stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דניז צ'קיר
פילמוגרפיה

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2011 | And Then What? |  |  |
| 2009 | How Are You? |  |  |
| 2009 | 40 |  |  |
| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2012–2013 | הסולטן | שאח הובאן סולטן |  |
| 2010–2011 | Iffet | איפט |  |
| 2006–2009 | Yaprak Dökümü | פרהודה |  |
| 2004–2006 | Kadın İsterse | אלב |  |
| 2020- | המשפחה | מרים צ'אקרביילי |  |
הערות שוליים

↑  https://www.hurriyet.com.tr/kelebek/tanidigim-en-ariza-kadinim-9253237
ערך זה הוא קצרמרבנושא טורקים ובנושא שחקנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
האוניברסיטה הפדרלית של פרנה

| --- | --- |

 אוניברסיטה
 תקופת הפעילות:  1912–הווה (כ־112 שנים) 
 בעלי תפקידים
 סגל:  5,770 
 מיקום
 מיקום:  Rua XV de Novembro, nº 1299 - Centro 
 מדינה:  ברזיל ברזיל
 קואורדינטות:  25°25′44″S 49°16′03″W﻿ / ﻿25.428888888889°S 49.2675°W﻿ / -25.428888888889; -49.2675
 www.ufpr.br
  (למפת פרנה מוגדלת) קוריטיבה לונדרינה מרינגה פונטה גרוסה קאסקאבל סאו ז'וזה דוס פיניאיס פוז דו איגואסו סאו פאולו סנטה קטרינה מאטו גרוסו דו סול  האט.האוניברסיטה הפדרלית של פרנה(למפת פרנה רגילה) קוריטיבה לונדרינה מרינגה פונטה גרוסה קאסקאבל סאו ז'וזה דוס פיניאיס פוז דו איגואסו סאו פאולו סנטה קטרינה מאטו גרוסו דו סול  האט.האוניברסיטה הפדרלית של פרנה
 
האוניברסיטה הפדרלית של פרנה
האוניברסיטה הפדרלית של פרנה בקוריטיבה ברזיל
האוניברסיטה הפדרלית של פרנה (בפורטוגזית: Universidade Federal do Paraná) נוסדה ב-19 בדצמבר 1912, בעיר קוריטיבה, בירת מדינת פרנה אשר בברזיל. האוניברסיטה הזו היא האוניברסיטה הראשונה בברזיל. הפקולטות של האוניברסיטה פזורות בכל קוריטיבה ובכמה ערים נוספות בפרנה.
החלטת תמיסטוקלס

החלטת תמיסטוקלס, המוזיאון לאפיגרפיה, אתונה
החלטת תמיסטוקלס (באנגלית: The Decree of Themistocles) הוא השם שניתן בספרות המחקר ההיסטורי המודרני לכתובת ביוונית עתיקה, העוסקת באסטרטגיה היוונית בעת פלישת קסרקסס מלך פרס ליוון. תוכנה מלמד כי התקבלה ופורסמה על ידי אספת האתונאים בהשפעת תמיסטוקלס ובהנחייתו. האותנטיות של המסמך שנויה במחלוקת אקדמית מאז פורסם תוכן הכתובת לראשונה ב-1960, וזאת משום שהיא סותרת במישרים את דברי ההיסטוריון היווני הרודוטוס אודות פינוי אטיקה ב-480 לפנה"ס. הרודוטוס מספר שהוחלט לפנות את תושבי אתונה לאחר שנתבדתה תקוות האתונאים כי הספרטנים ובעלי בריתם מן הפלופונסוס יצאו במלוא כוחם אל בויאוטיה כדי להדוף שם את הפולש הפרסי; במקום זאת נפנו הפלופונסים לביצור האיסתמוס הקורינתי, וכך הותירו לצבא הפרסי דרך פתוחה לכיבוש אתונה. אם ההחלטה שהתקבלה בהשפעת תמיסטוקלס אומנם אותנטית, אזי נטישת אטיקה הייתה חלק מן האסטרטגיה בה נקטו היוונים כדי לפתות את הפרסים לקרב ימי בארטמיסיון או בסלמיס.
גילוי הכתובת

האבן עליה חקוקה החלטת תמיסטוקלס ונמצאת כיום במוזיאון לאפיגרפיה באתונה התגלתה על ידי איכר מטרויזן שבפלופונסוס, אשר השתמש בלוח השיש כמפתן לדלת. ב-1959 הוא מסר את האבן למורה בן המקום, שהציג אוסף של חפצי אומנות מטרויזן באחד מבתי הקפה בעיירה. פרופ' מייקל המילטון ג'יימסון (אנ') מאוניברסיטת פנסילבניה ראה את הכתובת, ושנה אחר כך פרסם את תוכנה בצירוף תרגום ופירושים.
תוכן הכתובת

