stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדוארד צ'ייטור
ביוגרפיה > שירות צבאי > השירות בדרום אפריקה

באוקטובר 1899 התנדב צ'ייטור להשתתף במלחמת הבורים בדרום אפריקה ומונה למפקד פלוגה. ב-17 בפברואר 1900 הפליג צ'ייטור בראש הפלוגה שלו לדרום אפריקה. במאי 1900 השתתפה הפלוגה בהתקפה על יוהנסבורג ובמהלך הקרב נפצע צ'ייטור. בנובמבר 1900, לאחר מספר חודשי החלמה, חזר צ'ייטור לפקד על הפלוגה שלו ובמהלך פברואר 1901 השתתף במרדף אחר הגנרל הבורי קריסטיאן דה וט (Christiaan de Wet).
ב-1 באפריל חזר צ'ייטור לניו זילנד והשתחרר מהצבא וזאת לאחר שהועלה לדרגת מייג'ור. אולם ב-1902, לאחר תקופה קצרה של עבודה חקלאית במשק המשפחתי, חזר צ'ייטור לשירות הצבאי, קודם לדרגת לוטננט קולונל ומונה למפקד הגדוד ה-8 של האי הדרומי של ניו זילנד. לאחר מינויו זה יצא בראש הגדוד לדרום אפריקה שם היה מעורב בפעילות צבאית במדינות נטאל, מדינת אורנג' החופשית וטרנסוואל עד לסיום המלחמה הבורית ב-31 במאי 1902 אז נחתם הסכם שלום שנודע כ"הסכם פריניחינג" (Treaty of Vereeniging).
ביוגרפיה > שירות צבאי > בין המלחמות

עם חזרתו לניו זילנד הביעו מפקדיו הערכה לפועלו ובספטמבר 1902 מינו אותו כשליש במפקדת ההגנה של צבא ניו זילנד. ב-1906 עמד בהצלחה בבמינות הכניסה לקולג' הצבאי קמברלי (Camberley) במחוז סארי באנגליה ובסיום אותה שנה נסע לאנגליה ללמוד בקולג' והפך לקצין הניו זילנדי הראשון שסיים מוסד זה.
עם סיום לימודיו חזר צ'ייטור לניו זילנד ומונה למנהל תחום ההדרכה הצבאית. ב-13 בדצמבר 1910 מונה למפקד הצבאי של מחוז וולינגטון וב-1 בינואר 1911 קודם לדרגת קולונל (מינוי זמני). ב-17 ביולי 1914 מונה לדרגת גנרל אדמיניסטרטיבי ועסק בעיקר בארגון הצבא לקראת המלחמה המתקרבת.
ביוגרפיה > שירות צבאי > מלחמת העולם הראשונה - קרב סמואה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרפה ניו זילנד למדינות ההסכמה שפעלו נגד גרמניה. ב-14 באוגוסט 1914 יצא צ'ייטור, מניו זילנד, בראש כוח צבאי לכבוש את סמואה הגרמנית מידי הגרמנים. כיבוש האי הושלם ב-29 באוגוסט 1918.
ביוגרפיה > שירות צבאי > מלחמת העולם הראשונה - קרב גליפולי

עם חזרתו לניו זילנד מונה צ'ייטור למפקד בכיר על המשלחת הצבאית הניו זילנדית (New Zealand Expeditionary Force (NZEF)) עליה פיקד מייג'ור גנרל סר אלכסנדר גודלי. ב-16 באוקטובר 1914 הפליג הכח מניו זילנד כשמטרתו הראשונית הייתה להצטרף לכוחות הבריטים במערב אירופה אולם עקב שינוי בתוכנית הופנה הכוח למצרים שם מונה למפקד האדמיניסטרטיבי של הדיוויזיה של הכוחות הניו זילנדים והאוסטרלים עליה פיקד גנרל גודלי.
לאחר מספר חודשי אימון במצרים נשלחה הדיוויזיה למערכת גליפולי וצ'ייטור יחד עם חיל החלוץ הגיע למקום ב-24 באפריל 1915 ומייד החל לארגן את הנדרש לדיוויזיה. בהמשך סייע לכוחות הלוחמים בקרבות גליפולי עד שנפצע מירי בכתפו ב-19 במאי 1915 בזמן שתיצפת על הקרבות. לאחר תקופת החלמה בבית חולים בלונדון חזר ב-28 באוגוסט 1915 לגליפולי לתפקידו כמפקד אדמיניסטרטיבי של הדיוויזיה. ב-12 בדצמבר מונה למפקד בפועל של הבריגדה הרכובה הניו זילנדית וקודם לדרגת בריגדיר גנרל.
ביוגרפיה > שירות צבאי > מלחמת העולם הראשונה - כיבוש ארץ ישראל

