stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זהבן מחלל

| זהבן מחלל |
| --- | --- |
 זהבן מחלל
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: זהבניים
סוג:: זהבן
מין:: זהבן מחלל
שם מדעי
 Oriolus oriolus ‏קארולוס ליניאוס, 1758
תחום תפוצה


זהבן מחלל - זכר על עץ איזדרכת בסמוך לעץ תות, חיפה, מאי 2017
זהבן מחלל - נקבה על עץ תות, חיפה, מאי 2022
זהבן מחלל (שם מדעי: Oriolus oriolus) היא ציפור שיר בגודל בינוני ממשפחת הזהבניים. שמו המדעי נגזר מהלטינית הקלאסית שבה "aureolus" פירושו זהוב.
מאפיינים

הזהבן הוא אחד היפים בציפורי השיר. הוא אחד מבין 26 המינים במשפחת הזהבניים, השייכת לסדרת ציפורי השיר.
גודלו של הזהבן הוא כזרזיר או כשחרור ואורכו מגיע עד 24 ס"מ.
הזהבן ניכר במראהו ובצבעיו: גופו של הזכר זהוב מבריק, כנפיו וזנבו שחורים ומקורו ועיניו אדומים. לנקבה גב ירוק-צהבהב, וכנפיה וגחונה אפורים. מקור הזהבן מוארך וחד ואורכו כאורך הראש כולו. בדרך כלל הוא מסתתר בין ענפי העצים, ועל נוכחותו מעיד רק קולו הצלול והערב.
הזהבן נפוץ באירופה התיכונה והדרומית, בצפון מערב אפריקה וביבשת אסיה למן הים הכספי ועד הרי אלטאי. הוא חורף באפריקה המשוונית והדרומית. בישראל הוא חולף בחודש אוגוסט, בדרכו לאפריקה, וכן בשובו משם בסוף האביב.
באירופה בונה הזהבן את קינו ב"מזלג" שבין שני ענפי עץ. הקן דמוי הסלסלה משמש כמקלעת של עשב וצמר, ובקיץ מטילה בו נקבת הזהבן שלוש או ארבע ביצים, שצבען חום בהיר ועליהן כתמים אדומים-שחורים. הזהבנים ניזונים בעיקר מחרקים.
גלריה

זהבן מחלל: פרט צעיר מתחת לפרט בוגר
הערות שוליים

↑  זהבן מחלל באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544076505171  GND: 4130415-9  LCCN: sh87004835 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זבלית פרעה

| זבלית פרעה |
| --- | --- |
 זבלית פרעה שנמצאה בנגב המערבי
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: חיפושיות
תת־סדרה:: Polyphaga
משפחה:: זבליתיים
סוג:: Scarabaeus
מין:: זבלית פרעה
שם מדעי
 Scarabaeus sacer ‏לינאוס, 1758

זבלית פרעה (שם מדעי: Scarabaeus sacer) היא מין של חיפושית ממשפחת הזבליתיים הנפוצה בעיקר בחולות של ארץ ישראל ומצרים וכן ברוב המזרח התיכון ואגן הים התיכון. בנוסף היא נפוצה במערב אסיה, דרום אירופה ובאפגניסטן, איטליה, קפריסין, אתיופיה, צרפת, איראן, מרוקו, סודאן וסוריה.
זבלית פרעה תוארה על ידי החוקר קארולוס ליניאוס בשנת 1758.
מאפיינים

אורכה של זבלית פרעה עד 4 סנטימטרים והיא אחת מהחיפושיות הגדולות בארץ ישראל. צבעה של זבלית פרעה הוא שחור וכמו שאר החיפושיות היא בעלת שש רגליים שדומות לקרניים. החיפושית משתמשת ברגליה הקדמיות כדי לחפור מחילות וליצור כדורי גללים.
כאשר הזכר רואה נקבה עם גללי פרות, הוא לוקח ממנה את הכדור, מגלגל אותו וחופר מחילה. הנקבה טומנת את הגללים במחילה שם היא מעצבת אותם לצורת אגס ובכל כדור היא מטילה ביצה בודדת. מהביצה בוקע זחל שצבעו לבן עד חום בהיר, שניזון רק מצואת בקר הבית. לאחר שהזחל מרוקן את חומרי המזון הוא מתגלם. מהגולם יוצאת חיפושית לבנה, שצבעה הופך עם הזמן לשחור.
בתרבות

זבלית פרעה היא המפורסמת ביותר מבין הסוגים של החרפושית. עבור המצרים הקדמונים במצרים העתיקה זבלית פרעה הייתה סמל לח'פרי. הם האמינו שיש קשר בין העובדה שהחיפושית מגלגלת גללים של בקר הבית לבין משימתו של ח'פרי לגלגל את השמש על פני השמיים. בהתאם לכך הם קבעו שהמין נחשב לחיה קדושה.
לקריאה נוספת

