stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נובה סקוטיה
תיירות

ענף התיירות של נובה סקוטיה כולל יותר מ־6,500 עסקים ישירים, התומכים בכמעט 40,000 משרות. אוניות שייט מבקרות באופן קבוע במחוז. בשנת 2010 קיבלו נמל הליפקס 261,000 נוסעים וסידני 69,000. ענף זה תורם למשק כ־1.3 מיליארד דולר בשנה. קמפיין תיירות של נובה סקוטיה משנת 2008 כלל פרסום של טלפון סלולרי בדיוני בשם רימון והקמת אתר אינטרנט, שהפנה למידע על תיירות באזור.
ענף התיירות של נובה סקוטיה מציג את התרבות, הנוף וקו החוף של נובה סקוטיה. בנובה סקוטיה יש מוזיאונים רבים המשקפים את המורשת האתנית שלה, כולל מרכז המורשת של Glooscap, האתר ההיסטורי הלאומי גרנד-פרה, קיי מורשת הקטור והמרכז התרבות השחור לנובה סקוטיה. מוזיאונים אחרים מספרים את סיפור תולדותיו העובדות, כמו מוזיאון הכורים בכף ברטון, והמוזיאון הימי של האוקיינוס האטלנטי.
נובה סקוטיה היא ביתם של כמה מוזיקאים בעלי שם בין-לאומי וישנם מרכזי מבקרים בעיירות הבית של האנק סנואו, ריטה מקניל ומרכז אן מוריי. ישנם גם פסטיבלי מוזיקה ותרבות רבים כמו פסטיבל הפולק של סטן רוג'רס, צבעי סלטיק, Modic Gaelic Nova, Royal Nova Tattia International Tattoo, פסטיבל הסרטים האטלנטיים ופסטיבל פרינג 'אטלנטיק.
מגדלור נקודת Peggys במפרץ Peggys הוא אטרקציה תיירותית במחוז.
במחוז 87 אתרים היסטוריים לאומיים של קנדה, כולל היישוב בפורט-רויאל, מבצר לואיסבורג וגבעת המצודה (פורט ג'ורג ') בהליפקס. בנובה סקוטיה יש שני פארקים לאומיים, Kejimkujik ו־Cape Breton Highlands, ואזורים מוגנים רבים אחרים. מפרץ הפונדי הוא בעל טווח הגאות והשפל הגבוה ביותר בעולם, ו-Peggy's cove המרשימה זכתה להכרה בין-לאומית ולמעלה מ-600,000 איש בשנה מבקרים בה. העיר העתיקה לוננבורג היא עיר נמל בחוף הדרומי שהוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
אזכורים תרבותיים

עלילת סדרת ספרי "האסופית" מתרחשת בחלקה בנובה סקוטיה, בה היה מיקומו של בית היתומים של אן שרלי עד שאומצה.
עלילת הסדרה "החבר'ה מפארק הקראוונים" מתרחשת בנובה סקוטיה.
ראו גם

