stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל
היסטוריה > בין השנים 1948–1994 > העשור הראשון > תרבות בתי ההבראה

חוק חופשה שנתית התשי"א–1951 עיגן בחוק נוהג שהיה קיים עוד לפני קום המדינה, לפיו המעסיקים חויבו לתת לעובדים מספר ימי חופשה שנתית בהתאם לוותק. עובד שבילה את ימי החופשה בבית הבראה של ההסתדרות קיבל מימון לכך כנגד קבלות. בבניית בתי ההבראה הושקע ממון רב והם תוכננו על ידי טובי האדריכלים בארץ (בהם בולטים יוסף ברלין ויעקב רכטר). גם בתקופת מדיניות הצנע נהנו ה"מבריאים" משפע יחסי של מזון. עקב כך, ועקב התדמית היוקרתית של בתי ההבראה ניסו לבקר בבתי ההבראה גם אנשים שלא היו חברים בהסתדרות, כגון קציני צבא המקורבים למפלגת השלטון, מעסיקים גדולים ואמנים. העובדים נשלחו למתקנים השונים בהתאם לשיוכם המקצועי, בית דניאל לאמנים ומשוררים, בית יערי לעובדי המדינה וכך הלאה.
תרבות בתי ההבראה הייתה מרכזית בחיי העבודה והנופש בישראל במשך כשלושה עשורים. בתקופת השיא, בסוף שנות ה-70, הפעילה ההסתדרות 17 בתי הבראה, בהם כמעט 2,000 מיטות.
היסטוריה > בין השנים 1948–1994 > בין השנים 1960–1977 > רקע

ניתן לחלק את התקופה לתקופות משנה. עד 1965 כלכלת ישראל הייתה בתנופה ובצמיחה מואצת. המשק הישראלי נמצא בעודף תעסוקה ובצמא לידיים עובדות. מצב זה הקשה על ההסתדרות משום שהיא לא יכלה לסייע לעובדים אלא להפך, נתפסה כגורם המגביל את הפרט ומצמצם את יכולת התקדמותו. פנחס ספיר, שהיה שר האוצר בשנים 1963–1965 ושר המסחר והתעשייה בשנים 1955–1965 עודד משקיעים פרטיים מהארץ ומחוץ לארץ באמצעות הלוואות נוחות מטעם המרכז להשקעות במשרד המסחר והתעשייה, משקיעים אלו "נגסו" בשטחי פעילות שהיו באופן מסורתי בידי חברת העובדים ויצרו תחרות קשה למשק ההסתדרותי. בכוחם היה גם לפתות עובדים על ידי חוזים אישיים ותוספות פטורות ממס לנטו. ההסתדרות התנגדה לשיטה זו משום שניפחה את השכר ברכיבים שלא זיכו בזכויות סוציאליות וראתה בכך הונאה של השכיר. שיטה זו גם הגדילה את אי-השוויון.
בראשית שנת 1966 הונהגה בכלכלת ישראל מדיניות מיתון. מדיניות המיתון הובילה להרעה בתנאי עבודה של עובדים במפעלים פרטיים, לפיטורים ולאבטלה. הייתה זו שעתה של ההסתדרות שהפכה לגורם תומך וממתן. כיוון שהייתה בשליטת מפלגת השלטון היה אינטרס משותף לממשלה ולהסתדרות למניעת זעזועים בשוק העבודה ולהובלה משותפת תוך ריסון תביעות עובדים מחד וייצוג שלהם מול המעסיקים (בייחוד המוסדיים) מאידך.
מלחמת ששת הימים בשנת 1967 טרפה את הקלפים. המשק הישראלי זינק ממיתון לפריחה. הממשלה חתמה חוזי ענק לפיתוח חלקי הארץ החדשים ושוב נמצא המשק במצב של תעסוקה מלאה. חברת העובדים זכתה להיות גורם דומיננטי בתחום הייצור הצבאי שהתפתח אז, קיבלה סבסוד ממשלתי והלוואות בלתי-צמודות ויכלה להתמודד מול התחרות בשוק, התמורה לכך הייתה לרוב ציות לממשלה, "הבנה" ו"אחריות". מאידך, הורע מצבם של העובדים שהועסקו בתעשייה המסורתית, בבניין ובחקלאות. פתיחת שוק העבודה לעובדים פלסטינים בלתי-מאוגדים, חסרי זכויות ובעלי דרישות שכר נמוכות, הרעה את מצבם של העובדים המאוגדים. כך החריף וחודד הפער בין שני אגפי ההסתדרות ובין שני "מעמדות העובדים", אלו העובדים במפעלים "מיוחסים" ונהנים מהטבות מפליגות ואלה המתמודדים בקושי ואינם זוכים להגנה מספקת מן ההסתדרות. הפער הלך וגדל גם בעקבות ההתמרמרות הכללית במדינה שהתבטאה במחאת הפנתרים השחורים ובתנועת המחאה העממית שלאחר מלחמת יום הכיפורים. גם פרשיות שחיתות בצמרת ההסתדרות שחשפו מעברי כספים בלתי חוקיים מקופת מוסדות הסתדרותיים לקופת המפלגה, ובמיוחד פרשת אשר ידלין ערערו את תמיכת הציבור בהסתדרות וביכולתה לייצג אותו.
היסטוריה > בין השנים 1948–1994 > בין השנים 1960–1977 > התמודדות עם פתיחת השוק הישראלי

