פלישת הצבא האדום לגאורגיה
פלישת הצבא האדום > משבר עם טורקיה

ב-23 בפברואר, עשרה ימים אחרי שהצבא האדום החל בצעידתו לכיוון טביליסי, מוסה קזם קראבקיר, המפקד של הצבא הטורקי במערב ארמניה (נקרא גם ארמניה הטורקית), מציב אולטימטום ותובע לפנות את נפת ארטווין ונפת ארדהאן מגאורגים. המנשביקים, תחת אש משני הצדדים, נאלצו להיעתר לכניסת כוחות טורקיים לתוך גאורגיה, כשהם כובשים את האזורים המצויים בחזית זו. זה הוביל את הצבא הטורקי למרחק קצר בתוך גאורגיה שהוחזק עדיין על ידי הגאורגים, לבתומי, וכאשר חיל הפרשים ה-18 של הצבא האדום, תחת פיקודו של דימיטרי ז'לובה התקרב לעיר, הוא יצר נסיבות של התנגשות מזוינת אפשרית, והמנשביקים קיוו להשתמש בנסיבות אלה ולהשיג ב-7 במרץ, הסכם עם קראבקיר שיאפשר לצבא הטורקי להיכנס לעיר, כאשר הממשלה הגאורגית תהיה אחראית על האדמיניסטרציה האזרחית. ב-8 במרץ כוחות טורקיים תחת פיקודו של קיזים ביי התמקמו בעמדות של מגננה מסביב לעיר, כשהם מובילים משבר מול רוסיה הסובייטית. גיאורגי צ'יצ'רין, הסובנארקום הסובייטי של יחסי החוץ, מגיש מכתב מחאה לעלי פואט פחה, הנציג הטורקי במוסקבה. בתגובה מסר עלי פואט 2 מכתבים לממשלה הסובייטית. המכתבים הטורקיים טוענים כי כוחות צבא טורקיים מספקים הגנה למוסלמים המקומיים, שנמצאים תחת איום מבצעי הצבא הסובייטי במחוז.
באותו הזמן, למרות הצלחות הצבא הסובייטי, המצב בחזית הקווקז הפך לרעוע מאוד. הארמנים, כשהם עזרים במעורבות הצבא האדום בגאורגיה, מרדו, וכבשו את ירוואן ב-18 בפברואר 1921. בצפון הקווקז, מורדים דאגסטנים המשיכו להילחם כנגד הסובייטים. הכיבוש הטורקי של שטחים גאורגיים הצביע על העימות הוודאי שעומד לקרות, בין הסובייטים לטורקים. והגאורגים סירבו שוב ושוב להיכנע. לנין שחשש מתוצאה לא רצויה של המערכה על גאורגיה, שלח ב-2 במרץ "ברכות חמות לגאורגיה הסובייטית", אבל חשף בבירור את שאיפתו להביא את העוינות לסוף במהירות האפשרית. ההדגשה שלו על "החשיבות העצומה לאימוץ פשרה מתקבלת על הדעת לגוש" עם המנשביקים הגאורגים. ב-8 במרץ הגאורגים ביטלו הצעה של ממשלת הקואליציה, אבל המנשביקים סירבו.
למרות זאת, כאשר השלטונות הטורקיים הכריזו על סיפוח בתומי ב-16 במרץ, הממשלה הגאורגית הוכרחה לבחור. תקוותיהם להתערבות הצרפתים או הבריטים כבר פגו, כאשר הצרפתים לא נחשבו כמי ששולחים משלחות צבאיות ובריטניה הורתה לצי המלכותי הבריטי לא להתערב. יתרה מזו, ביום הכרזת הטורקים על סיפוח בתומי, הממשלה הסובייטית והבריטית חתמו על הסכם סחר, אשר בו ראש הממשלה לויד ג'ורג' מבטיח לחדול מפעילות אנטי-סובייטית בכל האזורים שבהם שלטה האימפריה הרוסית. באופן סימולטני, נחתם הסכם ידידות במוסקבה בין רוסיה הסובייטית לבין האספה הלאומית הגדולה של טורקיה (בית המחוקקים החד-ביתי של טורקיה), שבהם נפת ארדהאן ונפת ארטווין הוענקו לטורקי, שוויתרה על תביעתה לבתומי.
אף על פי כן, הטורקים לא התלהבו לפנות את בתומי, והחזיקו בה. המנהיגים הגאורגים, העדיפו כי בתומי לא תישאר תחת כיבוש טורקי, והגיעו להסכמה עם הסובנארקום שתמנע מאובדן תמידי של העיר. שר ההגנה הגאורגי, גריגול לורדכיפנידזה והנציג המוסמך הסובייטי אוול אנוקידזה ארגנו שביתת נשק ב-17 במרץ ולאחר מכן ב-18 במרץ הסכם שאיפשר לצבא האדום להתקדם בכוח לבתומי.
בזמן ההתייעצות הסובייטית-טורקית המתמשכת במוסקבה, שביתת הנשק עם המנשביקים איפשרה לבולשביקים לפעול בצורה בלתי ישירה מאחרי הקווים, באמצעות אלפים בודדים של חיילים גאורגים מהצבא הלאומי הגאורגי, שהעוברו דרך פרברי בתומי, התכוונו להילחם על העיר. ב-18 במרץ, גאורגים, תחת פיקודו של גנרל מזניאשווילי, היו מעורבים בקרבות רחוב כבדים כנגד חיל המצב הטורקי. כאשר הקרב התלהט, הממשלה המשביקית עלתה על כלי שיט של הצי האיטלקי (Regia Marina) והפליגה לגלות בליווי ספינת מלחמה צרפתית. הקרב נסתיים ב-19 במרץ עם כיבוש הנמל ורוב העיר על ידי הגאורגים. באותו הזמן מזניאשווילי הקיף את העיר עד לכוחות הסובנארקום והפרשים של ז'לובה, נכנס לבתומי ותיגבר את השלטון הבולשביקי.
האירועים עקובי הדם בבתומי עצרו את המשא ומתן הרוסי-טורקי, ורק ב-26 בספטמבר, כאשר השיחות בין הסובייטים לטורקים כללו נציגים ארמנים, אזרים ושל גאורגיה הסובייטית, נפתחו לבסוף בקארס. הסכם קארס נחתם ב-13 באוקטובר, כשהוא מכיל את כל התנאים שהוסכם עליהם במרץ וכן ומספר התיישבויות טריטוריאליות נוספות. בתמורה לארטווין, ארדהאן, וקארס, טורקיה נטשה את תביעתה לבתומי, שהייתה ברובה של אוכלוסייה גאורגית מוסלמית, והובטחה לה אוטונומיה בתוך הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה.