אמנים בתקופה זו לנסות את מזלם בהקלטות בחו"ל. שלום חנוך היגר ללונדון והקליט שם אלבום שלם, ודני סנדרסון ואלון אולארצ'יק ניסו אף הם את כוחם בעיר ביחד ובנפרד. שלמה ארצי פרסם מספר שירים באנגליה ובגרמניה ואף התארח במספר במות ואריאל זילבר פרסם שני שירים בצרפת. אף אחת מההקלטות הללו לא הגיעה לכדי הצלחה של ממש ובמהלך 1973 חזרו האמנים לארץ, כל אחד בנפרד.
המפנה המשמעותי ברוק הישראלי חל ב־1973, כאשר קמה להקת כוורת. הלהקה הורכבה מיוצאי להקת הנח"ל דני סנדרסון, גידי גוב, אלון אולארצ'יק, אפרים שמיר ומאיר פניגשטיין, וכן הצטרפו אליה יוני רכטר ויצחק קלפטר. כוורת, שהתאפיינה בטקסטים הומוריסטיים, מערכונים ומוזיקה מלודית ועשירה זכתה להצלחה עצומה תוך זמן קצר. לראשונה בארץ הפכה להקת רוק לתופעה ציבורית רחבה שזוכה לצד הערכה לאיכותה המוזיקלית גם להצלחה מסחרית. אחד ההסברים שניתן להצלחה המפתיעה של להקת רוק לאחר מספר רב של ניסיונות שנכשלו היה מלחמת יום הכיפורים, שהתרחשה בשלבים המוקדמים של יצירת האלבום הראשון של כוורת. בעוד שלאחר מלחמת ששת הימים התבטא הניצחון בגל של שירי ארץ ישראל ושירים פטריוטיים, הביא משבר מלחמת יום כיפור לחיפוש אחר תגובות מתריסות, שהתבטאו בין השאר גם במוזיקת רוק. במקרה הפרטי של כוורת, התגייסותם של חבריה להופעות לחיילים עם התוכנית הראשונה של סיפורי פוגי תרמה להכרות ולאהדה של הקהל לשיריה בשלב הראשוני, שהתבטאה מאוחר יותר בהופעות ובמכירות התקליטים. כוורת הוציאה שלושה אלבומים, יצאה לסיבוב הופעות בחו"ל ואף נשלחה לאירוויזיון של 1974, בצעד יוצא דופן שהצביע על הפופולריות הציבורית שלה מחד ועל ההכרה הממסדית בה מאידך. הלהקה התפרקה ב־1976, אך חבריה המשיכו להיות יוצרים בולטים ומשפיעים ברוק הישראלי לאורך השנים, בהרכבים וביצירות עצמאיות.
בניגוד לגישתה של כוורת שיצרה תוכנית המבוססת על מסורת הלהקות הצבאיות ושמה דגש על הומור ומערכונים, ניסו אחרים לשים דגש על הצד המוזיקלי ועל רוקנרול כגישה כוללת. בולטת בהקשר זה להקת תמוז בה היו חברים שלום חנוך, אריאל זילבר, יהודה עדר, מאיר ישראל ואיתן גדרון, שפעלה בין 1974 ל־1976 והוציאה את האלבום סוף עונת התפוזים, שכלל בעיקר הקלטות ישנות של חברי הלהקה ונחשב לאחד האלבומים הישראליים החשובים מתקופה זו. תמוז הציגה רוק קשוח יותר וניסתה לפנות אל הקהל באופן ישיר, אך התפרקה לבסוף על רקע מחלוקות בין חברי הלהקה.
מאפיין בולט של ההרכבים שפעלו בתקופה זו היה השפעתם של רוק מתקדם ג'אז ומוזיקה אתנית על יצירתם, שאמנם לא הביאה לפופולריות אך הביאו ליצירות מוזיקליות רבות חשיבות. ראשון מהרכבים אלו היה ארבע-עשרה אוקטבות, שכלל את יוני רכטר, אבנר קנר וזוהר לוי ושילב רוק מתקדם, ג'אז ופיוז'ן, ופעל ב־1974–1975. במקביל לו פעל ההרכב קצת אחרת, בו היו חברים שלמה גרוניך, שם טוב לוי ושלמה יידוב שנחשב לאחד ההרכבים החשובים בתחום זה. בשלב מאוחר יותר, ב־1977 הוקם ההרכב ששת, בו היו חברים יהודית רביץ, שם-טוב לוי, עדי רנרט, שמוליק בודגוב, שמוליק ארוך, ואיקי לוי. כל ההרכבים הללו הספיקו להוציא אלבום יחיד לפני שהתפרקו.
בתחום המוזיקה הפופולרית התבלטה להקת גזוז, בה היו חברים יוצאי כוורת דני סנדרסון וגידי גוב, מזי כהן ושישה נגנים נוספים, שפעלה בשנים 1978–1979. בדומה לכוורת התמקדה גזוז בשירים קלילים, הומוריסטיים ומלודיים והוציאה שני אלבומים שזכו להצלחה גדולה. ב־1980 פנו גוב וסנדרסון לרוק כבד יותר בלהקת דודה, אך השינוי לא התקבל בברכה על ידי הקהל והלהקה התפרקה לאחר צאת אלבומה הראשון. הרכב בסגנון שונה מעט היה צליל מכוון, בו השתתפו שלמה יידוב, שם-טוב לוי ויצחק קלפטר. הרכב זה כיוון גם הוא לתחום הרוק-פופ ופעל במהלך 1979 בהצלחה יחסית.
בסוף שנות השבעים החלו יוצרים שפעלו במסגרת הלהקות לעבור ליצירה אישית ולהוציא אלבומים עצמאיים. בין אבני הדרך המשמעותיות ניתן למנות את האלבום רוצי שמוליק של אריאל זילבר שהוקלט במקביל לחברותו ב"תמוז" (1975); אדם בתוך עצמו של שלום חנוך שסימל את חזרתו לארץ ולמוזיקה בעברית (1977); גבר הולך לאיבוד של שלמה ארצי שהיה הראשון להצליח לאחר ארבעה אלבומים שנכשלו (1978); שירי חג ומועד ונופל של מאיר אריאל שהציג את סגנונו הייחודי כסינגר-סונגרייטר; ופלונטר של רמי פורטיס, שנחשב לפורץ דרך בזכות השפעת הפאנק הכבדה באלבום (1978).
לצד חדירתו של הרוק המשיכה המוזיקה הישראלית של התקופה להיות מושפעת ממגוון סגנונות אחרים שהשתלבו ביצירה הצעירה של התקופה. נטייה לג'אז בולטת באלבומי בכורה כמו תקליט ראשון של גידי גוב (1978) והתכוונות של יוני רכטר (1979), השפעות של פופ ניכרות באלבומיהם של אריאל זילבר ויגאל בשן, צביקה פיק הושפע מהצלחתה של מוזיקת הדיסקו ודני ליטני שילב בין רוק לבלוז.
במה משמעותית ליוצרי הרוק אלו ואחרים היה פסטיבל נביעות 1978 שמלבד הקהל הרב שנכח בו אפשר לאמנים להדגיש יותר את הצד הרוקי בפעילתם ולערוך ניסיונות חדשים ישירות מול הקהל הצעיר. פסטיבל זה סימל את סוף שנות השבעים שתקופה בה הפך הרוק הישראלי ללגיטימי, אך עדיין היה מושפע במידה רבה מיצירות חיצוניות שטרם הבשילו לכדי יצירה מקורית ועצמאית.