עם פינוי גליפולי חזרו צ'ייטור, וחיילי הבריגדה שבפיקודו, למצרים שם הצטרפה הבריגדה לדיביזיית אנזא"ק הרכובה וזאת במסגרת חיל המשלוח המצרי (1916) (EEF). בפברואר 1916 חצתה הבריגדה הניו זילנדית את תעלת סואץ ואת החודשים הבאים ניצלו הכוחות לאימונים. בהמשך היו צ'ייטור והבריגדה שלו מעורבים בסדרה של פעילות מבצעית שכללה:
ב-19 ביולי 1916 יצא צ'ייטור לטיסת סיור, במטוס קל, מעל עמדות הצבא הטורקי באזור רומני ונפצע קל מאש נ"מ.
ב-3 באוגוסט 1916 יצא צ'ייטור, בראש הבריגדה, להשתתף בקרב רומני שהסתיים בניצחון הכוחות הבריטים.
ב-21 בדצמבר 1916 השתתפה הבריגדה בכיבוש אל עריש.
ב-23 בדצמבר 1916 השתתפה הבריגדה בקרב מגדבה.
ב-9 בינואר 1917 השתתפה הבריגדה בקרב רפיח ונחישות חייליה הביאה לניצחון בקרב.
במהלך מרץ ואפריל הוביל צ'ייטור את הבריגדה בקרב עזה הראשון וקרב עזה השני במהלכם ספגה הבריגדה אבדות רבות.
באפריל 1917 מונה מפקד דיביזיית אנזא"ק, מייג'ור גנרל הנרי שובל, לתפקיד מפקד קורפוס המדבר הרכוב והועלה לדרגת גנרל. כתוצאה מכך מונה צ'ייטור למפקד דיביזיית אנזא"ק והועלה לדרגת מייג'ור גנרל. בתפקידו זה הוביל את הדיוויזיה להמשך הקרבות שכללו את:
ב-31 באוקטובר 1917 השתתפה הדיוויזיה בקרב לכיבוש באר שבע והעמדות מצפון לה.
לאחר כיבוש באר שבע המשיכה הדיוויזיה להתקדם וכבשה את תל ג'מה (ב-8 בנובמבר 1917), אל-מג'דל ואיסדוד והקימו ראש גשר על ואדי סוכריר (גשר עד הלום).
ב-14 בנובמבר 1917 הוביל צ'ייטור את הדיוויזיה לניצחון בקרב עיון קרא שאיפשר בשתלטות על אזור רחובות - נס ציונה - ראשון לציון (כחלק ממרדף פלשת).
עד ה-16 בנובמבר 1917 השלימה הדיוויזיה את כיבוש רמלה, לוד ויפו.
ב-24 בנובמבר 1917 הוביל צ'ייטור את ניסיונה של בריגדת ניו זילנד לצלוח את הירקון. הכוחות הצולחים נהדפו חזרה לגדה הדרומית של ההירקון.
במהלך דצמבר, לאחר הקמת קו שתי העוג'ות, נשלחה הדיוויזיה לכבוש את בקעת הירדן כשבשלב ראשון, ב-19 בפברואר 1918, נערך הקרב לכיבוש יריחו.
לאחר ייצוב האחיזה בבקעת הירדן יצאו כוחות הדיוויזיה לפעולות בעבר הירדן בניסיון לכבוש את עמאן ולהשתלט על תחנת הרכבת של העיר כדי לחסום שימוש כוחות טורקים במסילת הברזל החג'אזית. הקרבות החשובים היו קרב עבר הירדן הראשון (ב-21 במרץ 1918), קרב עבר הירדן השני (ב-30 באפריל 1918) וקרב עבר הירדן השלישי (ב-21 בספטמבר 1918) שבסופו נכבשה עמאן.
עם כיבוש עמאן וההשתלטות על מסילת הברזל הסתיימה פעילותו הצבאית של צ'ייטור ודיביזיית אנזא"ק. כוחות אחרים של חיל המשלוח המצרי המשיכו במרדף צפונה אחר הצבא הטורקי הנסוג ולאחר כיבוש דמשק וכיבוש חלב נכנעו הטורקים בסוף אוקטובר 1918.
ביוגרפיה > שירות צבאי > לאחר סיום המלחמה

ב-1919 שב צ'ייטור לניו זילנד וב-10 בדצמבר 1919 מונה למפקד צבא ניו זילנד תפקיד אותו מילא עד 30 באפריל 1924. במהלך תקופה זו הוביל שינוי משמעותי בצבא הניו זילנדי.
ביוגרפיה > לאחר הפרישה מהצבא

לאחר פרישתו מהצבא ב-1924 עבר עם משפחתו ללונדון שם חי את שנות פרישתו מהצבא.
אותות, תארים וציונים לשבח

1920 - אות המסדר הוויקטוריאני המלכותי. הוענק על ידי אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת.
מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש
מסדר האמבט
מסדר הנילוס
בנוסף צוין לשבח 7 פעמים.
משפחתו

