stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bücherei des Schocken Verlag (ספרוני הוצאת שוקן)
עליית הנאצים והשפעתה על הוצאת שוקן

האירוע שהשפיע על הוצאת שוקן בגרמניה יותר מכל הוא עליית המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933. אירוע זה הוביל להשתלשלות אירועים שהשפיעה על עתיד ההוצאה ועל פעילותה. תחילה, למרות המדיניות האנטי-יהודית הקשה שנקטה בה מפלגת השלטון נותרה להוצאה האפשרות לפרסם ספרים עם תוכן יהודי. עם זאת, על אף שלא ננקטו מהלכים ישירים כנגד הוצאות עם תוכן יהודי בספרם, ננקטו מהלכים עקיפים כנגדן. ניתן לציין בין היתר את שריפת הספרים שנתפסו כמתנגדים לנאציזם ב-10 במאי 1933 כאחד המהלכים העקיפים נגד הוצאות ספרים עם תוכן יהודי. במקרה זה נשרפו ספרים בעשרים ושתיים ערים עם אוניברסיטאות ברחבי גרמניה. שריפת הספרים אורגנה בצורה לאומית כ"קמפיין כנגד הרוח הלא גרמנית" (Aktion wieder den undeutschen Geist) על ידי אגודת הסטודנטים הגרמנית ונתמכה על ידי דמויות נאציות בולטות ובהן יוזף גבלס. מטרת אותו קמפיין הייתה להחיות את התרבות הגרמאנית הפוליקסטית ובמהלכו, ביחד עם הטקסטים היהודיים נשרפו גם טקסטים קומוניסטים, מרקסיסטים, ליברלים, דמוקרטיים ואחרים.
בהוצאת שוקן תפסו את הקמפיין כנגד הספרים כאיום ממשי על ההוצאה. ב-23 במאי 1933, למברט שניידר כתב מכתב לגרשם שלום Gershom Gerhard Scholem) 5 בדצמבר 1897 –21 בפברואר 1982 (שחי בירושלים ועבד על כותר עבור ההוצאה. שניידר כתב כי פעילות הוצאת שוקן הושעתה ולא ברור אם היא תוכל להמשיך את מלאכתה. עם זאת, הוא גם שאל את שלום מתי יסיים את הכתיבה, שאלה שמעידה על האופטימיות של הוצאת שוקן ועובדיה בכך שימשיכו להוציא ספרים. כעדות לכך, בקיץ 1933, שוקן ושניידר, ביחד עם מרטין בובר ומשה שפיצר החליטו להגדיל את בית ההוצאה לאור. בסתיו של אותה שנה, הוצאת שוקן הציגה שתי סדרות חדשות: ה-Schocken Almanac, שנתון שהציג את הספרים החדשים לקוראי ההוצאה; ה-Schocken Bücherei, אשר הכילה אוסף של כותרים קצרים והפכה במהרה לסדרת הספרים הפופולרית בהוצאה.
בשנים הבאות, השלטון הנאצי חייב הוצאות ספרים יהודיות לפרסם אך ורק טקסטים של מחברים יהודיים. הוראה זו דווקא תרמה להתפתחות הוצאת שוקן ולצמיחתה כבית הוצאה לאור, שכן הוציאה כמעט אך ורק תוכן יהודי. בהמשך, בקיץ 1937, למרות המדיניות האנטי-יהודית הכבדה שהחלה לפעול בגרמניה ובראשה חוקי נירנברג המורחבים, בתי ההוצאה היהודיים המשיכו לפעול. הסיבות לכך הן שנשיא הבנק הגרמני הלאומי (רייכסבנק) הצהיר כי אם ייאסר על יהודים לעסוק במסחר, יהיו לכך השלכות שליליות על הכלכלה הלאומית, שיתבטאו באובדן מקומות עבודה ומטבע חוץ; כמו כן, השלטון האמין כי ספרים יהודיים יקראו אך ורק על ידי יהודים, מה שלא יהווה איום או השפעה על הפצת התרבות הגרמאנית פוליקסטית הרצויה בקרב האוכלוסייה הגרמנית. בעקבות זאת, ההוצאות שהוציאו תכנים יהודיים היו יותר חופשיות מאשר המוציאים לאור לציבור הגרמני הרחב. השלטון פיקח אחרי אותם מוציאים לאור לציבור הגרמני והשתמש באיומים כאמצעי דיכוי עליהם כאשר פרסמו יצירות של סופרים בלתי-רצויים לדעת השלטון הנאצי. כדי להימנע מדיכוי השלטון, המוציאים לאור לציבור הגרמני השתמשו בצנזורה פנימית איפוק פוליטי והדרה של מחברים לא רצויים. הדיכוי גרם רק לסופרים ובתי הוצאה לאור מעטים להביע התנגדות או מחאה כנגד מגבלות הרייך השלישי. לעומת זאת, הוצאת שוקן המשיכה להוציא ספרים עם תוכן יהודי ואפילו פרסמה ספרים עם ביקורת על המדינה הנאצית ועל המדיניות הפאשיסטית והאנטישמית שלה.
התנגדות לא-אלימה

