stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלפונס ברטיון
ברטיון ופרשת דרייפוס

יוקרתו של ברטיון הביאה לכך שנחשב כעד מומחה גם בתחומים בהם ידיעותיו היו מוגבלות מאוד, וכך נטל חלק באשמת הבגידה שטפלו על הקצין הצרפתי היהודי אלפרד דרייפוס. בעוד שיהירות ושאפתנות מילאו תפקיד בהתנהלותו, היותו "אנטישמי ידוע" תרמה גם היא לחלקו בפרשה. ברטיון שימש עד תביעה בפרשת דרייפוס בשנת 1894, ואחר כך שוב ב-1899. הוא העיד כמומחה וטען כי דרייפוס הוא הכותב האמיתי של איגרת מפלילה (Bordereau) שנשלחה אל השגרירות הגרמנית בפריז ובה פירוט של מסמכים צבאיים חסויים צרפתיים. למרות העובדה שניתוח כתבי-יד לא היה תחום התמחותו, ועדותו הייתה מעורפלת, רצופת פיתולים ופגמים, היא היוותה גורם מרכזי בעיוות הדין ובהרשעתו הידועה לשמצה של דרייפוס.
בעדותו, ניסה ברטיון להוכיח, באמצעות מערכת מורכבת של מדידות, כי דרייפוס התכוון להסוות את כתב ידו על ידי חיקוי של כתב היד שלו כאילו אדם אחר כתב אותו. בדרך מתוחכמת זו, טען ברטיון, ביקש דרייפוס להוכיח את חפותו במידה וייתפס על ידי כך שיטען כי מישהו אחר זייף את כתב ידו. שני בתי-המשפט הצבאיים קיבלו עדות זו, ודרייפוס הורשע. פסק-דין של בית המשפט הצבאי השני גרם לשערורייה גדולה, ובסופו של דבר הפסיקה התהפכה. על ידי רבים, בהם אפילו מתנגדיו של דרייפוס, עדותו של ברטיון נתפסה כמוזרה מאוד בזמן המשפט החוזר, ושמו הטוב נפגע ומעולם לא שוקם.
מורשתו של ברטיון

הברטיונאז' הייתה השיטה המרכזית לקטלוג פושעים למעלה מעשר שנים, ואלפי עבריינים חוזרים הובאו לדין באמצעותה, עד שטביעת אצבע החליפה אותה לבסוף. פרנסיס גלטון, איש אשכולות אנגלי שהיה ממקדמיה של שיטת הזיהוי באמצעות טביעת אצבע, פיתח גם שיטה לצילום מורכב שנועדה לחשוף את המראה הטיפוסי של קבוצות אוכלוסייה, כגון פושעים, בהסתמך על תצלום הזהות הסטנדרטי שפיתח ברטיון. טביעות האצבע הצטרפו לברטיונאז' ונעשו יותר דומיננטיות במהלך השנים. ברטיון המשיך לפתח את שיטתו ולהפיצה בעולם עד שנפטר בשנת ב-1914 בשווייץ.
במוזיאון משטרת פריז ישנו חדר המוקדש למורשתו של ברטיון, כולל ארון תיקיות עם כרטיסיות זיהוי, מצלמת תצלומי "פוטו-רצח" של עצור, מזוודה עם כלי המדידה האנתרופומטריים, פסל של ברטיון ואות לגיון הכבוד שלו. בהצפה שהייתה בפריז בשנת 1910 נהרסו אלפים רבים של נגטיבים מזכוכית של זירות פשע ותצלומי זהות של משטרת פריז. בשנת 1993, בשל מחסור בשטחי אחסון, השמידו נציגים של משרד הפנים הצרפתי כמויות גדולות של תצלומי "פוטו-רצח" שצולמו בשיטת ברטיון, של כל האנשים שנולדו לפני שנת 1907 (ככל הנראה נשמרו מהם רק מקרים מפורסמים).
ברטיון זכה לאזכור בסדרת ספרי הבילוש המפורסמת שרלוק הולמס של ארתור קונן דויל. בספר כלבם של בני בסקרוויל טוען ג'יימס מורטימור, שפנה לשרלוק הולמס בבקשת עזרה, משום שהוא המומחה השני ברמתו באירופה בעניינים פליליים. הולמס שאל "ולמי הכבוד להיות הראשון?" ונענה בידי מורטימור שזהו מר ברטיון.
גלריית צילומים

"הצורה הכללית של הראש והפרופיל", לוח מספר 41 בספרו של ברטיון, Identification anthropométrique, 1883.
טבלת צורות אוזניים טיפוסיות, לוח מספר 53 מהמדורה הגרמנית של ספרו של ברטיון, Das anthropometrische Signalement 1895
פורטרט זהות משטרתי של האנרכיסט רוואשול (אנ') שצולם ככל הנראה בידי ברטיון בעצמו, 1892.
מצבת קברו של ברטיון בבית הקברות פר לשז בפריז
תמונת פורטרט עצמית של אלפונס ברטיון על פי שיטת צילום הפושעים שהמציא, 1912.
לקריאה נוספת

