stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הענק הירוק (סרט, 2008)
מוזיקה

קרייג ארמסטרונג היה הבחירה הראשונה של לטריה להפקת המוזיקה לסרט. ארמסטרונג היה המעבד המוזיקלי של חלק מאלבומי להקת Massive Attack, להקה שלטריה אהב ואף עבד איתה בסרטו "ללא מחסום" מ-2005. בחירתו לתפקיד הפתיעה את חברת מארוול, שלא הכירה את ניסיונו המקצועי בהלחנת אלבומי פסקול, שכן עבודותיו היו מוכרות יותר באירופה. ארמסטרונג, שבתור ילד אהב במיוחד את גיבורי העל "הענק הירוק" ו"הגרין לנטרן", הרגיש חיבור מידי לנושא ואף טען ש"אם היו אומרים לי בתור ילד בן 8 שיום אחד אני אעבוד על הסרט של הענק הירוק - לא הייתי מאמין". אף על פי שהוא הכיר היטב את סדרת הטלוויזיה והקומיקסים, ארמסטרונג לא ראה את הסרט הקודם שנעשה על הענק הירוק בידי אנג לי. הוא החל להלחין את המוזיקה לסרט בביתו בגלאזגו שבסקוטלנד. תחילת העבודה הייתה עבור שלוש סצנות - הענק ובטי במערה, הקרב של הענק ואבומיניישן בסמטה, ואיחודם של ברוס ובטי מחדש. רוב הפסקול הולחן בלוס אנג'לס שבקליפורניה במשך שבועות ספורים. לוחות הזמנים הקצרים גרמו לחוויית ההקלטה להיהפך לאינטנסיבית במיוחד עבור הבמאי והמלחין. הפסקול הסופי הוקלט במשך ארבעה ימים בסוף אפריל 2008 בכנסייה שבאוניברסיטת באסטיר בקנמור, וושינגטון.
גם לענק הירוק וגם לאבומיניישן יש שתי נעימות מרכזיות, המייצגות את צורתם האנושית והמפלצתית. נעימתו של הענק הירוק אייקונית ופשוטה, כמו "מלתעות", עם גליסנדו בסולם דו. נעימתו של באנר היא טרגית יותר באופיה, וכוללת חלקים מהנעימה "האדם הבודד", שהייתה נעימת הפתיחה של סדרת הטלוויזיה המקורית של הענק הירוק. לדמותו של אמיל בלונסקי הייתה נעימה אפלה יותר, אשר הופכת לאינטנסיבית יותר כשהוא משנה צורה. ארמסטרונג שילב בין הנעימות של הדמויות בקרב הסופי ביניהן. בעיניו תהליך הלחנת סצנות הקרב המשותפות היה דומה לתהליך של ריקוד משותף.
הביקורות על הפסקול היו חלוקות. דן גולדווסר מהאתר המקוון Soundtrack.Net תיאר את האלבום כ"בומבסטי ומלא אנרגיה", ואילו מבקר ה"שיקגו טריביון", מייקל פיליפס, תיאר את הפסקול כ"פסקול המשעמם ביותר של השנה".
תקציב והכנסות

הסרט נעשה בתקציב של 150 מיליון דולר. בסוף השבוע הראשון להקרנתו הוא זכה לסכום הכנסות של 55.4 מיליון דולר ב-3,505 תיאטראות ברחבי קנדה וארצות הברית והגיע למקום הראשון ברשימת שוברי הקופות, עם נפילה של כ-60% בשבוע השני. לשם השוואה, הסרט הקודם הכניס כ-62.1 מיליון דולר, אך נפל בכ-70% בשבוע השני להקרנתו. סכום הכנסותיו הכולל עמד על 263,427,551 דולר, מתוכם 134,806,913 דולר בארצות הברית ו-128,620,638 דולר ברחבי העולם. למרות העובדה שעבר את קודמו בסכום ההכנסות אך במעט (אם מחשיבים את הפער בין עלות ההפקה בין שני הסרטים, ההפרש יורד לכמה מיליונים בודדים), הסרט של לטריה נחשב למצליח יותר מבין השניים.
ביקורות

