stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב טנרו
רקע

ב-7 באוגוסט 1942 נחתו כוחות בעלות הברית בגוודלקנל, באי טולאגי ובאיי פלורידה שבאיי שלמה. מטרת הנחיתות הייתה כיבוש האיים ומניעת השימוש בהם בידי היפנים לשיבוש קווי השיט והתקשורת בין ארצות הברית ואוסטרליה, וכן כיבוש אי שיהווה נקודת פתיחה לכיבוש איי שלמה, שנועדה להגן על אגפן של בעלות הברית שהתקדמו צפונה בגינאה החדשה. הנחיתה פתחה מערכה שנמשכה שישה חודשים.
היפנים לא היו מוכנים להגעת בעלות הברית, ולכן צלחו הנחיתות בטולאגי ובסביבותיו, והנחתים האמריקנים כבשו את שדה התעופה שהקימו היפנים בגוודלקנל עד שעות הערב, 8 באוגוסט. במהלך אותו היום תקפו מטוסי קרב ומפציצים יפניים מרבאול את כוחות בעלות הברית בגוודלקנל, ובמהלך הלילה תקף כוח סיירות יפניות, בפיקודו של תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה, את אוניות בעלות הברית שסיירו באזור. כוחו של מיקווה טיבע סיירת אוסטרלית אחת ושלוש סיירות אמריקניות, והסב נזק לשתי משחתות נוספות, מבלי לאבד אף אונייה, במה שנודע כקרב האי סאבו. בשל חששו מהתקפות יפניות נוספות, הסיג אדמירל ריצ'מונד טרנר, מפקד צי הנחיתה, את ציו ממימי גוודלקנל בצהרי 9 באוגוסט, מבלי שאוניות התובלה הספיקו לפרוק את כל האספקה והאנשים שעליהן.
עם עזיבת הצי, החלו 11,000 הנחתים בגוודלקנל לעסוק בסיום בניית שדה התעופה ובהקמת קו הגנה מסביב למתחם שנקרא לונגה, שכלל בתוכו את שדה התעופה. בתוך ארבעה ימים הספיקו הנחתים לסיים את שדה התעופה, ושינו את שמו לשדה הנדרסון, על שם טייס הקרב מייג'ור לופטון הנדרסון, שנהרג בקרב מידוויי. בנוסף, הם העבירו את כל הציוד והאספקה מחופי הנחיתה, וכן אספקה יפנית שמצאו בסביבה, וחילקו אותם בין מצבורים שונים ברחבי מתחם לונגה. עם זאת, מצב האספקה היה ירוד והספיק לשישה שבועות בלבד, ולפיכך הורה ונדגריפט על הקצבת שתי ארוחות בלבד ליום.
כדי לכבוש מחדש את גוודלקנל, שלח הפיקוד העליון של האימפריה היפנית את הארמייה ה-17 של הצבא היפני הקיסרי שחנתה ברבאול, והייתה תחת פיקודו של לוטננט גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה. באותה עת נלחמו רוב יחידות הארמייה ה-17 בגינאה החדשה, ולכן הוחלט לשלוח רק חלק מהארמייה לאיי שלמה: את חטיבת הרגלים ה-35, בפיקודו של מייג'ור גנרל קיוטאקה קווגוצ'י, שחנתה בפלאו, את רגימנט הרגלים הרביעי, שחנה בפיליפינים, ואת רגימנט הרגלים ה-28, בפיקודו של קולונל קיונאו איצ'יקי, שהיה בדרכו מיפן לגואם. יחידות אלה החלו עושות דרכן לגוודלקנל, והרגימנט של איצ'יקי הגיע ראשון.
סיור אווירי יפני מעל גוודלקנל ב-12 באוגוסט חשף את העובדה שהצי של טרנר עזב את אזור גוודלקנל, אך מכיוון שהטייס היפני לא הבחין בחיילים רבים על החוף הניח שגם חיילי בעלות הברית נסוגו. היאקוטאקה הורה להנחית במהירות בגוודלקנל יחידה בת 900 חיילים מרגימנט איצ'יקי, שמטרתה הייתה לתקוף במהירות את קווי האמריקנים ואת שדה התעופה. שאר הרגימנט עתיד היה להצטרף ליחידה זו כשבוע לאחר מכן. לאיצ'יקי נמסר שמספר חיילי בעלות הברית באי אינו ידוע, אך ההערכה הייתה שמדובר בכ-2,000 בלבד.
בשעה 23:00 ב-18 באוגוסט החלו 916 חיילי האלמנט הראשון של רגימנט איצ'יקי לרדת מהמשחתות שנשאו אותם לחוף בטאיבו, נקודה הנמצאת 32 ק"מ מזרחית ללונגה. מכיוון שרצה לנצל את אלמנט ההפתעה, החל מיד איצ'יקי לצעוד לכיוון לונגה עם 800 מאנשיו, ולבסוף עצר במרחק 14 קילומטרים מלונגה. בעת נחיתת הכוחות היפנים, דיווחו עמדות שונות לאורך החוף בלונגה שהם שומעים גלי חוף המעידים שספינות מהירות חולפות בסמוך לחוף, אולם לא התקבל כל דיווח מאומת על הימצאות ספינות יפניות באזור.
הקרב > לפני הקרב