הכתובת פותחת בהצהרה, כי הוחלט על ידי המועצה (boule) ואספת העם, על פי הצעת תמיסטוקלס בן נֶאוֹקְלֵס, להפקיד את הגנת העיר מפני הפרסים בידי האלה אתנה ושאר האלים. האתונאים עצמם והנוכרים המתגוררים בעיר יעבירו את ילדיהם ונשותיהם אל טרויזן ואת הזקנים והמטלטלים אל האי סלמיס. אוצרי המקדשים וכוהניהם יישארו באקרופוליס כדי להגן על נכסי האלים.
כל יתר האתונאים ואלו מבין הנוכרים שהם בגיל צבא יעלו על 200 האוניות שהוכנו מבעוד מועד ויילחמו בפרסים למען חירותם שלהם ושל שאר היוונים, יחד עם הלקדימונים, הקורינתים, האַיגִינִים והיוונים האחרים הנכונים לחלוק בסכנה.
אחר כך עוסקת ההחלטה באיוש אוניות הצי המלחמתי. היא קובעת, כי הסטרטגוי ימנו, החל ממחר, 200 מפקדי טריארות (trierarchoi) בעלי כישורים מתאימים, אחד לכל אונייה, ויקצו אותם לאוניות על פי גורל. עליהם להיות בעלי קרקע ובית באטיקה, אבות לילדים חוקיים וגילם אינו עולה על חמישים. הסטרטגוי יגייסו גם את חיילי הצי (epibatai), עשרה לכל אונייה, שגילם בין עשרים לשלושים, וארבעה קשתים (toxotai), ויקצו לאוניות על פי גורל גם את החובלים והמלחים (hyperesiai).
ההחלטה מוסיפה ומפרטת את אופן הכנת רשימות הצוות לאוניות ופרסומן, ומורה כי לאחר איוש האוניות ומינוי הסטרטגוי, מאה מהן ישוטו אל ארטמיסיון כדי להתנגש באויב, מאה נוספות יצאו אל סלמיס, והנותרות יגנו על חופי אטיקה. הכתובת מסתיימת בקריאה לכל האתונאים להתאחד למען הגנת עירם, ומורה כי כל אלו שהוגלו מן העיר לעשר שנים יצאו אל סלמיס ויישארו שם עד להחלטת אספת העם באשר לגורלם.
מכאן ואילך הולכת הכתובת ומיטשטשת ולא ניתן יותר לקרוא את המשכה.
ייחודה של הכתובת

אם התיאור על פינויה של אתונה כמתחוור מהחלטת תמיסטוקלס הוא מדויק, אזי יש לתקן את תיאור הרודוטוס את אירועי שנת 480 לפנה"ס על מנת שישקף את האסטרטגיה היוונית עליה הוסכם בחודש יוני אותה שנה ואשר התמקדה בעצירת ההתקדמות הפרסית בסלמיס ובאיסתמוס הקורינתי. אם אומנם זו הייתה תוכניתם של היוונים, אזי קרבות תרמופילאי וארטמיסיון, אותם מתאר הרודוטוס כניסיונות להדיפת הפולש הפרסי ותו לא, היו למעשה פעולות עיכוב, שנועדו להעניק זמן לפינוי אטיקה ולהכנות להגנת האיסתמוס.
מחלוקת הדעות

מיד עם פרסומה נעשתה הכתובת נושא לוויכוח אקדמי לוהט, משום שהטילה ספק בגרסת הרודוטוס, שהייתה עד אז התיאור המקובל של מלחמות יוון-פרס. המחקר האפיגרפי של הכתובת העלה, כי היא נחקקה במחצית הראשונה של המאה ה-3 לפנה"ס, ועל כן התעוררה השאלה כיצד שרד הטקסט משך מאתיים שנה, ובמיוחד אם מביאים בחשבון שאתונה נבזזה פעמיים על ידי הפרסים, ב-480 לפנה"ס ושוב ב-479 לפנה"ס. האזכור הראשון של החלטה, שניתן לזהותה עם זו שנתגלתה בטרויזן, נמצא אצל דמוסתנס. הוא מספר כי אייסכינס (Aischines) קרא את ההחלטה בפני קהל ב-347 לפנה"ס, כך ששוב נדרש הסבר לפער של מאה שנים ויותר. חוקרים, הסוברים כי ההחלטה אותנטית, מצביעים על שתי השורות האחרונות באורקולום המפורסם שניתן לאתונאים:
זיהויה של סלמיס כמקום השמדת הפולש הפרסי עשוי ללמד, כי האסטרטגיה המצדדת בניהול הקרב במקום זה קיבלה כבר את הסכמת המצביאים היוונים, ועל כן התיאור המובא בהחלטת תמיסטוקלס הוא נכון. ברם, חוקרים המפקפקים בהחלטה מעלים טיעונים אחדים נגד האותנטיות שלה. את הזכרת סלמיס בנוסח ההחלטה ובדבר הנבואה גם יחד הם מסבירים בנוהגם של היוונים לשנות לעיתים ולאחר מעשה את תוכן האוראקולום, ואף מצביעים על ביטויים אנכרוניסטיים אחדים בטקסט; אלה, הסבורים כי הטקסט אותנטי, מציינים כי היוונים נהגו להעתיק מסמכים בגרסה חופשית ולאו דווקא כלשונם, מילה במילה. לבסוף, קיימים עניינים תוכניים חשובים יותר השנויים במחלוקת, כמו פסקאות החשודות מבחינה כרונולוגית, אמרות שאין מקומן לכאורה בהחלטה רשמית ועד סתירות קשות בין הטקסט לבין תאוריו המפורטים של הרודוטוס את היערכות הכוחות. לנוכח השגות אלה טוען ג'ון פיין, כי הדרך הטובה ביותר היא לראות בכתובת מיזוג של כמה הצעות שהוצעו על ידי תמיסטוקלס בשנים 482-480 לפנה"ס.
הערות שוליים

