stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליהו מידניק
לקריאה נוספת

ניצה בן דב, 'ממון ומניינו – אנטומיה של הידרדרות : על "הקבצן העיוור" של אליהו מידניק', עלי-שיח 49 (תשס"ג), 85–92.
שמואל אבנרי, 'אליהו מידניק וביאליק: מסביב להתאבדות', הארץ תרבות וספרות, י"ד בניסן תשנ"ט, 31 במארס 1999, עמ' ד 7-ד 8: "המניעים האפשריים להתאבדות הסופר הצעיר", בצירוף חליפת מכתבים בינו לבין המשורר חיים נחמן ביאליק.
שמואל אבנרי, 'אליהו מידניק ועורכי "השילוח": נפתולי יצירה, עריכה ואבדן', סדן 4 (תש"ס), 353–387.
יורם מלצר. מידניק מתגלה מחדש', מעריב, מוסף שבת – ספרות וספרים, כ"ב בטבת תשס"ג, 27 בדצמבר 2002, עמ' 24.
אבנר שץ, 'שימור הזיכרון', ידיעות אחרונות, המוסף לשבת – ספרות, ד' בתמוז תשס"ג, 4 ביולי 2003, עמ' 27–28.
דפנה כצנלסון בנק, ייצוג השיגעון בסיפורת העברית בראשית המאה העשרים, דיסרטציה, אוניברסיטת תל אביב, 2004.
שמואל אבנרי, 'אליהו מידניק וסדרו של עולם', חוליות 8 (2004), 385–386. (קישור(הקישור אינו פעיל) באתר אוניברסיטת חיפה)
הערות שוליים

↑  שנת לידתו שונה במקורות אחדים: על פי "הצפירה", נולד בשנת 1879; על פי "השילוח", בשנת 1880; אצל גצל קרסל (לכסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים, מרחביה: ספרית פועלים, תשכ"ז 1967), שנת לידתו היא 1881.
↑  ז' שניאור, ח. נ. ביאליק ובני דורו, תל אביב: דביר, תשי"ח, עמ' 278-9
↑  מעריב, 30 באפריל 1976
↑  יום קרוש ומקולל: מבחר סיפורים; ההדיר וצירף מבוא, הערות ואחרית דבר: שמואל אבנרי, תל אביב: עמדה/ביתן (ספרי מופת עבריים), תשס"ג 2002, עמ' 136
↑  ראו מכתבו של מידניק לביאליק מראשית ינואר 1904 בפרויקט בן-יהודה (מכתב מס' 5)
↑  מכתב מאת מידניק לביאליק, 17 בינואר 1904, בפרויקט בן-יהודה (מכתב מס' 6)
↑  משה אונגרפלד, ביאליק וסופרי דורו, תל אביב: עם הספר, תשל"ד, עמ' 297; 'בתי חרושת של ספרות', הדור 28 (33 באוגוסט 1904), 32
↑  ניסן טורוב, בעיות ההתאבדות: מחקר פסיכולוגי סוציולוגי, תל אביב: דביר, תשי"ג 1953, ד. בלי אחיזה: אליהו מיידאניק, עמ' 296–303, באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה
↑  חולשה, באתר פרויקט בן-יהודה
↑  יעקב פיכמן, "אליהו מידניק", הקדמתו לקובץ כתבי אליהו מידניק, אודסה: חובבי ספרות, תרס"ח, עמ' 1
↑  י"ח ברנר, "מעולם ספרותנו", כל כתבי י"ח ברנר, תל אביב 1967, עמ' 228
↑  ניסן טורוב, בעיות ההתאבדות: מחקר פסיכולוגי סוציולוגי, תל אביב: דביר, תשי"ג 1953,
ד. בלי אחיזה: אליהו מיידאניק, עמ' 297, באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291126705171  PLWABN: 9810671286005606  ISNI: 0000 0000 7907 7641  LCCN: no2003026352  NTA: 314264477  SELIBR: 251212  VIAF: 306422722   WorldCat (עם VIAF): 306422722
אלרי

אלרי הוא משחק ילדים מהאיים הבריטיים, ששוחק בעיקר על ידי ילדות, ולווה בשיר משחק באנגלית, המתועד בשיר השכונה:
One, Two, Three, O'Leary, Four, Five, Six, O'Leary, Seven, Eight, Nine, O'leary, One Two three... וחוזר חלילה.
המשחק היה נפוץ במחצית הראשונה של המאה העשרים ובוצע בהרבה גרסאות. גם למילה אלרי קיימות מספר גרסאות כש-O'leary מציין בדרך כלל את הגרסה האירית שכן זהו שם משפחה נפוץ בארץ זו. בסקוטלנד שרו הילדות Aleery וקיימת סברה שהמילה, שהיא חסרת פירוש באנגלית, קשורה לעגה קלטית בה יש לה קשר לרגל.  באנגליה האיות הוא בדרך כלל Alairy או A-leary כשהמילה Alary מופיעה בשיר פירס פלאומן (Piers Plowman) מהמאה הארבע עשרה של המשורר וויליאם לנגלנד (William Langland‏; 1332–1386) בו מסופר על קבצנים שיושבים כשרגליהם אלרי, והסברה היא שישבו ברגלים משוכלות.
יש הגורסים כי השיר ליווה משחק בקלאס, ויש הגורסים כי הוא ליווה כדרור (למשל, עם כל מילה מכים בכדור לכיוון הרצפה, אך במילה O'Leary יש להעביר את הרגל מעל הכדור, ולהמשיך. כאשר נכשלים, עובר התור לשחקן השני; המנצח הוא מי שהצליח לדקלם יותר מילים בכדרור רציף).
לשיר הייתה גם גרסה בעברית: "אחת שתיים שלוש וחצי, איש אחד נסע בטקסי, הוא שילם גרוש וחצי, גרוש וחצי, אחת שתיים שלוש".
אנה צ'פמן

