stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מספנת צ'טם

מספנת צ'טם ב-1790, ציור מאת ניקולס פוקוק
מספנת צֶ'טֶם (באנגלית: Chatham Dockyard) הייתה מספנה של הצי המלכותי הבריטי בנהר מדווי (River Medway) בקנט, בדרום-מזרח אנגליה. היא הוקמה בצ'טם (אנ') באמצע המאה ה-16 ועם השנים התרחבה אל ג'ילינגם הסמוכה. בשיא גודלה נמצאו שני שלישים של שטח המספנה בג'ילינגם ושליש בצ'טם.
המספנה הוקמה לאחר הרפורמציה באנגליה, בתקופה שבה הורעו היחסים של ממלכת אנגליה עם הממלכות הקתוליות באירופה, ועל כן נאלצה לחזק את כוחה הימי. במשך למעלה מ-414 שנים השיקה המספנה בצ'טם למעלה מ-500 אוניות מלחמה, ונחשבה למספנה מתקדמת וגדולה ביותר. בשיא פעילותה הועסקו בה 10,000 בעלי מלאכה ושטחה השתרע על פני 1.6 קילומטרים רבועים. המספנה נסגרה ב-1984, חלקה המזרחי הועבר לידי רָשׁוּת הנמלים של מדוויי והוא משמש כיום נמל מסחרי. חלק אחר הוסב לצורכי מסחר, מגורים ופנאי. בשטח המספנה מן המאה ה-18, שגודלו 324,000 מטרים מרובעים, הוקמו מוזיאון ימי ואטרקציה תיירותית בשם "המספנה ההיסטורית בצ'טם" (Chatham Historic Dockyard).
מספנת צ'טם. ציור מאת גוזף פארינגטון.
בשנת 1785, כחלק מפרויקט ליצירת תיעוד חזותי של כל ששת החצרות הביתיות, הזמינה מועצת הצי מהצייר ג'וזף פארינגטון (1747–1821) ציור פנורמי של רציף צ'טהאם ). הציור, שנמצא כיום במוזיאון הימי הלאומי, מספק המחשה מפורטת של המספנה. רבים מהמבנים שמופיעים בציור שרדו.
הערות שוליים

↑  Chatham Dockyard | Royal Museums Greenwich, www.rmg.co.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 142637483  VIAF: 135320704   WorldCat (עם VIAF): 135320704 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פסטיבל תרבות של שלום

| --- | --- |

 סוג:  פסטיבל תרבות 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מייסדים:  אלי גרינפלד 
 מועדים
 תאריכי פעילות:  2003–2012 (כ־9 שנים) 
 מועד שנתי:  מאי או יוני
 משך הפסטיבל:  כשבוע
 
פסטיבל תרבות של שלום היה פסטיבל המשלב בין תרבויות, דתות, שפות ואמונות דרך מופעי מוזיקה, מחול, תיאטרון ואמנות פלסטית, ומטרתו הייתה לשלב בין המסורות השונות באזור הים התיכון ולהעמיד את התרבות כגשר לשלום. הפסטיבל התקיים בישראל מדי שנה, החל בשנת 2003 בחודש מאי או יוני, ונמשך שבוע ימים. מוקד הפסטיבל מראשיתו הוא אולם צוותא בתל אביב, שהפיק את האירוע. הופעות הפסטיבל התקיימו במהלך ימי הפסטיבל גם במקומות אחרים ברחבי הארץ, בין השאר במוזיאון מגדל דוד בירושלים, בהיכל התרבות פתח תקווה, בנצרת, סכנין, עכו וחיפה.
הערות שוליים