↑  הרודוטוס, ספר ח', 40.
↑  Jameson, 1960 .
↑  Fine, p. 308 .
↑  פסקה זו מבוססת על ניתוחו של פרופ' ג'ון פיין; Fine, pp.306-311 .
↑  הרודוטוס, ספר ז', 141 (בתרגום שימרון-צלניק).
החלטת האו"ם

משרד האו"ם בז'נבה שבשווייץ, הוא משרד האו"ם השני בגודלו, אחרי מטה האומות המאוחדות בניו יורק.
החלטת האומות המאוחדות (החלטת האו"ם) היא מסמך רשמי שאומץ על ידי גוף השייך לאו"ם, לאחר שהוחלט על קבלתו על ידי אותו הגוף. אף שכל גוף של האו"ם יכול להוציא החלטות, בפועל רוב ההחלטות ניתנות על ידי מועצת הביטחון של האו"ם או העצרת הכללית של האו"ם, בצורה של החלטות מועצת הביטחון של האו"ם והחלטות העצרת הכללית של האו"ם, בהתאמה.
סטטוס משפטי > החלטות העצרת הכללית של האו"ם

פרט לנושאים תקציביים של האו"ם, והנחיות לגופים של האו"ם, החלטות העצרת הכללית אינן מחייבות. אתר האינטרנט של האו"ם מתאר את החלטות העצרת הכללית כביטוי לעמדות המדינות החברות באו"ם, אולם הן אינן מחייבות מבחינה משפטית את המדינות החברות בו.
סעיפים 10 ו-14 של אמנת האו"ם מתייחסים להחלטות העצרת הכללית כ"המלצות"; האופי הממליץ של החלטות העצרת הכללית הודגש שוב ושוב על ידי בית הדין הבינלאומי לצדק.
סטטוס משפטי > החלטות מועצת הביטחון

לפי סעיף 25 של האמנה, מדינות החברות באו"ם מחויבות לבצע את ה"החלטות של מועצת הביטחון בהתאם לאמנה הנוכחית".
בשנת 1971, בית הדין הבינלאומי לצדק (ICJ) - שנקרא גם "בית המשפט העולמי", בית המשפט העליון העוסק במשפט הבינלאומי - קבע בחוות דעת מייעצת בשאלת נמיביה כי כל החלטות מועצת הביטחון של האו"ם מחייבות מבחינה משפטית. עם זאת, יש הסוברים כי יש להבדיל בין החלטות מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלו במסגרת "פרק VII" של מגילת האו"ם, שהן מחייבות מבחינה משפטית, לבין אלו שהתקבלו במסגרת "פרק VI" של אמנת האו"ם, שאינן מחייבות. בפועל, לעיתים רחוקות מפורש בהחלטות מועצת הביטחון של האו"ם אם הן התקבלו בהתבסס על פרק VI או VII של אמנת האו"ם.
במהלך ועידת האו"ם שהתכנסה בסן פרנסיסקו בשנת 1945, היה ניסיון להגביל את חובות החברות באו"ם לפי סעיף 25 של האמנה, לאותן החלטות שהתקבלו על ידי המועצה בהפעלת סמכויותיה הספציפיות לפי פרקים VI, VII ו-VIII של האמנה. אולם ניסיון זה נכשל. נאמר אז כי חובות אלו נבעו גם מהסמכות המוקנית למועצה לפי סעיף 24(1) לפעול בשם החברות, תוך מימוש אחריותה לשמירה על השלום והביטחון הבינלאומיים. סעיף 24, המפורש במובן זה, הפך למקור סמכות שניתן להיעזר בו במצבים שאינם מכוסים על ידי ההוראות המפורטות באמנה. ברפרטואר על סעיף 24 נאמר: "השאלה אם סעיף 24 מעניק סמכויות כלליות למועצת הביטחון, חדלה להיות נושא לדיון בעקבות חוות הדעת המייעצת של בית הדין הבינלאומי לצדק, שניתנה ב-21 ביוני 1971, בקשר לשאלה של נמיביה (דוחות ה-ICJ, 1971, עמוד 16)".
מבנה ההחלטה

