stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סם זמוריי
פעילות ציונית בחשאי > כ"ט בנובמבר 1947

באוקטובר 1947, לקראת ההצבעות באו"ם על סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, הסתבר על פי ההצבעות המוקדמות, שההכרעה תיפול על הצבעתן של מדינות אמריקה הלטינית, שם פרחה תעשיית הבננות של סם זמוריי.
בספר "המסע הסודי של ראובן זסלני" נטען כי זמוריי וראובן שילוח גרמו לכך שמדינות אמריקה הלטינית ודרום אמריקה, שלהן היו עשרים נציגים באו"ם (למעלה משליש) יצביעו בעד או שימנעו כך שהחלטת החלוקה תתקבל ברוב של שני שלישים בעצרת הכללית של האו"ם. הדוקטור חיים ויצמן הגיע לניו יורק במטרה לסייע לחברי המשלחת של הסוכנות הציונית באו"ם ויומיים לאחר מכן, בהבינו את מצב העניינים, שלח ויצמן מברק ממלונו לסם לזמוריי בזו הלשון:
" I ARRIVED HERE A FEW DAYS AGO IN CONNECTION WITH THE MEETING OF THE UNITED NATIONS STOP
THE SITUATION IS SUCH THAT YOUR HELP IS VERY MUCH REQUIRED AT THIS CRITICAL STAGE STOP
HAVE TRIED TO GET IN TOUCH WITH YOU BUT SO FAR HAVE FAILED STOP
KINDLY LET ME KNOW WHEN WE CAN MEET BELIEVE ME IT IS URGENT STOP
WITH AFFECTIONATE REGARDS YOUR OLD FRIEND
CHAIM WEIZMANN "
תרגום: "הגעתי לכאן לפני ימים אחדים בקשר לפגישה באו"ם. המצב הוא כזה שמאוד נדרשת התערבותך בשלב קריטי זה ניסיתי לצור עמך קשר אך עד כה לא עלה הדבר בידי. אמור לי בבקשה מתי נוכל להיפגש והאמן לי שזה דחוף. בהערכה רבה חברך הוותיק. חיים ויצמן."
יומיים לאחר מכן, בישיבת מחלקת אמריקה של הסוכנות הציונית, דיווח אליהו אילת (אפשטיין) על שיחת ויצמן-זמוריי שהאחרון החל לפעול והבטיח שחמש עד שבע ממדינות אמריקה הלטינית יצביעו בעד הצעת החלוקה ובהן הוא מונה את קוסטה ריקה, ניקרגואה, אל סלוודור, גואטמלה, האיטי, קולומביה והונדורס.
בליל כ"ט בנובמבר 1947 ראה זמוריי חובה לעצמו לעשות כמיטב יכולתו בשעה הגורלית הזו לעם היהודי. הוא התקשר טלפונית לכל אחד ממנהיגי המדינות באמריקה המרכזית, בירר מה עמדתו בנושא ההצבעה הקרבה ואף הציע שוחד גבוה ביותר למען ההצבעה הנדרשת.
השוחד והשתדלנות בתהליך היו כה עוצמתיים, עד כדי כך שהנשיא הארי טרומן התלונן בפני ויצמן על טקטיקות השכנוע הקשוחות שהופעלו. טרומן כתב בזיכרונותיו ”הלחץ לא היה דומה לשום דבר שנראה שם בעבר”. גם נשיא הודו ג'ווהרלל נהרו התלונן על הלחצים שהופעלו, תמורת מיליוני דולרים על ידי איש עסקים המקושר לציונים (הודו הצביעה נגד סיום המנדט הבריטי והצעת החלוקה). לעומת זאת, מנהיגי מרכז אמריקה העריצו את הגרינגו שחי בתוכם והשתכנעו.
בסוף ההצבעה התברר שכל מדינות אמריקה המרכזית שינו את הצבעתן והצביעו "בעד", מלבד הונדורס שנמנעה. מניתוח תוצאות ההצבעה בכ"ט בנובמבר 1947 עולה כי מדינות אמריקה המרכזית והדרומית הצביעו כגוש אחד בעד הצעת החלוקה. שלוש עשרה מדינות תמכו בהצעה, שש נמנעו ורק קובה הצביעה כנגד ההצעה.
ימים אחדים לאחר ההצבעה בכ"ט בנובמבר 1947 שוחח זמוריי עם ויצמן והביע את אכזבתו מכך שמנהיגי הונדורס ואל סלבדור נמנעו בהצבעה, למרות הבטחה מפורשת שקיבל ממנהיגי המדינות. לעצמו סיכם זמוריי את ההצבעה במילים ”אינך משיג דבר מבלי להיאבק עליו” (The Fish that Ate the Whale).
פעילות ציונית בחשאי > מלחמת העצמאות

זמוריי המשיך לתרום מהונו גם בעת מלחמת העצמאות. בימים הראשונים למלחמה הוברחו לארץ כלי נשק ותחמושת מצ'כוסלובקיה, מניו יורק ומניו ג'רזי. בסיוע מאיר לנסקי ואבנר (לונגי) צווילמן (אנ'). במרכז אמריקה, העמיסו אנשי הבננות של זמוריי על ספינות רבות תיבות המסומנות כמזון או כאספקה, אך הכילו נשק לצה"ל.
פעילות נדבנית

