stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת הברונים הראשונה
מהלך המלחמה > טירת וינדזור

טירת נוספת שעמדה בפניו כוחותיו הצרים של לואי הייתה טירת וינדזור. 60 קשתים מתומכי המלך ג'ון הצליחו לעמוד בפני כוחותיו הצרים של לואי במשך כחודשיים (וזאת על אף שלואי הצליח לכבוש את חלקה התחתון של הטירה).
מהלך המלחמה > טירת רוצ'סטר

מפקד טירת רוצ'סטר, רג'ינלד דה קורנהיל תמך בברונים, ולכן פתח את שעריה בפני כוחות הברונים שבראשם ויליאם ד'אובני, ואפשר להם לתופסה בלא קרב בקיץ 1215. באוקטובר 1216, כאשר העביר המלך ג'ון את כוחותיו מדובר בדרכו ללונדון הוא מצא את הטירה בידי הברונים והחל לצור עליה ב-11 באוקטובר.
הברונים קראו לסיוע מלונדון, אולם ג'ון הרס את הגשרים המובילים לטירה, הצליח להרוס חלק מביצוריה בראשית נובמבר ולהיכנס לחלקה התחתון. ב-15 בנובמבר 1215 הצליח ג'ון למוטט את המגדל הדרום מזרחי של הטירה. מגני הטירה הצליחו להתגונן עוד זמן קצר בטרם נכנעו, בשל מחסור במזון.
ג'ון רצה להוציא להורג את הברונים המורדים בתליה אולם אחד ממפקדיו, סאבארי די מולאון, שכנע אותו להימנע מכך (מאחר שהדבר ימנע ממורדים להיכנע בעתיד), ולבסוף הוצא להורג רק קשת אחד, והיתר נכלאו בטירת קורף.
מהלך המלחמה > מותו של המלך ג'ון

ב-18 באוקטובר 1216 מת המלך ג'ון בלינקולנשייר, ובכך נמוגה למעשה הסיבה העיקרית למרד הברונים. בנו בן התשע של ג'ון, הנרי, לא היווה כל סיכון לכוחם של הברונים, ואילו לואי היווה איום על שליטתם באנגליה.
פייר דה רושה, בישוף ונצ'סטר, וכן מספר ברונים מיהרו להמליך את הנרי כמלך אנגליה. מאחר שלונדון הייתה בשליטתו של לואי, לא ניתן היה לבצע את טקס ההכתרה במנזר וסטמינסטר כמקובל, ולכן הובא הנרי ב-28 באוקטובר 1216 לקתדרלת גלוסטר ובה נערך טקס ההכתרה בנוכחות נציג האפיפיור גואלה ביקיירי, ובהיעדר הכתר המלכותי, הוכתר הנרי ב"כתר" העשוי משרשרת זהב.
ב-12 בנובמבר 1216 ניתן צו בשמו של הנרי לפיו הוא מסכים מחדש למגנה כרטה (למעט סעיף 61 המאפשר ל-25 ברונים לבטל כל החלטה שלו) וההסכם נחתם בשמו של המלך על ידי העוצר ויליאם מרשל, רוזן פמברוק.
בעוד מזרחה של אנגליה נותר נאמן לנסיך לואי, תמך אזור המידלנדס (דרום מערב המדינה) בהנרי. מרשל טען בפני הברונים שהמלך הילד לא צריך להיענש בשל חטאי אביו, והתחייב כי העוצרים ימשלו בהתאם למגנה כרטה. במקביל הטיל האפיפיור חרם על לואי ותומכיו.
מהלך המלחמה > התבוסה של לואי השמיני

אט אט הצליח ויליאם לשכנע את הברונים להעביר את תמיכתם מלואי להנרי, ובמשך כשנה המשיכו הצדדים להילחם זה בזה. ב-6 בדצמבר 1216 כבש לואי את טירת הרטפורד, אולם הרשה לאבירים האנגלים שהגנו על הטירה לעזוב אותה על סוסיהם ונשקם. מספר ימים לאחר מכן כבש את טירת ברקהמסטד ושוב הרשה למגניה לסגת עם סוסיהם ונשקם.
בראשית 1217 החליט לואי לשוב לצרפת כדי להביא אספקה ותגבורת לכוחותיו, אולם בדרכו לצרפת נאלץ להילחם בתומכי הברונים בקנט ובססקס, ורבים מאנשיו נפגעו במארב שהוכן לו בלווס.
לאחר שובו מצרפת הגיע לואי לדובר והחל בשנית לצור עליה. מחנה הצרפתים שנותר במקום הותקף ונשרף על ידי ויליאם מקסינגהאם, ולכן נאלץ לואי לנחות בסנדוויץ' ולצעוד לעבר דובר. המצור השני על הטירה החל ב-12 במאי 1217. מאחר שכוחות רבים צרו על העיר הצליחו ויליאם מרשל, רוזן פמברוק ופוקס דה ברוטה לתקוף את טירת לינקולן אשר תמכה בלואי ולכבוש אותה ב-15 במאי (או, לפי מספר מקורות ב-20 במאי) 1217).
בעקבות ניצחונו בלינקולן יצא ויליאם מרשל לעבר לונדון מתוך כוונה לצור עליה, אולם באותה עת נחל לואי תבוסה בקרב דובר ובקרב סנדוויץ', ונאלץ לסגת.
מהלך המלחמה > הסכם השלום

