stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי גליביצה
בתי קברות > בית הקברות החדש

המיקום המדויק של בית הקברות החדש
בית הקברות היהודי החדש ברחוב Poniatowskiego הוקם בשנת 1902 עקב הצפיפות שהייתה הבית הקברות הישן שנמצא ברחוב נא פיאסקו והגידול במספר היהודים בעיר. במקור, שטחו היה 25 דונם.
טקס חנוכת בית העלמין ובית הלוויות נערך ב־15 בנובמבר 1903.
הקבורה הראשונה בבית העלמין החדש הייתה בינואר 1904. זו הייתה הלווייתו של יהודה לוב (נפטר ב-18 בינואר 1904). במהלך מלחמת העולם הראשונה נקברו בבית העלמין שני חיילים יהודים מצבא רוסיה, הם היו מווילנה: ג'פסי שוסטר (נפטר ב־27 ביולי 1918) וסלומון סוורדלין (נפטר ב־15 באוגוסט 1918).
במהלך מלחמת העולם השנייה, הרסו הגרמנים חלק מבית העלמין והסירו מצבות רבות. הם הסבו את מבנה בית ההלוויות למחסן צבאי. בשנת 1940, חלק מבית העלמין הועבר לבית העלמין הסמוך הרב-לאומי (של כל הדתות). כתוצאה מכך, צומצם שטח בית העלמין היהודי לכדי 17 דונם.
עד שנת 1942 נקברו במקום 895 אנשים. מיוני 1942, במהלך כל תקופת מלחמת העולם השנייה, לא נערכו הלוויות בבית העלמין החדש. בפברואר 1946 התחדשה הקבורה במקום. בית הקברות ממשיך לשמש לקבורה יהודית בלבד של נפטרי הקהילה הקטנה שנותרה בעיר. (מעודכן לשנת 2015)
הנקרופוליס מוקף בחומת לבנים עם שני שערי ברזל יצוק. ישנן במקום 10 חלקות בגודל משתנה עם כ־524 מצבות בסך הכל (מעודכן לשנת 2015). המצבה העתיקה ביותר היא לזכר עמנואל צווייג (נפטר 19/05/1904). בחלק המערבי יש חלקות עם קברים משפחתיים רחבי ידיים. שדרה מרכזית רחבה, נטועה עצים גבוהים, עוברת במרכז בית העלמין. בשדרה מרכזית זו נמצאים קברי המשפחות היהודיות הבולטות ביותר בגליביצה. הרב ד"ר וילהלם מינץ (4 בפברואר 1856 - 20 בינואר 1917, גליביצה), החזן מרקוס היימן (נפטר ב־31 במאי 1929), דר' קרל המבורגר (נפטר ב־29 באוגוסט 1921) ואחרים.
בסוף שביל הראשי, הוקמה ביולי 1930, אנדרטה לזכרם של 57 החיילים היהודים מגליביצה שנהרגו במהלך מלחמת העולם הראשונה. כמו כן, האנדרטה הוצבה על קבר האחים של היהודים שנרצחו במהלך צעדת המוות בגליביצה בינואר 1945.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הרשויות העירוניות הפעילו לחץ על הקהילה היהודית להסיר את כל הכתובות הגרמניות מהמצבות ומהאנדרטאות. בסוף 1945 קיבלה המועצה הדתית העליונה של יהודי פולין אישור ממשרד הדתות להשאיר את הכתובות הגרמניות בבתי הקברות.
עד תחילת שנות התשעים של המאה העשרים, בית הקברות היה מוזנח ומכוסה בעשביה גבוה, דבר שהקשה על ההתמצאות בשטח בית הקברות. עבודות ניקיון בוצעו על ידי אנדז'יי גלובצ'יק. במאי 2008 ניקה את המתחם המורה להיסטוריה גרגורגז קמינסקי יחד עם תלמידי בית הספר לתקשורת בגליביצה. הנקרופוליס נמצא תחת טיפולו של ארגון הצדקה הפולני Towarzystwo Pomocy im (פו').
באפריל 2010, האגודה "זיכרון", בתגובה להתעניינות הציבור בבית העלמין, החליטה לפתוח את בית קברות הסגור לביקורים. בכל יום ראשון השלישי בכל חודש (למעט בימי חג).
בשנת 2014, לבקשת מוזיאון POLIN להיסטוריה של יהודי פולין, הכינה הקרן לתיעוד בתי קברות יהודיים רשימה של מצבות המכילות נתונים אישיים של הנפטרים ותצלומי מצוות. הפרויקט יושם בזכות התמיכה שהוענקה מהמדינות: איסלנד, ליכטנשטיין ונורווגיה.
המצבה של שרגא פייש בבית הקברות החדש
מראה כללי של בית הקברות החדש
שער הכניסה לבית הקברות החדש
ראו גם

גליביצה
קהילת יהודי צילץ
קהילת יהודי פרודניק
קהילת יהודי ביטום
קהילת יהודי קטוביץ
קהילת יהודי גלוגובק
קהילת יהודי ניסה
ליל הבדולח
שואת יהודי פולין
יהדות פולין
לקריאה נוספת

