stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רחוב פרישמן (תל אביב)

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  דוד פרישמן, מחלוצי הספרות העברית המודרנית
 אורך:  1.2 ק"מ 
 מיקום
 עיר:  תל אביב-יפו
 רובע:  3
 שכונה:  הצפון הישן
 קואורדינטות:  32°04′47″N 34°46′24″E﻿ / ﻿32.079761111111°N 34.773280555556°E﻿ / 32.079761111111; 34.773280555556
  מפת מיקום  מפה מפורטת   מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) רחוב פרישמן(למפת תל אביב רגילה) רחוב פרישמן(למפת גוש דן רגילה) רחוב פרישמן(למפת גוש דן מוגדלת) רחוב פרישמן  he רחוב פרישמןhe רחוב פרישמןמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רחוב פרישמן הוא אחד מרחובות הרוחב החשובים במרכז תל אביב המחבר בין כיכר רבין (מתחיל במקום שרחוב צייטלין נגמר) וחוף הים המכונה בנקודה זו "חוף פרישמן" על שם הרחוב.
הרחוב חוצה ממערב למזרח מספר רחובות חשובים נוספים: רציף הרברט סמואל, הירקון, בן-יהודה, דיזנגוף, פרוג, שלמה המלך ואבן גבירול. הרחוב הוא חלק מהצפון הישן, אזור בתל אביב שהוסדר במסגרת תוכנית גדס, תוכנית המתאר הראשונה של העיר תל אביב, שתוכננה בשנים 1927–1929 על ידי מתכנן הערים הסקוטי סר פטריק גדס. תוכנית זו הקנתה לאזור מרכז תל אביב והצפון הישן (כולל רחוב פרישמן) את מראם ואופיים המוכר כיום. מצפון לרחוב זה עוד מספר רחובות רוחב מקבילים המחברים כיום את חוף הים וציר אבן גבירול.
הרחוב קרוי ע"ש דוד פרישמן, משורר, עורך, מתרגם, סופר, סאטיריקן, מבקר אמנות ועיתונאי עברי, שהיה מחלוצי הספרות העברית המודרנית.
לאורך הרחוב מספר אתרים בעלי עניין (מפורטים להלן ממזרח למערב):
כיכר רבין
כיכר מסריק
מגדל פרישמן 46
בית הרופאים - מרכז לרפואה פרטית
מגדל פרישמן 46 - מגדל מגורים
פסאז' דיזנגוף - משכנו הישן של התיאטרון הקאמרי וכיום משכנו של תיאטרון בית ליסין. בשנות ה-60 פעל במקום קפה קליפורניה. במקום פעל גם קולנוע הוד.
מעונות עובדים (בפינת פרוג)
בית הספר תל נורדאו - מבתי הספר היסודיים הוותיקים בעיר (הוקם כבר ב-1926). בבית הספר נערכו אימונים של "גדוד החברות" של ההגנה בשנות ה-40, יחידה שלימים הפכה לחיל הנשים בצה"ל.
בית רחל פרידמן (בפינת הירקון)
מלון דן תל אביב
שמעון וסרמן

שמעון זאב וסרמן (22 ביוני 1899, ורשה - 9 במרץ 1997, תל אביב) היה חבר ההגנה בחיפה. ממפקדי הארגון בתל אביב ובגליל העליון בשלהי שנות העשרים וחבר המפקדה הארצית של ההגנה כנציג החוגים הדתיים (הפועל המזרחי) בשנים 1948-1938.
שמעון וסרמן
שמעון וסרמן
תולדות חייו > נעוריו

שמעון זאב וסרמן נולד בוורשה, פולין ב-22 ביוני (תאריך יוליאני) 1899 (תרנ"ט) ליעקב וחנה וסרמן. האב, יעקב יצחק, היה בן למשפחה מיוחסת מחסידי אלכסנדר והאם חנה, נינה למשה ליפשיץ, חותנם של הרבי חדושי הרי"מ והרבי מקוצק.

בנעוריו נשלח ללמוד בישיבת מיר. בשובו לוורשה המשיך לימודיו בקלויז ובמקביל החל ללמוד לימודים כלליים. בגיל 17 החל וסרמן ללמוד בגימנסיה יהודית ובתקופה זו התחיל את פעילותו הציבורית. בגיל 18 ארגן את צעירי מזרחי בורשה ובהמשך אף נבחר לתפקיד יו"ר צעירי המזרחי בורשה.
בשנת 1921 התקבל וסרמן לפוליטכניקום של ורשה אך ב-1925, בטרם השלים לימודיו, עלה וסרמן לארץ, כיוון שנענה לקול הקורא לצעירים יהודיים לעלות לארץ ישראל בעקבות נפילת יוסף טרומפלדור.
לאחר עלייתו ארצה, השלים וסרמן את לימודי ההנדסה הבנאית במחזור הראשון בטכניון שבחיפה. (היום נקרא המקצוע בשם הנדסה אזרחית) . בעת לימודיו היה פעיל באגודת הסטודנטים בטכניון ואף כיהן במשך תקופה כיו"ר האגודה.
אמו, אחיו ואחיותיו שנשארו בפולין, נספו בשואה. אחותו, לודקה רחל, נרצחה על ידי הנאצים ב-1939. אחיו, פנחס וסרמן, נרצח בגטו ורשה, ב-1942.
תולדות חייו > פעילותו בהגנה

