stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרסי אליפות אירופה בכדורגל
מלך השערים > זכיות לפי מדינה

|  | נבחרת | זהב | כסף | ארד | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  גרמניה | 5 | 1 | 0 | 6 |
| 2 |  הולנד | 4 | 0 | 0 | 4 |
| 2 |  ספרד | 4 | 0 | 0 | 4 |
| 2 |  יוגוסלביה | 4 | 0 | 0 | 4 |
| 5 |  צרפת | 3 | 0 | 2 | 5 |
| 6 |  רוסיה | 2 | 0 | 1 | 3 |
| 7 |  אנגליה | 2 | 0 | 0 | 2 |
| 7 |  הונגריה | 2 | 0 | 0 | 2 |
| 9 |  צ'כיה | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 9 |  פורטוגל | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 11 |  דנמרק | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 11 |  גאורגיה | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 11 |  סלובקיה | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 11 |  שוודיה | 1 | 0 | 0 | 1 |
| סה"כ (14 נבחרות) | סה"כ (14 נבחרות) | 32 | 3 | 3 | 38 |
נבחרת הטורניר > זכיות מרובות

שחקנים מודגשים עדיין פעילים.
| זכיות | שחקן | שנים |
| --- | --- | --- |
| 3 | צרפת לורן בלאן | 1992, 1996, 2000 |
| 3 | איטליה פאולו מלדיני | 1988, 1996, 2000 |
| 3 | פורטוגל פפה | 2008, 2012, 2016 |
| 3 | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו | 2004, 2012, 2016 |
| 2 | ברית המועצות ולנטין איוואנוב | 1960, 1964 |
| 2 | ברית המועצות לב יאשין | 1960, 1964 |
| 2 | גרמניה המערבית פרנץ בקנבאואר | 1968, 1976 |
| 2 | איטליה דינו זוף | 1968, 1976 |
| 2 | יוגוסלביה דראגן דז'איץ' | 1968, 1976 |
| 2 | גרמניה המערבית קרלהיינץ פורסטר | 1980, 1984 |
| 2 | גרמניה אנדראס ברמה | 1984, 1992 |
| 2 | הולנד מרקו ואן באסטן | 1988, 1992 |
| 2 | הולנד Ruud Gullit | 1988, 1992 |
| 2 | צרפת מרסל דסאי | 1996, 2000 |
| 2 | פורטוגל רוי קושטה | 1996, 2000 |
| 2 | צרפת זינדין זידאן | 2000, 2004 |
| 2 | פורטוגל לואיש פיגו | 2000, 2004 |
| 2 | גרמניה מיכאל באלאק | 2004, 2008 |
| 2 | גרמניה פיליפ לאם | 2008, 2012 |
| 2 | איטליה ג'אנלואיג'י בופון | 2008, 2012 |
| 2 | ספרד איקר קסיאס | 2008, 2012 |
| 2 | ספרד ססק פברגאס | 2008, 2012 |
| 2 | ספרד אנדרס אינייסטה | 2008, 2012 |
| 2 | ספרד צ'אבי | 2008, 2012 |
| 2 | אנגליה קייל ווקר | 2020, 2024 |
נבחרת הטורניר > זכיות לפי נבחרת

| # | נבחרת | שוערים | מגנים | קשרים | חלוצים | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  גרמניה | 3 | 14 | 16 | 7 | 40 |
| 2 |  ספרד | 2 | 8 | 16 | 8 | 34 |
| 3 |  איטליה | 6 | 12 | 8 | 5 | 31 |
| 4 |  צרפת | 2 | 8 | 9 | 2 | 21 |
| 5 |  פורטוגל | 1 | 8 | 6 | 4 | 19 |
| 6 |  הולנד | 2 | 4 | 5 | 5 | 16 |
| 7 |  אנגליה | 1 | 6 | 4 | 4 | 15 |
| 8 |  צ'כיה | 2 | 4 | 5 | 3 | 14 |
| 9 |  ברית המועצות | 3 | 3 | 3 | 2 | 11 |
| 10 |  יוגוסלביה | 0 | 2 | 5 | 1 | 8 |
| 11 |  דנמרק | 1 | 1 | 3 | 1 | 6 |
| 12 |  יוון | 1 | 2 | 1 | 1 | 5 |
| 13 |  רוסיה | 0 | 1 | 1 | 2 | 4 |
| 14 |  בלגיה | 0 | 0 | 1 | 2 | 3 |
| 14 |  הונגריה | 0 | 1 | 0 | 2 | 3 |
| 14 |  שוודיה | 0 | 1 | 0 | 2 | 3 |
| 17 |  קרואטיה | 0 | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 17 |  ויילס | 0 | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 19 |  בולגריה | 0 | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 19 |  סרביה ומונטנגרו | 0 | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 19 |  שווייץ | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 19 |  טורקיה | 0 | 0 | 1 | 0 | 1 |
| סה"כ | 22 נבחרות | 24 | 76 | 87 | 54 | 241 |
נבחרת הטורניר > נבחרת כל הזמנים

