stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סול בודנר

| --- | --- |
פרופסור סול בודנר במפגש אקדמי 1979
פרופסור סול בודנר במפגש אקדמי 1979
 לידה:  7 במרץ 1929 כ"ה באדר א, התרפ"ט ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  29 באוקטובר 2019 (בגיל 90) א בחשון התש"ף חיפה, ישראל 
 ענף מדעי:  הנדסת מכונות, מכניקת חומרים
 מקום מגורים:  חיפה
 מקום קבורה:  בית העלמין בזכרון יעקב
 עיסוק:  חוקר, פרופסור מלא בטכניון 	מקים ומנהל המעבדה למכניקת חומרים.
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו יורק
 מוסדות:  אוניברסיטת בראון  הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל
 פרסים והוקרה:  פרס רוטשילד (1982),  קתדרה ריינר  הוקרה מחיל הים, בכנס קציני מספן ציוד ובעמותת דולפין  מכתב הוקרה מהמשטרה, מעבדת סילוק פצצות. תעודת הוקרה מאיגוד מהנדסי מכונות בישראל על הישגים יוצאי דופן,  ומדליה מאיגוד מדעי ההנדסה (1998).
 בת זוג:  נחמה ורדי מבית רוזנבוים
 צאצאים:  ארבעה ילדים: דר' ניר בינור, אלון בודנר,  אורן בודנר, ודר' בטינה פישמן  שנים עשר נכדים ושני נינים.
 תרומות עיקריות
 ידוע בעיקר בזכות פיתוח מודל ויסקופלסטי הנקרא "בודנר-פרתום".
 
סול רובין בודנר (7 במרץ 1929 - 29 באוקטובר 2019) היה פרופ' חוקר ומרצה בטכניון. עסק בחקר של מידול אלסטי-ויסקופלסטי וויסקואלסטי של חומרים, התנהגות חומרים בקצב עיבור גבוה, תגובה דינמית של מבנים ואנליזה של חדירה בליסטית.
כמו כן, תרם בתחומים של חומרים מרוכבים וצוללות.
ילדות ומשפחה בארצות הברית

סול גדל ברובע ברונקס שבעיר ניו יורק. הייתה לו אחות גדולה ליליאן ושני אחים צעירים יותר, ליאו ונייתן.
אביו, אירווינג, היגר מאוסטריה לארצות הברית לאחר מלחמת העולם הראשונה. היה סוחר במקצועו. אימו, נטי, הייתה עקרת בית. היא נפטרה כשסול היה בסביבות גיל 20. כשהיה סטודנט עבד כמציל בחופי הים.
בשנת 1952, בעת שלמד לדוקטורט, ביקר משפחה בישראל שגרו בתל אביב, סמוך להתחנה המרכזית הישנה. אלו היו אברהם ושולמית דיסקין,  הם הציעו לו להיפגש עם בת השכנים, נחמה ורדי, בת לישראל ושרה רוזנבוים. ההכרות הפכה לזוגיות. לאחר זמן לא רב, היא נסעה בעקבותיו לארצות הברית ושם הם התחתנו ונולדו להם ארבעה ילדים. בשנת 1964 עלתה המשפחה לישראל וקבעו את מגוריהם בחיפה.
משפחת בודנר בניו יורק סול על ברכי אביו אירווינג, 1929.
האב אירווינג בודנר עם סול בצד שמאל, אחיו ליאו בצד ימין ונתן בעגלה, 1945.
חתונת נחמה וסול בודנר בניו יורק 1952.
שירות צבאי

בודנר התגייס לחיל הים האמריקאי כעתודת מילואים. לאחר שעלה לישראל, ולאחר הרבה שנות תרומה לחיל הים, הוענקה לו דרגה ייצוגית רב-סרן בחיל הים.
בודנר הירבה לעבוד גם עם חיל החימוש ועזר לפתח מיגון לטנק המרכבה, ולכלים אחרים בחילות השדה, ביניהם נושאי גייסות וג'יפים ממוגנים.
מחקר הוראה ופיתוח

