stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זיגיסמונד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו

| --- | --- |
 לידה:  1368 
 פטירה:  19 בינואר 1405 (בגיל 37 בערך) קוזוויג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 בן או בת זוג:  Jutta von Querfurt (1386–?) 
 
זיגיסמונד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו (בגרמנית: Sigismund I. von Anhalt-Dessau; ‏1368 – 19 בינואר 1405), היה נסיך גרמני מבית אסקניה, אשר שלט בנסיכות אנהלט-צרבסט עד 1396, ולאחר מכן היה השליט הראשון של נסיכות אנהלט-דסאו.
ביוגרפיה

זיגיסמונד נולד בשנת 1368, והיה הבן הבכור של יוהאן השני, נסיך אנהלט-צרבסט ואליזבת מהנברג-שלאוזינגן, בתו של יוהאן הראשון, רוזן מהנברג-שלאוזינגן.
בשנת 1382 מת אביו, וזיגיסמונד ירש את נסיכות אנהלט-צרבסט במשותף עם אחיו אלברכט וולדמאר. לאחר מותו של ולדמאר בשנת 1391, זיגיסמונד ואלברכט שלטו בנסיכות לבדם.
5 שנים מאוחר יותר, בשנת 1396, החליטו האחים לחלוק ביניהם את הנסיכות; זיגיסמונד ירש את אנהלט-דסאו, בעוד אלברכט הרביעי, ירש את אנהלט-קתן.
ב-19 בינואר 1405 מת זיגיסמונד, ובניו ירשו את נחלותיו במשותף.
משפחתו

בשנת 1386 התחתן יודית מקווירפורט, בתו של גבהארד האחד עשר, רוזן קווירפורט, ממנה היו לו אחד עשר ילדים:
סופיה מאנהלט-דסאו (מתה ב-1419), התחתנה עם בורכארד הרביעי, רוזן בארבי-מיהלינגן.
אליזבת מאנהלט-דסאו (מתה ב-1413), התחתנה עם אלברכט השני, רוזן מנספלד.
אנה מאנהלט-דסאו
מרגרטה מאנהלט-דסאו
ולדמאר הרביעי, נסיך אנהלט-דסאו (מת ב-1417).
גאורג הראשון, נסיך אנהלט-דסאו (1390 – 1474).
מתילדה מאנהלט-דסאו (1392 – 1463).
יוהאן הרביעי מאנהלט-דסאו (מת ב-1455).
זיגיסמונד השני, נסיך אנהלט-דסאו (מת ב-1452).
אלברכט החמישי, נסיך אנהלט-דסאו (מת ב-1469).
ארנסט מאנהלט-דסאו (מת ב-1405).
ורנר השני, רוזן הבסבורג

| --- | --- |

 בת זוג:  אידה מהומברג
 פטירה:  19 באוגוסט 1167 רומא, מדינת האפיפיור 
 
ורנר השני, רוזן הבסבורג (נפטר ב-19 באוגוסט 1167) היה רוזן הבסבורג גם בשם ורנר השלישי, ואב קדמון של בית הבסבורג. הוא היה הסבא-רבא של רודולף הראשון, מלך גרמניה.
ביוגרפיה

ורנר היה בנו של אוטו השני, רוזן הבסבורג והילה מפירט. ורנר התחתן עם אידה מהומברג. ורנר היה מעורב במלחמת הירושה של ברגנץ רצף בשנים 1164–1166.
הוא מת ליד טוסקולום בשנת 1167, לאחר קרב מונטה פורציו.
ילדיו

ורנר היה אביו של אלברכט השלישי, רוזן הבסבורג ואוטו השני, בישוף קונסטנס (1165–1174). בתו ריכנצה התחתנה עם לודוויג הראשון, רוזן פירט.
וילהלם, נסיך באדן

| --- | --- |

 לידה:  8 באפריל 1792 קרלסרוהה, מרקיזות באדן  
 פטירה:  11 באוקטובר 1859 (בגיל 67) קרלסרוהה, הדוכסות הגדולה של באדן  
 שם לידה:  Wilhelm Ludwig August von Baden 
 מדינה:  הדוכסות הגדולה של באדן 
 מקום קבורה:  Grabkapelle 
 בת זוג:  אליזבת אלכסנדרינה, דוכסית וירטמברג
 פרסים והוקרה
 מסדר העיט השחור  אות המסדר אלכסנדר נבסקי הקדוש  מסדר העיט האדום, דרגה 1 
 
וילהלם, נסיך באדן (בגרמנית: Wilhelm von Baden; ‏8 באפריל 1792 - 11 באוקטובר 1859) היה נסיך גרמני מבית צרינגן, אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת רוסיה-צרפת, ולאחר מכן היה חבר הפרלמנט הבאדני.
ביוגרפיה

