stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכויות להט"ב בתימן
הערות שוליים

↑  Constitution of the Republic of Yemen, 1994, web.archive.org, ‏2008-02-28
1 2  GayLawNet®™ | Laws | Yemen | YE, www.gaylawnet.com
↑  No Place for Gays in Yemen, Inter Press Service, ‏16 באוגוסט 2013
↑  Freedom House, Freedom in the World 2015: The Annual Survey of Political Rights and Civil Liberties, Rowman & Littlefield, 24 בדצמבר 2015, ISBN 978-1-4422-5408-4. (באנגלית)
↑  Steve Robson (28 בפברואר 2015). "Sick ISIS killers blindfold 'gay' man, throw him from roof then stone his corpse". Daily Mirror. נבדק ב-15 באפריל 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "ISIS Hurls Gay Men Off Buildings, Stones Them: Analysts". NBC News. נבדק ב-15 באפריל 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Blindfolded men are beheaded by ISIS executioner in Iraq". Mail Online. נבדק ב-15 באפריל 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  April Glaser and Jillian C. York, LGBTQ Communities in the Arab World Face Unique Digital Threats, Electronic Frontier Foundation, ‏23 באפריל 2014 (באנגלית)
↑  Yemen | L’Observatoire mondial de la société de l’information, giswatch.org
זרמי פוקו

זרמי פוקו, זרמי ערבול, זרמי מערבולת או זרמי ערבולת (באנגלית: eddy currents) הם זרמים חשמליים מושרים אשר נוצרים במוליכים בעקבות שינוי בשטף המגנטי, אם על ידי שינוי בשדה המגנטי כפונקציה של הזמן ואם על ידי תנועת המוליך או מקור השדה, בהתאם לחוק פאראדיי.
זרמים אלו מסתובבים במוליך ויוצרים שדות מגנטיים בהתאם לחוק אמפר. שדות אלו יוצרים כוחות משיכה ודחייה שונים. ככל שהשדה המגנטי חזק יותר, המוליכות החשמלית של המוליך גדולה יותר או שקצב שינוי השטף גבוה יותר, כך נוצרים זרמים חזקים יותר וכתוצאה מכך גם שדות מגנטיים חזקים יותר.
זרמי מערבולת, כמו כל הזרמים החשמליים, יוצרים חום וכוחות אלקטרומגנטיים. החום יכול לשמש לחימום השראתי (אינדוקציה). באמצעות הכוחות האלקטרומגנטיים ניתן ליצור תנועה, רחיפה וכוח בלימה חזק. לזרמי מערבולת ישנן גם תופעות לא רצויות כמו גרימת אובדן כוח בשנאים.
היסטוריה

האדם הראשון שצפה בזרמי מערבולת היה פרנסואה ז'אן דומיניק אראגו (1786–1853), הנשיא ה-25 של צרפת שהיה גם אסטרונום, פיזיקאי ומתמטיקאי. בשנת 1824 צפה אראגו במה שנקרא אז "סיבובי מגנטיות" והבחין שגופים מאוד מוליכים יכולים להתמגנט. תגליות אלו הוסברו על ידי מייקל פאראדיי (1791–1867).
בשנת 1834 ניסח הפיזיקאי הרוסי היינריך לנץ (1804–1865) את חוק לנץ, שקבע שכיוון הזרם המושרה יהיה בכיוון כזה שיגרום ליצירת שדה מגנטי שכיוונו מנוגד לשדה המגנטי שיצר את הזרם. זרמי מערבולת יוצרים שטף מגנטי מִשני אשר מבטל חלק מהשטף המגנטי החיצוני.
הפיזיקאי הצרפתי לאון פוקו (1819–1868) נחשב לאדם שגילה את זרמי המערבולת ועל שמו הם נקראים. בספטמבר 1855 גילה פוקו שהכוח הדרוש לסיבוב דיסק נחושת נעשה גדול יותר כאשר הוא מסתובב סביב שני קטבים של מגנט, אשר יוצרים זרמי מערבולת שמאטים ומחממים את הדיסק.
ראו גם

בדיקה באמצעות זרמי ערבולת
הערות שוליים

↑  זִרְמֵי עַרְבֹּלֶת במילון פיזיקה: חשמל ומגנטיות (תשל"ו), באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531256405171  BnF: cb12138531t (data)  GND: 4190009-1  LCCN: sh85040943 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זכויות מים

זכויות מים מתייחסות לזכות של משתמש לעשות שימוש במים ממקורות מים, כדוגמת נהר, נחל, פלג, מעיין, אגם או מי תהום. באזורים בהם יש שפע מים ומעט משתמשים מערכת החקיקה בנושא אינה מורכבת או שנויה במחלוקת. באזורים אחרים, בייחוד באזורים של אקלים צחיח שבו נהוג להשקות, זכות השימוש במים היא מקור לעימותים, הן משפטיים והן פיזיים. חלק ממערכות החקיקה מתייחסות למים הזורמים על פני השטח ולמי תהום באותה צורה, בעוד שמערכות אחרות מיישמות עקרונות שונים ביחס לשניהם.
סוגים של זכויות מים

