אורי ריזמן
חייו

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
נולד בעיר צור שבלבנון. "'ב-1924 הגיעה אישה לתל-יוסף, רכובה על סוס ונושאת בידיה תינוק בן יומו' - כך זוכרים ותיקי תל יוסף את יום בואה של האם בת שבע עם התינוק אורי“. אמו בת -שבע, שחקנית בהכשרתה, ואביו, ניסן ריזמן, מהנדס וקבלן במקצועו, עלו מפרוסקורוב בעלייה השלישית והיו אנשי גדוד העבודה. הם התגוררו לפרק זמן קצר בקיבוץ תל יוסף. חצי שנה לאחר הולדתו, עברה המשפחה לפלוגת גדוד העבודה בירושלים, שם עסקו בחציבה וגידלו את ארבעת ילדיהם.
ב-1928 עברה המשפחה לתל אביב. בין השנים 1930–1932, שהתה המשפחה בצרפת לצורך לימודי הנדסת בניין של האב.
ריזמן למד בגימנסיה הרצליה והיה פעיל במחנות העולים. נטייתו של ריזמן לציור בלטה מגיל צעיר בציירו דיוקנאות, נופים ופרחים. משפחתו ייעדה אותו להיות כנר, אך בגיל חמש-עשרה עזב את לימודי הכינור בהם החל בגיל צעיר, לטובת לימודי ציור בסטודיו של האמן יצחק פרנקל בבית הצייר. הלימודים בסטודיו היטיבו עם ריזמן הן משום שהצבע היה מרכיב משמעותי ביצירתו (ציור "הכינור" של ריזמן מ-1939, משקף היטב את תפיסת האור האופיינית לתלמידי הסטודיו), והן בשל הקשרים הטובים בין ציירי הסטודיו שנמשכו גם עם סגירתו ב-1939. חניכיו של פרנקל, וריזמן ביניהם, חברו לתלמידיהם של שטרייכמן וסטימצקי והציגו בתערוכות "קבוצת העשרה" בראשית שנות החמישים. בהמשך, הקימו אמנים שיצאו מקבוצה זו את קבוצת "אקלים". הם דגלו בציור הקשור באופי של המקומי ומעניק ביטוי לאקלים פיזי ואנושי. ריזמן הציג כמעט בכל התערוכות שקבוצה זו ארגנה.
בשנת 1941 עברה משפחת ריזמן לגור ברחוב גוטליב 3 בתל אביב, בבניין שבנה האב, בקרבת ביתו של הצייר יצחק פרנקל. בשנת 1942, עם סיום לימודיו בגימנסיה הרצליה יצא לשנת הכשרה ביגור ולאחר מכן, ב-1943 היה ממקימי קיבוץ בית הערבה שבצפון ים המלח ועבד בחברת האשלג בסדום. בין המקימים היה גם האמן יחיאל שמי. עד לנטישת בית הערבה במלחמת 48‘ המשיך ריזמן לצייר את סביבתו, והוא התקשר לצבעוניות ולמרחבים המדבריים. בין ציוריו מהתקופה: "מחנה אוהלים ביגור" (1943) ו"הסטודיו בבית הערבה" (1945). ביצירותיו של ריזמן מ-1945 ניכר שינוי גדול: השימוש באקצרה ובפרספקטיבה הצטמצם ונעשה שימוש רב יותר במעברים מאור לצל. בציוריו מתקופה זו יש עדיין מקום לתלת-ממד, אך שכבות הצבע דקות יותר, הפלטה בהירה יותר ותפיסת האור משתנה מאור פנימי לאור חיצוני. את ציוריו מבית הערבה ומהשנים הראשונות בכברי כינה ריזמן בשם "התקופה העכורה".
ב-1946 התחתן עם מזל לבית חמדי, שהייתה בת למשפחה תימנית. הוא הרבה לצייר את בני משפחתה וסביבתם (לדוגמה, ציורים של סימטאות ובית הכנסת). ב-1947 נולדה לבני הזוג בתם היחידה, הציירת אסנת בן-שלום. במלחמת העצמאות פונה בית הערבה וחבריו, ועימם ריזמן, הקימו את קיבוץ כברי בגליל המערבי. גם האמן יחיאל שמי היה בין מקימי קיבוץ כברי.
