stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חסיה סוקניק
עלייה לארץ ישראל והקמת גן הילדים העברי בירושלים מחוץ לחומות > גן הילדים: שפה עברית ומהות חינוכית

עוד בטרם הקמתו של גן הילדים של סוקניק פעלו בירושלים גני ילדים שהתנהלו על טוהרת העברית, אולם גן הילדים שלה היה הגן הראשון שהוקם על ידי ועד החינוך לאחר מלחמת השפות. מיום היווסדו שימש גן זה כמקום התנסות לפרחי ההוראה של סמינר הגננות שבו לימדה סוקניק. מאוחר יותר, כשאוחד הסמינר עם סמינר לוינסקי שביפו, המשיכו להתנסות בו פרחי ההוראה של בית המדרש למורים "מזרחי".
בשנת 1919 מינה ועד החינוך בירושלים את סוקניק למפקחת על גני הילדים בעיר.
כאשר החליט ועד הלשון העברית לקבוע טרמינולוגיה אחידה לגן הילדים, פנה מזכיר הוועד לסוקניק בבקשה ליצור רשימת מונחים מתאימה (מכיוון שמושגיו של פרֶבֶּל נוצרו במקורם מגרמנית, כל גננת תרגמה את המושגים בצורה אחרת). סוקניק הוזמנה ביחד עם הגננות הירושלמיות שלומית פלאום וחיה ברוידא (אשתו של יוסף חיים ברנר) לישיבת ועד הלשון בנשיאותו של אליעזר בן-יהודה. בישיבה הוכרזו השמות העבריים הרשמיים לעבודות פרבל, והמונחים האחידים התקבלו בתוך הארץ ומחוץ לה.
סוקניק שינתה בצורה משמעותית את מבנה הגן והפעילות בו. בתחילה תפקד הגן ככיתה לילדים בגיל צעיר מגיל בית ספר, וסידורו היה דומה לשל כיתה – שולחנות ארוכים מסודרים זה אחר זה ומאחוריהם ספסלים. הגננת נהגה לשבת בקדמת הכיתה והעבירה את השיעור לילדים. מערכת השעות הייתה מובנית וצלצול פעמון סימן את סיומו שיעור אחד ותחילתו של אחר. נושאי השיעורים היו חומר תאורטי ופעולות כגון בניית קוביות או קיפול נייר, שנעשו לפי דוגמה ובהתאם להוראות ולא ביצירה חופשית.
עם כניסתן של הגננות החדשות שלמדו את מקצוע הגננות לפי תורת פרבל, וחסיה סוקניק מהראשונות שבהן, השתנתה מהותו של הגן. העבודה השנתית לפי מערכת השעות הופסקה וכך גם השיחות התאורטיות. הגננות אימצו את שיטת הנושא, שמזמנת את הילדים להכיר את סביבתם הקרובה, את הטבע, הצמחים ובעלי החיים המקיפים אותם. הילדים הועסקו בעבודה פרודוקטיבית, שלה תוצאות מעצימות, והתעניינו בתהליכים שסביבם, כמו התהוות הלחם מרגע הזריעה ועד לפעולת האפייה, או התהוות הגבינה החל משלב החליבה ברפת. העבודות והנושאים היו קשורים זה לזה, ולנושא שנבחר הייתה זיקה לתופעות הטבע והסביבה באותה עת. צורתו של הגן השתנתה גם היא: הילדים והילדות ישבו סביב שולחנות שחוברו יחד על מנת שיוכלו לראות זה את זה, והגננת ישבה יחד איתם. התמונות על הקירות היו מעולמם של הילדים, ובגן היו גם עציצים ודגי זהב, שבהם טיפלו הילדים. באופן כללי, הגן הותאם עתה לעולמם הפנימי של הילדים ולא רק הכין אותם ללימודיהם בכיתות גבוהות יותר.
עלייה לארץ ישראל והקמת גן הילדים העברי בירושלים מחוץ לחומות > פעילות לקידום בריאות ילדי הגן ורווחתם

באותה תקופה היה נהוג להפריד בין הילדים אשר חלו בגרענת ובגזזת, שהיו נפוצות באותה תקופה, לבין הילדים הבריאים. סוקניק הקפידה לקלוט את הילדים הבריאים בגן אחד. בנוסף, פעולותיהם של החלוצות הראשונות של ארגון "הדסה" לריפוי עיניי הילדים עזרו לשיפור מצב התחלואה.
אלמנט נוסף שהנהיגה סוקניק היה ארוחת צהריים משותפת לכלל ילדי הגן. לפני הקמת הגנים המודרניים נהג אב הבית של הגן לאסוף את ארוחות הצהריים מבתי הילדים, כך שארוחות הצהריים השתנו בהתאם למעמד הכלכלי של כל ילדה וילד, והפער ניכר בגן, שבו חלק מהילדים אכלו ארוחה מלאה ומשביעה וחלקם נאלצו להסתפק בפרוסת לחם. הניסיונות להנהיג ארוחה משותפת בגן נתקלו בהתנגדות מצד ההורים, שלא רצו שילדיהם יאכלו אוכל שלא הוכן על ידיהם. רק בזמן מלחמת העולם הראשונה ובעקבות המצב הכלכלי הקשה הצליחה סוקניק להנהיג ארוחה חמה מרוכזת ומשביעה אחידה, שמומנה על ידי אגודה בשם "ידידי הילדים", שהוקמה למטרה זו. בעבור רבים מהילדים באותה תקופה הייתה זו הארוחה היומית העיקרית.
עלייה לארץ ישראל והקמת גן הילדים העברי בירושלים מחוץ לחומות > המאבק על קיום הגן

