stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
World Wide Web
אופן הפעולה של WWW > סטנדרטים

מגוון אספקטים של ה-WWW, האינטרנט, המחשב ותקשורת הנתונים מוגדרים על ידי סטנדרטים המגדירים את אופן הפעולה הטכני שלהם. רבים מהסטנדרטים המקובלים נוצרו על ידי World Wide Web Consortium ‏(W3C) שבראשו עומד טים ברנרס-לי, אולם חלק מן הסטנדרטים הוגדרו על ידי ארגונים אחרים כדוגמת Internet Engineering Task Force.
בין הסטנדרטים המרכזיים ב-WWW המוגדרים ומפורסמים ליצירת מסמכים:
HTML ו-XHTML – המלצות לשפות תגיות שאותה מגדיר ה-W3C. שפות תגיות אלו מגדירות את המבנה של מסמך וכיצד על הדפדפן לפרש אותו להצגת מסמך היפרטקסט למשתמש.
גליונות עיצוב – גליונות עיצוב מגדירים את העיצוב של מסמך. התקן המרכזי להגדרת גליונות עיצוב הוא CSS שהוגדר על ידי ה-W3C.
ECMAScript – סטנדרטים לסקריפטים, בדרך כלל JavaScript שאותם מגדיר ארגון Ecma International.
Document Object Model – מוגדר על ידי ארגון W3C.
נוסף אל אלו קיימים פרוטוקולים המגדירים את הטכנולוגיות החיוניות לתקשורת ב-WWW, אלו כוללים בין היתר:
Uniform Resource Identifier ‏(URI) – מערכת אוניברסלית המאפשרת הפניה למשאבים ב-WWW, כדוגמת מסמכי היפרטקסט ותמונות.
HyperText Transfer Protocol ‏(HTTP) – פרוטוקול המגדיר את ההתקשרות בין הדפדפן לשרת וכיצד הם מזהים זה את זה.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530225905171  BNE: XX4576804  BnF: cb13319953j (data)  GND: 4363898-3  LCCN: sh95000541  LNB: 000054384  NARA: 10644635  NKC: ph117165 
תחנת העבודה ששימשה את טים ברנרס-לי ב-CERN, והיוותה את שרת הרשת הראשון
רודיון מרקוביץ'

| --- | --- |
רודיון מרקוביץ', בציור מאת שאנדור מוהי
רודיון מרקוביץ', בציור מאת שאנדור מוהי
 לידה:  15 ביולי 1884 קישגרצה (גרצה מיקה), ארץ האואש, טרנסילבניה, ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  27 באוגוסט 1948 (בגיל 64) טימישוארה, רומניה (הרפובליקה העממית הרומנית) 
 שם לידה:  יאקאב מרקוביץ'
 מדינה:  הונגריה, רומניה 
 לאום:  יהודי
 שם עט:  Markovits Rodion 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 שפות היצירה:  הונגרית
 סוגה:  ספר זיכרונות, עיון, רפורטז'ה 
 זרם ספרותי:  ספרות מודרניסטית 
 
רודיון מרקוביץ' (בהונגרית: Markovits Rodion, שמו בלידה – יאקאב מרקוביץ' – Markovits Jakab; ‏15 ביולי 1884, קישגרצה (ברומנית: גרצה מיקה) – 27 באוגוסט 1948, טימישוארה) היה סופר ועיתונאי יהודי-הונגרי מטרנסילבניה, שפעל אחרי 1918 ברומניה. אחד הנציגים המוקדמים של הספרות ההונגרית המודרניסטית בטרנסילבניה ובאנאט. התפרסם בעולם בספר שלו בסגנון רפורטאז'ה מורחבת "הגרניזון מסיביר" (1927–1928) שבו ליקט כתבות על חוויותיו מימי מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה. נודע גם בתרומתו לעיתונות הפוליטית והתרבותית בהונגרית בטרנסילבניה. למרקוביץ', אזרח רומני החל משנת 1920 (בעקבות איחוד טרנסילבניה עם ממלכת רומניה), הייתה זיקה לקהילה ההונגרית ולזו היהודית במולדתו, והיה שותף, אם כי צדדי, לקבוצת האמנים שמסביב המגזין "מא" (Ma – עכשיו) ולחוג הסופרים "ארדאיי הליקון" (Erdélyi Helikon). מרקוביץ' היה עורך דין בהכשרתו.
רודיון מרקוביץ' נחשב בעיני בני תקופתו לאקסצנטרי, ובעיני כמה מעמיתיו היה סופר מינורי ושולי. הוא הצטיין בנטיותיו השמאליות, שהתגבשו בעת המגע שלו עם הבולשביזם אך התמתנו בעשורים האחרונים של חייו. אף על פי שהמשיך לפרסם עד לשנות ה-40 של המאה ה-20 וכתב שלד של רומן בשם Aranyvonat ("רכבת הזהב"), יצירותיו לא יכלו להגיע להצלחה של "הגרניזון מסיביר". ביתו האחרון היה העיר טימישוארה, בירת חבל באנאט, שבה עבד בשירותם של עיתונים רומנים והונגרים, ובסופו של דבר היה לפעיל של "ברית העם ההונגרי" MNSz.
קורות חיים > שנות ילדותו וצעירותו ומלחמת העולם הראשונה

