stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארתור ונדנברג
ביוגרפיה > בסנאט של ארצות הברית > שנותיו האחרונות בסנאט

בבחירות 1940 נבחר ונדנברג לכהונתו השלישית בסנאט משניצח את יריבו הדמוקרטי, פרנק פיצפטריק, ביותר מ-100 אלף קולות. במהלך מלחמת העולם השנייה עמדתו של ונדנברג בנוגע למדיניות החוץ של ארצות הברית השתנתה באופן רדיקלי. אף על פי שהמשיך להצביע יחד עם הקואליציה השמרנית נגד מדיניות הפנים של רוזוולט, ונדנברג זנח בהדרגה את דבקותו בהתבדלות והפך לאדריכל של מדיניות חוץ דו-מפלגתית, אותה הגדיר כקונצנזוס שנבנה בהתייעצות בין הבית הלבן, מחלקת המדינה של ארצות הברית, ומנהיגי המפלגות בסנאט של ארצות הברית.
בשנת 1943, החוקר הבריטי ישעיה ברלין, שעבד בשגרירות הממלכה המאוחדת בוושינגטון הבירה, ניסח דו"ח מודיעיני חסוי על מנהיגי ועדת החוץ של הסנאט. הוא תיאר את ונדנברג כך:
חבר במשפחה הולנדית ותיקה ובדלן מכובד מהמערב התיכון. מניפולטור פוליטי מיומן, פרלמנטר מומחה ובעל כושר ביטוי מוכשר. יש לו שאיפות נשיאותיות מתמשכות, והוא מכין את עצמו לתפקיד מדינאי בכיר. הוא סוג של סנוב, כלל לא אנגלופוב, ומבקר די תדיר בבית הלבן ובמחלקת המדינה. כמו שאר נציגות מדינתו בקונגרס הוא מצביע נגד מדיניות החוץ של הממשל, אך אין בו דבר עוין, והוא מבקש לשדר תדמית של סבירות ומתינות. הוא מכחיש שהיה או עודנו בדלן, ומגדיר עצמו כלאומני ("כמו מר צ'רצ'יל").
ב-10 בינואר 1945 נשא נאום ידוע בכינויו "הנאום שנשמע ברחבי העולם" במליאת הסנאט, שבו הכריז בפומבי על מעברו מהתבדלות לאינטרנציונליזם. בתום מלחמת העולם השנייה נבחר ונדנברג לכהונה רביעית ואחרונה בסנאט של ארצות הברית, כשהביס את יריבו הדמוקרטי ג'יימס ה. לי, וזכה ביותר משני שלישים מהקולות בבחירות 1946. בשנת 1947, בראשית המלחמה הקרה, מונה ליו"ר ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית. בתפקיד זה שיתף פעולה עם ממשל טרומן ביצירת תמיכה דו-מפלגתית לדוקטרינת טרומן, לתוכנית מרשל ולנאט"ו, כולל הצגת החלטת ונדנברג (אנ'). פרנסיס א. וילקוקס, ראש הסגל הראשון בוועדת החוץ של הסנאט, תיאר את קריירת הסנאט של ונדנברג כדוגמה לדו-מפלגתיות במדיניות החוץ האמריקאית. באוקטובר 2000 העניק הסנאט כבוד יוצא דופן לוונדנברג, כשהצביע לכלול את דיוקנו ב"אוסף מצומצם מאוד" בחדר קבלת הפנים של הסנאט.
ביוגרפיה > מותו

במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1940 ובבחירות 1948 היה ונדנברג מועמד "בן מועדף" למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות. בשנת 1950 הודיע ונדנברג כי חלה במחלת הסרטן. הוא נפטר ב-18 באפריל 1951 בעודו מכהן בסנאט, ונקבר בבית הקברות אוֹק היל שבעיר גרנד ראפידס.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275313705171  GND: 118803867  ISNI: 0000 0000 8099 9598  LCCN: n50045033  NARA: 10583145  NKC: jo20211111572  NLA: 35577331  NTA: 071389148  SNAC: w6k64kms  SUDOC: 059796685  Trove: 1001757  US Congress: V000025  VIAF: 20476803   WorldCat (עם VIAF): 20476803 
תמונתו של ונדנברג במדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית
ונדנברג עם תומאס דיואי ורוברט טאפט במועדון גרידירון, 1939
ונדנברג מקבל את פניו של חבר הקונגרס הצעיר ג'רלד פורד, 1949
דיוקנו של ונדנברג באולם קבלת הפנים של הסנאט, 2004
דוד דרגונסקי