בעקבות נסיגתו ויתר לואי על טענתו לזכותו לכתר האנגלי, וב-11 בספטמבר 1217 נחתם הסכם למבת' בו ויתר לואי על טענותיו בתמורה לסכום סמלי ושב לביתו.
לואי, מלך אנגליה

אמנם לואי לא הוכתר כמלך אנגליה ורק הוכרז כמלך, אולם גם מלכים נוספים ובהם אדוארד החמישי ואדוארד השביעי לא הוכתרו אלא רק הוכרזו. כמו כן, הכירו 19 מתוך 24 הברונים בסמכותו של לואי כמלך אנגליה, כמו גם הלורד ראש העיר של לונדון ואנשי העיר, וכן מלך סקוטלנד הכירו בסמכותו. על כן ניתן לומר כי לואי היה בפועל מלך אנגליה במשך כשנה, ולכן ניתן להתייחס אליו כאל "לואי הראשון, מלך אנגליה".
הנצחה

מוזיאון "חוויית 1216" (The 1216 Experience) הממוקם בטירת דובר מתאר את מצור 1216 ואת מצור 1217 כמו גם את קרב סנדוויץ' שנערך בשנת 1217.
במוזיאון העיר רוצ'סטר מוצגים דגמים של המצור על טירת רוצ'סטר על ידי המלך ג'ון.
טירת רוצ'סטר
מלכות המשנה של הקווקז

| --- | --- |

 
 ממשל
 עיר בירה:  טביליסי
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך הקמה:  1801
 פירוק:   
 תאריך פירוק:  1917
 ישות קודמת:  האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית   השושלת הקאג'ארית
 ישות יורשת:  הוועדה המיוחדת של עבר הקווקז
 
מלכות המשנה של הקווקז הוא מונח המציין את הרשות המנהלתית והפוליטית של הקווקז בתקופת האימפריה הרוסית. בראש הרשות עמד נציב עליון, שהיה במעמד של גנרל-מושל. שם ראש הרשות השתנה במהלך השנים:
1801–1844 – גלאבנואופראווליאיושצ'י (главноуправляющий), שמשמעותו מנהל כללי או מנהל עיקרי או נציב עליון
1844–1882 – נמסטניק (наместник), שמשמעותו ממלא מקום או משנה למלך
1882–1902 – גלאבנואופראווליאיושצ'י (главноуправляющий)
1904–1917 – נמסטניק (наместник)
הרשות נוסדה לאחר שהאימפריה הרוסית סיפחה את כארתלי-קאחתי לממלכה בעקבות חוזה גאורגייבסק, בשנת 1801. הגנרל קארל קנורינג היה הנציב הראשון של הרשות, לאחר שהיה בעל התואר הרשמי של ראש המטה הכללי בגאורגיה והמושל-גנרל של טביליסי. יחד עם סיפוח גאורגיה, הרחיבה רוסיה בשנת 1805 את שליטתה בארמניה, אזור נוצרי שהיה חלק מהאימפריה הפרסית. גם מלך ממלכת אימרתי, סולומון השני ביקש את חסותה של רוסיה כמו שליטים אחרים באזור, שחששו מהאימפריה הפרסית והאימפריה העות'מאנית, ובהמשך גם כפתה רוסיה את חסותה על נסיכויות נוספות באזור. כיבושים אלה כמו גם ניצחונות רוסיים במלחמות כנגד האימפריה העות'מאנית והאימפריה הפרסית ביססו את מעמדה של רוסיה בקווקז במשך כמאה השנים שלאחר מכן, עד לשנת 1917.
המפקדה של הרשות הייתה בטביליסי, והרשות שימשה בפועל כשגרירה של ארצה מול המדינות השכנות. ראש המטה הכללי, הכוחות המזוינים והסמכות האזרחית העליונה היו כפופים ישירות לצאר.
הפיקוד הרוסי שאף לחזק את אחיזתו הממשית באזור ולבטל לחלוטין את המכסים שהיו קיימים במעבר סחורות מנסיכות לנסיכות, ובעיקר ביקשו להכניע את עמי ההר של צפון הקווקז. לכן פעל באופן שיטתי לסילוק הנסיכים המקומיים ומינוי מפקדים במקומם.
בשטחים שבהם בוטלו הנסיכויות הוקמו פרובינציות וגלילות (אוקרוג), שמבחינה גאוגרפית תאמו במידה רבה את הנסיכויות. מספר פרובינציות או גליליות נמצאו בסמכותו של מפקד הגליל הצבאי, ובכל אחת מהן ישב קומנדאט. הקומנדאט, שמקום מושבו על פי רוב ביישוב הראשי של הפרובינציה, היה למעשה שליטה ולפיכך רגילים לכנות זמן זה בתולדות הקווקז כתקופת הקומנדאנטים. רוב הפרובינציות היו מחולקות לנפות (Magal, Makhle), שבראשן עמדו נציבים (Naiby) שנתמנו על ידי הקומנדאנט. הנציבים היו מן הבֶקים (אצילים מקומיים) הנאמנים לרוסיה. בראש הכפרים עמדו בדרך כלל פרנסים. לצדם פעלו עוזרים, ולרשותם של אלה מספר שוטרים כדי לשמור על הסדר הציבורי.
בשנים 1804–1813 בוטלו הנסיכויות של גנדז'ה, באקו, קובה ודרבנט. בשנת 1819 בוטלה נסיכות שאקי, ב-1820 של שירוואן, ב-1822 של קאראבאך וב-1826 של טאליש.
מ-3 בפברואר 1845 ועד ל-23 בינואר 1882, הייתה הרשות כפופה לוועדה הקווקזית, שכללה נציג מועצת האימפריה ושרי האוצר, המחוזות, המשפטים ושר הפנים וכן חברים של ועדה מיוחדת.
לאחר מהפכת פברואר של שנת 1917, שנישלה את הצאר ניקולאי השני מכס המלכות, בוטלה הרשות, ב-18 במרץ של אותה שנה, על ידי הממשלה הזמנית של רוסיה, והאזור כולו, להוציא את האזורים שהיו תחת שליטה של הצבא הסדיר, הפך לגוף מינהלי אזרחי שנקרא Озаком, הוועדה המיוחדת של עבר-הקווקז (Особый Закавказский Комитет).
היהודים במלכות המשנה