החל מסתיו 1933, הוצאת שוקן הביעה ביקורת באמצעות הכותרים שהוציאה לאור. המטרה של זלמן שוקן הייתה להחזיר את "יהדות גרמניה המתבוללת" חזרה לשורשיה. על אף שלא היה אדם דתי ולפיכך לא ראה במסורות דתיות חלק מליבה של היהדות, הוא ראה ערך גדול בחשיפה לתכנים יהודיים. עבורו, התרבות היהודית הייתה המהות של היהדות. שוקן הציג את עצמו כאדם אשר חזר לשורשיו על ידי קריאה של ספרים יהודיים, והשיג גישה למסורת אבותיו דרך תרבות ספרותית. על אף הסכנה שבהמשכת פרסום תכנים יהודיים והבעת ההתנגדות לשלטון באמצעותם, שוקן ועובדיו בהוצאה האמינו במשמעות של חיבורים אלו ובחשיבותם לחיזוק רוחם של היהודים, וגם הלא-יהודים תחת שלטון הדיכוי הנאצי.
הדוגמה הראשונה להתנגדות של הוצאת שוקן היא מסתיו 1933. במבוא לSchocken Almanach הראשון, כתב מרטין בובר על הקשיים איתם נאלצו היהודים להתמודד באותה העת וגם הציע נחמה. בנוסף, הוא הזהיר את קוראיו הלא-יהודים שלא להתפתות אחרי שלטון הנאצים, אותו השווה לביצה של זרחן (phosphoreszierender Sumpf).
בובר הביע את ביקורתו באמצעות טקסטים נוספים, כדוגמת Zwiesprache (Dialogue), שפרסם ב-1934 כמהדורה מחודשת של טקסט של בובר מ-1923. הטקסט עוסק בדיאלוג בין נוצרים ויהודים ובו הוסיף בובר דיון על המצב הפוליטי העכשווי בתקופה. בטקסט המחודש, בובר לא רק מגנה את האידאולוגיה השגויה והכיוון השגוי אליו ההמון צועד, אלא גם קורא לרשויות "אוטורוטירה פנטומית" (erredete, erschiene Scheinautorität). בשונה מהטקסט הראשון שיצא ב-1933, בטקסט זה אין מילות נחמה, ונראה כי הוא פונה דווקא לקוראים לא-יהודיים. מאהרר טוענת כי הפתיחה של בובר בטקסט מרמזת על כך שאין מקום לדיאלוג בין שתי החברות – "הגרמנית" ו"היהודית". פרט נוסף המחזק טיעון זה הוא שככל הנראה, על אף שתוכנם של פרסומי שוקן היו יהודיים, הם היו פופולריים מאוד בקרב קבוצות מסוימות של קוראים לא-יהודים. למרות שעל חנויות ספרים "גרמניות" נאסר באופן רשמי למכור פרסומים עם תכנים יהודיים, רבות מהן עדיין עשו זאת באופן בלתי חוקי. יתר על כן, חנויות ספרים יהודיות היו נגישות באופן חופשי, והיה ניתן להזמין את ספרי הוצאת שוקן בדואר מה שהקל על זמינותם.
אמצעי נוסף להבעת התנגדות ההוצאה לדיכוי הנאצי היה בציטוטים מהתנ"ך שהופיעו בתחילתם של חלק מהכותרים, או בהדפסת פרקי תנ״ך שלמים. כך לדוגמה, בובר עשה שימוש בציטוטים מהתנ"ך בBücherei. במבוא של הכותר הראשון שיצא בסדרה, Die Tröstung Israels, בו הודפסו פרקים מ'-נה' של ספר ישעיהו, בובר הביא ציטוט מהכתוב בספר (וישעיהו מא', 8-10): "וְאַתָּה יִשְׂרָאֵל עַבְדִּי, יַעֲקֹב אֲשֶׁר בְּחַרְתִּיךָ; זֶרַע, אַבְרָהָם אֹהֲבִי. אֲשֶׁר הֶחֱזַקְתִּיךָ מִקְצוֹת הָאָרֶץ, וּמֵאֲצִילֶיהָ קְרָאתִיךָ; וָאֹמַר לְךָ עַבְדִּי-אַתָּה, בְּחַרְתִּיךָ וְלֹא מְאַסְתִּיךָ. אַל-תִּירָא כִּי עִמְּךָ-אָנִי, אַל-תִּשְׁתָּע כִּי-אֲנִי אֱלֹהֶיךָ; אִמַּצְתִּיךָ, אַף-עֲזַרְתִּיךָ--אַף-תְּמַכְתִּיךָ, בִּימִין צִדְקִי". הספר עצמו מרכז את נבואות ישעיהו בן אמוץ ובו יש מעבר חד מנבואות של אבדון וחורבן לנבואות של נחמה וגאולה. בציטוט המובא על ידי בובר, ה' מבטיח לעם ישראל שהוא איתו, גם בגלות ושאין עליו לפחד כי הוא ימשיך להגן על עם ישראל. בשימוש בציטוט זה, בובר העניק לקוראיו מילות נחמה, הבטחות לגאולה, פיוס עם אלוהים ושיקום פיזי, ובכך העניק להם משמעות להתמודדות עם הדיכוי הנאצי וחיזק את רוחם.
ייצור הספרים

