stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרין ג'יימס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  המאה ה־20 ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בראון  מכללת פרובידנס 
 פרופיל ב-IMDb
 
קרין א' ג'יימס (באנגלית: Caryn A. James) היא מבקרת קולנוע, עיתונאית וסופרת אמריקאית. היא גדלה בפרובידנס שברוד איילנד, וקיבלה תואר דוקטור לספרות אנגלית באוניברסיטת בראון. היא החלה לעבוד כעיתונאית עצמאית ב"ניו יורק טיימס", ב"ניוזדיי", ב-"TV Guide" וב"ווג". בהמשך השיגה משרה זמנית בת שלושה שבועות ב-"The New York Times Book Review", ובהמשך הפכה לחברת צוות קבועה.
היא החלה לכתוב בעיתון היומי ככתבת תרבות. בשנת 1995 החלה לעבוד כמבקרת טלוויזיה ובשנת 1997, נבחרה ג'יימס למבקרת הטלוויזיה הראשי הראשון של "ניו יורק טיימס". שנה לאחר מכן פרסמה את הרומן הראשון שלה, "Glorie", שקיבל ביקורות טובות.
בשנת 2006 פרסמה את הרומן השני שלה, "What Caroline Knew: A Novel", ועד שנת 2010 עזבה את "ניו יורק טיימס", וחזרה לכתוב ביקורות קולנועיות. לאחר מכן החלה לעבוד במגזין "Marie Claire", תוך כדי עבודות פרילנס. בשנה שלאחר מכן החלה ג'יימס לכתוב ב-"IndieWire", במחלקה שנוצרה עבורה – "James on Screens". היא כותבת עבור "וול סטריט ג'ורנל", "הוליווד ריפורטר", והיא מרצה מן החוץ (Adjunct professor) ללימודי קולנוע באוניברסיטת קולומביה.
מספריה

James, Caryn (1998). Glorie: A Novel. Zoland Books. ISBN 978-0-944072-87-5.
James, Caryn (7 במרץ 2006). What Caroline Knew: A Novel. St. Martin's Press. ISBN 978-0-312-34312-5. {{cite book}}:  (עזרה)
הערות שוליים

1 2  "Caryn James". James on Screens. IndieWire. אורכב מ-המקור ב-5 בספטמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  James, Caryn (6 במאי 1984). "Publishers' Confessions-Rejections I Regret". The New York Times. נבדק ב-20 באפריל 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Tanz, Jason (במרץ–באפריל 2000). "Who Wants to Be a Critic?". Brown Alumni Magazine. Providence, Rhode Island: Brown University. 100 (4). אורכב מ-המקור ב-8 במרץ 2005. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Glorie". Kirkus. Kirkus Reviews. 1 במאי 1998. נבדק ב-20 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  James, Caryn (15 באוקטובר 2010). "Egghead". The New York Times. נבדק ב-20 באפריל 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Caryn James". columbia.edu.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 12212703X  ISNI: 0000 0000 3274 5796  LCCN: n97123559  VIAF: 18097247   WorldCat (עם VIAF): 18097247
קרין אנטונסקו

קְרִין אַנְטוֹנֶסְקּו, בשמו המלא ג'ורג'ה קרין לאורנציו אנטונסקו (ברומנית: George Crin Laurențiu Antonescu, נולד ב-21 בספטמבר 1959 בטולצ'ה) הוא פוליטיקאי רומני, סנטור מטעם מחוז טלאורמן, בעבר יושב ראש המפלגה הלאומית-ליברלית מ-20 במרץ 2009 ועד 2014, היה הנשיא הזמני של רומניה בתקופת השעייתו של הנשיא טראיאן בססקו בין 6 ביולי ובין 27 באוגוסט 2012. בין 3 ביולי 2012 - מרץ 2014 כיהן כיושב ראש הסנאט של רומניה. בשנת 2009 היה מועמד מפלגתו בבחירות הנשיאותיות. בהכשרתו הוא מורה להיסטוריה ומוזיאולוג. נודע כנואם מוכשר.
ב-5 בפברואר 2011 מפלגתו התלכדה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בראשותו של ויקטור פונטה ועם המפלגה השמרנית בראשות דן ווייקולסקו בברית הסוציאל - ליברלית USL. ברית זו הגיעה לשלטון במאי 2012 עם היבחרותו של ויקטור פונטה לראש ממשלה.
ביוגרפיה

