stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בנימין ברגר
קורות חיים

בנימין בן לייב ברגר נולד בשנת 1881 בכפר לוקי שבאוקראינה (אז באימפריה הרוסית). אביו, איש דתי ושומר מצוות, החזיק מלמד לבניו במשך שנים כדי להקנות להם תורה מילדותם. התחיל ללמוד ב"חדר" בגיל 4, ובגיל חמש עשרה כבר יצאו לו מוניטין של עילוי, בקיא בתלמוד ונושא כליו. בשנת 1897 לערך, בהיותו בן שש עשרה, עברה משפחתו לברדיצ'ב, שם נתפס להשכלה והחל ללמוד לימודי חול. נבחן בחינת בגרות כ"אקסטרן" (חיצוני) בגימנסיה, וגמר בהצטיינות את חוק לימודיו.
המשיך ללמוד באוניברסיטת קייב ובה סיים את לימודיו ברפואה. מייד לאחר שהוסמך כרופא, התנדב למלחמה במגפת הקדחת בכפרים רוסיים. בשנים 1915–1918 עבד כרופא בירוסלבל שעל נהר הוולגה, שם ייסד סניף של ההסתדרות הציונית והיה במרכז הפעילות החברתית והלאומית. היה פעיל בהגשת עזרה לפליטים יהודיים בזמן מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1917 השתתף כציר בכנס הכללי של ציוני רוסיה בפטרוגרד. בשנת 1918 התחילו הסובייטים לרדוף ולאסור עסקנים ציוניים, וכשנודע לו כי הוא נמצא ברשימה השחורה של "הפושעים הציונים", ברח לווילנה, בה שימש אביו כמנהל בית ההוצאה והדפוס המפורסמים של "האלמנה והאחים ראם".
בשנת 1919 קשר את גורלו עם יהדות ליטא, החל לעסוק ברפואה בעיירה וילקי שעל נהר הניימן (25 ק"מ מצפון מערב לקובנה), והמשיך שם בעבודתו הציבורית כפעיל ציוני. ד"ר מקס סולובייצ'יק לחץ עליו לצאת מווילקי והביאו לקובנה. תוך זמן קצר הפך לאחד הרופאים הנודעים בליטא, בין המומחים למחלות פנימיות ואחד הבונים והמייסדים של בית החולים היהודי בעיר "ביקור חולים" ומנהל המחלקה למחלות פנימיות במשך 20 שנה. כיוון ששאר בתי החולים במדינה היו סגורים בפני הרופאים הצעירים, נעשתה המחלקה שלו מרכז לחולים היהודיים וגם בית ספר מתקדם להשתלמותם של רופאים יהודים צעירים, שהתמחו בו במקצועות רפואיים שונים.
למרות עיסוקיו הרבים מצא תמיד זמן ללימוד ולהשתלמות. ביקר במרכזים רפואיים שונים באירופה, היה בקיא בספרות המקצועית בשפות אנגלית, גרמנית ורוסית, והיה הראשון שהביא לליטא את האינסולין, והראשון שהשתמש באלקטרוקרדיוגרף ובאמצעים דיאגנוסטיים חדישים אחרים.
עם זאת, הקדיש זמן רב גם לפעילות ציבורית, בשמשו יושב ראש ההסתדרות הציונית בליטא, חבר בחבר הנאמנים של העיתון הציוני "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי'), חבר בוועד של רשת החינוך העברית הציונית "תרבות" (בהיותו אחד ממניחי היסוד לחינוך העברי בליטא ומיוזמי הקמתה של הגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בשנת 1920), חבר המרכז של "קרן היסוד" ושל "הקרן הקיימת לישראל", וכן השתתף בהנהלת המשרד הארצישראלי ובארגונים ומוסדות אחרים.
נמנה עם צמרת האינטליגנציה היהודית (ביחד עם הד"ר מקס סולובייצ'יק, ד"ר משולם וולף, ד"ר יעקב רובינסון, עו"ד לייב גרפונקל, ד"ר ד"מ שווארץ וראובן רובינשטיין) שנתנה דחיפה קדימה להתפתחות החיים היהודיים בליטא והביאה להישגיה הניכרים בשטח התרבות והחברה.
בשנת 1925 ביקר בפעם הראשונה בארץ ישראל כנציג ההסתדרות הציונית בליטא, ונוכח בטקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1935 עזב את ליטא ועלה לארץ ישראל, אך מסיבות משפחתיות זמניות חזר לליטא בהחלטה נחושה לשוב ולהתיישב בארץ עם כל משפחתו.
בשנת 1941, תחת הכיבוש הסובייטי של ליטא, נאסר והוגלה למחנה ריכוז בעומק רוסיה, שם הועסק כרופא של האסירים. במחנה בקוטלאס (אנ') (Ко́тлас; העיר ממוקמת כ-600 ק"מ מארכנגלסק) עמדה מיטתו בין החולים והגוועים, שהייתה חדרו ומקום עבודתו, ובתנאים אלה עזר לאלפי אסירים בסבלם הגופני והרוחני.
בשנת 1948 חלה ומת.
בנו, ד"ר מרדכי ברגר, נעצר על ידי הנאצים בממל ומת בכלא.
לקריאה נוספת

