פרשת ילדי תימן
עדויות מאוחרות בנוגע לסיפורי היעלמותם של ילדים בישראל

בשנת 1995 פרסם העיתונאי יגאל משיח ב"הארץ" מספר כתבות תחקיר בנושא ילדי תימן. בין היתר תיאר משיח את סיפורה של דליה אברהם. אמה, בדור אברהם, עלתה מתימן בשנת 1949 ושהתה במעברה בעין שמר. בתה בת השנתיים, דליה, חלתה והועברה לבית החולים רמב"ם בחיפה. בדור ניסתה לבקר את בתה בבית החולים לאחר מספר ימים, אך צוות בית החולים הכחישו בתוקף כי הילדה מאושפזת במקום, גם לאחר שעות של חיפושים שביצעה האם. בדור החליטה לישון במקום. לאחר ששמעה אחיות מתלמדות מתלחשות על הילדה, הבינה כי בתה בבית החולים וחיפשה את הילדה שוב למחרת. לאחר שזיהתה את הילדה בפני אדם ממוצא תימני על פי פגם באצבע שלה, הוא הוביל אותה לחדר שבו מצאה את בתה, כשזו לבושה שמלה שאינה שלה, ולאחר עימות עם האחיות במקום הצליחה בדור לקחת את בתה.
סיפור נוסף שחשף יגאל משיח בשנת 1995 הוא של שלום דגו (כיום דגן). בשנת 1949 עלה דגו עם משפחתו מתימן, למחנה עין שמר. הוא חלה והועבר לבית חולים לא ידוע כשהוא בן שנה וחצי, ועקבותיו נעלמו. לאחר תקופת המתנה ממושכת החלו אביו ודודו לעורר מהומות ממושכות במשרד המחנה. לאחר כ-7 חודשי היעדרות הוחזר שלום למשפחתו. כרוז במכונית עבר על פתחי האוהלים וקרא "דגו". כשיצאה דודתו, הוצג לה הילד לזיהוי ועד שהגיעה אמו נעלמה המכונית. שלום לבש חליפת מלחים כחולה ונראה בריא. להערכת משפחתו הוא לא שב מבית חולים. בהנהלת המחנה לא ידעו להגיד מי החזיר אותו ובאילו נסיבות.
בשנת 1995 פרסם העיתונאי אבנר פרחי עדות של אישה בשם רוזה קוצ'ינסקי שהייתה בת 16 באותה תקופה ולדבריה עבדה כאחות מתלמדת בעין שמר. היא סיפרה כי שלחו אותה מדי יום עם שניים או שלושה תינוקות בריאים לעפולה, שלא הוחזרו ונאמר לה שהם מתו. קוצ'ינסקי הוזמנה להעיד בפני ועדת החקירה הממלכתית וסירבה להגיע, בנימוק שמצב בריאותה אינו מאפשר זאת. בעקבות זאת נסעו חברי הוועדה לבית המשפט בחדרה. קוצ'ינסקי שינתה את גרסתה בעדותה לפניהם ואמרה שמדובר בשני מקרים, שהיא אינה רופאה ולכן אינה יכולה לקבוע אם היו בריאים, ושנאמר לה שהם נשאו וירוס.
בשנת 1997 פרסם העיתונאי אורן מאירי את סיפורה של צילה לוין החיה בארצות הברית. לוין נמסרה לאימוץ בחיפה וחיפשה את הוריה הביולוגיים בישראל. לחיפושים נענתה מרגלית עומייסי, ילידת תימן אשר סיפרה שלפני 50 שנה בתה נעלמה. עומייסי, שראתה את תמונתה של לוין, זיהתה אותה כביתה. בדיקת דנ"א שביצע ד"ר חסן חטיב מהמחלקה לגנטיקה באוניברסיטה העברית העלתה שהשתיים הן אם ובת, בוודאות של 99.99%; ואולם בדיקה נוספת, במכון לרפואה משפטית בראשות פרופ' יהודה היס, סתרה זאת. גם בדיקה נוספת באוניברסיטה העברית קבעה שהתוצאה הראשונה הייתה שגויה. מנהל המחלקה שבה עבד חטיב, פרופ' יוסי הירשברג, אמר שהבדיקה של חטיב לא הייתה מקצועית ושהוא לא היה מוסמך לערוך בדיקות גנטיות בבני אדם. השתיים העידו בוועדת החקירה הממלכתית, אולם התברר שצו האימוץ של לוין ניתן בנובמבר 1948 ואילו עומייסי ובתה עלו בספטמבר 1949 והבת נעלמה בתחילת 1950, כשהייתה בת שנה וחצי. עומייסי ולוין טענו שהבדיקה המאוחרת היא קנוניה והמשיכו להאמין שהן אם ובת.