נכון לינואר 2014, אתר הביקורות Rotten Tomatoes נתן לסרט ציון 67 מתוך 100 בהתבסס על 219 ביקורות (146 מתוכן "טריות" ו-73 מתוכן "רקובות"). בין המבקרים שאהדו את הסרט ניתן למנות את טוד מקארתי מן המגזין "וראייטי" אשר ציין ש"מה שנראה בתחילה כהחייאה מחודשת הכי פחות מתבקשת, מתברר כסרט קיץ מהוקצע. הכול הרס וחורבן, שמבוים בצורה אפקטיבית עם ניצוץ של התלהבות ונכתב בחוכמה". לגבי האפקטים הוויזואליים, המשיך מקארתי וציין כי הם אפלים וקודרים, ובשורה אחת עם הישגיו החיוביים". רנה רודריגז מן המגזין "מיאמי הראלד" מריעה לסרט, ש"עושה הרבה דברים ש'הענק' של אנג לי לא עשה - הוא קל יותר לצפייה וקצבי, הוא מצחיק יותר, ומאמץ את סדרת הטלוויזיה משנות ה-70 במקום להתעלם ממנה". מארק ראנר מ"סיאטל טיימס" מציין כי "אתחולו המחודש של הגוליית הירוק הוא שיפור מ'הענק' המגושם של אנג לי כמעט בכל דרך, מלבד העובדה שהענק נראה מעט טוב יותר ממשחקי וידאו ועדיין בקושי מדבר". לו לומניק מה"ניו יורק פוסט" מציין כי מה שנשאר בזיכרונו הוא הקרב המכריע והארוך בין הענק הירוק לאבומיניישן ברחובות ועל גגות העיר הארלם וכן העימות הקודם בין הענק לצבא ארצות הברית, המשתמש בטכנולוגיה מתקדמת כולל תותחי גלי-קול. על כך הוא מוסיף: "הכול מבוים במקצועיות בידי הבמאי לואי לטריה, שנפטר מסיפור הרקע במהלך כותרות הפתיחה של הסרט וסוגר את כל הנושא בתוך 24 דקות, פחות ממה שלקח לגרסה של אנג לי".
מנגד, מבקר הקולנוע רוג'ר איברט לא נמנה עם מעריצי הסרט, בציינו כי "'הענק הירוק' הוא הגרסה האידיאלית של סאגת הענק עבור אלו שחשבו שגרסתו של אנג לי הייתה "דברנית" ומחושבת מדי. אך לא בשבילי. הסרט עוקף את האספקטים המסקרנים של הענק, ומבזבז יותר מדי זמן על סצנות פעולה רועשות ולא-מחושבות". כריסטי למייר מ-"Associated Press" חשבה ש"ההשוואות הבלתי נמנעות ל"איירון מן", שובר הקופות הראשון של מארוול באותו קיץ, משמשות כתזכורת מתמדת למה שחסר בענק – פיקחות ולב. חרף נוכחותו של אדוארד נורטון – שחקן המסוגל להגיע לרמות של רוברט דאוני ג'וניור – אין אנו חשים באמת בקונפליקט הפנימי של ברוס באנר". אנתוני אוליבר סקוט מ"הניו יורק טיימס" טוען ש"'הענק המספק' היה יכול להיות שם מתאים יותר לסרט. ישנם קרבות גדולים ומטלטלים ומעט מחוכמת התרבות הפופולרית, אך מרבית הסרט מכוון לקהל הממוצע. דייוויד אנסן מ"ניוזוויק" כותב על הסרט: "ללטריה יש סגנון, הוא טוב בסצנות פעולה ולהוט לתת לצופים את מלוא ערך כספם בקרבות שוברי עצמות. אולם כשהסרט עוזב את המחוזות הברזילאיים מלאי האווירה, אף דבר בסרט לא נותר איתך: מאוויי הז'אנר המוכרים מדי נמצאים בכל מקום. מי שגונב את הסצנות ונחרט בזיכרון הוא טים בלייק נלסון, שעורך הופעה קומית מבורכת במערכה השלישית כסמואל סטרנס, המדען המתלהב והלא-אתי.
דיאן קיטון

| --- | --- |

 לידה:  5 בינואר 1946 (בת 79) לוס אנג'לס, קליפורניה
 שם לידה:  Diane Hall 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1969 
 עיסוק:  שחקנית, במאית ומפיקה
 מקום לימודים:  קולג' אורנג' קוסט  תיכון סנטה אנה  קולג' סנטה אנה  בית הספר לתאטרון נייברהוד פלייהאוס 
 בן או בת זוג:  וודי אלן  וורן בייטי  אל פצ'ינו 
 צאצאים:  דקסטר קיטון, דיוק קיטון 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר  פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי  פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר
 http://dianekeaton.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
דיאן קיטון, 14 בפברואר 2012
דיאן קיטון (באנגלית: Diane Keaton; נולדה ב-5 בינואר 1946) היא שחקנית, במאית, מפיקת קולנוע, צלמת, סופרת וזמרת אמריקאית זוכת פרס האוסקר. קיטון החלה את הקריירה שלה על הבמה, ואת הופעת הבכורה הקולנועית שלה ערכה ב-1970. תפקידה החשוב הראשון היה גילום דמותה של קיי אדמס בסרט זוכה האוסקר "הסנדק" (1972), אולם הסרטים שעיצבו את ראשית הקריירה הקולנועית שלה היו עם הבמאי והשחקן וודי אלן, החל מ"שחק אותה סם" (1972). שני סרטיה הבאים עם אלן, "ישנוני" (1973) ו"אהבה ומלחמה" (1975), קנו לה שם של שחקנית קומית. שיתוף הפעולה הרביעי בינה לבין אלן, בסרט "הרומן שלי עם אנני" (1977) זיכה אותה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב.
בהמשך שיחקה קיטון במגוון רחב של תפקידים, מחשש שמא ידבק לה טייפקאסט (ליהוק שחקן לאותו סוג של תפקיד) מסוג דמותה ב"הרומן שלי עם אנני". היא נהייתה לשחקנית דרמטית החל מ"מחפשת את מר גודבר" (1977), ואחריו הייתה מועמדת לפרס האוסקר על תפקידה ב"אדומים" (1981) וב"חדרו של מרווין" (1996). כמה מסרטיה המצליחים משנות ה-90 ואילך, כגון "אבי הכלה" (1991), "מועדון האקסיות" (1996) ו"באהבה אין חוקים" (2003), היו קומדיות. סרטיה של קיטון הכניסו במצטבר מעל ל-1.1 מיליארד דולרים בארצות הברית. בנוסף, החל משנות ה-90 החלה קיטון להופיע בסרטי טלוויזיה רבים, וכן לביים ולהפיק סרטי קולנוע.
בנוסף להיותה שחקנית, קיטון גם עוסקת בצילום, במשפטים והיא זמרת חובבת.
ביוגרפיה

