stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נורברט ואן בלואמן
הערות שוליים

↑  Norbertus van Bloemen' and 'Nolbertus van Bloemen': שמות נוספים שלו
1 2  Norbert van Bloemen at the Netherlands Institute for Art History (in Dutch)
1 2 3 4  Norbert van Bloemen at Hadrianus
↑  Pieter van Bloemen at Hadrianus
1 2  Christine van Mulders and Alain Jacobs. "Bloemen, van." Grove Art Online. Oxford Art Online. Oxford University Press. Web. 2 December 2014
↑  Norbert van Bloemen Biography in: Arnold Houbraken, De groote schouburgh der Nederlantsche konstschilders en schilderessen, 1718 (in Dutch)
↑  X. van Eck, The artist's religion: paintings commissioned for clandestine Catholic churches in the northern Netherlands, 1600-1800, Simiolus 27 (1999), p. 70-94
↑  Portrait of Jan Pietersz Zomer, Art Dealer in Amsterdam at the Rijksmuseum
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BPN: 17379322  GND: 13889809X  ISNI: 0000 0000 8283 7891  NKC: xx0244241  RKD: 9135  ULAN: 500044890  VIAF: 95975841   WorldCat (עם VIAF): 95975841 
נורמברט ואן בלואמן, משפחת איכרים ליד השולחן
נורברט ואן בלואמן, שוק ירקות ופירות
יחסי איראן–צרפת

| יחסי איראן–צרפת |
| --- | --- |
איראן: צרפת


איראן: צרפת
שטח (בקילומטר רבוע)
1,648,195: 643,801
אוכלוסייה
92,067,439: 66,608,755
תמ"ג (במיליוני דולרים)
401,505: 3,030,904
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,361: 45,503
משטר
רפובליקה אסלאמית: רפובליקה נשיאותית למחצה ודמוקרטיה פרלמנטרית למחצה

יחסי איראן–צרפת (בפרסית: روابط ایران و فرانسه, בצרפתית: Relations entre la France et l'Iran) הם היחסים הבינלאומיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה הצרפתית. איראן נהנית בדרך כלל ממערכת יחסים ידידותית עם צרפת מאז ימי הביניים. לצרפת יש שגרירות בטהראן ולאיראן יש שגרירות בפריז.
אולם לאחרונה הורעו היחסים בגלל סירובה של איראן להפסיק את העשרת האורניום וצרפת תומכת בהפניית איראן למועצת הביטחון של האו"ם.
התקופה הספווית

במאות ה-16 וה-17 ניסתה פרס להשיג תמיכה בקרב מדינות אירופה כנגד התפשטותם של הפורטוגזים ושל האימפריה העות'מאנית השכנה. אולם מכיוון שצרפת נקשרה בברית עות'מאנית, נמנעו הפרסים מלקשור קשר דיפלומטי עם צרפת. למרות זאת, המסדר הקפוצ'יני הקים ב-1627 מיסיון באספהאן בראשות פסיפיק דה פרובן (אנ').
קשרים מסחריים בין צרפת לפרס המשיכו להתקיים. אחד הידועים בסוחרי צרפת, ז'אן-בטיסט טברנייה (אנ') הגיע פעמים אחדות לפרס בין השנים 1630 ל-1668.
היחסים קיבלו תפנית רשמית בתקופת לואי ה-14 וקולבר, כאשר קולבר הקים את חברת הודו המזרחית הצרפתית בשנת 1664, ובעקבות זאת ביקשו מללין ולבולאי לנסוע לאספהאן לקידום האינטרסים הצרפתיים בפרס. השאה קיבל אותם בשמחה בשל ההזדמנות לאזן את ההשפעה האנגלית וההולנדית בארצו. הוא סיפק פטור לשלוש שנים ממכס, והעניק לצרפת את אותן הרשאות כמו מדינות אחרות. יתר על כן, עמדת סחר ניתנה לצרפת בבנדר עבאס .
סוחר צרפתי אחר, ז'אן שארדן (1643–1713), ביקר בפרס וקיבל את חסותם של המלך הספאווי עבאס שאה השני ובנו שאה סולימאן הראשון. שארדן חזר לצרפת בשנת 1670, ובשנה שלאחר מכן פרסם את ספרו הראשון "הכתרת סולימאן מלך פרס והאירועים הראויים לציון בשתי השנים הראשונות למלכותו". הוא ביקר שוב בפרס בין השנים 1673 ל-1677, ובשובו פרסם את ספרי מסעותיו, שכללו מידע מקיף ורב ערך על פרס.
קשרים סחר רבים נמשכו בין פרס (איראן המודרנית) לצרפת. בשנת 1705 שיגר לואי ה-14 כשגריר את ז'אן-בטיסט פאברה, בליווי משלחת שכללה את ז'אק רוסו, דודו של ז'אן-ז'אק רוסו, ואישה בשם מארי פטי (אנ'), בעלת בית משחקים בפריז, שמִמנה את פאברה ואחרי מותו הציגה את עצמה כ"אחת מנסיכות צרפת" וכנציגה חוקית של מלך צרפת.  מארי פטי סולקה, והמשא ומתן נמשך על ידי פייר-ויקטור מישל, מה שהוביל לחוסר אפקטיביות ברובה שנחתמה בספטמבר 1708.
בשל כוונת השאה לחזק את חילופי הדברים, שלח השאה שגרירות בשנת 1715, בהובלת מוחמד רזא בגר, שגריר פרס ללואי ה-14. השגריר ביקר את המלך לואי ה-14 והשיג חוזה ברית חדש שנחתם בוורסאי ב-13 באוגוסט 1715. הקשר הופסק אז עם נפילת האימפריה הספווית בשנת 1722 והצרות שלאחר מכן, עד סוף המאה.
הפילוסוף הצרפתי מונטסקייה, שהתרשם מהביקורים הפרסיים, כתב תיאור בדיוני של פרס בחיבורו "מכתבים פרסיים" (אנ') מ-1721.
התקופה הקאג'ארית