האי קייפ ברטון
סייבל
מפרץ פאנדי – הפרשי הגאות והשפל הגדולים בעולם
הערות שוליים

↑  Statistics Canada Government of Canada, Population and dwelling counts: Canada, provinces and territories, www150.statcan.gc.ca, ‏2022-02-09
| סמל האימפריה הפורטוגזית |
| --- | --- | --- |
| צפון אפריקה | אגוז (1506–1525) • אל קאסר אס-סגיר (1458–1550) • ארזילה (1471–1550, 1577–1589) • אזמור (1513–1541) • סאוטה (1415–1640) • מזאגאן (1485–1550, 1506–1769) • אסואירה (1506–1525) • ספים (1488–1541) • אגאדיר (1505–1769) • טנג'יר (1471–1662) • ואדאן (1487–אמצע המאה ה–16) |  |
| אפריקה שמדרום לסהרה | אקרה (1557–1578) • אנגולה (1575–1975) • אנובון (1474–1778) • ארגן (1455–1633) • קבינדה (1883–1975) • כף ורדה (1642–1975) • סאו ז'ורז'ה דה מינה (1482–1637) • ביוקו (1478–1778) • חוף הזהב הפורטוגזי (1482–1642) • גינאה ביסאו (1879–1974) • מלינדה (1500–1630) • מומבסה (1593–1698, 1728–1729) • מוזמביק (1501–1975) • קילווה קיסיוואני וסונגו מנארה (1505–1512) • טירת סאו זואו בפטיסטה דה אז'ודה (1680–1961) • סאו טומה ופרינסיפה 1753–1975 • סוקוטרה (1506–1511) • זנזיבר (1503–1698) • זיגינשור (1645–1888) |  |
| מערב אסיה | בחריין (1521–1602) • הורמוז (1515–1622) • מסקט (1515–1650) • בנדר עבאס (1506–1615) |  |
| תת-היבשת ההודית | ציילון הפורטוגזית (1518–1658) • לקשאדוויפ (1498–1545) • האיים המלדיביים (1518–1521, 1558–1573) • וסאי-ויראר (1535–1739); מומבאי (1534–1661); קז'יקוד (1512–1525); קנאנור (1502–1663); צ'אול (1521–1740); צ'יטגונג (1528–1666); קוצ'י (1500–1663); קאנור (1536–1662); דאדרה ונאגר הבלי (1779–1954); דאמאן (1559–1962); דיו (1535–1962); גואה וגואה העתיקה (1510–1962); הוגלי (1579–1632); נגפטינאם (1507–1657); פוליקאט (1518–1619); פאליפורם (1502–1661); סלסט (1534–1737); מצ'יליפטנאם (1598–1610); מנגלור (1568–1659); סוראט (1540–1612); טהואוטהוקודי (1548–1658); סן תומא דה מליאפור (1523–1662; 1687–1749) |  |
| מזרח ודרום מזרח אסיה | איי בנדה (המאה ה-16 עד המאה ה-18) • פלורס (המאה ה–16 עד המאה ה–19) • מקאו (1557–1999) • מקאסאר (1512–1665) • מלאקה (1511–1641) • איי מאלוקו (אמבון 1576–1605, טרנאטה 1522–1575, טידורה 1578–1650) • נגסאקי (1571–1639) • טימור הפורטוגזית (1702–1975) |  |
| אמריקה הצפונית | ניופאונדלנד (1501–1570?) • לברדור (1501–1570?) נובה סקוטיה (1519–1570?) |  |
| אמריקה המרכזית והדרומית | ברזיל (1500–1822) • ברבדוס (1536–1620) • הפרובינציה הציספלאטינית (1808–1822) • גיאנה הצרפתית (1809–1817) • קולוניה דל סקרמנטו (1680–1777) |  |
| מדיירה והאיים האזוריים | שתי קבוצות איים אלה היוו חלק מהאימפריה הפורטוגזית החל במאה ה-15, וב-1976 היו למחוזות אוטונומיים. |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548073605171  BnF: cb124951265 (data)  GND: 4042713-4  ISNI: 0000 0001 0806 1340  LCCN: n79089337  MusicBrainz: 4a91ccc7-ea89-4dc6-98f4-c8044123a032  NARA: 10044763  NKC: ge130232  SELIBR: 155380  SUDOC: 034165770  VIAF: 2146522248832391512   WorldCat (עם VIAF): 2146522248832391512 
בית הפרובינציה משמש כמקום המפגש של בית האספה של נובה סקוטיה.
תמונת לוויין של נובה סקוטיה
שפות בנובה סקוטיה: אדום – רוב של דוברי אנגלית, כתום – מעורב, כחול – רוב של דוברי צרפתית
מלכודות לובסטר על מזח בנמל Sheet. הפרובינציה היא יצואנית הלובסטרים הגדולה בעולם.
חווה בגרפטון. החקלאות נותרה כחלק חשוב בכלכלה בעמק אנאפוליס
ספינת שייט עגנה בנמל הליפקס. בנמל רואים יותר מ־200,000 נוסעי שייט מדי שנה
מגדלור Peggy's Cove הוא אטרקציה תיירותית בפרובינציה.
אלון-לי גרין

| --- | --- |

 לידה:  1987 (בן 38 בערך) 
 
אלון-לי גרין (נולד ב-7 בדצמבר 1987) הוא פעיל חברתי, מנהל שותף ואחד ממייסדיה של תנועת עומדים ביחד והיה ממנהיגי המחאה החברתית בשנת 2011. גרין יזם את הקמת ועד העובדים הראשון בענף המסעדנות בישראל, והיה מעורב בהקמת ועד העובדים של היועצים הפרלמנטריים בכנסת.
ביוגרפיה