וילהלם נולד ב-8 באפריל 1792 בקרלסרוהה, לקרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן וקרולינה לואיזה, רוזנת הסן-דרמשטאדט, בתם של לודוויג השמיני, רוזן הסן-דרמשטאדט ושרלוטה מהנאו-ליכטנברג.
כבר בשנת 1808 בהיותו בן 16, קיבל וילהלם דרגת אוברסט, וכאשר החלה מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית בשנת 1809, מונה וילהלם לשלישו של אנדרה מסנה, והשתתף עמו בקרבות אבנסברג, אגמיל, אספרן-אסלינג וגראם.
במהלך מלחמת רוסיה-צרפת פיקד וילהלם על החטיבה הבאדנית, אשר כללה 8,000 חיילים ולחמה בגבורה בקרב ברזינה, אולם החטיבה ספגה אבדות כבדות, ובשל כך פוזרה בווילנה בדצמבר 1812.
בין השנים 1819–1858 כיהן וילהלם כנשיא הקונגרס הראשון של הפרלמנט הבאדני. וילהלם נחשב לפרוגרסיבי והצליח לשלב את האצולה הזוטרה, שאיבדה את עצמאותה הקודמת על ידי השתלבותה בדוכסות הגדולה, במדינה החדשה. ב-16 באוקטובר 1830 התחתן עם אליזבת אלכסנדרינה, דוכסית וירטמברג, בתם של לודוויג, דוכס וירטמברג והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג, ממנה נולדו לו 4 ילדים. בשנת 1858 פרש וילהלם מתפקידו לטובת טיפול באחוזותיו בבאד רוטנפלס ובמנהיים, וב-11 באוקטובר 1859 מת וילהלם בקרלסרוהה.
משפחתו

ב-16 באוקטובר 1830 התחתן עם אליזבת אלכסנדרינה, דוכסית וירטמברג, בתם של לודוויג, דוכס וירטמברג והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
הנרייטה, נסיכת באדן (1833—1834).
סופיה, נסיכת באדן (1834—1904), התחתנה עם וולדמאר, נסיך ליפה.
אליזבת, נסיכת באדן (1835—1891).
לאופולדינה, נסיכת באדן (1837—1903), התחתנה עם הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג.
מתקפת הטרור בגבול ישראל–מצרים (ספטמבר 2012)

| חלק מהטרור בסיני |
| --- | --- |
 תאריך:  21 בספטמבר 2012
 מקום:  דרום ישראל ליד הר חריף
 קואורדינטות:  30°29′40″N 34°33′27″E﻿ / ﻿30.49444444°N 34.5575°E﻿ / 30.49444444; 34.5575
 סוג:  פיגוע 
 נשק:  משגרי RPG, שתי חגורות נפץ, רימוני יד, ורובה AK-47
 הרוגים:  1 (חייל צה"ל)
 פצועים:  1 (חייל צה"ל)
 מבצע:  המדינה האסלאמית אנצאר בית אל-מקדס
 מספר מפגעים:  3
  (למפת צפון הנגב מוגדלת) מתקפת הטרור בגבול ישראל–מצרים (למפת צפון הנגב רגילה) מתקפת הטרור בגבול ישראל–מצרים (למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מתקפת הטרור בגבול ישראל–מצרים (למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מתקפת הטרור בגבול ישראל–מצרים 
 
מתקפת הטרור בגבול ישראל–מצרים נערכה ב־21 בספטמבר 2012 בדרום רצועת עזה כאשר שלושה חמושים מצרים לבושים בבגדים אזרחיים עם חגורות נפץ, רובי AK-47, ומשגרי RPG, התקרבו לגבול מצרים-ישראל באזור בו בניית גדר הגבול עדיין לא הושלמה, ופתחו באש על קבוצת חיילי צה"ל שמפקחת על העובדים האזרחיים שבנו את גדר הגבול.
במהלך האירוע, אשר סוכל בשלב מוקדם יחסית על ידי כוחות צה"ל, נהרג חייל ישראלי ונפצע חייל נוסף באורח בינוני. שני החיילים היו בוגרי ישיבות הסדר. שלושת המחבלים נהרגו בקרב היריות.
הקבוצה המיליטנטית הג'יהאדיסטית "אנצאר בית אל-מקדס" נטלה אחריות לפיגוע.
הפיגוע היה האירוע הרביעי מסוגו, שבוצע בתקופה של כשנה, למרות ניסיונה של מצרים לשים סוף לפעילות של ארגוני טרור בחצי האי סיני.
הפיגוע