נבחרת הטורניר של כל הזמנים נבחרה על ידי אופ"א ביוני 2016, לקראת יורו 2016, כאשר הנבחרת נבחרה על ידי הציבור הרחב באתר אופ"א וטוויטר. 50 שחקנים היו מועמדים להיות בנבחרת, והיו צריכים לקיים לפחות שניים מארבעת הקריטריונים הבאים על מנת להיבחר:
הופיע לפחות בחצי גמר
נבחר לנבחרת הטורניר
סיים טורניר יורו כמלך השערים
אחראי לרגע יורו אייקוני
| שוער | הגנה | קישור | התקפה |
| --- | --- | --- | --- |
| איטליה ג'אנלואיג'י בופון | גרמניה פיליפ לאם ספרד קרלס פויול גרמניה פרנץ בקנבאואר איטליה פאולו מלדיני | ספרד אנדרס אינייסטה איטליה אנדראה פירלו צרפת זינדין זידאן | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו הולנד מרקו ואן באסטן צרפת תיירי הנרי |
פרס איש המשחק

פרס איש המשחק מוענק לשחקן המצטיין בכל משחק בטורניר מאז יורו 1996.
פרס איש המשחק > לפי טורניר

| טורניר | שחקן | זכיות |
| --- | --- | --- |
| 1996 | צ'כיה קארל פובורסקי | 3 |
| 2000 | צרפת תיירי הנרי | 3 |
| 2004 | גרמניה מיכאל באלאק צ'כיה מילאן בארוש אנגליה ויין רוני הולנד רוד ואן ניסטלרוי יוון תאודורוס זגוראקיס צרפת זינדין זידאן | 2 |
| 2008 | רוסיה אנדריי ארשאבין הולנד וסלי סניידר ספרד דויד וייה | 2 |
| 2012 | ספרד אנדרס אינייסטה איטליה אנדראה פירלו | 3 |
| 2016 | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו צרפת אנטואן גריזמן בלגיה אדן אזאר ספרד אנדרס אינייסטה צרפת דימיטרי פאייה פורטוגל רנאטו סאנצ'ס שווייץ גרניט ג'אקה | 2 |
| 2020 | ספרד סרחיו בוסקטס איטליה פדריקו קייזה הולנד דנזל דומפריס אנגליה הארי קיין בלגיה רומלו לוקאקו איטליה לאונרדו ספינאצולה | 2 |
| 2024 | אנגליה ג'וד בלינגהאם בלגיה קווין דה בראונה דנמרק כריסטיאן אריקסן הולנד קודי חאקפו צרפת אנגולו קאנטה סלובקיה סטניסלב לובוטקה ספרד ניקו ויליאמס שווייץ גרניט ג'אקה | 2 |
פרס איש המשחק > סך הכל פרסים

שחקנים מודגשים עדיין פעילים.
|  | שחקן | נבחרת | פרסים | טורנירים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | כריסטיאנו רונאלדו |  פורטוגל | 6 | 2008, 2012 (2), 2016 (2), 2020 |
| 1 | אנדרס אינייסטה |  ספרד | 6 | 2008, 2012 (3), 2016 (2) |
| 3 | גרניט ג'אקה |  שווייץ | 5 | 2016 (2), 2020, 2024 (2) |
| 4 | לוקה מודריץ' |  קרואטיה | 4 | 2008, 2016, 2020, 2024 |
| 4 | אנדראה פירלו |  איטליה | 4 | 2008, 2012 (3) |
| 4 | זינדין זידאן |  צרפת | 4 | 2000 (2), 2004 (2) |
| 7 | מיכאל באלאק |  גרמניה | 3 | 2004 (2), 2008 |
| 7 | פדריקו קייזה |  איטליה | 3 | 2020 (2), 2024 |
| 7 | קווין דה בראונה |  בלגיה | 3 | 2020, 2024 (2) |
| 7 | כריסטיאן אריקסן |  דנמרק | 3 | 2020, 2024 (2) |
| 7 | לואיש פיגו |  פורטוגל | 3 | 2000 (2), 2004 |
| 7 | תיירי הנרי |  צרפת | 3 | 2000 (3) |
| 7 | זלאטן איברהימוביץ' |  שוודיה | 3 | 2004, 2008, 2012 |
| 7 | מסוט אוזיל |  גרמניה | 3 | 2012 (2), 2016 |
| 7 | פפה |  פורטוגל | 3 | 2008, 2012, 2016 |
| 7 | קארל פובורסקי |  צ'כיה | 3 | 1996 (3) |
ראו גם

