stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיוס השמיני
ביוגרפיה > כהונתו כאפיפיור

בשנת 1829 מת לאו השנים עשר, וקסטיליוני נבחר כאפיפיור במקומו, על אף בריאותו השברירית, וב-5 באפריל 1829 הוכתר על ידי הקרדינל ג'וזפה אלבני, תוך שהוא נוטל את השם פיוס השמיני. פיוס השמיני גינה את התרגומים החדשניים לתנ"ך, התנגד לשינויים באירלנד ובפולין שהיו מדינות קתוליות, וקיבל בהשלמה את נישואי התערובת בין קתולים לפרוטסטנטים, אם כי אמר שהנישואים יהיו מבורכים רק אם הילדים יתחנכו כקתולים. בתקופתו התרחשה האמנציפציה הקתולית בבריטניה שאותה קידם בברכה, ומהפכת יולי בצרפת שאותה קיבל בחוסר רצון, אך לבסוף הוא הכיר בלואי פיליפ, מלך הצרפתים כמלך צרפת, ואף התיר לו להשתמש בתואר "Roi Très Chretien", שפירושו הוד מלכותו האדוק ביותר.
פיוס השמיני ערך שלושה טקסי קונסיסטוריה, שבהם העלה שישה בישופים לדרגת קרדינל, בנוסף הוא הכיר בקידושם של שני קדושים, שעליהם הכריז פיוס השביעי, וכן הוא העניק לברנאר מקלרבו את התואר מורה הכנסייה. פיוס השמיני גם התיר נטילת ריבית מתונה, על ידי קבלת הרווח שהתקבל מההשקעות שנעשו בכספי ההלוואה.
במהלך רוב תקופת כהונתו מצבו הבריאותי של פיוס השמיני היה ירוד ביותר, וב-30 בנובמבר 1830 הוא מת בארמון קווירינאלה, וליורשו נבחר האפיפיור גרגוריוס השישה עשר.
ננאיה מהוטה

| --- | --- |

נניה מהוטה, 2023
 לידה:  21 באוגוסט 1970 (בת 54) אוקלנד, ניו זילנד 
 מדינה:  ניו זילנד 
 השכלה:  אוניברסיטת אוקלנד 
 תפקיד:  חבר בית הנבחרים של ניו זילנד  שר החוץ (6 בנובמבר 2020–11 בנובמבר 2023)  חבר בית הנבחרים של ניו זילנד  חבר בית הנבחרים של ניו זילנד  Minister of Local Government of New Zealand (6 בנובמבר 2020–1 בפברואר 2023)  חבר בית הנבחרים של ניו זילנד  חבר בית הנבחרים של ניו זילנד  השר לקידום המאורים בניו זילנד (26 באוקטובר 2017–6 בנובמבר 2020)  חבר בית הנבחרים של ניו זילנד 
 מפלגה:  מפלגת הלייבור של ניו זילנד 
 פרסים והוקרה:  100 נשים (BBC) (2018) 
 nanaiamahuta.org.nz
 
ננאיה מהוטה (באנגלית: Nanaia Mahuta נולדה ב-21 באוגוסט 1970) היא פוליטיקאית ניו זילנדית, היא הייתה חברת פרלמנט במשך 27 שנים. בשנים 2020–2023 היא הייתה שרת החוץ של ניו זילנד.
בשנת 2018 מהוטה נכללה ברשימת 100 נשים של BBC.
ביוגרפיה

ננאיה מהוטה נולדה באוקלנד בשנת 1970. מספר שנים היא עברה באוקספורד בה אביה סיים עבודת תואר שלישי. היא למדה אוניברסיטת אוקלנד וסיימה אותה עם תואר שני בשנת 1995.
מהוטה קשורה לתנועת המלך. אביה היה בן מאומץ של המלך.
מהוטה הצטרפה למפלגת הלייבור של ניו זילנד. ברשימת המפלגה היא נבחרה לפרלמנט בגיל 26. בשנת 2016 היא עשתה כתובת קעקע מסורתי על הפנים והייתה חברת פרלמנט הראשונה עם קעקע מסורתי של מאורי על הפנים.
בהמשך הקריירה הפוליטית מהוטה כהינה במספר תפקידים של שרה בממשלת ניו זילנד. בשנת 2020 היא מונתה לשרת החוץ והייתה בתפקיד עד לשנת 2023. היא קידמה מדיניות פרוגרסיבית. בהיותה שרת החוץ בשנת 2021 היא התנגדה לפעולות של ישראל ביהודה ושומרון. לאחר טבח שבעה באוקטובר מהוטה התייחסה לפרוץ האלימות אך ללא גינוי של חמא"ס.
בבחירות שנערכו בשנת 2023 מהוטה הפסידה להאנה-ראוויתי מאיפי-קלארק ולא נכללה בין חברי הפרלמנט. היא התפטרה מתפקיד שרת החוץ ב-11 בנובמבר 2023.
הערות שוליים

