stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התאולוגיה השיעית
עמודי האמונה > מנהיגות (אימאמה)

בערבית: إمامة.
על פי תפיסת התאולוגים המוסלמים השיעים, אללה בחר ומינה מנהיגים מסוימים להוביל, להנהיג ולהדריך את האנושות, ובכך שהנביא מוחמד מינה למעשה את יורשיו הרוחניים לפני מותו. על פי החדית' על שנים עשר היורשים, הנביא מוחמד אמר שהמנהיגות האסלאמית נמצאת בשבט שלו, ושאחריו יגיעו 12 אימאמים צדיקים וטהורים אשר ימשיכו את דרכו.
אף על פי שקיימת מחלוקת בנוגע למספר האמיתי של המנהיגים, האמונה הכי נפוצה היא שקיימים שנים עשר אימאמים צדיקים, שמתוכם אחד עשר נפטרו, בעוד שהאימאם ה-12 עדיין חי וקיים.
נאמר שלאחר עריכת טקס הלוויה של אביו (האימאם ה-11), נעלם האימאם האחרון, ושהוא חי עד היום בסתר, עד שיום אחד הוא ישוב אל האנושות, יביא קץ לעוול ולטירנות, וימלא את העולם בצדק ורוחניות.
עמודי האמונה > יום התחייה

המוסלמים מאמינים ביום שבו היקום כולו יגיעו אל הקץ שלו, ולאחר מכן אללה יקים את כל האנושות לתחייה, וישפוט את בני האדם על המעשים שלהם. את אלה שעשו את הטוב הוא יכניס לגן עדן נצחי, ואת אלה שעשו רע הוא ישלח לגיהנום.
עמודי האמונה > יסודות נוספים

נוסף על חמשת היסודות הנ"ל, ניצבים בבסיס התאולוגיה של המוסלמים השיעים גם האמונה במלאכים (בערבית:الملائكة) והאמונה בספרי הקודש (בערבית:الكتب السماوية).
ראו גם

אסלאם שיעי
כלאם
אסלאם
התריסריים
הערות שוליים

↑  Halm, Heinz, 1942-, The shiites : a short history, 2nd ed., updated and enl, Princeton: Markus Wiener Publishers, 2007
↑  Nasr, Seyyed Hossein., Islamic philosophy from its origin to the present : philosophy in the land of prophecy, Albany: State University of New York Press, 2006
↑  A Shia Islamic Encyclopedia - The Shiapedia, theshiapedia.com (באנגלית) (ארכיון)
↑  Free Islamic Books and Multimedia by Scholars. Browse 2,100+ resources | Al-Islam.org, Al-Islam.org (באנגלית)
↑  Corbin, Henry., History of Islamic philosophy, London: Kegan Paul International, 1993
↑  Momen, Moojan., An introduction to Shiʻi Islam : the history and doctrines of Twelver Shiʻism, New Haven: Yale University Press, 1985
↑  Expectation of the millennium : Shiʻism in history, Albany: State University of New York Press, 1989
↑  Wollaston, Arthur N. (Arthur Naylor), 1842-1922., The Sunnis and Shias, [United States].: Kessinger Publishing, 2005
↑  Lakhani, M. Ali., 1955-, The sacred foundations of justice in Islam : the teachings of ʻAlī ibn Abī Ṭālib, Bloomington, Ind.: World Wisdom, 2006
↑  Rogerson, Barnaby., The heirs of Muhammad : Islam's first century and the origins of the Sunni-Shia split, Woodstock: Overlook Press, 2007
↑  Shiʻism : doctrines, thought, and spirituality, Albany: State University of New York Press, 1988
↑  Muṭahharī, Murtaz̤á., Fundamentals of Islamic thought : God, man, and the universe, Berkeley: Mizan Press, [1985]
↑  Halm, Heinz, 1942-, Shiʻism, 2nd ed, Edinburgh: Edinburgh University Press, 2004
↑  Subḥānī, Jaʻfar., Doctrines of Shiʻi Islam : a compendium of Imami beliefs and practices, London: I.B. Tauris, 2001
↑  Campo, Juan Eduardo, 1950-, Encyclopedia of Islam, New York: Facts On File, 2009
חיל האוויר ה-12 של ארצות הברית