Anonymous, "Le Portrait parlé." Le Matin, June 5, 1889
Bertillon, Alphonse, Identification anthropométrique: Instructions signalétiques, Paris, 1883.
Bertillon, Alphonse, "Du signalement anthropométrique." La Nature 13 (August 15, 1885): 163-64.
Bertillon, Alphonse, Ethnographie moderne: Les Races sauvage. Paris, 1883.
Bertillon, Alphonse, L'Identité des récidivistes et la loi de relégation. Paris, 1883.
Bertillon, Alphonse, Notice sur le fonctionnement du service d'identification de la préfecture de police. Paris, 1889.
Bertillon, Alphonse, La Photographie judiciaire. Paris, 1890.
Bertillon, Alphonse, "Photographie judiciaire à la préfecture de police de Paris." La Nature 17 (May 18, 1889): 387-91.
Bertillon, Alphonse, and André Chervin, Anthropologie métrique. Paris, 1909.
Bertillon, Suzanne, 1941. Vie d'Alphonse Bertillon, inventeur de l'anthropométrie, Paris, Gallimard.
Ellenbogen, Josh, 2012. Reasoned and Unreasoned Images: The Photography of Bertillon, Galton, and Marey, Pennsylvania: The Pennsylvania State University Press.
Frizot, Michel, Serge July, Christian Phéline, Jean Sagne, 1985. Identités : de Disderi au photomaton, éditions Photo Copies - Centre National de la Photographie, Paris.
Hamilton, Peter and Hargreaves, Roger, 2001. "Policing the Face," The Beautiful and the Damned: The Creation of Identity in Nineteenth Century Photography, Humphries: Lund Humphries & National Portrait Gallery, London., pp. 57–108.
Parry, Eugenia, 2000. Crime Album Stories: Paris 1886-1902, Zurich: Scalo.
Rhodes, Henry T. F. 1956. Alphonse Bertillon: Father of Scientific Detection.
Sekula, Allan, 1989. "The Body and the Archive" in The contest of Meaning, Richard Bolton (Ed.), The MIT Press, pp. 343–389.
ז'אן-פייר מלוויל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 באוקטובר 1917 הרובע התשיעי של פריז, צרפת 
 פטירה:  2 באוגוסט 1973 (בגיל 55) הרובע השלושה-עשר של פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  Cimetière de Pantin 
 שם לידה:  Jean-Pierre Claude Grumbach 
 סוגה מועדפת:  פשע
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  1945–1973 (כ־28 שנים) 
 מקום לימודים:  Lycée Michelet, Vanves 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 פרופיל ב-IMDb
 
ז'אן-פייר מלוויל (בצרפתית: Jean-Pierre Melville‏; 20 באוקטובר 1917 – 2 באוגוסט 1973) היה במאי ושחקן קולנוע יהודי-צרפתי. מלוויל נולד בשם ז'אן פייר גרומבאך (Jean-Pierre Grumbach), ומאוחר יותר אימץ את השם "מלוויל"  בהיותו לוחם תנועת ההתנגדות הצרפתית במלחמת העולם השנייה, כמחווה לסופר האהוב עליו ביותר, הרמן מלוויל. עם שם זה נשאר גם לאחר תום המלחמה.
קורות חיים