ההשתלטות על הקווקז, שהיה מחולק לנסיכויות נוצריות ומוסלמיות רבות, הייתה בשלבים. השלטון החדש עצמו היה מעוניין בעיקר בשליטה צבאית, בזכויות מסחר ובהכנסות לאוצר. הוא השאיר על כנן את הנסיכויות, ולח'אנים הוענקו דרגות קצונה של הצבא הרוסי. בתזכיר ששלח גנרל ירמולוב לצאר, בפברואר 1817, הדגיש כי רצוי לפרק את הנסיכויות בקווקז, אך מוטב שהדבר יעשה עם מות השליטים ולא על ידי סילוקם. למעשה נעשה הדבר גם בדרכים אחרות.
אולם שררת השליטים המקומיים הביאה את יהודי הכפרים לעבור לשורת המבצרים הרוסיים החדשים שהוקמו, מטעמי ביטחון פיזי ופרנסה, שכן חיילי וקציני המבצרים נזקקו למסחר הזעיר בו עסקו היהודים. כל מעבר למבצר כזה היה כרוך בהסכמתו של מפקד המבצר, או מפקדו הרוסי של האזור, והסכמה כזו לא תמיד ניתנה.
אחד המקרים בהם לא הסכימו השליטים למעבר יהודים היה המקרה של הקהילה היהודית בכפר אנדרי. משנכנסה אנדרי תחת החסות הרוסית והשליט המקומי התחייב לשלם לאוצר הרוסי סכומי כסף, גבר לחץ המיסים על האוכלוסייה, תוך הפליה של היהודים. מטעמים אלה ביקשו, בשנת 1822 יהודי אנדרי רשות מן הגנרל אלכסיי ירמולוב לעזוב את כפרם ולהתיישב במקום אחר. אך הנסיך שבתחומו נמצא הכפר התנגד, כדי שהכנסותיו ממיסים לא יפגעו. ירמולוב, שלא רצה לחדד את יחסיו עם הנסיך הנאמן לרוסיה בשל היהודים, לא נענה לבקשה, והם נאלצו להמשיך ולהאנק תחת עול המיסים הכבד.
הנציבים העליונים של מלכות המשנה