Drabina J., Historia Gliwice, Gliwice 1995.
Gleiwitz, The Encyclopedia of Jewish Life Before and During the Holocaust, vol. 1, ed. Sh. Spector, G. Wigoder, New York 2001, p. 433.
Kubit B., The Jews of Gliwice, Gliwice 2005.
Kubit B., Mszyca W., Oscar Troplowitz Innowator, Gliwice 2017.
Maniecki J., Wójcik M., On love, life and death. A Tale of the Jews of Gliwice, Gliwice 2016.
Maser P., Weiser A., Juden in Oberschlesien, Berlin 1992.
Monuments of Jewish culture in the Silesian Voivodeship, Katowice 2007.
Jews of Gliwice - conference materials, Museum in Gliwice, November 17-18, 2005, edited by B. Kubit, Gliwice 2006.
אנדריי יריומנקו

| --- | --- |

 לידה:  14 באוקטובר 1892 חרקוב, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  19 בנובמבר 1970 (בגיל 78) מוסקבה, ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  בית הקברות של חומת הקרמלין 
 מדינה:  הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, האימפריה הרוסית, ברית המועצות, המדינה האוקראינית, הרפובליקה העממית של אוקראינה, הרפובליקה הרוסית 
 השכלה:  אקדמיית פרונזה 
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1918–1958 (כ־40 שנה)
 דרגה:    מרשל ברית המועצות
 תפקידים בשירות
 מפקד רגימנט פרשים (1929-1937)  מפקד דיוויזיית פרשים (1938)  מפקד קורפוס פרשים (1939)  מפקד קורפוס ממוכן (1940)  מפקד המחוז הצבאי טרנס-באיקל (1941)  מפקד החזית המערבית  מפקד חזית בריאנסק (1941)  מפקד ארמיית ההלם הרביעית  מפקד החזית הדרום-מזרחית (1942)  מפקד חזית סטלינגרד (1942)  מפקד החזית הדרומית  מפקד חזית קלינין (1943)  מפקד ארמיית החוף (1944)  מפקד החזית הבלטית השנייה (1944-1945)  מפקד החזית האוקראינית הרביעית (1945)  מפקד המחוז הצבאי הקרפטי  מפקד המחוז הצבאי מערב סיביר (1946-1952)  מפקד המחוז הצבאי צפון קווקז (1953-1955)  מפקח כללי של משרד ההגנה של ברית המועצות (1958)
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה הפלישה הסובייטית לפולין המזרחית  קרב סמולנסק  קרב מוסקבה  קרב סטלינגרד  המבצע לשחרור חצי האי קרים (1944)  מבצע בגרטיון (1944)  שחרור צ'כוסלובקיה (1945)
 עיטורים
               
 
אנדריי איוונוביץ יריומנקו (ברוסית: Андрей Иванович Ерёменко;‏ 14 באוקטובר 1892 - 19 בנובמבר 1970) היה מפקד בכיר בצבא הסובייטי בתקופת מלחמת העולם השנייה, ומילא תפקיד חשוב במהלך קרב סטלינגרד. לאחר תום המלחמה פיקד על מספר מחוזות צבאיים במזרח אירופה ובברית המועצות, ובשנת 1955 קיבל דרגת מרשל ברית המועצות.
ביוגרפיה > ראשית חייו

יריומנקו נולד בכפר מרקובקה במחוז חרקוב למשפחת איכרים. בשנת 1913 גויס לצבא האימפריה הרוסית. השתתף במלחמת העולם הראשונה, בשנת 1917, לאחר מהפכת אוקטובר עזב את הצבא וחזר לכפרו. ב-1918 הצטרף יריומנקו לשורות הצבא האדום ושירת בארמיית הפרשים הראשונה  בפיקודו של סמיון בודיוני במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. לאחר תום המלחמה הוא למד בבית הספר לקציני חיל הפרשים בלנינגרד ולאחר מכן באקדמיה הצבאית על שם פרונזה, אותה סיים ב-1935. במקביל שירת יריומנקו בשנים 1929‏-1937 כמפקד רגימנט פרשים. בשנים 1937‏-1940 הוא קודם במהירות תחילה לפיקוד על דיוויזיה ולאחר מכן לפיקוד על קורפוס. קורפוס הפרשים שלו השתתף בפלישה הסובייטית לפולין המזרחית בספטמבר 1939. ב-1940 מונה יריומנקו כמפקד אחד הקורפוסים הממוכנים החדשים של הצבא האדום. ב-1941 נשלח למזרח הרחוק כמפקד המחוז הצבאי טרנס-בייקל ומונה כמפקד ארמיית הדגל האדום הראשונה.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

