stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דומיניקה

דומיניקה (באנגלית: Dominica; רשמית: קהיליית דומיניקה) היא מדינת אי בים הקריבי וחלק מהאיים הקאריביים. בשפות הדבורות במדינה, היא נקראת גם דוֹמִינִיק (בצרפתית: Dominique; בקריאול צרפתי דומיניקני: Dominik), או "וַּאִיאְטוּ קוּבּוּלי" (בקָלִינָאגוֹ: Wai‘tu kubuli).
היסטוריה

תושביה הראשונים של דומיניקה הגיעו אליה בסביבות שנת 3100 לפנה"ס, אך הם לא נותרו בה לאחר שנת 400 לפנה"ס. בני הארוואק הגיעו אליה מדרום אמריקה בסביבות שנת 400 עד שגורשו ממנה על ידי הקאריבים במאה ה-14.
כריסטופר קולומבוס הגיע לאי ב-3 בנובמבר 1493, והוא שנתן לו את שמו, על שם יום ראשון בשבוע, שבו הגיע אליו. אף שספינות ספרדיות עגנו באי מעת לעת, הספרדים לא הצליחו להקים בו יישובי קבע, בשל התנגדותם העיקשת של הקאריבים.
צרפת הייתה המדינה האירופית הראשונה שהקימה באי יישובי קבע בשנת 1635, אך גם היא נאלצה לנטוש תוך זמן קצר. היא חידשה את ההתיישבות בהדרגה במהלך המאה ה-18, אך בסופו של דבר, במסגרת ההסכמים שנחתמו עם סיום מלחמת שבע השנים, עברה דומיניקה לידי בריטניה ב-1763.
הגעתם של הבריטים שינתה את הרכבו האתני של האי. הם החלו לגרש את הקאריבים לדרום אמריקה, והמחלות שהביאו עמם גרמו לתמותה אצל הילידים. במקביל, הביאו עמם הבריטים עבדים מאפריקה. ב-1831 הוענקו זכויות פוליטיות גם לשחורים (למעט עבדים), ולמשך זמן מה נשלטה האספה המחוקקת של דומיניקה בידי הרוב השחור. בלחץ בעלי האדמות האנגלים, נשחקו בהדרגה זכויותיהם של השחורים. ב-1871 עברה דומיניקה לניהול אדמיניסטרטיבי של איי וינדווארד, וב-1896 בוטל הממשל העצמי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה גברה המודעות הפוליטית של תושבי האי, והממשל העצמי חזר בהדרגה. ב-1958 הצטרפה דומיניקה לפדרציה של איי הודו המערבית, ועם פירוקה ב-1962, הייתה למדינת חסות בריטית. ב-1967 הוקנתה לה האחריות המלאה על ענייני הפנים, וב-3 בנובמבר 1978, תאריך סמלי שנקבע על פי התאריך בו הגיע קולומבוס לאי, זכתה בעצמאות. ב 18 בדצמבר באותה שנה התקבלה דומיניקה לאו"ם.
בתקופה שלאחר קבלת העצמאות סבלה דומיניקה מחוסר יציבות כלכלית, אך בסוף שנות ה-80 השתפר מעט מצבה. מאז 1995 שולטת בה קואליציה בראשות מפלגת הלייבור.
שלטון ופוליטיקה

דומיניקה היא דמוקרטיה פרלמנטרית. בראש הרשות המבצעת עומד ראש הממשלה, שהוא מנהיג סיעת הרוב בפרלמנט. ראש המדינה הוא הנשיא, שנבחר לתקופה של חמש שנים לאחר שמועמדותו עולה על ידי ראש הממשלה בהתייעצות עם ראש האופוזיציה ומאושרת על ידי הפרלמנט. שרי הממשלה ממונים על ידי הנשיא, מבין חברי הפרלמנט של מפלגת השלטון, בהתייעצות עם ראש הממשלה.
הרשות המחוקקת נקראת House of Assembly of Dominica, ומונה 32 חברים. 21 מחברי האספה נבחרים בבחירות אזוריות, נציג אחד לכל מחוז בחירה (ברוב פשוט). נוסף להם ישנם 9 סנטורים, שחברי האספה הנבחרים מחליטים אם לבחור בעצמם, או לתת לנשיא למנותם. אם הנשיא ממנה את הסנטורים, עליו להיוועץ בראש הממשלה על מינוי חמישה מהם ובראש האופוזיציה על מינוי ארבעה. שני חברים נוספים באספה הם היושב ראש, שנבחר על ידי החברים, ומזכיר הבית, הנחשב לחבר מתוקף תפקידו (אקס אופיציו).
ראש הממשלה ושריו אחראים בפני האספה, ואפשר להדיחם בהצעת אי אמון.
המערכת המפלגתית הייתה מורכבת בעבר משלוש מפלגות, אך עם הזמן נעשתה לדו-מפלגתית. מפלגת השלטון מאז 2000 היא מפלגת הלייבור הסוציאל-דמוקרטית, ומאז 2004 מכהן רוזוולט סקריט כראש ממשלה. ב-2019 הגדילה הלייבור את כוחה ל 18 מ-21 נציגים נבחרים, עם 59% מהקולות. ב-2022 החרימה יריבתה העיקרית, מפלגת העובדים המאוחדת, את הבחירות, והלייבור זכתה ב 19 מושבים.
דומיניקה היא חברה מלאה בקהילייה הקריבית (CARICOM), בארגון מדינות מזרח הקריביים, המאגד את מדינות האנטילים הקטנים, וכן בחבר העמים הבריטי. בינואר 2008 הצטרפה דומיניקה כחברה החמישית בארגון "הברית הבוליבריאנית למען עמי אמריקה שלנו" (ALBA), ארגון לשיתוף פעולה ברוח סוציאליסטית בין מדינות אמריקה, שייסדו ונצואלה וקובה.
כלכלה