↑  גואל פינטו,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'פסטיבל "תרבות של שלום" בתל אביב, ירושלים ונצרת, באתר הארץ, 31 במאי 2005
↑  פסטיבל שלום בהשתתפות אמנים  יהודים וערבים בתל אביב, באתר הארץ, 12 ביוני 2003
↑  מרב יודילוביץ','"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'מחווה לזמרת דלידה תנעל את פסטיבל תרבות של שלום, באתר ynet, 14 ביוני 2004
↑  גידי אביבי,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'אולה, אולה, באתר הארץ, 15 ביוני 2004
↑  גלעד רייך,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'‏מקצות הארץ באנו, באתר גלובס, 7 ביוני 2005
↑  גידי אביבי,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'שלום על פי מוסטאקי, באתר הארץ, 15 במאי 2006
עמיר מנור, עכבר העיר תל אביב,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'ג'ורג' מוסטקי בהופעה, באתר הארץ, 10 במאי 2006
↑  תמר סוקניק,'"`UNIQ--nowiki-0000000D-QINU`"'המוסיקאי הטורקי טקבילק יופיע בפסטיבל "תרבות של שלום", באתר הארץ, 17 באפריל 2007
↑  ארז שוייצר,'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'זה שסיבך אותנו בזה, באתר הארץ, 16 במאי 2007
↑  בני ציפר,'"`UNIQ--nowiki-00000011-QINU`"'ערבים רוקדים, באתר הארץ, 30 במאי 2007
↑  ארז שוייצר,'"`UNIQ--nowiki-00000013-QINU`"'סאפו הכפולה, באתר הארץ, 18 במאי 2008
↑  תמר סוקניק,'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'סאפו ומרים טוקאן יופיעו בפסטיבל "תרבות של שלום" בחודש הבא, באתר הארץ, 15 באפריל 2008
↑  נתי אורנן, עכבר העיר ת"א,'"`UNIQ--nowiki-00000017-QINU`"'מקלפים את השלום, באתר הארץ, 11 במאי 2008
↑  חגית מהלא,'"`UNIQ--nowiki-00000019-QINU`"'‏פסטיבל: יציאת מצרים, באתר גלובס, 14 במאי 2009
↑  ארז שוייצר,'"`UNIQ--nowiki-0000001B-QINU`"'"רדיו דרוויש" בפסטיבל "תרבות של שלום": כוחו ההומני של הפליט, באתר הארץ, 26 במאי 2009
↑  עכבר העיר,'"`UNIQ--nowiki-0000001D-QINU`"'המלצה יומית: פסטיבל תרבות של שלום 2009, באתר הארץ, 18 במאי 2009
↑  ארז שוייצר,'"`UNIQ--nowiki-0000001F-QINU`"'מטריפולי באהבה, באתר הארץ, 18 במאי 2009
↑  מרב יודילוביץ','"`UNIQ--nowiki-00000021-QINU`"'אמל מורקוס חוזרת לתל אביב, באתר ynet, 27 באפריל 2010
↑  עכבר העיר,'"`UNIQ--nowiki-00000023-QINU`"'יעל נעים בישראל, שון פן ובראד פיט בסרט חדש - המלצות לסופ"ש, באתר הארץ, 26 במאי 2011
↑  עכבר העיר,'"`UNIQ--nowiki-00000025-QINU`"'בבית ובחוץ: המלצות ובילויים, באתר הארץ, 21 במאי 2011
אהוד אולמרט

.
אֵהוּד אוֹלמֶרט (נולד בכ"ג בתשרי ה'תש"ו, 30 בספטמבר 1945) הוא פוליטיקאי ישראלי, אשר כיהן כראש ממשלת ישראל ה-12 מטעם מפלגת קדימה בין השנים 2006–2009. קודם לכן היה חבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד, שר בממשלות ישראל, ראש עיריית ירושלים (1993–2003).
במהלך כהונתו של אולמרט בראשות הממשלה השלושים ואחת אירעו מספר אירועים ביטחוניים, בהם מלחמת לבנון השנייה, תקיפת הכור הגרעיני בסוריה, מבצע גשמי קיץ, מבצע חורף חם ומבצע עופרת יצוקה. על תפקודו במלחמה ספג ביקורת ממבקר המדינה ומ"ועדת וינוגרד".
בעקבות עדות מוקדמת שנגבתה בפרשת מעטפות הכסף, דרשה מפלגת העבודה, השותפה העיקרית בקואליציה, את התפטרותו והוא התפטר מתפקיד ראש הממשלה. במרץ 2015 הורשע בגין פרשה זו במרמה והפרת אמונים ובקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ובהמשך נגזרו עליו שמונה חודשי מאסר וקנס.
במשפט נוסף הורשע אולמרט בקבלת שוחד ב"פרשת חברת הזרע" ונגזר עליו עונש מאסר בפועל של 18 חודשים. כמו כן, נגזר עליו גם חודש מאסר בפועל נוסף בגין שיבוש מהלכי משפט. ב-2 ביולי 2017 סיים לרצות את עונשי המאסר שנגזרו עליו לאחר שנוכה מהם שליש.
אולמרט הוא ראש ממשלת ישראל היחיד שהורשע בעבירה פלילית ושריצה עונש מאסר.
קורות חיים > נעוריו ותחילת דרכו

אולמרט נולד למשפחה רוויזיוניסטית במבצר שוני הסמוך לרמת הנדיב, מקום בו פעל באותה עת משק חקלאי בית"רי. הוריו, בלה (לבית ווגמן) ומרדכי אולמרט, נמנו עם מייסדי המשק. כשאולמרט היה בן 3, עברה המשפחה להתיישבות בית"רית סמוכה – נחלת ז'בוטינסקי, שלימים התמזגה לתוך בנימינה. האב מרדכי נולד ברוסיה וגדל בעיר חרבין שבמנצ'וריה ובגיל 22 עלה לארץ ישראל. לימים היה האב איש תנועת החרות וחבר הכנסת מטעמה בכנסת השלישית ובכנסת הרביעית. בשל כך, נהגו לשייך את אהוד אולמרט לקבוצה בליכוד שכונתה "הנסיכים" וכללה דור שני של פעילים רוויזיוניסטים.
את דרכו בצה"ל התחיל בנובמבר 1963 בגדוד 13 של חטיבת גולני, אולם בשל פציעה ישנה שממנה לא החלים כראוי, נאלץ לפרוש לפני תום הטירונות ולקבל דחיית שירות, שבמהלכה השלים, בשנים 1965–1968, לימודים לתואר ראשון בפסיכולוגיה ובפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1971 השלים את שירותו הצבאי בשבועון "במחנה", שם שימש ככתב צבאי.
בשנים 1970–1973 למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1975 החל לעבוד כעורך דין, ובשנת 1978 הקים משרד עורכי דין עצמאי, "אהוד אולמרט ושות'".
ב-1980, בעודו חבר הכנסת, עבר לבקשתו קורס קצינים במסגרת שירות מילואים. במהלך הקורס קיבל היתר מיוחד לנסוע לכנסת כדי להשתתף בהצבעות חשובות.
קורות חיים > כניסה לפוליטיקה