מלוויל נולד בפריז, צרפת, למשפחה יהודית מאלזס. מגיל צעיר היה פוקד את אולמות הקולנוע מדי יום. הוא שירת במלחמת העולם השנייה, תחילה בצבא הבריטי, והשתתף במבצע דרגון. כשחזר מהמלחמה הוא הגיש בקשה ב-SNTPCT (האיחוד הלאומי של טכנאים ועובדי הפקה קולנוע וטלוויזיה) להיות עוזר במאי ונדחה. כתוצאה מכך, החליט לביים את סרטיו בגפו. מלוויל הפך לבמאי עצמאי. את סרטו הראשון, "שתיקת הים", (Le Silence de la Mer) משנת 1949 כתב, הפיק, ביים וערך, מה שהפך אותו למודל לחיקוי בקרב אנשי הגל החדש בקולנוע הצרפתי כבמאי השולט באופן עצמאי על יצירתו.
מלוויל נודע בסרטיו הטרגיים והמינימליסטיים בקטגוריית הפילם פוליסייר, הפילם נואר הצרפתי, אף שביים גם כמה דרמות ועיבודים ספרותיים כגון "ילדים נוראים", על פי ז'אק קוקטו, ו-"ליאון מורין, כומר", על פי רומן מאת באטריס בק. הסרט "הסמוראי" (1967), בכיכובו של אלן דלון, שהיה השחקן המועדף עליו, נחשב ליצירת המופת שלו. גם סרטו "בוב המהמר" (1956), נחשב לאבן-פינה בסוגו. סרטו "צבא הצללים" (1969), על פי רומן של ז'וזף קסל, נחשב לאחד הסרטים הטובים ביותר על המחתרת ותקופת הכיבוש הנאצי בצרפת. "המעגל האדום" (1970), בכיכובם של איב מונטאן, אלן דלון, בורביל וג'אן-מריה וולונטה, נחשב אף הוא כפסגה ביצירתו. מלוויל העניק חשיבות רבה לתסריט, למורכבויות סיפוריות ולשימור מתח פסיכולוגי לאורך כל הסרט. לעיתים קרובות סרטיו פסימיים וחוקרים את הצדדים האפלים של האדם. בעזרת יכולת נדירה של התבוננות בנפש האדם, הצליח מלוויל לזכות באהדת הקהל וכן באהדת הביקורת, ששיבחה את סרטיו.[דרוש מקור]
מלוויל היה אחד הבמאים הראשונים שצילמו בלוקיישנים אמיתיים ולא בתוך אולפן ובכך השפיע מאוד על סרטי הגל החדש. הוא הופיע בתפקיד משני בסרטו של ז'אן-לוק גודאר "עד כלות הנשימה", ואף עזר לו בעריכת הסרט (סגנון ה"ג'אמפ-קאט" החדשני לאותה התקופה). בשנת 1963 היה חלק מחבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-13 בברלין.
מלוויל ביים 13 סרטים באורך מלא, חצי מהם סרטי פשע. הוא היווה השראה והשפיע על במאים כז'אן-לוק גודאר, קוונטין טרנטינו, מרטין סקורסזה וג'ון וו. מלוויל היה רווק מושבע, אינדיבידואל אדוק (שנודע כדון-ז'ואן), הסתובב תמיד עם משקפי שמש כהים (גם בלילות) וחי הרחק מעין-הציבור. הוא נפטר בפריז בגיל 55 מהתקף לב.
I believe that you must be madly in love with cinema to create films. You also need a huge cinematic baggage.
פילמוגרפיה > בתור במאי

| שנה | שם הסרט | שם הסרט באנגלית |
| --- | --- | --- |
| 1945 | Vingt-quatre heures de la vie d'un clown | Twenty-four hours in the life of a clown |
| 1949 | Le Silence de la mer | The Silence of the Sea |
| 1950 | Les Enfants terribles | The Terrible Children |
| 1953 | Quand tu liras cette lettre | When You Read This Letter |
| 1955 | Bob le flambeur | Bob the Gambler |
| 1959 | Deux hommes dans Manhattan | Two Men in Manhattan |
| 1961 | Léon Morin, prêtre | Leon Morin, Priest |
| 1962 | Le Doulos | Doulos: The Finger Man |
| 1963 | L’Aîné des Ferchaux | Magnet of Doom |
| 1966 | Le Deuxième Souffle | Second Breath |
| 1967 | הסמוראי Le Samouraï | The Samourai |
| 1969 | L' Armée des ombres | Army of Shadows |
| 1970 | Le Cercle rouge | The Red Circle |
| 1972 | Un flic | Dirty Money |
פילמוגרפיה > בתור שחקן

| שנה | שם הסרט | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| 1947 | Les drames du Bois de Boulogne |  |
| 1950 | Orpheus | מנהל מלון |
| 1956 | Bob le flambeur | המספר |
| 1957 | Un amour de poche | הנציב |
| 1955 |  | Bob the Gambler |
| 1959 | Deux hommes dans Manhattan | מורו |
| 1959 | Le signe du lion |  |
| 1960 | À bout de souffle | פרבולסקו |
| 1960 | Zazie dans le métro |  |
| 1963 | Landru | ז'ורז' מנדל |
| 1967 | L'homme à la Buick |  |
שם קוד מלוויל

בשנת 2008 הופק סרט תיעודי באורך 26 דקות, שנקרא "שם קוד מלוויל" (Code Name Melville), החושף את תפקידו החשוב של מלוויל בהתנגדות הצרפתית במהלך מלחמת העולם השנייה ובגישתו לעשיית סרטים.
עיראק אל-אמיר

| --- | --- |

שרידי המצודה
 מיקום
 מדינה:  ירדן 
 קואורדינטות:  31°55′00″N 35°45′00″E﻿ / ﻿31.916666666667°N 35.75°E﻿ / 31.916666666667; 35.75
  (למפת ירדן מוגדלת) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלעיראק אל-אמיר (למפת ירדן רגילה) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלעיראק אל-אמיר 
 
