stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רצח שלום סופר

| חלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני, פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2022 |
| --- | --- |

מקום הפיגוע ב-2020
 תאריך:  25 באוקטובר 2022
 מקום:  פונדוק
 מטרה:  אזרחים
 סוג:  פיגוע דקירה
 נשק:  סכין
 הרוגים:  1
 פצועים:  0 
 מבצע:  יונס הילאן
 מספר מפגעים:  1
 מניע:  טרור אסלאמי לאומני
  (למפת צפון השומרון מוגדלת) פונדוק(למפת צפון השומרון רגילה) פונדוק(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום פונדוק(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום פונדוק
 
רצח שלום סופר הוא פיגוע דקירה שאירע ב-25 באוקטובר 2022, ל' בתשרי תשפ"ג, ובו שלום סופר נדקר בכפר פונדוק שעל כביש 55 בעת שנכנס לערוך קניות בכפר. שבועיים לאחר הפיגוע נפטר סופר מפצעיו.
הפיגוע

ביום שלישי, 25 באוקטובר 2022, שלום סופר, תושב פתח תקווה בן 63 ובעל מכולת בקדומים, נכנס לחנות בכפר פונדוק הסמוך לקדומים, ובצאתו מהחנות נדקר פעמיים בבטנו ובגבו על ידי יונס הילאן, מחבל פלסטיני בן 19 תושב חג'ה. לאחר שנדקר, נאבק שלום עם המחבל והצליח לחטוף את הסכין שבאמצעותה בוצע הפיגוע מידי המחבל ולהגיע לרכבו ולהזעיק עזרה.
מצבו הוגדר בתחילה בינוני עד קשה והוא פונה לבית החולים שיבא. לאחר ימים אחדים שוחרר לביתו, ובשבת אף התפלל כרגיל בבית הכנסת שלו.
כשבועיים לאחר הפיגוע חלה התדרדרות פתאומית במצבו והוא נפטר מפצעיו. מחקירה שנעשתה לאחר פטירתו נמצא כי דימום פנימי שלא זוהה בבית החולים הוביל לאיבוד דם מסיבי שהוביל למותו.
כשלוש שעות לאחר הפיגוע נתפס המחבל.
לאחר מותו

מותו של שלום גרם לאבל כבד בקרב תושבי המועצה המקומית קדומים וסביבותיה.
במהלך ימי האבל ולאחריהם ספדו לנרצח מכרים רבים כשכולם מתארים אותו כאדם מאיר פנים, כאיש חסד וכדמות משמעותית עבור רבים. בשל כך החליטה המועצה המקומית קדומים להעניק לו את אות יקיר קדומים.
על מנת להמשיך את מפעל החסד שהקים בחייו, הוקם ארגון "לב לחייל" המחלק מזון חם וחטיפים לחיילי צה"ל המאבטחים את גזרת יהודה ושומרון.
ראו גם

רצח עידו זולדן
פיגוע הירי באל-פונדוק
הערות שוליים

↑  חנן גרינווד, "אדם לבבי - עזר לכל אדם": מת מפצעיו שלום סופר שנדקר בפיגוע בפונדוק שבשומרון, באתר ישראל היום, 8 בנובמבר 2022
1 2  גלעד כהן, שבועיים אחרי הפיגוע: מת הישראלי שנדקר בכפר פלסטיני, באתר ynet, 8 בנובמבר 2022
↑  אבל ביישוב קדומים: שלום סופר נפטר מפצעיו שבועיים לאחר שנפצע בפיגוע דקירה בכפר פונדוק, באתר ערוץ 7
↑    אהבה פז, ‏"אדם שחשב כל היום איך להפוך את העולם לטוב יותר": פרידה משלום סופר, בעיתון מקור ראשון, 11 בנובמבר 2022
↑  חנן גרינווד, "אבא היה איש של חסד": מת מפצעיו שלום סופר שנדקר בפיגוע בפונדוק שבשומרון, באתר ישראל היום, 8 בנובמבר 2022
↑   לב לחייל, ברשת החברתית פייסבוק
| פיגועי טרור נגד ישראלים בשנות ה-20 של המאה ה-21 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | < • 2020 • 2021 • 2022 • 2023 • 2024 • 2025 |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | פיגוע הירי באלכסנדריה (8 באוקטובר 2023) • רצח צבי קוגן (21 בנובמבר 2024) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
תחרות ההטבעות (NBA)

| --- | --- |
 ענף:  כדורסל
 תאריך ייסוד:  1984
 מדינות משתתפות:  ארצות הברית ארצות הברית
 זוכה:  מאק מק'לאנג (2023)
 הכי הרבה זכיות:  נייט רובינסון (3)
 