| --- | --- |

 לידה:  23 בפברואר 1982 (בת 42) וולגוגרד, ברה"מ 
 מדינה:  רוסיה 
 מקום מגורים:  מוסקבה 
 השכלה:  אוניברסיטת הידידות בין העמים של רוסיה 
 מעסיק:  NetJets, ברקליס, REN TV 
 מספר צאצאים:  1 
 annachapman.ru
 
אנה ואסילייבנה צ'פמן (ברוסית: А́нна Васи́льевна Ча́пман; נולדה ב-23 בפברואר 1982 בוולגוגרד, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) היא מרגלת רוסייה שריגלה בארצות הברית עבור רוסיה מטעם סוכנות הביון הרוסית. נעצרה על ידי ה-FBI ב-27 ביוני 2010, ושוחררה ב-8 ביולי 2010 בעסקת חילופי עצירים בין רוסיה לארצות הברית במסגרת פרשת המרגלים שנחשפה באותה שנה, כאשר נתגלתה רשת ריגול רוסית בארצות הברית.
ביוגרפיה

צ'פמן נולדה לדיפלומט וסילי קושצ'נקו, ששירת בשגרירות הרוסית בניירובי, קניה. לדעת בעלה הבריטי לשעבר של אנה, אביה היה קצין קג"ב בכיר. אנה היא בוגרת החוג לכלכלה של אוניברסיטת מוסקבה.
בשנים 2000–2001 עברה להתגורר בלונדון. היא עבדה בכמה חברות בריטיות (NetJets, Barclays). בלונדון פגשה את אלכס צ'פמן, וזמן קצר לאחר מכן השניים נישאו במוסקבה. כתוצאה מכך השיגה אזרחות ודרכון בריטי.
בשנים 2006–2010 עבדה עבור כמה חברות פיננסיות בניו יורק, ארצות הברית. לאחר שהוסגרה עם קבוצת מרגלים על ידי אלכסנדר פוטייב לארצות הברית ולאחר דיון לשחרורם, היא שוחררה במסגרת עסקת חילופי המרגלים ושבה לרוסיה. היא זכתה לפרסום רב לאחר שחרורה, והפכה לאייקון תרבות ברוסיה וברחבי העולם.
בדצמבר 2010 מונתה למועצה הציבורית של המשמרת הצעירה של רוסיה המאוחדת וב-21 בינואר 2011 החלה לארח תוכנית טלוויזיה שבועית בשם "רזי העולם", בערוץ הטלוויזיה REN TV. באוקטובר 2010 הצטלמה לשער המגזין הרוסי של Maxim, שסיווג אותה כאחת מ-100 הנשים הסקסיות ביותר ברוסיה. ב-1 באוקטובר 2010 מונתה ליועצת ההשקעות של נשיא בנק שירותי הקרן (FundserviceBank), בנק מוסקבאי המחזיק בהשקעות של מיזמים וחברות פרטיות וממשלתיות בתחום האוויר והחלל. באפריל 2011 התמודדה כדוגמנית במגזין "שבוע האופנה" (Fashion Week).
היא הופיעה בהופעת קמע ככתבת חדשות בסרט הקולנוע "הגבול הבלקני".
הערות שוליים

↑  Associated Press ו-ynet, צ'פמן, אנה צ'פמן. סיפורה של המרגלת הלוהטת, באתר ynet, 30 ביוני 2010
↑  ניוזוויק ואולגה ויניאר, "אנה צ'פמן בע"מ": המרגלת שכבשה את עולם העסקים, באתר כלכליסט, 22 בפברואר 2011
↑  ה-FBI מציג: רשת הריגול של אנה צ'פמן בפעולה, באתר וואלה, 1 בנובמבר 2011
↑  Associated Press, המרגלת לובשת פראדה- אנה צ'פמן דגמנה בתצוגת אופנה בטורקיה, באתר הארץ, 13 ביוני 2012
↑  AP, מרגלת בטורקיה: אנה צ'פמן על המסלול. צפו, באתר ynet, 13 ביוני 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810569166105606  GND: 1153830906  NLA: 35433110  Trove: 517780  VIAF: 92409135   WorldCat (עם VIAF): 92409135 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנדריי גיים

