stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השרפה הגדולה של לונדון
אירועי השרפה

השרפה פרצה ביום ראשון בבוקר, 2 בספטמבר 1666 במאפייה בסימטת פודינג, אשר הייתה שייכת לאופה תומאס פארינור (Thomas Farriner or Farynor), האופה המלכותי של צ'ארלס השני מלך אנגליה. ככל הנראה פארינור שכח לכבות את תנורו בטרם הלך לישון. על פי עדותו של סמיואל פיפס, שכן שהתפרסם ביומן שכתב, גחלים לוחשות מן התנור הדליקו ערימת עצים קרובה סמוך לחצות. פארינור הצליח להימלט מביתו הבוער עם משפחתו דרך חלון בעליית הגג. המשרתת שלו שהתגוררה בקומה התחתונה לא התעוררה בזמן, והייתה הקורבן הראשון של השרפה.
תוך שעה מפרוץ השרפה, העירו את הלורד ראש העיר של לונדון, סר תומאס בלודוורת' ודיווחו לו על פרוץ הלהבות. הוא לא התרשם ואמר: "זו שרפה? אישה יכולה להשתין עליה".
מאחר שרוב בתיה של לונדון היו עשויים עץ וקש, הלהבות מביתו של פארינור הציתו במהירות את הבתים השכנים. בשל הרוח החזקה, ובשל הקרבה בין הבתים התפשטה האש במהירות. תיאור תקופתי מספר על השרפה:
"אז, רעדה העיר עד מאוד, ותושבי העיר רעדו מפחד, וברחו באימה ותדהמה נוראה מבתיהם, פן יאכלו מן הלהבות: "רחש, רחש, רחש" היה רעשה של האש בפוגעה באוזן השומע, כרעש אלף מרכבות ברזל הרצות על מרצפות אבן. והבתים "נפלו, נפלו, נפלו" אחד אחד מתחילת הרחוב ועד סופו ברעש נפילה גדול, משאירים רק את יסודותיהם לבהות בשמים".
[דרוש מקור]
ניתן לשער כי אילו ראש העיר לא היה מסרב לתת הוראות להרוס חלק מהבתים על מנת לעצור את התפשטות האש "בלא הסכמה של בעליהם", היקף השרפה היה קטן בהרבה. בשל הקרבה בין הבתים לא ניתן היה לעצור את האש בשימוש בדליי מים בלבד.
תוצאות השרפה

לשריפה הייתה השפעה תרבותית עזה על החברה האנגלית באותה עת.
סברות רבות על מקורות השרפה הסתמכו על השנה בה אירעה שמספרה 1666 מזכיר את "מספר החיה" 666, וכן בשל הכיתוב הלטיני של השנה - MDCLXVI בו ערכן המספרי של האותיות המייצגות ספרות יורד. התושבים חשבו שהשרפה הייתה עונש אלוהי, הבא בשל חטאי התושבים, והשוו אותה להפיכת סדום ועמורה. יש שחשבו שקץ העולם מגיע, שכן הגיעו לגבי דידם שלושה מארבעת פרשי האפוקליפסה - מלחמה, מגפה, והשרפה נחשבה כמעשי ידי הפרש השלישי.
לאחר השרפה נפוצו בעיר שמועות כי השרפה הייתה מעשי ידי קתולים ובפרט צרפתים, וצרפתי בשם רוברט "בר מזל" יוברט (Robert "Lucky" Hubert) הודה כי הצית את האש בשליחותו של האפיפיור. בתחילה טען שהצית את האש בווסטמינסטר, אולם לאחר שהתגלה מקור האש, שינה את גרסתו וטען כי הצית אותה בסימטת פודינג. הוא הורשע (על אף שהיו ראיות רבות לחפותו) וניתלה בטייברן ב-28 בספטמבר.
כריסטופר רן מונה לשקם את העיר. תוכניתו כללה בניית העיר בבתי לבנים, אשר יבנו לאורך רחובות ישרים, שדרות וכיכרות, אבל בשל העובדה שמרבית ממרתפי הבתים שרדו, לא התאפשרה הפקעת השטחים בשל בעלותם של התושבים על שרידים ותוכנית השדרות והכיכרות הרחבים נזנחה. על מנת לממן את השיקום הטיל הפרלמנט הבריטי בשנת 1666 מס על פחם במסגרת חוק הבנייה מחדש של לונדון 1666. החוק הורה על בניית העיר מחדש בלבנים ובאבן (במקום עץ), על פי תוכנית הרחובות שהייתה קיימת קודם לכן, אולם חלק משטחי הבתים הופקע על מנת להרחיב את הרחובות (ולמנוע התפשטות שרפות בעתיד) וכן נבנו מערכות ביוב וסנטציה. מסיבה זו הסיטי של לונדון בנויה עד היום בתוכנית רחובות של ימי הביניים.
חוק הבנייה מחדש של לונדון 1670 אפשר את שיקום קתדרלת סנט פול ובנייתה של זו החלה אחת עשרה שנים לאחר השרפה, על ידי כריסטופר רן.
בשל לקחי השרפה נאסרה בנייה עם גגות קש בלונדון. הבניין הראשון בלונדון שנבנה עם גג קש מאז שנת 1666 היה תיאטרון הגלוב בשנת 1997, המשחזר את תאטרונו של ויליאם שייקספיר, אשר על אף גג הקש נבנה על פי תקני אש מחמירים ביותר.
ההשפעה התרבותית של השרפה