ניסיונות לחידוש הקשר נעשו בעקבות המהפכה הצרפתית, שכן צרפת התנגשה עם רוסיה ורצתה למצוא בעלת ברית נגד אותה מדינה. בשנת 1796, שני מדענים, ז'אן גיום ברוגייר וגיום אוליבייה, נשלחו לפרס על ידי הדירקטוריון, אך לא הצליחו להשיג הסכם.
ברית צרפתית-פרסית נוצרה למשך תקופה קצרה בין האימפריה הצרפתית של נפוליאון הראשון לבין האימפריה הפרסית של פת עלי שאה נגד רוסיה ובריטניה הגדולה בין 1807 ל-1809. הברית הייתה חלק מתוכניתו של נפוליאון ליצור חזית נוספת בגבולותיה הדרומיים של רוסיה, שכן איראן ורוסיה גובלות זו בזו ישירות באזור הקווקז. יתר על כן, המלך האיראני היה מעורב בסכסוך טריטוריאלי עם הצאר הרוסי לאחר סיפוחה של גאורגיה, שהייתה חלק לסירוגין מאיראן מאז אמצע המאה ה-16. הברית לא התרחשה כאשר צרפת כרתה ברית לבסוף עם רוסיה והפנתה את המוקד לקמפיינים אירופיים, והסירה את תמיכתה במהלך מלחמת רוסיה–פרס (1804–1813), שהפכה בסופו של דבר לתבוסה פרסית והפסדים טריטוריאליים אדירים בלתי ניתנים להחלפה, הכוללים את שטחי גאורגיה, דאגסטן ורוב הרפובליקה של אזרבייג'ן בת זמננו.
היחסים הדיפלומטיים עם צרפת התחדשו בשנת 1839 בעקבות סכסוך בין בריטניה לפרס על העיר הראת האיראנית. בריטניה הגדולה החזירה את משלחותיה הצבאיות והדיפלומטיות מפרס, כבשה את האי ח'ארג ותקפה את בושהר. מוחמד שאה קג'אר החליט בתורו לחדש את היחסים הדיפלומטיים עם צרפת, ולשלוח משלחת דיפלומטית ללואי פיליפ, מלך הצרפתים בראשות מירזה חוסיין חאן להשיג עזרה צבאית. בתגובה, קבוצה של קצינים צרפתים נשלחה לפרס עם השגריר החוזר.
התקופה הפהלווית

לצרפת היה שיתוף פעולה כלכלי הדוק עם איראן בתקופת המדינה האימפריאלית של איראן (1925–1979), במיוחד עם חוזים רבים הקשורים לעבודות ציבוריות.
הרפובליקה האסלאמית של איראן

עם הדחת השאה חזר האייתוללה ח'ומייני לאיראן מגלותו בצרפת. בשדה התעופה בצרפת, טרם המראתו, נשא הצהרה קצרה ובה הכריז: "לאחר שהות זמנית בת ארבעה חודשים בצרפת אני שב לארצי. לא אשכח את הכנסת האורחים של ממשלת צרפת ושל אזרחיה ואף לא את ערכי החירות שלה."
הרפובליקה האסלאמית של איראן > תוכנית גרעינית

