stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוקה לא פורמלית
מדינות בעלות חוקה לא פורמלית > הממלכה המאוחדת

בבריטניה אין מסמך מגדיר שניתן לכנותו "חוקה". כיוון שהמשטר ההחוקתי התפתח במהלך מאות שנים, הזמן, החוקה הבלתי כתובה מזוהה עם פעולות הפרלמנט והחלטות בתי המשפט. המסמך הקרוב ביותר לקוד חוקתי בריטי היה חוקי האיחוד של 1707. בהיעדר חוקה פורמלית, דברי חקיקה רבים נחשבים חלק מהמשפט החוקתי, ביניהם חוקי הפרלמנט 1911 ו-1949, חוק חופש המידע 2000, חוק זכויות האדם 1998 וחוק הפירוק והקריאה של הפרלמנט 2022. המשמעות היא שהכללים החוקתיים של בריטניה אינם כתובים במסמך יחיד, אך לא שיש לה חוקה "לא פורמלית".
מדינות בעלות חוקה לא פורמלית > ישראל

הכרזת העצמאות הישראלית קבעה כי עד 1 באוקטובר 1948 תכונן חוקה. בהחלטת הררי מ-13.6.1950, הוחלט בכנסת כי לעת עתה יוכנו חוקי יסוד שבבוא העת יאוגדו לחוקה. כיום ישנם 13 חוקי יסוד, שרבים מהם חסרים מאפיין בסיסי של חוקה - נוקשות המתבטאת במגבלות על שינויים. נוכח זאת ניתן לשנותם כמו חקיקה רגילה, ואכן בחלק מחוקי היסוד יש שינויים לעיתים קרובות לפי צרכים קואליציוניים. חלק מחוקי היסוד מפורטים מאוד, שלא כמקובל בחוקות.
דוגמאות בעבר

החוקה של הרפובליקה הרומית, המורכבת משנים עשר הטבלאות וחוקים אחרים.
להונגריה הייתה חוקה לא מסודרת לפני 1949.
שוודיה: רכיבים כתובים ובלתי כתובים הרכיבו את החוקה השוודית מה שהיה נושא לאי ודאות ולוויכוחים רבים, עד שהממשל 1809 התעקש להחליף במפורש את "כל החוקות התקפות יותר או פחות... כמו ... כל חוקים, פעולות, פקודות, חוקים או החלטות אחרים, עתיקים או חדשים ככל שיהיו, שנכללו בעבר בשם החוקה". החל משנת 2021, מכשיר הממשל מציין בסעיף 3 כי החוקה של שוודיה (rikets grundlagar) מורכבת ממכשיר הממשל, חוק חופש העיתונות, חוק היסוד על חופש הביטוי וחוק הירושה .
החוקה של הנסיכות הגדולה של פינלנד מעולם לא הוכנה. קיסר רוסיה, שכיהן גם בין 1809 ל-1917 כנסיך הגדול של פינלנד, מעולם לא הכיר בחוקה באופן ספציפי כזו של פינלנד נפרדת ואוטונומית, למרות העובדה שחוקה זו הכתיבה במידה רבה את היחסים בין פינלנד לאימפריה הרוסית. לאורך כל התקופה הרוסית בפינלנד.
לאנדורה לא הייתה חוקה פורמלית עד 1993 ועד תאריך זה לא הייתה הפרדת רשויות ברורה. שני הפאראז'ים האנדוריים של 1278 ו-1288 היו חוקי היסוד של המדינה עד לפרסום החוקה של 1993 .
החוקה של קווינסלנד, אוסטרליה, לפני 2001 [דרוש מקור]
עומאן לפני 1996[דרוש מקור]
לוב בין 1969 ל-1975
לתאילנד לפני 1932 הדרמהסטרה של מאנו שימשה כחוקה לא פורמלית.
הערות שוליים

1 2 3 4  Johari, J. C. (2006) New Comparative Government, Lotus Press, New Delhi, p. 167–169
↑  A. V. Dicey, Introduction to the Study of the Law of the Constitution (page 39)
↑  Prabir Kumar De (2011) Comparative Politics, Dorling Kindersley, p. 59
1 2  Constitution Acts, 1867 to 1982, being The Constitution Act, 1867 (UK), 30 & 31 Vict., c. 3, and The Constitution Act, 1982, Schedule B to the Canada Act 1982 (UK), 1982, c. 11.
↑  Ontario (Attorney General) v. OPSEU, [1987] 2 S.C.R. 2, 1987 CanLII 71 (SCC), Retrieved 2019-11-07.
↑  Zhai, Han (2018). "The 'Invisible Constitution' seen Realistically: Visualising China's Unitary System".  In Dixon, Rosalind; Stone, Adrienne (eds.). The Invisible Constitution in Comparative Perspective. p. 406. ISBN 9781108417570.
↑  Palmer, Matthew (20 ביוני 2012). "Constitution - What is a constitution?" (באנגלית). Te Ara: The Encyclopedia of New Zealand. נבדק ב-16 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Joseph, Philip (1989). "Foundations of the Constitution" (PDF). Canterbury Law Review. p. 72.
↑  Palmer, Matthew (2008). The Treaty of Waitangi in New Zealand's Law and Constitution. Victoria University of Wellington Press. p. 17. ISBN 978-0-86473-579-9.
↑  Champion, Daryl (2003). The paradoxical kingdom: Saudi Arabia and the momentum of reform. p. 60. ISBN 978-1-85065-668-5.
↑  Robbers, Gerhard (2007). Encyclopedia of world constitutions. Vol. 2. p. 791. ISBN 978-0-8160-6078-8.
↑  King, A (2007). The British Constitution. Oxford: Oxford University Press. p. 6.
↑  Bull, Thomas; Sterzel, Fredrik (2020). Regeringsformen: en kommentar (4th ed.). Lund: Studentlitteratur. p. 52.
↑  Govern d'Andorra. "History". The Embassy of Andorra to the Benelux, Denmark and Slovenia. אורכב מ-המקור ב-20 ביולי 2007. נבדק ב-14 בדצמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
ליהמן ברדרס