לאחר השרפה נבנתה בלונדון האנדרטה לשרפה הגדולה של לונדון (המכונה "האנדרטה") על פי תוכניתם של כריסטופר רן ורוברט הוק. האנדרטה הוקמה בכיכר הקרובה למקום בו החלה האש. אנדרטה נוספת - בפינת הרחובות גילטספור וסימטת קוק, הידועה בכינוי "פינת פאי" מסמלת את המקום בו הסתיימה האש. אנדרטה זו קרויה הילד המוזהב של פינת פאי.
כומר מקומי אמר בעקבות השרפה:
"לא בשל חטא אמירת שם האל לשווא פרצה האש - שכן אז הייתה מתחילה בבילינגייט, ואף לא בשל חטא הגסות שכן אז הייתה פורצת האש בסימטת דרורי, וגם לא בשל שקרים, שכן אז פורצת הייתה האש באולם וסטמינסטר, אלא בשל חטא הזללנות, שכן האש החלה בסימטת פודינג והסתיימה בפינת פאי".
השרפה הגדולה, מגפת הדבר שקדמה לה והמלחמה עם הולנד שימשו רקע לפואמה האפית שנת הפלאות מאת ג'ון דריידן.
רק בשנת 1986, 320 שנה לאחר השרפה, התנצלה חברת האפייה (שקיימת עד ימינו) באופן רשמי בגין השרפה.
בסדרת הספרים גיבורי האולימפוס, ליאו ואלדס מתואר כבן הפייסטוס הראשון זה 400 שנה, שחסין מפני אש, לאחר שהקודם גרם לשרפה בלונדון.
בסדרת הספרים הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות מוצג ג'ון די, שלפי עלילת הספר הפך לבן אלמוות אף הוא, כגורם המרכזי של השריפה הגדולה בלנדון.
גם בסדרת הספרים בשם סעיף 13, בספר המשרד לחפצים אבודים מופיעה השריפה בתור עיקר העלילה.
ראו גם

כריסטופר רן
סמיואל פיפס
צ'ארלס השני
שיטפון הבירה של לונדון
הערות שוליים

↑  הכוונה לויליאם פן
↑  ג'יימס ר חניבעל, תרגום: ענבל מלכה, המשרד לחפצים אבודים, simon & schuster, 2016, סעיף 13, עמ' 295. (באנגלית)
| ההיסטוריה של לונדון |
| --- | --- | --- |
| תחומי העיר בתקופות היסטוריות | לונדיניום •  הסיטי של לונדון והסיטי של וסטמינסטר • מחוז מידלסקס • מחוז לונדון • לונדון רבתי |  |
| היסטוריה של השלטון המקומי | מועצת מחוז לונדון • מועצת לונדון רבתי • רשות לונדון רבתי • אספת לונדון • ראש העיר של לונדון |  |
| אירועים היסטוריים | מרד האיכרים • המגפה הגדולה של לונדון • השרפה הגדולה של לונדון • מגפת הכולרה של 1854 • הסירחון הגדול • התערוכה הגדולה • אולימפיאדת לונדון (1908) • הבליץ • אולימפיאדת לונדון (1948) • פסטיבל בריטניה • הערפיח הגדול • פיגועי 7 ביולי 2005 • אולימפיאדת לונדון (2012) |  |
| מבנים היסטוריים | מצודת לונדון • קתדרלת סנט פול • ארמון וייטהול • ארמון וסטמינסטר • גשר לונדון • מנזר וסטמינסטר • האנדרטה לשריפה הגדולה של לונדון |  |
| תשתיות | נמל לונדון • הרכבת התחתית של לונדון • מערכת הביוב של לונדון |  |
ערכים נוספים על ההיסטוריה של לונדון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549192905171  LCCN: sh97008118 
מפת מרכז לונדון ב-1666, אזור השרפה מודגש בוורוד
הריסות קתדרלת סנט פול הישנה.
ירושלים של זהב (מיני-אלבום)

"ירושלים של זהב" הוא המיני-אלבום הרביעי של הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין, והיצירה המשותפת הראשונה שלה עם הפרברים. את האלבום הוציאה בשנת 1967 לאור חברת התקליטים CBS ישראל. רצועות 2 ו-4 בוצעו על ידי הפרברים בלבד, רצועה מספר 3 על ידי אלברשטיין, ואת השיר הפותח ביצעו יחד כדואט.
שירים