בפיקוד הנחתים בגוודלקנל החלו להיאסף דיווחים ממקורות שונים אודות אוניות יפניות באזור ועל תנועת כוחות יפנים באי. לפיכך בבוקר 19 באוגוסט יצא סיור שמנה 60 נחתים אמריקנים וארבעה מדריכים מקומיים לכיוון מזרח כדי לאתר את הכוח היפני.
באותה עת שלח איצ'יקי יחידה בת 38 חיילים לכיוון קווי הנחתים על מנת לאסוף מודיעין וכדי להקים מוצב תקשורת קדמי. בסביבות השעה 13:00, בסמוך לכפר קולי, נפל הסיור היפני למארב שטמנו לו הנחתים האמריקנים, ו-32 חיילים יפנים וחמישה נחתים אמריקנים נהרגו בחילופי האש, שנמשכו כמעט שעה. השורדים היפנים הצליחו להימלט חזרה לטאיבו ודיווחו לאיצ'יקי על שהתרחש. איצ'יקי שלח מיד צוות מיוחד לאתר המארב כדי לקבור את הגופות, והתקדם עם שאר הכוח שלו לכיוון מתחם לונגה.
בחיפוש שערכו הנחתים על גופות החיילים היפנים הם מצאו מסמכים המעידים על נוכחות יחידה צבאית משמעותית בגוודלקנל. מלבד ציוד שדה המשמש יחידות מסדר גודל זה, נמצאו מפות המפרטות בדיוק רב את מערך ההגנה של האמריקנים סביב שדה התעופה, צילומי אוויר של בסיס הנחתים באי, ומברק המודיע על הגעת האלמנט הראשון לאי. אולם לא נמצאו נתונים לגבי גודלו של הכוח היפני או לגבי תוכנית המתקפה שלו.
ונדגריפט צפה שההתקפה היפנית תבוא מכיוון מזרח, ופרס את נחתיו לאורך הגבול המזרחי של מתחם לונגה. למעשה, היה זה נהר אילו, או כפי שכינו אותו הנחתים – נחל אליגטור – שהיווה את גבולו המזרחי של המתחם, ולא נהר טנרו, השוכן מספר קילומטרים מזרחית לנחל אליגטור, כפי שטעו הנחתים לחשוב. נחל אליגטור, שהיה שפך נהר אילו, לא היה נחל אלא לגונה שהופרדה מהאוקיינוס על ידי שרטון ברוחב 7–15 מטרים ובאורך 30 מטרים, והייתה מתמלאת בזמן הגאות.
ב-20 באוגוסט פרס קולונל קליפטון קייטס, מפקד רגימנט הנחתים הראשון, את שני גדודיו לאורך הגדה המערבית של נחל אליגטור. כדי להגן על השרטון, הציב קייטס מאה נחתים ושני תותחים נגד טנקים 37 מ"מ חמושים בקלעי קופסה בסמוך לו. הארטילריה, שכללה תותחי 75 מ"מ ו-105 מ"מ טיווחה את הגדה המזרחית של הנחל מבעוד מועד, והנחתים עסקו בחפירת שוחות, פריסת שקי חול וחוטי תיל.
הקרב > ההתקפה היפנית

מעט לאחר חצות ב-21 באוגוסט, הגיע הסיור הקדמי של האלמנט הראשון של איצ'יקי לגדה המזרחית של האילו, והופתעו מנוכחות הנחתים מרחק רב כל כך משדה התעופה. יחידות האזנה של חיל הנחתים החלו לשמוע קולות אנושיים בוקעים מהג'ונגל, ונסוגו חזרה אל הקווים. בשעה 02:40 החלה המתקפה היפנית בירי ארטילרי ואש מרגמות ומקלעים. בשעה 03:10 חצה טור של כ-200 חיילים יפנים את השרטון בריצה לעבר קווי הנחתים.
ירי מקלעים ותותחי ה-37 מ"מ חיסלו כמעט את כל התוקפים בעוד רצים על השרטון. מספר חיילים יפנים הצליחו לחצות אותו ולהגיע לקווים, שהם נלחמו קרבות פנים אל פנים מול הנחתים, ואף הצליחו לתפוס מספר שוחות. הנחתים עקרו את היפנים מעמדותיהם בהתקפת-נגד מוצלחת, וישרו את קו ההגנה תוך שהם מחסלים כמעט את כל התוקפים. עם הזריחה, בשעה 04:45, נסוגו שאריות האלמנט הראשון כדי להתארגן מחדש, ורבע שעה לאחר מכן תקפו פעם נוספת את הקווים האמריקנים, בחיפוי אש מרגמות ומקלעים. החיילים היפנים נמנעו מחציית השרטון, ותחת זו חצו את שפך נחל אליגטור בתוך האוקיינוס, מתוך כוונה לתקוף את הגדה המערבית מכיוון הים. הנחתים פתחו באש תותחי 37 מ"מ, מרגמות, רימונים ומקלעים, ובסיוע ארטילרי מדויק הדפו את ההתקפה, תוך שהם מחסלים את החיילים היפנים כמעט עד האחרון שבהם.
עד שעות הבוקר נסוגו כל השורדים היפנים לגדה המזרחית של נהר אילו, ופיקוד הנחתים החליט לצאת למתקפת-נגד. הגדוד הראשון של רגימנט הנחתים הראשון, תחת פיקודו של לוטננט קולונל לנארד קרסוול, חצה את נהר אילו בנקודה דרומית לזירת הקרב, איגף את שרידי האלמנט הראשון מכיוון מזרח ודרום, והחל לדחוק את השורדים לחורשת עצי קוקוס הסמוכה לגדה המזרחית של האילו. מטוסים משדה הנדרסון, שנחתו באי ביום האתמול, טסו לאורך החוף וחיסלו חיילים יפנים שניסו להימלט מהחורשה, ובשעה 15:00 נכנסו אליה ארבעה טנקים קלים וטיהרו אותה.
בשעה 17:00 תמה ההתנגדות היפנית והקרב נגמר. איצ'יקי נהרג בקרב, 15 חיילים יפנים נפלו בשבי, ו-30 חיילים אחרים הצליחו לשוב לטאיבו.
תוצאות הקרב

