היסטוריה צבאית של ברית המועצות
קריסת ברית המועצות והצבא

התוהו ובוהו הכלכלי של סוף שנות השמונים וראשית שנות התשעים הוביל עד מהרה להתפוררותה של ברית ורשה ולהתפרקות ברית המועצות. לכאוס הפוליטי ולתהליך המהיר של הליברליזציה הכלכלית היו השפעה שלילית עצומה על מקורות המימון של הכוחות הצבאיים וכתוצאה מכך על עוצמתם. ב-1985 מנו הכוחות המזוינים של ברית המועצות כ-5.3 איש וב-1990 ירד מספר זה לכ-4 מיליון. עם פירוקה של ברית המועצות עמד מספרם של שרידי הכוחות הצבאיים שהשתייכו לפדרציה הרוסית על 2.7 מיליון איש. ירידה זו התרחשה ברובה בשלוש השנים שבין 1989 לבין 1991.
הגורם הראשון לתהליך זה היה צמצום חד-צדדי משמעותי שהחל עם הכרזה של גורבצ'וב בדצמבר 1988. צמצומים אלו המשיכו כתוצאה מקריסתה של ברית ורשה והקמתה של ברית הכוחות המזוינים הקונבנציונליים באירופה (Treaty on Conventional Armed Forces in Europe – CFE). הסיבה השנייה לצמצום הכוחות הייתה ההתנגדות הנרחבת של התפישה שבהמשך התפתחה למדיניות הגלאסנוסט ושחשפה לציבור את האמת על תנאי השירות בצבא האדום ואת ההשפלה שחוו המגויסים אליו.
עם התקדמותה של ברית המועצות לקראת ההתפרקות ב-1991, לקח הצבא הסובייטי הענק חלק רפה וחסר השפעה באופן מפתיע בתמיכה בתהליך מותה של המערכת הסובייטית. הצבא היה מעורב בניסיונות לדיכוי עימותים ומצב של אי-שקט בקווקז ובמרכז אסיה, אך לעיתים קרובות הוא התגלה כגוף שלא היה מסוגל להשיב את השקט על כנו. ב-8 באפריל 1989 הרג הצבא יחד עם יחידות של כוחות משרד הפנים 20 מפגינים בטביליסי. המשבר הרציני הבא התרחש באזרבייג'ן, כאשר ב-19 – 20 בינואר 1990 נכנס הצבא האדום בכוח לבאקו וכתוצאה מכך נהרגו 137 איש. ב-13 בינואר 1991 התפרצו כוחות סובייטים לבניין תחנת הרדיו והטלוויזיה הממלכתית בוילנה שהיה תחת שליטת האופוזיציה, הרגו 14 איש ופצעו 700. פעולה זו נתפשה על ידי רבים כפעולה קשוחה שהישגיה היו מוגבלים.
ברגעים המכריעים של הפוטש של אוגוסט, שניתן לטעון שהוא היה הניסיון האחרון של הקיצונים הסובייטים למנוע את התפרקות המדינה, נכנסו כמה יחידות צבא למוסקבה כדי לפעול כנגד בוריס ילצין, אך בסופו של דבר הם סירבו לתקוף את המפגינים שצבאו על בניין הפרלמנט הרוסי. למעשה, פיקוד הצבא החליט לחבור לגורבצ'וב ולילצין וכך לבסוף בא הקץ לסדר הישן.
עם התפרקותה הרשמית של ברית המועצות ב-31 בדצמבר 1991, נכנסו הכוחות המזוינים שלה למצב של אי ודאות. בשנה וחצי הבאות כשלו ניסיונות שונים לשמור על אחדותם והפיכתם לכוחות המזוינים של חבר המדינות. בהדרגה נשבעו יחידות, שהיו מוצבות באוקראינה ובמדינות אחרות, אמונים לממשלות הלאומיות החדשות שלהן, בעוד שסדרה של בריתות בין כמה מדינות חדשות חילקו בניהן נכסים צבאיים. באמצע מרץ 1992 מינה ילצין את עצמו כשר ההגנה החדש של רוסיה, צעד מכריע בדרך להקמתם של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, שכללו את הגרעין של מה שנותר מהכוחות המזוינים של ברית המועצות. השרידים האחרונים של המבנה הפיקודי של הכוחות הסובייטיים הישנים פורקו לבסוף ביוני 1993.
בשנים הבאות נסוגו הכוחות הצבאיים הרוסים ממרכז אירופה וממזרחה וכן משטחי הרפובליקות העצמאיות החדשות שהוקמו על שטחה של ברית המועצות לשעבר. בעוד שברוב המקומות הנסיגות התנהלו ללא כל בעיות מיוחדות, נשאר הצבא הרוסי בכמה אזוריים שנויים במחלוקת כמו בסיס הצי בסבסטופול וכן באבחזיה ובטרנסניסטריה.
אובדן מאגר המגויסים והבסיס התעשייתי ברפובליקות החדשות, לצד קריסתה של הכלכלה הרוסית, גרמו לקריסה הרסנית ביכולותיהם של הכוחות המזוינים הרוסים בעידן הפוסט-סובייטי בעשור שלאחר 1992.
רוב מאגרי הנשק הגרעיני של ברית המועצות עבר לרשותה של רוסיה. כלי נשק נוספים הגיעו לידיהן של אוקראינה, בלארוס וקזחסטן. עד 1996 הועברו כל המאגרים הללו לרשותה של רוסיה. אוזבקיסטן היא רפובליקה סובייטית לשעבר נוספת שבה הוצבו בעבר כלי נשק גרעיניים, אך כיום מדינה זו חתומה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.