כלכלת דומיניקה תלויה במידה רבה בחקלאות ובתיירות. כ-40% מן המועסקים באי עוסקים בחקלאות, ומוצרי הייצוא העיקריים הם תוצרת חקלאית: טבק, בננות, ירקות, פרי הדר, קופרה (קוקוס מיובש), שמן קוקוס ושמנים אתריים. מלבד עיבוד תוצרת חקלאית, התעשייה במדינה כוללת גם ייצור סבון, רהיטים, לבנים ונעליים. מקור הכנסה נוסף מספקת נוכחותו של בית הספר לרפואה של אוניברסיטת רוס, הממוקם בעיר פורטסמות', ולומדים בו כאלף סטודנטים, בעיקר אמריקניים וקנדיים.
דומיניקה סובלת משיעורים גבוהים של עוני ואבטלה, והתוצר לנפש נמוך יחסית - 5400$ בשנה. התלות בענף הבננות גורמת לטלטלה כלכלית כאשר תנאי מזג האוויר פוגעים ביבול או כשמחיר הבננות צונח בשוקי העולם.
הממשלה מנסה לקדם את הכלכלה על ידי פיתוח ענף התיירות, ובעיקר התיירות האקולוגית. התיירות במדינה מפותחת פחות מאשר בשכנותיה, בין היתר כיוון שאין בה חופים חוליים והיא חסרה שדה תעופה בינלאומי גדול ומלונות של רשתות בינלאומית. יתרונה היחסי הוא שימורו של טבע פראי וצורות חיים ייחודיות ביערות האי, שאפשר שהוא היחיד מאיי הים הקריבי שהיה כריסטופר קולומבוס מזהה אילו ביקר בו כיום.
אחת לשנה מתקיים בדומיניקה קרנבל, אליו מגיעות ספינות תענוגות רבות. עם זאת, עקב מחסור בבתי מלון ראויים נשארים התיירים ללון באניות והתרומה הכלכלית לאי אינה גבוהה.
המקום היחיד באי המתאים לתיירות נופש ובו מפרץ וחוף חולי הוא מפרץ הנסיך רוברט.
גאוגרפיה

דומיניקה כולה שוכנת על אי אחד הממוקם בערך במרכזה של שרשרת האנטילים הקטנים, ונחשב על פי רוב לדרומי שבאיי ליווארד, החלק הצפוני של האנטילים הקטנים (אם כי לעיתים משייכים את דומיניקה לאיי וינדווארד). האיים הסמוכים לו בשרשרת האיים הם גוודלופ מצפון ומרטיניק מדרום, שניהם בריבונות צרפת.
צורתו של האי מלבנית: שטחו 754 קמ"ר, אורכו 47 ק"מ ורוחבו 29 ק"מ. הנקודה הגבוהה ביותר באי היא פסגתו של הר הגעש מורן דיאבלוטינס (Morne Diablotins), שגובהו 1,447 מ' מעל פני הים.
התנאים הגאוגרפיים באי נחשבים קשים ביחס לאיים קאריביים אחרים. תוואי השטח כולל מצוקים ובתרונות רבים, הוא מכוסה ברובו (67%) ביער גשם טרופי סבוך, והוא אחד המקומות הגשומים בעולם. בשל תוואי השטח הקשה, רוב היישובים באי, ובהם הבירה רוזו, ממוקמים לאורך חופיו, ורק יישובים בודדים הוקמו בחלקיו הפנימיים.
האי מהווה חלק ממערכת הרי הגעש של האנטילים הקטנים, והוא מרובה סלעים געשיים, במיוחד אנדזיט וריוליט. הרי הגעש לא התפרצו באלפי השנים האחרונות, והפעילות הסייסמית האחרונה נרשמה ב-1986. כן יש באי מעיינות חמים וגייזרים.
דומיניקה שוכנת בסמוך לקו הרוחב 15 צפון, באזור הטרופי, ולכן שורר באי אקלים טרופי, המאופיין בטמפרטורות ולחות גבוהות לאורך כל ימי השנה, עם הבדלים זניחים בין קיץ לחורף, וכן בגשמים רבים במשך כל ימי השנה. באזורים מסוימים באי יורדים לא פחות מ-9,000 מ"מ גשם מדי שנה.
דמוגרפיה