ב-17 באוקטובר 1898 נישא צ'ייטור ללואיזה ג'יין קולינס. לזוג נולדו בן (אדוארד) ושתי בנות (קתרין ודורותי). לאחר הפרישה מהצבא חיה המשפחה בקנזינגטון שבלונדון. צ'ייטור נפטר ב-15 ביוני 1939 והובא לקבורה בלונדון. אשתו, לואיזה, נפטרה ב-1948.
ראו גם

ניו זילנד במלחמת העולם הראשונה
לקריאה נוספת

פילדמרשל ארצ'יבלד פרסיוול ויוול, מסעי המלחמה בארץ ישראל, הוצאת אריאל, 2007
אמיר אלקריף

אמיר אלקריף (ב-7 באוגוסט 1977) הוא כדורגלן עבר ישראלי, המשחק בעמדת המגן.
קריירה

אלקריף, התחיל את הקריירה שלו בהפועל אשדוד ובשנת 1999 הצטרף למ.ס. אשדוד. ב-16 באוקטובר 1999, אלקריף ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה המאוחדת בהפסד 2-0 להפועל פתח תקווה.
בקיץ 2003, אלקריף הושאל להפועל פתח תקווה עד לסיום העונה. ב-13 בדצמבר 2003, אלקריף ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 1-3 נגד מ.ס. אשדוד. בסיום העונה חזר לאשדוד, במדיה שיחק עד שנת 2007 אז פרש מכדורגל.
ב-16 באוקטובר 2015, אלקריף רשם את הופעתו היחידה במדי הפועל אשדוד בניצחון 1-6 נגד אליצור עירוני יהודה.
אילי (נהר)

| --- | --- |

נהר אילי
 מידע כללי
 אורך:  1439 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  480 מ"ק לשנייה 
 אגן ניקוז:  140,000 קמ"ר
 מוצא:  מערב שינג'יאנג
 יובלים:  Talgar, Qorghas, Ussek River, Tekes River, Kunges River, Kax He, Charyn River, Kurti, Chilik River, Lep 
 שפך:  ימת בלחש 
 מדינות באגן הניקוז:  סין, קזחסטן
 
 
נהר אילי (בסינית: 伊犁河) הוא נהר הזורם ממערב שינג'יאנג שבצפון מערב סין לקזחסטן, ונשפך אל ימת בלחש.
אורכו של הנהר 1,439 ק"מ, מהם 815 ק"מ בשטח קזחסטן. שפכו אל ימת בלחש יוצר דלתה ואזור נרחב של ביצות.
בין השנים 1965–1980 נבנתה על הנהר תחנת כוח הידרואלקטרית לייצור חשמל בקפצ'אגאי.
אולן בטור סיטי

סמל המועדון עד 2017.
אולן בטור סיטי (במונגולית: Улаанбаатар Сити клуб) הוא מועדון כדורגל מהעיר אולן בטור שבמונגוליה, המתמודד בליגת העל המונגולית. המועדון העפיל לראשונה לליגה בעונת 2016 וזכה באליפות בעונת 2019.
סמל המועדון עד 19 באפריל 2017 היה עיט.
היסטוריה

המועדון הוקם ב-19 במרץ 2016 ביוזמת קבוצת MT, שהייתה נותנת החסות העיקרית. המועדון רכש את רישיון ההשתתפות בפרמייר ליג ממועדון "חנגאריד" שפורק. קבוצת MT שילמה 15 מיליון טוגרוג עבור הרישיון.
אולן בטור סיטי זכתה לראשונה באליפות הפרמייר ליג בשנת 2019, מה שהעניק לה את הזכות להשתתף לראשונה במפעלי האסייתיים והיא התמודדה בגביע AFC בעונת 2020, בה השתתפה בשלב המוקדמות השני לפני שהטורניר הושבת בעקבות מגפת הקורונה. הקבוצה שברה את רציף האליפות של ארצ'ים, שזכתה בארבע אליפויות רצופות קודם לכן.
בינואר 2020, למאמן הקבוצה מונה ווז'יסלאב בראלושיץ'.
אצטדיון

לאורך עונת 2019, הקבוצה שיתפה את מרכז הכדורגל של התאחדות הכדורגל המונגולית כמגרש ביתי. בהמשך חברת G-Mobile המונגולית מימנה בניית אצטדיון חדש עבור הקבוצה בסוף קיץ 2017, כאשר השלמתה המקורית הצפויה הייתה ברבעון השלישי של שנת 2018.. בסופו של דבר האצטדיון נחנך באפריל 2019.
הישגים לפי עונה