| --- | --- |

 לידה:  21 באוקטובר 1958 (בן 65) סוצ'י, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  רוסיה, הולנד, בריטניה
 מקום לימודים:  MIPT Department of General and Applied Physics  אוניברסיטת מנצ'סטר  המכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה 
 מוסדות:  אוניברסיטת ראדבאוד ניימחן  Institute of Solid State Physics  אוניברסיטת מנצ'סטר 
 תלמידי דוקטורט:  קונסטנטין נובוסלוב 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לפיזיקה (2010)  מדליית הפחמן (2016)  Knight Bachelor (31 בדצמבר 2011)  פרס מוט (2007)  פרס קורבר האירופאי למדע (2009)  מדליית יוז (2010)  מדליית קופלי (2013)  פרס ג'ון קרטי לקידום המדע (2010)  פרס איג נובל (2000)  עמית החברה המלכותית (2007)  Clarivate Citation Laureates (2008)  EPS Europhysics Prize  עמית כבוד של המכון לפיזיקה  מפקד במסדר האריה של הולנד 
 בן או בת זוג:  Irina Grigorieva 
 תרומות עיקריות
 גרפן, סרט גקו, רחיפה דיאמגנטית
 
ניסוי הצפרדע המרחפת של גיים
אנדריי קונסטנטינוביץ' גֵיְים (Andre Konstantin Geim; ברוסית: Андрей Константинович Гейм; נולד ב-21 באוקטובר 1958) הוא פיזיקאי הולנדי-בריטי יליד רוסיה, הידוע בזכות מחקרו על גרפן, פיתוח סרט הדבקה כיווני המכונה "סרט גקו", ועל הדגמותיו בתחום רחיפה דיאמגנטית. זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 2010, יחד עם עמיתו קונסטנטין נובוסלוב "על ניסוייהם פורצי הדרך בתחום יריעת גרפן דו־ממדית".
השכלתו

גיים נולד בסוצ'י למשפחה ממוצא גרמני. גיים מעיד באוטוביוגרפיה שלו שבעברו סבל מאנטישמיות עקב הצליל היהודי של שמו וכמו כן שאם סבתו הייתה קרוב לוודאי יהודייה. הוריו, קונסטנטין אלכסייביץ' גיים (1910–1998) ונינה ניקולייבנה באייר (1927), היו מהנדסים. בשנת 1975 סיים את התיכון בעיר נלצ'יק. את השכלתו האקדמאית רכש במוסקבה במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה. בשנת 1987 סיים גיים לימודי דוקטורט במכון לפיזיקת מצב מוצק של האקדמיה הרוסית למדעים בצ'רנוגולבקה (Черноголо́вка).
דרכו המדעית

גיים עבד כמדען חוקר במכון לטכנולוגיה מיקרואלקטרונית באקדמיה הרוסית למדעים בצ'רנוגולובקה עד לשנת 1990. בשנים 1990–1994 הוא חקר כפוסט-דוקטורנט באוניברסיטת נוטינגהאם, אוניברסיטת באת', ואוניברסיטת קופנהגן. בשנת 1994 קיבל משרת פרופסור חבר באוניברסיטת מינכן. בשנת 2001 הוא קיבל משרת פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת מנצ'סטר. מאז שנת 2007 הוא משמש עמית מחקר בכיר במועצת המחקר הבריטית בתחום ההנדסה ומדעי החומר. הוא אף פרופסור לחומרים חדשניים וננוטכנולוגיה באוניברסיטת ראדבוד בניימכן. הוא פרסם למעלה מ-180 מאמרים אשר עברו ביקורת עמיתים בירחונים מדעיים, יותר מ-30 ממאמריו צוטטו למעלה מ-100 פעם במאמרים מדעיים אחרים, דבר המעיד על השפעתו הנרחבת בתחום המדעי בו הוא עוסק.
פסגת הישגיו המדעיים של גיים הוא גילוי הגרפן, עליו אמר כי הוא מקווה שחומר זה, וגבישים דו-ממדיים אחרים, ישנו את חיי היום-יום בדומה לתרומת הפלסטיק לאנושות. פיתוח סרט ההדבקה הכיווני הידוע בשם "סרט גקו", ומחקר בתחום רחיפה דיאמגנטית (שבמהלכה בוצע ניסוי הצפרדע המעופפת, שאף זיכהו בפרס איג נובל). גיים ידוע כמומחה עולמי בפיזיקה מזוסקופית ובמוליכות-על.
לצד עיסוקו המדעי המעמיק, גיים מתייחס לעצמו אף בהומור. בשנת 2001 גיים פרסם מאמר מדעי בכתב העת הנודע Physica, בו נקב בשמו של האוגר שלו כמחבר שני. את זכייתו בפרס איג נובל הוא מזכיר בקורות החיים הרשמיים שלו ועל הניסוי שזיכהו בפרס הוא כותב: "ידוע לשמצה (-; על הרחפת הצפרדע" (ראו תמונה). גיים הוא המדען הראשון אשר זכה בפרס איג נובל ובפרס נובל.
פרסים והכרה