פנחס אמתי, מדריך החרקים בישראל לילדים ונוער. עמודים 168–169. מודן הוצאה לאור, 2006.
הערות שוליים

↑  Scarabaeus sacer Linnaeus, 1758, Inventaire National du Patrimoine Naturel
↑  משפחת הזבליתיים, באתר kotar.cet.ac.il, החי והצומח של ארץ-ישראל
↑  Paul Eggleton, The State of the World's Insects, Annual Review of Environment and Resources 45, 2020-10-17, עמ' 61–82 doi: 10.1146/annurev-environ-012420-050035
זרון פס

| זרון פס |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי יום
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: נציים
סוג:: זרון
מין:: זרון פס
שם מדעי
 Circus pygargus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


Circus pygargus
זֵרוֹן פַּס (שם מדעי: Circus pygargus) הוא מין דורס בינוני מהסוג זרון שבמשפחת הנציים אשר חי באירופה, אסיה ואפריקה וגם בישראל.
אורכו של זרון הפס 43–47 ס"מ, מוטת כנפיו 97-115 ס"מ ומשקלו 265 גרם בזכרים ו-345 גרם בנקבות הכבדות יותר. הזרון הזכר בעל נוצות אפורות-תכולות ומעט לבנות בכנפיים ובבטן בעוד הנקבות חומות-אדמדמות והכנפיים כהות. הם בעלי זנב ארוך ועיניים צהובות גדולות. המקור מחודד ומעוקל והכנפיים רחבות בהרבה יחסית לגוף.
תפוצת הזרון היא בעיקר סביב אירואסיה בהאזור הממוזג ולעיתים גם באזור הים תיכוני אך בחורף הוא נודד לעבר הודו ואפריקה. הזרון מצוי באזורים פתוחים יחסית בין ביצות, ערבות, בתות, ואף ביערות מחטניים נמוכים. כמו כן הוא מצוי באזורי שדות גידולים. הוא מתרחק מאזורי מדבר ויערות סבוכים.
הזרון ניזון ממיני יונקים קטנים כמו סנאיי קרקע, נברנים וארנבים, עופות אחרים וביציהם, זוחלים קטנים ולעיתים גם חרקים גדולים. הטרף נתפס לאחר מעקב וצלילה מהירה של עד 30 קמ"ש. לעיתים הוא ינהל מרדף אווירי עם עופות קטנים.
הערות שוליים

↑  זרון פס באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285543405171  BnF: cb121372741 (data)  LCCN: sh00001880  NKC: ph487825
זרון צפוני

| זרון צפוני |
| --- | --- |
 זרון צפוני
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי יום
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: נציים
סוג:: זרון
מין:: זרון צפוני
שם מדעי
 Circus hudsonius ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה
    רבייה  נדידה  כל השנה  אי רבייה 

זרון צפוני (שם מדעי: Circus hudsonius) הוא מין של עוף דורס מהסוג זרון, אשר חי באמריקה הצפונית, המרכזית וצפון אמריקה הדרומית. הוא תואר בידי קארולוס לינאוס ב-1766, אך נחשב בעבר לתת-מין של זרון תכול, לו תפוצה נרחבת בעולם הישן.
זרון זה דומה לזרון התכול ומגיע לאורך 41 עד 52 סנטימטרים ולמוטת כנפיים של 97 עד 122 סנטימטרים. בדומה למרבית הדורסים הזכרים קטנים יותר מהנקבות ומשקלם 290 עד 400 גרם, בעוד משקל הנקבות 390 עד 570 גרם בממוצע. הזרון בעל זנב וכנפיים ארוכים ביותר ביחס לגודל הגוף והם הארוכים ביותר ביחס לגודל גוף של דורס אמריקני. הזרון יכול לחיות מעל 15 שנה בטבע, אך לרוב לא עובר את גיל 8.
הזרון חי בשטחי ערבות עשב, פרריה, שדות חקלאיות וביצה לאורך מרבית אמריקה הצפונית, כשהאוכלוסיות הצפוניות נודדות דרומה בחורף ומגיעות עד למקסיקו ולמרכז אמריקה, אך לעיתים גם דרומה יותר לצפון אמריקה הדרומית כמו בקולומביה וגם לקריביים. הזרון הוא פעיל יום הדואה מעל הקרקע בחיפוש אחרי מכרסמים ושאר יונקים קטנים או עופות אחרים. בכמה אזורים הזרון ניון בעיקר מעופות מים או מעטלפים ולעיתים הוא מגוון גם בזוחלים, צפרדעים וחרקים גדולים.
אצל זרון זה ידוע על פוליגמיה, בה זכר אחד יכול להזדווג עם כמה נקבות, בדרך כלל לא יותר מחמש. הנקבות מקננות על הקרקע ומטילות 4 עד 8 ביצים, הבוקעות כעבור 31 עד 32 יום. הזכר מביא מזון לנקבה ולצאצאים עד התבגרותם. לצעירים טורפים רבים: ראקונים, בואשיים, גיריות, שועלים, עורבים, כלבים, חתולים וינשופיים כמו אוח וירג'יניה, המסוגל לטרוף גם בוגרים צעירים. זרון זה מצוי בתחרות מתמדת עם ינשוף שדות ולעיתים קרובות הינשוף מנסה לגזול מהזרון את טרפו.
הערות שוליים