החל מסוף שנת 1910 תרמו זמוריי ומשפחתו בקביעות תרומות נדיבות:
לאוניברסיטת טוליין (כולל אוסף גדול של חפצים של תרבות המאיה שהתגלו בשטחי הבננות).
לבית הספר החקלאי הפאן-אמריקני זמורנו(אנ') - Zamorano, שבהונדורס.
למיזמים נדבניים אחרים, כולל לתנועה הציונית, לאור היכרותו האישית עם חיים ויצמן, החל משנת ה-20.
זמוריי תמך במדיניותו החדשה של הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט, שסייע לנסח את עקרונות התעשייה והמינהל החקלאי ותרם כלכלית לשמאל האמריקאי, כמו מגזין "האומה". אף על פי שבשנת 1950 היה זמוריי חלוק על המגזין בעקבות מאמר המתייחס לחברת הפירות המאוחדת כ"מכשול להתקדמות בפתרון הסכסוך במרכז אמריקה".
בשנת 1951 הקים את קרן זמוריי.
אחוזתו של סם זמוריי, באודובון פלייס, נתרמה לאוניברסיטת טוליין, כדי שתשמש מקום מגורי נשיאי האוניברסיטה.
זמוריי תרם מאות אלפי דולרים להקמת האוניברסיטה העברית בירושלים.
להקמת מכון דניאל זיו, שלימים שונה שמו למכון ויצמן למדע ברחובות.
בשנת 1926 תרם זמוריי 700 אלף דולר להקמת תחנת כוח בארץ ישראל, מתנה שפורסמה ב"ניו יורק טיימס".
אחרית דבר

מסיבות שלא נחשפו במלואן, בשנת 1948, בגיל 71, התפטר זמוריי מתפקיד מנכ"ל חברת הפירות המאוחדת United Fruit, והעביר את ניהול החברה בפועל לידי עמיתו תומאס קאבוט (אנ'). זמוריי נשאר בעל המניות הגדול ביותר בחברה והחזיק בתפקיד יו"ר ונשיא החברה עד שנת 1951.
זמוריי נפטר בגיל 84 בניו אורלינס, בשנת 1961, ממחלת פרקינסון.
בתו, דוריס זמוריי סטון (אנ'), (1994–1909) הייתה ארכאולוגית ואתנוגרפית ששימשה כמנהלת המוזיאון הלאומי של קוסטה ריקה והייתה שותפה בהענקת תוארי פרופסור שונים מטעם אוניברסיטאות שונות בארצות הברית.
מינואר 2012 מנהלת סטפאני פאולי, נכדתו של זמוריי, את הקרן הנדבנית קרן זמוריי ויושבת בחבר המנהלים של אוניברסיטת טוליין.
ראו גם

הצי הסודי של היהודים
לקריאה נוספת

Peter Chapman. Bananas: How the United Fruit Company Shaped the World. New York, NY: Canongate, 2008
The Associated Press. "Samuel Zemurray, 84, Is Dead; Headed United Fruit Company". The New York Times, December 2, 1961
Thomas P. McCann. On the Inside. Beverly, Massachusetts: Quinlan Press, 1987
Chaim Weizmann (1949). Trial and Error: The Autobiography of Chaim Weizmann. Jewish Publication Society of America
Maggie Heyn Richardson, "Banana Man", Imagine Louisiana magazine, Summer 2007
Stephen Kinzer. Overthrow. New York, NY: Times Books, 2006
Rich Cohen. The Fish That Ate the Whale. New York, NY: Farrar Straus Giroux, 2012
Dan Koeppel. Banana: The Fate of the Fruit That Changed the World, Hudson Street Press
חיים ויצמן, מסה ומעש, תל אביב, ירושלים: שוקן, 1952
איקאה

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מוטו:  ליצור חיי יום יום טובים יותר לאנשים רבים ככל האפשר.
 מייסדים:  אינגוואר קמפראד 
 תקופת הפעילות:  28 ביולי 1943 – הווה (81 שנים) 
 משרד ראשי:  אלמהולט, שוודיה
 ענפי תעשייה:  ייצור, עיצוב, קמעונאות 
 מוצרים עיקריים:  רהיטים להרכבה עצמית
 הכנסות:  23.1 מיליארד אירו (2009)
 עובדים:  127,000 (2009)
  