↑  ננאיה מהוטה על פעילות של ישראל
↑  מהוטה על 7 באוקטובר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TePapa: 64790
אישטוואן ארקין

| --- | --- |

אישטוואן אֶרקֵין, בשנת 1974
 לידה:  5 באפריל 1912 בודפשט, הונגריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  24 ביוני 1979 (בגיל 67) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Örkény István György
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 שפות היצירה:  הונגרית 
 תחום כתיבה:  תיאטרון, פרוזה
 סוגה:  תיאטרון אבסורדי, סיפורים קצרים, רומנים
 נושאי כתיבה:  חיי היום-יום הבנליים
 יצירות בולטות:  נובלות בן רגע, משחקי חתולים
 תקופת הפעילות:  מ-1938 
 בן או בת זוג:  אנגלה פ. נאג' (1948–1959)  ז'וז'ה רדנוטי (1965–1979) 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס אטילה יוז'ף (פעמיים)  פרס קושוט
 חתימה:   
 
פסל דיוקן של הסופר בבול של הדואר ההונגרי משנת 2012
אישטוואן אֶרְקֵין או אישטוואן ג'רג' אֶרְקֵן, בהונגרית: Örkény István György;‏ בודפשט, 5 באפריל 1912 – בודפשט, 24 ביוני 1979) היה סופר יהודי-הונגרי, מחזאי, מחבר סיפורים ורומנים, שנודעו בצביונם הגרוטסקי. הוא זכה בפרס קושוט וזכה פעמיים בפרס אטילה יוז'ף.
קורות חיים > השנים המוקדמות

אישטוואן ארקין נולד בשנת 1912 במשפחה יהודית יחסית מבוססת. אביו היה רוקח בשם הוגו ארקין (שם משפחתו הקודם, עד 1906 היה אסטרייכר – Österreicher) ואמו – מרגיט ארקין לבית פֶּטֶה (Pető). אחרי לימודי תיכון בגימנסיה פיאריסטית, למד תחילה כימיה באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה. אחר כך, בשנים 1932–1934 למד רוקחות באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד). בשנת 1937 פקד את חוג כתב העת "Szép Szó" ואחר כך חי מספר שנים בחו"ל, בין השאר בפריז ובלונדון, והתפרנס מעבודות מזדמנות. בשובו להונגריה בשנת 1940 סיים תואר גם בהנדסה כימית.
קורות חיים > בימי מלחמת העולם השנייה

בשנת 1942 נלקח ארקין לשירות העבודה (עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי) ונשלח לחזית המזרחית. הוא שובץ ביחידה לעבודות כפייה באזור הדון, נפל בשבי הסובייטי והוחזק כשלוש שנים במחנה עבודה לשבויי מלחמה בקרבת מוסקבה. באותה תקופה כתב את המחזה "וורנוז'". בשנת 1946 שוחרר ושב להונגריה.
קורות חיים > פעילותו בתחום התיאטרון והספרות

סיפורו הראשון, "Tengertánc" ("ריקוד הים"), הופיע בשנת 1937 בביטאון החוג "Szép Szó", ואחר כך הוצא לאור ב-1941. אחרי שחרורו מן השבי הסובייטי, בשנת 1947, פרסם את הרומן "Lágerek népe" ("אנשי המחנות"), שכונה על ידו "סוציוגרפיה של מחנה שבויי המלחמה" ובו סיפר על השבי במחנה הסובייטים. באותה תקופה התחיל לכתוב גם רומן, שלא יצא לאור.
קורות חיים > פעילותו בתחום התיאטרון והספרות > שנות השלטון הסטליניסטי והדיכוי אחרי המרד משנת 1956

ב-1949 התמנה ארקֵין לדרמטורג של "תיאטרון הנוער", וב-1952 מילא אותו תפקיד ב"תיאטרון הצבא העממי". החל משנת 1954 עבד כמגיה בהוצאה לאור לספרות יפה. ב-1952 פרסם את הסיפור "Lila tinta" ("דיו סגול"), שעורר ביקורת חריפה מצד אחד האידאולוגים של המפלגה, יוז'ף רוואי. באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 נאסר עליו לפרסם מסיבות פוליטיות. עם המרד ההונגרי בשנת 1956, ניסה יחד עם סופרים אחרים כמו טיבור דרי, ג'ולה אייש, לאסלו בנימין וזולטאן זלק למצוא מקלט בשגרירות פולין בבודשפט, אך בקשתם נדחתה. הסופר עורר על עצמו את זעמה של המפלגה גם כשכתב על תחנת הרדיו הממלכתית "שיקרנו יום, שיקרנו לילה, שיקרנו בכל אורך גל". אחרי דיכוי המרד חתם יחד עם עוד חמישה עמיתים ביקורת עצמית שנועדה לפייס את השלטונות. למרות זאת, נאסר עליו לפרסם עד שנת 1960. בשנים האלה הורשה לעבוד לפרנסתו כמהנדס בבית חרושת לתרופות (בימינו בית החרושת Egis).
קורות חיים > פעילותו בתחום התיאטרון והספרות > חידוש פעילותו כפרוזאיקן