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית
 שיוך:  חיל האוויר של ארצות הברית
 סוג:  חיל אוויר
 בסיס האם:  בסיס חיל  האוויר דייוויס מונת'ן באריזונה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1942–הווה (כ־82 שנים)
 פיקוד
 יחידת אם:  פיקוד דרום של ארצות הברית פיקוד הקרב של חיל האוויר של ארצות הברית
 דרגת המפקד:  מייג'ור גנרל
 מפקד נוכחי:  אוון פטוס
סמל כוחות האוויר של פיקוד דרום
חיל האוויר ה-12 של ארצות הברית (באנגלית: Twelfth Air Force) הוא הכוח האווירי של פיקוד דרום של ארצות הברית (AFSOUTH).
מפקדת חיל האוויר ממוקמת בבסיס דייוויס מונת'ן שבאריזונה ולו שלוחות קדמיות בקוראסאו, בהונדורס, בפוארטו ריקו ובמפרץ גואנטנמו.
היסטוריה

חיל האוויר ה-12 הוקם במטרה לסייע לכוחות בעלות הברית לקראת "מבצע לפיד", הפלישה לצפון-מערב אפריקה. מפקדת החיל התמקמה בבאולינג פילד שבוושינגטון די. סי. ושלוחה קדמית הוקמה באנגליה. מפקדו הראשון היה בריגדיר גנרל ג'יימס דוליטל ועד להעברת חיל האוויר לאנגליה הוא כפוף לחיל האוויר השמיני בפיקודו של מייג'ור גנרל קרל ספאץ. בספטמבר 1942 עבר חיל האוויר לאנגליה והפך לעצמאי. החיל השתתף במערכה בצפון אפריקה ובזירה האיטלקית ובדרום צרפת. במהלך המלחמה ערך החיל 430,681 גיחות, הטיל 217,156 טון פצצות והשמיד 2,857 מטוסי אויב. בתום המערכה באירופה, פורק החיל ב-31 באוגוסט 1945.
ב-17 במאי 1946 הוקם חיל האוויר מחדש כחלק מהפיקוד הטקטי האווירי. החיל צויד במטוסי סילון מדגם לוקהיד F-80 שוטינג סטאר והתמקם בקליפורניה. בדצמבר 1948 הועבר החיל לבסיס חיל האוויר ברוקס בטקסס תחת הפיקוד הקונטיננטלי של חיל האוויר והיה אחראי לכשירות כוחות המילואים של חיל האוויר בטקסס, ארקנסו, לואיזיאנה, אוקלהומה וניו מקסיקו. ביוני 1950 פורק החיל.
בינואר 1951 הופעל חיל האוויר ה-12 מחדש, הפעם במסגרת פיקוד כוחות האוויר של ארצות הברית באירופה ונאט"ו בויסבאדן שבגרמניה המערבית. באפריל 1953 עבר החיל לבסיס רמשטיין בגרמניה. בינואר 1958 חזר החיל לארצות הברית ותחת אחריות הפיקוד הטקטי, והתמקם בבסיס חיל האוויר ג'יימס קונלי בטקסס. בתקופת המשבר במצרי טאיוואן ב-1958 נשלחו כוחות חיל האוויר לפריסה מהירה באזור. בתקופת מלחמת וייטנאם סיפק חיל האוויר ה-12 יחד עם חיל האוויר התשיעי את מרב הכוח האווירי הטקטי למבצעים בדרום-מזרח אסיה. ב-1968 עבר החיל לבסיס ברגסטרום בטקסס. ב-1983 השתתף חיל האוויר ב"מבצע זעם דחוף" (הפלישה לגרנדה).
בינואר 1987 קיבל החיל גם את המשימה להוות את הכוח האווירי של פיקוד דרום של ארצות הברית. במסגרת זו נטל חלק בפלישה האמריקאית לפנמה. ב-1992 עבר החיל לאחריות פיקוד הקרב ובאותה שנה עבר לבסיס חיל האוויר דייוויס-מונת'ן באריזונה. ב-1994 השתתף בהתערבות הצבאית בהאיטי. ב-2010 סייע החיל במאמצים ההומינטרים בעקבות רעידת האדמה בהאיטי.
משימות החיל כללו ארגון ואימון כוחות פיקוד הקרב במערב ארצות הברית. באוגוסט 2020 עברו יחידות הפיקוד לאחריות חיל האוויר ה-15, וחיל האוויר ה-12 נותר כמפקדת הכוח האווירי של פיקוד הדרום.
זוהר ישראל

| --- | --- |

זוהר ישראל, 2010
 לידה:  10 בינואר 1975 (בן 49)
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  עיתונאי
 מספר צאצאים:  2 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  israzohar
 