המדיניות הכלכלית, שהונחתה בעיקר על ידי פנחס ספיר, דגלה בפתיחה של השוק הישראלי לתחרות מסוימת וליוזמה חופשית. עם העלייה ברמת החיים החל להתפתח בארץ שוק אשר כונה על ידי ההסתדרות "לא פרודוקטיבי" (בתחומי המסחר, השירותים, התיירות וכדומה) כלומר שוק שלא שירת במישרין את בניין הארץ ולא היה קשור למעסיק מוסדי גדול. בשוק זה עבדו רבבות עובדים שלא זכו לכל יחס מצד ההסתדרות. רבים מהם היו חברי הסתדרות מתוקף היותם חברים בקופת חולים (ולכן, להלכה, "אזרחי מדינת הפועלים") אולם הם לא היו חברים במועצות פועלים ולא באיגודים מקצועיים ולא היו מאוגדים בוועד עובדים. ההסתדרות גם הזניחה קבוצות אוכלוסייה חלשות שעבדו בתעשייה הזעירה (בתי מלאכה, מפעלים פרטיים קטנים, מוסכים, בתי דפוס וכדומה), ברובם עולי ארצות המזרח, שלא ראו בהסתדרות אלא ממסד נצלני.
ההסתדרות, כתפיסה, התנגדה למדיניות רווחה כללית מתוך תפיסה מרקסיסטית שמדובר ב"פילנתרופיה" ולא בטיפול אמיתי ושורשי בבעיות, טיפול שמשמעותו הפיכת העובד לפרולטר מודע ופרודוקטיבי. עוד ב-1977 קרא מזכ"ל ההסתדרות, יצחק בן אהרן למדיניות הרווחה "שוחד מנוון".
לפיכך הפכה בעיני רבים ההסתדרות החל מראשית שנות השישים ממגן העובדים לגוף המתקיים אך ורק כדי לדאוג לעצמו.
היסטוריה > בין השנים 1948–1994 > בין השנים 1960–1977 > חקיקת העבודה

בשנות השישים נמשכה חקיקת חוקי העבודה חוק פיצויי פיטורים, תשכ"ג–1963, חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, תשכ"ד–1964, חוק יישוב סכסוכי עבודה, תשכ"ז–1967 וחוק בית הדין לעבודה, התשכ"ט–1969.
עם זאת, ההסתדרות התנגדה באופן עקבי לעיגון נושאים מסוימים בחקיקה. ההסתדרות דגלה בגישה שכל ענייני השכר צריכים להתנהל במשא ומתן בין ההסתדרות, הממשלה והמעסיקים ללא התערבות חקיקתית, ועל כן התנגדה למשל לחוק שכר מינימום. כן התנגדה ההסתדרות לחקיקת חוק ביטוח בריאות ממלכתי משום שהיה מוציא משליטתה את קופת חולים הכללית והופך אותה לספק שירותי בריאות מנותק מן ההסתדרות ולחקיקת חוק פנסיה ממלכתית שהיה מוציא מההסתדרות את קופות הפנסיה בהן התרכזו כמעט כל חסכונות הפנסיה של השכירים והיוו עוגן פיננסי משמעותי.
היסטוריה > בין השנים 1948–1994 > בין השנים 1960–1977 > ההסתדרות והאיגודים המקצועיים