קיימים הבדלים יסודיים בין אופי והמקור לזכויות מים בארצות שונות. בדרך כלל מבוססות זכויות המים על חוק המים המיושם באותה ארץ, ובצורה הבסיסית הן מסווגות כזכויות מבוססות קרקע או זכויות מבוססות שימוש.
חלק מהמדינות מרשות ליחידות מנהליות לקבוע חוקי מים עצמאיים. לדוגמה לכל מדינה וטריטוריה בארצות הברית יש מערך חוקי מים משל עצמן הקובע את זכויות המים שעשויות להיות מבוססות קרקע או מבוססות שימוש או שניהם.
סוגים של זכויות מים > זכויות מבוססות קרקע

כמה מזכויות המים מבוססות על בעלות על הקרקע. לדוגמה, מערכות שיפוט רבות של המשפט המקובל מכירות בזכות המים לבעלי הגדות, המוגנת על פי דיני הקניין. זכות המים לבעלי הגדות קובעת רק שלבעלים של גדות של מקור מים יש זכות ל"זרם מים שלא הוקטן או שונה".
סוגים של זכויות מים > זכויות מבוססות קרקע > זכויות המים בפינלנד

בפינלנד הבעלות על גופי המים היא בדרך כלל פרטית, מצב שונה מאשר במרבית מדינות האיחוד האירופי, אבל פינלנד גם מיישמת את העיקרון במשפט הרומי של aqua profluens (מים זורמים), שעל פיו אין זכות בעלות או קניין על מים הזורמים בחופשיות בגופי מים. משמעות עיקרון זה שעל פי הוראות חוק המים הפיני בעלים של גופי מים אינם יכולים למנוע הטיה של המים לחקלאות, לתעשייה, לשימושים עירוניים או לצריכה ביתית ואינם יכולים לאסור על שימוש בגופי מים למטרות נופש.
סוגים של זכויות מים > זכויות מבוססות קרקע > זכויות מבוססות קהילה

בכמה תחומי שיפוט מוענקות זכויות המים ישירות לקהילות והמים נשמרים על מנת להבטיח קיבולת מספקת לצמיחה עתידית של אותה קהילה. לדוגמה קליפורניה מעניקה לקהילות ומשתמשים אחרים במים בתחומי אגני ניקוז מעמד מועדף על פני זכויות מים לפי שימוש, רק משום שהם שוכנים היכן שהמים בוקעים וזורמים בטבעיות. דוגמה נוספת של זכויות מים מבוססות קהילה היא זכויות המים של פואבלו. כפי שמוכר בקליפורניה, מוענקות זכויות מים של פואבלו ליישובים בודדים (למשל פואבלו) לכל הנחלים והנהרות הזורמים דרך היישוב ולכל האקוויפרים של מי התהום השוכנים מתחת לאותו יישוב. זכותו של הפואבלו מתרחבת על פי צורכי היישוב ועשויה לספק את צורכיהם של יישובים המסופחים אחר-כך ליישוב. אף שקליפורניה מכירה בזכות המים של הפואבלו, הן שנויות במחלוקת. כמה מלומדים וערכאות שיפוטיות מודרניים טוענים כי דוקטרינת זכויות מי הפואבלו חסרת בסיס היסטורי בחוק המים הספרדי או המקסיקני.
סוגים של זכויות מים > זכויות מבוססות שימוש

זכויות מבוססות שימוש אינן קשורות לקרקע ובמקום זאת מסתמכות על השאלה האם למשתמש במים יש גישה חוקית למקור המים. ככלל, זכויות המבוססות על שימוש קשורות לזיקת הנאה, וניתנות להעברה לכל אחד. במשפט המקובל זכויות המבוססות שימוש חלות רק על נתיבי מים בני שיט שבהן יש זיקת הנאה משוערת, המתייחסים אליה לעיתים קרובות כאל שיט משועבד.
סוגים של זכויות מים > זכויות מבוססות שימוש > הקצבה