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית (NYSE:LEH)
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בניו יורק (LEH) 
 מייסדים:  הנרי חיים להמן, עמנואל מנדל להמן, מאיר להמן 
 תקופת הפעילות:  1850–2008 (כ־158 שנים)
 חברות בנות:  Trilantic Capital Partners 
 מיקום המטה:  ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית ארצות הברית
 ענפי תעשייה:  השקעה, שירותים פיננסיים, שירותים פיננסיים, מלבד ביטוח ופנסיה 
 מוצרים עיקריים:  בנק השקעות, שירותים פיננסיים
 הכנסות:  19,257,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2008) 
 רווח:  4,000,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2006) 
 יו"ר:  ריצ'רד פולד
 מנכ"ל:  ריצ'רד פולד
 עובדים:  26,200 (2008)
  
 www.lehman.com
 
עמנואל (מנדל) ליהמן
ליהמן ברדרס בע"מ (באנגלית .Lehman Brothers Inc) הייתה חברת שירותים פיננסיים אמריקאית רב-לאומית. לפני קריסתה במהלך המשבר הפיננסי-הנדל"ני האמריקאי בשנת 2008, הייתה ליהמן ברדרס בנק ההשקעות הרביעי בגודלו בארצות הברית (אחרי גולדמן זקס, מורגן סטנלי, ומריל לינץ').
ליהמן ברדרס הייתה פירמה פעילה במשך כ-158 שנה, משנת 1850 ועד לפשיטת הרגל שלה בשנת 2008.
היסטוריה

החברה נוסדה בשנת 1850 בידי שלושה אחים יהודים-אמריקאים ילידי גרמניה: הנרי (חיים) ליהמן (1822–1855), עמנואל (מנדל) ליהמן (1827–1907) ומאייר ליהמן (1830–1897).
החברה עסקה בבנקאות השקעות ופיננסים. בשנת 1870 הייתה החברה שותפה בייסוד "בורסת הכותנה של ניו יורק".
השותף המנהל של החברה בין השנים 1901 ו-1925 היה פיליפ ליהמן (1861–1947), בנו של עמנואל (מנדל) ליהמן.
בין השנים 1925 ו-1969 ניהל את החברה רוברט ליהמן (1891–1969), בנו של פיליפ.
ב-1984, מוזגה החברה עם חברת אמריקן אקספרס, ובשנת 1988 מוזגה גם עם חברת "E. F. Hutton & Co"
בספטמבר 2008 החברה העסיקה כ-26 אלף עובדים ברחבי העולם. בין החברות-הבנות המרכזיות של החברה נכללו הבנקים "ליהמן ברדרס", "ניוברגר ברמן", "אורורה" ועוד רבים.
המטה הבינלאומי של החברה שכן בכיכר טיימס שבניו יורק, והמטות האזוריים שלה שכנו בלונדון ובטוקיו.
פשיטת הרגל