נולדה כדיאן הול בלוס אנג'לס שבקליפורניה. היא הבכורה מבין ארבעה ילדים. אביה, ג'ק הול (1921–1990) עבד בהנדסה אזרחית ואמה, דורותי קיטון (1921–2008), עקרת בית וצלמת חובבת. אביה הוא נוצרי קתולי מרקע אירי-אמריקני,  ואמה הגיעה ממשפחה מתודיסטית. קיטון גדלה כמתודיסטית על ידי אמה. שאיפתה הראשונה להיות שחקנית הייתה כשאמה זכתה בתואר "מיס לוס אנג'לס" בתחרות יופי לעקרות בית. קיטון סיפרה שהאופי התיאטרלי של האירוע עודד אותה להיות שחקנית במה. בנוסף אמרה שקתרין הפבורן, אותה העריצה בשל גילום דמויות של נשים חזקות ועצמאיות, הייתה מקור מעורר השראה עבורה.
ב-1964 סיימה את לימודיה התיכוניים בסנטה אנה שבקליפורניה, שם השתתפה בהצגות בית ספר ולמדה משחק ושירה. בין השאר, היא גילמה את דמותה של בלנש דובואה בהצגת בית הספר "חשמלית ושמה תשוקה". בתום לימודיה למדה בקולג' של סנטה אנה ואחר כך למדה בקולג' שבאורנג' קאטנרי, אולם נשרה לאחר שנת לימודים אחת כדי לפתח קריירת משחק במנהטן. שם הצטרפה לאיגוד מקצועי של שחקנים, ושינתה את שם משפחתה לקיטון, שמה של אמה בילדותה. השם דיאן הול כבר היה תפוס על ידי שחקנית אחרת ולכן נאלצה לשנותו. בעיר היא למדה משחק בשיטה ייחודית הנקראת "Meisner technique", טכניקת משחק שהייתה פופולרית בשנות ה-20 על ידי במאי שחקנים מהעיר בשם סאנפורד מייסנר.
ב-1968 קיטון הייתה לממלאת מקום בצוות השחקנים המקורי של המחזמר שיער בברודוויי. היא קיבלה פרסום שלילי על כך שסירבה להופיע על הבמה בעירום, כחלק מן ההצגה. בתום תשעה חודשים של הופעות ב"שיער", נבחנה קיטון לתפקיד בסרטו של וודי אלן, "שחק אותה, סם", ולאחר שכמעט נפסלה בשל גובהה (1.70 מטר), היא קיבלה את התפקיד, התפקיד המשמעותי הראשון שעשתה, כשלאחר מכן החלה להצטלם ל"הסנדק". סרטים אלו יצאו כמעט במקביל בארצות הברית בשנת 1972.
הקריירה > שנות ה-80

לאחר "מנהטן" ב-1979 סיימו וודי אלן וקיטון את שיתוף הפעולה הארוך ביניהם, ושיתוף הפעולה הבא שלהם היה רק בשנת 1993 בסרט "תעלומת רצח במנהטן". ב-1978 פיתחה קיטון מערכת יחסים רומנטית עם וורן בייטי, ושנתיים אחר כך הוא ליהק אותה לתפקיד הראשי לצידו בסרטו "אדומים" (1981). בסרט היא מגלמת את לואיז בראיינט, עיתונאית פמיניסטית, העוזבת את בעלה ב-1917, כדי לעבוד ולחיות עם העיתונאי הרדיקלי ג'ון ריד (וורן בייטי) על רקע מהפכת אוקטובר. הניו יורק טיימס כתב עליה שקיטון הייתה "לא פחות ממדהימה בתור לואיז בראיינט - יפה, אנוכית, מצחיקה ובעלת מוטיבציה. זה התפקיד הטוב ביותר שעשתה נכון להיום". על תפקיד זה קיבלה מועמדות נוספת לפרס האוסקר. בייטי ליהק את קיטון לאחר שראה אותה ב"הרומן שלי עם אנני".
ב-1984 כיכבה קיטון בסרטו של ג'ורג' רוי היל, "המתופפת הקטנה", בו ניסתה לראשונה, ללא הצלחה, את ז'אנר המותחן והפעולה. המבקרים חשבו שהליהוק של קיטון היה שגוי, והסרט נחל כישלון קופתי. בדרמה "גברת סופל" מאותה שנה כיכבה כאשת סוהר בפיטסבורג של ראשית המאה העשרים. שנתיים לאחר מכן כיכבה ב"פשעים שבלב" של הבמאי ברוס ברספורד. אחר כך חזרה לז'אנר שבו הרגישה בנוח, וכיכבה בקומדיה "בייבי בום" (1988), עליה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב.
הקריירה > שנות ה-90

