stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיסלי מרי בארקר
אומנות

בארקר עבדה בעיקר בצבעי מים עם עט ודיו, אך היא הייתה מוכשרת באותה מידה בשחור-לבן, בצבעי שמן ובפסטלים. היא סחבה איתה ספר רישומים לרישום ילדים מעניינים. פעם ציינה, "תמיד ניסיתי לצייר אינסטינקטיבית באופן שבא לי באופן טבעי, בלי שום מחשבה אמיתית או תשומת לב לתיאוריות אמנותיות." [2]
קייט גרינווי הייתה חברת ילדות והשפיעה על אמנותה. ילדיה המצוירים של בארקר לובשים בגדים נוסטלגיים כמו ילדי גרינוויי, אם כי ילדיה של בארקר פחות מלנכוליים ופחות שטוחים למראה, אולי בגלל ההתקדמות בטכנולוגיית הדפוס. בארקר למדה על פרחים בעין אנליטית והייתה חברה של מאיירות ספרי הילדים, מרגרט טרנט, ואליס וודוורד.
לתנועה הפרה-רפאליטית הייתה השפעה חזקה על בארקר. [4] היא ציינה פעם, "אני מושפעת מהם במידה מסוימת - לא במובן הטכני, אלא בבחירת הנושא ובתחושה ובאווירה שיכולים להשיג." היא הודתה בחיבה לציוריו המוקדמים של ג'ון אוורט מיליי ול"דברים הנפלאים "של אדוארד ברן-ג'ונס.
תיאורי ילדים

שרטוטים, רישומים וציורים של בארקר של ילדים הועברו לחברים או להורי הילדים, נתרמו למוסדות צדקה ולאירועים בחסות הכנסייה, או הוצגו באמצעות ארגוני אמנות שונים. היא איירה שערי מגזינים והפיקה סדרות גלויות עבור רפאל טאק ומוציאים לאור אחרים כמו ציורי ילדי בעלות הברית (1915), חופי הים (1918) ודמויות הילד והילדות של שייקספיר (1917, 1920). כמו כן חיברה ספרי ילדים נוספים, אגדות עם ציורים מתאימים.
יצירות דתיות

בארקר הייתה נוצרייה אדוקה, והפיקה יצירות בנושאים דתיים לאורך חייה. היא פרסמה שמונה גלויות וחמישה כרטיסי יום הולדת עבור החברה לקידום הידע הנוצרי בשנת 1916 וב־1923 בהתאמה. היא עיצבה כרטיסי חג המולד במשך 20 שנה, ושלושת הכרטיסים הראשונים נמכרו בהדפסה משולבת של 46,500 בשנת 1923. האגודה לאמנות בקרוידון תלתה את עיצוב כריכת החוברות של בארקר עבור האגודה להפצת הבשורה בתערוכה שלה בנובמבר 1919.
הספרים בנושאי דת כוללים את "ספר הפזמונים לילדים" (1929) ו"הוא הוביל אותי "(1933), האחרון נכתב בשיתוף פעולה עם אחותה. יצרה יצירות רבות בתוך מוסדות דתיים ובכנסיות. בשנת 1946 השלימה את ציור השמן עבור קפלת הזיכרון של כנסיית המתודיסטים נורבורי.
לאחר מות אחותה בשנת 1954, החלה בארקר לעצב חלון זיכרון ויטראז' המתאר את ישו מתכונן לשטוף את רגלי תלמידיו. היצירה האחרונה שלה בנושא דתי, היא הותקנה בסנט אדמונד, פיטלייק, בשנת 1962.
ספרים מאויירים

Flower Fairies of the Spring; Blackie, 1923
Spring Songs with Music; Blackie, 1923
Flower Fairies of the Summer; Blackie, 1925
Child Thoughts in Picture and Verse (by M. K. Westcott); Blackie, 1925
Flower Fairies of the Autumn; Blackie, 1926
Summer Songs with Music; Blackie, 1926
The Book of the Flower Fairies; Blackie, 1927
Autumn Songs with Music; Blackie, 1927
Old Rhymes for All Times; Blackie, 1928
The Children’s Book of Hymns; Blackie, 1929; rep. 1933
Our Darling’s First Book (written in collaboration with Dorothy Barker); Blackie, 1929
Flower Fairies of the Seasons; Blackie, 1930
The Little Picture Hymn Book; Blackie, 1933
Rhymes New and Old; Blackie, 1933
A Flower Fairy Alphabet; Blackie, 1934
A Little Book of Old Rhymes; Blackie, 1936
He Leadeth Me (written in collaboration with Dorothy Barker); Blackie, 1936
A Little Book of Rhymes New and Old; Blackie, 1937
The Lord of the Rushie River; Blackie, 1938
Flower Fairies of the Trees; Blackie, 1940
When Spring Came In at the Window; Blackie, 1942
A Child’s Garden of Verses (Robert Louis Stevenson); Blackie, 1944
Flower Fairies of the Garden; Blackie, 1944
Groundsel and Necklaces; Blackie, 1946; reprinted as Fairy Necklaces
Flower Fairies of the Wayside; Blackie, 1948
Flower Fairies of the Flowers and Trees; Blackie, 1950
Lively Stories; Macmillan, 1954
The Flower Fairy Picture Book; Blackie, 1955
Lively Numbers; Macmillan, 1957
Lively Words; Macmillan, 1961.
The Sand, the Sea and the Sun; Gibson, 1970
ספרים מאויירים במהדורה עברית