זכויות מים מוקצבות הן זכויות מים מבוססות שימוש הנפוצות ביותר בארצות הברית והנפוצות ביותר במדינות מערביות שבהם המים מצויים במשורה. "דוקטרינה ההקצבה מעניקה למי שבפועל הסיט את המים ומשתמש בהם לעשות זאת ובתנאי שהשימוש במים הוא הגיוני ולמטרות מועילות", בלא קשר לשאלה האם אותו אדם הוא בעלים של קרקע הצמודה לאפיק המים. "בין כמה משתמשים חוק התיעדוף קובע 'ראשון בזמן הוא בעל זכות ראשונים.'"
המערכת המודרנית של הקצבת זכויות מים מאופיינת על ידי חמישה עקרונות:
זכות בלעדית ניתנת למשתמש המקורי, וכל זכויות היתר הבאות מותנות בזכויות קודמות.
כל זכויות היתר מותנות בשימוש מועיל.
ניתן להשתמש במים בקרקע שבסמוך למקור המים או בקרקע שאינה צמודה למקור המים
מותר להטות את המים בלא להתחשב בהצטמקות הפלג או הנהר.
הזכות להשתמש במים תאבד בשל חוסר שימוש.
שימוש מועיל מוגדר כשימוש עבור חקלאות, תעשייה או שימוש עירוני. שימוש לצורכי סביבה, כדוגמת שמירה על גוף המים ובעלי החיים המשתמשים בו, לא נחשבו בתחילה כשימוש מועיל בכמה מדינות, אבל התקבלו באזורים מסוימים. כל זכות במים מוגדרת על פי הקצאה שנתית ותאריך ההקצאה. כאשר זכות מים נמכרת היא כוללת גם את תאריך ההקצאה הראשוני.
לא תמיד מיישמים זכויות מים מוקצבות באופן בלבדי, כפי שקיים בחוקי קליפורניה המכירה בצורות שונות של זכויות מים במקביל רק עבור מים הזורמים על פני השטח. היא מכירה במערך זכויות מים נפרד למי תהום.
היסטוריה של זכויות מים

בתקופת האימפריה הרומית החוק היה שאנשים יכולים לקבל זכויות זיקת הנאה זמניות למים זורמים. זכויות אלו היו תלויות בבעלות על הקרקע, ונמשכו כל עוד השימוש נמשך. תחת החוק הרומי קרקע לא הייתה בבעלות אזרחים, כולה הייתה שייכת ל"רפובליקה" ונשלטה על ידי פוליטיקאים.
בימי הביניים המשפט המקובל של אותה תקופה התייחס לכל פלגי המים המתוקים כסטטיים, שמשמעותו שבעלי אדמות היו בעלים של חלקים של נהרות, בצירוף כל הזכויות הנלוות. בעלי אדמות יכלו גם לתבוע פיצויים בשל אובדן מים שהוטו במעלה הזרם. למי שלא היה בעל אדמה לא היו זכויות שימוש, אלא אם השיג תביעת חזקה.
במשך הזמן התפתחו הזכויות מזכויות מבוססות קרקע לזכויות מבוססות שימוש, מה שאפשר למי שלא היו בעלי הקרקע להיות בעלים של זכויות בנות אכיפה. כללי השימוש ההגיוני התפתחו בחלק מהמדינות.
זכויות המים בישראל

זכויות המים בישראל נקבעו על ידי חוק המים, תשי"ט–1959, ובו נקבע:
מקורות המים שבמדינה הם קנין הציבור, נתונים לשליטתה של המדינה ומיועדים לצורכי תושביה ולפיתוח הארץ.
מקורות המים כוללים הן מים הזורמים על פני השטח והן מי תהום.
כל אדם זכאי לקבל מים ולהשתמש בהם בכפוף להוראות חוק המים.
זכותו של אדם בקרקע אינה מקנה לו זכות במקור מים הנמצא באותה קרקע או העובר בה או בגבולה.
זכותו של אדם לקבל מים ממקור מים עומדת לו כל עוד אין בקבלתם כדי המלחת המקור או דלדולו.
כל זכות למים צמודה לאחת ממטרות המים להלן; בטלה המטרה – פקעה הזכות למים:
צורכי בית
חקלאות
תעשייה
מלאכה, מסחר ושירותים
שירותים ציבוריים
שמירה ושיקום של ערכי טבע ונוף, לרבות מעיינות, נחלים ובתי גידול לחים (סעיף זה נוסף לתיקון בחוק משנת 2004).
ראו גם

מערכות אפלאג' להשקיה
חלוקת מימי הנילוס
המלחמה על המים
הערות שוליים

1 2 3  Guerin, K (2003). "Property Rights and Environmental Policy: A New Zealand Perspective". Wellington, New Zealand: New Zealand Treasury.
↑  STATE of New Mexico, ex rel. Eluid L. MARTINEZ, State Engineer, Plaintiff-Respondent, v. CITY OF LAS VEGAS, Defendant-Petitioner. No. 22,283
↑  חוק המים, התשי"ט, באתר משרד האנרגיה והמים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547075705171  LCCN: sh2002006497  NARA: 10641571  NDL: 00571579
זלמן אפשטיין

| --- | --- |

 לידה:  16 בספטמבר 1860 ליובאן, פלך מינסק, רוסיה (רוסיה הלבנה)
 פטירה:  21 בנובמבר 1936 (בגיל 76) רמת גן, ארץ ישראל
 לאום:  יהודי
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 עיסוק:  בוגר ישיבת וולוז'ין, סופר, פעיל ציוני, משכיל
 שפות היצירה:  עברית, יידיש 
 תחום כתיבה:  עורך, עיתונאי
 נושאי כתיבה:  הרעיון הציוני ויישוב ארץ ישראל
 
