קלווין קולידג'
נשיא ארצות הברית (1923–1929) > מדיניות פנים > סחר ותעשייה

קולידג' היה נשיא בתקופת שגשוג כלכלי גדול, שנודעה כ"שנות העשרים הסוערות". הוא הותיר את מדיניות הממשל כלפי התעשייה בידי מזכיר המסחר, הרברט הובר, שהעניק חסות ממשלתית כדי לקדם יעילות עסקית וכדי לפתח את התחבורה האווירית והרדיו. קולידג' לא תמך ברגולציה, ומינה מנהלים לוועדת הסחר הפדרלית ולוועדה לסחר בין-מדינתי, שלא הגבילו את העסקים בתחומם. הרגולציה בתקופתו הייתה נמוכה ביותר. מדיניותו הכלכלית נחשבה למדיניות אוהדת עסקים. רבים ביקרו אותו על מדיניות הלסה פר שלו, שטענו שגרמה לפרוץ השפל הגדול שהתרחש חצי שנה בלבד לאחר פרישתו. מנגד אחרים טענו שקולידג' לא בהכרח תמך באי-מעורבות כוללת - הוא תמך בחקיקה למען שכר הוגן והגבלת שעות העבודה, התנגד להעסקת ילדים, שמר על שליטה כלכלית במלחמת העולם, הנהיג אמצעי בטיחות במפעלים ואף שאף לייצוג עובדים במועצות המנהלים. בשנות העשרים, לעומת זאת, כשהיה נשיא, עניינים אלו נראו כאחריותם של הממשלות המקומיות, ולכן לא קידם זאת.
הרקע לשפל הגדול החל ב-1921 ונמשך במשך כל תקופת נשיאותו של קולידג', משנה זו ועד לפרוץ השפל הגדול ב-1929 הייתה בארצות הברית גאות כלכלית שלוותה באינפלציה. היצע הכסף הכולל התרחב מ-45.3 מיליארד דולר בתחילת התקופה, עד 73.23 מיליארד דולר בסיומה. עלייה זו, בשיעור של 62 אחוז, הייתה העלייה המשמעותית ביותר בהיצע הכסף בארצות הברית. סך הכסף שבמחזור כמעט לא השתנה לאורך התקופה (3.68 לעומת 3.64 מיליארד דולר) והשינוי בכמות הזהב שבידי ארצות הברית היה מזערי. משמעות הדבר הייתה כי כמות האשראי הכוללת בשוק, שלא היה לה כיסוי בזהב, גדלה במידה ניכרת, תהליך הנחשב אינפלציוני במהותו. בועת אשראי זו נופצה לבסוף בפרוץ השפל הגדול.
אנדרו ויליאם מלון כיהן כשר אוצר, תחת קולידג' ותחת הנשיא שלפניו וורן הרדינג, ואילו הרברט הובר כיהן כשר המסחר בתקופת הנשיאות של שניהם. יציבות זו בעמדות הכלכליות הבכירות הביאה לכך שבמובנים רבים ניכרה רציפות בין הממשלים מבחינת הגישה והמדיניות בנושאי כלכלה. הממשלים כוננו מדיניות שהייתה אופיינית לממשלים הרפובליקאיים לפניהם, וכללה תקציב מאוזן (כאן, במיוחד בזכות השפעתו של מלון), הטבות מס שכוונו להקל על בעלי ההכנסות הגבוהות (שהיו מממניה הבולטים של המפלגה), ונטייה להחיל הגנות ומכסי מגן, במיוחד כאלו שסייעו ליצרנים גדולים ולחקלאים בארצות הברית. בין אנשי המפלגה הרפובליקנית לאנשי המפלגה הדמוקרטית היו כמה נקודות של דמיון ויעדים משותפים. אחת הנקודות המשותפות והמאחדות הייתה הרצון ליצור שפע כלכלי באמצעות הרחבת האשראי, שתרצה את השדולות רבות העוצמה של החקלאות, התעשייה והמסחר, שהיו מעוזן של שתי המפלגות כאחת.
אף על פי שבנשיאותו בכלל, קולידג' היה מעורב יותר במניעת חקיקות מאשר העברתן, ישנן מספר חקיקות מרכזיות שמסמנות את הפיתוח התעשייתי בתקופתו ואת ההשפעה שהייתה לדבר על הפוליטיקה האמריקאית:
חוק ההכנסות משנת 1926, שגילם את מדיניות המס של קולידג'. חוק זה הוריד את כלל אחוזי המיסים מתוך ההכנסה החודשית של התושבים וביטל מספר מיסים משניים שהגיעו בסופו של דבר אל האוצר הפדרלי של המדינה. החוק כמו כן גם הביא לסיום הגישה הציבורית להחזרי מס הכנסה פדרליים.
חוק המסחר האווירי משנת 1926, שהסדיר את התעופה האזרחית ואיפשר את התפתחותה של תעשייה חדשה זו. החוק קבע תקנות פדרליות בנוגע לתפעול ולתפקוד של מטוסים, טייסים, מתקני ניווט וקביעת תקנות תעבורה אווירית. מטוסים נדרשו לבדיקת כשירות אווירית לפי החוק האמריקאי, ונדרשו להציב סימונים בגופו החיצוני של המטוס לצורכי זיהוי. אנשי תעופה נדרשו להיבדק לגבי ידע תעופתי ונדרשו לבצע השלמה גופנית כדי להבטיח את כושרם הגופני.
חוק הבניינים הציבוריים משנת 1926, אשר אישר את תחילת הבנייה במתחם השטח הפדרלי של מחוז קולומביה. החוק בפועל אפשר את תחילת הפיתוח האדריכאלי של המשולש הפדרלי בתוך וושינגטון די. סי. הבירה.
חוק הרדיו הפדרלי משנת 1927, שהקים מסגרת רגולטורית לתקשורת החדשה לפיה עצמאות פעולה כלכלית בכפיפות ממשלתית אשר תאפשר פיתוח כלכלי של התעשייה. המעשה הקים את ועדת הרדיו הפדרלית (FRC), שהופנתה בעיקר לרישיונות שידור והפחתת התערבויות ברדיו, תועלתו של החוק הן לגופי השידור והן לציבור בתוהו ובוהו שהתפתח בעקבות התמוטטות פעילות הרדיו האלחוטיות המוקדמת. אחת ההנחות העומדות בבסיס החקיקה הייתה כי העברת הרדיו לפיתוח תעשייתי פרטי למעשה הפך אותו לאמצעי לחופש הביטוי.