גרין גדל בתל אביב–יפו. הוא בן לאמא חד־הורית ולו אח תאום. בצעירותו למד בבית הספר א.ד. גורדון ובתיכון עירוני ה' בעיר.
בשנת 2006, בשנתו האחרונה בתיכון, עבד גרין ברשת בתי הקפה "קופי בין אנד טי ליף" ויזם את הקמת ועד העובדים הראשון בענף המסעדנות ובתי הקפה בישראל, בעקבות הפרות של חוקי העבודה ברשת. בשל פעילותו זו פוטר גרין מעבודתו, אך הנהלת הרשת נאלצה להחזירו לתפקיד בעקבות עתירה שהגישו גרין והסתדרות העובדים לבית הדין הארצי לעבודה. פסק הדין שניתן ביולי 2007 עסק בזכות העובדים להתארגן במקום עבודתם, וקבע כי אסור לפטר עובד שפעל להקמת התאגדות עובדים.
לאחר שהנהלת רשת בתי הקפה המשיכה בסירובה להכיר בוועד העובדים וביציגותו, הוביל גרין את עובדי הרשת בשביתה בת שישה שבועות. מאבק העובדים עורר עניין ציבורי ואף הוביל להפעלת לחץ  על הנהלת הרשת העולמית בידי איגודי עובדים בינלאומיים. בשנת 2008 נחתם הסכם קיבוצי בין גרין ועובדי הרשת. גרין עבד ברשת שנה נוספת לאחר חתימת ההסכם. ההתאגדות הראשונית שהוביל ופסק הדין, היו אחד מסימני הדרך הראשונים לגל ההתאגדויות במשק שהובילה ההסתדרות בעשור השני של שנות ה-2000.
בין השנים 2009–2014 היה גרין יועצו הפרלמנטרי ודוברו של חבר הכנסת דב חנין. בתקופה זו ריכז גרין את העבודה הפרלמנטרית בנושאי דמוקרטיה, זכויות עובדים, כלכלה וזכויות להט"ב. במקביל, פעל גרין מחוץ לכנסת, ארגן הפגנות חברתיות ופוליטיות, ויזם את הקמתן של קואליציות ארגונים לבלימת יוזמות חקיקה שביקשו להחליש את בית המשפט העליון ולפגוע בזכויות האזרחים הערבים ובארגוני זכויות האדם.
במהלך עבודתו בכנסת, הקים גרין את ועד העוזרים הפרלמנטרים ונאבק לשיפור תנאי העסקתם. בעקבות יוזמה זו נחתם הסכם קיבוצי בין הנהלת הכנסת לבין ועד היועצים הפרלמנטריים אשר הבטיח שיפור בשכרם ובתנאי העסקתם.
בשנת 2011 היה גרין ממובילי המחאה החברתית ותואר כחבר היחיד בהנהגת המחאה שהגיע מרקע של פעילות פוליטית קודמת. בתקופה זו ארגן גרין והפיק מחאות, הוביל את יוזמת "שבוע הזעם" והיה שותף להקמת התנועה החברתית, לצד סתיו שפיר ויונתן לוי. התנועה המשיכה לפעול כשנה וחצי לאחר קיץ 2011. בשנת 2012 נעצר גרין בשתי הפגנות של המחאה החברתית והועמד לדין לצד פעילי מחאה נוספים אך זוכה מכל האישומים.
תנועת עומדים ביחד

בשנת 2015 היה גרין שותף להקמת תנועת "עומדים ביחד", תנועה יהודית־ערבית ארצית שדוגלת בשלום, בשוויון ובצדק חברתי. במסגרת תפקידו בתנועה היה גרין ממובילי המחאה נגד חוק הלאום, המאבק להעלאת שכר המינימום ל-40 ש"ח לשעה, המאבק נגד גירוש מבקשי המקלט מישראל, המאבק נגד מבצע שומר חומות ויוזמות נוספות.
באוגוסט 2023 ביטלה תחנת הרדיו גל"צ את שידור תוכנית בהגשת גרין, לאחר לחץ של אנשי ימין.
בשנת 2023, בעקבות מלחמת חרבות ברזל החל גרין להוביל קול ציבורי הקורא להפסקת אש ולעסקת חטופים שתסיים את המלחמה. בין שאר היוזמות שהוביל, גרין לקח חלק במשמר הומניטרי של התנועה, שיצא להגן על משאיות הסיוע לעזה מפני פעילי ימין שתקפו את המשאיות. במסגרת פעילותו זו אף עסק בגיוס מזון עבור תושבי עזה.
גרין משמש כחבר הנהגה בתנועה וכמנהל הארצי השותף שלה, לצד רולא דאוד. באוקטובר 2024 נבחרו השניים לרשימת 'TIME100 Next 2024' של מגזין טיים, בגין פעילות התנועה כנגד הרפורמה המשפטית, לקידום סולידריות יהודית-ערבית ולהבטחת הסיוע ההומניטרי לרצועת עזה.
הערות שוליים

↑  תני גולדשטיין, הקים ועד עובדים בקופי בין ופוטר, באתר ynet, 20 ביוני 2007
↑  עידו סולומון, בית הדין לעבודה הכריע: העובד שפוטר מרשת קופי בין יוחזר לעבודה - הפיטורים יבוטלו, באתר TheMarker‏, 22 ביולי 2007
↑  דני ואזנה,מאוגדים - התחדשות העבודה המאורגנת בישראל, "שחקים", עריכה דפנה ברמלי (2017)
↑  תני גולדשטיין, הסכם בקופי בין: "עובדים עם יותר חיוכים", באתר ynet, 11 במרץ 2008
↑  עובדי קופי בין יקבלו 10% מרווחי הרשת, באתר TheMarker‏, 12 במרץ 2008
↑   הילה ויסברג, "מעמד העוזרים הפרלמנטריים דומה לעובדי קבלן", באתר TheMarker‏, 27 ביוני 2013
↑  נתן ליפסון, אלון-לי גרין: עופר עיני "בוגד במובן הכי עמוק של המילה", באתר TheMarker‏, 29 באוקטובר 2012
↑  אלון לי גרין מוביל יוזמת "מינימום 40": "ליברמן מנותק העלאת שכר המינימום ל-40 ש"ח לשעה זה מאבק מול הטייקונים", באתר 1045fm.maariv.co.il
↑   עידו דוד כהן, בלחץ אנשי ימין, גלי צה"ל ביטלה תוכנית של פעיל שמאל שעות לפני שידורה, באתר הארץ, 11 באוגוסט 2023
↑  פוסט באינסטגרם
↑  דלית הלוי, "הפעיל החברתי" שאוסף מזון לתושבי עזה, באתר ערוץ 7, 25 באוגוסט 2024
↑  Yasmeen Serhan, Alon-Lee Green and Rula Daood, Time, ‏2 באוקטובר 2024
↑  דניאל אדלסון, ניו יורק, מייסד Wiz והפעילים מ"עומדים ביחד": הישראלים ברשימת 100 המשפיעים הצעירים של ה"טיים", באתר ynet, 5 באוקטובר 2024
עם פעילי עומדים ביחד במחאת הקהילה הגאה ביולי 2018
פרויקט שיקום שכונות