עבור בעלות הברית הייתה לניצחון בקרב טנרו משמעות פסיכולוגית רבה, שכן היה זה קרב הקרקע הראשון בו הצליחו להדוף מתקפה של הצבא היפני הקיסרי באוקיינוס השקט ובאסיה. בקרב זה התגלתה לבעלות הברית תופעה נוספת, שאפיינה את המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט כולה – סירובם של החיילים היפנים להיכנע, ומאמציהם להרוג את חיילי בעלות הברית אפילו כששכבו פצועים קשה וגוססים בשדה הקרב.
לקרב הייתה גם השפעה פסיכולוגית על הצבא היפני הקיסרי, שכן היה זה הקרב הראשון בו התערערה אמונתם בעליונותם הפיזית והרוחנית על פני אויביהם. ב-22 באוגוסט דיווחו השורדים מהאלמנט הראשון למפקדה ברבאול שכוחו של איצ'יקי חוסל, ולפיכך החליט הפיקוד להטיל אל הקרב יותר יחידות משתכנן. ואכן, בקרב רכס אדסון, שנערך שלושה שבועות לאחר מכן, תקפו היפנים בכוחות גדולים בהרבה מאשר בקרב טנרו.
תיאור הקרב בקולנוע

בשנת 1945 יצא הסרט "גאוות הנחתים" (Pride of the Marines), שהיה סרט ביוגרפי אודות חייו של טוראי אלברט שמיד. במהלך קרב טנרו איישו שמיד, טוראי מדרגה ראשונה ג'ון ריברס וקורפורל לי דיימונד עמדת מקלע שחיסלה 200 חיילים יפנים. ריברס נהרג במהלך הקרב, שמיד נפצע קשה מרימון יד וכמעט התעוור, ודיימונד כמעט איבד את ידו. לכל השלושה הוענק עיטור צלב הצי.
קרב טנרו היה נושאו של הפרק הראשון בסדרה הפסיפיק.
לקריאה נוספת

ג'ון טולנד, השמש העולה: שקיעתה ונפילתה של הקיסרות היפנית, 1936-1945, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 1970.
Frank, Richard B. Guadalcanal: The Definitive Account of the Landmark Battle. Penguin Books, 1992. ISBN 9780140165616.
Griffith, Samuel B. The Battle for Guadalcanal. Bantam Books, 1980. ISBN 9780252068911.
Jersey, Stanley C. Hell's Islands: The Untold Story of Guadalcanal. Texas A&M University Press, 2008. ISBN 9781585446162.
Leckie, Robert. Helmet for my Pillow. Ebury Press, 2011. ISBN 9780091937546.
Morison, Samuel Eliot. The Struggle for Guadalcanal, August 1942 – February 1943. Vol. 5 of "History of United States Naval Operations in World War II", Little, Brown and Company, 1958. ISBN 0-316-58305-7.
Murray, Williamson and Allan Reed Millett. A War To Be Won. Harvard University Press, 2001. ISBN 9780674006805.
Prados, John. Islands of Destiny: The Solomons Campaign and the Eclipse of the Rising Sun. Penguin, 2012. ISBN 9781101601952
הערות שוליים