בשנת 2000 זכה בפרס איג נובל יחד עם מייקל ברי מאוניברסיטת בריסטול, על ניסוי רחיפה מגנטית של צפרדע.
בשנת 2007 העניק לו המכון לפיזיקה הלונדוני את מדליית מוט (Mott Medal) על גילוי קבוצה חדשה של חומרים, ובמיוחד גרפן.
במאי 2007 נבחר לעמית החברה המלכותית.
בשנת 2008 זכה בפרס אירופיזיקס של החברה האירופית לפיזיקה יחד עם קונסטנטין נובוסלוב על פיתוח הגרפן.
הוא זכה בפרס קורבר לשנת 2009 הנושא מענק של 750,000 אירו (Körber European Science Award)‏.
בשנת 2010 העניקה לו האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית את פרס ג'ון ג' קרטי לקידום המדע.
בשנת 2010 זכה במדליית יוז של החברה המלכותית
הוא הוכרז כזוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 2010, יחד עם קונסטנטין נובוסלוב.
הוא בעל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת דלפט לטכנולוגיה, המכון הטכנולוגי של ציריך, ואוניברסיטת אנטוורפן.
זכה במדליית הכבוד של מכון נילס בוהר - 2011.
זוכה מדליית קופלי לשנת 2013.
אמפרור (להקה)

| --- | --- |

 מקום הקמה:  נוטודן 
 תקופת הפעילות:  1991–2001 • 2005–2007 • 2013–2014 • 2016
 סוגה:  בלאק מטאל סימפוני
 חברת תקליטים:  דת'לייק סיילנס הפקות, Wild Rags Records, סנצ'ורי מדיה רקורדס, ניוקליר בלאסט 
 www.emperorhorde.com
 חברים
 Ihsahn 
 
אמפרור (באנגלית: Emperor; תרגום חופשי: קיסר) היא להקת בלאק מטאל סימפוני נורווגית. אמפרור פעלה בשנות ה-90 של המאה ה-20 ונחשבת לאחת ממייסדות הבלאק מטאל הסימפוני. הלהקה התפרקה לאחר האלבום האחרון מ־2001, אך היא חזרה לפעילות בשנת 2006 וב-2014 ו-2016. ניתן למצוא את חבריה בלהקות זייקלון (Zyklon) ופקאטום (Peccatum) הנורווגיות.
ביוגרפיה וסגנון

סגנון הלהקה שונה בין השנים, באלבומם הראשון In the Nightside Eclipse סגנון הלהקה היה בלאק מטאל סימפוני טהור ואילו בשני אלבומם האחרונים הסגנון עבר לפרוגרסיביות, שירה נקייה וסאונד יותר נקי. אישאן סולן הלהקה טען שאחרי תקופתו באמפרור הוא יפסיק לנגן את סגנון הבלאק מטאל.
סולן הלהקה וגארד "אישאן " טוויטאן הקים פרויקט פרוגרסיב מטאל על שמו לאחר אמפרור, פרויקט זה דומה מאוד לחומר המאוחר יותר של אמפרור שמשלב ביננו שירה נקייה, קלידים, וסאונד נקי יותר.
ביוגרפיה וסגנון > פרשיית הרצח של פאוסט

ב-21 באוגוסט 1992, בעת ביקור משפחתי בלילהאמר, ביקר פאוסט בפאב מקומי. בדרכו חזור, עבר פאוסט ליד הפארק הלאומי (בו התקיימה אולימפיאדת החורף בשנת 1994), והחל לדבר איתו אדם זר. פאוסט הבין כי מדובר בהומוסקסואל שתוי שמנסה להתחיל איתו. לאחר שנשאל על ידי הזר האם הוא מעוניין ללכת איתו ליער, והסכים, לדבריו "כבר אז החלטתי שאני רוצה להרוג אותו, מה שהיה מאוד מוזר בגלל שאני לא כזה. אני לא סתם הולך ורוצח אנשים". בשלב מסוים בדרך, שלף פאוסט סכין שהייתה ברשותו למטרת הגנה עצמית במקום מגוריו, והחל לדקור את הזר. לאחר 37 דקירות בבטן, בצוואר ובפנים, המשיך פאוסט לבעוט בפניו כשהוא שוכב על הארץ. בסוף המעשה המשיך פאוסט לנהר סמוך, ושטף את הדם מפניו ומידיו. למשטרה לא הייתה יכולת לקשר את פאוסט לרצח, ועל כן היה פאוסט חופשי לשנה עד שנתפס. ככל הנראה, עלתה בעקבותיו המשטרה לאחר חקירה של סולן הלהקה, וגארד. לאחר שחרורו ממאסר, הקים פאוסט עם גיטריסט הלהקה, סאמות' (שנכלא בעצמו ל-16 חודשים בגין השתתפות בשריפת כנסיות), להקת בלאקנד דת' מטאל בשם Zyklon, שהתפרקה ב-2010. מאוחר יותר סיפר פאוסט כי הוא אינו מעוניין בקשר נוסף לסצנת הבלאק מטאל הנורווגית.
חברי ההרכב

וגארד טוויטאן (איסהאן) - סולן, גיטרות, קלידים
תומאס הוגן (סאמות') - גיטרה
טירם טורסון - תופים
חברי ההרכב > חברים לשעבר

בארד "פאוסט" איט'ן (תופים)
אלבר (באס)
טיירה "טכורט" ויק (באס)
מורטיס (באס)
אלבומים

אלבומי אולפן:
In the Nightside Eclipse ‏ (1994)
Anthems to the Welkin at Dusk‏ (1997)
IX Equilibrium‏ (1999)
Prometheus: The Discipline of Fire and Demise‏ (2001)
אסטי (נפה)

