ישראל במלחמת יום הכיפורים
נפילת אנשי ההנהגה > גולדה מאיר

מיום שנתמנתה בשנת 1969 לתפקיד ראש ממשלת ישראל, עם מותו של לוי אשכול, נהנתה גולדה מאיר מאהדה רבה בציבור. לזכותה עמדו שלל התפקידים שמילאה במשך הקריירה ארוכת השנים שלה בתנועה הציונית, במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, כנציגה הדיפלומטית הראשונה של מדינת ישראל בברית המועצות וכשרת העבודה. כחברת ממשלה תמכה גולדה מאיר (אז מאירסון) בפעולות התגמול וצידדה בעמדתו הביטחוניסטית של דוד בן-גוריון.
בעיקר זכר הציבור בישראל את העובדה שבן-גוריון בחר בגולדה מאיר, ביוני 1956, למחליפתו של משה שרת כשרת החוץ, בעת שבן-גוריון נזקק לשר חוץ תקיף במקומו של שרת המתון, לפני פתיחת מלחמת סיני.
לתדמיתה התקיפה נזקפו אמרותיה כדוגמת "לעולם לא אסלח לערבים על שלימדו אותנו להרוג את בניהם", או "אין דבר כזה עם פלסטיני". בימי המתח והחרדה של תקופת הכוננות שלפני מלחמת ששת הימים, הייתה זו גולדה מאיר שצפתה את העתיד, כשנימקה את התנגדותה לצירוף רפ"י לממשלת אשכול, בכך שרפ"י "לא תשתתף בממשלת הניצחון". בנוסף לכול הצטיירה גולדה מאיר בדמות אם יהודייה המגוננת על ילדיה.
הממשלה שגולדה מאיר עמדה בראשה ערב מלחמת יום הכיפורים הונהגה על ידי המערך, שזכה בבחירות שנערכו ב-1969 בהישג של 56 מנדטים.
בהתקרב יום הכיפורים תשל"ד, דומה היה שאין עוררין על מעמדה של גולדה מאיר ושהיא עתידה, אם תרצה, להנהיג את המדינה עוד שנים. מעמדה זה של גולדה מאיר כראש ממשלה תקיפה ודומיננטית החל להתפוגג עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים.
בנאומה לאומה ביום פרוץ המלחמה אמרה גולדה "לא הופתענו", אך היו אלה רק בגדר דברי עידוד לעם, בעוד שהיה ברור לה כי ההתראה הקצרה (משעה 4 בבוקר עד שעה 2 בצהריים) היא בגדר הפתעה וכי פתיחת המלחמה בשעה 2 בצהריים, במקום בשעה 6 בערב שעליה הודיע המקור המודיעיני אשרף מרואן כשעת הפתיחה, הפכה את ההפתעה להפתעה מוחלטת. בבוקר היום השני למלחמה, יום א' 7 באוקטובר, היה כבר ברור כי מהלך הפתיחה של המצרים והסורים הצליח, התעלה נחצתה, מוצבים נפלו והשריון הסורי שעט ברמת הגולן. את טעותה הגדולה ביותר, ראתה גולדה מאיר בהחלטתה שלא לקרוא לגיוס מילואים כללי בערב יום כיפור – זאת בהסתמך על חוות דעתם של אנשי ביטחון מובהקים כמשה דיין וחיים בר-לב, מול דעתו המנוגדת של הרמטכ"ל דוד אלעזר. הכורח להכריע בין שתי דעות מנוגדות של אנשי ביטחון בשעה הגורלית הרתיע אותה. בשעות אחר הצהריים של אותו היום, השני למלחמה, דיווח לה שר הביטחון על המצב בחזיתות. הוא אמר לה כי טעה בכול. שנשקפת למדינה שואה. יחסי הכוחות מוטים משמעותית לטובת מצרים וסוריה. וצה"ל לא יוכל להגיב. דיין הציע לגולדה להחליט על נסיגה עמוקה ברמת הגולן, לוותר על תעלת סואץ ולהתייצב בקו מעברי המיתלה והגידי. באותו מעמד הביע בפניה משה דיין את רצונו להתפטר. "ביום השני למלחמה אני החלטתי להתאבד", התוודתה גולדה מאיר שלוש שנים לאחר המלחמה בשיחה שקיימה עם תא"ל אבנר שלו, שהיה במלחמה ראש לשכת הרמטכ"ל דוד אלעזר.
הציבור הרחב לא ידע את כל הדברים הללו, שנעשו ונאמרו בחדרי חדרים. אולם עקב מצב הפתיחה של המלחמה, ובהמשך עקב התארכותה ותוצאותיה הקשות בחללים, בפצועים, בשבויים, בנפילת מוצבים ובאובדן מטוסים וטנקים, התערער מעמדה בעיני הציבור, שלפתע ראה בה אישה זקנה וחסרת ישע ולא המנהיגה התקיפה שהכיר.
ועדת אגרנט קבעה בממצאיה כי בניגוד לבכירים אחרים, ראש הממשלה פעלה בצורה שקולה ונכונה והחלטותיה היו נכונות, אך הציבור לא השתכנע. בעיקר לא קיבל הציבור את ההבחנה שעשתה הוועדה בין הדרג הצבאי, שנשא בעיני הוועדה באחריות הישירה לכשלי המלחמה, לבין הדרג המדיני, שיצא פטור מאחר שלדברי הוועדה אחריותו היא מיניסטריאלית בלבד.
חרף תוצאות המלחמה זכה המערך בראשותה של גולדה מאיר בבחירות לכנסת השמינית שנערכו ב-31 בדצמבר 1973, וגולדה מאיר זכתה לעמוד בשנית בראשות הממשלה. אך המחאה הציבורית גברה ותנועות המחאה הפכו, עם שחרור חלק מאנשי המילואים באביב 1974, לגורם מכריע. ב-11 באפריל 1974 נאלצה גולדה מאיר להתפטר, חודש בלבד לאחר שהקימה את ממשלתה השנייה, בעקבות התגברות פעילותן של תנועות המחאה עם פרסום דו"ח הביניים של ועדת אגרנט, ועקב החלטתה של גולדה מאיר להפקיד את תיק הביטחון שוב בידי משה דיין, שנחשב אז בעיני הציבור לאחראי הראשי לכשלי המלחמה.