בשנת 1966, בוועידה השמינית של תנועת החרות, בגיל 21 בלבד, עלה לדוכן הנואמים, וקרא למנהיג התנועה מנחם בגין להתפטר מתפקידו, לאחר שכשל בשש מערכות בחירות רצופות. אולמרט אמר בין היתר: "נכשלת שש פעמים בבחירות, עליך להסיק את המסקנות!". תומכיו של בגין ניסו להפסיק את נאומו ולהורידו מהבמה, אבל בגין התעקש שיתנו לו לסיים, ואף מחא לו כפיים.
בשנת 1973 כשהיה בן 28, נבחר לכנסת השמינית מטעם הליכוד כנציג המרכז החופשי של שמואל תמיר, שהיה אחד ממרכיבי הליכוד. בעת הפיצול במרכז החופשי, חבר יחד עם אליעזר שוסטק להקמת המרכז העצמאי שבשנת 1976 היה לאחד ממרכיבי חטיבת "לעם".
בשנים הראשונות של הקריירה הפרלמנטרית שלו התפרסם אולמרט בתקשורת כלוחם בשחיתות ובפשע המאורגן. הוא שיתף בעניין זה פעולה עם יוסי שריד, למרות הפערים האידאולוגיים ביניהם. הם חשפו בין היתר שחיתות בכדורגל הישראלי ומעורבות גורמים עברייניים בניהול קבוצות.
אולמרט המשיך בחשיפת כנופיות פשע ופעילות עבריינית. בשנת 1976 שיתף פעולה עם עיתון "הארץ" בחקירת מה שהוגדר כ"פשע המאורגן בישראל" והצבעה על שמות ראשיו, בהם קבלנים ואנשי עסקים מוכרים. בהמשך אותה חקירה התחרה והסתכסך עם העיתון על הקרדיט לחשיפה. בנוסף רמז אולמרט רמז עבה באשר לזהותו של קצין צבא בכיר המעורב בעסקי הפשע המאורגן וחותר להגיע לעמדת שליטה בו, שהובן כמתייחס לאלוף (מיל.) רחבעם זאבי, לימים חבר הכנסת ושר. זאבי, שאכן היה ביחסי ידידות עם כמה מאלה ששמם צוין כראשי הפשע המאורגן אך הכחיש קשר לעסקיהם, הגיש תביעת דיבה כנגד אולמרט וטען כי "אולמרט ביצע ניסיון זדוני ושפל לרצוח את אופיי לצורך צבירת הון פוליטי ולמטרות פרסומת אישית סנסציונית". תביעת הדיבה הוסרה לאחר "סולחה" בתיווכו של מנחם בגין, שבה הבטיח אולמרט להפסיק להאשים את זאבי אך לא חזר בו מדבריו. בראיון משנת 1985 אמר אולמרט שבמבט לאחור הוא מתחרט על שלא התעקש על הבאת העניין לדיון משפטי.
בשנים 1977–1978 פרסם השבועון "העולם הזה" סדרת כתבות שבהן הואשם אולמרט בשורה של עבירות אתיות. בין היתר נכתב כי ניצל את קרבתו לשר הבריאות, אליעזר שוסטק, כדי להשיג טובות הנאה ללקוחותיו כעורך דין (בתקופה זו עדיין מותר היה לכהן כעורך דין וכחבר הכנסת במקביל), וכן כי יזם לנצל את קרבתו לשר הקליטה, דוד לוי, כדי לאשר תוכנית של משקיעים שהיו לקוחותיו כעורך דין לבנות במרכז הארץ שיכונים לעולים. בתגובה פרסם אולמרט מודעות בהן האשים את עורכי השבועון בשחיתות.
מאבקו של אולמרט בפשע המאורגן הקנה לו תהילה. אהדת התקשורת אליו פחתה עם התפוצצות פרשת קו 300. אז התייצב לצד ראש הממשלה יצחק שמיר ותקף את היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר.
בשנת 1988 מונה לשר בלי תיק האמון על ענייני מיעוטים בממשלת האחדות הלאומית לאחר שזכה במקום ה-22 ברשימת הליכוד, ועם פרישת מפלגת העבודה בשנת 1990 כיהן בתפקיד שר הבריאות. כשר הבריאות היה מזוהה עם קידום חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
באותה תקופה היה מאנשי "מחנה שמיר-ארנס" בליכוד, אל מול מחנותיהם של דוד לוי ואריאל שרון.
קורות חיים > ראש עיריית ירושלים