בעקבות המהפכה האסלאמית ב-1979 סירבה צרפת להמשיך לספק לאיראן אורניום מועשר, שהיה נזקק לתוכנית הגרעין שלה. טהראן גם לא קיבלה את השקעתה מחברת המניות המשותפת Eurodif שהוקמה בשנת 1973 על ידי צרפת, בלגיה, ספרד ושוודיה. בשנת 1975 חלקה של שוודיה בשיעור 10% ביורודיף עבר לאיראן כתוצאה מהסדר בין צרפת לאיראן. חברת הבת הממשלתית בצרפת קוג'מה וטהראן הקימו את חברת Sofidif ( Société Franco – iranienne pour l'richrichement de l'uranium par diffusion gazeuse ) עם 60% ו -40% מניות, בהתאמה. בתורו, רכש סופידיף נתח של 25% ביורודיף, שהעניק לאיראן את חלקה ב-10% ביורודיף. רזא שאה פהלווי הלווה מיליארד דולר (ועוד 180 מיליון דולר בשנת 1977) להקמת מפעל היורודיף, וזכותו לקנות 10% מייצור האתר.
בשנת 1982, הנשיא פרנסואה מיטראן, שנבחר בשנה הקודמת, סירב למסור אורניום כלשהו לאיראן, שתבעה גם את החוב של מיליארד דולר. בשנת 1986 נרצח מנהל יורודיף ז'ורז' בס. על פי החשד, טענו מיליטנטי השמאל מ-Action Directe. עם זאת, הם שללו כל אחריות במהלך משפטם. בחקירתם La République atomique, le pacte nucléaire צרפת-איראן, הצביעו דייוויד קאר-בראון ודומיניק לורנץ על אחריותם של שירותי הביון האיראניים. עוד טענו כי שערוריית הערובה הצרפתית קשורה לסחיטה האיראנית. לבסוף הושג הסכם בשנת 1991: צרפת החזירה יותר מ-1.6 מיליארד דולר. איראן נותרה בעלת מניות ביורודיף דרך סופידיף, בעלת מניות קונסורציום פרנקו-איראני ל-25% מאירודיף. עם זאת, איראן נמנעה מלבקש את האורניום המיוצר.
הרפובליקה האסלאמית של איראן > מלחמת איראן–עיראק (1980–1988)

יתר על כן, עם ארצות הברית ומדינות אחרות, צרפת תמכה בסדאם חוסיין במלחמת איראן–עיראק (1980–1988). כוח האוויר של סדאם כלל עשרות מטוסי מיראז' F1, דאסו ברגואה סופר אטנדר ואיירוספסיאל גאזל, בין יתר כלי הנשק. הרכישות הצבאיות העיראקיות מצרפת הסתכמו בשנת 1985 בסכום של 5.5 מיליארד דולר, מה שהביא את הסנאטור האמריקני טד סטיבנס מאלסקה, ויו"ר ועדת ההקצבות של הסנאט האמריקני, להכריז על מכירת צרפת של ציוד צבאי לעיראק כ"בגידה בינלאומית".
למעשה היה זה ז'אק שיראק שעזר למכור לסדאם את שני הכורים הגרעיניים שהקים בבגדאד בדרך ליכולת נשק גרעיני. בשנת 2000, צרפת הפכה לספקית הגדולה ביותר בעיראק של ציוד צבאי ושימוש כפול, כך לפי בכיר בקונגרס, שלפי הדיווחים סירב להזדהות.
הרפובליקה האסלאמית של איראן > 2003 פשיטה על מג'אהדין העם באיראן

ביוני 2003 פשטה המשטרה הצרפתית על נכסיו של ה-People's Mujahedin‏ (PMOI), כולל בסיסה באובר-סור-אוייז, בהוראתו של שופט השלום נגד טרור ז'אן-לואי ברוגייר, לאחר חשדות כי היא מנסה לשנות את בסיסה פעולות שם. 160 אנשי חשודים ב-MEK נעצרו אז, 40 יצאו לשביתת רעב במחאה על הדיכוי, ועשרה התאבדו בבירות אירופיות שונות במחאה על הפשיטות. שר הפנים הצרפתי ניקולא סרקוזי (UMP) הצהיר כי ה-MEK "רצה לאחרונה להפוך את צרפת לבסיס התמיכה שלה, בפרט לאחר ההתערבות בעיראק", בעוד פייר דה בוסקט דה פלוריאן, ראש ה-DST, שירות הביון המקומי של צרפת, טען כי הקבוצה "הפכה את מרכז Val d'Oise [ליד פריז] ... לבסיס טרור בינלאומי".
הסנאטור האמריקני סם בראונבק, הרפובליקני מקנזס ויו"ר ועדת המשנה ליחסי חוץ בדרום אסיה, האשים אז את הצרפתים ב"עבודה המלוכלכת של ממשלת איראן". יחד עם חברי קונגרס אחרים הוא כתב מכתב מחאה לנשיא ז'אק שיראק, ואילו תומכי OMPI ותיקים כמו שילה ג'קסון-לי, הדמוקרטית מטקסס, מתחו ביקורת על מעצרה של מרים ראדג'אווי.
עם זאת, חברי ה-MEK שוחררו במהרה, במהלך הפעולה הצרפתית נגד המועצה הלאומית להתנגדות איראן (NCRI) הואשמו כחלק ממשא ומתן בין פריז לטהראן, הנוגעים לתוכנית הגרעין ואולי גם כמה עסקאות עסקיות. ה-MEK טוען כי לאחר שלוש שנים, אין בתיקים דבר שישפיע על ה-NCRI והגברת רג'אבי בכל מעשה עוולה והתיק למעשה מת.
החל משנת 2007, ה-PMOI זכה לתמיכה מחברים רבים מהמעמדות הפוליטיים והשופטים, מרקע שונה.
יחסים כלכליים