| עונה | אליפות> ליגה | אליפות> מיקום | אליפות> משחקים | אליפות> ניצחונות | אליפות> תיקו | אליפות> הפסדים | אליפות> ניקוד | גביע | טורנירים אחרים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2016 |  1  | 8 | 18 | 6 | 3 | 9 | 21 | חצי גמר |  |
| 2017 |  1  |  2  | 18 | 12 | 2 | 4 | 38 | זכייה |  |
| 2018 |  1  | 6 | 18 | 7 | 5 | 6 | 26 | גמר | סופרקאפ |
| 2019 |  1  |  1  | 22 | 15 | 3 | 4 | 48 | רבע גמר |  |
| 2020 |  1  |  |  |  |  |  |  |  |  |
מאמנים ראשיים

| שם | לאום | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| רודריגו הרננדו | ספרד ספרד | יולי 2016 – אוקטובר 2016 |  |
| מנואל רטמרו פראילה | ספרד ספרד | יולי 2017 – יוני 2018 |  |
| סטיב ניקולס | אנגליה אנגליה | יוני 2018 – אוקטובר 2018 |  |
| דונורובין לומבנגארב | מונגוליה מונגוליה | אפריל 2019 – ינואר 2020 |  |
| ווז'יסלב בראלושיץ' | סרביה סרביה | ינואר 2020– |  |
תארים

זכייה (1): 2019
זכייה (1): 2017
זכייה (1): 2018
הערות שוליים

↑  "Г.Дашням: Би хөлбөмбөгийн багийн эзэн болохыг багаасаа мөрөөдсөн" (במונגולית). Ikon.mn. נבדק ב-24 בנובמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Grimm, Justin. "Ulaanbaatar City Win 2019 Premier League, End Erchim's Dominance". Mongolian Football Central. נבדק ב-16 בנובמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "East Asia Domestic Wrap: Ulaanbaatar City crowned Mongolian champions". The AFC. נבדק ב-11 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Grimm, Justin. "Ulaanbaatar City Names Vojislav Bralušić New Head Coach". Mongolian Football Central. נבדק ב-20 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Grimm, Justin. "Ulaanbaatar City FC's New G-Mobile Arena Under Construction". Mongolian Football Central. נבדק ב-14 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "New Opening Date Set for G-Mobile Arena". www.mongolianfootball.com.
↑  "Welcome to Mongolia". Ulaanbaatar City FC. נבדק ב-5 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lahuerta-Efe, Juan Jose. "Manuel Retamero, el pucelano errante" (בספרדית). elnortedecastilla.es. נבדק ב-15 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "I-League: Manuel Retamero returns to India as head coach of NEROCA FC". Goal. נבדק ב-7 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Steve Nicholls Linkedin Profile". Steve Nicholls (Linkedin). נבדק ב-18 בנובמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Мөнхзаяа, Б. ""Улаанбаатар Сити" клуб шинэ улиралд бэлэн" (במונגולית). news.zindaa.mn. נבדק ב-9 באפריל 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Grimm, Justin. "Ulaanbaatar City Names Vojislav Bralušić New Head Coach". Mongolian Football Central. נבדק ב-20 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
אולן-אודה

אולן-אודה (ברוסית: Улан Удэ, בבוריאטית: Улаан-Удэ, בתרגום מבוריאטית: "אודה האדומה") היא עיר בדרום סיביר, רוסיה,  על גדות נהר אודה, הנשפך לימת באיקל. בשנת 2024 מנתה אוכלוסיית העיר 435,751 תושבים. היא בירת רפובליקת בוריאטיה ומתגוררים בה תושבים ממוצא רוסי, בוריאטי, אוקראיני, טטרי, מונגולי וגם יהודים.
היסטוריה

העיר נוסדה על ידי הקוזקים המתקדמים לעבר סיביר ב-1666 ונקראה בשם אודינסקויה. ב-1678 הייתה העיר כבר ידועה כבסיס חשוב של הקוזקים על הדרך לסיביר. ב-1775 נהייתה לעיר, שמה שונה לורחניאודינסק וגם קיבלה סמל לפי פקודתה של יקתרינה השנייה.
בסמל העיר מופיעה קרן השפע, מטה של מרקוריוס, כסמל למסחר, וחיה סיבירית בשם באבר. החל מ-1923 העיר משמשת כבירת הרפובליקה האוטונומית הבוריאט-מונגולית, ב-1934 שם העיר שונה לשמה הנוכחי. מ-1958 בירת הרפובליקה האוטונומית הבוריאטית. מ-1991 בירת רפובליקת בוריאטיה בפדרציה הרוסית, הנהנית ממעמד אוטונומי.
גאוגרפיה

אולן-אודה נמצאת 5,640 ק"מ ממזרח למוסקבה וכ-100 ק"מ מדרום-מזרח לאגם בייקל. העיר שוכנת כ-600 מטר מעל פני הים למרגלות רכסי הרי חמאר-דבאן ואולן-בורגס, סמוך למפגש הנהרות נהר סלנגה ואחד ממקורותיו נהר אודה, החוצה את העיר.
גאוגרפיה > הידרוגרפיה