בשנת 1997 התראיין מנחם פרוש ואמר כי ידוע לו שהייתה הכוונה לחטוף ילדים מעולי תימן בקרב עובדות סוציאליות ואנשים במפלגות השמאל שלא היו ב"חזית". אותם אנשים אמרו לו שהם מרחמים על הילדים החיים בתנאים קשים. לדבריו דוד בן-גוריון לא ידע מכך. כשנשאל ענה שחלק מהמעורבים עדיין חיים, אך הוא מפחד לגלות שמות. בעדותו המפורטת בפני ועדת החקירה הבהיר פרוש שכוונתו במונח „חטיפה״ הייתה להעברת ילדים לחינוך חילוני, ושאמר שהוא מפחד להגיד שמות משום שלא ידועים לו שמות כאלה.
בשנת 2000 פרסם רמי צוברי את הספר "בעקבות אחיי האובדים". בספר מובאת עדותה של שולמית מליק, שעבדה כאחות במעברת קדימה, על ילדים שנמסרו מבית הילדים לאימוץ, על ילדים בריאים שנלקחו לבתי חולים, ועל ביקורי משלחות מחו"ל שבעקבותיהם נעלמו ילדים. הספר היה לעיני ועדת כהן-קדמי והיא כתבה שאין בו כדי לשנות את מסקנותיה. בדו"ח הוועדה גם אין תלונות על היעלמות ילדים ממעברת קדימה.
ב-2002 פרסמה העיתונאית יהודית יחזקאלי בעיתון "ידיעות אחרונות" את סיפורה של ציונה היימן משדמות דבורה, אשר אומצה על ידי זוג מקיבוץ גינוסר. לדברי היימן היא אחת מילדי תימן שנחטפו ושמה האמיתי הוא ציונה סאלם. היא טענה כי להוריה נמסרה הודעה שקרית שלפיה היא נפטרה, ואף נמצא על שמה קבר בהר המנוחות בירושלים. אולם מאוחר יותר התברר שציונה היימן איננה ציונה סאלם, שעל שמה יש קבר בהר המנוחות.
בשנת 2007 פורסם בשבועון "משפחה" סיפורם של התאומים נחום. האם ילדה תאומים, וכאשר נלקחו לבדיקה בבית חולים חזר רק אחד. על השני נמסר שמת, אולם בית החולים מסר שנקבר בבית עלמין שבאותם ימים לא היה פעיל. הסיפור הגיע לידי העיתונאית ליאת רגב מקול ישראל שפרסמה אותו גם היא.
בפברואר 2012 פורסם ב"מבט שני" בערוץ הראשון מקרהו של אורי וכטל. וכטל גדל אצל הורים מאמצים בקריית אונו. על פי הפרסום, הוא נולד למשפחה שעלתה מתימן בשם פלטיאל (או פלתיאל) רדא. בגיל חמישה חודשים, לאחר פטירת אביו, הוא נלקח עם אחיו למעון ויצו בירושלים. אמו שמעא ביקרה אותם בקביעות, עד שנמסר לה שהילדים מתו. שמחה סעיד, אחותו של פלטיאל, סיפרה בתחקיר כיצד הלכה כנערה בת 12 לחפש את אחיה. עובד במקום אפשר לה לראות כרטיסיות, שבאחת מהן היה כתוב שפלטיאל נמסר לאימוץ אצל משפחת וכטל ושם זכה לשם פרטי חדש, אורי. לאחר מספר שנים סיפרה שכנה של המשפחה כי סמוך למקום עבודתה ישנו ילד מאומץ הדומה לילדי המשפחה. לדברי האחות, היא והאם עקבו אחריו עד שהוצא נגדן צו הרחקה. בפברואר 1959, הגישה שמעה רדא תביעה לביטול צו האימוץ, שנדחתה בבית המשפט בלא שנכחה בדיון. הקשר של אורי עם משפחת סעיד, שייתכן שהם הוריו, חודש רק בשנת 1979. עם זאת, התברר כי שנים קודם לכן וכטל העיד בוועדת החקירה הממלכתית. משרד המשפטים קבע לפי מסמכי האימוץ כי אורי וכטל נולד בבית החולים הדסה בתל אביב לצעירה שנטשה אותו ועל סמך זאת דחו בית המשפט המחוזי והעליון את תביעתה של שמעה רדא. בדיקת רקמות שללה קשר בין וכטל ומשפחת רדא. לפי מסמכים הועבר פלטיאל לבית התינוקות ראש העין ג', ולא ברור לאן הועבר משם.