| --- | --- |

 לידה:  2 בפברואר 1910 (יוליאני) סביאטסק, ברה"מ 
 פטירה:  12 באוקטובר 1992 (בגיל 82) מוסקבה, רוסיה 
 מדינה:  ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 השכלה:  Saratov Military Command Engineering High School of Missile Forces (1936)  אקדמיית פרונזה  האקדמיה הצבאית של המטכ"ל של צבא רוסיה (1949) 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 פרסים והוקרה:  עיטור לנין (23 בספטמבר 1944)  מדליה על כיבוש ברלין (1945)  מדליה על שחרור פראג (1945)  מדליה על הגנת הקווקז (1944)  גיבור ברית המועצות (31 במאי 1945)  עיטור הדגל האדום (19 ביולי 1943)  כוכב הזהב (31 במאי 1945)  עיטור הדגל האדום (9 בנובמבר 1943)  מדליה על ההצטיינות בקרב (1944)  כוכב הזהב (23 בספטמבר 1944)  עיטור סובורוב דרגה 2 (6 באפריל 1945)  גיבור ברית המועצות (23 בספטמבר 1944)  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה (11 במרץ 1985)  עיטור הדגל האדום (אוקטובר 1938)  מסדר 9 בספטמבר 1944  עיטור הידידות בין העמים  הצלב הגדול של מסדר פולוניה רסטיטוטה  צלב המלחמה של צ'כוסלובקיה 1939–1945  מסדר הכבוד הצבאי (מונגוליה)  Sino-Soviet Friendship Medal  קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה  צלב הגבורה  מדליית וטרן הכוחות המזוינים של ברית המועצות  מסדר ההצטיינות הפטריוטי בזהב  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מסדר שירות המולדת בכוחות המזוינים הסובייטים, דרגה 3  עיטור מהפכת אוקטובר  מדליית ההגנה על מוסקבה  מדליית "אומץ תחת אש"  עיטור הדגל האדום  מדליה על חיזוק הברית הקרבית  עיטור הכוכב האדום  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945  עיטור לנין  מפקד עם כוכב של מסדר פולוניה רסטיטוטה 
 
דוד אברמוביץ' דרגונסקי (ברוסית: Дави́д Абра́мович Драгу́нский; ‏2 בפברואר 1910 – 12 באוקטובר 1992) היה גנרל יהודי בכוחות המזוינים של ברית המועצות, גיבור ברית המועצות (פעמיים) ופעיל אנטי-ציוני, יושב ראש הוועד האנטי-ציוני של הציבור הסובייטי.
ביוגרפיה > השנים הראשונות

דוד דרגונסקי נולד ב-2 בפברואר 1910 למשפחה יהודית בכפר סביאטסק בתחום המושב באימפריה הרוסית. כיום במחוז בריאנסק, במערב רוסיה. לאחר סיום בית הספר התיכון, עבד כפועל באתרי בנייה במחוז מוסקבה ובמחוז טבר. בשנת 1933 התגייס לצבא האדום ונשלח ללימודים בבית הספר לקציני שריון בעיר סראטוב. את הלימודים סיים בהצטיינות בשנת 1936. בתום הלימודים הועלה לדרגת סגן משנה ונשלח לשרת כמפקד מחלקת טנקים T-26 באחת מיחידות השריון של הצבא האדום באזור הגבול עם מנצ'וריה.
ביוגרפיה > קריירה צבאית

בשנת 1938, כמפקד פלוגה השתתף בקרבות עם היפנים באזור אגם חסן. על תפקודו בקרב עוטר בעיטור הכוכב האדום.
בשנת 1939 התקבל ללימודים באקדמיה הצבאית על שם פרונזה במוסקבה. לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941 נאלצו כל חניכי האקדמיה (ודרגונסקי ביניהם) לעזוב את הלימודים ולחזור ליחידותיהם. דרגונסקי מונה למפקד גדוד טנקים. הוא השתתף בקרבות הבלימה של קבוצות הארמיות מרכז ליד סמולנסק ובקרב על מוסקבה.
בסתיו של 1943 מונה למפקד חטיבת השריון מס' 55, תפקיד אותו מילא עד לסוף המלחמה. בדצמבר של אותה שנה נפצע קשה בקרב ליד העיר ז'יטומיר, כאשר הוביל אישית את התקפת החטיבה.
לאחר תקופת החלמה קצרה חזר לחזית. ביולי 1944 הייתה חטיבתו של דרגונסקי בחוד החנית של ההתקפה הסובייטית באזור העיר סנדומיר במזרח פולין. היא צלחה את נהר הויסלה ותפסה ראש גשר בגדה המערבית של הנהר. במשך כמה ימים החזיקה החטיבה בראש הגשר עד להגעה של הכוח העיקרי. על תפקידו בקרב זה הוענק לדוד דרגונסקי תואר "גיבור ברית המועצות".
בפעם השנייה הוענק לדוד דרגונסקי תואר גיבור ברית המועצות על מעשי גבורה ואומץ האישי בעת הפיקוד על החטיבה בקרבות לכיבוש ברלין. המבצע האחרון, בו השתתף דרגונסקי היה הקרב על פראג. לאחר מסע של 5 ימים, בהם עברה מאות קילומטרים, נכנסה חטיבתו יחד עם יחידות ממוכנות אחרות של החזית האוקראינית הראשונה אל העיר פראג ושחררה אותה מהגרמנים.
לאחר המלחמה למד דרגונסקי באקדמיה הצבאית של המטה הכללי. בסיום הלימודים הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה למפקד דיוויזיה ממוכנת. בשנת 1960 הועלה לדרגת גנרל-לוייטנט ומונה למפקד ארמייה. בשנים 1965–1969 היה סגן מפקד המחוז הצבאי של עבר-הקווקז. בשנת 1970 הועלה לדרגת גנרל-קולונל ומונה לפקד על קורס להכשרת מפקדים בכירים, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1987, אז פרש לגמלאות.
במהלך שירותו הצבאי עוטר ב: 2 מדליות "כוכב הזהב" של גיבור ברית המועצות, 2 עיטורי לנין, 4 עיטורי הדגל האדום, עיטור סובורוב מדרגה שנייה, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה, 2 עיטורי הכוכב האדום, עיטור השירות למען המולדת מדרגה שלישית ועיטור ידידות העמים.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית

בתום מלחמת העולם השנייה היה דרגונסקי חבר בוועד היהודי האנטי-פשיסטי שפעל, אז, לאיסוף עדויות על גורל היהודים באזורי הכיבוש הנאצי בשטחי בברית המועצות. דרגונסקי איבד 74 מבני משפחתו בשואה כולל אחיותיו וילדיהן, הוא סבר שיש לפעול להנצחת הנרצחים היהודים ולהקמת אנדרטאות לזכרם. הוא היה בין הבודדים מחברי הוועד שלא נעצרו או הוצאו להורג על ידי סטלין בראשית שנות החמישים. במהלך שנות ה-50 וה-60 ייצג את יהודי ברית המועצות במשלחות סובייטיות רשמיות שביקרו במערב בהם טען שאין בברית המועצות אנטישמיות, שהיעדר תיאטרון ובתי ספר דוברי יידיש נובע מהיעדר ביקוש להם ושיהודי ברית המועצות אינם מעוניינים לעלות לישראל.
דרגונסקי היה אחד הפעילים היהודים האנטי-ציוניים המרכזיים של התעמולה הסובייטית. הוא כתב מאמרים בגנות הציונות ובגנות מדינת ישראל בעיתונים סובייטיים. כל ימי חייו התנגד נחרצות להגירה של יהודים מברית המועצות או לביטויים תרבותיים יהודיים כלשהם.
בשנת 1983 היה בין המייסדים של הוועד האנטי ציוני של הציבור הסובייטי. מילא את תפקיד היושב ראש של הוועד מיום היווסדו ועד ליום מותו אפילו אחרי התפרקות ברית המועצות.
דוד דרגונסקי נפטר ב-12 באוקטובר 1992 במוסקבה ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה. בהלווייתו השתתף מרשל יבגני שפושניקוב (שר ההגנה האחרון של ברית המועצות) וקצינים בכירים אחרים בצבא הסובייטי.
ביוגרפיה > הנצחת זכרו ברוסיה

פסל לזכרו הוצב בכפר הולדתו, כנהוג בברית המועצות לאנשים שעוטרו פעמיים בתואר גיבור ברית המועצות. הפסל הוצב עוד בחייו (בשנת 1951). פסל נוסף לזכרו הוצב בשנת 2009 בעיר סולנצ'נוגורסק שבמחוז מוסקבה.
הערות שוליים

↑  במחוז נובוזיבקוב בפלך צ'רניגוב
↑  מרדכי אלטשולר, פעילות יהודית להנצחת השואה בברית-המועצות בימי סטלין, באתר יד ושם
↑  הגנרל היהודי דרגונסקי מכחיש בפאריס קיום אנטישמיות בברה"מ, דבר, 21 בנובמבר 1961
דראגונסקי: "מאז נפילת ברייה אין אנטישמיות ברוסיה", הצופה, 29 בינואר 1962
↑  גנרל יהודי סובייטי: חלק מיהודי בריה"מ רוצים לעלות לישראל, מעריב, 4 בדצמבר 1959
↑  אתה מרשה שינצלוך לזרוע פירוד באחדות העם היהודי, מעריב, 15 ביולי 1970
↑  יוסף פריאל, ארה"ב תוקפת בחריפות את ברה"מ על ליבוי אנטישמיות, דבר, 8 ביוני 1983
ישעיהו אביעם, האמן יורי שרלינג בא לארץ מן הכפור, מעריב, 8 במאי 1986
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260511505171  PLWABN: 9810689224305606  BNE: XX1145165  GND: 118527185  ISNI: 0000 0000 7858 4342  LCCN: n83221044  NKC: xx0102888  NLA: 35144912  NTA: 128932996  VIAF: 74644138   WorldCat (עם VIAF): 74644138
וילבור סנדרס

