מלחמת ההתשה
הזירה הדיפלומטית והשבת הפסקת האש > משבר הטילים

סעיף 3 בהסכם הפסקת האש קבע: "שני הצדדים יימנעו מלשנות את הסטטוס קוו הצבאי בתוך האזורים המשתרעים 50 קילומטר מזרחה ומערבה לקו הפסקת האש. אף צד לא יכניס או יקים מתקנים צבאיים חדשים כלשהם באזורים אלה". סעיף זה הופר על ידי מצרים מיד ביום כניסתו לתוקף (ראו גיחות צילום אמריקאיות בסיני 1970), בצורת קידום סוללות טילי קרקע-אוויר לקרבת התעלה, באופן כזה שמערך ההגנה האווירית המצרית, שבמשך חודשים התקדם בהדרגה מזרחה, היה כעת עם רדיוס של עשרה קילומטרים מזרחית לתעלה, לתוך שטח ישראל בחצי האי סיני. מאוחר יותר התברר, שקידום המערך היה המניע העיקרי של ההנהגה המצרית בהחלטתה לתמוך בהפסקת האש. ישראל הרשמית רתחה על האירוע, אך על פי עדותו של יצחק רבין, שהיה אז שגריר ישראל בארצות הברית,
"נספח צה"ל בארצות הברית, אלי זעירא, קיבל מברק מגורם בכיר מאוד במערכת הביטחון של ישראל [בו] נצטווה להודיע לאמריקנים, כי ישראל מתנגדת לצילום מצב הפתיחה במועד הקבוע להפסקת-האש [...ו]שישראל תיירט את המטוסים האמריקניים אם ינסו לבצע את צילומיהם".
ארצות הברית בכל זאת ביצעה גיחות צילום אחרי כניסת הפסקת האש לתוקף, ולאחר שגילתה את ההפרה המצרית, ובמטרה לשמור על הפסקת האש החליטה להימנע מלשתף את ישראל בתמונות שצולמו, ניסתה ללחוץ על ממשלת ישראל שלא לייחס חשיבות רבה להפרה, והבטיחה לה סיוע צבאי רלוונטי בדמות טילי שרייק מתבייתי מכ"ם, ותותחי 175 מ"מ ארוכי טווח, באמצעותם ניתן היה לפגוע מרחוק בסוללות הטק"א. ישראל הקפיאה את שיתוף הפעולה שלה בשליחות יארינג עד להשבת המערך המצרי אחורנית. האמריקאים מצידם חששו שבתום שלושת החודשים שהוקצו לה, הפסקת האש לא תחודש ומלחמת ההתשה תשוב בסבב מחודש. כתוצאה מחשש זה נותרה הכוננות הצבאית גבוהה בשני הצבאות.
אלא שדווקא אז, באמצע משבר הטילים, ב-28 בספטמבר 1970, נפטר נאצר, ומחליפו החדש, אנואר סאדאת, נדרש להתרכז בביסוס שלטונו ובבעיות פנים, והחליט להמשיך את הפסקת האש על אף הקיפאון בתהליך המדיני. סאדאת גם החל במדיניות של התקרבות ביחסי ארצות הברית–מצרים. כתוצאה מכך, מערך ההגנה האווירית של מצרים נותר במקומו הודות להפרת ההקפאה, אך הפסקת האש לא נשברה, ובתום שלושת חודשיה הראשונים, שבסופם הוארכה, המטה הכללי של צה"ל הוריד את הכוננות מפני חידוש הלחימה. גם לישראל וגם למצרים היו כעת אינטרסים שהובילו אותם לתמוך בהארכת הפסקת האש. צעד זה, של הפרת ההקפאה באופן בוטה, נתן למצרים ביטחון ביכולתם לחצות את תעלת סואץ מבלי שיופרעו על ידי חיל האוויר הישראלי, ואפשר להם להתקדם בתכנון מלחמת יום הכיפורים. בינואר 1971, בלחץ ארצות הברית, חידשה ישראל את השתתפותה במאמצי התהליך המדיני שקידם יארינג, אלא שהשליחות לא הצליחה להוביל לפריצת דרך מדינית, והשיחות התנהלו בעצלתיים.
בשנים הבאות ניהלה מצרים משא ומתן עקיף, תוך ניסיון להביא את ישראל להיענות לתכתיב אמריקאי, ובמקביל סירבה פעם אחר פעם להגיע למשא ומתן ישיר עם ישראל. יוזמה ישראלית לקדם הסכם ביניים, כדי להוריד את המתיחות, הסתבכה בפערי שאיפות ובאינספור תמרונים דיפלומטים של המתווכים מטעם מחלקת המדינה, וכשלה גם היא. בזיכרונותיו, טען הגנרל מוחמד עבד אל-ע'ני אל-גמאסי שנוכח הקיפאון במישור הדיפלומטי, "מבוי סתום" כלשונו, הפך הפתרון הצבאי לפתרון היחיד שמצרים יכלה לקבל. כזאת הייתה גם עמדת סאדאת, שתמרוניו הדיפלומטים בין ברית המועצות לארצות הברית לא הצליחו להביא לכפיית הסדר של המעצמות על ישראל. באוקטובר 1972, לאחר שהחליט לגרש ממצרים את הקצונה הסובייטית וחיל המשלוח, הורה סאדאת לצבאו להתחיל להתכונן למלחמה יזומה. הרחקת המעורבות הסובייטית נועדה לסמל את עצמאות הפעולה של מצרים במישור המדיני, להבטיח שמצרים היא שתנהל את המלחמה, ושניצחון במלחמה יהיה ניצחון שלה, לא של ברית המועצות, שישיב לה את היוקרה והמעמד שאבד במפלת ששת הימים. בינואר 1973 הצטרפה גם סוריה ליוזמת המלחמה של מצרים, דרך מגעים חשאיים. ב-6 באוקטובר 1973 פתחו השתיים ביוזמה הצבאית בדמות מלחמת יום הכיפורים.