תבליט אריה על מבנה הפאביליון
צילום המצוק שעשה קלוד קונדר בסקר בשנת 1881
תוכנית כללית של קצר אל עבד נעשה על ידי קלוד קונדר בשנת 1881
שרטוט מערה מס' 13 נעשה על ידי קלוד קונדר בשנת 1881. על הקיר כתובת בכתב ארמי: "טוביה".
עיראק אל-אמיר (בערבית: عراق الأمير) הוא אתר ארכאולוגי שנמצא בירדן בין רבת עמון ונהר הירדן. האתר שוכן 29 ק"מ ממזרח ליריחו ו-17 ק"מ ממערב לרבת עמון. האתר שוכן על הרמה שמעל הגדה המערבית של ואדי א-ציר. שטח האתר כ-600 דונם, והוא כולל: מערות חצובות בסלע, שבפתחיהן של שתיים מהן חקוק השם טוביה, יישוב או בניין שמכוסה על ידי הכפר הירדני עיראק אל אמיר, בניין שנקרא "קצר אל עבד" (אנ'), שרידי סוללות עפר שתמכו באגם מלאכותי שבמרכזו ניצב הבניין קצר אל עבד, אמות מים, ושרידי כניסה מונומנטלית לאתר. האתר מזוהה על ידי רוב החוקרים כ"טירוס" (צור) המוזכרת בקדמוניות היהודים, האחוזה שהקים הורקנוס לבית טוביה במחצית הראשונה של המאה ה-2 לפנה"ס.
האזכור בקדמוניות היהודים

יוסף בן מתתיהו, המספר בספרו "קדמוניות היהודים" על הורקנוס ובני משפחתו, כותב:
והוא בנה בירה חזקה, שעשאה כולה אבן (שיש) לבנה עד התקרה, והקיפה כולה תעלה גדולה ועמוקה, ופיתח (באבן) חיות ענק. אף הוא הבקיע את (הצוק) המזדקר מן ההר שמנגד ובנה מערות באורך הרבה ריסים. אחר עשה בסלע חדרים, חלק מהם למשתאות ואחרים לשינה ולמקום-מגורים, והכניס לתוכו המון מים שוטפים, דבר שהיה לאחוזה לתענוג ולקישוט. ואולם את הפתחים למערות עשה קטנים (שרק) אחד, ולא יותר, יכול היה להיכנס בהם פנימה. הוא עשה זאת בכוונה, לשם ביטחונו, שלא יהיה צפוי לסכנה לבוא במצור ולהיתפש בידי אחיו. הוא הוסיף ובנה גם חצרות מצוינות בגודלן וקישט אותן בפרדסים רחבי-ידיים. ולאחר שכילה לבנות את המקום קרא לו טירוס. מקום זה הוא בין ערב ובין יהודה בעבר הירדן, לא רחוק מארץ חשבון.
תולדות המחקר

הראשונים שזיהו את האתר כ'טירוס' המוזכרת בכתבי יוסף בן מתתיהו היו שני קציני ימיה בריטים צ'ארלס לאונרד אירבי (Charles Leonard Irby‏; 1845-1789) וג'יימס מנגלס (James Mangles‏; 1867-1786) שגילו את האתר ב-13 ביוני 1818. בשנת 1862 ביקר באתר מלשיור דה-וגה (Melchior De Vogüé). פליסיאן דה סוסי ביקר באתר בשנת 1863, הנרי בייקר טריסטראם ביקר באתר באפריל 1864, וקלוד קונדר בשנת 1881 במסגרת סקר ארכאולוגי של הקרן לחקר ארץ ישראל. קונדר הכין תוכניות מפורטות של המערות, שרטט אותן וצילם. הוא שרטט תוכנית של האזור של קצר אל-עבד, צילם את השער וניתח את הממצאים השונים.
באוקטובר 1904 נערך במקום סקר בן שישה ימים של משלחת פרינסטון.
האתר נחפר לראשונה בראשות האמריקאי ה"ק באטלר בתחילת המאה ה-20. בשנים 1962-1961 חודשו החפירות באתר בראשות פאול לאפ מטעם בית הספר האמריקאי לחקר המזרח ובסיוע מחלקת העתיקות של ממשלת ירדן. הם התמקדו בשכבות של התקופה הפרסית והתקופה ההלניסטית הקדומה.
בין השנים 1976–1985 חפרו הצרפתים א' וייל ופ' לארשה מטעם המכון הצרפתי לארכאולוגיה של המזרח הקרוב, חוץ מהחפירה הם גם עשו עבודות שיחזור בשיתוף עם מחלקת העתיקות הירדנית.
האחוזה