זמן קצר לאחר פתיחת מבצע ברברוסה הוזעק יריומנקו למוסקבה ומונה למפקד החזית המערבית, שהגנה על נתיב ההתקדמות הקצר ביותר של הגרמנים למוסקבה (כביש מינסק-מוסקבה). הוא הצליח לארגן מחדש את שרידי היחידות שבפיקודו ולבלום את התקדמות הצבא הגרמני באזור סמולנסק בסיוע כוחות עתודה גדולים שהוטלו למערכה. באוגוסט 1941, לאחר שנפצע בקרב, הועבר יריומנקו לפיקוד על חזית בריאנסק החדשה, שהוקמה כדי להגן על מוסקבה מפני התקפה מכיוון דרום-מערב. במהלך מבצע טייפון בראשית אוקטובר 1941 הצליחו הגרמנים לכתר ולהשמיד חלק גדול מכוחות החזית, ושרידיה נסוגו לכיוון מוסקבה. ירומנקו נפצע שוב, הפעם קשה, ופונה לטיפול ממושך בבית חולים במוסקבה. בינואר 1942 הוא חזר לשירות, מונה כמפקד ארמיית ההלם הרביעית, שהשתתפה במתקפת הנגד הסובייטית באזור מוסקבה כחלק מכוחות החזית הצפון-מערבית, ונפצע בפעם השלישית.
בראשית אוגוסט 1942, לאחר תקופת החלמה ממושכת, מונה יריומנקו על ידי הסטאבקה למפקד החזית הדרום-מזרחית, שהוקמה במטרה לבלום את התקדמות הגרמנים לסטלינגרד מכיוון דרום. כוחות החזית לא הצליחו לעצור לחלוטין את התקדמות ארמיית הפאנצר הרביעית לכיוון העיר, אך ניהלו קרב מגננה מוצלח, שמנע מהגרמנים לפרוץ את חזיתם, ועיכב את התקדמותם במשך מספר שבועות. רק ב-10 בספטמבר 1942 הצליחו הגרמנים לפרוץ אל הוולגה מדרום לסטלינגרד, ולנתק את הארמייה ה-62, שהגנה על העיר, מהכוחות העיקריים של החזית. במהלך המערכה על סטלינגרד פיקד יריומנקו על הכוחות הסובייטיים בתוך העיר ומדרום לה. החזית שלו, שב-28 בספטמבר שונה שמה לחזית סטלינגרד, הנחיתה שורת התקפות על האגף הימני של אגד הכוחות הגרמני שתקף את סטלינגרד, וריתקה כוחות גרמניים ניכרים. כמפקד החזית, היה יריומנקו אחראי על העברת אספקה ותגבורות דרך נהר הוולגה לארמייה ה-62 בחורבות סטלינגרד, ועל הענקת סיוע ארטילרי ואווירי לכוחות הלוחמים בתוך העיר, ומילא תפקיד חשוב בהכשלת המאמץ הגרמני לכבוש את סטלינגרד.
ב-20 בנובמבר פתחו כוחות חזית סטלינגרד במתקפה מדרום לסטלינגרד במסגרת מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד (מבצע "אורנוס"), וב-23 בחודש התחברו עם כוחות החזית הדרום-מערבית והשלימו את כיתור הארמייה הגרמנית השישית בסטלינגרד. במחצית השנייה של דצמבר 1942, בלמו כוחות החזית מדרום לסטלינגרד מתקפה גרמנית גדולה, שנועדה לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית מסביב לארמייה השישית (מבצע "סערת חורף"), ולאחר מכן עברו להתקפת נגד והדפו את כוחות הציר הרחק דרומה. במהלך החודשיים הבאים השתתפו כוחות החזית (ששמה שונה שוב לחזית הדרומית) במתקפה הסובייטית מערבה באזור הדון, אך לא הצליחו לסגור בזמן את "פיתחת רוסטוב" ולמנוע את נסיגת הכוחות הגרמניים מאזור הקווקז.
בראשית מרץ 1943 הועבר יריומנקו צפונה לאזור מוסקבה, ומונה כמפקד חזית קלינין. לאחר שהחזית ביצעה מתקפה מוצלחת נשלח יריומנקו בדצמבר שוב דרומה כמפקד ארמיית הים השחור המיוחדת. הארמייה הצליחה במהלך חורף 1943/44 לכבוש ראשי גשר בחלקו המזרחי של חצי האי קרים, ובאביב 1944 השתתפה במתקפה הסובייטית, שהביאה לשחרור קרים מידי כוחות הציר. לאחר השלמת המבצע בחצי האי קרים נשלח יריומנקו צפונה לפקד על החזית הבלטית השנייה. החזית השתתפה במתקפת הקיץ הסובייטית, שחררה את העיר ריגה, וסייעה בכיתור 30 דיוויזיות גרמניות בקורלנד שבלטביה. לקראת סוף המלחמה נשלח יריומנקו לפקד על החזית האוקראינית הרביעית במזרח הונגריה. החזית שלו השלימה את כיבוש הונגריה והשתתפה בשחרור צ'כוסלובקיה מידי הגרמנים במאי 1945.
ביוגרפיה > לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר תום מלחמת העולם השנייה מילא יריומנקו שורת תפקידים במסגרת הצבא הסובייטי - מפקד המחוז הצבאי הקרפטי בשנים 1945‏-1946, מפקד המחוז הצבאי של סיביר המערבית בשנים 1946‏-1952, ומפקד המחוז הצבאי של צפון הקווקז בשנים 1953‏-1955. ב-1955 הוא קיבל דרגת מרשל ברית המועצות יחד עם עוד 5 מפקדים בולטים של הצבא הסובייטי, ולקראת פרישתו מהצבא ב-1958 מונה למשרת המפקח הכללי של משרד ההגנה הסובייטי (תפקיד כבוד ללא אחריות מיוחדת). יריומנקו נפטר ב-1970 ועפרו הוטמן בחומת הקרמלין כאות כבוד לתרומתו הגדולה לברית המועצות.
אוסטריה