'ברגר בנימין', בתוך: אברהם תורי (עורך), תרומת יהודים מליטא לבנין הארץ ומדינת ישראל, תל אביב, אפריל 1988, עמ' 60.
הערות שוליים

↑  Ingrida Šotlandaitė, Kalbantis su profesoriumi Ch. Kibarskiu (בליטאית). פרופ' קרדיולוג נודע קיברסקי עבד במחלקה לצידו של הד"ר בנימין ברגר בבית החולים "ביקור חולים" בקובנה. בראיון עמו העיד שבית החולים היהודי היה מבין הטובים בליטא ושד"ר ברגר, אשר היה חסיד החידושים הטכנולוגיים, היה הראשון שהציע לקנות את האלקטרוקרדיוגרף - מכשיר ראשון מסוגו בליטא שלא היה קיים אפילו בקליניקה האוניברסיטאית. כמנהלו של בית החולים היהודי "ביקור חולים" שימש ד"ר בנימין בלוך. לדברי פרופ' קיברסקי, בית החולים טיפל באנשים מלאומים שונים ולעיתים לא היה בו מקום פנוי. בבית החולים היו 400 מיטות אשפוז ועבדו בו טובי הרופאים. קופת החולים תמיד שלחה חולים אליו אך אלה שלא יכלו לשלם טופלו חינם. יצוין, כי לבית החולים נוספה ב-1929 קומה שלישית, בתכנונו של האדריכל הנודע משה בלוך - ד.ר.
↑  ראובן רובינשטיין, "קהילת קובנה", מחניים, גיליון ק"כ (תשכ"ט), באתר דעת - מכללת הרצוג.
ג'אני אניילי

| --- | --- |

 לידה:  12 במרץ 1921 טורינו, איטליה 
 פטירה:  24 בינואר 2003 (בגיל 81) טורינו, פיימונטה, איטליה 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 השכלה:  אוניברסיטת טורינו 
 מעסיק:  Fiat S.p.A., יובנטוס, קבוצת בילדרברג 
 תפקיד:  סנאטור לכל החיים (1 ביוני 1991–24 בינואר 2003)  נשיא (1966–2003)  נשיא (1974–1976) 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית-נוצרית באיטליה 
 בן או בת זוג:  Marella Agnelli (19 בנובמבר 1953–2003)   Dalila Di Lazzaro 
 פרסים והוקרה:  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (27 בדצמבר 1967)  מסדר ההצטיינות למלאכה (1977)  צלב המלחמה לגבורה צבאית (13 בפברואר 1943)  צלב ההצטיינות במלחמה  Commemorative medal of the war period 1940-43 
 www.giovanniagnelli.it
 
אניילי עם סבו, מייסד פיאט, 1940
ג'ובאני (ג'אני) אניילי (באיטלקית: Giovanni (Gianni) Agnelli‏; 12 במרץ 1921 – 24 בינואר 2003) היה תעשיין איטלקי ונשיא חברת ההחזקות המשפחתית של משפחת אניילי, אשר כללה בעלות על חברת הרכב פיאט, קבוצת הכדורגל יובנטוס, העיתון לה סטמפה ועוד. אניילי נחשב לאיטלקי העשיר ביותר בהיסטוריה המודרנית של איטליה ואיש שכונה "המלך הבלתי מוכתר" של איטליה, עקב השפעתו על חיי הכלכלה, החברה והפוליטיקה במדינה.
אניילי נולד בשנת 1921 בעיר טורינו. הוא נקרא על שם סבו ג'ובאני, שהיה ממייסדי תעשיית הרכב "פיאט" ובעל השליטה המרכזית בחברה, אך כדי להבדיל בין השניים, הוא נודע בשם הפרטי ג'אני. אניילי הוכשר מאז ילדותו להיות היורש של נכסי המשפחה. בשנת 1966 התמנה אניילי להיות נשיא תעשיית הרכב "פיאט". במהלך נשיאותו הרחיב ג'אני אניילי את פעילותה העסקית של החברה. חברת "פיאט" החלה להקים מפעלים מחוץ לגבולות איטליה, בעיקר בארצות אמריקה הלטינית וברוסיה. במהלך משבר הנפט העולמי בתחילת שנות ה-70 נאלץ אניילי למכור חלק ממניות "פיאט" לחברת השקעות לובית, בבעלות מועמר קדאפי. מאוחר יותר רכש אניילי בחזרה מניות אלה.
במהלך שנות ה-80 כאשר באיטליה התרבו השביתות הכלליות הצליח אניילי לשבור את כוח הוועדים בחברת "פיאט" וגרם לכך שמפעלי החברה שבראשותו ימשיכו לתפקד כרגיל. צעדו של אניילי גרם לכך שהוא ומנהלי החברה הפכו יעד להתנקשויות מצד ארגון הטרור הבריגדות האדומות. בשנת 1991 מונה אניילי על ידי נשיא הרפובליקה האיטלקית לכהן בסנט האיטלקי כסנאטור לכל חייו. לאחר התאבדותו של בנו היחיד ומותו ממחלה של אחיינו החליט אניילי להוריש את חברת ההחזקות שבבעלותו לנכדו ג'ון אלקן. אניילי מת בשנת 2003 מסרטן הערמונית.
דמותו מופיעה בסרט "פרארי" (2023).
ראו גם