עם 6.25% מנתח השוק בייצוא לאיראן, צרפת הייתה הספקית המובילה השישית באיראן בשנת 2005. איראן היא הלקוח ה-27 בצרפת (הלקוח המוביל השלישי שלה במזרח התיכון). 55% מהיצוא הצרפתי מרוכזים בענף הרכב. חברות צרפתיות פעילות מאוד גם בענף הנפט, הובלת רכבות וספנות והמגזר הפיננסי. לרוב, היבוא מאיראן הוא נפט גולמי. בסך הכל, 3% מייבוא הפחמימנים הצרפתיים מגיעים מאיראן. הסכם הדדי להגנה ועידוד השקעות שנחתם על ידי השר הצרפתי לסחר חוץ ב-12 במאי 2003 בטהראן נכנס לתוקף ב-13 בנובמבר 2004. שר המסחר של איראן, מר מוחמד שריאת-מדרי, ערך ביקור רשמי בצרפת בין 20 ל-23 בינואר 2004. תת-שר החוץ הצרפתי לענייני התחבורה והים, מר פרנסואה גולארד, נסע לאיראן ב-20 ביוני 2004, לרגל חידוש טיסות פריז-טהראן של אייר פראנס. סוגיית הגרעין תקבע כל שינוי באקלים העסקי באיראן. צרפת ושותפיה האירופאים הדגישו בפני איראן את הסיכויים המבטיחים שייווצרו מפתרון משא ומתן. עם זאת, החמרת המשבר הגרעיני הנוכחי עלולה לפגוע בשיתוף הפעולה הכלכלי של צרפת עם איראן בטווח הרחוק.
שיתוף הפעולה של IKCO עם פיג'ו הצרפתית נמשך לפני למעלה משני עשורים ושבעה דגמי פיג'ו שונים היוו כ-64% מסך 542,000 מכוניות הנוסעים והטנדרים שייצרו על ידי IKCO בשנת 2007. IKCO וחברת המכוניות השנייה בגודלה באיראן, סייפה, מייצרות את לוגן במיזם משותף עם רנו הצרפתית.
יחסים דיפלומטיים

הביקורים הדו-צדדיים האחרונים של מנהיגים פוליטיים התרחשו במחצית הראשונה של 2005:
הנשיא ח'אתמי נפגש עם נשיא צרפת בפריז ב-5 באפריל 2005, בשולי ועידה באונסק"ו, שם נשא נאום על הדיאלוג בין תרבויות. השר קיבל את מקבילו האיראני, מר כמאל חרזי, שליווה את נשיא איראן.
מר חאבייר דרקוס, השר לשיתוף פעולה, פיתוח ופרנקופוניה, נסע לטהראן ובאם ב-22–23 במאי 2005.
נשיאי צרפת, גינו בתוקף את ההצהרות שנשא נשיא איראן המקדמות את השמדת ישראל ושוללות את רצח העם הנאצי. שגריר איראן זומן למשרד החוץ ב-27 באוקטובר 2005 בעניין זה. ממשלת צרפת הביעה את דאגתה לממשלת איראן מהמצב לזכויות האדם באיראן. ב-12 בדצמבר 2005 העניק ראש הממשלה את פרס זכויות האדם הצרפתי לאשתו של עמאדין באקי, מתנגדת איראנית הנלחמת למען זכויות האסירים ונגד עונש המוות באיראן. במסגרת מדיניותו התומכת במגן מגני זכויות האדם, משרד החוץ זימן את האגפים האיראניים לפריז באוגוסט 2005 כדי להביע את חששותיו לגורלו של העיתונאי, אכבר גנדג'י, ועורך דינו, מר סולטאני (שזכה בפרס הצרפתי לזכויות אדם בדצמבר 2003 מטעם המרכז להגנת זכויות אדם, שגב' שירין עבדי, כלת פרס נובל לשלום, היא הנשיאה).
הקשר הצרפתי-איראני התקרר בשנים האחרונות. כמה מנהיגי MKO אושפזו בצרפת והם התמודדו באופן פעיל נגד המשטר האסלאמי. מאז בחירתו של הנשיא אחמדינז'אד בשנת 2005, הקשר הפך ליותר בעל מחלוקת. בינואר 2007 הזהיר ז'אק שיראק בראיון כי "אם איראן תשיק נשק גרעיני נגד מדינה כמו ישראל זה יוביל להרס מיידי של טהראן", אך הוא חזר בו במהירות מהערותיו. בשנת 2009 בחירתו מחדש של אחמדינז'אד, צרפת תמכה במועמדי האופוזיציה, שהפסידו בבחירות. יצרנית הקולנוע האיראנית מוחסן מחמלבאף התגוררה בצרפת במהלך הבחירות בשנת 2009, והפיץ תעמולה נגד ממשל וקידום מהפכת הקטיפה הירוקה. כמו כן, איראן האשימה את שגרירות צרפת כי יש לה תפקיד בהפעלת מחאה לאחר הבחירות באמצעות אנשי השגרירות בטהראן.
בסוף אוגוסט 2010, העיתון היומי המנוהל על ידי איראן, קאהאן, כינה את הגברת הראשונה של צרפת קרלה ברוני "זונה", לאחר שגינתה את עונש המיסוד נגד סכינה מוחמדי אשתיאני בגין ניאוף במכתב פתוח, יחד עם כמה מפורסמים צרפתים. בהמשך העיתון קרא גם להרוג את ברוני בגלל התמיכה בסכינה אשתיאני, ולפי מה שהעיתון תיאר כהשחתה המוסרית של ברוני וכי ניהלה בעצמה פרשות חוץ-זוגיות. אף על פי שקיהאן הוא מסמך ממומן על ידי המדינה והוא המשיך את ההטרדה שלו נגד ברוני יחד עם אמצעי תקשורת איראניים אחרים המנוהלים על ידי המדינה, גורמים רשמיים באיראן ניסו להתרחק מאותה עמדה אלימה, ואילו דובר משרד החוץ הצרפתי מתח ביקורת על ההערות כ"לא מקובלות". האירוע מצא את דרכו במהירות לפוליטיקה הפנימית האיראנית.
ב-10 באפריל 2019, נשיא איראן, חסן רוחאני, בשיחה טלפונית עם נשיא צרפת עמנואל מקרון, תיאר את הצבת משמרות המהפכה האסלאמית של איראן, IRGC, בארגוני הטרור הזרים של ארצות הברית כמעשה פרובוקטיבי מאוד.
דדלי רנדל

