stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות אלכסנדריה

בית הכנסת אליהו הנביא (אלכסנדריה), באלכסנדריה
קהילת יהדות אלכסנדריה התחילה להתקיים, עם היווסדות העיר אלכסנדריה במצרים העתיקה על ידי אלכסנדר הגדול בשנת 332 לפנה"ס. ליהודים באלכסנדריה היה תפקיד מכריע בחיים הפוליטיים, הכלכליים, התרבותיים והדתיים של אלכסנדריה בתקופה ההלניסטית והרומית, בתקופת הרומאים היהודים היוו כ-35% מאוכלוסיית העיר. יהודי אלכסנדריה היו מייסדי היהדות ההלניסטית, והראשונים שתרגמו את התורה מעברית ליוונית קוינה, במסמך המכונה תרגום השבעים. סופרים ודמויות יהודיות חשובות רבות הגיעו או למדו באלכסנדריה, ובהם פילון האלכסנדרוני, שמעון בן ישוע בן אליעזר בן סירא, טיבריוס יוליוס אלכסנדר ויוסף בן מתתיהו. מעמדה של יהדות אלכסנדריה החל להידרדר במהלך התקופה הרומית, כאשר החלו להתפתח רגשות אנטישמיים עמוקים בקרב האוכלוסיות היוונית והמצרית בעיר. רגשות אנטישמיים אלו הובילו בשנת 38 לספירה לפוגרום באלכסנדריה ולמהומות אלכסנדריה בשנת 66 לספירה, שהיו במקביל לפרוץ המרד הגדול הראשון, של היהודים כנגד רומאים. הפרוגרומים הובילו להגירה המונית של יהודי אלכסנדריה לרומא, כמו גם לערים אחרות בים התיכון ובצפון אפריקה. ומאידך אוכלוסיית הקהילה היהודית באלכסנדריה הצטמצמה. בתחילת העידן הביזנטי, שוב גדלה האוכלוסייה היהודית, אך סבלה מרדיפות הכנסייה הנוצרית. במהלך הכיבוש המוסלמי של מצרים, מספר היהודים באלכסנדריה גדל מאוד, כאשר חלק מהערכות ציינו שהאוכלוסייה מנתה כ-40,000 יהודים. לאחר הקמת מדינת ישראל ב-1948, ובעקבותיה מלחמת ששת הימים ב-1967, גורשה כמעט כל האוכלוסייה היהודית של אלכסנדריה ממצרים ועלתה לישראל. נכון לחודש מרץ 2012 קהילת יהודי אלכסנדריה מנתה 20 איש (17 נשים ושלושה גברים) כולם סביב שנות התשעים לחייהם. נשיא הקהילה היהודית, יוסף (ג'ו) גאון היה בן 55.
התקופה ההלניסטית והרומית הקדומה

לפי יוספוס פלביוס, יהודים ישבו באלכסנדריה מאז הקמתה, ורוב ההיסטוריונים מסכימים שיהודים חיו בעיר לפחות מתחילת המאה השלישית לפני הספירה. תחת שלטון בית תלמי, הוקצה ליהודים חלק נפרד מהעיר, כדי שלא יפריעו להם בקיום חוקיהם ומצוותיהם הדתיות כתוצאה מהתבוללות עם האוכלוסייה הפגאנית. הרובע היהודי הזה היה אחד מחמשת חלקי העיר, שכל אחד מהם נקרא על שם אות באלפבית היווני, כאשר הרובע היהודי נקרא דלתא. במהלך תקופה זו נהנו היהודים באלכסנדריה מדרגה רבה יותר של עצמאות ובולטות פוליטית ושימשו כמלווי הכספים של העיר, סוחרי הפרמיום והאלבארכסים. האתנארכים (נשיאי העם) היהודים ניהולו את הקהילה היהודית בעיר בשיתוף מועצה של 71 זקנים. לדברי סטראבון, האתנרך היה אחראי על הניהול הכללי של ענייני היהודים בעיר, בעיקר בנושאים משפטיים ועריכת מסמכים. בעיר הוקם גם בית דין גדול המכונה "הארכיון". בתקופה זו הוקם גם בית הכנסת הגדול של אלכסנדריה בית הכנסת אליהו הנביא. בנוסף התפתחה בעיר ספרות יהודית-הלניסטית, ובה נעשתה ראשית מלאכת תרגום התנ"ך ליוונית ("תרגום השבעים"). בגמרא מוזכרים יהודי העיר, ונאמר שהשמן היחיד המצוי ברשות אנשי אלכסנדריה הוא שמן צנונות. בין יהודי העיר המפורסמים מאותה התקופה היה הפילוסוף פילון האלכסנדרוני. בתקופת בית שני יהודי אלכסנדריה היו מיוצגים בירושלים על ידי קהילה לא קטנה. בתקופת שלטונו של הורדוס התגוררו בירושלים כמה משפחות בולטות של יהודי אלכסנדריה, כמו שמעון בן ביתוס (אנ') שהתמנה לכהן גדול על ידי הורדוס והיה אבי בית ביתוס. יהודי אלכסנדריה שימשו כפקידי ציבור חילונים וכחיילי הצבא של בית תלמי. יהודים עשירים החזיקו מדי פעם בתפקידי אלברך, כמו אלכסנדר האלברך. עם זאת, תלמי השביעי היה עוין כלפי היהודים. כי בשעה שהוא ניסה להשתלט על כס המלכה במצרים מידי קלאופטרה, היהודים נלחמו, לצידה בפיקוד הגנרל אוניאס. בתקופת מרד המכבים, יהודי אלכסנדרוני כתב את ספר מקבים ב' המגנה את ההלניזם ומבקר את הסלאוקים, בניגוד ל-ספר מקבים א' שנכתב ביהודה ומבקר את האידאולוגיה ההלניסטית כולה.
התקופה הרומית