לנצ'יה
אלפא רומיאו
הערות שוליים

↑  ynet, איטליה: הבעלים של יובנטוס, ג'אני אניילי, נפטר, באתר ynet, 24 בינואר 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007441249805171  PLWABN: 9812663681805606  BIBSYS: 33320  BNE: XX1026288  BnF: cb12131052q (data)  GND: 118501011  ICCU: MILV051125  ISNI: 0000 0001 1675 0365  LCCN: n50057586  NKC: jx20070926001  NLA: 35816606  NTA: 073761478  RKD: 374352  SELIBR: 265375  SUDOC: 029755077  Trove: 1100718  ULAN: 500445606  VcBA: 495/286609  VIAF: 76350953   WorldCat (עם VIAF): 76350953
בלבול (קומבינטוריקה)

בקומבינטוריקה, בלבול או תמורה ללא נקודות שבת (באנגלית: Derangement) הוא תמורה של איברי קבוצה, כך שאף איבר אינו מופיע במיקומו המקורי. במילים אחרות, בלבול הוא תמורה שאינה מכילה נקודות קבועות.
מספר הבלבולים של קבוצה בגודל  n, בדרך כלל נכתב בתור  !n‏,  D_{n}‏,  d_{n}‏ או n¡.
הראשון שהתייחס לבעיה של ספירת הבלבולים היה פייר ריימונד דה מונמור (אנ'), בשנת 1708; הוא פתר אותה בשנת 1713, בערך באותו זמן שעשה זאת ניקולאס ברנולי (אנ').
השאלה האם חבורת תמורות (הנתונה על ידי קבוצת יוצרים) מכילה בלבולים כלשהם היא בעיית NP שלמה.
דוגמה

נניח שמורה בוחן 4 תלמידים  A,B,C,D ורוצה שכל תלמיד יבדוק מבחן של אחד מעמיתיו, כאשר אף תלמיד לא יבדוק את המבחן של עצמו. בכמה דרכים יכול המורה לחלק את המבחנים לתלמידיו כדי שאלה יבדקו אותם? מתוך 24 = !4 תמורות אפשריות לחלוקת המבחנים:
יש רק 9 בלבולים (מסומנים בכתב כחול נטוי). בשאר התמורות של הקבוצה בת 4 האיברים, לפחות תלמיד אחד מקבל את המבחן שלו בחזרה (מסומנות בכתב אדום מודגש).
גרסאות נוספות של הבעיה הן שליחת  n מכתבים ממוענים כך שאף מכתב לא יגיע לכתובתו הנכונה, או בעיית האנשים והכובעים להלן.
ספירת בלבולים

נתונים  n אנשים ממוספרים  1,\ldots ,n בעלי כובעים ממוספרים  a_{1},\ldots ,a_{n} בהתאמה. עלינו למצוא את מספר הדרכים בהן איש לא יקבל את כובעו שלו.
נניח כי  a_{1}=k מתוך  n-1 אפשרויות. כעת יש שתי אפשרויות:
אם  a_{k}=1 אזי הבעיה מצטמצמת ל- n-2 אנשים ו- n-2 כובעים.
אם  a_{k}\neq 1 אזי הבעיה מצטמצמת ל- n-1 אנשים ו- n-1 כובעים.
מכאן ניתן להגיע לנוסחה הבאה:
אותה נוסחת נסיגה פועלת גם עבור עצרת, עם תנאי התחלה שונים:
וזה עוזר להוכיח את הגבול עם e בהמשך.
כמו כן, הנוסחאות להלן ידועות גם כן:
כאשר  [x] היא פונקציית הקיטום (מעגלת למספר השלם הקרוב) ו- \lfloor x\rfloor  היא פונקציית הרצפה (מעגלת למספר השלם הנמוך).
להלן נוסחה נוספת:
ראו טבלה משמאל עבור ערכי הסדרה A000166 ב־OEIS.
שיטה ידועה לספירת בלבולים משתמשת בעקרון ההכלה וההפרדה: ראשית לספור את כל התמורות, לחסר את אלה שמיקום אחד האיברים נשאר בהן קבוע ולבצע תמורות של שאר האיברים, להוסיף בחזרה את התמורות בהן שני איברים שומרים על מיקומם המקורי וכדומה.
לכן ההסתברות שתמורה אקראית תהיה בלבול היא  {\frac {!n}{n!}}, וזהו טור טיילור של הפונקציה  e^{\pm x} בנקודה  x=\mp 1 וערכו בגבול הוא  {\frac {1}{e}}.
תמורות עם נקודות שבת

