קתרין מקולי
ההיסטוריה של אנגליה

"ההיסטוריה של אנגליה", או בשמו המלא "ההיסטוריה של אנגליה מעליית ג'יימס הראשון לשלטון ועד עלייתו של בית ברנזוויק" (באנגלית: The History of England from the Accession of James I to That of the Brunswick Line), הוא החיבור החשוב והמצליח ביותר של מקולי. החיבור פורסם בשמונה כרכים, כאשר שני הכרכים הראשונים דנים בהתפתחות ההיסטורית לקראת מלחמת האזרחים האנגלית, כרכים 3 ו-4 דנים בתקופת המלחמה עצמה, הכרך החמישי דן באינטרגנום, הכרכים השישי והשביעי עוסקים בתקופת הרסטורציה והכרך השמיני דן במהפכה המהוללת ותוצאותיה. חמשת הכרכים הראשונים פורסמו זה אחר זה בשנים 1768–1771. העבודה על הפרויקט הופסקה לאחר מכן במשך כעשור, בעיקר בגלל בריאותה הרופפת של מקולי. הכרכים השישי והשביעי הופיעו ב-1681, והכרך השמיני והאחרון הופיע שנה לאחר מכן. בנוסף פרסמה מקולי ב-1778 את "ההיסטוריה של אנגליה מהמהפכה ועד ההווה בסדרה של מכתבים לידיד", שעסק בתוצאות המהפכה המהוללת. יחד החיבורים מקיפים את השנים 1603–1742 בהיסטוריה של ממלכת אנגליה.
בפתח הכרך הראשון הצהירה מקולי על כוונותיה ועל הסיבה שבגללה בחרה לכתוב את החיבור:
פטריוטים שהקריבו את חִבּוֹתֵיהֶם העדינות, את רכושם, את חייהם, עבור האינטרסים של החברה, ראויים למחווה בלתי-מתפשרת של שבח. בצער אני מאשימה את מדינתי בחוסר שימת לב לנאצלים שבתורמים לה: בעוד הם נהנים מיתרונות שאין בחזקתן של אומות אחרות, הם איבדו לעיתים קרובות את ההכרה במעלות של האנשים, אשר בזכות מידותיהם הטובות יתרונותיהם הושגו; אנשים שתוך סיכון, ואפילו תוך אובדן חייהם, תקפו את היומרות הנוראות של משפחת סטיוארט, והתקינו את דגלי החירות נגד הרודנות שמוסדה לתקופה של יותר ממאה וחמישים שנים...
 עשיית צדק, אם כן, עם המהוללים שבאבותינו, כמיטב יכולתי הצנועה, תוך נשיאת עיני לחירות הציבורית, שהיא התקן שעל פיו התאמצתי להעריך את הדמויות שבהן ההיסטוריה הזו עוסקת, היא המניע העיקרי שהובילני לקחת על עצמי את החלק הסבוך הזה של ההיסטוריה האנגלית.
המקור באנגלית
Patriots who have sacrificed their tender affections, their properties, their lives, to the interest of society, deserve a tribute of praise unmixed with any alloy. With regret do I accuse my country of inattention to the most exalted of their benefactors: Whilst they enjoy privileges unpossessed by other nations, they have lost a just sense of the merit of the men by whose virtues these privileges were attained; men that, with the hazard and even the loss of their lives, attacked the formidable pretensions of the Stewart family, and set up the banners of liberty against a tyranny which had been established for a series of more than one hundred and fifty years...
 To do justice therefore to the memory of our illustrious ancestors to the utmost extent of my small abilities, still having an eye to public liberty, the standard by which I have endeavoured to measure the virtue of those characters that are treated of in this history, is the principal motive that induced me to undertake this intricate part of the English history.
בהתאם למטרות אלה, ההיסטוריוגרפיה של מקולי היא פטריוטית, אנטי-מלוכנית ורפובליקנית. כמו רדיקלים אחרים בתקופתה, ההיסטוריה האנגלית מתוארת על ידי מקולי כמאבק מתמשך להחזיר לעם את החירויות האזרחיות והציבוריות שאבדו עם הכיבוש הנורמני של אנגליה. לפני הכיבוש, אזרחי אנגליה נהנו ממידה רבה של חירות ושוויון וממוסדות ייצוגיים. למרות ההשגים של הדורות הבאים, המאבק הגיע למבוי סתום עם הרפורמציה והאיחוד בין הכוח הכנסייתי והכוח המדיני בידי הנרי השמיני. מתקופה זו ואילך אובדן החירות והרס חברתי היו למגמה הכללית.