בתקופה הרומית היוו היהודים כ-40 אחוזים מתושביה של אלכסנדריה, והם חיו ברבעים מיוחדים משלהם (2 מתוך 5 רבעים). התושבים האחרים היו בעיקר יוונים. בעקבות הכיבוש הרומי של מצרים במהלך המלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית, התפשטו רגשות אנטישמיים בקרב האוכלוסייה הלא-יהודית באלכסנדריה. רבים ראו ביהודים כמתבדלים. תחושות אלו הובילו לפרוגרום בשנת 38 לספירה, בהנהגת המושל הרומי אולוס אביליוס פלאקוס. יהודים רבים נרצחו, המכובדים הולקו בפומבי, בתי הכנסת טומאו ונסגרו, וכל היהודים הוגבלו להתגורר ברבע מהעיר. בשנות ה-40 לספירה פרצו שוב פרעות בין יהודים ליוונים. היהודים הואשמו באי כיבוד הקיסר. מאידך היהודים כעסו על הקמת מזבח בעיר והרסו אותו. בתגובה, הורה הקיסר קליגולה להקים פסל שלו בבית המקדש בירושלים. פילון כתב כי קליגולה "התייחס ליהודים בחשדנות רבה, כי הם היו האנשים היחידים שהוקירו דעות המנוגדות לשלו". בפרוץ מרד היהודים ברומאים הראשון בארץ ישראל, התמרדו גם יהודי אלכסנדריה, ולכן הרומאים באלכסנדריה הטילו ספק בנאמנותם של יהודי העיר לקיסר. בשנת 66 לספירה התקיים שוב פרץ אלימות, כאשר האלכסנדרונים היוונים ארגנו אספה ציבורית כדי לדון בהקמת מבנה לנירון קיסר. יהודים רבים הגיעו לאותה אספה שהתקיימה באמפיתיאטרון. הגעת היהודים לאספה הביא את האלכסנדרונים לתקוף אותם; רוב היהודים שהגיעו לאספה נהרגו, ואלו שנתפסו נשרפו חיים. בעקבות אירוע זה התקיים הפוגרום האלכסנדרוני השני. טיבריוס יוליוס אלכסנדר (שנולד יהודי), מושל אלכסנדריה הצליח להרגיע את המהומות. עם זאת, רוב היהודים שראו את האנטישמיות הגואה היגרו אל מחוץ לעיר, בעיקר לרומא ולערים אחרות בים התיכון ובצפון אפריקה. בשנת 115 לספירה השתתפה האוכלוסייה היהודית שנותרה בעיר במרד התפוצות כנגד הרומאים, דבר שהוביל להתערערות המצב הכלכלי של הקהילה היהודית, ואוכלוסייתה הצטמצמה עוד יותר. בתלמוד הירושלמי מוזכר המרד ונאמר שהדם הגיע בים עד קפריסין.
התקופה הביזנטית

בתחילת העידן הביזנטי האוכלוסייה היהודית גדלה שוב, אך בשנת 414 קירילוס האלכסנדרוני גרש את היהודים מהעיר. לפי ההיסטוריון הנוצרי סוקרטס סקולסטיקוס, הגירוש היה בתגובה לטבח שהתקיים בהנהגת יהודים כנגד נוצרים. ההיסטוריונים חלוקים בשאלה האם הגירוש היה סיטונאי או רק נגד מי שנטעען כי היו אחראים על האלימות.
התקופה הערבית

לאחר הכיבוש המוסלמי של מצרים החל משנת 641 הורשו יהודים לחזור לעיר; לפי כמה מקורות ערביים, חיו בעיר כ-400,000 יהודים בזמן הכיבוש הערבי. עם זאת, בנימין מטודלה שביקר בעיר בשנת 1170, מדבר על 3,000 יהודים בלבד שחיו באלכסנדריה. לאורך ימי הביניים הייתה באלכסנדריה קהילה קטנה אך משמעותית של רבנים ותלמידים יהודים. הקהילה היהודית מוזכרת במספר מסמכים בגניזת קהיר, חלקם מתייחסים לתגובת יהודי אלכסנדריה לשר שלום בן משה הלוי כבלי אוהדת. במהלך המאה ה-12 שימש אהרון החבר בן ישוע עלמני כמנהיג הרוחני של הקהילה. במהלך התקופה הערבית, יהדות אלכסנדריה שמרה על קשר הדוק עם קהילות מצריות אחרות בקהיר, בילביס, אל מחלה אל כוברא וכן עם כמה קהילות אחרות. בתקופה זו היו לאלכסנדריה שני בתי כנסת, אחד מהם נקרא "בית הכנסת הקטן של אלכסנדריה". יהודי אלכסנדריה עסקו במסחר הבינלאומי שמרכזו בעירם, וחלקם אף החזיקו בתפקידים ממשלתיים.
התקופות הממלוכית והעות'מאנית