מבחינה תרבותית ואתנית השתייך מרקוביץ' ליהדות הונגריה, ומבחינה חברתית למעמד הנמוך.
הוא היה יהודי מתבולל שראה את עצמו הונגרי אך לא נרתע מזיקתו לתרבות היהודית החילונית והסתייג מהמתבוללים הקיצונים.
ההיסטוריון אטילה גידו העריך כי מרקוביץ' נמנה עם זאת עם היהודים הבולטים ביותר בקידום מבפנים של התרבות ההונגרית העירונית בטרנסילבניה.
יישוב הולדתו היה קיש-גרצה (Kisgérce), ברומנית גרצה מיקה (Gherța Mică), שהוא חלק מהאזור האתנוגרפי חבל אואש, בקצה הצפוני של טרנסילבניה, שהייתה אז שייכת לממלכת הונגריה כחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. הכפר, שהיה מאוכלס בעיקר ברומנים, שוכן על גדות הנהר טור.
הורי הסופר היו יוז'ף מרקבויץ', בוגר ישיבת פרשבורג, סוחר ומתווך אדמות, ואווה לבית שטיינר. סבו מצד האב, יעקב מרקוביץ' שנולד באזור מישקולץ, למד בישיבה בסאין (סינרוואראליה), והתיישב בכפר גרצה מיקה, שבה התחתן עם בת של המשפחה היהודית היחידה.
אלו היו יהודים שעסקו בחקלאות ובגידול בקר. כפי שסיפר רודיון מרקוביץ' בשנת 1929 במאמר בעיתון "קלטי אוישאג" בחגים היו נוסעים להתפלל בבתי הכנסת בהלמאו, טורץ או לקינצה, שבהם כיהנו רבנים. בשנים שבהן לא היה בכפר בית קברות יהודי נקברו בני המשפחה קבורת ישראל בבית העלמין בהלמאו. אמו של הסופר, נצר למשפחת רבנים ודיינים, נולדה בכפר סאמושסג (כיום בהונגריה) והייתה אישה שוחרת ספרות ותרבות. בן דוד שלה, רב אייזיק היה רבה הראשי של יהודי הומונה בסלובקיה של ימינו.
מרקוביץ' בילה את ילדותו בעיר סאטו מארה (בהונגרית – סטמר נמטי), המרכז העירוני העיקרי של האזור, ולמד בה בבית ספר קתולי ואחר כך במכללה הקלוויניסטית קלצ'יי.
אחר כך נסע ללמוד משפטים באוניברסיטת בודפשט. אולם משקל גדול יותר בחייו היה לשאיפתו להיות סופר ועיתונאי בתחום התרבות וברוח זו פרסם בעיתונים שמאליים וסטיריים כמו "פידיבוס" (Fidibusz), "נפסאווה" (Népszava – דבר העם), "פיגטלן" (Független – "העצמאי"), "איפיו ארק" (Ifjú Erők – כוחות צעירים), "קורבאץ'" (Korbács – השוט), "סטמר אש וידקה" (Szatmár és Vidéke – סאטו מארה והסביבה), מדיאראורסאג (Magyarország – הונגריה) של מרטון לובאסי. בתום לימודיו עבד כעורך דין.
כדברי ההיסטוריון הרומני קורנל אונגוריאנו מלחמת העולם הראשונה היה "ההרפתקה העיתונאית הגדולה הראשונה" של מרקוביץ'.
הוא גויס לצבא האוסטרו-הונגרי חודשים אחדים אחרי פרוץ המלחמה. בתחילת שנת 1915 נשלח עם גדוד הרגלים 12 של הצבא המלכותי ההונגרי אל החזית המזרחית ונלקח בשבי על ידי חיילים רוסים בקיץ 1916. האירוע קרה לדבריו בשיאה של מתקפת ברוסילוב. טור השבויים ההונגרים, שבתוכם רבים מן הגדוד 12, קיבל פקודה לצעוד אל מחנה המעבר בדרניציה, על יד קייב אחר כך הוסע ברכבת אל קינשמה ועל סירות אל מקרבו. כעבור זמן נודע להם שיעדם הסופי הוא סיביר ואכן הוסעו לגדות הנהר אוסורי, על יד הגבול בין רוסיה לסין.
קורות חיים > מלחמת האזרחים

