stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חופש החוזים

חופש החוזים הוא אחד העקרונות הבסיסיים בדיני חוזים ובו שני מרכיבים:
חופש ההתקשרות: לכל אדם ולכל התאגדות נתון החופש להתקשר בחוזה עם מי שייבחרו.
חופש העיצוב: לצדדים לחוזה נתון החופש לקבוע את תוכנו של החוזה.
חופש החוזים נמצא בבסיסן של אסכולת לסה פר וכלכלת שוק. חופש החוזים עשוי להיות מוצדק הן על ידי תפיסות אינדיבידואליסטיות (מטעמים של אוטונומיית הרצון החופשי) והן על ידי תפיסות כלכליות המקנות משנה תוקף לרצונם החופשי של הצדדים (מטעמים של השאת רווחת הפרטים המתקשרים והרווחה המצרפית).
חופש החוזים, שהיה דומיננטי במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הולך ומצטמצם עקב הגבלות שבחקיקה, שבאו למנוע עושק של חלש בידי חזק, הפליה ופגמים נוספים המתאפשרים בחופש חוזים מוחלט. בעקבות זאת יש האומרים שבמקום חופש החוזים מתקיים בימינו צדק חוזי.
היסטוריה

המשפטן וההיסטוריון הבריטי הנרי ג'יימס סמנר מיין הציג בשנת 1861, בספרו "Ancient Law", את הרעיון של מעבר החברה ממעמד לחוזה, כלומר ממצב שבו גורלו של אדם נקבע בהתאם למעמד שלתוכו נולד, למצב שבו בני האדם חופשיים ושווים זה לזה. ליברטריאניזם מודרני, כדוגמת זה שמקודם על ידי רוברט נוזיק, רואה בחופש החוזים מימוש של זכותו של היחיד לעצב את חייו בהתאם לרצונו. רעיון זה משתקף גם בספרים מונומנטליים שנכתבו במישרין על ההיסטוריה של דיני החוזים, דוגמת ספרו של פטריק עטיה, "The Rise and Fall of Freedom of Contract" (העוסק בהתפתחות דיני החוזים של אנגליה), כמו-גם בספרו של המלומד גרנט גילמור, "The Death of Contract", (העוסק בהתפתחות דיני החוזים באמריקה). שני הספרים מצביעים על כך שדיני החוזים צמחו למעשה מדיני הנזיקין, ורק בשלבים מאוחרים, במאה התשע-עשרה, הפכו דיני החוזים לדוקטרינה נבדלת ומובחנת המבוססת על הבטחות הצדדים (ובהתאמה, עלה מעמדו של עקרון חופש החוזים). ניתן לומר שהתזה המקובלת בספרות הכללית היא שחופש החוזים - כלומר דיני החוזים המבוססים על רצונם החופשי של הצדדים והמיועדים להגשים רצון זה - הם התפתחות מאוחרת של המשפט, וכי במאה העשרים איבד עקרון חופש החוזים מגדולתו.
בשלהי המאה ה-19 נחשב באנגליה חופש החוזים כמרכיב חשוב של מדיניות ציבורית. מאוחר יותר, במהלך המאה ה-20 השתנתה הגישה, ולורד דנינג השווה את חופש החוזים לדיכוי החלש. הטענה שחופש החוזים הוביל למעשה לעושק מעמדי ולדיכוי החלשים היא טענה מוכרת בספרות של דיני החוזים. עמדו עליה, בין היתר, כותבים רבים דוגמת פטריק עטיה ומורטון הורביץ. התפיסה הכללית אומרת שמאחר שעקרון חופש החוזים משמיע היעדר התערבות בקביעת תוכן החוזה (ופיקוח רק על דרכי כריתתו של החוזה, אך לא למשל על הגינות תנאיו ועל סבירותו), שימש המכשיר החוזי ככלי לדיכוי החלש על ידי החזק. היעדר פיקוח שיפוטי על תוכנם של חוזים, בשם "חופש החוזים", מוביל למעשה לכך שהצד חזק הוא זה שמעצב את תוכן ההתקשרות וממילא תוכן התקשרות זו מיטיב עמו. דוגמה לכך היא פסק דין לוכנר שנזכר כאן.
בארצות הברית