שוקן ביסס את סדרת הספרים Bücherei des Schocken Verlag על המודל הקיים של הוצאת אינזל (Insel Verlag) שספריה התאפיינו בעיצובם היפה ובמחירם הזול.
תנאי העבודה של עובדי הוצאת שוקן היו מאתגרים. מצד אחד עליהם היה להתמודד עם מגבלות חוקיות על ייצור ספרים יהודיים, ומצד שני היה עליהם להמשיך ולעמוד בסטנדרטים הגבוהים שהציב שלמה זלמן להפקת ספרים בהוצאה. האיכות הגבוהה, הפונקציונליות והאסתטיקה של הספרים היו סימן ההיכר של הדמות הציבורית של שוקן. ב-1914 פרסם שוקן את ספרו הראשון שכלל את נאומי הרצל בקונגרס הציוני. הוא נתן את הספר לצירי הקונגרס של "הפדרציה הציונית של גרמניה". קורט בלומנפלד, שקיבל את הספר, ציין את האיכות שלו לחיוב וטען כי הוא הספר הציוני הראשון שעומד בסטנדרטים האמנותיים של שיטת הדפוס המודרנית.
שוקן טען כי העיצוב והתוכן של הספרים חייבים להשלים אחד את השני. עדות בולטת לאמונתו זו של שוקן ניכרת בסדרת Schocken Bücherei בה קיים עיצוב כריכה אחיד, בגודל 11x19 ס"מ ולמרות זאת, רוחב הדפים בסדרה היה מגוון, וכך גם הטיפוגרפיה שבה נעשה שימוש. נוסף לכך, בחלק מהספרים היה עיצוב מיושן, ובאחרים עיצוב מודרני, אלו מותאמים לתוכן הספר ומקנים לכל ספר מראה מסוג אחר. הספרים היו כרוכים תמיד בקרטון מצבע אחד או בפשתן. לספרים הייתה כותרת ותווית שדרה המציגה את מספר הסדרה ועלותם הייתה 1.25 מארק לכרכים מקרטון ו-2.50 מארק לפשתן.
למרות שהספרים הופקו בפרק זמן קצר, הקפיד שוקן על הייצור של כל אחד מהם תוך שנתן תשומת לב מיוחדת למראה החיצוני והעימוד שלהם. משה שפיצר ולמברט שניידר היו אחראים על המשימות הארגוניות בהוצאה כגון תקשורת עם מחברים, רשויות, מדפיסים וספקי ציוד. כמו כן, הם היו אחראים על הסקירה והתרגום של כתבי היד. אפילו ב-1938, תחת לחץ עצום של השלטונות, עובדי ההוצאה הצליחו להוציא עשרים וחמישה ספרים. באוגוסט של אותה שנה נאלץ שניידר לעזוב את ההוצאה כי הוא נחשב "ארי" ולכן לא הורשה לעבוד יותר עבור שוקן. ב-1939 תחת הגבלות השלטון נסגרה ההוצאה.
בסדרה יצאו סך הכל 83 יצירות, המחולקות ל-92 מספרים עקב הקצאות מחדש ומספור כפול של ספרים. היקף ההדפסה היה בין 3,000 עד 5,000 עותקים לכותר, ובמקרים מסוימים הודפסו כ-10,000 עותקים עבור 11 כותרים שהודפסו מחדש.
הערות שוליים