קרין אנטונסקו נולד בטולצ'ה במשפחתם של מורים. אביו למד ספרות רומנית אך לימודיו הופסקו בשל "מוצא לא בריא", ברוח הזמנים. קרין אנטונסקו, שהצטיין מילדותו במקצועות ההיסטוריה ובספרות הרומנית, למד עד שנת 1985 היסטוריה באוניברסיטת בוקרשט. בשנים 1985–1992 עבד כמורה להיסטוריה ביישוב שטיובוראן בכפר סולשט שבמחוז וסלוי ומאוחר יותר בכפר ניקוליצל במחוז טולצ'ה, כשבין 1990 ובין 1989 היה זמן קצר מוזיאולוג בטולצ'ה. בשנת 1992 סיים תואר שני בהיסטוריה.
קריירה פוליטית

חבר במפלגה הלאומית-ליברלית החל משנת 1990, החל משנת 1992 נבחר מטעמה בבית הנבחרים הרומני (כנציג של מחוז טלאורמן ואחר כך כנציג של בוקרשט, והחל משנת 2008 בסנאט, מטעם העיר בוקרשט. בשנים 1995–2002 היה סגן יושב ראש המפלגה. בשנים 1996–1997 ובשנים 2002–2008 היה ראש הסיעה הלאומית ליברלית בבית הנבחרים הרומני. כיהן בממשלות בראשות ויקטור צ'ורביה, ראדו וסילה ומוגור איסרסקו כשר לענייני הנוער והספורט.
ב-20 במרץ 2009 הובס במאבק על תפקיד לידר המפלגה הלאומית ליברלית מול המנהיג הקודם, קלין פופסקו-טריצ'אנו. באותה שנה הציג מועמדותו לתפקיד נשיא רומניה. באחת ממסיבות העיתונאים אז הצהיר כי אם ייבחר לנשיא יטיל את תפקיד הרכבת הממשלה על ראש העיר סיביו דאז, קלאוס יוהאניס. מועמדותו נתמכה על ידי נציגים בולטים של החברה האזרחית הרומנית, כמו הדיסידנטית הרומנית לשעבר דוינה, קורניה, ההיסטוריונים לוצ'יאן בויה וניאגו ג'ובארה וראש העיר טימישוארה, גאורגה צ'והאנדו. בסופו של דבר זכה אנטונסקו ב-20 % מהקולות ועמד במקום השלישי.
ב-8 במרץ 2010 נבחר אנטונסקו מחדש כיושב ראש מפלגתו, מול לודוביק אורבאן.
ב-3 ביולי 2012 נבחר כיושב ראש הסנאט. ב-10 ביולי 2012, עקב השעייתו של הנשיא טראיאן בססקו, הפך, בהתאם לחוקה, לנשיא זמני של רומניה, עד ל-27 באוגוסט כשבססקו הוחזר לתפקיד בעקבות פסק דין של בית המשפט החוקתי. התפטר מתפקידיו כיושב ראש המפלגה הלאומית ליברלית וכיושב ראש הסנאט בשנת 2014.
קרין אנטונסקו נשוי בשנית, משנת 2009, עם חברה למפלגה, אדינה וליאן. אשתו הראשונה, אם בתו, שמה קץ לחייה בשנת 2004, בגלל סבל שנגרם לה על ידי מחלה ממארת.
בשנת 2009 התחתן קרין אנטונסקו עם חברתו למפלגה, אדינה יואנה וליאן.
ראשקו קונייביץ'

ראשקו קונייביץ' (במונטנגרית: Рашко Коњевић; נולד ב-12 באפריל 1979) הוא פוליטיקאי מונטנגרי מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית. כיהן בעבר כשר הפנים, שר הכלכלה, כסגן ראש הממשלה וכשר ההגנה.
ביוגרפיה

קונייביץ' נולד ב-12 באפריל 1979 בזניצה שבשטח יוגוסלביה ( כיום בבוסניה והרצגובינה). הוא השלים תואר שני בכלכלה באוניברסיטת מונטנגרו. ב-2009 נבחר לפרלמנט מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. ב-2012 הוא עזב את הפרלמנט כדי לשמש כשר הפנים בממשלתו של איגור לוקשיץ'. לאחר פיזור ממשלתו של לוקשיץ' במאי 2016, מונה קונייביץ' לשר הכלכלה בממשלה הזמנית של מילו ג'וקאנוביץ' עד נובמבר באותה שנה.
בספטמבר 2021 הוא נבחר בשנית לפרלמנט, וב-28 באפריל 2022 נקרא לשמש כשר ההגנה וכסגן ראש הממשלה בממשלתו של דריטן אבאזוביץ'. ב-21 באוקטובר של אותה שנה, פיטר אותו אבאזוביץ' משני תפקידיו.
קרחון ראסל המערבי