בעשור זה הפרויקטים הקולנועיים של קיטון היו מגוונים. היא שיחקה בסרטי דרמה לצד קומדיות. היא הפיקה וביימה סרטים, וכיכבה גם בסרטי טלוויזיה. היא זכתה לתקופה טובה בתחילת העשור, כשכיכבה בסרט "הסנדק 3" (1990), ושנה אחר כך כיכבה בקומדיה המצליחה "אבי הכלה", שבה גילמה את אמה של הכלה. ב-1993 שבה לככב בסרט מתח-פשע, לאחר כישלון "המתופפת הקטנה". הסרט היה "תעלומת רצח במנהטן", ששילב גם קומדיה בתוכו, ותחת בימויו של שותפה לשעבר, וודי אלן, הייתה קיטון מועמדת לפרס גלובוס הזהב, המועמדות השביעית שלה. שנה אחר כך כיכבה בסרט טלוויזיה בשם "אמיליה ארהרט: הטיסה האחרונה", סרט ביוגרפי על חייה של אמיליה ארהארט, שהייתה האישה הראשונה שחצתה את האוקיינוס האטלנטי במטוס. קיטון גילמה את ארהארט וקיבלה מועמדות לפרס אמי ול"גלובוס הזהב". לאחר מכן כיכבה בשתי הקומדיות המצליחות "אבי הכלה 2" (1995) ושובר הקופות "מועדון האקסיות" (1996). באותה שנה כיכבה במלודרמה "חדרו של מרווין" (1996), עליו הייתה מועמדת לפרס האוסקר כשחקנית ראשית, לראשונה מאז זכייתה ב"הרומן שלי עם אנני", 16 שנים קודם לכן. אחר כך הופיעה הדרמות "מציאות אחרת", "גיבורים בעל כורחם", האהבה מנצחת" ו"אחות אחרת".
קיטון כיכבה גם במספר סרטי טלוויזיה ובהם "שותפים למירוץ" (1992), דרמה פוליטית שנעשתה בסמוך לבחירות לנשיאות ארצות הברית כשקיטון גילמה דמות שאופרה וסורקה כמו הילרי קלינטון, העתידה להיות אשת הנשיא.
את ראשית קריירת הבימוי החלה קיטון בבימוי סרט דוקומנטרי ב-1987. סרטה העלילתי הראשון כבמאית היה סרט הטלוויזיה "הנערה עם האח המשוגע" (1990), בו כיכבה פטרישה ארקט, שהיה באורך של 44 דקות. שנה אחר כך כבר ביימה סרט באורך מלא, "פרח בר", שהיה גם הוא סרט טלוויזיה, בו כיכבה ריס וית'רספון בת ה-14. ב-1995 ביימה את סרט הקולנוע הראשון שלה, "מציאות אחרת", בה כיכבה אנדי מקדואל.
הקריירה > המאה ה-21