מרקוביץ' בילה את שבע השנים הבאות של חייו בסיביר וב"מזרח הרחוק" הרוסי, תחילה בשבוי מלחמה כעובד ארעי נע ונד.
הוא הוחזק בהתחלה במחנה השבויים קרסנאיה רצ'קה, שבו הקים עיתון בשביל השבויים ההונגרים "Szibériai Újság" (סיבריאי אוישאג – עיתון סיבירי).במחנה נודע לשבויים מאוסטרו-הונגריה על מהפכת פברואר 1917 ועוד לפני אוקטובר אותה שנה התחילו להתארגן בסיעות פוליטיות או לאומיות תוך כדי זריעת אי סדר. חופשיים באופן רשמי, השבויים הושארו להסתדר לבד. אחרי פריצת מלחמת האזרחים הרוסית, הם רכשו רכבת ונסעו בה לסמארה, עברו דרך יחידות בולשביקיות ולגיונרים צ'כוסלובקים, ולבסוף המלחמה הדפה אותם בחזרה לסיביר. כמה הונגרים עזבו את השיירה כדי להצטרף ל"בולשביקים.
מרקוביץ' הוחזק במחנה בודד ומאולתר על יד קרסנויארסק, שתנאי המחיה בו הידרדרו תוך כדי האנרכיה שהשתלטה עליו. השבויים האוסטרו-הונגרים במקום היו עדים למרד של חיילים רוסים מן הגדוד 30 שדוכא באכזריות על ידי הצבא הלבן שהוציא להורג את כל המורדים שנשקם פורק וגם לרציחתם של מספר הונגרים שנחשדו בסיוע למורדים. לפי סיפורו של מרקוביץ', תושבי המחנה נקמו וירו בחיילים בנסיגה של הצבא הלבן של אלכסנדר קולצ'ק ולכדו כ-8,000 מתוכם. פעולה אחרונה זו הביאה להתפרצות של מגפת טיפוס הבהרות במחנה.
מרקוביץ' שרד והצטרף לבסוף לצבא האדום. הוא הפך במסגרתו לקומיסר פוליטי חטיבתי. מרקוביץ' סיפר, לא ידוע באיזו מידה של דיוק היסטורי, כי התנדב לעזור למשטר הקומוניסטי בהובלות פחם וכתגמול קיבל רשות לשוב למולדתו – דרך המדינות הבלטיות, פרוסיה המזרחית ופולין.
קורות חיים > חזרתו לטרנסילבניה

בהגיעו לטרנסילבניה, מצא כי בעקבות חוזי השלום שהיא הפכה לחלק ממלכת רומניה. החליט להתיישב בסאטו מארה, ופתח בה משרד עריכת דין. כמו כן חידש את פעילותו העיתונאית כעורך של היומון ההונגרי "סאמוש" (Szamos, שהוא שמו ההונגרי של הנהר סומש) וככתב בעיר קלוז' מטעם העיתון "קלטי אוישאג" (עיתון המזרח – Keleti Ujság).
חזר לכתוב סיפורים שנקבצו בקובץ "Ismét találkoztam Balthazárral" (שוב פגשתי את בלטזר) שפורסם ב-1925.
לפי תיאורו של אונבוריאנו, נשאר מרקוביץ' תומך ברעיונות הלניניזם. בדומה לאינטלקטואלים רבים במערב – כדוגמת אנדרה מאלרו, הרברט ג'ורג' ולס, פאנאיט איסטרטי, ג'ורג' ברנרד שו אנדרה ז'יד ואחרים, התלהב להתגייס מרקוביץ' בשנות ה-1920 המוקדמות לטובת האשליות האוטופיות של הקומוניזם.
באמצע שנות ה-1920 יצר מגעים עם מגזין האמנות הסוציאליסטי "מא" שהופיע בשפה ההונגרית בווינה בעריכתו של לאיוש קאשאק וסופרים שמאלנים אחרים שהתנגדו למשטר של הורטי בהונגריה המגזין "מא" שדגל בקונסטרוקטיביזם הקיבוצי גלה לווינה אחרי הדחת המשטר הקומוניסטי של בלה קון בהונגריה והתגברות "הטרור הלבן". מרקוביץ' פעל לצידה של קבוצת אקדמאים בעלי דעות שמאליות וקוסמופוליטיות מקרב האוונגרד ההונגרי והרומני, כמו אאורל בוטיאנו, אנדרה קארוי, רוברט רייטר ויוליוס פודליפני. פרט למגזין "מא" היה החוג שלהם בקשר גם עם הירחון הרומני "קונטימפוראנול".
המשך פעילותו הספרותית > פרסום "הגרניזון בסיביר" בעולם