אליפות אירופה בכדורגל
מלך שערי אליפות אירופה בכדורגל
פרסי גביע העולם בכדורגל
הערות שוליים

↑  Euro 2024: past 7 winners of the Player of The Tournament, sportsbrief.com
↑  Renato Sanches named Young Player of the Tournament, אופ"א, ‏10 ביולי 2016
↑  Pedri named EURO 2020 Young Player of the Tournament, אופ"א, ‏11 ביולי 2021
↑  Lamine Yamal named EURO 2024 Young Player of the Tournament, אופ"א
↑  הדו"ח הטכני של יורו 2016, אופ"א, עמ' 33
↑  Patrik Schick wins UEFA EURO 2020 Goal of the Tournament, אופ"א, ‏14 ביולי 2021
↑  UEFA EURO 2024 Goal of the Tournament: Lamine Yamal tops technical observer selection, אופ"א, ‏16 ביולי 2024
↑  שוויון משושה: מלכי השערים של יורו 2024, באתר ערוץ הספורט, 14 ביולי 2024
1 2  Late surge earns Torres adidas Golden Boot, אופ"א, ‏1 ביולי 2012
↑  France forward Antoine Griezmann wins Golden Boot, אופ"א, ‏10 ביולי 2016
↑  Cristiano Ronaldo wins EURO 2020 Alipay Top Scorer award, אופ"א, ‏11 ביולי 2021
↑  EURO 2024 Alipay+ Top Scorers: Gakpo, Kane, Mikautadze, Musiala, Olmo, Schranz, אופ"א, ‏14 ביולי 2024
↑  EURO 1960 Team of the Tournament, אופ"א
↑  EURO 1964 Team of the Tournament, אופ"א
↑  EURO 1968 Team of the Tournament, אופ"א
↑  EURO 1972 Team of the Tournament, אופ"א
↑  EURO 1976 Team of the Tournament, אופ"א
↑  EURO 1980 Team of the Tournament, אופ"א
↑  EURO 1984 Team of the Tournament, אופ"א
↑  EURO 1988 Team of the Tournament, אופ"א
↑  EURO 1992 Team of the Tournament, אופ"א
↑  EURO 1996 Team of the Tournament, אופ"א
↑  EURO 2000 Team of the Tournament, אופ"א
↑  All-Star Squad Revealed, אופ"א, ‏5 ביולי 2004
↑  Spain dominate Team of the Tournament, אופ"א, ‏30 ביוני 2008
↑  Ten Spain players in Team of the Tournament, אופ"א, ‏2 ביולי 2012
↑  UEFA EURO 2016 Team of the Tournament revealed, אופ"א, ‏11 ביולי 2016
↑  UEFA EURO 2020 Team of the Tournament revealed, אופ"א, ‏13 ביולי 2021
↑  UEFA EURO 2024 Team of the Tournament, אופ"א, ‏16 ביולי 2024
↑  Your All-time EURO 11 revealed, אופ"א, ‏7 ביוני 2016
↑  Every EURO man of the match since 1996, אופ"א, ‏14 ביולי 2024
| אליפויות אירופה בכדורגל |
| --- | --- | --- |
| טורנירי גמר | צרפת 1960 • ספרד 1964 • איטליה 1968 • בלגיה 1972 • יוגוסלביה 1976 • איטליה 1980 • צרפת 1984 • מערב גרמניה 1988 • שוודיה 1992 • אנגליה 1996 • בלגיה והולנד 2000 • פורטוגל 2004 • אוסטריה ושווייץ 2008 • פולין ואוקראינה 2012 • צרפת 2016 • פאן-אירופאי 2020 • גרמניה 2024 • בריטניה ואירלנד 2028 • איטליה וטורקיה 2032 |  |
| משחקי גמר | 1960 • 1964 • 1968 • 1972 • 1976 • 1980 • 1984 • 1988 • 1992 • 1996 • 2000 • 2004 • 2008 • 2012 • 2016 • 2020 • 2024 • 2028 • 2032 |  |
| טורנירי מוקדמות | 1960 • 1964 • 1968 • 1972 • 1976 • 1980 • 1984 • 1988 • 1992 • 1996 • 2000 • 2004 • 2008 • 2012 • 2016 • 2020 • 2024 • 2028 • 2032 |  |
דניאל קווין

| --- | --- |

 לידה:  11 באוקטובר 1935 אומהה, ארצות הברית 
 פטירה:  17 בפברואר 2018 (בגיל 82) יוסטון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  Creighton Preparatory School 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 פרסים והוקרה:  Turner Tomorrow Fellowship Award (1991) 
 www.ishmael.org
 