הרצועה הפותחת היא "ירושלים של זהב", אחד מיצירותיה המוכרות ביותר של נעמי שמר, והאהובות ביותר בקרב הציבור הישראלי והיהודי. "אילו כל האוהבים" בוצע כבר על ידי אלברשטיין במיני-אלבום "חוה אלברשטיין בשירי נחום היימן". לכן, הפעם שרו אותו הפרברים בלבד. הוא חוקר את כוח האהבה והשפעתה על המציאות, ומציע עולם שבו האוהבים והאימהות יכולים לשנות את פני הדברים. הדימויים מדגישים את התקווה שהאהבה תחליף את הסבל והמלחמה, ותביא לעתיד מואר ושלום.
"מחר" בביצוע אלברשטיין מבטא תקווה אופטימית לעתיד טוב יותר, בו ישגשג שלום, תוך התגברות על קשיים והרס. הוא מדגיש שהחלומות האלה אינם רק פנטזיות אלא חזון ממשי שיכול להתגשם, אם לא מחר – אז מחרתיים. "אולי אם נאמין" מדבר על הייאוש והכאב ממלחמות, תוך תקווה רופפת לשלום ולשינוי. למרות הסבל והאובדן, ישנה קריאה לאמונה באפשרות לסיים את מעגל המלחמות והכאב.
רשימת רצועות

| ירושלים של זהב> מס' | ירושלים של זהב> שם | ירושלים של זהב> משך | ירושלים של זהב>  | ירושלים של זהב>  | ירושלים של זהב>  | ירושלים של זהב>  | ירושלים של זהב>  | ירושלים של זהב>  | ירושלים של זהב>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | ירושלים של זהב  | 4:04 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | אילו כל האוהבים  | 3:19 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | מחר  | 2:07 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | אולי אם נאמין  | 2:34 |  |  |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  ירושלים של זהב (מיני-אלבום) באתר סטריאו ומונו
↑   ירושלים של זהב, סרטון בערוץ "חוה אלברשטיין – נושא", באתר יוטיוב, 12 באוגוסט 2020
↑   הפרברים - אילו כל האוהבים, סרטון בערוץ "משירי ארץ ישראל הישנה והטובה", באתר יוטיוב, 17 באפריל 2011
↑  מילות השיר, באתר שירונט
↑   אולי אם נאמין הפרברים, סרטון בערוץ "רחל פרומן קומלוש", באתר יוטיוב, 24 בנובמבר 2018
| חוה אלברשטיין |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | "האבן מיר א ניגונדל" • "שירי עם ביידיש" • "בשירים עבריים" • "צעצועיה של אסנת" • "מות הפרפר" • "שירי רחל" • "אנדנדינו" • "מארגאריטקעלעך" • "מירדף" • "משירי ארץ אהבתי" • "לאט, לאט, לאט..." • "חוה ועודד בארץ הקסמים" • "לו יהי" • "חוה אלברשטיין והפלטינה" • "כמו צמח בר" • "טיקיליטון" • "צוללת צברית" • "הלילה הוא שירים" • "קרוסלה" • "התבהרות" • "קרוסלה 2" • "קרסולה לחגים" • "מה קרה בארץ מי" • "אני הולכת אליי" • "חוה זינגט יידיש" • "שיר במתנה" • "קולות" • "שירו אחרי" • "נמל בית" • "מהגרים" • "עוד שירים ביידיש" • "הצורך במילה, הצורך בשתיקה" • "לונדון" • "האהבה מאלתרת" • The Man I Love • "מארגאריטקעלעך" • "דירה אחת" • "יונת האהבה" • The Well‏ • Foreign letters • "מוצאי חג" • "קוקוס" • "לעמעלע" • "שביל החלב – שירי ערש" • "טבע האדם" • "ברוך הבא" • "ילדת טבע" • "ואיך אצלך" • "סרנדה" • "בוא המורה" • "ערב אחר" |  |
| מיני-אלבומים | "חוה אלברשטיין בשירי נחום היימן" • "אין יידישע פאלקס-לידער" • "צעצועיה של אסנת" • "ירושלים של זהב" • "טוביה ושבע בנותיו" • "הבובה ימימה" |  |
| אלבומי אוסף | "להיטי זהב" • "משירי ארץ אהבתי – האוסף הראשון" • "החיטה צומחת שוב – האוסף השני" • "אדבר איתך" • Crazy Flower: A Collection‏ • Yiddish Songs • "תיכף אשוב" • "סיפור אינטימי" • "עץ הכוכבים" • "סיפור חיים – אנתולוגיית שירי משוררים" |  |
| אלבומי הופעה | "בתוכנית יחיד – חלק א'" • "בתוכנית יחיד – חלק ב'" • "חוה והגיטרה – הופעה חיה בצוותא" • "בהופעה חיה – מבחר שירים מתוך המופע "לונדון"" • "בהופעה" • "חוה שרה ושלומי מנגן – בהופעה (Live)" |  |
| מארזי תקליטורים | "האוסף" • "חוה אלברשטיין שרה לילדים" • "השנים הראשונות" |  |
| חוה אלברשטיין – סינגלים |
| --- | --- | --- |
| שנות ה-1960 | "בא אלי נער" |  |
| שנות ה-1970 | "מירדף" • "עץ הכוכבים" • "משירי ארץ אהבתי" • "שחמט" • "אליעזר בן-יהודה" • "שבע" |  |
שנות ה-1980: 
שנות ה-1990: 
שנות ה-2000: 
שנות ה-2010: 
שנות ה-2020: 
| סינגלים אחרים | "נחל התנינים" • "נשים רוקדות" • "ליידי גודייבה" • "הנביא" • "שיר לאוהבים הנבונים" • "לא ידע איש מי היא" • "נפט" • "אמא אל תהיי עצובה" • "לו ידעת" • "ספינתנו" • "תרגיל בהתעוררות" • "אין לך זכות חנינה בעולם" |  |
| שירים | "רבנו תם" • "מקהלה עליזה" • "פרח הלילך" • "כנרת" • "פנס בודד" • "פרחי זהב" • "מה שיש לי לומר לך" • "ירושלים של זהב" • "מות הפרפר" • "חיוכים" • "כפל" • "בשביל אל הבריכות" • "רק על עצמי" • "בגני נטעתיך" • "עקרה" • "אני" • "זמר נוגה" • "אל ארצי" • "מתי" • "ספר שירי" • "שי" • "הבובה ימימה" • "ילדי איננו ילד עוד" • "אישה באבטיח" |  |
פלמירו טוליאטי