ערך זה עוסק במדינה במרכז אירופה. אם התכוונתם למסעדה, ראו .
אוסטריה, כיום רֶפּוּבְּלִיקַת אוֹסְטְרִיָה (בגרמנית: Republik Österreich, קרי: "רֶפּוּבְּלִיק אֶוסטרייך") היא ארץ ומדינה ללא מוצא לים במרכז אירופה, בעבר ארכידוכסות וקיסרות, כיום רפובליקה פדרלית המורכבת מתשע מדינות. אוסטריה גובלת בליכטנשטיין ובשווייץ במערב, באיטליה ובסלובניה בדרום, בהונגריה ובסלובקיה במזרח ובגרמניה ובצ'כיה בצפון.
תושביה נקראים אוסטרים, ורובם שייכים לקבוצה האתנית האוסטרית ממוצא גרמני. הדת הנפוצה היא הנצרות הקתולית. אוסטריה היא חברה באיחוד האירופי.
פוליטיקה וממשל

צורת השלטון במדינה היא רפובליקה פדרלית דמוקרטית, שבה הנשיא (שתפקידו סמלי) נבחר בבחירות ישירות ואינו רשאי לכהן יותר משתי תקופות של שש שנים כל אחת. בפרלמנט יש שני בתים: המועצה הלאומית והמועצה הפדרלית. ראש הרשות המבצעת הוא ראש הממשלה (הקנצלר), והוא מתמנה בידי הנשיא מתוך המפלגה הגדולה ביותר שמנצחת בבחירות. שתי המפלגות הגדולות הן מפלגת העם האוסטרית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
מאז ינואר 2020 שימשה באוסטריה ממשלה בראשות הקנצלר סבסטיאן קורץ שהורכבה מקואליציה של מפלגת העם הימנית ומפלגת הירוקים. באוקטובר 2021 התפטר קורץ מתפקידו עקב האשמות בשחיתות, והעביר את תפקיד הקנצלר אל אלכסנדר שלנברג. ב-2 בדצמבר 2021 הודיע קורץ כי יתפטר מכל תפקידיו ויפרוש מן החיים הפוליטיים. זמן קצר לאחר מכן הודיע ממלא מקום הקנצלר שלנברג כי יתפטר מתפקידו לטובת מנהיג ה-ÖVP החדש לאחר שייבחר אחד. ב-3 בדצמבר נבחר נהאמר פה אחד למנהיג מפלגת העם בוועדת המפלגה הפדרלית, ומתוקף זאת הוצע לתפקיד הקנצלר. הנשיא אלכסנדר ואן דר בלן השביע אותו לקנצלר ב-6 בדצמבר.
פוליטיקה וממשל > יחסים עם ישראל

לרוב התקיימו יחסים תקינים בין ישראל לאוסטריה. המדינה שימשה תחנת מעבר ליהודים שיצאו מברית המועצות, ובפורומים בינלאומיים תמכה בישראל.
עם זאת על היחסים העיבו במשך השנים מספר פרשיות, ובהן בחירתו של קורט ולדהיים בעל העבר הנאצי לנשיא אוסטריה וחברות מפלגת החירות האוסטרית (FPÖ) הימנית קיצונית, בראשות ירג היידר, בקואליציה משנת 2000.
פוליטיקה וממשל > חלוקה פדרלית

על פי החוקה של המדינה, אוסטריה היא רפובליקה פדרלית. להלן רשימת המדינות הפדרליות המרכיבות אותה:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | עברית | גרמנית | המדינות של אוסטריה |
| 1. | בורגנלנד | Burgenland | המדינות של אוסטריה |
| 2. | קרינתיה | Kärnten | המדינות של אוסטריה |
| 3. | אוסטריה תחתית | Niederösterreich | המדינות של אוסטריה |
| 4. | אוסטריה עילית | Oberösterreich | המדינות של אוסטריה |
| 5. | זלצבורג | Salzburg | המדינות של אוסטריה |
| 6. | שטיריה | Steiermark | המדינות של אוסטריה |
| 7. | טירול | Tirol | המדינות של אוסטריה |
| 8. | פורארלברג | Vorarlberg | המדינות של אוסטריה |
| 9. | וינה | Wien | המדינות של אוסטריה |
כלכלה