הגישה בארצות הברית ביחס ל"חופש החוזים" מראשית המאה ה-20 ועד אמצע שנות ה-30, מכונה "עידן לוכנר" והתאפיינה בתפיסה משפטית לפיה לשלטון אין סמכות להגביל את חופש החוזים במקרים שאינם הכרחיים לביטחון או לבריאות הציבור:
פסק דין לוכנר נגד מדינת ניו יורק, שניתן בשנת 1905, הוא ציון דרך בתולדות חופש החוזים בארצות הברית. בפסק דין זה נקבע ברוב של חמישה שופטים מול ארבעה כי חוק המגביל את מספר שעות העבודה השבועיות (ובכך פוגע בחופש החוזים שבין המעביד לעובדיו) מנוגד לחלק 1 של התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
בשנת 1915 פעל בית המשפט העליון שוב בגישה זו, וביטל חוק של מדינת קנזס שאסר להתנות בחוזה עבודה איסור על הצטרפות לארגון עובדים.
בשנת 1918 פעל בית המשפט העליון שוב בגישה זו, וביטל את חוק שכר מינימום (לנשים וילדים) של מחוז קולומביה.
במספר מקרים נוספים במהלך "עידן לוכנר" פסל שוב ושוב בית המשפט העליון חוקים שניסו להסדיר יחסי עובד–מעביד. רק בשנת 1937 התהפכה המגמה, בפסק דין שקבע ששכר מינימום הוא חוקתי, ומאז מיוחסת חשיבות פחותה לחופש החוזים. עם זאת, עד היום לא הוסדרו בחוק יחסי עובד–מעביד בארצות הברית, ולרוב העובדים במדינה יש בעיה עם איזון בית-עבודה.
בישראל

בישראל קובע סעיף 24 לחוק החוזים (חלק כללי) כי: "תכנו של חוזה יכול להיות ככל אשר הסכימו הצדדים", ובכך מטמיע בחוק הישראלי את עקרון חופש החוזים. סעיף 30 לחוק מסייג חופש זה, בקובעו: "חוזה שכריתתו, תכנו או מטרתו הם בלתי חוקיים, בלתי מוסריים או סותרים את תקנת הציבור - בטל".
ביטוי נוסף לעקרון חופש החוזים מצוי בדברי חקיקה רבים המאפשרים התנאה מצד הצדדים על הוראותיהם. מקובל לומר כי אחד המאפיינים של החקיקה האזרחית הישראלית הוא היכולת להתנות על הוראותיה. יחד עם זאת, קיימים חוקים אשר אינם מאפשרים להתנות על הוראותיהם באמצעות חוזה בין שני הצדדים, גם אם שני הצדדים מעוניינם בכך. דוגמאות:
חוקי המגן שבמסגרת דיני העבודה מטילים מגבלות רבות על כריתתו של חוזה עבודה, כגון החובה לשלם שכר מינימום.
חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים כולל סעיפים המגבילים את תוקפן של התניות בחוזה ביטוח חובה לרכב וחוק חוזה הביטוח, תשמ"א-1981 כולל סעיפים המגבילים תוקפן של התניות בחוזי ביטוח נוספים. הפסיקה הישראלית ביטלה סייגים רבים שנקבעו בחוזה הביטוח לרכב: נפסק כי נהגים שלא עמדו בהתניות 'מִשְנִיוֹת' של "ביטוח חובה" (כגון הרכבת משקפיים, או אי-חידוש רישיון פחות משנה) יזכו בכל זאת לכיסוי ביטוחי מלא. בפסיקה מאוחרת יותר הורחבה המגמה וביחס להגבלת גיל בביטוח צד ג' (כאשר בפוליסה נקבע גיל 30 ומעלה ובזמן התאונה היה באופן חד פעמי נהג צעיר) בית המשפט העליון פסק שאין תוקף להגבלה והנהג הצעיר יזכה לכיסוי ביטוחי מלא.
בפסיקה נדחה לעיתים חופש החוזים מפני עקרונות אחרים, כגון עקרון השוויון.
פרופ' גבריאלה שלו ציינה: "חופש החוזים הוא בעיני העיקרון החשוב ביותר בדיני החוזים בישראל", אך הוסיפה: "הכל מסכימים בכך שעיקרון זה אינו עיקרון מוחלט, אלא עיקרון יחסי, ובמקרים ידועים עליו לסגת בפני עקרונות וערכים אחרים". ביחס לנקודת האיזון, בין העקרונות והערכים המתנגשים של חופש החוזים לעומת תום לב ותקנת הציבור, מציינת שלו שהדעות חלוקות: מי שמייחס חשיבות גבוהה לחופש החוזים ימצא את נקודת האיזון קרוב יותר לקוטב של חופש החוזים, ומי שיוצא מנקודת מוצא לפי ערכים אחרים גוברים על עקרון חופש החוזים, ימצא את נקודת האיזון קרוב יותר לקוטב של תום לב ותקנת הציבור.
בהתייחסו להגבלות על חופש החוזים המופיעות בחוקים אחדים, כתב המשנה לנשיא בית המשפט העליון, מנחם אלון: "היושר וההגינות הם מערכי היסוד של מערכת משפטית תרבותית, וההגבלות וההתערבות האמורים הם בבחינת ירידה בחופש ההתקשרות המשפטית-פורמלית, לצורך עליה ברמת הכשרות המשפטית-הערכית".
חופש החוזים הולך ומצטמצם עקב הגבלות שבחקיקה, למשל במקרה שהחוזה נערך בין צד חזק וצד חלש, והתערבות המדינה באה להגן על הצד החלש, במחיר של פגיעה בחופש החוזים. בעקבות זאת יש האומרים שבמקום חופש החוזים מתקיים בימינו צדק חוזי. השופט חיים כהן ציין: "'הצדק החוזי' השתלט - ועתיד להוסיף ולהשתלט - על דיני החוזים, לא רק כדי למנוע עושק וניצול, כפייה והטעיה, אי־חוקיות ואי־מוסריות, אלא בעיקר כדי להכניס לתוכם ערכים וסטנדרדים מחייבים של תום לב ושל סבירות".
לקריאה נוספת