ב־21 בספטמבר 2012, שלושה מצרים חמושים היטב אשר היו לבושים בבגדים אזרחיים, והחזיקו עליהם שתי חגורות נפץ, רובים, ומשגרי RPG, ניגשו לגבול ישראל–מצרים ליד הר חריף שבדרום הר הנגב, באזור בו בניית גדר הגבול עדיין לא הושלמה.
בעת ההתקפה ישראל סיימה לבנות כ־200 קילומטרים מגדר ההפרדה בעוד שרק נותר לבנות עוד 40 קילומטרים, כולל קטע הגדר באזור הר חריף – פרויקט שהושלם לבסוף במהלך שנת 2013.
המחבלים פתחו בתחילה באש על קבוצת חיילי חיל התותחנים ששמרו על עובדים אזרחיים שבנו את גדר הגבול. המחבלים פתחו באש על קבוצה קטנה של חיילי צה"ל, ירו עליהם ממרחק של כ־100 מטרים, בעת שהחיילים נתנו מים לקבוצה של 10 מהגרים אפריקנים בלתי חוקיים שחצו גם הם את הגבול לישראל.
אנשי גדוד קרקל מיהרו לזירת הפיגוע ולקחו חלק בקרב היריות עם המחבלים. במהלך חילופי האש התפוצצה חגורת הנפץ של אחד מהמחבלים. בסופו של דבר הצליחו כוחות צה"ל להרוג את שני המחבלים הנותרים. במהלך הקרב אחד מהמחבלים נהרג על ידי לוחמת מגדוד קרקל.
במהלך האירוע נהרג חייל ישראלי אחד על ידי המחבלים – רב"ט נתנאל יהלומי מהישוב נוף איילון וחייל נוסף נפצע באורח בינוני – תלמיד בישיבת ההסדר מעלות, אשר נורה בראשו על ידי המחבלים בעת שהוא נתן מים למהגרים אפריקנים שניסו לחצות את הגבול באופן בלתי חוקי לישראל. חייל נוסף נפגע מרסיסים כתוצאה מפיצוץ חגורת הנפץ. שני חיילי צה"ל פונו לבית החולים סורוקה בבאר שבע. יהלומי מת זמן קצר לאחר שהגיע לבית החולים.
בעקבות הפיגוע הגיעו כוחות מיוחדים של צה"ל למקום הפיגוע במטרה לחקור את האפשרות של חדירת מחבלים נוספת לישראל. אפשרות זו נשללה לבסוף.
מבצעי הפיגוע

יומיים לאחר הפיגוע נטלה על עצמה הקבוצה המיליטנטית של ארגון אל־קאעידה "אנצאר בית אל־מקדס" את האחריות על המתקפה.
הקבוצה קבעה כי הפיגוע בוצע בתגובה לסרט השנוי במחלוקת "תמימות המוסלמים" שהופק בארצות הברית ולטענתם יהודים היו מעורבים ביצירת הסרט, אף על פי שהמפיק של הסרט היה נוצרי קופטי בן 55 ממצרים שחי בארצות הברית.
כמו כן טענה הקבוצה ששלושת המחבלים שביצעו את הפיגוע אכן חדרו לישראל יום לפני הפיגוע והסתתרו במשך יום שלם עד שהבחינו בסיור הצה"לי אותו הם התקיפו.
אחרית דבר

בליל 21 בספטמבר העבירה ישראל למצרים את גופותיהם של שלושת המחבלים.
בתגובה למתקפה כוחות הביטחון המצריים הגבירו את האבטחה לאורך האזור שנמצא בסמוך לגבול בין מצרים לישראל. בנוסף, בעקבות המתקפה החלו הכוחות המצריים לחפש באזור אנשים החשודים במעורבות במתקפה.
מאות אנשים השתתפו בהלוויה של נתנאל יהלומי. יהלומי נקבר בבית הקברות במודיעין, וקודם לכן הועלה מדרגת טוראי לרב"ט. ב־24 בספטמבר 2012 ביקר נשיא המדינה שמעון פרס את משפחת יהלומי המתאבלת. במהלך הפגישה שקיבלה סיקור תקשורתי נרחב ציין פרס כי "כאב האובדן שלכם הוא עצום, באתי אליכם בערב יום הכיפורים כדי לומר לכם בשם האומה כולה כמה אנו גאים בבן שלכם ושכאבכם הוא כאבינו".
ב־9 במרץ 2022 נגנב נשקו האישי והתפילין של רב"ט נתנאל יהלומי מבית משפחתו שקיבלו אותו למזכרת מבנם. בעקבות הגניבה פרסמה משפחתו הודעה ובה ביקשה מהגנב להחזיר את הנשק והתפילין.
בעקבות הפיגוע צה"ל ציין שימשיך להציע סיוע למסתננים, כולל מתן אספקת מזון ומים.
ראו גם

מתקפת הטרור במפגש הגבולות ישראל-מצרים-רצועת עזה
מתקפת הטרור בדרום ישראל (2011)
פיגוע הירי בגבול ישראל–מצרים (2023)
דוכסות ברמן-פרדן