ערך זה עוסק בקרחון בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  63°40′00″S 58°50′00″W﻿ / ﻿63.6667°S 58.8333°W﻿ / -63.6667; -58.8333
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהקרחון ראסל המערבי(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהקרחון ראסל המערבי(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון ראסל המערבי(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון ראסל המערבי
 
קרחון ראסל המערבי (באנגלית: Russell West Glacier) הוא קרחון בחצי האי טריניטי, בארץ גרהאם, בחלק הצפוני של חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 20 קילומטרים, ורוחבו 7 קילומטרים.
הקרחון ממוקם בסמוך מצפון לרמת דטרויט.
הקרחון זורם מהר קניקולה, ובקע ורדיקאל, ומשער טרייג'אן, לכיוון מערב.
הקרחון נשפך אל מפרץ בואון, שבצד הצפוני של חצי האי טריניטי.
קרחון ראסל המערבי, הזורם לכיוון מערב, יחד עם קרחון ראסל המזרחי, הזורם לכיוון מזרח ונשפך לתעלת הנסיך גוסטב (בחלק הצפוני של חצי האי טריניטי), יוצרים יחדיו בקע קרחוני החוצה למעשה את חצי האי האנטארקטי.
היסטוריה > גילוי ומיפוי הקרחון

הקרחון נסקר ומופה לראשונה בשנת 1946 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד (FIDS).
היסטוריה > מקור השם

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הקרחון נקרא על שם וי. אי. ראסל (V.I. Russell), שהיה מודד, ומפקד בסיס מפרץ הואופ של סקר שטחי חסות איי פוקלנד, בשנת 1946.
קלוד פרדריק בסטייה

| --- | --- |

 לידה:  30 ביוני 1801 באיון, צרפת 
 פטירה:  24 בדצמבר 1850 (בגיל 49) רומא, מדינת האפיפיור 
 שם לידה:  Claude Frédéric Bastiat 
 מקום קבורה:  סן לואיג'י דיי פראנצ'זי 
 מקום לימודים:  abbaye-école de Sorèze 
 זרם:  ליברליזם
 תחומי עניין:  פוליטיקה, כלכלה 
 עיסוק:  פילוסוף, פוליטיקאי, מפקח על ביצוע החוק, מסאי, כלכלן, סופר 
 הושפע מ:  אדם סמית', ריצ'רד קובדן
 השפיע על:  לודוויג פון מיזס
 מדינה:  צרפת
 יצירות ידועות:  משל החלון השבור, Candlemakers' petition, Economic Harmonies, The Law 
 
קלוד פרדריק בָּסְטִייָה, נקרא בסטיא (צרפתית: Claude Frédéric Bastiat; ‏30 ביוני 1801 - 24 בדצמבר 1850) היה פובליציסט צרפתי, תאורטיקן של הליברליזם הקלאסי וחבר באספה הלאומית הצרפתית. הוא היה תומך נלהב בסחר חופשי, והפיץ את התאוריות הקלאסיות של אינדיבידואליזם כלכלי ולסה פר. הוא הגה את המושג עלות אלטרנטיבית המהווה עד היום מושג יסוד בכלכלה.
מעמדו ככלכלן

ג'וזף שומפטר כותב שאלמלא בסטייה כתב את ספרו "הרמוניות כלכליות" (1850), ייתכן שהיה נחשב "גדול הכתבים הכלכליים בהיסטוריה", אך עיון בספר מורה שהוא דומה לאדם ש"לאחר שנהנה לשכשך במים רדודים, קופץ למים עמוקים וטובע". הוא כותב בזלזול רב אודות ה"פגמים בחשיבה אנליטית" הקיימים בספר, ומסכם את דעתו על בסטייה באומרו: "אינני סבור שבסטייה היה תאורטיקן גרוע, סבורני שהוא לא היה תאורטיקן כלל". דברים דומים כתב הכלכלן ההיסטוריון מארק בלאג בכנותו את בסטייה "כלכלן דרג ג'". דין ראסל, בספרו אודות משנתו של בסטייה, כותב ש"ישנה הסכמה כללית" שבסטייה "לא תרם כל חידוש או תרומה משמעותית" לתחום הכלכלה, וגם Hazlitt מסכים להערכה זו. אך בהקדמתו ל"הרמוניות כלכליות" ראסל כותב שלמרות שעיקר השפעתו של בסטייה היה בתחום הממשלתי, הן מעשית והן פילוסופית, "תרומתו בתחום הכלכלה הייתה משמעותית, בפרט בתחום סחר חופשי".
פרידריך האייק לא דחה את הטענה שבסטייה לא הציע משנה כלכלית סדורה, אך הצביע על כך שהוא החל בכתיבת משנה סדורה רק מספר חודשים לפני מותו ואין לדעת מה היה מוציא מתחת ידו אילו סיים את "הרמוניות כלכליות". האייק מוסיף, "כתביו הפולמוסיים, שהם החשובים ביותר שהשאיר, בוודאי מוכיחים שהייתה לו יכולת הבחנה בנוגע למה שחשוב, וכישרון להגיע אל לב הנושא, שהיו מספקים לו שפע חומר לתרומה ממשית בתחום".
לעומתם סבורים אחרים שבסטייה היה אחד מגדולי הכלכלנים בהיסטוריה, ויש מהם הסוברים שסגנון כתיבתו הז'ורנליסטי-פולימי שכה קירב את רעיונותיו לקהל קוראיו, נתפס בעיניי כלכלנים כבלתי מקצועי ולכן הם לא ראו בו אחד משלהם. יש אף שטענו שהזלזול בו נבע מחוסר הבנה בדבריו ובדברי הכלכלנים הצרפתיים ככללם.
משנתו