תחת השלטון הממלוכי, האוכלוסייה היהודית באלכסנדריה החלה להצטמצם פעם נוספת. משולם מוולטרה, שביקר בעיר ב-1481, מצהיר כי מצא רק 60 משפחות יהודיות, אך דיווח כי הזקנים זכרו את התקופה שבה מנתה הקהילה 4,000 נפש. בשנת 1488 רבי עובדיה מברטנורא מצא רק 25 משפחות יהודיות באלכסנדריה. בעקבות צו אלהמברה (אנ') משנת 1492, היגרו לאלכסנדריה מספר רב של יהודים ספרדים. ההיסטוריון יוסף סמברי מזכיר בכתביו קהילה יהודית פעילה באלכסנדריה במהלך המאה ה-17. לאחר מעשי הטבח במרד חמלניצקי, כמה מיהודי אוקראינה התיישבו באלכסנדריה. בשנות ה-60 של המאה ה-16 החלו חלק מבני הקהילה היהודית באלכסנדריה ללכת בעקבות המיסטיקן ונביא השקר שבתי צבי, בעוד שהרוב התנגד לו בתוקף. בשנת 1700 עברו כמה דייגים יהודים מרשיד לאלכסנדריה בתקווה להזדמנויות כלכליות טובות יותר. במהלך הכיבוש הצרפתי של מצרים, הטיל נפוליאון קנסות כבדים על היהודים והורה להרוס את בית הכנסת העתיק, בית כנסת אליהו הנביא. תחת שלטונו של מוחמד עלי המצרי, החלו היהודים לחוות התפתחות חברתית ושגשוג כלכלי.
משה ישראל היה הרב הראשי של הקהילה בסוף המאה ה-18.
התקופה המודרנית

במאה ה-19, עם חדירת האירופאים למצרים, שבה הקהילה היהודית וגדלה. בין השאר כיהנו בה כרבנים ראשיים הרב ישראל משה חזן, הרב נתן עמרם, הרב משה פארדו, הרב פרופ' דוד פראטו והרב ד"ר משה ונטורה. במקורות יהודים נהגו באותה תקופה לכנות את אלכסנדריה בשם "נא אמון". במהלך מלחמת העולם הראשונה, יהודים רבים שחיו בארץ ישראל הוגלו לאלכסנדריה בתקופת השלטון עות'מאני. בשנת 1937 חיו באלכסנדריה 24,690 יהודים. אחרי מלחמת העולם השנייה ישבו באלכסנדריה כ-15,000 יהודים. ב-1948 לאחר הקמת מדינת ישראל, ובעקבותיה מלחמת ששת הימים, גורשה כמעט כל האוכלוסייה היהודית ממצרים ועלו לישראל. הגירוש הראשון של יהודי אלכסנדריה היה בשנת 1956 לאחר מלחמת סיני (מבצע קדש) והגרוש השני הקשה יותר היה בשנת 1967 לאחר מלחמת ששת הימים. קודם הגרוש נלקחו הגברים למאסר ללא שום עילה או הצדקה, חלקם גם עברו עינוי קשה, כגון מי שהיה מראשי הקהילה. הרב נפוסי שהיה רבה האחרון של אלכסנדריה עבר עינוי קשה במיוחד ולאחר 10 ימים שוחרר ממאסרו. גם יהודים נוספים מבני הקהילה עונו בעינויים קשים ומרים, ולא דיברו על כך עד סוף ימיהם. יהודי אלכסנדריה גורשו ממקומות עבודתם והורשו לצאת ללא רכושם ונכסיהם, בתיהם ורכושם נלקחו מהם, והם הורשו לצאת את הארץ רק עם בגדים שלבשו על גופם. ניתנה להם האפשרות להגר לצרפת או לארגנטינה, רק לא לארץ ישראל. תשמישי קדושה נלקחו מהם בכח על ידי השלטונות, גם ספרי תורה שנכתבו על ידי בני הקהילה לעילוי נשמת יקיריהם לא הורשו לצאת את המדינה.
נכון לשנת 2017, רק 12 יהודים חיו באלכסנדריה. בפברואר 2020 הגיעו לאלכסנדריה 180 יהודים מאירופה, ישראל ומארצות הברית כדי להשתתף בטקסים בבית הכנסת ההיסטורי אליהו הנביא, ששופץ על ידי ממשלת מצרים כחלק מהתוכנית להגנה על אתרי עתיקות ומורשת יהודית.
בתי כנסת ומקוואות