ברמן-פרדן, רשמית דוכסויות ברמן ופרדן (בגרמנית: Herzogtümer Bremen und Verden), היו שתי טריטוריות חופשיות של האימפריה הרומית הקדושה, שזכו לחופשיות אימפריאלית ב-1180. לפי החוקה המקורית שלהן, הן היו תחת השלטון של הנסיכים-בישופים של ארכיבישופות ברמן ושל בישופות פרדן.
ב-1648, שתי הנסיכויות-בישופויות חולנו, כלומר הפכו למונרכיות תורשתיות על פי חוקה, ומכאן ואילך נשלטו תמיד דוכסות ברמן וגם דוכסות פרדן באיחוד אישי, בתחילה על ידי בתי המלוכה של שוודיה. בית ואסה ובית פפאלץ-צווייבריקן, ומאוחר יותר על ידי בית הנובר.
עם פירוק האימפריה הרומית הקדושה ב-1806, מעמדה של ברמן-פרדן כחופשית אימפריאלית התבטל; מכיוון שהם היו באיחוד אישי עם ממלכת הנובר השכנה, הם שולבו במדינה זו.
טריטוריה וסמלים

השטח השייך לדוכסות ברמן ופרדן כיסה משולש יבשה מחוספס בין שפכי הנהרות אלבה ו-וזר בים הצפוני, במדינות הפדרליות הגרמניות של היום, המבורג וברמן (משולש אלבה-וזר). אזור זה כלל את רוב המחוזות המודרניים (בגרמנית: Kreis) של קוקסהאפן (בדרום), אוסטהולץ, רוטנבורג על הווימה, שטאדה ופרדן, כיום בסקסוניה התחתונה; והעיר ברמרהאפן, כיום מובלעת של מדינת ברמן. הערים ברמן וקוקסהאפן (מובלעת של המבורג) לא השתייכו לברמן-פרדן. ארץ האדלן, אז נחלה של סקסוניה-לאוונבורג בסביבות אוטרנדורף, לא הייתה חלק מברמן-ורדן עד 1731. שטאדה הייתה הבירה.
הסמל של ברמן-ורדן שילב את זרועות הנסיכות-בישופות של פרדן, צלב שחור על אדמה לבנה, עם אלו של הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן, שני מפתחות חצו את החותם של ברמן-פרדן, סמלו של פטרוס, הפטרון של ברמן.
היסטוריה > הפיכת הנסיכויות-בישופויות לברמן-ורדן ב-1648

הישויות הפוליטיות של הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן ושל הנסיכות-בישופות של פרדן הפכו על ידי שלום וסטפאליה ב-1648 לדוכסות ברמן ולנסיכות פרדן, עם זאת, היה נהוג לכנותן דוכסויות ברמן וורדן, מבלי לשנות את מעמד הטריטוריות של חופשיות אימפריאלית. כל אחת מהטריטוריות נחשבה נחלה אימפריאלית, ולפיכך ברמן ופרדן יוצגו בנפרד בדיאט של האימפריה הרומית הקדושה. העיר הקיסרית החופשית לשעבר ורדן על אלר שולבה בשלום וסטפאליה בדוכסות פרדן.
שתי הטריטוריות השכנות לא יכלו להתאחד באיחוד אמיתי מבלי להשיג תמיכה של הקיסר ורוב בין האחוזות הקיסריות, דבר שמעולם לא קרה. הם היו חלקים משני חוגים אימפריאליים שונים. משנת 1500 ואילך הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן ובכך היורשת שלה דוכסות ברמן השתייכו לחוג הסקסוני (לימים החוג הסקסוני התחתון), בעוד הנסיכות-בישופות של פרדן ובכך מחליפתה, דוכסות פרדן, השתייכו לחוג הרייני-וסטפאלי התחתון.
המיסים של האימפריה הרומית הקדושה נגבו וצבאות גויסו ומומנו על פי החוגים האימפריאליים. ברמן ופרדן שלחו את נציגיהם לדיאט החוג הקיסרי שלהם. דיאט החוג החליט כיצד לחלק את נטל המיסים שיוטלו בין השטחים החברים. כך ברמן וורדן אף הסתכסכו על הגבול ביניהם – כלומר על מי רשאי לגבות מיסים והיכן – אשר לא נפתרו, למרות ששתי הנחלות נשלטו באיחוד אישי על ידי שוודיה.
הקיסר פרדיננד השלישי תקף תחילה את כריסטינה משוודיה ואת יורשיה החוקיים עם הדוכסות, כגמולה של שוודיה מהשתתפותה במלחמת שלושים השנים. ברמן-ורדן סיפקה לשוודיה יתרון אסטרטגי, משום שהיא השתתפה עמה בגיוס ובמימון צבאות בשני חוגים אימפריאליים המכסים את כל החלקים הצפוניים והצפון-מערביים של האימפריה הרומית הקדושה, עם פומרניה השוודית, שהייתה חלק מהחוג הסקסוני העליון, המכסה את צפון מזרח האימפריה.
היסטוריה > מלחמות נפוליאון (1803–1813)