זוהר ישראל (נולד ב-10 בינואר 1975) הוא עיתונאי, שחקן, מגיש ועורך בטלוויזיה.
ביוגרפיה

זוהר ישראל החל ב-2000 ככתב במקומון "זמן השרון" של מעריב. ב-2002 הגיש את פינת הספורט במהדורת החדשות המקומיות של ערוצי זהב וב-2003 עבר להגיש את מהדורת החדשות המקומיות "חדשות היום".
בשנים 2003-2004 שימש ככתב תקשורת באתר ynet. באוקטובר 2004 הצטרף למערכת התוכנית ערב טוב עם גיא פינס, שם שימש עורך ומגיש פינת חדשות חוץ, וכן כתב שטח.
ב-2009 הגיש את תוכנית הבוקר של ערוץ 10 לצד אפרת רייטן, דן מנו ואורלי לוי-אבוקסיס. באותה שנה הצטרף ל"רדיו לב המדינה" כעורך ומגיש התוכנית היומית "תחת שמי ים התיכון" לצד מרינה קבישר ומאוחר יותר לצד קארין כהן.
ב-2010 הגיש את מגזין חדשות הבידור "Y בערב" לצד אילנה ברקוביץ' ויעל גולדמן. ב-2011 הנחה את "היכל התהילה" בערוץ 24 לצד עינת ארליך.
בשנת 2012 הגיש באתר Mako יחד עם ליהיא גרינר וגואל פינטו את העונה השנייה של התוכנית "אחי נדבר בבית", אשר ליוותה את העונה הרביעית של תוכנית המציאות "האח הגדול".
ב-2013 היה חבר פאנל בעונה הראשונה של "הדיבור" עם אלירז שדה בערוץ 24. והיה חבר פאנל בתוכנית הבוקר "מה אתם אומרים" עם חיים אתגר בערוץ 2.
ישראל בוגר קורס "משחק מול מצלמה" אצל אריק לובצקי. בתחום המשחק הופיע בתפקיד אורח מתמשך ב"האלופה" (2006) בתור ירון שטמפלר, כדורגלן שנשכר לשבור לסער פדידה (יהודה לוי) את הרגל. כמו כן הופיע בתפקיד אורח ב"חצויה" (2009) ובשתי העונות של "דובדבני וקובץ'" בערוץ 2 (2012, 2013).
ישראל גם עורך ובמאי סרטי "מאחורי הקלעים" עבור סרטי יונייטד קינג.
בשנת 2000 זכה במקום ראשון בתחרות התסריטים של קרן על שם מיקי אלבין על סרט קצר.
בנוסף, מאז 2010 משמש ככתב, עורך ובעל טור דעה באתר mako.
בשנת 1997 השתתף בשעשועון "גלגל המזל" וזכה ברכב.
זוהר ישראל מתגורר בתל אביב, נשוי לעדי מרמור מאז פברואר 2011, אב לבן בשם נועם ובת בשם אנה.
הערות שוליים

↑  ערן בר-און, זוהר ישראל יגיש את "Y בעשר", באתר ynet, 7 בינואר 2010
↑  אתר קשת, ריכוז התוכנית של "אחי, נדבר בבית" בהנחיית זוהר ישראל
↑  יפעת הללי, ‏קול ששון וקול שמחה: זוהר ישראל התחתן, באתר ‏מאקו‏, 14 בפברואר 2011
ז'אן-פול פיטוסי

| --- | --- |

 לידה:  19 באוגוסט 1942 לה גולט, תוניסיה הצרפתית, תוניסיה 
 פטירה:  15 באפריל 2022 (בגיל 79) הרובע השישה-עשר של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Jean Paul Samuel Fitoussi 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  אוניברסיטת לואי פסטר (1971)  Carnot Lyceum of Tunis 
 מעסיק:  האוניברסיטה האירופית בפירנצה, אוניברסיטת לואי פסטר, המכון למדע המדינה פריז 
 תפקיד:  נשיא (1989–2010) 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד 
 