דניאל קווין (אנגלית: Daniel Quinn‏; 11 באוקטובר 1935 - 17 בפברואר 2018) היה סופר אמריקאי. קווין זכה להכרה בזכות ספרו רב-המכר "ישמעאל", שזכה ב"פרס טרנר" (Turner Tomorrow Fellowship Award) בשנת 1991, ויצא לאור שנה לאחר מכן.
חייו

דניאל קווין נולד באומהה, נברסקה. הוא מספר כי בשנת 1941, בגיל 6, חלם חלום אשר מאוחר יותר התברר לו שהיה חלק מעצב ביותר בסיפור של "ישמעאל". בחלום מתגלה לו חיפושית על גזע נפול באמצע הרחוב, שמזמינה אותו למסע של גילויים.
ילדותו של קווין לא הייתה קלה. אביו היה מעורב בהימורים ובעסקים בלתי חוקיים ואמו הייתה מנקה אובססיבית ומכורה לאלכוהול. מריבות תכופות גרמו לכך שקווין הפעוט יחיה בצל הפחד של האפשרות שהוריו יתגרשו, הוא מעיד על עצמו שגדל להיות ילד רגיש ועדין שקשוב לרגשות הזולת. תכונות אלו לא התקבלו יפה מהסובבים אותו, ואף אביו הציגו לעיתים כהומוסקסואל.
היחס המזלזל למושגי דת ולאלוהים במשפחתו, הביא את קווין הצעיר דווקא לתוך חיק הדת הקתולית. כבר בשנתו השלישית בתיכון הוכר כנוצרי אדוק. בגיל 16 קווין החל להימשך לחיי הנזירות, שנתפסו בעיניו כחיים בחזית המלחמה כנגד השטן. כבר אז הראה אובססיביות לגבי הצלת העולם (בדומה לדמויות הראשיות בספריו), גם אם המשמעות הייתה אז שונה לגמרי מבחינתו.
לאחר בית הספר הלך ללמוד כתיבה באוניברסיטה של סיינט לואיס, באמצעות מלגה מלאה. בספרו האוטוביוגרפי "ההשגחה" הוא מתאר זאת כבזבוז זמן. לאחר שנתיים של לימודים החליט לממש את שחלם עליו בהיותו נער מתבגר – להיות נזיר שתקן – והצטרף למנזר "גת שמנים".
במנזר מצא קבלה ואחווה, שלא היה רגיל אליהם, מצד הנזירים. אך עם זאת, הוא נתקל בחוסר דאגה תמוהה. אף שעבר התנסויות וחוויות מלמדות והחליט שזהו ייעודו, הוחלט שעליו לעזוב, לאחר שהות של מספר שבועות בלבד, בטענה שעליו עוד להתבגר. קווין הרגיש שנדחה בידי אלוהים עצמו, ובעקבות כך נכנס לדיכאון עמוק.
קווין חזר לשיקגו, חזר לכתיבה והחל להשלים את שהפסיד בלימודים בזמן שהותו במנזר. במקביל, החל לעבור טיפול פסיכואנליטי. לאחר זמן מה התחתן כנגד עצת הפסיכולוג, ולאחר ארבעה ילדים וחיי נישואים כושלים, אשתו יזמה גירושים ועזבה אותו לטובת גבר אחר. קווין עזב את הבית וראה כיצד עולמו קורס בפעם השנייה, אך בזכות ידידים ויועצים סימפתיים, חזר לתפקד בחיי היום-יום ושיחה משמעותית שניהל עם כומר גרמה לו להפנות עורף לאלוהי הנצרות אחת ולתמיד.
שלוש שנים לאחר שסיים את הקולג' התמנה לראש מחלקה לביוגרפיות ואומנויות יפות של APE (American people Encyclopedia). החלום להיות סופר החל לאבד מקסמו כשנגלתה בפניו הקריירה במו"לות. לאחר שנתיים נמכרה החברה וקווין עבר למחלקה המתמטית באיגוד המחקר המדעי, שהפכה למובילה בתעשיית המו"לות. לאחר חמש שנים בפרסום ספרי לימוד, קווין החליט להתמסר למשימת מיגורה של מערכת החינוך. על פי הבנתו הדת והמדע הם לא העתיד, אלא החינוך הוא העתיד.
קווין מגדיר את עצמו כחלק מדור הדממה. דור שגדל תחת אימת המלחמה הקרה והפחד מהפצצה האטומית. דור שחיפש את החיים הפשוטים והבטוחים. הופעתם של ילדי הפרחים בשנות ה-60 הפילה אותו בתדהמה. הפחד מהפצצה לא רדף אותם, הם חיו בהווה ולא חיפשו את הביטחון.
המהפכה המינית חרצה את גורל נישואיו השניים שנכשלו מאותן סיבות שנכשלו נישואיו הראשונים. לאחר 15 שנה ושני נישואים כושלים, קווין לבסוף היה מוכן לגשת לפסיכותרפיה. קווין מצא תרפיסטית יהודייה שהצליחה להתחמק מצ'כיה קצת לפני הפתרון הסופי ויחד איתה הצליח להגיע להבנות עצמיות ולהתעצם מבחינה אישית. הוא נשא לאישה אישה שלישית, שאיתה הוא חי כיום והמשיך לפתח את הכיוון החינוכי אותו גיבש לאורך השנים.
במשך שלוש שנים שימש כמנהל אגודה המפיקה סרטונים תומכים עבור מערכת החינוך, ולאחר חלופי תפקידים בחברה החליט להתפטר ולפתוח יחד עם אשתו חברה משלו העוסקת בחומרים חינוכיים.
באביב 1977, עם הרעיונות והשאיפות שפיתח לאורך השנים, ישב קווין לראשונה לכתוב את הספר שהתגלגל להיות ישמעאל.
ספריו ודעותיו