וסרמן, שכינויו המחתרתי היה "אביתר" הצטרף להגנה ב-1925, כאשר היה סטודנט בטכניון והשתתף בקורס סיירים.
וסרמן היה קרוב מאוד לדוד בן-גוריון, ולמניה שוחט.
הוא שימש מפקד פלוגת הסטודנטים ותלמידי בית הספר הריאלי.
במאורעות 1929 פיקד על עמדות בעיר התחתית של חיפה והשתתף בלחימה. במסגרת לחימה זו נפצע ברגלו ובראשו.
בין השנים 1938 ל־1948 היה חבר המפקדה הארצית של ההגנה, כנציג הפועל המזרחי ושימש במפקדה הארצית במגוון תפקידים וביניהם:
מזכיר המפקדה הארצית משנת 1938 עד 1939.
אחראי על התבצרות היישובים ועל האפסנאות בין השנים 1938 ל־1940.
גזבר בין השנים 1940 עד 1945.
שמעון זאב וסרמן, היה נוכח, בהכרזת העצמאות של  מדינת ישראל.
אחרי קום מדינת ישראל הצטרף וסרמן למשרד הביטחון בתפקיד מנהל מחלקת הביצורים וכנציגו האישי של שר הביטחון, דוד בן-גוריון, במחלקה לשירותים דתיים עד להקמתה של הרבנות הצבאית הראשית.
תולדות חייו > פעילות ציבורית

וסרמן השתתף כציר מטעם המזרחי בקונגרס הציוני הי"ב (1921) ובכל הקונגרסים הציוניים עד הקמת המדינה.
נבחר מטעם רשימת "תורה ועבודה (הפועל המזרחי)" לאספת הנבחרים הרביעית וכיהן כממלא מקום בוועד הלאומי.
היה פעיל במשך שנים בהסתדרות המהנדסים ואף נבחר למזכ"ל הסתדרות המהנדסים, תפקיד בו כיהן בין השנים 1973 ל-1976.
שימש כחבר ועדת הביקורת וכסגן נשיא בית הכנסת הגדול בתל אביב במשך שנים.
לקריאה נוספת

היחידות הדתיות בהגנה ובפלמ"ח, מרדכי פרידמן, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, משרד החינוך התרבות והספורט, האגף לתרבות תורנית, 2005
מאה שנות ציונות דתית, כרך ב', היבטים היסטוריים, פרופ' אבי שגיא ופרופ' דב שוורץ, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן. (הספר בקטלוג ULI)
תורה ועבודה בחזון ובמעש, הוצאת הוועד הפועל של הסתדרות הפועל המזרחי בארץ ישראל, 1985
זר לא יבין, ריבלין גרשון ועליזה, המרכז לתולדות כוח המגן ע"ש ישראל גלילי ומערכות. תל אביב, 1988
ארכיוון ההגנה, עדות של שמעון וסרמן - סימול 20.00009
ארכיוון ההגנה, עדות של שמעון וסרמן - סימול 20.00010
ארכיוון ההגנה, עדות של שמעון וסרמן - סימול 20.00011
ארכיוון ההגנה, עדות של נחמה בומזה - סימול 7.00011
ארכיוון ההגנה, עדות של יעקב פת - סימול 175.00015
הערות שוליים

↑  השר דיבר שלום, המהנדסים מלחמה, מעריב, 4 בפברואר 1962
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007443299605171  VIAF: 199148874536249621530   WorldCat (עם VIAF): 199148874536249621530
תאוריית תקציב אנרגיה דינמי

