אונורה דה בלזק
ביוגרפיה > 1818 - 1832 > ניסיונות ספרותיים ראשונים

עדות על תקופת מגוריו בעליית הגג ברחוב לדיגייר ניתן למצוא ברומן שכתב, "הקמיע (עור היחמור)", שבו מתאר גיבור הסיפור מחויבות דומה שלקח על עצמו:
"אלף ומאת הפרנקים שברשותי הוצרכו לכלכלני תקופה של שלוש שנים, וקצבתי לי זמן כדי להביא לידי גמר יצירה ספרותית שתוציא לי מוניטין או שתקנה לי ממון. ליבי עלץ בי למחשבה שעתיד אני לחיות על לחם וחלב, כנזיר במדבר נא-אמון, משוקע בתוך עולם של ספרים ורעיונות... התקנתי את עצמי לסכן את חיי כדי לחיות... לחם בשני סו, חלב בשני סו, נקניק בשלושה סו לא הניחוני למות ברעב וקיימו את מוחי במצב של צלילות משונה... כלל ההוצאות האלה נצטרף כדי 18 סו ביום, ונשתיירו לי עוד שני סו לדברים בלתי צפויים מראש"
באותו רומן מתאר בלזק את עליית הגג שבה התגורר כ"כלוב שהיה ראוי לשמש ב'פיומבי' של ונציה". בשבועות הראשונים לשהותו במקום התלבט בלזק לגבי נושאי כתיבתו. הוא שקל לכתוב מאמרים פילוסופיים, אך בסופו של דבר הגיע למסקנה כי אינם רווחיים מספיק, ועליו להתרכז בכתיבות רומנים ומחזות. במכתב לאחותו לור מ-6 בספטמבר 1819 כתב: "סוף כל סוף החלטתי לקחת את קרומוול כנושא, מכיוון שהוא מספק את החומר המשובח ביותר בהיסטוריה המודרנית". מדובר במחזה בחרוזים בן חמש מערכות, אותו השלים בלזק בשנה שלאחר מכן. מיד לאחר נישואיה של לור עם אז'ן סורוויל (Eugène Surville), באביב 1820, הוזמן בלזק להקריא את יצירתו בפני בני המשפחה וידידיה. לאחר הקראת המחזה השתררה שתיקה של מבוכה בקרב קהל המוזמנים, ואיש לא החמיא למחבר. בעלה הטרי של לור הראה את כתב היד לאחד ממוריו לשעבר ב"אקול פוליטכניק", ובדברי הביקורת שלו נכתב: "המחבר יכול לעשות כל מה שירצה חוץ מספרות". שנתיים לאחר מכן הודה גם בלזק שקרומוול שלו הוא "חסר ערך".
בלזק לא נתן לכישלון של קרומוול לייאש אותו, וזמן קצר לאחר מכן ניסה את כוחו ביצירה נוספת, רומן בשם "פאלתירן" (Falthurne) שעלילתו מתרחשת בנאפולי של המאה ה-10. גיבור הרומן הוא דמות דו-מינית בעלת כוחות על טבעיים, שזוכה לתשומת לב ועניין מצד ראשי הכנסייה הקתולית. לפי סיפור המסגרת, כתב היד תורגם מאיטלקית על ידי מורה בית הספר, מעיזבונו של האב סבונאטי (Savonati). בלזק לא סיים את כתיבת הרומן. במקביל הוא עבד על רומן מכתבים בשם "סטני או המשגים הפילוסופיים" (Sténie ou les erreurs philosophiques), שעלילתו מתרחשת בצרפת. רומן נוסף שבלזק החל לכתוב באותה התקופה ולא השלים, עסק בדמות בשם קורסינו (Corsino), שמחליט למזג בין האנוכיות של הטבע והנוחות של חיי החברה, ומתענג על חיים של אנוכיות מוחלטת בצפון סקוטלנד. כתב היד של רומן זה כולל 15 עמודים בלבד.
בספטמבר 1820 קיבל בלזק פטור משירות צבאי, לאחר שהעלה בהגרלה מספר גבוה דיו. בתעודת השחרור שלו מצוין כי גובהו הוא 1.57 מטר בלבד. תקופת השכירות של בלזק ברחוב לדיגייר הסתיימה בסוף אותה שנה, והוא שב לבית משפחתו בווילפריזי.