רבי עובדיה מברטנורא, שביקר באלכסנדריה בשנת 1487, מצא בה שני בתי כנסת. אחד מבתי הכנסת היה בית כנסת "אליהו" על שם אליהו הנביא, שנוסד בשנת 1354. בית כנסת זה נהרס במאה ה-18, על-פי הצו של נפוליאון. בשנת 1848 תוכנן ונבנה בית כנסת חדש על ידי אדריכל איטלקי במתכונת המזכירה קתדרלה אירופאית גדולה. בית הכנסת זה קיים עד היום באלכסנדריה. בית הכנסת מנה כ-700 מקומות ישיבה. היו בו מקווה נשים וגם מקווה גברים. בצמוד לבית הכנסת נמצא בניין משרדי הקהילה היהודית כולל גם ארכיון מסמכים של יהודי העיר (כתובות, תעודות לידה), בית דין רבני ואף מבנה גדול ששימש בעבר, כפי שמעיד השלט, כבית ספר יהודי. נכון לשנת 2012 בניין בית הספר מושכר למוסד חינוך מוסלמי. לבית הכנסת הייתה מקהלת ילדים ונערים שליוותה את התפילות במיוחד בשבתות ובמועדי ישראל. הרב נפוסי כהן היה הרב אחרון של הקהילה היהודית לפני הגרוש ואחרי פטירת קודמו הרב משה וינטורה.
עד שנת 2018 בית הכנסת היה מוזנח וללא אחזקה. אך הביקורים של יהודים רבים ממדינות שונות נמשכו כל השנים מאז הסכם השלום עם מצרים.
עקב נזקי מים בקומה העליונה, התמוטטה התקרה בעזרת הנשים ונודע שממשלת מצרים הקציבה כ־6 מיליון דולר לשיפוץ כללי של בית הכנסת. בדצמבר 2019 פורסם שהשיפוץ הסתיים, בעלות של 4 מיליון דולר ששולמו על ידי ממשלת מצרים בלבד. בית הכנסת נחנך לאחר השיפוץ ב-9 בינואר 2020. בית הכנסת פועל כמוזיאון ואינו פעיל לעריכת תפילות.
עד לגירוש יהודי אלכסנדריה לאחר מלחמת ששת הימים התקיים באלכסנדריה מועדון "מכבי" לנוער. נשיא הקהילה מר גאון גהה בעובדה: שמכבי אלכסנדריה הייתה בעבר אלופת מצרים בכדורגל בשנים 1923 ו-1949.
שפת היומיום של יהודי העיר הייתה צרפתית והערבית, היהודים היו נדבך חשוב מאוד בתרומתם לכלכלת העיר והמדינה כולה.
אלי כהן האיש שלנו בדמשק, חי וגדל בקהילה היהודית של אלכסנדריה עד שמשפחתו גורשה מהעיר בשנת 1956.
ראו גם