בדומיניקה חיים כ-72,500 תושבים, על פי אומדן מ-2008. רובם הם צאצאי עבדים שהובאו לאיים מאפריקה, ומיעוטם מולאטים - צאצאים לאפריקאים ולאירופים. בנוסף, כ-3000 בני קאריב מתגוררים בשמונה כפרים בחלק המזרחי של האי, שהוקצה כאזור אוטונומי של השבט ביולי 1903. בני הכפרים הם בין הצאצאים האחרונים של העם שישב בכל איי הים הקריבי לפני בואם של האירופים. נוסף על התושבים הקבועים, מתגוררים באי כאלף סטודנטים לרפואה מארצות הברית ומקנדה, שלומדים באוניברסיטת רוס בפורטסמות'. שיעור גידול האוכלוסייה אפסי, עקב הגירה לאיים אחרים בקריביים וכן לארצות הברית, קנדה ובריטניה.
פרט לבירה רוזו, ישנה באי רק עיירה אחת, פורטסמות', שבה כ-3000 תושבים. שאר האוכלוסייה מתגוררת ביישובים קטנים יותר.
אנגלית היא השפה הרשמית ומובנת בכל מקום באי, אך כתוצאה מן השליטה ההיסטורית של צרפת וממיקומו של האי בין שני איים דוברי צרפתית, נפוצה באי שפה קריאולית המבוססת על צרפתית, והיא שפת-אם של כ-80% מן התושבים.
התושבים הם ברובם (כ-80%) נוצרים קתולים, אך מאז סוף המאה ה-20 הוקמו מספר כנסיות פרוטסטנטיות של זרמים שונים.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט 2024 זכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת, האתלטית תיאה נואליבה לפונד (באנגלית: Thea Noeliva LaFond; זו הייתה המדליה האולימפית הראשונה בהיסטוריה של דומיניקה.
מלכי ישראל ויהודה

| --- | --- |

דמותו של יהוא מלך ישראל על האובליסק השחור
 אזור גאוגרפי:  ארץ ישראל
 טווח תאריכים:  879 לפנה"ס – 424 לפנה"ס
 אירוע התחלה:  המלכת שאול, המלך הראשון
 אירוע סיום:  חורבן בית המקדש הראשון
 תקופה קודמת:  תקופת השופטים
 תקופה הבאה:  תקופת התנאים
.
מלכי ישראל ויהודה היו השליטים המונרכיים של ממלכת ישראל וממלכת יהודה, מממלכת ישראל המאוחדת ועד חורבן ממלכת יהודה בידי הבבלים.
על פי המתואר בספר שמואל, שבטי ישראל שבארץ ישראל התגבשו לממלכה אחת שעליה מלך תחילה שאול המלך ולאחריו דוד המלך. בספר מלכים ובדברי הימים מתואר כיצד לאחר מות שלמה, בנו של דוד, מתפצלת ממלכת ישראל המאוחדת לשתי ממלכות: ממלכת ישראל וממלכת יהודה.
לפי המקרא, ממלכת ישראל כללה את עשרת השבטים, ומלכה הראשון היה ירבעם; ממלכת יהודה כללה את השבטים יהודה ובנימין, ומלכה היה רחבעם בן שלמה. ממלכת ישראל כללה כמה שושלות, בעוד שושלת בית דוד לא פסקה (לפי המקרא; אמינות רציפות השושלת נתונה במחלוקת במחקר) עד לאובדן העצמאות והיציאה לגלות בבל.
כרונולוגיה של מלכי ישראל ויהודה

התאריכים מבוססים על אחת משיטות התארוך. כל התאריכים הם תאריכי מלוכה מלפני הספירה. התאריכים מבוססים על הקביעה שבית המקדש הראשון נחרב בשנת 586 לפנה"ס, וספירה אחורה בהתאם לכתוב בתנ"ך. התאריכים הם הערכות בלבד שכן יש שיטות שונות (לרוב עם הפרשים של שנים אחדות בלבד) לגבי הבנת התאריכים בתנ"ך, במיוחד לגבי מקרים של מלוכה משותפת. כאשר המלך ביהודה או בישראל הוא בנו של הקודם לפי המקרא, הדבר יצוין בהערות.
בכתובות המלכותיות של אסרחדון ואשורבניפל, שהאימפריה האשורית החדשה תחתיהם חלשה על ממלכת ישראל, מוזכר מלך בשם "אביבעל" שמלך על שומרון ("מלך שומרון" הוא התואר האשורי המוכר למלך ישראל).
כרונולוגיה של מלכי ישראל ויהודה לפי המסורת הרבנית > רקע מקראי להמלכת מלך על ישראל

בתנ"ך מוזכר במספר מקומות רצונם של בני ישראל להמליך עליהם מלך.
בספר שופטים מסופר כי בני ישראל פנו אל גדעון בהצעה להיות מלכם אך הוא סירב וטען כי די בכך שאלוהים יהיה מלכם ואין צורך במלך אנושי. רצון זה התממש כמה עשרות שנים לאחר מכן בקרב אנשי שכם שהמליכו עליהם את אבימלך בן גדעון, אולם מלוכתו של זה הייתה מוגבלת בזמן ובמרחב.
מלך לכלל ישראל נמשח לראשונה רק בימי שמואל הנביא. כאשר שמואל מינה את בניו לשופטים, הם לקחו שוחד והטו משפט ולכן נמצא צידוק לדרוש שינוי שיטת ממשל. שמואל ניסה להניא את העם משינוי זה בטענה שמדובר בכפירה במלכות האל, אולם העם התעקש ושמואל המליך את שאול.
כרונולוגיה של מלכי ישראל ויהודה לפי המסורת הרבנית > הכרונולוגיה