פלמירו טוליאטי
פלמירו טוליאטי (איטלקית: Palmiro Togliatti, ‏האזנהקובץ:It-Palmiro Togliatti.ogg‏Ⓘ‏, 26 במרץ 1893 - 21 באוגוסט 1964) היה מדינאי קומוניסטי איטלקי.
ביוגרפיה

נולד בג'נובה למשפחה מהמעמד הבינוני ולמד לימודים הומניים באוניברסיטת טורינו. קיבל השכלה במשפטים באוניברסיטת טורינו, שירת כקצין ונפצע במלחמת העולם הראשונה והפך למורה בטורינו. החל בשנת 1922 ערך טוליאטי את העיתון איל קומוניסטה ובאפריל 1924 הפך לחבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית. אחרי המלחמה הוא הצטרף לקבוצה שסבבה סביב אנטוניו גראמשי ועיתונו "L'Ordine Nuovo" (הסדר החדש) בטורינו. בשנת 1919 ייסד יחד עם גראמשי את העיתון "ל'אורדינה נואובו" והיה לעורכו.
הוא היה ממייסדי המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, ולאחר שגראמשי נכלא בידי בניטו מוסוליני, היה למנהיג המפלגה עד מותו.
בזמן שהשתתף בישיבת האינטרנציונל הקומוניסטי (קומינטרן) במוסקבה בשנת 1926, אסר מוסוליני את קיומה של המפלגה הקומוניסטית, וכמעט כל מנהיגיה פרט לטוליאטי נעצרו. בשנות השלושים נאלץ טוליאטי לגלות מאיטליה, והוא שהה במשך 15 שנה במוסקבה, נשא את השם ארקולה ארקולי, והיה לידידו של סטלין. לאחר שחרור איטליה בשנת 1944 שב טוליאטי לארצו ונתמנה לשר בלי תיק. בדצמבר 1944 התמנה טוליאטי לסגן ראש הממשלה. ביוני 1945 התחזקה המפלגה הסוציאליסטית וטוליאטי, הקומוניסט, מונה לשר המשפטים.
תחת הנהגתו התחולל במפלגה "מהפך סאלרנו" שהתמקד בתמיכת המפלגה ברפורמות דמוקרטיות באיטליה ובזניחת המאבק האלים לסוציאליזם. כתוצאה מכך נעה המפלגה ימינה במפה הפוליטית ופורקו גדודי הפרטיזנים החמושים שהמפלגה שלטה בהם.
ב- 14 ביולי 1948 נפצע טוליאטי קשה על ידי פשיסט צעיר, ועובדים הכריזו על שביתה ברחבי איטליה במחאה.
מנהיגותו של טוליאטי הביאה את המפלגה הקומוניסטית למעמד המפלגה הגדולה באיטליה, והמפלגה הקומוניסטית (שאיננה מפלגת שלטון) הגדולה באירופה. על אף שמעולם לא הרכיבה המפלגה את הממשלה, היא נחלה הצלחה רבה בבחירות המוניציפליות והשיגה כוח רב.
טוליאטי נפטר באוגוסט 1964 ונקבר בהלוויה חילונית, רבת משתתפים, בה הונפו עשרות אלפי דגלים אדומים.
העיר הרוסית סטברופול, שבה סייע טוליאטי בהקמת מפעלי הרכב אווטוואז (AutoVAZ) (לאדה) בשיתוף עם פיאט האיטלקית, נקראה "טוליאטי" על שמו משנת 1964, שנת מותו.
הערות שוליים

