stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסי לנגוצקי
קורות חייו > גאולוג

לאחר שחרורו משירות סדיר למד גאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמהלך השנים 1956–1959 שימש כמזכיר הסתדרות הסטודנטים באוניברסיטה. ב-1961 סיים לימודי M.Sc בגאולוגיה ובשנים 1965–1967 היה תלמיד מחקר לתואר דוקטור לגאולוגיה. בשנות ה-60 לנגוצקי עבד כגאולוג במכון הגיאולוגי לישראל עסק בנושאי מחקר בתחום הנפט, והתקדם לתפקיד סגן מנהל המכון.
עם שחרורו משרות קבע בצה"ל ב-1979, מונה לנגוצקי למנכ"ל חברת חיפושי נפט השקעות (חנ"ה). שהייתה חברת בת של חברת הנפט הלאומית וביצעה את הקידוחים בפועל. בשנת 1982, בעקבות ריב סמכויות בין לנגוצקי ואלעזר ברק, מנכ"ל החברה האם, החליט שר האנרגיה, יצחק ברמן, על איחוד החברות ופיטורי לנגוצקי. מהלך איחוד החברות הוקפא על ידי שר האנרגיה החדש, יצחק מודעי, אך לנגוצקי הודיע על פרישתו מתפקיד מנכ"ל חנ"ה בסוף 1982.
לנגוצקי עבר לכהן כמנכ"ל סיסמיקה חיפושי נפט שבימי הגאות בבורסה לניירות ערך בתל אביב גייסה 4.7 מיליון דולר לצורך קידוחי נפט באזור ים המלח. לנגוצקי טען שיש סיכוי למצוא בישראל עשרות מיליוני חביות נפט, והגילוי הוא רק עניין של סטטיסטיקה, כלומר יש לבצע מספר גדול של קידוחים עד שימצא הנפט. החברה הקימה בתחילת 1984 את שותפות "הר סדום" עם פז חיפושי נפט ו"צפון אמריקה ישראל". אך לא הצליחה לגייס מספיק משקיעים לביצוע הקידוחים ולאחר שנתיים וחצי בהם לא עמדה החברה במחויבותיה, שלל שר האנרגיה משה שחל את רישיון הקידוחים של החברה והיא התפרקה, תוך שהשקעות הציבור בחברה נמוגו.
לנגוצקי עבר בשנת 1986 לייעץ לחברת פאן אם בענייני אבטחה. בהמשך לנגוצקי היה מנכ"ל של מספר חברות אחרות לחיפושי נפט בישראל ובעולם: שדות נפט, תמר חיפושים, ו-Caribbian Oil Exploration, במסגרתו גילה שדה נפט ימי בקובה.
בשנת 1998 לנגוצקי הקים את "גל חיפושים", ופעל בשליחות ישראמקו לאתר שותף לביצוע חיפושי נפט וגז בים התיכון. לאחר פגישות עם קרוב למאה חברות שדחו אותו, הצליח לנגוצקי להביא את בריטיש גז להשקיע בישראל. מיוני 1999 עד ספטמבר 2000 בוצעו 8 קידוחים בים התיכון ובכולם נמצא גז.
לאחר שחברת בריטיש גז עזבה את ישראל גייס ב-2005 את קבוצת דלק ולאחריה ב-2006 את נובל אנרג'י. לנגוצקי עצמו חבר לאיש העסקים בני שטיינמץ ויחד הקימו שותפות מוגבלת בשם STX אשר החזיקה ב-5% מזכויות מיזם חיפושי הגז. ביוזמתו של שטיינמץ פרשה השותפות מהקונסורציום לביצוע באוקטובר 2008, חודש וחצי לפני תחילת קידוח "תמר 1", לאחר שסירב להשקיע עוד כסף במיזם. לנגוצקי לא הצליח למצוא משקיע חלופי ואיבד את זכאותו לחלק ברווחי הקידוח. בינואר 2009 החיפושים הביאו לתגליות שדות הגז של "תמר" (על שם נכדתו הבכורה) הנמצא במרחק 85 ק"מ מחיפה ו"דלית" (הקרוי על שם בתו) הנמצא במרחק 50 ק"מ מחדרה. בהליך בוררות, קבע הבורר בועז אוקון כי חברת סקורפיו של שטיינמץ תפצה את לנגוצקי בסך של כ-50 מיליון ש"ח. קביעה זאת אושרה על ידי בית המשפט.
בשנת 2010 תבע לנגוצקי את חברת רציו בטענה שמאגר הגז לוויתן נתגלה הודות למידע מסחרי סודי שנלקח ממנו, אך הוא משך את תביעתו וחויב בהוצאות של 1.4 מיליון ש"ח. ערעור על גובה ההוצאות נדחה על ידי בית המשפט העליון.
לנגוצקי נחשב לאחד מראשוני מחפשי הגז והנפט בים התיכון הישראלי. ב-29 במאי 2013 זכה בחברות כבוד של החברה הגיאולוגית הישראלית; בתעודת הכבוד נאמר: "הוביל את ישראל לתגליות הגז בים העמוק", "הוא היה היחיד והראשון שביקש היתר רשמי לביצוע חיפושי נפט במרחבי הים התיכון העמוק של ישראל".
פעילות ציבורית