תולדות היהודים במצרים
יהדות הלניסטית
פילון
הערות שוליים

↑  יוספוס, "נגד אפיון" II.‏ 4
↑  Donaldson, Terence L. (2000-05-11). "Chapter 12: The Conflict over Isopoliteia: An Alexandian Perspective, pp. 2". Religious Rivalries and the Struggle for Success in Caesarea Maritima (באנגלית). Wilfrid Laurier Univ. Press. ISBN 978-1-55458-670-7.
↑  Redies, Michael (Berlin) (2006-10-01). "Acta Alexandrinorum". Brill's New Pauly (באנגלית).
1 2 3 4 5  Alexandria, Egypt, www.jewishvirtuallibrary.org
1 2 3  ALEXANDRIA, Egypt—Ancient - JewishEncyclopedia.com, www.jewishencyclopedia.com
↑  "The Dispersion of Egyptian Jewry". publishing.cdlib.org. נבדק ב-2020-06-27.
1 2  אין אפילו מניין, באתר ישראל היום, 15 במרץ 2012
↑  שבת כו א – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  Shavit, Yaacov (באוקטובר 1997). Athens in Jerusalem: classical antiquity and Hellenism in the making of the modern secular Jew. ISBN 1-909821-76-4. OCLC 1045466410. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Harker, Andrew (2012-06-21).  Riggs, Christina (ed.). "The Jews in Roman Egypt". The Oxford Handbook of Roman Egypt (באנגלית). doi:10.1093/oxfordhb/9780199571451.001.0001. ISBN 9780199571451. נבדק ב-2020-06-27.
↑  Goldhill, Simon (2016). "What Has Alexandria to do with Jerusalem? Writing the History of the Jews in the Nineteenth Century". The Historical Journal (באנגלית). 59 (1): 125–151. doi:10.1017/S0018246X15000047. ISSN 0018-246X.
↑  פילון האלכסנדרוני, נגד פלאקוס, פרק שמיני, סעיף 55.
↑  Josephus, Antiquities of the Jews XVIII.8.1.
↑  Philo of Alexandria, On the Embassy to Gaius XXX.201.
↑  "Pogrom in Alexandria - Livius". www.Livius.org. נבדק ב-31 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Seaver, James Everett (1952). Persecution of the Jews in the Roman Empire (300-438) (באנגלית). Lawrence, University of Kansas Publications, 1952.
↑  "ALEXANDRIA, Egypt—Ancient - JewishEncyclopedia.com". www.jewishencyclopedia.com. נבדק ב-2020-06-27.
↑  Dario Miccoli, Moving Histories. The Jews and Modernity in Alexandria 1881-1919, 2011
↑  ד"ר רחל שרעבי, 'היישוב הספרדי בירושלים בשלהי התקופה העות'מאנית', עמוד 14
↑  מפה הערוב באלכסנדריה, 1923, באתר סריקה מונגשת הספרייה הלאומית.
↑  "Alexandria, Egypt". www.jewishvirtuallibrary.org. נבדק ב-2020-06-27.
↑  Miccoli, Dario (2011). "Moving Histories. The Jews and Modernity in Alexandria 1881-1919". Quest: Issues in Contemporary Jewish History (באנגלית). ISSN 2037-741X.
↑  Bosscher, Floris. "Homecoming: Alexandria synagogue hosts Egypt's largest Jewish prayers in decades". www.timesofisrael.com (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-06-27.
↑  הלך לעולמו אחד מאחרוני היהודים במצרים, באתר בחדרי חרדים
↑  nrg חדשות, מצרים תשפץ בית כנסת עתיק – בעיר שבה חיים 8 יהודים, באתר nrg‏, 6 בספטמבר 2017
↑  שחר קליימן, תמונות ראשונות מבית הכנסת המשופץ באלכסנדריה, באתר ישראל היום, 21 בדצמבר 2019
↑  אדם רזגון, "המצרים סירבו לקבל כסף מארגונים יהודיים", באתר זמן ישראל, 24 בדצמבר 2019
↑  איתמר אייכנר, מצרים חונכת את בית הכנסת העתיק, נציגי ישראל לא הוזמנו, באתר ynet, 9 בינואר 2020
↑  דניאל סלאמה, אחרי 3 שנות שיפוצים: בית הכנסת העתיק באלכסנדריה נפתח מחדש, באתר ynet, 11 בינואר 2020
פנים בית הכנסת אליהו הנביא באלכסנדריה
מקהלת ילדים בבית כנסת באלכסנדריה
יער ביקרניקי

יער ביקרניקי (בלטבית:  Biķernieki), הוא אחד משני אתרי ההריגה של יהודי ריגה במלחמת העולם השנייה (האתר השני הוא יער רומבולה). היער נמצא בגבולה הדרומי של ריגה בלטביה.
היסטוריה

בחודש הראשון של הכיבוש הנאצי החל רצח המוני של יהודים ושריפת בתי כנסת ברחבי ריגה. ב-4 ביולי 1941 הוצת בית הכנסת כורל ברחוב גוגול ונשרף עם מאות יהודים שהיו בתוכו. כל בתי הכנסת בעיר הוצתו ונהרסו פרט לבית הכנסת פייטב שהיה סמוך מידי לבתים. יחידות עזר של לטבים החלו לעצור יהודים ולכלוא אותם במפקדות ובמרתפים של הארגון הפשיסטי הלטבי. לפי דו"ח הסיפ"ו -  עד 16 ביולי 1941 נרצחו כ-2,700 יהודים וגופותיהם נקברו ביער ביקרניקי. 2,000 יהודים נשארו בבתי כלא מתוכם שוחררו מספר רופאים ובעלי מלאכה נחוצים והשאר נרצחו בביקרניקי.
לאחר חיסול הגטו הגדול בדצמבר 1941 ביער רומבולה הביאו הגרמנים לגטו שהתפנה כ-16,000 יהודים מארצות הרייך (גרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה). הם נרצחו ביער ביקרניקי. במקום נרצחו גם שבויי מלחמה רוסים ואזרחים לטבים מתנגדי השלטון. אין רישום ואומדן מדויק של הנרצחים אבל המספר מתקרב ל-30,000 כשרובם יהודים אבל אין אומדן מדויק על שאר הקבוצות. לפני הנסיגה דאגו הגרמנים לחפור בקברות האחים ולשרוף את הגופות.
לאחר מלחמת העולם השנייה

| --- | --- |

אתר קבר האחים בביקרניקי
 מידע כללי
 סוג:  מונומנט 
 על שם:  46,500 אזרחי ריגה שנרצחו
 מיקום:  ריגה 
 מדינה:  לטביה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – שנות ה-60
 קואורדינטות:  56°57′47″N 24°12′37″E﻿ / ﻿56.962972222222°N 24.210333333333°E﻿ / 56.962972222222; 24.210333333333
  (למפת ריגה מוגדלת) יורמלה מרופה בביטה קיקבה סלספילס סטופיני גרקלנה אדז'י צרניקבהאנדרטת ביקרניקי(למפת ריגה רגילה) יורמלה מרופה בביטה קיקבה סלספילס סטופיני גרקלנה אדז'י צרניקבהאנדרטת ביקרניקי
לאחר מלחמת העולם השנייה > אנדרטת ביקרניקי