אחרי שבריטניה – ללא כל בעל ברית – הכריזה מלחמה על צרפת ב-18 במאי 1803, חיילים צרפתים פלשו לנסיכות הבוחר מהנובר ב-26 במאי והותירו – בין היתר – שתי פלוגות חיל כיבוש בבירת ברמן-פרדן, שטאדה ב-18 ביוני. על פי אמנת ארטלנבורג מ-5 ביולי 1803, המאשרת את התבוסה הצבאית של הנובר, פורק צבא הנובר מנשקו וסוסיו ותחמושתו הועברו לידי הצרפתים. המועצה הסודית של הנובר, עם השר פרידריך פרנץ דיטריך פון ברמר מחזיק את היתד בהנובר, נמלטה לשטח הנובר מעבר לאלבה של סקסוניה-לאוונבורג ב-30 במאי, והתיישב בלאוונבורג על אלבה. בקיץ 1803 גבו הכובשים הצרפתים את תרומתם הראשונה למלחמה עם 21,165 רקסדולר בלבד שנגבו בברמן-פרדן. ב-1803 מנתה דוכסות ברמן 180,000 תושבים ושטח של 5,325.4 קמ"ר, נסיכות פרדן 1,359.7 קמ"ר ו-20,000 תושבים ב-1806, בעוד האדלן כללה 311.6 קמ"ר ו-4,000 תושבים.
בסתיו 1805, בתחילת מלחמת הקואליציה השלישית נגד צרפת (1805–1806) עזבו חיילי הכיבוש הצרפתיים את הנובר במערכה נגד ארכידוכסות אוסטריה (סוף הכיבוש הצרפתי הראשון של הנובר, 1803–1805). כוחות הקואליציה הבריטית, השוודית והרוסית כבשו את הנובר, כולל ברמן-פרדן. בדצמבר, האימפריה הצרפתית הראשונה, ויתרה על הנובר, שבה לא החזיקה עוד, לברנדנבורג-פרוסיה, שכבשה אותה בתחילת 1806. אבל כאשר ממלכת פרוסיה, לאחר שפנתה נגד צרפת, הובסה בקרב ינה-אאורשטדט (11 בנובמבר 1806), חזרה המועצה הסודית של הנובר מלאוונבורג לעיר הנובר למשך חודש, רק כדי לברוח שוב מהכיבוש הצרפתי השני של הנובר (נובמבר 1806 – ינואר 1810), כולל ברמן-פרדן.
בשנת 1807 החליפה צרפת את מועצת הנובר של הממלכה, כפי שהוכרז ב-20 בספטמבר, על ידי הוועדה הממשלתית תחת המושל הכללי ז'אן ז'אק ברנרדינו קולו דה לה סלסט (צר'), ובהמשך התקינו נציג משנה, פיטר כריסטיאן דודט, שהחליף את סגנו של ברמן-פרדן (גוף מקבל החלטות), עם זאת, ואיפשר לממשלת ברמן-פרדן (הגוף המבצע) לעבוד עליה. נפוליאון הראשון החרים במיוחד את קרקעות אצולת נסיכות הבוחר מהנובר כדי לתגמל איתם את ותיקי צבאו. הוא שמר על גישה בלעדית לדומיינים ולרווחים שלהם, כאשר ב-1 במרץ 1810 הוא התיר לאחיו המלך ז'רום בונפרטה לשלב את ברמן-פרדן בממלכת וסטפאליה קצרת-הימים שלו, ויצר את המחוז הצפוני של הממלכה, רק כדי לספח את ברמן-פרדן לאימפריה הצרפתית החל מה-1 בינואר 1811.
היסטוריה > מהשבה להשתלבות בהנובר ב-1823

ב-1813 הוחזרו דוכסויות ברמן ופרדן לנסיכות הבוחר מהנובר, שהפכה לממלכת הנובר ב-1814. למרות שמעמדה של ברמן-פרדן כטריטוריה של חופשיות אימפריאלית התבטל עם פירוק האימפריה הרומית הקדושה ב-1806, הדוכסות לא שולבו מיד באיחוד אמיתי במדינת הנובר. מאז שהמלכים בהנובר עברו ללונדון, הפכה הנובר למדינה של שלטון שמרני ונחשל מאוד, כאשר ממשל מקומי שגויס מאריסטוקרטים מקומיים הוסיף רבות לשימור מבנים מיושנים. האיחוד המנהלי עם הנובר התרחש רק ב-1823, כאשר רפורמה בשלטון המקומי איחדה את ברמן-פרדן והאדלן כדי ליצור את בית הביליוויק הגבוה של שטאדה, המנוהלת על פי אמות מידה מודרניות אוניטריות, ובכך ביטלה צורות ממשלתיות מסורתיות שונות של ברמן, פרדן והאדלן.
להיסטוריה נוספת ראה מחוז שטאדה (1823–1977), שצמח עם הקמת המחוז הגבוה של שטאדה ב-1823, הכולל את שטחי הדוכסות לשעבר של ברמן ופרדן וארץ האדלן.
האישה השונמית

.
אלישע הנביא מקים לתחייה את בן השונמית. ציור מעשה ידי בנג'מין וסט משנת 1765
הָאִשָּׁה הַשּׁוּנַמִּית היא דמות מקראית המופיע מספר פעמים במעשי הנביא אלישע בספר מלכים.
הסיפור המקראי