וילבור פיסק סנדרס (באנגלית: Wilbur Fisk Sanders‏; 2 במאי 1834 – 7 ביולי 1905) היה חבר הסנאט של ארצות הברית ממונטנה. סנדרס, כחלוץ מוביל ועורך דין מיומן, מילא תפקיד בולט בפיתוח טריטוריית מונטנה ובהיסטוריה הפוליטית המוקדמת של המדינה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

סנדרס נולד ב-2 במאי 1834 בליאון, מחוז קטראוגוס, ניו יורק, לאירה ולפרידום (אדגרטון) סנדרס. אביו היה חקלאי במקור מרוד איילנד, ואמו הייתה ילידת קונטיקט. בהיותו מתודיסט אדוק, אירה סנדרס קרא לבנו הבכור על שם גיבור אמונתו, הנשיא המייסד של אוניברסיטת ווסליאן, וילבור פיסק (השם נכתב בשגיאות על ידי בני דורו עם "l" אחד במקום שניים). וילבור למד בבתי הספר הציבוריים בניו יורק ולאחר מכן לימד בבית ספר בעצמו.
בעקבות רצונה של אמו, סנדרס עבר לאקרון, אוהיו, בשנת 1854, שם המשיך ללמד ולמד משפטים תחת דודו, סידני אדגרטון. דודו סידני, מבוגר ממנו ב-16 שנים, היה בעל השפעה עמוקה על חייו. כיליד מערב ניו יורק, אדגרטון עבר לאקרון עשר שנים קודם לכן ועלה לגדולה בהדרכתו של הפוליטיקאי הוותיק מאוהיו ועורך הדין רופוס פ. ספאלדינג. אדגרטון לקח את סנדרס תחת חסותו. סנדרס הצליח להתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1856, והוא ואדגרטון נכנסו עד מהרה לשותפות משפטית. אדגרטון היה פעיל במפלגת האדמה החופשית בשנות ה-1840, עד אמצע שנות ה-1850, בערך בזמן שסנדרס הצטרף אליו לאקרון, כאשר פעילותו הפוליטית עברה למפלגה הרפובליקנית הצעירה. סנדרס עקב אחר התפתחותו הפוליטית של דודו.
ב-27 באוקטובר 1858 נשא סנדרס לאישה את הארייט פ. פן, ילידת אוהיו. נולדו להם חמישה ילדים, אבל רק שלושה שרדו עד לבגרות: ג'יימס, וילבור ולואיס.
ביוגרפיה > מלחמת האזרחים

במהלך מלחמת האזרחים, הוא גייס פלוגת חי"ר וסוללת ארטילריה בקיץ 1861 והוסמך כלוטננט ראשון ברגימנט הרגלים ה-64 של אוהיו, שבו הוא הוצב כשליש. סנדרס שירת בקרב שילה, ומאוחר יותר בשנת 1862, הוא סייע בבניית הגנות לאורך מסילות הברזל מדרום לנאשוויל. משפחתו דיווחה שהוא התפטר מהצבא באוגוסט 1862 בעקבות מחלה שהוחמרה על ידי פצע. הוא חזר למשפחתו באקרון, אוהיו.
ביוגרפיה > טריטוריית מונטנה