לאחר מלחמת העולם הראשונה הרחיבה ההנהלה הציונית את רשת גני הילדים בירושלים, אולם הקושי הכלכלי להחזיק את כל מוסדות החינוך תחתיה גבר והוחל בתהליך צמצום וסגירת הגנים. בשנת 1931, כאשר ההנהלה הציונית העבירה את מוסדות החינוך לוועד הלאומי, נותרו הגנים ללא פיקוח. ובמילותיה של פיינסוד-סוקניק: "הגנים הופקרו! רשת הגנים שבבניָנם ובסוסם הושקעו כל כך הרבה עמל ומסירות, התחילו להתפרק ולהתמוטט". ביוזמתה וביוזמת גננות נוספות, ובתמיכתה של הנרייטה סולד, נוסדה בירושלים ועדה שמטרתה לדאוג להמשך קיומם התקין של הגנים. סוקניק כתבה מכתבים רבים לאישי ציבור במטרה להמשיך ולקיים את גני הילדים. במכתבה לד"ר ברנרד כהן, חבר הנהלת הסוכנות, כתבה: "הצורך בגנים הוא כה הכרחי וכה חיוני, עד שאין שום אמצעי כדי לעמוד בפרץ ולא לתת לילדים האלה לבקר את הגנים של המיסיון- מלבד אם להעמיד לרשותם גן עברי. הגן העממי נעשה שאלת חיים!"
גן הילדים שלה בזיכרון משה המשיך בעבודתו בתמיכתם של הורי הילדים. כאשר נחלצו לעזרת גני הילדים גופים ציבוריים כגון ועד הקהילה, ויצו העולמית, "הדסה הצעירה" ומועצת הגנים הציבוריים בירושלים, שוּפר מצבם של הגנים ורבים מהם חזרו לתפעול רגיל. עם זאת, הקשיים לא נעלמו: בעלי הדירות שבהן פעלו הגנים איימו לסגור את הגנים אם לא ישולם שכר הדירה. רבות מהגננות הוותיקות ויתרו על חלק ממשכורותיהן לשם כך ואף ערכו יום התרמה בירושלים למען גני הילדים. על כך כתבה סוקניק: "זכורתני, כי בעברי אותו יום בחוצות ירושלים ובראותי את זוגות "הצופים" וארגוני נוער אחרים הפונים אל העוברים ושבים, מקשקשים בקופסאות ומבקשים תרומה בשביל הגנים, לא ידעתי אנא אשא עיני מהבושה – אכן הרגשתי כי ירדנו מאיגרא רמא... אולם מפלט אחר לא היה."
ניהול סמינר ההוראה לגננות

הסמינר לגננות נפתח לאחר מלחמת השפות במקביל לפתיחת גן א'. ההתנסות בהוראה נערכה בגן הסמוך עד לשנת 1919, אז אוחד הסמינר עם סמינר לוינסקי. סוקניק ניהלה את הסמינר בין השנים 1919–1914. בסמינר נקלטו בין היתר עולות חדשות מרוסיה והונחלו בו לימודים עבריים ולימודים מקצועיים.[דרושה הבהרה] סוקניק הורתה בו את הקורסים על תולדות הפדגוגיה, תורת הגננות, הקראות פדגוגיות ועבודת פרבל. במסגרת לימודיהם בנו פרחי ההוראה תוכנית עבודה והתנסו בגן א' שבניהולה של סוקניק. הנהלת הסמינר תמכה כלכלית בתלמידות, שרבות מהן לא יכלו לקבל סיוע ממשפחתן באירופה בשל מלחמת העולם הראשונה. מיד עם סיום לימודיהן השתלבו הגננות החדשות בעבודה.
אחת התלמידות כתבה עליה:
כאן, בסמינר, הופיעה חסיה סוקניק במלוא זוהר אצילותה, ובכל חום ליבה. היא הייתה לכולנו אם נאמנה, חמה ומסורה, כאם לבנותיה ממש: לאחת דאגה לכיכר לחם, פשוטו כמשמעו, לשנייה לרופא ולבית חולים: לאחרת בנגיעה קלה על השכם ובדברי נחמה בפיה: "אל יאוש, עוד נזכה לראות את הורינו [הכוונה לבנות החוץ]. דברי תנחומים, שיצאו מלב חם נכנסו עמוק ללב וניחמו.
כחלק מהעצמת תחום הגננוּת הקימו התלמידות תערוכה שהציגה את התפיסה החינוכית. לאחר התערוכה כתבה פיינסוד כי "הגננת תופסת לאט לאט את המקום הראוי לה בחברה, והקהל החל להעריך את ערכן ולהכיר בעבודתן ובתועלת הרבה שהם מביאות לחברה בתור מחנכות הפעוטים". בנוסף, היא ראתה בתערוכה מקור השראה למורים ומורות הממשיכים את התהליך החינוכי שהחלו הפעוטות בגן.
סוקניק הייתה מהמובילות הראשונות של תפיסות חינוך פרוגרסיבי בארץ, ומעבר לשיטת פרבל, שהייתה התפתחות משמעותית בתפיסת החינוך לגיל הרך, היא האמינה גם בשיטת החינוך המוֹנטֶסוֹרי ותרגמה לעברית מכתביה של מריה מונטסורי. בין הגננות השונות שהוכשרו בסמינר הייתה אחייניתה האהובה בת ה-18 מרים פיינסוד (כהן לאחר נישואיה) שעלתה בעקבותיה לארץ ב 1925 ונותרה, לאחר שכל משפחתן נספתה בשואה, משפחתה היחידה.
פעילות ציבורית