עבודת הדוקטורט של בודנר נכתבה במסגרת המכון הפוליטכני של אוניברסיטת ניו יורק בברוקלין ועסקה בקריסת צילינדרים מחוזקים. המשך מחקר וניסויים בנושא זה הפך אותו למומחה עולמי בתחום. הוא ייעץ בתחום זה לחילות הים האמריקאי והישראלי, וגם למהנדסי חברת טיסנקרופ שתכננו את צוללות הדולפין.
בשנות החמישים המאוחרות גם היה שותף לפיתוח חומרים מרוכבים שהגנו על החלליות הראשונות, מרקורי ואפולו, בעת חזרתם מהחלל. בזמן הזה עבד חלקית בחברה בשם: Aviation space Avco. משנת 1955 ועד 1964 עבד כחוקר באוניברסיטת בראון, והגיע שם לדרגת פרופסור חבר.
בשנת 1964 עלה עם משפחתו ארצה מטעמים ציוניים, והחל בגיל 35 לעבוד הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל כפרופסור מלא. נכתב עליו בעיתונות (קובץ מצורף) שהוא היה הפרופסור הצעיר ביותר אי פעם בתולדות הטכניון. מאז ועד צאתו לפנסיה עבד בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל.
בודנר היה נשיא האגודה למכניקה תאורטית ומעשית בישראל, וחבר באיגוד העולמי. פרסם יותר מ-120 מאמרים וספרים. הוזמן להרצות בכנסים בינלאומיים, חבר בארבע אגודות בינלאומיות, ובחמש מערכות הוצאות לאור של פרסומים מדעיים. היה מקובל כמומחה גם בצד התאורטי וגם בצד הניסויי והמעשי של בעיות הנדסיות, ברמה הגבוהה ביותר.
בודנר עסק כל חייו במחקר והוראה. בין השנים 1960 ועד 1994 הונחו על ידו כארבעים משתלמים לתואר שני ושלישי. בנוסף לפעילותו בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל שימש כמרצה אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת אילינוי, המכון הטכנולוגי של ציריך, ואוניברסיטת קיוטו ביפן.
פעילות מדעית וציבורית

בודנר פעל לקידום הידע בחיל הים הישראלי. הקים וריכז את המגמה להנדסת אוניות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון. שם הוכשרו מאות מהנדסים, רובם מחיל הים.
היה יועץ מרכזי בגיבוש מתודולוגיית תכנון חדשנית לגופי הלחץ של צוללות הגל והדולפין, שהייתה שונה מהמקובל עד אז. הודות למעורבותו נמנעו טעויות שגילה בתכנון הגרמני. מתודולוגיה זו אומצה על ידי המתכנן הגרמני ביתר הצוללות שתוכננו מאז.
השתתף בצלילות עומק של צוללות גל ודולפין לבדיקת המאמצים המתפתחים בגוף הלחץ. היה מעורב בחקירת טביעת הדקר. מצא פתרון לבעיית מדחף מרעיש בצוללת. ביצע ייעוץ ופיקוח על תיקון גוף לחץ בצוללת גל. בחן את חוזק ספינות סער 4 לאחר נזק שהתגלה בים האדום. ביצע אנליזות, בחן כשלים
וגיבש המלצות לשיפור.
פרופסור בודנר היה יועץ, מורה וחבר, למספר דורות של מהנדסי מכונות בחיל הים, והטביע את חותמו על תחומי עשייה נרחבים מאוד של החיל. פעילותו של פרופ' בודנר עבור חיל הים בוצעה בצניעות ובהתנדבות ללא קבלת כל תמורה.
פרסים והוקרה

במהלך עבודתו המקצועית זכה בודנר להוקרה ופרסים מגופים שונים.
1960 חברות באיגוד האמריקאי לטילים.
1962 מלגת גוגנהיים
1970 קתדרה ע"ש מרכוס ריינר, שניתן לאיש סגל בטכניון בכיר
1981 פרס רוטשילד
1990 הוקרה מעמותת דולפין על הטיפול בצוללות.
1991 מכתב תודה והערכה ממשטרת ישראל
1996 פרס הצטיינות מהאגודה למהנדסי מכונות בישראל
1998 מדליה מאיגוד מדעי ההנדסה.
2007 הוקרה מחיל הים, בפני כנס קציני מספן ציוד.
אורח כבוד באקדמיות בקיימברידג', רייקיויק, יוון, יפן, וסין.
חברות באיגוד האמריקאי לטילים
פרופ' בודנר מקבל פרס מראש מספן הציוד תא"ל עמרי דגול, 2007.
מחקרים ופרסומים

בודנר כתב כ-120 מאמרים מדעיים. שקיבלו פרסום בספרות המדעית.
לפרסום רב זכה המחקר בתחום האלסטו פלסטיק שעשה יחד עם דוקטור יהודה פרתום, אשר פתח דרך למחקרים נוספים.
viscoplastic Bodner-Partom constitutive equations researchgate.net
רשימת המאמרים של סול בודנר באתר שער המחקר. להלן חלק קטן מהם:
S.R. Bodner, “A lower bound on bifurcation buckling of viscoplastic structures”, Acta Mechanica [Suppl] 3, Springer-Verlag, Pub. 1992, pp 181-190, (1992).
K.S. Chan, S.R. Bodner, A.F. Fossum and D.E. Munson, “A constitutive model for inelastic flow and damage evolution in solids under triaxial compression”, Mechanics of Materials, Vol. 14, pp 1-14, (1992).
M. Ravid, S.R. Bodner and I. Holcman, “Penetration into thick targets – refinement of a 2D dynamic plasticity approach”, International Journal of Impact Engineering, Vol. 15, pp 491-499, (1994).
S.R. Bodner and M.B. Rubin, “Modeling of hardening at very high strain rates”, Journal of Applied Physics, Vol. 76, pp 2742-2747, (1994).
M. Ravid, S.R. Bodner, and I. Holcman, “A two-dimensional analysis of penetration by an eroding projectile”, International Journal of Impact Engineering, Vol. 15, pp 587-603, (1994).
K.S. Chan, N.S. Brodsky, A.F. Fossum S.R. Bodner and D.E.Munson, “Damage induced nonassociated inelastic flow in rock salt”, International Journal of Plasticity, Vol. 10, pp 623-642, (1994).
S.R. Bodner and A. Lindenfeld, “Constitutive modelling of the stored energy of cold work under cyclic loading”, European Journal of Mechanics/A Solids
מחקרים ופרסומים > הרצאות