בביקור שערך בברית המועצות עם אביו ב-1966 הואשמו השניים בהפצת תעמולה ציונית וגורשו מהמדינה.
בשנים האחרונות עוסק לנגוצקי בחקר המערכה על ירושלים במלחמת ששת הימים. במסגרת זאת הוקם, בהנחייתו, באתר גבעת התחמושת מודל תלת-ממדי הכולל חיזיון אור-קולי של המערכה. כמו כן גם סיכם את הנושא בשתי מצגות מקיפות. לנגוצקי מרבה להרצות בהתנדבות בנושאי המערכה לשחרור ירושלים כולל סיורים במסלולי הקרבות, וכן בנושא חיפושי הגז והנפט בים-התיכון כמו גם בנושא חברת האשלג הארץ-ישראלית (1925-1922). לנגוצקי התנגד לניכוס של שחרור ירושלים בזמן המלחמה בידי חטיבת הצנחנים, במקום לתת את הקרדיט לכלל הכוחות המשתתפים- חטיבת הראל, החטיבה הירושלמית וחיל האוויר.
לנגוצקי נמנה עם מייסדי אלו"ט (האגודה הלאומית לילדים אוטיסטים) בה שימש במשך שנים רבות כחבר פעיל בוועד המנהל של האגודה. לנגוצקי שימש מספר תקופות כחבר בוועד המנהל של עמותת גבעת התחמושת ועומד בראש עמותת "נאמני מורשת ים-המלח". במסגרת פעילות זאת יצאו לאור, בהוצאת מאגנס, שבעה שנתוני "מלח הארץ-סדרה למחקרי ים המלח- יד למשה נובומייסקי ומשה לנגוצקי" כוללים 42 מאמרים המסכמים מחקרים הקשורים באזור ים המלח. יוסי לנגוצקי יזם בשנת 1988 את הקמת אתר המבקרים הלאומי של חברת האשלג בשטח מחנה העובדים הישן שלמרגלות הר סדום.
ב-2013 זכה בתואר אביר איכות השלטון בקטגוריית מפעל חיים. ב-2014 זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים. ב-2016 לנגוצקי תרם חצי מיליון ש"ח לאוניברסיטה העברית בירושלים לצורך מימון מלגות לסטודנטים וחוקרים בחוג לגיאולוגיה.
לאחר גילוי שדות הגז תמר ולווייתן לחופי ישראל והסכסוך שהתגלע בינו לבין בעלי המאגרים היה לנגוצקי מהמתנגדים הבולטים לאפשר יצוא גז. בכנס "עוצרים את מונופול הגז" בכנסת אמר לנגוצקי: "ישראל מהמרת על עתידה האנרגטי. אין סיכוי לגלות עוד מאגרי גז גדולים".
באוגוסט 2022 דחה בג"ץ עתירה של לנגוצקי (יחד עם אל"ם (בדימוס) יואב דייגי) נגד היועץ המשפטי לממשלה, בתביעה שיורה על פתיחת חקירה פלילית נגד ראש "המוסד" לשעבר, יוסי כהן, בחשד לביצוע עבירות של מסירת סודות ביטחוניים, בנוגע לשיטות ואמצעים של פעילויות מבצעיות שביצע "המוסד", במסגרת ראיון טלוויזיוני שנערך עמו ושודר בערוץ 12.
בשנת 2023 נמנה לנגוצקי עם מתנגדי הרפורמה המשפטית. בעקבות התייחסות של יעקב ברדוגו לראיון של לנגוצקי בנושא זה, הגיש לנגוצקי תביעת דיבה בסך 474,864 ש"ח נגד ברדוגו ו"עכשיו 14". בינואר 2024 הגיש ברדוגו כתב הגנה בטענה שדיבר מתוך סערת רגשות.
הערות שוליים