בניגוד להוגים סוציאליסטים כדוגמת קרל מרקס ואחרים שראו בחברה מערכת קונפליקטואלית ובהתפלגות המשאבים בחברה תוצר של מאבקים בזירה כוחנית, ובניגוד לתאוריות פסימיות הגורסות שללא פיקוח ממשלתי החברה האנושית נוטה להתדרדר לאי-צדק, אי-שוויון, עוני, מחסור ומצוקה, בסטייה ראה בחברה מערכת הרמונית בה האינטרסים האישיים משרתים זה את זה ותלוים זה בזה, והפרטים עובדים יחד לשפר את החברה האנושית וכך עם הזמן כל הצדדים יוצאים נשכרים. לדעתו מעורבות ממשלתית פוגעת בהרמוניה טבעית זו ויוצרת מערך כלכלי מלאכותי אנטגוניסטי. רעיון זה בא לידי ביטוי במספר סוגיות שבסטייה עמד עליהן בכתביו.
חוק הברזל של השכר שהוצע לראשונה בידי פרדיננד לסל ופותח על ידי ריקארדו בספרו "עקרונות ומיסוי" (1817), מתבסס על תאוריית הדמוגרפיה של מלתוס וגורס שבטווח הארוך שכר העובדים יורד עד למינימום הדרוש להתקיים. כאשר השכר עולה, העובדים נוטים להגדיל את משפחותיהם, דבר המגדיל את כח העבודה, וזה מגדיל את ההתחרות לעבודה, דבר הגורם לכך שהשכר יורד. העוני גורם להקטנת המשפחות והשכר עולה שוב, וחוזר חלילה. בסטייה לעומתם סבר שככל שההון המושקע בכלכלת המדינה עולה, גם המשכורות עולות, הן יחסית לרווחי בעלי העסקים והן אבסולוטית, אם כי רווחי בעלי העסקים עולים אבסולוטית אך יורדים יחסית. לדוגמה, אם 50 יחידות מושקעות בכלכלת המדינה, בעלי העסקים יקבלו 10 יחידות (20%) והפועלים יקבלו 40 יחידות (80%). כשמספר היחידות המושקעות עולה ל-75 (העלאה בהשקעת ההון) בעלי העסקים יקבלו 12 יחידות (16%) והפועלים יקבלו 63 יחידות (84%). בדוגמה זו ככל שהשקעת ההון עולה, כך בעלי ההון מרוויחים יותר אבסולוטית אך פחות יחסית, ואילו הפועלים מרוויחים יותר הן אבסולוטית והן יחסית.
בסטייה סבר שתחרות מובילה לשיפור שיטות ייצור, והרווחיות הנובעת מכך מובילה להעלאת שכר הפועלים, או להנמכת מחירים, או שניהם, וכתוצאה סך השכר במדינה עולה (כי הנמכת מחירים שקולה למעשה לעליה שווה בשכרו של הצרכן). מסיבה זו הוא סבר שבשוק חופשי המגמה תנטה לכיוון עליה במשכורות ולא להפך. למעשה, המציאות הכלכלית מאמצע המאה ה-19 ואילך במדינות שאימצו מודל כלכלי חופשי פחות או יותר, הוכיחה שחוק הברזל של השכר שגוי והראליה תואמת יותר להשערת בסטייה.
בסטייה גם חלק על תפיסות סוציאליסטיות הרואות בצבירת הון בידיים פרטיות פגיעה בציבור הרחב. הוא טען שבשוק חופשי אדם איננו מסוגל לצבור הון ללא שיעניק שירות לזולת (למעט באמצעות מתנה). צרכן לא ישלם עבור שירות אלא אם מתקיימים שני תנאים: הוא חפץ בו, ובעייניו השירות שווה ערך או שווה יותר מממונו (לכן הוא מוכן להפרד ממנו ולתתו בתמורה לשירות). צבירת ההון מוכיחה איפוא שבעל ההון העניק שירות שאחרים חפצים בו. כאשר ההון שנצבר מושקע שוב לייצור דבר מה, הרי שההון חוזר שוב לטובת הצרכן, וחוזר חלילה. כך למעשה הון בידיים פרטיות תמיד משמש לטובת ציבור הצרכנים, וטובתו האישית של בעל ההון היא הרמונית עם טובתו האישית של הצרכן.
משנתו > תאוריית הערך