נהר סלנגה הזורם באולן-אודה נשפך אל אגם בייקל ומספק כמחצית מכמות המים הנשפכים אל האגם. בשנה זורמים מן הנהר לאגם כ-30 מיליארד מטר מעוקב מים שלהם השפעה מכרעת על מידת המליחות של מי האגם. הנהר הוא מקור דגה חשוב באזור.
גאוגרפיה > בסיס ציוד צבאי

סמוך לאולן-אודה, בואגז'אנובו (Vagzhanovo) נמצא ככל הידוע בסיס הציוד הצבאי הגדול ביותר של צבא רוסיה. טרם פרוץ מלחמת אוקראינה-רוסיה אוכסנו במקום, תחת כיפת השמיים, כ-3,840 כלי רכב משוריינים. מאז פרוץ המלחמה נלקחו מן הבסיס למעלה מ-40 אחוז מכלי הרכב.
תחבורה

אולן-אודה היא תחנה על מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית בין אירקוטסק לצ'יטה. במקום מפגש מסילות שבין המסילה הטרנס-מונגולית המתחילה באולן-אודה וממשיכה דרומה דרך מונגוליה לבייג'ינג, סין.
בעיר חולף גם מקטע M55 של הכביש המהיר בייקל (חלק מן הכביש המהיר הטרנס-סיבירי), שהוא הכביש הראשי לולדיווסטוק.
את העיר משרת שדה התעופה אולן-אודה וכן שדה קטן יותר, אולן-אודה ווסטוצ'ני. תחבורה פנים-עירונית כולל רשת קווי חשמלית, קווי אוטובוס ומוניות שרות.
ערים תאומות

לאולן-אודה שלוש עשרה ערים תאומות:
קוריאה הדרומית אניאנג, קוריאה הדרומית
ארצות הברית ברקלי, קליפורניה, ארצות הברית
הרפובליקה העממית של סין צ'אנגצ'ון, הרפובליקה העממית של סין
מונגוליה דרחאן, מונגוליה
מונגוליה ארדנט, מונגוליה
הרפובליקה העממית של סין חוחחוט, הרפובליקה העממית של סין
רוסיה קאזאן, רוסיה
הרפובליקה העממית של סין מנג'ואולי, הרפובליקה העממית של סין
יפן רומוי, יפן
טאיוואן טאיפיי, טאיוואן
מונגוליה אולן בטור, מונגוליה
אוקראינה יאלטה, אוקראינה
יפן יאמאגטה, יאמאגטה, יפן
הערות שוליים

↑  transsibirskaya.com
↑  https://euromaidanpress.com/2023/08/08/moscow-times-over-40-of-tanks-removed-from-russias-largest-storage-site-since-ukraine-invasion/?swcfpc=1
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557571505171  BNE: XX6114524  BnF: cb152189553 (data)  GND: 4273722-9  LCCN: n82024984  MusicBrainz: 9d77b8d1-f809-4754-8fdc-736091b3e81b  NKC: ge784283  SUDOC: 177276665  VIAF: 125507039   WorldCat (עם VIAF): 125507039 
מפת קווי האוטובוס העירוניים באולן-אודה
מפת קווי החשמלית בעיר נכון לאוקטובר 2021
אווה ממלוק

| --- | --- |

אבן נגף להנצחת אווה ממלוק בברלין-קרויצברג, בחזית ביתה ברחוב נוינבורגר מס' 1
 לידה:  6 במאי 1918 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  23 בדצמבר 1944 (בגיל 26) גרמניה הנאצית מחנה הריכוז שטוטהוף, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  גרמניה 
 
אווה ממלוק (בגרמנית: Eva Mamlok;‏ 6 במאי 1918, ברלין-קרויצברג – 23 בדצמבר 1944, מחנה הריכוז שטוטהוף, פולין הכבושה) הייתה פעילה אנטי פשיסטית ולוחמת מחתרת אנטי נאצית יהודייה.
חייה

ממלוק הייתה בתם השנייה של סוחר היין אלברט ממלוק (1878–1936) ואשתו מרתה לבית פייזר (1884–1942). אחותה הגדולה הילדגרד (1912–1941) מתה משחפת כשאווה הייתה כלואה.
חייה > התנגדות וכליאה