תחרות ההטבעות (באנגלית: Slam Dunk Contest) היא תחרות שנתית של ליגת ה-NBA במסגרת אירועי סוף-שבוע האולסטאר ב-NBA. ראשיתה של התחרות במשחק האולסטאר של ה-ABA שהתקיים בדנוור 1976, מטעם ליגת ה-ABA שהוקמה כמתחרה לליגת ה-NBA. באותה שנה הותרה הטבעה בליגת המכללות, ה-NCAA, לאחר שנאסרה במשך מספר שנים. כתוצאה מהאיחוד בין ליגת ה-NBA וליגת ה-ABA התחרות לא התקיימה עד 1984. המנצח של התחרות הראשונה שהתקיימה ב-ABA, בשנת 1976, היה ג'וליוס ארווינג מניו ג'רזי נטס, והמנצח בתחרות הראשונה במסגרת ה-NBA, בשנת 1984, היה לארי נאנס מפיניקס סאנס.
ההטבעות בתחרות נשפטות על ידי פאנל שופטים המורכב מחמישה שחקני עבר (בדרך כלל מטביעים מפורסמים מהעבר) המחלקים ציון בין 1-10 לאחר כל הטבעה כך שסך הניקוד האפשרי הוא 50. בין השנים 2008–2013 התחרות שילבה הצבעת אוהדים באמצעות מסרונים לקביעת הזוכה בתחרות בסיבוב האחרון.
היסטוריה > תחרות ההטבעות של ה-ABA לשנת 1976

במחצית משחק האולסטאר של ה-ABA לשנת 1976 התקיימה תחרות ההטבעות הראשונה בהיסטוריה. את התחרות ניצח ג'וליוס ארווינג מהניו ג'רזי נטס שהציג בפעם הראשונה הטבעה בריחוף מקו העונשין. ארווינג גבר על דייוויד תומפסון מהדנוור נאגטס, ארטיס גילמור מקבוצת 'קנטקי קולונלס' וג'ורג' גרווין ולארי קינון מקבוצת סן אנטוניו ספרס.
היסטוריה > שנות ה-80

ליגת ה-NBA החזירה לחיים את תחרות ההטבעות ב-1984 בעיר ההולדת של התחרות, דנוור. ההטבעה של ג'וליוס ארווינג מקו העונשין היא אחת ההטבעות הזכורות בהיסטוריה של התחרות, אולם הטבעה זו לא הניבה לו את הזכייה בתחרות. מי שזכה בסופו של דבר הוא לארי נאנס מהפיניקס סאנס.
ב-1985 זכה דומיניק וילקינס, הסמול פורוורד של אטלנטה הוקס לאחר שגבר על מייקל ג'ורדן, אך לא הצליח לשחזר את זכייתו בשנה העוקבת, 1986 מול קהלו הביתי באטלנטה כאשר הפסיד לחברו לקבוצה ספאד ווב. ווב המתנשא לגובה 1.70 מטר בלבד הוא הזוכה הנמוך בהיסטוריה של התחרות.
בתחרות של 1987 זכה מייקל ג'ורדן ששיחזר את זכייתו גם בגמר של 1988. ג'ורדן, כוכבה של שיקגו בולס, שיריבו העיקרי בתחרות שנחשבת בעיני רבים כטובה בהיסטוריה היה דומיניק וילקינס. ג'ורדן, ששיחזר את הטבעתו מקו העונשין של דוקטור ג'יי (כינויו של ג'וליוס ארווינג), קיבל על הטבעה זו ציון מושלם של 50 נקודות מחבר השופטים.
בתחרות שנעלה את שנות ה-80 זכה קני ווקר שגבר על חביב הקהל, הקלע המצטיין קלייד דרקסלר.
היסטוריה > שנות ה-90

תחרות ההטבעות נחשבה תמיד למוקד מעורר עניין בשבוע האולסטאר, אולם בשנות ה-90 ההתלהבות סביב התחרות החלה לדעוך. הסיבות העיקריות היו חוסר רצונם של שחקנים מובילים להשתתף בתחרות מחשש לפציעות והטבעות שחזרו על עצמם לאורך התחרויות. עקב היעדרם של שחקנים מובילים החלו לקחת חלק בתחרות שחקנים פחות ידועים בקרב הציבור הרחב כמו והזוכים בתחרות היו על פי רוב שחקנים שאינם מעלית הליגה כמו ברנט בארי, סדריק סבאלוס, אייזיאה ריידר והרולד מיינר.
יוצא דופן ברשימת הזוכים היה קובי בראיינט שזכה בתחרות של 1997 כאשר אחת מהטבעותיו כללה ריחוף והעברת כדור בין רגליו לפני ההטבעה. בראיינט היה בשנת הרוקי שלו והפך לימים להיות אחד מהשחקנים הטובים בהיסטוריה של הליגה. לאחר ההטבעה של בראיינט, השחקן מייקל פינלי ניסה לבצע גלגלון לפני ההטבעה שלו, מהלך שגרר פרץ צחוק בקהל.
בשנים 1998-1999 לא התקיימה תחרות (בשנת 1999 עקב השביתה ב-NBA).
היסטוריה > העשור השני של שנות ה-2000