זלמן אפשטיין (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: עפשטיין; כ"ט באלול תר"כ, 16 בספטמבר 1860, ליובאן, פלך מינסק, רוסיה (רוסיה הלבנה) – ז' בכסלו תרצ"ז, 21 בנובמבר 1936, רמת גן, ישראל) היה סופר עברי משכיל ופעיל ציוני. בלט בכתיבתו המליצית.
קורות חיים

זלמן אפשטיין נולד לפייגה ביילה ונחום אפשטיין. בשנת 1874, כשהיה בן 14, החל אפשטיין ללמוד בישיבת וולוז'ין ונשאר בה למעלה משנה. כשהיה בן 16 עקרה משפחתו לעיר אודסה, ובעקבות כך נחשף ללימודים ולהשכלה כללית, אך עדיין, על פי עדותו, המשיך לשמור על ההלכה. אפשטיין נשאר באודסה 30 שנה ושם, בסביבות 1880, החל לכתוב. מאמרו המשמעותי הראשון התפרסם בכתב העת "המליץ" בשנת 1881 או 1882, ונקרא "רוח הלאומי ותוצאותיו בעת החדשה". המאמר נסב על הרעיון הציוני של יישוב ארץ ישראל והיווה יריית פתיחה למאמריו הבאים, בהם נלחם בחרדים שהתנגדו לרעיון הציוני. רבים מהמאמרים שפרסם אפשטיין בהמשך היו תחת שמות העט "שלמה האלקושי" ו"בן עזאי". החל משנת 1882 שימש אפשטיין סופר קבוע של "המליץ" ונשאר בתפקיד זה כחמש עשרה שנים. כמו כן, משנת 1890 עד 1900, שימש אפשטיין פנקסן ומזכיר בוועד האודסאי של תנועת חובבי ציון ובמסגרת תפקידו היה איש סודו של משה לייב ליליינבלום - מראשי התנועה.

בהמשך התגורר אפשטיין בפטרבורג - שם עסק בחינוך יהודי והיה חבר ב"אגודת חובבי שפת עֵבֶר" וכמו כן המשיך לפרסם מאמרים בעיקר על חיבת ציון והיה מעורכי העיתון "דער טאג". לאחר מכן עבר לוורשה ולמוסקבה. מאמריו מאותה התקופה פורסמו בעיקר בעיתון "השילוח" ובעיתון "הצפירה". באותה התקופה כתב אפשטיין על דוסטויבסקי, טולסטוי, טורגנייב ואחרים והיה הראשון שכתב עליהם בעברית. בשנת 1913 שימש אפשטיין כציר בקונגרס הציוני ה-11 בווינה.
בקיץ 1925 עלה לארץ ישראל.
תחילה גר בתל אביב, שם הספיק, באחת עשרה שנות שהותו בארץ, להיות חבר מערכת עיתון "הארץ" ובאגודת עונג שבת של חיים נחמן ביאליק. בערך בשנת 1935, עבר אפשטיין לרמת גן, ושם נפטר מעט יותר משנה לאחר מכן. נקבר בחלקת הסופרים בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
אחיו הצעיר הוא המחנך והסופר ד"ר יצחק אפשטיין (1862–1943).
בת אחותו היא הסופרת והעיתונאית רחל פיגנברג.
ב-1941 מסרה רחל פיגנברג את ארכיונו לידי הספרייה הלאומית בהתאם לצוואתו.
השקפת עולמו

במאמרו "אבותי", שבו מביא אפשטיין מזיכרונותיו, הוא מתאר בערגה את נעוריו תחת השפעתו של אמו התרבותית אך הלא-משכילה, ויותר, את השפעת אביו האדוק וה"מתנגד", אך לא קיצוני או קנאי אלא נעים הליכות, מקפיד במצוות ובלימוד מסורתי של התלמוד ומאידך מתעניין גם ב"חכמות חיצוניות" - מדעים ותרבות. על אמו הוא כותב:”לפעמים הייתי שומע ממנה אופני-דִבור טרקליניים ומושגים מגוהצים מחיי הנימוס, כל-כך רחוקים ומוזרים בתוך הסביבה הפוליטית של העיירה הקטנה.” ואביו מתואר על ידו באופן הבא: ”עולמו הרוחני והשכלי הצטמצם בעיקרו בתלמוד ופוסקים וביהדות המעשית (אך) כאיש-מעשה ובעל שכל בריא מטבעו, לא היה יכול להתייחס בביטול-היש של בטלנות למדעים אשר מחוץ לגבול היהדות”.
ניכר באופן בולט מכתיבתו על הוריו, יחס של שניוּת שהיה בו כלפי מסורת היהדות המזרח-אירופית לבין ההשכלה והמהפכה התרבותית שהביאה בכנפיה התנועה הציונית.