בשנת 1999 השתתף בודנר בוועדה המייעצת לפרס הארווי, בו זכה גרשם שלום ובטקס נשא את ההרצאה "התעניינותו של גרשם שלום במדע ומתמטיקה"
נחמה וסול בודנר באירוע חגיגי, 1970.
סול בודנר מברך במפגש אקדמי בינלאומי 1989.
לימודים והשכלה

1950 – B.C.E., Civil Engineering, Polytechnic Institute of Brooklyn.
1953 – M.S., Mathematics, New York University, Courant Institute of Mathematics.
1955 – Ph.D., Applied Mechanics, Polytechnic Institute of Brooklyn
משפחה ממשיכה

בדצמבר 1953 נולד הבן ניר. בינואר 1956 נולדו אלון ואורן, ב- ספטמבר 1964 נולדה הבת בטינה.
שניים מבניו שירתו בחיל הים, ניר בצוות בניית צוללות הגל, ואלון כמהנדס בענף הנדסה.
בשנים האחרונות פיתח אלון בודנר אמצעי חדשני לנשימה מתחת למים ללא מכלי אוויר דחוס. שיטה זו עשויה בעתיד להאריך את יכולת השהות מתחת למים של צוללות ושל לוחמי קומנדו ימי. מורשת חיל הים המשיכה גם לדור השלישי, עם שני נכדים אשר שירתו אף הם בחיל, כאנשי צוות בספינות.
משפחת בודנר בשנת 1959.
הדור השני במשפחת בודנר, 2017.
משפחת בודנר בהרכב מלא 2017.
בודנר נפטר ב-29 באוקטובר 2019 ונקבר בבית העלמין בזכרון יעקב. בלכתו השאיר אחריו את אלמנתו נחמה בודנר, ארבעת ילדיו: דר' ניר בינור, אלון בודנר, אורן בודנר, ודר' בטינה פישמן, שנים עשר נכדים ושני נינים.
ראו גם

ספינות סער
ביאורים

↑  לימים ההורים של יובל דיסקין, ראש השב"כ לשעבר.
↑  מימין: האח ליאו, האח נתן, לא ידוע , סול, נחמה, האחות ליליאן, האבא אירווינג. מקדימה: לא ידוע.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007426231605171  GND: 1089104502  LCCN: no2001072075  VIAF: 158145856966122920678   WorldCat (עם VIAF): 158145856966122920678 
בודנר עם צלצל דיג תת-מימי עם הבן הבכור ניר בחוף הים 1962
בודנר חותר בנחל סיקונק, בפרובידנס. ליד אוניברסיטת בראון, 1963
בודנר מתארגן לקראת צלילה בחוף נוה ים, 1980
דעיכת פרוטון

בפיזיקת החלקיקים, דעיכת פרוטון היא צורה תאורטית של דעיכת חלקיק שבו הפרוטון דועך לחלקיקים תת-אטומיים קלים יותר כמו פאיון נייטרלי ופוזיטרון. דעיכת הפרוטון התאורטית נוסחה לראשונה על ידי אנדריי סקרוב ב-1967. למרות המאמצים הניסויים הקשים, דעיכת פרוטון מעולם לא נצפתה. אם הפרוטון היה דועך לפוזיטרון, מחצית מהחיים של הפרוטון הייתה לפחות  1.67\cdot {10}^{34} שנים. לפי המודל הסטנדרטי, פרוטונים, שהם סוג של באריון (מורכבים מ-3 קווארקים),יציבים עקב שימור המספר הבאריוני. על כן ניתן להסיק שפרוטונים לא ידעכו לחלקיקים אחרים בעצמם, כיוון שהם הבאריונים הקלים ביותר (ולכן הכי פחות אנרגטיים).
בפליטת פוזיטרון שהוא תהליך רדיו אקטיבי, פרוטון מגרעין אטום הופך, על ידי אינטראקציה עם בוזון W+ לנייטרון. תהליך זה אינו דעיכת פרוטון, שכן הפרוטון יוצר אינטראקציה עם חלקיקים אחרים באטום.
ישנן תיאוריות מעבר למודל הסטנדרטי אשר נקראות "תאוריה מאוחדת גדולה" (GUTׂ - grand unified theories) ששוברות בבירור את סימטריות המספר הבאריוני, תיאוריות אלו טענות כי פרוטון יכול לדעוך באמצעות חלקיק היגס, חד־קוטב מגנטי או בוזון אחר בעל זמן מחצית חיים של  10^{31} עד  10^{36} שנים. עד היום, כל הניסיונות לחזות בתופעה חדשה אשר נחזתה על ידי GUT (כמו דעיכת פרוטון או הקיום של מונופול מגנטי) נכשלו.
יש שיטות תאורטיות של הפרת שימור המספר הבאריוני חוץ מדעיכת פרוטון, הכוללות אינטראקציה עם שינויים של באריון ו/או שמספר הלפטון שונה מ-1 (כמו שמתבקש בדעיכת פרוטון).
באריוגנזה