1 2  Anthony David, The Patron. A Life of S. Schocken, New York: Metropolitan Books, 2003
↑  Walter Benjamin, Gesammelte Briefe. 6 Bände IV, Frankfurt: Suhrkamp, 1998, עמ' 447
1 2 3 4  דוד תדהר, אנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו: דמויות ותמונות, תל אביב: ספרית ראשונים, 1958, עמ' 1611
1 2 3  Schocken Verlag | Salman Schocken 1877-1959 (באנגלית אמריקאית)
↑  Schorsch, Ismar., German Judaism: From Confession to Culture, From text to context the turn to history in modern Judaism, Hanover, NH: Published for Brandeis University Press by University Press of New England, 1994, עמ' 68-69, ISBN 0-585-24627-0
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Stefanie Mahrer, Texts and Objects: The Books of the Schocken Publishing House in the Context of their Time, De Gruyter, 2017-12-18, עמ' 126-127
↑  Evers, Renate, Die „Schocken-Bücherei“ in den Nachlasssammlungen des Leo Baeck Institutes New York, HATiKVA e.V. – Die Hoffnung Bildungs- und Begegnungsstätte für Jüdische Geschichte und Kultur Sachsen, 2014
איצי וולדנר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ארצות הברית בורו פארק, ברוקלין
 מוקד פעילות:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  ישיבת חסידות באבוב, בת ים
 עיסוק:  מלחין, פזמונאי, מפיק מוזיקלי
 זרם:  חרדי חסידי
 סוגה:  מוזיקה חסידית, פופ חסידי, מוזיקה יהודית מקורית
 סוג קול:  טנור
 שפה מועדפת:  אנגלית, עברית
 כלי נגינה:  פסנתר
 שיתופי פעולה בולטים:  יעקב שוואקי, אברהם פריד, מרדכי שפירא, אורי דוידי, ארי גולדוואג, מירי ישראלי
 פרסים והוקרה:  מלחין העשור (רדיו קול חי)  אחד מ-50 המשפיעים על המוזיקה היהודית (רדיו קול פליי)
יצחק (איצי) ווֹלְדְנֶר (באנגלית: Yitzy Waldner) הוא זמר, מלחין, פזמונאי ומפיק מוזיקלי חרדי אמריקאי, אחד מגדולי היוצרים בסוגת המוזיקה החסידית והמוזיקה היהודית מקורית. הלחין מאות שירים עבור זמרים רבים, חלקם הפכו ללהיטים.
עיקר פעילותו של וולדנר הוא בשיתוף הפעולה שלו עם הזמר המצליח יעקב שוואקי. וולדנר הפיק לשוואקי כמה מאלבומיו והלחין לו עשרות שירים, בהם ניתן למנות את הלהיטים "אשת חיל", "בואי בשלום", "מאמין בניסים", "מה מה מה", "מהרה", "עת רקוד", "תדליק את האש", "I Can Be", "Cry No More", "We Are a Miracle".
ביוגרפיה

נולד וגדל בבורו פארק למשפחה של חסידי באבוב. בילדותו שימש במשך שלוש שנים כסולן מקהלת הילדים "עמודי שש" שפעלה בארצות הברית. בצעירותו למד בישיבת חסידות באבוב בבת ים.
קריירה מוזיקלית

וולדנר התחיל את דרכו המוזיקלית כשהלחין שירים לאלבומיו הראשונים של הזמר שלומי דאקס, בהם "כאייל תערוג", "משה ובני ישראל", ו-"צמאה".
ב-2001, הוציא הזמר יעקב שוואקי את אלבום הבכורה המצליח שלו - "שמעתי", בו הלחין וולדנר שלושה שירים. שנתיים לאחר מכן הלחין שלושה שירים לאלבומו השני של שוואקי - "שוואקי 2". באלבום "ידיד", שיצא בשנת 2004, הלחין וולדנר שני שירים, וכן באלבום "לשם שמים" שיצא בשנת 2006. באלבום "ליבי במזרח" שיצא בשנת 2010, הלחין וולדנר ארבעה שירים, כמו גם באלבום "Cry No More" שיצא בשנת 2012, ובאלבום "קולות" שיצא בשנת 2014. וולדנר היה המפיק המוזיקלי של האלבום "מאמין בניסים" שיצא במרץ 2016 והלחין בו תשעה שירים.
במרץ 2016, הוציא הזמר מרדכי שפירא את אלבום הבכורה שלו, "כל הדרך", בו הלחין וולדנר את רוב השירים.
בינואר 2017 הוציא יעקב שוואקי אלבום מחרוזות בשם "היו זמנים", אותו וולדנר הפיק מוזיקלית. בספטמבר של אותה שנה הוציא מרדכי שפירא את אלבומו השני, "מחר" אותו וולדנר הפיק מוזיקלית והלחין בו מספר שירים.
ביוני 2018 הוציא יעקב שוואקי את האלבום "מוזיקה", אותו וולדנר הפיק מוזיקלית לצד שוואקי, והלחין בו את רוב השירים.
במאי 2019 הוציא הזמר אורי דוידי את אלבומו השני, "מוכנים", אותו וולדנר הפיק מוזיקלית, והלחין בו מספר שירים.
בשלהי 2019 הוציא יעקב שוואקי את אלבום המחרוזות "היו זמנים 2", אותו וולדנר הפיק.
ביוני 2021 הוציא יעקב שוואקי את אלבומו ה-11, לחיים, אותו וולדנר הפיק לצד שוואקי והלחין בו את רוב השירים.
בנובמבר 2022 הוציא הזמר אורי דוידי את אלבומו השלישיי, "אני חי", אותו וולדנר הפיק, וכן הלחין בו מספר שירים.
במרץ 2023 הוציא הזמר יששכר דרור את אלבום הבכורה שלו, "יחד במלוכה", אותו וולדנר הפיק, וכן הלחין בו מספר שירים.
קריירה מוזיקלית > הוקרה