להחלטות האו"ם יש פורמט קבוע. לכל החלטה יש שלושה חלקים: הכותרת, הסעיפים המקדימים והסעיפים האופרטיביים. הרזולוציה כולה מורכבת ממשפט אחד ארוך, עם פסיקים ונקודה-פסיק לכל אורכו, ורק נקודה אחת בסוף. הכותרת מכילה את שם הגוף המוציא את ההחלטה (בין אם זה מועצת הביטחון, העצרת הכללית, ארגון משנה של העצרת או כל ארגון אחר המוציא החלטות), המשמש כנושא פסק הדין; הסעיפים המקדימים המציינים את המסגרת שדרכה מוצגת הבעיה, כפי שנעשה בהקדמות במסמכים אחרים; והסעיפים האופרטיביים שבהם הגוף משרטט את דרך הפעולה שינקוט באמצעות התקדמות הגיונית של סעיפים אופרטיביים ממוספרים ברצף (אם זו מועצת הביטחון או ארגון של האו"ם הקובע מדיניות במסגרת האו"ם) או שהוא ממליץ לנקוט (בהחלטות רבות של מועצת הביטחון, ולכל שאר הגופים כאשר הם פועלים מחוץ לאו"ם).
הסעיף האופרטיבי האחרון, לפחות בהחלטות מועצת הביטחון, הוא כמעט תמיד "מחליט להישאר נתפס\אחוז בעניין", (לפעמים שונה ל"נתפס\אחוז באופן פעיל"). ההנמקה מאחורי מנהג זה מעומעמת במקצת, אך ההשערה היא כי מדובר בהבטחה שהגוף המדובר ישקול בעתיד את הנושא הנדון בהחלטה, אם יהיה צורך בכך. במקרה של החלטות מועצת הביטחון, ניתן להפעיל אותה בניסיון למנוע מעצרת האו"ם לכנס "ישיבה מיוחדת לשעת חירום" בכל עניין לא פתור.
הסעיפים המקדימים והפרקטיביים כמעט תמיד מתחילים בפעלים, לפעמים משתנים על ידי תואר הפועל ואז ממשיכים לפי מה שהגוף המציע מחליט להכניס. המילה הראשונה תהיה תמיד נטויה או עם קו תחתון. עם זאת, סעיפים ראשוניים אינם ממוספרים, מסתיימים בפסיקים, ולפעמים מתחילים בשמות תואר. סעיפים אופרטיביים ממוספרים, מסתיימים בנקודה-פסיק (חוץ מהאחרון, שמסתיים בנקודה), ולעולם לא מתחילים בתואר.
ניתן להעביר את שמו של הגוף המנפיק ממעל לסעיפים המקדימים אל תחתיתם. ההחלטה לעשות זאת היא בעיקרה סגנונית, והרזולוציה עדיין מורכבת ממשפט קוהרנטי.
סוגים

החלטות של האומות המאוחדות יכולות להיות גם החלטות מהותיות וגם החלטות פרוצדורליות.
בנוסף, ניתן לסווג רזולוציות לפי הגוף שבו מתקבלת ההחלטה, למשל:
החלטות העצרת הכללית של האו"ם.
החלטות מועצת הביטחון של האו"ם.
התאחדות למען השלום

כדרך להתמודד עם מבוי סתום במועצת הביטחון של האו"ם, שנגרם על ידי הטלת וטו על ידי אחת או יותר מחמש החברות הקבועות במועצת הביטחון (P5), העצרת הכללית העבירה את החלטה 377, הנקראת החלטת "התאחדות למען השלום" בדחיפת ארצות הברית. החלטה 377 של האו"ם קובעת שכאשר מועצת הביטחון, בגלל חוסר תמימות דעים בין חברות ה-P5, לא הצליחה לפעול כנדרש לשמירה על שלום וביטחון בינלאומיים, העצרת הכללית תשקול את הנושא באופן מיידי, ותהיה רשאית להוציא המלצות מתאימות לחברי האו"ם באמצעים קולקטיביים, לרבות שימוש בכוח מזוין בעת הצורך, על מנת לשמור או להחזיר את השלום והביטחון הבינלאומיים.
בהתחשב בצורך בפעולה מהירה, החלטה 377 יצרה גם את המנגנון "ישיבה מיוחדת לשעת חירום" (ESS). גישת ההתאחדות למען השלום לביטול סכסוכים ומשברים בינלאומיים שימשה את העצרת הכללית מספר פעמים, כולל בטיפול בסכסוך בקוריאה ב-1951, במזרח התיכון ב-1956 וגם במאה ה-21.
יישום

אכיפת ההחלטות תלויה במדינות החברות החזקות יותר באו"ם, ומסיבה זו החלטות רבות, כולל עשרות החלטות של מועצת הביטחון, נותרו ללא יישום. על פי סקירה של עשורים רבים של הרקורד הדיפלומטי של חוקר היחסים הבינלאומיים סטיבן זונס, החלטות נגד בעלות ברית של ארצות הברית מהוות את העיקרי של החלטות האו"ם שלא יושמו.
הערות שוליים