ממלוק הייתה בת ארבע-עשרה כשטיפסה על גג חנות הכלבו "הרטי" (Hertie) ליד דירתה בשנת 1932 באזור בל-אליאנס-פלאץ בברלין-קרויצברג. היא ציירה את הסיסמה "הלאה היטלר!" (Nieder mit Hitler) בצבע לבן. היא נעצרה אך שוחררה כמה ימים לאחר מכן מפאת גילה הצעיר. היא נעצרה שוב כשהניחה פרחים על קבריהם של מנהיגי ברית ספרטקוס, רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט ב-24 בנובמבר 1934, בבית הקברות המרכזי פרידריכספלדה, מעשה שהוגדר כ"חתרני" בפקודות "המעצר ההגנתי" (Schutzhaft) (אנ') הנאצי. היא נאסרה במחנה הריכוז מורינגן (Moringen) בסקסוניה התחתונה ושוחררה במאי 1935. גם לאחר שחרורה המשיכה לפעול נגד הנאצים. ככל הנראה היא הייתה ראש קבוצת נשים ונערות יהודיות אנטי-פשיסטיות שהדפיסו והפיצו עלונים.
חייה > פיטר סימסן על אווה ממלוק

ב-1934, באמצעות מכר משותף, פגשה ממלוק את פיטר סימסן (Pieter Siemsen; 1914–2004), שהיה בנו של נציג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) ברייכסטאג, אוגוסט סימסן, שהיגר לארגנטינה דרך שווייץ לאחר שהנאצים עלו לשלטון. היא הייתה בת שש-עשרה, הוא היה בן עשרים. פיטר גורש משווייץ בחזרה לגרמניה ב-1934 וגויס בכפייה לשירות העבודה של הרייך ולשירות צבאי בוורמאכט.
באוטוביוגרפיה שלו כתב שלא היה לה רקע פוליטי "אבל היא הייתה נגד הנאצים בכל ליבה ועם הזמן גם פיתחה מודעוּת פוליטית". אולם לפי מקורות אחרים, אווה ממלוק הייתה חברה בתנועת הנוער העובד הסוציאליסטי (גר') (SAJ), שפורקה ב-1933. מאז היא הייתה פעילה בהתנגדות אנטי-נאצית.
השניים התאהבו ולעיתים קרובות הלכו למסעדה זולה ליד תחנת הרכבת ברלין גן החיות, מכיוון שנודע שלא היה לקהלהּ "שום קשר לנאצים". ובכל זאת היה המקום נתון למעקב צמוד של הגסטפו. פיטר סימסן תיאר בזכרונותיו אירוע במקום: ”היה מישהו שכל הזמן הביטו לעברנו בחוצפה. רציתי להתעמת איתו ולשאול למה הוא בוהה בנו ככה. הייתי מאוד אימפולסיבי, לפעמים פזיז. אווה אמרה שאני צריך להירגע. זה היה מצב מסוכן, היא הייתה יהודייה, אני הייתי במדים. לא יכולנו להרשות לעצמנו קטטה. אבל רציתי לקפוץ ולגשת אל האיש. ואז היא פתאום סטרה לי. באותו רגע הבנתי באיזו סכנה אנו נמצאים. היא קמה ללכת ואני אחריה, וברחנו יחד.”
סימסן הצליח לעזוב את גרמניה ב-1937 ולהגר לארגנטינה. לפני שעזב, הם קנו "טבעות נישואין ב-90 פניג לזוג" מחנות וולוורת. לפי זיכרונותיו, הם נשארו בקשר מכתבים לפחות עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
חייה > מות האב, הולדת הבת טנה

ב-10 בנובמבר 1936, אביה של אווה, אלברט ממלוק, מת בגיל 58 בבית החולים היהודי בברלין-ודינג.
לפי מפקד המיעוטים במאי 1939 אווה עדיין עם אמהּ מרתה ואחותה הילדגרד בדירת הוריהם ברחוב נויבורגר (Neuenburger 3) בקרויצברג. אמה ניהלה את "חנות יין ומשקאות חריפים מרתה ממלוק" בכתובת זו עד 1940.
ב-3 בספטמבר 1939 ילדה אווה בת בשם טנה (Tana) בבית החולים היהודי, שהיה בין המקומות הבודדים שעדיין נתנו שירות רפואי ליהודים. ברישום הלידה של טנה במשרד הרישום ברובע ודינג, אווה רשומה כאֵם יחידנית, משלח היד - 'עובדת בית'. האב נרשם כ"בלתי ידוע". סימסן לא היה האב, שכן הוא היגר מגרמניה ב-1937. מאוגוסט 1938 התאפשר לתת רק מעט מאוד שמות פרטיים לילדים יהודים, כולל 'טנה'. לדברי עמיתתה לעבודה אינגה ברנר, אביו של הילד לא היה יהודי, אך כדי להגן עליו מפני אישום לפי סעיף "ראסנשאנדה" בחוקי נירנברג, אווה ציינה כי האב היה יהודי שהיגר.
חייה > עבודת כפייה בברלין