1 2  לפני משבר מדיני באיטליה, הצופה, 7 במאי 1947
↑  דונאלד בל, רוחות חדשות בקריית הואתיקן, משמר, 31 באוגוסט 1944
↑  ממשלתו החדשה של בונומי, דבר, 11 בדצמבר 1944
↑  חבלי הממשלה החדשה באיטליה, דבר, 18 ביוני 1945
↑  Editors of Encyclopaedia Britannica, ENCYCLOPAEDIA CRITANNICA, Palmiro Togliatti
Italian politician
↑  רומא לבשה אדום, מעריב, 26 באוגוסט 1964
הלווית טוליאטי ברומא ברוב עם, חרות, 26 באוגוסט 1964
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277656805171  PLWABN: 9810696403805606  BIBSYS: 90728136  BNE: XX1137397  BnF: cb124043525 (data)  CANTIC: a10164005  CiNii: DA00686273  GND: 118623184  ICCU: CFIV012634  ISNI: 0000 0001 2277 7038  LCCN: n79040145  LNB: 000168026  MusicBrainz: 72e6f437-dd5c-46f3-9f36-96b9b2a2b19a  NDL: 00458870  NKC: jn20010525117  NLA: 35551800  NLG: 257467  NSK: 000054942  NTA: 069682348  RERO: 02-A003903870  SNAC: w6p8523v  SUDOC: 027332101  Trove: 993263  VcBA: 495/19717  VIAF: 27151541   WorldCat (עם VIAF): 27151541
מקלארן F1

| --- | --- |

McLaren F1
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  מקלארן אוטומוטיב
 שנות ייצור:  1992–1998 (106 יחידות)
 הרכבה:  בריטניהווקינג, סארי, אנגליה, הממלכה המאוחדת
 מודל אחריו:  מקלארן P1
 סיווג:  מכונית-על
 פלטפורמה:  מנוע מרכזי, שלדה אחודה מסיבי פחמן
 אורך:  4,287 מילימטר
 רוחב:  1,820 מילימטר
 גובה:  1,140 מילימטר
 משקל:  1,062 עד 1,138 קילוגרם
 בסיס גלגלים:  2,718 מילימטר
 מפרט טכני
 מנוע:  בנזין, 6.1 ליטרים V12
 הילוכים:  6 הילוכים ידני
 מהירות מרבית:  372 קמ"ש עם הגבלה 391 קמ"ש (243 מייל לשעה) ללא הגבלה
 קשר:  מקלארן F1 GTR ב.מ.וו 850
 מעצב:  גורדון מוראי ופטר סטיבנס
מקלארן F1 (אנגלית: McLaren F1) היא מכונית-על של חברת מקלארן אוטומוטיב, ולמעשה מכונית הכביש הראשונה של החברה.
עיצוב

למכונית שלושה מושבים קדמיים בשונה מכל מכוניות הספורט המוכרות עד כה, והיא בנויה בתצורת קופה, ונמכרה בכ-640,000 ליש"ט, שווים של רכבים אלו בשנים האחרונות נסק ועומד על 8 מיליון עד 20 מיליון דולר תלוי במצבה ובהיסטוריה שלה. המכונית עוצבה על ידי גורדון מארי שמעצב את רוב המכוניות של הקבוצה עבור הפורמולה 1.
מנוע 6 הליטרים (12 צילינדרים) של ה-F1 עוצב ונבנה על ידי ב.מ.וו ומספק מקסימום 627 כ"ס (468 קילוואט) ב-7400 סל"ד. הייצור של ה-F1 המקורי החל ב-1992, ולאחר מכן ב-1995 הוצג דגם ה-LM וב-1997 דגם ה-GT.
ב-1998 דגם זה שבר את שיא העולם למכונית הסדרתית המהירה ביותר עם הגעה למהירות מרבית של 391 קמ"ש (243 מייל לשעה), אך כיום המכונית SSC Tuatra RS של חברת SSC האמריקאית מחזיקה בשיא המהירות (532 קמ"ש).למעשה ה-F1 ממשיכה להחזיק בשיא המהירות למכוניות סדרתיות בעלות מנוע עם יניקה טבעית.
בסה"כ יוצרו 107 דגמים שונים של F1:
65 מסוג F1 - ועוד 5 אבות טיפוס.
5 F1 LM - ועוד אב טיפוס אחד.
2 F1 GT - ועוד אב טיפוס אחד.
9 F1 GTR - שנת ייצור 1995.
9 F1 GTR - שנת ייצור 1996.
10 F1 GTR - שנת ייצור 1997.
סה"כ 72 מכוניות כביש תקניות, 7 אבות טיפוס ו-28 מכוניות למטרות מרוץ.
הערות שוליים

1 2  מכונית כביש היא מכונית שמבחינה חוקית רשאית לנסוע על כבישים רגילים, בניגוד למכוניות מרוץ מסוימות כמו אלה של הפורמולה 1.
| מקלארן אוטומוטיב |
| --- | --- | --- |
| אישיים | רון דניס - מייסד • מייק פלוויט מנכ"ל החברה • רוברט מלוויל - מנהל עיצוב |  |
| כלי רכב נוכחיים | מקלארן אלבה • מקלארן ספידטייל • מקלארן 570S • מקלארן 765LT • מקלארן 600LT • מקלארן 720S • מקלארן GT • מקלארן סנה • מקלארן סולוס GT |  |
| כלי רכב לשעבר | מקלארן 675LT • מקלארן 620R • מקלארן 540C • מקלארן P1 • מקלארן 650S • מקלארן MP4-12C • מקלארן F1 |  |
| חטיבות | מקלארן GT - חטיבת המרוצים של החברה |  |
| אחר | קבוצת מקלארן (חברת האם) |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלי רכב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חיים סלומון