בניין ביפו לאחר שיפוץ במסגרת פרויקט שיקום שכונות
פרויקט שיקום שכונות הוא מיזם עליו הכריזה ממשלת ישראל השמונה עשרה בראשות מנחם בגין ב-1977, ובמסגרתו שוקמו 160 אזורי מצוקה בישראל.
מאז קבלת ההחלטה על ביצוע המיזם, אותרו 210 שכונות מצוקה, בכ-70 שכונות הסתיים המיזם, והוא עתיד להתבצע בעשרות שכונות נוספות.[דרוש מקור] האוכלוסייה ב-160 השכונות הראשונות שבהן יושם המיזם מונה כמיליון איש.[דרוש מקור] בין השכונות שהשתתפו במיזם: רמת עמידר, גבעת אולגה והשכונות הירושלמיות פת, בקעה ותלפיות.
הרקע לפרויקט

בשנות ה-60 עלתה בעיית שכונות העוני והמצוקה לתודעת החברה הישראלית, והיא נתפסה כבעיה לאומית. על מנת לטפל בבעיה, הוקם משרד השיכון, שהופקד על טיפול בנושא. זמן קצר לאחר הקמת המשרד העבירה הממשלה את חוק בינוי ופינוי של אזורי שיקום, ה'תשכ"ה-1965 שנחקק בעקבות מסקנות ועדת אלמוגי. על פי החוק, הוקמה הרשות לבינוי ופינוי אזורי שיקום שתפקידה היה לטפל במצוקת הדיור ברחבי ישראל, וניתנו לה סמכויות לפנות שכונות עוני בכפייה, ללא הסכמת תושביהן. הרשות נכשלה במשימתה ופורקה בשנת 1975.
תולדות הפרויקט

באוקטובר 1977 החליטה הממשלה על מאמץ לפתרון מצוקת הדיור בישראל בתוך חמש שנים. משרד השיכון קיבל הנחיה להכין תוכנית מפורטת לביצוע. עלות המיזם הוערכה ב-1.2 מיליארד דולרים, חלק מהסכום הגיע מתרומות יהודים בחו"ל. באותו חודש פרסם משרד השיכון תוכנית לשיקום 160 שכונות, כולל שתי שכונות עם אחוז גבוה של אוכלוסייה ערבית.[דרוש מקור] התוכנית שמה דגש על בנייה ושיקום, אך כללה גם תוכניות חינוכיות וחברתיות. התוכנית הראשונית כללה גם תוכניות לפינוי שכונות והעברת תושביהן.
עם הצטרפות יגאל ידין לממשלה ב-24 באוקטובר 1977, הועמד ידין בראשות המיזם. במשך כשנה נערכו דיונים לגבי דרך ניהול המיזם. בין השאר נערכו דיונים בין ידין לבין הסוכנות היהודית על חלקה במיזם. בדצמבר 1978 הגיעו ידין וג'רלד הופברגר, האחראי על התוכנית מטעם הסוכנות היהודית, להסכם על פיו חולק ניהול וביצוע המיזם בין הממשלה לסוכנות היהודית. על פי ההסכם, ועדה משותפת של הממשלה והסוכנות היהודית תפתח ותאשר את תוכניות שיקום השכונות. בינואר 1979 החליטה הממשלה לאשר את התוכנית של המיזם, ברוב של 6 נגד 4 וארבעה נמנעים. המתנגדים היו יוסף בורג, אריאל שרון, דוד לוי וחיים לנדאו אשר שללו את החלק המרכזי שניתן לסוכנות היהודית בפרויקט שיקום השכונות.
על פי התוכנית של ידין שאושרה בממשלה, יעד המיזם היה שיפור איכות החיים וההזדמנויות של השכונות המשתתפות במיזם, במאמץ משולב של שיקום פיסי וחברתי. על פי התוכנית, בכל שכונה יושקעו כ-6 מיליון דולר בממוצע על פני חמש שנים. מימונו אמור היה להגיע מתקציב המדינה ומתרומות של יהודי התפוצות. בניגוד למקובל עד אז, כל קהילה בחוץ לארץ נתבקשה לתרום כספים לשכונה אחת, אליה היא שודכה. על פי התוכנית מוקד קבלת ההחלטות יהיה מקומי, כאשר הרשות המקומית תנהל תהליך קבלת החלטות של התושבים עצמם, עם שיתוף של הקהילה התורמת מחוץ לארץ, ותעביר את ההחלטות לביצוע על ידי זרועות קיימים של משרדי הממשלה. לתוכנית היו שלושה חלקים: שיקום מבנים ותשתיות, בניית מבני ציבור חינוכיים וחברתיים ושירותים חברתיים בתחומי חינוך, הכשרה מקצועית, בריאות ורווחה.
ועדת שרים בראשות יגאל ידין ובשיתוף שרי הפנים, האוצר, החינוך, העבודה והרווחה והשיכון, ובהמשך גם שר הבריאות, הייתה אחראית על ניהול כולל של המיזם וקביעת השכונות ששותפו בו. מנהל התוכנית בפועל היה פרופסור דניאל שמשוני.
התוכנית לשיקום השכונות הוגשה לכנסת על ידי גדעון פת, שר הבינוי והשיכון, בשם הממשלה במאי 1978. במהלך השנים, מאז שנת 1978, נכללו במיזם סוגים שונים של שכונות ויישובים, ובהם שכונות מצוקה בערים מבוססות יחסית, יישובים קטנים במרכז הארץ שרמתם הסוציואקונומית נמוכה יחסית, עיירות פיתוח, יישובים במגזר המיעוטים ועוד.
בין השנים 1977-1981 הוקמו במשרדי הממשלה ובסוכנות היהודית מספר גופי שיקום שכונות מתחרים שפעלו למימוש התוכנית. התושבים, בניגוד לתוכנית המקורית, שותפו מעט מאוד בניהול המיזם.
בשנת 2016 הודיע משרד השיכון על חידוש פרויקט שיקום השכונות במסגרתו ישופצו 38 שכונות.
פעילויות הפרויקט