"הגרניזון מסיביר" פורסם בפיליטון ב"קלטי אוישאג" במהלך שנת 1927. בשנה הבאה הוצא לאור בשני כרכים. הם משכו את תשומת לבו של לאיוש הטוואני שתרגם אותם לגרמנית עבור פוסישן צייטונג ומאוחר יותר עבור ההוצאה לאור אולשטיין. ב-1929 הוראס ליווריכט פרסם גרסה אנגלית מאת ג'ורג' הלאס ומהדורתו הראשונה אזלה תוך חדשים ספורים. ב-1930 הופיע גם תרגום לצרפתית בהוצאה לאור "פאבו".
לפני 1933 תורגם הספר לעוד 12 שפות, כולל באסיה ובדרום אמריקה. לפי היסטוריון איוואן סנדרס, לפרק זמן מסוים, הפך מרקוביץ' ל"סופר הטרנסילבני הידוע בעולם" וכפי שציינו המבקרים "הגרניזון מסיביר" היווה ציון דרך בהתפתחות הספרות ההונגרית בטרנסילבניה, אף על פי שהנשוא והתכנים של הספר לא עלו ממש בקנה אחד עם יעדי המועדונים הספרותיים שפעלו בטרנסילבניה.
בהקשר הרחב של הספרות ההונגרית בין שתי מלחמות העולם היו לכתיבתו של מרקוביץ' מקבילות לספרות המלחמה של גזה גיוני, אלאדאר קונץ, מאטה זאלקה ולאיוש זילאהי. לדעתו של אונגוריאנו, היו למרקוביץ' קשרים אמיצים עם שואה שלמה של אינטלקטואלים אוסטרו-הונגרים שהפכו למהפכנים. היה והעלילה התקיימה בפרובינציות של פעם שלך האימפריה האוסטרו-הונגרית או בעת נדודים בעולם בחיפוש אחרי מטרה "צודקת יותר", מחברים אלו ראו מול עיניהם סוף אחד – טביעת הספינה.
אחרי קבלת הפרסום הבינלאומי, עורר ספרו של מרקוביץ' עניין גם בקרב הסופרים הטרנסילבנים והרומנים בני תרבויות שונות. העיתון דימיניאצה בבוקרשט פרסם גם הוא גרסת פיליטון של הרומן זמן קצר אחרי המהדורה הגרמנית. מו"לים של המגזין ההונגרי הטרנסילבני "ארדיי הליקון" הזמין את מרקוביץ' להצטרף לחוגם הספרותי ובשנת 1929 הוא ביקר אצלם ביישוב ברנקובנשט – מארושווץ' שבמחוז מורש. אחד מעורכי "הליקון", ארנה ליגטי, השאיר פרטיכל של המפגש, ותיאר בו את מרקוביץ' כטיפוס סגור באופן אקסצנטרי. הוא בא בטענות אל הסופר (לפי סנדרס, מתוך מבוכה וקנאה) שלא הראה כבוד למעריציו חסרי פרוטה וגם לא האג'נדה החינוכית של "הליקון" ופתח את הפה רק כדי לספר בדיחות מצחיקות.
המשך פעילותו הספרותית > בטימישוארה

אחרי פברואר 1933 עבר מרקוביץ' לגור בבירת חבל באנאט, טימישוארה, שבה השיג משרת עורך בעיתון בהונגרית "טמשווארי הירלפ", עיתון בעל אוריינטציה ליברלית שהוקם על ידי לסלו פוגאן (פוגאני). כדברי אונגוריאנו, עם מעברו לטימישוארה נטש מרקוביץ' את מחויבויותיו הקומוניסטיות והמציא את עצמו מחדש כ"עיתונאי הגון". כתביו פורסמו גם במגזין בשפה הרומנית "ורריה" (Vrerea – הרצון) שבעריכת המשורר יון סטויה-אודריה, הקרוב לשמאל. האג'נדה המשותפת שלהם, שבאה לידי ביטוי גם אצל אינטלקטואלים אחרים מטימישוארה, כמו וירג'יל בירואו, זולטאן פראניו, אנדריי א. לילין, ויוז'ף מליוס, דגלו במושגים של "רב-תרבותיות" ומלחמת מעמדות.
בראיון בשנת 1935 הכריז מרקוביץ' את "מחויבותו הספונטנית, הכנה והשלמה" להצעות לחיזוק שיתוף הפעולה בין הסופרים ההונגרים והרומנים.
באותן השנים פרסם מרקוביץ' עוד שני ספרים – Aranyvonat ו-Sánta farsang וכן את קובץ הספורים הקצרים Reb Ancsli és más avasi zsidókról szóló széphistóriák (רב אנשל ויהודים אחרים מהרי האואש). לפי סנדרס, ספרים אלו לא הגיעו להצלחת "הגרניזון מסיביר".
ליגטי סבר ש"רב אנצ'לי" עשוי להחזיר את עניין המו"לים בכתיבתו של מרקוביץ'.
תכתיב וינה השאיר את טימישוארה בתחום רומניה, להבדיל מאזור הולדתו של מרקוביץ' שסופח להונגריה של הורטי. בנסיבות אלה שרד מרקוביץ' בשלום את תקופת השואה. ב-1944 רומניה שנאלצה ברגע האחרון לכרות ברית עם ברית המועצות, כבשה מחדש גם את צפון טרנסילבניה.
בשלהי שנות ה-1940 היה עד לתהליך השתלטות המפלגה הקומוניסטית על שלטון. הוא הפך לפעיל בהתנדבות של האיחוד העממי ההונגרי, סיעה אתנית שותפה של המפלגה הקומוניסטית הרומנית. הוא חידש את פעילותו העיתונאית וכתב שעיתונים בהונגרית ברומניה ובהונגריה השכנה שצעדה גם היא אל המשטר הקומוניסטי ("קפש אוישאג" – עיתון מאויר, סאבאד סו (המילה החופשית), אוטונק (דרכנו), וילאג (עולם)). השתתף בהקראות פומביות מכתביו החדשים והרצה באוניברסיטת הקיץ על שם בלה ברטוק.
הוא נבחר לזמן מה כיושב ראש איגוד הסופרים ההונגרים בחבל באנאט.
רודיון מרקוביץ' נפטר באופן פתאומי בשנתו ב-27 באוגוסט 1948 והובא לקבורה בבית העלמין היהודי בטימישוארה.
רודיון מרקוביץ' היה נשוי לארז'בט פפייפר ונולדו לו שני ילדים.
מורשתו