↑  Jersey, עמ' 204
↑  Jersey, עמ' 209. בכל אחד מהגדודים היו כ-900 נחתים, בתוספת יחידות מסייעות
1 2  Jersey, עמ' 213
↑  Shaw, עמ' 13
↑  Griffith, עמ' 98–99
↑  אחד מהשורדים היפנים נפטר זמן קצר לאחר הגיעו לטאיבו.
↑  Jersey, עמ' 205–206
↑  Griffith, עמ' 100–101
↑  Jersey, עמ' 208
↑  Jersey, עמ' 213
↑  Jersey, עמ' 214
| קרב גוודלקנל |
| --- | --- | --- |
| קרבות קרקעיים | טולאגי • גוודלקנל • טנרו • רכס אדסון • הקרבות במטניקאו • שדה הנדרסון • מתקפת המטניקאו • קולי פוינט • הסיור של קרלסון • הר אוסטן  |  |
| קרבות ימיים | סאבו • איי שלמה המזרחיים • כף אספרנס • איי סנטה קרוז • הימי על גוודלקנל • טספרונגה • קה • רנל |  |
קולונל קיונאו איצ'יקי, מפקד רגימנט הרגלים ה-28
מפת הקרב
גופות חיילים יפנים בשפך נהר אילו
מחשב ההנחיה של החללית אפולו

| --- | --- |
  מחשב ההנחיה של החללית אפולו (משמאל) וה־DSKY
 פיתוח:  MIT אינסטרומנטיישן לברטורי (מעבדת צ'ארלס סטארק דרייפר)
 יצרן:  ריית'יאון
 הוצג לראשונה:  אוגוסט 1966
 יציאה משימוש:  יולי 1975
 סוג:  מחשב אוויוניקה
 מעבד:  שבבי סיליקון משולבים (מבוססי RTL)
 תדר שעון:  2.048 מגה־הרץ
 זיכרון:  RAM:‏ 2,048 מילים של זיכרון ליבה מגנטית ROM:‏ 36,864 מילים של זיכרון ליבה שזור
 כניסות ויציאות:  DSKY,‏ IMU, בקר יד, מכ"ם נחיתה, מכ"ם מפגש, מקלט טלמטריה, פיקוד המנוע, מערכת בקרת הגישה
 הספק:  55 וואט
 שפת תכנות:  שפת האסמבלי של ה־AGC
 מסה:  32 ק"ג
 ממדים:  61 ס"מ × 32 ס"מ × 17 ס"מ
מחשב ההנחיה של החללית אפולו (באנגלית: Apollo Guidance Computer, בראשי תיבות:AGC) הוא מחשב דיגיטלי שיוצר עבור תוכנית אפולו והותקן בכל תא פיקוד (CM) ובכל רכב נחיתה ירחי (LM). ה-AGC סיפק מחשוב וממשקים אלקטרוניים עבור הנחיה, ניווט ובקרה של חלליות אלו.
אורך המילה של ה-AGC הוא 16 סיביות – 15 סיביות נתונים וסיבית זוגיות אחת. רוב התוכנה ב-AGC מאוחסנת בזיכרון מיוחד לקריאה בלבד המכונה זיכרון ליבה שזור (Core rope memory), שנוצר על ידי אריגה של חוטים דרך ליבות מגנטיות וסביבן. ל־AGC יש גם כמות קטנה של זיכרון ליבה מגנטית לקריאה וכתיבה.
אסטרונאוטים תקשרו עם ה-AGC באמצעות צג ומקלדת בשם DSKY. את ה-AGC ואת ממשק המשתמש שלו, ה־DSKY, פיתחה MIT אינסטרומנטיישן לברטורי (אנ') בתחילת שנות ה-60 עבור תוכנית אפולו. הם הוטסו לראשונה בשנת 1966. ה-AGC היה המחשב הראשון המבוסס על מעגלים משולבים מסיליקון. ביצועי המחשב היו דומים לביצועי הדור הראשון של המחשבים הביתיים מסוף שנות ה-70, כמו אפל II,‏ TRS-80 וקומודור PET.
פעולה

את משימות תוכנית ג'מיני, הטיסו אסטרונאוטים ידנית באמצעות מוטות בקרה; לעומת זאת, את רוב תוכנית אפולו, למעט זמן קצר במהלך הנחיתות על הירח, הטיסו מחשבים. בכל טיסה אל הירח היו שני AGC, אחד בתא הפיקוד ואחד ברכב הנחיתה הירחי, למעט משימת אפולו 8 שלא כללה נחיתה על הירח. ה-AGC היה מרכז מערכת ההנחיה, הניווט והבקרה (GNC) של תא הפיקוד. ברכב הנחיתה הירחי, הפעיל ה-AGC את ה־PGNCS (מערכת הנחיה, ניווט ובקרה ראשית, קרי: "פינגס").
בכל משימה אל הירח היו שני מחשבים נוספים, מלבד ה־AGC:
המחשב הדיגיטלי של רכב השיגור (LVDC) שהותקן על טבעת המכשור של המשגר סטורן 5.
מערכת הנחיית ביטול הנחיתה (AGS, מבוטא "אגְס") של רכב הנחיתה הירחי, לשימוש במקרה של כשל ב־PGNCS של רכב הנחיתה הירחי. ה-AGS יכול לשמש להמראה מהירח ולמפגש עם תא הפיקוד, אך לא לנחיתה.
תכנון