בתפיסה הקלאסית למוצר או שירות יש ערך חליפין המקושר אליו לבלי הפרד, כגון עלות חומר הגלם והעמל שהושקעו בו. לתפיסה זו ערך הוא אובייקטיבי, מדיד, אינטרינזי למוצר, וניתן להגדירו על פי מה שנכלל בתוצר ללא קשר לסחר עצמו. אך בסטייה דוחה תפיסה זו. ב"הרמוניות כלכליות" הוא מגדיר "ערך" כ"יחס בין שני שירותים המוחלפים זה בזה" וגורס שעלויות ההשקעה בתוצר אינן יכולות להוות אינדיקציה לערכו. ערך הוא סובייקטיבי במהותו, והוא נודע רק בעת הסחר, ולא לפני כן. היינו, ערך הוא יחס אורדינלי לא נתון קרדינלי.
בתפיסה הקלאסית, מאחר שלמוצר או שירות יש ערך אינטרינזי, כל רווח שמעבר לו מהווה ניצול או רווח עודף. אך בסטייה גורס שזו שגיאה חמורה בהבנת מהות הסחר, ולמעשה, הדבר בלתי אפשרי. בכל סחר שני הצדדים מקבלים תמורה זהה. כל צד מקבל את ערכו של המוצר בעיניו - הקונים מקבלים את הערך שהמוצר או השירות מעניק להם ובעבורו הם מוכנים להפרד מכספם, והמוכרים מקבלים את הערך שהמכירה מעניקה להם ובעבורו הם מוכנים להפרד מהמוצר או לתת את השירות. כלומר, לתפיסת בסטייה, ערך אינו נמדד לפי שביעות הרצון הסובייקטיבית שהחפץ או השירות מספקים לאדם, אלא ערך הוא אקט מנטלי שהאדם עורך בעת החליפין, בו הוא משווה בין אלטרנטיבות שונות (כגון העמל שהוא השקיע כדי להשיג את כספו ביחס לעמל שידרש ממנו כדי להשיג את החפץ או השירות), ולפי זה הוא קובע את ערכו.
בסטייה אף דוחה את ההבחנה הקלאסית שבין מוצר חומרי לבין שירות, וטוען שהסחר איננו חלופה של מוצרים אלא של שירותים. מוצר הוא חומר שנערך בו שירות מסוים; ללא שנערך בו שירות, אין למוצר ערך. מוצר מהטבע, כגון מי גשמים, מקבל ערך חליפין רק כשנערך בו שירות, כגון אספת המים לתוך חביות או העברת המים אל בית הלקוח. ללא תוספת השירות אין לו ערך חליפין - כל הרוצה יבוא ויטלו חינם אין כסף.
בכך בסטייה גם עורך הבחנה בין ערך לתועלת, בניגוד לתאוריות הקלאסיות הגורסות שהתועלת היא מרכיב בסיסי בערך: לדבר בטבע יש תועלת (אדם יכול לשתות בעצמו את מי הגשמים ולהפיק מכך תועלת) אך לא ערך חליפין.
משנתו > החוק