אחת מהבעיות יוצאות הדופן בפיזיקה המודרנית, היא הכמות הגדולה של החומר ביחס לאנטי-חומר ביקום. היקום ככלל כנראה בעל צפיפות של מספר באריוני חיובי ששונה מאפס - ככה שחומר קיים ואנטי חומר לא קיים בכמויות משמעותיות. כיוון שהונח בקוסמולוגיה שהחלקיקים שאנו רואים נוצרו בפיזיקה זהה לזו שאנו מודדים כיום, היה מצופה שהמספר הכולל הבאריוני יהיה אפס, כך שחומר ואנטי חומר היו צריכים להיווצר בכמות שווה. זה הוביל למספר מנגנונים מוצעים של "שבירה סימטרית" שהחומר הנורמלי (שאינו אנטי חומר) עדיף תחת תנאים מסוימים.
חוסר האיזון הזה היה קטן מאוד, בסדר גודל של 1 ל-10,000,000,000 ( 10^{10}) חלקיקים, חלקיק שנייה קטן אחרי המפץ הגדול, אבל אחרי שרוב החומר והאנטי-חומר הושמד, כל מה שנשאר היה כל החומרים הבאריונים ביקום בצורתו הנוכחית, יחד עם מספר גדול יותר של בוזונים.
ניסויים שבוצעו ב-2010 בפרמילאב מדווחים שחוסר האיזון בין החומר לאנטי-חומר הרבה יותר גדול ממה שהניחו עד כה. בניסוי שכלל סדרת התנגשויות חלקיקים, כמות החומר שנוצר היה בקירוב 1% יותר מהכמות האנטי חומר שנוצרה. הסיבה לזה עדיין לא ידועה.
רוב התיאוריות הגדולות והמאוחדות שוברות במפורש את הסימטריות של המספר הבאריוני, שמסבירות את אי ההתאמה, בדרך כלל מעוררות תגובות המתווכות על ידי בוזוני X מאסיביים, או בוזוני היגס מאסיביים. שיעור התרחשות האירועים תלוי בעיקר במסת התיווך בחלקיקי ה-X או בחלקיקי ההיגס, כך שעל ידי השערה שתגובות אלה אחראיות לרוב המספרים הבאריונים שרואים בימינו, שיעור המסה המרבית אשר ניתן לחישוב יהיה קטן מכדי להסביר את נוכחות החומר כיום. השיעורים האלה חוזים שכמות גדולה של חומר תראה מדי פעם דעיכת פרוטון ספונטנית.
הוכחות מניסויים

דעיכת פרוטון היא אחת ממפתחות הניבוי של התיאוריה המאוחדת הגדולה. מאז שנות ה-80 המוקדמות, היו מאמצים ניסויים אשר התמקדו במונופול המגנטי ודעיכת פרוטון. עד היום, כל הניסיונות לצפות באחת משתי תופעות אלה נכשלו. עם זאת, ניסויים אלו הצליחו לבסס חֶסֶם תחתון של זמן מחצית החיים של הפרוטון. כרגע, התוצאה המדויקת ביותר הגיעה מה-"Super-Kamiokande" מקרינת הצ'רניקוב במים ביפן.
מוטיבציה תאורטית

למרות החוסר בראיות נצפות של דעיכת פרוטון, חלק מהתיאוריה המאוחדת הגדולה, כמו התאוריה "המודל של גרגורי גלשוב", וגם גרסאות סופר-סימטריות, דורשות זאת.
על פי תיאוריות אלה, זמן מחצית החיים של הפרוטון הוא בין  10^{31} ל־ 10^{36} שנים, והפרוטון דועך לפוזיטרון ולפאיון נייטרלי שמיד דועך ל-2 פוטונים.
p+ → μ+ + π0
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| π0    | → | 2γ   |
| סוג תיאוריה | זמן מחצית החיים של פרוטון (בשנים) |
| --- | --- |
(Minimal SU(5) (Georgi–Glashow:  10^{30}-10^{31}
(Minimal SUSY SU(5:  {10}^{28}-{10}^{32}
(SUGRA SU(5:  {10}^{32}-{10}^{34}
(SUSY SU(5)(MSSM:  {10}^{34}~
Minimal (Basic) SO(10) – Non-SUSY: ~ {10}^{35} (טווח מקסימלי)
(SUSY SO(10:  {10}^{32}-{10}^{35}
(SUSY SO(10) MSSM G(224:  2\cdot {10}^{34}
(Flipped SU(5) (MSSM:  {10}^{35}-{10}^{36}
SUSY SU(5) – 5 dimensions:  {10}^{34}-{10}^{35}
דעיכת פרוטון במדיה