ב-15 בספטמבר 2008 הגישה החברה בקשה לחדלות פרעון, לאחר שנקלעה לחובות של כ־613 מיליארד דולרים בעקבות משבר הסאבפריים. הייתה זו פשיטת הרגל הגדולה בהיסטוריה. שבוע לפני שהבנק הכריז על פשיטת הרגל ניהלו בכירי הבנק משא-ומתן עם הבנק לפיתוח קוריאה (KDB) על מנת להזרים מיליארדים רבים לבנק ההשקעות האמריקאי הנאבק על חייו.
אחת הבעיות הייתה המודל העסקי של הבנק שהיה בעל מינוף גבוה ובעל סיכון גבוה שחייב אותו לגייס מדי יום מיליארדי דולרים בהלוואות לטווח קצר כדי לממן את הפעילות. מזכיר האוצר של ארצות הברית, הנרי פולסון, הצהיר שלא יחלץ את הבנק מקריסה ופשיטת רגל בעזרת כספם של משלמי המיסים, ובכך חרץ את גורלו של הבנק. ליהמן ברדרס חווה פגיעה נוספת לאחר שבנק אוף אמריקה, הבנק הגדול בארצות הברית, הודיע על רכישת בנק ההשקעות מריל לינץ' בעסקה בשווי של כ-50 מיליארד דולר. מחיר הרכישה היה גבוה ב-70% ממחיר הסגירה של מניית מריל לינץ' בוול סטריט. מכירת מריל לינץ' לבנק אוף אמריקה פגעה בניסיונות להצלת ליהמן ברדרס. הרכישה הטיבה עם בנק אוף אמריקה ועד היום משמשת מריל לינץ' כחטיבת ניהול ההון של בנק אוף אמריקה.
תוך שמונה חודשים התמוטטה מניית החברה (NYSE:LEH) משווי של 46 דולר למניה ב-13 במרץ 2008 לשווי של 5 סנט ב-13 בנובמבר 2008, נפילה של כ-99.9%.
נכסי החברה באמריקה נרכשו על ידי קבוצת ברקליס הבריטית, ונכסיה באירופה ובאסיה נרכשו על ידי קבוצת נמורה היפנית.
בברודוויי הועלתה הצגה בת שלוש וחצי שעות בשם "הטרילוגיה של ליהמן" שנכתבה בידי האיטלקי סטפנו מסיני.
הערות שוליים

↑  סוכנויות הידיעות, פשיטת הרגל של ליהמן ברדרס - הגדולה בהיסטוריה; דיווח על חובות של 613 מיליארד ד', באתר הארץ, 15 בספטמבר 2008
↑  איציק יונה, לליהמן לא היה סיכוי. בהצלחה לסנדיסק, באתר "הקוריאנים" – המדריך לעסקים ואנשים בקוריאה, ‏17 בספטמבר 2008
↑  Rosalind Z. Wiggins, Thomas Piontek, Andrew Metrick, The Lehman Brothers Bankruptcy A: Overview, SSRN Electronic Journal, 2014 doi: 10.2139/ssrn.2588531
1 2  סוכנויות הידיעות, רשמית: ליהמן ברדרס הודיע על פשיטת רגל, באתר ynet, 15 בספטמבר 2008
↑  Michael J. Fleming, Asani Sarkar, The Failure Resolution of Lehman Brothers, 2014-03-31
↑  חיים הנדוורקר, "הטרילוגיה של ליהמן": שלוש שעות וחצי מרתקות של הבמה, באתר הארץ, 2 בנובמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 1093602  BnF: cb165717443 (data)  GND: 1248643-7  ISNI: 0000 0001 0153 6630  LCCN: n81066329  NDL: 01177113  NSK: 000566727  RERO: 02-A003509045  VIAF: 151279667   WorldCat (עם VIAF): 151279667
יצחק קאול

| --- | --- |

 לידה:  28 באוקטובר 1945 ברית המועצות ברית המועצות 
 פטירה:  2 בינואר 2022 (בגיל 76) ישראל רמת השרון, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  1949
 פעילות בולטת:  מנכ"ל רשות הדואר, מנכ"ל בזק, מנכ"ל כלל
 תקופת הפעילות:  מ-1966
 
יצחק קאול (28 באוקטובר 1945 – 2 בינואר 2022) היה איש עסקים ישראלי. כיהן כמנכ"ל רשות הדואר, מנכ"ל בזק, ומנכ"ל כלל. לפני מותו פעל קאול באמצעות חברה פרטית שעסקה במיזוגים ורכישות והעניקה שירותי ניהול לדירקטוריונים בחברות גדולות וחברות הזנק.
פעילות ציבורית

בשנת 2003 התמודד בבחירות לראשות עיריית רמת השרון. בסיבוב הראשון קיבל 32.82% מהקולות מול יצחק רוכברגר שקיבל 31.85%, אך הפסיד לרוכברגר בסיבוב השני. לאחר הבחירות, כיהן כסגנו של ראש העירייה, יצחק רוכברגר ובהמשך, כחבר מועצת עיריית רמת השרון.
קאול כיהן כיו"ר המסלול האקדמי של המכללה למנהל, נציג מעסיקים בבית הדין הארצי לעבודה, חבר מועצת מכבי שירותי בריאות, חבר דירקטוריון האופרה, וממקימי "תפוח" לסגירת הפער הדיגיטלי בחברה הישראלית. כמו כן, עמד קאול בראש פורומים לניהול, ובין השאר היה יו"ר פורום המנכ"לים הישראלי לקידום אחריות, איכות ותרבות הניהול בישראל; חבר הדירקטוריון הבינלאומי של מכון ויצמן למדע וראש אגודת הידידים שלו; חבר הנהלה במרכז הישראלי לניהול; יו"ר פורום מנכ"לים וראשי תאגידים של המרכז הישראלי לניהול.
פרסים והוקרה