סנדרס התיישב בחלק של טריטוריית איידהו, שלימים הפך לטריטוריית מונטנה, שם עסק בעריכת דין והתעניין גם בכרייה ובגיוס מניות. הוא היה עורך דין צעיר כשעבר למונטנה (באנאק) ב-1863. הוא היה שם לפני שהתארגנו בתי משפט, ובהיותו אחד מראשוני המתיישבים הקבועים, לקח חלק בולט בפעילות מחוץ לחוק בטריטוריה. הוא היה המייסד של "מונטנה ויג'ילנטס" הידועה לשמצה, והשתמש בתפקידו כעורך דין כדי לכפות על סיכום הרציחות של הכנופיה. בדצמבר 1863, סנדרס הוביל את העמדתו לדין של ג'ורג' אייבס על רצח ניקולס טייבולט בעיר נבדה, מונטנה. אייבס הורשע ונתלה ב-21 בדצמבר 1863. משפט ג'ורג' אייבס הביא לתקופה של לקיחת החוק לידיים, רציחות ללא משפט שאורגנו בחלקן על ידי סנדרס, שבסופו של דבר הביאו לקץ לגניבות ורציחות על ידי "סוכני דרכים" באזור וירג'יניה סיטי. סנדרס היה אחד מחמשת המארגנים המקוריים של ועדת לקיחת החוק לידיים של אלדר גולץ', שהוקמה ב-23 בדצמבר 1863 בווירג'יניה סיטי, מונטנה. כמנהיג ראשי של הוויג'ילנטים, סנדרס היה מעורב במותו המסתורי ב-1867 של המושל הטריטוריאלי בפועל תומאס פרנסס מאהר, שהתנגד לוויג'ילנטים ולבונים החופשיים והפרוטסטנטיות הקשורים אליהם. מאהר היה גם יריב פוליטי אדיר שהיה בעמדה טובה לעקוף את סנדרס בכל הצעה עתידית לתפקיד ברגע שמונטנה תקבל מעמד של מדינה.
בקריירה שלו כעורך דין, צבר סנדרס מוניטין של ייצוג נאשמים מקרב מיעוטים, כולל סינים והודים. במשפט סנסציוני ב-1881, סנדרס הוביל את ההגנה של אה וואה ואה ין, כורים סינים שעמדו למשפט בגין רצח. סנדרס טען לספק סביר וחוסר ראיות, ובית המשפט העליון הטריטוריאלי של מונטנה זיכה את הנאשמים.
ב-1873 הפך סנדרס לחבר בבית המחוקקים הטריטוריאלי. כמו כן, הוא הבין את החשיבות של שימור רשומות מוקדמות והיה במשך שלושים שנה נשיא החברה ההיסטורית של מונטנה, שהוקמה ב-1865. הוא צבר עיתונים ומסמכים במשרד עורכי הדין שלו. סנדרס היה חבר מייסד של אגודת החלוצים של מונטנה ושימש כמזכיר החברה (1884) וכנשיא (1888).
הוא התמודד כמועמד רפובליקני לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1864, 1867, 1880 ו-1886, אולם לא הצליח להיבחר. כמו כן, הוא היה חבר בבית הנבחרים הטריטוריאלי של מונטנה מ-1873 עד 1879.
הוא היה הנשיא הראשון של מועצת הנאמנים של אוניברסיטת מונטנה ווסליאן, שנפתחה ב-1890 בהלנה.
ביוגרפיה > מדינת מונטנה

עם קבלתה של מונטנה כמדינה לאיחוד, הוא נבחר כרפובליקני לסנאט האמריקאי וכיהן מ-1 בינואר 1890 ועד 3 במרץ 1893. בהיותו בסנאט, הוא היה יושב ראש הוועדה להצעות חוק רשומות בקונגרס ה-52.
בשנות ה-90 של המאה ה-19, סנדרס ייצג את הקהילה הסינית בבאט, מונטנה, נגד איגודי עובדים שהחרימו עסקים סיניים.
סנדרס מת ב-7 ביולי 1905 בהלנה, מונטנה, בגיל 71, ונקבר בבית הקברות Forestvale שם. מחוז סנדרס, מונטנה, נקרא על שמו.
מישל ניקסטרו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 במרץ 1960 וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 פטירה:  4 בנובמבר 2010 (בגיל 50) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1984–2010 (כ־26 שנים) 
 בן או בת זוג:  סטיב סטארק (?–2010) 
 http://www.myspace.com/michellenicastrofans
 פרופיל ב-IMDb
 
מישל ניקסטרו (באנגלית: Michelle Nicastro;‏ 31 במרץ 1960 – 4 בנובמבר 2010) הייתה שחקנית אמריקאית.
ביוגרפיה

ניקסטרו נולדה בוושינגטון די. סי., אביה היה רופא עיניים. ב-1984 שיחקה בסרט הריקודים "Body Rock".
בסרט "כשהארי פגש את סאלי" היא שיחקה את חברתו מהאוניברסיטה של הארי.
היא דיבבה את הנסיכה אודט בסרט "סוד הממלכה הקסומה", היא המשיכה לדבב אותה גם בשני סרטי ההמשך הראשונים בסדרה סוד הממלכה הקסומה. בנוסף היא גם הייתה מועמדת לדיבוב "בל" בסרט "היפה והחיה".
מ-1989 ועד 1990 שיחקה זמרת באופרת הסבון "סנטה ברברה", בנוסף היא הופיעה בפרקים של מספר סדרות טלוויזיה וביניהן "מי הבוס?".
בתיאטרון שיחקה ב-1983 במחזמר "מרלין", ב-1988 שיחקה את אפונין במחזמר "עלובי החיים".
בנוסף למשחק היא הקליטה מספר שירים כזמרת, היא גם ביצעה תפקיד שירה בפרק של זינה הנסיכה הלוחמת.
היא נישאה למפיק סטיב סטארק ונולדו להם שתי בנות.
נפטרה ממחלת הסרטן ב-4 בנובמבר 2010, כשהיא בת 50; היא הותירה אחריה את בעלה, סטיב סטארק, ושתי בנותיהם.
ויליאם ברק

| --- | --- |

 לידה:  1824 אוסטרליה 
 פטירה:  15 באוגוסט 1903 (בגיל 79 בערך) Coranderrk, אוסטרליה 
 מקום קבורה:  Coranderrk Aboriginal Cemetery 
 