| --- | --- |

דדי רנדל
 לידה:  14 בינואר 1914 וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 פטירה:  5 באוגוסט 2000 (בגיל 86) סאות'פילד, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת ויין 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה לספרות שחורה (1999)  Kuumba Liberation Award (1973) 
 
דדלי רנדל (אנגלית: Dudley Randall;‏ 14 בינואר 1914 - 5 באוגוסט 2000) היה משורר ומסאי, עורך ומו"ל אמריקני ממוצא אפריקני. שמו המלא היה דדלי פלקר רנדל והוא התגורר בדטרויט, מישיגן - ארצות הברית.
ביוגרפיה

דדלי רנדל נולד ב-14 בינואר 1914 בוושינגטון הבירה, לארתור ג'ורג' קלייד, שהיה ציר בקונגרס האמריקני, ולעדה ויולה, שעבדה בהוראה. ב-1920 עקרה המשפחה לדטרויט. רנדל התחתן לראשונה ב-1935 עם רובי הדסון. ב-1942 התחתן שנית. אשתו השנייה הייתה מילדרד פינקני. נישואין אלו החזיקו מעמד כמה שנים, אך גם הם באו אל קיצם. ב-1957 נישא רנדל בשלישית, הפעם לוויוויאן ספנסר.
רנדל החל לעבוד ב-1932 בבית היציקה של מפעל המכוניות של פורד בדירבורן, מישיגן. ב-1937 התפטר, ושנה לאחר מכן עבר לשמש כפקיד דואר בדטרויט. בעת מלחמת העולם השנייה שירת בצבא, ולאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטת המדינה וויין בדטרויט, שם עבד במקביל בסוכנות הדואר. ב-1949 קיבל תואר ראשון בשפה האנגלית. ב-1951 קיבל תואר שני במדעי הספרנות, מאוניברסיטת מישיגן. כשהשלים את השכלתו החל לעבוד כספרן, תחילה באוניברסיטת לינקולן בג'פרסון סיטי, מיזורי, ואחר כך בקולג' המדינתי מורגן בבולטימור, מרילנד. ב-1956 חזר לדטרויט והתקבל לעבודה כספרן במערכת הספריות הפדרלית של מחוז וויין. בשנים שלאחר מכן החל לעבוד בכתיבה והוצאה לאור (ראו להלן).
דדלי רנדל נפטר ב-5 באוגוסט 2000, בסאותפילד, מישיגן.
יצירתו

כבר בשנות לימודיו בבית הספר החל רנדל למצוא עניין בשירה. בגיל 15 הוא פרסם לראשונה שירה מפרי עטו, בעיתון חינמי בדטרויט. במשך השנים הוא המשיך לעסוק בשירה, כאשר המאפיינים של שיריו הם פשטות וריאליות. עיסוקו בשירה הביאו לייסד הוצאה לאור שתעסוק בנושא זה, וב-1965 הוא הקים את הוצאת "ברודסייד פרס" (Broadside Press), שעסקה בפרסום שירים וספרים של סופרים ומשוררים שחורים. פעילותו הרבה זכתה להכרה ציבורית, ובשנת 1981 הוכתר דדלי לחתן השירה של דטרויט.
שיריו המפורסמים ביותר הם: "Ballad of Birmingham" - ("הבלדה של ברמינגהאם"), שיר שכתב ב-1963, בעקבות פיגוע טרור בו נהרגו ארבע ילדות אפרו-אמריקאיות בעיר ברמינגהאם באלבמה. ‏ "A poet is not a Jukebox",‏ 
 "Booker T. and W.E.B",‏ "The Profile on the Pillow".
יצירתו > פרסומים