קארל קנורינג (1801–1802)
פאבל ציציאנוב (1802–1806)
איוואן גודוביץ' (1806)
אלכסנדר טורמסוב (1806–1811)
פיליפ פאולוצי (1811–1812)
ניקולאי רטישצ'ייב (1812–1816)
אלכסיי ירמולוב (1816–1827)
איוון פסקביץ' (1827–1831)
גריגורי רוזן (1831–1838)
ייבגני גולובין (1838–1842)
אלכסנדר ניידגרט (1842–1844)
מיכאיל סיומונביץ' וורונצוב (1844–1854)
ניקולאי מורבאיוב (1854–1856)
אלכסנדר באריאטינסקי (1856–1862)
גריגול אורבליאני (1862)
הדוכס הגדול מיכאיל ניקולאייביץ' (1862–1882)
אלכסנדר דונדוקוב-קורסאקוב (1882–1890)
סרגיי שרמטייב (1890–1896)
גריגורי גוליצין (1896–1904)
יעקב מאלאמה (1904)
אילריון וורונצוב-דשקוב (1904–1916)
הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' הבן (1916–1917)
הערות שוליים

↑  александров, горские евреия русский еврей 1882 No.44, עמ' 1670
מישור הנסיך אנדרו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  הנסיך אנדרו, דוכס יורק 
 גובה:  2,700 מ' 
 שטח:  1,295 קמ"ר 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  רכס המלכה אליזבת 
 קואורדינטות:  83°38′00″S 162°00′00″E﻿ / ﻿83.63333°S 162°E﻿ / -83.63333; 162
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימישור הנסיך אנדרו(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימישור הנסיך אנדרו
 
מישור הנסיך אנדרו או רמת הנסיך אנדרו (באנגלית: Prince Andrew Plateau) היא רמה מישורית מכוסה קרח, המהווה את הקצה הדרומי של רכס המלכה אליזבת, חלק מרכס המלכה אלכסנדרה שבההרים הטראנס-אנטארקטיים, הממוקם באזור חוף שקלטון, של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
אורכה של הרמה 74 קילומטרים, ורוחבה של הרמה 28 קילומטרים.
הרמה ממוקמת מדרום להר רבוט.
שלוחת דיץ' משתרעת מן הרמה לכיוון מזרח.
פסגת באלץ' מהווה את הקצה הצפוני של השלוחה היורדת מהרמה לכיון צפון.
שיטחה של הרמה 1,295 קילומטרים רבועים.
גובהה הממוצע של הרמה - 2,700 מטרים מעל פני הים; הרמה היא האתר ה-523 בגובהו באנטארקטיקה.
היסטוריה > מקור השם

שמה של הרמה ניתן לה על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1961 – 1962.
הרמה נקראת על שם הנסיך אנדרו, דוכס יורק, בנה של המלכה אליזבת השנייה, מלכת בריטניה.
הערות שוליים

↑  ההודעה הרשמית על מתן שמות אנטארקטיים בצו פרסום השמות הרשמי של ממשלת ניו זילנד
↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7 8  מידע גאוגרפי והיסטורי באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה
1 2 3 4 5 6 7 8  מידע גאוגרפי והיסטורי באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
1 2  הרי אנטארקטיקה לפי גובהם
| רכס המלכה אליזבת |
| --- | --- | --- |
| הרים | בולזאיי • בונפרטה • דיץ' • לקוונט • מרקהאם • פרדוהל • צ'יוורס • רבוט |  |
| פסגות | שרווין |  |
| רמות | הנסיך אנדרו • מרקהאם • פלטייר |  |
| מצוקים | אינאקססיבל • קאנופי |  |
| קרחונים | אוטאגו • לוא • לורי • מארש • נמרוד • פאבלאק • קנט |  |
מסווה

ערך זה עוסק בהסתרת המראה האמיתי. אם התכוונתם לעיר באריתריאה, ראו .
תחפושת (הסוואה) שואל החידות
מסווה הוא כל דבר שמסתיר או משנה את המראה של האדם הפיזי, כולל פאה, משקפיים, איפור, תלבושות ועוד. הסוואה היא סוג של מסווה, כאשר ניתן גם להסוות חפצים כדי להסתיר את ייעודם האמיתי.
מסווה משמש בעיקר פושעים וסוכנים חשאיים המבקשים להימנע מזיהוי, אדם שעובד בסוכנות מסוימת ומנסה להשיג מידע עלול ללכת 'סמוי' כדי לקבל מידע בלי להיות מוכר על ידי הציבור; אדם או סלבריטי ידוע יכול ללכת 'בעילום שם' כדי להימנע מתשומת לב של עיתונות לא רצויה.
בספרי קומיקס וסרטים ההסוואות משמשים גיבורי על ובמדע בדיוני על ידי חייזרים, בנוסף גם להתחפש במסווה או בתחפושת חקיינית או תואמת זו מסורת בליל כל הקדושים.
בספרות הבדיונית

