stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אימות מסרים
התקפת שידור חוזר

אימות מסרים לא בהכרח מבטיח הגנה מפני התקפת שידור חוזר (replay attack) שבה המתקיף מנסה לשלוח שוב מסר שנשלח בעבר יחד עם תג האימות המתאים. מצב כזה לא יכול להתגלות כיוון שתג האימות אינו מכיל מידע שיכול לרמז אם ההודעה כבר התקבלה בעבר. הדאגה העיקרית היא שאם למשל אליס שולחת לבנק שלה בקשת העברה בנקאית לחשבון של בוב, והיא מצרפת לבקשה תג אימות שהוכן באמצעות קוד אימות מסרים מתאים עם המפתח הסודי המשותף לה ולבנק, למרות שבוב אינו מסוגל לשנות את הסכום בתוך ההוראה מבלי שהדבר יתגלה מיד על ידי הבנק, שום דבר לא מונע ממנו להעתיק את ההודעה כלשונה, יחד עם תג האימות הלגיטימי שלה ולשדרה פעמים רבות לבנק. בכל פעם שהבנק יקבל את ההודעה, תג האימות ימצא תקין והבנק יאלץ להעביר את הסכום המבוקש לחשבון של בוב.
בדרך כלל הטיפול בשידור חוזר אינו בתחום האחריות של אימות מסרים אלא הוא עניין אדמיניסטרטיבי. במילים אחרות, קוד אימות מסרים לא מכיל "זיכרון" או "מצב" כך שאינו אמור לשלול שחזור הודעות ישנות עם תגי האימות שלהם, לכן כל עוד תג האימות נמצא תקף המסר יחשב כלגיטימי. הדרך למנוע מצב זה היא הוספת נומרטור או חותם זמן. בגישה הראשונה, השולח והמקבל מנהלים יומן הודעות, כל הודעה שנשלחת מקבלת מספר רץ שמקודם בכל משלוח אפילו של הודעות זהות. כך מובטח שתג האימות יהיה שונה בכל ההעברה ושידור חוזר יהיה בלתי אפשרי כי תג האימות לא יתאים למסר יחד עם המספר הרץ המתאים. אפשר לשלב פרוטוקול אתגר מענה כדי להבטיח את העברת המונה. החסרון העיקרי של שיטה זו שכעת השולח חייב לנהל "זיכרון" או "מצב", כלומר לזכור את כל המספרים שהשתמש בהם עד עכשיו כדי לא לחזור בטעות על מספר שכבר נעשה בו שימוש והמקבל חייב לזכור את המספר הרץ האחרון שקיבל כדי לוודא שהנומרטור החדש אכן "טרי". חותם זמן משמש בדרך דומה, במקום לזכור מספר רץ השולח והמקבל מתאמים ביניהם את השעה וקובעים חלון זמן מסוים נניח של חמש שניות. כל הודעה שנשלחת חייבת לכלול את הזמן בצד השולח וזמן זה חייב להתאים בטווח של החלון המוגדר לזמן בשעונו של המקבל אחרת המקבל ידחה את ההודעה כי תוקפה פג. יש להביא בחשבון שאם חלון הזמן גדול מדי המתקיף עלול להספיק לשלוח הודעות כפולות ואילו אם חלון הזמן קטן מדי המקבל הלגיטימי עלול לדחות הודעות תקפות. בנוסף יש להביא בחשבון את תהליך הסינכרון בין המחשבים שגם הוא צריך להיות מוגן קריפטוגרפית.
ראו גם

אימות זהות
קוד אימות מסרים
הצפנה מאומתת
הערות שוליים

↑  Jonathan Katz and Yehuda Lindell (2007). Introduction to Modern Cryptography (2nd edition).
↑  Handbook of Applied Cryptography, פרק 9, 2001
פארסה

ערך זה עוסק בסוג של קומדיה. אם התכוונתם לעיר הבירה של הממלכה הפרסית, ששמה בפרסית פארסה (پارسه), ראו .
פארסה (מצרפתית: Farce) או בַּדְחִית היא קומדיה שנכתבה לתיאטרון כמחזה או לקולנוע, שמטרתה לבדר את הקהל באמצעים של אירועים ראוותניים בעלי סבירות נמוכה, אם כי בדרך כלל אפשריים.
תחפושות, טעויות בזיהוי, הומור מילולי ודרגות שונות של תחכום שכולל משחקי מילים, רמיזות מיניות וקצב עלילה מסחרר שמהירותו גדלה ככל שהעלילה מתקרבת לסופה (ובדרך כלל כוללת סצנת מרדף). הומור פיזי, אבסורד ונונסנס גם נפוצים ומיושמים בפארסה.
בשיח משמשת המילה לתיאור מציאות מגוחכת במיוחד.
הערות שוליים