כאשר וודי אלן בסרטו משנת 1980 פותח באווירה דיכאונית ואומר "האם מישהו קרא בעמוד הראשון של העיתון טיימס שהחומר דועך?", זו הייתה התייחסות כמעט ישירה לדגמי התיאוריה המאוחדת הגדולה של שנות השבעים בהתחשב בתקופת הסרט, ובחשיבות הדגמים הללו באותה תקופה, היו עשרות מאמרים גם בתקשורת הכללית על כמה מההשלכות הבולטות ביותר של הדגם, ובמיוחד הטענה של דעיכת פרוטון.
בפרק של חוק וסדר "המפץ הגדול" ישנו מרדף של מדען אחר ראיות שדעיכת פרוטון קיימת אשר מוביל לרצח המרכזי בפרק.
בפרק של הסדרה המפץ הגדול "אופטימיזציית החרדה", לשלדון יש בעיה במחקרו על חומר אפל ודעיכת פרוטון. בספרו של ג'רי ספינלי "Smiles to Go" הרעיון של דעיכת פרוטון הוא למעשה מקור החרדה של גיבור הספר.
הערות שוליים

↑  Ishfaq Ahmad, ?Radioactive decays by Protons. Myth or reality, The Nucleus, 1969, עמ' 69–70
↑  Bajc, Borut; Hisano, Junji; Kuwahara, Takumi; Omura, Yuji, Threshold corrections to dimension-six proton decay operators in non-minimal SUSY SU(5) GUTs, Nuclear Physics, 2016
↑  S.H. Henry Tyne & Sam S.C. Wong, Bloch Wave Function for the Periodic Sphaleron Potential and Unsuppressed Baryon and Lepton Number Violating Processes, .Phys. Rev, 2015
↑  V.M. Abazov, Evidence for an anomalous like-sign dimuon charge asymmetry, Physical Review, 2010
↑  H. Nishino; Super-K Collaboration, Search for Proton Decay via
 in a Large Water Cherenkov Detector, Physical Review Letters, 2012
קפה סוספזו

קפה סוֹספֶּזוֹ (איטלקית: caffè sospeso, בתרגום חופשי: "קפה בהשהיה" או "קפה בהמתנה") הוא מנהג מסורתי בעיר נאפולי שבדרום איטליה. כסימן למזלו הטוב, מזמין הלקוח לצד כוס הקפה שלו קפה בהשהיה; הוא מקבל רק כוס קפה אחת, וכשאדם פחות בר-מזל (פעמים רבות נזקק או חסר בית) מגיע לבית הקפה, הוא יכול לבקש קפה בהמתנה, ואם יש - לקבל על חשבון הנדבן.
ראו גם

כלכלת מתנה
תעביר את זה הלאה
דת במצרים

דת במצרים - נתונים רשמיים (נכון ל-2006)
אסלאם (93%)
נצרות (6.9%)
אחר (0.01%)
במצרים הדת שולטת במובנים רבים בחיי האזרחים, והיא מוכרת ומעוגנת בחוק. הדת המובילה במדינה, בפער גדול מאוד מכל שאר הדתות, היא האסלאם, אם כי היעדר נתונים סטטיסטיים בנושא ניכר מאוד. מאז מפקד האוכלוסין של 2006 הדת לא נמדדת ונספרת, ולכן כיום כל הנתונים הסטטיסטיים מקורם בארגונים דתיים ולא ממשלתיים, שעלולים לעוות את העובדות כדי לקדם אידאולוגיה מסוימת ולכן הם אינם מהימנים. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2006 הרוב המוחץ של תושבי המדינה מחזיקים בדת האסלאם בזרם הסוני (אחוזם באוכלוסייה נאמד בכ-90-94%). הקבוצה הדתית השנייה בגודלה במדינה היא הנצרות הקופטית, שקיימת כמעט אך ורק במצרים (שיעורם באוכלוסייה עומד על בין 6-10% מכלל האזרחים). המספרים לגבי אחוז הנוצרים במדינה נתונים למחלוקת, כאשר התושבים הנוצרים טוענים כי המפקד לא משקף באמת את גודל הקהילה.
במצרים קיימים כיום שני מוסדות גבוהים גדולים לדת. האחד, מסגד אל-אזהר, נוסד בשנת 970 לספירה על ידי השושלת הפאטמית כמסגד ובתוך כמה שנים הפך לאוניברסיטה האסלאמית הראשונה במצרים; השנייה היא הכנסייה הקופטית האורתודוקסית שבאלכסנדריה, אשר הוקמה באמצע המאה ה-1 על ידי מרקוס המבשר.
המוסלמים והנוצרים במצרים, על אף דתם השונה, חולקים גזע, שפה, זהות לאומית והיסטוריה משותפת. אף על פי כן, הנוצרים במדינה סובלים מאפליה במקומות עבודה והגבלה לא רשמית של חופש הדת. במהלך העשור השני של המאה ה-21 מספר אזרחים נוצרים התלוננו על כך שהם מיוצגים באופן מינימלי באכיפת החוק, בביטחון המדינה ובמוסדות ציבוריים, ואף הופלו לרעה במקומות עבודה בעקבות דתם. אחרי כן הם זכו לתמיכה ציבורית גדולה של הקהילה הקופטית.
היסטוריה > מצרים העתיקה