↑  זרון צפוני באתר הרשימה האדומה של IUCN
הרנוג השיטים

| הרנוג השיטים |
| --- | --- |
 הרנוג השיטים בערבה
מיון מדעי
ממלכה:: צמחים
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים קדומים
סדרה:: סנטלניים
משפחה:: הרנוגיים
סוג:: הרנוג
מין:: הרנוג השיטים
שם מדעי
 Plicosepalus acaciae (Zucc.) Wiens & Polhill ‏לינאוס, 1753
הַרְנוּג הַשִּׁטִּים (שם מדעי: Plicosepalus acaciae (Zucc.) Wiens & Polhill) הוא צמח מעוצה החי על עצים ושיחים (אפיטיט), טַפִּיל לְמֶחְצָה בעל ענפים משתרגים, עלים ירוקים פשוטים ובשרניים ופרחים אדומים. מין זה משויך לסוג Plicosepalus Tiegh ממשפחת ההרנוגיים (.Loranthaceae Juss). הרנוג השיטים הוא טַפִּיל לְמֶחְצָה (semiparasite) שנובט על ענפים מעוצים של עצים ושיחים, מטמיע בעצמו את החומרים האורגניים בעליו הירוקים, אבל את המים והמינרלים הוא יונק באמצעות שורשיו שחודרים לתוך צינורות התובלה של הפונדקאי. מין זה נטפל בעיקר למינים של השיטה ומכאן שמו. אך, פרטים מועטים אפשר למצוא על עצי שיזף, רכפתן, אשל, זקום, ימלוח, מלוח ואוג.
מקורו של הרנוג השיטה בסודאן והוא מין יחיד בסוגו בישראל ובמשפחתו שמונה 500 מינים. תפוצתו משתרעת לא רק באזור אילת, אלא הוא 'מטפס' לאורך השבר הסורי-אפריקאי ומגיע עד עמק בית שאן. ההרנוג בעל עלים ירוקים גילדנים. פרחיו של הרנוג השיטים צומחים ירוקים ובשלב מסוים הופכים את צבעם לאדום עז. לאור מיעוט החרקים במדבר, משתמש הפרח בציפורים להאבקה ולצורך כך מפתח את צבעו הלא שגרתי. הציפורים, בניגוד לחרקים אינן עיוורות צבעים, ועל כן נמשכות לפרח.
זרעיו של הרנוג השיטים נמצאים בקצה הפרחים, הזרעים נדבקים לצופיות מתחת למקור, הצופיות שסיימו לשתות את הצוף מתיישבות על עץ ומתגרדות כדי להוריד את הזרע המציק, ומדביקות עוד צמח בטפיל. דרך נוספת בה מועברים הזרעים של ההרנוג היא דרך לשלשת הצופיות. הזרעים שלא מתעכלים יוצאים בהפרשותיה של הצופית ונדבקים לעץ. לזרעים של ההרנוג יש צינור ארוך שהוא מעין שורש שחודר דרך קליפת העץ ויונק איתו את המינרלים שלו.
הרנוג השיטים משמש כצמח פונדקאי של הפרפר תכילתן ההרנוג.
תפוצה ובית גידול

בית גידולו של הרנוג השיטים בנופים דמויי סוואנה של שיטים. הרנוג השיטים מצוי לאורך הערבה והרי אילת הנמוכים, והוא פזור בדרום ים-המלח ונדיר בצפון ים המלח ובבקעה עד עין רוויה בעמק בית שאן דרומית לכנרת. מקום זה מהווה גבול תפוצתו הצפוני עבור הרנוג השיטים ועבור הסוג הרנוג עצמו. תפוצתו העולמית משתרעת מישראל וירדן ועד צפון מזרח אפריקה הטרופית וחצי-האי ערב.
מורפולוגיה