↑  ברכות להולדת בן בכור ללנגוצקי, דבר, 29 בינואר 1934
↑  יואלה הרשפי, ילדי הפיות, מעריב, 1 בפברואר 1980
1 2  אבנר שור, חוצה גבולות: סיירת מטכ"ל ומייסדה אברהם ארנן, הוצאת כנרת, 2008, עמ' 277-276.
↑  רס"ן יוסי לנגוצקי, באתר הגבורה
↑  עמוס גלבוע, מר מודיעין - ארל'ה, האלוף אהרון יריב, הוצאת ידיעות ספרים, 2013, עמודים 377, 311, 412, 506, 555, 597, 730.
↑  יוסי לנגוצקי, האמת על "האמצעים המיוחדים", באתר הארץ, 19 בדצמבר 2005
↑  ידיעות אחרונות, 24.12.2019, עמ' 33
↑  תנאים מועדפים לנפטון, מעריב, 23 בינואר 1980
↑  בעקבות הזהב השחור, מעריב, 4 ביולי 1980; המשך
↑  הוקפא הארגון מחדש בענף חיפושי הנפט, מעריב, 26 באוקטובר 1982
↑  עודד שורר, מנכ"ל חנ"ה יוסף לנגוצקי פורש מתפקידו, מעריב, 2 בדצמבר 1982
↑  אבי קרטין, איפה הנפט?, חדשות, 21 ביוני 1984
↑  הר סדום מבקשת לגייס 5 מליון ד' לחיפושי נפט, מעריב, 14 בפברואר 1984
↑  75 מליון שקל עוקלו זמנית מסיסמיקה, מעריב, 19 ביולי 1985
↑  חב' צפון אמריקה הצטרפה לחיפושי נפט באיזור ים המלח, מעריב, 26 בינואר 1984
↑  עודד שורר, סיסמיקה: בלון נפט התפוצץ, מעריב, 27 בדצמבר 1985
↑  עודד שורר, הציבור נשאר עם ניירות במקום נפט, מעריב, 7 בינואר 1986
↑  פאן אמריקה לא הספיקה לאשר הצעות הבטחון של הצוות הישראלי, מעריב, 7 בספטמבר 1986
↑  אבי בר-אלי, הכירו את תמר 1: הנכדה של יוסי לנגוצקי, באתר TheMarker‏, 19 בינואר 2009
↑  [www.knesset.gov.il/protocols/data/rtf/kalkala/2000-09-27-02.rtf פרוטוקול מס' 192, מישיבת ועדת הכלכלה], 27 בספטמבר 2000
↑  הר געש ושמו יוסי לנגוצקי, באתר גלובס, 8 בנובמבר 2010
↑  הדר חורש, האיש שלא היה שם: יוסי לנגוצקי לא מתרגש מההחמצה של "תמר 1", באתר nrg‏, 23 בינואר 2009
↑  חן מענית, עמירם ברקת, ‏שטיינמץ יפצה את ד"ר יוסי לנגוצקי בכ-50 מיליון שקל, באתר גלובס, 3 ביולי 2013
↑   אבי בר-אלי, בני שטיינמץ יפצה את הגיאולוג יוסי לנגוצקי ב-50 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 10 במרץ 2014
↑  תומר גנון, העליון הכריע: שטיינמץ יפצה את לנגוצקי ב-51 מיליון שקל על איבוד זכויותיו בתמר, באתר כלכליסט, 20 במרץ 2014
↑  ענת רואה ותומר גנון, נדחתה תביעת לנגוצקי נגד רציו; פרקליטו: אגיש תביעה אחרת נגד החברה, באתר כלכליסט, 22 באוקטובר 2014
↑  ע"א 3693/15 יוסי לנגוצקי נ' רציו חיפושי נפט, ניתן ב־8.2.2017
↑  2 תיירים ישראלים גורשו מברה"מ, מעריב, 16 באוגוסט 1966
↑   יוסי לנגוצקי, מי פרץ ראשון, מי הגיע ראשון לכותל, באתר הארץ, 11 ביוני 2013
↑  לקריאה ראו כאן.(הקישור אינו פעיל, 3.3.2019)
↑   יוסי לנגוצקי – אביר איכות השלטון 2013, סרטון  באתר יוטיוב
↑  יפעת גדות, תואר ד"ר לשם כבוד ליוסי לנגוצקי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 29 במאי 2014
↑  אירועי חבר הנאמנים באוניברסיטה העברית תשע"ד 2014(הקישור אינו פעיל, 9.6.2021)
↑   אבי בר-אלי, התרומה הגדולה של יוסי לנגוצקי לאוניברסיטה העברית, באתר TheMarker‏, 9 באפריל 2016
↑   ד"ר יוסי לנגוצקי: "ישראל מהמרת על עתידה האנרגטי. אין סיכוי לגלות עוד מאגרי גז גדולים", סרטון  באתר יוטיוב
↑  בג"ץ 6871/21 אל"מ (בדימוס) יוסי לנגוצקי ואחרים נ' היועץ המשפטי לממשלה ואחרים, ניתן ב־8 באוגוסט 2022
↑  "נתניהו מוליך אותנו לקטסטרופה", 103fm,‏ 7 בפברואר 2023
↑  אורן פרסיקו, רוצה להרוג אותנו בגלל שאתה טומטום, באתר העין השביעית, 10 בספטמבר 2023
↑  אורן פרסיקו, נהמת ליבו של יעקב ברדוגו, באתר העין השביעית, 12 בינואר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007500716805171  VIAF: 77575316   WorldCat (עם VIAF): 77575316 
תעודת הערכה מרא"ל במיל' גדי איזנקוט