 www.ikea.com
 
מדינות העולם בהן יש סניפי איקאה:
  מדינות בהן ישנם סניפי איקאה
  מדינות בהן יפתחו סניפי איקאה בעתיד
  מדינות בהן היו סניפי איקאה בעבר
  מדינות בהן אין סניפי איקאה ואין תכנון להקמת סניפים כאלה
חנויות איקאה מתאפיינות בתצוגה מוחשית של עיצוב על פי צרכים שונים, בעיקר בחללים קטנים
תצלום אוויר של סניף איקאה בנתניה
חזית סניף איקאה בנתניה טרם השרפה באתר
איקאה (IKEA) היא חברה רב-לאומית שנוסדה בשוודיה, שמשווקת בעיקר ריהוט ביתי להרכבה עצמית. לחברה 460 חנויות ב-62 מדינות. רוב חנויותיה של החברה פזורות ברחבי אירופה, כששאר החנויות ממוקמות בעיקר בארצות הברית, קנדה, אסיה, המזרח התיכון ואוסטרליה. בשנת 2004 ביקרו בחנויות איקאה למעלה מ-400 מיליון איש, שהניבו לחברה פדיון של 14.8 מיליארד אירו. בשנת 2009 הגיעה החברה לרווח של 2.5 מיליארד אירו מתוך פדיון של כ-23 מיליארד אירו.
מייסד איקאה היה אינגוואר קמפראד, שהיה האיש החמישי בעושרו בעולם בעת מותו בינואר 2018, הונו הוערך ביותר מ-72 מיליארד דולר. הוא הוריש מחצית מהונו למטרות חסד.
היסטוריה

איקאה נוסדה בשוודיה בשנת 1943 על ידי אינגוואר קמפראד, בהיותו בן שבע עשרה. שם החברה נבנה מהאותיות הראשונות של שמו הפרטי, שם משפחתו, שם החווה (אלמְטָריד Elmtaryd) ושם הכפר (אגונאריד Agunnaryd) בהם גדל. ייתכן וראשי התיבות נבחרו משום שהגייתן קרובה למילה היוונית "בית" (οίκος, אויקוס) והמילה הפינית "נכון" (oikea, אויקאה).
איקאה החלה את דרכה בשוודיה כחנות למכירת עטים, ארנקים, מסגרות תמונה, רגלי שולחן, שעונים, תכשיטים, גרבי ניילון וכל מוצר אחר שקמפראד גילה כי יש צורך בו והוא יכול לספקו במחיר מוזל. רהיטים שולבו במגוון מוצרי החברה בשנת 1947 ובשנת 1955 החלה איקאה לעצב את רהיטיה בעצמה. המוטו הבסיסי שלה היה ועודנו עד היום: אספקת רהיטים מעוצבים היטב ובמחיר סביר להמונים.
בתחילה מכר קמפראד את מוצריו מביתו ובאמצעות הזמנות בדואר, אך לבסוף פתח חנות בעיר הסמוכה, אלמהולט (Älmhult). כאן הוקם גם ה"מחסן" הראשון של החברה, שהפך מודל לחנויות איקאה במקומות אחרים. ב-23 במרץ 1963 הוקמה חנות איקאה הראשונה מחוץ לשוודיה, באסקר הסמוכה לאוסלו בנורווגיה.
החברה המשיכה לפתוח סניפים בדנמרק, שווייץ ואחר כך בגרמניה. בשנת 1975 החברה פתחה סניפים באוסטרליה ואחר כך במזרח הרחוק ובקנדה. בשנת 1983 פתחה החברה חנות ראשונה במזרח התיכון (בערב הסעודית), ובשנת 1985 נפתחה החנות הראשונה של החברה בארצות הברית. בשנת 2010 פתחה איקאה חנות בבירת הרפובליקה הדומיניקנית, סנטו דומינגו, לראשונה באמריקה הלטינית. עד לפטירתו של קמפראד ב-2018 הייתה החברה תחת פיקוחו ההדוק, שכן חברת ההחזקות שבבעלות משפחתו מחזיקה בבעלות מלאה על איקאה.
בשנת 2018 הודיעה איקאה שתפעל להחליף את אריזות הפוליסטירן שלה באריזות מתכלות שעשויות מפטריות תפטיר, כחלק ממאמצי החברה להפחית את הפסולת ולהגביר את המיחזור.
קטלוג איקאה, המציג בתמונה ובטקסט את המוצרים הנמכרים בחנויות איקאה, הופץ מדי שנה במשך 70 שנים, והגיע לתפוצה של למעלה מ-160 מיליון עותקים. בסוף 2020 הודיעה איקאה על הפסקת פרסום הקטלוג.
בשנת 2021, החברה התחילה לשווק חשמל מאנרגיות מתחדשות למשקי בית בשוודיה.
בשנת 2022 פתחה החברה חנות וקניון ברובע המרסמית' בלונדון. החברה הודיעה כי תבצע מעבר לחנויות קטנות יותר בתוך ערים.
שיטת הניהול ומוצרי החברה