נפת אסטי (באיטלקית: ,Asti.Provincia di Asti) היא אחת הנפות במחוז פיימונטה שבאיטליה, ובירתה בעיר אסטי. שטחה הוא 1,504.5 ק"מ ואוכלוסייתה מנתה 206,265 תושבים בשנת 2004.
אורליאן לינייה-פו

| --- | --- |

צילום מ-1903
 לידה:  27 בדצמבר 1869 הרובע התשיעי של פריז, צרפת 
 פטירה:  19 ביוני 1940 (בגיל 70) אביניון, צרפת 
 מקום קבורה:  Saint Germain-en-Laye Old Communal Cemetery 
 שם במה:  Aurélien Lugné-Poe 
 שם לידה:  Aurélien François Marie Lugné 
 מדינה:  צרפת 
 מקום לימודים:  תיכון קונדורסה  הקונסרבטואר של פריז 
 בן או בת זוג:  Suzanne Desprès 
 פרסים והוקרה:  לגיון הכבוד 
 פרופיל ב-IMDb
 
אורליאן לינייה-פו, שמו בלידה אורליאן-פרנסואה-מארי לינייה (צרפתית: Aurélien- François-Marie Lugné‏, מאוחר יותר הפך ללינייה-פו Lugné-Poë,‏
17 בדצמבר 1869 – 19 ביוני 1940) היה שחקן, במאי ומבקר תיאטרון צרפתי. יחד עם אנדרה אנטואן תרם להתחדשות פני התיאטרון הפריזאי בשלהי המאה ה-19.
בצעירותו, מתוך הערצה לסופר האמריקאי אדגר אלן פו, הוסיף לשם המשפחה את השם פּוֹ Poe .
קורות חייו

אורליאן לינייה-פו נמשך לאמנות התיאטרון עוד בילדותו. בשנת 1886, בימי לימודיו בתיכון "קונדורסה" היוקרתי בפריז, יחד עם ז'ורז' בורדון, לימים עיתונאי ב"לה פיגארו", הקים בעצמו להקה בשם "לה סרקל דז אקולייה" (Le Cercle des Escholiers - חוג התלמידים). המחזה הראשון ששיחקו במסגרת החוג היה של מחזאי בן זמנם - "גבירת הים" מאת איבסן.
בגיל 19 נרשם לקונסרבטוריון הלאומי הגבוה לאמנויות הבמה בפריז ולאחר מכן נכנס ללהקת ה"תיאטר ליבר" Théâtre-Libre (התיאטרון החופשי) של אנדרה אנוטאן.
ב-1893 עבר ללהקת ה"תיאטר אר אר" ( Théâtre Art Art - תיאטרון אמנות מעורב) של פול פור (Paul Fort) שקמה על ידי מיזוג להקתו הקודמת של פור, "תיאטר אר מיקסט" עם להקת "תיאטר אר אידיאליסט" של לואי ז'רמן.
קורות חייו > תיאטרון דה ל'אוור

במאי 1893 ייסד לינייה-פו, יחד עם המשורר והמבקר קמיל מוקלר, המחזאי מוריס מטרלינק והצייר אדואר וייאר, את "לה מזון דה ל'אוור" (la Maison de l'Œuvre, בעברית: "בית היצירה").  פרויקט ששילב בתוכו ערבי תיאטרון, ספרות ותערוכות אמנות פלסטית. הלהקה נקראה "תיאטר אר ל'אוור" (תיאטרון אמנות -יצירה) או בקיצור "תיאטר דה ל'אוור" (תיאטרון היצירה), והייתה מורכבת מאמנים וחובבי תיאטרון שדגלו בהפקות סימבוליסטיות כתגובה נגדית לנטורליזם שאפיין את התיאטרון אנטואן.
תיאטרון דה ל'אוור התאפיין בתפאורה מסוגננת (או חוסר תפאורה בכלל, כפי שציווה לינייה-פו ב-1896), בדיקלום מלאכותי ובאווירה כמו-חלומית.

מהשחקן דרש לינייה-פו שלא להבליט יתר על המידה את האינדיבידואליות שלו לטובת מה שמטרלינק הגדיר "השלכה מעורפלת של הצורות ההסימבוליות". במקרים קיצונים, בהצגות שבוצעו בהתחלה, גרם משחק שכזה לצחוקים נוכח ההופעה הכמו הזויה או מטורפת של הפרוטגוניסטים. לינייה-פו עצמו הופיע תמיד לבוש בפראק שחור ודיבר בקול איטי וחד-גוני, וזכה משום כך בכינוי "הכומר המונמנם".