חסיה סוקניק הייתה שייכת לוועד הירושלמי שהקים את "התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל". הארגון נוצר כתוצאה מאיחודן של אגודות נשים שפעלו ביישובים שונים בארץ בהתאם לצרכים המקומיים של כל היישוב. האגודה הראשונה בירושלים פתחה שיעורי עברית לנשים, ארגנה קורסים ללימוד מקצועות לנערות וערכה שיחות והרצאות. כשעלה הדיון בנוגע לשאלת זכותן של הנשים לזכות בחירה, נוצר צורך בפעולה משותפת. סוקניק נמנתה עם חמש חברות הוועד הירושלמי שביצעו את האיחוד, ביחד עם ד"ר רוזה וולט-שטראוס, ד"ר מרים נופך, אסתר ייבין ושרה עזריהו. ההתאחדות הגדירה את עצמה כארגון א-מפלגתי ומטרתה הייתה מאבק לשוויון זכויות נשים תחת הססמה "חוקה אחת ומשפט אחד לאיש ולאישה".
בבחירות לאספת הנבחרים השנייה (דצמבר 1925) נבחרה סוקניק כצירה לאספה מטעם התאחדות נשים עבריות. בפברואר 1932 נבחר לוועד הקהילה של ירושלים מטעם הסתדרות נשים עבריות.
סוקניק הייתה האישה היחידה שלקחה חלק ב"ועדת העשרים" – הוועדה שמינה הקונגרס הציוני ה-24 (1925) לבחון את מבנה מערכת החינוך בארץ ישראל. הוועדה, שהוקמה בשנת 1926, הורכבה מנציגי ההסתדרות הציונית, הוועד הלאומי והסתדרות המורים, ותפקידה היה לעבד תוכנית מפורטת של עבודת החינוך והתרבות בארץ. בין היתר היה עליה להחליט כיצד יאורגנו מוסדות החינוך ומה יהיו דרכי הפיקוח עליהם. לוועדה זו מיוחסת חשיבות היסטורית כזו שהניחה יסודות מוצקים לחינוך העברי בארץ ישראל.
בנוסף, סוקניק נמנתה עם חברי ועד הקהילה הראשון בירושלים, שהקים את מועצת הגנים ודאג להמשך קיום מוסד גני הילדים.
סוף ימיה, הוקרה והנצחה

בשנת 1966 הוענק לסוקניק התואר יקירת ירושלים.
חסיה פיינסוד-סוקניק נפטרה בירושלים ב-5 בינואר 1968, בגיל 78. נקברה בבית הקברות סנהדריה. בהלווייתה נכחו מ"מ ראש הממשלה, שרים וחברי הכנסת, נשיא האוניברסיטה העברית ופרופסורים מן המחלקה לארכאולוגיה, מורים וגננות ותלמידיה.
עשור לאחר מותה פרסמה חברתה צביה קטרבורסקי הספד עליה בכתב העת "הד הגן", שבו כתבה:
חלקה של חסיה פיינסוד סוקניק ז"ל בשדה החינוך היה איפוא שזור שרשרת ארוכה של פעולה ומעש. הכל נעשה בכנות ובצניעות. מעולם לא אמרה די. דחפה אותה הנטייה הטבועה בנפשה לעבודה חברתית ציבורית... בכל מקום, בכל חברה, קצרה חסיה פיינסוד סוקניק אהבה, הערצה וכבוד. חייה היו מלאי פעולה ומעש לטובת הכלל, לעם, לארץ ולמדינה.
האוסף הארכיוני שלה הופקד בארכיון לחנוך יהודי על שם אביעזר ילין באוניברסיטת תל אביב.
ב-7 בדצמבר 1980 קבעה מועצת עיריית ירושלים רחוב על שמה: רחוב "הגננת" בשכונת גילה.
חיים אישיים