ז'אן-פול פיטוסי (בצרפתית: Jean-Paul Fitoussi;‏ 19 באוגוסט 1942 – 15 באפריל 2022) היה כלכלן צרפתי-יהודי ממוצא תוניסאי.
קורות חיים

פיטוסי נולד בלה גולט שבתוניסיה. סיים דוקטורט בהצטיינות במשפטים ובכלכלה מאוניברסיטת שטרסבורג הוא היה פרופסור לכלכלה במכון למדע המדינה פריז (סיאנס פו) מאז שנת 1982 ועד למותו, ובאוניברסיטה הבינלאומית החופשית ברומא (LUISS). כמו כן כיהן כפרופסור במכון האוניברסיטאי האירופי בפירנצה (European University Institute) בשנים 1979–1983, וכפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בשנת 1984.
בשנים 1989–2010 כיהן כנשיא מרכז המחקר הצרפתי לכלכלה (OFCE– Observatoire français des conjonctures économiques), ומאז 1997 ועד למותו כיהן כחבר במועצה לניתוח כלכלי של ראש ממשלת צרפת ובוועדה הכלכלית הלאומית. בפברואר 2008 מונה מטעם הנשיא סרקוזי לכהן יחד עם ג'וזף שטיגליץ ואמרטיה סן כמתאם בוועדה למדידת ביצועים כלכליים והתקדמות חברתית. בין השנים 2000 ל-2009 פיטוסי שימש כמומחה מקצועי בוועדה לעניינים כלכליים ומוניטריים של הפרלמנט האירופי, וכן היה חבר בוועדת האו"ם בנושא הרפורמה במערכת הפיננסית והמוניטרית הבינלאומית. ב-14 באפריל 2008 הוא נבחר למועצת המנהלים המפקחת של חברת טלקום איטליה.
פיטוסי נחשב לתומך בכלכלה קיינסיאנית, ועסק בתאוריות של אינפלציה, אבטלה, כלכלה פתוחה ותפקידה של המדיניות המקרו כלכלית. הוא היה מבקר של מדיניות פיסקלית ומונטרית נוקשה, משום שטען שיש לכך השפעה שלילית על הצמיחה והתעסוקה. הוא טען שמשבר הסאבפריים נובע "מרצון של רווחיות יתר של בעלי ההון הפיננסי." פרסם מאמרים אקדמיים ומאמרים פופולריים רבים, ועבודתו האחרונה עסקה בקשר שבין דמוקרטיה ופיתוח כלכלי. בשנת 2011 פרסם גילוי דעת שבו תמך במחאת האוהלים בישראל.
נפטר ב-15 באפריל 2022.
הערות שוליים

↑  באתר סיינס-פו
↑  Fitoussi : mieux vaut endetter l'Etat que les Français!
↑  כלכלנים מאירופה למען המחאה, גלי צה"ל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279047505171  PLWABN: 9810695099805606  BIBSYS: 90200098  BNE: XX1102377  BnF: cb119028445 (data)  CiNii: DA01208765  GND: 129990701  ICCU: CFIV105977  ISNI: 0000 0001 2102 3357  LCCN: n80007725  LNB: 000130182  NDL: 001105025  NKC: vse2007379078  NLG: 76824  NLK: KAC201105304  NTA: 067839576  RERO: 02-A003246331  SNAC: w66n90k8  SUDOC: 026865939  VIAF: 73853354   WorldCat (עם VIAF): 73853354
טאוואלה

אישה לבושה בטאוואלה, 1918
טאוואלה (Taʻovala) היא חצאית בד הנכרכת סביב המותניים, ומקובלת כלבוש רשמי בטונגה ובאיי לאו. הטאוואלה משמשת גברים ונשים כאחד, אך נפוצה יותר בקרב גברים, בעוד אצל נשים מקובל יותר השימוש בקייקייה.
לפי המסורת בטונגה, מקור השימוש בטאוואלה, קבוצת אנשים הפליגה לפגוש את המלך. בשל תלאות המסע, בגדיהם ניזוקו, ולא היו עוד מכובדים דיים לפגישה עם מלך. כתחליף קרעו חברי הקבוצה את המפרש של סירתם, ולבשו את הבד כחצאיות. המלך, שהעריך את הוויתור על המפרש היקר, הורה להפוך את הטאוואלה ללבוש המקובל בחצרו. המלכה סלוטה טופואו השלישית, שהייתה מלכת טונגה בין 1918 ל-1965 הורתה במהלך כהונתה על הפיכת הטאוואלה ללבוש רשמי. כיום מקובל ללבוש את הטאוואלה גם באירועים חגיגיים, כגון חתונות, אז גם הטאוואלה מעוטרת יותר. מנגד, בהלוויות מקובל ללבוש טאוואלה פשוטה ככל הניתן, וככל שהלובש היה קרוב יותר למנוח, כך הטאוואלה שלו תהיה יותר ישנה ויותר קרועה.
הטאוואלה מיוצרת מרצועות ארוגות של עלי פנדנוס או היביסקוס. גרסאות מודרניות יותר כוללות שימוש בפלסטיק. החצאית נכרכת בחבל סביב המותניים.
ז'אומה סוספדרה