בפרוץ המלחמה גויסה אווה לעבודת כפייה במפעל בוצקה (Butzke) לייצור ברגים בעיר ברלין. שם פגשה את אינגה ברנר לבית גרסון (1922–2012) באפריל 1941, וזו הצטרפה לקבוצת ההתנגדות של אווה. לימים הייתה ברנר השורדת היחידה מהקבוצה. היא מסרה עדות על פעילות הקבוצה, שכן הייתה עם אווה כמעט עד תום המלחמה. היא סיפרה שאווה הייתה מלאת אנרגיה ואישה צעירה מלאת חיים. במחרטה במפעל היא אהבה לשיר את פזמוני "אופרה בגרוש": "היא הייתה מאוד יפה, מלאה בכיף ותמיד שרה".
חייה > מעצר וגירוש לריגה ב-1942

בספטמבר 1941 נעצרו אווה ממלוק וחברותיה לעבודת הכפייה, אינגה ברנר ואינגה לוינסון. הן השאילו ספרים שנאסרו על ידי הנאצים למנהל עבודה לא יהודי, שהוסגר לגסטפו על ידי מנהל עבודה אחר, על פי עדותה לימים של אינגה ברנר. איש קשר מקבוצת ההתנגדות שלהם התאבד זמן קצר לפני פגישה מתוכננת, וייתכן שהותיר אחריו חומר מפליל שמצא הגסטפו. שלוש הנשים נלקחו לכלא המשטרה באלכסנדרפלאץ ונידונו למוות, ללא שימוע ראוי, בגין "פגיעה במאמץ המלחמתי". עונשם הומתק למאסר עולם במחנה ריכוז. לדברי אינגה ברנר, הדבר הושג באמצעות שוחד והתערבות של קרוב משפחה לא-יהודי ממשפחתה של ברנר. כשאווה הייתה בכלא, אחותה הילדגרד ממלוק נפטרה ב-11 בדצמבר 1941, בגיל 29 משחפת.
ב-13 בינואר 1942 אווה ממלוק ושתי הנשים הנוספות שובצו לטרנספורט ה-8 וגורשו לגטו ריגה. ברנר הצליחה להישאר יחד עם אווה לפרקי זמן ארוכים. שתיהן הועסקו בעבודת כפייה ליד ריגה, במיוחד באתר הבנייה של שדה התעופה ספילבה (Spilve).
חייה > המשך ההתנגדות בריגה

לדברי ברנר, ממלוק המשיכה להיות פעילה בהתנגדות לנאצים בריגה. באתר הבנייה של שדה התעופה ספילבה, ברנר (אז אינגה גרסון) פגשה מהנדס גרמני שהסכים לשלוח דואר לדודה שלה בברלין, שהייתה נשואה לגוי. ללא ידיעתו שלחה הדודה ברלין לריגה מצלמה זעירה שנאפתה בתוך עוגה: "אווה, שהייתה איתי באתר הבנייה, עם כמה לטבים, יצרה שוב קשר עם קבוצת ההתנגדות... היא הייתה נערה מאוד אמיצה. אמרו לה שדודה שלי צריכה ליצור קשר עם מישהו שייתן לה עוגה והיא תשלח לי את העוגה. היא עשתה זאת בלי לדעת מה יש בעוגה. היא נתנה את זה למישהו, איני יודעת למי. היו תמונות שצולמו במצלמה זו, וחלקן הופיעו בספרים."
עד כה לא ניתן לזהות את התמונות החשאיות הללו מריגה.
חייה > גירוש האם והבת

אמהּ של אווה, מרתה ממלוק, גורשה מברלין לריגה ב-19 באוקטובר 1942, ונרצחה מיד עם הגעתה ב-22 באוקטובר 1942. יחד עם מרתה ממלוק בטרנספורט ה-21 של 19 באוקטובר 1942 גורשו 959 בני אדם וכמעט 60 ילדים בין הגילים 2 ל-16 מבית היתומים היהודי בפרנצלאואר ברג בשדרות שנהאוזר 162, כולל שלושת המטפלים שלהם. טנה ממלוק, בתה בת השלוש של אווה, נשארה בבית יתומים יהודי בברלין לאחר גירוש סבתה. כתובתה האחרונה לפני הגירוש הייתה (רחוב שנהאוזר הישן 4 (Alte Schönhauser Straße 4). לאחר סגירתו הכפויה של בית יתומים זה, גורשה טנה ב-29 בנובמבר 1942 למחנה ההשמדה אושוויץ שם נרצחה. הטרנספורט ה-23 של 29 בנובמבר 1942 כלל 998 אנשים, בהם 75 ילדים, רובם מבית היתומים היהודי אורבך, בגילים שבין 10 חודשים ל-16 שנים. לא ידוע מדוע גורשה טנה בנפרד מסבתה. בהצהרת הנכסים שמולאה עבורה, היא מכונה "יתומה".
חייה > מאסר ומוות בשטוטהוף 1944