במהלך 1821 התוודע בלזק לאחת הדמויות הבולטות בבוהמה הפריזאית של התקופה, אוגוסט לפואטוון (Auguste Lepoitevin), עיתונאי ומחבר מחזות קלים, שהתמחה ביצירת רומנים פופולריים שנכתבו במשותף על ידי צוות של כותבים. כבר בפגישתם הראשונה התרשם לפואטוון מהערנות ומהיצירתיות של בלזק, והציע לו להצטרף לצוות הכותבים שהעסיק. על ההיכרות עם בלזק סיפר לפואטוון שנים לאחר מכן:
"קח למשל את בלזק הזקן הקטן – הוא אחד מאלה שלי! הוא ואני הכנו יחד ערימות של תוכניות! כתבתי לא מעט רומנים איתו – הרומנים הגרועים ביותר שלו, אני מודה. הוא היה כל כך צעיר ומתוק ותמים ונוח לעבודה יחד בימים ההם. הוא היה כמו פגז קטן, רחב כתפיים כמוך, הראש שלו היה מונח ישר על הבטן, והבטן על הרגליים!"
במהלך חמש השנים הבאות כתב בלזק עבור לפואטוון תשעה רומנים תחת כמה שמות בדויים, בהם לורד ר'און (Lord R’ahoone) והוראס דה סנט אובן (Horace de Saint Aubin); שלושה מהרומנים כתב בלזק בשיתוף עם לפואטוון, ושישה כתב בלזק לבדו. הרומן המשותף הראשון, "היורשת מביראג" (L'Héritière de Birague), נמכר למו"ל מפאלה רויאל ביולי 1821 תמורת 800 פרנקים. הרומן השני, "ז'אן לואי או הבת שנמצאה" (Jean-Louis ou La fille trouvée), נמכר לאותו מו"ל תמורת 1,300 פרנק. ב-23 בנובמבר הודיע בלזק לאחותו כי הוא מקווה להרוויח 2,000 פרנק מהרומן השלישי, "קלוטילד דה לוזיניאן או היהודי היפה" (Clotilde de Lusignan ou le beau juif). ההכנסות מרומנים אלה התחלקו שווה בשווה בין בלזק ללפואטוון.
בתחילת 1822 התחיל בלזק לעבוד כמורה פרטי לבנות משפחת דה בֶּרְנִי, שהתגוררו סמוך לבית משפחת בלזק בווילפריזי. אם המשפחה, לואיז אנטואנט לור, אשתו של יועץ החצר גבריאל דה ברני, הייתה ידידה של אמו של בלזק ומבוגרת ממנה בשנה אחת. למרות פער הגילים של כמעט 25 שנים, התחיל בלזק הצעיר לחזר אחר דה ברני, ושלח לה מכתבי אהבה רבים. על אף שהיא התנגדה תחילה, התפתח בין השניים רומן שנמשך שנים רבות, גם בזמן שבלזק ניהל קשרים רומנטיים עם נשים אחרות. בשנת 1835, לאחר שביקר אצל גברת דה ברני החולה, כתב בלזק: "בכל רגע יכול המוות ליטול ממני מלאך שהשגיח עליי במשך 14 שנה, פרח של בדידות, שמעולם לא הושפע מהחברה ושהיה כוכבי".
במהלך 1822 החל בלזק בכתיבת רומן חדש בשם "ואן כלור" (Wann-Chlore). בתחילת מאי 1822 נסע עם דה ברני לפריז, וחתם על חוזה עם מו"ל בשם שרל-אלכסנדר פּוֹלֶה לכתיבת שני רומנים, "בן המאה או שני הברינגלדים" (Le Centenaire ou les Deux Beringheld) ו"הכומר מהארדנים" (Le Vicaire des Ardennes), תמורת 2,000 פרנק. שני הרומנים נמצאו באותה תקופה בשלב הטיוטות, ובלזק הציע לאחותו לור ולבעלה להשתתף עמו בהשלמת "הכומר מהארדנים", ולהתחלק ברווחים ממכירתו. שני הרומנים התפרסמו בנובמבר 1822 תחת שם העט הוראס דה סנט אובן. "הכומר מהארדנים" - שבין גיבוריו ניתן למצוא אישה שהתאהבה בכומר שייתכן כי הוא בנה ונערה שמאוהבת באדם שהיא מאמינה כי הוא אחיה - עורר ביקורת ציבורית עזה. ב-26 בנובמבר כתב המפקח על הדפוס וההוצאה לאור מכתב בנושא לשר הפנים, שכתב מכתב לראש המשטרה, שהוציא הוראה להחרים את עותקי הרומן ולאסור את הדפסתו. בדו"ח שנכתב על מחבר הספר נכתב כי בלזק הוא אדם בן שבעים, עם ארבעה ילדים והשקפותיו על הדת והמלוכה הן "ללא דופי". ככל הנראה פתח אביו של בלזק את הדלת לבלשים שבאו לחקור את אונורה, והציג את עצמו כמחבר הרומן. בעקבות הדו"ח הופסקו ההליכים נגד הסופר.