באוקטובר 2019 זכה וולדנר בתואר "מלחין העשור" במצעד העשור של המוזיקה החסידית שערך רדיו קול חי, ומספר שירים שהלחין זכו במיקומים שונים בקטגוריית "שיר העשור".
באפריל 2024 שנה נבחר על ידי מגזין "קול פליי" לאחד מ-50 המשפיעים על המוזיקה היהודית ב-60 שנות קיומה.
משיריו

| הזמר | השיר |
| --- | --- |
אברהם פריד: אוצר של יראת שמים, אתך אני (ידוע בשם "באש ובמים"), הפכת, כשושנה, מים רבים, רצוננו, רק תהיה עצמך, שלוש מילים קטנות (בדואט עם יוסי הכט)
אורי דוידי: אחד אני יודע, אני חי, בליבי, הלוואי, ויוציאנו, להודות לך, מוכנים, נו נו, תבנה עולם, Jump, We Will Sing Again
איציק דדיה: יבשה שלי (בדואט עם וולדנר)
איציק וינגרטן: תרקדו
אלי הרצליך: הצליחנו, כי אתה שומע, מקימי
ארי גולדוואג: לא נפסיק לרקוד
בני פרידמן: אמונה ביטחון גאולה, חיי המלמד, חראשו, כולנו שונים (בדואט עם ג'ואי ניוקם), מיי דיר ראבע (בדואט עם וולדנר), תודה לך רבי, Stand Up for our Morahs
דדי גראוכר: והריקותי, מי שעשה ניסים
דוד שפירא: עידן חדש
יעקב שוואקי: א איד, א ב ג, אילן (בדואט עם וולדנר), אינשאללה, א-לי א-לי למה עזבתני, אני חי, אש, אשת חיל, בדרך המלך, בואי בשלום, ברוך הגבר, ברוך השם שבת הגיעה, גלגלים, הבט, הבטחה של אמא, הזמן שלך, המלאך, הנה אלוקינו, הנה מה טוב, הן עם, הקדוש ברוך הוא, והאר עינינו, ושבו בנים, זה הקטן, זה יכול להיות אתה, חביבי, חבל על הזמן, חיים של שלום, יגעתי, ישתבח שמו, כדאי, כל הנשמה, לב אחד, להדליק את הלילה, לחיים, ליבי במזרח, מאמין בניסים, מה אהבתי, מה מה מה, מהרה, מי אדיר, מי בן שיח, מסיני בא, מרן שלי, נצח ישראל, עולם מושלם, על נהרות בבל, עת רקוד, קול מבשר, קמו בניה, רבי נהוראי, שמחות, שמחים, שתי נשמות, תדליק את האש, תן לו, תפילת השל"ה (בדואט עם וולדנר), I Can Be, Cry No More, Hold On, We Are a Miracle, Your Time, United We Stand
יוני זי: אנחנו שייכים, לנצח, מה נעשה
יששכר דרור: אלול, אלקא דמאיר ענני, אני לדודי ודודי לי, בואי בשלום (בדואט עם וולדנר), מה טובו, שמשיח יבוא, Carry On, Silnet Story
מרדכי שפירא: החלום, היום, חברים, כדי להודות, כל הדרך, לי, מחר, מי אדיר (בדואט עם וולדנר), מי כהשם, עבדו, שכר מצווה
נמואל הרוש: אלוקיי
רפאל מלול: אחכה
שלומי גרטנר: בועות, ידיים באוויר
שלמה שמחה: אהלל דברו
שמחה ליינר: זמרו, כל הכבוד, מלמעלה, ממשכים קדימה, Home
שמילי אונגר: אתה הראת, כל המלמד
חיים אישיים

וולדנר נשוי ומתגורר בלייקווד שבניו ג'רזי. אחיו שאולי הוא זמר חתונות.
הערות שוליים

↑  יאיר טוקר, ‏המפיק והמלחין שכבש את התעשייה בראיון, באתר כיכר השבת, 26 בספטמבר 2021
↑  נתנאל לייפר, ‏החנוכיה המוזיקלית: שוואקי על מסלול טיסה, באתר כיכר השבת, 18 בדצמבר 2020
↑  נתנאל לייפר, ‏החנוכיה המוזיקלית: אלבום המהפך של יעקב שוואקי, באתר כיכר השבת, 26 בדצמבר 2022
↑  המבקר, ‏איפה הבס"ד ואיפה שוואקי? / ביקורת מוזיקה ל"מאמין בניסים" של יעקב שוואקי, באתר כיכר השבת, 10 במרץ 2016
↑  מרדכי שפירא באלבום בכורה - כל הדרך, באתר רדיו גאולה FM, ‏11 במרץ 2016
↑  ה-"קלטת" החדשה של יעקב שוואקי: "היו זמנים", באתר חסידיניוז, ‏26 בינואר 2017
↑  "מחר" - אלבומו שני לזמר מרדכי שפירא, באתר רדיו גאולה FM, ‏1 באוקטובר 2017
↑  נתנאל לייפר, ‏שוואקי עושה 'מוזיקה' אחרת: ביקורת אלבום, באתר כיכר השבת, 17 ביוני 2018
↑  אורי דוידי באלבום שני: "מוכנים!", באתר קול חי מיוזיק, ‏23 במאי 2019
↑  נתנאל לייפר, ‏יעקב שוואקי משיק אלבום חדש: היו זמנים 2, באתר כיכר השבת, 10 בדצמבר 2019
↑  "לחיים!" יעקב שוואקי באלבום חדש | האזינו - רדיו קול חי, באתר רדיו קול חי, ‏6 ביוני 2021
↑  יאיר טוקר, ‏אורי דוידי משיק אלבום חדש: "אני חי", באתר כיכר השבת, 8 בדצמבר 2022
↑  נתנאל לייפר, ‏האם זמרים אמריקאים יכולים לשיר בעברית סבירה? / ביקורת אלבום, באתר כיכר השבת, 23 במרץ 2023
↑  לאחר מצעד סוחף ודרמטי במיוחד "הנני בידך" הוא שיר העשור - רדיו קול חי, באתר רדיו קול חי, ‏17 באוקטובר 2019
↑  מגזין קול פליי 34 ניסן • 50 המשפיעים, באתר קול פליי, ‏10 באפריל 2023
↑  יאיר טוקר, ‏שאולי ואיצי וואלדנר בסינגל חדש: "מי שברך", באתר כיכר השבת, 2 בספטמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 7c4f7040-924a-404a-bc01-08b0b7b55103  VIAF: 32154921342063592219   WorldCat (עם VIAF): 32154921342063592219
אוטו וורמבייר