דניאל קווין הציע את ספרו "ישמעאל" לחבר השופטים של פרס טרנר שכלל את ריי בראדבורי (פרנהייט 451), נאדין גורדימר (זוכת פרס נובל לספרות), וולאס סטגנר, ויליאם סטיירון (בחירתה של סופי) ופיטר מאטיסון. מטרתו של פרס טרנר הייתה לקדם עבודות סיפורת שמציעות "פתרונות חיוביים ויצירתיים לבעיות כוללניות". ישמעאל נבחר מבין 2,500 כותרים מכל העולם ודניאל קווין קיבל לידיו 500,000 דולרים.
הספר "ישמעאל" וממשיכיו בטרילוגיה "סיפורו של B" ו-"ישמעאל שלי", שלושתם תורגמו לעברית וזכו לאהדה רבה בקרב קוראים רבים, ובקרב קבוצות של שוחרי איכות הסביבה, קבוצות של תודעה אקולוגית ואקולוגיה מעמיקה, ובקרב הזרמים האנרכיסטים: האנרכו-פרימיטיביזם והאקו-אנרכיזם.
ביקורת רבה הופנתה כלפי קווין על כך שהוא מתיר רעב במדינות עניות, כאשר כתב שמשום שגידול אוכלוסין הוא פונקציה של כמות מזון נתון, חלוקת מזון לארצות עניות לא פותרת את בעיית הרעב בהן, אלא מעודדת אותם להגביר ילודה וכך להמשך הרעב.
קווין הראה פרדוקס, כי בעוד שייצור ופיתוח המזון במדינות המפותחות אינו משפיע על גידול האוכלוסין בהן (במדינות אלו שיעור הילודה נמוך), הוא משפיע דווקא על גידול האוכלוסין במדינות העולם השלישי, שכלל לא נהנות מהמזון. בכך הוא יצר גרסה חדשה, התואמת יותר את המציאות, לתורתו של תומאס מלתוס.
ברחבי העולם קמו תנועות רבות המאמינות ופועלות על פי רעיונותיו של דניאל קווין[דרושה הבהרה][דרוש מקור].
רשימת ספריו

(1988) Dreamer
ישמעאל (1992)
סיפורו של B
ישמעאל שלי (1997)
ההשגחה (1996)
(2000) Beyond Civilization
(2001) The Man Who Grew Young (graphic novel)
(2001) After Dachau
(2002) The Holy
(2005) Tales of Adam
(2006) Work, Work, Work
נתן בוזנה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 באפריל 1963 (בן 61)
 מדינה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   משטרת ישראל
 דרגה:    ניצב
 תפקידים בשירות
 ראש מחלקת החבלה של משטרת ישראל  מפקד מרחב איילון  מפקד מרחב נגב  סגן מפקד מחוז ש"י  ראש אגף סי"ף
 עיטורים
   עיטור השירות
נתן בוזנה (נולד ב-8 באפריל 1963) הוא קצין בדרגת ניצב במשטרת ישראל המכהן כראש אגף סי"ף.
ביוגרפיה

בוזנה גדל בבית שמש. שירת בצה"ל בחיל ההנדסה הקרבית. ב-1984 התגייס למשטרת ישראל ושירת במערך החבלה. ב-1991 יצא לקורס קצינים, שימש סגן מפקד בית הספר לחבלה ולאחר מכן מונה לקצין חבלה באזור רצועת עזה. במהלך שירותו בתפקיד עוטר בעיטור השירות על נטרול מכוניות תופת. שימש קצין חבלה בפיקוד המרכז וקצין חבלה של מחוז ירושלים. ב-2006 מונה לקצין אגף המבצעים במרחב מוריה של מחוז ירושלים. ב-2008 מונה לראש מחלקת החבלה של משטרת ישראל. לאחר מכן יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי.
בספטמבר 2013 מונה למפקד מרחב איילון. ביוני 2016 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב נגב. ב-2019 מונה לסגן מפקד מחוז ש"י. במרץ 2022 הוחלט שימונה לראש אגף סי"ף בדרגת ניצב. ב-5 ביוני 2023 נודע כי השר לביטחון לאומי ימנה פרויקטור למאבק בפשיעה במגזר הערבי. למחרת הודיע בוזנה על כוונתו לפרוש מהמשטרה.
בעל תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני במדעי החברה וביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי. הוא אב לשלושה בנים ומתגורר בראשון לציון.
ביאורים