"Poem Counterpoem" - האוסף הראשון שפורסם על ידי ההוצאה לאור (1966).
"Cities Burning" - "ערים בוערות" - אסופה של שלשה עשר שירים שפרסם בתגובה למהומות בדטרויט (1968).
"Love You" - אסופה נוספת של ארבעה עשר שירים (1970).
"More to Remember"‏ (1971).
"After the Killing"‏ (1973).
אנטון גובאו

| --- | --- |
 לידה:  27 במאי 1616 אנטוורפן, ארצות השפלה הספרדיות 
 פטירה:  11 במרץ 1698 (בגיל 81) אנטוורפן, ארצות השפלה הספרדיות 
 
אנטון גובאו (בהולנדית: Anton Goubau;‏ 1616, אנטוורפן – 1698, אנטוורפן) היה צייר בארוק פלמי. הוא בילה ברומא ושם השתייך לאגודת ציירי הז'אנר הבמבוצ'אנטי, ההולנדי והפלמי, שיצרו ציורים מחיי היומיום של המעמדות הנמוכים ברומא ובאזור הכפרי שלה. הוא ידוע בנופיו האיטלקיים ובציורי הז'אנר שלו בסגנון הזה ובציורי ההיסטוריה שלו על נושאים מיתולוגיים ודתיים.
ביוגרפיה

גובאו נולד במשפחה אמידה באנטוורפן. הוא החל את לימודי הציור בהשגחת יאן דה פריאוס בשנת 1629. הוא הפך לחבר בנסע באנטוורפן בשנת 1636 או 1637. הוא תועד בפריז בשנת 1642 ואז נסע לאיטליה. הוא שהה ברומא משנת 1644 עד 1650. כאן התקרב לקבוצת ציירי הז'אנר סביב פיטר ואן לאר - "הבמבוצ'אנטי".
אין שום עדות כתובה שהוא הצטרף לאגודת הבנטפויכלס, העמותה של אמנים הולנדים ופלמיים שעבדו ברומא, אף על פי שצייר יצירה שכותרתה "לימודי אמנות ברומא" בשנת 1662, המתארת כמה מחברי ה"בנטפויכלס" שמציירים ציורים של חורבות עתיקות בנוף מחוץ לרומא. הציור הזה מוכיח שהוא היה גם בחבורת הבנטפויכלס.
בשנת 1650 חזר גובאו לאנטוורפן, שם קיבל עבודות רבות בנושאים דתיות.  הוא גם המשיך לצייר נופים איטלקיים עם דמויות רבות וחורבות עתיקות לקהל לקוחות בינלאומי כולל אריסטוקרטים גרמנים.
בין תלמידיו היו אברהם קושט, ארנולד ג'רארדי, יוסטוס ג'רארדי, לוריס גובאו, יאן הבפטיסט טיוסנס האב ויאן הבפטיסט טיוסנס הצעיר.
גובאו נפטר באנטוורפן ב־11 במרץ 1698.
יצירתו

גובאו ידוע בעיקר כצייר סצנות שוק הממוקמות בסביבה רומאית או בנוף ים תיכוני, שמכילות לעיתים קרובות הרבה דמויות קטנות בסגנון הבמבוצ'אנטי. השם במבוצנטי ניתן לקבוצה של ציירי ז'אנר הולנדים ופלמיים שהיו פעילים ברומא משנת 1625 לערך עד סוף המאה השבע עשרה והתמקדו בנושא ציוריהם בחיי היומיום של המעמדות הנמוכים ברומא וסביבתה. במהלך נסיעתו לאיטליה, הצליח גובאו להכיר את עבודתם של ציירים כמו פול בריל (הידוע בנופיו האיטלקים) ואת ציורי הבמבוצ'אנטי יאן מיל, יאן בוט, מייקל סוברטס ויוהנס לינגלבך. הייתה להם השפעה קריטית על התפתחות הסגנון והנושא שלו בסגנון הז'אנר האיטלקי.
בשובו לאנטוורפן צייר נופי איטלקים עם דמויות קטנות רבות המראות את השפעתם של ברתולומיאו ברנברג, יאן בוט והקומפוזיציות הרומיות המוקדמות של יאן אסלין. בדרך כלל הוא גילה עניין בלעורר אווירה רומאית יותר מאשר ליצג טופוגרפיה ריאלית. הוא שילב כמה אתרים ברומא ביחד כדי ליצור סוג של סינתזה של המראות בעיר. בכמה ציורים הוא מראה עניין טופוגרפי ספציפי יותר.
מדי פעם הוא צייר מה שנקרא "סצנות חדר השמירה", סוג של סצנת ז'אנר המתאר פנים אולם עם קצינים וחיילים המבלים את זמנם בחופשה. הז'אנר הפך לפופולרי באמצע המאה ה-17, במיוחד ברפובליקה ההולנדית. בפלנדריה היו גם כמה מתמחים מהז'אנר ובהם דייוויד טניר הצעיר, אברהם טניר, קורנליוס מאהו ויאן בפטיסט טיוסנס הצעיר. סצנות חדר המשמר כללו לרוב שכירי חרב וזונות המחלקות שלל, או מפנקות את החיילים בצורות אחרות של פעילויות מובנות. דוגמה טובה לז'אנר היא ציור חדר המשמר במוזיאון בהיידלברג, המתאר שמונה חיילים סביב שולחן בתוך חדר מונומנטלי. בקנה אחד עם הכוונה המוסרית של הז'אנר, הדמויות השונות מציגות את האימרה הפלמית: "קלפים, נשים ושתייה הרסו הרבה גברים". שחקני הקלפים משתופפים על הרצפה, בעוד אישה לבושה באופן פרובוקטיבי מנגנת בלוטה וחייל עם גבו מופנה לעבר הצופה מרים את כוסו לעבר גבר מעשן. אדם שנראה בפינה הימנית מייצג "אדישות", הנחשבת לאחת משבעת החטאים. הציור מתייחס גם לנושא הציוד הצבאי בצד ימין של הציור, המבטא את ארעיות הכוח והתהילה.
בנוסף לתצפיות שערך בעיר שלו, גובאו צייר יצירות דתיות רבות, המיועדות במיוחד לכנסיות באנטוורפן. הוא גם עשה מספר ציורים דתיים על נחושת כחלק מסדרה עבור השוק הספרדי שאליה תרמו ציירים פלמיים אחרים כמו וילם ואן הרפ, ארסמוס קוולינוס השני, ואולי גם אברהם וילמסנס. הסדרה מצויה במנזר לאס קומנדדוראס דה סנטיאגה במדריד.
הוא צייר דיוקנאות כפי שמעיד דיוקנו של גספר דה וייט.
הערות שוליים