צמח טפיל ירוק, רב שנתי, קירח, ירוק. נופם של צמחים בוגרים כדורית או אליפטית והם בולטים בנופם הצפוף והכהה על רקע ענפי השיטה הדלילים. הענפים גליליים, מעוצים, חומים וצמודים אל ענפי הפונדקאי. אין לוואים. הפטוטרת קצרה.
העלים כמעט נגדיים, פשוטים, תמימים, בשרניים-גִּלְדָּנִיִּים, דמוי ביצה הפוכה עד מוארכים (אליפטיים), מתחדדים בבסיסם, קהים בראשם, אורכם עד 7 ס"מ ורוחבם עד 2.5 ס"מ. צבעם ירוק כהה (על פי רוב כהים מעלי הפונדקאים).
התפרחות חיקיות, הפרחים ערוכים 2 עד 7 בחיק העלים והפרחים העליונים בודדים.
החפים קטנים, קטומים. ציר הפרח 4 עד 7 מ"מ.
הפרחים דו-מיניים או נקביים, צינוריים, גדולים, אורכם 4 עד 6 ס"מ וצבעם ארגמן-אדום. חלק מפרחי הקיץ קטנים באופן מובהק מפרחי החורף והם נקביים בלבד, אורכם 13 עד 15 מ"מ לעומת 16 עד 18 מ"מ בפרחים חורפיים. הפרחים הדו-מיניים שכיחים בחורף (54%) ואילו בקיץ שכיחותם פוחתת (54%). הפרחים מלאי צוף שמזין את הצופיות שמאביקות את הפרחים. הפרחים שהואבקו מאדימים ומהווים גורם משיכה אל התפרחת כולה.
הגביע קצר, עליו זעירים, אורכם 2 עד 3 מ"מ וקטומים.
הכותרת מאוחת עלים, בעלת 4 עד 8 עלי כותרת מפורדים או מאוחים בבסיסם, סרגליים (שסועים עמוק לרצועות שמסתלסלות בקצה), אורכם עד 4 ס״מ, צבעם ירוק בהיפתח הפרח והופך אדום לאחר ההפריה. העלים יוצרים צינור באורך של כ-13 עד 18 שקצהו העליון תפוח.
האבקנים ארוכים כאורך עלי הכותרת ועמוד השחלה ומספרם כמספר עלי הכותרת. האבקנים ניצבים מול עלי הכותרת וזיריהם מעורים בבסיס עלי הכותרת. המאבקים סרגליים.
השחלה תחתית, בת מגורה אחת, ביצית אחת וצלקת פשוטה.
הפרי בית גלעין, דמוי ביצה עד מוארך, קוטרו 5 עד 15 מ״מ, צבעו אדום וציפתו העסיסית דביקה.
הזרעים הדביקים נדבקים למקורי הציפורים המפיצות אותם לעצים אחרים כשהן מנסות להיפטר מהם על ענפים חדשים.
טקסונומיה

בעבר בכל המגדירים משפחת ההרנוגיים (Loranthaceae) יוצגה על ידי שני מינים: הרנוג השיטים (Loranthus acaciae.) ודבקון הזית (Viscum cruciatum). כיום הרנוג השיטים הועבר לסוג אחר Plicosepalus משפחת ההרנוגיים ודבקון הזית הועבר למשפחת הסנטליים.
הסוג הרנוג מונה 12 מינים שתפוצתם משתרעת מאפריקה ועד סוריה ועד חצי האי ערב ובמילים אחרות מאנגולה עד דרום אפריקה, מזרח אפריקה, חצי האי-ערב והמזרח התיכון.
האבקה

התופעה של שינוי צבע של הפרחים לאחר האבקה נפוצה ביותר ומצויה במשפחות רבות, אבל שינוי צבע מירוק לאדום הוא ייחודי להרנוג השיטים. הרנוג השיטים מותאם להאבקת ציפורים בשל התכונות הבאות צינור כותרת ארוך ודק, הצלקת ממוקמת בקדמת הפרח ועמדת האבקנים, נתיבי צוף המכוונים את החרקים אל מרכז הפרח וצבע אדום של הפרח. מאידך, הרנוג השיטים מאופיין בתופעה ייחודית שלא ידועה על צמחים אחרים והיא שדווקא הצמחים בשלב האבקה והפיתוי הם ירוקים (ללא פרסומת) ורק לאחר שהתרוקנו מצוף ומאבקה הם הופכים לאדומים בין אם הם הואבקו בהצלחה ובין אם לא. הצוף מרוכז ומתאים לדבורים ופחות לציפורים המעדיפות צוף דליל.
שלושה שלבים של פריחה אצל הרנוג השיטים. שלב ראשון שלב הניצן סגור - הפרח הבוגר ירוק וראש צינור הכותרת תפוח. שלב שני הוא שלב המכונה "הפנס הסיני" - הפרח הבוגר מתחיל להפריש צוף בערך יום לפני פתיחתו, ועלי הכותרת שלו נפשקים מעט לאורך 5 סדקי אורך, בשלב זה האבקנים האדומים הדוקים אל עמוד השחלה האדומה כמ"מ אחד עד שניים מתחת הצלקת ומפזרים את אבקתם. שלב שלישי הוא שלב הפרח הפתוח - הכותרת מאדימה כעבור יומיים-שלושה, הפרשת הצוף מפסיקה והצלקת אינה כשירה עוד לקליטת אבקה.
הערות שוליים