תאוריית תקציב אנרגיה דינמי (DEB) היא תיאוריה מטבולית פורמלית המספקת מסגרת כמותית אחת לתיאור דינמי של היבטי חילוף החומרים (תקציבי אנרגיה ומסה) של כל האורגניזמים החיים ברמת הפרט, בהתבסס על הנחות לגבי ספיגת אנרגיה, אחסון, ושימוש בחומרים שונים. תאוריית ה-DEB מקפידה על עקרונות תרמודינמיים מחמירים, מונעת על ידי דפוסים שנצפו בצורה אוניברסלית, אינה ספציפית למין, ומקשרת בין רמות שונות של ארגון ביולוגי (תאים, אורגניזמים ואוכלוסיות) כפי שנקבע על ידי ההשלכות של אנרגטיקה.
מודלים המבוססים על תאוריית ה-DEB יושמו בהצלחה על למעלה מ-1,000 מינים עם יישומים אמיתיים, החל משימור, חקלאות ימית, אקולוגיה כללית ואקוטוקסיקולוגיה. התיאוריה תורמת לבסיס התאורטי של התחום המתפתח של אקולוגיה מטבולית (אנ').
ערך זה הוא קצרמרבנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תאוריית שליטת השער בכאב

תאוריית בקרת השער בכאב (Gate control theory of pain), הוצעה על ידי רונלד מלזאק (פסיכולוג קנדי), ופטריק דויד וול (רופא בריטי) בשנת 1962, טוענת כי תחושת כאב פיזי תלויה בנוסיצפטורים (סיבים מסוג Aδ ו- C, עצבים המוליכים אותות בעקבות גירויים מזיקים/מכאיבים), אך עשויה להיות מבוקרת על ידי הפעלת סיבי מגע רגיל (סיבי עצבים שמוליכים תחושות מגע- סיבי Aβ).
עקרון התאוריה הוא שתחושות הכאב ותחושות מגע רגיל (מגע לא מכאיב כגון ליטוף או שפשוף) "מתחרות" ביניהן על הכניסה אל המוח דרך "שער" שממוקם בחוט השדרה. בחוט השדרה ישנם סיבי L (גדולים) המגיבים למגע נעים, וסיבי S (קטנים) המתווכים ומגיבים לכאב. דוגמה טובה לשימוש יומיומי בעיקרון זה היא שפשוף המצח או היד לאחר חבטה ובכך הפעלה של סיבי L. באופן סכמתי, המידע על גירוי מכאיב עובר דרך שלושה נוירונים: גירויים מזיקים בפריפריה (לדוגמה דקירה בעור) מפעילים את הנוירון הראשוני, הנוסיצפטורים (סיבי כאב Aδ ו- C), והם נכנסים לחוט השדרה ומעבירים את המידע העצבי לתא העצב השניוני. המידע בחוט השדרה עובר עיבוד מהיר ועולה אל הנוירון השלישוני שבמוח.
ישנו אזור במוח בו מתחילה הרגשת תודעה, מקום זה נקרא ה-PAG הממוקם בגזע המוח. גילו שכשאזור זה מופעל הוא עוצר את תחושת הכאב. אזור זה מלא ברצפטורים אופיאטיים (רצפטורים האחראיים על תחושת הכאב) הקולטים חומרים אופיאטיים כמו מורפיום, הרואין. ה-PAG שולח שלוחות לחלק הדורסלי בחוט השדרה ועושה אינהיביציה לפעולת התאים ובכך מונע מהכאב להגיע למוח.
על פי תאוריית בקרת השער, קיימים נוירונים בחוט השדרה אשר מקבלים את כל קשת עוצמות הגירוי, כלומר מעוצמה חלשה כמו ליטוף (Aβ) ועד עוצמות חזקות מכאיבות (Aδ ו C). במידה ומתקבל מידע מכאיב הוא יפעיל את הנוירון השניוני שיעביר הלאה את המידע למוח. אולם, אם בזמן גירוי מכאיב יגיע גם מידע לא מכאיב (Aβ) הנוירון השניוני יעבור דיכוי שיפחית את מעבר המידע המכאיב אל המוח. באופן זה, שפשוף הלחי אחרי סטירה משככת את הכאב.
ערך זה הוא קצרמרבנושא פיזיולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הדגל האולימפי

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל רשמי או רגיל, בצדו הקדמי
 הונף לראשונה:  אולימפיאדת אנטוורפן (1920)
 מוטיבים עיצוביים:  דגל לבן, מוטען בסמל האולימפי, חמש טבעות בצבעים כחול, שחור, אדום, צהוב וירוק המשולבות זו בזו.
 שם המעצב:  פייר דה קוברטן
הדגל האולימפי הוא דגלו של הוועד האולימפי הבינלאומי והחלק המוכר ביותר מסמליו הכוללים את האש והלפיד האולימפי, המדליות, המוטו, ההצדעה, ההמנון והקמעות - סמלים שמטרתם היא קידום המשחקים האולימפיים.
הסמל האולימפי