↑  What is the difference between a resolution and a decision?
↑  ראו הערה 2 בעמוד 1 של סופה. 6, כרך. 3, סעיף 24
↑  Unblocking the UN Security Council: The Uniting for Peace Resolution
↑  Maggie Farley, U.N. Resolutions Frequently Violated - Los Angeles Times, Los Angeles Times, ‏17 באוקטובר 2002
↑  United Nations Security Council Resolutions Currently Being Violated by Countries Other than Iraq - FPIF, Foreign Policy In Focus, ‏1 באוקטובר 2002
החלטת הררי

החלטת הררי (ידועה גם כפשרת הררי) היא החלטה של הכנסת הראשונה אותה יזם חבר הכנסת יזהר הררי מן המפלגה הפרוגרסיבית. ההחלטה, שהתקבלה ב-13 ביוני 1950, קובעת כי הכנסת הראשונה לא תחוקק חוקה למדינת ישראל, וכי החוקה תיכתב בפרקים, הקרויים "חוקי יסוד" שיתאגדו, לבסוף, לכלל חוקת המדינה. כתוצאה מהחלטה זו, אין למדינת ישראל חוקה כתובה, ותחומים רבים וחשובים אינם מוסדרים על פי חוק.
רקע היסטורי ומשפטי

הכנסת הראשונה נקראה "האספה המכוננת" והבחירות לכנסת הראשונה נקראו "הבחירות לאספה המכוננת". במגילת העצמאות צוינה במפורש פעולה אחת בלבד שעל האספה המכוננת לבצע: הקמת שלטונות נבחרים בהתאם לחוקה. מזאת השתמע, שהיה על האספה המכוננת לכונן חוקה למדינת ישראל.
עוד בטרם נבחרה האספה המכוננת קבעה מגילת העצמאות כי:
אנו קובעים שהחל מרגע סיום המנדט, הלילה, אור ליום שבת ו' אייר תש"ח, 15 במאי 1948, ועד להקמת השלטונות הנבחרים והסדירים של המדינה בהתאם לחוקה שתיקבע על ידי האספה המכוננת הנבחרת לא יאוחר מ-1 באוקטובר 1948 - תפעל מועצת העם כמועצת מדינה זמנית, ומוסד הביצוע שלה, מנהלת-העם, יהווה את הממשלה הזמנית של המדינה היהודית, אשר תיקרא בשם ישראל.
ואכן, קביעה זו במגילת העצמאות נקבעה על בסיס החלטת האו"ם מכ"ט בנובמבר 1947 שעל יסודה קמה מדינת ישראל, אשר נתנה דעתה לעניין החוקה, וקבעה כי המדינות החדשות - היהודית והערבית - תחוקקנה לעצמן חוקה.
עם קום המדינה החל הוועד הלאומי נותן דעתו לנושא, וזרח ורהפטיג נבחר על מנת לעמוד בראש ועדה שתביא, לבסוף, לכתיבת חוקה.
ב-16 בפברואר 1949 נחקק חוק המעבר, אשר הפך את "האספה המכוננת" ל"הכנסת", וקבע באופן בסיסי מהי הכנסת ומהם תפקידיה, ומהם תפקידי הממשלה ונשיא המדינה. הכנסת החדשה דנה מספר דיונים בנושא החוקה אך לא הגיעה לכלל הכרעה.
טיעונים בעד ונגד החוקה

באספה המכוננת, שהפכה לכנסת הראשונה, התפתח ויכוח האם יש עליה חובה לחוקק חוקה ואם נכון לחוקק חוקה. כאשר מפלגת השלטון מפא"י והמפלגות הדתיות התנגדו לחקיקת חוקה על ידי הכנסת הראשונה ומפלגות האופוזיציה בהובלת תנועת החרות בראשות מנחם בגין דרשו לחוקק חוקה לאלתר.
מצדדי החוקה ראו בחקיקת החוקה משום מעשה בסיסי שמבצעת אומה עם הפיכתה למדינה ריבונית. למדינות רבות בעולם ישנן חוקות, המסדירות את היחס בין האזרח לשלטון, בין רשויות המדינה ובין עצמן, וקובעות ערכי בסיס לאורם מתנהלים חיי המדינה, וכן משמשות להגנה על זכויות האדם. מצדדי החוקה טענו שמדינת ישראל החדשה זקוקה לחוקה, וכי בכך יש גם עמידה בהתחייבויותיה הבינלאומיות, שכן עליה לכבד את החלטת האו"ם ששימשה בסיס להקמתה, על כל פרטיה ודקדוקיה.
מתנגדי החוקה הצביעו על כך שבבריטניה, ממנה נלקחה שיטת המשפט הישראלית באותם הימים, אין חוקה, והדבר אינו פוגע בהיותה מדינה מתקדמת ושומרת חוק, בה נשמרות זכויות האזרח, וקיים איזון בין רשויות הממשל. כמו כן, טענו המתנגדים, כי המדינה החדשה מצויה בהליך של קליטת עלייה המונית, ויש להניח כי תשנה פניה מבחינה דמוגרפית באופן רדיקלי במהלך השנים הקרובות. נטען כי לא ייתכן שהמספר הקטן של התושבים שהיו מצויים במדינת ישראל עם הקמתה יקבע חוקה, שעל פי הגדרתה קשה לשנותה, שתחייב את מיליוני העולים הבאים להיות לאזרחי המדינה, כמו גם את דורות העתיד. הדתיים שהתנגדו לחוקה טענו שהחוקה לא נחוצה בישראל כי התורה היא חוקתו היחידה של עם ישראל. לאור זאת, אם החוקה שתיכתב תסתור את חוקי התורה, אזי היא אסורה, ואם היא תעלה בקנה אחד עם חוקי התורה, אזי היא מיותרת.
ברקע הדברים עמדו ויכוחים מעשיים בהרבה, ופוליטיים בבסיסם. הכנסת הראשונה הייתה מבוססת על קואליציה של מפא"י עם המפלגות הדתיות. מפלגת האופוזיציה העיקרית באותם הימים, מפ"ם, הייתה מפלגת שמאל, בעלת זיקה לברית המועצות. הוויכוח על עצם פניה הפוליטיים של המדינה טרם הוכרע. עניינים בסיסיים עמדו על הפרק, והדעות בהם היו חלוקות. המפלגות הדתיות ראו ביצירת מסמך חוקתי מחייב משום פגיעה בעקרונותיהן. דוד בן-גוריון כשלעצמו לא היה נלהב לכתיבת החוקה. הוא סבר כי היא לא הכרחית לכינון המשטר בישראל. לפי ניתוחו של ההיסטוריון והמשפטן ניר קידר, בן-גוריון גיבש את עמדתו מתוך מגמה הסכמית והנחה, כי ויכוחי עומק בחברה הישראלית בשלב ראשוני זה עלולים לפגוע באחדותה ולהקשות עליה לעמוד באתגר הביטחוני ובקליטת העלייה הגדולה.
החלטת הררי