חסיה סוקניק הייתה אשתו של הארכאולוג הידוע אלעזר ליפא סוקניק. הם נישאו בשנת 1914, ונולדו להם שלושה בנים:
יגאל ידין (1917–1984), הרמטכ"ל השני של צה"ל, ארכאולוג ופוליטיקאי;
יוסף (יוסי) ידין (1920–2001), שחקן תיאטרון;
מתתיהו סוקניק (1929–1948), טייס חיל האוויר שנפל במלחמת העצמאות, כאשר יצא, יחד עם אהרן דויד שפרינצק, לבלום ספינה מצרית שהפגיזה את תל אביב.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| עץ משפחת רופין | עץ משפחת רופין | עץ משפחת רופין |   |   |   |   |   |  אלעזר ליפא סוקניק ארכאולוג  אלעזר ליפא סוקניק ארכאולוג     |  אלעזר ליפא סוקניק ארכאולוג  אלעזר ליפא סוקניק ארכאולוג     |  אלעזר ליפא סוקניק ארכאולוג  אלעזר ליפא סוקניק ארכאולוג     |     |  חסיה סוקניק גננת  חסיה סוקניק גננת     |  חסיה סוקניק גננת  חסיה סוקניק גננת     |  חסיה סוקניק גננת  חסיה סוקניק גננת     |   |   |   |   |
|  |   |  |   |   |   |   |   |   |     |   |     |   |   |   |   |   |   |   |
|  כרמלה  כרמלה     |  כרמלה  כרמלה     |  כרמלה  כרמלה     |     |  יגאל ידין הרמטכ"ל ה-2  יגאל ידין הרמטכ"ל ה-2     |  יגאל ידין הרמטכ"ל ה-2  יגאל ידין הרמטכ"ל ה-2     |  יגאל ידין הרמטכ"ל ה-2  יגאל ידין הרמטכ"ל ה-2     |   |  יוסי ידין שחקן  יוסי ידין שחקן     |  יוסי ידין שחקן  יוסי ידין שחקן     |  יוסי ידין שחקן  יוסי ידין שחקן     |   |  חנה מרון שחקנית  חנה מרון שחקנית     |  חנה מרון שחקנית  חנה מרון שחקנית     |  חנה מרון שחקנית  חנה מרון שחקנית     |  |  מתתיהו סוקניק  מתתיהו סוקניק     |  מתתיהו סוקניק  מתתיהו סוקניק     |  מתתיהו סוקניק  מתתיהו סוקניק     |
|   |   |   |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |  ליטל ידין אדריכלית  ליטל ידין אדריכלית     |  ליטל ידין אדריכלית  ליטל ידין אדריכלית     |  ליטל ידין אדריכלית  ליטל ידין אדריכלית     |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
זיכרונותיה

חסיה פיינסוד-סוקניק, פרקי גן: זכרונות ומעש, תל אביב: אוצר המורה, תשכ"ו
לקריאה נוספת

גן ילדים או קינדרגרטן, נאמן למקור, הספרייה הלאומית
אברהם חיים אלחנני, "חיה סוקניק", בספרו איש ושיחו, ירושלים: ר' מס, 1966, עמ' 79–82
צביה קטרבורסקי, 'לזכר חסיה פיינסוד-סוקניק ז"ל', הד הגן מב (1978), 294–298
ממאמריה:
"התפתחות גן הילדים העברי בארץ", בתוך: דב קמחי (עורך), ספר היובל של הסתדרות המורים: תרס"ג–תרפ"ח, א, ירושלים: מרכז הסתדרות המורים בירושלים, תרפ"ט, עמ' 158–166
"להתפתחות הגן העברי בארץ", הד הגן, שנה ב, חוב' ה–ו (תרצ"ז); נדפס שוב בהד הגן מג (1979), 246–250
"טקס חלוקת פרס טורוב", הד הגן כא, א (תשי"ז), 45–46
"לקורות הגנים בירושלים", הד הגן, ד' (אלול תש"ך), 83–84
גהלניט

| --- | --- |
גהלניט מהרי מונזוני (Monte Monzoni), עמק פאסה (Val di Fassa), טרנטינו - אלטו אדיג'ה, איטליה
גהלניט מהרי מונזוני (Monte Monzoni), עמק פאסה (Val di Fassa), טרנטינו - אלטו אדיג'ה, איטליה
 תכונות המינרל
 הרכב כימי:  Ca2Al[AlSiO7]‎
 מערך קריסטלוגרפי:  טטרגונלי
 צורת הגביש:  הגבישים פריזמתיים קצרים ודקים, דומים לקוביות. כמו כן המינרל מופיע כגוש חסר צורה (מסיבי) או גרגרי (בסלעי יסוד).
 צבע:  חסר צבע, צהבהב, חום, חום-צהבהב, ירוק אפרפר, אפור
 ברק:  זגוגי עד שמנוני
 שקיפות:  שקוף, שקוף למחצה עד אטום
 פצילות:  מובחנת על {001}, חלשה על {110}
 שבירה:  בלתי שווה
 קשיות:  6-5 בסולם מוס
 משקל סגולי:  3.07-2.9
 שרטוט:  לבן עד לבן-אפרפר
 מידע נוסף:  גבישים תאומים על {001} ו־{100}
 מינרלים נלווים:  דולומיט, קלציט, מרוויניט, אוגיט, מונטיצ'ליט, וזוביאניט, גרוסולר, אפטיט, דיופסיד ופלוגופיט
גהלניט הוא מינרל סורוסיליקטי (סורו ביוונית ערימה - סיליקט במבנה טטרהדרונים כפולים) של סידן ואלומיניום השייך לקבוצת המליליט.
תכונות > הרכב וקריסטלוגרפיה