↑  שמו נכתב בצורות שונות: Goubaie', 'Goubeau', 'Goubouw' and 'Gebouw'; first name variants: 'Antonius', 'Antonie', 'Antoine', 'Anthonis' and 'Antoni'
↑  Anton Goubau (Antonie Goubaie) in Van der Aa e.a., Biographisch Woordenboek der Nederlanden
1 2  Jesús Ángel Sánchez Rivera, Sobre una serie de cobres flamencos de pintores en la estela de Rubens, Anales de Historia del Arte, vol. extraordinario: 'Saberes artísticos bajo signo y designios del «Urbinate»' (2011), pp. 483-505 (in Spanish)
1 2 3 4 5  Goubau, Antoni, I in Grove Art Online
1 2  Bild des Monates at the Kurpfälzisches Museum (in German)
1 2  Anton Goubau at the Netherlands Institute for Art History (in Dutch)
1 2  Anton Goubau, Market in a Southern Port at Lempertz (in German)
↑  Antonius Goebouw & Franciscus de Neve in: Arnold Houbraken, Groote Schouburgh of Nederlantsche konstschilders and schilderessen, 1718 (in Dutch)
1 2  Anton Goubau - Italian Landscape with a Shepherdess and Ruins at Sotheby's
↑  Review of Jochai Rosen, Soldiers at Leisure, The Guardroom Scene in Dutch Genre Painting of the Golden Age at historians of Netherlandish art
↑  Guardroom painting at the Kurpfälzisches Museum in Heidelberg
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BPN: 05253134  GND: 129781363  ISNI: 0000 0000 6680 933X  LCCN: nr2005005113  NTA: 275389553  RKD: 32967  SUDOC: 084617454  ULAN: 500017049  VIAF: 20771953   WorldCat (עם VIAF): 20771953 
אנטון גבאו, איכרים ליד מדרגות כנסייה ברומא
אנטון גובאו, ציירים מציירים נופי רומא, כנראה מחבורת בנטפוכלס
במבוצ'אנטי

אסכולת במבוצ'אנטי (באיטלקית: Scuola dei bamboccianti), קבוצת ציירים שפעלו ברומא משנת 1625 לערך ועד סוף המאה השבע-עשרה. רובם היו אמנים הולנדים ופלמיים שהביאו איתם לאיטליה מסורות ציור המתארות חיי איכרים מן האמנות ההולנדית מהמאה השש עשרה. ובאופן כללי יצרו ציורים קטנים או תחריטים מחיי היומיום של המעמדות הנמוכים ברומא ובאזור הכפרי שלה.
יאן מיאל, קרנבל ברומא, 1653
נושאים אופייניים כוללים: מוכרי מזון ומשקאות, חקלאים, חבורות בעבודה, חיילים במנוחה ובמשחק או קבצנים. כמו שהגדיר זאת סלווטור רוזה באמצע המאה השבע-עשרה, "משוגעים, בגידות, כייסים, להקות שיכורים, גרוטאות, ונושאים 'ירודים' אחרים." למרות הנושאים "השפלים" שבהם, העבודות מצאו הערכה בקרב אספני אמנות והשיגו מחירים גבוהים.
אמנים