כתביו בפרוזה ובתיאטרון, הטבועים בהומור גרוטסקי, מציגים גיבורים שלא ניתן לתארם ממש כטובים ואף לא כרשעים גמורים. אצל ארקין מה שנראית טרגדיה הופך לעיתים לקומדיה, והגיבורים מגיבים תכופות לאירועים באופן שנראה מוזר. הסופר משאיר את הסיפורים עם סוף פתוח ומותיר מקום לפרשנותם של הקוראים באשר לאירועים וההשקפות המתוארים. הוא כתב גם בשבועון הסאטירי "לודאש מתי".
בשנת 1963 הוציא לאור את סיפורו Macskajáték ("משחק חתולים") (בהמשך כתב על יסודו מחזה ותסריט לסרט).
מאוחר יותר זכה לפופולריות הודות לסיפורים קצרים וקצרצרים שכתב, למשל, "סיפורים בן רגע" (1967). האחרונים, הנושאים צביון פילוסופי וגרוטסקי והשואבים את נושאיהם מחיי היום-יום, היוו חידוש בספרות ההונגרית ואף העולמית. ארקין שכלל את הסיפורים לאורך השנים והוסיף יצירות חדשות לקובץ הראשון, כך שיכלול 400 סיפורים.
יצירות חשובות אחרות היו הרומן Házastársak ("בני זוג") (1951, 1956) וקובץ הנובלות Jeruzsálem hercegnője ("נסיכת ירושלים") (1966). אחרי 1971 החל ארקין לכתוב את הספר Időrendben ("בסדר העיתים") ("דיוקנאות, תמונות תקופה" 1973).
קורות חיים > פעילותו בתחום התיאטרון והספרות > התיאטרון

ארקין בלט גם כנציג של תיאטרון האבסורד בהונגריה. בשנת 1964 כתב את הטרגדיה האבסורדית "Tóték" ("משפחת טוט"), שהוצגה לראשונה בשנת 1967 וזכתה להצלחה רבה. מחזה זה הביא לארקין פרסום עולמי. בשנת 1969 עובד מחזה זה לסרט אמנותי של ידי הבמאי זולטאן פאברי בשם "Isten hozta, őrnagy úr!" ("ברוך הבא, מייג'ור!"). לתיאטרון ולקולנוע עובדו גם יצירות אחרות, ובהן "משחק חתולים". יצירות תיאטרון חשובות אחרות היו הדרמה Vérrokonok ("קרובים בדם") והקומדיה הטרגית "משחקי חתולים".
בשנת 1979 לקה במחלה קשה, אך כתב עד יום מותו. הוא נפטר מאי ספיקת לב. אלמנתו ז'וז'ה הקדישה את עצמה לטיפוח מורשתו. אישטוואן ארקין הובא לקבורה בבית הקברות פרקשרטי.
ארקין היה נשוי שלוש פעמים. בשנים 1937–1941 היה נשוי לפלורה גנצי (Gönczi), בשנים 1947–1959 לאנגלה נאג', מחברת ספרי בישול, והחל משנת 1965 היה נשוי לז'וז'ה רדנוטי, היסטוריונית של הספרות ודרמטורגית בתיאטרון ויג, אותה הכיר בשנת 1950.
מנישואיו לאנגלה נאג' נולדו לו בת – אנגלה ארקֵין (ילידת 1949), עורכת טלוויזיה, ובן, אנטל ארקֵין (יליד 1954), סוציולוג.
פרסים והוקרה

1955, 1967 – פעמיים – פרס אטילה יוז'ף
1969 – הפרס הגדול (גראן פרי) להומור שחור – בפריז
1973 – פרס קושוט
הנצחה

2004 – שם תיאטרון הקאמרי ע"ש מדאץ' בבודפשט הוסב לזכרו ל"תיאטרון ע"ש ארקֵין".
2012 – הדואר ההונגרי הנפיק בול עם דיוקנו במלאת מאה שנה להולדתו.
יצירותיו