מפרשי התנ"ך וכותבי הדורות מציינים, שישנם מלכים שמספרי שנות מלכותם (המוזכרים בתנ"ך) הם שנים "מקוטעות", כלומר, שישנם שנים שנמנו גם למלך הקודם וגם למלך הבא, כיוון שכל אחד מלך בחלק מאותה שנה. עקב כך, המפרשים נחלקו (בשינויים קלים) לגבי תאריכי שנות מלכותם. להלן מובאים תאריכי שנות מלכותם לפי הרב יחיאל הלפרין בספרו סדר הדורות.
ביקורת תמונת הכרונולוגיה של ישראל ויהודה על פי חקר המקרא

קיים ויכוח בחקר המקרא לגבי האמת ההיסטורית בתיאורי הכרונולוגיה של מלכי ישראל ויהודה כפי שהיא מופיעה במקרא. מצדדי "הכרונולוגיה הנמוכה", כמו ישראל פינקלשטיין וניל אשר סילברמן מצביעים בספרם ראשית ישראל על היעדר ממצאים ארכאולוגיים המאששים את קיומה של ממלכה מאוחדת בימי שאול, דוד ושלמה. לפי שיטה זו, לא התקיימה בימי בית ראשון ממלכה מאוחדת ושאול מלך על ברית שבטים צפונית, שקדמה לממלכת ישראל, ואילו דוד ושלמה שלטו בממלכה קטנה סביב ירושלים. פינקלשטיין מקבל את רוב הכרונולוגיה של ממלכת ישראל.
ראו גם

| --- | --- |
: ספר: מלכי יהודה וישראל
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
ארץ ישראל בעת העתיקה
הכרונולוגיה המקראית והמסורתית
חשמונאים
מלכי אדום
מלכי עמון
לקריאה נוספת

יוחנן אהרני, הכרונולוגיה של מלכי ישראל ויהודה, תרביץ כ"א, 1950, עמ' 92–100
אמנון שפירא, דמוקרטיה ראשונית במקרא: יסודות קדומים של ערכים דמוקרטים, תל אביב: הילל בן חיים – הקיבוץ המאוחד, 2009.
זאב ויסמן, עם ומלך במשפט המקראי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1991.
הערות שוליים

↑  ראו למשל יגאל בן־נון, קיצור תולדות יהוה, רסלינג, 2016
↑  מקור לשיטה ולתאריכים: חיים תדמור, אנציקלופדיה מקראית כרך ד', מוסד ביאליק, 1962, ערך "כרונולוגיה", עמ' 301–302
↑  Erle Leichty, The Royal Inscriptions of Esarhaddon, King of Assyria (680-669 BC), Eisenbrauns, 2011, עמ' 23 (הקטע חוזר גם בעמ' 46)
↑  Jamie Novotny, Joshua Jeffers, The Royal Inscriptions of Ashurbanipal (668–631 BC), Aššur-etel-ilāni (630–627 BC), and Sîn-šarra-iškun (626–612 BC), Kings of Assyria, Part 1, Eisenbrauns, 2018, עמ' 116–117 (הקטע חוזר בעמ' 141–142)
↑  מרדכי כוגן, אסופת כתובות היסטוריות מאשור ובבל: מאות ט–ו לפסה"נ, מוסד ביאליק, 2003, עמ' 89 (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
↑  אהרן מרכוס, קדמוניות, מהדורה שניה, הוצאת סיני, תשל"ג, עמ' 170
↑  ספר שופטים, פרק ח', פסוק כ"ב; פרק ט', פסוק ו'; ספר שמואל א', פרק ח', פסוקים ד'–ה', כ'
1 2  תלמוד בבלי, מסכת תמורה, דף ט"ו, עמוד א'
↑  ספר מלכים א', פרק ט"ו, פסוק ב'; במקרא נמנו לו רק שנתיים, משום שלא מלך 3 שנים שלמות. וכן בהרבה מלכים (ובעיקר במלכי ישראל) צוין במקרא מספר הנמוך בשנה מהמספר האמיתי, כיוון שלא מלכו שנים שלמות.
↑  ספר מלכים א', פרק ט"ו, פסוק ב'
↑  ספר מלכים א', פרק כ"ב, פסוק מ"ב
↑  נמנו לשנותיו רק 23 שנה, כי יהורם בנו, מלך 2 שנים בחייו.
↑  ספר מלכים ב', פרק ח', פסוק י"ז
↑  ספר מלכים ב', פרק ח', פסוק כ"ו
↑  ספר מלכים ב', פרק י"א, פסוק ג'
↑  ספר מלכים ב', פרק י"ב, פסוק ב'
↑  ספר מלכים ב', פרק י"ד, פסוק ב'. אחרים מונים 29 שנה למלכות אמציה.
↑  ספר מלכים ב', פרק ט"ו, פסוק ב'
↑  ספר מלכים ב', פרק ט"ו, פסוק ל"ג
↑  ספר מלכים ב', פרק ט"ז, פסוק א'
↑  ספר מלכים ב', פרק י"ח, פסוק ב'
↑  ספר מלכים ב', פרק כ"א, פסוק א'
↑  ספר מלכים ב', פרק כ"א, פסוק י"ט
↑  ספר מלכים ב', פרק כ"ב, פסוק א'
↑  ספר מלכים ב', פרק כ"ג, פסוק ל"א
↑  ספר מלכים ב', פרק כ"ג, פסוק ל"ו
↑  ספר מלכים ב', פרק כ"ד, פסוק ח'
↑  ספר מלכים ב', פרק כ"ד, פסוק י"ח
↑  ספר מלכים א', פרק ט"ו, פסוק כ"ה
↑  ספר מלכים א', פרק ט"ו, פסוק ל"ג
↑  ספר מלכים א', פרק ט"ז, פסוקים ח'–י'
↑  ספר מלכים א', פרק ט"ז, פסוק ט"ו
↑  ספר מלכים א', פרק ט"ז, פסוק כ"א
↑  ספר מלכים א', פרק ט"ז, פסוקים כ"ג–כ"ט
↑  1ספר מלכים א', פרק ט"ז, פסוק כ"ט
↑  ספר מלכים א', פרק כ"ב, פסוק נ"ב
↑  ספר מלכים ב', פרק ג', פסוק א'
↑  ספר מלכים ב', פרק י', פסוק ל"ו
↑  ספר מלכים ב', פרק י"ג, פסוק א'
↑  ספר מלכים ב', פרק י"ג, פסוק י'
↑  ספר מלכים ב', פרק י"ד, פסוק כ"ג
↑  ספר מלכים ב', פרק ט"ו, פסוק ח'
↑  ספר מלכים ב', פרק ט"ו, פסוק י"ג
↑  ספר מלכים ב', פרק ט"ו, פסוק י"ז
↑  ספר מלכים ב', פרק ט"ו, פסוק כ"ג
↑  ספר מלכים ב', פרק ט"ו, פסוק כ"ז
↑  ישראל פינקלשטיין וניל אשר סילברמן (2003) "ראשית ישראל: ארכאולוגיה, מקרא וזיכרון היסטורי", תל אביב תשס"ג.
↑  יותם שטיינמן, ממלכת ישראל - הממלכה הנשכחת. אל-אל ישראל - חלק ב' (פרופ' ישראל פינקלשטיין), באתר עושים תנ"ך, רשת עושים היסטוריה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556121805171  LCCN: sh91002463 
היסטוריה של עם ישראל
ובלי (אקדח)