נייט רובינסון זכה בפעם השלישית בתחרות של 2010 שהתקיימה בדאלאס וגבר על דמאר דרוזן בגמר לאחר שקיבל 51% מהצבעת הקהל.
בתחרות של 2011 זכה הרוקי בלייק גריפין מהלוס אנג'לס קליפרס עם 68% מההצבעות לאחר שגבר על סרג' איבקה, דמאר דרוזן וג'בייל מגי. גריפין ביצע בתחרות בין היתר הטבעה תוך קפיצה מעל מכונית והטבעה תוך היתלות על הטבעת באמצעות המרפק בדומה להטבעתו הזכורה של וינס קרטר מהתחרות של שנת 2000. גריפין זכה לתחרות קשה מצד מקגי שהטביע בין היתר על שני סלים שהועמדו זה ליד זה בו זמנית, והטביע שלושה כדורים בניתור אחד.
ג'רמי אוואנס מהיוטה ג'אז ניתר בתחרות של 2012, אורלנדו מעל קווין הארט וזכה ב-29% מהקולות בתחרות שהתקיימה ללא שופטים וללא סיבוב גמר. הצבעות הקהל כללו לראשונה מלבד מסרונים גם הצבעות דרך האינטרנט באמצעות חשבון טוויטר.
הערות שוליים

↑  ערן סורוקה, נייט רובינסון אלוף ההטבעות, נוביצקי אלוף השלשות, באתר nrg‏, 19 בפברואר 2006
ג'וליוס ארווינג זוכה תחרות ההטבעות של ליגת ה-ABA ב-1976
מייקל ג'ורדן, זוכה התחרות ב-1987 ו-1988
וינס קרטר, זוכה התחרות ב-2000
ג'ייסון ריצ'רדסון, זוכה התחרות ב-2002 ו-2003
נייט רובינסון, זוכה התחרות ב-2006, 2009 ו-2010
בלייק גריפין, זוכה התחרות ב-2011
מייסלון חמוד

| --- | --- |

הבמאית מייסלון חמוד בהקרנת סרטה "לא פה, לא שם" במכון ון ליר
 לידה:  1982 (בת 43 בערך) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה, ישראל 
 השכלה:  תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית ולימודים בבית ספר לאמנויות מנשר
 תקופת הפעילות:  מ-2010 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 
מייסלון חמוד (בערבית: ميسلون حمود), נולדה ב-13 בדצמבר 1981) היא במאית סרטים ותסריטאית פלסטינית-ישראלית, בוגרת מחלקת הקולנוע ב"מנשר לאמנות". ידועה בעיקר כבמאית הסרט "לא פה, לא שם", אשר עורר בישראל ובעולם שיח ציבורי פורה כשהוא קוטף פרסים ומצד שני מחולל פולמוס בקרב האוכלוסייה הערבית בישראל. זהו סרטה הראשון באורך מלא. לפני כן ביימה סרטים קצרים. הסרט קטף פרסים מרובים, בהם פרס סבסטיאן, הפרס ליבשת אסיה של NETPAC, פרס דני לרנר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, YAPIMLAB, פרס הנוער של EROSKI, ו-IFP.
ביוגרפיה

מייסלון חמוד נולדה בבודפשט בירת הונגריה, למשפחה ממוצא פלסטיני מדיר חנא. היא בת בכורה, ויש לה שלושה אחים. הוריה היו באותה התקופה בעלי דעות קומוניסטיות. אביה של מייסלון למד בהונגריה באותה העת רפואה, ולקראת סיום לימודיו הוא התמקם עם משפחתו בשכונה ד' בבאר שבע ועבד בבית החולים סורוקה כדי להשלים עם התמחותו הרפואית בכירורגיה. לדברי חמוד, במהלך ילדותה נהגה לדבר עם הוריה בשפה הערבית ואילו עם אחיה בעברית. היא נהגה לשמוע ניבים שונים של השפה במקום מגוריה המעורב עדתית. במקום מגוריה סבלה רבות מרמת הפיתוח הנמוכה של השכונה - דבר שהפריע לה בהמשך דרכה. הוריה שלחו אותה ללמוד בתל שבע על מנת שלא יאבדו את זהותם המשפחתית. בעת שהייתה בכיתה ח', חזרה משפחתה לדיר חנא. חמוד מציינת אירוע זה כמשמעותי בילדותה, כזה שהשפיע עליה רבות ואף הסב לה שינוי תרבותי משמעותי לאורח חיים אחר לחלוטין: "הייתי מוזרה, עוף שונה. זו הייתה סביבה שונה לגמרי ממה שגדלתי. הייתי יושבת עם חברים בנים בטבעיות או מזמינה אלי גם חברים וגם חברות. לאנשים היה מה להגיד. במקומות כאלה, העין של כולם עליך כל הזמן. אז גם נכנס המשפט 'מה יגידו'".
כשעברה חמוד לתיכון, עברה ליישוב עילבון, הנמצא בקרבת דיר חנא. האינתיפאדה השנייה, ובפרט אירועי אוקטובר 2000, השפיעו עליה רבות בגיבוש זהותה הפלסטינית. במשך שנות נעוריה הצהירה חמוד כי סבלה מבעיות אכילה. בהמשך דרכה למדה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיימה את לימודיה עם תואר ראשון. בעת סיום לימודיה, התפרנסה כמורה פרטית. בשלב זה חזרו ההשלכות של בעיות האכילה מנעוריה, והיא נזקקה לטיפול רפואי דחוף, שלדבריה, במהלכו חוותה מוות קליני במשך יומיים. בגיל 25 המשיכה ולמדה בבית הספר לאמנויות מנשר לאמנות בתל אביב והתגוררה ביפו. בזוגיות עם ערד שאואט, ויש להם בת בשם לילה.
לא פה, לא שם