↑  סיכול פשיעה במגזר הערבי
↑  סיכול פשיעה
הערות שוליים

↑  נצ"מ נתן בוזנה מונה רשמית למפקד משטרת מרחב איילון, באתר ynet, 11 בספטמבר 2013
↑  חילופי מפקדים במרחב הנגב של משטרת ישראל: תנ"צ נתן בונזה מונה למפקד המרחב, באתר באר שבע סיטי, ‏5 ביוני 2016
↑  חילופי פיקוד על מרחב נגב של המחוז הדרומי, באתר Gov.il, ‏12 במרץ 2019
↑  לירן לוי, ראש אגף חדש לסיכול פשיעה ערבית: יש מחליף לניצב חכרוש שדילג מעל קורבן רצח, באתר ynet, 21 במרץ 2022
↑  זה המחליף של הניצב שדילג על הפצוע במדרגות, באתר "סרוגים", 21 במרץ 2022
עמית בחובר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 ביוני 1979 (בן 45) חיפה חיפה
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום מגורים:  תל אביב-יפו תל אביב-יפו
 תקופת הפעילות:  מ-2002
 
עמית בחובר (נולד ב-28 ביוני 1979) הוא תסריטאי, שחקן, קומיקאי, עורך ואושיית רשת ישראלי.
ביוגרפיה

בחובר נולד וגדל בעיר חיפה, וכבר בנעוריו החל לשחק בתיאטרון הנוער העירוני. תחום עיסוקו העיקרי היה קומדיה, ועם הקמתו של ערוץ ההומור ביפ הוא הצטרף אליו כשחקן בתכנים שונים. בחובר יצר, כתב וערך תוכניות שונות עבור הערוץ, וגם הוביל מאחורי הקלעים את תוכנית המערכונים "שידורי המהפכה" בערוץ 2 יחד עם אסי כהן וגורי אלפי. בחלוף הזמן, עבר אל עולם הילדים והנוער – הגיש תוכנית יומית בערוץ לוגי, כתב את התסריטים לטקס נבחרי הילדים והצטרף למערכת ערוץ הילדים. בחובר יצר, כתב והנחה את "בית ספר לשטויות" יחד עם אודי ואביעד, וזו נמשכה בהצלחה לאורך שתי עונות.
הוא שימש ככתב בתוכנית Y בערב.
ב-2020, עם פרוץ מגפת הקורונה בישראל, החל בחובר לתפעל ברשת החברתית אינסטגרם עמוד בנושא טבע, בו הוא ממליץ לעוקביו על מסעות ושבילים, מעיינות ונחלים, ונקודות תצפית על נופים. כמו כן, הוא ממליץ לעוקביו גם על מסעדות באזור גוש דן. נכון ל-20 ביולי 2022, החשבון מונה כ-285 אלף עוקבים. לאור ההצלחה ברשת החברתית, בחובר החל להגיש פינה קבועה בנושא טבע בתוכנית "הצינור" בערוץ רשת 13, ולאחר מכן גם הצטרף אל מהדורות חדשות היום של "חדשות 13" כאורח – ולבסוף הפך לחבר קבוע בסגל החדשות של הערוץ ככתב לענייני טבע. בנוסף, הוא הוזמן להרצות בכנסים בנושאי איכות הסביבה בכנסת.
חיים יוסף יפה

| --- | --- |

חיים יוסף יפה
 לידה:  1821 קהילת זאגר חדש, בפלך קובנה באימפריה הרוסית
 פטירה:  22 בדצמבר 1901 (בגיל 80 בערך)
 כינוי:  "המגיד מוועקשענע"
 מקום קבורה:  הר הזיתים
חיים יוסף יפה (1821 – 22 בדצמבר 1901), כונה "המגיד מוועקשענע", מחובבי ציון, ממייסדי רחובות.
ביוגרפיה