ויליאם ברק (באנגלית: William Barak‏; 1824 – 15 באוגוסט 1903) היה ראש של שבט וורונדג'רי (Wurundjeri) מתושביה הראשונים של אזור מלבורן, אוסטרליה. הוא הפך לדובר שהשפיע על צדק חברתי לאבוריג'ינים ומקור חשוב בנושא התרבות שלהם.
ביוגרפיה

ברק נולד בשנת 1824 בברוש קריק ליד פארק וונגה באזור של אנשי וורונדג'רי. אמו, טוטרי, הגיעה מבולוק נוראילום במורצ'יסון, ויקטוריה. אביו, בביגרן, היה איש חשוב בשבט וורונדג'רי. אמרו כי ברק היה נוכח כילד כאשר ג'ון באטמן נפגש עם זקני השבטים כדי "לרכוש" את אזור מלבורן בשנת 1835. לפני מותו תיאר את עדותו לחתימת החוזה בטקס.
הקולוניזציה האירופית גרמה לשיבושים בטקסי החניכה הילידיים באזור מלבורן. בתגובה שלושת מנהיגי השבט ביניהם Billibellary התכנסו בדרום יארה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-19 וערכו לברק הצעיר טקס חניכה של האבוריג'ינים. הטקס היה רשמי כדי להציג בפניו את סמלי הגבריות: רצועות עור מעובד קשורות סביב שרירי זרועו. הגומברט (שרשרת קנים) סביב צווארו, עצם חדה וצרה כיתד תקועה באף, והבראנג'פ שלו - הסינר שלובשים גברים כדי לכסות את איברי המין שלהם. בתום הטקס קיבל ברק גלימת עור מדודו, ממנהיגי השבט.
ברק למד בבית הספר הממשלתי של המיסיון יארה של בין השנים 1837–1839.
כשהצטרף למשטרת הילידים בשנת 1844, קיבל את שמו ויליאם ברק. הוא היה שוטר מס 19 של המשטרה.
בתחילת 1863 עבר ברק לתחנת קורנדררק, ליד הילסוויל, ויקטוריה יחד עם כשלושים שוטרים אחרים.
עם מותו של סיימון וונגה בשנת 1875, הפך ברק לראש השבט. הוא עבד ללא לאות למען עמו וניהל משא ומתן מצליח מטעמם עם הממשל. הוא היה אדם ומנהיג מכובד ביותר, עם מעמד בקרב הילידים והמתיישבים האירופים.  בשנות ה-80 של המאה ה-19 הוא העביר מידע על מסורת ותרבות ילידים לאלפרד ויליאם האויט.
ברק נפטר בקורנדררק בשנת 1903 ונקבר בבית העלמין בקורנדררק. הוא היה כבן 85.
יצירה ומורשת

ברק זכור בזכות יצירות האמנות שלו, המציגות גם חיי ילידים מסורתיים וגם מפגשים עם אירופאים. מרבית רישומיו של ברק הושלמו בקוראנדררק בשנות ה-80 וה-90. בהווה הם מוערכים מאוד ומוצגים בגלריות ציבוריות מובילות באוסטרליה. עבודותיו מוצגות באופן קבוע בגלריה הלאומית של ויקטוריה במלבורן.
בשנת 2003 הגלריה הלאומית של ויקטוריה קיימה תערוכה לזכור את ברק להנצחת חייו ופועלו.
בשנת 2005 הוקם גשר רגלי באורך של 525 מטר בשם "גשר ויליאם ברק" שמשפר את הקשר בין אתרי הספורט והבידור הגדולים ביותר במלבורן בליבה של מרכז העיר.
בשנת 2011 ברק נכנס לספר המורשת האבוריג'ינית הוויקטוריאנית.
בשנת 2015 תמונה של ברק בגובה 85 מטר שימשה ליצירת חזית בניין דירות בשם סוונסטון סקוור במלבורן, אוסטרליה. הדיוקן נוצר על ידי מרפסות הלבנות על קיר שחור.
גלריה

טקס
דמויות עם מעיל עור מסורתי
נשים ורקדנים בלבוש מסורתי
גשר וילאם ברק, מלבורן
מגדל הדירות עם דמותו של ברק
הערות שוליים