(Tengertánc, 1941 (ריקוד הים), נובלות
(Amíg idejutottunk, 1946, וידוי
(Hajnali pisztolylövés, 1947), נובלה
Lágerek népe (szociográfia, 1947)
Budai böjt (elbeszélések, 1948)
A borék (vígjáték, 1948)
Idegen föld (elbeszélések, 1948)
Voronyezs (színmű, 1948)
Házastársak 1951 – רומן
Koránkelő emberek 1952, רפורטז'ות ונובלות
Négy vidám jelenet 1953)
Hiszek a szabadságban 1954)
Hóviharban (válogatott elbeszélések, 1954)
(Ezüstpisztráng 1956,נובלות
Nehéz napok 1957, רומן
Macskajáték 1963) רומן קצר
Jeruzsálem hercegnője 1966 , נובלות
1967 Nászutasok a légypapíron נובלות
(1967 Tóték (משפחת טוט), "דרמה"
Egyperces novellák (1968)
Macskajáték (1969) (דרמה)
Időrendben (válogatott elbeszélések, 1971)
Időrendben (színművek, 1972)
Időrendben (arcképek, korképek, 1973)
Glória, Macskajáték, Tóték (3 סיפורים קצרים, 1974)
1975 Vérrokonok, דרמה
(1976 Meddig él egy fa?,נובלות
1977 Rózsakiállítás  סיפור
Az utolsó vonat (, 1977), נובלות
(Kulcskeresők, 1977, דרמה
Élőszóval (drámák, 1978)
Négykezes regény tanulságos története (regény, 1979)
(Forgatókönyv 1979 טרגדיה
(1980 Novellák ("נובלות") (כרכים 1–2)
Párbeszéd a groteszkről (1981)
Kisregények (1981), ("סיפורים קצרים")
(1982 Babik, סיפור קצר,
(1982 Drámák ("דרמות") (כרכים 1–3)
Önéletrajzok töredékekben. Befejezetlen regények (1983)
(Pisti a vérzivatarban 1983 (משחק גרוטסקי, סולנוק)
Egyperces novellák (1984)
Lágerek népe (1984)
Visszanézve. Arcképek, korképek (1985)
Négyeskönyv (1987)
Búcsú (1989)
Egyperces novellák (1991)
Válogatott egyperces novellák (2004) מהדורה אלקטרונית מסת"ב 9789639578289
צוללות התקיפה מסדרת זאב הים

|  תיאור כללי |
| --- | --- |
 סוג אונייה:  צוללת תקיפה מהירה
 צי:   צי ארצות הברית
 דגל הצי:  
 סדרה קודמת:  צוללות התקיפה מסדרת לוס אנג'לס
 סדרה עוקבת:  צוללות התקיפה מסדרת וירג'יניה
 אוניות בסדרה:  זאב הים  קונטיקט  ג'ימי קארטר
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ג'נרל דיינמיקס
 תחילת הבנייה:  נבנו בשנים 1989–2005
 מחיר:  5 מיליארד דולר במחירי 2018
 תקופת הפעילות:  1997–הווה (כ־28 שנים)
 מידות
 הֶדְחֶק:  על פני המים: 8600 טון   בצלילה: 9128 טון
 אורך:  108 מטר
 רוחב:  12 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  37 קמ"ש (20 קשר) בהנעה שקטה  65 קמ"ש (35 קשר) מקסימלי
 גודל הצוות:  140 חיילים וקצינים
 טווח שיוט:  לא מוגבל
 הנעה:  כור גרעיני בהספק של 34 מגה וואט
 צורת הנעה:  כור גרעיני
 אמצעי לחימה
 חימוש:  8 צינורות טורפדו 660 מ"מ ו-50 טילים וטורפדות סה"כ: טילי BGM-109 טומהוק טילי הרפון וטורפדו מארק 48
 
צוללות התקיפה מסדרת זאב הים (Sea Wolf) הן צוללות תקיפה מהירות, בעלות הנעה גרעינית וחימוש רב, המשרתות בצי ארצות הברית. צוללות אלו תוכננו להחליף את צוללות התקיפה מסדרת לוס אנג'לס, אך עם סיום המלחמה הקרה וירידת האיום מצד הצי הסובייטי, הוחלט לצמצם את ההזמנה המקורית מ-29 צוללות ל-12 בלבד. בהמשך צומצמה ההזמנה פעם נוספת בשל מחירן הגבוה, ויוצרו רק שלוש צוללות.
שאר הצוללות מסדרת לוס אנג'לס יוחלפו בצוללות התקיפה מסדרת וירג'יניה.
בנייה ופיתוח