סרטה הראשון של חמוד, "לא פה, לא שם", הוא היצירה הקולנועית הראשונה שחשפה את חמוד בפני העיתונות העולמית. בישראל הפרס המשמעותי ביותר אותו קבלה היה חלק מפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה. בנוסף לכך, הסרט הזה הוא היצירה העיקרית אותה כתבה כתסריטאית עד עתה. על חמוד בהקשר לסרט נאמר: "בעוד שסרטים וסדרות טלוויזיה המדברים על הניסויים והתלאות של חברות העובדות, אוהבות והעובדות בעיר הגדולה הם נפוצים למדי, התסריטאית הערבית-ישראלית מייסלון חמוד מרעננת את הז'אנר עם ההופעה הראשונה והאנרגטית שלה "בין לבין" ("לא פה, לא שם")".
הסרט עצמו משתייך לז'אנר הדרמה-הקומית ועוסק בחייהן של שלוש נשים פלסטיניות-ישראליות הגרות בתל אביב בדירה משותפת. הן מתמודדות עם השוני בין סדר היום התל אביבי החופשי לבין השמרנות של החברה הפלסטינית שממנה הן מגיעות. לצד תחושת הניכור שהן חשות כלפי משפחותיהן וסביבתן המקורית, גם החברה היהודית, למרות אופייה המערבי יותר, אינה מקבלת אותן. הסרט היה מועמד ב-12 קטגוריות בפרסי אופיר לשנת 2017, וזכה בפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר שקיבלה שאדן קנבורה על משחקה בסרט ובפרס שחקנית המשנה זכתה מונה חווא. על משחקה בסרט זכתה ב-2017 בפרס תגלית השנה על ידי פורום מבקרי הקולנוע בישראל.. הסרט גם זכה בשלושה פרסים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן, פרס ארוסקי לסרט הטוב ביותר מטעם חבר השופטים הצעיר, פרס "מבט אחר" וכן בפרס סבסטיאן.
לא פה, לא שם > ביקורת ציבורית

הסרט "לא פה, לא שם" עורר ביקורת חריפה. ראש עיריית אום אל-פחם, ח'אלד חמדאן, גינה את הסרט וקרא להחרימו, ואת חמוד עצמה כינה "כופרת". לטענת עיריית אום אל-פחם, הסרט פוגע בשמה הטוב של העיר ומכאן הצעדים הננקטים כנגדו. גם בית אלמקדס[דרושה הבהרה] לא היסס בצעדים וסיווג את הסרט כסותר את ערכי האסלאם כשהוא מייחס את חמוד כמתנגדת לדרכיו. בצעד נדיר במיוחד, שלא קורה לעיתים קרובות בישראל, הוציאה המועצה האיסלמית העליונה פתווה נגד חמוד וסרטה המגנה את הסרט ורואה בו "פוגעני לאסלאם". לדברי חמוד, כבר מלכתחילה ידעה כי סרטה החדש עומד לעורר ביקורת ציבורית, אך לא צפתה את עומק ההשפעה שלו והחריפות של הביקורת הציבורית עליה. בעקבות פרסום הסרט, נמסרו לחמוד איומים על חייה, בגין הישירות שבו "לא פה, לא שם" מציג נושאים כגון סמים ואלכוהול במסיבות ומפגשים חברתיים, הומוסקסואליות ואפילו אונס בחברה הערבית בישראל.
עמדה פוליטית על הסכסוך הישראלי-פלסטיני