מספר התמורות האפשריות בגודל  n עם לפחות  k נקודות שבת ניתן בנוסחה:
מספר התמורות האפשריות בגודל  n עם  k נקודות שבת ניתן בנוסחה:
הערות שוליים

↑  de Montmort, P. R. (1708).
↑  Lubiw, Anna (1981), "Some NP-complete problems similar to graph isomorphism", SIAM Journal on Computing, 10 (1): 11–21, doi:10.1137/0210002, MR 0605600.
↑  Hassani, M. "Derangements and Applications."
↑  ראו הערה בסדרה A000166 באתר OEIS – האנציקלופדיה המקוונת לסדרות של מספרים שלמים.
מתוך כל התמורות של הקבוצה {A,B,C,D} יש רק 9 בלבולים (מסומנים בכתב כחול נטוי). בשאר התמורות של הקבוצה בת 4 האיברים, לפחות תלמיד אחד מקבל את המבחן שלו בחזרה (מסומנות בכתב אדום מודגש).
הגרף הכחול הוא מספר התמורות, והגרף האדום הוא מספר הבלבולים האפשריים ל- n איברים. כלומר, שאף איבר לא נמצא במקומו המקורי.

טבלת ערכים

 n
תמורות ( n!)
בלבולים ( !n)
 {\frac {!n}{n!}}

0
1
1
1

1
1
0
0

2
2
1
0.5

3
6
2
1/3

4
24
9
0.375

5
120
44
11/30

6
720
265
≈ 0.3680555

7
5,040
1854
≈ 0.367857142

8
40,320
14833
≈ 0.367881944

9
362880
133496
≈ 0.3678791887

10
3628800
1334961
≈ 0.3678794643

11
39916800
14684570
≈ 0.3678794392

12
479001600
176214841
≈ 0.3678794413

13
6227020800
2290792932
≈ 0.3678794412

14
87178291200
32071101049
≈ 0.3678794412

15
1307674368000
481066515734
≈ 0.3678794412

16
20922789888000
7697064251745
≈ 0.3678794412

17
355687428096000
130850092279664
≈ 0.3678794412
בית המשפט העליון של קנדה

| --- | --- |

בית המשפט העליון של קנדה בעיר הבירה אוטווה
 מאפיינים
 שטח שיפוט:  קנדה קנדה
 היסטוריה
 תקופת הפעילות:  8 באפריל 1875 – הווה (149 שנים) 
 שופטים
 נשיא:  רישאר וגנר
 מספר שופטים:  9
 גאוגרפיה
 כתובת:  301 Wellington Street, Ottawa ON 
 קואורדינטות:  45°25′19″N 75°42′20″W﻿ / ﻿45.421944444444°N 75.705555555556°W﻿ / 45.421944444444; -75.705555555556
 www.scc-csc.gc.ca
  (למפת אוטווה מוגדלת) בית המשפט העליון של קנדה(למפת אוטווה רגילה) בית המשפט העליון של קנדה
 
בית המשפט העליון של קנדה מהווה את הסמכות העליונה במסגרת הרשות השופטת בקנדה. הוא מונה תשעה שופטים המתמנים לתפקידם על ידי ראש הממשלה (להרחבה ראה להלן). בית המשפט העליון יושב בעיר הבירה אוטווה.
נשיא בית המשפט (2018) הוא רישאר וגנר.
סמכויות בית המשפט העליון

בית המשפט העליון משמש כערכאת הערעורים העליונה במערכת המשפטית הקנדית. מתחתיו מצויים באופן ישיר בית המשפט הפדרלי לערעורים, בתי המשפט הפרובינציאלים והטריטוריאליים לערעורים ובית המשפט הצבאי לערעורים. החלטת בית המשפט היא סופית בית המשפט העליון מעורב בערעורים בתחומי המשפט השונים: משפט חוקתי, משפט מינהלי, משפט פלילי ומשפט אזרחי.
לפני שתיק ידון בבית המשפט העליון על המבקשים להוכיח כי מיצו את האפשרויות העומדות לפניהם בערכאות משפטיות נמוכות יותר. בקשות לדיון נמסרות בכתב ונבחנות על ידי שלושה שופטים המחליטים האם התיק ראוי לדיון בבית המשפט העליון.
לממשלת קנדה יש זכות לפנות לבית המשפט העליון ולבקש את חוות דעתו בעניינים הנוגעים לפירוש החוקה הקנדית כולל כתב הזכויות והחירויות הקנדי. בית המשפט בקנדה יכול לפסול חוקים של הפרלמנט הנוגדים את החוקה.
מינוי שופטים