הפקותיו שמרו על עקרונותיו של פול פור אבל ביצועיו נחשבו טובים יותר. לפני כל הצגה שמע הקהל הרצאה מקדימה.
תחילת פעילותה של להקת תיאטרון זו, בדצמבר 1893, צוינה על ידי בכורת המחזה "פליאס ומליזנד" מאת מטרלינק על במת "התיאטרון דה בוּף פריזיאן" (Théâtre des Bouffes-Parisiens). לינייה-פו ניהל את הלהקה עד שנת 1899, וביים בתקופה זו מחזות של גרהרט האופטמן, אוגוסט סטרינדברג ("האב" 1894) הנריק איבסן ("ברנד", "יאן גבריאל בורקמן", "רוסמרסהולם") וגבריאלה ד'אנונציו. הפקת המחזה ״המלך אובו״, מאת אלפרד ז'ארי ב-10 בדצמבר 1896, עם פירמן ז'מייה בתפקיד הראשי עשתה היסטוריה, אם כי ההצגה ירדה מבמת התיאטרון לאחר יומיים.
להקת התיאטרון "דה ל'אוור" שיחקה באולם ברליוז, וגם על במות תיאטרון דה בוף-פריזיאן, תיאטרון דה מני-פלזיר (Théâtre des Menus-Plaisirs) (בימינו "תיאטרון אנטואן"), קומדי פריזיאן (היום תיאטרון דה ל'אתנה- לואי ז'ובה) ואולם ה"תיאטרון נובו" (לימים "תיאטרון רז'אן" ואחר כך "תיאטר דה פארי"). עזיבתו של לינייה-פו את הקו הסימבוליסטי ב-1898 גרמה לוויכוחים רבים, כולל בריחה של חלק מהקהל הנאמן. סיבות כלכליות אילצו לבסוף את לינייה-פו לסגור את התיאטרון בשנת 1899.
קורות חייו > תיאטרון דה ל'אוור > לאחר סגירתו

אחרי סגירת ה"תיאטרון דה ל'אוור" ביים לינייה-פו, בפריז ובמהלך סיורים ארוכים בחו"ל, מחזות מאת שייקספיר, מטרלינק, ז'יד, גורקי, אוסקר ויילד ואמיל ורהארן. בהצגות אלה שיחקה בת זוגו, השחקנית סוזן דפרה (Suzanne Desprès) (1875-1951) . פעילותו חשפה את התיאטרון הצרפתי לקהלים רבים באירופה ובמקביל תרמה תרומה מכרעת להבאה לצרפת של המחזאות העולמית בת זמנו.
אחד התפקידים שגולמו על ידי לינייה-פו עצמו, ונחקקו בזיכרון בני זמנו, היה זה של ראש גזר מעיבוד סיפורו של ז'ול רנאר ב-1908 בלונדון.
ב-1909 הקים לינייה-פו את כתב העת לתיאטרון "רבו דה ל'אוור" (Revue de l'Œuvre) וכתב במקביל לעיתון "ל'אקלר" ("הברק").
קורות חייו > תיאטרון דה ל'אוור > תחייתו של תיאטרון דה ל'אוור

ב-1912 חזר לינייה-פו לנהל את התיאטרון דה ל'אוור, שנפתח מחדש עם בכורת המחזה "הבשורות שניתנו למארי" (L'Annonce faite à Marie) מאת פול קלודל, שהייתה אחד מציוני דרך בתולדות התיאטרון הצרפתי.
התיאטרון פעל בצורה לא סדירה עד 1929.
ב 1919 השיג את תמיכתה הכספית החשובה של השחקנית מרסל פראפּא (Marcelle Frappa). בשנת 1929 העביר את השרביט ללוסיאן בר ופולט פאקס.
לינייה-פו נפטר ב-19 ביוני 1940 בביתו שבווילנב לס-אביניון (Villeneuve-lès-Avignon) ונקבר בבית העלמין הישן בסן-ז'רמן-אן-לה
מגלה הכישרונות

אדמון סה (Edmond Sée) תיאר את לינייה-פו כ”מגלה הכשרונות המחזאיים הכי לוחמני, הכי אקלקטי והכי נדיב, ששניים או שלשה דורות של סופרים חבים לו תודה”.

לינייה-פו עצמו הגדיר את עבודתו מול מחזאים ושחקנים כעבודה "של איש מעבורת" (passeur) המזין את כישרונם ועוזר להם לממש את גאוניותם.
יחד עם אנדרה אנטואן טיפח לינייה-פו את התיאטרון העצמאי בצרפת של "סוף המאה", תוך שהוא מחויב לערכים האמנותיים ולצביון ניסויי או אוונגרדי, בניגוד לתיאטרון ה"בולוואר" המסחרי. 
לינייה -פו עודד את הכישרונות הצעירים מבין המחזאים והשחקנים. כך, בשנת 1923, לפי הזמנתו מרסל אשאר, כתב את אחת הקומדיות הראשונות שלו - "המיסה נאמרה" (La Messe est dite).
בשנת 1935 הסכים לביים, במקום ז'ורז' פיטואף שרב עם המחזאי, את ה"אלמונית מאראה" שהייתה אחת ההצלחות הראשונות של המחבר ארמאן סלקרוּ.

אנטונן ארטו שהכיר את לינייה-פו בשנת 1920 קיבל ממנו את תפקידו הראשון - אמנם קצר ביותר - של משפט אחד בלבד - במחזה "Les Scrupules de Sganarelle" (לבטיו של סגאנארל) מאת אנרי דה רנייה, על במת התיאטר דה ל'אוור.