התעשייה תופסת מקום מרכזי בכלכלה האוסטרית. המוצרים העיקריים בתעשיית המדינה הם טקסטיל, כימיקלים, מתכות, מוצרים בתחום האלקטרוניקה, מוצרי ברזל ופלדה, דשן, מכונות, מוצרי עץ שונים, נייר, מלט וסוכר. התיירות ויצוא העץ הם מקור חשוב למטבע הזר. החקלאות באוסטריה, אף שהיא תורמת תרומה קטנה לכלכלת המדינה, מספקת את צורכי האוכלוסייה. באוסטריה הגידולים העיקריים הם תפוחי אדמה, גפנים, סלק, בקר, דגנים וחזירים. במדינה נחצבים אוצרות טבע שונים: ברזל, כסף, אבץ, גז, גבס, אלומיניום, מלח נפט, עץ, מגנזיום, עופרת, פחם, ליגניט, נחושת. כמו כן יש שימוש באנרגיית מים.
בזכות הרי האלפים ואוצרות האומנות והאדריכלות של אוסטריה היא מושכת אליה תיירים רבים; למדינה מגיעים כ-20 מיליון תיירים בשנה.
נכון לשנת 2010 אוסטריה דורגה במקום ה-11 בעולם בדירוג תמ"ג לנפש, והוא עומד על 41,805 דולר לשנה.
גאוגרפיה

מבחינה גאוגרפית אוסטריה נמצאת במרכז יבשת אירופה, וגובלת בצפון בצ'כיה וגרמניה, במזרח בסלובקיה ובהונגריה, בדרום בסלובניה ובאיטליה, ובמערב בשווייץ ובליכטנשטיין. לאוסטריה אין מוצא אל הים.
אוסטריה ברובה היא מדינה הררית; רק כ-32% משטחה נמצאים בגובה הנמוך מ-500 מטרים מעל פני הים.
רכס הרי האלפים מתנשא במערב ובמרכז המדינה ותופס כ-62% משטחה. ההר הגבוה ביותר במדינה הוא הגרוסגלוקנר שמתהדר ב-3,797 מטרים גובה מעל פני הים ונמצא ברכס הוהה טאוארן.
במזרח משתרעים מישורים פוריים שנהר הדנובה מנקז אותם.
אורכה של אוסטריה ממערב למזרח הוא 560 קילומטרים.
עולם החי של אוסטריה כולל מינים רבים כמו אייליים, מרמיטות, יעלים, סנאיים ועופות רבים כמו ברווזיים.
דמוגרפיה

האוכלוסייה במדינה עולה על 9 מיליון איש. תוחלת החיים במדינה היא 82.27 שנים בממוצע (79.64 לגברים ו-85.04 לנשים) ושיעור הפריון הוא 1.51 צאצאים לאישה.
צפיפות האוכלוסייה באוסטריה עומדת על 107.0 תושבים לקמ"ר. מתוך כלל האוכלוסייה כ-64% חיים בשטחים עירוניים.
רובם של התושבים הם אוסטרים דוברי גרמנית אך קיימים גם מיעוטים סלובנים, קרואטים, הונגרים, צ'כים ואחרים. כ-12% מתושבי אוסטריה הם בעלי אזרחות זרה. רוב האזרחים הזרים באוסטריה מתגוררים בווינה. אך אוכלוסייה לא גרמנית באוסטריה נמצאת בכל רחבי המדינה.
דמוגרפיה > ערים

וינה, בירת המדינה, היא עיר ראשה קלאסית:
כחמישית מאוכלוסיית אוסטריה מתגוררת בה, נכון ל-2024.
העיר הבאה אחריה בגודל, גראץ, קטנה מווינה פי 6.6
וינה היא המרכז הפוליטי, התרבותי והכלכלי הבלתי-מעורער של אוסטריה.
דמוגרפיה > דתות

לפי נתונים משנת 2021, מבחינה דתית כ-68.2% מהאוכלוסייה באוסטריה הם נוצרים; מהם 55.3% נוצרים קתולים, 4.9% נוצרים אורתודוקסים ו-3.8% נוצרים פרוטסטנטים. כ-22.4% מצהירים שהם חסרי דת.
אסלאם היא הדת השנייה בגודלה במדינה: 8.3% מאמינים מכלל האוכלוסייה, רוב המוסלמים הם ממשפחות של פועלים מטורקיה שהגיעו לאוסטריה למן שנות השבעים (של המאה העשרים). יש גם אוכלוסייה גדולה של מוסלמים בוסנים.
מיעוטים נוספים הם בודהיסטים, יהודים, הינדואיסטים ונאו-פגנים.
במדינה המערבית ביותר באוסטריה, פורארלברג, מצוי המיעוט המוסלמי הגדול ביותר: 8.36% מהאוכלוסייה, ובווינה מצוי המיעוט השני בגודלו: 7.82% מהאוכלוסייה. לאחר מכן באות המדינות האמצעיות, מדינת זלצבורג, אוסטריה עילית, אוסטריה תחתית וטירול, ולאחר מכן שטיריה, קרינתיה ובורגנלנד.
דמוגרפיה > יהדות אוסטריה