דוגמה בולטת ליחסו האוהד עד מאוד למסורת נמצאת בשנת 1905, עת הוקמה הגימנסיה העברית "הרצליה" ביפו (רק בשנת 1909 עברה הגימנסיה לתל אביב). בנאום לכבוד פתיחתה של הגימנסיה בירך אפשטיין מחד את העובדה כי כל המקצועות נלמדים בה בעברית, אך מאידך, הביע אפשטיין חשש כי שינוי זה יוביל לנתק במסורת הלמדנית, וזאת, כי בתוכנית הלימודים בגימנסיה הפחיתו את כמות לימוד התלמוד. כמו כן חשש אפשטיין כי לימוד התנ"ך יהיה על פי שיטת ביקורת המקרא - חשש שהתגשם לבסוף בידי המחנך והמורה לתנ"ך, בן ציון מוסינזון.

במשפט קצר בנאומו תימצת אפשטיין את גישתו הדואלית למסורת מול הקידמה: ”האינטליגנט העברי צריך להיות בן-תורה במובן המקובל באומה מקדמת דנא.”
כתיבתו

כאמור, אפשטיין עסק במאמריו המוקדמים ברעיון הציוני ובישוב ארץ ישראל ובמסגרתם תקף את החרדים שהתנגדו לכך. אך הוא כתב רבות גם ביקורת ספרות, רשימות פיוטיות וסקירות על סופרים רוסים מפורסמים שכאמור, היה הראשון לכתוב זאת בעברית. כשהיה באודסה כתב גם מאמר אחד שהתפרסם בשנת 1894 בשם "הספר והחיים", בו הוא קרא לסופרים העבריים של תקופתו, לעסוק בכל הנושאים האנושיים ולא רק בנושאי היהדות. כשעלה לארץ ישראל עסק אפשטיין גם בכתיבת זכרונותיו.

כתיבתו של אפשטיין בולטת במליציותה ובהשפעה המקראית שעליה וסגנונו מלא-פאתוס וחגיגי.
רשימת כתביו

כתבי זלמן עפשטין, סנקט פטרבורג: דפוס י' לוריא, תרס"ה. (כרך א' של "כל כתבי", אך לא יצא עוד; בשנת תרצ"ח יצא כרך נוסף בהוצאת "עונג שבת") (הספר סרוק באתר הספרייה הלאומית)
"בין הזמנים: מזכרונות הילדות לשלמה האלקושי", ורשה: תושיה ('בִּכורים: ביבליותיקה לבני הנעורים', חוברת 6–7), תרס"ז 1907.
"לשאלת תחית שפת עבר: מכתב גלוי לראשי הסתדרות "עבריה"", סנקט פטרסבורג: י' לוריא, תרס"ט. (חוברת) (הספר סרוק באתר הספרייה הלאומית)
מִשָם: אמת מרוסיה הסובייטית בנוגע ל"שאלת קרים": לשאלת התיישבות החקלאית של המוני היהודים באוקריינה ובקרים, עפ"י התכנית הבולשביסטית (שאלת קרים), תל אביב: תלפיות ('לפרקים: חוברות ארעיות בשאלות הספרות, החיים והצבור', ב), תרפ"ו. (בחתימת שלמה האלקושי) (הספר סרוק באתר הספרייה הלאומית)
"אל החלוצים": דרוש בביהכ"נ ... אחרי קריאת התורה ... במעמדם של החלוצים, ירושלים: דפוס "ציון", תרפ"ו. (בחתימת שלמה האלקשי)
אזכרת יצחק בן זלמן אפשטיין; מאת אביו המתאבל עליו כל הימים זלמן אפשטיין, תל אביב: דפוס אתין ושושני, תר"ץ. (התפרסם במקור ב"רשומות", ה–ו) (הספר סרוק באתר הספרייה הלאומית)
זלמן אפשטיין (עורך), יוסף חיים דורוז'קה: ציון לסופר עברי אומלל, איש הרוח ... , תל אביב: דפוס שושני, תרצ"ד. (הספר סרוק באתר הספרייה הלאומית)
משה ליב ליליינבלום: שיטתו והלך מחשבותיו בשאלות הדת ובדבר תחית עם ישראל בארץ אבותיו: מונוגרפיה מאת זלמן אפשטיין, תל אביב: דביר, תרצ"ה. (הספר סרוק באתר הספרייה הלאומית)
לאחר מותו:
כתבי זלמן אפשטיין; בצירוף מבוא מאת יעקב פיכמן, תל אביב: אגודת עונג שבת – אֹהל שם, תרצ"ח.
לקריאה נוספת