מייסלון חמוד עוסקת בין היתר בסכסוך הישראלי-פלסטיני. נכון לפברואר 2017 היא סבורה כי הוא אינו בתהליכי סיום אלא דווקא מחריף:
"אני רוצה להאמין שכן (ימצא פתרון לסכסוך). ללא האמונה הזאת גם לא הייתי מאמינה באקטיביזם ובאפשרות לשנות את המציאות. אמנם כרגע המציאות אומרת אחרת, כי אנחנו לא בכיוון בכלל, להפך: מה שאנחנו רואים מסביבנו זה העמקת הגזענות והתבססות של הדיכוי, הכיבוש, ההפחדה וההסתה. כל אלה בעיקר ממי ששולטים כאן בעניינים, כלומר: הישראלים".
חמוד סוברת כי ישנם שני פתרונות פרקטיים לסכסוך. פתרון מדיני: הקמה של קונפדרציות; ופתרון בין-אישי: התבוללות של החברות הפלסטינית והישראלית זו בזו, כלומר התמזגות האוכלוסייה מבחינה משפחתית-תורשתית.
לקריאה נוספת

"כתבו לי איפה את רוצה את הכדור, בין העיניים או בין הרגליים?", (ידיעות אחרונות, מוסף 7 ימים, גיליון 2984, גבי בר-חיים, עמודים 80–85, 19 במרץ 2021, ו' בניסן תשפ"א)
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  "כל השפמים רעדו. ריאיון עם מייסלון חמוד, במאית "לא פה לא שם"". mako. 2017-01-25. נבדק ב-2017-03-12.
↑  Maysaloun Hamoud, IMDb
↑  Hopewell, Emilio Mayorga,John (2016-09-24). "'I Am Not Madame Bovary' Wins San Sebastian Festival: Complete List of Winners". Variety (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2017-03-12.
↑  Festival de San Sebastián, sansebastianfestival
↑  "Atia, Hamoud, Shumunov triumph at Jerusalem Pitch Point" (באנגלית). נבדק ב-2017-03-12.
1 2 3  San Sebastian Film Festival, sansebastianfestival
1 2 3  Maysaloun Hamoud - Festival Scope: Festivals on Demand for Film Professionals World Wide, pro.festivalscope.com (באנגלית) (ארכיון)
↑  The Palestinian director bringing her generation to the big screen | +972 Magazine, 972mag.com (באנגלית)
1 2  השאלון של העוקץ: מייסלון חמוד, באתר "העוקץ", 9 בפברואר 2017
↑  תחיה ברק, ‏כל השפמים רעדו, באתר ‏מאקו‏, 25 בינואר 2017
↑  Miami Jewish Film Festival: 2017 Films, Miami Jewish Film Festival (באנגלית)
↑  In Between, www.tiff.net (באנגלית)
↑  "Memorable and moving". The Jerusalem Post | JPost.com. נבדק ב-2017-03-12.
↑  "Zagreb Film Festival — In Between". Zagreb Film Festival. אורכב מ-המקור ב-2017-03-13. נבדק ב-2017-03-12.
↑  Alissa Simon, Variety
↑  In Betwee/Bar Bahr, Creative Alliance (ארכיון)
↑  Casa Árabe screens the Israeli film ‘Bar Bahar’, by Maysaloun Hamoud
↑  "'In Between': Toronto Review" (באנגלית). נבדק ב-2017-03-13.
1 2  Press, AREEJ HAZBOUN, Associated. "New Israeli film featuring independent Muslim lesbian is making waves". LGBTQ Nation. נבדק ב-2017-03-13.
↑  נירית אנדרמן, "פוקסטרוט" זכה בפרס אופיר לסרט הטוב ביותר, באתר הארץ, 19 בספטמבר 2017
↑  נירית אנדרמן, "מעבר להרים ולגבעות" הוא הסרט הישראלי הטוב ביותר של פורום מבקרי הקולנוע, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2017
↑  נירית אנדרמן, סרטה הראשון של מייסלון חמוד, ״לא פה ולא שם״, זכה בשלושה פרסים בפסטיבל סן סבסטיאן, באתר הארץ, 26 בספטמבר 2016
↑  "New Film Spotlights Palestinian Women Navigating Life 'In Between' Cultures". NPR.org (באנגלית). נבדק ב-2017-04-10.
↑  Palestinian Film Director Earns Fatwa for Debut Film - TPS, tpsnews.co.il (באנגלית)
↑  "Palestinian film director issued a fatwa over debut film". ynetnews. נבדק ב-2017-03-13.
↑  "How the Palestinian Director of Feminist Film 'Bar Bahar' Earned a Fatwa for Her Debut Feature". The Hollywood Reporter (באנגלית). נבדק ב-2017-03-13.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007377770105171  GND: 1162858133  ISNI: 0000 0004 6361 6398  LCCN: no2018047080  SUDOC: 204734649  VIAF: 4210150518484303650005   WorldCat (עם VIAF): 4210150518484303650005
ארנון אדר

| --- | --- |

 לידה:  1 באפריל 1923 דרזדן, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  8 ביולי 1984 (בגיל 61) 
 שם לידה:  ארנון אדלסברג 
 תחום יצירה:  עיצוב במה 
 בן או בת זוג:  עפרה בורלא-אדר 
 