↑  בַּדְחִית, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567842705171  BnF: cb119777091 (data)  LCCN: sh85047187  NKC: ph553924 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בוני דנבאר

| --- | --- |

 לידה:  3 במרץ 1949 (בת 75) סאניסייד, וושינגטון
 מידע כללי
 בשירות:  אסטרונאוטית לשעבר בשירות נאס"א
 לאום:  ארצות הברית אמריקאי
 השכלה:  אוניברסיטת וושינגטון  אוניברסיטת יוסטון  Sunnyside High School 
 עיסוקים נוספים:  מדענית
 תקופת השירות:  1980 – ספטמבר 2005 (כ־25 שנים)
 זמן שהייה בחלל:  50 ימ', 8 שע' ו-24 דק'
 ביוגרפיה בנאס"א:  בוני דנבאר
 משימות
 STS-61-A, STS-32, STS-50, STS-71, STS-89
 
 עיטורים
 עמית החברה המלכותית של אדינבורו (2001)  מדליית השירות המצויין של נאס"א (1996, 1999)  היכל התהילה של נשים בטכנולוגיה (2000)  פרס ההישגיות (2005)  היכל התהילה של האסטרונאוטים 
 
בוני ג׳אן דנבאר (באנגלית: Bonnie Jeanne Dunbar;‏ נולדה ב-3 במרץ 1949, ארצות הברית) היא אסטרונאוטית לשעבר בנאס"א ופרופסור להנדסת חלל באוניברסיטת טקסס A&M, כמו כן היא מכהנת בתור מנהלת המכון לחינוך הנדסי וחדשנות (IEEI).
ביוגרפיה

בוני דנבאר נולדה בסאניסייד, וושינגטון, ובשנת 1967 סיימה את לימודיה בתיכון סאניסייד.
בשנת 1968 החלה ללמוד באוניברסיטת וושינגטון (שם הייתה חברה באחווה קפא דלתא (ΚΔ)). ב-1971 לאחר סיום לימודי התואר הראשון בהנדסה קרמית, היא עבדה במשך כשנתיים, במחלקת שירותי המחשוב בבואינג כמנתחת מערכות.
החל מ-1973 ועד 1975 ערכה מחקר, עבור התזה למסטאר, בתחום המנגנונים והקינטיקה של דיפוזיה יונית בנתרן בטא אלומינה, וסיימה את לימודי התואר השני.
בשנת 1975 היא הוזמנה להשתתף במחקר במכון לחקר האנרגיה האטומית (AERE), בהארוול שליד אוקספורד, כמדען אורח. עבודתה שם עסקה באופן שבו מגיבים נוזלים על משטחים מוצקים. בעקבות עבודתה באנגליה, היא קיבלה תפקיד בכיר כמהנדסת מחקר ב-Rockwell International Space Division בדאוני, קליפורניה. תחומי האחריות שלה כללו פיתוח ציוד ותהליכי יצור למערכות ההגנה התרמיות של מעבורות החלל בפלמדייל, קליפורניה. כמו כן, דנאבר ייצגה את רוקוול אינטרנשיונל כחברה בוועדת ההערכה של ד"ר קראפט אהריקה על "תפיסת תיעוש החלל".
בשנת 1983 דנבר סיימה את הדוקטורנט שלה באוניברסיטת יוסטון ביוסטון, טקסס. עבודת הדוקטורט הרב-תחומית שלה בהנדסת חומרים ובפיזיולוגיה, עסקה בהערכת ההשפעות של טיסת חלל מדומה על חוזק העצם וקשיחות שבר. תוצאות אלו היו מתואמות לשינויים בפעילות ההורמונלית והמטבולית. ד"ר דנבאר שימשה כעוזרת פרופסור בפקולטה להנדסת מכונות באוניברסיטת יוסטון.
מאז פרישתה מנאס"א בספטמבר 2005 דנבאר כיהנה כנשיאת ומנכ"ל מוזיאון הטיסה עד אפריל 2010.
מינואר 2013 ועד דצמבר 2015, ד"ר דנבאר הובילה את מרכז STEM של אוניברסיטת יוסטון (מדע, טכנולוגיה, הנדסה ומתמטיקה) והייתה חברת סגל בקולג' קלן להנדסה. כיום היא פרופסור להנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטת A&M שבטקסס, כמו כן היא מכהנת בתור מנהלת המכון לחינוך הנדסי וחדשנות (IEEI).
בוני ג׳. דנבאר היא גם טייסת פרטית עם ניסיון טיסה על מטוס חד מנועי. היא רשמה יותר 700 שעות טיסה על מטוסי T-38 ויותר מ-100 שעות טיסה כטייסת משנה במטוס ססנה ממשפחת ה-Cessna Citation.
בעבר דנבאר הייתה נשואה לאסטרונאוט רונלד סגה (באנגלית Ronald M. Sega או בקיצור Ron Sega).
עבודתה ב-NASA