הסיפור המקראי מציג לראשונה את האישה השונמית בתיאור של אלישע הנביא שהיה עובר ליד ביתה של האישה השונמית והיה עוצר שם לאכול. האישה השונמית מכונה במקרא "האישה הגדולה", אנחנו רואים שהאישה השונמית כדברי הפסוקים "החזיקה" באלישע שיאכל אצלה והיא פנתה אליו שיבוא לסעוד אצלה והוא נענה לבקשתה של האישה השונמית.
בהמשך הפרק האישה השונמית מכינה חדר עבור אלישע בעליית הגג. ושם היא שמה לו מיטה, שולחן, כיסא, ומנורה. היא עושה את זה בשביל שכאשר הנביא יבוא לביתה הוא יוכל לשהות בחדר זה.
הסיפור המקראי > לידת הבן

אלישע מעוניין להחזיר טובה לאישה השונמית והוא קורא לה אליו על ידי גיחזי נערו.
הוא פונה אל האישה השונמית ושואל אותה האם היא זקוקה שהוא יפעל בשבילה אצל שר צבא או מלך למלא עבורה איזה דבר אליו היא צריכה והיא עונה לו בביטוי שבתוך עמה היא יושבת והכוונה שהיא איננה זקוקה שהנביא יפעל בעבורה כפי שהציע לה.
הנביא שואל את נערו גיחזי כיצד להחזיר לשונמית טובה עונה לו גיחזי שהשונמית אין בן, הנביא שולח את גיחזי נערו לקרוא לשונמית, האישה השונמית מגיעה לאלישע, והוא אומר לה שהיא הולכת לחבוק בן, האישה השונמית מבקשת מאלישע שלא יכזב בה (הכוונה שלא יגרום לה לצפיות שווא ודבר לא יתרחש). בהמשך רואים שהאישה הרה ויולדת בן כאשר דיבר אליה אלישע.
הסיפור המקראי > מות הבן

הילד אשר נולד לאישה השונמית גדל והוא יוצא לעבודה ביחד עם אביו בשדה, והוא אומר לאביו במהלך היותם בשדה "ראשי ראשי", אבי הילד שולח אותו הביתה ושם הילד נפטר על ברכי אמו.
האישה השונמית חבשה את האתון שלה והיא יצאה אל הכרמל לכיוון הנביא אלישע, בעלה שואל אותה לאן הולכת והיא אינה מפרטת אלא הולכת אל הנביא, שהיא מגיעה לכיוון הנביא הנביא מזהה אותה ואומר לנערו שילך אליה וידרוש בשלומה, בשלום בעלה ובשלום בנה. גיחזי עושה זאת והאישה השונמית משיבה לו תשובה ששלומה ושלום משפחתה בטוב, והיא ניגשת אל הנביא אלישע ומחזיקה ברגליו, נער אלישע מגיע על מנת להדוף אותה מהנביא והנביא מצווה אותו לעזוב אותה כי היא מרת נפש וה' העלים ממנו מדוע היא מרת נפש, האישה השונמית אומרת לנביא שהיא בקשה ממנו ילד והיא הייתה בטוחה בכך שלא ישלה אותה.
הסיפור המקראי > הקמת הבן לתחייה

אלישע מבין מדבריה אף שלא אמרה זאת במפורש שהילד מת ומצווה את נערו גיחזי שיטול את משענתו וישים אותה על פני בנה של השונמית, האישה השונמית אומרת לנביא בלשון שבועה שחי ה' וחי נפשו של אלישע אם היא תעזוב אותו.
גיחזי שם פעמיו אל ביתה של האישה השונמית ובידו משענתו של הנביא אלישע. גיחזי שם את המשענת על פני הנער אבל הילד אינו קם לתחיה. גיחזי שב אל הנביא אלישע ומבשר לו כי לא הקיץ הנער. אלישע יוצא הוא אל בית השונמית, כאשר הוא נכנס הוא רואה את הנער מושכב על המיטה ללא רוח חיים, הנביא סוגר את דלת החדר בו נמצא הנער והוא מתפלל אל ה'. אחר הדברים האלה הוא מבצע הנשמה של הנער מפיו והנער מראה סימני חיים וחוזר לו חום לגופו אך עדיין לא חוזר לתחייה. אלישע מבצע את פעולת ההנשמה הזו כ-7 פעמים והנער פוקח את עיניו ושב לחיים.
אלישע קורא את נערו שיקרא אל השונמית שתבוא לפניו, גיחזי קורא לה, והנביא אומר לה לשאת את בנה, השונמית נופלת לרגלי הנביא - משתחוות לפניו, נוטלת את בנה והולכת.
הסיפור המקראי > השבת נחלתה של השונמית