ערך זה עוסק בתעשיין הארצישראלי, בנו של יואל משה סלומון. אם התכוונתם לאיש הפיננסים מתקופת מלחמת העצמאות של ארצות הברית, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1879 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  2 באפריל 1960 (בגיל 81 בערך) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 
חיים זלמן סלומון (שלמון) (ח' באב תרל"ט, 28 ביולי 1879 – ה' בניסן תש"כ, 2 באפריל 1960) היה תעשיין ופעיל ציבור ארץ ישראלי. כיהן כסגן ראש עיריית ירושלים וחבר הוועד הלאומי. ממייסדי שכונות בית וגן, בית הכרם ורחביה.
ביוגרפיה

נולד בירושלים לר' יואל משה סלומון, ממייסדי נחלת שבעה ופתח תקווה.
שנות ילדותו הראשונות עברו עליו בכפר יהודיה ליד פתח תקווה, בעת שאביו השתתף בפועל ביסוד המושבה פתח תקווה. בגיל 18 חזר עם הוריו לירושלים, למד בישיבת עץ חיים, ובזמן זה גם השתלם בשפות ובהשכלה כללית.
בגיל עשרים החל לעסוק במסחר תרופות יחד עם גיסו משה גוטל לוין, ובהמשך היה אחד משלושת מייסדי מפעל התרופות "סלומון, לוין ואלשטיין" – לימים הבסיס לחברת הפרמצבטיקה "טבע".
במקביל סייע לאביו בענייניו הציבוריים. עם פטירת אביו ואחיו יוחנן דוד בשנת תרע"ג, החליפם כחבר ועד בית החולים ביקור חולים והיה פעיל בבניית הבניין החדש, שבו שוכן המוסד עד היום. כן היה פעיל בהקמת בניין בית הרב הראשי וביסוד בית הכנסת ישורון.
אחרי מלחמת העולם הראשונה התמסר לעסקנות צבורית של ההנהגה היהודית בעיר ירושלים. ב-1924 נתמנה על ידי המושל סר רונלד סטורס לחבר עיריית ירושלים, ולאחר הבחירות לעירייה באפריל 1927 מונה לסגן ראש העירייה ראע'ב נשאשיבי. סלומון התפטר ב־26 במרץ 1930 יחד עם שלושת חברי המועצה היהודים האחרים יצחק שמעיה אלישר, יצחק בן-צבי ואליהו יוסף שמאע במחאה לאחר שסגן ראש העירייה הנוצרי יעקב פראג' מונה לממלא מקומו של נשאשיבי ששהה בלונדון ולא סלומון היהודי, למרות הרוב היהודי בעיר.
היה פעיל בהקמת השכונות החדשות – בית וגן, בית הכרם ושכונת רחביה, בה בנה את ביתו ברחוב רמב"ן ונבחר לוועד השכונה.
כן הוא שימש כמה שנים חבר ועד הקהלת וזמן מסוים אף נשיא הוועד. בשנים 32–1929 היה חבר הוועד הלאומי. בזמן מאורעות תרפ"ט ייצג את היישוב יחד עם יצחק בן-צבי, וזאת בזמן שרוב חברי הנהגת היישוב היו בחו"ל לרגל כינוס הקונגרס הציוני. כשפורסם הספר הלבן השני נסע ב–1930 ללונדון יחד עם פנחס רוטנברג ודוד רמז להביע את התנגדות היישוב לתוכן המסמך. הופעת המשלחת הוסיפה להתנגדות היהודית למסמך, מה שהביא לפרסום איגרת מקדונלד, ששימשה נסיגת–מה מהספר הלבן.
סלומון נבחר פעם נוספת לעיריית ירושלים בבחירות ב־1934.
במלחמת העצמאות היה פעיל בהנהגת "ועדת המוסדות לענייני ירושלים" שדאג, לחלוקת המזון ולהפעלת משטר ומשמעת בעיר, שהייתה נתונה תחת מצור. לאחר קום המדינה כיהן כחבר במועצת עיריית ירושלים העברית הראשונה. סלומון נמנה עם שנים עשר מדליקי המשואות הראשונים בטקס פתיחת יום העצמאות ב-1952.
נפטר בירושלים בגיל 81 ונקבר בבית הקברות סנהדריה.
משפחתו

ילדיו:
נחמן סלומון – מילא תפקידים שונים בניהול חברת התרופות המשפחתית, לימים היה מנכ"ל חברת טבע.
עו"ד יעקב סלומון – מבכירי הפרקליטים בישראל. ייצג את נאשמי ההגנה בבתי המשפט המנדטוריים. ממקימי משרד עורכי הדין "יעקב סלומון, ליפשיץ ושות'" שהוקם עוד בתקופת המנדט.
אברהם סלומון – שימש כמהנדס בחברת טבע.
עו"ד נעמי סלומון - עוזרת לשרי משפטים וליועצים משפטיים לממשלה.
לקריאה נוספת