נוסחת המבנה הכימי של הגהלניט היא Ca2Al[AlSiO7].
הגהלניט, העשיר באלומיניום, יוצר תמיסה מוצקה עם האקרמניט ((Ca2Mg(Si2O7) העשיר במגנזיום.
הגהלניט מתגבש במערכת הטטרגונלית, חבורת סימטריות נקודתית "חבורה טטרגונולית סקלנוהדרלית"  {\bar {4}}2m\ , וחבורת סימטריות מרחבית  P 421m . הפרמטרים של תא היחידה הם: Å‏a=7.6850‏, ו-c=5.0636Å.
תכונות > תכונות פיזיקליות

הגבישים פריזמתיים קצרים ודקים, דומים לקוביות. כמו כן המינרל מופיע בטבע בדרך כלל כמסה חסרת צורה או גרגירית. יש לו פצילות מובחנת על {001} וחלשה על {110}, והוא נשבר באופן בלתי שווה. הקשיות של המינרל בינונית, 6-5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הוא בממוצע 3.03. הגהלניט ניתך ב-1595°C.
תכונות > תכונות אופטיות

אופטית המינרל הוא חד-צירי שלילי. מקדמי השבירה של הגהלניט הם: nε=1.669‏ ו-nω=1.658. גבישי הגהלניט שקופים, שקופים למחצה עד אטומים. מינרלים טהורים של גהלניט הם חסרי צבע, אבל בגלל זיהומים צבעם הוא בדרך כלל צהבהב, חום, חום-צהבהב, ירוק אפרפר ואפור. בשקף מנוסר הגהלניט הוא חסר צבע עד צהוב חיוור. בשל תופעת השבירה כפולה ניתן לראות גוון יוצא דופן של כחול פרוסי.
גילוי ומקור שם

המינרל נתגלה לראשונה ב-1815 בהר מונזוני (Monte Monzoni), שבעמק פאסה (Val di Fassa), נפת טרנטו מחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה, איטליה. את שם המינרל קבע הכימאי והמינרלוג גרמני יוהאן נפומוק פון פוקס (Johann Nepomuk von Fuchs‏; 1856-1774) לכבודו של הכימאי הגרמני אדולף פרדיננד גהלן (Adolf Ferdinand Gehlen‏; 1815-1775).
מקור ותפוצה

הגהלניט מופיע בסלעי גיר שאינם טהורים שעברו התמרה בטמפרטורה גבוהה, בסלעי יסוד אולטרה-מאפיים עשירים בסידן ובמטאוריטים.
הושק (Hoschek) קבע ב-1974 את התגובות הכימית הבאות היוצרות גהלניט:
2 אנורתיט + 3 קלציט = גהלניט + גרוסולר + 3 פחמן דו-חמצני
אנורתיט + קורונדום + 3 קלציט = 2 גהלניט + 3 פחמן דו-חמצני
גרוסולר + 2 קורונדום + 3 קלציט = 3 גהלניט + 3 פחמן דו-חמצני
אנורתיט  2 קלציט = גהלניט + וולאסטוניט + 2 פחמן דו-חמצני
גרוסולר + קלציט = גהלניט + 2 וולאסטוניט + פחמן דו-חמצני
תפוצת הגהלניט רחבה למדי, אבל מרבית המופעים הם תערובת של התמיסה המוצקה עם האקרמניט. מקומות בהם מוצאים גהלניט טהור יחסית כוללים את הר מונצוני (Monte Monzoni), עמק פאסה (Val di Fassa), נפת טרנטו מחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה, איטליה (המקום בו נתגלה המינרל לראשונה); על גבעת סקווט (Scawt Hill) בסמוך ללרן ובקרניל (Carneal), מחוז אנטרים בצפון אירלנד; קמפהאוז (Camphouse), ארגיילשייר (Argyllshire), בסקוטלנד; בהר הגעש בלרברג (Bellerberg) במחוז אייפל בגרמניה; בנפת טרס הרמנס (Tres Hermanas), מחוז לונה (Luna) בניו מקסיקו שבארצות הברית; ובמכרה טרנרס (Terneras), בדורנגו שבמקסיקו.
בישראל ניתן למצוא גהלניט בתצורת חתרורים שבאזור מדבר יהודה.
לקריאה נוספת