בשנת 1993, אחרי הפסדו של שמיר בבחירות לכנסת השלוש עשרה שבהן הוצב במקום השלוש עשרה ברשימה, החליט אולמרט להתמודד על ראשות עיריית ירושלים מול ראש העירייה הוותיק, טדי קולק. בעזרת תמיכת החרדים ניצח אולמרט בבחירות (אך כיהן במקביל כחבר כנסת עד 1998). אולמרט זכה ב-59% מהקולות לעומת 35% לטדי קולק. במועצת העיר, רשימת לב-ירושלים מלוכדת בראשות אהוד אולמרט מנתה 5 חברי מועצה, לעומת 6 חברי מועצה של ירושלים אחת, רשימתו של קולק. הקואליציה של אולמרט במועצה הייתה מורכבת מיהדות התורה עם 7 חברי מועצה, המפד"ל - 4, ש"ס - 2 וצומת - 2. הברית עם החרדים גרמה לאולמרט להצטייר כעושה דברם, אך להגנתו טען שבתקופתו ירושלים נותרה פתוחה בשבתות. לימים נפגמה ידידותו עם החרדים כאשר פעל להצטרפות מפלגת שינוי לממשלת שרון.
ב-1997 הקים את הקרן החדשה לירושלים, קרן תרומות עירונית חדשה, שהתחרתה בקרן הוותיקה קרן ירושלים, שהקים טדי קולק ב-1966. אף על פי שהוצע לאולמרט, מיד עם היבחרו, להיות יושב ראש הוועד המנהל של קרן ירושלים, הוא ביקש לקבל שליטה מלאה בהחלטות לגבי כספי הקרן וסורב. בשנים הראשונות, לאחר שהפסיק אולמרט לשתף פעולה עם הקרן לירושלים, החל לעסוק בהתרמה באופן עצמאי. ואחר כך החליט להקים קרן עירונית משלו. אולמרט דיווח שהקרן החלה לפעול בשנת 1997, ועד לשנת 2000 גייסה הקרן 62 מיליון שקלים שהושקעו ב-250 מיזמים. לצורך הקמת הקרן נעזר אולמרט בידידו משה טלנסקי.
ב-1998 נבחר לכהונה שנייה כראש עיריית ירושלים ברוב של 61% לעומת 22% של יריבו העיקרי שמעון שטרית. במועצה רשימתו נחלשה וזכתה ב-3 מנדטים. עקב החוק שאסר על תפקיד ציבורי נוסף לחבר הכנסת, התפטר מחברותו בכנסת.
כראש עיר פעל להגברת השליטה הישראלית במזרח ירושלים, דחף להקמת שכונת הר חומה ופתיחת מנהרת הכותל. אולמרט היה נואם בולט בהפגנות הימין בזמן ממשלות יצחק רבין ואהוד ברק, כנגד הסכמי אוסלו, כנגד נסיגה מרמת הגולן וכנגד ויתורים טריטוריאליים בירושלים.
בתקופתו החלה תנופת פיתוח חסרת תקדים של תשתית תחבורתית בירושלים: הוקמו כבישים ומחלפים, בהם כביש בגין והמנהרה המחברת בין מעלה אדומים לירושלים וכן החל מיזם הרכבת הקלה. הסכום שהושקע בכך עמד על כ-6.1 מיליארד שקלים, וכתוצאה ממנו הגיע גרעון העירייה בסוף כהונתו לסכום של כ-534 מיליוני שקלים, כמעט פי שמונה מהגירעון שהיה בכניסתו ללשכת ראש העירייה. באותה תקופה פעל לאישור פרויקט מתחם המגורים הולילנד, פרשה שבגינה הורשע בעבירת שוחד.
בעת מערכת הבחירות ב-1999, שבה הוצב במקום ה-119 הסמלי ברשימת "הליכוד", התייצב במפתיע להגנתו של מועמד "ישראל אחת", אהוד ברק, כאשר בנימין נתניהו האשימו שהוא "יחלק את ירושלים" (בסופו של דבר ברק אכן הציע פשרה טריטוריאלית בירושלים, ואולמרט הודה שטעה). אחרי תבוסת נתניהו והתפטרותו מראשות "הליכוד", התמודד אולמרט על הנהגת המפלגה מול אריאל שרון ומאיר שטרית, אך הבחירות המקדימות הסתיימו בניצחונו של שרון.
באותה תקופה הוזכר שמו של אולמרט בפרשת האי היווני כמי שקיבל (במקביל לשרון) עזרה מדודי אפל בעת הבחירות לראשות הליכוד ב-1999, תמורת עזרה בקידום המיזם, ואירוח ראש עיריית אתונה בעת ביקור שאותו יזם אפל, אולם ב-2004 הוחלט לא להגיש נגדו כתב אישום.
נסיעותיו הרבות מחוץ לישראל בעת כהונתו כראש עיריית ירושלים הובאו כראיה לאופיו הנהנתני והבזבזני. המקומון הירושלמי "כל העיר" פרסם טור קבוע בשם "אולמרט בשחקים".
קורות חיים > חזרה לפוליטיקה ארצית

