אדוארד הראשון, מלך אנגליה
שנות שלטונו האחרונות ומותו (1297–1307) > מלחמות הסקוטים ומותו

אדוארד האמין כי השלים את כיבוש סקוטלנד לאחר שעזב אותה ב-1296, אך עד מהרה פרץ מרד סקוטי בהובלת ויליאם וולאס ואנדרו דה מוריי, שטענו שהם פועלים להביא להשבת המלך ג'ון לכס הסקוטי, בעוד הוא נותר בצרפת ולא תמך במרד. בכך פרצה מלחמת העצמאות הסקוטית הראשונה. ב-11 בספטמבר 1297 הובס כוח אנגלי גדול על ידי צבא סקוטי קטן בהרבה בראשות וולאס ומוריי בקרב על גשר סטירלינג. בעקבותיו איבדו האנגלים חלקים נרחבים מסקוטלנד. התבוסה הכתה גלים באנגליה וההכנות לפעולת תגמול החלו מייד. זמן קצר לאחר שאדוארד חזר מפלנדריה הוא פנה צפונה. ב-22 ביולי 1298, בקרב הגדול היחיד שהשתתף בו מאז קרב אוושם ב-1265, הביס אדוארד את כוחותיו של וולאס בקרב פלקירק (אנ'). אדוארד המעיט בערכו של חומרת המצב הצבאי המשתנה ללא הרף בצפון ולא הצליח לנצל את המומנטום; בשנה שלאחר מכן הצליחו הסקוטים לכבוש מחדש את טירת סטירלינג. אף על פי שאדוארד ערך מסע בסקוטלנד הן בשנת 1300, כאשר הצליח להטיל מצור על טירת קארלברוק והן בשנת 1301, הסקוטים סירבו להשתתף שוב בקרב פתוח והעדיפו במקום זאת לפשוט על האזורים הכפריים האנגלים בקבוצות קטנות יותר.
הסקוטים פנו לאפיפיור בוניפקיוס השמיני בדרישה שיטען שהוא אמור לשלוט על סקוטלנד ולא האנגלים. הבולה האפיפיוריות שלו, שהופנתה אל המלך אדוארד בתנאים אלה נדחתה בתוקף מטעמו של אדוארד על ידי מכתב הברונים משנת 1301 (אנ'). האנגלים הצליחו להכניע את סקוטלנד באמצעים אחרים: ב-1303 הושג הסכם שלום בין אנגליה לצרפת, שלמעשה הביא לקץ הברית הצרפתית-הסקוטית. רוברט דה ברוס, נכדו של הטוען לכתר הסקוטי ב-1291, החל לצדד באנגלים במהלך חורף 1301–1302. ב-1304 נשבעו גם רוב האצילים האחרים של סקוטלנד אמונים לאדוארד והאנגלים הצליחו לכבוש מחדש את טירת סטירלינג. וולאס הוסגר לאנגלים בשנת 1305 והוא נשפט במשפט ראווה שבסופו הוצא להורג בתלייה, גרירה וביתור.
המצב השתנה שוב ב-10 בפברואר 1306, כאשר רוברט ברוס רצח את יריבו ג'ון קומין (אנ'), וכמה שבועות לאחר מכן, ב-25 במרץ, הוכתר למלך סקוטלנד. ברוס פתח אז במערכה למען החזרת עצמאות סקוטלנד והדבר גרם להפתעה בקרב האנגלים. בריאותו של אדוארד הייתה אז לקויה, ובמקום להוביל משלחת בעצמו הוא נתן פקודות צבאיות שונות לרוזן איימר דה ואלנס (אנ') ולברון הנרי פרסי (אנ'), בעוד שהצבא המלכותי הראשי הונהג על ידי נסיך ויילס. האנגלים זכו בתחילה להצלחה; ב-19 ביוני הרחיק דה ואלנס את ברוס בקרב מתבן (אנ'). ברוס נאלץ להסתתר והאנגלים כבשו מחדש את הטריטוריה ואת הטירות האבודות שלהם.
אדוארד נקט באכזריות יוצאת דופן נגד משפחתו, בעלי בריתו ותומכיו של ברוס. אחותו מרי ברוס (אנ') נכלאה בטירת רוקסבורג (אנ') למשך ארבע שנים. איזבלה מקדאף, הרוזנת מביוקאן (אנ') שהכתירה את ברוס, נכלאה בטירת בריק (אנ'). נייג'ל, אחיו הצעיר של דה ברוס, הוצא להורג בתלייה, גרירה וביתור; הוא נתפס לאחר שהרחיק, יחד עם חיל המצב שלו, את כוחותיו של אדוארד שחיפשו אחר אשתו, בתו ואחיותיו. אדוארד ראה כעת במאבק כדיכוי מרד של נתינים לא נאמנים. אולם אכזריות זו גרמה להשפעה הפוכה וגייסה תמיכה הולכת וגוברת בברוס.
בפברואר 1307 חידש ברוס את מאבקו והחל לגייס אנשים, ובמאי הביס את דה ואלנס בקרב על גבעת לודון (אנ'). אדוארד תכנן לאחד את ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד לממלכה מאוחדת אחת, אך לא הספיק לעשות זאת: הוא נסוג צפונה בדרכו להילחם בדה ברוס, פיתח דיזנטריה ומצבו הבריאותי החמיר. ב-6 ביולי חנה דרומית לגבול הסקוטי, וכשהגיעו משרתיו למחרת, בבוקר 7 ביולי, להרים אותו כדי שיוכל לאכול, הוא מת בזרועותיהם.
ישנן מספר אגדות לגבי צוואתו של אדוארד. אחת מהן טוענת כי הוא ציווה שיבשלו את בשרו וכי עצמותיו ייצאו לקרב נגד הסקוטים אולם ליבו ייטמן בירושלים. משאלתו לא התמלאה והוא נקבר בטקס פשוט במנזר וסטמינסטר ב-27 באוקטובר 1307. על כס המלוכה באנגליה עלה בנו, אדוארד השני, שהוכתר למלך אנגליה ב-25 בפברואר 1308.