ההסתדרות ראתה בעצמה גוף מדינתי הקובע מדיניות ורואה ראייה כללית של המשק. לפיכך, באופן מסורתי תפסה את האיגוד המקצועי כ"מעדיף את האינטרס האנוכי על פני מדיניות מקצועית כוללת ומרוחק מעקרונות כלליים שהונחו ביסוד ההסתדרות", העדפת האינטרסים של האגוד המקצועי כונתה בזלזול "טריידיוניוניזם", ומדיניות ההסתדרות הייתה למתן את דרישות העובדים מתוך "אחריות" של שותפים-לשלטון. ההסתדרות קבעה בעבור חבריה את ההשתייכות לאיגוד המקצועי, אולם כל קבוצת עובדים בעלת כוח כלשהו ביקשה להחליף את האיגוד המקצועי שנכפה עליה (והיה בשליטת מפא"י ואחר כך המערך) באיגוד שחבריו נבחרים ישירות על ידי העובדים (מאז שביתת הימאים ב-1951, פרישת ארגון המורים ב-1958 ועד "מרד האחיות" ב-1986 עמד מאמץ העובדים לעצמאות בלבן של שביתות ארוכות וקשות).
בשנת 1970 נחתמה במשק עסקת חבילה. ההסתדרות הסכימה לתוספת שכר נמוכה ביחס להתפתחות המשקית (הוויתור על התוספת כונה "מלווה חיסכון", כביכול העובדים מלווים כספים למדינה), אך העובדים החזקים פתחו מיד בגל שביתות. ההסתדרות איפשרה לוועדים החזקים לזכות ממעסיקיהם לתוספות מבלי להתערב בהישגים ומבלי לדרוש השוואת תנאים לעובדים החלשים שלא היו מסוגלים לשבות כיוון שממילא היו "יקרים" ביחס לעובדים הבלתי מאוגדים בתעשיותיהם. מזכ"ל ההסתדרות, יצחק בן אהרן, הפנה את זעם העובדים מן ההסתדרות אל המעסיקים. תגובת ההסתדרות לגל השביתות הבלתי מבוקר של 1970 הייתה חתימת שני הסכמים קיבוציים נפרדים שיצרו פער ניכר במשק בין שני הסקטורים שהוגדרו אז לראשונה.
הסקטור הציבורי הוא המפעלים המנוהלים לפי תקציב – חברות ממשלתיות והסתדרותיות גדולות. הסקטור העסקי הוא החברות הפרטיות המנוהלות לפי מאזן ובכללן גם חברות הקשורות לחברת העובדים. ועדים חזקים תבעו להיכלל בסקטור הציבורי וכך הוגדרו אל על, חברת החשמל ורשות הנמלים כ"סקטור ציבורי" ועובדיהם זכו למעמד, הגנה מלאה של ההסתדרות וסגירת מפעליהם מפני כניסת פועלים לא מאוגדים. בסקטור הציבורי הונהגה גם שיטת ההצמדה של שכרן של קבוצות עובדים בתעשיות שונות זו לזו וכך הישג בוועד אחד (למשל חברת חשמל) גרר מיד תביעות שכר בכל שאר ה"צמודים" (רשות הנמלים ואל על, למשל) כאשר עובדי הסקטור העסקי אינם נהנים מההישגים והופכים חסרי לגיטימציה לתביעות. בשנים הבאות, מיתון זוחל ואינפלציה שחקו את תוספות השכר ואת הישגי ההסכמים הקיבוציים. להסתדרות היה כוח פיננסי רב ועצמאות כלכלית, אך קיומה העצמאי הותנה במערכת עדינה של איזונים מפלגתיים שחייבה את בן-אהרן לאפשר הישגים לוועדים החזקים ובמקביל להנהיג מדיניות של ריסון כדי להיות מתואם עם משרד האוצר. ההסתדרות הנהיגה שביתות לטובת עובדי הסקטור הציבורי ובן-אהרן זכה לכוח רב במפלגה בזכות ראשי הוועדים החזקים שלצידו.
היא (ההסתדרות) חדלה למלא את ייעודה המרכזי, ומאז שנות השישים כמעט שלא צירפה אליה ציבורי עובדים חדשים בהסכמים קיבוציים. ב-1994 היו מאורגנים בהסתדרות במסגרת הסכמים קיבוציים רק 430 אלף עובדים, מתוך כשני מיליון עובדים בכלל כוח העבודה בארץ. כל שאר העובדים לא היו מוגנים על ידי הסכמים כאלה.
היסטוריה > בין השנים 1948–1994 > בין השנים 1960–1977 > סיעת "תכלת לבן"

בשנת 1965 הקימה תנועת החרות את סיעת תכלת לבן על מנת להצטרף למסגרת האיגוד המקצועי של ההסתדרות הכללית ולהתמודד בוועידת ההסתדרות. זאת בנפרד מהסתדרות העובדים הלאומית, שהייתה מקבילה רוויזיוניסטית להסתדרות הכללית. כך נכנסה ב-1966 לראשונה לוועידה סיעה שהאידאולוגיה שלה עמדה בסתירה לעקרונות היסוד של ההסתדרות. חירות רצתה לראות בהסתדרות מסגרת ארצית של איגודים מקצועיים (כנהוג בעולם, בעיקר באמריקה) ותמכה במכירת נכסי חברת העובדים לידיים פרטיות. כן תמכה חירות בהלאמת פונקציות של תרבות, בריאות, פנסיה ועוד לכדי שירותים ממלכתיים שיינתנו על ידי הממשלה (חוק ביטוח בריאות ממלכתי, חוק פנסיה, הקמת מסגרות לבוררות ועוד). "תכלת לבן" מצאה עצמה באופוזיציה יחד עם תנועות שמאל כמפ"ם ומק"י, שרצו גם הן לראות בהסתדרות גוף לוחם "רזה ושרירי" המגויס לטובת העובד המאוגד ולא "מפלצת מגושמת" עתירת נכסים הכבולה בבריתות פוליטיות עם הממשלה. בבחירות לוועידת ההסתדרות העשירית, ב-1966, זכתה "תכלת לבן" לכ-15% מקולות המצביעים. ב-1977, לאחר המהפך, זכתה לכ-28% מקולות חברי ההסתדרות.
המשק ההסתדרותי היה משק אדמיניסטרטיבי, כלומר מנוהל על ידי אנשי ציבור ולא על ידי בעלים פרטיים, תכונה שהפכה אותו למשק ריכוזי, שלא פעל על פי שיקולים של רווחיות ושל כדאיות כלכלית. ההתיישבות העובדת הייתה גורם דומיננטי בהסתדרות (ובתוך זה ביישוב כולו, בעיקר מבחינה חברתית ואידאולוגית) והעניקה לה, ולתנועת הפועלים כולה, הרבה מאוד ממעמדה ומיוקרתה במפעל הציוני.
היסטוריה > בין השנים 1948–1994 > שינוי המבנה