לפי האגדה[דרוש מקור] הייתה ממלכה יהודית באוסטריה שכונתה בשם יודאיספטן בשטח אוסטריה של היום עוד לפני שהאזור תועד תיעוד היסטורי. יש להניח שהיהודים הגיעו לחבל ארץ זה עם הרומאים אולם העדות הקדומה ביותר ליהודים היא מהמאה ה-10. בימי הביניים הם ישבו בעיקר בעיר הבירה וינה וסביבותיה. יש עדות שכבר בשנת 1204 היה שם בית כנסת.
במאה ה-13 הייתה אוסטריה מרכז תורני חשוב לגרמניה ולארצות הסלאביות. באמצע המאה העניקו הדוכסים שמשלו באזור זכויות יתר ליהודים. על אף שהכנסייה עודדה אנטישמיות, הקהילה היהודית שגשגה, ובהתאם לכך גם האנטישמיות כלפיה ופרעות נערכו בה. היהודים הואשמו בחילול לחם קדוש ומצבם הידרדר עד שבשנת 1420 הועלו למוקד 210 מהאוכלוסייה היהודית והשאר גורשו. באותה תקופה נקראה אוסטריה בפי היהודים "ארץ הדמים". לאחר זמן רב החלה הקהילה היהודית להתחדש באוסטריה ושוב החלה לפרוח. בתקופת הקונטר-רפורמציה סבלו היהודים מגזרות שונות, ובמאה ה-18 נחקקו חוקים שהגבילו את מספרם במדינה; אחד החוקים הוא שרק לבן הבכור מותר לשאת אישה.
בשנים 1781–1782 התפרסם כתב הסובלנות שהבטיח זכויות רבות ליהודים בקיסרות ברוח ההשכלה. בשנת 1803 חיו באוסטריה 332 משפחות יהודיות, וכ-87,000 ברחבי האימפריה.
בשנת 1848 מונה לקיסר פרנץ יוזף שנחשב אהוד מאוד על היהודים. בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הייתה תקופה של פריחה תרבותית ליהודי המדינה. מעמד בינוני חדש ומשכיל, בעיקר בעיר הבירה וינה, תרם תרומה חשובה לחיי הספרות, התיאטרון והמדע. בחשובים שבהם: הפסיכואנליטקאי זיגמונד פרויד והסופר ארתור שניצלר.
בערב האנשלוס היו באוסטריה 200,000 יהודים, כ-70,000 מהם נספו בשואת יהודי אוסטריה.
ב-2018 היו באוסטריה 9,000 יהודים, רובם בבירה וינה.
תרבות

לאוסטריה תרבות עשירה ומגוונת. בארץ תשע מכללות לאמנות ואוניברסיטאות אחדות.
במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 ידעה אוסטריה התחדשות אומנותית ותרבותית, ועם האישים שפעלו בווינה נמנו פרויד ויונג, שילה וקלימט, הרצל ובובר.
רבים מן המלחינים הגדולים של המוזיקה הקלאסית כמו שטראוס, מוצרט, ברהמס, היידן, בטהובן, שוברט, ברוקנר ומאהלר פעלו בה בזמן זה, ועדיין תוססת באוסטריה המסורת המוזיקלית בימינו.
לאוסטריה מסורת ארכיטקטונית עשירה, הבולטת בייחוד בערים כווינה וזלצבורג.
המטבח האוסטרי הושפע מהבישול הצ'כי, ההונגרי והגרמני וקיבל את דמותו העכשווית בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית. בחבלי הארץ השונים של אוסטריה סגנונות בישול מקומיים שונים כולל בישול בירה מקומית כדוגמת אדלווייס.
לקריאה נוספת

האנציקלופדיה העברית, כרך א', תשי"א, החל מעמוד 958
אלכסנדר פופוב (מדען)

| --- | --- |

 לידה:  4 במרץ 1859 (יוליאני) ליד פרם 
 פטירה:  31 בדצמבר 1905 (יוליאני) (בגיל 46) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 ענף מדעי:  פיזיקה 
 מוסדות:  המכון האלקטרוטכני בסנקט פטרבורג 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
אלכסנדר סטפנוביץ' פופוב (רוסית: Александр Степанович Попов‏; 16 במרץ 1859 - 13 בינואר 1906) פיזיקאי רוסי שהדגים את השימוש המעשי של גלי רדיו, אך לא הוציא פטנט על המצאתו.
חייו

אלכסנדר פופוב נולד במשפחת כומר בכפר באזור העיר פרם. לאחר סיום לימודי דת בבית הספר עבר לסנקט פטרבורג ובשנת 1877 החל את הלימודים באוניברסיטת סנקט פטרבורג. לאור מצבו הכלכלי, במקביל ללימודים עבד כחשמלאי. לאחר סיום הלימודים וקבלת תואר פיזיקאי, המשיך בלימודי דוקטורט שסיים אותם בשנת 1882. הוא היה יכול להישאר באוניברסיטה אך העדיף לעסוק בעבודות פרקטיות בשטח ולכן עבר לבסיס הצי בקרונשטאדט. במסגרת עבודות בצי עסק בנושאים שונים ובין היתר בנושא תקשורת באמצעות גלים.
ב-1894 פופוב בנה את מקלט הרדיו הראשון שלו. בגלל שעבד במסגרת צבאית הוא לא היה יכול לפרסם את דבר ההמצאה ולכן היא לא קיבלה פרסום מיידי. ב-1896 הציג אותו בתערוכה הכלל רוסית לתעשייה ומסחר בעיר ניז'ני נובגורוד.
בשנת 1901 הוא התמנה לפרופסור לפיזיקה במכון האלקטרוטכני בסנקט פטרבורג ובשנת 1904 התמנה למנהל המכון.
ספרים חיצונים (הלכה)