בשנת 2003, לקראת הבחירות לכנסת ה-16, התמודד בבחירות המקדימות במרכז הליכוד והגיע למקום ה-32 ברשימת הליכוד. לאחר שאריאל שרון, אליו היה אולמרט מקורב, הבטיח לו תפקיד של ממלא מקום ראש הממשלה, התפטר אולמרט מתפקידו כראש עיריית ירושלים ב-16 בפברואר 2003, כדי להיכנס לכנסת ולממשלה. בתחילה דובר עליו כשר האוצר, אולם לאחר ששרון החליט למנות את בנימין נתניהו לתפקיד זה, מונה אולמרט לשר התעשייה והמסחר, שאליו צורף תיק התעסוקה שהופרד ממשרד העבודה והרווחה.
שרון הוסיף על תפקידיו גם את האחריות על משרד התקשורת. כשר התעשייה והמסחר, קיבל גם את האחריות על מינהל מקרקעי ישראל ומינהל התכנון.
בממשלת שרון השנייה התגלה אולמרט עד מהרה כסמן שמאלי יחסית בציר המדיני. הדבר התגלה בפומבי כאשר נאם באזכרה לדוד בן-גוריון ב-1 בדצמבר 2003, ודיבר על הצורך בוויתור על חזון ארץ ישראל השלמה. עם הכרזתו של שרון על תוכנית ההתנתקות, חודשים מספר לאחר מכן, היה אולמרט מראשי תומכיה בממשלה. אולמרט התייצב בצד השמאלי של מפלגת הליכוד מבחינה מדינית, וכמו כן תקף את שר האוצר בנימין נתניהו, והאשים אותו כמי שפגע בחלשים. בשל תמיכתו בפשרה טריטוריאלית, הפופולריות שלו בקרב חברי מרכז הליכוד פחתה והסקרים ניבאו לו חוסר הצלחה בבחירות המוקדמות.
בשנת 2004 הוא תכנן למנות את אהרון דומב למנהל מרכז ההשקעות אך ב"ידיעות אחרונות" פורסם תחקיר שלמעשה טרפד את המינוי.
ב-7 באוגוסט 2005 התפטר נתניהו מתפקיד שר האוצר על רקע ההתנתקות, ואולמרט מונה להחליפו, תוך שהוא ממשיך להחזיק במשרד התמ"ת.
אולמרט נמנה עם הדוחפים את שרון לפרוש מהליכוד, ועם הקמתה של מפלגת "קדימה" על ידי שרון בסוף נובמבר 2005, היה לאחד מראשיה, תוך כדי מאבק סמוי בינו לבין ציפי לבני על המקום השני ברשימה אחרי שרון.
ראש ממשלת ישראל > התמנותו והקמת הממשלה

ב-4 בינואר 2006, עם אשפוזו של ראש הממשלה שרון, לאחר שלקה בשבץ מוחי ושקע בתרדמת, הועברו סמכויות ראש הממשלה לידי אהוד אולמרט כממלא מקום ראש הממשלה. מיד עם האשפוז התלכדו סביב אולמרט בכירי "קדימה" וכאשר התברר ששרון אינו עומד להתאושש במהרה ממחלתו הוא הפך למועמד מפלגתו לראשות הממשלה.
עם כניסתו לתפקיד ממלא המקום, נקט אולמרט קו תקיף בפינוי המאחז הלא חוקי עמונה, שנגרר לפינוי אלים. בנוסף נאלץ להתמודד עם עליית החמאס לשלטון ברשות הפלסטינית, בבחירות שהתקיימו בינואר 2006, ואשר ישראל לא מנעה את קיומן (כולל במזרח ירושלים) למרות השתתפות החמאס בהן. אירוע ביטחוני משמעותי בתקופה זו היה מבצע הבאת ביכורים, תפיסת רוצחי רחבעם זאבי, שהוחזקו בכלא פלסטיני ביריחו ועמדו להשתחרר בעקבות עליית החמאס.
ערב הבחירות הבהיר אולמרט שבכוונתו לקדם את תוכנית ההתכנסות לפינוי חלקים נרחבים מיהודה ושומרון.
ב-28 במרץ 2006 נערכו הבחירות לכנסת השבע עשרה שבהן זכתה קדימה ב-29 מנדטים, נמוך מהציפיות הגבוהות ומתוצאות הסקרים, אולם די היה במספר מנדטים זה כדי להציב את אולמרט כמנצח. ב-14 באפריל 2006, בחלוף 100 ימי הנבצרות הזמנית של אריאל שרון, מונה אולמרט על ידי הממשלה לראש הממשלה בפועל. 20 יום לאחר מכן, ב-4 במאי, הוא מונה לראש ממשלת ישראל, לאחר שממשלתו, הממשלה ה-31, קיבלה את אמון הכנסת. הקואליציה מנתה 67 חברי כנסת מ-4 מפלגות: קדימה, העבודה, ש"ס והגמלאים. ציפי לבני מונתה לשרת החוץ וממלאת מקום ראש הממשלה, עמיר פרץ כשר הביטחון ואברהם הירשזון, מקורבו של אולמרט, כשר האוצר. הממשלה כללה 25 שרים (כולל ראש הממשלה). עקב הביקורת הציבורית על מספר השרים לא מונו סגני שרים.
כחודשיים לאחר סיום מלחמת לבנון השנייה (ראו להלן), ב-30 באוקטובר 2006, הצטרפה לקואליציה ישראל ביתנו. החל מיום זה התבססה ממשלת אולמרט על קואליציה של 78 חברי כנסת. כמו כן, מונו מספר סגני שרים. עם התקדמות המשא ומתן עם הפלסטינים (שיחות אולמרט–אבו מאזן) פרשה סיעת ישראל ביתנו מהקואליציה וזו נותרה עם 67 חברי כנסת.
לאחר שנבחר אולמרט לראש הממשלה הוא מינה את ד"ר יורם טורבוביץ' כראש סגל, שאחראי על כלל הפונקציות המשרדיות במשרד ראש הממשלה. לתפקיד מנכ"ל המשרד מונה רענן דינור, שעבד קודם עם אולמרט בתפקידים אחרים. לראש לשכה מינה את שולה זקן, וזו הושעתה מתפקידה בינואר 2007, בעקבות פתיחת חקירה פלילית נגדה בפרשת רשות המיסים.
ראש ממשלת ישראל > מדיניות פנים