בספרי קומיקס וגיבורי על, הסוואות משמשות להסתיר את הזהות הסודית ולשמור כוחות מיוחדים בסוד מאנשים רגילים. לדוגמה, סופרמן מציג את עצמו כקלארק קנט, וספיידרמן מסווה את עצמו בתחפושת, כך שהוא לא יכול להיות מוכר כפיטר פארקר.
במדע בדיוני, חייזרים לעיתים קרובות מסווים את עצמם במראה אנושי בלבישת "חליפות אנושיות" כתחפושות.
בשירה האפית, אודיסאוס משתמש במסווה של קבצן כדי לבחון את נאמנותם של המשפחה שלו ומשרתיו כששב ממסע של 10 שנים.
לפעמים הסוואות משמשות בפעילויות פליליות ובריגול, זהו דימוי נפוץ בספרות בלשית ובסיפורי ריגול. שרלוק הולמס לעיתים קרובות התחפש למישהו אחר כדי שלא יזוהה.
כמו כן, קליי קאמל, אחד מהאויבים של הקוסם מנדרייק נחשב אמן התחפושות, כי הוא מסוגל לחקות כל אחד ולשנות את המראה שלו בשניות.
ראו גם

אלטר אגו
נשף מסכות
מסכה
מכרה אינדיפנדנס (אלסקה)

| --- | --- |

מסילת הרכבת ההיסטורית ומחנה העובדים במכרה אינדיפנדנס
 מידע כללי
 סוג:  מכרה
 כתובת:  40 ק"מ צפונת לואסילה
 מיקום:  מחוז מאטאנסוקה-סאסיטנה 
 מדינה:  אלסקה, ארצות הברית
 בעלים:  חברת הכרייה אלסקה-פסיפיק מדינת אלסקה
 מייסדים:  חברת הכרייה ואסילה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1934–1951 (כ־17 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1934
 חומרי בנייה:  מתכת ועץ
 אדריכל:  נ. לסטר טרוסט (אנ')
 מידות
 שטח:  300 קמ"ר
 קואורדינטות:  61°47′42″N 149°17′05″W﻿ / ﻿61.795°N 149.28467°W﻿ / 61.795; -149.28467
 אתר רשמי
  (למפת אלסקה מוגדלת) ג'ונו אנקורג' פיירבנקס סיטקה קטצ'יקן אנאלסקה בארו נום קוצביו קנדה רוסיה האוקיינוס השקט ים ברינג ים צ'וקצ'י ים בופורמכרה אינדיפנדנס(למפת אלסקה רגילה) ג'ונו אנקורג' פיירבנקס סיטקה קטצ'יקן אנאלסקה בארו נום קוצביו קנדה רוסיה האוקיינוס השקט ים ברינג ים צ'וקצ'י ים בופורמכרה אינדיפנדנס
 
פתח הכניסה המשוחזר למכרה וכן מסילת הברזל ששימשה את הטרזינה שהוציאה הסלעים מהמכרה
אחד ממבני המגורים המשוחזרים. משמש כמוזיאון היסטורי למקום
החלק הלא משוחזר של מסילת הרכבת שעליה הובלו הסלעים מהמכרה למתקני העיבוד
מכרה אינדיפנדס (באנגלית: Independence Mines) היה מכרה זהב שהוקם מצפון לאנקורג' שבאלסקה (ארצות הברית) והפך לאחר הפסקת הכרייה בו לאתר היסטורי. הפקת הזהב במקום החלה עוד לפני תקופת הבהלה לזהב של אלסקה בשלהי המאה ה-19. תחילה התמקדה הפקת הזהב בסינון זהב שנשטף לנחלים כשהכרייה המתועשת החלה רק ב-1934 ונמשכה, עם הפסקות, עד 1951. מבחינת היקף הפקת הזהב נמצא מכרה זה במקום השני באלסקה לאחר מכרה זהב שהוקם בעיר ג'ונו. ב-1974 הוכרזו המקום כאתר היסטורי מטעם המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית. בשנות ה-80 נעשה ניסיון לחדש את הכרייה במקום אך לאחר מספר שנים היא הופסקה.
רקע

בשלהי המאה ה-19 התגלה זהב במרכז אלסקה והידיעות על כך משכו למדינה זו עשרות אלפי אנשים שקיוו להתעשר וסימנו בכך את תקופת הבהלה לזהב של אלסקה. אומנם מרכז חיפושי הזהב היה לאורך הנהרות יוקון וקלונדייק אך החיפושים התפרשו לרוחב כל אלסקה וכללו חיפוש בהרבה ערוצי נחלים.
בין השאר התגלו סימני זהב מצפון לאנקורג' כבר ב-1886 דבר שהביא מחפשי זהב לאזור זה כשזרם המחפשים גבר בתקופת הבהלה לזהב.
ההיסטוריה של המקום > מקום המכרה

המכרה נמצא בהרי טלקיטנה (אנ') וממוקם בערוץ פישהוק (Fishook Creek) הנשפך לנהר הסוסיטנה הקטן (אנ') (כ-40 ק"מ צפונית לואסילה וכ-60 ק"מ מצפון לאנקורג').
ההיסטוריה של המקום > השנים הראשונות