| --- | --- |

ובלי סימן 4 קליבר 0.38 אינץ'
 מידע כללי
 סוג:  אקדח תופי
 תכנון:  וובלי וסקוט 
 מדינה מייצרת:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 יצרן:  ובלי וסקוט
 מעצב:  וובלי וסקוט 
 תקופת השימוש:  1887–1963 (כ־76 שנים) 
 מלחמות:  מלחמת הבורים מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה
 יחידות שיוצרו:  כ-625,000
 מידע טכני
 קליבר:  0.445 אינץ' (11.6 מ"מ) 0.38 אינץ' (9 מ"מ)
 פעולה:  פעולה כפולה
 הזנה:  צילנדר בעל 6 כדורים
 כוונות:  כוונת ברזל קדמית ואחורית
 אורך כולל:  266 מ"מ
 משקל ריק:  1.1 ק"ג
 קצב אש:  20-30 בדקה
 מהירות לוע:  190 מטר לשנייה
 טווח אפקטיבי:  46 מטר
 טווח מקסימלי:  270 מטר
 
אקדח ובלי (באנגלית: Webley Revolver) הוא אקדח תופי שפותח על ידי חברת ובלי הבריטית ושימש כאקדח השירות הסדיר של כוחות הצבא הבריטי בין השנים 1887 ל-1963. דגמי הוובלי 0.445 אינץ' שימשו את כוחות הצבא הבריטי, האימפריה וחבר העמים הבריטי מסוף המאה ה-19 ועד לסוף מלחמת העולם הראשונה. בשנות ה-20 הוצאו דגמים אלו והפך הוובלי סימן 4 0.38 אינץ' לאקדח השירות הרשמי עד לשנות ה-60 ובמדינות אחרות אף עד לשנות ה-80.
אקדח הוובלי היה לאקדח השירות הסדיר הראשון בצה"ל ושימש בעיקר קציני שריון, תותחנים ומטה עד לשנות ה-80, הוא גם היה נפוץ מאוד לאורך תקופה זו במשטרת ישראל בתור אקדח השירות. בארץ הוובלי זכה לכינוי "נשבר" משום פעולת הטעינה של התוף שהצריכה פתיחה של האקדח על ציר במרכזו, מה שדומה לשבירת האקדח.
דגמי ובלי 0.445 אינץ' (11.6 מ"מ)