בתחומי החברה והכלכלה, עם הפעולות המרכזיות של הממשלה בראשותו ניתן למנות את העלאת שכר המינימום, הורדת המע"מ ל-15.5%, שמירה על שיעור הצמיחה הגבוה והפעלת מס הכנסה שלילי. בתקופת אולמרט גובשו תוכניות ממשלתיות לסיוע לניצולי שואה, לקשישים עניים, לקידום קליטת בני העדה האתיופית ולטיפול בילדים ונוער בסיכון. הוקמה מנהלת השירות האזרחי-לאומי, במטרה לקדם שירות לאומי בקרב חרדים, ערבים ופטורים משירות צבאי, תוכנית לטיפוח מנהיגות צעירה בחברה, בנייתה מחדש של תוכנית "ויסקונסין" הישראלית בשם "אורות לתעסוקה", טיפול ביוצאי גוש קטיף וצפון השומרון, רפורמת "אופק חדש" במערכת החינוך והורדת מספר התלמידים בכיתה, סיוע לנפגעים מסגירת כלובי הדגים באילת וההכנות לקראת השתתפות ישראל בתערוכה הבינ"ל אקספו 2010. פותח אזור מזרח לכיש והוסדר אזור רמת חובב לטובת הקמת עיר הבה"דים.בנושא המיעוטים, הוקמה הרשות לפיתוח כלכלי למגזר המיעוטים, הרשות להסדרת התיישבות הבדואים בנגב ונוסדה ועידת ראש הממשלה למגזר הערבי.
בתחום עבודת הממשלה, הוכנו תוכניות עבודה ממשלתיות לכל משרדי הממשלה, חוזקו היחסים בין הממשלה, החברה האזרחית והמגזר העסקי, באמצעות מערך של "שולחנות עגולים" כפלטפורמה קבועה לניהול שיח בין-מגזרי, קידום פטור ממכרז לחברות ממשלתיות, שינוי באופן קבלת החלטות הממשלה, כך שיוגדרו בהן תפוקות ותוצאות, הובלת נושא המשילות בתהליך הצטרפות ישראל לארגון ה-OECD, מיסוד מערכת היחסים בין הממשלה לשלטון המקומי בפורום ה-15 וקיום אירועי שנת השישים למדינת ישראל.
ראש ממשלת ישראל > מדיניות חוץ וביטחון

בתחום הביטחון והטיפול בעורף, מלבד מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה, מבצעים צבאיים נוספים והמשא ומתן המדיני, אושרה החלטה להתנות תוספת תקציב למשרד הביטחון בצעדי התייעלות מצידו, חתימת הסכם עם נשיא מצרים, חוסני מובארכ, בנושא ההסתננות מאפריקה לישראל, אושרו תוכניות לטיפול בעורף במצבי חירום ולמיגון בתי תושבים ומוסדות חינוך בשדרות ועוטף עזה, נוסף על סיוע אזרחי לתושבי האזור. כמו כן, בתקופת אולמרט קודם פרויקט כיפת ברזל לאחר שנקבע כי הוא יהיה המענה לרקטות לטווח קצר. פעמיים בשנת 2006 (במאי ובנובמבר) ביקר אולמרט, בבית הלבן ופגש את הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ובכירים נוספים.
ראש ממשלת ישראל > מדיניות חוץ וביטחון > תקיפת הכור הגרעיני בסוריה