העדויות הראשונות על מציאת זהב בקרבת מכרה אינדיפנדנס נרשמו כבר ב-1897. בתחילה פעלו מחפשי הזהב בערוצי הנחלים על ידי סינון ושטיפת סחף הנהר וזאת עקב חוסר במשאבים כספיים לחצוב בסלעים. ב-1906 החלו חיפושים משמעותיים אחר עורקי זהב במורדות ההרים.
ההיסטוריה של המקום > המכרה ההיסטורי

ב-1934 איחדו הכורים, שעבדו במקום, כוחות ויצרו את "חברת הכרייה ואסילה" (Wasilla Mining Company) כדי לחפש זהב על ידי חציבה.
ב-1938 רכשה "חברת הכרייה אלסקה-פסיפיק" (APC - Alaska-Pacific Consolidated Mining Company) את הזיכיון על המכרה והחלה להפיק זהב במקום על ידי יצירת מנהרות בבטן ההר והצבת מתקני עיבוד אבן והפקת זהב בקרבת המנהרה. בתקופה זו הגיעה הפעילות באתר לשיאה וכ-200 כורים עבדו באתר כשחלקם גר במקום עם משפחותיהם. מאחר שהיה צורך בכמות רבה של עצי בניין (לחיזוק המנהרות, מבני ההפקה, פסי הרכבת ומבני המגורים) הוקמה במקום מנסרה שחתכה עצים שנכרתו בסביבת המכרה.
ב-1942, עם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה הורתה הממשלה על הפסקת כריית זהב במדינה מאחר שזהב היה מוצר לא חיוני למאמץ המלחמתי. באופן יוצא דופן קיבל מכרה אינדיפנדנס היתר להמשיך את הכרייה מאחר שבין מוצרי המשנה שנכרו בו היה גם טונגסטן שהיה נדרש לתעשייה הצבאית. בסופו של דבר נסגר המכרה ב-1943 מאחר שתפוקת הטונגסטן הייתה נמוכה.
ב-1945, עם סיום המלחמה, הוציאה ממשלת ארצות הברית צו המחייב את כל מפיקי הזהב למכור את תוצרתם לממשלה במחיר של 35 דולר לאונקיה. מחיר נמוך זה סיכן את הרווחיות של המכרה שחידש את פעילותו רק ב-1948. ב-1950 הפסיקה חברת APC את עבודות הכרייה מתוך כוונה לחדש אותה בשלב מאוחר יותר אך התוכנית לא מומשה. על בסיס התוכנית לחידוש הכרייה השאירה החברה באתר ציוד רב שמשמש כיום חלק מהתצוגה שמספרת את ההיסטוריה של המקום.
ההיסטוריה של המקום > המכרה החדש

ב-1979 רכשה "חברת המכרות קורונדו" (Starkey Wilson and Chuck Hawley's Coronado Mining Inc) את הזיכיון לכרות במקום והחלה להשקיע בפיתוח האתר. מאחר שהמתקנים החיצוניים שכבר נמצאו במקום הוגדרו כאתר היסטורי נחצבה מנהרת גישה חדשה באורך של כ-1,000 מטר דרכה פונו החומרים שנחצבו לאתר מחוץ לשטח הפארק.
ב-1981 מסרה החברה 50% מהזכיון ל"חברת אנסרץ'" (Enserch Corporation) מטקסס. שתי החברות השקיעו במקום כ-6 מיליון דולר במתקני חציבה, טחנות גריסה, מתקני שטיפה והפרדה ומערכת טיפול כימי וזאת בנוסף לשכירת צוות תפעול. באוגוסט 1982 החלו הניסיונות להפקת זהב מכ-3,000 טון אבן שנחצבו במכרה. הניסיונות נמשכו עד נובמבר אותה שנה אז הופסק היצור והמכרה נסגר כשלטענת החברה נוצרה בעיה בהפקת הזהב בטחנת הגריסה. לאורך השנים בוצעו במקום מספר בדיקות אך תהליך הכרייה והפקת הזהב לא חודש.
בתקופה פעילות המכרה הופקו ממנו כ-165,000 אונקיות זהב ששווים כ-250 מיליון דולר (נכון ל-2022).
מבנה המכרה

במהלך שנות פעילות המכרה ההיסטורי נחפרה מנהרה בצלע ההר לכריית הזהב ונבנו בקרבתה מתקני עץ שנועדו לסייע בהפקת הזהב שכללו מסילת טרזינה ומתקנים להפקת הזהב מהאבנים שנחצבו (מגרסות, ניפוי, שטיפה וכו').
כמו כן הוקמו בקרבת המכרה 16 מבני עץ שנועדו למגורי הפועלים ולמחסנים. מבנים אלו היו מחוברים ביניהם במעברי עץ מקורים שאיפשרו מעבר בין המבנים גם בתקופת השלגים בחורף.
מאחר שחלפו כמעט 30 שנה בין הפסקת הפעילות באתר לבין הפיכתו לפארק לאומי התדרדר מצבם של רבים ממבני העץ במקום (הן הבתים והן מבני הפקת הזהב). חלקם שומר אך חלקם הוזנח וממשיך להתפורר.
אתר מורשת