הגן הקסום של פיות הפרחים; כנרת, 2006 (מאנגלית: אוולין לוי)
הסוד הכמוס של דובדבן - מבוסס על ספרי פיות הפרחים הקלסיים מאת סיסלי מרי ברקר; כנרת, 2006 (מאנגלית: אוולין לוי)
לבלובית מביעה משאלה - מבוסס על ספרי פיות הפרחים הקלסיים מאת סיסלי מרי ברקר; כנרת, 2006 (מאנגלית: אוולין לוי)
ריקוד האביב של פיית הפרחים - מבוסס על ספרי פיות הפרחים הקלסיים מאת סיסלי מרי ברקר; כנרת, 2006 (מאנגלית: אוולין לוי)
לבנדר מוצאת חברים - מבוסס על ספרי פיות הפרחים הקלסיים מאת סיסלי מרי ברקר; כנרת, 2006 (מאנגלית: אוולין לוי)
הערות שוליים

↑  Laing, Jane (1995), Cicely Mary Barker and Her Art, Frederick Warne & Co
↑  Women Children's Book Illustrators--Cicely Mary Barker, web.archive.org, ‏2010-06-29
↑  Flower Fairies Official Website based on the books and illustrations of Cicely Mary Barker, web.archive.org, ‏2010-04-17
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304644105171  PLWABN: 9810537533805606  BIBSYS: 11060291  BNE: XX1784511  BnF: cb127085390 (data)  CiNii: DA07620127  GND: 118652532  ISNI: 0000 0001 1628 5053  LCCN: n81038456  MusicBrainz: 169266a3-68f7-4c76-80ff-a9cd3a0bc76a  NDL: 00432305  NKC: jo2012723588  NLA: 36231333  NLG: 209517  NLK: KAC201909025  NSK: 000448397  NTA: 068771584  RERO: 02-A002969638  RKD: 4480  SELIBR: 358760  SNAC: w61z759j  SUDOC: 081714017  Trove: 1233676  ULAN: 500488061  VIAF: 41964368   WorldCat (עם VIAF): 41964368 
ביתה של סיסלי מרי בארקר
הנרי סטימסון

הנרי לואיס סטימסון (באנגלית: Henry Lewis Stimson;‏ 21 בספטמבר 1867 - 20 באוקטובר 1950) היה עורך דין ומדינאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית ומזכיר המדינה של ארצות הברית ושימש מושל כללי מטעם ארצות הברית בפיליפינים. כיהן כמזכיר לענייני מלחמה במהלך מלחמת העולם השנייה והיה אחראי במידה רבה לפיתוח פצצת האטום ולהחלטה לעשות בה שימוש.
ראשית חייו

סטימסון נולד בניו יורק למשפחה אמידה ומעורה בענייני המפלגה הרפובליקנית. בשנותיו הראשונות גדל בניו יורק, בה אביו שימש ברוקר בוול סטריט. לאחר מספר שנים עברה המשפחה לאירופה, בה החל אביו ללמוד רפואה. בגיל 8, בשנת 1875, מתה אימו, והוא ואחותו נשלחו לסבא בניו יורק. בגיל 13 הוא נשלח ללימודי תיכון באקדמיית פילפס באנדובר במסצ'וסטס. בשנת 1888 סיים לימודי תואר ראשון בקולג' ייל. בשנת 1890 הוא הוסמך במשפטים על ידי אוניברסיטת הרווארד והצטרף למשרד הפרטי "Root and Clark", שנוהל על ידי אליהוא רוט. בשנת 1893 היה סטימסון לשותף במשרד ובאותה שנה הוא נישא למייבל וולינגטון וויט.
פעילות פוליטית