האישה השונמית עוד מוזכרת בפרק ח' במלכים ב' כאשר אלישע מנחה אותה לעזוב את נחלתה בגלל רעב שעתיד להמשך 7 שנים בארץ. האישה אכן עוזבת את נחלתה והולכת להתגורר בארץ פלשתים 7 שנים.
בחלוף 7 שנות הרעב השונמית מבקשת לחזור לנחלתה אך מסיבות שאינן ידועות לנו אינה יכולה לחזור לשם - ייתכן ומישהו אחר השתלט על נחלתה. השונמית בעקבות זאת הולכת להלין בפני המלך על עניין זה. לבינתיים בזמן זה המלך מדבר עם גיחזי ומספר לו זה שאלישע החיה את המת ובמהלך השיחה הזו, השונמית צועקת אל המלך על הבית שלה והשדה שלה, ומיד גיחזי מזהה אותה ואומר למלך שזו האישה וזה הבן שלה שאלישע החייה. עם היוודע הדבר למלך הוא מייד מצווה לתת לה סריס אחד שידאג להחזיר לה את כל אשר לה, והוא גם מצווה את הסריס שידאג שיחזירו לה את כל התבואה מיום שהיא עזבה עד עכשו.
הסיפור המקראי > פקידת העקרה

סיפור האישה השונמית, המציג את נס החייאת בנה על ידי אלישע, מציג קווי דמיון בולטים לסיפורים מקראיים אחרים.
ישנם קשרים בין סיפור השונמית לנס אסוך השמן, וכן בין סיפור אליהו והאישה מצרפת וסיפור לידת יצחק. הדמיון בולט במיוחד הוא הבטחה לילד ובנס הלידה כנגד הטבע.
קשר זה הוא הסיבה לכך שקריאת התורה בפרשת וירא (המספרת על לידת יצחק) משלימה בהפטרה בסיפור האישה השונמית.
דמותה של השונמית

האישה השונמית היא אנונימית והיא מכונה על שם מקום מגוריה. השונמית מוצגת כאישה הגדולה -מה פירושו של ביטוי זה? רובם המוחלט של הפרשנים רואים את צמד המילים הזה "האישה הגדולה" כדבר שמייצג מעמד חברתי גבוה או שזה מראה שהייתה אישה עשירה.
אלישע ואליהו: השוואה בין נסי החייאה של רב ותלמידו

ניתן לזהות קווי דמיון ברורים בין מעשה החייאת בנה של האישה השונמית על ידי אלישע לבין מעשה החייאת בנה של האישה מצרפת על ידי רבו, אליהו הנביא. בשני המקרים מדובר בהקמת בן לתחייה עבור אישה שגמלה טובה עם הנביאים ואירחה אותם בביתה. יש כאן עדות למכנה משותף בין הרב לתלמידו – היכולת לחולל ניסים ולשנות את חוקי הטבע, ובפרט להחיות מתים. כמו כן, ניתן לראות כיצד אלישע, כתלמיד, יורש את דרכו של רבו לא רק מבחינת התפקיד, אלא גם מבחינת היכולת לחולל ניסים.
במעשי ההחייאה עצמם קיימים קווי דמיון בולטים: בשני המקרים הנביא נשכב על הנער בניסיון להחיותו, ושניהם ביצעו את ההחייאה בחדר שהוקצה להם, על מיטתם שבעליית הבית. בנוסף, לפני תחילת פעולת ההחייאה, שניהם פונים בתפילה לה’ כדי לבקש את הצלחתם.
עם זאת, יש גם הבדלים מהותיים בין הסיפורים. האישה מצרפת מאשימה את אליהו במות בנה ומטילה ספק בכוחו ובשליחותו, ורק לאחר שהוא מחזיר את בנה לחיים היא מכירה בו כאיש אלוקים. לעומתה, האישה השונמית מראה אמון מלא בנביא. היא פונה לאלישע בבקשה שיסייע לה, וכאשר הוא מחזיר את בנה לחיים, היא אינה אומרת דבר, אלא קדה בפניו ומשתחווה מתוך כבוד והכרת תודה, נוטלת את בנה והולכת. הבדל זה מדגיש את היחס השונה של כל אחת מהנשים לנביא ולכוחו.
בשירה העברית

סיפור אלישע והאישה השונמית זכה לההתייחסות רבות בשירה העברית, בין היתר בשירים הבאים:
המשורר ש. שלום בשיר "הנביא והנער" בספר שירים (חלק א, 1949)
המשורר יצחק שלו במחזור השירים "משירת אלישע" בספר "אוחזת ענף שקד" (1951)
המשוררת אסתר אטינגר בשיר "אלישע" בספר "לפני המוזיקה" (1986)
המשורר עמיחי חסון בשיר "בוקר יום ראשון" בספר "שירים על סף" (2022)
בתרבות

העיר המקראית שונם, המוכרת גם כמקום מגוריה של האישה השונמית, מזוהה עם הכפר סולם שבעמק יזרעאל, במרכז הכפר נמצא קיר אבן שמזוהה כביתה של האישה וידוע גם כמקום סגולה לעידוד הפריון. מעבר לקיר נמצאת מערה, ועליו מוצב לוח המתאר את עיקרי סיפורה של האישה השונמית.
ביבליוגרפיה