↑  Plicosepalus acaciae (Zucc.) Wiens & Polhill, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
1 2  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 103
↑  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 96
1 2 3  אורי פרגמן-ספיר, פרחי עין גדי וחוף ים המלח, ירושלים: העמותה לעידוד וקדום שמירת הטבע במזרח התיכון, 2008, עמ' 56
↑  הרנוג השיטים, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
1 2  Plicosepalus Tiegh, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
1 2  אמוץ דפני, דן איזיקוביץ, האבקה בראי ישראלי, ישראל: פרדס הוצאה לאור, 2023, עמ' 77-82
יהודה לב

| --- | --- |

מפקד גדוד שקד יהודה לב, אפריל 2017
 לידה:  15 באפריל 1982 (בן 42) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 ראש ענף חי"ר במא"ש במל"י  מפקד גדוד שקד  סגן מפקד חטיבת עוז  מפקד גדוד גפן  מפקד חטיבת ירושלים  סגן מפקד עוצבת געש  מפקד מחוז הצפון בפיקוד העורף
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן  מלחמת חרבות ברזל
 
יהודה לב (נולד ב-15 באפריל 1982) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד מחוז הצפון בפיקוד העורף. קודם לכן שימש סגן מפקד עוצבת געש, מפקד חטיבת ירושלים, מפקד גדוד גפן, סגן מפקד חטיבת עוז ומפקד גדוד שקד.
ביוגרפיה

לב נולד בירושלים לאסתר ולרב צבי מרדכי לב וגדל במחולה. התגייס לצה"ל והתנדב ליחידת דובדבן. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בהמשך שירותו שימש כמפקד "סדרת קומנדו" בחטיבת גבעתי.
בשנת 2015 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף חי"ר במרכז לאימונים באש במל"י, ושימש בתפקיד עד שנת 2016. בשנת 2016 מונה למפקד גדוד שקד, תפקיד בו שירת עד שנת 2017. בהמשך מונה לסגן מפקד חטיבת עוז בין השנים 2017–2019. לאחר מכן מונה למפקד גדוד גפן בין השנים 2019–2020. ב-7 בספטמבר 2020 הועלה לדרגת אל"ם וב-23 בספטמבר נכנס לתפקידו כמפקד חטיבת ירושלים, ושימש בתפקיד עד 3 באוגוסט 2022. בשנת 2022 מונה לסגן מפקד עוצבת געש, ושירת בתפקיד זה עד 19 בפברואר 2024. ב-3 במרץ 2024 מונה למפקד מחוז הצפון בפיקוד העורף.
חיים אישיים

לב מתגורר בקיבוץ מעלה גלבוע, נשוי ואב לארבעה ילדים. אחותו היא אלומה לב.
הערות שוליים

↑  עדו בן פורת, קומנדו גבעתי? יש דבר כזה, באתר ערוץ 7, 3 בינואר 2013
↑  יוסי מלמן, ‏שקט מתעתע: כך מנסים לוחמי גבעתי בצפון למנוע את העימות הבא, באתר מעריב אונליין, 4 באפריל 2017
↑  
שגיאות פרמטריות בתבנית:אתר צה"ל 
סוג לא תואם [ 3 ]  החלפת מפקד חטיבת ירושלים, באתר צה"ל, 24 בספטמבר 2020
↑   מערכת את"צ, אל"ם יהודה לב נכנס לתפקידו כמפקד מחוז צפון בפיקוד העורף, באתר צה"ל, 5 במרץ 2024
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חבלבל השיח

| חבלבל השיח |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סולנאים
משפחה:: חבלבליים
סוג:: חבלבל
מין:: חבלבל השיח
שם מדעי
 Convolvulus dorycnium ‏לינאוס, 1759
חבלבל השיח (שם מדעי: Convolvulus dorycnium) הוא מין בסוג חבלבל ממשפחת החבלבליים.
מאפיינים

חבלבל השיח הוא גאופיט רב שנתי. בניגוד למשתמע משמו, הוא איננו שיח, אלא מוגדר בן-שיח, מפני שאין לו "גזע", כלומר חלק מעוצה היוצא מן השורש מעל פני האדמה. למרות זאת, הוא מגיע בדרך כלל לגובה של 65 ס"מ. צורתו כדורית, וכשהוא פורח בתחילת הקיץ בעשרות פרחים ורודים הוא בולט למרחוק. תפוצתו בישראל מהצפון ועד מדבר יהודה.
הענפים מתייבשים במשך הקיץ, והפרחים נושרים מהם. הפרח הוא דו-מיני בגודל 2–3 ס"מ. עלי הכותרת מאוחים, כך שצורת הפרח כולו מזכירה משפך. לפרח חמישה אבקנים, ועמוד עלי עם שתי צלקות. הפרי הוא הלקט עם שתי מגורות, ונפתח בשתי קשוות. בכל מגורה יש שני זרעים. לפרח חמישה עלי גביע גלדנים.
זרון תכול

| זרון תכול |
| --- | --- |
 זרון תכול
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי יום
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: נציים
סוג:: זרון
מין:: זרון תכול
שם מדעי
 Circus cyaneus ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