בשנת 1906 מונה סטימסון על ידי נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט לתובע כללי במחוז הדרומי של ניו יורק. בשנים אלו הוא היה למשפטן בעל שם ובשנת 1910 התמודד מטעם המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל מדינת ניו יורק, אך הפסיד.
הנשיא ויליאם הווארד טאפט מינה את סטימסון בשנת 1911 למשרת המזכיר לענייני מלחמה. בתקופת כהונתו הוא המשיך בארגון מחדש של המערכת הצבאית שבה החל קודמו בתפקיד אליהוא רוט. סטימסון סיים את תפקידו בשנת 1913, אך לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה נותר פעיל בתחום ההגנה ונמנה בין מובילי המדיניות האמריקנית לסייע לתושבי בלגיה שנפגעו ממוראות המלחמה. באותה עת הוא נבחר על ידי הנשיא לשעבר רוזוולט למלא תפקיד מטעם צבא ארצות הברית בצרפת, אך הנשיא וודרו וילסון נמנע מלעשות שימוש בקבוצה שאורגנה על ידי רוזוולט. למרות זאת, סטימסון התגייס לשירות כחייל מן השורה ושירת בצרפת כקצין שריון. בסיום המלחמה, בשנת 1918, הוא נשא דרגת קולונל.
בשנת 1927 מונה סטימסון על ידי הנשיא קלווין קולידג' לשמש נציג ארצות הברית בניקרגואה, שהייתה נתונה באותן שנים תחת שלטון צבאי של ארצות הברית. לאחר מכן הוא נשלח לשמש מושל כללי של הפיליפינים, תפקיד בו שימש בין השנים 1927 - 1929. עם כניסת הנשיא הרברט הובר לתפקידו בתחילת 1929 הוא הוזמן לשוב לארצות הברית כדי לשמש מזכיר המדינה בקבינט של הנשיא הרברט הובר.
בתפקיד מזכיר המדינה כיהן סטימסון בין השנים 1929–1933. בשנתיים האחרונות לכהונתו הוא עמד בראש משלחת ארצות הברית לוועידת לונדון לעניינים ימיים ולוועידת ז'נבה בנושא התחמשות. בשנת 1932 יצאה ארצות הברית במדיניות המוכרת בשם "מדיניות סטימסון", בעקבות פלישת יפן למנצ'וריה, על פיה סרבה ארצות הברית להכיר בכל מצב מדיני שנכפה עליה. לאחר סיום תפקידו נותר סטימסון מתנגד נחרץ להתנהלות יפן.
מלחמת העולם השנייה

ביוני 1940 מונה סטימסון בשנית לתפקיד מזכיר המלחמה, תחת הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. מינויו של סטימסון שהיה ידוע כתומך נחרץ של מלחמה נגד גרמניה ויפן פורש כמעיד על כך שפני ארצות הברית להשתתפות פעילה במלחמת העולם השנייה. בשימוע בסנאט לקראת מינויו אמר סטימסון כי ארצות הברית נמצאת בסכנה גדולה המחייבת צעדים אקטיביים. הוא דרש הנהגת גיוס חובה ותמיכה משמעותית בבריטניה המגינה על נתיבי השיט באוקיינוס האטלנטי. עם זאת, הצהיר שאין כוונה לשלוח חיילים של ארצות הברית אל מחוץ לגבולותיה. עם כניסתו לתפקידו הוא פעל בקונגרס להנהגת גיוס חובה ולהגדלה משמעותית של תקציב הביטחון. בתחילת 1941 הוא עסק בהעברת חוק השאל והחכר בקונגרס ובהעברת ציוד לבריטניה בהתאם לחוק. במאי 1941 נאם סטימסון נאום רדיו שנועד להשיג תמיכה ציבורית בשליחת צי ארצות הברית לאבטחת אספקת הנשק לבריטניה. סטימסון תיאר את שלטון היטלר כחזרה לימי הביניים וטען שהסכנה מפניו יכולה להגיע לאמריקה. הוא דרש מהעם האמריקאי להתגייס למען הגנה על הדמוקרטיה. לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, עסק סטימסון בבניין צבא ארצות הברית.
סטימסון שימש מזכיר המלחמה עד ספטמבר 1945 כאשר בתקופתו עלה מספר החיילים בצבא ארצות הברית על עשרה מיליון. סטימסון היה דוחף עיקרי לפיתוח פצצת אטום והנשיא רוזוולט, ואחריו הנשיא הארי טרומן, נתנו לו יד חופשית בנושא. מלבד זאת הביע סטימסון התנגדות לתוכנית מורגנטאו. בתום המלחמה הוא נמנה בין הדמויות המרכזיות שקראו לענישת פושעי המלחמה ופעולותיו תרמו במידה ניכרת לקיום משפטי נירנברג ולפיתוח תורת המשפט הבינלאומי.
סטימסון נפטר בשנת 1950.
הנצחה