ה-AGC תוכנן במעבדת צ'ארלס סטארק דרייפר על ידי צ'ארלס סטארק דרייפר. את תכנון החומרה הוביל אלדון סי הול (Eldon C. Hall).
את ארכיטקטורת המחשב תכננו בהתחלה ג'יי האלקום לנינג (J. Halcombe Laning), אלברט הופקינס (Albert Hopkins), ריצ'רד באטין (Richard Battin), רמון אלונסו (Ramon Alonso), ויו בלייר-סמית' (Hugh Blair-Smith). את חומרת הטיסה ייצרו ריית'יאון. הרב תלר היה גם הוא בצוות האדריכלים.
בעקבות השימוש בשבבי מעגלים משולבים בפלטפורמת הניטור הבין-פלנטרית (חלק מתוכנית אקספלורר) בשנת 1963, אומצה טכנולוגיית זו מאוחר יותר עבור ה-AGC. מחשב הטיסה של החללית אפולו היה המחשב הראשון שהשתמש בשבבי מעגלים משולבים העשויים סיליקון.
בגרסת בלוק I היו 4,100 מעגלים משולבים, שכל אחד מהם הכיל שער NOR יחיד בעל שלוש כניסות. בגרסה המאוחרת יותר, בלוק II (שבה השתמשו בטיסות המאוישות), היו כ-2,800 מעגלים משולבים, בעיקר שערי NOR כפולים עם שלוש כניסות בכל אחד ומספר קטן יותר של מַרחֵבים (expanders) ומגברי חישה.  המעגלים המשולבים, מבית פיירצ'יילד סמיקונדקטור (Fairchild Semiconductor), יושמו בלוגיקת נגד-טרנזיסטור (RTL) במארז שטוח (אנ'). הם חוברו באמצעות עיטוף חוטים. לאחר מכן, קובע החיווט באמצעות פלסטיק אפוקסי יצוק. השימוש בסוג יחיד של מעגלים משולבים (שער NOR כפול בעל 3 כניסות) בכל ה-AGC, מנע בעיות בתכנון שנוצרו במחשבים מוקדמים אחרים, כמו מחשב ההנחיה של הטיל הבליסטי מיניטמן II (D-37C), ששילב לוגיקת דיודה-טרנזיסטור (DTL) ושערי לוגיקת דיודות (Diode logic).[דרוש מקור] בניית כל המחשב מסוג מעגל משולב יחיד התאפשר משום ששערי NOR הם שערים לוגיים אוניברסליים שמהם ניתן ליצור כל שער אחר (מערכת פעולות שלמה), אם כי במחיר של שימוש בשערים נוספים.
למחשב היה זיכרון ליבה מגנטי מחיק בגודל של 2,048 מילים וזיכרון ליבה שזור (Core rope memory) לקריאה בלבד בגודל של 36,864 מילים. לשניהם היו זמני מחזור של 11.72 מיקרו שניות. אורך כל מילה בזיכרון היה 16 סיביות: 15 סיביות נתונים וסיבית זוגיות אחת. חלוקת הסיביות במילים בתוך המעבד הייתה 14 סיביות נתונים, סיבית גלישה אחת וסיבית סימן אחת (בייצוג המשלים ל-1).
תכנון > ממשק ה-DSKY

ל-AGC היה ממשק משתמש בשם DSKY (ראשי תיבות של display and keyboard – צג ומקלדת, מבוטא "דיסקי"). הוא נבנה ממערך נורות לחיווי, צגים ספרתיים ומקלדת הדומה ללוח מקשים של מחשבון. הפקודות הוזנו כמספרים דו ספרתיים. מספרים אלו כונו "פועל" ו"שם עצם". ה"פועל" תיאר את סוג הפעולה שיש לבצע ו"שם עצם" ציין אלו נתונים יושפעו מהפעולה שצוינה בפקודת ה"פועל".
כל ספרה הוצגה בצבע ירוק (530 ננומטר) בתצוגת שבעה מקטעים (Seven-segment display) של אלקטרולומינסנציה במתח גבוה; אלה הופעלו על ידי ממסרים אלקטרומכניים שהגבילו את קצב עדכון הספרות. ניתן היה להציג ב-DSKY שלושה מספרים באורך של חמש ספרות, בבסיס אוקטלי או עשרוני, והם הציגו בדרך כלל וקטורים כגון כיוון החללית או שינוי המהירות הנדרש (ΔV). אף על פי שהנתונים אוחסנו בזיכרון המחשב ביחידות מטריות, הם הוצגו ביחידות המקובלות בארצות הברית. ממשק זה, הדומה בסגנונו למחשבון, היה הראשון מסוגו.
בתא הפיקוד היו שני ממשקי DSKY המחוברים ל-AGC; אחד בלוח הבקרה הראשי והשני באגף הציוד התחתון, ליד הסקסטנט ששימש לכיול מערכת ההנחיה האינרציאלית. ברכב הנחיתה הירחי היה DSKY יחיד. מחוון גישת מנחה טיסה (FDAI), בו שלט ה-AGC, מוקם מעל ה-DSKY בלוח הבקרה של המפקד וברכב הנחיתה הירחי.
תכנון > תזמון