ב-6 בספטמבר 2007 הורו אולמרט והקבינט המדיני-ביטחוני על מבצע מחוץ לקופסה, שבו השמידו מטוסי חיל האוויר הישראלי כור גרעיני שנבנה בסוריה בסיוע קוריאה הצפונית. הדבר פורסם בכלי תקשורת זרים, אולם הותר באופן רשמי לפרסום בישראל רק לאחר יותר מעשר שנים. דובר צה"ל פרסם סרטונים המתעדים את רגע התקיפה וראיונות עם קצינים בכירים שהיו מעורבים במבצע.
ראש ממשלת ישראל > מדיניות חוץ וביטחון > מלחמת לבנון השנייה ומבצע גשמי קיץ

תחילת כהונתה של ממשלת אולמרט אופיינה בשני משברים ביטחוניים: ב-25 ביוני 2006 נחטף חייל ישראלי, גלעד שליט, על ידי החמאס ובתגובה פתחה ישראל במבצע גשמי קיץ ברצועת עזה, שנמשך עד 28 בנובמבר. ב-12 ביולי 2006 נחטפו שני חיילים, אהוד גולדווסר ואלדד רגב, על ידי החזבאללה. ובתגובה פתחה ישראל במבצע "שינוי כיוון", שהתפתח למלחמת לבנון השנייה.
בשני המבצעים נקט אולמרט, בשיתוף עם שר הביטחון עמיר פרץ והרמטכ"ל דן חלוץ, בקו התקפי מוגבל כנגד החמאס וחזבאללה. בשני המקרים ביצע צה"ל חדירות קצרות-מועד כמה קילומטרים לשטח האויב אך לא ניסה להתקדם מעבר לכך. חדירות אלה הצטרפו לתקיפות אוויריות, כשהמטרה הייתה הפעלת לחץ על ארגוני המחבלים ועל האוכלוסייה הערבית שיוביל לשחרור החטופים. יעד זה לא הושג. מלחמת לבנון השנייה הסתיימה בהפסקת אש לאחר שחזבאללה שיגר אלפי רקטות לעבר צפון ישראל תוך שהוא מביא למותם של כ-160 חיילים ואזרחים ישראלים, ומנגד נהרגו כ-1,000 אזרחי לבנון ומחבלי חזבאללה.
כבר מתחילת מלחמת לבנון הדגיש אולמרט שאחת ממטרותיו היא להשיב את כושר ההרתעה של ישראל, ולשבור את המיתוס סביב הצלחת חזבאללה בשנת 2000. בנאומו בכנסת ב-17 ביולי, הציג אולמרט את יעדיו במסגרת מבצע "שינוי כיוון": שחרור שני החיילים החטופים, אלדד רגב ואהוד גולדווסר, באמצעות לחץ על חזבאללה ועל לבנון; הפסקת אש מוחלטת; פריסת צבא לבנון בכל שטח דרום לבנון והוצאת חזבאללה משטח זה; והסרה מוחלטת של איום הטילים והרקטות מעל תושבי ישראל.
אולמרט גם הדגיש באותו נאום שהממשלה תסייע, באופן מיידי, לתושבי הצפון הנמצאים בטווח הטילים. מאוחר יותר שינה אולמרט במעט את היעדים. במקום היעד של הוצאת חזבאללה מאזור דרום לבנון, הוצב יעד מצומצם ומציאותי יותר – הרחקתו מקו הגבול עם ישראל, הריסת מוצביו בקו הגבול, פגיעה בתשתית הצבאית ובמצבת כוח האדם שלו, ואם ניתן גם בהנהגה שלו. בעקבות יוזמות של שרת החוץ ציפי לבני, הסכים אולמרט מאוחר יותר, שישראל תשאף לכך שמלבד פריסה של צבא לבנון, יתפרס גם כוח רב-לאומי על הגבול עם ישראל, וימנע מחזבאללה לתקוף את ישראל.
ביולי 2008 הוחזרו לישראל גופותיהם של החיילים אלדד רגב ואהוד גולדווסר, בעסקה שבה הוחזרו ללבנון הרוצח סמיר קונטאר, 4 אסירים לבנוניים נוספים וכ-199 גופות של מחבלי חזבאללה.
ראש ממשלת ישראל > מדיניות חוץ וביטחון > מלחמת לבנון השנייה ומבצע גשמי קיץ > השלכות פוליטיות של המלחמה