↑  Remembering Barak
↑  "A KING AT CORANDERRK". The Australasian. LXIII (1656). Victoria, Australia. 25 December 1897. p. 25
↑  "KING WILLIAM BARAK". The Australasian. LXXV (1951). Victoria, Australia. 22 August 1903. p. 32.
↑  "DEATH OF KING WILLIAM BARAK". The Age (15, 113). Victoria, Australia. 17 August 2000. p. 4
↑  Artists | NGV, www.ngv.vic.gov.au
↑  "Portrait of indigenous leader etched into 31-storey Melbourne building | CBC Radio". CBC (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-03-20.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: barak-william-2930  AGSA: 2940  DAAO: william-barak  GND: 129239062  ISNI: 0000 0001 1585 2589  LCCN: n85118102  NGV: 172  SUDOC: 146965337  Trove: 1308870  VIAF: 1085676   WorldCat (עם VIAF): 1085676
ישראל וושבורן הבן

ישראל וושבורן הבן (באנגלית: Israel Washburn Jr.‏; 6 ביוני 1813 – 12 במאי 1883) היה דמות פוליטית בארצות הברית שהיה מושל מיין בין השנים 1861 עד 1863. במקור היה חבר המפלגה הוויגית, ומאוחר יותר הפך לחבר מייסד של המפלגה הרפובליקנית. בשנת 1842 שירת וושבורן כחבר בבית הנבחרים של מיין.
וושבורן ייצג את המחוז שכלל את העיר בנגור ואת העיירה הסמוכה אורונו, מיין, שם התגורר והחזיק משרד עורכי דין.
ביוגרפיה

וושבורן נולד ב-6 ביוני 1813 בליוורמור (במיין של ימינו, אז חלק ממסצ'וסטס) למשפחה פוליטית בולטת, ובילה את חייו בפוליטיקה. הוא ניסה להיבחר ללא הצלחה לקונגרס ה-31 ב-1848; ונבחר כוויגי לקונגרסים ה-32 וה-33, וכרפובליקני לקונגרסים ה-34, ה-35 וה-36. הוא כיהן מ-4 במרץ 1851 עד 1 בינואר 1861, אז התפטר, לאחר שנבחר למושל.
הוא היה יושב ראש ועדת הבחירות בקונגרס ה-34. בשנת 1854, זועם על אישור חוק קנזס נברסקה, כינס וושבורן פגישה של 30 חברי בית הנבחרים של ארצות הברית כדי לדון בהקמת מה שעתיד היה להפוך למפלגה הרפובליקנית. מפגשים של רפובליקנים התקיימו כבר קודם לכן בוויסקונסין ובמישיגן באותה שנה, אך הפגישה של וושבורן הייתה הראשונה שנערכה בבירת ארצות הברית והראשונה שכללה חברי קונגרס. וושבורן היה כנראה גם הפוליטיקאי הראשון בדרגתו שהשתמש במונח "רפובליקני" בנאום שנשא בבנגור, מיין, ב-2 ביוני 1854. וושבורן כיהן כמושל מיין ה-29 בשנים 1861 עד 1863. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, הוא עזר לגייס חיילים פדרליים ממיין. בשנת 1862, הוא השתתף בוועידת מושלי המלחמה הנאמנים באלטוונה, פנסילבניה, אשר העניקה של דבר תמיכה לאברהם לינקולן בהצהרת האמנציפציה שלו.
בשנת 1863 מינה לינקולן את וושבורן לתפקיד גובה המיסים של נמל פורטלנד, תפקיד בו כיהן עד 1877. בשנת 1882 נבחר וושבורן לחבר בחברה האמריקאית לעתיקות.
וושבורן היה אח של אליהוא ב. וושבורן, קאדוואלדר ק. וושבורן, ויליאם ד. וושבורן, סמואל בנג'מין וושבורן וצ'ארלס איימס וושבורן. הוא מת ב-12 במאי 1883 בפילדלפיה, פנסילבניה ונקבר בבית הקברות מאונט הופ בבנגור, מיין.
הערות שוליים

↑  "Maine State Law and Legislative Reference Library-Maine Legislators Database". אורכב מ-המקור ב-20 בדצמבר 2015. נבדק ב-14 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Israel Washburn Jr., Portland, ca. 1860".
↑  "American Antiquarian Society Members Directory". אורכב מ-המקור ב-28 ביולי 2020. נבדק ב-11 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 130278521  ISNI: 0000 0000 7372 5257  LCCN: n90652132  SNAC: w6mc975r  US Congress: W000173  VIAF: 8489233   WorldCat (עם VIAF): 8489233
רוגבי