במסגרת המיזם שופצו בין השנים 1977–1985 כ-45,000 יחידות דיור, כ-35% מיחידות הדיור שהוגדרו כדורשות שיקום. כ-13,000 יחידות דיור הורחבו.
תהליך השיקום

פרויקט שיקום השכונות התבסס על שלושה מרכיבים:
שיקום תשתיות פיזיות בבתים ובמרחב הציבורי בשכונות השיקום.
השקעות בחינוך, ברווחה, בבריאות ובארגון קהילתי.
הימנעות מפינוי תושבים מבתיהם ושיתופם בקבלת החלטות, שלא כנקבע בחוק בינוי ופינוי של אזורי שיקום.
על ריכוז המיזם הופקד משרד הבינוי והשיכון, ועל ניהולו הופקדו אגפים במשרד. לצד משרד השיכון משתתפים בניהול המיזם וביצועו משרדי ממשלה נוספים, שחבריהם מתרכזים לצוות הבין-משרדי לשיקום שכונות.
תהליך השיקום > שיקום פיזי

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
שיקום השכונות הפיזי הוא שיקום שכונות חזותי ופנימי, כלומר, בתוך הדירות. המיזם הופעל ב-160 שכונות שאוכלוסייתן כמיליון איש, המתגוררים בכ-250,000 דירות.
השיקום מתבטא בעיקר בהרחבת דירות, בשיפוץ וחידוש מבנים ובשיפור תשתיות. המטרות העיקריות של המיזם הן שיפור תנאי הדיור ואיכות המגורים של תושבי שכונות השיקום והקטנת הפער בין שכונות אלו לשכונות אחרות. הרחבת הדיור נעשית באמצעות הלוואה בתנאים נוחים, צמצום מרכיב המענק בהלוואה הביא לירידה במספר הדירות המורחבות (כמפורט בטבלה). בנוסף, המיזם עוסק בשיפוץ דירות קשישים בשכונות - משנת 1994 ועד סוף 2009 שופצו 32,000 דירות, גם בהיקף שיפוץ דירות הקשישים חלה ירידה משמעותית במהלך העשור הראשון של שנות ה-2000. מתוך 210 שכונות מצוקה שאותרו למיזם, הסתיים השיקום הפיזי עד שנת 2009 בכ-70 מהן. בינואר 2007 החליטה הממשלה, במטרה למנוע את התמשכות המיזם, לרכז את מאמצי השיקום הפיזי במספר קטן של שכונות. בהתאם, הושהה הטיפול בכ-50 שכונות והמיזם המשיך ב-37 שכונות. מ-1978 ועד סוף שנת 2009 הושקעו במיזם כ-10.5 מיליארד שקלים. ומשרד השיכון העריך כי נדרשים 3 מיליארד שקלים נוספים להשלמת השיקום בשכונות המטופלות. תקציבי השיקום הפיזי ירדו מ-193 מיליון שקלים בשנת 2001 ל-53.4 מיליון ש"ח בשנת 2008. הקיצוץ לווה בירידה במספר הדירות המורחבות והבתים המשופצים.
| שנה | הרחבת דירות | שיפוץ דירות קשישים |
| --- | --- | --- |
| 1996 | 2,000 | 1,650 |
| 1997 | 1,750 | 1,100 |
| 1998 | 1,470 | 1,360 |
| 1999 | 1,500 | 1,200 |
| 2000 | 1,144 | 722 |
| 2001 | 809 | 598 |
| 2002 | 721 | 1,091 |
| 2003 | 964 | 652 |
| 2004 | 397 | 535 |
| 2005 | 285 | 221 |
| 2006 | 166 | 169 |
| 2007 | 100 | 97 |
| 2008 | 52 | 106 |
תהליך השיקום > שיקום חברתי כלכלי