לנגוצקי בקידוח "תמר"
תעודת חברות כבוד של החברה הגיאולוגית הישראלית
קוזמה פודלאס

| --- | --- |

קוזמה פודלאס
 לידה:  29 באוקטובר 1893 מחוז סורסקי, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 נהרג:  25 במאי 1942 (בגיל 48) מחוז חרקוב, ברית המועצות ברית המועצות
 מדינה:  ברית המועצות 
 השכלה:  אקדמיית פרונזה 
 השתייכות:   צבא האימפריה הרוסית הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1914–1942 (כ־28 שנים)
 דרגה:   גנרל לייטננט
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-27 מפקד הקורפוס ה-23 מפקד ארמיית החוף מפקד הארמייה ה-40 מפקד הארמייה ה-57
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה מלחמת האזרחים ברוסיה קרב אגם חסן מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
    
 
קוזמה פיוטרוביץ' פודלאס (ברוסית: Кузьма Петрович Подлас; 29 באוקטובר 1893 - 25 במאי 1942) היה גנרל לייטננט בצבא האדום אשר פיקד על ארמיות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

פודלאס נולד למשפחה ממוצא אוקראיני ב-29 באוקטובר 1893 במחוז סורסקי שבאימפריה הרוסית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית, ולחם בחזית המזרחית כמש"ק וכמפקד מחלקה. ב-1917 עזב את הצבא הקיסרי, וב-1918 התגייס לצבא האדום. הוא לחם עמו במלחמת האזרחים ברוסיה כמפקד גדוד. ב-1921 מונה למפקד בריגדה, והשתתף עמה בדיכוי מרד טמבוב. הוא למד באקדמיה הצבאית פרונזה, וב-1 בדצמבר 1929 קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-27, וב-15 באוגוסט 1936 הועבר לפקד על הקורפוס ה-23. ביולי 1938 הוא התמנה למפקד ארמיית החוף, ולחם עמה בקרב אגם חסן. תפקדו במהלך הקרב זכה לביקורות שליליות ביותר מצד גריגורי שטרן, והוא נשפט ונידון למאסר של חמש שנים במחנה עבודה עם שלילת הזכויות הפוליטיות במשך שלוש שנים. עם זאת, באפריל 1940 הוא זכה לחנינה, ובאוגוסט של אותה שנה חזר לשירות פעיל ומונה למפקד דיוויזיה. בנובמבר של אותה שנה מונה למפקח הכוחות הרגלים במחוז הצבאי קייב.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פתיחת המתקפה הגרמנית ב-22 ביוני 1941 מונה פודלאס לסגן מפקד החזית הדרום-מערבית. ב-5 באוגוסט של אותה שנה מונה למפקד הארמייה ה-40, וב-12 באוגוסט הועלה לדרגת גנרל מאיור. יחד עם הארמייה שלו, הוא ניסה ללא הצלחה לבלום את התקדמות קבוצת הפאנצר גודריאן לכיוון מוסקבה. ב-22 באוקטובר הוענק לו עיטור לנין, וב-9 בנובמבר הועלה לדרגת גנרל לייטננט. ב-12 בפברואר 1942 הוא הועבר לפקד על הארמייה ה-57 ולחם עמה בקרב חרקוב השני. לאחר שכוחותיו כותרו, הוא התאבד כדי לא ליפול בשבי. על פי גרסאות אחרות הוא נהרג במהלך פעולה ב-25 במאי 1942. הוא היה בן 48 במותו.
בנאום הסודי של ניקיטה חרושצ'וב, מוזכר פודלאס בתור אחד מהגנרלים שסטלין דן על לא עוול בכפם במסגרת הטיהורים הגדולים.
גוסטב שמידט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 באפריל 1894 קארדורף, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 נהרג:  7 באוגוסט 1943 (בגיל 49) בלגורוד, ברית המועצות ברית המועצות
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1913–1943 (כ־30 שנה)
 דרגה:   גנרל לויטננט (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-19
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה קרב קורסק
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   עיטור בית הוהנצולרן עם חרבות   הצלב הגרמני בזהב
 
גנרל גוסטב שמידט (בגרמנית Gustav Schmidt;‏ 24 באפריל 1894 – 7 באוגוסט 1943) היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, והתאבד במהלך קרב קורסק.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

שמידט נולד ב-24 באפריל 1894 בקארדורף, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1913 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-20 (הברנדנבורגי ה-3 - הרוזן טוינצין פון ויטנבורג), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר שמידט ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1936 הועלה שמידט לדרגת אוברסט לויטננט, וב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-59. ב-1 ביוני 1939 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט התחלופה ה-216.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

