המערכה ברצועת הביטחון
היסטוריה > הנסיגה הישראלית מלבנון (2000)

בינואר 2000 התנקש חזבאללה במפקד מצבא דרום לבנון, אל"ם עקל האשם, בביתו באזור רצועת הביטחון. עקל שימש כמפקד הגזרה המערבית בצד"ל והממונה על הביטחון בארגון. ב-5 במרץ 2000, ימים אחדים לפני שנקבר המשא ומתן במסלול הסורי באופן סופי, החליטה ממשלת ישראל בראשות אהוד ברק לסגת מדרום לבנון. החלטה זו הגבירה את הדאגה בקרב תושבי דרום לבנון, אזרחים ואנשי צבא כאחד. ב-6 במאי פָּקדה מפקדת החטיבה המזרחית בצה"ל על מחלקת החיילים והטנק היחיד שהיו בבסיס לסגת. הידיעה על נסיגת המחלקה והטנק התפשטה במהירות באזור, והתושבים, שסברו שהנסיגה הכוללת החלה, ירדו אל הרחובות כשנשקם בידיהם. לאחר שהסכימו בצה"ל לדחות את נסיגתו של הטנק נרגעו התושבים. ב-8 במאי כינס מפקד היק"ל ישיבה בהשתתפות מפקדי החטיבה המזרחית וגדוד 10 של צד"ל והוסכמו הנקודות הבאות: צה"ל לא ייסוג מחאצביא, אלא לאחר שייסוגו מריחן לעישייה, על מנת לאפשר לפלוגה של צד"ל, שאנשיה דרוזים וישבו במוצב ריחן, לסגת דרומה. כמו כן הוסכם שלא ייסוגו מחאצביא לפני סיום שנת הלימודים בסוף חודש יוני. לאחר שהגדוד העשירי היה מוכן לסגת מריחן הציעו מפקדי צה"ל לדחות את הנסיגה עד שגנרל לאחד יחזור מצרפת.
ב-15 במאי פונה מוצב טייבה בגזרה המרכזית והועבר לידי צד"ל לאחריותו של גדוד 70. ב-16 במאי פונה מוצב רותם (ראס אל-בידה) על שפת הים, בקצה הצפון מערבי של רצועת הביטחון, וגדוד 81 של צד"ל קיבל עליו את האחריות. במוצב זה הייתה תחנת מכ"ם של חיל הים. סטי"לים של חיל הים השתתפו באבטחת הפינוי. ב-18 במאי תקף חזבאללה את מוצב רותם אך נסוג לאחר שספג 47 הרוגים ועשרות פצועים. ב-20 במאי תקפו לוחמי ארגון אמל את מפקדת הגדוד באל-חרדון בגזרה המערבית, אך הם נסוגו לאחר שספגו כשמונה הרוגים. בקרב זה השתתף צה"ל בירי ארטילרי על מקום ההתקפה. לאחר כישלון ההתקפה על מוצבי גדוד 81 במערב רצועת הביטחון, שינה ארגון חזבאללה את האסטרטגיה שלו והחל להשתמש באזרחים ובאנשי חזבאללה המוסווים כאזרחים, על מנת לחדור למוצבי צד"ל. ב-22 במאי החלה שיירה גדולה של מכוניות אזרחיות להתקדם מאל-ע'נדוריה אל עבר נחל סלוקי ומשם נכנסה לעיירה אל-קנטרה. באותו יום התקדמו קבוצות גדולות של אזרחים, בכללם נשים וילדים אל עבר מוצב א-טייבה ומפקד הגדוד פקד על חיילי המוצב לסגת לכפר. באותו יום מפקד גדוד 90 יחד עם מפקד גדוד 70 הצליחו לכבוש מחדש את העיירה אל-עדייסה ללא כל התנגדות רצינית. ב-23 במאי החלו להתקדם אל עבר מוצבי גדוד 30 קבוצה של אזרחים שהשתייכו ברובם למפלגה הלאומית הסורית, למפלגה הקומוניסטית ולמפלגה הסוציאליסטית-פרוגרסיבית של ג'ונבלאט. הלחץ של קבוצות אלו הביא לנסיגת חיילי צד"ל ממוצבי גדוד 30. ב-23 במאי בשעה 11 בבוקר פקד צה"ל על כל יחידות צד"ל לסגת אל הגבול הישראלי עד השעה שש בערב. רבים מחיילי צד"ל פנו צפונה כדי להסגיר את עצמם לשלטונות לבנון, ואילו אחרים פנו עם בני משפחותיהם אל מעברי הגבול בישראל.
ב-24 במאי בעקבות התמוטטות צד"ל וההתקדמות המהירה של חזבאללה, הודיע מזכיר הממשלה יצחק הרצוג כי ממשלת ישראל החליטה על הסגת כוחות צה"ל לקו הגבול הבין-לאומי. הנסיגה החד-צדדית של ישראל הזניקה את הפופולריות של ארגון חזבאללה בלבנון.
נסיגת צה"ל מדרום לבנון נעשתה מתוקף הבטחת בחירות שנתן אהוד ברק לפני שנבחר לראשות הממשלה, שאם ייבחר לתפקיד יסיג את צה"ל מרצועת הביטחון בתוך שנה. ההחלטה לבצע את המהלך באורח חד-צדדי, ללא הסכם עם סוריה או לבנון, הייתה פועל יוצא של כישלון המשא ומתן לשלום שניהל ברק עם סוריה בחודשים שקדמו לנסיגה. מערכת הביטחון, שתמכה ברובה בהשגת הסדר מדיני עם הסורים ונסיגה מדרום לבנון בחסות הסדר מעין זה, התנגדה התנגדות חריפה ליציאה חד-צדדית של צה"ל, בלא ערובות או הבנות לגבי הריבון בדרום לבנון בעקבות נסיגה כזו. החשש הרווח היה, כי נסיגה ללא הסדר תוביל להשתלטות של חזבאללה על האזורים המפונים, ולביצוע פיגועים באופן יומיומי נגד היישובים הישראליים לאורך הגבול. באמ"ן היו מי שסברו כי מדובר במתכון ודאי להידרדרות שתוביל למלחמה עם סוריה. ישראל יכלה להשתמש בנסיגה כדי לקבל תמיכה בין-לאומית לשם השגת רגיעה באזור הצפון.