גבריאלה שלו, אפי צמח "דיני חוזים", הוצאת נבו, 2019, עמ' 21 - 56.
גבריאלה שלו, "חופש העיסוק וחופש החוזים", ספר מנחם גולדברג, הוצאת סדן, 2002, עמ' 506-485.
חיים ה' כהן, המשפט, מוסד ביאליק, 1991, הסעיף "חופש החוזים", עמ' 860-852.
הערות שוליים

1 2 3 4  שגיא ברמק, ‏"המעסיק כאויב העם: על אובדנו של חופש החוזים", השילוח, 11, ספטמבר 2018
↑  פסק דין לוכנר, באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית
↑  גבריאלה שלו, אפי צמח, דין פירוש החוזה - על מחלוקת פוסקים והסכמת הצדדים, קריית המשפט
↑  יהודה יפרח, ‏הכרוניקה, יוני 2019, השילוח, 15, פברואר 2019
↑  גבריאלה שלו, "חופש העיסוק וחופש החוזים", ספר מנחם גולדברג, הוצאת סדן, 2002, עמ' 495-494.
↑  שם, עמ' 496
↑  ד"נ 22/82 בית יולס בע"מ נגד רביב משה ושות' בע"מ, ניתן ב-18 באפריל 1989
↑  חיים ה' כהן, המשפט, מוסד ביאליק, 1991, הסעיף "חופש החוזים", עמ' 860-859
| דיני חוזים |
| --- | --- | --- |
| עקרונות יסוד | חופש החוזים • חוזים יש לקיים • תום לב |  |
| סוגי חוזים | חוזה אחיד • חוזה יחס • חוזה לטובת אדם שלישי • חוזה אופציה |  |
| פגמים בכריתת חוזה | חוזה למראית עין • טעות • טעות בחוזה (משפט עברי) • הטעיה • כפייה • עושק |  |
| מונחים נוספים | הצעה • זיכרון דברים • הסכם מכללא • הסכם ג'נטלמני • טעות סופר • כוח עליון |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4128153-6  LNB: 000183042  NKC: ph291735
חצי האי בורגס

| --- | --- |

חצי האי בורגס - מבט ממצר ברנספילד
 מידע כללי
 על שם:  בורגס 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 אורך הרכס:  10 ק"מ 
 קואורדינטות:  62°37′40″S 59°54′00″W﻿ / ﻿62.6278°S 59.9°W﻿ / -62.6278; -59.9
  (למפת איי שטלנד הדרומיים מוגדלת) אי הפיל קלרנס אי המלך ג'ורג'  ליווינגסטון סמית' מעבר דרייק מצר ברנספילד  אנטארקטיקהחצי האי בורגס(למפת איי שטלנד הדרומיים רגילה) אי הפיל קלרנס אי המלך ג'ורג'  ליווינגסטון סמית' מעבר דרייק מצר ברנספילד  אנטארקטיקהחצי האי בורגס(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהחצי האי בורגס(למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהחצי האי בורגס
 
מפה טופוגרפית של האי ליווינגסטון
חצאי האי של האי ליווינגסטון
חצי האי בורגס (באנגלית: Burgas Peninsula ; בבולגרית: полуостров Бургас) הוא חצי אי המכוסה ברובו קרח, המהווה את הקצה המזרחי של האי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
אורכו של חצי האי 10 קילומטרים לכיוון מזרח - צפון-מזרח לכיוון נקודת רנייר.
רוחבו של חצי האי 4.7 קילומטרים.
חצי האי גובל ב-מפרץ מון, מפרצון ברואיקס ומעבר מוגלה שמצפון לחצי האי;
ובמצר ברנספילד שמדרום - דרום-מזרח לחצי האי.
בחצי האי מצוי רכס דלצ'ב, המהווה חלק מהרי טנגרה.
היסטוריה