בשנת 1950 נבחר לוועדת התרבות של קיבוץ כברי. בין השנים 1951 ל-1953, במימון סבו, נטל ריזמן חופשה מהקיבוץ ושהה שנתיים בפריז. הוא למד בבית הספר הלאומי לאמנויות יפות בסדנה לאמנות מונומנטלית של הצייר ז'אן סוברבי, כשהוא משאיר את אשתו וביתו בקיבוץ. באותה תקופה התיידד עם ציירים ישראלים ששהו בפריז, ביניהם לאה ניקל, אליהו גת ומיכאל גרוס. בין הארבעה נוצרה ידידות ארוכת שנים. ב-1952, בהשראת הצייר הצרפתי ממוצא יהודי חיים סוטין, קנו רייזמן וניקל תרנגולת שחוטה ובמשך שלושה ימים ציירוה מונחת על כיסא. סוברבי ראה בביטול את מורשת הציירים היהודים של אסכולת פריז וקרא לה "גירוד הבד". הוא הורה לתלמידיו "לסתום את הבד" במשטחי צבע אחידים. ריזמן הפנים את השורשיות שבתפיסתו של סוברבי ויחד עם זאת דחה את הקו הווירטואוזי ה"פיקאסואי" שלו. כך החל תהליך ההשטחה והדגשת החלוקה בין המשטחים בציוריו של ריזמן.
בזמן שהותו בפריז נפטרה אמו. אביו נישא בשנית ובסתר לאחותה הבכורה של אשתו, שטיפלה בה בעת מחלתה. בשנת 1953 שב לקיבוץ, אולם הקיבוץ לא ראה בעין יפה את עיסוקו בציור, והוא נאלץ להיאבק על מעמדו כאמן, שלא כיחיאל שמי אשר מעמדו כאמן היה מבוסס. ריזמן חווה משבר ושקע בדיכאון, תקופה אותה כינה בשם "תקופת הבלוז". בשנת 1954, לאחר מספר ערעורים, הוא הקים לעצמו סטודיו במבנה נטוש בשולי הקיבוץ. עד אמצע שנות ה-70 ניתנו לו רק יומיים או שלושה בשבוע לציור. רבים מציוריו הם סביב כברי: נופיו וחברי הקיבוץ. ריזמן החל להציג בתערוכות יחיד וקבוצתיות. בשנים 1971–1972 יצא לחופשה נוספת בפריז. הוא צבר רשמים עזים והושפע בעיקר מתערוכת ציוריו של האמן האנגלי פרנסיס בייקון. הוא צייר בפריז עשרות דיוקנאות בעלי צבעוניות עזה ומשיכת מכחול חופשית. בשנים אלו ציוריו לא נמכרו ואשתו עבדה לפרנסתם.
ב-1974 הצטרף לקבוצת "אקלים". הקבוצה הוקמה ב-1973 על ידי רחל שביט ואליהו גת בעקבות מלחמת יום הכיפורים והתמקדה בנוף המקומי. החל מ-1975 התפתח סגנונו לכיוון אקספרסיבי (אנ'). בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים, תיעד את מחשבותיו ועבודתו במחברות, יומן וקלטות.
ב-1978 ערך תערוכת יחיד בשם "אדם ונוף", בגלריה "הקיבוץ" בתל אביב. בשנה לאחר מכן קיבל סטודיו משלו בקיבוץ, בזכות ייסוד הקרן לצורכי אמנות ותרבות בכברי שהוקמה בתרומת אביו. הוא העביר שיעורים פרטיים בסטודיו ולימד בנהריה, חיפה ואהל שרה. בשנת 1980 נפטרה אשתו, וריזמן השקיע עצמו בעבודה אינטנסיבית. בתקופה זו יצר את הסדרה "נופי אבלות". הוא נפגע קשה ברגלו מתאונת אופניים.
עד שנות ה-80 לא זכו ציוריו להצלחה כלכלית, אולם ב-1982 קנה אספן רבים מציוריו, ומוזיאון תל אביב ומוזיאון ישראל רכשו ציורים שלו לאוספיהם הקבועים. ב-1983 הציג ריזמן תערוכת יחיד במוזיאון ישראל, וב-1988 נערכה לו תערוכה רטרוספקטיבית בשם "האדום והירוק" במשכן לאמנות בעין חרוד. ריזמן נפטר ממחלה במהלך מלחמת המפרץ, בשנת 1991, ביום הולדתו ה-67.