מכון הנרי סטימסון לחקר יחסים בינלאומיים נקרא על שמו, כמו גם צוללת בצי האמריקני.
הר סטימסון, ההר השני בגובהו ברכס לואיס, בשטח הפארק הלאומי גליישר, במחוז גליישר, במדינת מונטנה שבארצות הברית, נקרא על שמו של הנרי סטימסון.
הערות שוליים

↑  Sean Langdon Malloy, Atomic Tragedy: Henry L. Stimson and the Decision to Use the Bomb Against Japan, pages 14-15
↑  Steven O'Brien, American Political Leaders: From Colonial Times to the Present, page 380
↑  מלחמת האזרחים בניקרגואה, דואר היום, 1 במאי 1927
↑  קוליג' יהיה עורך עיתון, דואר היום, 25 בפברואר 1929
יורשו של קילוג, דואר היום, 22 במאי 1929
↑  סטימסון ונוקס נכנסו לקבינט, הצופה, 21 ביוני 1940
צעדו המפתיע של הנשיא רוזוולט, הצופה, 23 ביוני 1940
↑  סטימסון: אין לשמור על אמריקה ע"י פעולות הגנה בלבד, דבר, 3 ביולי 1940
↑  תקציב לצי 2 אוקיינוסים ולציוד 2 מליון איש, דבר, 1 באוגוסט 1940
↑  אומר ועושה באמריקה, הצופה, 16 במרץ 1941
↑  הגנת הצי האמריקאני על משלוחי הנשק לאנגליה, הצופה, 8 במאי 1941
↑  צבא ארה"ב יגיע ב-1943, דבר, 15 באוקטובר 1942
↑  הנרי סטימסון התפטר, משמר, 19 בספטמבר 1945
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463618605171  PLWABN: 9810570037505606  BnF: cb12346232d (data)  CiNii: DA01468267  GND: 11879891X  ISNI: 0000 0001 0800 7897  LCCN: n50011364  NARA: 10627509  NDL: 00526505  NKC: jo2015895866  NLA: 35832074  NTA: 071323244  SNAC: w65q4xdp  SUDOC: 032601131  Trove: 1107610  VcBA: 495/148691  VIAF: 61621173   WorldCat (עם VIAF): 61621173
לינדלי גאריסון

לינדלי מילר גאריסון (באנגלית: Lindley Miller Garrison;‏ 28 בנובמבר 1864 – 19 באוקטובר 1932) היה עורך דין אמריקאי מניו ג'רזי, שכיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון בין השנים 1913 – 1916.
קורות חייו

לינדלי מילר גאריסון נולד בקמדן שבניו ג'רזי. אביו היה הכומר ג'וזף פיתיאן גאריסון ואמו הייתה אליזבת ונרסדייל (לבית גרנט) גאריסון. אחיו, צ'ארלס ג. גאריסון, היה שופט בבית המשפט העליון של ניו ג'רזי. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ובבית הספר התיכון של הכנסייה האפיסקופלית בפילדלפיה. במשך שנה אחת הוא למד בבית הספר פיליפס אקסטר שבניו המפשייר ולאחר מכן החל את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנים 1884 – 1885. הוא התלמד במשרד עורכי הדין "רדינג, ג'ונס וקרסון" בפילדלפיה, קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת פנסילבניה וב-1886 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. בין השנים 1888 – 1898 הוא עסק בעריכת דין בקמדן וב-1889 הוא היה לשותף במשרד עורכי הדין של "גריסון, מקמנוס ואנרייט" בג'רזי סיטי. ב-30 ביוני 1899 הוא נשא לאישה את מרגרט הילדברן. בין השנים 1904 – 1913 הוא שימש בתפקיד משפטי בכיר בניו ג'רזי, אז משך את תשומת ליבו של מושל המדינה, וודרו וילסון.
מזכיר המלחמה

מה-5 במרץ 1913 ועד ה-10 בפברואר 1916 שימש גאריסון כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא וילסון. השניים מעולם לא ראו את הדברים עין בעין. גאריסון יותר דחף למעורבות צבאית של ארצות הברית מעבר לגבולותיה בהשוואה לנשיא. הדבר ניכר במיוחד כשנגעו הדברים למקסיקו. גאריסון דחף להתערבות אמריקאית במהפכה המקסיקנית כדי להשיב את הסדר על כנו במדינה השכנה. במהלך מצב הכוננות של 1916, כאשר הנשיא וילסון ניסה לשכנע את הקונגרס להגדיל את ההוצאה הצבאית, גאריסון תמך בתוכנית להרחבת צבא ארצות הברית במה שהוא כינה "תוכנית הצבא הקונטיננטלי". הצעתו של גאריסון הייתה אמורה להוביל להקמת צבא סדיר של 140,000 איש ולכוח מתנדבים מילואים לאומי של 400,000 איש. בתחילה העניק הנשיא וילסון תמיכה פושרת לתוכנית, אך גאריסון נאבק במתנגדים לתוכנית שכללו הן את אלו שחשו שהיא מרחיקת לכת יתר על המידה ביצירת צבא סדיר והן אלו שחשו שהיא לא עונה על הדרישות הנחוצות. הנשיא שוכנע על ידי בעלי בריתו בקונגרס לגבות תוכנית חלופית ששמה את הדגש לא על כוח המילואים של גאריסון, אלא על המשך פעולתו של המשמר הלאומי של המדינות. על רקע מחלוקת זו התפטר גאריסון בפברואר 1916.
שנותיו האחרונות