סמל המשחקים האולימפיים מורכב מחמש טבעות בצבעים כחול, אדום, שחור, ירוק וצהוב על רקע לבן. הטבעת השחורה עשויה להתחלף בטבעת לבנה במקרה שהסמל מונח על רקע כהה. הדגל עוצב לראשונה בשנת 1912 על ידי הברון פייר דה קוברטן, מייסד המשחקים האולימפיים בעת החדשה. חמש הטבעות מייצגות תשוקה, מוסר עבודה, ניצחון, אמונה ורוח ספורטיבית[דרוש מקור].
במאמר שפורסם ב"אולימפיק רוויו", המגזין הרשמי של הוועד האולימפי הבינלאומי, בנובמבר 1992, הסביר ההיסטוריון האמריקאי רוברט ברני, כי את הרעיון של טבעות משולבות שאב דה קוברטן כאשר היה אחראי על איגוד המתעמלים הצרפתים - עמותה שנוסדה מאיחוד של שני ארגוני ספורט צרפתיים והייתה, עד 1925, אחראית על ייצוג הוועד האולימפי הבינלאומי בצרפת. סמל האיחוד היה שתי טבעות משולבות. הרעיון המקורי, לטענתו של ברני, היה של הפסיכיאטר השווייצרי קרל יונג, שעבורו סימלה הטבעת המשכיות ואת האדם.
לפי דה קוברטן, הצבעים נבחרו כיוון שבאותה עת, לפחות אחד מהם היה בכל דגלי מדינות העולם.
הכינוס האולימפי של 1914 נדחה עקב פריצת מלחמת העולם הראשונה. הדגל והסמל הונפו לראשונה במשחקים האולימפיים באנטוורפן בשנת 1920.
השימוש הנרחב בסמל והפופולריות שלו עלו במהלך משחקי 1936 בברלין. קארל דיאם, נשיא הוועדה המארגנת דאז, רצה לערוך את טקס הדלקת הלפיד האולימפי בדלפי, מקום מושבה של האורקל המפורסמת, שם גם נערכו המשחקים הפיתיים. לצורך זה, הזמין דיאם אבן מיל שבצידה חקוק הסמל האולימפי. ממקום אבן זו, נישא הלפיד האולימפי עד ברלין. הטקס נחגג והאבן לא הוזזה. בשנות החמישים, שני סופרים בריטים שביקרו בדלפי, פרסמו בספרם כי מקור הסמל האולימפי ועיצובו הם מימי יוון העתיקה.
פרסום זה יצר את המיתוס כי מקור הסמל הוא בעת העתיקה.
במסגרת הניסיונות לפרסם את הרייך השלישי, נעשה שימוש רב בסמל בצמוד לדגל הנאצי במשחקי ברלין.
כיום גורס הוועד האולימפי הבינלאומי כי הסמל מחזק את גישתו של הוועד כי המשחקים האולימפיים הם בינלאומיים וכל מדינה מוזמנת להשתתף בהם.
לפי האמור במניפסט האולימפי, הסמל מסמן את חמש היבשות המיושבות (אסיה, אירופה, אפריקה, אוקיאניה ואמריקה) ואת המפגש של ספורטאים ואתלטים מכל העולם במשחקים האולימפיים. בניגוד לאמונה העממית, אין התאמה כלשהי בין יבשת לטבעת מסוימת.
הדגל

הדגל נוצר על ידי דה קוברטן בשנת 1914. הברון פייר דה קוברטן הסביר בעצמו:
הדגל האולימפי, כידוע, לבן כולו, במרכזו חמש טבעות שלובות: כחולה, צהובה, שחורה, ירוקה אדומה; הטבעת הכחולה למעלה ומשמאל, בסמוך לתורן. (בהיותו) מעוצב כך, הוא סמלי; הוא מייצג את חמשת חלקי העולם המאוחדים על ידי התנועה האולימפית, וששת צבעיו, לעומת זאת, נותנים ביטוי לאלה של כל דגלי הלאום המתנופפים ברחבי העולם בן זמננו
.
דגלים מיוחדים

באופן מסורתי, בעת נעילת כל אולימפיאדה, מועבר הדגל לראש העיר המארחת הבאה למשמרת ולתצוגה בבניין העירייה עד למשחקים האולימפיים הבאים.
דגלים מיוחדים > דגל אנטוורפן

הדגל האולימפי הראשון הוענק לוועד האולימפי במהלך אולימפיאדת אנטוורפן מהעירייה המקומית. בתום המשחקים, אבד הדגל ודגל חדש יוצר לקראת אולימפיאדת פריז. בשנת 1977, במהלך אירוע צדקה שערך הוועד האולימפי האמריקאי, ראיין כתב את אחד הנוכחים, זוכה מדליית ארד בקפיצה למים וחבר המשלחת האמריקנית באולימפיאדת אנטוורפן. כששאל אותו הכתב על הדגל אבוד, הודה הקופץ למים כי בסיום המשחקים טיפס על התורן יחד עם חברו והשניים גנבו את הדגל. במשך 57 שנים שכב הדגל במזוודתו של הקופץ למים. בטקס שנערך במשחקים האולימפיים בסידני החזיר הקופץ למים, אז בן 103, את הדגל לוועד האולימפי.
דגל אנטוורפן מוצג כיום במוזיאון האולימפי בלוזאן, שווייץ עם לוחית המתארת את המקרה.
דגלים מיוחדים > דגל פריז