במשך שנים רבות לא היה שום אזכור לרצח שבוצע ביער. בשנות ה-60 הוצבה במקום אנדרטה צנועה עליה היה כתוב בלטבית ורוסית: "ביער ביקרניקי מ-1941 עד 1944 הכובשים הגרמנים הפשיסטים רצחו באכזריות 46,5000 אזרחים שלווים". לא נכתב כי רוב הנרצחים היו יהודים.
במרכז האנדרטה נמצאת אבן גרניט שחורה מלוטשת כסמל למזבח ועליה חרותה כתובת ברוסית, לטבית, גרמנית ועברית: "ארץ אל תכסי דמי, ואל-יהי מקום לזעקתי" (איוב, ט"ז, י"ח). האנדרטה מוקפת ב-4,000 אבני גרניט בגדלים וצבעים שונים שהובאו מאזור ז'יטומיר ומקנים למקום צורה של בית קברות יהודי עתיק. ליד כל קבוצת אבנים חקוקים על אבן גרניט מלוטשת שמות הערים מהן גורשו הנספים. לצידי השבילים ובורות ההריגה נמצאים עמודי בטון ועליהם חקוקים: מגן דוד - ליהודים, כתר קוצים - לשבויי המלחמה וצלב - לאזרחים. 
האתר מומן על ידי ממשלות גרמניה ואוסטריה ועלה כמליון מארק. טכּס הפתיחה הממלכתי התקיים ב-30 בנובמבר 2001 במלאת 60 שנה לאקציה הראשונה ביער רומבולה.
יליזובו

| --- | --- |
סמל יליזובוסמל יליזובו

 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קראי:  מחוז קמצ'טקה מחוז קמצ'טקה
 תאריך ייסוד:  1848
 שמות קודמים:  סטארי אוסטרוג (Stary Ostrog)   זבאיוקו (Zavoyko)
 שטח:  70 קמ"ר
 גובה:  20 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  39,569 (2010)
 קואורדינטות:  53°11′00″N 158°23′00″E﻿ / ﻿53.183333333333°N 158.38333333333°E﻿ / 53.183333333333; 158.38333333333 
 http://admelizovo.ru
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפונייליזובו(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפונייליזובו(למפת מחוז קמצ'טקה רגילה) פטרופבלובסק קמצ'טסקי  מילקובו קליוצ'י אוסט קמצ'טסק  פלנה צ'וקוטקה מגדן סאחה-יקוטיה ים אוחוצק  ים ברינג האוקיינוס השקטיליזובו(למפת מחוז קמצ'טקה מוגדלת) פטרופבלובסק קמצ'טסקי  מילקובו קליוצ'י אוסט קמצ'טסק  פלנה צ'וקוטקה מגדן סאחה-יקוטיה ים אוחוצק  ים ברינג האוקיינוס השקטיליזובו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
יליזובו (ברוסית: Елизово) היא עיירה הממוקמת בחצי האי קמצ'טקה במזרח רוסיה. היא משתייכת למחוז קמצ'טקה.
היסטוריה

היישוב נוסד בשנת 1848 ככפר בשם "סטארי אוסטרוג" (Stary Ostrog). בשנת 1897 שונה שם היישוב ל"זאבוייקו" (Zavoyko) על שמו של האדמירל וסילי זאבוייקו (אנ') אשר הנהיג בקרב ההגנה על פטרופבלובסק (אנ') כנגד צבאות האימפריה הבריטית והאימפריה הצרפתית שתקפו את העיר בשנת 1854, במהלך מלחמת קרים. שם היישוב שונה ליליזובו בשנת 1924. הוענק ליישוב מעמד עירוני (אנ') בשנת 1964, והוא הוכרז כעיירה בשנת 1975.
גאוגרפיה

העיירה ממוקמת בגובה של כ־20 מטרים מעל פני הים, כ־10 קילומטרים מחופי האוקיינוס השקט וכ־12 קילומטרים מצפון־מזרח לפטרופבלובסק־קמצ'טסקי, בירת החבל. כ־25 קילומטרים מצפון־מזרח לעיירה נמצאים שניים מהרי הגעש של קמצ'טקה: קוריאקסקי ואווצ'ינסקי.
דמוגרפיה

נכון לאומדן משנת 2018, בעיירה מתגוררים כ־39,200 תושבים, ירידה קלה מאז מפקד האוכלוסין בשנת 2010, אז התגוררו בעיירה 39,569 תושבים. אוכלוסיית העיירה פחתה בכמה אלפים מאז מפקד האוכלוסין של שנת 1989 ומפקד האוכלוסין בשנת 2002.
| שנה | אוכלוסייה |
| --- | --- |
1989: 46,929
2002: 41,533
2010: 39,569
2018: 39,216
נכון לשנת 2010, 89.4% מאוכלוסיית העיירה הם רוסים, 3.5% הם אוקראינים, 1.5% קוריאנים, 0.6% הם טטרים, 0.6% הם בלארוסים ו־4.4% הם אחרים.
תחבורה