ארנון אדר (1 באפריל 1923 – 8 ביולי 1984) היה מחשובי מעצבי הבמה והתאורה בישראל, ממקימי החוג לתולדות התיאטרון (יחד עם הבמאי פיטר פריי) ומייסד המגמה לעיצוב במה באוניברסיטת תל אביב, שם לימד בין השנים 1962–1975. בשנת 1968 היה ממקימי הארגון הבינלאומי למעצבי וטכנאי תיאטרון – OISTT בפראג (כיום OISTAT) ושל הסניף הישראלי. בוועד המנהל של הסניף הישראלי כיהנו גם האמן דני קרוון ומעצב הבמה אלי סיני, ומזכירת האגודה הייתה רות מרקוס. בשנת 1982, כהמשך לפעילות זו, יסדו אלי סיני ואחרים את העמותה של ארגון מעצבי הבמה – אמב"י.
ביוגרפיה

ארנון אדר (אדלסברג) נולד בדרזדן, גרמניה, ועלה ארצה ב-1939 בעקבות ליל הבדולח, עם הקבוצה האחרונה של עליית הנוער. הוריו נותרו בגרמניה ונספו בשואה. מאז ומתמיד רצה להיות מעצב במה; עוד בילדותו התייצב בפני מנהל האופרה של דרזדן עם הצעה לעיצוב במה לאחת האופרות, עם תוכנית משורטטת על נייר משבצות בקנה מידה. כשהגיע ארצה הנרייטה סאלד התרשמה מכישרונו בציור ושלחה אותו ללמוד בבצלאל, שם למד בין השנים 1941–1946. עם ההכרזה על מדינת ישראל בשנת 1948 ופרוץ מלחמת השחרור, התגייס לצה"ל ושרת שם עד שנת 1951. אדר המשיך לשרת במילואים כמעט עד יום מותו, כשהוא מפיק ומביים אירועים שונים לצה"ל.
בשנת 1953 נסע ללמוד עיצוב במה בבית הספר לדרמה באוניברסיטת ייל, יחד עם אשתו עפרה בורלא-אדר, בתו של הסופר יהודה בורלא, אשר למדה שם עיצוב תלבושות. כאשר חזר ארצה בשנת 1956 פתח את משרדו בתל אביב. בשנים 1959–1960 שימש כעוזר המנהל האמנותי של הסרט "אקסודוס", שצולם ברובו בישראל. בשנת 1961 החל ללמד באוניברסיטת תל אביב במגמת תיאטרון, שהייתה אז חלק ממדעי הרוח. הוא ופיטר פריי לחצו על שלטונות האוניברסיטה להפוך את לימודי התיאטרון לחוג וגם להוסיף אולם תיאטרון שבו יוכלו להעלות הצגות (אולם 140 בבניין גילמן). לאחר מספר הפגנות של תלמידי התיאטרון שצולמו בטלוויזיה (שהייתה אז בראשית דרכה ומצאה בהפגנות התלמידים חומר מעניין לשידור), החליטו שלטונות האוניברסיטה להקים את הפקולטה לאמנויות שבתוכה קם החוג לתולדות התיאטרון (כיום החוג לאמנות התיאטרון) ובתוכו המגמה לעיצוב במה, שאותה הקים וניהל ארנון אדר, עד 1975.
בשנת 1967 נסע לקנדה כדי לעצב תאורה לביתן הישראלי באקספו מונטריאול ואחר כך הצטרף לתקופת השתלמות במשרדו של הנרי דרייפוס, אחד המעצבים הגדולים בארצות הברית. אך עד מהרה הוזעק ארצה על ידי טדי קולק, ראש עיריית ירושלים, כדי להאיר את העיר העתיקה, שנכבשה במלחמת ששת הימים.
בשנות חייו האחרונות עבד בעיקר בגרמניה, ועיצב תפאורות ותאורה לבתי אופרה שונים שם.
ארנון אדר מת מהתקף לב בגרמניה בשנת 1984 והובא למנוחות בישראל.
תפיסתו העיצובית