איקאה ידועה כמשווקת רהיטים בעלי עיצוב מודרני, אשר ברוב המקרים מוצעים למכירה כשהם ארוזים באריזה רבועה, ומורכבים מאוחר יותר על ידי הקונה בביתו. שיטה זו, לטענת איקאה, מאפשרת לה להפחית בעלויות ההובלה של הרהיטים ובכך לקצץ גם בעלויות הקנייה. איקאה ככלל נוקטת בשיטה של גלגול חלק מהתפעול השוטף אל הלקוחות היכן שמתאפשר, כך למשל לאחר בחירת המוצר הלקוח אמור לגשת אל המדפים שליד הקופות ולהביא את המוצר הארוז אל הקופה, במסעדה הצמודה לחנות מתבקשים הסועדים לפנות את הכלים לאחר הארוחה, ואף בפינה שבה נמכר בד גולמי, מתבקשים הקונים לחתוך את הבד בעצמם.
כדי לקצץ בעלויות, נוקטת החברה הליכים של ייצור חכם בהם נעשה שימוש ברכיבים אחידים יחסית, ושימוש רחב ביחידות עץ סנדוויץ'. בשנים האחרונות מציעה החברה גם מתכונות ריהוט שלם לבית תחת השם "בוקלוק".
מחיריה הנוחים של החברה, איכות המוצרים, והאפשרות הנוחה עבור לקוחות לבחור ברהיט ולהובילו מיידית ובצורה נוחה לביתו התבררו כשילוב נדרש ואהוד על לקוחות ברחבי העולם. החלטתה של החברה לפתוח רק מספר קטן של חנויות בכל מדינה, הוביל לביקוש שהיה גדול בהרבה מן ההיצע למוצריה ולתופעות הגובלות בהיסטריה המונית עם פתיחתן של חנויות חדשות[דרוש מקור]. חנויות איקאה, על אף שהן ממוקמות תמיד מחוץ לערים הגדולות, גורמות לעיתים קרובות גם לפקקי תנועה בסביבתן[דרוש מקור].
חנויות איקאה בנויות לרוב כקופסאות גדולות, שהלקוח עובר בהן בכיוון אחד דרך כמעט כל חלקי החנות עד שהוא מגיע לקופה. התצוגה מתחילה בחדרי תצוגה לרהיטים וכלי מטבח, ולאחר מכן המחסן בו ניתן לאסוף את החבילות עבור המוצרים ולהמשיך לקופה. תצוגה זו מאפשרת לאיקאה גם לצמצם במידה ניכרת את צוות המוכרים בחנות, שכן בחירת המוצרים נעשית באופן עצמאי על ידי הלקוחות. לעיתים, נספחת לחנות גם מסעדה, המגישה לרוב מאכלים שוודיים, שלעיתים קרובות ניתן לרכוש גם בה את מרכיבי המזון בנפרד, להכנה בבית. צבעי החנויות, צהוב וכחול, מפגינים גם הם גאווה שוודית (אם כי איקאה רשומה כחברה הולנדית), בהיותם צבעי הדגל השוודי, כמו כן, גם הספרים המוצגים כדוגמה בכונניות הם בשפה השוודית.
לרוב החנויות מעוצבות בגישה מוכוונת לקוח. במרחבי החנות פזורים סלים שניתן לקחת עד לקופה, ועגלות הקניה אינן נעולות באמצעות מטבעות, וניתן לגשת איתן עד לחניה, ואין צורך להחזירן לאחר פריקתן. במקומות הטעונים הסבר, קיים הסבר מפורט, מדוע דבר מסוים מעוצב או מונח באופן כזה ולא אחר. כך למשל ישנו שלט הסבר מדוע השלבים התחתונים של סולם שמוצג לדוגמה חסומים באמצעות יריעת פרספקס, וישנו שלט מאיר עיניים המסביר מדוע נדרשים הלקוחות הסועדים במסעדה לפנות את הכלים בעצמם.
מבנה השליטה בחברה

איקאה נמצאת בבעלות ומופעלת על ידי מערך מסובך של תאגידים שלא למטרות רווח ולמטרות רווח. המבנה הארגוני מחולק לשני חלקים עיקריים: תפעול וזכיינות. אינטר איקאה מערכות בבעלות אינטר איקאה הולדינג, חברה הרשומה בהולנד, שנרשמה בעבר בלוקסמבורג (בשם Inter IKEA Holding SA). אינטר איקאה הולדינג, מצידה, נמצאת בבעלות קרן אינטרוגו שבסיסה בליכטנשטיין. בשנת 2016 מכרה INGKA Holding את חברות הבת שלה לעיצוב, ייצור ולוגיסטיקה לחברת אינטר איקאה הולדינג. ביוני 2013 התפטר אינגבר קמפראד מדירקטוריון אינטר איקאה אחזקות ובנו הצעיר מתיאס קמפראד החליף את פר לודביגסון כיו"ר חברת ההחזקות. לאחר ארגון מחדש ב-2016, Inter IKEA Holding SA כבר לא קיימת, לאחר שהתאגדה מחדש בהולנד. מתיאס קמפראד הפך לחבר דירקטוריון בקבוצת אינטר איקאה ובקרן אינטרוגו. מתיאס ושני אחיו הגדולים, מחזקים בתפקידי ניהול באיקאה, ואחראים על החזון הכללי של התאגיד והאסטרטגיה ארוכת הטווח.
בשנת 2016 פתחה הנציבות האירופית בחקירה בחשד שאיקאה העלימה 1.1 מיליארד דולר במיסים. הנציבות טענה כי ממשלת הולנד, שם ממוקם המטה הראשי של איקאה, התירה לחברת הרהיטים לרשום רווחים בלוקסמבורג ובליכטנשטיין, שם היא לא משלמת מיסים כלל. במוקד החקירה תעמוד החלטה של ממשלת הולנד מ־2006, שאפשרה לאיקאה לשלם דמי זיכיון לחברה בת שלה שמאוגדת בלוקסמבורג ובכך להפחית את שומת המס. אחרי שהנציבות האירופית קבעה שתמרוני מס מסוג זה אינם חוקיים, החברה־הבת מלוקסמבורג מכרה את זכויות הקניין הרוחני שלה על המותג איקאה לחברה־בת אחרת בשם אינטר־איקאה סיסטמס. החברה הזאת השתמשה בהלוואה מהחברה־האם, שרשומה בליכטנשטיין. בשלב זה שוב נכנסה לתמונה ממשלת הולנד, שב־2011 התירה למטה הראשי של איקאה להפחית את תשלומי הריבית על ההלוואה מהרווח החייב במס של החברה.
מיקור עץ ופגיעה בקיימות