צוללות זאב הים נועדו להתמודד עם הצוללות החדשות והמתקדמות ביותר של הצי הסובייטי, בהן צוללות תקיפה מדגם אקולה וצוללות טילים בליסטיים מדגם טייפון. הן בנויות מפלדה חזקה במיוחד מסוג HY-100, המאפשרת להן לצלול לעומק רב יותר מצוללות התקיפה מדגם לוס אנג'לס. הן גדולות ומהירות יותר, ונושאות מספר כפול של צינורות לשיגור טורפדו (8 צינורות). בנוסף, ביכולותן לשאת עד 50 טילי שיוט מדגם טומהוק כנגד ספינות ומטרות יבשתיות.
מבין שלוש הצוללות, בצוללת ג'ימי קארטר הותקן תא רב משימתי מסוג MMP. תא זה מאפשר פעילויות מיוחדות כמו הפעלת צוללות לא מאוישות, כניסה ויציאה של צוללנים, ואף האזנה לכבלי תקשורת תת-מימיים.
היסטוריית שירות

שתי הצוללות הראשונות, זאב הים וקונטיקט, נכנסו לשימוש לקראת סוף שנות ה-90 והספיקו להשתתף בפלישה לאפגניסטן לאחר פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001, וכן בפלישה לעיראק בשנת 2003. הצוללת האחרונה שיוצרה, ג'ימי קארטר, נכנסה לשימוש רק בשנת 2005 והצטרפה לפעילות במלחמה העולמית בטרור.
ב-7 באוקטובר 2021 הודיע הצי האמריקאי כי הקונטיקט ניזוקה ב-2 באוקטובר בעקבות פגיעה בעצם כלשהו, שזהותו לא ברורה, בזמן ששהתה מתחת למים באזור האינדו-פסיפי. צוין כי לא נגרם נזק משמעותי לצוללת וכי הכור הגרעיני לא נפגע. כ-15 מלחים נפצעו בתקרית, אך הודגש כי בעוד שניים מהם נפצעו בינוני, כל השאר נפצעו קל. בהודעת הצי לא נמסר היכן בדיוק התרחשה אותה התנגשות תת-ימית, אך לפי דיווחים בתקשורת האמריקנית היא אירעה בים סין הדרומי – במקביל למפגן כוח ימי של ארצות הברית ובעלות בריתה במערב. עוד צוין בדיווחי התקשורת כי האזור נתון במחלוקת קשה מול סין. הצוללת המשיכה להפליג באופן עצמאי לאחר הפגיעה לבסיס בגואם – טריטוריה אמריקנית – על מנת לאמוד את הנזק. לאחר תחקיר של הצי הועברו מתפקידם שלושת בעלי התפקידים הבכירים בצוללת.
ראו גם

צוללות התקיפה מסדרת וירג'יניה
צוללות התקיפה מסדרת לוס אנג'לס
הערות שוליים

↑  USS Connecticut’s leadership fired following undersea mountain collision
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1860

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1860 היו הבחירות התשע-עשרה בתולדות ארצות הברית. הן נערכו ביום שלישי, 6 בנובמבר 1860, והיוו את העילה לפריצתה של מלחמת האזרחים האמריקנית.
האומה הייתה מחולקת בעשור הקודם לגבי זכויות המדינות, זכויות בעלי העבדים ושאלת הרחבת העבדות לטריטוריות חדשות. הנשיא היוצא ג'יימס ביוקנן, כמו קודמו בתפקיד, פרנקלין פירס, היה צפוני עם חיבה לדרום. הוא עודד את פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד. הכעס בעקבות המהלך הוביל לכך שהמפלגה הרפובליקנית השתלטה על שני בתי הקונגרס בבחירות של 1858. ביוקנן רצה לצאת מתפקידו בשלום, ולכן סירב לנסות לרוץ מחדש. ב-1860, הבעיה התפרצה במלוא העוצמה וחילקה את המפלגה הדמוקרטית בין חבריה הצפוניים והדרומיים, בנוסף למפלגת האיחוד החוקתי שהופיעה. בגלל המחלוקות אצל יריביהם, אברהם לינקולן והמפלגה הרפובליקנית הצליחו להגיע אל הנשיאות בלי לזכות בקולות במדינות דרומיות, ורק באמצעות שליטה בצפון. לינקולן זכה רק ל-39.7% מן הקולות, עם 180 אלקטורים.
מעט יותר מחודש לאחר ניצחונו של לינקולן, דרום קרוליינה ומדינות דרומיות אחרות הכריזו על פרישתן מארצות הברית, פעולה שהנשיא היוצא, ג'יימס ביוקנן, ולינקולן, הכריזו כבלתי חוקית. כך נוצרה קונפדרציית המדינות של אמריקה, שהשתתפה במלחמת האזרחים עד 1865.
מועמדים

הפיצול במפלגה הדמוקרטית הוביל ליצירת ועידות לאומיות שונות בקרב הפלגים השונים במפלגה.
מועמדים > מועמדים דמוקרטים דרומיים