סימן 1: הדגם הראשון של הוובלי שהוכנס לשירות הצבא הבריטי בנובמבר 1887. הוא כלל הזנה תופית של 6 כדורים הנטענים על ידי "שבירת" האקדח ופתיחת התוף, תוך שהתרמילים הריקים יוצאים החוצה באופן אוטומטי. הסימן 1* היה שדרוג לסטנדרט של הסימן 2.
סימן 2: דגם דומה שכלל שינויים למבנה פטיש הנקירה וכלל מגן סביב בסיס התוף, הוא הוכנס לשירות רשמי במאי 1895.
סימן 3: דגם בעל שינויים קטנים למבנה התוף והצילנדר, אקדחים בודדים מדגם זה חולקו בעיקר למלחי הצי המלכותי (הכונס לשירות באוקטובר 1897).
סימן 4: דגם שזכה לכינוי "דגם מלחמת הבורים" משום הפופולריות שלו בקרב קצינים בריטים במלחמה. הסימן 4 יוצר מפלדה באיכות גבוהה יותר וחלקיו היו עמידים יותר לתנאי שדה הקרב, ציר הצילנדר הורכב כך שהוא חלק מהקנה, המגן בבסיס התוף עוצב מחדש, כמו גם מרכיבים נוספים באקדח. הוא הוכנס לשירות רשמי ביולי 1899.
סימן 5: דגם דומה לסימן 4 אך בעל צילינדר רחב ב-3 מ"מ במטרה לאפשר שימוש בכדורים מבוססי ניטרוצלולוזה, הוא הוכנס לשירות בדצמבר 1913. בדומה לדגמים שקדמו לו, הסימן 5 כלל קנה באורך 4 אינץ' (101 מ"מ), עם זאת מספר אקדחים שיוצרו בשנת 1915 כללו קנים באורך 5 אינץ' (125 מ"מ) ואף 6 אינץ' (152 מ"מ).
סימן 6: דגם שכלל עיצוב מחדש של ידית האחיזה (בצורה "מרובעת" יותר) וקנה באורך 6 אינץ' (152 מ"מ), הוכנס לשירות באופן רשמי במאי 1915. בשנת 1932 עם קליטת האנפילד סימן 2, הוובלי סימן 6 נחשב למיושן, עם זאת במהלך מלחמת העולם השנייה הסימן 6 היה בשירות יחסית נרחב משום מחסור רב בציוד.
ובלי סימן 4 0.38 אינץ' (9 מ"מ)

בסוף מלחמת העולם הראשונה הגיע פיקוד הצבא הבריטי למסקנה כי אקדח קליבר 0.445 גדול מידי לשימוש צבאי מודרני, לאחר בחינת מספר אפשרויות התגבשה ההחלטה כי הקליבר האופטימלי הוא 0.38 (9 מ"מ) היורה כדורי 200 גריין (13 גרם). חברת ובלי הגישה את הדגם סימן 4 0.38/200 לבחינת הצבא, אך תחילה העדיף הצבא לאמץ את אקדח האנפילד מס' 2. חברת וובלי וסקוט אף תבעה את ממשלת בריטניה בטענה שהאנפילד מס' 2 היה למעשה העתק כמעט מוחלט לוובלי, פיתוח המס' 2 החל לאחר שמשרד המלחמה הבריטי קיבל לידיו את הוובלי סימן 4 לבחינה, חברת אנפילד שפיתחה אותו היא למעשה חברה ממשלתית. לאורך מלחמת העולם השנייה, קצב יצור אקדחי האנפילד לא עמד בדרישות הצבא ולכן הוובלי סימן 4 (0.38) התקבל גם הוא כאקדח שירות לצד האנפילד.
בעוד שהסימן 6 (0.445 אינץ') יצא משירות שדה רשמי בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, הסימן 4 המשיך לשמש אקדח שירות עד לשנת 1963 כאשר הוחלף על ידי ה-FN HP. לאחר מכן הסימן 4 המשיך לשרת בצבאות וכוחות משטרה במספר מדינות סביב העולם, בהם גם הודו, הונג קונג וישראל. במהלך שנות ה-70 וה-80 הוחלף בהדרגה האקדח במקומות בהם שירת סביב העולם.
צה"ל ומשטרת ישראל

אקדחי ובלי ראשונים הגיעו לארץ כבר בתקופת המנדט הבריטי, הם הפכו במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 לאקדחי השירות הסדיר הראשון של צה"ל. בתקופה זו היה זה הדגם 0.38 אינץ'/9 מ"מ (סימן 4) של הוובלי ששימש את הצבא הבריטי והגיע לישראל. אקדחים אלו היו נפוצים במיוחד במשטרת ישראל ושימשו את קציני צה"ל עד לשנות ה-80 של המאה ה-20, לרוב קציני שריון, תותחנים וקציני מטה.
מדינות משתמשות

הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת וכוחות האימפריה הבריטית
אירלנד אירלנד
הודו הודו - דגם בייצור מקומי (IOF)
הונג קונג הונג קונג - כוחות משטרה עד לשנות ה-70
הפיליפינים הפיליפינים
ישראל ישראל - משטרת ישראל וצה"ל עד לשנות ה-80
לוקסמבורג לוקסמבורג
סינגפור סינגפור - כוחות משטרה עד לשנות ה-70
ראו גם

ובלי פוסברי - גרסה חצי אוטומטית המבוססת על הובלי
הערות שוליים

↑  מתוך אתר 'נוסטלגיה אונליין' .
ובלי סימן 4 (0.38) לצד כדורים וקופסאת תחמושת מתקופת מלחמת העולם השנייה (קנה קצר).
ובלי במצב פתוח ("שבור") של טעינת הכדורים.
ובלי IOF בייצור מקומי בהודו
פרנסואז בטנקור מאיירס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 ביולי 1953 (בת 71) ניי-סיר-סן, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום מגורים:  ניי-סיר-סן 
 תפקיד:  סגן יושב ראש 
 בן או בת זוג:  ז'אן-פייר מאיירס (6 באפריל 1984–?) 
 