בספרו "החוק" בסטייה דוחה את תפיסת הפוזיטיביזם המשפטי לפיה החוק אינו אלא קונסטרוקציה חברתית המקבלת את תוקפה לא מחמת תוכנה המוסרי, הצודק או התועלתני, אלא מכח קביעתה בידי גוף ריבוני המוכר על רוב בני החברה. לתפיסתו, החוק אינו אלא קולקטיבציה של זכויות הפרט ואין לקולקטיב זכויות מלבד הזכויות שיש לפרט. לכל אדם ישנה זכות טבעית על עצמו, חירותו, ורכושו, והזכות להגן עליהם גם באופן כוחני. מסתעף מכך שלכל אדם ישנה גם זכות להתאגד עם אחרים כדי להגן באופן קולקטיבי על זכויות אלה. הווה אומר שהחוק אינו אלא שימוש בכח קולקטיבי להגן על זכויות הפרט. כשהחוק מוגבל לכך, הוא לגיטימי וצודק. שהחוק כופה על הפרט לעשות דברים בניגוד לרצונו, הוא נוגד את מהותו ואין רוע גדול מכך.
בסטייה מציע מבחן פשוט לדעת האם החוק ממלא את יעודו או פוגע בו: האם החוק מתיר אקט שללא החוק היה אסור כי הוא פוגע בזכויות הפרט. למשל, לקיחת ממונו של אדם בניגוד לרצונו היא אסורה כי היא פוגעת בזכותו על רכושו. אם כך אין הבדל בין אם אדם עושה זאת לזולתו או שהחוק עושה זאת במקומו; ביזה חוקית איננה לגיטימית יותר מביזה לא חוקית.
בספר בסטייה דן בהבדל שבין זכויות פוזיטיביות לזכויות נגטיביות. זכויות נגטיביות הן זכויות סבילות, הקובעות מה אסור לעשות לפרט. זכויות פוזיטיביות, לעומת זאת, מטילות חובה על המדינה כלפי הפרט, כגון הזכות לתעסוקה, לבריאות, לחינוך וכדומה. בסטייה רואה בזכויות הפוזיטיביות פגיעה בזכויות הנגטיביות, ולכן טוען שאין לקבלן. בלשונו,
"כאן אני מתעמת עם הדעה הקדומה הנפוצה ביותר בזמננו: לא די בכך שהחוק יהיה צודק, עליו להיות גם נדבני. לא די שיבטיח לכל אזרח חופש בלתי מזיק לנצל את כישוריו לצורך התפתחותו החומרית, השכלית והמוסרית, אלא עליו להעניק גם רווחה, חינוך, ומוסר ברחבי המדינה. זהו הפן המפתה של הסוציאליזם.
אך, שוב, שתי משימות אלה סותרות האחת את רעותה, ועלינו לבחור ביניהן. אזרח לא יכול להיות חופשי ולא חופשי בעת ובעונה אחת. מר דה למרטין כתב לי כך יום אחד: "משנתך היא רק מחצית מתוכניתי; אתה עצרת בחירות - אני המשכתי לאחווה." תשובתי לו היתה: "חציה השני של תוכניתך יהרוס את חציה הראשון." ואכן, אני מוצא שבלתי אפשרי להפריד את המילה 'אחווה' מהמילה 'מרצון'. בלתי אפשרי להעלות על הדעת אחווה הנכפית בחוק, ללא שהחוק יהרוס את החירות וללא שהחוק ירמוס את הצדק."
משנתו > שלום

בסטייה היה שוחר שלום בלתי נלאה, ועמל קשות להביא לידי פירוק נשקה של צרפת והשכנת יחסי ידידות ושלום בינה לבין שכנותיה. הוא ראה בכך חשיבות עליונה להמשך קיומה של צרפת. בנאומו לקונגרס השלום ב-1849, בסטייה טען בלהט ששלום עם מדינות זרות חיוני גם לסדר בתוך צרפת. מלחמה גוררת לא רק סבל, אלא גם אי-צדק (למשל, כאשר בני עשירים יכולים להימנע מלשרת באמצעות תשלום, או הטלת מיסוי בלתי שוויוני על האזרחים). כך האזרח מתרעם לא רק על הסבל אלא גם על אי-הצדק המביא לסבל.
משנתו > קולוניאליזם

בסטייה התנגד נחרצות לקולוניאליזם הצרפתי באלג'יריה. בספרו "מה שנראה ומה שאינו נראה" פרק 10, הוא מתנגד לכך מטעמי עלות ודוחה את טענת תומכי הקולוניאליזם שהדבר מיטיב עם כלכלת צרפת. יש שראו בכך חוסר עקביות לאור עמדתו העקרונית בנוגע לצבא ושלום, אך כשהוא דן בנושא בהרחבה (לא רק כדוגמה לרעיון ה"נראה והלא נראה"), הוא מבהיר שהתנגדותו נובעת הן משיקולים כלכליים והן מטעמים מוסריים - הסבל הגדול שהקולוניאליזם יוצר וחיי האדם הרבים שהוא גובה.
משנתו > יחסו לנשים