איקאה היא הקונה והקמעונאית הגדולה בעולם של עץ. בשנת 2015, טענה איקאה כי היא משתמשת ב-1% מאספקת העצים העולמית. לפי הערכות מסוימות בכל שתי שניות נכרת ברחבי העולם עץ אחד עבור ייצור הרהיטים של איקאה.
איקאה מחזיקה בבעלותה כ-550,372 דונם של יער בארצות הברית וכ-1,821,085 דונם באירופה.
ב-14 בינואר 2021, איקאה הודיעה כי Ingka Investments רכשה כ-43,867 דונם ליד אגן נהר Altamaha במדינת ג'ורג'יה האמריקאית מקרן השימור בארצות הברית. הרכישה באה עם ההסכם "להגן על האדמה מפני פיצול, לשקם את יער האורנים הארוך, ולשמור על בית הגידול של צב הגופר."
על פי דיווחים, איקאה היא בעלת הקרקע הפרטית הגדולה ביותר ברומניה מאז 2015.
מיקור עץ ופגיעה בקיימות > כריתת עצים שאינה בת קיימא

על פי דו"ח הקיימות של איקאה לשנת 2021, 99.5% מכל העץ שהחברה משתמשת בו ממוחזר או עומד בסטנדרטים של המועצה לניהול היערות. איקאה מצהירה כי "העץ המשמש למוצרי איקאה חייב לעמוד בדרישות הקריטיות שלנו המבטיחות שמקורו אינו (למשל) ביערות שנכרתו באופן בלתי חוקי". עם זאת, למרות הטענות הללו, איקאה הייתה מעורבת בכריתת עצים שאינה בת קיימא במספר מדינות במזרח אירופה בשנים האחרונות, ביניהן רומניה ואוקראינה. לפי תחקיר גרינפיס שהתפרסם באפריל 2024, שבעה ספקים המייצרים רהיטים עבור איקאה כורתים עצים בחלק מהיערות העתיקים האחרונים שנשארו באירופה, וביניהם יערות בהרי הקרפטים הרומניים. כריתת העצים ביערות העתיקים מתרחשת גם באזורים מוגנים.
איקאה ישראל > סניפים נוכחיים

נתניה - 2001
ראשון לציון - 2010
קריית אתא - 2014
באר שבע - 2018
תל אביב - 2019
אשתאול - 2020
פתח תקווה - 2022
זולינגן

זוֹלינגן (בגרמנית: Solingen) היא עיר הנמצאת במדינת נורדריין-וסטפאליה בגרמניה וממוקמת בקצה הצפוני של אזור ברגישס לנד, מדרום לחבל הרוהר. היא שוכנת לאורך נהר וופר, מזרחית לדיסלדורף. אוכלוסיית העיר מונה 159,193 תושבים (נכון לספטמבר 2021).
זולינגן מכונה "עיר הלהבים", מאחר שבמשך שנים רבות מיוצרות בה חרבות, סכינים, מספריים וסכיני גילוח רבי מוניטין. כתשעים אחוזים מהסכינים הגרמניות מיוצרות בזולינגן. חרשי החרבות הם שהעניקו לזולינגן את תדמיתה עוד בימי הביניים, וזו נותרה עד היום. מוצרים נוספים המיוצרים בסולינגן הם מכונות, חלקי רכב, טקסטיל ומוצרי מזון. בסוף המאה ה-17, הפרו מספר חרשי חרבות מזולינגן את שבועתם לעיר, ולקחו את סודות ייצור החרבות לעיירה במחוז דרהאם שבאנגליה, אזור אידיאלי בזכות מחצבי הברזל באזור והקרבה לנהר דרוונט. זולינגן חולקת מוניטין בינלאומי כמרכז סכו"ם עם ת'יר בצרפת ושפילד באנגליה.
בשנת 1906, בעיר זו גם נולד הצורר הנאצי אדולף אייכמן.
היסטוריה