| --- | --- |

וורמבייר במהלך משפטו בקוריאה הצפונית, 2016.
 לידה:  12 בדצמבר 1994 סינסינטי, אוהיו, ארצות הברית 
 נרצח:  19 ביוני 2017 (בגיל 22) סינסינטי, אוהיו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  גלנדייל, אוהיו, ארצות הברית
 ידוע בשל:  מעצרו והחזקתו בקוריאה הצפונית
 השכלה:  אוניברסיטת וירג'יניה  בית הספר לכלכלה של לונדון  תיכון ויומינג (ויומינג, אוהיו) 
 השקפה דתית:  יהודי
 
אוטו פרדריק וורמבייר (באנגלית: Otto Frederick Warmbier;‏ 12 בדצמבר 1994 – 19 ביוני 2017) היה סטודנט יהודי אמריקאי אשר ביקר בקוריאה הצפונית כתייר בינואר 2016, נעצר, הודה והורשע בביצוע "פעולות איבה" לאחר שניסה לגנוב כרזת תעמולה פוליטית ממלונו. וורמבייר, אז בן 21, נידון ל-15 שנה של עבודת פרך.
וורמבייר החל לרצות את עונשו במרץ 2016, וכחודשיים לאחר מכן הוא נכנס לתרדמת. על פי שלטונות קוריאה הצפונית, התרדמת הייתה תוצאה של בוטוליזם וכדורי שינה שוורמבייר נטל, אך רופאים אמריקנים הטילו ספק בטענה זו, מאחר שלא מצאו שום עדות לבוטוליזם וסוג הנזק שנמצא במוחו אינו מתיישב עם הבוטוליזם. ארצות הברית עשתה ניסיונות דיפלומטיים לשחררו. הוא שוחרר ממאסרו ב-13 ביוני 2017, לאחר כמעט 18 חודשים בקוריאה הצפונית. וורמבייר הגיע לסינסינטי ב-13 ביוני והועבר למרכז הרפואי של אוניברסיטת סינסינטי לצורך אבחון וטיפול.
וורמבייר מעולם לא שב להכרתו ונפטר ב-19 ביוני 2017, שישה ימים לאחר שובו לארצות הברית. בכירים אמריקאים האשימו את קוריאה הצפונית במותו. וורמבייר הוא אחד מ-16 אזרחים אמריקאים שנעצרו על ידי קוריאה הצפונית מאז 1996, שלושה מתוכם נותרו במעצר אחרי מותו, ושוחררו ב-9 במאי 2018.
ראשית חייו

אוטו ורמבייר נולד ב-12 בדצמבר 1994, הבכור מבין שלושת ילדיהם של פרד וסינדי וורמבייר, וגדל בסינסינטי, אוהיו. אביו, פרד וורמבייר, הוא בעלים של חברת גימור מתכות, בה עבד אוטו כמתמחה בשנים 2010 עד 2013.‏ לאוטו היו אח (אוסטין) ואחות (גרטה). סבו מצד אמו היה צ'ארלס גרבר, רוקח בסינסינטי, שהיה פעיל בקהילה היהודית.
הוא סיים את לימודיו בתיכון ויומינג בשנת 2013, כתלמיד מצטיין (השני במחזור שלו). הוא נחשב לתלמיד פופולרי ושקדן, ושיחק בקבוצת הכדורגל. המאמן שלו אמר שהוא היה שחקן מוכשר ומנהיג מלידה.
וורמבייר היה סטודנט באוניברסיטת וירג'יניה, שם למד לתואר ראשון כפול במסחר ובכלכלה, עם תוכנית חילופי סטודנטים של בית הספר לכלכלה של לונדון. הוא היה בשנתו השלישית בלימודים, כאשר נסע לטיול בסין ושם החליט להמשיך גם לקוריאה הצפונית.
וורמבייר היה חבר באחוות הסטודנטים "תטה צ'י", והיה פעיל בארגון הלל שבקמפוס. ב-2014 הגיע לישראל במסגרת פרויקט תגלית שבמהלכו אף קיבל שם עברי לאחר שטיפס על המצדה. ראש תא הלל, הרב ג'ייק רובין, סיפר כי וורמבייר אף היה בקשר עם חבר מועצת עיריית תל אביב, איתי פנקס, ושוחח איתו על סוגיית איכות הסביבה בישראל.
במאי 2017 ראיין הוושינגטון פוסט מספר מחבריו ללימודים של וורמבייר, שתיארו אותו, על פי העיתון, כ-"אוהד ספורט ... חברותי ... הוגה דעות עמוק, שיאתגר את עצמו ואחרים לשאול את עצמם מה תפקידם בעולם ... איש משפחה ... אדם סקרן ... בעל מוסר עבודה גבוה".
נסיעתו לקוריאה הצפונית