ב-13 ביוני 1950 קיבלה הכנסת החלטה שיזם חבר הכנסת יזהר הררי, מן המפלגה הפרוגרסיבית, ולפיה:
הכנסת הראשונה מטילה על ועדת החוקה, חוק ומשפט להכין הצעת חוקה למדינה. החוקה תהיה בנויה פרקים פרקים, באופן שכל אחד מהם יהווה חוק יסודי בפני עצמו.
הפרקים יובאו בפני הכנסת, במידה שהוועדה תסיים את עבודתה, וכל הפרקים יחד יתאגדו לחוקת המדינה.
החלטה זו הייתה פשרה פוליטית, אשר שמרה, מחד, על העיקרון כי הכנסת מוסמכת לחוקק חוקה, וכי בעתיד אכן תחוקק אותה, ומאידך דחתה מעשה זה לעתיד הבלתי מוגדר.
"פשרת הררי" נתמכה על ידי סיעות מפא"י, המפלגה הפרוגרסיבית, הספרדים ועדות מזרח וויצו.
יישום ההחלטה

החלטת הררי חסמה את ההתנגדות העקרונית לחקיקת חוקה ואיפשרה את דחיית הכנת חוקי היסוד, שהם מרכיבי החוקה, עד שיגובש רוב בכנסת לתמיכה בהם. כך נוצר מצב בו הכנסת הראשונה לא עסקה יותר בנושא החוקה וחוק היסוד הראשון, חוק יסוד: הכנסת, נחקק רק בשנת 1958 על ידי הכנסת השלישית (אם כי כבר בשנת 1953 הונחה הצעה לחוק יסוד זה על שולחן הכנסת). עד לשנת 1992 נחקקו כמה חוקי יסוד, שעסקו בהגדרת גופי השלטון השונים במדינת ישראל ובתפקידיהם: הכנסת, מקרקעי ישראל, נשיא המדינה, הממשלה, משק המדינה, הצבא, בירת ישראל, השפיטה, ומבקר המדינה. ב-1992 נוספו שני חוקי יסוד העוסקים בזכויות האדם: חופש העיסוק וכבוד האדם וחירותו. בשנת 2014 אישרה הכנסת ה-19 את חוק משאל עם, ובשנת 2018 אישרה הכנסת ה-20 את חוק הלאום.
לאור המחלוקות הציבוריות שעלו בשנת 2023 בנוגע לרפורמה המשפטית, נשמעו קולות הקוראים לעצירת השימוש בכלי של חקיקת חוקי יסוד ללא הסכמה רחבה, או בכלל.
ראו גם

