דורותי ריצ'רדסון
ביוגרפיה

ריצ'רדסון נולדה באבינגדון בשנת 1873, השלישית מבין ארבע בנות. לאחר שנולדה הבת הרביעית, החל אביה (צ'ארלס) להתייחס לדורותי כבן. ריצ'רדסון "גם ייחסה את ההרגל הזה לרצון הנערי שלה עצמה". היא התגוררה בוויטפילד, בית אחוזה גדול באלברט פארק (שנבנה על ידי אביה בשנת 1871 וכיום נמצא בבעלות בית הספר אבינגדון. משפחתה עברה לוורת'ינג, מערב סאסקס בשנת 1880 ואז לפוטני, לונדון, בשנת 1883. בלונדון היא למדה בבית ספר פרוגרסיבי שהושפע מרעיונותיו של ג'ון ראסקין, ושם "עודדו התלמידים לחשוב בעצמם". בבית ספר זה היא למדה צרפתית, גרמנית, ספרות, לוגיקה ופסיכולוגיה. בגיל שבע עשרה, ועל רקע הקשיים הכלכליים אליהם נקלע אביה, היא פנתה לעבוד כאומנת ומורה, תחילה בשנת 1891 במשך שישה חודשים, בבית ספר משלים (בית ספר לנשים צעירות המתמקד בהכנה לכניסה לחברה) בהנובר. בשנת 1895 זנחה ריצ'רדסון את עבודתה כאומנת כדי לטפל באמה ששקעה בדיכאון קשה, ובסופו של דבר אף התאבדה באותה שנה. אביה של ריצ'רדסון פשט את הרגל בסוף 1893.
בשנת 1896 עברה ריצ'רדסון להתגורר בחדר בעליית גג, ברחוב אנדלסיי 7, בלומסברי, לונדון, שם עבדה כפקידת קבלה / מזכירה / סייעת בניתוחי שיניים ברחוב הארלי. בזמן ששהתה בבלומסברי בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ריצ'רדסון חברה לסופרים רדיקלים, כולל קבוצת בלומסברי. בשנת 1904 היא יצאה לחופשה ברמת ברן (אוברלנד) בשווייץ, (בגרמנית: Berner Oberland) במימון אחד מרופאי השיניים עמם עבדה, ומקום זה היה למקור הרומן שלה "אוברלנד". הרברט ג'ורג' ולס (1866–1946) (H. G. Wells) היה מכר שלה והתפתח ביניהם רומן קצר שהוביל להריון ואז להפלה, בשנת 1907. ולס היה נשוי לחברה לשעבר לספסל הלימודים של ריצ'רדסון. בעת חופשה מהעבודה שהתה בפוונסי, סאסקס ונסעה לשווייץ לחורף. היא התפטרה מעבודתה ברחוב הארלי ועזבה את לונדון "כדי לבלות את השנים הבאות בסאסקס ... בחווה המנוהלת על ידי משפחה קוויקרית". התעניינותה של ריצ'רדסון בקוויקרים הביאה אותה לכתיבת "העבר וההווה של הקוויקרים" ולעריכה של האנתולוגיה "לקט מתוך עבודותיו של ג'ורג' פוקס", ששניהם פורסמו בשנת 1914. היא בילתה חלק ניכר משנת 1912 בקורנוול, ואז בשנת 1913 שכרה חדר בסנט ג'ון ווד, לונדון, אף שהיא גרה במקביל גם בקורנוול.
על אף שפרסמה מאמר לראשונה בשנת 1902, קריירת הכתיבה של ריצ'רדסון, כעיתונאית פרילנסרית, החלה הלכה למעשה סביב 1906, עם מאמרים תקופתיים שכתבה בנושאים שונים, ביקורות ספרים, סיפורים קצרים ושירים. בנוסף היא תרגמה במהלך חייה שמונה ספרים לאנגלית מצרפתית וגרמנית. נושאי ביקורות הספרים של ריצ'רדסון והמאמרים המוקדמים שלה נעו "עבור בין ויטמן וניטשה לפילוסופיה הצרפתית ופוליטיקה בריטית" מנעד נושאים המדגים הן את "טווח תחומי העניין שלה והן את חדות מחשבתה". החל משנת 1908 ריצ'רדסון כתבה באופן קבוע מאמרי פרוזה קצרים, "מערכונים" ל"סקירות שבת", ובסביבות שנת 1912 "דחק בה אחד המבקרים לנסות לכתוב רומן". היא החלה לכתוב את גגות מחודדים, בסתיו 1912, כששהתה אצל ג'יי.די ברספורד ואשתו בקורנוול, והספר פורסם בשנת 1915.
היא התחתנה עם האמן אלן אודל (1888–1948) בשנת 1917 - דמות בוהמית מובהקת, הקשור לחוג האמנותי שכלל את אוגוסטוס ג'ון, יעקב אפשטיין ווינדהאם לואיס. הוא היה צעיר ממנה בחמש עשרה שנים, חולה שחפת ואלכוהוליסט, והיה צפוי שלא יאריך ימים. עם זאת, הוא הפסיק לשתות וחי עד 1948. אודל היה רזה מאוד וגובהו "מעל שישה רגל עם שיער סביב החלק החיצוני של ראשו שהגיע עד מותניו", אותו מעולם לא קיצר. הוא גם לעיתים רחוקות נטל את ציפורני אצבעותיו. משנת 1917 עד 1939 בילו בני הזוג את חורפיהם בקורנוול ואת ימי הקיץ שלהם בלונדון; ואז נשארו לצמיתות בקורנוול עד מותו של אודל בשנת 1948. היא פירנסה את עצמה ואת בעלה באמצעות כתיבה פרילנסרית לכתבי עת במשך שנים רבות, מכיוון שאלן הרוויח מעט כסף מהאמנות שלו.
בין 1927 ל־1933 פרסמה ריצ'רדסון 23 מאמרים על סרטים במגזין האוונגרדי הקטן, "מקרוב", (Close Up") בו הייתה מעורבת חברתה הקרובה ברייהר.
בשנת 1954 היא נאלצה לעבור לבית אבות בפרבר בלקנה בקנטהאם, קנט, שם נפטרה בשנת 1957. הפרקים האחרונים (ספרים) של "עלייה לרגל", שיצאו לאור במהלך חייה של ריצ'רדסון, היו "אופק בהיר" ("Clear Horizon") בשנת 1935 ו"גבעת הגומה" ("Dimple Hill") ומהדורת האוסף של 1938. מהדורת האוסף התקבלה בצורה גרועה ובשארית חייה פרסמה ריצ'רדסון רק שלושה פרקים מכרך נוסף בשנת 1946, ואת היצירה "עבודה בעיצומה", "בחיים ובמכתבים".
הפרק האחרון (הספר ה-13) של "עלייה לרגל", "אור הירח של חודש מרץ", לא פורסם עד 1967, והוא מהווה את הסיכום לכרך הרביעי של מהדורת האוסף; אף על פי ששלושת הפרקים הראשונים הופיעו כ"עבודה בעיצומה", "חיים ומכתבים", בשנת 1946. הרומן הזה לא הושלם. ככל הנראה בגלל המכירות הגרועות וקבלת הפנים המאכזבת של מהדורת האוסף מ-1938, שגרמה לה בגיל 65 להפסיק להאמין בעצמה.