לאחר התפטרותו שב גאריסון לעסקי עריכת הדין במשרד "הורנבלאור, מילר וגאריסון". בדצמבר 1918 הוא מונה ככונס הנכסים של Brooklyn Rapid Transit Company ושימש בתפקיד זה עד יוני 1923. לינדלי גאריסון נפטר ב-19 באוקטובר 1932 בביתו שבסי ברייט, ניו ג'רזי.
הערות שוליים

↑  Kestenbaum, Lawrence. "The Political Graveyard: Lawyer Politicians in New Jersey, G".
↑  "The Cornell Daily Sun 11 February 1916 — The Cornell Daily Sun". cdsun.library.cornell.edu.
↑  "LINDLEY M. GARRISON DIES IN 68TH YEAR; Secretary of War in Wilson Cabinet Succumbs in Home in Seabright, N. J. WAS A TALENTED LAWYER Differed With President on Method of Strengthening Military Defense and Resigned.", The New York Times, October 20, 1932.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1049430018  ISNI: 0000 0000 3466 2126  LCCN: n85138821  NARA: 10569720  SNAC: w6m0469f  VIAF: 3907522   WorldCat (עם VIAF): 3907522
Cold War Kids

| --- | --- |

 מקום הקמה:  לונג ביץ' 
 תקופת הפעילות:  מ-2004 
 סוגה:  אינדי רוק, רוק אלטרנטיבי 
 חברת תקליטים:  דאונטאון רקורדס, קפיטול רקורדס 
 www.coldwarkids.com
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 Dann Gallucci 
 
הלהקה בהופעה, 2016
Cold War Kids (בתרגום חופשי לעברית "ילדי המלחמה הקרה") היא להקת אינדי רוק אמריקנית מלונג ביץ', קליפורניה. חברי הלהקה הם ניית'ן ווילט (שירה, פסנתר וגיטרה), מאט מאוסט (בס, גיטרה), דוד קון (גיטרה ושירת ליווי), מתיו שוורץ (שירת ליווי, קלידים, פסנתר, כלי הקשה וגיטרה) וג'ו פלאמר (תופים וכלי הקשה). בעבר הלהקה כללה את דאן גאלוצ'י, מאט אווירו וג'וני ראסל.
שם הלהקה

חברי הלהקה נפגשו באוניברסיטת ביולה. הם הקימו את הלהקה בשנת 2004, כאשר הם היו נפגשים בקביעות בדירה של ג'וני ראסל. מאוסט חשב על שם הלהקה ב -1997, במהלך טיולו במזרח אירופה עם אחיו, שם מצאו פארק בבודפשט עם פסלים חסרים, שנלקחו לאחר שהקומוניזם נפל. כשראה שיש מגרש משחקים בפארק, אמר מאוסט "... האווירה בסביבה הזאת הכניסה את הביטוי 'ילדי המלחמה הקרה' לראש שלי, אולי שמעתי את זה קודם, אני גם ילד במלחמה הקרה, - נולדתי ב -1979". מאוסט השתמש בשם לאתר האישי שלו, אבל לאחר מכן החליטה הלהקה להפוך זאת לשם הלהקה.
סגנון והשפעות מוזיקליות

הלהקה הושפעה מאמנים כגון בוב דילן, בילי הולידיי, ועוד. סגנון הלהקה הוא רוק המושפע מצלילי אינדי רוק.
הג'רמס

| --- | --- |

 מקום הקמה:  לוס אנג'לס 
 תקופת הפעילות:  1976–1980 (כ־4 שנים) 
 סוגה:  פאנק רוק 
 חברת תקליטים:  סלאש רקורדס 
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 דרבי קראש 
 
הג'רמס (The Germs, בעברית: החיידקים) הייתה להקת פאנק רוק אשר הוקמה בשנות ה-70 המאוחרות של המאה ה-20.
היסטוריה