בהוראת משטרת הביטחון הנאצית בריגה, נלקחה ממלוק למחנה הריכוז שטוטהוף ב-1 באוקטובר 1944, שם קיבלה מספר אסירה 94020. הסיבות להעברה אינן ידועות.
בעדותה משנת 1991 הניחה אינגה ברנר שאווה מתה בספילבה (Spilwe) בשנת 1943 מאלח דם עקב תת-תזונה, עבודה קשה ותנאי תברואה ירודים, אולם לפי תעודת המוות הרשמית של הנאצים, אווה ממלוק מתה ב-23 בדצמבר 1944, בשעה 8:35 בבוקר בבלוק 21 של מחנה הריכוז שטוטהוף, מ"חולשה פיזית כללית". חודש לאחר מכן, בינואר 1945, הצליחה ברנר להימלט ממחנה לוויין של שטוטהוף יחד עם שרלוט ארפאדי.
הנצחה

ב-10 באוקטובר 2011 הונחה אבן נגף לזכר ממלוק בברלין-קרויצברג ברחוב נוינבורג 1 (Neuenburger Straße 1, לשעבר Neuenburger Straße 3).
לקריאה נוספת

Inge Berner, "The Death Sentence", in: Gertrude Schneider (ed/), The Unfinished Road: Jewish Survivors of Latvia Look Back, Praeger publishers, 1991, ISBN 978-0-275-94093-5
Inge Berner, Interview 31206. Visual History Archive, USC Shoah Foundation, 1997
Pieter Siemsen, Der Lebensanfänger Erinnerungen eines anderen Deutschen – Stationen eines politischen Lebens: Weimarer Republik – Nazi-Deutschland – Argentinien – DDR – BRD, Berlin: Trafo Verlag, 2000
Kim Wünschmann, Before Auschwitz: Jewish Prisoners in the Prewar Concentration Camps, Harvard University Press, 2015 ISBN 978-0-674-42558-3
Jörg Osterloh and Kim Wünschmann, »... der schrankenlosesten Willkür ausgeliefert« Häftlinge der frühen Konzentrationslager 1933-1936/37, Campus, 2017, ISBN 978-3-593-50702-6 (אנ')
Achim Doerfer, Irgendjemand musste die Täter ja bestrafen: Die Rache der Juden, das Versagen der deutschen Justiz nach 1945 und das Märchen deutsch-jüdischer Versöhnung, Kiepenheuer & Witsch, 2021 ISBN 978-3-462-31813-5
הערות שוליים

↑  Eva Mamlok, in: Memorial Book: Victims of the Persecution of Jews under the National Socialist Tyranny in Germany 1933 - 1945, ed. by German Federal Archives (Bundesarchiv)
↑  “Der Lebensanfänger. Erinnerungen eines anderen Deutschen – Stationen eines politischen Lebens: Weimarer Republik – Nazi-Deutschland – Argentinien – DDR – BRD” Pieter Siemsen, trafo verlag 2000, 247 S., ISBN 3-89626-286-6
↑  Siemsen, Lebensanfänger, p. 28.
↑  Martha Mamlok on mappingthelives.org
↑  Hildegard Mamlok on mappingthelives.org
↑  Weinhandlung Martha Mamlok in: Database of Jewish Businesses 1930-1945 (Datenbank Jüdische Gewerbebetriebe in Berlin 1930–1945)
↑  Tana Mamlok on mappingthelives.org
↑  Berlin Wedding Registry office/ Standesamt Wedding von Berlin (today Mitte), No. 4669/1939.
↑  Zweite Verordnung zur Durchführung des Gesetzes über die Änderung von Familiennamen und Vornamen vom 17. August 1938
1 2  Berner, The Death Sentence, p. 88.
↑  F. Butzke Schrauben-Industrie und Fassondreherei GmbH, ליד מוריצפלאץ (Moritzplatz)
↑  DocID: 127187334 Transportliste Welle 8 - 8. Osttransport nach Riga, 13. Januar 1942 in: Arolsen Archives
↑  Inge Berner, Interview 31206. Visual History Archive, USC Shoah Foundation, 1997. Accessed 20 July 2023, Tape 3, 00:27:39
↑  DocID: 4562190 (EVA MAMLOK) Prisoner ID card in: Arolsen Archives
↑  DocID: 4562189 (EVA MAMLOK) Death certificate in: Arolsen Archives
↑  Berner, The Death Sentence, p. 96f.
↑  A stumbling block for Eva Mamlok on vimeo.com
אם המגבת ואם התיל

קופי רזוס, אם וגור, כגון אלו ששימשו בניסוי אם המגבת ואם התיל
אֵם המגבת ואֵם התיל (באנגלית: The Wire Mother Experiment) הוא כינוי לניסוי בפסיכולוגיה שנעשה בקופי רזוס ודווח על ידי הפסיכולוג החוקר הארי הארלו ואשתו מרגרט קואן הארלו בשנת 1965. הניסוי הפך לציון דרך בפילוסופיה של החינוך, בענפי פסיכולוגיה שונים כגון תורת האישיות ופסיכולוגיה התפתחותית ובתפיסת זכויות בעלי חיים באתיקה של המדע.