בסטייה איננו מתייחס לסוגיות נשים בכתביו הפומביים, אך ממכתביו עולה תמונה מורכבת. במישור האישי בסטייה היה מנוכר לנשים. הוא איננו מזכיר את אשתו אותה כאמור עזב זמן קצר לאחר חתונתו, או נשים אחרות בחייו. אך הוא פיתח קשרי ידידות הדוקים עם שתי נשים והראה חיבה עמוקה לבנותיהן. לעומת זאת, בתפיסתו הרעיונית הוא היה מעין פרוטו-פמיניסט. הוא באופן כללי תמך בזכויות נשים, הכיר בתרומתן הגדולה לספרות המודרנית, וייחל ליום בו נשים תזכנה למעמד הראוי להן. אחת מידידותיו הייתה גב' שברה (Cheuvreux) שאת ביתה לואיז הוא חיבב מאוד. במכתב ממרס 1850, הוא שלח ללואיז שיר על נשים מאת משורר ליברל, וכותב:
"היה עלי לכנות זאת 'שירה חברתית', אשר מעתה בין נושאי שיריה, כך תקוותי, לא ישמשו עוד תכונותיו ההרסניות של האדם. תכונות כגון ניצחונות מלחמה, טבח, הפרת חוקי שמיים וביזוי המוסר - אלא הטוב והרע שבחיים האמתיים, ניגודי חשיבה, כל הצורות של הזיקות והצירופים האינטלקטואליים, היצרניים, הפוליטיים והדתיים, וכל התחושות המרוממות, המשבחות והמאדירות את המין האנושי. באפוס חדש זה נשים תתפוסנה מקום הראוי להן ולא זה הניתן להן באיליאדה העתיקה ודומיה - האם תפקידן של נשים באמת היה להכלל בשלל הביזה?
בתקופות הקדומות של האנושות, כאשר כח היה העיקרון השולט בחברה, פעולתה של האישה נמחקה. היא שימשה כבהמת משא, כשפחה, כמשרתת וככלי עינוג גרידא. כאשר עקרון הכח פינה את מקומו לעקרון דעת הקהל והמנהג, הוחזרה לה הזכות לשוויון, השפעה וכח - ואת זאת מבטאת היטב השורה האחרונה בפיסת השירה הקטנה אותה אני שולח לעלמה לואיז."
השפעתו

על אף שבסטייה נפטר אך מספר שנים לאחר שהפציע אל הזירה הלאומית והבינלאומית, הוא הצליח להשאיר את חותמו הן בתקופתו והן בתקופתנו.
בתקופתו הוא נחשב לאחד מחשובי ההוגים הליברלים בצרפת ובאירופה ככללה, ואף הוצע לו להיות עורך ה-Journal des économistes היוקרתי. הוא השפיע בעקיפין על חוקי סחר חופשי, דרך אחד מתלמידיו, מישל שווליה, שיחד עם קובדן הצליח ב-1860 להעביר אמנת סחר חופשי בין אנגליה לצרפת, הסכם שעד היום קרוי על שמם.
בתקופה המודרנית בסטייה השפיע בעיקר על כלכלנים אוסטרים, ועל התנועה הליברטריאנית. הוא השפיע גם על פוליטיקאים אמריקאים. רונלד רייגן הזכיר בראיון את בסטייה כאחד ההוגים שהשפיעו עליו, וכשרון פול התבקש להמליץ על ספר אחד שכל אמריקאי יקרא, הוא המליץ על "החוק" של בסטייה.
ארגון International Policy Network מעניק פרס ע"ש בסטייה לעיתונאים שעבודתם מסבירה, מקדמת ומגינה על עקרונות החברה החופשית באופן בהיר, שנון ומשכנע. הפרס הראשון הוא $50,000, השני $15,000 והשלישי $5,000. כל הזוכים מקבלים בנוסף גם פמוט קריסטל, כקריצה למאמר ה"עתירה" של בסטייה. בין השופטים בעבר השתתפו מרגרט תאצ'ר, מילטון פרידמן וג'יימס ביוקנן.
ראו גם

ליברליזם קלאסי
ליברטריאניזם
האסכולה האוסטרית
האסכולה הפיסיוקרטית
אן רובר ז'אק טורגו
לקריאה נוספת

קלוד פרדריק בסטייה, "החוק" (PDF) (גרסת שמע)
David M. Hart, The Collected Works of Frédéric Bastiat. Vol. 1: The Man and the Statesman: The Correspondence and Articles on Politics
הערות שוליים