מהדורה של ספר בן סירא, 1912
ספרים חיצונים הם ספרים שההלכה אסרה על קריאתם. במשנה נאמר שהקורא בספרים החיצונים אין לו חלק לעולם הבא. בשאלת הגדרת הספרים האסורים וטעם האיסור נאמרו דעות שונות. יש הסבורים שמדובר דווקא בספרים שיש בהם כפירה או שכתבו אותם מינים, ואחרים מוסיפים לכך גם ספרים שתוכנם אינו כפירה אך אינם מוסיפים ידע חשוב לקורא.
מקור

במשנה במסכת סנהדרין מבואר שלכל ישראל יש חלק לעולם הבא, אך המשנה מסייגת כדלקמן:
ואלו שאין להם חלק לעולם הבא:
האומר אין תחיית המתים מן התורה, ואין תורה מן השמים, ואפיקורוס.
רבי עקיבא אומר, אף הקורא בספרים החיצונים, והלוחש על המכה ואומר (שמות טו, כו) כל המחלה אשר שמתי במצרים לא אשים עליך כי אני ה' רפאך.
אבא שאול אומר, אף ההוגה את השם באותיותיו.
מקור > דעת הבבלי

התלמוד הבבלי מסביר שספרים החיצונים הכוונה לספרי הצדוקים שכופרים באל ופירשו את התורה לפי דעתם בלי לסמוך על דברי חכמים ויש בהם דברי מינות. התלמוד מביא שרב יוסף הוסיף שאסור לקרוא גם בספר בן סירא משום שיש בו דברי הבל וזה גורם לביטול תורה.
מקור > דעת הירושלמי

לעומת זאת, התלמוד הירושלמי מביא את דברי רב יוסף כהסבר של המושג ספרים החיצונים, והוא מסביר שהכוונה רק לספרים שיש בהם דברי הבל כגון ספרי בן סירא ובן לענא, אבל שאר הספרים כגון ספרי הומרוס או ספרי חכמה יוונית שנועדו רק להוספת ידע מותר לקרוא בהם בדרך עראי בלא יגיעה.
יש שגורסים בירושלמי שבספרי הומורוס ובן לענא אסור לקרוא בכלל משום שזה ספרי מינים אבל בספרי בן סירא וכדומה מותר לקרוא רק דברים שמוסיפים ידע.
במדרש מובא ש”כל המכניס בתוך ביתו יותר מכ"ד ספרים מהומה הוא מכניס לביתו, כגון ספר בן-סירא” (קהלת רבה יב, יב-יג).
מהות האיסור

בכלל האיסור נכללים הספרים שכתבו אותם מינים (נוצרים) או ספרים של עבודה זרה וכן ספרי מדע כגון ספריו של אריסטו או ספרי היסטוריה וספרי ניגונים וספרים המעוררים לחשק.
בכל הספרים מותר לקרוא בדרך עראי או במקום שאסור להרהר בדברי תורה כגון בבית הכסא ובבית המרחץ, חוץ מספרים המעוררים לחשק אותם אסור לקרוא. ויש מי שכתב שרק בספרי מינות וחשק הקורא אותם אין לו חלק לעולם הבא, אבל שאר הספרים אסורים רק מצד שיחת חולין ומותרים בקריאה דרך עראי. ויש מי שכתב שאסור לקרוא בספרי מינות אפילו להתלמד, אבל מותר לקרוא בספרי טבע ופילוסופיה בכדי ללמוד אמנות ואין בזה משום ביטול תורה.
יש מי שכתב שבספרי הטבע וכדומה אין איסור לקרוא, רק שראוי להימנע מספרים שמתאמצים לסתור את עיקרי התורה ובמיוחד חידוש העולם והשגחה פרטית כדי שלא יטו את לבבו ויבוא לידי כפירה, אלא אם כן הוא אדם גדול שלמד את כל התורה, כמו שהתלמוד מסביר שרבי מאיר למד מאלישע בן אבויה משום שהיה אדם גדול. וגם למי שסובר שבמצוות אמונה נכלל חקירת האמונה ולא מספיקה קבלה מאבותיו, זה רק במי שלמד את כל התורה ויראתו קודמת לחכמתו ואין כאלה אנשים בזמנינו.
בספרי מינות אסור לקרוא אפילו דברים שאין בהם בעיה, ואילו בשאר ספרים מותר לקרוא דברים תורניים. ולדעת חלק מהראשונים כל האיסור בספרי מינות זה לימוד בשביל להאמין בזה אבל מותר ללמוד כדי להבין ולהורות ולדעת מה להשיב להם.
בספרות חז"ל