בשנת 1978, ד"ר דנבאר קיבלה על עצמה את התפקיד בקרית טיסה במרכז החלל ג'ונסון. במשימת הכניסה מחדש של סקיילאב (1979), תיפקדה כקצינת הדרכה וניווטים בנוסף לתפקידה כבקרית טיסה. לאחר מכן, מונתה להיות קצינת הפרויקט וקצינת המטען האחראית על משימת החיבור של מספר מטענים למעבורת החלל.
בשנת 1981 הפכה דנבאר לאסטרונאטית. בין משימותיה הטכנולוגיות במעבדת האוויוניקה של מעבורות החלל (SAIL) היו אימות תוכנת החללית ושירות כחברה מרכז השליטה על ציוד צוותי האוויר.
ד״ר דנבאר השתתפה כחברה בקבוצת התמיכה המדעית של המשרד לאסטרונאוטים, ותמכה בפיתוח הביצועי של מערכת התפעול מרחוק במעבורת (באנגלית RMS).
בנוסף, תיפקדה גם כראש ענף פיתוח משימות. ב-1993, ד"ר דנבאר שירתה כסגנית למנהל-שותף במשרד לחיים ולמדע מיקרוגרביטציה במפקדה של נאס"א, וושינגטון די. סי.. ב-1994, התגוררה למשך 13 חודשים בעיר הכוכבים שם התאמנה כחברה בצוות גיבוי למשימה בת 3 חודשים בתחנת החלל מיר.
במרץ 1995, מרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים אישר את כשירותה לשהיה ממשוכת בתחנת החלל מיר. בין אוקטובר 1995 לנובמבר 1996, היא מונתה לתפקיד של עוזרת דירקטור בדירקטוריון הפעלת המשימות במרכז החלל ג'ונסון (JSC). במסגרת זו הייתה אחראית על מתן ביקורת על האימונים ועל המוכנות של האסטרונאוטים בתחנת החלל הבינלאומית (ISS) וגם הייתה אחראית על תיאום אסטרטגי של ביצוע פעולות ואימונים אמריקאיים ורוסיים.
מתחילת יוני 1998 ועד יולי 2003 שימשה בתור עוזרת מנהל במרכז החלל ג'ונסון בעיקר במחקרים אוניברסיטאיים. מאוקטובר 2003 עד ינואר 2005 תפקדה כסגנית עמית דירקטור למדעי הביולוגיה ויישומם.
מתחילת ינואר 2005 ועד ספטמבר 2005, תפקדה כחבר דירקטור לשילוב וניהול סיכונים. ד"ר דנבאר בעלת ותק של 5 משימת חלל ויותר מ-1208 שעות טיסה (50 יום).
ד"ר דנבאר פרשה מנאס"א ב-2005 אחרי 27 שנות שירות כדי לשמש נשיאה ומנכ"לית במוזיאון הטיסה בסיאטל.
משימות חלל

ד״ר דנבאר לקחה חלק ב-5 משימות חלל כולל שני ביקורים בתחנת החלל הרוסית מיר. בסך הכל היא הייתה 50 ימים בחלל שבהם עברה יותר מ-20 מיליון מייל.
משימות חלל > משימת חלל STS-61-A

STS-61-A הייתה משימת החלל הראשונה שהיו בה 8 אנשי צוות ושפעילויות המטע״ד נשלטו מגרמניה. טיסת חלל זו נמשכה 7ימים, 44 דקות ו-51 שניות ובמהלכה בוצעו יותר מ-75 ניסויים שונים. במהלך טיסה זו, ד״ר דנבאר הייתה אחראית לתפעול מעבדת החלל ומערכות המשנה לה בנוסף לעריכת מספר ניסויים שונים. אימוני ההכנה שלה כללו גם 6 חודשים של אימון בביצוע ניסויים בגרמניה, בצרפת, בשווייץ ובהולנד.
משימות חלל > משימת חלל STS-32

במשימת החלל STS-32 בוצעו מספר דברים:
שוגר הלוויין Syncom IV-F5.
התקבלה מעבדת החלל לניסויים ארוכי טווח ה-LDEF תוך שימוש במערכת לתפעול מרחוק - קנדארם.
בוצעו מספר ניסויים וביניהם ניסוי במיקרו-גרביטציה (MDE), ניסוי בגדילת "חלבון-קריסטלי" (PCG) ואפיון ״קצב היממה של נוירוספרה״ (CNCR).
ד״ר דנבאר הייתה המפעילה הראשית של המערכת לתפעול מרחוק והייתה החוקרת הראשית בניסוי במיקרו-גרביטציה.
משימות חלל > משימת חלל STS-50

במשימת החלל STS-50 ד״ר דנבאר הייתה מפקדת המשימה. במשימת חלל זו בוצעו מעל ל-30 ניסויים.
משימות חלל > משימת חלל STS-71