אצטדיון רוגבי במהלך משחק בין ארגנטינה וצרפת
הוצאת חוץ לזכות נבחרת ישראל מול ליטא
כדור רוגבי
כלוב של שלושה שחקנים מכל קבוצה במהלך משחק רוגבי שביעיות
מגרש הרוגבי בפארק הירקון בתל אביב
רוגבי הוא משחק כדור קבוצתי. מטרת המשחק היא לצבור נקודות במספר רב יותר מהקבוצה היריבה על ידי הנחת הכדור במנחת ("טריי זון") - שטח ברוחב 70 מטרים מאחורי קו הרוחב של המגרש (קו השער/קו המנחת) בצד של הקבוצה היריבה, ובעיטת הכדור לחלקו העליון של שער בצורת האות הלטינית H.
כדור המשחק אליפטי, בדומה לכדור פוטבול, אך הוא מגיע בצבעים שונים, הוא גדול יותר ורחב יותר בבסיסים, ועשוי מגומי ולא מעור (כפי שנהוג בפוטבול אמריקאי).
למשחק מספר גרסאות, וכולן משוחקות על מגרש בגודל 100 מטר על 70 מטר. בכל אחד מקצות המגרש מוצב שער (רוחב השער וגובה הקורה הם כשל שער בכדורגל, מה שמאפשר לשחק רוגבי גם במגרשי כדורגל על ידי הוספת שתי אנטנות בפינות העליונות של כל שער).
הגרסה הנפוצה ביותר היא רוגבי יוניון - משחק בהשתתפות 15 שחקנים האורך 80 דקות. גרסה זאת משוחקת ברוב הליגות וברוב האליפויות לקבוצות ולמדינות. גרסה שנייה היא רוגבי שביעיות (14 דקות). גרסה זו היא אולימפית החל מ-2016, והיא מאפשרת עריכת טורניר שלם במשך יומיים או שלושה ימים. בנוסף לשתי גרסאות אלו קיימות מספר גרסאות נוספות, דוגמת רוגבי ליג שמשוחק בעיקר בצפון אנגליה ובאוסטרליה (13 שחקנים), ורוגבי עשיריות שפופולרי באינדונזיה ובדרום-מזרח אסיה.
חוקי המשחק

ברוגבי אסור למסור או להפיל את הכדור קדימה, אלא רק אחורה או באותו קו רוחב. מותר לבעוט את הכדור קדימה, אך במצב זה רק השחקן אשר בעט בכדור והשחקנים שהיו מאחוריו ברגע הבעיטה רשאים להשתתף במהלך (חוק הנבדל). אם השחקן הבועט עקף במהלך הריצה שחקן אחר, יכול גם השחקן הנעקף לגעת בכדור. שחקנים שהיו לפני הבועט מנועים מלגעת בכדור; הם צריכים לחזור לאחור עד שהבועט או שחקן שהיה מאחוריו יעקוף אותם.
במהלך ההתקפה, לקבוצה המגנה מותר לנסות להפיל את השחקן המחזיק בכדור, תחת מגבלות רבות: מותר לדחוף את היריב דרך הידיים והכתפיים בלבד, אסור לגעת בו מעל גובה כתפיו, ויש לאחוז בו עד הגעתו לקרקע. גם לשחקן המחזיק בכדור מותר לדחוף את שחקני הקבוצה היריבה על מנת להתקדם, ומותר לו להשתמש בידו כדי להדוף אותם (גם מעל גובה כתפיהם), אך לא כדי לדחוף אותם בכוח. אם השחקן נפל (על פי החוקים, אם אחת הברכיים שלו לפחות נוגעת בקרקע) עליו להניח את הכדור על הדשא או למסור אותו באופן מיידי.
חוקי המשחק > תל (ראק)

כאשר שחקן המחזיק בכדור נופל ובוחר לא לנסות למסור, הוא מחויב להניח את הכדור על הקרקע ולא לגעת בו, כך שיהיה חופשי לשתי הקבוצות. (לרוב מניח השחקן את הכדור בצד הקבוצה שלו.) בשביל שמצב ייחשב לתל צריך לפחות עוד שחקן אחד מאחת הקבוצות לעמוד על רגליו מעל הכדור. במצב כזה השחקן שעל הרצפה הופך להיות "שער": לאף שחקן אסור לעקוף אותו כדי להגיע לכדור; השחקנים צריכים לעבור מעליו. קווי הנבדל נקבעים על ידי חלק הגוף האחורי ביותר של השחקן האחורי ביותר שמחובר לתל בכל צד; כל שחקן שאוחז בשחקן המשתתף בתל נחשב לחלק מהתל. כל עוד שחקנים משתי הקבוצות משתתפים בתל, אסור לגעת בכדור עם הידיים, והם חייבים לנסות להישאר עומדים. כאשר הכדור יוצא מהתל הוא חופשי לכולם ובכך מתבטלים קווי הנבדל.
חוקי המשחק > אשכול (מול)

אם נושא הכדור נשאר על רגליו בזמן ששחקן יריב נוגע בו, ושחקן נוסף מהקבוצה התוקפת נוגע בנושא הכדור, נוצר אשכול: במצב כזה יש להצטרף מאחור לגוש השחקנים ולדחוף אותו בכיוון ההתקפה ובו זמנית מותר להעביר את הכדור לשחקן אחורי. כאשר האשכול מפסיק להתקדם, יש להוציא ממנו את הכדור באופן מידי ולהמשיך במשחק.