וורמבייר נסע לסין בסוף 2015, שם שמע על סוכנות נסיעות סינית המארגנת טיולים לקוריאה הצפונית. הוריו לא התנגדו להחלטתו לנסוע לשם. על פי אביו, הוא החליט לנסוע לשם כי היה הרפתקן. וורמבייר נרשם לטיול שאורכו חמישה ימים ושיצא לדרך בדצמבר 2015. הוא היה אמור לעזוב את קוריאה הצפונית ב-2 בינואר 2016 ולשוב לסין, אבל אז הוא נעצר.
סוכנות הנסיעות, "יאנג פיוניר טורס", משווקת את עצמה כ"חברת נסיעות זולות ליעדים שאמא שלכם תעדיף שתתרחקו מהם" עם הסיסמה "זה המסע שההורים שלך לא רוצים שתיקח!". היעדים האלה כוללים גם את איראן, עיראק ומדינות ברית המועצות לשעבר.
אביו, פרד וורמבייר, האשים את מפעילי הסיור בכך שהפרסום שלהם מתמקד במיוחד בצעירים מערביים ואמר שמפעיל חברת התיירות הסינית פרסם את הטיול כבטוח עבור אזרחי ארצות הברית.
נסיעתו לקוריאה הצפונית > מעצרו והרשעתו

ב-2 בינואר 2016 נעצר וורמבייר בגין גנבה לאחר שתועד מסיר כרזת תעמולה מבית המלון ששהה בו, זמן קצר לפני עזיבתו את קוריאה הצפונית מנמל התעופה הבינלאומי סונאן. שאר המטיילים בקבוצה שלו עזבו את המדינה ללא תקריות. פשעיו תוארו על ידי סוכנות הידיעות של קוריאה הצפונית כ"פעולה עוינת נגד המדינה". והוא נידון ל-15 שנות עבודת פרך.
נסיעתו לקוריאה הצפונית > שחרורו ומצבו הרפואי

מאמצים רבים נעשו לשחרורו של וורמבייר (ושל עוד שלושה אמריקאים שהיו כלואים בקוריאה הצפונית) מקוריאה הצפונית על ידי נציגים אמריקאים בכירים, בהם מושל ניו מקסיקו ביל ריצ'רדסון, שניהלו משא ומתן עם נציגים צפון קוריאנים מבלי לדעת שוורמבייר שרוי בתרדמת. בשלב מסוים, ביקשה פיונגיאנג לקבל סיוע הומניטרי בתמורה ליציאתו לחופשי. ב-13 ביוני 2017, לאחר 18 חודשים בכלא הצפון קוריאני, שוחרר וורמבייר בחזרה למדינתו כאשר הוא שרוי במצב של תרדמת. בתגובה לשחרורו טענה קוריאה הצפונית שוורמבייר שוחרר "ממניעים הומניטריים" וטוענת שהוא לקה בבוטוליזם - הרעלה שנגרמת מרעלן שמפריש חיידק - ואחר כך לקח כדור שינה ונכנס לתרדמת. "הניו יורק טיימס" פרסם גרסה אחרת. גורם אמריקני שצוטט בעיתון אמר שוושינגטון קיבלה דיווחים מודיעיניים לפיהם הסוהרים תקפו את וורמבייר בתקופת המאסר. בית החולים באוהיו שאליו הועבר וורמבייר, אמרו שהוא סובל מ"פגיעה נוירולוגית קשה". רופאיו בסינסינטי לא מצאו שום עדות לבוטוליזם, אבל הם אמרו כי לא מצאו גם סימנים לשברים כלשהם שירמזו שהוא הוכה וכך הגיע למצבו הנוכחי. לדבריהם מצבו מתאים למצבים הנגרמים מאי אספקת חמצן למוח.
מותו