STS-71 הייתה משימת החלל הראשונה שבה התבצעה עגינה בתחנת החלל הרוסית מיר ומשימת החלל המאוישת ה-100 של ארה״ב. זו הייתה גם המשימה הראשונה שאנשי הצוות התחלפו בה במהלך המשימה. ד״ר דנבאר שירתה כמומחית משימה מס׳ 3. במשימת חלל זו עשו הערכה רפואית על אנשי צוות של מיר ובה מדדו את השפעת חוסר-המשקל על מערכת הלב וכלי הדם, על מערכת התנועה (שרירים ועצמות), על מערכת החיסון ועל מערכת הלב-ריאה.
משימות חלל > משימת חלל STS-89

במשימת חלל STS-89 הצוות העביר לתחנת החלל הרוסית מיר יותר מ-9,000 פאונד של ציוד מדעי, חומרה לוגיסטית ומים. ד״ר דנבאר הייתה מפקדת המשימה ומכאן האחראית לכל הפעילויות שנעשו במהלך המשימה כולל ביצוע של 23 ניסויים טכנולוגיים ומדעיים.
השכלה

1971: תואר ראשון (B.S) בהנדסה קרמית מאוניברסיטת וושינגטון
1975: תואר שני (M.S) בהנדסה קרמית מאוניברסיטת וושינגטון
1983: דוקטור (Ph.D) בהנדסת מכונות/ביו רפואה מאוניברסיטת יוסטון
פרסים ועיטורי כבוד

1985 - אות "Greaves-Walker" מהאגודה האמריקאית לקרמיקה (ACerS)
1985 -מדליית השתתפות בטיסת חלל של נאס"א (STS-61A)
1986 - אות הערכה (על שם גנרל ג'יימס דוליטל) מקרן חינוך החלל
1986 - פרס מפעל חיים מהאגודה האמריקאית לקרמיקה
1988 - מדליית שירות בהצטיינות מנאס"א
1989 - אות הצטיינות בהנדסה מאוניברסיטת וושינטון
1990 - אות הוקרה "Pathfinder" ממוזיאון הטיסה
1990 - אות הוקרה מנשיא ה-M.R.S
1990 -מדליית השתתפות בטיסת חלל של נאס"א (STS-32)
1991 - אות הצטיינות בהנדסה מאוניברסיטת יוסטון
1991 - אות כבוד על שירות בהצטיינות יתרה מנאס"א
1992 - אות הוקרה מאיגוד האמריקאי של אגודות הנדסה (AAES)
1992 -מדליית השתתפות בטיסת חלל של נאס"א (STS-50)
1993 -אות הוקרת חבר של מהאגודה האמריקאית לקרמיקה
1993 -מדליית "Resnik Challenger" מהאגודה לנשים מהנדסות
1993 -אות "Judith Resnik" מ־IEEE
1993 -אות הצטיינות יתרה במנהיגות מנאס"א.
1995 -מדליית השתתפות בטיסת חלל של נאס"א (STS-71)
1996 -אות הצטיינות יתרה מנאס"א
1997 - פרס Rockwell International למהנדסת השנה
1998 -מדליית השתתפות בטיסת חלל של נאס"א (STS-89)
2000 - פרס גיימס מילר מהאגודה האמריקאית לקרמיקה.
2000- נבחרה להכיל התהילה של נשים בטכנולוגיה (WITI)
2002 - חברה באקדמיה הלאומית להנדסה (NAE)
2006 - אות הוקרה עמית שותף (באנגלית: Associate Fellow ) של המכון האמריקאי לאווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה (AIAA)
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36  (BONNIE J. DUNBAR (PH.D (NASA ASTRONAUT (FORMER, NASA, ‏ספטמבר 2005
1 2 3 4 5  הנשים המשפיעות בטכנולוגיה לשנת 2000, באתר witi
↑  טיסות חלל במשפחה, באתר space.com
↑  אסטרונאוט נוחת באדינבורו
1 2 3 4 5 6  בוני ג׳ דנבאר, באתר IEEE
↑  museumofflight, רשימת מקבלי הפרסים ממוזיאון הטיסה
↑  רשימת מקבלי אות ההוקרה Associate Fellow
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007333496005171  BIBSYS: 90256064  CiNii: DA03092377  ISNI: 0000 0003 8494 4959  LCCN: n83159538  NLK: KAC2020S5520  SNAC: w6t836hc  SUDOC: 059519282  VIAF: 278761946   WorldCat (עם VIAF): 278761946
אלברכט השביעי, ארכידוכס אוסטריה

אלברכט השביעי, ארכידוכס אוסטריה (בגרמנית: Albrecht VII. von Habsburg, ‏ 13 בנובמבר 1559 - 13 ביוני 1621) היה שליט ארצות השפלה ההאבסבורגיות במשותף עם רעייתו, איזבלה, נסיכת ספרד, בתו של פליפה השני, מלך ספרד.
שנותיו הראשונות