יפה נולד בקהילת זאגר חדש, בפלך קובנה באימפריה הרוסית, כיום בליטא. היה בנו של הרב בן-ציון ליבר יפה. מצאצאי מרדכי יפה "בעל הלבוש". קיבל חינוך יהודי מסורתי והוסמך כרב. התגורר עם משפחתו בוקשנה.
ב-1887 התלקחו ויכוחים פנימיים בקרב חובבי ציון באימפריה הרוסית, בין המנהיגות החילונית-משכילית למנהיגות החרדית-רבנית. בועידת דרוסקניק התקבלו החלטות שפישרו בין הזרמים והתוו את המשך הפעילות. בין השאר הוחלט על מינוי שישה "גבאים יועצים", שלושה מהם רבנים ושלושה משכילים. תחת השגחת הגבאים היועצים הרבנים, הוחלט לשלוח מגידים להפיץ את בשורת חובבי ציון ולגייס כספים למטרותיה. חיים יוסף יפה שהיה ידוע בדרשותיו המלהיבות, נבחר לשליחות באזורי ליטא, זאמוט וקורלנד בהנחיית חובבי ציון בליבוי. במהלך שליחותו בעיר טלז, רב העיר וראש ישיבת טלז, אליעזר גורדון, שהתנגד לתנועת חובבי ציון, הורה להכותו. יפה הצליח להשיג מכתבי תמיכה ולגרום לרב גורדון לחזור בו חלקית מהתנגדותו. יפה הצליח לגייס כספים בטלז, וכן גייס כספים בהמשך שליחותו בפלונגיאן ובסלנט וייסד אגודות של חובבי ציון בערים אלו. ב-1888 הצליח במשימתו גם ברעזיצא.
ב-1890 התקבל לאחר מאמצים רבים רישיון מהאימפריה הרוסית להקים את החברה לתמיכת בני ישראל עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה וארץ ישראל, עד אז תנועת חובבי ציון הייתה בלתי חוקית. יפה נשלח כמגיד לוילנה, להחתמת חברים לתשלום חודשי של 25 קופיקות לאגודה. פעילותו נתמכה בין השאר על ידי הרב נפתלי צבי יהודה ברלין, ראש ישיבת וולוז'ין. הוא נחל הצלחה גדולה בפועלו בווילנה וכך גם בדאוגבפילס ובמינסק. בהיותו בווילנה היה בין המספידים בהלווית שמואל יוסף פין.
בתו מלכה רבקה נישאה ב-1890 לחברו הקרוב אריה ליב הלוי הורביץ, שהיה מורה לעברית ומזכירו של הרב יצחק אלחנן ספקטור, ובני הזוג עלו לארץ ישראל והתיישבו בעקרון. יפה שחי בעוני רב, נישא בשנית בשנת 1893 למלכה בת משה הכהן, אלמנה עשירה בעלת מפעל לגרביים, בזכות הונה של אשתו התאפשרה עלייתם לארץ ישראל, במסגרת אגודת מנוחה ונחלה מקימי רחובות. הם התיישבו ברחובות וקנו כרם לפרנסתם. גם ברחובות דרשותיו היו אהודות על קהל שומעיו, ביניהם גם פועלי המושבה ובני הנוער.
ב-1891 ניסה לפעול להוצאת מהדורה נוספת של הספר דרישת ציון מאת הרב צבי הירש קלישר, בתוספת אגרות שטרם פורסמו. לצורך כך קיבל כתבי יד מעזבונו של הרב קלישר מידי בנו, יהודה ליב קלישר. יפה ביקש את תמיכתו של הרב נפתלי צבי יהודה ברלין להוצאת המהדורה. הרב ברלין סירב ופרש נימוקיו במכתב מפורט אל יפה. אף על פי שהמהדורה לא יצאה לאור, כתבי הרב קלישר נשארו בידי יפה. ב-1897 פנה אליו יהודה ליב קלישר וביקש להעביר את הכתבים לידי אברהם משה לונץ שהתכוון לפרסם מאמר אודות הרב צבי הירש קלישר בלוח ארץ ישראל, לרגל מאה שנים להולדתו. יפה לא שלח את הכתבים, הם נותרו ברשותו גם כאשר עלה לארץ ישראל. עזבונו של יפה, ובתוכו גם כתבי הרב קלישר, הועבר לחתנו של יפה, אריה ליב הלוי הורביץ, ובהמשך לבנו של הורביץ - שאר-ישוב הלוי הורביץ. הנכד העביר ב-1933 את ארכיוני סבו ואביו לעמותת "ברית ראשונים" אשר העבירה אותם לארכיון הציוני המרכזי. לאוסף זה של כתבי הרב קלישר חשיבות מחקרית רבה, כיוון שמרבית ארכיונו של קלישר, שכלל ארגזים רבים של כתבים, עלה באש במלחמת העולם הראשונה.
יפה נפטר בירושלים ב-22 בדצמבר 1901, נקבר בהר הזיתים ב-24 בדצמבר 1901. הכיתוב על מצבתו:
פ”נ הרב ר’ חיים יוסף ז”ל ב”ר בן ציון ליבר יפה נצר ממשפחת רם מגזע הלבוש שנולד בש’ תר”ד ויגע בתורה ודרש לאהבתה ולחבת ציון במאמצי כח לפני רבבות עם ברו”פ בא לא”י ויהי כורם ברחובות נפטר ונקבר בירושלם אור ליום ג’ י”ד טבת תרס”ב תנצב”ה
הערות שוליים