על שיקום השכונות החברתי מופקדים משרד הבינוי והשיכון, משרד החינוך, משרד הרווחה ומשרד הבריאות.  פרויקט שיקום שכונות חברתי מתמקד בכל שכונה בנושא מסוים על-פי צורכי התושבים, כגון פיתוח החינוך לילדים ולנוער או הגברת יכולת התעסוקה וההשתכרות, על ידי סיוע במציאת מקומות עבודה, או קורסים מזורזים להכשרה מקצועית המסובסדים על ידי הממשלה.
ביקורת על הפרויקט

שנה לאחר קבלת ההחלטה על ביצוע המיזם, תיאר יגאל ידין את התוכנית במילים "המפעל החברתי הגדול ביותר שתוכנן אי פעם בישראל. ראשיתה ביוזמתו של ראש הממשלה לפתרון בעיות הדיור בשכונות המצוקה... מדובר כאן בשיקום אוכלוסייה של מאה ושישים שכונות ואזורי מצוקה בישראל בהיקף כספי גדול... הפרויקט הזה של שיקום השכונות... הוא מהפכה שלמה בכל דפוסי השיקום השכונתי".
בעשורים האחרונים ירדו תקציבי המיזם בהדרגה, ובשנים האחרונות, עומד תקציב המיזם על 48 מיליון ש"ח, לעומת תקציב של כמיליארד ש"ח לחמש שנים עם הקמת המיזם. בינואר 2007, בעקבות קיצוצים מתמשכים בתקציבי המיזם, החליטה ממשלת ישראל להשהות את פרויקט שיקום שכונות פיזי ב-67 שכונות, ולרכז מאמץ רק ב-34 שכונות. במקביל ביקשה הממשלה מוועדה בין משרדית (משרד השיכון, משרד החינוך, משרד הרווחה, משרד הבריאות ומשרדים נוספים) להגיש לה המלצות לריכוז מאמץ דומה גם בתחום החברתי.
ביקורת על הפרויקט > ביקורת מבקר המדינה

משרד מבקר המדינה ערך ביקורת על ניהול המיזם בשנת 2003. ממצאיו העיקריים:
אין למשרד השיכון תוכנית רב-שנתית לביצוע המיזם המגדירה מטרות, תקציבים, סדר עדיפויות ולוח זמנים, ועוד.
שכונות רבות נמצאות במיזם שנים רבות ולא מוצאות ממנו, ומנגד שכונות הזקוקות למיזם לא צורפו אליו.
השיתוף הבין-משרדי אינו מספיק.
לקריאה נוספת

דניאל שמשוני, שיקום השכונות בעיירות הפיתוח, בתוך: עיירות הפיתוח, עורכים צבי צמרת, אביבה חלמיש ואסתר מאיר-גליצנשטיין, הוצאת יד בן צבי, 2009
הערות שוליים

1 2 3  פרויקט שיקום שכונות - תמונת מצב, מרכז המחקר ומידע בכנסת, נובמבר 2009
↑  Frederick A. Lazin, Politics and Policy Implementation , SUNY Press, 1994, page 20
↑  Frederick A. Lazin, Politics and Policy Implementation , SUNY Press, 1994, page 25
↑  Frederick A. Lazin, Politics and Policy Implementation , SUNY Press, 1994, page 26
↑  Frederick A. Lazin, Politics and Policy Implementation , SUNY Press, 1994, page 2
↑   נמרוד בוסו, פרויקט שיקום השכונות חוזר: 38 שכונות בפריפריה ישופצו בעלות של 280 מ' ש', באתר TheMarker‏, 29 במרץ 2016
↑  Efraim Ben-Zadok (editor), Local Communities and the Israeli Polity , SUNY Press, 1993, page 130
↑  מבקר המדינה, ניהול פרויקט שיקום שכונות - משרד הבינוי והשיכון, באתר מבקר המדינה, ‏05.05.2004
​
| מנחם בגין |
| --- | --- | --- |
| אירועים מרכזיים בעת כהונתו כראש ממשלה | הממשלה ה-18: תקיפת הכור הגרעיני בעיראק • פיגוע כביש החוף • פרויקט שיקום שכונות • ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל הממשלה ה-19: הסכם השלום בין ישראל למצרים • מבצע אופרה  • מלחמת לבנון הראשונה |  |
| כללי | ימי בגין • דוקטרינת בגין • בגין (סרט) • בלילות לבנים • המרד • נאום הצ'חצ'חים |  |
| הנצחת מנחם בגין | אולם הספורט בגין • בית החולים מנחם בגין • דרך בגין (תל אביב) • כביש בגין • מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים • מרכז מורשת מנחם בגין • פארק בגין • פארק מנחם בגין • קריית הממשלה (מזרח ירושלים) • פרס בגין • שדרות מנחם בגין (אשדוד) |  |
| משפחתו | עליזה בגין (בת זוג) • זאב בנימין בגין (בנו) |  |
שיפוץ בניין במסגרת פרויקט שיקום שכונות בטירת הכרמל, 2018
אליהו אליעזר דסלר