יואל משה חשין [נינו], "חיים סלומון: מעשיו פועלו ותרותו לירושלים", בתוך: שמחה מנדלבוים (עורך), עשרה דורות בארץ ישראל: צאצאי הראש"ז – הרב אברהם שלמה זלמן צורף (סלומון): מאתיים שנה תקנ"ד-תשנ"ד, 1794-1994, כרך ב, ירושלים: לינא, 1995, עמ' 220–224.
הערות שוליים

↑  הדס מנור, ‏הכול נשאר במשפחה, באתר גלובס, 19 בפברואר 2004
↑  אברהם אלמאליח, מ„בלדיית אל קודס” לעיריה עברית, הד-המזרח, 28 בינואר 1949
↑  אליקים רובינשטיין, ‏יהודים וערבים בעיריות ארץ-ישראל (1926-1933) ירושלים וערים אחרות, קתדרה 51, (ניסן תשמ"ט / אפריל 1989) עמ' 122-147
↑  בעיריות ובמועצות בארץ ישראל, ידיעות עיריית תל אביב, 15 באוגוסט 1934
↑  ר' חיים סלומון, דבר, 3 באפריל 1960
↑  ניר חסון, תרומת ענק לספרייה הלאומית, באתר הארץ, 6 באוגוסט 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568770705171  VIAF: 393146461529227730907   WorldCat (עם VIAF): 393146461529227730907
אגודת ג'ון ברץ'

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  אפלטון 
 מייסדים:  Robert W. Welch, Jr. 
 תקופת הפעילות:  1958–הווה (כ־66 שנים) 
 jbs.org
 
אגודת ג'ון ברץ' (באנגלית: John Birch Society; בראשי תיבות: JBS) היא קבוצת אינטרס ימנית-שמרנית אמריקאית, אשר פועלת לקידום רעיונות של ממשלה קטנה, מלחמה בקומוניזם, רפובליקה חוקתית וחופש אישי. הארגון הוקם על ידי רוברט ו. ולץ' בשנת 1958. בשנות השישים היוותה כוח משמעותי בארצות הברית אולם בשנות השמונים דעכה השפעת הקבוצה.
הארגון הוקם בשנת 1958 באינדיאנפוליס על ידי רוברט ו. ולץ', הבן (Robert W. Welch, Jr), איש עסקים עשיר ושמרן ממדינת מסצ'וסטס, אשר עשה את הונו בעסקי הממתקים. שם הארגון, ג'ון ברץ', הוא מחווה למסיונר נוצרי אמריקאי שפעל בעבור המודיעין האמריקאי, אשר פעל בסין בשנות הארבעים ונרצח על ידי המשטר הקומוניסטי בשנת 1945. ולץ' האמין כי ברץ' נרצח כחלק ממאבק בין כוחות הקומוניזם, אותם ייצגו הסינים והסובייטים, לבין כוחות החופש, אשר מיוצגים על ידי ארצות הברית.
ולץ' הקים את הארגון על מנת להילחם ברעיונות סוציאליסטים בפוליטיקה האמריקאית ולעצור את מה שהוא תיאר כ"הסתננות קומוניסטית" לתוך החברה האמריקאית. ולץ שימש כראש הארגון עד למותו בשנת 1985. בין המייסדים המקוריים של הארגון היה פרד קוק, מייסדה של קוק תעשיות.
וולץ' האמין שתוכניות רווחה מטעם המדינה וארגוני עובדים גורמים לארצות הברית להפוך למדינה סוציאליסטית. בתחילת שנות השישים היו בארגון כ-100,000 חברים. לקראת שנות השמונים דעך בצורה משמעותית כוחו של הארגון.
גילה פוליצר

| --- | --- |

 לידה:  26 בינואר 1982 (בת 42) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  סטודיו למשחק ניסן נתיב 
 בן או בת זוג:  דויד בילנקה 
 
גילה בילנקה-פוליצר (נולדה ב-26 בינואר 1982) היא שחקנית ורקדנית ישראלית.
ביוגרפיה

בתיכון למדה וסיימה בהצטיינות במגמת מחול בבית הספר למדעים ואומנויות בחדרה. ב-2003 למדה במכינה בסטודיו למשחק ניסן נתיב. בין השנים 2004–2007 למדה בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים. במסגרת הלימודים לקחה קורס משחק מול מצלמה בהנחיית מיכל בת-אדם.
השתלמה בסדנאות שונות, ביניהן סדנת הקולנוע "שקט, מצלמים רעש" בהדרכת עודד דוידוף, ניר ברגמן ורני בלייר במרכז אמנות הבמה. למדה פיתוח קול בהדרכת חנה הכהן ודוקי עצמון (סופרנית).
מלמדת משחק ותנועה בסדנאות הנוער של תיאטרון אורנה פורת.
רקדנית מחול מודרני וקלאסי (רוקדת על נעלי פוינט).
ביוגרפיה > בתיאטרון