בשנת 2000 קיטון ביימה וכיכבה בקומדיה "שיחה ממתינה", שהיה מן ניסיון לא מוצלח לשחזר את הצלחת "מועדון האקסיות". הסרט עסק בשלוש אחיות (קיטון, מג ראיין וליסה קודרו) ובמשברי חייהן. היה זה סרטו האחרון של ולטר מתאו, שגילם את אביהן החולה של שלוש האחיות. הסרט היה לכישלון קופתי והחזיר רק חצי מן ההשקעה בקופות בארצות הברית. שנה אחר כך כיכבה קיטון בקומדיה "משחקי חברה". הסרט, שהתעכב שלוש שנים טרם עד ליציאתו לאקרנים בארצות הברית, היה אחד הכשלונות הקולוסלים שידע הקולנוע האמריקני. למרות אַנְסַמְבְּל מרשים הכולל שחקנים כוורן בייטי, גולדי הון, אנדי מקדואל, צ'רלטון הסטון וקיטון עצמה, הסרט הכניס בקופות בארצות הברית פחות מ-10% מתקציבו (90 מיליון דולר תקציב, 6.7 מיליון דולר הכנסות).
ב-2003 עשתה קאמבק כשכיכבה בקומדיה שוברת הקופות "באהבה אין חוקים", לצד ג'ק ניקולסון, עליו זכתה בפרס "גלובוס הזהב", לשחקנית הקומית\מוזיקלית וקיבלה מועמדות לפרס האוסקר, ובכך הייתה לאחת השחקניות היחידות בהוליווד שקיבלה מועמדות לפרס האוסקר במשך 4 עשורים רצופים.
באותה שנה הייתה למנהלת ההפקה של סרטו האניגמטי של גאס ואן סנט, "אלפנט", שזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 2003. בנוסף קיטון הייתה מנהלת ההפקה של כל ארבעת סרטי הטלוויזיה בו כיכבה בעשור זה: "הנזירה מריה מסבירה הכל", "דרכים מצטלבות", "על קרח דק" ו"Surrender Dorothy". בנוסף היא ביימה כמה פרקים בסדרת הטלוויזיה "פסדינה" (2001), בה גם שימשה כמנהלת הפקה.
בשנת 2016 דיבבה את דמותה של אימו של דורי בסרט האנימציה "מוצאים את דורי" של חברת וולט דיסני ופיקסאר, סרט ההמשך לסרט האנימציה הממחושב של פיקסאר "מוצאים את נמו" מ-2003. הסרט זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית, והרוויח למעלה ממיליארד דולר ברחבי העולם, הסרט השני של פיקסאר שחצה את הסכום הזה אחרי צעצוע של סיפור 3 (2010). פרויקט נוסף בו קיטון חלק ב-2016, הייתה סדרת הטלוויזיה של HBO "האפיפיור הצעיר", בו היא מגלמת את מרי, נזירה שגידלה את האפיפיור שנבחר לאחרונה (ג'וד לאו) והופכת להיות מזכירתו האישית בוותיקן. המיני-סדרה קיבלה שתי מועמדויות לטקס פרסי האמי לבידור בפריים טיים ה-69 ובכך והפכה לסדרת הטלוויזיה האיטלקית הראשונה שהייתה מועמדת לפרס אמי.
בשנת 2017 הופיעה קיטון לצד ברנדן גליסון בסרט הדרמה-קומי "המפסטד שלי". מבוסס על חייו של הארי האלוז, הוא מתאר את סיפורה של אלמנה אמריקאית (קיטון) שעוזרת לאדם מקומי להגן על בית הצריף שלו ואת אורח חיו שהוא מנהל בהמפסטד הית' במשך 17 שנים. בעת שחרור הסרט לאקרנים, הוא קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים, שלא התרשמו מ"סיפורו הבינוני העמוק" של הסרט, אך בכל זאת הפך להצלחה מסחרית מזערית. הפרויקט היחיד של קיטון משנת 2018 היה "מועדון הספר הטוב", בו היא, ג'יין פונדה, קנדיס ברגן ומרי סטינבורגן מגלמות ארבע חברות שקראו את "חמישים גוונים של אפור", כחלק ממועדון הספר החודשי שלהם, ובעקבות זה הן מתחילות לשנות את האופן בו הן מנהלות את מערכות היחסים שלהן. הקומדיה הרומנטית זכתה לביקורות מעורבות של מבקרים, שחשו ש"מועדון הספר הטוב" רק "מתעלה לסירוגין לרמת הקאסט הוותיקה המרשימה", אך עם רווח עולמי של מעל 91 מיליון דולר הפך להצלחה המסחרית הגדולה ביותר של קיטון בתפקיד שאינו דיבוב מאז "באהבה אין חוקים" ב-2003.
פילמוגרפיה > קולנוע

מאהבים וזרים אחרים (1970)
הסנדק (1972)
שחק אותה, סם (1972)
ישנוני (1973)
הסנדק 2 (1974)
אהבה ומלחמה (1975)
אני אעשה, אני אעשה ... לעת עתה (1976)
נוכלים בחוג הנוצץ (1976)
הרומן שלי עם אנני (1977)
מחפשת את מר גודבר (1977)
רגשות (1978)
מנהטן (1979)
אדומים (1981)
ימים אחרונים של אהבה (1982)
המתופפת הקטנה (1984)
גברת סופל (1984)
פשעים שבלב (1986)
ימי הרדיו (1987)
בייבי בום (1987)
אם במבחן (1988)
האחיות לימן (1990)
הסנדק 3 (1990)
אבי הכלה (1991)
לרוץ עם בני זוג (1992, סרט טלוויזיה)
תעלומת רצח במנהטן (1993)
תראו מי מדבר עכשיו (1993) - דיבוב
אמיליה ארהרט: הטיסה האחרונה (1994, סרט טלוויזיה)
אבי הכלה 2 (1995)
מועדון האקסיות (1996)
חדרו של מרווין (1996)
האהבה מנצחת (1997)
אורות הצפון (1997, סרט טלוויזיה)
יותר מאהבה (1999)
שיחה ממתינה (2000)
משחקי חברה (2001)
הנזירה מריה מסבירה הכל (2001, סרט טלוויזיה)
דרכים מצטלבות (2002, סרט טלוויזיה)
באהבה אין חוקים (אנ')‏ (2003)
על קרח דק (2003, סרט טלוויזיה)
עד שהמשפחה תפריד בינינו (2005)
אמרתי לך! (2007)
הרוס על אמא (2007)
לא דופקות חשבון (2008)
אמא כפייתית (2008)
קשה על הבוקר (2010)
עצם העניין (2012)
החתונה הגדולה (2013)
ככה זה עובד (2014)
ניו יורק סיפור אהבה (2014)
כולם אוהבים את הקופרס (2015)
מוצאים את דורי (2016) - דיבוב
המפסטד שלי (2017)
מועדון הספר הטוב (2018)
מעודדות הזהב (2019)
אהבות, חתונות ואסונות אחרים (2020)
פעמיים ריטה (2022) - גם מפיקה
אולי חתונה (2023)
מועדון הספר הטוב: הפרק הבא (2023)
Artist in Residence‏ (TBA)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