אדר היה מעצב במה טוטאלי. אחד משעוריו הקבועים בשנים בהם הרצה באוניברסיטת תל אביב בחוג לתולדות התיאטרון היה "אספקטים חזותיים של התיאטרון". לדבריו, מעצב במה צריך לדאוג לכל האספקטים העיצוביים – לעצב גם את התפאורה, גם את התלבושות וגם את התאורה, כדי שעל הבמה תשרור תפיסה עיצובית אחת, המשרתת את המחזה. מסיבה זו עמד על כך שבחוג לתיאטרון ישתמשו במושג "מעצב במה" ולא "צייר תפאורות", שהיה מקובל עד אז בתיאטרון הישראלי, כי רוב התפאורנים אז היו ציירים שגם ציירו תפאורות להצגות. הוא התנגד לעיצוב שמשתלט על ההצגה, כי לדעתו על מרכיבי העיצוב צריכים לשרת את ההצגה ואת תפיסת הבמאי. לתפיסתו, מעצב הבמה הוא גם אמן וגם טכנאי, שיודע מחד לצייר ולהגיש סקיצות של הבמה והתלבושות, וגם מודל של התפאורה, כדי לעזור לבמאים להבין את האווירה וקנה המידה. אך מאידך עליו לדעת גם לשרטט תוכניות במה מדויקות, שלפיהן ניתן לבנות בנגרייה את התפאורה ולתכנן את התאורה.
בנוסף לעיצוב במה, אדר הכניס את מקצוע מעצב התאורה לישראל בכלל ולתיאטרון הישראלי בפרט. בעת שובו ארצה מארצות הברית, כל נושא התאורה בתיאטראות היה עדיין מאוד לא מפותח. הוא יעץ לתיאטראות רבים בנושאי כלי תאורה (פנסים) ולוחות תאורה, שנבנו אז במיוחד עבורו על פי תוכניותיו. והוא דאג לקבל אישורים כנציג של חברות תאורה בינלאומיות, גם כדי לייבא כלי תאורה מתאימים (מבלי לקבל אחוזים בתמורה), ובמקביל פנה לכמה בתי מלאכה בישראל כדי שיבנו כלי תאורה לפי השרטוטים וההנחיות שלו. הוא גם גילה שלרוב התיאטראות בישראל אין תוכניות במה מדויקות, והוא דאג להזמין אצל שרטט את תוכניות הבמה של מרב התיאטראות בישראל, כדי שיוכל לתכנון עבורם תפאורות ותאורה בצורה מדויקת. מנהלי תיאטראות ואדריכלים היו פונים אליו לקבל העתקים מהתוכניות. כמו כן פעל למען סטנדרטיזציה של אולמות ובמות התיאטרון, מתוך הבנה שרוב ההצגות של התיאטראות הגדולים נודדות בין הערים השונות וקשה בכל פעם להתאימן לאולם שונה.
אדר גם עיצב מספר קונכיות אקוסטיות לתיאטראות פתוחים ואירועים בחיק הטבע, כמו לתיאטרון הרומי בקיסריה (יחד עם פרופ' איזנהאור מאוניברסיטת ייל), לעיריית תל אביב – למופעים בפארק הירקון, או לאירועים בהר הרצל. הוא עיצב תאורה לבניינים שונים בישראל ומחוצה לה בשיתוף פעולה עם האדריכלים, והרגיל אותם לתכנן את תוכניות התאורה בשלבים מוקדמים של הכנת התוכניות, כדי שניתן יהיה לשלב מראש תאורה מתאימה. זאת מכיוון שהיה לו ניסיון עם הרבה מבנים ציבוריים שלא ניתן היה להאיר אותם בדיעבד בצורה מתאימה. אדר גם עיצב תאורה לאתרים רבים בישראל, במיוחד לאתרים היסטוריים שנוהלו על ידי רשות הגנים וכן אתרים שונים בירושלים העתיקה. בנוסף הפיק ביים ועיצב אירועים המוניים גדולים, החל ממצעדי צה"ל וכלה בחגיגות המוניות. כמו כן עיצב וביים מספר מחזות אורקוליים, כגון במגדל דוד ובמצדה – שם החיזיון שעוצב מחדש על ידי רות מרקוס מוצג עד היום.
עבודות נבחרות