במהלך השנים זכה יצחק קאול בפרסים ותעודות הערכה:
פרס קפלן של הארגונים העסקיים עבור שיפור השירותים של רשות הדואר, הרחבתם והתאמתם לצורכי הלקוחות במגזר הפרטי, הציבורי והעסקי, תוך אימוץ גישה ניהולית ואוריינטציה שיווקית. (1989)
פרס השווק על מסע הפרסום ״המהפכה המדוורת״, מוענק ע״י פורום השווק במשק הישראלי. (1989)
תעודת הערכה מיצחק רבין, ראש ממשלת ישראל, על הקמת תשתית תקשורת בינלאומית כחלק מהסכם השלום בין ישראל לירדן. (1994)
תעודת הערכה מפרופ' הררי, נשיא מכון ויצמן, על פועלו כיו"ר אגודת ידיד המכון וחבר הדירקטוריון הבינלאומי של המכון. (2000)
לקריאה נוספת

"מחובר" תרבות של רפורמות מצליחות - מנוף לצמיחה יצחק קאול, 2016, הוצאת קונטנטו.
הערות שוליים

↑  שוקי לבנון, הלו, קאול, כאן פנחסי על הקו, חדשות, 23 בדצמבר 1991
↑  סטלה קורין-ליבר, ‏קאול משאיר מוקש בבזק, באתר גלובס, 26 בנובמבר 1996
↑  אפי לנדאו, ‏מלצר רוצה את פלאפון, באתר גלובס, 30 בינואר 1997
↑  אפי לנדאו, ‏בזקכל מפטרת עוד כ-35 מעובדי בזקביט לשעבר ומפסיקה את מכירות ציוד הקצה, באתר גלובס, 15 ביוני 1997
אפי לנדאו, ‏בזקכל מפסיקה את התלות בתדיראן וטלרד - תשווק מוצרים בשת"פ עם יורוקום, באתר גלובס, 10 בנובמבר 1998
↑  אפי לנדאו, ‏בזק תעביר הון בעלים בהיקף 25 מיליון שקל לחברתהבת בזקביט, באתר גלובס, 2 בינואר 1997
אפי לנדאו, ‏אלי בן אליעזר - המועמד המוביל לניהול החברה המאחדת את בזקכל ובזקביט, באתר גלובס, 30 בדצמבר 1996
↑  אפי לנדאו, ‏בזק תבצע בעצמה את פעילותה הבינלאומית - עם הפסקת פעילות חברת הבת בזקגלוב, באתר גלובס, 16 במרץ 1998
↑  אורנה רביב ואפי לנדאו, ‏יצחק קאול ימונה למנכ"ל קונצרן כלל; תיתכן הפרדת הפעילות התעשייתית, באתר גלובס, 24 בנובמבר 1996
↑  איי אונליין, יצחק קאול עוזב את אי.די.בי: פורש מתפקידו כיו'ר כלל ביטוח, באתר TheMarker‏, 28 ביוני 2000
↑  מאת שי שלו, ‏קאול מוותר על שכר נדיב בקבוצת תשובה לטובת עסקים פרטיים, באתר גלובס, 31 בדצמבר 2000
↑  עינב בן יהודה, מינויים חדשים במיקרולינק: הארי יוקלה מונה למנכ"ל, יצחק קאול מונה ליו"ר הדירקטוריון, באתר TheMarker‏, 23 באוקטובר 2000
↑  מאת גילעד נס, ‏סנאפשילד, בראשה עומד יצחק קאול, תספק לבזק שירותי הצפנת שיחות בקווים נייחים, באתר גלובס, 5 בנובמבר 2000
↑  סטלה קורין-ליבר, ‏קאול, ברודט ונס הקימו חברת השקעות המגייסת 30 מיליון ד', באתר גלובס, 14 בנובמבר 2000
↑  ערן גבאי, יצחק קאול, המאגד סביבו קבוצת משקיעים פוטנציאלית להשקעה בבזק: הנכון ביותר הוא להפריט את בזק בשלבים, באתר TheMarker‏, 16 בספטמבר 2001
דפנה צוקר וגיא הדס, ‏זקי רקיב יתמודד על רכישת השליטה בבזק בקבוצה שמגבשים קאול ורוזן, באתר גלובס, 14 ביוני 2004
↑  אפי לנדאו, ‏"צריך שיהיה לבזק בעלים מזוהה ולא שמישהו יקנה איקס אחוזים דרך הבורסה", באתר גלובס, 26 באוגוסט 2003
↑  רוני קורן-דינר, יצחק קאול, דוד ברודט ושלמה נס יצטרפו לקבוצת חדשות ישראל המתמודדת על ערוץ החדשות, באתר TheMarker‏, 11 בפברואר 2001
↑  רוני קורן-דינר, יצחק קאול על סף סיכום למכירת 6% מהחזקותיו בערוץ החדשות לגוסינסקי; רץ לראשות עיריית רמת השרון, באתר TheMarker‏, 30 ביוני 2003
↑  גד פרץ, ‏יצחק קאול ודני רוזן נשכרו ע"י חב' החשמל כיועצים למיזם התקשורת, באתר גלובס, 4 ביולי 2010
↑  גד פרץ, ‏רוזן וקאול במהלך שעשוי לטלטל את שוק הסלולר, באתר גלובס, 7 בפברואר 2017
↑  גד פרץ, ‏הלך לעולמו יצחק קאול, ממייסדי ומוותיקי ענף התקשורת, באתר גלובס, 2 בינואר 2022
↑  שרון קדמי, ‏סיבוב שני בכפ"ס, רמת השרון, שדרות, קרית שמונה ומודיעין-מכבים-רעות, באתר גלובס, 29 באוקטובר 2003
↑  צחר רותם, רוכברגר מבטיח ומקיים. למקורבים, באתר הארץ, 26 בספטמבר 2004
↑  שרון קדמי, ‏יצחק קאול למשרד הפנים: השתלטות על שטחי רמת השרון בפי גלילות תחנוק את העיר, באתר גלובס, 7 ביולי 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007603946105171  VIAF: 138148035563187970141   WorldCat (עם VIAF): 138148035563187970141
החוק החוקתי של דנמרק