הארכידוכס אלברכט השביעי היה ילדם העשירי ובנם השישי של מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ורעייתו מריה, בתו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הוא נשלח בגיל 11 לחצר המלוכה הספרדית שם חונך על ידי דודו, פליפה השני, מלך ספרד. כבן צעיר במשפחת מלוכה הוא חונך במטרה שייכנס לקריירה כנסייתית, וכבר בגיל 18 מונה כקרדינל של טולדו ושל בזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוסלמה ברומא. הוא לעולם לא הוסמך ככומר או כבישוף, אך חינוכו הדתי השפיע על אורח חייו עד מותו.
בשנת 1583 הפך אלברכט למשנה למלך הראשון בפורטוגל לאחר סיפוחה לספרד, ולאחר מכן מונה גם כנציג האפיפיור וכאינקויזיטור הגדול בפורטוגל. במסגרת תפקידו כמשנה למלך הוא השתתף בארגון הארמדה הספרדית בשנת 1588 וכן בהדיפת מתקפת הנגד של הארמדה האנגלית על ליסבון בשנת 1589. בשנת 1593 קרא לו המלך פליפה השני בחזרה למדריד כדי שיוכל לתפוס תפקיד בכיר בממשל הספרדי.
המושל הכללי של ארצות השפלה ההאבסבורגיות

לאחר מותו של אחיו הגדול, ארנסט, בשנת 1595 נשלח אלברכט לבריסל כדי להחליפו בתפקיד המושל הכללי של ארצות השפלה ההאבסבורגיות. פעולתו הראשונה כמושל הכללי הייתה לבסס מחדש את כוחה הצבאי של ספרד בארצות השפלה מול הכוחות המשולבים של הרפובליקה ההולנדית, אנגליה וצרפת. לאחר שש שנים בהם לא ניצחו הכוחות הספרדיים באזור הפתיע אלברכט את אויביו כאשר צבאו כבש את העיר קאלה מידי הצרפתים ואת העיר הולסט מידי ההולנדים. אולם ניצחונות אלו נשכחו במהרה בשל פשיטת הרגל השלישית של הכתר הספרדי מספר חודשים לאחר מכן ובשנת 1597 הצבא הספרדי ספג מספר מהלומות צבאיות קשות. מאוריץ, נסיך אורנז', הסטאדהאודר ההולנדי הצליח להביס את הספרדים במספר מעוזים ולהדוף אותם דרומה, והצבא הספרדי החל למרוד במפקדיו בשל חוסר הכסף.
בזמן שאלברכט נלחם במסגרת מלחמת שמונים השנה הוא ניסה גם להגיע לשלום עם אויביה של ספרד, אולם רק המלך הצרפתי אנרי הרביעי הסכים להיכנס למשא ומתן רשמי. בתיווכו של נציג האפיפיור, הקרדינל אלסנדרו דה מדיצ'י (לעתיד האפיפיור לאו האחד עשר), הגיעו ספרד וצרפת להסכם שלום ב-2 במאי 1598. ספרד הסכימה להחזיר את השטחים הצרפתיים אותם כבשה בתמורה ליציאתה של צרפת מהמלחמה, אולם למרות שהכוחות הצרפתיים הפסיקו להילחם המשיכה צרפת להעניק סיוע כספי לרפובליקה ההולנדית. מספר ימים לאחר החתימה על הסכם השלום הכריז פליפה השני על החלטתו להשיא את בתו הבכורה, הנסיכה איזבלה, לארכידוכס אלברכט ולהעניק לשניהם יחדיו את הריבונות על ארצות השפלה ההאבסבורגיות. בהחלטתו הוא ציין כי אם הזוג ימות ללא ילדים אז יחזרו ארצות השפלה ההאבסבורגיות להיות שוב תחת ריבונותו של מלך ספרד. אלברכט התפטר מתפקידו כקרדינל ונסע לספרד ב-14 בספטמבר 1598, לא מודע לעובדה שהמלך פליפה השני נפטר יום לפני כן. הזוג נישא בולנסיה ב-18 באפריל 1599.
שנות מלחמה