אהבה בסגנון אמריקאי (1970)
גלריית לילה (1970)
ה-FBI‏ (1971)
מאניקס (1971)
האפיפיור הצעיר (2016)
לא רעב ולא אוהב (2019) - דיבוב
רוג'ר סטון

| --- | --- |

סטון, 2019
 לידה:  27 באוגוסט 1952 (בן 72) נורוולק, קונטיקט, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון
 עיסוק:  יועץ פוליטי, לוביסט
 מעסיק:  Office of Economic Opportunity, Black, Manafort, Stone and Kelly 
 מפלגה:  המפלגה הרפובליקנית, המפלגה הליברטריאנית (2012-2015)
 בת זוג:  אנה ויסץ' (1974–1990)   נידיה ברטרן (1992-הווה)
 מספר צאצאים:  1
 stonezone.com
 
רוג'ר ג'ייסון סטון (באנגלית: Roger Jason Stone; נולד ב-27 באוגוסט 1952) הוא יועץ פוליטי ולוביסט שמרן אמריקאי.
מאז 1970, עובד סטון על קמפיינים של פוליטיקאים רפובליקנים, כולל ריצ'רד ניקסון, רונלד רייגן, ג'ק קמפ, בוב דול, ג'ורג 'בוש, ודונלד טראמפ. בנוסף משמש סטון כלוביסט פוליטי. בשנת 1980 הוא ייסד יחד עם פול מנפורט וצ'ארלס ר' בלאק את משרד יחסי הציבור והייעוץ הפוליטי שלהם. החברה הפכה במהלך שנות השמונים לחברת לובינג מובילה תוך קשרים הדוקים עם הבית הלבן וחברות תאגידים גדולות ואף ממשלות זרות.
ביוגרפיה

סטון נולד בנורוולק שבקונטיקט לאל גלוריה רוז ולרוג'ר ג'יי סטון. אמו הייתה נשיאת בית ספר, ואביו היה קודח בארות ולאחר מכן ראש מחלקת כבאות. הוא תיאר את משפחתו כקתולים ממעמד הביניים, צווארון כחול.
סטון אמר כי ככבר תלמיד בית ספר יסודי בשנת 1960, הוא פרץ לפוליטיקה כדי לקדם את הקמפיין לנשיאות של ג'ון פ. קנדי: "אני זוכר שעברתי בקפיטריה ואמרתי לכל ילד שניקסון בעד בית הספר בשבתות... זה היה הטריק הפוליטי הראשון שלי."
קריירה

הקריירה הפוליטית של סטון החלה בקמפיין הנשיאות של ריצ'רד ניקסון בשנת 1972, עם פעילויות דוגמת תרומת כסף. הוא גם שכר מרגל שיעדכן מהנעשה בקמפיין של יוברט האמפרי.
לאחר שניקסון ניצח בבחירות לנשיאות ב-1972, סטון עבד עבור הממשל במשרד ההזדמנויות הכלכליות. לאחר שהתפטר ניקסון, סטון החל לעבוד אצל בוב דול, אך מאוחר יותר פוטר לאחר שתואר כ"טריקיסט מלוכלך". סטון טוען שמעולם לא עשה דבר בלתי חוקי במהלך פרשת ווטרגייט.
בשנת 1976 עבד בקמפיין של רונלד רייגן בקמפיין לנשיאות ארצות הברית.
סטון המשיך לשמש אסטרטג ראשי לקמפיין של תומאס קין למושל ניו ג'רזי ב-1981 ולמסע הבחירה שלו מחדש בשנת 1985. בהמשך שנות השמונים ייצג דיקטטורים בעלי שם עולמי דוגמת מובוטו ססה סקו ופרדיננד מרקוס וגם החל לייצג שורה של לקוחות וארגונים רבי עוצמה דוגמת News Corp, רופרט מרדוק ודונלד טראמפ. בשנים 1987 ו-1988 שימש סטון כיועץ בכיר לקמפיין הנשיאותי של ג'ק קמפ.
בשנת 1995 היה סטון נשיא הקמפיין של הסנאטור הרפובליקני ארלן ספקטר למועמדותו מטעם המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ב-1996. סטון היה במשך שנים רבות לוביסט עבור דונלד טראמפ מטעם עסק הקזינו שלו וגם היה מעורב בהתנגדות להימורים מורחבים בקזינו במדינת ניו יורק, עמדה שהביאה אותו לסכסוך עם המושל ג'ורג' פטאקי.
בשנת 2000 שימש סטון כמנהל הקמפיין של דונלד טראמפ לנשיאות מטעם המפלגה הרפורמיסטית האמריקאית. סטון גויס בהמשך אותה השנה על ידי ג'יימס בייקר כדי לסייע ביחסי ציבור במהלך הספירה המחודשת בבחירות 2000 בפלורידה.
במהלך מסע הבחירות לנשיאות בשנת 2004 שימש סטון כיועץ לאל שרפטון, מועמד לפריימריז הדמוקרטיים.
ביוני 2012 ניהל סטון את הקמפיין של מושל ניו מקסיקו לשעבר והמועמד לנשיאות מטעם המפלגה הליברטריאנית גארי ג'ונסון.
סטון שימש כיועץ לקמפיין הנשיאותי של דונלד טראמפ בשנת 2016. הוא עזב את הקמפיין ב-8 באוגוסט 2015, על רקע מחלוקות עם טראמפ, כאשר סטון טען שהוא עזב וטראמפ טען כי סטון פוטר. אף על פי כן, סטון עדיין תמך בטראמפ. במהלך הקמפיין, נאסר על סטון להופיע ב-CNN וב-MSNBC לאחר שפרסם סדרה של פוסטים פוגעניים בטוויטר המזלזלים באישים בטלוויזיה. בפברואר 2016, הדויעה ה-CNN כי היא לא תזמין עוד את סטון להופיע ברשת שלה, ו-MSNBC הלכה בעקבותיה, ואישרה זאת באפריל 2016.
אשומים ומעצר