| --- | --- |

 פרטי החוק
 מדינה:  דנמרק דנמרק
 תאריך חקיקה:  5 ביוני 1849
 שטחים שעליהם חל החוק:  ממלכת דנמרק 
 מטרת החוק:  מתאר את ארגון הדמוקרטיה הדנית, זכויות וחובות האזרח וחלוקת השלטון.
 
החוק החוקתי של דנמרק (בדנית: Danmarks Riges Grundlov) הוא החוקה של ממלכת דנמרק. החוק החוקתי הדני הוא אחד מהמסמכים החוקתיים הבסיסיים במדינה, ויש לו משמעות רבה במבנה המשפטי ובקביעת זכויות האזרח והמוסדות השלטוניים במדינה. החוקה נחקקה ב-5 ביוני 1849, והיא שינתה את המדינה ממונרכיה אבסולוטית למונרכיה חוקתית. החוקה הדנית מספקת את המסגרת החוקתית לממשל הדני, ומבנה אותה בצורה שמירה על האיזון בין המוסדות השלטוניים, זכויות האזרח, ומבנה מערכת המשפט.
היסטוריה

במאה ה-19, דנמרק הייתה תחת שלטון מונרכי אבסולוטי. המלך של דנמרק היה בעל סמכויות בלתי מוגבלות, והעקרונות הדמוקרטיים היו מוגבלים מאוד. עם זאת, התהליכים האירופיים של המהפכה הצרפתית וההשפעה של רעיונות ליברליים ודמוקרטיים החל להתפשט ברחבי אירופה, כולל דנמרק.
באמצע המאה ה-19, התעוררו במדינה תנועות ליברליות, שהובילו לקריאה לרפורמות פוליטיות. התהליך שהוביל לחוקה החל בשנות ה-40 של המאה ה-19, והחוקה הדנית נחקקה ב-5 ביוני 1849, במקביל למהפכות רבות ברחבי אירופה. החוקה החדשה עשתה שינוי מהותי במערכת השלטונית של דנמרק, והפכה את המדינה ממונרכיה אבסולוטית למונרכיה חוקתית עם מבנה דמוקרטי.
בשנת 1866, דנמרק עברה שינוי נוסף במבנה הפרלמנט. הוקם הסנאט (The Landsting), שהפך לגורם מקבל החלטות נוסף בנוסף לחדר התחתון של הפרלמנט (הפולקטינג). הסנאט היה מורכב מחברים שנבחרו באמצעות מערכת הבחירות העליונה, והיו לו סמכויות יותר רחבות בהשוואה לפולקטינג.
השינוי יצר מערכת דו-חדרית בפרלמנט, כלומר, כל הצעת חוק נדרשה לעבור שתי סבבים של אישור: אחד בפולקטינג ואחד בסנאט.
במהלך תחילת המאה ה-20, המשטר הדני עבר שינוי נוסף. בשנת 1901, הצעת חוקה שונתה כך שהיא קבעה כי הממשלה תהיה אחראית בפני הפולקטינג, ולא בפני המלך. כלומר, השלטון לא היה עוד ביד המלך, אלא הועבר לגורמים נבחרים שמונו על ידי הפרלמנט.
במהלך תקופה זו הוקמו גם סדרי ממשלה המאפשרים שלטון מיעוט, במצבים שבהם מפלגה אחת לא יכולה להשיג רוב בפרלמנט. שינוי זה איפשר את התפתחותה של דמוקרטיה פרלמנטרית בה המפלגות היו יכולות לפתח קשרים עם מפלגות אחרות כדי לנהל את ענייני המדינה.
ב-1953, בעקבות הצטרפותה של דנמרק לארגונים בין-לאומיים, בוצע שינוי נוסף במבנה החוקה הדנית. שינוי זה כלל את ביטול הסנאט והפיכת הפרלמנט הדני לחד-חדרי (המכונה כיום הפולקטינג בלבד).
בנוסף, החוקה הדנית שונתה כך שתוקן המעמד של המונרך. אף על פי שהמלך המשיך להחזיק בתפקיד סמל המדינה, סמכויותיו הצטמצמו בצורה ניכרת, והוא פעל תמיד לפי עצות הממשלה.
ב-1973, דנמרק הצטרפה לאיחוד האירופי, והשפעת האיחוד האירופי על דנמרק התבטאה גם במישור החוקתי. החוקה הדנית, כמו רוב חוקות המדינות החברות באיחוד האירופי, נדרשה להיות תואמת לנורמות ולחוקים האירופיים. למרות זאת, החוקה הדנית מבטיחה שמירה על הריבונות הלאומית, והקשר בין החוקים הלאומיים לחוקי האיחוד האירופי נבחן כל הזמן.
ב-1992, דנמרק ערכה משאל עם על הסכם מאסטריכט (Maastricht Treaty), שהוביל להעמקת האיחוד הפוליטי והכלכלי באירופה. דנמרק דחתה את ההסכם במשאל עם, אך לאחר מכן ביצעה התאמות לחוקה באמצעות שינויי חקיקה כדי לשמור על שיתוף פעולה הדוק עם האיחוד האירופי, ובכך הפכה דנמרק לחלק מהאיחוד, אם כי עם פטורים מסוימים בתחומים כגון הצבא והמטבע.
החוקה הדנית עד 2024 לא עברה שינויים משמעותיים, אך המשך ההתפתחות החברתית, הכלכלית והפוליטית משפיעה על הבנתה והפעלתה. נושאים כגון השפעת האיחוד האירופי, זכויות האדם, השפעת שינויים טכנולוגיים על החברה, ותחום זכויות המיעוטים ממשיכים להיות נושא מרכזי בחיים הציבוריים של דנמרק.
מבנה