תחת המשטר הקומוניסטי ברומניה באמצע שנות ה-1960 קם פרויקט במסגרת ההוצאה לאור הממלכתית לספרות ולאמנות ESPLA, בעריכתם של זולטאן פארניו ויוז'ף מליוס, לתרגום מחדש של ספרו של מקרוביץ' – הגרניזון מסיביר – ולפרסומו.
בסביבות 1968 קודמה על ידי המשטר מורשתו של מרקוביץ', לצד זו של ינה דשידה, שאנדור מאקאי ואלאדאר קונץ', בסופרי קאנוניים של הספרות ההונגרית ברומניה. יחד עם זאת נשמרה שתיקה לגבי עמדות פוליטיות פחות מקובלות של אותם המחברים.
במאמר סקירה על הספרות ההונגרית ברומניה שפורסם במגזין הפוליטי "ארה סוצ'אליסטיה" (Era Socialistă), קונץ ומרקוביץ' הוצגו כנציגי "הרומן האנטי-מיליטריסטי" החושף את אכזריות מלחמת העולם הראשונה.
דן קולצ'ר ערך תרגום חדש של "הגרניזון" לרומנית שפורסם בהוצאה לאור קריטריון. ב-1978 הסופר יאנוש סקרנייש פרסם וערך קובץ מאמרים של מרקוביץ' Páholyból (בקופסה).
הנצחה

אחרי המהפכה הרומנית ב-1989 פורסמה יצירתו במסגרת אנתולוגיה של סופרים ממחוז סאטו מארה.
2010 – בית הסופר בכפר גרצה מיקה הפך למוזיאון לזכרו. ב-2013, לרגל מלאת 65 שנים מיום מותו – הוחלף לוח הזיכרון שעל הבית.
פרסומים

1925 – Ismét találkozom Balthazárral – שוב פגשתי את בלתזר (סיפורים, סאטו מארה)
1927 – Szibériai garnizon – הגרניזון מסיביר, רומן רפורטאז'ה (מהדורות חדשות: 1965 – בעריכתו של יוז'ף מליוס, 1981 – עם מבוא מאת נמה קובאץ', ב-2005 בהוצאה תיאור "קריטריון" עם מבוא מאת יאנוש סקרנייש)
1929 – Aranyvonat (רכבת הזהב) (מהדורות חדשות בקלוז' 2011, עם מבוא מאת גוסטב פילפ טמאש, ב-2012 – בהוצאת קראטר)
1933 – Sánta farsang (קרנבל צולע) (מהדורה ב-1967 בבוקרשט)
1939 – Reb Áncsli és más avasi zsidókról szóló széphistóriák רב אנצ'ל ומעשיות אחרות על יהודי אואש (טימישוארה, מהדורה חדשה ב-1967 יחד עם Sánta farsang)
1970 – Páholyból (בקופסה) לקט כתביו הפובליציסטיים בעריכת יאנוש סקרנייש, עם אחרית דבר
הערות שוליים