זולינגן נזכרת לראשונה בשנת 1067 על ידי היסטוריון שקרא לאזור "סולונכון" (Solonchon). היה זה כפר קטן במשך מאות שנים, אבל הוא הפך לעיר מבצר במאה החמש עשרה.
בשנת 1929 אוליגס, הממוקמת בפרובינציה הפרוסית של הריין, 17 מיילים צפונית לעיר קלן, נהפכה לחלק מזולינגן. תוצריה העיקרים היו כלי מטבח, וכן היו בה בתי יציקה למתכות וטחנות קמח. ותעשיות חליטה, צביעה, אריגה והכנת לבנים לבניין. לפני שנת 1891 שם העיר היה מרשיד. במלחמת העולם השנייה נהרסה העיר העתיקה כליל בהפצצה אווירית שהתרחשה ב-1944 ובה נהרגו 1,040 איש.
ב-29 במאי 1993 הוצת בעיר בית של משפחה טורקית, ובשרפה נספו שתי נשים ושלוש ילדות. על-פי הערכה שרווחה, נאו-נאצים הציתו את האש.
אתרים עיקריים

שלוס בורג, טירתם של הרוזנים מברג
גשר מינגסטן, גשר רכבת המחבר את זולינגן עם העיירה השכנה רמשייד. גובהו של הגשר הוא 107 מטרים מעל פני האדמה, ולכן הוא גשר הרכבות הגבוה ביותר של גרמניה.
ערים תאומות

פולין זלוטורייה, פולין (מ־1955)
הולנד חאודה, הולנד (מ־1957)
צרפת שאלון-סור-סון, צרפת (מ־1960)
בריטניה בליי, אנגליה, בריטניה (מ־1962)
ניקרגואה חינוטגה, ניקרגואה (מ־1985)
ישראל נס ציונה, ישראל (מ־1986)
סנגל תייס, סנגל (מ־1990)
גרמניה אואה, סקסוניה, גרמניה (מ־1990)
הערות שוליים

↑  ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA, Solingen
Germany
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268095305171  PLWABN: 9810554978705606  BNE: XX6155202  BnF: cb11951639t (data)  GND: 4055431-4  LCCN: n80146743  LNB: 000296730  MusicBrainz: d396388b-3d7c-42e3-96d2-16df964e8c07  NARA: 10044766  NKC: xx0160292  VIAF: 265231507   WorldCat (עם VIAF): 265231507 
גשר מינגסטן
מורשת קרב

מורשת קרב (בראשי תיבות נפוצים: מור"ק) היא סוגה של היסטוריה צבאית העוסקת לרוב באירועי גבורה של יחידה צבאית (לרבות הצבא כולו ויחידות מיוחדות משטרתיות), לוחם בודד או מערכת נשק; או לחלופין מתמקדת בתיאור מלחמה או קרב מסוימים, שזכו לפרסום בשל הגבורה והתושייה שהלוחמים גילו בהם. מורשת הקרב היא כמעט תמיד חיובית ומהווה חלק חשוב בבניית גאוות היחידה, חיזוק מורל המשרתים בה והתוויית הערכים והסטנדרטים שלאורם היחידה מחונכת ופועלת.
מורשת הקרב נאספת ומתועדת מחד על ידי מפקדי היחידות ולוחמיהן, ותיקי היחידות (veterans), ועמותות יוצאי ובוגרי היחידות, לצרכים פנימיים; והן על ידי היסטוריונים צבאיים ולעיתים גם עיתונאים, לצורכי מחקר והנגשת סיפורי הקרב (שהם לרוב מעניינים) לכלל הציבור. היא מאוגדת ומוצגת בספרים, בכתבות בעיתונים ובכתבי עת, ומוצגת במוזיאונים צבאיים ואתרי הנצחה, וכן באתרי אינטרנט שמופעלים על ידי היחידות עצמן או עמותות הוותיקים שלהן, או על ידי היסטוריונים צבאיים (כגון אתר הגבורה המתעד את מורשת הקרב של ישראל).
דוגמאות לספרי מורשת קרב

אביגדור קהלני, "עֹז 77", הוצאת שוקן, 1975. ספר המנציח מור"ק של גדוד שריון במלחמה.
רחלי דור-רפפורט, "עד קצה הגבול: פסקל אברהמי - לוחם היחידה ללוחמה בטרור", הוצאת אופיר ביכורים, ישראל ה'תשע"ה-2015. ספר מור"ק והנצחה המנציח לוחם מעוטר שנפל בקרב.
"ראשונים תמיד: מורשת חיל ההנדסה הקרבית", הוצאת אפי מלצר, 2019. ספר מורשת חילי המנציח את מורשת החיל ותולדותיו.
הרובע הארמני

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  ירושלים
 על שם:  ארמנים 
 שטח:  126 דונם 
 קואורדינטות:  31°46′29″N 35°13′45″E﻿ / ﻿31.774722222222°N 35.229166666667°E﻿ / 31.774722222222; 35.229166666667
 שכונות נוספות בירושלים
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) הרובע הארמני(למפת ירושלים העתיקה רגילה) הרובע הארמני(למפת ירושלים רגילה) הרובע הארמני(למפת ירושלים מוגדלת) הרובע הארמני
 