בתקופת מצרים העתיקה הדת השולטת במצרים הייתה, כפי שהיא מכונה כיום, המיתולוגיה המצרית. הדת המצרית באותה התקופה, שהתקיימה משנת 3150 לפנה"ס ועד לשנים מעטות לפני הספירה, כללה אמונה בחיים שלאחר המוות, עבודת אלילים והעלאת קורבן. האמונה במיתולוגיה המצרית הובילה לשלטון היררכי שבו האלים נמצאים במקום הגבוה ביותר, אחריהם השליטים (פרעה) ואחריהם שאר התושבים.[דרוש מקור] המרקם הדתי של מצרים החל להשתנות מעט רק כאשר היא נכבשה על ידי האימפריה האשורית. אף על פי שזאת לא הובילה לקריסה של הדת המצרית הקדומה, היא ערערה אותה והביאה לתחילת נפילתה של מצרים העתיקה.
כאשר מצרים נכבשה על ידי האימפריה הרומית, כשזאת עוד הייתה פגאנית, החלו אמונות יווניות ורומיות להתערבב עם אמונת הילידים וגרמו דווקא לעלייה בשכיחות הדת הילידית. אוגוסטוס קיסר, עם הגיעו למצרים, בנה מקדשים רומים שונים, במיוחד באלכסנדריה, אך לא במידה נרחבת ולא אילץ את הילידים לנטוש את דתם הישנה. אדרבא, ניתן להבחין בהשפעה של הדת המצרית על אמונותיהם של הרומים.
כאשר הנצרות החלה לתפוס פופולריות היא הגיעה אף למצרים, אך תחילה לא ניכרה השפעה רבה שלה על הילידים. בשנת 333 לספירה, מספר הבישופים המצריים מוערך בפחות ממאה; הדת המצרית הקדומה נפגעה קשה רק כאשר האימפריה הרומית אימצה לעצמה את הנצרות, והכריחה גם את התושבים המצריים לקבל אותה עליהם. הכתובת ההירוגליפית האחרונה שנמצאה (אשר נחשבת בעיני רבים כסמל לדעיכת האמונה המצרית) מקורה בשנת 394. היא נמצאה במקדש איזיס שבאי פילה, הנחשב לאחד ממקומות הפולחן האחרונים שנותרו לדת המצרית הקדומה.
לאחר שהדת הנוצרית נכפתה על התושבים המצרים שבפרובינציה הרומית האמונה המצרית נדחקה לשוליים, ועבודת האלילים נמשכה באופן סודי באזורים המדבריים שבדרום ומזרח מצרים העכשווית. באותה המאה חלה גם התרחבות של הנצרות הממסדית במצרים, אך ההקפדה על הדת הישנה בקנה מידה קטן ומקומי עדיין רווחה באזורים נרחבים של מצרים.
היסטוריה > דעיכת הדת המצרית

את האחריות על דעיכת הדת המצרית בסופו של דבר מייחסים ההיסטוריונים לא לנצרות הממסדית, אלא לכמרים ובישופים עצמאיים שפעלו על דעת עצמם.[דרושה הבהרה] שליטי הפרובינציה השונים ראו כי כפייה דתית עוצמתית ואגרסיבית באזורים בלתי יציבים, כדוגמת מצרים, עלולה לגרור מהומות - כפי שקרה כאשר הוציא תיאודוסיוס הראשון את הגזרות האנטי פגניות והוביל למרד מצרי ברומאים. לכן, החליטו השליטים לא להתערב כמעט באמונות המקומיות של הילידים. מה שגרם לדעיכה של האמונה המצרית היו מסעי "גירוש שדים" שביצעו בישופים וכמרים, שכללו הרס של מקדשים מצריים ואף הרג של עובדי אלילים.
אף שהרומאים הוציאו מחוץ לחוק את הרשות להרוס מקדשים ובתים של ילידים אשר "לא עשו כל פשע", המקדשים שכן הושמדו לא תוקנו והושמשו מחדש. בעבר, השלטון המצרי היה דואג לחדש את המקדשים אם אלו נפגעו, אך תחת השלטון הרומי המקדשים לא תוקנו וילידים רבים נטשו את הדת מפאת חוסר באמצעים. כמו כן, מנהיגים דתיים רבים של האמונה המצרית הקדומה איבדו בהדרגה את סמכויותיהם, והמערכת הדתית במצרים החלה להתנוון.
הנצרות השתלטה סופית על מצרים בסביבות שנת 450 לספירה. כתב ההירוגליפים נזנח ככל הנראה מוקדם יותר, והרוב המוחץ של מקדשי האלילים הוצאו מכלל שימוש. אחד מהסממנים היחידים שנותרו מתקופת מצרים העתיקה היא השפה הקופטית, שמדוברת עד היום בקרב הנוצרים הקופטים.
היסטוריה > הכיבוש המוסלמי