מדובר באחוזה גדולה. המבנים הראשונים באחוזה שוכנים כיום מתחת לכפר עיראק אל אמיר.
אחד מהם הוא ארמון או וילה, שלדעת אהוד נצר נבנתה כנראה במאה ה-3 לפנה"ס, ובסמוך לשנת 180 לפנה"ס היא הורחבה בצורה ניכרת על ידי הורקנוס בן יוסף.
בשטח ישנן מערות חצובות בסלע, שאחת מהן שימשה כנראה כאורווה שהכילה 120 סוסים. המבנה המונמנטאלי המרשים ביותר באתר, שאליו כנראה הביאו מבקרים רמי דרג, היה קצר אל עבד שהשתקף באגם המלאכותי שהוקם. האחוזה כללה גני נוי, בוסתנים ושטחים חקלאיים. השרידים הארכאולוגיים באתר מלמדים על העושר העצום של בעל האחוזה.
קצר אל עבד

על פי שחזורם של וייל ולארשה זהו מבנה מונומנטלי שאורכו 40 מטר, רוחבו 20 מטר וגובהו 12 מטר. הכניסה הייתה מצפון, דרך סטיו, שממנו אפשר היה להיכנס אל אמצע קומת הקרקע או לעלות במדרגות אל הקומה העליונה. גם מדרום היה סטיו ולידו גרם- מדרגות נוסף שנועד ליצור סימטריה אדריכלית. במרכז קומת הקרקע היו ארבעה חדרים מוקפים פרוזדורים. הבניין נבנה מאבני גזית גדולות, ובחזיתו שולבו תבליטים רבים של חיות, בעיקר אריות ולביאות. רוב התבליטים היו בקומה העליונה. בקומה התחתונה שולב בכל צד תבליט של פנתר, שנועד לשמש כמזרקה. למבנה ניתנו פירושים שונים: מבצר, מקדש, ארמון או וילה. לדעת אהוד נצר מדובר בפאביליון שנועד לעמוד במרכזו של אגם מלאכותי, הוא סבור שהמקור לרעיון הוא הארמון הצף של תלמי הרביעי בשכונת טלמגוס באלכסנדריה. החוקרים לאפ ווייל סברו שהמבנה לא הושלם מעולם.
המערות

המערות באתר כמעט לא נחקרו. המידע המוגבל עליהן לא מאפשר הסקת מסקנות לגבי תפקידן במסגרת המכלול. בפתח שתי מערות נחקקה הכתובת טוביה בכתב ארמי עתיק. קלוד קונדר במסגרת הסקר שלו סקר חמש עשרה מערות. הסקר כלל שרטוט המערות מדידת גודלן וציון תכולתן.
באחת המערות (מערה מס' 5 אצל קונדר) ששורטטה גם על ידי דה סוסי שימשה כנראה לאורווה, במערה נמצאו ממגורות ומתקני קשירה לכ-120 סוסים. מידע זה תואם את המידע שהופיע בפפירוסים של זנון שבו מצוין שבשירות בית טוביה פעלו פרשים.
המטמון

באתר נמצא מטמון מטבעות שכלל עשרות אלפי מטבעות כסף שמשקלם המצטבר כחצי טון. המטבעות המאוחרים ביותר נטבעו בשנת 200 לפנה"ס. השערת החוקרים היא שהמטמון קשור ככל הנראה למשפחת בית טוביה, שהייתה ממונה על גביית המיסים בארץ ישראל עבור הממלכה התלמית, ומשהו השתבש בהעברת המס בתקופה שבה הוטמן המטמון.
לקריאה נוספת

פול ו. לאפ וננסי לאפ (אנ'), "עארק אל אמיר", האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, כרך 4, עמ' 1254–1257
אהוד נצר, "ארמונו הקסום של הורקנוס לבית טוביה בעבר הירדן", קדמוניות, שנה לא, 116, תשנ"ט, 1998, עמ' 117–122
בן-ציון לוריא, "הבניין שעל מערת המכפלה וזמנו", בתוך: עודד אבישר, ספר חברון, ירושלים תשל, עמ' 265 עד 268
Lapp, Nancy L, Araq el-Emir, Archaeology and Biblical Interpretation (1987) 165-18, in Archaeology and Biblical Interpretation; Essays in Memory of D. Glenn Rose. Eds.: Leo G. Perdue [et al.]. Atlanta: John Knox Press, 1987
Brown, Robin M, Excavations at 'Iraq el-Emir, Annual of the Department of Antiquities of Jordan. Amman
Annual of the Department of Antiquities of Jordan 23 (1979) 139-149 ,‏ Will, Ernest, Recherches au Qasr el 'Abd à 'Iraq al-Amir
Lapp, Nancy L, The Hellenstic pottery from the 1961 and 1962 excavations at 'Iraq el-Emir, Annual of the Department of Antiquities of Jordan 23 (1979) 5-15
Liber Annuus 48 (1998) 417-440 ,‏Ji, Chang-ho C., A new look at the Tobiads in Iraq al-Amir
Rosenberg, Stephen Gabriel ,Félicien de Saulcy and the rediscovery of Tyros in Jordan, Palestine Exploration Quarterly 138,1 (2006) 35-41
הערות שוליים