כיום השופטים מתמנים לפי בחירת ראש הממשלה. בעבר מינוי השופטים היה ברובו חסוי, ומלבד הבנה כללית ששר המשפטים מתייעץ עם גורמים בקהילה המשפטית, התהליך היה לא פורמלי ולא גלוי. בשנת 2004 הוועדה למשפט וזכויות אדם של בית הנבחרים הקנדי פרסמה דו"ח המלצות לשיפור הליך בחירת השופטים לבית המשפט. בין היתר, ועדת בית הנבחרים המליצה על הקמת ועדה מייעצת שתגבש ותמסור לשר המשפטים רשימת מועמדים לבית המשפט העליון. בנוסף הומלץ, כי לאחר הליך בחירת השופטים, על שר המשפטים להופיע בפני ועדת שימוע ולהסביר בפניה על הליך הבחירה ועל כישורי המועמדים שנבחרו.
במהלך השנים 2004–2016 נעשו מספר שינויים בדרכי מינוי שופטים, שינוי עיקרי (אשר במינוי מספר שופטים לא יושם) הייתה ועדה שיצרה רשימת מועמדים מומלצים, וכן שימוע בפני ועדת אד הוק. בשתי הוועדות - שהרכבם השתנה לאורך השנים - לחברי הפרלמנט תמיד נשמר ייצוג.
בשנת 2016 נעשו השינויים האחרונים (עד היום) שנועדו על מנת להגביר את השקיפות, המקצועיות וההוגנות של מינוי השופטים. בשנה זו הוקמה הוועדה העצמאית המייעצת למינוי שופטים לבית המשפט העליון, נפתחה האפשרות לכל אדם החפץ בכך להגיש טופס מועמדות ובאופן כללי כל התהליך הפך לשקוף לעיני הציבור.
מינוי שופטים > הרכב הוועדה המייעצת

הוועדה מונה שמונה חברים:
שלושה חברים - שלפחות שניים מהם אינם עורכי דין - ממונים על יד שר המשפטים.
חבר בעל מעמד תקין של לשכת עורכי הדין של מחוז או טריטוריה מסוימים - ממונה על ידי לשכת עורכי הדין הקנדית.
חבר בעל מעמד תקין של לשכת עורכי הדין של מחוז או טריטוריה מסוימים - ממונה על ידי הפדרציה של אגודות המשפטים של קנדה.
חבר בעל מעמד תקין של לשכת עורכי הדין של מחוז או טריטוריה מסוימים - ממונה על ידי לשכת עורכי הדין הילידים.
שופט בית משפט עליון בדימוס, מועמד על ידי מועצת השופטים הקנדית.
משפטן מהאקדמיה, מועמד על ידי מועצת הדיקנים המשפטיים הקנדיים.
מינוי שופטים > הליך המינוי

ראשית, הוועדה המייעצת בוחנת את הבקשות שהוצגו לה, מבצעתת ראיונות עם המועמדים, וכן מבצעת חיפוש אקטיבי אחר מועמדם לשיפוט. לאחר מכן הוועדה מגישה לראש הממשלה 3-5 מועמדים. ראש הממשלה אינו מחויב להמלצות הוועדה, אם כי, מאז שהוקמה הוועדה, ראש הממשלה מינה תמיד שופט מבין אילו שהומלצו על ידי הוועדה. ראש הממשלה מכריז על המינוי. השופט מגיע לשימוע בשני הבתים, ולאחר השימוע הוא ממונה באופן רשמי על ידי המושל הכללי של קנדה.
הרכב בית המשפט

על פי חוק שלושה מבין תשעת השופטים של בית המשפט העליון חייבים להיות מהפרובינציה של קוויבק. על פי המסורת, שלושה נוספים הם מהפרובינציה של אונטריו, שניים ממערב קנדה, ואחד מהפרובינציות האטלנטיות.
ראו גם