↑  יוסף חיים קרא, טבח והכן, 1857, באתר הספרייה הלאומית. יפה מצוין כמחבר נוסף בהיותו המעתיק של היצירה, ראו בסעיף "הערות" - ציטוט שלו עם פרטים ביוגרפיים אודותיו
↑  מלכה רבקה בת חיים יוסף יפה, המליץ, 2 בספטמבר 1890
1 2  יהודה ליב אפל, "בתוך ראשית התחיה" בפרויקט בן-יהודה
↑  מעשים בכל יום/רעזיצא, המליץ, 9 בספטמבר 1892
↑  עט סופרים עדות נאמנה, המגיד, 6 במרץ 1890
↑  בצלאל לנדוי, ‏הנצי"ב מוואלוזין במערכה למען ישוב ארץ ישראל וקדושתה, באתר "דעת"
↑  החינוך הדתי לישראל, המגיד, 18 בדצמבר 1890
↑  עזרת סופרים/סדר הלווית הרשי"ף וקבורתו, המליץ, 30 בדצמבר 1890
↑  מלכה רבקה בת חיים יוסף יפה, המליץ, 13 בנובמבר 1890
↑  נחלות 23 ו-24 בבעלות חיים יוסף ומלכה יפה, במפת רחובות מ-1897
1 2  דוד תדהר (עורך), "צבי הירש קלישר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יז (1968), עמ' 5092
↑  בצלאל לנדוי, ‏שתי אגרות מהנצי"ב בעניין יישוב ארץ ישראל, באתר "דעת", בתוך המעין (כתב עת), תשל"ד, כרך י"ד גיליון ג'
↑  בתל אביב וביפו/ב"ברית הראשונים", הארץ, 1 בפברואר 1933
↑  תערוכה למלאות מאה שנה לדרישת ציון להרב קלישר, הצופה, 1 בנובמבר 1961
↑  שנת הלידה כאן 1844 שגויה. אינה מתיישבת עם היותו "מעתיק" שותף לכתיבת ספר בשנת 1857, כמתואר בהערה 1
↑  ברוסיה ופולין
טליה כהן

| --- | --- |

 לידה:  6 ביולי 1999  (בת 25) ראש העין, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2018
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  TalyaCohenn
טליה כהן (נולדה ב-6 ביולי 1999) היא מגישה וכתבת ישראלית לענייני צרכנות וכלכלה בחדשות 13.
ביוגרפיה

טליה כהן גדלה ומתגוררת כיום בראש העין.
בשנת 2018 התגייסה לשירות צבאי בגלי צה"ל בתור קריינית וכתבת תרבות. בזמן שירותה הצבאי הגישה את קולות החיילים בגלגלצ, רצועת הבוקר ומבזקי חדשות.
עם שחרורה מהשירות הצבאי הצטרפה לערוץ 13 ככתבת בתוכנית "לפני החדשות" ומגישת מבזקים.
כיום כהן היא כתבת תרבות בחדשות 13, בעבר שימשה ככתבת לענייני צרכנות וכלכלה.
פולין גארסיה-ויארדו

| --- | --- |

 לידה:  18 ביולי 1821 פריז, צרפת 
 פטירה:  18 במאי 1910 (בגיל 88) הרובע השביעי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Michelle Ferdinande Pauline García 
 מקום קבורה:  בית הקברות של מונמארטר 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 סוגה:  אופרה, מוזיקה קלאסית 
 סוג קול:  מצו-סופרן 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  Louis Viardot (1838–ערך בלתי־ידוע) 
 צאצאים:  Paul Viardot, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
פולין גארסיה-ויארדו
פולין גארסיה-ויארדו (בצרפתית: Pauline García-Viardot, ‏18 ביולי 1821 – 18 במאי 1910) הייתה זמרת מצו-סופרן ומלחינה צרפתייה בת המאה ה-19.
קורות חייה > ילדות ונעורים

פולין גארסיה נולדה בפריז למשפחת גארסיה המפוארת, אנשי אופרה ספרדים עתירי זוהר ותהילה.
בילדותה, העיבה עליה אחותה הבכירה יפת התואר, מריה מאליברן, "קוסמת האומות", אבל אביה, מנואל דל פופולו ויסנטה גארסיה, ביכר את פולין, הדריך אותה בנגינת פסנתר ונתן לה שיעורי שירה.
אחרי מותו בשנת 1832, תפסה אמה את מקומו. אחרי מות אחותה, ציפו מפולין לרשת את מקומה כזמרת מקצועית, בלי להתחשב בבינוניות של קולה ובהופעתה, שלא הייתה זוהרת.