בשנת 641 נכבשה מצרים על ידי האימפריה המוסלמית לאחר מצור על העיר אלכסנדריה במשך שישה חודשים. התושבים המצריים קיבלו על עצמם את האסלאם מהר יחסית, והדפו מספר פעמים את הביזנטים. לאחר כיבוש המוסלמים, נשלטה מצרים על ידי שלוש שושלות ח'ליפות, שבירתן הייתה בקהיר - שושלת טולון, השושלת הפאטמית והשושלת האיובית. מצרים הפכה מהר מאוד לאחד ממרכזי הדת המוסלמית בעולם כולו.
את האסלאם קיבלו בני העם המצרי בקלות, ורבים מהצאצאים של הילידים שהתנצרו התאסלמו, והותירו אחוז קטן של נוצרים. בנוסף, המצרים מנעו כניסה של נוצרים חזרה למצרים, וניצחו ניצחון מוחץ על מסע הצלב השביעי.
בסביבות שנת 1250 לספירה נכבשה מצרים על ידי הסולטנות הממלוכית וקישרה את מצרים דרך ים סוף לים הערבי ולהודו. התרבויות הקופטיות והיווניות נשכחו והוזנחו לטובת התרבות הערבית. דחיפה נוספת של האסלאם במצרים היה כיבושה ארוך הטווח בידיי האימפריה העות'מאנית, שקידמה את האסלאם במדינה.
מאז ועד היום מצרים מחזיקה ברוב גדול של תושבים מוסלמיים, מהזרם הסוני.
דמוגרפיה

על פי מחקר מעמיק של מרכז המחקר פיו בנושא 'הדת בעולם העתידי' בשנת 2010, שהתבסס בחלקו על נתוני מפקד האוכלוסין של שנת 2006, הוערך כי 94.9% מהמצרים הם מוסלמים סונים, 5.1% נוצרים ופחות מאחוז הם יהודים, בודהיסטים או דתות נוספות. אם להביט בסטטיסטיקה הרשמית, אחוז הנוצרים במצרים פחת משמעותית במהלך המאה העשרים, כאשר בשנת 1927 היו הנוצרים הקופטים 8.3% מהאוכלוסייה. בכל אחד משבעת המפקדים שהתרחשו מאז פחת אחוז הנוצרים באוכלוסייה, אך לא עקב עזיבה של נוצרים את מצרים אלא גידול משמעותי בגודל האוכלוסייה המוסלמית.
עם זאת, הקהילה הקופטית טוענת לזיופים במפקדי האוכלוסייה, על רקע דתי.[דרושה הבהרה] נוצרים טוענים שהם מייצגים עד 15 או אפילו 25% מהאוכלוסייה המצרית.[דרושה הבהרה] בשנת 2017, העיתון הממשלתי "אל-אהראם" טען כי אחוז הנוצרים באוכלוסייה עומד על בין 10 ל-15%, בדומה למכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון. בסקרים שונים שנערכו בתוך מצרים נמצא כי אחוז הנוצרים נע בסביבות 10%, כמו סקר האפרו-ברומטר (אנ') משנת 2016 (שמצא כי 10.3% הם נוצרים ו-89.4% הם מוסלמים) או סקר הברומטר הערבי (אנ') משנת 2019 (שהעריך כי 9.6% הם נוצרים ו-90.3% מוסלמים). על פי נתוני סוכנות הביון המרכזית האמריקאית (CIA) משנת 2015, המוסלמים הסונים מהווים מעל ל-90% מכלל האוכלוסייה, כאשר נוצרים מהווים לערך את 10% הנותרים (כאשר כל שאר הדתות מהוות אחוז אחד יחד)
בתוך הקבוצה המוסלמית, מלבד הזרם הסוני, ישנן עוד מספר קבוצות יוצאות מהכלל, בהן הקהילה האחמדית במצרים שמונה על פי מדגמים עכשוויים[דרושה הבהרה] כ-50,000 אזרחים מצרים. הקהילה השיעית במצרים כוללת בין 800,000 ל-3,000,000 אזרחים, המהווים בין אחוז ל-4 אחוז מהאוכלוסייה המוסלמית במצרים.
רוב הנוצרים המצרים משתייכים לזרם הקופטי והנצרות האוריינטלית האורתודוקסית. אחוז קטן מהנוצרים במצרים נמנים עם קבוצות ארמניות, קתוליות, מרוניות ואנגליקניות. קיימת גם קהילה יוונית-אורתודוקסית במצרים, הכוללת בין 250 ל–350,000 אזרחים. בהצהרה מ-2008 הודיע האפיפיור של אלכסנדריה שנודה השלישי לפי מקורותיו מצרים מאכלסת יותר מ-12 מיליון אזרחים נוצרים. הערכות אחרות שביצעו בכירים בכנסייה טענו שמספר הנוצרים במדינה עולה על 16 מיליון. הכנסייה טוענת כי היא מנהלת רישום המתעדכן באופן שוטף של מספר הנוצרים במצרים, ומשם הנתונים שהיא מפרסמת.
הכנסייה הפרוטסטנטית טוענת ל-300,000 מצרים בתוך המדינה, ועל פי ההערכות, הכנסייה הקתולית מחזיקה בנתונים דומים. אם להאמין לנתונים אלו, מספר הנוצרים במצרים נע בין 10% ל-20% מכלל האוכלוסייה. בין הקהילות הזעירות אך משמעותיות היסטורית נמצאת הקהילה הבהאית במצרים, כאשר ב-2008 נרשמו בערך 2,000 מאמינים במצרים. קהילה נוספת חשובה היסטורית אך זעירה אף יותר היא יהדות מצרים, אשר ב-2014 נרשמו 13 יהודים המתגוררים במדינה ומוצאם במצרים (ירידה של יותר מ-80,000 יהודים שחיו במצרים לפני פירוק ממלכת מצרים). לא ידוע כמה אתאיסטים חיים כיום במצרים, שכן השלטון הפרו-דתי של מצרים מאיים באופן לא רשמי על אנשים המגדירים עצמם כא-דתיים.
חופש הדת וזכויות אדם