חצי האי מופה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1822; לאחר מכן מופה בשנית על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1968; סוקרים צ'יליאניים בשנת 1971; ארגנטינאים בשנת 1980, ספרדים בשנת 1991, ועל ידי הסקר הטופוגרפי הבולגרי Tangra 2004/05 ומיפוי נוסף על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2005 ובשנת 2009.
חצי האי בורגס קרוי על שם העיר הבולגרית בורגס - עיר נמל בדרום מזרח בולגריה, לחופי הים השחור, בירת מחוז בורגס.
וכן על שם חברת הדיג אושן פישריס – בורגס (Ocean Fisheries – Burgas) שספינותיה פעלו במימי איי ג'ורג'יה הדרומית, איי קרגולן, איי אורקני הדרומיים, איי שטלנד הדרומיים וחצי האי אנטארקטי בין השנים 1970 ועד תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. הדייגים הבולגרים, הם החלוצים של תעשיית הדיג המודרנית באנטארקטיקה.
חצי האי ברונסוויק

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  מצר מגלן 
 קואורדינטות:  53°28′00″S 71°30′00″W﻿ / ﻿53.466667°S 71.5°W﻿ / -53.466667; -71.5
 שטח:  6,300 קילומטר רבוע
 אורך:  115 קילומטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  צ'ילה צ'ילה
  (למפת ארץ האש מוגדלת) חצי האי ברונסוויק(למפת ארץ האש רגילה) חצי האי ברונסוויק
 
חצי האי ברונסוויק (בספרדית: Península de Brunswick) הוא חצי אי במחוז מגאיאנס ואנטארקטיקה צ'ילנה שבדרום צ'ילה. הוא מחובר בצפונו ליבשת אמריקה הדרומית דרך מצר יבשה שרוחבו כ-16 ק"מ. אורכו של חצי האי הוא כ-115 ק"מ ושטחו כ-6,300 קמ"ר. מצר מגלן מקיף אותו ממזרח ומדרום, ומפריד בינו לבין איי ארכיפלג ארץ האש: האי הגדול של ארץ האש, האי דוסון, האי ארסנה והאי קלרנסה; ממערב לו נמצא האי רייסקו. קצהו הדרומי, כף פרוורד (Cabo Froward), הוא הנקודה הדרומית ביותר באמריקה היבשתית (כלומר, היבשת ללא אייה).
העיר היחידה בחצי האי ברונסוויק היא פונטה ארנס, בירת מחוז מגאיאנס ואנטארקטיקה צ'ילנה, והיא שוכנת בחופו הצפון מזרחי. עם זאת, מבחינה אדמיניסטרטיבית, כל שטחו של חצי האי כלול בשטחה המוניציפלי של הקומונה פונטה ארנס, כמו גם שטחם של חלק מהאיים בארכיפלג ארץ האש המקיפים את חצי האי מדרום וממערב, שרובם לא מיושבים כלל.
הערות שוליים

↑  מידע על כף פרוורד באתר לונלי פלאנט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 114366454  VIAF: 248770196   WorldCat (עם VIAF): 248770196
זיגמונט קרשינסקי

| --- | --- |

זיגמונט קרשינסקי סביב 1859 או לפני כן
 לידה:  19 בפברואר 1812 פריז, הקיסרות הראשונה 
 פטירה:  23 בפברואר 1859 (בגיל 47) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Napoleon Stanisław Adam Feliks Zygmunt Krasiński 
 מדינה:  צרפת, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  אופינוגורה 
 שם עט:  Le poète anonyme de la Pologne 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ורשה 
 שפות היצירה:  פולנית, צרפתית 
 הושפע מ:  גאורג וילהלם פרידריך הגל, לורד ביירון, ברוניסלב טרנטובסקי, פרידריך וילהלם שלינג, וולטר סקוט, אוגוסט צ'שקובסקי 
 בן או בת זוג:  אליזה קרשינסקה 
 צאצאים:  ולאדיסלאו קרשינסקי, מריה ביאטריקס קרשינסקי 
 חתימה:   
 