התייחסות התזמון של AGC הגיעה משעון קריסטל בתדר של 2.048 מגה-הרץ. תדר השעון חולק בשניים כדי לייצר אות שעון ארבע פאזי בתדר של 1.024 מגה-הרץ שבו השתמש ה-AGC לביצוע פעולות פנימיות. גם תדר שעון זה חולק בשניים כדי לייצר אות של 512 קילו-הרץ הנקרא תדר אב; אות זה שימש לסנכרון מערכות חיצוניות של החללית אפולו.
תדר האב חולק עוד יותר באמצעות סקלר (scaler), תחילה בחמישה באמצעות מונה טבעתי (Ring counter) להפקת אות של 102.4 קילו-הרץ. אות זה חולק בשניים עוד 17 פעמים. כל התדרים שנגזרו מהאות של 102.4 קילו-הרץ נקראו בשמות F1 ‏(51.2 קילו-הרץ) עד F17 (0.78125 הרץ). שלב F10 ‏(100 הרץ) הוזן בחזרה ל-AGC כדי להגדיל את שעון הזמן האמת ומונים אוטומטיים אחרים באמצעות PINC (ראו בהמשך). שלב ה-F17 שימש להפעלת ה-AGC לסירוגין כאשר הוא פעל במצב המתנה.
תכנון > אוגרים ראשיים

ל-AGC היו ארבעה אוגרים ראשיים, כל אחד מהם בגודל של 16 סיביות, ששימשו לחישובים כלליים:
A – צובר ראשי לחישובים כלליים
Z – מונה התוכנית – כתובת הפקודה הבאה שתתבצע
Q – שומר את כתובת החזרה לאחר פקודות TC
L – המילה מהסדר הנמוך של המכפלה לאחר פקודת כפל (MP)
בנוסף, היו ארבע כתובות בזיכרון הליבה, כתובות 20–23, שכונו מיקומי עריכה משום שכל מידע שהיה מאוחסן בהן היה מוזז או מסובב במיקום סיביות אחד, למעט כתובת 23 שהמידע שנכתב אליה הוזז ימינה בשבע מיקומי סיביות. דבר זה היה משותף לבלוק I ולבלוק II.
תכנון > אוגרים נוספים

מבד האוגרים הראשיים, היו ל-AGC אוגרים נוספים:
S – אוגר כתובת זיכרון באורך של 12 סיביות
Bank/Fbank – אוגר 5 סיביות המשמש לבחירת בנק ROM של 1 קילו-מילים בעת פנייה לכתובת בזיכרון הקבוע
Ebank – אוגר 3 סיביות המשמש לבחירת בנק RAM של 256 מילים בעת פנייה לכתובת בזיכרון המחיק
Sbank ("סופר-בנק") – הרחבה של סיבית יחידה ל-Fbank. סיבית זו נדרשת משום שלא ניתן לגשת ל-4 קילו-מילים האחרונות מתוך ה-36 קילו-מילים של ה-ROM באמצעות Fbank בלבד.
SQ – אוגר פקודה של 4 סיביות. מכיל את הפקודה הנוכחית שמתבצעת
G – אוגר חוצץ הזיכרון, באורך של 16 סיביות, המשמש לאחסון מילות נתונים המגיעות אל הזיכרון וממנו
X – אחת משתי הכניסות של המחבר הלוגי (המחבר מבצע את כל הפעולות האריתמטיות בשיטת המשלים ל-1) או 1 שמתווסף למונה התוכנה (אוגר Z)
Y – הקלט השני של המחבר הלוגי
U – לא ממש אוגר, אלא הפלט של המחבר הלוגי (סכום תוכן אוגרים X ו-Y בשיטת המשלים ל-1)
B – אוגר חוצץ לשימוש כללי. משמש גם לקדם-הבאה (pre-fetch) של הפקודה הבאה. בתחילת הפקודה החדשה, הסיביות העליונות של אוגר B (המכילות את קוד הפעולה הבא) מועתקות לאוגר SQ, והסיביות התחתונות (הכתובת) מועתקות לאוגר S.
C – לא אוגר בפני עצמו, אלא המשלים של אוגר B
תכנון > סט פקודות

סט הפקודות כלל 3 סיביות עבור קוד הפעולה ו-12 סיביות עבור הכתובת. לפי מבנה זה, יש לכל היותר 8 פקודות, שכל אחת מהן יכולה לפעול על כל מקום בזיכרון (בהנחה שהזיכרון מורכב מ-4,096 מילים). עם זאת, מכיוון שמספר הפקודות הנדרשות עלה, הוצג קידוד מורכב יותר לפקודות, והוצגו כמה סוגי קידוד חדשים:
פקודות הפועלות רק על זיכרון מחיק (כמו כתיבה לזיכרון או החלפה) יכולות להשתמש במרחב כתובות של 10 סיביות בלבד, לפיכך ניתן לקודד פקודות כאלו ב-5 סיביות. שתי הסיביות הנוספות כונו "קוד רבעון" או "QC".
לבלוק II היו 34 פקודות: TC,‏ CCS,‏ TCF,‏ DAS,‏ LXCH,‏ INCR,‏ ADS,‏ CA,‏ CS,‏ INDEX,‏ DXCH,‏ TS,‏ XCH,‏ AD ו-MASK (פקודות בסיסיות), ו-READ,‏ WRITE,‏ RAND,‏ WAND,‏ ROR,‏ WOR,‏ RXOR,‏ EDRUPT,‏ DV,‏ BZF,‏ MSU,‏ QXCH,‏ AUG,‏ DIM,‏ DCA,‏ DCS,‏ SU,‏ BZMF ו-MP (פקודות מורחבות). חמש עשרה הפקודות הבסיסיות הופעלו ישירות על ידי קוד הפעולה. תשע עשרה הפקודות המורחבות הופעלו על ידי ביצוע פקודת EXTEND (שקודדה כפקודת TC מיוחדת –  TC 6) לפני הפקודה.
הפקודות של בלוק II כללו את הפקודות הבאות:
תכנון > סט פקודות > פקודות מורחבות