חוק יסוד
המהפכה החוקתית
המשפט בישראל
הערות שוליים

↑  הקיימת חובה לחקיקת חוקה לאלתר, הארץ, 28 בנובמבר 1949
↑  חוקת יסוד דרושה לעם - נגד משטר של יחוס השולט במדינה, חרות, 8 בפברואר 1950, המשך
↑  איתמר אייכנר, המשפטן ניסח חוקה, בן גוריון התנגד: מסמך הוויכוח על מהפכה משפטית ב-48, באתר ynet, 16 ביוני 2023
↑  דברי הכנסת כרך 5 עמוד 1743 (התש"י),  אורכב בתאריך 4 במרץ 2021, בארכיון האינטרנט; חוקת המדינה - בדרך חוקי יסוד, דבר, 14 ביוני 1950
↑  דייויד סלע, נוסטלגיה: 70 שנים אחרי, באתר ישראל היום, 26 ביוני 2020
↑   ברק מדינה, תנאי מוקדם להידברות: חוקי יסוד בהסכמה רחבה בלבד, באתר TheMarker‏, 18 באפריל 2023
↑  החלטת הררי הגיעה לקיצה / רונית לוין-שנור, באתר ICON-S-IL Blog, ‏2023-04-20
הבחרות הסוציאליסטית

הבחרות הסוציאליסטית (גם "בחרות סוציאליסטית עברית" ו"הבחרות הסוציאליסטית העברית בארץ ישראל") היה שמה של המשמרת הצעירה של מפא"י (ושל אחדות העבודה לפני היווסדות מפא"י המאוחדת ב-1930). ה"בחרות" נוסדה בשנת 1926 כמסגרת ליצירת עתודה פוליטית בקרב צעירים בגילאים 17 עד 23. קיומה הופסק במהלך מלחמת העולם השנייה, שעה שפוטנציאל הצעירים הופנה לגיוס לצבא הבריטי ולהגנה.
התנועה הטיפה להגשמה על ידי התיישבות או על ידי חיזוק הסניפים העירוניים ופעולה במסגרות התארגנויות פועלים כגון פלוגות הפועל. התנועה הייתה בעלת זיקה לתנועת הנוער דרור בגולה.
בין אנשי "הבחרות" ניתן למנות את זאב שרף, אהרן ואפרים קציר, משה ברעם, אהרן אבני ואהרן בקר.
דמוקרטיה ייצוגית

דמוקרטיה ייצוגית היא שיטת ממשל דמוקרטית בה מפעיל העם את ריבונותו באמצעות נציגים הפועלים בשמו. הנציגים פועלים למימוש רצון הבוחרים ודעתם, אך הם אמורים לעשות זאת תוך הפעלה של שיקול דעת. לצורך זה הנציגים מקבלים את הסמכות לפעול על פי הבנתם וראות עיניהם, לנוכח נסיבות משתנות. שיטה זו לעיתים מעומתת עם שיטת הדמוקרטיה הישירה, בה אין נציגים, או שהנציגים חייבים לפעול על פי הוראות בוחריהם הניתנות להם באופן ישיר ללא אפשרות לסטות מהן.
בחירת הנציגים נעשית לרוב על ידי הבוחרים בבחירות רב מפלגתיות חשאיות וחופשיות.
קיומה של הדמוקרטיה הייצוגית אינו סותר אמצעים "ישירים" כמשאל עם, עם זאת, אמצעים אלו מופעלים באופן שאינו תכוף, ולרוב דורשים את הסכמתם של הנציגים על מנת ליזום אותם או לאשררם.
כוחם של הנציגים בדמוקרטיה ייצוגית לרוב מוגבל על ידי חוקה או אמצעים אחרים, כגון רשות שופטת עצמאית וחופשייה, שבידה הכוח לקבוע כי חוקים מסוימים שהתקבלו על ידי הנציגים הם בלתי חוקתיים ולכן בטלים.
לעיתים פועלת הדמוקרטיה הייצוגית ב"שני בתים" ("בית" במשמעות של "בית מחוקקים"): "בית תחתון" שחבריו נבחרים על ידי הציבור הרחב, ו"בית עליון" שחבריו אינם נציגים ישירים של הציבור הרחב אלא נציגי מדינות (כמו הסנאט בארצות הברית או הסנאט באוסטרליה), או אנשים שנבחרו על ידי בעל תפקיד אחר במדינה (כדוגמת הסנאט בקנדה, או בית הלורדים בבריטניה).
בשביל קיום ממשל דמוקרטי ייצוגי נדרשים: בחירות חופשיות, הכרעת הרוב, שלטון החוק ושוויון בפני החוק והפרדת רשויות. בשביל בחירות חופשיות נדרשת זכות החירות, שבכללה חופש: ההתאגדות, העיתונות הביטוי והאספה.
היסטוריה של הרעיון