↑  צילום הכתובת באתר האינטרנט של אוניברסיטת מינסוטה
↑  אהוד נצר, "ארמונו הקסום של הורקנוס לבית טוביה בעבר הירדן", קדמוניות 116, תשנ"ט: 118
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים 12: 233-230, תרגם אברהם שליט, מוסד ביאליק, ירושלים, 2003
↑  Annals of a Jewish Traveler: Qasr Al-Amir
↑  Stephen G. Rosenberg, Felicien de Saulcy and the rediscovery of Tyros in Jordan
↑  אהוד נצר, ארמונות החשמונאים והורדוס הגדול, יד יצחק בן צבי, ירושלים, תש"ס (1999), עמ' 128.
↑  אהוד נצר, "ארמונו הקסום של הורקנוס לבית טוביה בעבר הירדן", קדמוניות 116, תשנ"ט: 122-120.
↑  אהוד נצר, "ארמונו הקסום של הורקנוס לבית טוביה בעבר הירדן", קדמוניות 116, תשנ"ט: 120-118.
↑  מערה 5 בספרו של קונדר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535987805171  GND: 4338789-5  LCCN: n98951305  SUDOC: 031388213  VIAF: 136225468   WorldCat (עם VIAF): 136225468
חניבעל: מקור הרוע (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  חניבעל: מקור הרוע
 בימוי:  פיטר ובר 
 הופק בידי:  דינו דה לרנטיס, מרטה דה לרנטיס, טרק בן אמר
 תסריט:  תומאס האריס 
 עריכה:  פייטרו סקאליה, ולריו בונלי 
 שחקנים ראשיים:  גספארד אוליאל, גונג לי, דומיניק וסט, ריס איוואנס
 מוזיקה:  אילן אשקרי 
 צילום:  בן דייוויס 
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר 
 חברה מפיצה:  The Weinstein Company מטרו גולדווין מאייר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  צרפת 7 בפברואר 2007 איטליהארצות הבריתהממלכה המאוחדת 9 בפברואר 2007צ'כיה 22 בפברואר 2007
 משך הקרנה:  121 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  מותחן פסיכולוגי
 תקציב:  50 מיליון דולר
 הכנסות:  82,169,884 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   hannibalrising
 סרט קודם:  דרקון אדום
 www.hannibalrising.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
חניבעל: מקור הרוע (באנגלית: Hannibal Rising) הוא סרט אימה אשר יצא בשנת 2007, ובוים על ידי פטר ובר. הסרט נחשב כרביעי בסדרת הסרטים על ד"ר חניבעל לקטר וכמו קודמיו, גם הוא מבוסס על ספר בשם זה שכתב תומאס האריס (שתפקד גם כתסריטאי בסרט זה) בשנת 2006. הסרט מספר על ילדותו והתבגרותו של חניבעל לקטר מגיל 6 עד גיל 20 ומה היו הסיבות לכך שנהפך לרוצח קניבל. רוב הסרט צולם בBarrandov Studios בפראג.
עלילה

הסרט מתחיל בעיצומה של מלחמת העולם השנייה בליטא, בעונת החורף כאשר כל האזור מכוסה בשלג. חניבעל לקטר, ילד בן 6, רואה איך משפחתו נהרגת על ידי מטוסים גרמניים מהאוויר והוא נותר לבדו עם אחותו הקטנה, מישה. לפני שאביו נהרג, הבטיח חניבעל שישמור על אחותו הקטנה תמיד. הם מסתגרים במעון קייט זמן מה עד שפולשים לביתם בוזזים ששיתפו פעולה עם הנאצים ומוצאים אותם. עם הזמן, הבוזזים שרעבו למזון בחרו במישה, הרגו אותה, בישלו אותה ואכלו את בשרה.
בנקודה זו הסרט נעצר וממשיך לאחר 8 שנים כאשר חניבעל, הניצול היחיד ממשפחתו, לומד בבית יתומים רוסי בטירה שהייתה ביתו לשעבר והולאמה על ידי הממשלה. בצעד נועז מחליט חניבעל לעזוב אותו ונוסע לפריז, בירת צרפת בניסיון למצוא את דודו. שם הוא מגלה שדודו נהרג אך אלמנתו, מוראסקי שיקובו, ניצולת מלחמה מיפן שמשפחתה נהרגה בהירושימה, חיה ונושמת. חניבעל מחליט לחיות אצל מוראסקי והם נקשרים האחד אל השני בעיקר בזכות העובדה ששניהם נותרו לבדם בלי משפחה.
הסיוטים על הדרך הנוראה שבה נהרגה אחותו רודפים את חניבעל, כעת בן 15, כל לילה והרצון שלו לנקום באותם אנשים שעשו זאת גובר. הוא מנסה להיזכר בשמות של אותם החיילים אך אינו מצליח. לאחר שהוא גונב סם מעורר זיכרון מבית הכלא, הוא נזכר בשם אחד. משם, הוא יוצא לדרך קשה ומלאת קורבנות. חניבעל לומד להילחם בדרך הסמוראית ומוצא את כל האנשים שהשתתפו ברצח ובאכילת אחותו הקטנה. הוא רוצח כל אחד מהם בדרך קשה ואכזרית.
צמוד לסיפורו, מתנהלת חקירה משטרתית שמובילה בסופו של דבר להכרה ב"מפלצת האדם" שנוצרה מילד בן 6, שמול עיניו קרה רצח זוועתי. למרות כל ניסיונות השוטרים לתפוס את חניבעל, הוא מצליח להתחמק ולהמשיך לצוד אחר הרוצחים של אחותו, עד האחרון מביניהם.
חניבעל מתאהב אט אט במוראסקי שמנסה לשכנע אותו לעצור בזמן עם הרצח אך הוא לא נענה לה. לקראת סוף הסרט, חניבעל מגלה שגם הוא היה שותף באכילת אחותו הקטנה, מתוך חוסר הכרה. משנודע לו הדבר המעגל מושלם והחיה החבויה בו משתלטת על אישיותו לחלוטין.
שחקנים ודמויות