בראשית שנת 1994 הציב חיים רמון, מבכירי מפלגת העבודה, לעצמו מטרה לשחרר את ההסתדרות מהקיום ה"דו ראשי" של מעסיק שהוא איגוד עובדים ו"לברוא אותה מחדש" כ"איגוד עובדים רזה ושרירי".
לצורך מטרה זו הקים רמון באפריל 1994 את סיעת ר"ם - חיים חדשים בהסתדרות. הסיעה נתמכה בקשת פוליטית רחבה הן משמאל (מפ"ם, ורצ) והן מימין (שינוי וחברים בודדים מסיעת תכלת לבן). כמו כן נתמך המהלך של רמון על ידי תעשיינים וגורמים עסקיים אחרים במשק.
לדברי רמון:
אני קיבלתי לידיי אוניית-ענק בעלת עבר מפואר ומוניטין היסטוריים, אבל "טיטאניק" זאת הייתה נקובה ורקובה, והיא הייתה בדרכה למצולות, בשעה שעל סיפונה העליון עוד חגגו החוגגים.
בוועידה ה-17 שהתקיימה ב-10 במאי 1994 זכתה סיעת ר"ם ברוב ולראשונה הדיחה מראשות ההסתדרות את סיעת מפלגת העבודה, בראשות חיים הברפלד. הוקמה קואליציה "מקיר לקיר" בהשתתפות סיעות הליכוד, ש"ס ומק"י. חיים רמון נבחר למזכ"ל ההסתדרות ושינה את שם התפקיד ל"יו"ר ההסתדרות". לראש האגף לאיגוד מקצועי התמנה עמיר פרץ. בחברת העובדים החלו תהליכי הפרטה מואצים ונכסים רבים (רובם נדל"ן) של ההסתדרות נמכרו על מנת לכסות הפסדים וחובות וכן את ההוצאות שנגרמו על ידי הניסיון הכושל של רמון להעביר את המוסדות המרכזיים העיקריים של ההסתדרות מתל אביב לירושלים. חלק מאגפי הוועד הפועל בוטלו ומנגנון המינהל של ההסתדרות עצמה קוצץ. במסגרת חוק ביטוח בריאות ממלכתי שיזם רמון, נותקה קופת חולים כללית מההסתדרות, כאחד ממספר ספקי שירותי בריאות במשק הישראלי. הוצאת קופת חולים מן ההסתדרות צמצמה את מספר חברי ההסתדרות החדשה לכדי 36% ממספרם שנה קודם לכן. ההסתדרות, ששמה שונה ל"הסתדרות העובדים הכללית החדשה" קיבלה ערבויות ממשלה, בעיקר לכיסוי חובות קופת חולים וקופות הפנסיה והמהלך נתמך על ידי ראש הממשלה יצחק רבין ונציגי הממשל האמריקאי, הבנק העולמי וקרן המטבע הבין-לאומית.
מהלך הפירוק של ההסתדרות ארך כשנה אחת בלבד. בתום המהלך הפכה ההסתדרות לאיגוד מקצועי המוקף במספר פונקציות היסטוריות בתחום קביעת מדיניות, מחקר שוק העבודה, חקיקה וסיוע משפטי ושליטה מסוימת ב"הפועל" ובתנועת "הנוער העובד והלומד". בנובמבר 1995, לאחר רצח יצחק רבין, התמנה חיים רמון לשר בממשלה, עמיר פרץ התקדם לראשות ההסתדרות, מינה את שלמה שני ואחריו, ב-1999, את עופר עיני לראש האגף לאיגוד מקצועי.
חיסול ההסתדרות התקבל בתשואות לכל אורך ביצועו. התחושה הקולקטיבית הייתה של שחרור וניצחון – צעד ענק מהעבר המאובן אל עידן הקידמה. לא רק הבורסה חגגה, גם רבים מהעובדים היו שותפים לקריאות הצהלה.
חיים ברעם מסכם את כל שכללה ההסתדרות ואבד:
אין "דבר", אין כוח כלכלי-ציבורי, אין מעגל שלם של חיים הכולל את תנועות הנוער של ארץ-ישראל העובדת, בתי-ספר של זרם העובדים, קופת-חולים הכללית, הדגל האדום, ההימנונים הסוציאליסטיים (תחזקנה והאינטרנציונל) וערכי הערבות ההדדית שלא לדבר על מיסודם.
מתנגדי המהלך רואים בו "חיסול שבעים שנות הישגים של תנועת העבודה הישראלית". ההפרטה גרמה לכניסה בלתי מבוקרת של עובדים מוחלשים, עובדי חברות כוח-אדם, עובדים זרים ועובדים שקיבלו תוספות בחוזים אישיים ללא ביטחון סוציאלי. חוק ביטוח בריאות ממלכתי נתפס כחוק המעקר מתוכן את הרפואה הציבורית והופך אותה ל"רפואה לעניים" בעוד העשירים רוכשים שירותי בריאות מתקדמים במערכות פרטיות, בעוד שקופת חולים של ההסתדרות, גם בשעותיה הקשות, סיפקה רמת בריאות טובה למבוטחיה.
היסטוריה > קשרים עם ערביי ישראל