מאחר שהדגל ששימש ב-1920 נעלם, הוכן דגל חדש. הדגל החדש עבר בין הערים שאירחו את משחקי הקיץ והחורף, עד שהוצג דגל אוסלו עבור משחקי החורף. הדגל שימש את משחקי הקיץ עד 1988, בו הוצג דגל סיאול ודגל פריז הוצא מהמחזור.
דגלים מיוחדים > דגל אוסלו

הדגל שהונף לראשונה באוסלו, במהלך אולימפיאדת החורף של 1952, הוענק לוועד האולימפי הבינלאומי כמתנה מראש העיר של אוסלו. מאז, הועבר הדגל מעיר מארחת לעיר מארחת של משחקי החורף האולימפיים.
דגלים מיוחדים > דגל סיאול

הדגל האולימפי הנוכחי הוענק לוועד האולימפי כמתנה מהעיר סיאול, קוריאה הדרומית, במהלך המשחקים שנערכו שם בשנת 1988. גם דגל זה מועבר בין הערים המארחות.
דגלים נוספים העושים שימוש בסמל

על אף שהוועד האולימפי מקפיד בקנאות על זכויות היוצרים שלו לגבי הסמל, נעשה בו שימוש במספר דגלים נוספים, אך דגלים אלה שימשו משלחות במשחקים האולימפיים בלבד. לאורך השנים, השתמשו בדגל משלחות שהשתתפו במשחקים, במקום דגל הלאום שלהן, או שיצרו דגל חדש הכולל את הסמל האולימפי:
לאחר מלחמת העולם השנייה דרש הוועד האולימפי הבינלאומי מגרמניה המזרחית ומגרמניה המערבית לשלוח משלחת אחת. גרמניה המזרחית סירבה בתחילה לדרישה, אך החל מאולימפיאדת מלבורן (1956) התרצתה, ובמשך שלוש אולימפיאדות שלחו שתי המדינות משלחת אחת. דגל המשלחת היה דגל גרמניה, שלו נוספו חמש הטבעות האולימפיות בלבן.
ב-1979 החליט הוועד הבינלאומי לקבל את דרישותיה של סין, והורה לטאיוואן לחדול מהשימוש בשם "סין" בשם המשלחת שלה, ולהשתמש בדגל הוועד האולימפי שלה. טאיוואן סירבה בתחילה לקבל את הדרישה, אך נאלצה לקבלה, והיא משתמשת בדגל זה מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
מדינות רבות החרימו את אולימפיאדת מוסקבה (1980), בשל הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. 16 מהן, ובהן אוסטרליה, איטליה, הממלכה המאוחדת, הולנד, צרפת ושווייץ התירו לספורטאיהן להשתתף במשחקים באופן עצמאי, וספורטאים אלה התחרו תחת הדגל האולימפי.
לאחר פירוק ברית המועצות, התחרו 12 מהמדינות שהרכיבו אותה במשלחת אחת, תחת הדגל האולימפי.
במסגרת הסנקציות שהוטלו על יוגוסלביה, נאסר עליה להשתתף באולימפיאדת ברצלונה (1992), אך הוועד האולימפי הבינלאומי התיר לספורטאים יוגוסלבים, ואלה התחרו תחת הדגל האולימפי.
באותם משחקים שבה והשתתפה דרום אפריקה, לאחר שקודם לכן נאסרה עליה ההשתתפות בשל משטר האפרטהייד ששרר בה. עקב השינויים במשטר, לא התחרתה המשלחת הדרום אפריקאית תחת דגלה, כי אם תחת דגל הוועד האולימפי שלה, וכך עשתה גם באולימפיאדת לילהאמר (1994). לאחר שנבחר דגל חדש למדינה, החלה המשלחת להשתמש בו, לראשונה באולימפיאדת אטלנטה (1996).
דגל המשלחת הכלל-גרמנית באולימפיאדת מלבורן (1956), באולימפיאדת רומא (1960) ובאולימפיאדת טוקיו (1964)
דגל הרפובליקה הסינית במשחקים האולימפיים
הדגל ששימש את דרום אפריקה באולימפיאדת ברצלונה (1992)
הדגל ששימש את דרום אפריקה באולימפיאדת לילהאמר (1994)
דגל הוועד האולימפי ברוסיה, אשר שימש את רוסיה באולימפיאדת טוקיו (2020) ובאולימפיאדת בייג'ינג (2022)
הערות שוליים