Deer, W.A., Howie, R.A., and Zussman, J. (1986) Disilicates and Ring Silicates, Rock-forming minerals 1B, 2nd Ed., New York : John Wiley & Sons, pages 285-334, ISBN 0-582-46521-4
הערות שוליים

↑  אתר rruff
1 2  Deer et al., 1993
↑  אתר rruff
↑  אתר rruff
↑  לרשימה המלאה ניתן להיעזר בקישור לאתר Mindat.
↑  יהושע קולודני ושולמית גרוס, Thermal Metamorphism by Combustion of Organic Matter
יוליוס ואתל רוזנברג

יוליוס ואתל רוזנברג לאחר פסיקת בית המשפט, מופרדים ברשת מתכת, 1951
חורשה לזכר יוליוס ואתל רוזנברג בקיבוץ יד חנה
יוליוס (או ג'וליוס) ואתל גרינגלאס רוזנברג (באנגלית: Julius and Ethel Rosenberg) היו זוג יהודים אמריקאים, שנודעו בכינוי "מרגלי האטום". השניים נעצרו בשנת 1950, הורשעו בריגול למען ברית המועצות בעוון מסירת סודות אטום ב-1951, והוצאו להורג ב-19 ביוני 1953.
קורות חייהם

יוליוס (שמו היהודי "יונה"; נולד ב-12 במאי 1918) ואתל (נולדה ב-28 בספטמבר 1915), שנולדו שניהם בניו יורק, היו קומוניסטים מגיל צעיר וחברים בתנועת הנוער הקומוניסטית בארצות הברית, שם גם נפגשו. יוליוס השלים את לימודי הנדסת החשמל שלו בשנת 1939, נשא לאישה את אתל ובשנת 1940 התחיל לעבוד בחיל הקשר האמריקני. הוא שימש בחיל הקשר בתפקיד מהנדס-מפקח עד שנת 1945, אז פוטר בעקבות גילוי העובדה שהיה בעבר חבר במפלגה הקומוניסטית.
שלוש שנים לפני פיטוריו, ב-1942, גויס יוליוס על ידי הנ.ק.ו.ד., שירות הביון והמשטרה החשאית הסובייטיים, לשמש מרגל בעבור ברית המועצות. לפי מפעילו בנ.ק.ו.ד., אלכסנדר פליקסוב, סיפק יוליוס לסובייטים אלפי מסמכים בסיווג "סודי ביותר". רוזנברג אף הוסיף וגייס, בהנחיית מפעיליו, מרגלים נוספים, ובהם ג'ואל בר(אנ'), אלפרד סרנט(אנ'), ויליאם פרל(אנ'), רות' גרינגלאס (אנ') (אשתו של אחיה של אתל, דייוויד גרינגלאס) ומורטון סובל(אנ'). בינואר 1950 נעצר הפיזיקאי קלאוס פוקס, שהיה חלק מצוות הפיתוח של פצצת האטום ("פרויקט מנהטן"). פוקס חשף בפני חוקריו הבריטים והאמריקנים את הארי גולד(אנ'), שהעביר מסמכים סודיים הנוגעים לפרויקט לסובייטים. גולד חשף בעדותו שורה של מרגלים, ובהם אחיה של אתל רוזנברג, דייוויד גרינגלאס, ששימש בתפקיד טכני זוטר ב"פרויקט מנהטן", ואת יוליוס רוזנברג עצמו.
יוליוס ואתל רוזנברג הועמדו לדין יחד עם מורטון סובל במרץ 1951, בעוון מסירת סודות אטום לסובייטים. העד המרכזי נגדם היה דייוויד גרינגלאס, אחיה של אתל. גרינגלאס העיד על מעורבותו העמוקה של יוליוס בריגול וטען כי אתל הקלידה פתקאות ובהן מידע על תוכניות האטום. שנים רבות אחרי כן הודה גרינגלאס כי בדה את האשמתה של אתל מלבו, כדי להציל את עורו ואת עורה של אשתו. סברה רווחת היא כי העמדתה לדין של אתל באה להפעיל לחץ על יוליוס כדי להסגיר מרגלים נוספים, שכן אף שאתל ידעה כי אחיה ובעלה עוסקים בריגול, מידת מעורבותה הישירה לא הוכחה מעולם. הניסיון להפעיל לחץ על יוליוס לא צלח. הוא ואתל בחרו בזכות השתיקה בנוגע לחברותם במפלגה הקומוניסטית והכחישו את מעורבותם בריגול. גרינגלאס זכה להקלה בדינו, בזכות מעמד עד מדינה שקיבל. הוא נשפט ונידון בעסקת טיעון ל-15 שנות מאסר (הוא שוחרר אחרי כליאה של 10 שנים). מורטון סובל נדון למאסר ממושך וריצה במאסר 17 שנה ו-9 חדשים. בני הזוג רוזנברג הורשעו ונדונו למוות. לאחר שערעוריהם נדחו הוצאו להורג בכיסא חשמלי ביום שישי 19 ביוני 1953 בבית הכלא סינג סינג בניו יורק ונקברו בחלקה היהודית.
משפטם של יוליוס ואתל רוזנברג נתפש בעיני רבים מבני התקופה כסוג של "ציד מכשפות" המונע, בין השאר, מאנטישמיות. רבים באירופה, ואף בארצות הברית, פקפקו במידת האמת שבטענה שהזוג רוזנברג עסק בריגול וסברו כי גזר הדין שהוטל על הזוג היה חריג בחומרתו (זה היה משפט הריגול היחיד באותה תקופה שהוביל להוצאה להורג), ונבע מרוח המקארתיזם שפשטה בארצות הברית. הסופר ז'אן-פול סארטר גרס כי המשפט לא היה אלא "לינץ' חוקי" ואילו הצייר פבלו פיקאסו סבר כי גזר הדין הוא "פשע נגד האנושות". אחרים, ובהם היוצרים ברטולט ברכט, ז'אן קוקטו, פרידה קאלו ודשיל האמט ראו בגזר הדין חזרה על משפט דרייפוס ואפילו אישים בעלי שם שלא היו מזוהים עם המפלגה הקומוניסטית, כמו האפיפיור פיוס השנים עשר ואלברט איינשטיין פנו לנשיא ארצות הברית בבקשה שיחוס על חיי הזוג.
לאחר הוצאתם להורג