ב-1974 הוכרזו המבנים הקשורים למכרה כאתר היסטורי על ידי המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית וב-1980 נתרמו השטחים והמבנים שבקרבת המכרה למדינת אלסקה שהכריזה על המקום כפארק לאומי.
במסגרת הפיכת המקום לאתר היסטורי שומרו חלק מהמבנים והפכו למוזיאון המציג מידע וציוד מהתקופה בה היה המכרה פעיל. כמו כן שוחזרה הכניסה למנהרת המכרה וחלק ממסילת הרכבת שהובילה את החומר החצוב ממעמקי המכרה למתקני העיבוד.
הערות שוליים

↑  החברה חצבה כ-20 ק"מ של מנהרות תוך שימוש בחומרי נפץ
↑  רישום מכרה אינדיפנדנס, באתר המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532616805171  LCCN: sh2001002932
מסולימולוס

| מסולימולוס |
| --- | --- |

תקופה
יורה עליון 150.8–145.5 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: בעלי כליצרות ימיים
סדרה:: זנבות חרב
משפחה:: סרטני פרסה
סוג:: מסולימולוס
שם מדעי
 Mesolimulus

מסולימולוס (שם מדעי: Mesolimulus) הוא סוג של פרוק-רגליים נכחד שחי בסוף היורה לפני 150.8-145.5 מיליון שנה.
מאפיינים

מאובני היצור נמצאו בבוואריה שבגרמניה בצורה מושלמת והם דמו לאלה של סרטני הפרסה המודרניים. מאובנים נוספים נמצאו בספרד, סיביר ולבנון אך לא ברור מאלה סוגים היו. טביעות של חלק מיצורים אלה זוהו כטביעות של עופות או פטרוזאורים מאותה תקופה.
סוג נכחד זה דמה במראהו לזה של Limulus והיה עגלגל מעט עם זנב ארוך וגוף שהגיע לאורך 12 ס"מ והיה בעל עיניים קטנות, חלל שריון גדול באזור החזה ושורות רגליים קטנות מצידי הגוף. הוא שוטט במימי היורה על קרקעית הים ושם צד יצורים קטנים יותר. למרות שהיה יצור ימי הוא היה עולה להטיל ביצים על החופים, אולי בלילה.
בתרבות

יצור זה הופיע במשחק פארק היורה 3: בניית פארק.
מזבח העולה

אילוסטרציה של מזבח העולה, 1901
אילוסטרציה של מזבח העולה, 1890
מזבח העולה (מכונה גם מזבח החיצון או בפשטות המזבח; בתקופת המשכן כונה גם מזבח הנחושת) היה אחד מכלי-הקודש המרכזיים בפולחן העברי, בתחילה במשכן ולאחר מכן בבית המקדש הראשון והשני. מזבח העולה נקרא גם "מזבח החיצון" כיוון שהוא עמד בעזרה מחוץ להיכל בבית המקדש. השם מזבח העולה בא להבדיל בין המזבח העומד בעזרה, ועליו מקריבים קרבנות, ובין מזבח הקטורת, הקטן יותר, שעמד בהיכל, ושימש להקטרת קטורת.
מבנה המזבח

לאורך התקופות, ועם שינוי מקום הפולחן הישראלי מהמשכן לבתי המקדש, השתנה גודלו ומבנהו של המזבח כמה פעמים. אך עם זאת, צורתו הבסיסית נשארה זהה. המזבח מורכב משני חלקים: גוף המזבח, והכבש. גוף המזבח הוא גוף תלת־ממדי בגובה משתנה, אך בצורה ריבועית. בפינותיו העליונות של המזבח בלטו ארבע קוביות המכונות "קרניים". הכבש הוא מבנה משופע אשר עמד בצמוד למזבח, ושימש לעלייה אל המזבח ללא שימוש במדרגות.
מבנה המזבח > במשכן