בשנות העשרים חייבו מנהיגי הציונות הסוציאליסטית (בעיקר בן-גוריון ובן-צבי) את הקשר עם הפועל הערבי מתוך שיקולים מעמדיים. הם ביקשו להפריד בין "הפועל הערבי", בן דמותו של הפועל היהודי, לבין ה"אפנדי", בן דמותו של הקפיטליסט המנצל. הרעיון של בן-גוריון ובן צבי היה למצוא נתיבות לפועלים הערביים כדי לחברם כבני ברית לציונות הסוציאליסטית. מנהיגים אחרים כשלמה קפלנסקי צעדו אף מעבר לכך עד כדי התקרבות לרעיון מדינה דו-לאומית.
באפריל 1925 החל יצחק בן-צבי להוציא את העיתון "אתחאד אל-עמל" בירושלים על מנת "לעורר את הפועל הערבי, לפתח את הכרתו המעמדית ולהביאו לידי פעולה בעד הטבת מצבו והעלאת ערכו בחברה". בשנת 1927 הקימה ההסתדרות את "ברית פועלי ארץ ישראל" (בערבית: "איתיחאד עומאל פלסטין") כמסגרת לפועלים ערביים, לה היו סניפים בערים ערביות ומעורבות אחת מהפעולות הראשונות של "הברית" הייתה הקמת החזית הפרולטרית של עובדי עיריית תל אביב עם עובדי עיריות טולכרם וחברון. ההסתדרות דאגה לתעסוקה ותמכה בשביתות ובהתארגנות בקרב הפועלים הערבים. ב"דבר" התפרסמו ברכות לרגל התכנסות ועידות פועלים ערבים, ביטאון מועצת פועלי חיפה יצא גם בערבית. במקביל דאגה ההסתדרות לתעסוקה עברית מלאה ככל האפשר ולהפרדה בין מפעלים ערביים ליהודים.
לדאגה לתעסוקה בקרב הפועלים הערבים היה גם היגיון ציוני. אחד הטיעונים להגבלת העלייה בספר הלבן של פאספילד (1930) היה שהארץ שקועה באבטלה ולכן "העלייה תוגבל בהתאם ליכולת הקליטה הכלכלית ובהתחשב במצב התעסוקה ברחוב הערבי, כל עוד קיימת אבטלה ברחוב הערבי לא יוכלו עולים חדשים לעלות".
שיתוף הפעולה עם הפועל הערבי הגיע לקיצו עם המרד הערבי הגדול ב-1936. לאחר קום המדינה שולבו במסגרת הנוער העובד גם נערים ערביים עובדים, כמסגרת ארגונית. במקביל פעלה בחסות השומר הצעיר תנועת הנוער הערבי החלוצי אשר קיבלה סיוע מהמרכז לקואופרציה של ההסתדרות כדי לקדם הקמת קואופרטיבים בריכוזים הערביים (בעיקר בוואדי עארה).
ב-1936 ביקש משה שרת בוועידת מפא"י ליצור הסברה ציונית בערבית וקבע כי "פעולה זו לא תוכל להיעשות בלי כוחות מתאימים (עיתון ערבי!), ואלה אינם ברשות המחלקה המדינית". בשנת 1937 החלה ההסתדרות להפיץ את השבועון "חקיקת אלאמר" (حقيقة الأمر, "אמיתו של דבר"; הופיע עד 1959 בעריכת איש "דבר" מיכאל אסף) שדן בעיקר בנושאי פועלים ועבודה.
בשנת 1964 ביקש ראש הכנסייה היוונית קתולית בישראל, הארכיבישוף ג'ורג' חכים להתקבל כחבר בהסתדרות, תוך שהוא מצהיר שאין סתירה בין עקרונות ההסתדרות לבין עקרונות הכנסייה. בעקבותיו הצטרפו להסתדרות ערבים רבים מן הגליל ובד בבד עם סיום הממשל הצבאי על ערביי ישראל שינתה ההסתדרות שאת שמה מ"ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל" ל"ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל", בהשמיטה את התיבה "העבריים" ועל ידי כך עיגנה את הכלליות של ההסתדרות גם לציבור הערבי.
רשימות > מזכ"לים