וורמבייר נפטר ב-19 ביוני 2017 בבית החולים שישה ימים לאחר שהושב לארצו. משפחתו פרסמה הודעה המביעה את צערה, הודתה לצוות בית החולים וגינתה את קוריאה הצפונית על מעשיה.
נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ גינה את קוריאה הצפונית: "מה שקרה עם אוטו זו חרפה מוחלטת, אסור שדבר כזה יקרה. אם היו מביאים אותו מוקדם יותר הביתה, התוצאות היו שונות".
כתגובה ראשונה לאחר מותו, הכחישה קוריאה הצפונית כי וורמבייר עבר עינויים בתחומה, וכי הוא זכה לטיפול על פי החוק המקומי ובהתאם לכללים הבינלאומיים.
בעקבות מותו, הודיעה סוכנות הנסיעות הסינית שהטיסה את וורמבייר מבייג'ינג לקוריאה הצפונית, שהיא לא מאשרת לאזרחים אמריקנים להצטרף לנסיעות העתידיות שלה לקוריאה הצפונית. בנוסף הודיעו שלוש חברות נסיעות מערביות (בהן חברת "קוריו טורס" וחברת Lupine Travel) שהן שוקלות אם להמשיך לאפשר לאמריקנים לטוס לקוריאה הצפונית.
ראו גם

תיירות בקוריאה הצפונית
צבא ההתנגדות של האל

| --- | --- |
דגל צבא ההתנגדות של האל
 תקופת הפעילות:  1987–הווה (כ־37 שנים)
 אידאולוגיה:  לאומיות נוצרית, פונדמנטליזם נוצרי, דומיניוניזם
 קבוצות אתניות:  אצ'ולי (אנ')
 מייסדים:  ג'וזף קוני 
 מנהיגים:  ג'וזף קוני
 אזורי פעילות:  אוגנדה אוגנדה דרום סודאן דרום סודאן הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הרפובליקה המרכז-אפריקאית הרפובליקה המרכז-אפריקאית צ'אד צ'אד
 מדינה:  אוגנדה 
 חברים:  כ-100 (2017)
 
צבא ההתנגדות של האל (באנגלית: LRA, או בשמו המלא: Lord's Resistance Army) הוא ארגון גרילה שהוקם ב-1987 ופועל בצפון אוגנדה ובחלקים מסוימים של דרום סודאן והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הסמוכים לאוגנדה. מטרתו של הארגון היא לכונן משטר נוצרי-דתי, המבוסס על עקרונות עשרת הדיברות ועל מסורת האצ'ולי (אנ'). במהלך מלחמתו בצבא האוגנדי, לא בחל הארגון באמצעים, ובהם מעשי טבח, חטיפות, עינויים, מעשי אונס ושימוש צבאי בילדים. בראש הארגון עומד ג'וזף קוני, שלטענתו עושה את דברו של האל, עמו הוא מתקשר באופן ישיר.
לפי הערכות מחלקת המדינה האמריקנית משנת 2005, במהלך העימותים בין ה-LRA לבין צבא אוגנדה נהרגו כ-12 אלף בני אדם, וכ-20 אלף ילדים נחטפו וגויסו בכפייה. נתונים אלה אינם כוללים מקרי מוות כתוצאה מנזקים עקיפים של המלחמה, כגון תת-תזונה ומחלות. לפי הערכות ארגון המזון והחקלאות של האו"ם מאותה שנה, כ-1.4 מיליון בני אדם סובלים ממחסור חמור במזון כתוצאה מהעימות.
היסטוריה > הרקע להקמת הארגון

בינואר 1986 הודח נשיא אוגנדה, טיטו אוקלו, שהיה בן מיעוט האצ'ולי, בהפיכה שעורר צבא ההתנגדות העממי. בני האצ'ולי חששו כי יאבדו את השליטה המסורתית שהייתה להם בצבא האוגנדי, וכי צבא ההתנגדות העממי יפעל נגדם.
ג'וזף קוני הופיע לראשונה כמדיום בינואר 1987, בדומה לרבים אחרים שצצו ברחבי המדינה בהשפעת תנועת הרוח הקדושה. במהלך השנה זכה קוני לתמיכה רבה, וכוחו התעצם. הוא הצטרף לארגון גרילה בשם "הצבא הדמוקרטי של אזרחי אוגנדה", וביצע כמה מתקפות במסגרתו. עם זאת, תוך זמן קצר הפנה עורף לצבא הדמוקרטי, ותקף את אחד מבסיסיו. קוני עמד עתה בראש כוח עצמאי, בשם "Lord's Army" ("צבא האל"). ביוני 1988, כשהתברר שהצבא הדמוקרטי והממשלה הגיעו לכדי הסכם שלום, הפך הנתק בין הצדדים למוחלט.
חלק מאנשי הצבא הדמוקרטי, ובהם מייסדו, אוֹדוֹנְג לאטֶק, שהתנגדו להסכם השלום, חברו לקוני לאחר חתימתו. לאטק ביסס את הטקטיקה הצבאית של הארגון - לוחמת גרילה המבוססת על מתקפות פתע על מטרות אזרחיות.