זרון תכול (שם מדעי: Circus cyaneus) הוא מין דורס מהסוג זרון שבמשפחת הנציים אשר חי באירופה, אסיה ובצפון אפריקה. באנגלית הוא מכונה "hen harrier" - "זרון תרנגולות", עקב מנהגו לצוד תרנגולות באזורי חוות.
מאפיינים

הזרון התכול מגיע לאורך 41–52 ס"מ, מוטת כנפיים של 97–122 ס"מ ומשקל של 290–400 גרם בזכרים ו-390–750 גרם בנקבות הגדולות יותר. צבעו של הזרון הזכר אפור-תכול עם בטן בהירה וכנפיים בהירות מלמטה ובעלות קצוות שחורים והזנב לבן, ארוך וחד. הנקבה חומה יותר ומזכירה במראה עקב. הזרונים חיים יחדיו בזוגות.
זרון זה מצוי ברחבי צפון ומרכז אירואסיה ברחבי ערבות, מישורים, שפלות, ביצות ושיחיות ולעיתים גם באזורי מרעה.
בישראל הזרון התכול הוא חולף וחורף.
הקינון הוא על הקרקע, בתוך צמחייה סבוכה. הנקבות מטילות בין 2 ל-10 ביצים לבנות. שני בני הזוג מגדלים את הצעירים, אך הזכר הוא זה שצד עבור הנקבה והגוזלים.
הזרון ניזון ממיני יונקים קטנים כמו מכרסמים ועטלפים (עד 95% מהמזון), וכן ממיני עופות שונים ביניהם מיני פסיוניים, עפרוניים, דרוריים, חופמאים שונים ועופות מים. אם לא ימצא עופות או יונקים יגוון בזוחלים קטנים, דו-חיים ואף בחרקים גדולים כמו חגבים. שיטת הציד היא לחלוף בגובה נמוך באופן חרישי בדומה לינשוף עד הטרף, לעיתים גם לאחר מעקב מתמשך.
הערות שוליים

↑  זרון תכול באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph867745 
זרון במעוף
הדרים

ערך זה עוסק בעצים ירוקי עד ומניבי פרי, ממשפחת הפיגאמיים. אם התכוונתם לבית סוהר בישראל, ראו .
.
.
| הדרים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סבוננאים
משפחה:: פיגמיים
סוג:: הדרים
שם מדעי
 Citrus ‏לינאוס, 1753
אשכולית.
תמונה של מנדרינות בשוק נצרת. פרי בעל טעם חמצמץ ובעל פלחים עסיסיים, השייך למשפחת הפיגמיים.
הדרים (שם מדעי: Citrus) הם סוג עצים ירוקי עד ומניבי פרי ממשפחת הפיגמיים.
דבורת הדבש ניזונה מצוף פרחי הדר, מועצה אזורית ברנר
היסטוריה

מקור ההדרים בדרום-מזרח אסיה, והם נפוצים בעיקר בארצות שבהן אקלים סובטרופי, באגן הים התיכון ובמקומות אחרים.
לארץ ישראל הגיע פרי ההדר הראשון, האתרוג, ככל הנראה מפרס. ברמת רחל בירושלים זוהתה אבקת צמחים שמקורה באתרוג עוד מתקופת המלך חזקיהו וכן נמצאו זרעי אתרוגים בקפריסין המתוארכים למאה ה-15 לפנה"ס.
מקור שמו של האתרוג בעברית הוא בשמו הפרסי (תֻרֻנְג'). המושג "הדר" קדם להגעת האתרוג לארץ ישראל, ומקורו בפסוק המתייחס למצוות ארבעת המינים: ”וּלְקַחְתֶּם לָכֶם בַּיּוֹם הָרִאשׁוֹן פְּרִי עֵץ הָדָר, כַּפֹּת תְּמָרִים וַעֲנַף עֵץ-עָבֹת וְעַרְבֵי-נָחַל” (ויקרא, כ"ג, מ').
עם ההדרים נמנים התפוז, הלימון, הליים, האשכולית, המנדרינה, הקלמנטינה, האתרוג, הפומלה, הפומלית, התפוזינה, היוזו, הקומקוואט ורבים אחרים. במקור היו ארבעה מיני הדרים בלבד: פומלה, אתרוג, מנדרינה ופאפדה. הם צמחו בדרום מזרח אסיה באזור סין והודו ומשם הועברו אל המזרח התיכון, אירופה ואמריקה. כל שאר מיני ההדרים נוצרו על ידי הכלאה טבעית או מלאכותית של מינים שונים מהסוג. כך למשל התפוז הוא הכלאה של פומלה ומנדרינה, האשכולית שנתגלתה לראשונה במאה ה־18 באיי ברבדוס היא הכלאה בין פומלה ותפוז. הלימון, על אף ששיערו שהוא נוצר כתוצאה מהכלאה של אתרוג עם ליים, בניתוח גנטי התברר שהוא צאצא של אתרוג וחושחש. הקלמנטינה היא הכלאה של מנדרינה ותפוז, האגדה מספרת כי פותחה בידי מפיץ הנצרות באלג'יר האב קלמאן רודייה, אולם חוקרים והיסטוריוני מזון, מאידך, סבורים שחלקו של קלמנט רודייה היה רק בגילוי הפרי ובפרסומו בעולם ולמעשה ההכלאה בין הזנים נעשתה ללא התערבות אנושית[דרוש מקור].
מאפיינים

פרי ההדר מתאפיין בשתי קליפות צבעוניות (בדרך כלל בצבעי צהוב או כתום). בפרי 10–20 פלחים, המכילים בקבוקוני מיץ ועטופים בקליפה דקה. הגרעינים קרובים למרכז הפרי. טעמם של פירות ההדרים נע בדרך-כלל בין מתוק לחמוץ והם מכילים מיץ רב. כשפירות ההדר אינם בשלים, טעמם חמוץ ומר. שמו המדעי של טיפוס הפרי הוא הספרידיום (Hesperidium) שהוא מין ענבה והוא ייחודי לענף במשפחת הפיגמיים.
עצי ההדר נוחים להרכבה. ניתן להרכיב זנים שונים של הדרים באותו העץ, כך שענף אחד יניב פרי הדר אחד וענף אחר יניב פרי הדר אחר. גובהו של כל עץ נע בין 5 ל-15 מטרים.
המסחר בהדרים

מטעי הדרים נקראים גם פרדסים.
בשנים 2011–2012 הגיע ייצור ההדרים העולמי לכ-131 מיליון טון. קבוצות זן ההדרים העיקריות הן תפוזים מתוקים (52%), הדרים קטנים (21%), לימונים (12%) ואשכוליות ופומלו (6%).
רוב היבול המסחרי של פירות הדר מגודל בדרומה של יבשת אמריקה הצפונית (פלורידה וקליפורניה), וכן בדרום אמריקה (ברזיל), יפן, ואגן הים התיכון (ספרד ואיטליה).
על-פי נתוני ענף ההדרים במועצת הצמחים, צורכים תושבי מדינת ישראל כ-200 אלף טון פרי הדר מדי שנה. נכון ל-2010, פועלים בישראל כ-2,800 מגדלי פרי הדר והם עושים זאת על-פני 177 אלף דונם. גידולי ההדרים ב-2020 עמדו על 518 אלף טון.
הדרים בישראל

על-פי נתוני ענף ההדרים במועצת הצמחים, צורכים תושבי מדינת ישראל כ-200 אלף טון פרי הדר מדי שנה. נכון ל-2010, פועלים בישראל כ-2,800 מגדלי פרי הדר והם עושים זאת על-פני 177 אלף דונם. גידולי ההדרים ב-2020 עמדו על 518 אלף טון.
מסקירה של ענף ההדרים במועצת הצמחים עולה כי 90% מייצוא ב-2020 היה של אשכוליות וקלמנטינות "אורי". עיקר ייצוא הקלמנטינה מגיע לאירופה: 45% לצרפת, 20% להולנד ו-20% לגרמניה. בנוסף, מדי עונה ישראל מייצאת כ-4,500 טון פומלית ואשכוליות אדומות ליפן וקוריאה. אשכולית אדומה ולבנה מיוצאת מישראל גם לסין, ואלו שווקים חשובים ואיכותיים.
גלריה

עצי הדר ששורשיהם כוסו בדשא סינתטי בגן ציבורי בעיר נשר
חנות פרי הדר בכניסה לעתיקות פומפיי
בול שיצא בשנת 1956, לרגל הקונגרס הבין-לאומי של מגדלי הדרים באזור הים התיכון
פירות הדר
ראו גם

מי זהר
גרידת פרי הדר
לקריאה נוספת

שאול חומסקי, עץ פרי למינהו, הפירות הגדלים בישראל, גבעתיים, 1984, עמודים 42–53
הערות שוליים