| מספר | תמונה | שם | תקופת כהונה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | דוד זכאי | 1920–1921 |
| 2 |  | דוד בן-גוריון | 1921–1935 |
| 3 |  | דוד רמז | 1935–1944 |
| 4 |  | יוסף שפרינצק | 1944–1949 |
| 5 |  | פנחס לבון | 1949–1950 |
| 6 |  | מרדכי נמיר | 1950–1956 |
| 7 |  | פנחס לבון | 1956–1961 |
| 8 |  | אהרן בקר | 1961–1969 |
| 9 |  | יצחק בן אהרן | 1969–1973 |
| 10 |  | ירוחם משל | 1973–1984 |
| 11 |  | ישראל קיסר | 1984–1992 |
| 12 |  | חיים הברפלד | 1992–1994 |
| 13 |  | חיים רמון | 1994–1995 |
| 14 |  | עמיר פרץ | 1995–2006 |
| 15 |  | עופר עיני | 2006–2014 |
| 16 |  | אבי ניסנקורן | 2014–2019 |
| 17 |  | ארנון בר דוד | 2019–מכהן |
ראו גם

ההסתדרות החדשה
תנועת העבודה
איגוד עובדים
הנוער העובד
בית הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית
לקריאה נוספת > מחקרים

יוסף גורני, יצחק גרינברג, אבי בראלי,  מחברת עבודה לארגון עובדים: לקט מאמרים על הסתדרות העובדים בימי היישוב והמדינה, שדה בוקר: המכון למורשת בן-גוריון, 2000.
דב בן מאיר, ההסתדרות, ירושלים: הוצאת כרטא, 1978.
גבריאל ברטל, ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל: 1920–1990, ירושלים: מרכז ההסברה – שירות הפרסומים, תשנ"א–1991.
גבריאל ברטל, ההסתדרות הכללית, מבנה ופעולות – חוברת שנתית בהוצאת הוועד הפועל שיצאה לאור בין השנים 1984–1991.
אניטה שפירא, ברל, א–ב, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1980.
לב גרינברג, ההסתדרות מעל הכל, ירושלים: הוצאת נבו, 1993.
גצל קרסל, ההסתדרות: מדריך ביבליוגרפי, תל אביב: 1970.
גצל קרסל, המוסדות המשקיים של ההסתדרות: ביבליוגרפיה, תל אביב: תש"ו–1946.
אהרון הראל, בין בניין להרס: ההסתדרות ותנועת העבודה 1956–1965, פרקי מחקר ועדות, תל אביב: הוצאת עם עובד, 2004
זאב צחור, בדרך להנהגת היישוב: ההסתדרות בראשיתה, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ב–1982.
ברוך כנרי, לבטי הגשמה – דיון בעשייה הציונית-סוציאליסטית בשנות העשרים של המאה העשרים, רמת אפעל: יד טבנקין, 2007
אמיר בשה, תיאוריה ופרקטיקה בפעילות ועדי עובדים וארגוני עובדים, הוצאת נבו, 2019
בית הספר למדעי המתמטיקה, אוניברסיטת תל אביב

| --- | --- |

הכניסה הראשית ל"מכון ולדימיר שרייבר למתמטיקה" בו נמצא בית הספר למדעי המתמטיקה
 פקולטה
 תקופת הפעילות:  1958–הווה (כ־67 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°06′48″N 34°48′24″E﻿ / ﻿32.113359865337°N 34.806783501277°E﻿ / 32.113359865337; 34.806783501277
 אתר רשמי
  (למפת גוש דן מוגדלת) בית הספר למדעי המתמטיקה, אוניברסיטת תל אביב(למפת גוש דן רגילה) בית הספר למדעי המתמטיקה, אוניברסיטת תל אביב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הספר למדעי המתמטיקה, אוניברסיטת תל אביב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הספר למדעי המתמטיקה, אוניברסיטת תל אביב
 
בית הספר למדעי המתמטיקה באוניברסיטת תל אביב פועל במסגרת הפקולטה למדעים מדויקים. ראש בית הספר הנוכחי הוא פרופ' ירון אוסטרובר.
תוכניות לימוד