החוקה הדנית מחולקת ל-8 פרקים, כל אחד מהם עוסק בתחום שונה של המבנה השלטוני והזכויות:
מבנה > פרק 1: מבנה הממלכה

הפרק הראשון עוסק בהגדרה של דנמרק כממלכה חוקתית, ובו גם מצוין כי דנמרק היא ממלכה אחת הכוללת את דנמרק עצמה, גרינלנד ואיי פארו.
סעיף 1: קובע כי דנמרק היא ממלכה חוקתית, ולפי החוקה, מדובר בממלכה שבה המלך הוא המנהל הממלכתי, אך סמכויותיו מוגבלות.
סעיף 2: מפרט את המעמד החוקי של האזורים השונים בתוך הממלכה – דנמרק עצמה, גרינלנד ואיי פארו – ומציין את תנאי השלטון עליהם.
המשמעות של פרק זה היא שהחוקה הדנית לא מתייחסת רק לדנמרק אלא לכלל הממלכה, ומבהירה את המבנה הפדרלי בצורה ברורה, תוך קביעת עקרונות של אוטונומיה לכל אחד מהאזורים, אך תחת שלטון מרכזי אחד.
מבנה > פרק 2: המלך ומעמדו

פרק זה עוסק במעמדו של המלך בממלכה ובסמכויותיו, ובו מתואר כיצד דנמרק שואפת לאזן בין המונרכיה לבין הדמוקרטיה.
סעיף 3: קובע כי המלך הוא הסמכות העליונה בממלכה, והוא משמש כסמל של המדינה ומוביל את פעולתה, אך סמכויותיו נמסרו לממשלה.
סעיפים 4–5: מסדירים את תנאי העברת המלוכה ומורשת המלוכה. המלך ימלוך עד מותו או עד שיתפטר מתפקידו. כאשר המלך אינו יכול למלא את תפקידו (למשל בשל מצב בריאותי או נסיבות אחרות), יש תהליך חוקי למינוי המלך הבא.
המלך במערכת הדנית לא נושא בסמכויות פוליטיות ממשיות. תפקידו הוא סמלי בלבד, והוא פועל לפי עצות הממשלה. למעשה, סמכויותיו של המלך מוגבלות לעקרונות חוקה ברורה, וההחלטות הסופיות נתונות לממשלה ולפרלמנט.
מבנה > פרק 3: הרשות המחוקקת – הפרלמנט

פרק זה עוסק במבנה ובסמכויות של הרשות המחוקקת, שהיא הפרלמנט הדני (הפולקטינג). פרק זה חשוב להבנת האיזון בין הרשות המחוקקת לשאר הרשות השלטונית, וכולל את ההוראות המעצבות את תהליך החקיקה במדינה.
סעיף 6: קובע את הרכב הפולקטינג: הפרלמנט כולל 179 חברים, מהם 175 נבחרים בדנמרק, 2 נבחרים מתוך גרינלנד ו-2 מתוך איי פארו. הם נבחרים באמצעות מערכת של בחירות ישירות לשם ייצוג הציבור.
סעיף 7: עוסק בתהליך הבחירות – החברים נבחרים לתקופה של ארבע שנים, וכולם זכאים לבחור ולהיבחר לפרלמנט.
סעיפים 8–9: מתארים את סמכויות הפולקטינג: הוא אחראי לחוקק חוקים, לאשר תקציב, ולעקוב אחרי פעולתה של הממשלה. כל חקיקה צריכה לעבור את אישור הפולקטינג.
כחלק מהסמכויות המחוקקות של הפולקטינג, יש לו גם את היכולת להדיח את הממשלה או את שרי הממשלה במקרה של אובדן אמון ציבורי.
מבנה > פרק 4: הרשות המבצעת – הממשלה