כתב הזכויות והחירויות הקנדי
חוקת קנדה
הערות שוליים

1 2  בתי משפט לחוקה/עליונים, סקירה משווה במחקר של מרכז המחקר והמידע של הכנסת
↑  בניין בית המשפט העליון של קנדה
↑  נשיאי בית המשפט העליון, אז והיום
↑  המבנה השיפוטי של מערכת המשפט של קנדה, באתר משרד המשפטים הקנדי
↑  Role of the Court, באתר האינטרנט הרשמי של בית המשפט העליון של קנדה
↑  The new process for judicial appointments to the Supreme Court of Canada, אתר האינטרנט הרשמי של הבית התחתון של קנדה
↑  הצהרת ראש ממשלת קנדה על תחילת פעולת ההליך החדש
↑  עמוד הטופס באתר משרד הנציב לענייני משפט פדרליים בקנדה
↑  ההליך החדש של מינוי השופטים לבית המשפט העליון של קנדה, באתר האינטרנט הרשמי של הפרלמנט של קנדה
↑  המועצה המייעצת העצמאית למינוי שופטים בבית המשפט העליון של קנדה, באתר האינטרנט הרשמי של ממשלת קנדה
↑  Department of Justice Government of
 Canada, The judicial structure - About Canada's System of Justice
↑  הכוונה לפרובינציות הבאות: מניטובה, ססקצ'ואן, אלברטה, וקולומביה הבריטית.
↑  נובה סקוטיה, אי הנסיך אדוארד, ניו ברנזוויק, ניופאונדלנד ולברדור.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259304305171  PLWABN: 9812198967705606  BIBSYS: 96007309  BnF: cb12023108m (data)  CiNii: DA08448803  GND: 14216-5  ISNI: 0000 0001 0674 2994  LCCN: n50046440  NLA: 35025458  NSK: 000137694  RERO: 02-A000028095  SUDOC: 027667952  VcBA: 494/14501  VIAF: 156484224   WorldCat (עם VIAF): 156484224 
אולם בית המשפט העליון
פסל "האמת" בכניסה לבניין בית המשפט העליון
ביאנלה

איש בים, ציורו של הצייר יעקב חייט שייצג את ישראל בביאנלה בצ'ילה בשנת 1985
נשים ערביות, ציורו של הצייר יעקב חייט שייצג את ישראל בביאנלה בצ'ילה בשנת 1985
ביאנלה (מאיטלקית: biennale, בתרגום לעברית: דו-שנתי) היא אירוע אמנותי המתקיים אחת לשנתיים, ובעיקר כזה המוקדש לאמנות עכשווית. המילה "ביאנלה" הפכה למקובלת בשפות שונות, ובהן עברית, בזכות המוניטין של הביאנלה של ונציה – תערוכת אמנות עכשווית בינלאומית הנערכת החל מ-1895 בוונציה שבאיטליה. הביאנלה של ונציה נחשבת לאחת מהתערוכות החשובות והיוקרתיות ביותר בעולם האמנות ומכל מדינה נבחרים להשתתף בה אך ורק האומנים הבולטים ביותר בתחומם, אשר יוצרים יצירות אמנות במיוחד לקראתה.
בעקבות הביאנלה של ונציה מתקיימות תערוכות אמנות עכשווית הנושאות את השם "ביאנלה" בערים רבות בעולם.
בנובמבר 2022 זכתה שיר בר-חן, בוגרת המגמה לעיצוב אופנה מבית הספר רעות לאמנויות שבחיפה, במקום הראשון בביאנלה האיטלקית הרביעית לתיכונים שהתקיימה ברומא במעמד שר החינוך של איטליה.
בישראל נערכו תערוכות אחדות שנשאו את השם "ביאנלה":
הביאנלה הבינלאומית לצילום, במשכן לאמנות בעין חרוד, נערכה לראשונה בשנת 1986, ובהמשך בשנים 1988 ו-1991.
הביאנלה הישראלית לרישום נערכה לראשונה בשנת 2002 בבית האמנים בירושלים, ומאז נערכה שוב בשנים 2005 ו-2007. הביאנלה הרביעית מתוכננת להיערך בדצמבר 2010.
הביאנלה בהרצליה נערכה לראשונה בספטמבר 2007 בשנית באוקטובר 2009 ובשלישית באוקטובר 2011.
באפריל 2008 התקיימה הביאנלה לאדריכלות הנוף העירוני – בת ים, בנושא "אירוח". הביאנלה השנייה בבת ים נערכה בספטמבר 2010, תחת הכותרת "הזדמנות - פעולה עירונית".
הביאנלה של תל אביב-יפו, ARTLV, התקיימה לראשונה בספטמבר 2009 בכמה מתחמים, גלריות ומוזיאונים ביפו ותל אביב.
הביאנלה הים תיכונית הראשונה בחיפה נערכה בין פברואר לאפריל 2010.
הביאנלה הים תיכונית השנייה התקיימה בסכנין בין מאי לספטמבר 2013.
הביאנלה של ערים ומתכנני ערים באירופה זהו אירוע בינלאומי המתקיים אחת לכמה שנים ברחבי אירופה ומוקדש לאדריכלות ותכנון ערים.
הביאנלה לקרמיקה ישראלית במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב
הביאנלה לאומנות יהודית עכשווית בירושלים
הביאנלה למעצבי עתיד בחינוך, של משרד החינוך וארגון ה-OECD התקיימה ב-31/5-2/6/2022 בבנייני האומה בירושלים.
ביאנלה לאומנויות ולעיצוב במוזיאון ארץ ישראל, מרץ 2023
על הקסם שבמושג "ביאנלה" והיומרה הנלווית אליו נכתב במאמר ביקורת:
הבחירה במונח "ביאנלה" צפויה בשל היומרנות והאופנתיות שבו. כלל לא ברור אם גוף כלשהו כבר התחייב לספק בכל שנתיים תקציב לאירוע שכזה, אך הדבר כנראה אינו חשוב. העיקר הוא הצליל, המלה שמגלגלת בינלאומיות נכספת על הלשון.
הערות שוליים