חופש האמונה והדת במצרים כלולים בזכויות הבסיסיות של כל אדם על פי החוקה המצרית, סעיף 64. בפועל הם מוגבלים על ידי הממשל בעקבות סכסוכים דתיים ומדיניים.[דרושה הבהרה] מכיוון שחוקים רבים במדינה מבוססים על חוקי האסלאם, נוצרת הדרה ואפליה חוקתית כלפי אזרחים שלא מאמינים או מקיימים את מצוות האסלאם. גם חופש הדת הרשמי בחוק לוקה בחסר, שכן הרשויות מכירות רק ביהדות, באסלאם ובנצרות כדתות רשמיות, ורק להן מתאפשר לקיים פולחן ותפילות בפומבי.
הנשיא הנוכחי עבד אל-פתאח א-סיסי ובכירים נוספים במשטר הדגישו את חזונם לחופש דת במצרים. לכדי הוכחה, בשנת 2019 אישרה הממשלה של א-סיסי מספר רב של כנסיות בכל רחבי המדינה. אולם הסולידריות ששידרה הממשלה לא עלתה בקנה אחד עם הפעולות בשטח, והרשויות לא הצליחו למנוע התקהלויות של אספסוף מוסלמי אנטי-נוצרי אלים סביב הכנסיות השונות.
אפליה נוספת שאליה טוענת הקהילה הקופטית היא במותרות החוק לבניית בתי תפילה. בעוד שבניית מסגדים מותרת באופן חופשי ללא כל התערבות מצד הרשויות, כדי להקים כנסייה (וגם בית כנסת) יש לקבל אישור מיוחד מהמועצה המקומית, כאשר רבות מהבקשות לא נענות, ולעיתים כנסיות קיימות מאבדות את האישור שלהן לטובת בניית מסגדים או בתי מגורים.
על פי סעיף 98 (ו) לחוק העונשין המצרי ניתן לתבוע אדם על הפגנת בוז או חילול קודש בנוגע לדת. ההמרה מאסלאם לכל דת אחרת אינה מוכרת בחוק, אך גם תהליך ההתאסלמות מסובך וחלק מהמתאסלמים מעוכבים על ידי הוועידה להמרת דת. ישנן קבוצות נוספות הטוענות לאפליה בתוך האסלאם, כמו הפלג השיעי, אשר תועדו מקרים שבהם מוסלמים שיעים לא הורשו ללמוד באוניברסיטת אל-אזהר.[דרוש מקור] בשנת 2006 הצהיר בית המשפט לעניינים מנהליים במצרים על הבחנה ברורה בין "דתות מוכרות" (כלומר אסלאם, נצרות ויהדות) לבין כל האמונות הדתיות האחרות. פסיקה זו עוררה זעם רב, שכן היא יוצרת דה לגיטימציה לכל שאר הדתות האברהמיות למעט שלוש, והפכה את כל שאר הדתות ללא מוכרות, משמע כל בני המיעוטים הדתיים רשאים להוציא תעודת זהות ומסמכים מזהים אך ורק אם הם משמיטים את פרמטר ה'דת' מהתעודה.
החופש לקיים טקסים דתיים ולבנות/להקים מבני תפילה למען חסידי הדתות המוכרות היא זכות הנתונה בחוק.