הרובע הארמני
מראה כללי של הרובע הארמני ממגדל דוד
קתדרלת יעקב הקדוש
הרובע הארמני (בארמנית: հայկական թաղամաս, הַייכַּאכַּאן טַאגַֿאמַאס; בערבית: حَارَة أَلأَرْمَن, חַארַת אַל-אַרְמַן), הוא אחד מארבעת הרבעים בעיר העתיקה של ירושלים, לצד הרובע המוסלמי, הרובע היהודי והרובע הנוצרי. שמו היה מקובל מאז המאה ה-19. רובו של הרובע מוקף בחומה ומהווה שטח פרטי סגור של המנזר הארמני. הוא הקטן ברובעי העיר העתיקה. נכון ל-2017 מספר תושביו עומד על 3,403.
רקע

העם הארמני היה הראשון שהתנצר כאומה בשנת 301 לספירה. חדירת הנצרות בקרב הארמנים הייתה מהירה יחסית, ולכן כבר בשלהי המאה ה-4 הייתה קהילה ארמנית בירושלים, ומאז ישנה רציפות של יישוב ארמני בעיר. הקהילה הארמנית שימשה כפטרונית של הקהילות המונופיזיטיות בירושלים, בעוד רוב הקהילות הנוצריות האמינו בדיאופיזיטיזם. מרכז חיי הקהילה היה בכנסיית המלאכים הקדושים, ששרידיה מצויים בימינו בכנסיית חנן שברובע. מטרת ההתיישבות הארמנית בירושלים הייתה שמירה על המקומות הקדושים בירושלים בכלל ובכנסיית הקבר בפרט. כן היוותה ההתיישבות הארמנית מרכז אליו הגיעו צליינים ומלומדים על מנת לשהות תקופות זמן משתנות בעיר הקדושה. צליינים אלה העשירו את קופת המתיישבים הארמנים, והביאו לירושלים את מיטב אוצרות התרבות הארמנית.
בתקופה הביזנטית היו כנסיות ומנזרים רבים ברחבי ירושלים וסביבתה, אך עם הכיבוש הפרסי של ארץ ישראל בשנת 615, נחרבו רוב המוסדות הללו וחיי הקהילה הוגבלו בעיקר לשטחי הרובע הארמני והר ציון. בתקופת הצלבנים ידעה הקהילה פריחה ושגשוג ובנותיה באו בקשרי נישואים עם האבירים האירופאים, וגם המלך בלדווין השני נשא אישה ארמנית. במאה ה-12 נבנתה באזור זה של העיר העתיקה קתדרלת יעקב הקדוש המהווה מרכז לארמנים בארץ ישראל.
בתקופה הממלוכית ולאחר מכן בתקופה העות'מאנית, הייתה לקהילה הארמנית חשיבות רבה בקרב העדות הנוצריות בירושלים. עקב היותה כנסייה לאומית, שעסקה גם בשימור התרבות, השפה והמורשת הארמנית, לא חל בקרב הארמנים תהליך של "ערביזציה" (היטמעות באוכלוסייה הערבית המקומית). כמו כן אין הארמנים מקבלים לשורותיהם מצטרפים חדשים שלא נולדו כארמנים, פרט לנשים שנישאו לארמנים והן נחשבות לארמניות לכל דבר. במאה ה-17 התפצל מהכנסייה הארמנית פלג שגם הוא לאומי-ארמני הנקרא "ארמנים-קתולים", הדובר ארמנית ומקיים את טקסיו בארמנית אך מכיר בסמכות האפיפיור. במאה ה-19 היו הארמנים הקהילה הראשונה שהפעילה בית דפוס בירושלים. בית הדפוס הארמני נוסד בירושלים בשנת 1833. החל מאמצע מאה זו החלה התיישבות ארמנית מחוץ לחומות העיר העתיקה והם רכשו קרקעות רבות בצפון-מערב העיר העתיקה. חלקים ניכרים בצדו המזרחי של רחוב יפו, כולל בניין עיריית ירושלים ההיסטורי, הם על שטח בבעלות ארמנית.
עד המאה ה-20 הורכבה הקהילה הארמנית בירושלים בעיקר מנזירים וממספר קטן של משפחות חילוניות שסיפקו שירותים שונים לנזירים. אולם בעקבות שואת הארמנים במלחמת העולם הראשונה הגיע לעיר גל פליטים ארמנים (כ-20,000 נפש) שרבים מהם נשארו בירושלים כאוכלוסייה קבועה ושינו את הרכב האוכלוסייה ברובע. בעקבות כך חדרו אף אלמנטים חילוניים לקהילה, אך הרובע המשיך לתפקד כמרכז דתי. ב-1948 נמלטו לרובע רוב הארמנים שחיו בכפרים ובערים שנכבשו על ידי מדינת ישראל במלחמת העצמאות.
בתקופת השלטון הירדני, בשנים 1948 - 1967 נחסמה הגישה להר ציון בו שוכן בית הקברות הארמני והקהילה נאלצה לקבור את מתיה בשטח הרובע.
קיימות תוכנית להקים מלון בשטח בו נמצא כיום חניון שער ציון.
רובע שהוא מנזר