ב-10 באוקטובר 1939 מונה שמידט למפקד רגימנט הרגלים ה-74, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עמו כחלק מהדיוויזיה ה-19 במסגרת הקורפוס ה-4. ב-4 בספטמבר 1940 קיבל שמידט על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בנובמבר 1940 מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-19. במהלך מבצע ברברוסה לחם שמידט עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-19 במסגרת הקורפוס הממונע ה-57, והשתתפה בקרב ביאליסטוק-מינסק, בקרב סמולנסק והקרב על מוסקבה. ב-5 בינואר 1942 מונה שמידט למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-19, וב-1 באפריל 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור.  ב-22 באפריל 1942 קיבל שמידט על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל לויטננט. בחורף 1943 הועברה הדיוויזיה שבפיקודו תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה ולחמה עמה בקרבות באזור הדונייץ וחרקוב, ועל פעולותיו קיבל שמידט תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בקיץ 1943 לחמה הדיוויזיה שבפיקודו בקרב קורסק כחלק מקורפוס הפאנצר ה-3 במסגרת פלגת הארמייה קמפף, ובעקבות כיתור הדיוויזיה על ידי הרוסים התאבד שמידט ב-7 באוגוסט 1943 על מנת לא ליפול בשבי.
סודאן

ערך זה עוסק במדינה בצפון אפריקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
רפובליקת סודאן (בערבית: جمهورية السودان; תעתיק מדויק: ג'מהורִיָת אלסודאן, באנגלית: Republic of Sudan) ובקיצור סודאן, היא מדינה בצפון מזרח אפריקה. היא המדינה השלישית בגודלה באפריקה (עד הכרזת העצמאות של דרום סודאן הייתה הגדולה ביותר ביבשת), וכן בעולם הערבי. בירתה היא ח'רטום והיא גובלת בצפונה במצרים, במזרחה באתיופיה ובאריתריאה, בדרומה במדינת דרום סודאן, בדרום-מערב במדינת רפובליקה המרכז-אפריקאית, בצ'אד במערב, ובלוב בצפון-מערב.
שפותיה הרשמיות הן ערבית (בניב סודאני) ואנגלית.
כמעט כלל אוכלוסיית רפובליקת סודאן הם מוסלמים, והיא מדינה חברה גם בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי וגם בליגה הערבית.
אטימולוגיה

שם הרפובליקה הוא קיצור של השם بلاد السودان – בילאד א-סודאן, "ארץ השחורים". זאת משום שבארץ זו ישבו אנשים שצבע עורם היה כהה מזה של תושבי מצרים מצפון או של תושבי חצי האי ערב ממזרח.
היסטוריה

האזור בו הוקמה המדינה המודרנית סודאן נשלט בעידן העתיק על ידי ממלכת כוש, שהושפעה מאוד מהתרבות המצרית העתיקה. שושלת מלכי כוש אף משלה תקופה מסוימת במצרים כפרעונים, בין השנים 730–671 לפנה"ס, ונקראה השושלת ה-25. לאחר נפילת השושלת ה-25, הדרימו מלכי כוש וקבעו את בירתם במרואה. הממלכה המרואית שמרה על התרבות המצרית במשך מאות בשנים לאחר שזו חדלה במצרים עצמה. לאחר נפילת ממלכת מרואה, במהלך המאה ה-6, קיבלו על עצמם הנובים את הנצרות ובמשך מאות שנים הייתה סודאן נוצרית עד שנכבשה על ידי האסלאם, בתהליך שהסתיים במאה ה-16.
במהלך המאה ה-19 החלו הבריטים להתערב בנעשה במצרים, ובמסגרת זו ניסו גם להשליט את שלטון המצרים בסודאן. המנהיג הדתי מוחמד אחמד הכריז על עצמו שהוא המהדי (המשיח באמונה האסלאמית) וניסה לאחד את השבטים של מערב ומרכז סודאן כנגד שלטון האימפריה הבריטית. הוא הנהיג מרד לאומני שהגיע לשיאו בנפילת ח'רטום בשנת 1885. בעת המצור, צ'ארלס ג'ורג' גורדון, הגנרל האנגלי נהרג. המדינה החדשה שרדה עד אשר כוח אנגלי חדש בהנהגתו של הורציו קיצ'נר הביס את המורדים בשנת 1898.
פוליטיקה