זִיגְמוּנְט קְרַשִׁינְסְקִי (בפולנית: Napoleon Stanisław Adam Feliks Zygmunt Krasiński‏; 19 בפברואר 1812 – 23 בפברואר 1859) היה משורר, סופר ומחזאי פולני שדורג באופן מסורתי אחרי אדם מיצקביץ' ויוליוש סלובצקי כאחד משלושת המשוררים הלאומיים של פולין (אנ') - המשוררים הרומנטיים שהשפיעו על התודעה הלאומית בתקופת חלוקת פולין.
קרשינסקי היה הבן המפורסם ביותר במשפחת קרשינסקי (אנ') של בני האצולה הפולנית. הוא נולד בפריז לרוזן וינצנטי קרשינסקי (אנ') ולמריה אורשולה רדזיוויל (Maria Urszula Radziwiłł), והפך לבן לווייתו הקרוב של אביו לאחר מותה המוקדם של אימו משחפת. הוא התחנך על ידי מורים פרטיים לפני שהחל ללמוד בליצאום של ורשה (אנ'), שם סיים את לימודיו ב-1827. לאחר מכן החל ללמוד משפטים ומנהל ציבורי באוניברסיטה המלכותית של ורשה, אך גורש מהאוניברסיטה ב-1829.
בשנת 1829 עזב את פולין כדי ללמוד בז'נבה. הוא פגש את אדם מיצקביץ', שהקסים את הסופר הצעיר ולקח חלק חשוב בעיצוב הטכניקות הספרותיות שלו. ברומא קיבל קרשינסקי ידיעות על מרד נובמבר והפסיק את מסעו בכוונה לחזור לפולין כדי להילחם, אך לבסוף לא השתתף. בשנת 1833 הוא נסע מסנקט פטרבורג לאיטליה, שם שהה עד אפריל 1834. בתקופה זו נוצרה כנראה יצירתו המפורסמת ביותר, הדרמה הטראגית "Nie-Boska komedia" ("הקומדיה הבלתי אלוהית"). עד 1850 מצבו הבריאותי החמיר, אבל הדבר לא עצר את מסעותיו הקבועים ברחבי אירופה. באמצעות מכתבים ומפגשים עם דמויות אירופיות, כולל נפוליאון השלישי מצרפת, הוא ביקש להשיג תמיכה בסוגיית פולין (אנ'). כדי להימנע מהשלכות פוליטיות, הוא פרסם את יצירותיו בעילום שם, מה שהוביל לכינוי "המשורר האלמוני של פולין".
יצירותיו המוקדמות של קרשינסקי הושפעו מוולטר סקוט ומלורד ביירון והיללו את האבירות של ימי הביניים. בשנת 1845 פרסם את "Psalmy przyszłości" ("מזמורי העתיד"). הוא ידוע בעיקר בזכות "הקומדיה הבלתי אלוהית" וכן בזכות כמות המכתבים הגדולה. כתביו חוקרים את השמרנות, הנצרות, הנחיצות של הקרבה וסבל לקידמה מוסרית, והאמונה בהשגחה עליונה (אנ'). "הקומדיה הבלתי אלוהית" ויצירה מרכזית נוספת, "אירידיון (אנ')" (1834), בוחנים את הרעיון של מלחמת מעמדות, מהרהרים במהפכה חברתית (אנ') וחיזוי חורבן האצולה. כתביו המאוחרים יותר הראו את התנגדותו למיזמים מיליטנטיים רומנטיים. הוא כתב מכתבים, שירה ו"מסות בפילוסופיה של ההיסטוריה", ובהם "מזמורי העתיד" ו-"Przedświt" ("בטרם זריחה"). "הקומדיה הבלתי אלוהית" היא אולי הדרמה הפולנית החשובה ביותר של התקופה הרומנטית.
קורות חיים > נעורים