הלהקה הוקמה בלוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה בארצות־הברית. חבריה המקוריים היו פול בים (שכינה עצמו מאוחר יותר בובי פין, ולבסוף דרבי קראש) וג'ורג' רוטנברג (שכינה עצמו מאוחר יותר פאט סמיר). נגן הבס הראשון, דינקי, הוחלף כעבור זמן קצר בלורנה דום, ואילו בעמדת המתופף שימשו בזה אחר זה מישל בר, דוטי דיינג'ר, דונה ריה ודון בולס.
הלהקה הוציאה אריך נגן אחד בשנת 1979, בשם (GI). הלהקה התפרקה זמן קצר לאחר מכן, ושנה אחר-כך קראש התאבד.
בשנות התשעים ניגן פיט סמיר כגיטריסט נוסף בלהקת נירוונה.
ראו גם

שקיעת תרבות המערב
דוד גרצ'יק

דוד גרצ'יק (נולד ב-20 בפברואר 2001) הוא שחיין ישראלי, שלוש פעמים אלוף ישראל (2021–2023) במשחה ל-200 מטר גב ושותף לשיא ישראל במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב בבריכת 25 מטר. חבר נבחרת ישראל באולימפיאדת פריז (2024).
ביוגרפיה

גרצ'יק שחיין מכבי חיפה. מתאמן במכון וינגייט בהדרכתו של אהוד סגל.
ביוגרפיה > 2017

בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שנערך בגיוֹר הונגריה בסוף יולי 2017 זכה גרצ'יק בשתי מדליות כסף במשחה שליחים 4X100 מטר מעורב ביחד עם רון פולונסקי, גל כהן גרומי ומיכאל סמירנוב בתוצאה של 3:46.60 דקות ובמשחה שליחים 4X100 מטר מעורב משולב (2 שחייניות ו-2 שחיינים) ביחד לאה פולונסקי, גל כהן גרומי ואנסטסיה גורבנקו בתוצאה של 3:59.99 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.27 שניות ובמקום שמיני במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:07.58 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תואצה של 2:06.72 דקות.
ביוגרפיה > 2018 > סגן אלוף ישראל

באליפות ישראל שנערכה ביולי 2018 זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:03.89 דקות, אחרי בוריס טברובסקי (2:03.36 דקות) ולפני מתן סגל (2:04.21 דקות), שניהם מהפועל ירושלים. נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.93 שניות ובמקום שמיני במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.86 שניות.
ביוגרפיה > 2019

באליפות ישראל שנערכה בתחילת אוגוסט 2019 זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.77 דקות, אחרי יעקב טומרקין ממכבי אשדוד (1:58.75 דקות) ולפני יובל ספרא מהפועל עמק יזרעאל (2:03.53 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.54 שניות ובמקום תשיעי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.78 שניות.
ביוגרפיה > 2021 > אלוף ישראל

באליפות ישראל שנערכה ביוני 2021 זכה בשתי מדליות אישיות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 1:59.79 דקות, לפני איתן בן שטרית מירושלים רבתי (2:03.39 דקות) ובוריס טברובסקי (2:04.96 דקות) ומדליית כסף, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 25.53 שניות, אחרי מיכאל לייטרובסקי (25.08 שניות) ולפני מרקוס שלזינגר (25.76 שניות), שניהם מהפועל דולפין נתניה.
באליפות אירופה שנערכה ברומא, איטליה במאי אותה שנה הוא סיים במקום 29 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 25.64 שניות, במקום 47 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.29 שניות ובמקום 31 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.52 דקות.
ביוגרפיה > 2021 > שיא ישראלי בשליחים (בריכת 25 מטר)

באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בקאזאן, רוסיה בנובמבר אותה שנה הוא סיים במקום שישי במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב, ביחד עם כריסטיאן פיצ'וגין, איתן בן שטרית ואדם מראענה בשיא ישראלי חדש של 1:35.50 דקות, שיפור של 45 מאיות השנייה לשיא בן ה-7 השנים ונקבע באליפות אירופה שנערכה בישראל והיה שייך ליהונתן קופלב, יהב שחף, גיא ברנע וזיו קלונטרוב. כשחיין ראשון הוא קבע שיא אישי חדש של 24.12 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 20 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.22 שניות, במקום 22 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 52.75 שניות ובמקום 11 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:54.88 דקות.
ביוגרפיה > 2022