אחת התגליות הגדולות של לינייה-פו היה שחקן התיאטרון והקולנוע פייר בראסר שהתחיל גם הוא את דרכו בתיאטרון דה ל'אוור בשנת 1924.
מגלה הכישרונות > קשריו עם אמני "תנועת הנאבי" (ה"נאביסטים")

אורליאן לינייה-פו שיחק תפקיד גם בתולדות האמנות הפלסטית הצרפתית, כשעודד את חבריו הציירים שלמדו איתו בתיכון "קונדורסה" והקימו מאוחר יותר את הזרם שנקרא "נאבי" או נאביסטים (מהמושג העברי תנ"כי "נביא"). הזרם כלל את מוריס דני, פול סרוזייה, אדואר וייאר וקר-קסווייה רוסל ואמנים נוספים שהצטרפו אליהם.
לינייה-פו נהג להשתתף לעיתים קרובות במסיבותיהם, ולפקוד את הסטודיו של הצייר פול רנסון, שנמנה גם הוא עם חברי הקבוצה.
זמן מה אף היה לו סטודיו משותף עם הציירים בונאר, וייאר ודני.
בנובמבר 1890 עיצבו בונאר, איבלס וסריזייה תפאורה ותלבושות בשביל התיאטרון "ד'אר" שבניהולו של פול פור, ובדצמבר 1891 אירח לינייה-פו, ב"תיאטר-ליבר", ערב התרמה למען גוגן בפריז. האמנים איבלס, סריזייה, ודֶני ציירו לרגל אירוע זה תפאורות למחזות מאת רמי דה גורמון ומאת מטרלינק. במאי 1893 השתתפו וייאר יחד עם קמיל מוקלר בהפקת "פליאס ומליסנד" מאת מטרלינק ב"מזון ד'אוור" שבניהולו של לינייה-פו. ציירים מבין ה"נאבי" - סריזייה ובונאר - יצרו את התפאורה בבכורה של "המלך אובו" בדצמבר 1896.
וייאר אף צייר בשנת 1891 דיוקן בשמן של אורליאן לינייה-פו, חברו, הנמצא כיום באוסף פלצ'ר-סטיל בפיטספורט, ניו יורק.
מהצגותיו המפורסמות > "פֶּלֶיאָס ומליסאנד" - 17 במאי 1893

לינייה-פו ביים את המחזה הסימבולסטי הידוע של מטרלינק במסגרת תיאטרון ד'אר של פול פור (1872-1960).מטרלינק היה המחזאי הסימבוליסטי האולטימטיבי, השתמש בסמלים מיוחדים שחזרו על עצמם. התפאורה הייתה מינימליסטית, פרי יצירתו של פול פגלר (ווגלר Voegler), ללא ריהוט וללא אביזרים, רק מסכים צבועים באפור. התאורה הופנתה מלמעלה ולא מאורות במה רגילים שהיו משאירים בעבר צללים משונים. התלבושות נתפרו לפי ציוריו של ממלינג מהמאה ה-15. העלילה התרחשה מאחורי פרגודי גזה כדי ליצור רושם של ערפל. השחקנים דקלמו כמו מזמרים את הטקסט וליוו אותו במחוות "מסוגננים".
כשראה לינייה-פו כי לא קם עוד מחזאי סימבולסטי מזנו של מטרלינק, הצהיר בשנת 1898 כי אינו מתכוון להציג רק מחזות מסוג זה.
מהצגותיו המפורסמות > סלומה, 11 בפברואר 1896

בכורת המחזה "שלומית" או "סלומה" של אוסקר ויילד, שהיה אסור לביצוע בבריטניה, הוצגה בצרפתית על ידי להקת התיאטרון ,"דה ל'אוור" בבימויו של לינייה-פו. בגלל היותו של ויילד אסיר בכלא ומכיוון שחשש מפני עוינות הציבור, דאג הבמאי לקיים את החזרות בחשאי. לינה מינץ שיחקה את סלומה והוא עצמו נחל הצלחה רבה בתפקיד של הורדוס.

שחקנית-אשה התבקשה לשחק במקום המשרת הצעיר של הורדיה כדי למנוע פירושים הומוארוטיים לחיבתו של המלך ל"נער הסורי". דוגמה זו שרתה לאחר מכן גם במאים אחרים. את התכניה צייר טולוז-לוטרק. תגובת הקהל להצגה הייתה יחסית חיובית, דבר שניתן היה להתפרש גם כאהדה מסוימת למחזאי הכלוא.
כששמע על הצלחת המופע, אוסקר ויילד התרגש מאוד וביקש שימסרו את תודתו ללינייה-פו.
מהצגותיו המפורסמות > "המלך אובו" ב 10 בדצמבר 1896

