חצי האי קרים
היסטוריה > סיפוח חצי האי לרוסיה

בשנת 2014 בעקבות אירועי יברומאידאן, עלתה שוב שאלת החזרה של חצי האי קרים לשליטה רוסית. במהלך הפגנות המוניות סמוך למבנה פרלמנט המועצה העליונה של הרפובליקה האוטונומית של חצי האי קרים, הורד הדגל האוקראיני על ידי התושבים (שרובם המוחלט ממוצא רוסי ולא דוברים אוקראינית) הוחלף בדגל רוסי, בעוד התושבים קוראים לערוך משאל עם שיחליט האם חצי האי קרים יישאר תחת ריבונות אוקראינית או יועבר לריבונות רוסיה.[דרוש מקור]
בעקבות המהומות באוקראינה ובמיוחד בקייב[דרוש מקור] החליטה המועצה של קרים להציב חמושים, רובם ילידי המקום, לשמירת השקט בחצי האי[דרוש מקור]. למרות הסכם שכירות בין רוסיה לאוקראינה אשר מרשה הימצאות עד 25,000 חיילים רוסים בחצי האי ובסיס צבאי ימי (אשר נמצא בחצי האי קרים מלפני 250 שנה, מימי יקטרינה הגדולה), בתגובה למעשים אלו הכריז שר החוץ של אוקראינה על פלישה צבאית של צבא רוסיה לחצי האי בעוד רוסיה הכחישה את הדברים בטענה שכוחות רוסיים לא פעלו בשטח המדובר. פוטין הודה מאוחר יותר כי חיילים נפרסו כדי "לעמוד מאחורי כוחות ההגנה העצמית של קרים". אמנת החלוקה הרוסית-אוקראינית בדבר המעמד והתנאים של צי הים השחור שנחתמה ב-1997 והוארכה ב-2010, קבעה את מעמדה של הנוכחות הצבאית הרוסית בקרים והגבילה את פעולותה, כולל דרישה להציג את "תעודות הזיהוי הצבאיות שלהם" "בעת חציית הגבול הבין-לאומי וכי פעולות מעבר לאתרי פריסה ייעודיים הותרו רק לאחר תיאום עם אוקראינה.
במרץ 2014, בעקבות הדחתו של הנשיא הפרו-רוסי ויקטור ינוקוביץ' במהפכה האוקראינית, פלשו כוחות מזוינים מיוחדים של רוסיה ובדלנים פרו-רוסיים אל מבני ממשלה מרכזיים, בסיסים צבאיים ומתקני תקשורת של מדינת אוקראינה. ב-16 במרץ 2014 נערך משאל עם בחצי האי קרים, בניגוד לעמדת אוקראינה, האם להסתפח לרוסיה. על פי תוצאות משאל העם 85% מהתושבים הגיעו להצביע, מתוכם 97% הצביע בעד חזרה לגבולות רוסיה (אשר היו בה עד שנת 1954). ב-17 במרץ 2014 קרים הכריזה על עצמאותה וביקשה מרוסיה להסתפח אליה ולמחרת בעקבות אישור הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, סופחה רשמית לרוסיה.
רוב הקהילייה הבין-לאומית (למעט אפגניסטן, בלארוס, ונצואלה, ניקרגואה, סודאן, סוריה, קובה וקוריאה הצפונית) אינה מכירה בסיפוח ומחשיבה את קרים כטריטוריה אוקראינית. בתגובה לסיפוח, הטיל המערב, בראשות ארצות הברית והאיחוד האירופי, סנקציות כלכליות על רוסיה.
על פי דו"ח שפורסם באתר האינטרנט של נשיא המועצה הרוסי לחברה אזרחית וזכויות אדם המנוהלת על ידי ממשלת רוסיה, הטטרים שהתנגדו לשלטון הרוסי נרדפו והוטל החוק הרוסי המגביל את חופש הביטוי. גם תחנת הטלוויזיה הטטרית של קרים נסגרה על ידי השלטונות הרוסיים. ב-16 במאי 2014 הוציאו השלטונות הרוסיים החדשים של קרים איסור על הזיכרון השנתי ליום השנה לגירוש הטטרים מקרים על ידי סטלין ב-1944.
בתגובה להתרחשויות אוקראינה ניתקה את זרם החשמל לחצי האי קרים, מה שהשאיר את אוכלוסיית קרים באפלה במשך יותר משבועים. ב-2015 הרסה אוקראינה את כל קווי המתח הגבוה להובלת חשמל לכיוון חצי האי קרים. רוסיה החלה לספק חשמל לקרים באמצעות כבל מתחת למיצר קרץ'. בהמשך חסמה אוקראינה גם את זרימת מימי תעלת צפון קרים, שסיפקה 85% ממימי קרים לפני השבתת התעלה. מתוך מים אלה מהתעלה, 72% הלכו לחקלאות ו-10% לתעשייה, בעוד שמים לשתייה ולשימושים ציבוריים אחרים היוו 18%.
חסימת התעלה ב-2014 גרמה למחסור חמור במים בחצי האי קרים. ניסיונות הידברות של רוסיה כלפי אוקראינה נדחו על הסף, כשהאוקראינים מכריזים שחידוש זרימת המים לחצי האי קרים מותנה בהשבת הריבונות האוקראינית על חצי האי. ב-2015 הקציבה אוקראינה את הכספים הדרושים לחסימת התעלה בסכר שימנע זרימה לצפון קרים ובאפריל 2017 הושלמה בניית הסכר. המחסור במים פגע קשה בחקלאות של חצי האי קרים, גדלו מאוד האזורים הצחיחים, נפסק גידול האורז ונפסקו גידולי תבואות אחרות המצריכות הרבה מים. לאחר ששנת 2020 הייתה השנה השחונה ביותר בחצי האי קרים מזה 150 שנה נאלצו השלטונות העירוניים לצמצם את אספקת המים לשש שעות ביום, שלוש שעות בבוקר ושלוש הנותרות בערב.
רוסיה הגדירה צו ביצועי שהוסיף את קרים וסבסטופול ל"רשימת שטחי הגבול של רוסיה שבהם אזרחים זרים, חסרי אזרחות וישויות משפטיות זרות אינם יכולים להחזיק בקרקע". ככזה, ניתן היה לשלול מרכושם שאינם רוסים, לרבות אזרחים אוקראינים שעדיין מתגוררים בחצי האי קרים הכבושה אך סירבו לקבל דרכון רוסי.
בשנת 2021, אוקראינה השיקה את פלטפורמת קרים, יוזמה דיפלומטית שמטרתה להגן על זכויות תושבי קרים ובסופו של דבר לבטל את הסיפוח של קרים.