השנים הראשונות לשלטונם של אלברכט ואיזבלה אופיינו בעיקר על ידי מלחמה נמשכת. לאחר שניסיונות הידברות עם אנגליה ועם הרפובליקה ההולנדית לא צלחו החליטו השליטים ההבסבורגים לנסות להכריח בכוח את יריביהם לפתוח במשא ומתן ולבודד את ההולנדים. אולם אלברכט, שהכיר מניסיונו את חוזקו של המרד ההולנדי והאמין כי יהיה זה בלתי אפשרי לכבוש שוב את המחוזות הצפוניים, לא הסכים עם גיסו, מלך ספרד החדש פליפה השלישי, ששאף לשמור על שמה הטוב ועל כבודה של ספרד. בעוד שהמלך סיפק את כל הדרוש להמשך המלחמה נטה אלברכט להתעלם מהוראותיו, דבר שיצר מתח בין מדריד לבריסל.
שמו של אלברכט כמנהיג צבאי מוכשר נהרס כאשר הפסיד שוב בקרב למאוריץ, נסיך אורנז' בשנת 1600 וכן כאשר לא הצליח לסיים את המצור על אוסטנדה שנמשך בין 1601 ל-1604, ולבסוף הוא נאלץ לוותר על תפקידו כמפקד הכוחות הספרדים בפלנדריה לטובת אמברוג'יו ספינולה, שהצליח להדוף את ההולנדים צפונה בפעם הראשונה מאז 1594.
עלייתו לשלטון של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה אפשרת לספרדים להגיע להפסקת אש עם האנגלים בשנת 1607 ולהפסקת אש כללית בארצות השפלה שנמשכה 12 שנים. לפי הסכם הפסקת האש, שנחתם באנטוורפן ב-9 באפריל 1609, הוכרה הרפובליקה ההולנדית כמדינה ריבונית, סעיף לו הסכים אלברכט למרות התנגדותו של מלך ספרד.
שנות השלום

שתים עשרה השנים של הפסקת האש העניקו לארצות השפלה ההאבסבורגיות מרווח נשימה הכרחי. משטרו של הארכידוכס עודד את התושבים לחזור ולעבוד את האדמה שהייתה מוצפת במהלך המלחמה וכן מימן את ייבוש אזור הביצות הגדול שמסביב לדנקרק. התאוששות החקלאות באזור גרמה לעלייה במספר התושבים וכן לגידול בענפי המסחר והתעשייה. כדי להילחם בעוני האורבני שנוצר בשל המלחמה תמך המשטר בהקמת מוסדות צדקה.
משטרו של הארכידוכס הבטיח את ניצחונה של הרפורמציה הקתולית בארצות השפלה ההאבסבורגיות ורוב הפרוטסטנטים עזבו את ארצות השפלה הדרומיות. בשנת 1609 פורסם צו לפיו הפרוטסטנטים הנותרים לא יירדפו כל עוד הם לא יתפללו בפומבי או יעלו ויכוחים דתיים. למרות הסובלנות הדתית שאפיינה את תקופה זו היו באותה העת גם גלים גדולים של ציד מכשפות. במהלך תהליך השבת הקתוליות לאזור תמך הארכידוכס במסדרים דתיים שונים. הוא העניק ממון רב למסדר הישועי שאפשר להם בניית מבנים שאפתניים בבריסל ובאנטוורפן, וכן תמך במסדר הקפוצ'ינים ובמסדר הכרמליטים היחפים.
במהלך תקופת שלטונם של אלברכט ואיזבלה גדל כוחו של השלטון ההבסבורגי והפך לריכוזי יותר. הפרלמנט של המחוזות המקומיים לא זומן בשל העדפתו של המשטר לנהל ישירות את המחוזות. תקופה זו גם ראתה שינויים נרחבים במערכת המשפטית של ארצות השפלה ההאבסבורגיות.
מותו

עם חלוף השנים היה זה ברור כי לאלברכט ואיזבלה לא ייוולדו ילדים, ולאחר שבריאותו של הארכידוכס הדרדרה קשות בחורף של שנת 1613 נלקחו צעדים כדי להבטיח את העברת ארצות השפלה ההאבסבורגיות לריבונותו של פליפה השלישי לאחר. במאי 1616 נשבעו נציגי כל המחוזות לקבל את המלך הספרדי כיורשו של אלברכט, אולם פליפה מת לפני גיסו ב-31 במרץ 1621 וזכות הירושה עברה לבנו, המלך החדש פליפה הרביעי.
בסוף שנת 1620 הייתה בריאותו של אלברכט רופפת ביותר והוא השקיע את כל כוחו בהבטחת המשך הפסקת האש, שהייתה אמורה להסתיים באפריל 1621. למרות נסיונותיו גם הכתר הספרדי וגם הממשל ההולנדי לא הסכימו להתייחס לבקשותיו לשלום והוא מת ב-13 ביולי 1621, מעט לפני הפריצה המחודשת של המרד ההולנדי. לאחר מותו הפכה אלמנתו איזבלה לנזירה והמשיכה לשלוט בארצות השפלה ההאבסבורגיות בשם מלך ספרד.
פטרון האמנות