↑  העתיד כבר כאן: בוגרת רעות זכתה במקום הראשון בביאנלה האיטלקית לעיצוב אופנה, באתר כלבו – חיפה והצפון, 4 בנובמבר 2022
↑  הביאנלה הישראלית הראשונה לצילום באתר המשכן לאמנות בעין חרוד
↑  ביאנלה ישראלית שנייה לצילום באתר המשכן לאמנות בעין חרוד
↑  ביאנלה ישראלית שלישית לצילום באתר המשכן לאמנות בעין חרוד
↑  יונתן אמיר, אני זה הקו, הנייר הוא העולם באתר "מארב" (פורסם לראשונה במקומון "כל העיר")
↑  הביאנלה הארצית השלישית לרישום באתר בית האמנים בירושלים
↑  אירוח 2008 באתר הביאנלה בבת ים
↑  אתר הביאנלה בבת ים
↑  עכבר העיר אונליין, ARTLV - המדריך המלא לאירוע האמנות של תל אביב, באתר הארץ, 9 בספטמבר 2009
↑  הביאנלה הים-תיכונית הראשונה של חיפה
↑  הביאנלה הים תיכונית בסכנין 2013 - אתר האירוע
↑  הביאנלה של ירושלים לאומנות יהודית עכשווית
↑   נעמה ריבה, לצייר בחול בלי להשאיר עקבות, באתר הארץ, 2 באפריל 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007384488705171  GND: 4634328-3  LCCN: sh2015002477
בית הקברות היהודי בפאס

| --- | --- |

 פרטי בית הקברות
 דת:  יהדות
 תאריך הקמה:  ה'תרמ"ד (1884)
 שטח:  30 דונם
 אתר רשמי
 קואורדינטות:  34°03′05″N 4°59′35″W﻿ / ﻿34.051274771072°N 4.9930940715531°W﻿ / 34.051274771072; -4.9930940715531
  (למפת פאס מוגדלת) בית הקברות היהודי בפאס(למפת פאס רגילה) בית הקברות היהודי בפאס he
 
בית הקברות היהודי בפאס, מרוקו, נוסד בשנת 1884. במקום קבורים רבנים וצדיקים, ובשל כך מהווה המקום אתר תיירות ותפילה.
רקע: יהדות פאס

לפי מקורות ערביים היהודים נכחו היהודים בפאס כבר מעת ייסודה בשנת 798. מצב היהודים בפאס ידע עליות ומורדות, אך בתקופת תור הזהב שגשגו היהודים בתחומים רבים. בפאס של אז שכנו יוצרים מפורסמים בתחום הלשון העברית, מהם: דונש בן לברט, יהודה אבן חיוג' ויהודה אבן עבאס.
במאה ה-12, שלטו בפאס אל-מוואחידון, השלטון הציב ליהדוים שתי ברירות: להמיר בכפייה (אנ') לדת האסלאם או למות. כך רבים נאלצו להתאסלם למראית עין או להימלט, אך רבים אחרים בחרו למות קידוש השם וביניהם רבה של העיר, רבי יהודה הכהן אבן סוסאן, שלפי חלק מהמקורות היה רבו של הרמב"ם.
באותה התקופה פעלו בעיר רבי מיימון הדיין והרמב"ם בנו, אשר כתבו אגרות ליהודי המקום לצורך עידוד והנחיה דתית, אמונית ומעשית, בעתות של שמד. כמו יהודים רבים משפחת רבי מימון עזבה את פאס. רבי אברהם אבן עזרא קונן על חורבן הקהילה, בקינתו המפורסמת איך נחרב המערב.
בשלהי המאה ה-15 הציפו את העיר גלי הגירה מספרד ופורטוגל, בעקבות גירוש ספרד. המגורשים, בהם רבנים נכבדים, הביאו עמם שגשוג רוחני וכלכלי למקום. באותה התקופה נפלו יהודי פאס העיר לשתי קהילות: קהילות המגורשים שהיו הרוב, וקהילות התושבים. קהילת המגורשים בפאס השפיעה על יהודי מרוקו במספר תחומי-דת, וביניהם: נוסח התפילה, פסיקה הלכתית, מנהגים, ותקנות. ממשפחות המגורשים ידועות שושלות מפורסמות של חכמים, שחלקן התפרסמו בעולם היהודי כולו, ומהן: אבן עטר, אבן צור, אזולאי, חאגיז, הצרפתי, מנסאנו, מונסונייגו, סירירו, עוזיאל.
במפקד אוכלוסין ב-1931 מנו יהודי פאס 10,496 נפש. בשנות החמישים של המאה ה-20 היגר הרוב המוחלט של היהודים מפאס, בעיקר לצרפת ולישראל.
היסטוריה של בית הקברות > בתי הקברות שנחרבו