בתיאטרון תמונע: ב-2006 שיחקה בהצגה "לה מריפוסה" שכתבה וביימה גליה פרדקין. זוהי הפקת תיאטרון-מחול המשלבת עבודת תנועה עם חוטי תפירה. ההצגה נוצרה במסגרת בית הספר לאמנויות הבמה במכללת סמינר הקיבוצים, והיא התארחה בפסטיבלים בשאנגחאי ובלובלין בשנת 2008. באותה שנה גילמה את לורקה בהצגה "דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו" מאת פדריקו גארסיה לורקה שביימה אנה בניאל. ההצגה הועלתה לראשונה כחלק מלימודי בימוי ועיצוב תיאטרון בבית הספר לאמנויות הבמה במכללת סמינר הקיבוצים.
בתיאטרון הערבי-עברי ביפו: ב-2007 גילמה את דליה, מנהלת מכון ליווי בהצגה "המערב הפרוע" מאת עלמה גניהר שביים סיני פתר. באותה שנה גילמה את קתרין ודמויות נוספות בהצגה "אמא קוראז' וילדיה" מאת ברטולט ברכט שעיבד וביים יגאל עזרתי.
בתיאטרון צוותא: ב-2007 גילמה את סאלי בהצגה "מפלט ים" מאת אדוארד אלבי שביימה אלמה וייך חושן.
ב-2008 העלתה את מופע המונולוגים "דרך גבר בעלמה, דרך עלמה בגבר" בפסטיבל אישה בתיאטרון חולון.
בתיאטרון הבימה: ב-2008 גילמה את אשתו של ראובן במחזמר (שהוצג במשכן לאמנויות הבמה) "יוסף וכתונת הפסים המשגעת" שכתבו אנדרו לויד ובר וטים רייס וביים צדי צרפתי. ב-2009 השתתפה לצד דוית גביש, אושרי סהר ואניטל אלבחר בהצגה "אלף לילה ולילה" שעיבד יגאל עזרתי וביים נורמן עיסא - קופרודוקציה של הבימה והתיאטרון הערבי-עברי ביפו במסגרת אירועי חגיגות המאה לתל אביב. על תפקידה בהצגה זו כתב מיכאל הנדלזלץ:
"מטבע הסיפור בולטת גילה פוליצר בתפקיד דונייזאד"
וצבי גורן כתב:
"גילה פוליצר כאחותה הצעירה של שחראזאד, ובדמויות שונות שגילמה בסיפורים, הייתה ענוגה, שובבה, ולעתים גם ערמומית למהדרין".
בתיאטרון הקאמרי: שיחקה לצד דקלה הדר בהצגה "לרציניים בלבד" - מופע בידור שכתבה וביימה איריס מורגנבסר שעלה באולם "קפה תיאטרון". מגלמת את צייטל ואת הודל במחזמר "כנר על הגג" שכתב גוזף שטיין (ע"פ "טוביה החולב" מאת שלום עליכם) וביים משה קפטן. ב-2011 גילמה את לידיה בהצגה בהצגה "כולם היו בניי" מאת ארתור מילר שביים משה נאור - בהפקה משותפת עם תיאטרון חיפה. ב-2009 שיחקה במחזמר "ינטל" שכתבו לאה נפולין ויצחק בשביס-זינגר (ע"פ סיפור קצר של יצחק בשביס-זינגר "ינטל בחור ישיבה") וביים משה קפטן. ב-2010 גילמה את לאה הכוריאוגרפית בהצגה "גטו" מאת יהושע סובול שביים עמרי ניצן. ב-2011 שיחקה בהצגה "סוף טוב" מאת ענת גוב שביימה עדנה מזי"א. באותה שנה החלה לשחק במחזמר "קברט" מאת ג'ון קאנדר ופרד אב שביים עמרי ניצן. ב-2013 שיחקה בהצגה "הם יורים גם בסוסים" שביימה דדי ברון.
ב-2009 שיחקה במחזמר "זורו" שכתב סטיבן קלארק וביים משה קפטן בהפקת קרן אור הפקות.
מגלמת את נוגה בהצגה "מכונת הצחוק המופלאה של פרופסור אלדמע" שכתבה וביימה שירלי יובל-יאיר ומועלית ב"הדיאדה" במתחם נמל תל אביב.
בתיאטרון המדיטק: ב-2009 גילמה את הנסיכה מלריה בהצגה "עלילות פרדיננד פדהצור בקיצור" מאת אפרים סידון שביים ישראל גוריון. ב-2011 שיחקה בהצגה "נחמן" על חייו של המשורר חיים נחמן ביאליק שכתב עוזי בן כנען וביים רוני פינקוביץ'. ב-2013 שיחקה בהצגה "יותם ויעלי" מאת פולקר לודוויג שביים רוני פינקוביץ'.
בתיאטרון שלנו: ב-2009 גילמה עכברה בהצגה "לג'ירפה נתפס הצוואר" שעיבד וביים רונן גולדפרב פלד ע"פ ספרה של חגית ביליה. ב-2011 גילמה את פינָנָה המספרת בהצגה "בנצי" שכתב וביים רונן גולדפרב פלד.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער שיחקה בהצגה "תיטרון פצפון" - הצגת תיאטרון לפעוטות שיצר וביים גיל צרנוביץ.