פרנסואז בטנקור מאיירס (בצרפתית: Françoise Bettencourt Meyers; נולדה ב-10 ביולי 1953) היא מיליארדרית צרפתייה, האישה העשירה בעולם, יורשת ואחת העורכות של הערות לתנ"ך ופעילה בנושא יחסים בין יהודים לנוצרים. היא בתה ויורשתה היחידה של ליליאן בטנקור, ומשפחתה היא הבעלים של חברת לוריאל. היא התחתנה עם ז'אן פייר מאיירס, נכדו של רב שנרצח באושוויץ, והם החליטו לגדל את ילדיהם ז'אן ויקטור (1986) וניקולה (1988) כיהודים. נישואיהם עוררו מחלוקת בגלל משפט שאליו סבה, אז'ן שילר, הועמד בגין שיתוף פעולה עם הממשלה הנאצית ושהיה המייסד של לוריאל.
בינואר 2024 מוקמה ב''בלומברג'' במספר 12 ברשימת עשירי העולם. וכן לראשונה בהיסטוריה חצתה אשה את שווי 100 מיליארד דולר.
הערות שוליים

↑  Les Échos, December 2009.
↑  "L'Oréal Finance : Share Ownership". www.loreal-finance.com. נבדק ב-21 בספטמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  The Guardian, July 10, 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304897305171  BnF: cb135260260 (data)  GND: 137928793  ISNI: 0000 0000 7327 6017  LCCN: n95082875  RERO: 02-A003001899  SUDOC: 050354361  VIAF: 19838281   WorldCat (עם VIAF): 19838281
אקדמיה לאופולדינה

| --- | --- |

הבניין המרכזי של האקדמיה לאופולדינה בעיר האלה, בעבר "ארמון הלשכות" של הבונים החופשיים "שלושת החרבות" Logenhaus Zu den Drei Degen
 מידע כללי
 סוג:  אקדמיה למדעים, אגודה מדעית, אקדמיה לאומית 
 על שם:  לאופולד הראשון 
 מיקום:  גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מייסדים:  Johann Lorenz Bausch, Georg Balthasar Metzger, Johann Michael Fehr, Georg Balthasar Wohlfahrt 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 1 בינואר 1652
 תאריך פתיחה רשמי:  1 בינואר 1652 
 
 קואורדינטות:  51°29′15″N 11°57′48″E﻿ / ﻿51.487453°N 11.963394°E﻿ / 51.487453; 11.963394
 www.leopoldina.org
 he
 
אולם הכנסים של האקדמיה לאופולדינה
אקדמיה לאופולדינה למדעים, בשמה המלא עד שנת 2007 "האקדמיה הגרמנית לחוקרי הטבע לאופולדינה" (בגרמנית: Deutsche Akademie der Naturforscher Leopoldina) היא האקדמיה הלאומית של גרמניה (בגרמנית: Deutsche Akademie der Wissenschaften). היא הוקמה בשנת 1652 ומושבה, החל משנת 1877, הוא בעיר האלה.
היסטוריה