1 2 3  János Szekernyés, עמ' 3
↑  monitorpress.eu, https://web.archive.org/web/20210110130413/http://www5.monitorpress.eu/
↑  כתבה בעיתון "ז'ורנאלול דה סאטו מארה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277990905171  PLWABN: 9810539762405606  BnF: cb11119558j (data)  GND: 1104858274  ISNI: 0000 0000 8004 7116  LCCN: n88609477  NTA: 070704198  SUDOC: 170147452  VIAF: 79325063   WorldCat (עם VIAF): 79325063
קסר עמרה

קסר עמרה (בערבית: قصر عمرة; תעתיק: קצר עמרה, שפירושו "מצודת עמרה") היא הידועה שבמצודות המדבר בירדן וממוקמת במרחק של 85 ק"מ מזרחית לעמאן.
היסטוריה

המצודה נבנתה בתחילת המאה ה-8, ככל הנראה בין 711 ל-715, על ידי הח'ליף וליד הראשון מבית אומיה; אך גרסה אחרת מייחסת את בנייתה לח'ליף וליד השני בשנות הארבעים של המאה ה-8. המצודה עצמה הרוסה, אך בית הכפר שלידה השתמר במצב טוב וסביר ששימש כמקום מנוחה לחליף או לבני משפחתו לתקופות שהות קצרות.
במבנה אולם אירוח שבו שלוש ספינות ובית מרחץ בסגנון רומי, והוא מעוטר בפרסקאות עשירות המתארות סצנות ציד, היאבקות ורחצה, בעלי חיים, דמויות מלכותיות, נשים עירומות ועוד. על אחד מקירות בית המרחץ מצוירת מפה של השמיים בחצי הכדור הצפוני, לצידם של סימני גלגל המזלות, וזו נחשבת לאחד הניסיונות המוקדמים לשרטט את הייקום שלא באופן דו־ממדי. פרסקאות אלה בסגנון חילוני משמשים דוגמה לאמנות איסלאמית מוקדמת, ומראים כי האיסור על עשיית דמות התקבל באסלאם בשלב מאוחר יותר.
באר בעומק של 36 מטר ומשאבה שהופעלה על ידי חמור צמודים למבנה מצפון וסיפקו לו מים לצורכי שתייה ולבית המרחץ.
המצודה נעזבה ונתגלתה שוב ב-1898, על ידי אלואיס מוסיל, במצב של הזנחה ביחס למצודות אחרות, וכתובות גרפיטי פגעו בחלק מהפרסקאות. בשנת 1985 הכריז ארגון אונסק"ו על המצודה כאתר מורשת עולמית ונערך מבצע לשחזור המבנה.
גלריה

מצודות המדבר
אילן לוקאץ'

| --- | --- |

 לידה:  7 במאי 1962 (בן 62) חיפה, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1988
 מעסיק:  חברת החדשות
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  IlanLukatchNews
 טוויטר (X):  IlanLukatch
אילן לוּקאץ' (נולד ב-7 במאי 1962) הוא עיתונאי ישראלי. משמש ככתב בחברת החדשות של ערוץ 12.
ביוגרפיה

לוקאץ' נולד בחיפה ולמד בתיכון חוגים. אביו עבד כמסגר מכני בתחנת הכוח בחברת החשמל והיה שחמטאי חובב, ואמו, שנפטרה ממחלת הסרטן כשהיה בכיתה י"ב, עבדה כאחות. הוא נקרא ע"ש החייל אורי אילן שהתאבד בשבי הסורי.
בצבא שירת בגדוד הקשר של פיקוד הצפון. בתום השירות, נרשם ללימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה.
לוקאץ' מנגן על גיטרה בס וקונטרבס. בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 היה מוזיקאי פעיל. ב-1988 היה שותף בהרכב בשם "מקהלת השירות הבולאי", יחד עם הגיטריסט אופיר לוקיי והמתופף אסף מרוז (שמאוחר יותר הצטרף ללהקת "אבטיפוס" ולאחר מכן ל"איפה הילד?"). לאחר מכן ניגן עם רע מוכיח בהרכב שנקרא "בלוז אביוז". בשנת 1992 היה חבר בלהקת הליווי של טל גורדון, בסיבוב הופעות שנערך לאחר צאת אלבום הבכורה שלה.
לעיתונות הגיע במקרה, אחרי שהתחיל את לימודי התואר השני. תחילה עבד כמגיה בעיתון "העיר", הפך לעורך לשוני ואז עורך. לאחר מכן עבר לוקאץ' לקבוצת מירור של איל העיתונות הבריטי רוברט מקסוול, שפעלה בישראל עד תחילת שנות ה-90 ורכשה את העיתון "מעריב". לאחר זמן קצר התפטר ועבר לעיתון "הארץ", שם שימש כסגן עורך המוסף, המשיך לדסק היומי ולבסוף מונה לעורך "גלריה". כשרצה לעסוק יותר באקטואליה, עבר לדסק הלילה של העיתון ובשנת 1995 עבר לחברת החדשות של ערוץ 2 כעורך משנה במהדורה המרכזית ואחר כך כעורך המהדורה ו"סדר עולמי". לאחר מכן התמנה לכתב התרבות, וערך גם את "אולפן שישי" ב-2005. מאז 2007 הוא כתב מגזין ותחקירים ב"אולפן שישי".
לוקאץ' הוא חבר ארגון מנסה והיה תקופה מסוימת חבר הנהלת הסניף הישראלי שלו.
ב-2014 נערך ללוקאץ' בירור משמעתי בחברת החדשות בעקבות תגובה שכתב בפייסבוק, לפיה "יש ימנים (בחברת החדשות), כמובן שיש יותר שמאלנים, אבל זה בגלל שיש מיתאם בין איי-קיו לבין נטייה שמאלה, ובכירים בתקשורת נמצאים בדרך כלל מעל לממוצע".
חיים אישיים