↑  "This Great Symbol" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2007-06-30. נבדק ב-2007-03-18.
↑  Grasso, John, Bill Mallon, and Jeroen Heijmans. Historical dictionary of the Olympic movement. Rowman & Littlefield, 2015. Page 46
↑  "Logos & Mascots". 2007-02-27. נבדק ב-2007-03-18.
↑  https://secure.registration.olympic.org/en/faq/category/detail/25/id/26#faq_26
↑  "Missing Flag Returns to Glory, Courtesy of a Prankster". N.Y. Times, September 12, 2000.
הדגל האולימפי מתנוסס בקנדה
הינקו פון ליטוויץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 באוקטובר 1855 בודלנד, ממלכת פרוסיה ממלכת פרוסיה (1803-1892) 
 פטירה:  16 ביוני 1928 (בגיל 72) רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר 
 השתייכות:   צבא הקיסרות הגרמנית
 תקופת הפעילות:  1873–1917 (כ־44 שנים)
 דרגה:  גנרל חיל הרגלים
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-18   מפקד דיוויזיית המילואים ה-12   מפקד דיוויזיית המילואים ה-6   מפקד הדיוויזיה ה-203
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה
 
הינקו פון ליטוויץ (בגרמנית: Hinko von Lüttwitz;‏ 20 באוקטובר 1855 – 16 ביוני 1928) היה גנרל גרמני, שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

פון ליטוויץ נולד ב-20 באוקטובר 1855 לארנסט פרייהר פון ליטוויץ, שהיה יערן ראשי והמפקח על הסוללות, ואשתו ססיליה, הרוזנת סטראשוויץ פון גרושה-זאושה וקמינץ, והיה אחיו של הגנרל ולטר פון ליטוויץ. בשנת 1873 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-11 (שלזיה ה-2). בשנת 1875 הוא עבר לגדוד ההנדסה ה-6 (שלזיה), ובשנת 1876 עבר לגדוד היגרים ה-6 (שלזיה ה-2). לאחר מכן חזר לרגימנט הגרנדירים ה-11,ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנים 1893–1895 שירת כקצין מטה בקורפוס ה-6, ובשנת 1896 מונה לקצין מטה בקורפוס ה-11. ב-30 במאי 1896 הועלה לדרגת מיור וקיבל תפקיד ברגימנט הרגלים ה-83 (הסן ה-11 - פון ויטיך). ב-3 ביולי 1899 הוא הועבר לקובורג, שם פיקד על הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-95 (תורינגיה ה-6). ב-19 ביוני 1902 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט והועבר לפוזן למטה רגימנט הגרנדירים ה-6 (פרוסיה המערבית ה-1 - "גראף קלייסט פון נולנדורף"). במסגרת תפקידו זה, ב-15 בספטמבר 1905 הועלה לדרגת אוברסט, וב-19 בנובמבר 1905 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-53 (וסטפאליה ה-5) בקלן. ב-20 בדצמבר 1909 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד חטיבת הרגלים ה-33 באלטונה. ב-22 באפריל 1912 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט ומונה למפקד הדיוויזיה ה-18 בפלנסבורג, וב-30 בדצמבר 1913 פרש מהצבא.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון ליטוויץ למפקד דיוויזיית המילואים ה-12 ולחם עמה בחזית המערבית, כחלק מקורפוס המילואים ה-6, שהיה חלק מהארמייה החמישית בקרבות המערכה על הגבולות, לרבות קרב הארדנים. ב-12 באוקטובר 1916 הוא מונה למפקד דיוויזיית המילואים ה-6, וב-25 באוקטובר 1916 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-203 בחזית המזרחית ופיקד עליה עד ה-30 בספטמבר 1917. לאחר מכן הוא פרש לביתו, וב-16 ביוני 1928 הוא מת בגיל 73.
ראו גם

הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 137879326  VIAF: 86050457   WorldCat (עם VIAF): 86050457
רחוב קוק 16

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין 
 שימוש:  משרדים
 כתובת:  רחוב קוק 16, ליברפול
 מיקום:  ליברפול 
 מדינה:  בריטניה בריטניה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1866
 אדריכל:  פטר איליס (Peter Ellis)
 קואורדינטות:  53°24′22″N 2°59′21″W﻿ / ﻿53.40611°N 2.98917°W﻿ / 53.40611; -2.98917
  (למפת אנגליה מוגדלת) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי רחוב קוק 16(למפת אנגליה רגילה) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי רחוב קוק 16
 