רופא, אלכסנדר, סיפורי הנביאים: הסיפורת הנבואית במקרא - סוגיה ותולדותיה, ירושלים: מאגנס, תשמ"ג
‎
Alter, Robert, "How Convention Helps us Read: The Case of the Bible's Annunciation Type-Scene", Prooftexts 3 (1983), pp. 115-130 (Available at JSTOR
Shields, Mary E., "Subverting a Man of God, Elevating a Woman: Role and Power Reversals in 2 Kings 4", Journal for the Study of the Old Testament 18 (1993), pp. 59-69, doi:10.1177/030908929301805805
לקריאה נוספת

הרב אלחנן סמט, פרקי אלישע מעליות תשס"ז, עמ' 208–284. (מרבית העמודים פורסמו באתר דעת: חלק א', חלק ב', חלק ג', חלק ד', חלק ה', חלק ו', נספח ב', נספח ג')
החיבוק הכפול - הסיפור של האישה השונמית ופשרו, אלחנן סמט, הוצאת תבונות מכללת הרצוג.
הערות שוליים

↑  ספר מלכים ב', פרק ד', פסוקים ח'–ל"ז
↑  בית האשה השונמית באתר עמוד ענן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519119705171  LCCN: n2009035875  VIAF: 90430537   WorldCat (עם VIAF): 90430537 
עזיבת האישה השונמית, ציור מעשה ידי פרדיננד בול 
 

"וַיֹּאמֶר מַדּוּעַ אַתְּ הֹלֶכֶת אֵלָיו הַיּוֹם, לֹא חֹדֶשׁ וְלֹא שַׁבָּת, וַתֹּאמֶר שָׁלוֹם. וַתַּחֲבֹשׁ הָאָתוֹן, וַתֹּאמֶר אֶל נַעֲרָהּ נְהַג וָלֵךְ, אַל תַּעֲצָר לִי לִרְכֹּב כִּי אִם אָמַרְתִּי לָךְ." ספר מלכים ב', פרק ד', פסוק כ"ד (רמברנדט, 1640)
הנביא אלישע מקים לתחייה את בן האישה השונמית - ציור משנת 1549.
וַתָּבֹא אֶל אִישׁ הָאֱלֹהִים אֶל הָהָר וַתַּחֲזֵק בְּרַגְלָיו וַיִּגַּשׁ גֵּיחֲזִי לְהָדְפָהּ וַיֹּאמֶר אִישׁ הָאֱלֹהִים הַרְפֵּה לָהּ כִּי נַפְשָׁהּ מָרָה לָהּ...

 (גרברנד ון דן איקהאוט, 1649)
חוסאם א-דין אל-ג'ראחי

| --- | --- |
 מקום קבורה:  שייח' ג'ראח 
 פטירה:  1202 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 
חוסאם א-דין אל-גַ'רׇּאחִי (בערבית: حسام الدين الجراحي, בתעתיק מדויק: חסאם אלדין אלגַ'רׇּאחִי; נפטר בחודש צפר, 598 לאחר ההיג'רה היא 1202 לספירת הנוצרים) היה אמיר ורופא אישי של צלאח א-דין. שייח' חוסאם קיבל את התואר ג'ראח (جراح) שמשמעו "רופא מנתח" בערבית.
שייח' חוסאם חי במאות 12–13 והקים זאווייה (מסגד קטן ובית ספר), הידועה בשם "זאוויה ג'ראחיה". הוא נקבר ביסודותיה, והיא ממוקמת בכניסה לשכונת שייח' ג'ראח, שכונה שקיבל במתנה מצלאח א-דין לאחר שכבש את ירושלים, ונקראת על שמו. מבנה הקבר נבנה ב-1202 והפך ליעד למתפללים ומבקרים.
הערות שוליים

↑  יצחק רייטר וליאור להרס, The Sheikh Jarrah Affair: The Strategic Implications of Jewish Settlement in an Arab Neighborhood in East Jerusalem, The Jerusalem Institute for Israel Studies, 2010
↑  תהילה ביגמן, בלי עזרה ממונטיפיורי, מגזין סגולה
וילהלם פרידריך, נסיך נסאו-דיאץ

| --- | --- |

 לידה:  7 באוגוסט 1613 ארנהם, הולנד 
 פטירה:  31 באוקטובר 1664 (בגיל 51) לייוורדן, הולנד 
 מדינה:  הרפובליקה ההולנדית 
 מקום קבורה:  לייוורדן 
 השכלה:  אוניברסיטת ליידן  אוניברסיטת חרונינגן 
 בן או בת זוג:  אלברטינה אגנס, רוזנת נסאו (1652–?) 
 
וילהלם פרידריך, נסיך נסאו-דיאץ (בגרמנית: Wilhelm Friedrich von Nassau-Diez;‏ 7 באוגוסט 1613 – 31 באוקטובר 1664), היה רוזן (ומשנת 1654 נסיך) נסאו-דיאץ, סטאדהאודר של פריסלנד, חרונינגן ודרנתה.