נפוליאון סטניסלב אדם פליקס זיגמונט קרשינסקי נולד בפריז ב-19 בפברואר 1812 לרוזן וינצנטי קרשינסקי (אנ'), אריסטוקרט פולני ומפקד צבאי, ולרוזנת למריה אורשולה רדזיוויל (Maria Urszula Radziwiłł). את שנותיו הראשונות בילה בשנטילי, שם הוצב גדוד המשמר הקיסרי (אנ') של נפוליאון בונפרטה, והקיסר (אנ') השתתף בטבילתו. ב-1814 עברו הוריו לוורשה, אז חלק מדוכסות ורשה, שנשלטה על ידי פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה, כמדינה קליינטית של האימפריה הצרפתית הראשונה. אביו המטפח והאוהב של קרשינסקי העסיק מורים פרטיים בולטים, ביניהם הברונית הלנה דה לה הייה (Helena de la Haye), יוזף קוז'ניובסקי ופיוטר חלבובסקי (פו'), כדי לחנך את זיגמונט.
בעקבות ההתייצבות שהגיעה עם סיום המלחמות הנפוליאוניות, וסופה של דוכסות ורשה והקמתה של פולין הקונגרסאית, בילתה משפחת קרשינסקי את רוב חופשות הקיץ באחוזותיה בפודוליה ובאופינוגורה גורנה (אנ'). ב-12 באפריל 1822 נפטרה אימו של זיגמונט משחפת, והילד בן ה-10 שהיה מפותח לגילו הפך לבן לוויה קרוב לראש המשפחה, שהחדיר בזיגמונט יראת כבוד לאבירות וכבוד. זיגמונט היה מרותק לאישיותו של אביו, ותקוותיהם ההדדיות לפולין חופשית, הובילו לאידיאליזציה הדדית מוגזמת ומעיקה. מערכת היחסים ה"אינטימית והקשה" שלהם עתידה במהלך השנים להשפיע מאוד על זיגמונט, אותו תיאר ויקטור ארליך (Victor Erlich) כ"חלש ורגיש יתר", לעומת אביו "רוחש החיבה, אך השתלטן".
בספטמבר 1826 החל זיגמונט ללמוד בליצאום של ורשה (אנ') (בית ספר תיכון שבו למד שופן בשנים 1823–1826), וסיים את לימודיו בסתיו 1827. הוא החל ללמוד משפטים ומנהל ציבורי באוניברסיטה המלכותית של ורשה. ב-9 במרץ 1829 התרחשה תקרית, שנבעה מנוכחותו של קרשינסקי בשיעורים במקום להשתתף בהפגנה פטריוטית במהלך הלווייתו של המרשל פיוטר ביילינסקי (אנ'). קרשינסקי החרים את ההלוויה על פי דרישתו של אביו, ששנה קודם לכן הסתכסך פוליטית עם ביילינסקי, שנתפס כגיבור לאומי. קרשינסקי היה אחד משני התלמידים היחידים שנותרו בכיתה. ב-14 במרץ 1829 נמתחה עליו ביקורת פומבית על ידי תלמיד עמית, לאון לוביאנסקי (פו'); ביקורת זו הובילה לתגרה רצינית מספיק כדי לערב את הנהלת האוניברסיטה שהחליטה לסלק את קרשינסקי מהאוניברסיטה.
מסוף מאי עד אמצע יוני 1829 יצא קרשינסקי, כמלווה את אביו, למסעו הראשון מחוץ לפולין, וביקר בווינה, בירת האימפריה האוסטרית. באוקטובר 1829 עזב שוב את פולין, הפעם כדי ללמוד מחוץ לפולין. בנסיעה דרך פראג, פלזן, רגנסבורג, ציריך וברן, הגיע קרשינסקי בן ה-17 ב-3 בנובמבר 1829 לז'נבה.
קורות חיים > שארית חייו

במשך למעלה מעשור, המוזה של קרשינסקי הייתה הרוזנת דלפינה פוטוצקה (אנ') (שהייתה גם ידידה של המלחין פרדריק שופן), איתה ניהל רומן מ-1838 עד 1848. במחצית הראשונה של 1839 הוא נסע לסיציליה, ופגש את פוטוצקה בשווייץ ואת אביו בדרזדן. הוא בילה חלק ניכר מהזמן הזה בנסיעות עם פוטוצקה ובכתיבת שירים ויצירות אחרות שהוקדשו לה. ביולי 1840 הודיע אביו לבנו בן ה-28 על תוכניות שתכנן עבור זיגמונט להינשא לרוזנת אליזה ברניצקה (Eliza Branicka‏; 1820–1876). הנישואים התרחשו ב-26 ביולי 1843 בדרזדן. לבני הזוג יהיו ארבעה ילדים: הבנים ולדיסלב (אנ') וזיגמונט, והבנות מריה ביאטריקס (אנ') ואלז'בייטה (Elżbieta).
כרגיל, חלק ניכר מזמנו של קרשינסקי התחלק בין נסיעה לכתיבה. בשנת 1843 ראה אור גם שירו "בטרם זריחה (פו')". ב-1845 פרסם יצירה מרכזית נוספת, "מזמורי עתיד (פו')". כשהמשיך ללא לאות במסעותיו במרכז אירופה, בינואר 1848, ברומא, הוא פגש דמות ספרותית פולנית אחרת, המשורר העני ציפריאן נורוויד (אנ') (שנחשב לפעמים משורר לאומי פולני רביעי), לו סייע כלכלית. הוא גם פגש שוב את מיצקביץ' ותמך בסיעתו הפוליטית של הנסיך אדם יז'י צ'ארטוריסקי. קרשינסקי, שמרן, מתח ביקורת על התקוממויות של המהפכניים הידועות כאביב העמים.
ב-1850 מצבו הבריאותי החמיר, אבל זה לא עצר את מסעותיו הקבועים, כולל לצרפת. באמצעות מכתבים ומפגשים עם דמויות אירופיות בולטות, כולל נפוליאון השלישי, שאותו פגש ב-1857 וב-1858, הוא ביקש להשיג תמיכה בסוגיית פולין (אנ'). בשנת 1856, בפריז, השתתף בהלווייתו של אדם מיצקביץ'. ב-24 בנובמבר 1857, במכה קשה לקרשינסקי אביו מת.
קרשינסקי מת בפריז ב-23 בפברואר 1859. גופתו, כמו זו של אביו, הועברה לפולין והובאה למנוחות בקריפטה המשפחתית באופינוגורה. כיום האחוזה המשפחתית לשעבר של משפחת קרשינסקי היא משכן של מוזיאון הרומנטיקה באופינוגורה (פו').
יצירותיו > נושאים