השאלה האם היו בני הזוג מרגלים נותרה פתוחה, בעיני רבים, לאורך שנים. בניהם של הזוג הכחישו כי היו מרגלים. רק עם חשיפתם של מסמכי וינונה, פתיחת חלק מהארכיונים הסובייטים ועם פרסום דבריהם של סוכני ק.ג.ב. לשעבר שהיו קשורים לפרשה, התברר בוודאות כי יוליוס רוזנברג עסק במשך שנים בריגול לטובת ברית המועצות. הספקות לגבי מעורבותה הישירה של אשתו רק העמיקו, במיוחד כאשר עד התביעה הראשי, דייוויד גרינגלאס, חשף כי שיקר בעדותו, וכאשר ב-2008 נחשפה סתירה גם בעדותה המפלילה של אשתו רות'. עדות התומכת בחשיבות המידע שסיפק רוזנברג הביא מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית לשעבר ניקיטה חרושצ'וב, שכתב בזכרונותיו (שפורסמו אחרי מותו, בשנת 1990) ששמע מיוסיף סטלין ומשר החוץ ויאצ'סלב מולוטוב שהזוג רוזנברג סיפקו מידע חשוב, שהאיץ את פיתוחה של הפצצה הסובייטית. לעומת זאת, בוריס ברוקוביטש, שעמד בראש המכון שפיתח את הפצצה האטומית הסובייטית, אמר לעיתון הניו יורק טיימס בשנת 1989: "אתם הושבתם את הזוג רוזנברג בכיסא החשמלי ללא סיבה. לא קיבלנו מהם מאומה". הספקות בנוגע לחשיבות המידע על תוכנית האטום שהעביר רוזנברג עומדים בעינם, אך ברי כי העביר מידע חשוב על מערכות קשר, על מרעום קרבה, על מטוס הקרב הסילוני לוקהיד P-80. עדות מאוחרת שסיפק מורטון סובל, שעמד לדין לצד הזוג, הבהירה באופן סופי כי יוליוס אכן עסק בריגול, והובילה את בניהם של הזוג לסגת מהטענה כי יוליוס היה חף מפשע.
מסמך שסיווגו פג בשנת 2024 אישר כי בעוד שאתל הייתה מודעת למעשיו של בעלה, היא עצמה לא הייתה מרגלת.
ילדיהם

לבני הזוג היו שני בנים, מייקל ורוברט, שהיו בני 10 ו-6 כשהוצאו הוריהם להורג. הם אומצו על ידי אן ואייבל מאירופול ואף אימצו את שם המשפחה שלהם. אביהם המאמץ היה אייבל מאירופול, קומוניסט אדוק, שנודע יותר במאבקו למען זכויות האזרח באמריקה ובשיר המחאה שחיבר, "פרי מוזר" (Strange Fruit) במחאה על הלינץ' בתומאס שיפ ואברהם סמית'. במשך שנים רבות טענו בניהם של הזוג כי הוריהם היו חפים מפשע. שני הבנים כתבו ספר בהגנת הוריהם: "אנחנו הבנים שלכם: המסורת של אתל ויוליוס רוזנברג" (1975) ומייקל כתב ספר נוסף: "הוצאה להורג במשפחה: סיפור של הבן" (2003). רוברט גם הקים את "קרן רוזנברג לילדים", שמטרתה לעזור לילדים של פעילים פוליטיים.
אזכורים בתרבות