הבניין ברחוב קוק 16 (באנגלית: 16 Cook Street) שבליברפול, נחשב לבניין השני בעולם שתוכנן בו קיר מסך בחזיתותיו. הוא תוכנן על ידי האדריכל פטר איליס ונבנה בשנת 1866. בזכות חשיבותו הרבה הוא מוגדר כבניין רשום בדרגה II*.
הבניין ברחוב קוק 16 נבנה כשנתיים לאחר בניין ה-Oriel Chambers שברחוב ווטר 14, והוא הבניין המוכר ביותר של איליס. קיר המסך בחזיתו הראשית מראה את התפתחות סגנונו של איליס כאדריכל. חלונותיו הגדולים והגבוהים מאפשרים לאור השמש לחדור לעומק רב בתוך הבניין וזאת בניגוד לבניינים הסמוכים לו.
ניכר כי האדריכל ג'ון וולבורן רוט, שנשלח על ידי אביו לליברפול בזמן מלחמת האזרחים האמריקאית, זמן קצר לאחר המערכה באטלנטה, שהתרחשה ב-1864, הושפע רבות משני הבניינים של פטר איליס.
ה-Oriel Chambers והבניין ברחוב קוק 16 הוזכרו באופן מובלט בפרק הראשון של הסדרה Grundy's Northern Pride כבניינים האהובים ביותר בצפון אנגליה. הסדרה עלתה לאוויר ב-9 בינואר 2007 והופקה על ידי חברת התקשורת הבריטית ITV.
הערות שוליים

↑  http://www.engineering-timelines.com/scripts/engineeringItem.asp?id=641
↑  http://www.orielchambers.co.uk/#/411
ערך זה הוא קצרמרבנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רחוב קאו-סאן

| --- | --- |

 הקמה
 תקופת הבנייה:  ?–1892
 מיקום
 עיר:  בנגקוק 
 קואורדינטות:  13°45′32″N 100°29′50″E﻿ / ﻿13.758888888889°N 100.49722222222°E﻿ / 13.758888888889; 100.49722222222
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בנגקוק מוגדלת) רחוב קאו-סאן(למפת בנגקוק רגילה) רחוב קאו-סאן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רחוב קַאו-סָאן או רחוב קאוסאן (בתאית: ถนนข้าวสาร) הוא רחוב קצר במרכז בנגקוק, תאילנד הממוקם ברובע בַּאנְגְלַאמְפּוּ, במחוז פְּרַא-נַאקוֹן (Phra-Nakhon), כקילומטר מארמון המלך ומווַ'אט פְּרַא-קֶאו וקרוב לנהר צ'או-פראיה.
משמעות הביטוי "קַאו-סַאן" היא "אורז עדין" בשפה התאית, הדבר מרמז על היות הרחוב שוק אורז מרכזי בבנגקוק בימים עברו. מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, רחוב קאו-סאן התפתח לרובע תרמילאים. הוא מציע לינה זולה, המשתרעת מאכסניות בסיסיות, עד לבתי מלון סבירים. זהו גם בסיס נוח לטיולים, מאחר שמקאו-סאן יוצאת תחבורה לכל יעדי התיירות העיקריים בתאילנד, החל מצ'יאנג מאי בצפון ועד לקופנגן בדרומה. ברחוב נמצאות סוכנויות תיירות רבות המציעות דילים זולים ויכולות לארגן ויזות ותחבורה לארצות הסמוכות.
החנויות בקאו-סאן מוכרות מוצרים בעבודות יד, ציורים, בגדים, תקליטורים פיראטיים, DVD, וספרים יד שנייה ובנוסף לכך אביזרי תרמילאים רבים.
בשנים האחרונות נהפך הרחוב לפופולרי בקרב מתיישבים מקומיים, במיוחד אמנים וסטודנטים לאמנות. ממוקמים בו הרבה פאבים וברים, המשמשים מקומות מפגש של מטיילים, מסעדות רבות, וכמה מועדוני לילה.
ברחוב המקביל לקאו-סאן מצוי בית חב"ד המהווה מרכז למטיילים הישראלים והיהודים. הוא בן חמש קומות ובו מסעדה כשרה, חנות, בית כנסת, ספריה ואולם אירועים. באזור ממערב לרחוב יושבת קהילה מוסלמית ותיקה ומספר מסגדים. יש גם מקדש בודהיסטי בסוף הרחוב.
גלריה

רחוב קאוסאן
רחוב קאוסאן בשעות היום
רחוב קאוסאן בלילה
הכניסה לבית חב"ד ברובע הקאוסאן
שרקרק סגול-חזה

| שרקרק סגול-חזה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: כחלאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: שרקרקיים
סוג:: Meropogon
מין:: שרקרק סגול-חזה
שם מדעי
 Meropogon forsteni ‏בונפרטה, 1850