לוקאץ' מתגורר בתל אביב, נשוי לד"ר רונית פוריאן ואב לשלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  אילן לוקאץ', ‏מיקי חיימוביץ' חגגה 50 עם החבר'ה מבית הספר, באתר ‏מאקו‏, 8 ביוני 2012
פגוש את העיתונות - 07.05.2022, באתר קשת 12, (34:50)
↑  "מקהלת השירות הבולאי", חדשות, 7 בספטמבר 1988
↑  הגר רם, יפה מאוד, חדשות, 1 באוגוסט 1988
↑  שוליים רכים-  שוליים קשים, מעריב, 3 בדצמבר 1990
↑  יואב בירנברג, נערה בכוך חשוך - טל גורדון בתיאטרון פרגוד, ירושלים, חדשות, 22 במאי 1992
↑  יגאל לביב, מקסוול החליט להפסיק להשקיע כספים בישראל, חדשות, 18 בנובמבר 1990
↑  יגאל לביב, אומדן חובות ״מעריב״ – יותר מ־25 מיליון דולר, חדשות, 10 בדצמבר 1991
↑  חגית גינזבורג, לה וידה לוקאץ', באתר ynet, 11 בינואר 2008
↑  יעל גאוני, ‏אילן לוקאץ' יערוך באופן זמני את "אולפן שישי" בערוץ 2, באתר גלובס, 26 ביולי 2005
↑  דוד אברהם‏, נתלה על אילן גבוה: לוקאץ' זומן לבירור משמעתי - וננזף, באתר וואלה, 2 בפברואר 2014
הפרופסור המפוזר (1997)

| --- | --- |

כרזת הסרט בארץ
 מבוסס על:  "הפרופסור המפוזר" (1961)
 בימוי:  לס מייפילד
 הופק בידי:  ג'ון יוז, ריקארדו מסטרס 
 תסריט:  ביל וולש, ג'ון יוז, Samuel W. Taylor 
 עריכה:  Harvey Rosenstock 
 שחקנים ראשיים:  רובין ויליאמס מרשה גיי הארדן ג'ודי בנסון
 מדבבים:  ג'ודי בנסון (Weebo) 
 מוזיקה:  דני אלפמן 
 צילום:  דין קנדי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי וולט דיסני, גרייט אוקס הפקות 
 חברה מפיצה:  סרטי וולט דיסני
 שיטת הפצה:  הפצה לאולמות הקולנוע, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 26 בנובמבר 1997
 משך הקרנה:  93 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט מדע בדיוני, סרט פנטזיה 
 מקום התרחשות:  אינדיאנה 
 תקציב:  80 מיליון דולר
 הכנסות:  178 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   flubber
 movies.disney.com/flubber
 דף הסרט ב־IMDb
 
הפרופסור המפוזר (באנגלית: Flubber, פלאבר) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1997, בבימויו של סטפן הרק. הסרט מבוסס על הסרט "הפרופסור המפוזר" משנת 1961.
עלילה