פרק זה עוסק במבנה ובסמכויות של הממשלה הדנית, שהיא הרשות המבצעת במדינה. הוא קובע את הכללים להקמתה, מינוי ראש הממשלה והשרים, וסמכויותיהם.
סעיף 14: קובע כי הממשלה מורכבת מראש הממשלה ושרים, שהמנות על ידי המלך, אך ראש הממשלה נבחר מבין חברי הפרלמנט על פי רוב. הממשלה אחראית בפני הפולקטינג.
סעיף 15: קובע את סמכויות הממשלה בנוגע למערכת המשפטית, לקביעת מדיניות המדינה, ולפיתוח תוכניות לפתרון בעיות כלכליות וחוקיות.
הממשלה הדנית מחויבת לפעול לפי עצות המלך, אך בפועל יש לה סמכויות ממשיות ומרכזיות בניהול המדינה. הממשלה מפקחת על המדיניות הציבורית, הכלכלה, מערכת הבריאות, הביטחון הלאומי, ועוד.
מבנה > פרק 5: הרשות השופטת – מערכת המשפט

הפרק החמישי עוסק במערכת המשפטית ובתפקידה להבטיח את שלטון החוק ולפקח על פעולתה של הרשות המבצעת והמחוקקת.
סעיף 16: קובע את עצמאות המערכת המשפטית. כל בית משפט חייב להפעיל את סמכותו לפי החוק, והשופטים אינם יכולים להיות נתונים להשפעה פוליטית מצד המלך, הממשלה או הפולקטינג.
סעיף 17: מפרט את הליך מינוי השופטים: הם ממונים לתקופות ארוכות, ואין להם סמכות להיבחר מחדש או להיות מוסרים מתפקידם אלא במקרים נדירים של חוסר יכולת למלא את תפקידם.
החוקה מבטיחה שהרשות השופטת תהיה עצמאית, ולא תוכל להישלט על ידי הממשלה או המלך. בכך נשמרת הגישה הליברלית והדמוקרטית של המערכת, שמחייבת שמירה על זכויות האדם ושוויון בפני החוק.
מבנה > פרק 6: זכויות האדם והחירות

פרק זה מהווה את לב החוקה הדנית, שכן הוא מבטיח את זכויות האדם והחירויות האישיות, ששומרים על האזרח מפני פגיעות של השלטון.
סעיף 77: קובע את חופש הביטוי והעיתונות, ומבצע את עקרון חופש הדיבור והבעת דעות.
סעיף 78: עוסק בחופש ההתאגדות וההפגנות. כל אזרח זכאי להתאגד או לשבות במחאה על פעולות השלטון.
סעיף 79: מבטיח את זכויות הפרט בתחום הזכות למידע, החירות האישית, והזכות למשפט הוגן.
החוקה הדנית מבטיחה זכויות אלו כבסיס לדמוקרטיה פעילה שבה כל אזרח מוגן מול השלטון.
מבנה > פרק 7: שינוי החוקה

הפרק השביעי עוסק בתהליך של שינוי החוקה הדנית, ומסביר כיצד ניתן לעדכן את החוקה במקרים שבהם יש צורך בכך.
סעיף 88: קובע כי כל שינוי בחוקה חייב לקבל אישור משני חדרי הפולקטינג ובנוסף אישור במשאל עם. שינוי החוקה דורש רוב מיוחד בפרלמנט ואישור ציבורי רחב.
החוקה הדנית שואפת לשמור על יציבותה, ולכן תהליך שינוי החוקה הוא קפדני ודורש תמיכה רחבה מכלל הציבור והגורמים השלטוניים.
מבנה > פרק 8: הסמכות לדרוש הפסקת החוקה

הפרק האחרון עוסק במצב שבו ניתן להפסיק את פעולתה של החוקה, אם תתעורר מציאות פוליטית או מדינית שמחייבת שינויים דרסטיים.
סעיף 89 קובע את התנאים שבהם ניתן להשעות את פעולתה של החוקה, אך התהליך דורש רוב מוחץ בקרב הפולקטינג ובמשאל עם.
הסעיף מבטיח כי כל פסק זמן או השעיה של החוקה ידרשו תמיכה רחבה, דבר ששומר על יציבותה החוקתית.
תיקונים