ב-25 בינואר 2019 נעצר סטון בביתו בפורט לודרדייל, פלורידה, לאחר חקירת היועץ המיוחד רוברט מולר, והואשם בכתב אישום בעבירות של הטרדת עדים, שיבוש מהלכי משפט והצהרות כוזבות בפני הקונגרס. בית משפט הפדרלי גזר על סטון ב-20 בפברואר 2020 יותר משלוש שנות מאסר זאת אחרי שהורשע בעבירות הקשורות לחקירת המעורבות הרוסית בבחירות לנשיאות ב-2016, כולל מתן עדות שקר לקונגרס.
השופטת איימי ברמן ג'קסון סירבה לבקשת ההגנה שלא לשלוח למאסר את הפעיל הרפובליקני הוותיק, ואמרה במהלך הדיון הממושך כי מעשיו התוקפניים ושקריו הם "איום על הדמוקרטיה שלנו".
השופטת אמרה כי הוא "ידע בדיוק מה הוא עושה" כשפרסם בשנה שעברה ברשתות החברתיות תמונה עם כוונת של רובה מעל ראשה. "הנאשם היה מעורב בהתנהגות מאיימת ומפחידה ביחס לבית המשפט", אמרה. "זה בלתי נסבל למערכת הצדק". ב-10 ביולי 2020, מספר ימים לפני שסטון היה אמור להיכנס לכלא, ביטל הנשיא טראמפ את עונשו.
באפריל 2021 הגיש משרד המשפטים תביעה אזרחית נגד סטון ואשתו בסך 2 מיליון דולר מיסים שלכאורה לא שולמו, בטענה שהם השתמשו בגוף מסחרי כדי להגן על הכנסותיהם ולממן את הוצאותיהם האישיות.
במדיה

"תביא לי את רוג'ר סטון" הוא סרט תיעודי אמריקאי משנת 2017. הסרט חוקר את חייו ואת הקריירה של רוג'ר סטון. הסרט יצא לאור על ידי נטפליקס ב-12 במאי 2017.
הערות שוליים

↑  Pat Choate, Agents of influence, New York : Simon & Schuster, 1991, ISBN 978-0-671-74339-0
↑  Edsall, Thomas B. (1985-04-07). "Partners in Political PR Firm Typify Republican New Breed". Washington Post (באנגלית אמריקאית). ISSN 0190-8286. נבדק ב-2021-05-01.
↑  Segal, David (2007-08-25). "Mover, Shaker, And Cranky Caller?" (באנגלית אמריקאית). ISSN 0190-8286. נבדק ב-2021-05-01.
↑  Kenneth P. Vogel, Paul Manafort’s Wild and Lucrative Philippine Adventure, POLITICO Magazine (באנגלית)
↑  The Right Stuff, web.archive.org, ‏2004-12-09
↑  Ben Schreckinger, Trump's debate 'dirty trickster', POLITICO (באנגלית)
↑  Louis Nelson, Ex-adviser Roger Stone: I still believe in Trump, POLITICO (באנגלית)
↑  Former Trump Advisor Roger Stone: 'Trump's Going To Be The Next President', www.wbur.org (באנגלית)
↑  Erik Wemple, Opinion | CNN bans Trump supporter Roger Stone after nasty, bigoted tweets, Washington Post (באנגלית אמריקאית)
↑  Eric Hananoki, MSNBC Confirms That Trump Ally Roger Stone Has Been Banned From The Network, Media Matters for America (באנגלית)
↑  "Trump Ally Roger Stone Arrested in Florida as Part of Special Counsel Probe". Bloomberg.com (באנגלית). 2019-01-25. נבדק ב-2021-05-01.
↑  למרות הלחץ של טראמפ, מקורבו רוג'ר סטון נשלח ל-3 שנות מאסר, באתר וואלה, 20 בפברואר 2020
↑   "הוא סבל מספיק": טראמפ ביטל את עונש המאסר של מקורבו רוג'ר סטון, באתר הארץ, 11 ביולי 2020
↑  תביעה בארה"ב: בן בריתו של טראמפ, רוג'ר סטון, חייב 2 מיליון דולר במסים, באתר כלכליסט, 17 באפריל 2021
↑  Ian Mohr, Roger Stone Netflix doc to premiere at Tribeca Film Fest, Page Six, ‏2017-03-29 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1204595712  ISNI: 0000 0000 4662 5605  LCCN: no99020480  VIAF: 46393447   WorldCat (עם VIAF): 46393447
משמרות כהונה