עם הקמת המשכן, עשו בני ישראל, על פי ציווי, מזבח עצי שיטים המצופה נחושת, כדי להקריב עליו קרבנות. מזבח זה שימש (יחד עם שאר המשכן) עד הקמת בית המקדש בירושלים. בארבע פינות המזבח בלטו קרנות. בין הלוחות שהרכיבו את המזבח היה חלל, אותו מילאו באדמה בכל מקום שבו הציבו את המשכן.
כחלק מהצווי על הקמת המשכן מצווה התורה על עשיית מזבח מלוחות עצי שיטים ומצופה נחושת כשתוכו חלול, ומכאן שמו. בעת חניית מחנה בני ישראל במדבר היו ממלאים את המזבח באדמה, על שם הכתוב "מזבח אדמה תעשה לי". ציפוי המזבח כלל גם רשת מנחושת שיועדה להגיע עד "חצי המזבח" (ולפי שיטת רבי יוסי היה רוחבה אמה) כך שניתן יהיה לעשות הבחנה בין חציו העליון והתחתון, הנדרשת במהלך הקרבת רוב הקרבנות (למעט אלו שדמם אינו נזרק על גבי מזבח זה). בנוסף מצווה התורה על הכנת כלים שונים מנחושת לצורך העבודה במזבח וניקיונו, וכן מקלות עץ מצופים נחושת ("בדים") לנשיאתו. תוספת לנחושת על המזבח התקבלה לאחר מעשה קרח ועדתו. שם, על פי ציווי מיוחד, נלקחו מחתות הנחושת ששימשו להקטרת הקטורת במהלך הכרעת המחלוקת, ורוקעו כציפוי נוסף למזבח לזכר אותה מחלוקת. (ספר במדבר, פרק י"ז, פסוקים א'–ה').
מבנה המזבח > במשכן > מידות

לפי התיאור בתורה, היה המזבח רבוע, אורכו ורוחבו היו חמש אמות (כשניים וחצי מטרים) וגובהו שלוש אמות (כמטר וחצי). בארבע הפינות העליונות שלו נשארו, לאחר חקיקת שאר השטח (מכיוון שהציווי הוא "ממנו תהיין קרנותיו", שלא תחוברנה בנפרד), קוביות שנקראו "קרנות" ועליהן ניתן הדם מאותם הקרבנות שדמם מיועד להזרק בחציו העליון של המזבח, ומתיאור עבודת הקרבנות (ספר ויקרא, פרק ד', פסוק ז') מסתבר שבתחתיתו בלט "יסוד" בגובה אמה כמו במזבח העולה שעליו נשפכו שיירי הדם, אחר שנזרק חלקו על גבי גוף המזבח - כל קרבן כהלכותיו. לפי חלק מהדעות, ה"כרכוב" שמוזכר בסוף פרשת תרומה הוא מעין רשת (כנראה בציור) שקלטה את הגחלים הלוחשות שנפלו מעל גג המזבח.
מבנה המזבח > במשכן > אש תמיד

התורה מצווה כי האש שירדה מן השמים בחנוכת המשכן (ספר ויקרא, פרק ט', פסוק כ"ד) תישאר תמיד דלוקה על המזבח (ספר ויקרא, פרק ו', פסוק ו').
מזבח הנחושת היה המזבח העיקרי בבית המקדש הראשון עד לימי אחז. אחז בנה מזבח נוסף (ספר מלכים ב', פרק ט"ז) גדול יותר שהיה למזבח העיקרי, ואילו את מזבח הנחושת העביר אחז לצד הצפוני של העזרה. כך היה עד לחורבן המקדש, ימיו של יחזקאל (ספר יחזקאל, פרק ט', פסוק ב').
מבנה המזבח > בית המקדש הראשון

המזבח שהקים שלמה בבית המקדש הראשון נזכר כ"מזבח נחושת", אולם לפי פרשנים מסורתיים הוא נעשה מאבן, והוא נקרא מזבח נחושת, משום שהוא ניצב במקום מזבח הנחושת, ומשום שהוא נעשה כתחליף למזבח הנחושת שעשה משה. עם זאת מהמסופר על אחז מלך יהודה שהעביר את "מזבח הנחושת" ממקומו למקום אחר (ספר מלכים ב', פרק ט"ז, פסוק י"ד), נראה שהיה עשוי מעץ כמו במשכן.
לפי ספר דברי הימים אורכו ורוחבו היו עשרים אמה, וגובהו - עשר אמות, אולם לפי המשנה שטח זה של עשרים אמה אינו מתייחס אלא למקום המערכה - השטח הפנוי למערכת האש שעל המזבח, בעוד שהשטח הכולל של המזבח היה עשרים ושמונה אמה על עשרים ושמונה אמה.
אחז מלך יהודה הזיז את המזבח שעשה שלמה ממקומו, והציב במקומו מזבח גדול יותר בדמות מזבח שראה בדמשק. יש הרוצים לטעון שככל הנראה סולק המזבח שהציב אחז בידי חזקיהו בנו, והמזבח חזר למקומו עד שנהרס במהלך חורבן הבית הראשון. עם זאת חוקרים טוענים שמדברי יחזקאל עולה ש"מזבח הנחושת" נותר היכן שאחז העבירו לשם, עד לחורבן הבית.