במסגרת תחרות גולדן טור שנערכה במרסיי, צרפת במרץ 2022 הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:00.18 דקות, אחרי לוק גרינבנק מבריטניה (1:57.81 דקות).
בגביע האיגוד שנערך במאי אותה שנה הוא קבע, בשלב המוקדמות במשחה ל-50 מטר גב שיא אישי חדש של 25.21 שניות, בגמר הוא קבע תוצאה של 25.40 שניות, בשלב המוקדמות במשחה ל-100 מטר גב שיא אישי חדש של 54.99 שניות, בגמר הוא קבע תוצאה של 55.27 שניות ובשלב המוקדמות במשחה ל-200 מטר גב שיא אישי חדש של 1:58.20 דקות, 13 מאיות השנייה איטי מהקריטריון לאליפות העולם, בגמר הוא קבע תוצאה של 1:59.72 דקות.
ביוגרפיה > 2024

בתחרות הטריילז שנערכה במכון וינגייט ביוני 2024 הוא ניצח במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:57.60 דקות, בשלב המוקמות הוא קבע שיא אישי חדש של 1:57.53 שניות, 3 מאיות השנייה איטי מהקריטריון האולימפי. נוסף לכך, הוא סיים במקום שני במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 54.46 שניות, אחרי אדם מראענה (53.97 שניות) ולפני תומר שוסטר (54.79 שניות).
ביוגרפיה > קריטריון אולימפי

באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, סרביה ב-18 ביוני קבע במשחה ל-200 מטר גב שיא אישי חדש של 1:57.48 דקות ובכך קבע את הקריטריון האולימפי.
שיאים אישיים > בריכה אולימפית

50 מטר גב: 25.11 שניות (2022)
100 מטר גב: 54.56 שניות (2024)
200 מטר גב: 1:57.48 דקות (2024)
שיאים אישיים > בריכת 25 מטר

50 מטר גב: 24.12 שניות (2021)
100 מטר גב: 52.75 שניות (2021)
200 מטר גב: 1:54.74 דקות (2021)
הערות שוליים

↑  אסי ממן, מדליית כסף לדוד גרצ'יק במארסיי, ארד לגורבנקו, באתר ynet, 5 במרץ 2022
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת פריז (2024)  |
| --- | --- | --- |
|  אופניים | איתמר איינהורן • רותם גפינוביץ • תומר זלצמן • מיכאל יעקובלב |  |
|  אתלטיקה | גשאו איילה • גירמה אמרה • בלסינג אפריפה • מאור טיורי • מארו טפרי • לונה צ'מטאי-סלפטר |  |
|  בדמינטון | מישה זילברמן |  |
|  ג'ודו | טוהר בוטבול • מאיה גושן •  רז הרשקו • ים וולצ'ק •   ענבר לניר • שגיא מוקי •  תמנע נלסון-לוי •  פיטר פלצ'יק • גפן פרימו • שירה ראשוני • ברוך שמאילוב • גילי שריר   נבחרת ישראל בג'ודו (טוהר בוטבול • מאיה גושן • רז הרשקו • ים וולצ'ק • ענבר לניר • שגיא מוקי • תמנע נלסון-לוי • פיטר פלצ'יק • גפן פרימו • שירה ראשוני • ברוך שמאילוב • גילי שריר) |  |
|  גלישת גלים | ענת ליליאור |  |
|  התעמלות אמנותית | דריה אטמנוב    נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית (שני בקנוב, דיאנה סברצוב, הדר פרידמן, רומי פריצקי, אופיר שחם) |  |
|  התעמלות מכשירים |  ארטיום דולגופיאט • ליהיא רז |  |
|  טאקוונדו | אבישג סמברג |  |
|  טריאתלון | שחר שגיב |  |
|  ירי תחרותי | סרגיי ריכטר |  |
|  כדורגל | נבחרת ישראל בכדורגל (מוחמד אבו ניל, איתן אזולאי, ניב אליאסי, נועם בן הרוש, עמרי גאנדלמן, שון גולדברג, אוסקר גלוך, אושר דוידה, עדי יונה, אור ישראלוב, סתיו למקין, אלעד מדמון, עומר ניראון, ליאל עבדה, עיליי פיינגולד, איינאו פרדה, רוי רביבו, עידו שחר, דור תורג'מן) |  |
|  סיף | יובל פרייליך |  |
|  שחייה | אביב ברזלי • איתן בן שטרית • דריה גולובטי • אנסטסיה גורבנקו • אלכסיי גליבינסקי • דוד גרצ'יק • מירון חרותי • גל כהן גרומי • דניס לוקטב • אנדראה מורז • אדם מראענה • בר סולובייצ'יק • איילה ספיץ • לאה פולונסקי • רון פולונסקי • תומר פרנקל • מרטין קרטאבי |  |
|  שחייה אומנותית | שלי בובריצקי • אריאל נשיא |  |
|  שחייה במים פתוחים | מתן רודיטי |  |
|  קשתות | רועי דרור • מיכאלה משה |  |
|  רכיבה | אשלי בונד • דניאל בלומן • רובין מוהר • איזבלה רוסקוף |  |
|  שיט | עומר ורד וילנצ'יק • דור זרקה • ניתאי חסון • נועה לסרי • גל צוקרמן •  שרון קנטור •  תום ראובני • שי קקון |  |
יחסי אוקראינה–רוסיה

| יחסי אוקראינה–רוסיה |
| --- | --- |
אוקראינה: רוסיה


אוקראינה: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
603,550: 17,098,242
אוכלוסייה
38,325,793: 144,474,856
תמ"ג (במיליוני דולרים)
178,757: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,664: 13,992
משטר
דמוקרטיה חצי נשיאותית: רפובליקה פדרלית נשיאותית