הניסוי ה"היפר-תיאטרלי" של הצגת המחזה "המלך אובו" של אלפרד ז'ארי שהקדים את תיאטרון האבסורד, את הסוריאליזם והדאדאיזם, היווה בשביל לינייה-פו חוויה מורטת עצבים. המחזה ליגלג תוך שימוש באמצעים גרוטסקים על ההמוניות החייתית, על ההיסטוריה עתירת הרציחות ודיכוי של האנושות ובכלל על הצדדים המגעילים של בני האדם ושל החברה והשתמש בפארודיה ובאסוציאציות למחזה "מקבת'" של שייקספיר ואף למחזות אחרים כמו "המלט", "ריצ'רד השלישי" או "המלך ליר".
למרות שהוא עצמו אימץ בשלב מסוים סגנון סימבוליסטי והתרחק מהנטורליזם והריאליזם, נאלץ לינייה-פו להתמודד הפעם עם דרישות עוד יותר חריגות באנטי-הריאליזם שלהן מצד המחבר שהיה מעורב מאוד בהפקה. אלפרד ז'ארי הצעיר, שעד אז היה נודע בתיאטרון דה ל'אוור כמעבד ומתרגם, וכן כשחקן ועוזר במאי, התעקש להשפיע על היבטים רבים של ההצגה: היו חשובים לו צורת הדיבור המקוטעת ("סטקאטו") של הגיבורים, תוך שינוי בהדגשת ההברות, השימוש בניבים ובמבטאים שונים - צרפתיים ואחרים, ביקש מהשחקנים להתנועע על הבמה בתנועות מכניות כמו של מריונטות, ביקש הרבה מסיכות ושלטים, סוסי עץ, דרש שנער בן 14 ישחק בתפקיד "בוגרלא" בן ה14 (במקום אשה כפי שהיה מקובל) והעדיף תפאורות מיוחדות שכללו ינשוף, פיל, נחש בואה, ערפד, מספר דקלים, סופת שלג על מיטת הגבורים הראשיים, סיר לילה וקמין ששימש גם כדלת.
כשנה קודם לכן טען ז'ארי באוזני לינייה-פו כי מדובר בקומדיה "קליטה" ומבדרת שתמצא חן בעיני הקהל. מאוחר יותר כשלינייה-פו היה כבר אחוז חרדה מפני תגובת הקהל למחזה מחדש ופרובוקטיבי כזה, ז'ארי גייס כדי להרגיעו, את רשילד ואלט, אשת מנהל כתב העת "מרקור דה פראנס". היא ניסתה לשכנע את הבמאי שזו תהיה הזדמנות פז להוכיח את גישתו האקלקטית ושכל הדור הצעיר ישתוקק לראות הצגה כזאת. בציור התפאורה השתתפו, לפי התוכניה, הצייר ה"נאביסטי" סריזייה וז'ארי עצמו. לפי עדותו של לינייה-פו לקחו בו חלק גם בונאר, טולוז לוטרק, וייאר וראנסון. המוזיקה שבוצעה בפסנתר ותוף נכתבה על ידי קלוד טראס.
ההצגה התקיימה פעמיים בלבד - ביום החזרה הכללית ב-9 בדצמבר וביום הבכורה למחרת. היא הוצגה באולם ה"נובו תיאטר" (Nouveau Théatre) ברחוב רו בלאנש (Rue Blanche). הקהל שחלק ממנו שמע כבר על הפן הפרובוקטיבי של ההצגה התחיל להשתולל כששמע את המילה הראשונה והבעייתית שהגה השחקן הראשי (פירמן ז'מייה) "מרדר" ("merdre") - מילה חדשה שהמציא ז'ארי על בסיס המילה הצרפתית המפורסמת ל"חרא" ("merde"), שהייתה באותו זמן אסורה להבעה על במות התיאטרון. מילה זאת חזרה פעמים רבות במהלך ההצגה בכל מיני מצבים. צופים רבים שרקו וצרחו, זרקו כיסאות על הבמה וכינו את הבמאי לינייה-פו בשם "פו דה שאמבר" (pot de chambre) - כלומר "סיר לילה".
עם המתנגדים למחזה נמנו סופרים, אף הומוריסטים כמו קורטלין וההצגה הוקעה על ידי מבקריה כ"אינפנטילית" במקרה הטוב. ברם, למרות השערורייה היו גם צופים שתמכו ביוצרי ההצגה ונופפו את אגרופיהם לעבר המשתוללים. 
לפי ג'ורג' וולוורת (ב"תיאטרון המחאה והפרדוקס", בהוצאת ניו יורק יוניברסיטי פרס, 1964) 10 בדצמבר מציין למעשה את יום הולדתו של תיאטרון האבסורד.
מהצגותיו המפורסמות > מחזות של רומן רולאן

מודאג מהניתוק של התיאטרון מהמציאות היומיומית, אחרי עזיבתו את הקו הסימבוליסטי הבלעדי, ביקש לינייה-פו להביא על במת התיאטרון דה ל'אוור מחזות ריאליסטים של רומן רולאן, שדנו בנושאים פחות או יותר אקטואליים. למשל המחזה "הזאבים" על פרשת דרייפוס (1898), כמו כן "אארט" 1897 (Aert) ו"ניצחון ההיגיון" ‏ 1899 (Le triomphe de la raison).
עם המחזה האחרון שהוצג ביוני 1899 ביקש לינייה-פו לסיים את פעילות התיאטרון דה ל'אוור (בגרסתו הראשונה) בצורה מוצלחת ומכובדת.
בימי פרשת דרייפוס, היה לינייה-פו, כמו עמיתו אנטואן, בין התומכים של דרייפוס ותיאטרון "ל'אוור" נחשב למקום מפגש של ה"דרייפוסארדים".