ממזרח לעיירה נמצא נמל התעופה אליזובו (אנ') ממנו יוצאות טיסות ליעדים שונים ברוסיה, הבולטים שבהם הם מוסקבה, ולדיווסטוק וחברובסק. בנוסף, העיירה מחוברת לכביש הראשי של חצי האי. נהר אוואצ'ה (אנ') עובר דרך העיר ונשפך לאוקיינוס השקט מספר קילומטרים דרומה. ישנו גשר אחד לרכבים אשר מחבר בין שני חלקי העיר משני צידי הנהר.
הערות שוליים

↑  Историческая справка
↑  "Главная".
יחסי ברבדוס–גרמניה

| יחסי ברבדוס–גרמניה |
| --- | --- |
ברבדוס: גרמניה


ברבדוס: גרמניה
שטח (בקילומטר רבוע)
430: 357,022
אוכלוסייה
282,507: 84,431,715
תמ"ג (במיליוני דולרים)
6,394: 4,456,081
תמ"ג לנפש (בדולרים)
22,632: 52,777
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית ומונרכיה חוקתית: רפובליקה פדרלית

בין ברבדוס לרפובליקה הפדרלית של גרמניה מתקיימים יחסים בילטרלים. ברבדוס מיוצגת בגרמניה על ידי שגרירותה בבריסל וגרמניה מיוצגת בברבדוס על ידי השגרירות האזורית שלה בפורט אוף ספיין.
יון קריקבורו

יון קריקבורו חיימרנה (בספרדית: Jon Karrikaburu Jaimerena; נולד ב-19 בספטמבר 2002 באליסונדו שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ באלאבס, בהשאלה מריאל סוסיאדד.
קריירת מועדונים

קריקבורו גדל במחלקת הנוער של ריאל סוסיאדד. בשנת 2019 החל לשחק בקבוצות המילואים של המועדון, ובעונת 2021/2022 שיחק עם ריאל סוסיאדד ב' במסגרת הליגה הספרדית השנייה. הוא ערך 36 הופעות ליגה בעונה זו, בהן הבקיע 11 שערים. ב-30 בספטמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בתיקו 1-1 נגד מונקו במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית לעונת 2021/2022.
ב-14 באוגוסט 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה, בניצחון 0–1 על קדיס במסגרת המחזור הראשון לעונת 2022/2023.
יעקב חיים

הרב יעקב חיים (י' בניסן ה'תרי"ד, 1854 - י"ב בחשוון ה'תרפ"א, 1921) היה רב ומקובל, ממנהיגי הקהילה היהודית בבגדאד בראשית המאה ה-20, בנו וממשיכו של הרב יוסף חיים מבגדאד, "הבן איש חי".
ביוגרפיה

נולד בבגדאד בי' בניסן ה'תרי"ד כבן יחיד לרב יוסף חיים, מנהיג הקהילה היהודית בעיר, ולרחל. את ראשית חינוכו קיבל בכותאב המקומי, אך משהתקדם בלימודו יותר משאר בני גילו, החל אביו ללמדו באופן עצמאי, והוא הפך לתלמידו המובהק. עוד בצעירותו היה ידוע כתלמיד חכם, ואף הוזכר פעמים רבות על ידי אביו בכתביו, אך לא נשא בשום תפקיד רשמי או ציבורי כל עוד היה אביו בחיים.
בשנת ה'תרס"ט, עם פטירת אביו, נבחר על ידי ראשי הקהילה היהודית בבגדאד למלא את מקום אביו ברבנות. הוא היה נושא את הדרשות השבועיות תחת אביו, אליהן היה מגיע קהל רב, ניהל את קופת הצדקה של הקהילה (ופעל גם למען עניי ירושלים), ייסד ישיבה לבעלי בתים בשם "מדרש בית טאקו" ועמד בראשה, והנהיג את הקהילה בבגדאד, שם נודע גם כגדול בקבלה מעשית וכמלומד בניסים. עסק בעריכה והוצאה לאור של כמה מכתבי אביו. 12 שנה כיהן כרב בבגדאד, עד לפטירתו בי"ב בחשוון ה'תרפ"א.
בנו, הרב דוד, מילא את מקומו, עד לשנת ה'תשל"ב, אז נמלט מעיראק ללונדון, ומשם עלה לישראל, בה נפטר בשנת ה'תשמ"ג.
ספריו

ציצים ופרחים – פירוש על חמשת חומשי התורה בדרך פרד"ס. הודפס בשנת ה'תרס"ד בירושלים על ידי הרב בן ציון חזן, עם הסכמה מאביו.
זכות אבות- על פרקי אבות – נוסף על ידי אביו לספרו "חסדי אבות".
גאון יעקב – חידושים על אגדות התלמוד. בהוצאת חברת "אהבת שלום", ירושלים ה'תשע"ח.
קונטרס "ט"ל אורות" – 39 תשובות קצרות, נוספו לספרו של אביו "הוד יוסף", ירושלים ה'תשמ"ג.
אגרות ומכתבים ממנו הודפסו בספרו של אביו "נחלת אבות", ירושלים ה'תשס"ז, עמ' 371–388.
חיבור על קבלה מעשית שנותר בכת"י אצל המשפחה.
לקריאה נוספת