פרופסור פיליפ בראניארד מנסה למצוא מקור כוח חדש על מנת להציל את המכללה בה הוא מלמד מסגירה. הוא יוצר יצור ירוק דמוי גומי שיכול לקפוץ ולשנות צורה וביחד עם העוזרת הרובוטית "וויבו" הוא מכנה אותו "פלאבר" (גומי מעופף). אולם הוא לא הופיע פעמיים לחתונתה של שרה, ארוסתו אשר רצתה להתחתן איתו. לאחר שלא הופיע בפעם השלישית, נכנס פיליפ למשרדה של שרה כדי להסביר ללא הצלחה ושרה סיימה ביניהם את הקשר. בינתיים הדיקן מתאכזב שפיליפ הכשיל את בנו ושולח את עוזריו לגרום לו להעלות את הציון, אולם בעקבות ניסוי שניהם הובסו בידי כדור גולף וכדור באולינג אשר כוסו בפלאבר.
פיליפ השתמש בפלאבר כדי להפעיל את המכונית כדי שתעוף. בזמן הניסוי הוא רואה את שרה עם יריבו, וילסון קרופט ונרגז. בינתיים וויבו יוצרת בחורה הולוגרמית בשם "סילוויה" שתתאהב בפיליפ, לפתע פיליפ התעורר עם רעיון חדש, הוא עשה ניסוי במגרש הכדורסל עם הפלאבר ושם את הפלאבר בנעלי הספורט ובכדורסל. מאוחר יותר בזמן משחק, בזכות הפלאבר, הקבוצה הכושלת של מדפילד הפכה למצליחה והביסה את הקבוצה המתחרה. אולם שרה עדיין לא האמינה לפיליפ והלכה עם וילסון.
כאשר חזר הביתה, הביע פיליפ את רגשותיו בפני וויבו והיא הקליטה אותו, ולאחר מכן הגיעה וויבו אל ביתה של שרה והשמיעה לה את ההקלטה, כאשר שרה שמעה את ההקלטה היא שמחה והגיעה לביתו של פיליפ. כאשר הם נכנסו למכונית המעופפת, הציעה שרה על המכונית המעופפת שיכולה להרוויח מלא כסף ולהציל את מכללת מדפילד מסגירה.
לאחר שחזרו הביתה, הופיע צ'סטר הוניקר והציע עסקה שפיליפ ימכור לו את הפלאבר, אך פיליפ סרב. בלילה הופיעו שני העוזרים של הוניקר וחפשו את הפלאבר, וויבו נסתה לעצור אותם, אך הם שברו אותה באמצעות מחבט בייסבול ולקחו את הפלאבר. כאשר שרה ופיליפ חזרו, הם כילו שהפלאבר נגנב ושוויבו נשברה. פיליפ לא ידע מה לעשות, אולם בעזרת תמיכתו של שרה, הוא ראה במחשב את וויבו ההולוגרמית אשר אמרה לו שהיא הורידה קובץ שלה למחשב שלו ושיש לה בת בשם וויבט.
לאחר מכן נסעו פיליפ ושרה אל המשרד של הוניקר "להסכים על ההצעה" במטרה להציל את פלאבר, שם הם גילו שוילסון עובד בשביל המיליונר, ולאחר ששחררו את פלאבר, הם התעמתו עם הנוכלים ובעזרת הפלאבר הם הביסו אותם. יום למחרת פיליפ ושרה התחתנו בזכות וויבט אשר הראתה את פיליפ על המסך שלה ולאחר מכן הם נסעו לירח דבש במכונית המעופפת יחד וויבט ופלאבר.
צוות השחקנים הראשי

רובין ויליאמס - פרופסור פיליפ בראניארד
מרשה גיי הארדן - דוקטור שרה ג'ין ריינולדס
כריסטופר מקדונלד - וילסון קרופט
ג'ודי בנסון - וויבו (קול)
ריימונד ג'יי בארי - צ'סטר הוניקר
קלנסי בראון - סמית'
טד לוין - וואסון
ויל ויטון - בנט הוניקר
אדי מקלארג - מרת'ה ג'ורג'
קסר אל-חייר א-שרקי

| --- | --- |

 היסטוריה
 תרבויות:  היסטוריה של האסלאם 
 נבנה:  729 
 מיקום
 מדינה:  סוריה 
 קואורדינטות:  35°04′26″N 39°04′16″E﻿ / ﻿35.07389°N 39.07111°E﻿ / 35.07389; 39.07111
  (למפת סוריה מוגדלת) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהקסר אל-חייר א-שרקי(למפת סוריה רגילה) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהקסר אל-חייר א-שרקי
 
השער הראשי למתחם הח'אן
בתוך אחד המבנים, כנראה הגדול
קסר אל-חייר א-שרקי (בערבית: قصر الحير الشرقي;  תעתיק מדויק: קצר אלחיר אלשרקי - "ארמון הציד המזרחי") הוא מתחם גדול עתיק הכולל ארמון ומבנים נוספים, השוכן במדבר הסורי. מתחם זה הוא תאום לקסר אל-חייר אל-ע'רבי (ארמון הציד המערבי), שני הארמונות נבנו על ידי הח'ליף השאם אבן עבד אל-מלכ בסגנון האדריכלות האומיית. המתחם נבנה בין השנים 729-728 לפי הלוח האזרחי, שנת 111-110 להיג'רה, שנה לאחר בניית קסר אל-חייר אל-ע'רבי. המתחם שוכן 97 ק"מ צפונית-מזרחית לתדמור, והוא נבחר בגלל שפע חיות הבר בסביבתו.
האתר הוכנס לרשימת המועמדות של אתרי המורשת העולמית ב-8 ביוני 1999 בקטגוריה תרבות.