כיום יש בבית הספר שלושה חוגים:
החוג למתמטיקה עיונית
החוג למתמטיקה שימושית
החוג לסטטיסטיקה וחקר ביצועים
בית הספר מקיים לימודים לתואר ראשון במסלול חד-חוגי ובמסלול דו-חוגי. חוגים נפוצים לשילוב במסלול הדו-חוגי הם מדעי המחשב, כלכלה, מנהל עסקים, פילוסופיה ופסיכולוגיה. בבית הספר מתקיימים גם לימודים לתואר שני ושלישי. בשנת הלימודים תשע"ח כלל בית הספר קרוב ל-90 חברי סגל ולמדו בו כ-85 תלמידי תואר שלישי, יותר מ-200 תלמידי תואר שני וכ-500 תלמידי תואר ראשון.
בית הספר מפעיל גם את תוכנית בנו ארבל לתלמידים צעירים מצטיינים במתמטיקה, המאפשרת לתלמידים מצטיינים בתיכון ואף בחטיבת ביניים ללמוד במקביל קורסים אקדמיים לתואר ראשון במתמטיקה.
לקריאה נוספת

שלמה ברויאר, 1959-1989 שלושים שנות בית הספר למדעי המתמטיקה, אוניברסיטת תל אביב, 1991.
הערות שוליים

↑  הוחל בהרשמת סטודנטים לפקולטה החדשה למתמטיקה שימושית באוניברסיטת ת"א, קול העם, 21 ביולי 1958
↑  נחנך המכון למתמטיקה שימושית באוניברסיטת ת"א, דבר, 18 בפברואר 1966
↑  מחשב אלקטרוני לאוניברסיטת ת"א, למרחב, 20 בספטמבר 1967
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297058005171  GND: 2070798-8  VIAF: 134365050   WorldCat (עם VIAF): 134365050 
בנייני הפקולטה למדעים מדויקים: אורנשטיין, שנקר, שנקר וקפלון
בניין שרייבר
טאביל

טאביל (בערבית: تابل) היא תערובת תבלינים מסורתית שמקורה בתוניסיה, המשמשת במטבח הצפון אפריקאי(אנ'), במיוחד במטבח התוניסאי. המונח "טאביל" משמעותו בערבית "תיבול", ולתערובת שימוש רב בתיבול מנות בשר, מרקים, ותבשילים שונים במטבח המקומי.
מרכיבים

המרכיבים העיקריים של טאביל כוללים זרעי כוסברה טחונים, כמון, שום מיובש או טרי ופלפל חריף אדום יבש.
גרסאות מקומיות של התערובת כוללות תוספות כגון קימל, כורכום או ציפורן. המרכיבים נטחנים בדרך כלל יחד כדי ליצור אבקה עדינה, אותה מערבבים לעיתים עם שמן זית או מיץ לימון כדי לייצר ממרח ולשמר את הארומה של התערובת לזמן ממושך יותר.
שימושים

תערובת טאביל משמשת לתיבול מגוון במאכלים בשריים כמו כבש, בקר ועוף, ולעיתים גם במאכלי דגים. היא מוסיפה טעמים עשירים וחריפים, ומעניקה למנות צבע וריח ייחודי. שימושים אופייניים למטבח התוניסאי הם בקוסקוס, למרק חרירה ולטאג'ין התוניסאי.
היסטוריה ותרבות

מקור הטאביל הוא ככל הנראה במוסלמים אנדלוסים שהגיעו לתוניסיה מספרד. התערובת נחשבת לבעלת ערך תרבותי וגסטרונומי חשוב בקרב התוניסאים, והיא ממשיכה לשמש כתבלין מרכזי במטבחם גם כיום. במטבחים מודרניים, טאביל מותאמת לעיתים לטעמם של אנשים שמחוץ לאזור צפון אפריקה, וניתן למצוא גרסאות קלות יותר בחריפות או בתיבול, המותאמות למטבח הבינלאומי.
הערות שוליים

↑  Clifford Wright, Mediterranean Vegetables: A Cook's Compendium of All the Vegetables from the World's Healthiest Cuisine, with More Than 200 Recipes, Houghton Mifflin Harcourt, 2012-05-08. (באנגלית)
| עשבי תיבול ותבלינים קולינריים |
| --- | --- | --- |
| עשבי תיבול | ריחן מצוי (בזיליקום) • עלי דפנה • תמכה (צ'רוויל) • שום העירית (צ'ייווס) • כוסברה • עלי קארי • שמיר • אזוביון (לבנדר) • עשב לימון (למון גראס) • לואיזה לימונית • לאושטיאן • אזוב תרבותי (מָיוֹרָם) • נענע • אורגנו • פטרוזיליה • רוזמרין • מרווה (סייג') • צתרה (סייבורי) • חומעה (סורל) • לענה (טרגון) • קורנית |  |
| תבלינים | פלפל אנגלי • אניס • פלפל שחור • פלפל ברזילאי • כרוויה (קימל) • הל • פלפל חריף (פלפל קאיין • צ'יפוטלה • פלפל אדום כתוש • חלפניו • טבסקו) • קינמון • ציפורן • כמון (קצח תרבותי) • שבת ריחני (שמיר) • שומר • גרגרנית יוונית • גלנגל • שום • זנגביל • חזרת הגינה • לימון פרסי • שוש קירח • מסטיקא • מחלב • קצח תרבותי • מוסקט • אבקת בצל • פפריקה • פלפל פרואני • זרעי רימון • זרעי פרג • זעפרן • שומשום • פלפל סצ'ואן • כוכב אניס • אוג (סומאק) • תמרהינדי • טונקה • כורכום • ואסאבי • יוזו • גרידת פרי הדר |  |
| תערובות | אג'יקה • בהרט • ברבר • בוקה גרני • צ'אט מסאלה • אבקת קארי • דקה (מטבל) • תערובת חמשת התבלינים • גאראם מסאלה • אבקת שום • מלח שום • אריסה • חוויאג' • ארב דה פרובאנס •  חמלי סונלי • Italian seasoning (אנ') • פלפל לימון • Mixed Spice • פאמפקין ספייס • ראס אל חנות • שארנה סול • טאביל • טנדורי מסאלה • זעתר |  |
פלפל חריף