ג'ון ברקינרידג', סגן נשיא ארצות הברית מקנטקי
דניאל דיקינסון, סנאטור לשעבר מניו יורק
הדמוקרטים הדרומיים, שאותם הנהיג ינסי, התכנסו בריצ'מונד, וירג'יניה ב-11 ביוני. כשהדמוקרטים התכנסו מחדש בבולטימור, הם חזרו אל הוועידה, מלבד נציגי קרוליינה הדרומית ופלורידה שנשארו בריצ'מונד.
כשהוועידה לא העבירה החלטה שתמכה בעבדות, הצירים הדרומיים נטשו שוב, ונפגשו בבולטימור. הם תמכו במצע שתמך בעבדות, ובחרו כמועמד לנשיאות בסגן הנשיא (והתומך בעבדות) ג'ון ברקינרידג', ובג'וזף ליין מאורגון כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
ינסי וחלק מתומכיו, שהיו מהדרום התחתון, נפגשו ב-28 ביוני בריצ'מונד, עם משלחת הצירים מקרוליינה הדרומית ומפלורידה. הוועידה הזאת אשררה את מועמדותו של ברקינרידג'.
| מועמד לנשיאות | סיבוב ראשון |
| --- | --- |
ג'ון ברקינרידג': 81
דניאל דיקינסון: 24
מועמדים > מועמדים של המפלגה הרפובליקנית

אברהם לינקולן, חבר בית הנבחרים לשעבר מאילינוי
ויליאם סיוארד, סנאטור מניו יורק
סימון קאמרון, סנאטור מפנסילבניה
סלמון צ'ייס, סנאטור ומושל לשעבר מאוהיו
אדוארד בייטס, חבר קונגרס לשעבר ממיזורי
הוועידה הלאומית הרפובליקנית התכנסה באמצע מאי, לאחר שהדמוקרטים דחו את הוועידה שלהם. כשהדמוקרטים נמצאים באי סדר, והיה ברור שהרפובליקנים יכלו לנצח בצפון באופן סוחף, הרפובליקנים הגיעו בביטחון אל הוועידה בשיקגו. ויליאם סיוארד מניו יורק נחשב למועמד המוביל, ואחריו אברהם לינקולן מאילינוי, סלמון צ'ייס מאוהיו ואדווארד בייטס ממיזורי.
ככל שהוועידה התקדמה, התברר שסיוארד, צ'ייס ובייטס לא היו אהודים בעיני אגפים מסוימים במפלגה. רבים חששו מזיהויו של סיוארד כמנהיג האגף הרדיקלי של המפלגה, וניסיונו לקרוץ למרכז החליש את תמיכת הרדיקלים בו. צ'ייס, שהיה דמוקרט בעברו, הכעיס וויגים רבים בגלל קשריו עם הדמוקרטים. הוא גם התנגד למכסי מגן ולא זכה לתמיכה מהמשלחת של אוהיו. בייטס התנגד להרחבת העבדות אל הטריטוריות ותמך בזכויות שוות לכל האזרחים, ולכן תושבי מדינות הגבול והשמרנים מהדרום התנגדו אליו. בנוסף, הגרמנים-אמריקנים התנגדו לבייטס, שנחשב מקורב מדי לתנועת שאינם יודעים דבר.
מכיוון שהמפלגה רצתה לזכות לא רק בצפון אלא גם במערב, ומכיוון שלינקולן היה ידוע בכל המדינה כמועמד הכי מתון (עקב עימותי לינקולן-דאגלס), הוא זכה במועמדות בסיבוב השלישי ב-18 במאי. האניבל המלין ממיין נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא, כשהוא מנצח את קסיוס קליי מקנטקי.
מצע המפלגה ציין בפירוש שלא יתערב בעבדות בתחומי המדינות, אבל התנגד לעבדות בטריטוריות. המצע תמך במכסי מגן גבוהים שיגנו על התעשייה ועל העובדים, יעניק אדמות במערב למתיישבים, ויממן הקמת מסילה שתחצה את היבשת מהמזרח למערב. במצע לא הוזכרו המורמונים (שהמצע של 1856 גינה אותם), חוק העבד הנמלט, חירות אישית לעבדים, או פסק דין דרד סקוט. תומכי סיוארד התאכזבו מכך שלינקולן נבחר, אולם תמכו בו. התומכים בביטול העבדות כעסו על בחירתו של מועמד מתון.
| מועמד לנשיאות | סיבוב ראשון | סיבוב שני | סיבוב שלישי | סיבוב שלישי "מתוקן" |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אברהם לינקולן | 102 | 181 | 231.5 | 349 |
| ויליאם סאוורד | 173.5 | 184.5 | 180 | 111.5 |
| סימון קאמרון | 50.5 | 2 | 0 | 0 |
| סלמון צ'ייס | 49 | 42.5 | 24.5 | 2 |
| אדוארד בייטס | 48 | 35 | 22 | 0 |
| ויליאם דייטון | 14 | 10 | 1 | 1 |
| ג'ון מקלין | 12 | 8 | 5 | 0.5 |
| ג'ייקוב קולאמר | 10 | 0 | 0 | 0 |
| בנג'מין וויד | 3 | 0 | 0 | 0 |
| קסיוס קליי | 0 | 2 | 1 | 1 |
| ג'ון פרימונט | 1 | 0 | 0 | 0 |
| ג'ון ריד | 1 | 0 | 0 | 0 |
| צ'ארלס סאמנר | 1 | 0 | 0 | 0 |
| המועמד לסגנות הנשיאות | סיבוב ראשון | סיבוב שני |
| --- | --- | --- |
| האניבל המלין | 194 | 367 |
| קסיוס קליי | 100.5 | 86 |
| ג'ון היקמן | 57 | 13 |
| אנדרו רידר | 51 | 0 |
| נתנאל בנקס | 38.5 | 0 |
| הנרי דייוויס | 8 | 0 |
| סם יוסטון | 6 | 0 |
| ויליאם דייטון | 3 | 0 |
| ג'ון ריד | 1 | 0 |
מועמדים > מועמדים של מפלגת האיחוד החוקתי