מאז 1989 ועד 2019, כיהן הגנרל עומר אל-בשיר כנשיא סודאן, ראש ממשלה ומפקד הכוחות המזוינים. אל-בשיר הנהיג בסודאן משטר צבאי ואת חוקי השריעה, פיזר את האספה הלאומית, אסר על קיום מפלגות ואיגודים מקצועיים, חיסל את המערכת המשפטית ואסר על עיתונות חופשית.
באוגוסט 2019 נחתמה בין הגורמים האזרחיים והצבאיים הצהרה חוקתית חדשה. על פיה הוקמה באותו חודש מועצה ריבונית בת 11 חברים שבראשה עומד ראש ממשלה אזרחי. מועצה זו אמורה לשלוט עד לשנת 2022 שאז עתידות להיערך הבחירות החופשיות הראשונות במדינה. בשנת 2020 ביטלה המועצה חלק מחוקי השריעה שהנהיג אל-בשיר.
ב-3 בפברואר 2020, נפגש אל-בורהאן באוגנדה עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו. צעד שהוסתר מחברי הממשלה וספג גינויים חדים מאנשי הדת במדינה.
על פי עיתונאים ללא גבולות, התקשורת בסודאן איננה חופשית ובשנת 2020 היא דורגה במקום ה-159 מתוך 180 מדינות מבחינת חופש העיתונות. עם זאת, מדובר בשיפור של 16 מקומות לעומת שנת 2019 זאת כתוצאה מהדחת שלטון הדיקטטורה של אל-בשיר.
ב-25 אוקטובר 2021, מפקד צבא סודאן, הגנרל עבד אל-פתאח אל-בורהאן, הודיע על פיזור הממשלה ופירוק מועצת הריבונות הזמנית השולטת במדינה מאז 2019. אל־בורהאן הכריז על מצב חירום, שעות לאחר מעצרם של ראש הממשלה, עבדאללה חמדוכ, וכמה שרים. הגנרל אמר שבחירות יתקיימו ביולי 2023. בתגובה למהלך פרצו מחאות, וניסיונות לכונן הסכם שיסדיר ממשלת טכנוקרטים זמנית ונטולת פוליטיקאים עד לבחירות, אולם המנהיגים התקשו להסכים על זהות ראש הממשלה במהלך תקופה זו.
כלכלה

קרוב לשני שלישים מכוח העבודה הסודאני עוסק בחקלאות אולם רק כשליש מהתמ"ג הסודאני מקורו בחקלאות.
מרכיב חשוב בתזונה בצפון סודאן תופסים הדגנים ומאכלים מבוססי דורה, דוחן וחיטה נצרכים ברוב חלקי המדינה. כמדינה, צפון סודאן מצויה במחסור בדגנים אלו, אך קיימים הבדלים גאוגרפים בהיצע של כל אחד מהם. באופן מצטבר, ישנו עודף של דורה, מחסור בחיטה ודי הצורך דוחן. במדינות אל-קדאריף וסנר קיים ייצור החוצה את הביקוש המקומי בעקביות, במיוחד של דורה. עודף זה נמכר ברחבי האזור והמדינה ומיוצא באופן סדיר למדינות המפרץ.

בעבר, הייצור בחבל הארץ דארפור סיפק את הביקוש המקומי אך שנים רבות של עימותים ומהומות פגעו בייצור ובמערכות ההפצה והאוכלוסייה שנותרה שם מסתמכת במידה רבה על ייבוא מוצרי מזון מאזורים אחרים במדינה וחלוקת מזון מטעם האו"ם. בשנת 2008, סוכנות המזון של האו"ם פנתה בבקשת סיוע לקהילה העולמית ודיווחה על התקפות חוזרות ונשנות כנגד שיירות הסיוע ועל גנבת רכבי החלוקה.
חלק ניכר מהאדמות הפוריות מיועד, עוד מתקופת השלטון הבריטי, לגידול כותנה. שילוב של ירידת מחירי הכותנה בשוק העולמי ושל עלייה במחירי הדשנים גרם לירידת רווחיות הענף.
בחלקה הדרומי של המדינה התגלו (עוד בשנות ה-70) מאגרי נפט גולמי אולם מלחמת האזרחים המתמשכת לא מאפשרת לפתח את שדות הנפט ולכן סודאן תלויה בייבוא תזקיקי נפט. תנודות מחירי הנפט ובייחוד עליית מחירו בשנים 2006–2008 גרמו למצוקת מטבע זר ולביטול פרויקטים לצמיחת הכלכלה. רוב מאגרי הנפט נמצאים בשטחה של דרום סודאן.
בשנת 1997, על רקע טענות הסיוע לגורמי טרור והפרה של זכויות אדם, הטיל ממשל קלינטון בארצות הברית לראשונה סנקציות על סחר, ובכלל זה בנשק. אף שהיא לבדה הייתה חתומה על הסנקציות הכלכליות, הן זכו לגיבוין של מדינות אירופה, למעט גרמניה. בתחילת שנות ה-2000 חלה התרופפות בסנקציות[דרושה הבהרה], לאור שיתופי פעולה עם סודאן ותהליכי פיוס של ממשלת סודאן עם אזור הדרום, אולם הן חודשו ביתר שאת על ידי ממשל בוש, על רקע הלחימה בדארפור. סנקציות אלו הוסרו רשמית בארצות הברית ב-6 באוקטובר 2017, כחלק ממהלך שהוביל ממשל אובמה, שאושר סופית בתקופת ממשל טראמפ, בטענה שחלה התקדמות בסוגיות המלחמה בטרור וזכויות אדם.
גאוגרפיה