1956 – מלחמת בני אור, התיאטרון הקאמרי; מראה מעל הגשר, הבימה.
1957 – נשף הגנבים, הבימה; אנה כריסטי, הבימה; רומנוף וג'ולייט, הקאמרי; חתונה תימנית, להקת ענבל.
1958 – מלכת שבא ותפילת חצות, ענבל; מאריוס, הקאמרי; מלאך האבן, הקאמרי; הביתן הישראלי באקספו בריסל.
1959 – שנים עשר המושבעים, הבימה; הר בידרמן, הבימה. עוזר המנהל האמנותי של הסרט אקסודוס.
1960 – אגדת שלושה וארבעה, הבימה; עושה הנפלאות, הבימה; מדומאזל, הבימה; תאורת התיאטרון הרומי בקיסריה; תאורת בית הכנסת העתיק בבית אלפא; תאורת הפרלמנט בסיירה לאון; לוח תאורה ותכנון תאורה בתיאטרון עירוני חיפה; ובאולם הקטן של תיאטרון הבימה.
1961 – ג'יג'י, הבימה; נישואיו של האדון מיסיסיפי, הבימה; יוליוס קיסר, הבימה.
1963 – גליליאו, הקאמרי; מצעד יום העצמאות.
1964 – לוח תאורה ותכנון תאורה בתיאטרון החאן בירושלים; תאורה לעונה הראשונה של להקת בת שבע.
1965 – תאורה למוזיאון ישראל, ירושלים; מצעד יום העצמאות.
1966 – מצעד יום העצמאות; תאורה למשכן הכנסת, ירושלים.
1967 – הביתן הישראלי במונטריאול; תאורת מגדל דוד.
1968 – תאורת הכותל המערבי; מרי מרי, הקאמרי; מצעד יום העצמאות.
1969 – ליסיסטרטה, הקאמרי; תאורת חומות העיר העתיקה, ירושלים; קונכייה אקוסטית לתיאטרון הרומי בקיסריה (יחד עם פרופ' איזנהאור); חזיון קול ואור במגדל דוד, ירושלים.
1970 – מלון פלאזה, הקאמרי; 100 שנים למקוה ישראל.
1971 – תאורה למוזיאון תל אביב;; ביוגרפיה, תיאטרון הקאמרי; תאורת הטרקלין הישראלי במרכז קנדי, וושינגטון; תאורת מרכז הקונגרסים באביג'אן, חוף השנהב.
1972 – תאורת בתי הכנסת הספרדיים בעיר העתיקה בירושלים; השבוי מהקומה ה-14, הקאמרי; החטיפה מהארמון, היכל התרבות, התזמורת הפילהרמונית, תל אביב; שמשון ודלילה, התיאטרון הרומי בקיסריה, התזמורת הפילהרמונית.
1973 – חזיון קול ואור במצדה; אופרה מסדה 697 לפסטיבל הישראלי בתיאטרון ירושלים; תערוכת "מאה שנות התיישבות" בגני התערוכה – תכנון, ניהל אמנותי וחזיון קול ואור.
1974 – משה ואהרון, התיאטרון הרומי בקיסריה, האופרה של המבורג;
1975 – חיי חזיר, הקאמרי.
1976 – כרגע לא פנוי, הקאמרי.
1977 – "Ernst Deutsch Theater in Hamburg: "Her Puntila und sein Knecht Matti
1978 – מצעד יום העצמאות בגבעת רם ירושלים.
1984–1998 – מעצב בבתי אופרה שונים בגרמניה, בין היתר:
Natinaltheater in Mannheim: "Lear"; Stadtische Buhnen in Wuppertal, "Die 5 Minuten des Isaac Babel"; Nationaltheater Mannheim “The Nose” by Shostakovich
לקריאה נוספת

שמעון לב ארי, "ארנון אדר, 10 למותו", במה, רבעון לדרמה, ירושלים, מס 138, 1994, עמ' 24–32.
Adar, Arnon, "Stage Desigh in Israel", Theatron 75/76, ed by J. Michman, pp 75-80.
Harald, Apponius, "Arnon Adar", Buhnentecnische Rundschau, 1984.
Markus, Ruth, "The contribution of Arnon Adar to Israeli Theater", Assaph, 6, 1990, pp. 141-158.
...ww.jta.org/.../israeli-says-delegation-received-warm-reception-in-mosc.
ארנון אדר באוגוסט 1950
חנוכייה (בגודל 1.80 * 1.60 מטרים, יצוקה מברונזה ומברזל) בעיצובו של ארנון אדר, ברחבת הכותל המערבי (1969)
מירי דוידוביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  הונגריה
 מקום לימודים:  מכללת הדסה, ירושלים
 תחום יצירה:  צילום
 יצירות ידועות:  תיעוד תרבות מועדונים ישראלית של שנות ה-80 תיעוד פליטים ועובדים זרים מאפריקה
 www.miridavidovitz.com
מירי דוידוביץ היא צלמת אמנות, ופרויקטים מוזמנים בתחום דיוקנאות, אופנה ופרסום. חיה ויוצרת בתל אביב. עבודותיה הוצגו בגלריות ובמוזיאונים, ביניהם תערוכת היחיד "רוק בשחור: כסאח במועדוני שנות ה-80" - רטרוספקטיבה על תרבות המועדונים באותה תקופה,במוז״א. פרויקט המתאר מבקשי מקלט מאפריקה ועובדים זרים בדרום תל אביב, במטרה לשפר את תדמיתם. הוצג בבי״ס ביאליק רוגוזין ובמספר גלריות. פרויקט צילום דיוקנאות של נגני הפילהרמונית הישראלית, המופיע בכל פרסומי הפילהרמונית, ועוד.
ביוגרפיה

דוידוביץ גדלה בתל אביב. היא למדה צילום במכללת הדסה (ירושלים) ובבצלאל. לאחר שנת לימודים נוספת בלונדון ועבודה כעוזרת צלם בלונדון ובתל אביב, חזרה לארץ ופתחה סטודיו בתל אביב. דוידוביץ עובדת כצלמת אמנות ופרסום, וכן מרצה לצילום בבתי ספר שונים.
קריירה

דוידוביץ החלה את דרכה בצילום עבור מגזיני אופנה ועיתונים מקומיים כגון ״העיר״ ו ״חדשות״, עבור מעצבות ומותגי אופנה ועבור מסעות פרסום מסחריים. הדגש היה על אופנה ודיוקנאות. לאחר מכן המשיכה לפרסום. היא עבדה עם רבות מהחברות המובילות באופנה ובפרסום בישראל.