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  30 במאי 1892 (יוליאני) ד' בסיוון ה'תרנ"ב הומל, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  30 בדצמבר 1953 (בגיל 61) כ"ד בטבת ה'תשי"ד בני ברק, ישראל 
 מקום פעילות:  גייטסהד, צפון-מזרח אנגליה
 תקופת הפעילות:  ? – 30 בדצמבר 1953 
 השתייכות:  תנועת המוסר, חרדים ליטאים 
 רבותיו:  הרב צבי הירש ברוידא, הרב חיים עוזר גרודזינסקי
 תלמידיו:  הרב אריה כרמל, הרב חיים פרידלנדר
 חיבוריו:  מכתב מאליהו
 אב:  ראובן דב דסלר 
 חותנים:  נחום זאב זיו
 
 תפקידים נוספים:  משגיח רוחני בישיבת פוניבז'
 
מצבת קברו של הרב דסלר
הרב אליהו אליעזר דסלר (ה'תרנ"ב, 1892 – 30 בדצמבר 1953, כ"ד בטבת ה'תשי"ד) נחשב לאחד מגדולי בעלי המוסר בשיטת קלם במאה ה-20. כיהן כרב באנגליה וכמשגיח רוחני בישיבת פוניבז'.
מחבר הספר "מכתב מאליהו".
ביוגרפיה

נולד בהומל (כיום בבלארוס), לרב ראובן דב דסלר, תלמידו המובהק של אחד מחשובי תנועת המוסר, הרב שמחה זיסל זיו, "הסבא מקלם" שהתפרנס כסוחר עצים מצליח בהומל. אמו, חנה פריידל, הייתה נכדתו של מייסד התנועה, רבי ישראל מסלנט (בת חתנו, הרב אליהו אליעזר גרודזנסקי, שהיה גם חותנו של רבי חיים עוזר גרודזנסקי).
עד גיל 14 למד מפי מורים פרטיים ולאחר מכן למד בישיבת קלם אצל הרב צבי הירש ברוידא, חתנו של "הסבא מקלם". תקופה זו הותירה בו את חותמה, וכל חייו החשיב את עצמו כבן טיפוחיה של ישיבת קלם. הרב דסלר קיבל הסמכה מידי דודו, הרב חיים עוזר גרודזינסקי, מנהיגה הרוחני של יהדות ליטא, אשר לא הרבה בסמיכת תלמידים. ב-1920 נשא לאישה את בלומה, בתו של הרב נחום זאב זיו ונכדתו של הסבא מקלם. גם גיסיו, חתניו האחרים של רבי נחום זאב זיו היו לדמויות מרכזיות בשיטת קלם.
הרב דסלר סירב להצעה להיות דיין בווילנה והצטרף לאחיו בעסקיו.
ב-1928, לאחר מות אמו החורגת, נסע עם אביו לאנגליה לצורך טיפול רפואי של האב. הוא החליט להישאר באנגליה ונתמנה לרב. אשתו ובתו נשארו בליטא והצטרפו אליו רק כעבור שלוש שנים. הרב דסלר כיהן כרב באיסט אנד ובדלסטון (אנ'). בדלסטון הוא פתח ישיבה ולימד באופן אישי את סלימאן ששון, בנו של דוד סלימאן ששון ממשפחת ששון.
בתחילת שנות ה-40 הצטרף הרב דסלר לכולל שנוסד בגייטסהד, כמנהיג רוחני, כיוון שראה שם אפשרות רבה יותר להשפיע ולהעמיק בלימודי הגמרא. הרב דסלר השקיע רבות בפיתוח הכולל, הן בתוכנית לימודיו והן בצד הפיננסי.
בשנת 1947 נענה להזמנת הרב יוסף שלמה כהנמן לכהן כמשגיח רוחני בישיבת פוניבז', עלה לארץ והתיישב בבני ברק. שיחות המוסר שנשא בישיבה ידועות גם היום בעולם הישיבות. שיחותיו התבססו על תורתם של המהר"ל הרמח"ל ובעל התניא. הרב דסלר נפטר בפתאומיות מהתקף לב ב-1953 ונקבר בבית הקברות שומרי שבת בזכרון מאיר שבבני ברק.
בנו היה הרב נחום זאב דסלר, מייסד האקדמיה העברית של קליבלנד (אנ') בקליבלנד. חתנו היה הרב אליהו יהושע גלדצהלר.
מכתב מאליהו