ערך זה עוסק במשמרות הכהונה בבית המקדש. אם התכוונתם לספר בשם זה, ראו .
| --- | --- |
 מקרא:  דברים, י"ח, ו'–ח'; דברי הימים א', כ"ד
 משנה תורה:  ספר עבודה, הלכות כלי המקדש והעובדין בו, פרק ד'
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה ל"ו ספר החינוך, מצווה תק"ט
 
משמרות כהונה היו קבוצות של כוהנים, אשר על פי ספר דברי הימים עבדו בבית המקדש בתורנות שבועית, וכל אחת מקבוצות אלה נקראה "משמרת". כל בני המשמרת היו בני משפחה אחת והתגוררו ביחד באחת מערי ארץ ישראל.
סדר החלוקה למשמרות

חלוקת הכהנים ל-24 קבוצות עבודה, על פי בתי אבות, נזכרת לראשונה בתנ"ך בספר דברי הימים. על פי המדרש, חלוקה זו נעשתה לראשונה על ידי משה במשכן, אשר פעל כך במצוות האל. על פי התלמוד, בימי משה החלוקה הייתה ל-8 קבוצות בלבד: ”אמר רב חמא בר גוריא, אמר רב: משה תיקן להם לישראל שמונה משמרות, ארבע מאלעזר וארבע מאיתמר. בא שמואל והעמידן על שש עשרה, בא דוד והעמידן על עשרים וארבעה” (תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף כ"ז, עמוד א'). משה רבנו חילק את הכהנים לשמונה קבוצות, ארבע קבוצות של כהנים מבני אלעזר בן אהרן, וארבע קבוצות מבני איתמר בן אהרן. כל קבוצה כזאת נקראת "משמרת". שמואל הנביא חילק כל אחת מהן לשתים וכך נוצרו שש עשרה משמרות, ואחריו דוד המלך חילק את שמונת משפחות בני אלעזר לשש עשרה ונהיו סך הכל עשרים וארבע משמרות. חלוקות נוספות אלו היו צורך השעה עקב הריבוי הטבעי בעם, ובמקביל בכהנים.
סדר החלוקה למשמרות > כלוח שנה

בתלמוד ירושלמי, מסכת שקלים,  פרק ה', הלכה ג' הוזכר שהיו מציינים את התאריך בחותמות לנסכים על ידי המשמר השבועי. אנשי כת קומראן גם ציינו במגילות רבות את לוח השנה שלהם בהתאמה למחזור המשמרות.
עבודת המשמר

משמרות הכהונה היו מתחלפות מידי שבת בצהריים. העבודות שהיה על המשמר לבצע בשבוע שנקבע לו, היו כדלקמן:
הקרבת כל קרבנות הציבור והיחיד.
תרומת הדשן.
הדלקת המנורה.
הקטרת קטורת הסמים.
כל שאר העבודות שהיו מבוצעות בבית המקדש מדי יום ביומו.
עבודת המשמר > בתי אב

כל משמר היה מחולק לשבעה בתי אב, שכל אחד שירת ביום אחר. בתפקיד ראש בית אב נשא אחד מזקני וחשובי אותו בית אב, ראש בית האב היה מבֵין אלה שהלכו לצידו של הכהן הגדול, יחד עם הסגן, ולקחו חלק בפעולות טקסיות כמו הוצאת הגורלות, ניחום אבלים ועוד. במסכת תמיד מסופר שמפתחות העזרה היו בידי זקני בית האב.
עבודת המשמר > העבודה בשלושת הרגלים

בשלושת הרגלים באו לעבודה בבית המקדש כל משמרות הכהונה יחדיו. המשמר שתורנותו חלה בשבוע זה, ביצע את כל העבודות שהיה צריך לבצען באותו שבוע, גם אלמלא היה חל בו הרגל, כולל הקרבת נדרים ונדבות שהובאו לבית המקדש שלא לצורך הרגל. לעומת זאת כל העבודות הקשורות ברגל, כגון מוספי החג, ואף קורבנות שהובאו על ידי אנשים פרטיים לכבוד הרגל, כגון עולת ראייה ושלמי חגיגה, הוקרבו על ידי שאר כל המשמרות. בהתאם לכך, קיבל המשמר שתורנותו חלה באותו שבוע, את מתנות הכהונה של הקרבנות אותם הקריב, ואילו שאר המתנות ניתנו לכל המשמרות. יוצא מן הכלל הוא לחם הפנים, שאת העבודות הקשורות בו, ביצע המשמר התורן באותו השבוע, אך הוא נאכל על ידי כל המשמרות.