במשך מאות שנים שכנו בפאס שני בתי קברות, האחד של קהילת המגורשים והשני של התושבים. במאה ה-18 שלט במרוקו מולאי יזיד שהציק הרבה ליהודים ואף לא פסח על שוכני העפר, ובשנת 1790 הורה על חילול בתי הקברות. מאורע זה הביא לאבל בקרב יהדות מרוקו, וכמה חכמים, בהם רבי דוד בן חסין, חיברו קינות המבכות את החרבת בתי הקברות. באותה העת הצילו היהודים את עצמות רבי יהודה בן עטר ורבנים אחרים ממגורשי ספרד ופורטוגל. עם זאת, באגרת המפורסמת "יחס פאס" ששוגרה ב-1879 לאנשי כי"ח, כתב מחברה, רבי אבנר ישראל הצרפתי, על בית הקברות בזמנו: ”בית הקברות חדשה היא, כי ערו ערו עד היסוד קברות הישנים, שנת נת"ק (ה'תק"ן).” אך הוא מציין שרק קברו של רבי אליהו הצרפתי נותר עומד במקומו.
בית הקברות שנבנה אחרי 1790 שכן ליד ארמון ומסגד עתיק הנקרא "דאר אל מכזאן" (אנ'), בשטח שהיה בבעלות משפחת אבן דנאן. הימצאות בית הקברות בסמוך לארמון הסולטן הייתה בעיניו לרועץ. בשנת 1877 הורה הסולטאן חסן הראשון לפנות חלקים מבית הקברות, אך פעולותיהם של אנשי פאס ועירובם את הממשלה הבריטית מנעו את הפינוי. בשנת ה'תרמ"ד (1884) הורה הסולטאן שוב להעביר את בית הקברות חלק מאדמות בית הקברות על מנת ולהרחיב את הארמון, וכך התפנו חלקים ממנו אל המקום הנוכחי שהוקצה לקבורת היהודים. ביומן עיר פאס מסופר שלא הצליחו היהודים לפנות "כי אם חלק אחד ממאה" מעצמות הנקברים. בשנת ה'תרמ"ח (1888) פונו החלקים שנשארו מבית העלמין הישן אל בית העלמין הנוכחי, והדבר גרם לצער ולאבל בקרב אנשי הקהילה.
היסטוריה של בית הקברות > בית הקברות הנוכחי

בית הקברות הנוכחי ממוקם בצמוד למלאח של פאס מצד מזרח. שטחו כ-30 קמ"ר. כאמור, אל המקום הובאו קברים ושרידי קברים מבית העלמין הישן, ואף ניתן למצוא כיום מצבות של רבנים רבים שהובאו לשם. מהם: רבי יעקב קניזל (ראו תמונה), ממגורשי ספרד, רבי וידאל הצרפתי (ראו תמונה), מחכמי פאס במאה ה-16 וראש המאה ה-17 ומחבר הספר צוף דבש, רבי יהודה בן עטר ורבי שמואל בן אלבאז (ראו תמונות), שהיו מגדולי הרבנים במרוקו בשלהי המאה ה-17 וראש המאה ה-18, ועוד רבים אחרים.
בין הקברים המיוחדים המושכים תיירים ומתפללים הוא קברה של סוליקה, נערה יהודיה שנולדה בטנג'יר ב-1817. מסיבות בלתי ברורות נתבעה להתאסלם, ומשסירבה הובאה בפני בית המשפט המוסלמי בפאס שדן אותה למיתה. בקיימם את צו בית המשפט הרגו אותה הערבים בחוצות העיר פאס בשנת 1834, לעיניהם של היהודים ההמומים. יהודי פאס ערכו מגבית ופדו את שרידי גופתה וקברום בעירם.
ראו גם

יהדות פאס
לקריאה נוספת

יוסף תדגי, "בית העלמין היהודי בפאס", בתוך: מקדם ומים ט, עמ' 140-93, אוניברסיטת חיפה, תשס"ו.
הערות שוליים

↑  על ההיסטוריה של בתי העלמין בהרחבה, ראו: אליעזר בשן, "יהודי פאס תרל"ג - תר"ס (1873 - 1900) על פי תעודות חדשות", בתוך: אסופות, כרך טו, עמ' נא - נח, יד הרב נסים, ירושלים, תשס"ב.
↑  מדידת השטח ותיאורי המיקום מתבססים על התצלום האווירי ועל השימוש בפונקציות של האתר: Google Earth.
ברל רפטור

ברל רפטור ודוד רמז, 13 באפריל 1948
בֵּרְל רֶפֵּטוּר (7 באוגוסט 1902, ד' באב תרס"ב – 23 במרץ 1989, ט"ז באדר ב' תשמ"ט) היה חבר הכנסת, מראשי ההסתדרות ביישוב ובמדינה, היה שייך לאגף השמאלי (חברתית) ואקטיביסטי (ביטחונית) של תנועת העבודה (מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון וקודמותיה). מחותמי מגילת העצמאות.