ג'ון בל, סנאטור לשעבר מטנסי
סם יוסטון, מושל טקסס
ג'ון קריטנדן, סנאטור מקנטקי
אדוארד אוורט, סנאטור לשעבר ממסצ'וסטס
ויליאם גראהם, סנאטור לשעבר מצפון קרוליינה
ג'ון מקלין, סגן של שופט בבית המשפט העליון מאוהיו
מפלגת האיחוד החוקתית הוקמה משאריות של וויגים לשעבר, שקיוו למנוע פרישה דרומית על ידי התעלמות מנושא העבדות. הם נפגשו בבולטימור ותמכו בג'ון בל מטנסי כמועמד לנשיאות, לאחר שזה גבר על סם יוסטון, מושל טקסס בסיבוב השני. אדוארד אוורט נבחר כמועמד לסגנות הנשיאות באספה בבולטימור ב-9 במאי (שבוע לפני שלינקולן נבחר להיות המועמד הרפובליקני).
ג'ון בל היה וויגי לשעבר שהתנגד לחוק קנזס נברסקה ולצירוף קנזס לאיחוד כמדינת עבדות. אוורט היה הנשיא של אוניברסיטת הרווארד ומזכיר המדינה בממשל פילמור. המפלגה הציעה פשרה כדי להציל את האיחוד, והסלוגן שלה היה "האיחוד כפי שהוא, החוקה כפי שהיא".
| מועמד לנשיאות | סיבוב ראשון | סיבוב שני |
| --- | --- | --- |
| ג'ון בל | 68.5 | 138 |
| סם יוסטון | 57 | 69 |
| ג'ון קריטנדן | 28 | 1 |
| אדוארד אוורט | 25 | 9.5 |
| ויליאם גראהם | 22 | 18 |
| ג'ון מקלין | 21 | 1 |
| ויליאם ריבס | 13 | 0 |
| ג'ון בוטס | 9.5 | 7 |
| ויליאם שארקי | 7 | 8.5 |
| ויליאם ג'וגין | 3 | 0 |
מועמדים > מפלגת החופש

מפלגת החופש ניסתה לשחזר את מפלגת החופש משנות הארבעים, שהתנגדה לעבדות. מאה צירים התכנסו בסירקיוס, ניו יורק ב-29 באוגוסט 1860. חלק מהצירים היו נשים.
גארט סמית', שתמך בביטול העבדות והיה מועמד לנשיאות בעברו, הודיע שמצבו הבריאותי חמור. אולם הוא קיווה לעודד את תומכיו של ג'ון בראון במפלגה והסכים לשלם 50 דולר לצורכי מסע הבחירות. למרות מצבו הבריאותי, סמית' נבחר להיות המועמד, כשסמואל מקפרלנד מפנסילבניה היה סגנו. באוהיו, תומכי סמית' רצו תחת השם "מפלגת האיחוד".
מועמדים > מפלגת העם

מפלגת העם הייתה קואליציה רופפת של תומכי המושל סם יוסטון. ב-20 באפריל, המפלגה כינסה ועידה בטקסס. תומכי יוסטון לא בחרו במועמד לסגנות הנשיאות. ועידות נוספות לא הצליחו לבחור בסגן ליוסטון. יוסטון עצמו פרש מהמירוץ ב-16 באוגוסט, כדי למנוע מהרפובליקנים לנצח.
מסע בחירות