הן בתלמוד הבבלי והן בתלמוד הירושלמי מצוטט מתוך ספריו של בן סירא, ובמסכת עירובין רש"י כותב על אחד הפסוקים שהגמרא מביאה שהוא לא מצא אותו בכל הכתובים ואולי זה מופיע בספרו של בן סירא. יש מי שטוען שהיו שני ספרים בשם בן סירא וחז"ל צטטו מספר אחד, ובספר השני הנקרא אלפא ביתא דבן סירא באמת יש דברי הבל ושירי עגבים.
בפירוש רש"י למסכת סנהדרין מוזכר היבט שלילי לגביהם ונטען שבספרים אלו יש דברי הבאי, והם גורמים לביטול תורה.
הרשב"ם התייחס בשלילה לספרים החיצונים, וכתב "אין לחוש לספרים חיצונים", אך מאידך גיסא, הביע הרמב"ן דווקא יחס חיובי אליהם, ובהקדמתו לפירוש התורה הוא מביא קטעים מספר חכמת שלמה, שהיה מצוי אצלו ככל הנראה בתרגומו הסורי; גם מעשה שושנה, מהתוספות לספר דניאל, היה מוכר לרמב"ן במקורו הסורי.
ידוע כי עוד במאה התשיעית השתמרו לפחות קטעים מספר היובלים בידי אסף הרופא, וייתכן שגם בידי תלמידי רב סעדיה גאון.
בדורות הבאים אבדו המקורות העבריים של הספרים החיצונים, וחכמי ישראל היו משתמשים בתרגומים ולא במקור. כך לדוגמה יש המפרשים בדברי מחבר ספר הזוהר (זוהר חדש יתרו ל"ז, ב') כי הוא מביע את צערו על כך שלא נשארו ספר חנוך וספר אדם הראשון במקורם העברי.
בספרים כגון ספר יוסיפון, ספר ירחמאל וספר יוחסין השלם, נעשה שימוש בסיפורים מתוך הספרים החיצונים. מתוך ספר אסף הרופא אנו למדים שמחבר הספר הכיר את ספר היובלים.
בתלמוד הבבלי מובא שאלישע בן אבויה לפני שהתפקר, בשעה שיצא מבית המדרש הרבה ספרי מינים נשרו מחיקו.
הרמב"ם עצמו קרא בספרים של עובדי עבודה זרה והסביר זאת בכך שלמד את זה כדי שיוכל לכתוב את ספרו להראות את חכמת התורה. האחרונים מסבירים שזה היה בדרך ארעי או שלהתלמד מותר בתנאי שלמד את כל התורה. הסבר נוסף הוא שהרמב"ם סמך על כך ששלוחי מצווה אינם ניזוקים, וכיוון שלמד לצורך כתיבת ספרו היה מותר לו וזה לא נקרא מקום ששכיח היזק משום שהוא למד את כל התורה, והרמב"ם לשיטתו שמוטל על האדם ללמוד בכדי שיוכל לקיים את דברי המשנה 'דע מה שתשיב לאפיקורס'.
בשנת ה'ס"ה (1305) הוציא בית דינו של הרשב"א חרם חמור על כל המפיצים דעות פילוסופיות ה"מגלות פנים בתורה שלא כהלכה", ונגזר חרם למשך 50 שנה על המלמדים פילוסופיה לבחורים למטה מגיל 25 או שלא מילאו כריסם בתורה, כמו כן נגזרה שריפה על הספרים המוציאים את דברי התורה מפשטה. על החרם חתומים חכמי ברצלונה, בהם רבי שלמה גרסיאן-חן. בהמשך הורחב החרם ללא הגבלת זמן. במשך אותה תקופה התקיים פולמוס בין גדולי הדור.
הרמ"א כתב על עצמו שכל מה שקרא מחכמת הטבע זה רק מספרי הרמב"ם שבהם הדברים מובאים בצורה שאינה נוגדת את השקפת התורה, וגם את זה היה קורא רק בשבתות וימים טובים ובחול המועד שבזמנים האלו בני אדם יוצאים לטייל.
בהלכה

ברמב"ם לא הוזכר האיסור לקרוא בספרים חיצונים ושלמי שקורא אין חלק לעולם הבא, עם זאת הוא מזכיר שישנו איסור לקרוא בספרי עבודה זרה, וכן שישנו איסור להרהר בכל דבר שגורם לסתור את אחד מעיקרי התורה.
ברמ"א מובא שמותר ללמוד באקראי בשאר חכמות בתנאי שלא יהיו ספרי מינים.
בדברי הרמב"ם והרמ"א מבואר שחכמת הטבע נקראת טיול בפרדס, ואין לו לאדם להתעסק בזה עד שימלא כרסו בבשר ויין (שילמד הרבה תורה). לעומת זאת הגר"א כותב שלא זו הכוונה במושג פרדס, ובאמת בדרשות הר"ן הסביר שכוונת הרמב"ם לחכמה הנסתרת שבטבע.
בבאר שבע הקשה על הרמב"ם שלא הזכיר בהלכות תשובה שאין לקורא בספרים חיצונים חלק לעולם הבא. הרב אלחנן וסרמן מסביר שהרמב"ם לא הזכיר שלקורא בספרים החיצוניים אין חלק לעולם הבא משום שרק מי שקורא ועל ידי זה כופר בתורה אין לו חלק לעולם הבא.