למרות שלא נותר דבר מארמונם של אלברכט ואיזבלה בבריסל ידוע כי בני הזוג היו אוספי אמנות נלהבים וכי הם תמכו באמנים פלמים רבים. בשנת 1609 הם מינו את פטר פאול רובנס לתפקיד צייר החצר וכן הזמינו יצירות רבות מאמנים גדולים כמו פרנס פורבוס הבן, אוטו וניוס ויאן ברויגל האב. אלברכט ואיזבלה תרמו לתור הזהב האמנותי של ארצות השפלה וארמונם נחשב לאחד המרכזים האמנותיים החשובים של זמנם.
ויליאם ה. פרסקוט

| --- | --- |

 לידה:  4 במאי 1796 סיילם (מסצ'וסטס), ארצות הברית 
 פטירה:  28 בינואר 1859 (בגיל 62) בוסטון, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  היסטוריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט אובורן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  הרווארד קולג' 
 פרסים והוקרה:  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 צאצאים:  Elizabeth Lawrence 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
ויליאם היקלינג פרסקוט (באנגלית: William Hickling Prescott‏; 4 במאי 1796 – 28 בינואר 1859) היה היסטוריון אמריקאי של האימפריה הספרדית.
קורות חייו ועבודותיו המרכזיות > שנותיו הראשונות

פרסקוט נולד בעיר סיילם, מסצ'וסטס, בנם השני של עורך הדין ויליאם פרסקוט ג'וניור וקתרין גרין היקלינג. סבו, ויליאם פרסקוט, לחם במלחמת העצמאות האמריקאית בדרגת קולונל והיה ממפקדי קרב גבעת בנקר. ב-1808 עקרה המשפחה לבוסטון.
בשנת 1811 החל פרסקוט את לימודיו באוניברסיטת הרווארד, אולם זמן קצר לאחר מכן הדרדרה ראיתו לאחר שפרור של קרום של לחם ננעץ בעינו, דבר שהוביל לעיוורון מוחלט בעין אחת ולירידת ראיה משמעותית בשנייה שמצבה הורע והשתפר לחלופין. לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה בשנת 1814 עבד פרסקוט במשרדו של אביו לזמן קצר, אולם הידרדרות נוספת בראייתו הובילה אותו לחפש מזור באירופה. במסעו ביקר את האיים האזוריים, אנגליה, צרפת ואיטליה. אבחנת הרופאים האירופאיים הייתה כי אין תקנה לעין הפגועה וכי תפקודה של זו השנייה תלוי במצב בריאותו הכללי. אבחנה זו חתמה את הגולל על תקוותו של פרסקוט לעסוק בעריכת דין ועם שובו לארצות הברית גמר אומר לפנות ללימודי הספרות.
בדרכו הספרותית פנה ללמוד ספרות צרפתית וכן דרמה ובלדות באנגלית עתיקה וכתב מאמרים בנושא. לאחר מכן הרחיב פרסקוט את ידיעותיו גם בספרות איטלקית ובשנת 1824, תחת השפעתו של ידידו, ומאוחר יותר הביוגרף שלו, ג'ורג' טיקנור (Ticknor), החל בלימוד ספרות ספרדית ונשבה בקסמה. בו בזמן החל פרסקוט למקד את תחום התעניינותו, דבר שלווה בהיסוסים רבים וב-19 בינואר 1826 כתב לראשונה ביומנו, אותו החל לכתוב בשנת 1820, כי גמר אומר בליבו להתמקד "בנושא הספרדי".
קורות חייו ועבודותיו המרכזיות > פניה להיסטוריה וכיבוש העולם החדש