בשנת 2016 התגלה כי צבי עמירי, ילד שאומץ בשנות החמישים, הוא למעשה ילדם הנעדר של עולים יהודים מתוניסיה. הוריו המאמצים, שעלו מפולין ומליטא, טענו בפניו כאשר היה בן 29 כי אימצו אותו מבית אומנה בחיפה. לדברי חברת משפחתו הביולוגית, היה מידע שילדי עולים חדשים נלקחים בהסעות אמבולנסים מבתי חולים לבתי יתומים בחיפה ומוצעים לאימוץ של משפחות אמידות יותר (לרוב של יוצאי אירופה). ועדת החקירה הממלכתית בדקה את הסיפור, לפי בקשת עמירי. אמו אושפזה לאחר הלידה במוסד לחולי נפש, והמדינה פרסמה מודעת אימוץ עם שמו המקורי, כך שלא סביר שהיה ניסיון לחטוף אותו ולמסור מידע שגוי על פטירתו כפי שטענה האם בהמשך.
בשנת 2016 פרסם עופר אדרת כי קיימות עשרות משפחות ממוצא אשכנזי שילדיהן נעלמו בנסיבות דומות לילדי תימן. גם במקרים אלה נשלח הילד למוסד רפואי ושם נעלם, כשלמשפחתו נאמר שהוא נפטר, בלי ציון סיבת המוות, ובלי הצגת גופה או קבר. כך למשל במקרה של זליג אף (לימים עוברת השם לאפרת): הוא נולד לזוג יהודים ממוצא פולני, ביוני 1947 במחנה המעפילים בקפריסין. בגיל 4 חודשים הוא חלה בצינון והושאר במרפאת המחנה. לאמו לא הרשו להישאר לצידו, למחרת נמסר לה כי הילד נפטר בלילה והצוות הרפואי סירב להציג גופה או קבר. לאחר מספר חודשים עלה הזוג לישראל ואז נאמר לו להצהיר שהילד חי. שנים לאחר מכן חיפש אחריו אביו, משה אפרת. הוא מצא את האחות שטיפלה בו וזו התוודתה בפניו כי התינוק נמכר תמורת 5,000 דולר לזוג חשוך ילדים, וכי זה לא היה המקרה היחיד. מתוארים מקרים נוספים של היעלמות ילדים אשכנזים התרחשו בישראל בשנת 1949 ובשנת 1954. בהמשך עלו טענות על היעלמות ילדים גם בשנות ה-30 וה-40 המוקדמות.
בשנת 2017 מצא יהודה קנטור את משפחתו בעזרת מאגר דגימות ה-DNA. קנטור אומץ כחוק בילדותו וסיפורו פורסם לראשונה בידי יגאל משיח ב-1996. המידע בתיק האימוץ שלו היה חלקי. דגימות ה-DNA שלו נמצאו מתאימות לבני משפחה תימנית, ואיפשרו לו להיפגש עם אחיו למחצה שנולדו לאמם המשותפת זהרה שנפטרה בשנת 2000. קנטור לא נחטף בילדותו אלא ננטש על ידי אמו.
בינואר 2018 נמצאה בעזרת מאגר דגימות ה-DNA של MyHeritage התאמה מלאה (אב ואם) בין ורדה פוקס שאומצה ב-1950, כילדה בת חצי שנה ממוסד לילדים של ויצו בת"א, לבין עופרה מזור, בת לאם תימנייה, ילידת ארץ ישראל. האחות מזור סיפרה שלדברי האם היא ילדה קודם נישואיה תינוקת בביה"ח של הדסה בת"א, והיא נעלמה. עוד אמרה האחות שהיא ביררה 30 שנה קודם לכן ולא מצאה תיק אימוץ. עם זאת, פורסמו ראיות לכך שפוקס נולדה באותו בית חולים לאם שמסרה פרטים שגויים ונעלמה לאחר הלידה. כחצי שנה לאחר הלידה פרסמו הרשויות בעיתונים מודעות חיפוש אחר האם, שלא הניבו תוצאות.
ב-3 באוקטובר 2018 פורסמה ב"ידיעות אחרונות" לראשונה עדות של שושנה שחם, בת 85. לדבריה, במהלך הכשרתה כמטפלת תינוקות ב"מעון אם וילד" בתל אביב, היא נשלחה בסביבות 1951 עם חברותיה לבית התינוקות במחנה ראש העין. שחם אמרה כי ראתה אנשים דוברי שפה זרה ולבושים באופן מכובד שהגיעו למקום ולקחו עמם תינוקות ללא ידיעת הוריהם. האחיות במקום סייעו להם ולא נתנו לשחם להתקרב. אמרו להם שהם לוקחים את התינוקות למקום טוב יותר. לדבריה היא חוותה כחמישה מקרים שבהם באו הורים ונאמר להם שהילד מת ונקבר והיא נאלצה לשקר להורים עם שאר אנשי הסגל.