הפקודות בוצעו בקבוצות של 12 שלבים, הנקראים פעימות תזמון (TP1 עד TP12). כל קבוצה של 12 פעימות תזמון נקראה רצף משנה (subsequence) של הפקודה. פקודות פשוטות, כגון TC, מבוצעות ברצף בודד של 12 פעימות. פקודות מורכבות יותר דורשות מספר רצפי משנה. פקודת כפל (MP), לדוגמה, אורכת 3 רצפי משנה: רצף משנה ראשוני שנקרא MP0, ואחריו רצף משנה MP1, ולאחר מכן רצף משנה MP3 שסיים את הפקודה. בבלוק I פקודה זו ארכה 8 רצפי משנה.
כל פעימת תזמון ברצף המשנה יכולה להפעיל עד 5 פעימות בקרה. פעימות הבקרה הן האותות שיוצרות את הפקודה בפועל, כגון קריאת תוכן אוגר לתוך אפיק הנתונים או כתיבת נתונים מהאפיק לתוך אוגר.
תכנון > זיכרון

זיכרון בלוק I היה מאורגן בבנקים של קילו-מילים. הבנק הנמוך ביותר (בנק 0) היה זיכרון מחיק (RAM). כל הבנקים הבאים היו בנקי זיכרון קבוע (ROM). לכל פקודה של ה-AGC היה שדה כתובת באורך של 12 סיביות. הסיביות התחתונות (1–10) התייחסו לזיכרון שבתוך כל בנק. סיביות 11 ו-12 קבעו איזה בנק יבחר: 00 עבור בנק הזיכרון המחיק; 01 עבור הבנק הנמוך ביותר (בנק 1) של הזיכרון הקבוע; 10 עבור הבנק הבא (בנק 2); ו-11 עבור אוגר הבנקים, שניתן להשתמש בו כדי לבחור כל בנק מעל בנק 2. בנקים 1 ו-2 נקראו זיכרון קבוע-קבוע, מכיוון שהם היו זמינים תמיד, ללא קשר לתוכן אוגר הבנקים. בנקים 3 ומעלה נקראו זיכרון קבוע הניתן להחלפה מכיוון שהבנק הנבחר נקבע על ידי תוכן אוגר הבנקים.
בבלוק II הורחב מרחב הכתובות על ידי בחירת בנק באמצעות אוגרים: Fbank (לזיכרון הקבוע) ו-Ebank (לזיכרון המחיק). הזיכרון היחיד מכל סוג שניתן היה לגישה בכל זמן נתון היה הבנק הנוכחי (על פי תוכן האוגרים), בתוספת זיכרון קבוע וזיכרון מחיק שהיה ניתן לגשת אליהם תמיד, בלי קשר לתוכן האוגרים. בנוסף, האוגר Fbank היה יכול לגשת ל-32 קילו-מילים לכל היותר, כך שנדרש אוגר נוסף – Sbank ("סופר-בנק") – כדי לגשת ל-4 קילו-מילים האחרונים.
בתחילה היו בבלוק I ‏12 קילו-מילים של זיכרון קבוע, אך מאוחר יותר הוגדל הזיכרון ל-24 קילו-מילים. בבלוק II היו 36 קילו-מילים של זיכרון קבוע ו-2 קילו-מילים של זיכרון מחיק.
ה-AGC העביר נתונים אל הזיכרון וממנו דרך אוגר G בתהליך שנקרא מחזור זיכרון. מחזור הזיכרון ארך 12 פעימות תזמון (11.72 מיקרו-שניות). המחזור מתחיל בפעימת תזמון 8 של רצף המשנה הקודם, כאשר ה-AGC טוען לאוגר S את כתובת הזיכרון הקבוע שממנה יש להביא את הנתונים. אם צריך להביא נתונים גם מהזיכרון המחיק, הכתובת עבורם נטענת לאוגר S בפעימת תזמון 1. חומרת הזיכרון שולפת את מילת הנתונים מהזיכרון בכתובת שציין אוגר S; נתונים שהגיעו מהאוגרים המרכזיים נשמרו באוגר G בפעימת תזמון 2; נתונים מהזיכרון המחיק נשמרו באוגר G בפעימת תזמון 4; ונתונים מהזיכרון הקבוע נשמרו באוגר G בפעימת תזמון 6. מילת הזיכרון שאוחזרה מהזיכרון הייתה זמינה באוגר G במהלך פעימות תזמון 7 עד 10. לאחר פעימת תזמון 10, הנתונים באוגר G נכתבו בחזרה לזיכרון.
מחזור הזיכרון של ה-AGC התרחש ברציפות לאורך כל פעילות ה-AGC. בפקודות הזקוקות לנתונים מהזיכרון, המחשב ניגש לאוגר G במהלך פעימות תזמון 7–10. אם ה-AGC שינה את מילת הזיכרון שבאוגר G, המילה שהשתנתה נכתבה בחזרה לזיכרון לאחר פעימת תזמון 10. בדרך זו, מילות נתונים עברו מהזיכרון לאוגר G ובחזרה לזיכרון.
15 הסיביות התחתונות של כל מילת זיכרון הכילו פקודות או נתונים, כאשר על כל מילה מכילה סיבית נוספת שמוודאת שהמילה נקראה כמו שצריך מהזיכרון – סיבית זוגיות. ערכה של סיביות זו, 0 או 1, נקבע כך שמספר ה-1 בכל מילת זיכרון יהיה תמיד מספר אי-זוגי (כולל סיבית הזוגיות). מעגל בדיקת זוגיות בדק את סיבית הזוגיות במהלך כל מחזור זיכרון; אם הביט לא תאם את הערך הצפוי, המחשב הבין שמילת הזיכרון פגומה ונורית אזעקת זוגיות נדלקה.
תכנון > פסיקות ומונים אוטומטיים