| פלפלת |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סולנאים
משפחה:: סולניים
סוג:: פלפלת
שם מדעי
 Capsicum
פלפל חריף (ידוע גם בשמות צ'ילי ופלפל צ'ילי) הוא שם כולל למספר זנים תרבותיים מחמישה מינים שונים של פלפלת, העיקרי ביניהם הוא Capsicum annuum, הידוע גם בשם פלפלת שנתית. זנים אלו נבדלים מזנים אחרים של פלפלת (המכונים פלפלים מתוקים וגם משתייכים ל P. annuum) בכך שהם מכילים קפסאיצין, תרכובת האחראית על תחושת החריפות. מקור השם צ'ילי בשפת הנאוואטל, ממנה הגיעו גם שמותיהם של הקקאו, האבוקדו ומאכלים רבים אחרים.
היסטוריה

הסוג פלפלת בוית באמריקה הצפונית לפני כ-6,000 שנה. עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שגידול פלפלים חריפים היה מהגידולים הראשונים שנקטו בהאבקה עצמית. כריסטופר קולומבוס היה האירופאי הראשון שתועד נתקל בהם בביקורו בקריביים, ונתן להם את הכינוי פלפל, ככל הנראה מפני שאפקט החריפות הזכיר לו את הפלפל השחור המוכר למטבח האירופי. בשנת 1493, הביא עמו דייגו אלברס צ'אנקה (אנ'), רופא במשלחת המסע השני של קולומבוס לאיי הודו המזרחית, את הפלפלת לספרד כתרופה. עם השתלטות הספרדים על מקסיקו ועל נתיבי המסחר באוקיינוס השקט, התפשטה הפלפלת למזרח אסיה. פלפלת הגיע להודו גם דרך נתיבי הסחר הפורטוגזים.
מינים

Capsicum annuum: המין הנפוץ ביותר בגידולו, אליו משתייכים הזנים פדרון, קאיין, חלפניו, צ'ילטפין (שנחשב הזן המבוית העתיק ביותר) ופלפל מתוק.
Capsicum frutescens: למין זה משתייך פלפל הטבסקו (ממנו עשוי רוטב טבסקו) והפירי-פירי האפריקאי.
Capsicum chinense: אליו משתייכים הזנים נאגה, הבנרו, קרולינה ריפר וסקוטש בונט. למין זה משתייכים רוב הפלפלים המכונים "חריפי־על".
Capsicum pubescens: מין הנפוץ באמריקה הדרומית, אליו משתייכים פלפלי הרוקוטו.
Capsicum baccatum: מין הנפוץ באמריקה הדרומית, אליו משתייך פלפל האחי (ají) הפרואני.
חריפות

תחושת החריפות של הפלפל נובעת מנוכחותה של תרכובת בשם קפסאיצין בממברנה שבין הגרעינים לפרי ובגרעינים עצמם. בכל זן פלפלת כמות שונה של קפסאיצין וחומרי טעם נלווים אליו, הקרויים קפסאיצינואידים (capsaicinoids). הקפסאיצין הוא גם החומר הפעיל בתרסיסי גז פלפל, והוא מוצק נטול ריח וצבע במצבו הטהור. עם אכילת הפלפל הקפסיאיצין נקשר לקולטני כאב בלשון ובלוע המשויכים בדרך כלל לזיהוי חום. אותה תחושת חום מדידה על בסיס סולם סקוביל ביחידות הקרויות SHU, המייצגות את מידת המים הנדרשת למהילת הקפסאיצין עד כדי העלמת תחושת החריפות. פלפלים מתוקים נמדדים ב-0 יחידות SHU, ופלפלי הבנרו, למשל, ב-100,000 עד 350,000 יחידות, כיום הפלפל בעל הכי הרבה יחידות סקוביל הוא pepper x עם 2.700 מיליון יחידות סקוביל.