על אף מגבלות ראיתו, שאף מנעו ממנו נסיעות ממושכות לעיון בכתבי יד שטרם ראו אור או לחזות בזירת ההתרחשות של מאורע היסטורי זה או אחר, החל בחקר תקופת שלטונם של המלכים הקתוליים. בזמן עבודתו ישב פרסקוט בחדר מוצלל באמצעות וילונות כותנה ותריסים. בזמן שקרא רשם לפניו הערות על נוקטוגראף (noctograph), אמצעי עזר לכתיבה עבור עיוורים. הנוקטוגראף עשוי מעין לוח ממוסגר ופרסקוט חרט עליו באמצעות מקל שנהב, כאשר הערותיו הוקראו לפניו מאוחר יותר עד ששינן אותן לחלוטין. את שיטה זו הוא שכלל עד שיכול היה לזכור עד כ-60 עמודים מודפסים על מנת לעבדם במוחו ולארגנן. שיטת העבודה כפתה על פרסקוט קצב התקדמות איטי ובריאותו ומאמרים בנושאים אחרים שפרסם במהלך התקופה האטו אותה עוד יותר.
באוקטובר 1829 החל פרסקוט בכתיבה, אותה סיים ביוני 1936. לאחר שנה נוספת של הגהות ועריכה לדפוס, בשנת 1937, פרסם פרסקוט את ספרו על "ההיסטוריה של תקופת מלכותם של פרננדו ואיזבלה" (The History of the Reign of Ferdinand and Isabella). הספר זכה להצלחה מסחררת ומיד לאחר פרסומו בבוסטון ראתה אור מהדורה בריטית בלונדון, שגם היא התקבלה היטב, והספר הקנה לפרסקוט, שעד לאותה העת היה אנונימי למדי, יוקרה רבה בקרב עמיתיו ההיסטוריונים.
לאחר שעבד זמן מה בכתיבה על חייו של מולייר החליט פרסקוט להמשיך בכיוון שהתוותה עבודתו הראשונה ולחקור את תולדות כיבוש מקסיקו. לאחר חמש שנות עבודה, באוגוסט 1843, הסתיים הפרויקט וב-6 בדצמבר אותה השנה פרסם פרסקוט את "ההיסטוריה של כיבוש מקסיקו" (History of the Conquest of Mexico). גם חיבור זה זכה לשבחים וסגנונו הפך לחופשי יותר ולנראטיב ציורי במיטבו. לאחר כשלושה חודשים החל פרסקוט בפרויקט הבא - כיבושה של פרו.
במהלך עבודתו זו, בפברואר 1845 נבחר פרסקוט כחבר במכון של צרפת כמחליפו של ההיסטוריון הספרדי נברטה (Navarrete) וכן כחבר בחברה המלכותית של ברלין. מאוחר יותר באותה השנה פרסם פרסקוט מבחר ממאמריו וביקורותיו באנגליה בספר בשם "מאמרים ביקורתיים והיסטוריים" (Critical and Historical Essays) ובארצות הברית בשם "שונות ביוגרפיות וביקורתיות (Biographical and Critical Miscellanies). בנובמבר 1846 השלים את עבודתו על כיבוש פרו, שפורסמה במרץ 1847 באנגלית בלונדון, ניו יורק ופריז תחת הכותרת "כיבוש פרו" (The Conquest of Peru) ואשר תורגמה במהרה לצרפתית, גרמנית, ספרדית והולנדית.
קורות חייו ועבודותיו המרכזיות > שנותיו האחרונות וההיסטוריה של פליפה השני

ראייתו של פרסקוט, כעת בשנות החמישים לחייו, הדרדרה עוד יותר. על אף שבעבר הצליח לקרוא ולתת מנוחה לעינו לסירוגין, וראייתו אף השתפרה במהלך שנות עבודתו על כיבוש מקסיקו, ובמידה פחותה כאשר עבד על כיבוש פרו, הרי שכעת עלה בידו לקרוא רק כשעה ביום. משך שנים רבות אסף פרסקוט מקורות לכתיבת תולדותיו של פליפה השני, אולם נרתע מלהתחיל בעבודה בסדר גודל שכזה ופנה לעבודות קטנות היקף. אף על פי כן אזר פרסקוט עוז במרץ 1848 וגמר אומר להשלים את המחקר הגדול שרבץ לפתחו. בסיועו של דון פסקואל דה גאיאנגוס (de Gayangos), מרצה לספרות ערבית במדריד, עלה בידו להשיג מסמכים מארכיונים ציבוריים, כמו גם מארכיונים פרטיים של משפחות האליטה הספרדית. ביולי 1849 כתב את הפתיח לחיבורו אולם חוסר נחת מהתוצאה הניע אותו לממש בשנה לשאחר מכן נסיעה שנדחתה זה מכבר לאנגליה.
פרסקוט החליט שלא לכתובביוגרפיה של פיליפה השני, אלא להרחיב את היריעה למחקר מעמיק יותר ובנובמבר 1855 ראו אור שני חלקיו הראשונים של חיבורו הבלתי גמור "ההיסטוריה של פליפה השני" (The History of Philip II). הספרים זכו להצלחה גדולה ומכירותיהם עלו על ספריו הקודמים, אולם חשיפתם של מקורות חדשים הביאה את פרסקוט לפרסם מהדורה מעודכנת ומורחבת בדצמבר 1856. על אף שחווה שבץ לב קל ב-4 בפברואר 1858 המשיך פרסקוט לשקוד על הכרך השלישי לחיבורו (שראה אור באפריל 1858) ובו בזמן על שיפור, הגהה והערות לחיבורו על כיבוש מקסיקו. בבוקר 28 בינואר 1859 חווה פרסקוט שבץ לב שני בביתו שבבוסטון ובצהרי אותו יום נפטר והוא בן 63 שנים. ב-31 בינואר הובא פרסקוט לקבורה בחלקת הקבר המשפחתית בכנסיית סנט פול שבבוסטון.
משפחתו

ב-4 במאי 1820 התחתן עם סוזן אמורי (Amory). מנישואיו אלו נולדו לפרסקוט ארבעה ילדים: בניו ויליאם ג'י. פרסקוט ויליאם אמורי פרסקוט ובנותיו קת'רין (ספטמבר 1824 - פברואר 1829) ואליזבת'.