| שחקנים | דמויות |
| --- | --- |
אארן תומאס: חניבעל לקטר (ילד)
גספר אוליאל: חניבעל לקטר (נער)
הלנה ליה טקהובקה: מישה לקטר
גונג לי: הגברת מורסאקי שיקובו
ריס איוואנס: ולאדיס גרוטס
קווין מק'קיד: פטרס קולנס
ריצ'רד ברייק: אנריקס דורטליק
סטפן וולטרס: זיגמאס מילקו
איוון מרביץ': ברוניס גרנטז
רובי קיי: רוברט קיי, בנו של קולנס
ראו גם

חניבעל: מקור הרוע (ספר)
שתיקת הכבשים
תומאס האריס
חניבעל לקטר
קניבליזם
גרטל & הנזל

| --- | --- |

 מבוסס על:  עמי ותמי מאת האחים גרים
 בימוי:  אוז פרקינס
 הופק בידי:  אוריון
 תסריט:  רוב הייס
 עריכה:  Josh Ethier 
 שחקנים ראשיים:  סופיה ליליס סאם ליקי
 צילום:  גיילו אוליברס
 מדינה:  קנדה קנדה  ארצות הברית ארצות הברית  אירלנד אירלנד
 חברת הפקה:  אוריון
 חברה מפיצה:  סרטי אוריון 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  31 בינואר 2020
 משך הקרנה:  87 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט המבוסס על יצירה ספרותית, סרט מתח, סרט אימה, סרט אגדות 
 תקציב:  5 מיליון דולרים
 הכנסות:  22.1 מיליון דולרים
 הכנסות באתר מוג'ו:   gretelandhansel
 orionpictures.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
"גרטל & הנזל" (או "גרטל והנזל"; באנגלית: Gretel & Hansel; קרוי גם Gretel & Hansel: A Grim Fairy Tale) הוא סרט אימה שיצא בשנת 2020, המבוסס על הפולקלור הגרמני "עמי ותמי" מאת האחים גרים. הסרט בוים על ידי אוז פרקינס. סופיה ליליס וסאם ליקי מגלמים את דמויות הראשיות, לצד צ'ארלס בבלולה, ג'סיקה די גואו ואליס קריגה.
באוקטובר 2018 הוכרז כי חברת ההפקה אוריון על הפקת הסרט, וצילומי הסרט נערכו בין נובמבר לדצמבר 2018 בדבלין, אירלנד.
הסרט יצא לאקרנים בצפון אמריקה ב-31 בינואר 2020. הסרט גרף 22 מיליון דולר ברחבי העולם וקיבל ביקורות מעורבות וביקורות חיוביות מצד מבקרים, עם שבחים על האיכות הוויזואלית והסינמטוגרפיה שלו, כמו גם על אלמנט האימה ועל המשחק.
עלילה

הסיפור עוקב אחר גרטל והנזל כשהם נכנסים ליער אפל במטרה למצוא עבודה ואוכל, ובדרכם נתקלים בביתה של המכשפה.
צוות השחקנים