סודאן נמצאת בצפון אפריקה, גובלת בים האדום, בין מצרים ואריתריאה. נהר הנילוס עובר בה, ובח'רטום הנילוס הכחול והלבן מתאחדים. האקלים ברוב שטח המדינה (אנ') מדברי, עם עונה גשומה מאפריל עד אוקטובר. בדרום שורר אקלים טרופי.
מזרח גבולה של סודאן עם מצרים נמצא במחלוקת בשל משולש חלאיב. גבולה עם דרום סודאן טרם נקבע סופית.
דמוגרפיה

נכון ל-2024, ולאחר הפירוד מהדרום, אוכלוסיית סודאן מונה כ-50 מיליון בני אדם, מתוכם כ-5.4 מיליון מתגוררים באזור הבירה ח'רטום.
סודאן משמשת גם כמדינת מקלט ומכילה כמיליון פליטים. רוב הפליטים הם מדרום סודאן והיתר מאריתריאה, סוריה, אתיופיה, הרפובליקה המרכז-אפריקאית וצ'אד.
מבחינה דתית, כ-97% מאוכלוסיית סודאן הם מוסלמים סונים, ברובם דוברי ערבית. השאר נוצרים, אנימיסטים או בעלי אמונות מקומיות.
חלק משמעותי של בנות בסודאן מתחתנות לפני גיל 18 וממוצע הילודה לאישה הוא 4.4.
ראו גם

יהדות סודאן
יחסי ישראל–סודאן
התקיפה הישראלית בסודאן (2009)
דרום סודאן
רצח העם בדארפור
פירמידות נוביות
המוזיאון הלאומי של סודאן
הסתננות מאפריקה לישראל
רוב פורטמן

רוברט (רוב) ג'ונס פורטמן (באנגלית: Robert Jones Portman; נולד ב-19 בדצמבר 1955) הוא דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אוהיו בשנים 2011–2023. קודם לכן כיהן במשך למעלה מעשור כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ושימש בשני תפקידים בקבינט של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
ביוגרפיה > השכלה, קריירה מוקדמת וחייו האישיים

פורטמן, יליד סינסינטי שבאוהיו, סיים ב-1979 תואר ראשון באוניברסיטת דארטמות' קולג' מליגת הקיסוס, והמשיך ללימודים מתקדמים (.J.D) במשפטים באוניברסיטת מישיגן אותם סיים ב-1984. עם סיום לימודיו עבד בחברת עורכי דין בוושינגטון ומשנת 1986 בחברת עורכי דין בסינסינטי. ב-1989 גויס ללשכה המשפטית של נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט בוש ובין השאר שימש כאיש הקשר הראשי בין הבית הלבן והקונגרס. ב-1991 חזר לעבודה במגזר הפרטי, עד שהחליט להתמודד על מקום בבית הנבחרים האמריקאי.
פורטמן הוא מחברו (יחד עם שריל באואר) של הספר Wisdom's Paradise: The Forgotten Shakers Of Union Village, הספר שיצא לאור ב-2004 עוסק בקומונת שייקרים הראשונה במערב התיכון שנוסדה ב-1805 באוהיו.
פורטמן נשוי לג'יין, לזוג שלושה ילדים והם מתגוררים במטרופולין של העיר סינסינטי.
ביוגרפיה > קריירה ציבורית