דאגלס היה המועמד היחיד שזכה במדינות ללא עבדות ובמדינות תומכות עבדות (ניו ג'רזי ומיזורי). התמיכה שלו הייתה רחבה, והוא השיג 29.5% מהקולות, שני רק ללינקולן. מבחינת חבר האלקטורים, דאגלס השיג רק 12 אלקטורים והיה במקום האחרון.
התחרות בצפון הייתה בין לינקולן ודאגלס, כשרק האחרון נאם נאומי בחירות והתראיין. בדרום, ג'ון ברקינרידג' וג'ון בל היו המתמודדים המרכזיים, אבל דאגלס היה גורם חשוב במספר ערים דרומיות, בעיקר בקרב הקהילה האירית.
סטיבן דאגלס היה המועמד הנשיאותי הראשון שסייר בכל הארץ ונאם נאומים. בדרום, שם דאגלס לא ציפה לנצח, הוא דיבר על שלמות האיחוד. המחלוקת לגבי פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד עזר לרפובליקנים לנצח במדינות הצפון בקלות רבה.
במהלך הבחירות, לינקולן לא נאם. הרפובליקנים בקושי ניסו לשכנע את מצביעי הדרום מלבד כמה ערים. בצפון, לעומת זאת, הרפובליקנים הפיצו תעמולה גדולה מאוד. הם פרסמו את המצע שלהם ואת סיפור החיים של לינקולן, ודיברו על כך שהוא המועמד הכי ישר.
מסע הבחירות של 1860 היה פחות חריף מזה של 1856, שם הרפובליקנים דיברו בחריפות נגד העבדות והדמוקרטים הזהירו מפני מלחמת אזרחים. ב-1860, כל עיתון דיבר על הרוב הרפובליקני בחבר האלקטורים בגלל ניצחונם המובטח במדינות הצפון.
תוצאות

הבחירות התרחשו ב-6 בנובמבר, והמתיחות האזורית הייתה ברורה. כ-81% מהציבור יצא להצביע, אחוז ההצבעה הגבוה ביותר עד אז, והשני בגודלו באופן כללי (שני רק ל-1876, אז היה אחוז ההצבעה 81.8%). כל ששת הנשיאים שנבחרו מאז אנדרו ג'קסון כיהנו כהונה אחת, והארבעה האחרונים זכו לתמיכה של פחות מחצי מהציבור. לינקולן השיג רוב בחבר האלקטורים אף על פי שהשיג פחות מארבעים אחוזים מהקולות, והשיג את מדינות הצפון, כולל אורגון וקליפורניה. הוא לא זכה באף מדינת עבדות.
הניצחון הרפובליקני התרחש בעקבות התמקדותם במדינות החופשיות, ששלטו ברוב האלקטורים. האוכלוסייה במדינות הללו עקפה את זאת של מדינות העבדות, ולכן הם זכו לרוב האלקטורים. הפיצול במפלגה הדמוקרטית לא היה הגורם המכריע בבחירתו של לינקולן. לינקולן קיבל קצת פחות מ-40% מהקולות, אבל כמעט כל הקולות הגיעו ממדינות חופשיות, והוא זכה בכל מדינה חופשית מלבד ניו ג'רזי. הוא זכה במספיק קולות במדינות החופשיות כדי לנצח בחבר האלקטורים 134–169, אפילו אם כל שאר המצביעים היו מצביעים למועמד יחיד. בניו יורק, רוד איילנד וניו ג'רזי, בהן מתנגדי לינקולן התאחדו, הוא עדיין זכה בשתי המדינות הראשונות וב-4 אלקטורים מניו ג'רזי. הפיצול הדמוקרטי אכן הצליח להעביר את הקולות בקליפורניה ובאורגון ללינקולן, בשתיהן הוא לא זכה ברוב הקולות, אולם דבר זה לא היה משנה מבחינת האלקטורים. לינקולן והרפובליקנים זכו בשאר המדינות ברוב ברור.
כמו לינקולן, ברקינרידג' ובל לא השיגו אלקטורים מחוץ לתחום שלהם. בל פרש אל העסקים המשפחתיים שלו ותמך בפרישת מדינתו מהאיחוד, וברקינרידג' הפך לגנרל בצבא הקונפדרציה. הוא השיג 72 אלקטורים, וניצח ב-11 מדינות עבדות מתוך 15 (כולל קרוליינה הדרומית, שבחרה אלקטורים באמצעות המועצה המחוקקת שלה). הוא אמנם הגיע רק למקום השלישי מבחינת הפופולריות שלו (לאחר לינקולן ודאגלס), אולם השיג רוב מוצק במדינות שהפכו לקונפדרציה בעתיד.
בל ניצח בשלוש מדינות עבדות (טנסי, קנטקי ווירג'יניה) והפסיד במרילנד בהפרש של 722 קולות. למרות זאת, הוא היה במקום השני בשאר מדינות העבדות, ובמקום הרביעי מבחינת פופולריות, 12% בלבד.