↑  מצוטט ב Roche, George Charles III, Frederic Bastiat: A Man Alone, p. 58.
↑  The Collected Works of Frédéric Bastiat. Vol. 1: The Man and the Statesman: The Correspondence and Articles on Politics - Online Library of Liberty
↑  קלוד פרדריק בסטייה באתר www.fredericbastiat.com
↑  "הפילוסופים הארציים", עמ' 190.
↑  ראו מכתבו מ-1933- לנשיא ארצות הברית רוזוולט בו הוא מעודדו להגביר את הוצאות הממשלה כפתרון למשבר הכלכלי הגדול. http://newdeal.feri.org/misc/keynes2.htm.
↑  Mark Thornton, Frédéric Bastiat as an Austrian Economist, p. 13, http://mises.org/journals/scholar/BastiatAustrian.pdf
↑  Sheldon Richman, Annotated Bibliography of Frédéric Bastiat | Library of Economics and Liberty
↑  History of Economic Analysis, by Joseph A. Schumpeter, New York: Oxford University Press, 1954, p. 475.
↑  Blaug, Mark. Great Economists Before Keynes. Cambridge, U.K.: Cambridge University Press., ed, p. 56.
↑  Russell, Dean, Frederic Bastiat: Ideas and Influences, 1969, p. vii.
↑  Henry Hazlitt, Bastiat the Great, http://mises.org/daily/2024.
↑  Bastiat: Economic Harmonies | Library of Economics and Liberty
↑  הקדמה, Frédéric Bastiat, Selected Essays on Political Economy
↑  כגון Jörg Guido Hülsmann, Bastiat's Legacy in Economics http://mises.org/daily/2035; Feldman, Jean-Philippe, "Journal des Economistes et des Etudes Humaines", Volume 6, Issue 4 (December 1995), pp 1–34; Mark Thornton, Ibid.
↑  Joseph T. Salerno, "The Neglect of the French Liberal School in Anglo-American Economics: A Critique of Received Explanations", Review of Austrian Economics, Vol. 2 (1998), pp 113-156.
↑  ר' למשל מכתבו לריצ'רד קובדן,  מ-25 בפברואר 1848 http://oll.libertyfund.org/?option=com_staticxt&staticfile=show.php%3Ftitle=2393&chapter=225761&layout=html&Itemid=27
↑  Bastiat's Speech to the Paris Peace Congress 1849
↑  Baugus, Brian, Frédéric Bastiat: Libertarian Challenger or Political Bargainer?, The Independent Review, v. XII, n. 4, Spring 2008, p. 581.
↑  Frédéric Bastiat, "Profession of Faith", 1846. http://bastiat.org/en/electors_1846.html.
↑  The Collected Works of Frédéric Bastiat. Vol. 1: The Man and the Statesman: The Correspondence and Articles on Politics, http://oll.libertyfund.org/simple.php?id=2393, letter 163.
↑  Inside Ronald Reagan - Reason.com
↑  Ron Paul: "Read The Law, by Bastiat" | Bleeding Heart Libertarians
↑  http://www.policynetwork.net/bastiat-prize
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258233205171  PLWABN: 9810664079305606  BIBSYS: 90653079  BNC: 000097643  BNE: XX1199855  BnF: cb118905060 (data)  CANTIC: a11443947  CiNii: DA02704864  GND: 119430460  ICCU: VEAV550992  ISNI: 0000 0001 2117 7954  LCCN: n50044383  LNB: 000105046  NDL: 00767456  NKC: jn20000700125  NLA: 35014986  NLG: 117198  NLK: KAC201705397  NSK: 000671320  NTA: 070719322  RERO: 02-A002975463  SELIBR: 176905  SNAC: w6zs2wkk  SUDOC: 026708701  Trove: 790688  VcBA: 495/147934  VIAF: 2466087   WorldCat (עם VIAF): 2466087
ראובן צור

| --- | --- |

פרופ' ראובן צור
 לידה:  15 בדצמבר 1932 אוראדיה, ממלכת רומניה 
 פטירה:  6 בספטמבר 2021 (בגיל 88)
 ענף מדעי:  ספרות  ובלשנות
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2009) 
 
ראובן צור (ט"ז בכסלו ה'תרצ"ג, 15 בדצמבר 1932 – כ"ט באלול תשפ"א, 6 בספטמבר 2021) היה חוקר ספרות וחתן פרס ישראל בתחום לשנת ה'תשס"ט, פרופסור בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב ומייסד הגישה המחקרית של "פואטיקה קוגניטיבית".