בשנת 1993 התמודד פורטמן לראשונה בבחירות לתפקיד ציבורי, בבחירות מיוחדות שנערכו לאחר התפטרותו של נציג המחוז השני באוהיו מבית הנבחרים של ארצות הברית. לאחר שגבר על יריביו בבחירות המוקדמות במפלגה הרפובליקנית לא התקשה פורטמן לנצח גם בבחירות הכלליות במחוז, שמסורתית בעל רוב מצביעים רפובליקנים. מאז נבחר עוד שש פעמים ברוב גדול לכהונות נוספות בין 1994 ל-2005.
לאחר פחות משנתיים בבית הנבחרים נבחר לחבר בוועדת המיסוי והתקציב (Ways and Means Committee), בכך היה לאחד מהחברים הצעירים ביותר בוועדה היוקרתית בכל שנות קיומה. פורטמן עסק וקידם נושאים רבים הקשורים בחקיקה כלכלית לאורך כהונתו, כולל רפורמה מרכזית במס ההכנסה הוא נחשב למחוקק יעיל ובעל השקפה מערכתית, שלא היסס לבלום ניסיונות חקיקה גם כשמקורם בנשיא ממפלגתו. הוא שימש כיושב ראש המנהיגות הרפובליקנית בבית הנבחרים ועקב קשריו הטובים עם ג'ורג' ווקר בוש הפך לאיש הקשר בין הנציגים הרפובליקנים בקונגרס והבית הלבן.
במרץ 2005 מינה הנשיא בוש את פורטמן לנציב הסחר של ארצות הברית, תפקיד בעל מעמד של שגריר ודרגה של חבר קבינט, המינוי אושר בסנאט ופורטמן התפטר מתפקידו בבית הנבחרים. הוא כיהן בתפקיד במשך שנה בטרם קודם על ידי בוש לתפקיד מנהל משרד הניהול והתקציב (OMB) בבית הלבן.
ביוני 2007 פרש מהתפקיד בשל מה שהגדיר כסיבות אישיות ורצון להקדיש זמן למשפחתו. מאז ועד חזרתו לזירה הפוליטית שימש כיועץ בכיר בחברת עורכי דין בסינסינטי ומרצה באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
בינואר 2009 הודיע פורטמן כי בכוונתו להתמודד בבחירות נובמבר 2010 למשרת הסנאטור מטעם אוהיו, בבחירות גבר פורטמן על מועמד המפלגה הדמוקרטית, סגן מושל אוהיו, לי פישר ברוב של 57% לעומת 39%, והחל לכהן בסנאט בינואר 2011. בנובמבר 2016 נבחר לכהונה נוספת.
הוא מכהן כחבר ועדת התקציב, ועדת ההקצבות, ועדת האנרגיה ומשאבי הטבע וחבר הוועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים. במסגרת זו הוא מכהן כיו"ר תת-הוועדה הקבועה לפיקוח.
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012 היה פורטמן אחד המועמדים של מיט רומני לכהונה כסגן הנשיא, אך פול ראיין הועדף עליו. הוא סייע לרומני לקראת עימותי הבחירות כשגילם בהכנות את יריבו, הנשיא המכהן ברק אובמה. ב-2013 הודיע כי הוא שינה את דעתו וכעת תומך בנישואים חד-מיניים לאחר שבנו יצא מהארון.
ב-25 בינואר 2021 הודיע פורטמן כי לא יתמודד לתקופת כהונה נוספת בבחירות 2022, ונימק את החלטתו לפרוש ב"מחסום המפלגתי" המושרש בוושינגטון הבירה.
הערות שוליים

↑  ‏ביוגרפיה באתר בית הנבחרים‏
↑  ‏רוב פורטמן באתר הסנאט של ארצות הברית‏
↑  ‏פרופיל בניו יורק טיימס‏
↑  Romney's sparring partner offers glimpse into GOP debate prep, אתר CNN, ‏3 באוקטובר 2012
↑  Rob Portman reverses stance on gay marriage, says son is gay, קולומבוס דיספאץ', 1 במרץ 2013
↑  קלייר פוראן, GOP Sen. Rob Portman won't run for reelection, saying it's difficult to 'break through the partisan gridlock', באתר CNN‏, 25 בינואר 2021 (באנגלית)
| חברי הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אוהיו אוהיו |
| --- | --- | --- |
| קבוצה 1 | ג'ון סמית' • ריטרן ג'. מגז הבן • תומאס וורת'ינגטון • ג'וזף קר • בנג'מין ראגלס • תומאס מוריס • בנג'מין טאפן • תומאס יואינג • בנג'מין וייד • אלן ת'ורמן • ג'ון שרמן • מארק האנה • צ'ארלס דיק • אטלי פומרין • א. ויקטור דונהי • הרולד בארטון • ג'יימס הופמן • קינגסלי טאפט • ג'ון בריקר • סטיבן מרווין יאנג • רוברט טאפט ג'וניור • הווארד מצנבאום • מייק דה ויין • שרוד בראון • ברני מורנו |  |
| קבוצה 3 | תומאס וורת'ינגטון • אדוארד טיפין • סטנלי גריסוולד • אלכסנדר קמפבל • ג'רמיה מורו • ויליאם טרימבל • אית'ן אלן בראון • ויליאם הנרי הריסון • ג'ייקוב בורנט • תומאס יואינג • ויליאם אלן • סלמון צ'ייס • ג'ורג' פיו • סלמון צ'ייס • ג'ון שרמן • סטנלי מתיוס • ג'ורג' פנדלטון • הנרי ב. פיין • קלווין ברייס • ג'וזף פורקר • תאודור ברטון • וורן הרדינג • פרנק ויליס • סיירוס לושר • תאודור ברטון • רוסקו מקולוק • רוברט בלקליי • רוברט טאפט • תומאס בארק • ג'ורג' בנדר • פרנק לאושי • ויליאם בארט סקסבי • הווארד מצנבאום • ג'ון גלן • ג'ורג' ווינוביץ' • רוב פורטמן • ג'יי. די. ואנס • ג'ון יוסטד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5352 8643  LCCN: no2006022903  SNAC: w64w1tzw  US Congress: P000449  VIAF: 4678263   WorldCat (עם VIAF): 4678263
תחל'ס

| --- | --- |

 תקופת הפעילות:  מרץ 2024 – הווה (כ־351 ימים)
תחל"ס (תוכנית חרדים לסדיר) היא תוכנית שפועלת לעידוד שילובם של בני הציבור החרדי המעוניינים בשירות צבאי, בתוך מערך השירות הצבאי הסדיר של צבא הגנה לישראל.