החוקה הדנית נחשבת לאחת מהחוקות הוותיקות ביותר בממלכות הדמוקרטיות. עם השנים, החוקה עברה מספר תיקונים ושינויים, שנעשו במטרה להתאים אותה להתפתחויות פוליטיות, כלכליות ותרבותיות במדינה. תיקונים אלה שימרו את יציבותה החוקתית של דנמרק ונתנו מענה לאתגרים חדשים שהציבו הזמן והמציאות.
תיקונים > תיקון 1866: יצירת הסנאט

ב-1866, בעקבות שינויים פוליטיים במדינה, בוצע תיקון בחוקה שיצר את הסנאט (Landsting). הסנאט היה בית עליון בפרלמנט הדני, שהיה מורכב מחברים שנבחרו בדרך שונה מחברי הבית התחתון (הפולקטינג).
סעיף 6 בחוקה שונה כך שהוספה מערכת דו-חדרית לפרלמנט, כלומר – הצעות חוק היו צריכות לעבור אישור בשני הבתים.
תיקון זה נועד לשפר את ייצוג הציבור במדינה, על ידי יצירת איזון בין שני בתים של פרלמנט – אחד שמייצג את העם (הפולקטינג) ואחד שמייצג את האינטרסים של האליטות והציבור המשכיל (הסנאט).
הסנאט נותר גוף מועט השפעה עד שבוטל בתיקון של 1953.
תיקונים > תיקון 1901: עקרון אחריות הממשלה

תיקון חשוב נוסף היה ב-1901, שבו התבצע שינוי משמעותי בתפקוד המוסדות השלטוניים במדינה.
הפרלמנט הדני עבר שינוי כזה שממשלת דנמרק הייתה אחראית ישירות בפני הפולקטינג, ולא בפני המלך. תיקון זה מבטל את השפעת המלך על הניהול היומיומי של המדינה, והאחריות עברה לראש הממשלה ולשרים הנבחרים.
השינוי הזה אפשר למערכת הדמוקרטית הדנית להפעיל שלטון פרלמנטרי, שבו ראש הממשלה ויתר השרים אינם מנותבים לפי רצון המלך אלא לפי רצון הציבור המיוצג בפרלמנט.
תיקונים > תיקון 1953: ביטול הסנאט והחזרת המערכת החד-חדרית

תיקון מהותי נוסף התרחש ב-1953, שבו הוסרה המערכת הדו-חדרית, והפולקטינג הפך לבית המחוקק היחיד.
סעיף 6 שונה כך שנוסחה מחדש חובת הבחירות ודרכי הייצוג, והשפעת הסנאט בוטלה לחלוטין.
הסנאט בוטל ונשמר רק בית אחד של פרלמנט – הפולקטינג. התהליך הפך לפשוט יותר, שכן כל הצעת חוק נדרשה לאישור רק בבית אחד, מה שהפשט את הליך החקיקה.
תיקון זה גם שינה את עקרון הירושה במלוכה: נשים יכולות להירשם ליורשות על כס המלוכה. עד לתיקון זה, רק גברים יכולים היו להוריש את המלוכה.
תיקונים > תיקון 1953: זכות ההתאגדות וההשתתפות בבחירות

תיקון נוסף ב-1953 התייחס להרחבת זכויות האזרח במדינה, והוא כלול במסגרת התיקון הכללי לחוקה.
הוספה של סעיף 79 שמבטיח את זכויות האדם והחירות האזרחית, כלול גם החירות להתאגד ולהקים מפלגות, ותנאים לשיתוף הציבור בבחירות חופשיות.
בנוסף, תיקון זה אִפשר את שינוי מערכת הבחירות כך שמייצגת את כלל האזרחים באופן ישיר, ושיפר את הכללים של ההשתתפות הפוליטית.
תיקונים > תיקון 1972: הצטרפות לאיחוד האירופי

תיקון מהותי נוסף התרחש בשנות ה-70, כאשר דנמרק הצטרפה לאיחוד האירופי.
סעיף 20 בחוקה שונה, כדי לאפשר לעם הדני להעביר סמכויות מסוימות לבריסל (המרכז האירופי), במטרה לשלב את דנמרק בהסכמים הכלכליים והפוליטיים של האיחוד האירופי.
מאבקים פנימיים במדינה היוו את הרקע להסכמת דנמרק עם הדרישה להרחיב את המערכת הפוליטית שלה, תוך שמירה על זכותה לקבוע סוגיות לאומיות במסגרת שיתוף הפעולה הבינלאומי.
תיקונים > תיקונים נוספים וההתאמות לאיחוד האירופי

מאז הצטרפותה לאיחוד האירופי, דנמרק ביצעה מספר תיקונים נוספים בחוקה, שהיו קשורים להסכמים שונים עם האיחוד.
תיקונים > 7. תיקון 2009: סעיפים שקשורים למערכת הפוליטית

תיקון קטן שבוצע ב-2009 שינה את סעיפים הקשורים למבנה המוסדות הדנים, ואיפשר לאמץ את עקרונות השוויון המגדרי והחוקי בזכויות האזרח.