הרב יעקב משה הלל, בן איש חי – תולדותיו, קורותיו ומורשתו לדורות, הוצאת "שלום לעם", ירושלים, עמ' 448–461
הרב אברהם הלל, מבוא לספר גאון יעקב, ירושלים תשע"ח, עמ' 11—24
הרב משה ש. שבת, ספר הזיכרון קדוש יעקב, ירושלים תשפ"א, יצא לאור לרגל מאה שנים לפטירתו. הספר זמין להורדה ברשת.
בניה זית, קרוב אליך, עבודת ה' ברוח חסידית, מעובד ע"פ ספר הזיכרון קדוש יעקב - https://karovel.co.il/%D7%94%D7%9B%D7%AA%D7%91%D7%94-%D7%94%D7%9E%D7%A8%D7%9B%D7%96%D7%99%D7%AA/%D7%A4%D7%9C%D7%90%D7%99%D7%9D-%D7%91%D7%A1%D7%9E%D7%98%D7%90%D7%95%D7%AA-%D7%91%D7%92%D7%93%D7%93-%D7%A2%D7%9C-%D7%A8%D7%91%D7%99-%D7%99%D7%A2%D7%A7%D7%91-%D7%97%D7%99%D7%99%D7%9D/
הערות שוליים

↑  ר' שמואל נח גוטליב כתב שנולד בשנת ה'תרכ"א (אהלי שם, תרע"ב, עמ' 480); במודעת האבל שהודפסה בגיליון "ישורון" שיצא לאור בבגדאד כשבועיים לאחר פטירתו (גיליון א עמ' ח) נכתב שנפטר בגיל 55, ומכאן שנולד בשנת ה'תרכ"ו; אך מרבית המקורות מצביעים על שנת ה'תרי"ד, וכך גם מוכח מדרשתו של אביו לבר המצווה שלו, בשנת ה'תרכ"ז (אות חיים  עמ' יא)
↑  ראו בהספדו של הרב שמעון אגסי על הרב יוסף חיים (אמרי שמעון עמ' רמז): "וכנגד הבן יקיר לי כמה"ר יעקב נר"ו הוא אומר: 'אתה אל תירא עבדי יעקב, לומר יאך אני נשארתי לבדי כי לקח ה' את אדוני אבי מעל ראשי ונפלה עטרת ראשי ואנה אפנה לעזרה ומי יהיה לי לסתרה, כי הנני מבשרך שיגדיל ה' שמך משמו וכסאך מכסאו..."
↑  מסע בבל עמ' רכז)
↑  ראו מכתבו אל השד"ר יוסף חיים שרים ("השליח הנודד" ח"ב עמ' 71): "ודברנו דברים הנכנסים ללב על אודות עניי ירושת"ו, וצריכים להשתדל לעזרתם כי הם עניי עירנו חשובים וקודמים לכל דבר".
↑  גולים וגאולים ח"ז עמ 83
↑  הרב יעקב משה הלל, "בן איש חי – תולדותיו, קורותיו ומורשתו לדורות", עמ' 457 הערה 14
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310584605171  LCCN: nr91005384  VIAF: 39229555   WorldCat (עם VIAF): 39229555 
מכתב בכתב ידו של חכם יעקב חיים. בתמונה מוצג מכתב בכתב ידו של ר' דוד ששון בו ביקש ר' ששון מבנו של חכם יוסף חיים, חכם יעקב חיים, לקבל למשמורת את התפילין של אביו. על גבי מכתב זה מונח מכתב המענה שכתב חכם יעקב חיים לר' דוד ששון בו הוא נענה לבקשתו ומספר לו כי ישלח לו את התפילין. 

חלופת מכתבים זו הוצגה כעדות לאותנטיות של התפילין שהציגו צאצאיו של ר' דוד ששון כאשר הוצעו למכירה בבית המכירות סותבי'ס בשנת 2020.
התפילין של חכם יוסף חיים מבגדאד כפי שהוצגו במרכז מורשת יהדות בבל, חול המועד סוכות התשפ"ב (ספטמבר 2021).

ניתן לראות את מכתבו של חכם יעקב חיים כפי שהוצג לצד תפיליו של אביו.
יני אולסון

| --- | --- |

 לידה:  1974 או 1975
 מדינה:  שוודיה 
 השכלה:  אוניברסיטת אופסלה  קולג' לסטר פירסון 
 
יֶנִי אולסון (בשוודית: Jenny Ohlsson, נולדה ב-1975) היא דיפלומטית שוודית, שהייתה השגרירה השוודית הראשונה ברואנדה עם המושב בקיגלי.