ז'אומה סוספדרה אי ז'וליה (בקטלאנית: Jaume Sospedra i Julià, לעיתים נקרא בשם הספרדי "חיימה" (Jaime);‏ 5 בנובמבר 1913 – 31 ביולי 1990) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני ששיחק בעמדת הקיצוני במהלך שנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20. נודע בעיקר בשל תקופתו במדי ברצלונה, שבמדיה שיחק במשך 8 שנים.
קריירה

סוספדרה היה קיצוני שהתבסס על יכולת הכדרור שלו ובהרמות לרחבה. בצעירותו שיחק בשורות קבוצה קטנה מקולוניה גואל. ב-1931 הצטרף לקבוצת סנטבויה שמן העיירה סנט בוי דה ליוברגט, עיירת הולדתו. שלוש שנים מאוחר יותר עבר לגאווה, ושנה לאחר מכן הצטרף לסבדל, ששיחקה אז בליגה השנייה בספרד. ב-1936 פרצה מלחמת האזרחים הספרדית, במהלכה הושבת הכדורגל.
עם תום המלחמה ב-1939, עבר סוספדרה לברצלונה, הקבוצה הבכירה בקטלוניה ומהבכירות שבכדורגל בספרד. התקופה שלאחר מלחמת האזרחים הייהת קשה עבור ברצלונה, שרוב שחקניה ברחו לגולה ולא שבו בזמן המלחמה. סוספדרה השתלב במהרה בקבוצתו החדשה והיה שותף לקשייה הרבים. בעונתו הראשונה בברצלונה, שבה היא סיימה במקום התשיעי, שותף ב-17 מ-22 משחקי הליגה, בהם הבקיע שלושה שערים. העונה הבאה הייתה מוצלחת עבור יותר עבור ברצלונה בכלל וסוספדרה בפרט. סוספדרה הבקיע 5 שערי ליגה במהלך העונה, כולל צמד בקלאסיקו נגד ריאל מדריד בו ניצחה ברצלונה 3–0 ב-1 בדצמבר 1940, וברצלונה סיימה במקום הרביעי.
עונת 1941/1942 הייתה מהעונות הקשות בתולדות המועדון, עונה בה הקבוצה הייתה על סף ירידה לליגה השנייה. ב-22 במרץ 1942, במשחק נגד סביליה, הבקיע סוספדרה שער והיה חלק מניצחון בתוצאה 6–2 שבזכותו עלתה ברצלונה מעל לקו האדום, למקום ה-12, שעליו שמרה עד סוף העונה וכך נשארה בליגה הראשונה. על אף חוסר ההצלחה בליגה, זכתה הקבוצה בגביע. משחק הגמר נגד אתלטיק בילבאו, שנערך ב-21 ביוני באצטדיון צ'מרטין, הגיע להארכה לאחר ש-90 הדקות הראשונות שלו הסתיימו בתוצאת תיקו 3–3. בהארכה, הרים סוספדרה כדור מדויק לראשו של מריאנו מרטין, שנגח פנימה את שער הניצחון שהעניק לברצלונה את התואר.
בעונת 1942/1943 התאוששה ברצלונה מהמשבר שפקד אותה בעונה הקודמת והיא סיימה את הליגה במקום השלישי. במהלך העונה הבקיע סוספדרה חמישה שערים. בנוסף, במשחק הראשון של חצי גמר הגביע נגד ריאל מדריד ב-6 ביוני 1943 כבש סוספדרה שער וברצלונה ניצחה 3–0. אולם, במשחק הגומלין הובסה ברצלונה בתוצאה 11–1 והודחה מהטורניר. לאחר שבעונת 1943/1944 ערך שלוש הופעות בלבד, בעונת 1944/1945 כבש סוספדרה שני שערים ב-10 הופעות ובכך לקח חלק בזכייתה של ברצלונה באליפות ספרד השנייה בתולדותיה. בעונת 1945/1946 לא שותף באף משחק, ובעונה שלאחר מכן תרם שער אחד בשבע הופעות, בדרכה של ברצלונה למקום הרביעי בליגה. בשמונה שנותיו של סוספדרה בברצלונה, ערך 161 הופעות, בהן הבקיע 38 שרים.
בקיץ 1947 עבר סוספדרה מברצלונה ליריבה העירונית שלה, אספניול, שם שיחק במשך עונה אחת. בעונה זו הופיע ב-19 משחקי ליגה, בהם כבש שלושה שערים. ב-1948 עבר לאספניה אינדוסטריאל, קבוצה קטנה מהעיר ברצלונה. כעבור שנה שב לעיר הולדתו והוא שיחק למשך עונה בודדת במדי סנטבויה. בתום השנה הצטרף לאאוזבי גואל, קבוצה קטנה מפאתי העיר ברצלונה. ב-1954, כעבור ארבע שנים במדיה, פרש ממשחק.
תארים