המשטרים הדמוקרטיים המוקדמים, באתונה העתיקה, פעלו בדרך של דמוקרטיה ישירה בה מתכנסת אספת עם לקבל את ההחלטות. אספת העם התכנסה באופן תכוף ותדיר, וכללה את כל גוף האזרחים הרשאים להשתתפות פוליטית (גוף שהיה מצומצם יחסית לנהוג כיום, ולא כלל נשים, עבדים ורבים אחרים). שיטה זו של דמוקרטיה ישירה בטהרתה נראתה כארכאית ובלתי ניתנת ליישום, משחלף עידן עיר המדינה היוונית מן העולם. בעיות של גודל האוכלוסייה, ומורכבות הממשל המודרני, והבעיות שעמדו מול המדינה האירופאית במאה ה-18 נראו כבלתי ניתנות לפתרון בשיטה זו של דמוקרטיה ישירה.
פילוסוף כז'אן-ז'אק רוסו בספרו על האמנה החברתית יכול לכתוב כי השיטה הדמוקרטית מובילה אך למהומות ומלחמות אזרחים, טענה שלא נראתה בעיניו כסותרת את הרעיון המובא בספרו כי העם הוא הריבון, וכי מקור הסמכות הפוליטית הלגיטימי היחיד הוא ברצונו הכללי של העם. רוסו התנגד נחרצות למינויים של נציגים שיבטאו את רצון העם (להבדיל מקיומו של גוף מצומצם שישמש כרשות מבצעת). המדינה על פי רוסו צריכה הייתה לכלול גוף רחב של אספת עם המתכנסת תדירות, שמטרתו לחוקק את החוקים, ולעומתו רשות מבצעת שיכולה להיות אף מונרכיה, הפועלת על פי חוקי האספה.
את תפיסתו של רוסו ביקר אדמונד ברק, אשר היווה השראה למנסחי החוקה של ארצות הברית ובהם ג'יימס מדיסון, ג'ון ג'יי ואלכסנדר המילטון כותבי "הפדרליסט". מדיסון, הוא שנתן לדמוקרטיה הייצוגית בת ימינו את אופייה. בניגוד לרוסו, שראה ביחיד יצור אוטונומי ורציונלי הכשיר להביע את רצונו הפוליטי ולהשתתף השתתפות פוליטית, סבר מדיסון כי העם הפשוט מורכב מיחידים שיבטאו את עמדתם באמצעות "סיעות" (Factions) שיביאו לכלל ביטוי מדיניות אנוכית המנוגדת לאינטרס הכללי, ויביאו ליישומה של מדיניות נמהרת ולקבלת החלטות שגויות, כאשר העימות בין הסיעות יביא, כשלעצמו לאי יציבות ולחוסר עקביות.
מכיוון שסיעות אלו אינן ניתנות לחיסול, אלא בכוח הזרוע, סבר מדיסון כי יש להביא להגבלתן ולמיתונן. הדרך היחידה לפעול כך היא להעניק את הכוח הממשי לנציגים, שיהיו מודעים לאינטרסים ארוכי הטווח של האוכלוסייה, ויהיו בעלי שיקול דעת עצמאי מזה של שולחיהם. שיטה זו מעניקה טווח פעולה נרחב לאליטות המשכילות מהן יבואו הנציגים, ומצמצמת את השפעת ההמון הנבער מדעת. השליטה בנציגים מתרחשת באמצעות בחירתם בבחירות שאינן תכופות, אחת לארבע שנים, וכך נמנע מן הנציגים השימוש השרירותי בכוח שניתן להם, וקיימת ביקורת אפקטיבית על מעשיהם.
גישות שונות ביחס לדמוקרטיה ייצוגית > תפקיד הדמוקרטיה הייצוגית

דמוקרטיה ייצוגית ששמה לה למטרה להגן בעיקר על ערכי החירות (בנוסף לשאר זכויות האדם), נקראת לעיתים דמוקרטיה ליברלית.
דמוקרטיה ייצוגית ששמה לה למטרה להגן בעיקר על ערכי השוויון (בנוסף לשאר זכויות האדם), נקראת לעיתים דמוקרטיה סוציאל-דמוקרטית.
בנוסף יש הגדרות שונות לדמוקרטיה ייצוגית. בין ההגדרות המקובלות: "ממשל העם בידי העם ולמען העם", "שלטון העם – השתתפות האזרחים בשלטון", "ממשל שבנוי על עקרון הכרעת הרוב", "ממשל שמבטיח את זכויות האדם והאזרח".
גישות שונות ביחס לדמוקרטיה ייצוגית > "ציר" לעומת "נאמן"

בדמוקרטיה ייצוגית קיימות שתי גישות לגבי היחס הראוי בין הבוחרים לבין הנבחרים.
גישה אחת רואה בנציג "ציר" שתפקידו ליישם במידה המרבית את רצונם ועמדתם של בוחריו. לפי גישה זו המפלגה (או המועמד) צריכה לפרסם לפני הבחירות מצע ברור ומפורט והתפלגות הצירים בפרלמנט אמורה להוות שיקוף של התפלגות העמדות בציבור.
גישה שונה רואה בנציג "נאמן" שתפקידו לפעול לטובת בוחריו כפי שהוא, הנאמן, רואה אותה. לפי גישה זו האזרחים בוחרים כנציגיהם את אלו שהם סומכים על שיקול דעתם ועל ערכיהם והעקרונות הכלליים שמנחים אותם.
במדינת ישראל, בעשורים הראשונים לקיומה, שררה תפיסה כמעט מוחלטת של תפקיד ה"ציר". כך בסוגיות המדיניות, הכלכליות ונושא דת-ומדינה, למפלגות השונות היה קו ברור ששיקף את עמדת מצביעיהן ושלפיו הן פעלו, ככלל. במהלך השנים נחלשה תפיסה זו.