'אפשטין, זלמן', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 57–58. (הספר בקטלוג ULI)
יעקב פיכמן, "זלמן אפשטיין", בתוך: כתבי זלמן אפשטיין, תל אביב: אגודת עונג שבת – אֹהל שם, תרצ"ח, עמ' 8–16
גדליהו אלקושי, "אפשטיין, זלמן", האנציקלופדיה העברית, חברה להוצאת אנציקלופדיות, ירושלים - תל אביב, תשכ"ה, כרך ה', עמ' 431–432
זלמן אפשטיין, "ישיבת וולוז'ין", בתוך: עמנואל אטקס ושלמה טיקוצ'ינסקי (עורכים), ישיבות ליטא - פרקי זכרונות, ירושלים: מרכז זלמן שזר ומרכז דינור, 2004
הערות שוליים

↑  לפי גרסה אחרת שימש בתפקיד זה עד שנת 1905, אך הוא מעיד על עצמו ב"רשימה אוטוביוגרפית" כי לא כך.
↑  בירחון "בן עמי", בעיתון "הזמן" וב"הבוקר אור" (ע"פ האנציקלופדיה העברית).
↑  תל אביב: זלמן אפשטין בא"י, דבר, 25 באוגוסט 1925.
↑  זלמן אפשטיין באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  ארכיון זלמן אפשטיין, בספרייה הלאומית
↑  אבותי, מאזנים א, כ–כב, לח–לט (תרכ"ט), בפרויקט בן-יהודה.
↑  בספרות ובאמנות, דבר, טור 1, 1 בפברואר 1935.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309155205171  PLWABN: 9810564752405606  BnF: cb126044743 (data)  GND: 1053385722  ISNI: 0000 0001 0814 2458  LCCN: no00004587  NLA: 35832654  NTA: 273305689  SELIBR: 253582  SUDOC: 22931094X  Trove: 1107792  VIAF: 37036908   WorldCat (עם VIAF): 37036908
חברת תקליטים

חברת תקליטים (באנגלית: Record label או Record company) היא מותג הנוצר על ידי חברות המתמחות בייצור, הפצה וקידום של הקלטות אודיו ווידאו, בפורמטים שונים כולל תקליטורים, תקליטים, DVD, קלטות והפצה באינטרנט. השם הכללי חברת תקליטים נשמר מטעמים היסטוריים בלבד.
מרבית חברות התקליטים הגדולות נשלטות על ידי מספר חברות רב-לאומיות אשר ביחד מהוות את רובה המכריע של תעשיית המוזיקה העולמית, אף על פי שבתקופה האחרונה ישנה התעוררות בקרב חברות תקליטים עצמאיות.
החברות כמותגים

חברות תקליטים משקיעות כסף וזמן רב בגילוי כישרונות חדשים או בפיתוח הכישרון של אמנים אשר כבר חתומים על חוזה. הקשר בין המותג לאמנים מגדיר את התדמית הן של החברה והן של האמן.
למרות העובדה ששני הצדדים זקוקים זה לזה כדי להתקיים, היחסים בין חברות התקליטים לאמנים יכולים לפעמים להיות קשים ומורכבים. אמנים רבים מצאו עצמם משנים או מצנזרים חומר מאלבומיהם לפי דרישות חברת התקליטים כדי שיוכלו להפיצם – שירים נערכו, שמות ועבודה גרפית שונתה, וכדומה. חברות התקליטים נוקטות בצעדים אלה כיוון שהן מאמינות שכך המכירות יעלו. לעיתים קרובות, החלטות החברות נכונות מבחינה כלכלית אך הן פוגעות במורל האמנים ורצונם להמשיך ליצור, כיוון שהם חשים שיצירתם נפגעת בצורה מוגזמת ולא צודקת.
בימים המוקדמים של תעשיית המוזיקה, חברות התקליטים היו דרושות באופן מוחלט להצלחתם של אמנים. המטרה של כל אמן חדש או להקה חדשה היה לחתום על חוזה עם חברה כלשהי מהר ככל האפשר. במהלך שנות ה-40, ה-50 וה-60, אמנים רבים היו כה נואשים לחתום על חוזה עם חברת תקליטים עד שהם מצאו עצמם חותמים על חוזה גרוע, שבמקרים רבים שלל מהם את הזכויות על המוזיקה שהם עצמם יוצרים.
התגבשות התעשייה