ל-AGC היו חמישה סוגי פסיקות:
Dsrupt – הופעלה במרווחי זמן קבועים כדי לעדכן את תצוגת המשתמש, ה־DSKY.
Erupt – נוצרה כתוצאה מכשלי חומרה או מאזעקות שונות.
Keyrupt – הורתה על לחיצה על מקש בלוח המקשים של ה־DSKY.
T3Rrupt – נוצרה במרווחי זמן קבועים על פי טיימר בחומרת המחשב כדי לעדכן את שעון הזמן אמת של ה-AGC.
Uprupt – נוצרה בכל פעם שנטענה מילה של 16 סיביות של נתוני כינוס (uplink data) לתוך ה-AGC.
ה-AGC הגיב לכל פסיקה על ידי הפסקה זמנית של התוכנית הנוכחית, ביצוע שגרת שירות קצרה עבור הפסיקה, וחידוש התוכנית שהופסקה.
ל-AGC היו גם 20 מונים אוטומטיים, כלומר מונים שהוגדלו או הוקטנו, אך לא לפי קוד התוכנה, אלא כתוצאה מאותות חיצוניים למחשב. מונים אלו היו מיקומי זיכרון שמנו כלפי מעלה או מטה, או אוגרי זיזה. המונים גדלו, קטנו או הוזזו בתגובה לאותות פנימיים. פעולות הגדלה (PINC), הפחתה (MINC) או הזזה (SHINC) טופלו על ידי רצף מיקרו־פקודות יחיד שהיה יכול לפעול בין כל שתי פקודות רגילות.
פסיקות עלולות להיות מופעלות כאשר המונים עלו על גדותיהם. הפסיקות T3rupt ו-Dsrupt נוצרו כאשר המונים שלהם, המופעלים על ידי שעון בתדר של 100 הרץ, גלשו לאחר ביצוע רצפי משנה רבים של PINC. הפסיקה Uprupt הופעלה לאחר שהמונה שלה, המבצע את הרצף SHINC, העביר 16 סיביות של נתוני כינוס לתוך ה-AGC.
תכנון > מצב המתנה

ל-AGC היה מצב חיסכון בחשמל שנשלט על ידי מתג אַפשר המתנה. מצב זה כיבה את החשמל ל-AGC, למעט שעון ה-2.048 מגה-הרץ והסקלר (scaler). אות F17 מהסקלר הפעיל את החשמל ל-AGC ואת ה-AGC מחדש במרווחים של 1.28 שניות. במצב זה, ה-AGC ביצע פונקציות חיוניות, בדק את המתג אפשר המתנה, ואם הוא היה עדיין מופעל, כיבה את החשמל וחזר למצב שינה עד לאות F17 הבא.
במצב המתנה, ה-AGC ישן רוב הזמן; לכן הוא לא היה ער כדי לבצע את פקודת PINC הדרושה כדי לעדכן את שעון הזמן אמת של ה-AGC במרווחים של 10 מילי־שניות. כדי לפצות, אחת הפונקציות שביצע ה-AGC בכל פעם שהוא התעורר במצב המתנה הייתה לעדכן את שעון הזמן אמת ב-1.28 שניות.
מצב המתנה תוכנן להפחית את ההספק ב-5 עד 10W (מ-70W) במהלך טיסה באמצע המסלול כאשר לא היה צורך ב-AGC. עם זאת, בפועל, ה-AGC נותר דולק במהלך כל שלבי המשימה והתכונה הזו מעולם לא הייתה בשימוש.