גזר הדין של הזוג רוזנברג מוזכר בתחילת הרומן הקצר "פעמון הזכוכית" מאת סילביה פלאת'. הוא מוסיף לעלילה את אלמנט המוות הראשוני ומשרה בה את אווירת המועקה: "היה זה קיץ משונה, חם ומחניק. הקיץ בו חישמלו למוות את הרוזנברגים, ואני לא ידעתי מה אני עושה בניו יורק." את מוטיב זה קושרת פלאת' באופן סמוי עם הטיפול בנזעי חשמל שבו מטופלת אסתר גרינווד, הדמות הראשית ברומן אוטוביוגרפי זה, ובכך יוצרת "סגירת מעגל" בין האירועים שהחלו לערער את מצבה הנפשי של גרינווד, לבין הטיפול שאותו מקבלת בעקבותיו.
רוחה של אתל רוזנברג היא אחת הדמויות במחזהו של טוני קושנר "מלאכים באמריקה". במחזה, פוקדת אתל את רוי כהן, אחד מארבעת עורכי הדין מטעם המדינה והבולט שבהם. כהן, לפי עדותו שלו, שכנע את השופט קאופמן לגזור עונש מוות על הזוג. כמו כן, דמותה מופיעה גם בגרסה הטלוויזיונית של מחזה זה, מלאכים באמריקה (מיני-סדרה) ובאותו הקשר, שם היא משוחקת על ידי מריל סטריפ.
הספר "דניאל" מאת א.ל. דוקטורוב הוא סיפור דמיוני המבוסס על סיפורם של יוליוס ואתל רוזנברג ומסופר מפי בנם, דניאל.
בקיבוץ הקומוניסטי יד חנה ניטעה חורשה לזכר יוליוס ואתל רוזנברג "שהוצאו להורג על לא עוול בכפם בידי המקארטיזם האמריקאי".
בספר 4321 של הסופר פול אוסטר. בעמודים 62–63 מוזכרת העמדתם לדין בכיסא חשמלי של בני הזוג רוזנברג.
חוה רוזנברג פרסמה בשנת 2018 ספר בשם "סירות נייר במים", שעוסק בהתמודדות של נערה שהיא נינה של בני הזוג רוזנברג, עם הגילויים של הרקע המשפחתי, תוך כדי ניתוח מעמיק של הגורמים שהביאו להוצאה להורג של בני הזוג.
לקריאה נוספת

יוליוס ואתל רוזנברג, מכתבים מבית-המוות (תרגום: ט"נ דו), תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשי"ג.
ג'יליאן קנטור, כל שעה חשובה, הוצאת ספרים ומשכל, תשע"ז-2016.
הערות שוליים

↑  Clyde Haberman, NYC; Executed At Sundown, 50 Years Ago, The New York Times, ‏20 ביוני 2003
↑  http://www.usatoday.com/news/nation/2003-06-17-rosenbergs_x.htm
↑  דרכם האחרונה של הרוזנברגים, חרות, 23 ביוני 1953
↑  MSN | Outlook, Office, Skype, Bing, Breaking News, and Latest Videos, www.msn.com
↑  Declassified documents shed light on Ethel Rosenberg’s involvement in her husband’s Cold War spy case, PBS, ‏10 בספטמבר 2024 (באנגלית)
↑  USATODAY.com - 50 years later, Rosenberg execution is still fresh, usatoday30.usatoday.com
שבוע האופנה בתל אביב

תצוגת אופנה של טובהל'ה חסין בשבוע האופנה 2014
שבוע האופנה בתל אביב הוא אירוע המציג עיצובים על ידי מעצבים שונים מדי שנה בישראל, האירוע מתקיים ביוזמת והפקת מוטי רייף בעל חברת ההפקה "Reif Entertainment", לצד המפיקה דניאלה בסל. האירוע מתקיים במשך ארבעה ימים במהלכם מתקיימות 22 תצוגות בעיר.
שבוע האופנה במהלך השנים

ב-1965 נערך לראשונה "שבוע האופנה הישראלי", במהלך שבוע זה ביקרו בישראל נציגים רבים של בתי אופנה מרחבי העולם, בשבוע הזה התקיימו תצוגות אופנה במלון הילטון, בשנים מסוימות חלק מאירועי שבוע האופנה נערכו בירושלים, אירועים אלו הופסקו להתקיים בשנות השמונים.
ב-2004 השחקנית והדוגמנית סמדר קילצ'ינסקי והמעצב יובל כספין הנחו את אירועי שבוע האופנה והתצוגות שודרו בערוץ האופנה.
שבוע האופנה החל בגרסתו הנוכחית בשנת 2011 בתל אביב. שבוע האופנה הראשון התקיים במתחם התחנה בתל אביב. החל משנת 2012, שבוע האופנה התקיים במאהל ענק שהוקם במיוחד על אתר הבנייה שעליו עומד כיום קניון TLV. מאז ועד שנת 2018 אירוע זה המשיך להתקיים שם. בשנת 2018, שבוע האופנה חזר להתקיים במתחם התחנה. בשנת 2019, עבר האירוע להאנגר 11 בנמל תל אביב. בשנים 2013 ובשנת 2016 לא התקיימו תצוגות שבוע האופנה בתל אביב.