האקדמיה לאופולדינה הוקמה במקור בעיר שוויינפורט ב-1 בינואר 1652. היא קמה כאגודה פרטית של רופאים ושמה היה תחילה "האקדמיה של מסוקרני הטבע" (בלטינית:Academia Naturae Curiosorum. ארבעת מייסדיה היו הרופאים יוהאן לאורנציוס באוש שהיה גם היושב ראש הראשון שלה, יוהאן מיכאל פהר (Fehr), גאורג בלטזר מצגר וגאורג בלטזר וולפארט).
החל משנת 1670 התחילה החברה לפרסם כתב עת משלה בשם "Ephemeriden" (אפימרידן) או "Miscellanea Curiosa" (מיסצלאניאה קוריוזה), אחד העיתונים המדעיים הראשונים, שהתמקד בעיקר ברפואה והיבטים הנוגעים אליה בתחום "הפילוסופיה של הטבע", כגון בוטניקה או פיזיולוגיה.
בשנת 1677 לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ששלט באוסטריה ובחלקים מגרמניה, הכיר באקדמיה ובשנת 1687 העניק לה את הכינוי הרשמי "לאופולדינה" לפי שמו ואת המעמד של אקדמיה קיסרית Sacri Romani Imperii Academia Caesaro-Leopoldina Naturae Curiosorum.
בהתחלה לא היה לאקדמיה מושב קבוע. עבודותיה נוהלו בהתכתבות וכינוסיה, שלא היו סדירים, התקיימו בערים שבהן פעלו יושבי הראש שלה. רק החל משנת 1878 בימי "הקיסרות הגרמנית" העיר האלה הפכה למושבה הקבוע.
אחרי עליית היטלר והמפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933, האקדמיה לאופולדינה סילקה את חבריה היהודים משורותיה. עד שנת 1938 סולקו רשמית או בפועל ממנה מעל 70 חברים יהודים, כשעם הראשונים ביניהם נמנה אלברט איינשטיין. בשנת 1938 הודיע יו"ר האקדמיה, אמיל אבדרהלדן לנציגי השלטונות כי אין כבר באקדמיה חברים יהודים, "בהתאם לדרישות התקופה". אבדרהלדן מחק שמותיהם בעפרון. נטען להגנתו ולהגנת האקדמיה שבמקרים רבים לא היו קיימות החלטות מפורשות והודעות רשמיות לגבי סילוק החברים היהודים.
אחרי מלחמת העולם השנייה העיר האלה הפכה חלק מגרמניה המזרחית, שקמה תחת הכיבוש הסובייטי שכפה עליה משטר קומוניסטי. המשטר החדש השלים עם שאיפת ה"לאופולדינה" להמשיך להיות מוסד כל-גרמני.
אחרי נפילת הקומוניזם והאיחוד מחדש של גרמניה, בשנת 1991 הובטח ל"לאופולדינה" מעמד של מלכ"ר. היא ממומנת במשותף על ידי ממשלת גרמניה ועל ידי ממשלת מדינת סקסוניה-אנהלט.
בנובמבר 2007 שרת המדע הגרמנית אנט שאוואן הודיעה על שינוי שמה של אקדמיה לאופולדינה ל"אקדמיה הגרמנית למדעים". תוך כדי הדגשה כי המוסד, הנהנה מיוקרה בינלאומית, נועד לייצג את גרמניה בחוגי האקדמיות למדעים בעולם, בדומה למקבילות כמו החברה המלכותית בבריטניה והאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
פעילותה

האקדמיה למדעים היא הראשונה והחשובה באגודות המדעיות בגרמניה ומייעצת לממשלה הגרמנית במגוון סוגיות מדעיות, כולל, למשל, שינוי האקלים.
היא מארגנת הרצאות וקורסים וממשיכה להוציא לאור את ביטאונה "אפמרידן" תחת השם "נובה אקטה לאופולדינה" (Nova Acta Leopoldina).
המוסד מעניק מדליות ופרסים שונים, וכן מלגות, ובוחר בחבריה החדשים. ברשותו ספרייה וארכיון, העוסקים גם בתולדותיו עצמו ומפרסם עיתון בנושא זה - "אקטה היסטוריקה לאופולדינה" (Acta Historica Leopoldina).
פרסים ואותות הוקרה של האקדמיה

בנוסף לחברות בה, מעניקה האקדמיה הלאופולדינה פרסים, מדליות ואותות הוקרה נוספים, כגון:
חברות כבוד
מדליית קוטניוס (Cothenius) (החל מ-1792)
מדליית קארוס (החל מ-1896)
מדליית שליידן (החל מ-1955)
מדליית מנדל (החל מ-1965) (לזכר גרגור מנדל)
עיטור דרווין (הוענק חד פעמית בגרמניה המזרחית בשנת 1959 לרגל מלאת מאה שנה לפרסום "מוצא המינים" מאת צ'ארלס דרווין)
פרס לאופולדינה למדענים צעירים
פרס גאורג אושמן להיסטוריה של המדע
פרס לאופולדינה למחקר (הוקם בשנת 2001, במימון קרן "קומרצבנק")
פרס לאופולדינה על שם טימה לרפואה
המדליה להצטיינות - המוענקת בהזדמנויות מיוחדות על ידי נשיאות האקדמיה
חבריה

שלושה רבעים מחברי האקדמיה הלאופולדינה הם מארצות דוברות גרמנית: גרמניה, אוסטריה ושווייץ ורבע מעוד 30 מדינות.
הבחירה כחבר באקדמיה מהווה ההוקרה האקדמית הגבוהה ביותר המוענקת על ידי מוסד גרמני.
בשנת 2014 היו בין חברי "לאופולדינה" 169 חתני פרס נובל.
עם חבריה המפורסמים נמנו:
יוהאן היינריך שולצה
אמיל אבדרהלדן
אמדאו אבוגדרו
אלפרד ברהם
אדלברט פון שאמיסו - מחלקת בוטניקה
צ'ארלס דרווין - מחלקת חקר הטבע
גרהרד ארטל - מחלקת כימיה
יוהאן וולפגנג פון גתה - מחלקת בוטניקה
ורנר פון סימנס - מחלקת פיזיקה
וילהלם אוסטוולד - מחלקת פיזיקה
מארי קירי - מחלקת כימיה
אוטו האן - מחלקת כימיה
אלברט איינשטיין - סולק ממנה בשנת 1933
נילס בוהר - מחלקת פיזיקה
ורנר הייזנברג - מחלקת פיזיקה
תאודור וו. הנש - מחלקת פיזיקה
מקס פלאנק - מחלקת פיזיקה
ארנסט רתרפורד - מחלקת פיזיקה
ארנסט פרדיננד זאורברוך