שרקרק סגול-חזה (שם מדעי: Meropogon forsteni) הוא מין של שרקרק קטן החי רק באי סולאווסי שבאינדונזיה. זהו המין היחיד בסוג Meropogon.
מאפיינים

אורכו של שרקרק זה 25-26 ס"מ ואורך זנבו 6 ס"מ. הוא בעל חזה סגול שנתן לו את שמו וכן גבות סגולות וראש ובטן בצבע כתמתם. הכנפיים ופלג הגוף העליון ירוקים והמקור אפור בהיר. הנקבות דומות לזכרים אך חסרות חזה סגול.
שרקרקים אלה נפוצים ביערות הגשם של האי סולוואסי. הם ציידי חרקים מוכשרים הניזונים מחרקים גדולים כמו חגבים, שפיריות, פרפרים וחיפושיות. לעיתים הם מעופפים בלהקות במצוד אחריהם. הם אוכלים גם צרעות ודבורים ומשפשפים את הארס על הענף לפני הבליעה.
צאצאי השרקרקים עשויים להילחם זה בזה ואף להרוג אחד את השני כך שמכל תטולה שורדים מעטים בלבד.
הערות שוליים

↑  שרקרק סגול-חזה באתר הרשימה האדומה של IUCN
שער הניצחון של אורנז'

שער הניצחון של אורנז' (צרפתית: Arc de triomphe d'Orange) הוא שער ניצחון של העיירה אורנז' הנמצאת בדרום-מזרח צרפת. השער שוכן בסמוך לכביש המהיר N7, במרחק 600 מטרים ממרכז העיירה.
היסטוריה

מועד הקמת השער שנוי במחלוקת, אחת הדעות המקובלות היא כי הוא נבנה בתקופת שלטונו של אוגוסטוס קיסר. השער נבנה על ויה אגריפה, שאינה קיימת עוד, על מנת לכבד את החיילים ששבו ממלחמת גאליה ואת הלגיון השני אוגוסטה. בתקופה מאוחרת יותר השער נבנה מחדש על ידי הקיסר טיבריוס לרגל ניצחונו של גרמאניקוס על השבטים הגרמאניים בקרב שהתרחש בחבל הריין. בשער יש כתובת המוקדש לטיבריוס ומתוארכת לשנת 27. במאה ה-13 ייעודו של השער השתנה והוא הפך למבצר קטן, על מנת להגן על נקודות הכניסה הצפוניות לעיירה. במהלך המאה ה-18 השער הוחזר למצבו המקורי.
האדריכל אוגוסטין כריסטי חקר את השער וניהל את עבודות השיפוץ שהתבצעו במאה ה-19 (עבודות נוספות בוצעו ב-1955 וב-1962). למרות ההתדרדרות במצבו השער של אורנז' הוא עדיין אחד השרידים המרשימים ביותר לתקופה הרומית בהיסטוריה של גאליה.
תיאור

השער מקושט במגוון תגליפים בעלי מוטיבים צבאיים, כולל קרבות ימיים, שלל המלחמה והרומאים הנלחמים בגרמאניים ובגאלים. בתבליט הקרב שבחזית השער הצפונית ניתן לראות חייל רגלי רומי הנושא את המגן של הלגיון השני אוגוסטה.
בנאי השער השתמשו בגושים גדולים של אבן גיר ללא טיח. בשער יש שלוש קשתות, כאשר המרכזית היא הגדולה ביותר. אורכו הכולל של השער הוא 19.57 מטרים, רוחבו 8.4 מטרים, וגובהו הוא 19.21 מטרים. בכל אחת מחזיתות השער יש ארבעה עמודים קורינתיים. השער הוא העתיק ביותר מסוגו ששרד. העיצוב של השער באורנז' דומה לזה של שער ספטימיוס סוורוס ושל קשת קונסטנטינוס, שנבנו בתקופות מאוחרות יותר.
לקריאה נוספת

Cleere, Henry, Southern France: An Oxford Archaeological Guide, Oxford University Press, 2001,pp. 122-123, ISBN 0192880063
Bromwich, James, The Roman Remains of Southern France: A Guidebook, Routledge, 1993 pp. 183-186, ISBN 0415143586
שמעון זקס

| --- | --- |

 לידה:  9 בדצמבר 1922 י"ט בכסלו ה'תרפ"ג ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  24 באוקטובר 1989 (בגיל 66) כ"ה בתשרי ה'תש"ן 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
שמעון זַקס (י"ט בכסלו ה'תרפ"ג, 9 בדצמבר 1922 – כ"ה בתשרי ה'תש"ן, 24 באוקטובר 1989) היה מחנך ומחבר ספרי לימוד ועיון ישראלי. מפקח המרכז לחינוך מיוחד במשרד החינוך וממיישמי שיטת החינוך של יאנוש קורצ'אק.