בעקבות המלחמה בלבנון חלה ירידה חדה באהדת הציבור לאולמרט ורבו הקריאות להתפטרותו. מאהלי מחאה של התנועה למען איכות השלטון בישראל ושל חיילי מילואים התמקמו בירושלים, בקריאה למנות ועדת חקירה ממלכתית, ונערכה הפגנה בכיכר רבין בהשתתפות כ-35 אלף איש. אולמרט החליט לבסוף להקים שתי ועדות חקירה שיפעלו במקביל: האחת, בראשות ראש "המוסד" לשעבר נחום אדמוני, לבדיקת תפקוד הדרג המדיני, ושנייה לבדיקת הצבא, בראשות אמנון ליפקין-שחק. על מבקר המדינה הוטל לבדוק את הטיפול בעורף, אך הוא הודיע שירחיב את תחום החקירה שלו בהתאם לשיקול דעתו. אולמרט לא הסכים לדרישה לוועדת חקירה ממלכתית באמרו שהוא לא ישתק את צה"ל לכמה חודשים כדי לרצות גורם זה או אחר, ואמר כי "היו כישלונות, אסור לטייח, אסור להעלים עין".
במפתיע הצטרפו לתומכים בהקמת ועדת החקירה הממלכתית, גם השרים עמיר פרץ ושאול מופז. אולמרט המשיך להתנגד להקמת ועדת החקירה הממלכתית, אך נאלץ לשנות את הרכב הוועדה בראשות נחום אדמוני, לאחר שהיועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, פסל שניים מחבריה, בשל חשד לניגוד עניינים. לבסוף החליט אולמרט להוסיף לוועדה את השופט לשעבר אליהו וינוגרד, ולהעמידו בראשה. בטרם אישרה הממשלה את הקמת הוועדה ואת הרכבה, החליט נחום אדמוני שלא לקחת חלק בוועדת החקירה.
ב-30 באפריל 2007 התפרסם הדוח החלקי של ועדת וינוגרד, התוקף את אולמרט קשות. בימים שלאחר מכן היו הפגנות שקראו לו להתפטר מתפקידו, לאחר מכן התפטר השר איתן כבל. גם שרת החוץ ציפי לבני קראה לו בפומבי להתפטר, ואולם אולמרט נשאר בתפקידו למרות המחאות. בפועל, לדו"ח הביניים לא הייתה השפעה על יציבותה של הממשלה, והיא אף התחזקה לאחר החלפתו של יו"ר מפלגת העבודה עמיר פרץ באהוד ברק, שהצטרף לממשלה כשר הביטחון.
ב-30 בינואר 2008 הוגש הדו"ח הסופי של הוועדה. הוועדה מצאה כשלים וליקויים רבים בהתנהלות הדרג המדיני והדרג הצבאי, אך נמנעה מלהטיל אחריות אישית על אדם מסוים. היא קבעה כי מלחמת לבנון השנייה הייתה החמצה גדולה וחמורה, לאור העדיפות הגדולה של צה"ל על חזבאללה, שאחראי לה הדרג הצבאי. עוד נאמר כי הדרג המדיני פעל בפזיזות, לא בחן את החלופות השונות ולא פעל נכון עם הדרג הצבאי.
באשר למהלך הלחימה ב-60 השעות האחרונות של המלחמה, נושא שעורר עניין רב קודם לכן, הדו"ח קבע כי ההחלטה בנושא זה התקבלה באופן ענייני ואף ציין כי אישור המהלך היה "כמעט הכרחי". בנוסף קבעה הוועדה כי היו הישגים של ממש בתחום המדיני והחלטה 1701 הייתה הישג למדינת ישראל.
חבר הכנסת אביגדור יצחקי התפטר במחאה על תפקודו של אולמרט והשתלח בו קשות, אולם שרי "קדימה" הפגינו תמיכה בראש הממשלה, וחלקם אף דרשו התנצלות על "רצח האופי שנגרם לו" ועל "הירידה לחייו". ב-3 בפברואר 2008 הודיע שר הביטחון אהוד ברק, בפתח ישיבת הממשלה, כי הוא נשאר לעת עתה בממשלת אולמרט ולא פורש ממנה כפי שהבטיח בעת פרסום דו"ח הביניים, וטרם כניסתו לממשלה.
פרופ' יחזקאל דרור, חבר ועדת וינוגרד, תקף בחריפות את אולמרט על שלא התפטר בעקבות ממצאי הוועדה. בריאיון לאתר ynet אמר, "ציפיתי שהממשלה תתפטר אחרי הדו"ח החלקי. אכן, הרמטכ"ל (דן חלוץ) התפטר ושר הביטחון (עמיר פרץ) אולץ לעזוב את תפקידו, אבל ראש הממשלה לא התפטר ולא אולץ לעזוב. זה לא היה קורה באף דמוקרטיה פרלמנטרית אחרת".
על היערכות העורף קבע מבקר המדינה "כי הטיפול בעורף במהלך המלחמה היה לקוי ביותר. דרגי הביצוע ובכלל זה ראש הממשלה, שר הביטחון, שרי הממשלה, הרמטכ"ל, ומפקד פיקוד העורף, כל אחד על פי חלקו, כשלו באורח חמור בתהליכי קבלת ההחלטות, בהערכה ובביצוע הנוגעים לטיפול באוכלוסייה האזרחית שבעורף ולהבטחת שגרת חיים".