זמן קצר קודם לכן עקרה משפחת בלזק בחזרה לפריז, לרחוב רוּאָה דוֹרֶה 7. בלזק התעקש לשלם תמורת המגורים והוצאות מחייתו, וחתם עם אביו על חוזה שלפיו ישלם לו 100 פרנק בחודש. בשנה שלאחר מכן פרסם בלזק בשם בדוי חוברת בשם "זכות הבכורה" (Du Droit d'aînesse), שהיה מעין כתב הגנה לזכות הפאודלית של הבן הבכור לרשת את רכוש המשפחה, וספר על אודות "תולדות הישועים" (Histoire impartiale des Jésuites), וכן רומן בשם "אנט והפושע" (Annette et le Criminel), מעין המשך ל"הכומר מהארדנים". פרסומים אלה לא זכו להתעניינות מצד הציבור. בפריז התחבר בלזק עם חבורה של עיתונאים שכתבו בעיתונים ובכתבי עת שונים, ועסקו בהתנצחויות בעלות אופי רכילותי. מעגל חברתי זה שימש מאוחר יותר השראה לכמה מהדמויות וקווי העלילה ברומן אשליות אבודות (Illusions perdues). בין היתר כתב בלזק ביקורות על הרומנים שלו עצמו.
באמצע 1824 עברה המשפחה בחזרה לווילפריזי, אולם בלזק עצמו שב לפריז באוגוסט של אותה השנה, ושכר לעצמו דירה בקומה החמישית של בניין ברחוב דה טורנון, בגדה השמאלית של פריז. באותה תקופה כתב בכמה עיתונים בשמות בדויים תמורת שכר נמוך, וערך כמה חוברות פרסומיות ביחד עם חבריו העיתונאים. במקביל החל לכתוב רומן היסטורי בשם "המנודה" (L'Excommunié), סיפור המתרחש בטור במאה ה-14, אך נטש את כתיבתו כעבור זמן קצר, וחיפש מו"ל שיוציא לאור את "ואן כלור". על רקע הכישלונות הספרותיים והריחוק מאהבתה של גברת דה ברני, נתקף בלזק דכדוך ואף שקל להתאבד. אטיין ארָגוֹ (Étienne Arago), אחד הסופרים שעבדו עם בלזק בסדנה של לפואטוון, סיפר בזיכרונותיו על יום אחד שבו טייל לצד הנהר סן, ונתקל בבלזק על אחד הגשרים עומד ומשקיף על המים, וכששאל אותו מה מעשיו, השיב לו הסופר "אני מסתכל בסן ושואל את עצמי אם איני עומד לשכב בין סדיניה הרטובים". ארגו סיפר כי נזף בבלזק על מחשבות אובדניות אלה, והשניים הלכו יחדיו לאכול ארוחת ערב.
במהלך 1825 הציגה אחותו של בלזק את הסופר בפני הדוכסית לור ז'ינו ד'אברנטס (Laure Junot d'Abrantès), אלמנתו של הגנרל ז'אן-אנדוש ז'ינו (Jean-Andoche Junot), שהתאבד במהלך המלחמה נגד רוסיה. הדוכסית עצמה הייתה בעבר פילגשו של קנצלר אוסטריה, מטרניך. בלזק הציע לדוכסית לכתוב את זיכרונותיה, והתחיל לחזר אחריה. היא סירבה בתחילה, אך לקראת סוף אותה שנה נענתה לחיזוריו של בלזק, ועוררה את קנאתה של דה ברני. באוגוסט 1825 נפטרה אחותו הצעירה של בלזק ממחלה, בגיל 23 בלבד. בספטמבר 1825 יצא לאור "ואן כלור", שהתפרסם בתחילה ללא שם המחבר, ולאחר מכן תחת שם העט סנט אובן. גם רומן זה זכה להתעלמות מצד המבקרים, למעט ביקורת משבחת אחת שנכתבה על ידי הסופר אנרי דה לָטוּש, ידידו של בלזק.