יחסי אוקראינה–רוסיה (באוקראינית: Українсько-россійські відносини, ברוסית: Российско-украинские отношения) הם כינוי ליחסים הבינלאומיים בין הפדרציה הרוסית לאוקראינה. בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה נותקו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות ואלה נתונות במלחמה נכון להרגע.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן החל מראשית שנות ה-90, בעקבות פירוק ברית המועצות, שרוסיה ואוקראינה היו חלק מהרפובליקות שהרכיבו אותה. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות עברו תקופות של קשרים טובים, וכן תקופות של מתח ואף עוינות גלויה מאז 1991. היחסים בין המדינות הידרדרו בעקבות הסכסוך האוקראיני-רוסי, שהחל ב-2014, והעימות ביניהן גרם לביטול מספר הסכמים וקשרים הכלכליים בין שני הצדדים. ב-24 בפברואר 2022, רוסיה תקפה את אוקראינה ופלשה לשטחה, מה שגרם לאוקראינה לנתק באופן מיידי את כל הקשרים הדיפלומטיים הפורמליים עם רוסיה.
במהלך התקופה בה התקיימו יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, לרוסיה הייתה שגרירות בקייב וקונסוליות בחרקוב, בלבוב ובאודסה, ואילו לאוקראינה הייתה שגרירות במוסקבה וקונסוליות ברוסטוב על הדון, סנט פטרסבורג, יקטרינבורג, טיומן וולדיווסטוק.
רוס של קייב

אוקראינה ורוסיה חולקות היסטוריה ארוכה ומשותפת. אזור אוקראינה המודרנית שימש כליבה של רוס של קייב, ישות פוליטית מרכזית שנחשבת למקור התרבות והציוויליזציה הסלאבית המזרחית. רוס של קייב הייתה ממלכה סלאבית שמרכזה היה בקייב, ומהווה אב קדמון משותף לרוסיה, אוקראינה ובלארוס. בהעיר קייב, בירתה של אוקראינה המודרנית, זכתה לכינוי "אם הערים הרוסיות" או "עריסת הציוויליזציה הרוסית", הודות לתפקידה המרכזי ברוס של קייב – המדינה הסלאבית הראשונה באירופה, שממנה צמחו הן רוסיה והן אוקראינה. בתקופה זו, קייב הייתה מוקד דיפלומטי ותרבותי, ושמרה על קשרים עם אימפריות ועמים אחרים, כגון האימפריה הביזנטית, מה שהשפיע רבות על התרבות, הדת והפוליטיקה של האזור. בשנת 988 אימץ נסיך קייב, "ולדימיר הגדול", את הנצרות האורתודוקסית, אירוע שהשפיע עמוקות על התרבות של שתי המדינות, ועיצב באופן מהותי את מורשתן.
פיצול תחת הכיבוש המונגולי

לאחר התקפה של המונגולים במאה ה-13, רוסיה נשלטה על ידי האימפריה המונגולית ("חאנות הזהב"), מה שגרם לפיצול בשטחי רוסיה ואוקראינה. הדוכסות הגדולה של מוסקבה איחדה את שאריות המחוזות הצפוניים של רוס של קייב, והפכה למדינה רוסית רבת עוצמה. ממלכת גליציה-ווהלין לעומת זאת, עברה לשליטת הדוכסות הגדולה של ליטא, ובסופו של דבר לממלכת פולין-ליטא המאוחדת. בתוך הממלכה, הקוזאקים מזפוריז'יה סירבו לעבור "פולוניזציה" ולאמץ את הזהות הפולנית. הללו התעמתו לעיתים קרובות עם ממשלת האיחוד, אשר הייתה בשליטת האצולה הפולנית. התסיסה בקרב הקוזקים הובילה אותם להתקומם נגד האיחוד ולבקש איחוד עם רוסיה, עמה הם חלקו הרבה מן התרבות, השפה והדת. איחוד זה אכן התרחש לבסוף באופן רשמי בשנת 1654 עם חתימת הסכם פריסלאב.