רבים מהאמנים המזוהים עם הבמבוצ'אנטי היו חברים בבנטפוכלס (בהולנדית ="כנופיה של ציפורים משונות"), אגודה בלתי פורמלית של אמנים הולנדים ופלמיים שהתרכזו בעיקר ברומא. היה נהוג שהבנטפוכלס נתנו לחבריהם כינוי נוסף לשמם. הכינוי של הצייר ההולנדי פיטר ואן לאר היה "במבוצ'יו" שמשמעותו "בובה מכוערת או מריונטה". זאת היה רמיזה לממדים הגופניים של פאן לר. פאן לר נחשב ליוזם של סגנון הציור הבמבוצ'אנטי וכינויו העניק לז'אנר ולקבוצת האמנים את שמם הקולקטיבי. הוא הפך להשראה ונקודת המוקד שסביבו התכנסו אמנים דומים במהלך שהותם באיטליה (1625–1639).
האמנים הראשונים בקבוצה כללו את אנדרס ויאן בוט, קרל דוז'ארדן, יוהנס לינגלבך ומיכלאנג'לו צ'רקואוצי האיטלקי. סבסטיאן בורדון גם היה קשור לקבוצה זו במהלך הקריירה המוקדמת שלו. במבוצ'אנטים אחרים נמנים מיכיל סוורץ, תומאס וויק, אנטון גובאו, דירק הלמברקר ואחרים.
הבמבוצ'אנטי השפיעו גם על אמני רוקוקו כמו דומניקו אוליביי, אנטוניו סיפרונדי, פיטרו לונגי, ג'וזפה מריה קרספי, ג'אקומו סרוטי ואלסנדרו מניאסקו. ציוריהם שתיארו את החיים היומיומיים ברומא, המשיכו גם אל תוך המאה התשע-עשרה באמצעות יצירותיהם של ברתולומאו ואצ'יל פינלי, אנדראה לוקטלי ופאולו מונאלדי.
מאפיינים

ג'ובאני בטיסטה פסרי, מחבר ספר אמנות מהמאה השבע-עשרה, תיאר את יצירתו של פאן לר כ"חלון פתוח "המספק ייצוג מדויק של העולם סביבו, מאפיינים המיושמים על ידי הבמבוצ'נטי בכללותם:  "[הוא] היה ייחודי בייצוג האמת, במהותה הטהורה, כך שציוריו נראים לנו כמו חלון פתוח דרכו אנו יכולים לראות את כל המתרחש, ללא הבדל או שינוי"
פאסרי הביע כאן את התפיסה ההיסטורית האמנותית המסורתית לפיה ציורי הבמבוצ'אנטי הציעו "דיוקן אמיתי של רומא ואת החיים הריאליסטיים בה...ללא שינויים"  עם זאת, בני דורם לא ראו בדרך כלל את הבמבוצ'אנטי כריאליסטים. השקפה אלטרנטיבית על האמנות הבמבוצ'אנטי היא שיש לראות בעבודותיהם אלגוריות מורכבות המהוות פרשנות לאמנות הקלאסית במטרה להביא את המתבונן לחשוב ולהרהר ברעיונות נשגבים. לפיכך הם משתייכים למסורת ארוכה של פרדוקס, בה נושאים יומיומיים או וולגריים היו כלי להעברת משמעויות פילוסופיות חשובות.
לדוגמה, הבמבוצ'אנטי יצרו באופן קבוע ציורים ענקיים מחוץ לרומא. בציורים אלה השתמשו בגושי שייש וטרוורטין של הריסות העתיקות הרומיות כחומר גלם לציור, וכך שיחקו תפקיד ישיר בהרס המונומנטים העתיקים של רומא. אבני השייש עצמם נצבעו בצורה גרנדיוזית כאילו היו המונומנטים החדשים של רומא. האמנים יצרו משהו חדש מהריסות רומא העתיקה. היצירות שייצרו שימשו לבניית אנדרטאות חדשות ברומא. ניתן לפרש אפוא את הציורים האלה, כהשתקפות של ארעיות התהילה כמו גם את עוצמתה המחודשת של רומא. במילים אחרות, ציורים אלה נועדו להיקרא באופן אירוני ואלגורי (אפילו כפרדוקסים) ולא כתיאורים ריאליסטיים מדויקים של החיים ברומא.
בשנות ה-40 של המאה ה-16 ו-1650 החלו יאן מיל ומיכלאנג'לו צ'רקואוצי להרחיב את היקף הקומפוזיציות הבמבוצ'אנטי בכך ששמו לב יותר לנוף שמסביב והדגישו פחות את ההיבטים האנקדוטיים של חיי העיר והמדינה. יצירות אלה שימשו שוב ושוב כמודל על ידי הבמבוצ'אנטים החל במחצית השנייה של המאה ועל ידי ציירי הז'אנרים שעבדו ברומא בראשית המאה ה -18. התרומה המקורית ביותר של מיאל לז'אנר זה הן סצנות הקרנבל שלו.
הצייר קרל דוז'ארדן יצר וריאציה שונה לז'אנר על ידי הצבת ציורי הז'אנר שלו לחיי איכרים במסגרת האידיאליזציה של ההריסות הנעלות בחיק הטבע סביב רומא.