נושאים מרכזיים בכתביו כוללים שמרנות, נצרות משיחית, נחיצות ההקרבה והסבל לקידמה מוסרית ווהאמונה בהשגחה עליונה (אנ'). יחסו לאביו, אשר השפיע מאוד – בפועל, שלט – על היבטים רבים בחייו, נתפס גם כבעל השפעה מרכזית בכתביו.
חלק מיצירותיו של קרשינסקי מכילות מוטיבים אנטישמיים. מדען המדינה סטיבן ברונר (אנ') טוען שהקומדיה היא כנראה "היצירה הראשונה שבה קונספירציה יהודית נגד חברה נוצרית הייתה הנושא הבולט". לדברי מבקרת התיאטרון אגאטה אדמייצקה-שיטק (Agata Adamiecka-Sitek), היבט זה של היצירה הוא עדיין נושא רגיש בפולין, שכן היצירה היא "קאנונית ומביכה עמוקות עבור התרבות הפולנית, בדומה אולי לסוחר מוונציה בקאנון התיאטרון המערבי (אנ')".
הוא היה שונה מעמיתיו הידועים, מיצקביץ' וסלובצקי, בחזון העתיד שלו. כיון שהסכין עם הסבירות למהפכה חברתית דמוקרטית, הוא היה הרבה פחות אופטימי מהם לכך; וכך היו יצירותיו, כאשר נגעו לעתיד. כל שלושת המשוררים הסכימו שהעתיד יראה שינויים גדולים, כנראה אלימים. עבור קרשינסקי, העתיד טומן בחובו תקווה קטנה לעולם חדש וטוב יותר, אם כי יצירותיו המאוחרות יותר הציעו אפשרות של הצלה - ושל השבת עצמאותה של פולין (אנ') - באמצעות חזרה לערכים נוצריים (אנ') שמרניים.
הערכה ביקורתית

חוקר הספרות הפולני זביגנייב סודולסקי (פו') כותב, במילון הביוגרפי הפולני (אנ'), כי קרשינסקי דורג באופן מסורתי עם מיצקביץ' וסלובצקי כאחד משלושת המשוררים הלאומיים של פולין (אנ'). עם זאת, מבין השלושה, קרשינסקי נחשב לפחות משפיע. מילוש כתב כי קרשינסקי, שהיה פופולרי באמצע המאה ה-19, נותר דמות חשובה בתולדות הספרות הפולנית, אך אינו עומד בקנה אחד עם מיצקביץ' וסלובצקי.
חוקרים מודרניים מסכימים בדרך כלל שבעוד שקרשינסקי היה בתקופתו נערץ בשל שירתו, היא לא שרדה את שיני הזמן. היסטוריון הספרות הפולני, מייצ'יסלב גיירגיילביץ' (פו'), מבחין בסתירה לגבי הדרמות והשירים של קרשינסקי, הראשונים שזכו לפופולריות בקרב המבקרים, אך לא בקרב הציבור, בעוד שלגבי האחרים, המצב היה הפוך. לאחר מכן הוא מציין שעם הזמן, הערכת הדרמות (והמכתבים) האפילה על זו של שירתו, שהתבררה כהרבה פחות מתמידה. סיגל הסכים גם הוא ששירתו של קרשינסקי ספגה ביקורת עוד בתקופת פולין הצעירה (אנ') של תחילת המאה כ"כלי למשיחיות מביכה" וכ"פילוסופיות רומנטית חובבנית ורדודה". הפופולריות של קרשינסקי דעכה עוד יותר תחת הרפובליקה העממית הפולנית, כאשר הנושאים הדתיים השמרניים שלו נתקלו בהתנגדות מצד השלטונות הקומוניסטיים; מהדורות חדשות של יצירותיו לא פורסמו בשנות ה-40 וה-50.
כיום רוב הסיפורים והשירה הרומנטיים של קרשינסקי עדיין נחשבים לחלשים יחסית. מצד שני, הוא זכה להכרה כ"סטייליסט מעולה בפרוזה ובקלות כאמן האפיסטולרי המצטיין של הרומנטיקה הפולנית", ו"הקומדיה הבלתי אלוהית" שלו נותרה אחת הדרמות החשובות ביותר, אם לא הדרמה הפולנית החשובה ביותר, של התקופה הרומנטית.
לקריאה נוספת