לאחר פטירתו של הרב דסלר ערכו מספר תלמידים שלו (בראשות הרב אריה כרמל והרב חיים פרידלנדר) את ספרו המרכזי "מכתב מאליהו", שיצא בחמישה כרכים, בין השנים תשט"ו - תשנ"ז. הספר תורגם לאנגלית וחלקים ממנו תורגמו גם לצרפתית. הגרסה העברית יצאה במהדורות רבות.
סדרת הספרים, הנפוצה בעולם הישיבות, כוללת כתבים, שיחות ומכתבים של הרב דסלר בענייני אמונה ומוסר "המשקפים את הרעיונות החברתיים של ישיבת המוסר הליטאית, כפי שבאה לידי ביטוי בישיבות המוסר במאה הקודמת".
שמו של הספר נגזר מהפסוק בדברי הימים ב' פרק כ"א- "וַיָּבֹא אֵלָיו מִכְתָּב מֵאֵלִיָּהוּ הַנָּבִיא לֵאמֹר כֹּה אָמַר ה' אֱלֹהֵי דָּוִיד אָבִיךָ וכו'"
ומכיוון שהספר עוסק בעיקר במכתבים, ונכתב על ידי הרב "אליהו".
בספריו עשה הרב דסלר שימוש במקורות רבים, כולל מספרי חסידות, דבר שאינו שכיח אצל רב ליטאי. אחד המושגים המפורסמים שטבע הרב דסלר הוא "נקודת הבחירה", העוסק במהותו של התחום המצומצם שבו ישנה לאדם בחירה חופשית, ועליו הוא נשפט. הוא עוסק גם בסוגיות קבליות, ולמשל מנסה ליישב את הסתירה בין דעת הגר"א לדעת תלמידו רבי חיים מוולוז'ין בנושא הצמצום. הוא משלב בגלוי תפיסות חסידיות בכתביו, ואף טען כי לאמתו של דבר אין מקום להפרדה בין חסידים לליטאים. חתנו מסר כי למד גם את ספר הזוהר עם פירוש בעל הסולם, "ועל ידי יגיעה רבה מאוד בפנימיות התורה הצליח לבאר מושגים חדשים על דרך המוסר".
הספר עוסק גם בתאולוגיה של השואה. לדעת הרב דסלר השואה אירעה בגלל אי התאמה בין החסד האלוהי שירד לעם ישראל בדמות האמנציפציה לבין תגובתו של העם, שפנה לכיוונים חומריים ולהתבוללות ולא להתעלות בעבודת ה'. שני מאמרים נוספים בספר, שבהם הרב דסלר נרתם למטרותיה של החברה החרדית לאחר השואה, הם: 'ויהי אחר החורבן' ו'מכתב בדבר אמונת חכמים'. בראשון הוא מתווה לחברה החרדית את היעד המרכזי שלה: שיקום עולם התורה בניסיון להתקרב ככל האפשר לעולם שאבד במזרח אירופה. בשני הוא מסביר כי לא גדולי התורה טעו ערב השואה, אלא כל מי שמבקש לבקרם ולשפוט אותם. המכתב מציג למעשה תפיסה הקרובה לדוקטרינת אלטעות, אם כי אין הוא טוען במפורש שחכמי ישראל אינם מסוגלים לשגות אלא רק שאנו איננו מסוגלים לרדת אל סוף דעתם.
ספריו וספרים לזכרו

מכתב מאליהו - כתביו, שיחותיו ומכתביו בענייני אמונה ומוסר, ה' חלקים
חידושי הגרא"א דסלר על הש"ס - ב' חלקים בכרך אחד
הגדת הרב דסלר - על הגדה של פסח
מכתב מאליהו - אלול, ימים נוראים וחודש תשרי, ב' חלקים. חנוכה ופורים, חלק אחד.
ספר הזיכרון מכתב מאליהו - לרגל יובל לפטירתו, ב' חלקים
מחנך לדורות - ביוגרפיה על חייו, ב' חלקים (הוצאת גיטלר)
סוד המוסר - "מכתב מאליהו מותאם לקורא בן זמננו" בעריכת אריה כרמל, ירושלים תשנ"ה
מתלמידיו הבולטים

הרב אריה כרמל
הרב חיים פרידלנדר
הרב דב ווין
הרב יששכר מאיר
הרב דב צבי קרלנשטיין
הרב משה שפירא
הרב יעקב אדלשטיין
הרב גרשון אדלשטיין
הרב מתתיהו סלומון
לקריאה נוספת

תמר רוס, האדם וכח בחירתו המוסרית במשנת הרב דסלר, דעת 12 (תשמ"ד), עמ' 111–126.
הרב ישעיהו שטינברגר, יעקב אבינו וגבולות האמת בהגותו של הרב אליהו אליעזר דסלר, הוגים בפרשה, 2005, עמ' 91–101.
הרב אריה כרמל, מהות הטבע: "מכתב מאליהו" מול מורה נבוכים"? המעין כה, א (שמ"ה), עמ' 3–13.