סופיה ליליס בתפקיד גרטל, ילדה בת 16 ואחותו הגדולה של הנזל
סאם ליקי בתפקיד הנזל, אחיה בן ה-8 של גרטל. ליקי עורך את הופעת הבכורה שלו
צ'ארלס בבלולה בתור "הצייד", צעיר שעוזר לגרטל והנזל בשלב מוקדם של הסיפור
אליס קריגה בתור הולדה/המכשפה, מכשפה רעה אימתנית ועוצמתית שחיה בין צללי היער הכהה וחוטפת את גרטל והנזל
ג'סיקה די גואו בתפקיד הולדה הצעירה/המכשפה
ג'וליה דוהרטי וביאטריקס פרקינס בתפקיד הילדה היפה עם הכובע הוורוד
פיונה או'שונסי בתפקיד אמם של גרטל והנזל
דונצ'ה קראולי בתפקיד המאסטר סטריפ
המנגינה קרילו בתפקיד קסום הכוכב
ג'ונתן דילייני טינן בתפקיד אביהם של גרטל והנזל
איאן קני בתפקיד אביר
עבדול אלשריף בתפקיד אביר
מנואל פומבו בתפקיד אביר
לוריס האריסון בתפקיד השדונית
ראו גם

עמי ותמי
הערות שוליים

↑  Kit, Borys (4 באוקטובר 2018). "'It' Breakout Sophia Lillis to Star in Fairy Tale Thriller 'Gretel and Hansel' (Exclusive)". The Hollywood Reporter. נבדק ב-4 ביולי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Couch, Aaron (19 באפריל 2019). "Fairytale Thriller 'Gretel and Hansel' Set 2020 Release Date (Exclusive)". The Hollywood Reporter. נבדק ב-4 ביולי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Wiseman, Andreas (6 בנובמבר 2018). "Charles Babalola Joins Sophia Lillis in Orion Horror 'Gretel and Hansel' From 'Sinister' & 'La La Land' Producers". Deadline Hollywood. נבדק ב-4 ביולי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
יפה כלבנה (שיר)

"יפה כלבנה" הוא שיר של הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי. השיר נכתב והולחן על ידי בנאי, הופק בידי אמיר צורף ועובד בידי צח דרורי, אמיר צורף ואיתמר דוארי. הוא יצא לאור ב-5 באוגוסט 2013 כסינגל השני מתוך אלבום האולפן החמישי של בנאי, "יפה כלבנה", על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
יצירה והוצאה לאור

השיר נכתב והולחן על ידי הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי, הופק בידי המפיק הישראלי אמיר צורף ועובד בידי המעבד הישראלי צח דרורי, אמיר צורף ואיתמר דוארי. על עטיפת הסינגל מוצגת תמונה של אביתר בנאי אשר צולמה בידי עירא דיין.
הוא יצא לאור ב-5 באוגוסט 2013 כסינגל השני מתוך אלבום האולפן החמישי של בנאי, "יפה כלבנה", על ידי חברת התקליטים הד ארצי, לאחר הסינגל הקודם מתוך האלבום, "תל אביב". ב-5 ביולי 2021 יצא לאור פרק של הפודקאסט "שיר אחד" העוסק בשיר.
ניתוח מוזיקלי

הבית הראשון בשיר מתאר חווית נבגדות עצמית, של אדם אשר נוטה לפגוע בו עצמו. במהלכו אומר המחבר: ”פעם שלך, פעם אחרת, על יופייך לזרים מוותר”. בפזמון השיר מתוארת הקפיצה מחוויה הזו אל עבר תחושת ביטחון באהבה: ”לא אבקש דבר / את לא צריכה להוכיח לי כלום”. על קפיצה זו התבטא בנאי:
זו נקודת תפנית במסע הפנימי שלי, וכתוצאה מזה, זו גם נקודת תפנית בזוגיות שלי; על היכולת שלי לאהוב, על היכולת שלי להיות נוכח באהבה. וגם ביכולת שלי כמוזיקאי לעמוד מול קהל ולא להיות רדוף מהחוויה הזאתי.. לקבל את עצמי כחסר, להפסיק לנסות למלא אותו.
במילים ”מי זאת עולה / יפה כלבנה” חיבר בנאי שני פסוקים ממגילת שיר השירים: ”מִי זֹאת עֹלָה מִן הַמִּדְבָּר” ו”מִי זֹאת הַנִּשְׁקָפָה כְּמוֹ שָׁחַר יָפָה כַלְּבָנָה”. את מילות השיר מלווים צלילי כלי מיתר בביצוע צח דרורי, עליהם התבטא בנאי כרומנטיים ומלאי רוחב אשר גורמים לשיר לשקוע במעין, צמר גפן חם ומתוזמר".
וידאו קליפ

ב-2 באוקטובר 2013 יצא וידאו קליפ ל"יפה כלבנה" בבימוי, תסריט ועריכה של אלסין ובהפקת סונגי הפקות. בתחילת הקליפ נראה אביתר בנאי על רקע לבן ולאחר מכן הוא נראה כשהוא רוקד וצועד על גב מבנה אפור. בסיומו של הקליפ מוצג אוריגמי של אונייה.
ב-5 באוגוסט 2020 הוציא בנאי גרסת קליפ חדשה לכבוד ט"ו באב שצולמה ונערכה על ידי חברת Digistage.