↑  Dafna Langgut, Yuval Gadot, Naomi Porat, Oded Lipschits, Fossil pollen reveals the secrets of the Royal Persian Garden at Ramat Rahel, Jerusalem, Palynology 37, 2013-06-01, עמ' 115–129 doi: 10.1080/01916122.2012.736418
↑  סיפור צהוב: מה זה אתרוג?, באתר דוידסון
↑  גולסן ורוס, קשרים גנטיים של לימון עם פירות הדר שונים, ‏מאי 2001
↑  חוקרים מצאו עדויות למקורם של פירות הדר שונים, ‏26 בינואר 2011
↑  הנתונים על סמך "קחו מספר - ריח הדרים" בשער מוסף "ממון" של ידיעות אחרונות, 15 בדצמבר 2010
↑  דוד אשר, גידול ויצוא הדרים - ענף ישראלי חשוב שעבר תהפוכות, באתר חקלאי גרנות, ‏2022-08-18
↑  הנתונים על סמך "קחו מספר - ריח הדרים" בשער מוסף "ממון" של ידיעות אחרונות, 15 בדצמבר 2010
↑  דוד אשר, גידול ויצוא הדרים - ענף ישראלי חשוב שעבר תהפוכות, באתר חקלאי גרנות, ‏2022-08-18
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283820205171  GND: 4139287-5  LCCN: sh85026225  NARA: 10645807  NDL: 00564896  NKC: ph205436 
אזורי ההפקה העיקרים של ההדרים
זבוב הגבינה

| זבוב הגבינה |
| --- | --- |
זבוב הגבינה זבוב הגבינה
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: זבובאים
תת־סדרה:: זבובים
משפחה:: Piophilidae
סוג:: Piophila
מין:: זבוב הגבינה
שם מדעי
 Piophila casei ‏לינאוס, 1758

זבוב הגבינה (שם מדעי: Piophila casei; באנגלית: cheese fly) הוא זן זבוב ממשפחת ה־Piophilidae (אנ'). ידוע שהזחלים שלו פוגעים בבשר משומר, דגים מעושנים או מלוחים, גבינות וגם נבלות. הזחלים של הזבוב ידועים כסקיפרי גבינה או סקיפרים בשל יכולתם לקפץ לגובה עד כמה סנטימטרים לאוויר כשהם מבוהלים או מופרעים. באי הים תיכוני סרדיניה, הזחלים מוכנסים בכוונה לתוך גבינת הפקורינו כדי לייצר את הקאסו מרזו (אנ') סוג מאכל גבינה רקובה, האופיינית לסרדיניה. כאשר צורכים את הגבינה הזאת בסרדיניה, הזחלים יכולים לשרוד במעי ולגרום למיאזיס (אנ') אנטרי (אנ').
זבוב זה התגלה על ידי החוקר והזואולוג השוודי קארולוס ליניאוס בשנת 1758. קארלוס ליניאוס ייסד את שיטת המיון המדעית המודרנית לעולם החי ואחד מאבות חקר האקולוגיה. רבים מכתביו נכתבו בלטינית ומשום כך נודע לרוב בשמו הלטיני, Carolus Linnæus.
תיאור

זבובי גבינה בוגרים מגיעים בדרך כלל לאורך 4.4–4.5 מ"מ הנקבות מעט גדולות יותר באורך 5.0–5.2 מ"מ. גוף הזבוב הוא בעיקר בצבע ברונזה שחור מתכתי עם שתי כנפיים ססגוניות צהובות חיוורות, השוכבות באופן שטוח על בטנו של הזבוב בזמן מנוחה. בראש הזבוב נמצאים זוג מחושים קצרים ועיניים מורכבות שצבען אדום. הרגליים יכולות להיות חומות צהובות ומכוסות בקוצים קצרים.
זחלי (רימות) זבוב הגבינה הם גליליים ויכולים להופיע בצבעי לבן או לבן צהבהב עם חלקי פה שחורים. כשהם גדלים במלוא גילם הם מגיעים לאורך של 9–10 מ"מ ולרוחב 1 מ"מ ויש להם 13 מקטעים. כאשר מפריעים לזחלים הם יכולים לזנק לגובה ולמרחק הנע בין 10 עד 15 סנטימטרים על ידי כיפוף גופם תוך אחיזה באמצעות הפה את משטח הסמוך אליהם וזינוק קדימה תוך הרחבה מהירה של גופם. התנהגות זו היא שהובילה לשם "סקיפרי גבינה".
מחזור חיים

הנקבות מטילות את ביציהן הגליליות-סגלגלות על דגים משומרים, בשר וגבינה, מהם ניזונות הרימות. הרימות בוקעות מהביצים תוך יום או יומיים. כעבור שבועיים הן מתגלמות, מנוחת הגולם נמשכת כ-12 ימים. ההתגלמות מתרחשת הרחק ממקור המזון. הזבובים המבוגרים חיים בין 4 עד 10 ימים, ההזדווגות מתבצעת ביום השלישי או הרביעי לאחר שבקעו מהגלמים.
ראו גם

זבוב הבית
לקריאה נוספת

Joachim Haupt, Hiroko Haupt: Fliegen und Mücken. Beobachtung, Lebensweise. Naturbuch-Verlag, Augsburg 1998, ISBN 3-89440-278-4.
Don C. Mote: The cheese skipper (Piophila casei Linne). The Ohio Naturalist 14 (7) 1914, S. 309–315. online: PDF