במהלך שנות ה-70 וה-80, תעשיית המוזיקה החלה להתגבש, דבר שהוביל לכך שמרבית חברות התקליטים הגיעו לידיים של מספר מועט יחסית של חברות רב-לאומיות, אשר הפכו בסופו של דבר לחברים ב-RIAA. במהלך שנות ה-90 וה-2000, חברות אלה מעשית הכתיבו (ועדיין מכתיבות) את הכיוון שאליו הולכת המוזיקה המיינסטרימית (המכונה לרוב "פופ"). כמו כן, אמנים רבים – גם הבכירים והמוצלחים שבהם – מרגישים מנוצלים על ידי כוחה האדיר של ה-RIAA וחברות התקליטים בפרט. שתי חברות התקליטים הגדולות בישראל כיום הן הליקון ו-NMC (הד ארצי, לשעבר אחת החברות הגדולות בישראל, נרכשה ב-2009 על ידי NMC).
תחיה של חברות תקליטים עצמאיות

במהלך שנות ה-90, כתוצאה מקלות ההקמה היחסית של אולפן ביתי, צורבי תקליטורים ביתיים זולים והתפתחות האינטרנט, חברות הקלטות עצמאיות החלו לצוץ בכל רחבי העולם. לרוב, חברות אלה שייכות לאמנים עצמם (או לאגודה של אמנים), והן מתמקדות יותר ביצירת מוזיקה איכותית ופחות בהיבטים הכלכליים. כתוצאה מכך, אמנים עצמאיים בדרך כלל זוכים לפחות זמן אוויר ברדיו, והם גם מוכרים פחות אלבומים מאשר אמנים אשר חתומים בחברות הגדולות. אולם, הם לרוב זוכים ליותר שליטה על המוזיקה, ועל המוצר הסופי שיוצא לשוק.
מספר חברות תקליטים עצמאיות הפכו מצליחות כל כך, שחברות תקליטים גדולות אף מנהלות איתן משא ומתן על הפצת המוזיקה שלהן, ובחלק מהמקרים גם על רכישת החברה באופן מוחלט.
צמיחה של חברות תקליטים חופשיות

המאה החדשה הביאה את התופעה של התוכן החופשי ואת רוח "הקוד הפתוח" אשר נחה על עולם המחשבים בשנים האחרונות, כתוצאה מההצלחה היחסית של פרויקטי גנו ולינוקס.
וו פאיפו

זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

 לידה:  22 באפריל 1878 פנגלאי, הרפובליקה העממית של סין 
 פטירה:  4 בדצמבר 1939 (בגיל 61) Pei-p'ing, הרפובליקה הסינית 
 מדינה:  הרפובליקה הסינית, שושלת צ'ינג 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של באודינג 
 מפלגה:  קוומינטנג 
 
וו פאיפו (באנגלית: Wu Peifu;‏ 22 באפריל 1874 - 4 בדצמבר 1939) היה דמות מרכזית במאבקים בין מצביאים ששלטו בסין הרפובליקנית בין השנים 1916–1927.
קריירה מוקדמת

וו, יליד מחוז שאנדונג במזרח סין, קיבל בתחילה חינוך סיני מסורתי. מאוחר יותר הוא הצטרף לאקדמיה הצבאית בודינג בבייג'ינג ופנה לקריירה כחייל מקצועי. הכישרונות שלו כקצין הוכרו על ידי הממונים עליו, והוא התקדם במהירות בדרגות.
וו הצטרף ל״צבא בייאנג" הצבא האימפריאלי החזק בסגנון המערבי, בשלהי שושלת צ'ינג שלקח חלק מרכזי באירועים הפוליטיים של ראשית המאה ה-20 בסין. הצבא הוקם ועבר תהליך מודרניזציה על ידי יואן שה-קאי. לאחר נפילתו של הקיסר צ'ינג ב־1911, ולאחר עלייתו של יואן לנשיאות הרפובליקה הסינית, הוא ניסה להכריז על עצמו כקיסר, ניסיון שהסתיים באסון פוליטי לסין. הכוח הפוליטי בסין הועבר במהירות לידי רשויות צבאיות אזוריות שונות ופתח את תקופת שלטון המצביאים האזורים והמלחמות ביניהם. בשנת 1915 הפך וו מפקד חטיבה 6.
״הקליקה״ של ז'ילי