שלושת הכרכים הראשונים התקבלו בהתלהבות ובהערכה, בעיקר על ידי קוראים וויגים שראו בהם תשובה לגישה השמרנית יותר של דייוויד יום. גם מחוץ לבריטניה הם זכו לתשבחות מאישים כדוגמת בנג'מין פרנקלין ומאדאם רולאן. הכרך הרביעי ואלה שבאו אחריו זכו לביקורות מעורבות יותר.
המלכים מבית סטיוארט ואוליבר קרומוול הם הנבלים הראשיים בהיסטוריה האנגלית על פי מקולי, אך חלקם מוצגים כדמויות מורכבות. אצל צ'ארלס הראשון היא מצאה תכונות ראויות, כגון אנושיות, דבקות דתית והגינות, אך היא הזהירה מפני עיסוק עודף בתכונותיו ובסבלו, שעלול להסתיר את רודנותו ואת הפשעים שביצע. העריצות של צ'ארלס הראשון היוותה, בסיכומו של דבר, בסיס מוצדק להוצאתו להורג, טיעון שמקולי ביססה בעזרת הכתבים של ג'ון לוק, אלג'רנון סידני, ג'ון מילטון ואחרים.
בניגוד לתקופת השלטון של צ'ארלס הראשון, תקופת הקומונוולת' של אנגליה מתוארת כ"עידן המבריק ביותר שאי פעם הופיע על דפי ההיסטוריה". את התשבחות האלה כיוונה מקולי לפרלמנט ולצבא הפרלמנט לפני תקופת הפרוטקטורט, בעוד שאת קרומוול היא תיארה כמי שהביא את תור הזהב של המדינה לסיומו; אדם שאפתן, גאוותן, מושחת ומרושע שמונע מאינטרס-עצמי. עמדה זו לא שיקפה את הדעה המקובלת בקרב וויגים בני זמנה, והיא הגיבה בבוז לאלה שמציגים עצמם כוויגים בעוד הם משבחים את קרומוול.
צ'ארלס השני מתואר בפי מקולי כמנהיג חכם ורב יכולות. לפי מקולי "כשהוא הוכרח, או נטה בעצמו לעשות דברים ראויים, הוא עשה אותם באופן ראוי". אולם, יכולותיו הופנו בעיקר למאמצים לכונן מחדש את שלטון העריצות שהשסתיים זמנית עם מות אביו. אצל ג'יימס השני, לעומת זאת, לא מצאה מקולי אף פן חיובי.
כותבים ואזרחים מכל צידי המפה הפוליטית התייחסו למהפכה המהוללת כאירוע חיובי וכניצחון החירות על פני העריצות. מקולי הייתה מודעת לכך, וכתבה ש"מחבר צריך להיות רדוף בהתלהבות של מרטיר" כדי לחשוף את האמת ולצאת נגד הדעה המקובלת. את המשימה של ה"מרטיר" היא לקחה על עצמה, ובכך סימנה עצמה כוויגית רדיקלית. לטענתה המהפכה אמנם הגבילה את הכוח של המלך באמצעות מגילת הזכויות, יצרה פרלמנט חופשי יותר והביאה את המלוכה להכרה בכך שמקור הלגיטימציה לכוחה הוא באמנה חברתית שלה מחויבים האזרחים והריבון באופן הדדי. אבל המהפכה לא הלכה רחוק מספיק. היא הותירה בידי הריבון את הפררוגטיבה המלכותית, את השליטה בכינוס הפרלמנט, את הבחירה בשרים ואת השליטה במיליציה. אחת התוצאות השליליות של מצב זה היא היצירה של כוח צבאי קבוע והמעורבות התכופה במלחמות זרות.
את ויליאם השלישי תיארה מקולי כמונע מאינטרסים אישיים, רודף כוח ומחרחר מלחמה. היא ייחסה לו את הכישלונות של המהפכה. למרי השנייה היו תכונות טובות בהרבה. לטענתה, אם מרי הייתה מרשה לעצמה לעשות שימוש עצמאי בתבונתה, היא הייתה יכולה להיות מונרכית ראויה וידידה של החירות, אך "המגמה הכללית של התנהגותה הייתה כפי הנראה מוכוונת על ידי כלל של צייתנות עיוורת, [ו]רק אלה שמדמיינים שצייתנות פסיבית לבעל היא הראשונה שבחובות האישה והגבוהה שבמידות הטובות שאליהן יכולות נשים לשאוף יכולים לסווגה יחד עם המהוללים שעשו את הכבוד הרב ביותר למין האנושי".