הרובע מוקף חומה והוא כולו מהווה את מנזר יעקב הקדוש. שערי המתחם נסגרים עם לילה (בשעה 22:00) ורק תושביו מורשים להיכנס. הנזירים מתקיימים מקצבה ממשלתית-כנסייתית, ואילו תושביו החילוניים של הרובע משלמים שכר דירה למנזר. חלק מספקי השירותים נהנים ממגורים תמורת תשלום סמלי בלבד. בית הספר של הרובע נמצא במנזר, ומנוהל על ידי הכנסייה. כמו כן מקיים המנזר גני ילדים, מועדוני נוער ומבוגרים ומועדון ספורט וסמינר להכשרת כמרים, שהוא המוסד העליון מסוג זה ואליו נשלחים פרחי-כמורה מארמניה ומהפזורה הארמנית (למשל מארצות הברית ומגרמניה) על מנת להשתלם. סטודנטים חילונים המעוניינים ללמוד באוניברסיטאות בארץ או בחוץ לארץ, זוכים במלגה הממומנת מקרן שנוסדה על מנת לסייע לעם הארמני לאחר הטבח. המועדונים הם סממן של קיום חילוני בתוך הרובע, אין להם לגיטימציה דתית פורמלית, כמרים ואנשי כנסייה אינם חברים בהם ואינם לוקחים חלק בפעילותם, כדי לא לתת להם לגיטימציה רשמית. הצורך בהמשך קיום הקהילה מחייב פשרות ממין זה.
על פי מסורת הקהילה, מתקיימת הפרדה בינה לבין הכמרים הממונים. כומר הקהילה לא יכול לבוא משורות בני הקהילה. כנסיית הקהילה הירושלמית היא כנסיית דיר אל-זיתונה, הנמצאת בשולי הרובע, ובה מתקיימים טקסי הקהילה. קתדרלת יעקב הקדוש (מכונה באנגלית "סנט ג'יימס") משמשת ככנסייה לטקסים רשמיים, תפילות החגים וטקסים לרגל ביקור אנשי דת בכירים.
בשולי הרובע, מחוץ לחומת המנזר אך בתוך השטח הקרוי "הרובע הארמני", נמצא מנזר השייך למרונים וכן מתחם סנט מרק השייך לכנסייה הסורית-אורתודוקסית. בקצהו הצפון-מערבי גובל הרובע עם "הרובע הפרוטסטנטי", מתחם מבנים שבמרכזם כנסיית המשיח. כן מצויים מחוץ לחומות הרובע מספר מבני מגורים המיועדים לשכירות השייכים לכנסייה הארמנית ומושכרים לכל דורש, בחלקם מתגוררים יהודים.
מבנים בעלי חשיבות

המוזיאון הארמני
הפטריארכיה הארמנית וסמינר הכמרים הארמני הצמוד אליה
קתדרלת יעקב הקדוש
כנסיית סנט מרק
כנסיית המשיח
גלריה

כומר ארמני על רקע הדורמיציון (תחילת המאה ה-20)
הפטריארך הארמני של ירושלים
פליטים ארמנים מירושלים המערבית מוצאים מקלט בכנסיית סנט ג'יימס צולם על ידי ג'ון רוי קרלסון במאי 1948
סמל הרכוש הארמני בירושלים
קרמיקה ארמנית מקורית ברובע הארמני
פינת חומת הרובע הארמני בצמוד לרובע היהודי
כניסה לבית ברובע הארמני
תיבת דואר ברובע הארמני בצבעי הדגל
אחד משערי הרובע הארמני
מבנה המנהלה בסמינר התאולוגי ברובע הארמני
לקריאה נוספת

ויקטור עזריה, הארמנים בירושלים: שכונה בתוך מנזר, בתוך: אלי שילר (עורך), ספר זאב וילנאי ב': מבחר מאמרים בידיעת הארץ, ירושלים, הוצאת אריאל, 1984. (וכן נדפס בירושלים - מבחר מאמרים בעריכת אלי שילר, 1993).
יהושע בן-אריה, ‏עיר בראי תקופה - ירושלים במאה התשע-עשרה, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1979, באתר "כותר".
יהושע בן-אריה, ‏עיר בראי תקופה - ירושלים החדשה בראשיתה, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1979, באתר "כותר".
דן בהט, אטלס כרטא הגדול לתולדות ירושלים, ירושלים: הוצאת כרטא, 1994.
זאב וילנאי, ירושלים, העיר העתיקה וסביבתה, א-ב, ירושלים 1972.
מאיר בן-דב, ביצורי ירושלים, החומות השערים והר הבית, תל אביב 1983.
דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים הבנייה בעיר העתיקה, ירושלים 1993.
דוד קרויאנקר, ירושלים - מבט ארכיטקטוני, ירושלים, כתר הוצאה לאור, 1996.
צ'ארלס וילסון, ירושלים, העיר הקדושה, ירושלים 1988.
סיימון סבאג מונטיפיורי, ירושלים - הביוגרפיה, כנרת, זמורה - ביתן, דביר מוציאים לאור, 2013