Władysław Günther (1959). Krasiński żywy: książka zbiorowa wydana staraniem Związku Pisarzy Polskich na Obcźynie (בפולנית). B. Świderski.
Grażyna Halkiewicz-Sojak; Bogdan Burdziej (2001). Zygmunt Krasiński – nowe spojrzenia (בפולנית). Wydawn. Uniwersytetu Mikołaja Kopernika. ISBN 978-83-231-1293-8.
Maria Janion (1962). Zygmunt Krasiński: debiut i dojrzałość (בפולנית). Wiedza Powszechna.
Zygmunt Krasiński (2003). Wydalony z Parnasu: księga poświęcona pamięci Zygmunta Krasińskiego (בפולנית). Wydawn. Poznańskiego Towarzystwa Przyjaciół Nauk. ISBN 978-83-7063-373-8.
Tadeusz Pini (1928). Krasiński: życie i twórczość (בפולנית). Wegner.
Zbigniew Sudolski (1989). Zygmunt Krasiński przypominany i żywy (בפולנית). Społeczny Komitet Budowy Pomnika Zygmunta Krasińskiego.
Stanisław Tarnowski (1893). Zygmunt Krasiński. Fundusz Nestora Rucewicza – via Internet Archive.: Volume 1, Volume 2)
Andrzej Waśko (2001). Zygmunt Krasiński: oblicza poety (בפולנית). Wydawn. Arcana. ISBN 978-83-86225-39-2.
ביאורים

1 2  תורגמה לעברית על ידי חיים שלום בן-אברם ב-1921
↑  ביטוי שמקורו בהרברט ספנסר ואומץ על ידי פוזיטיביסטים פולנים במאה ה-19 כדי לציין את התפיסה לפיה יש להקדיש את הכוחות החיוניים של האומה לעבודה ("עבודה מהיסודות"), במקום להתקוממויות לאומיות חסרות תועלת נגד הצבאות החזקים של האימפריות שחילקו את פולין ביניהן
↑  כינוי להגירה של אלפי פולנים וליטאים, במיוחד מהאליטות הפוליטיות והתרבותיות, מ-1831 עד 1870, לאחר כישלון מרד נובמבר של 1830–1831 ושל מרידות אחרות.
↑  במקור The Anonymous Poet of Poland: Zygmunt Krasinski
זודיאק (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  הספר "זודיאק", מאת רוברט גרייסמית'
 בימוי:  דייוויד פינצ'ר
 הופק בידי:  מייק מדווי ארנולד וו. מסר ברדלי ג'יי. פישר ג'יימס וונדרבילט
 תסריט:  ג'יימס וונדרבילט
 עריכה:  אנגוס וול
 שחקנים ראשיים:  ג'ייק ג'ילנהול מארק רופאלו רוברט דאוני ג'וניור
 מוזיקה:  דייוויד שייר
 צילום:  האריס סווידס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Phoenix Pictures 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2 במרץ 2007
 משך הקרנה:  158 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  מותחן פשע, סרט שמבוסס על ספרים, סרט בלשי, דוקו-דרמה, סרט דרמה 
 תקציב:  65 מיליון דולר
 הכנסות:  84.8 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   zodiac07
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
זודיאק הוא מותחן מסתורין אמריקאי משנת 2007 המבוסס על ספר בעל אותו שם מאת רוברט גרייסמית'. הסרט בוים על ידי דייוויד פינצ'ר ומככבים בו ג'ייק ג'ילנהול, מארק רופאלו ורוברט דאוני ג'וניור.
זודיאק מספר על המצוד אחר הרוצח הסדרתי הידוע לשמצה, המכנה את עצמו "רוצח הזודיאק" ורצח בתוך ובסביבות אזור מפרץ סן פרנסיסקו במהלך סוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70. רוצח הזודיאק השאיר אחריו מספר קורבנות והתגרה במשטרה באמצעות מכתבים, ביגוד מוכתם בדם וקודים שנשלחו לעיתונים.