לאחר מותו של יואן ב־1916, התפצל ״צבא בייאנג״ שהוא הקים, למספר פלגים עוינים, שנלחמו על הבכורה בשנים הבאות. הפלגים העיקריים כללו את "אנהוי" של דואן צ'ירוי, הקליקה של ג'אנג דזוו-לין, והקליקה של ז'ילי, ג'נג-פנג בגואנג-ג'אנג, שבה היה וו חבר. הפלג של דואן צ'ירוי שלט בפוליטיקה בבייג'ינג בשנים 1916–1920, אך נאלצה לשמור על יחסים מאוזנים עם הפלג של פנג גואז'אנג כדי לשמור על היציבות. השניים התנגשו בפלגים ששלטו בדרום שאחד מהם דחף להתפשטות צבאית והשני רצה להתמקד במשא ומתן פוליטי.
פנג נפטר בשנת 1919 ואת ההנהגה של קליקת ז׳ילי הייתה מונהגת על ידי קאו קון עם תמיכה של וו. קאו ווו החלו ליזום מתיחות כנגד דואן וקליקה אנהוי, והפיצו מברקים בין המנהיגים האחרים, בהם הם מגנים את שיתוף הפעולה של דואן עם יפן. כאשר הם לחצו על הנשיא לדחות את המינוי של גנרל מטעם קליקת דואן, קליקת דואן החלה להתכונן למלחמה נגד חבורת ז'ילי. בשלב זה, קאו ווו החלו לארגן ברית לטווח ארוך, שכללה את כל מתנגדי הקליקה של אנהוי. בנובמבר 1919 נפגש וו עם נציגי טאנג ג'יאו ולו רונגטינג (אנשי המלחמה של יונאן וגואנגשי בהתאמה) בהנגיאנג וחתם על הסכם שכותרתו "טיוטה להקמת צבא בעלות הברית הלאומית להצלה". וו ויצר את הבסיס של הברית נגד חבורת אנהוי, שכללה גם את ג'אנג דזוו-לין מחבורת פנגטיאן החזקה.
מלחמה

כאשר פרצו לבסוף מעשי האיבה ביולי 1920, קיבל וו תפקיד בולט כמפקד הצבא האנטי-אנהוי. בהתחלה, המערכה לא הייתה לטובת כוחות ז'ילי, כי הם נדחפו חזרה בקו החזית על ידי כוחות אנהוי. עם זאת, וו החליט לבצע מהלך נועז בקצה המערבי של החזית על ידי איגוף עמדות האויב ולאחר מכן תקיפה ישירה של עמדת הפיקוד. ההימור השתלם ווו זכה בניצחון גדול והביא ללכידתם של קצינים רבים מפיקוד האויב. צבא אנהוי התפורר בתוך שבוע, דואן נמלט ליישוב היפני טיינג'ין. וו זכה בהכרה כאסטרטג שמאחורי הניצחון המהיר.
בעקבות הסכסוך הסכימו הקליקות של ז'ילי ופנגטיאן לחלק את השלטון בממשלה בקואליציה משותפת. עם זאת, ג'אנג דזוא-ולין, מנהיג החבורה של פנגטיאן, הרגיש פחות נוח עם עמדתו האנטי-יפנית הנמרצת של וו, שאיימה לשבש את ההסדר העדין שג'אנג סידר עם היפנים בבסיס כוחו במנצ'וריה. וו וג'אנג חלקו זה על זה גם בנושא מי ימלא את מקומו של ראש הממשלה. עד מהרה נשברה הקואליציה בין ז'ילי לפנגטיאן, והעוינות ביניהם הייתה בלתי נמנעת.
ראשית המלחמה בין ז'ילי-פנגטיאן

במלחמה זו וו הוצב שוב בתפקיד המפקד העליון של כוחות ז'ילי. הלחימה התקיימה בחזית רחבה מדרום לבייג'ינג ולטיינג'ין ונמשכה מאפריל עד יוני 1922. בתחילה, צבא ז'ילי שוב סבל מכמה הפסדים לצבא פנגטיאן שהיה מצויד טוב יותר. אבל שוב, ההנהגה והתכנון של וו הפכו את היוצרות לטובת חבורת ז'ילי. הוא ביצע כמה תרגילי איגוף שהכריחו את האגף המערבי של צבא פנגטיאן לחזור לבייג'ינג, ואז הוא פיתה אותה למלכודת תוך שהוא מעמיד פנים שהוא נסוג. התוצאה הייתה השמדת האגף המערבי של הצבא הפנגטיאני, מה שהקשה על פעולותיו המזרחיות המוצלחות יותר. ג'אנג דה זו-ולין נאלץ לבצע נסיגה כללית ובכך ויתר על השליטה בעיר הבירה לוו.
למרות ניצחונה הקליקה ז'ילי, לא קיבלה את השליטה על כל חלקי סין, כי הממשלה עצמה איבדה את אחיזתה במחוזות רבים: מנצ'וריה הייתה עצמאית דה פקטו תחת הקליקות של ג'אנג דזא-וולין והפנגטיאן, ודרום סין הייתה מחולקת בין מצביאים רבים, כולל שרידי קליקת אנאהוי וכן בשליטת הקוומינטנג של סון יאט-סן.