אליפות ספרד: 1944/1945
הגביע הספרדי: 1941/1942
קופה דה אורו "ארחנטינה": 1945
לקריאה נוספת

Ángel Iturriaga (2010). Diccionario de Jugadores del F. C. Barcelona (בספרדית). Editorial Base. ISBN 978-84-92437-74-0.
הערות שוליים

↑  Raich y Escolà regresaron en el clásico de 1940,‏ David Salinas,‏ ספורט, 27.10.2018
ז'אן-פייר בכרי

| --- | --- |

 לידה:  24 במאי 1951 בו איסמעיל, צרפת 
 פטירה:  18 בינואר 2021 (בגיל 69) הרובע השישי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Jean-Pierre Sauveur Bacri 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  1977–2018 (כ־41 שנים) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניס סופיה אנטיפוליס 
 בן או בת זוג:  אנייס ז'אווי (1987–2012) 
 פרסים והוקרה:  פרס סזאר לשחקן המשנה הטוב ביותר (1998)  פרס הקולנוע האירופי לתסריטאי הטוב ביותר (2000)  פרס הקולנוע האירופי לתסריטאי הטוב ביותר (2004)  פרס רנה קלייר (2001)  פרס סזאר לתסריט הטוב ביותר (1998, 1994, 1997, 2001)  פרס מולייר לשחקן הטוב ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
ז'אן-פייר בכרי (בצרפתית: Jean-Pierre Bacri;‏ 24 במאי 1951 – 18 בינואר 2021) היה שחקן ותסריטאי קולנוע יהודי-צרפתי. זכה חמש פעמים בפרס סזאר, וכן בפרס פסטיבל קאן ביחד עם אשתו אנייס ז'אווי.
קורות חיים

בכרי נולד למשפחה יהודית בעיר באו איסמאעיל שבאלג'יריה. הוא החל דרכו כשחקן קולנוע והתפרסם לראשונה בסרט הצרפתי מועמד פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר "בינינו". התפקיד הראשון, בו זכה להערכה, היה בסרטו של לוק בסון "רכבת תחתית", שהעניק לבכרי מועמדות לפרס הסזאר בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1993 זכה בכרי בפרס הסזאר ביחד עם אשתו אנייס ז'אווי על כתיבת התסריט המשותפת בקומדיה "לעשן/לא לעשן".
הפקות מוצלחות נוספות, בהן היו שותפים בכרי וז'אווי לקראת סוף שנות ה-90, הן בכתיבה והן במשחק - היו "דמיון משפחתי" ו"חיים הם שיר" (עליו אף הועמד הזוג לפרס האקדמיה האירופאית), שהוסיפו להם עוד שני פרסי סזאר על כתיבת התסריט לסרטים.
בסרט "חיים הם שיר" קיבל בכרי גם פרס סזאר על היותו שחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-2000 הוכיח בכרי שהוא לא רק שחקן בתפקידי משנה, כאשר קיבל מועמדות לפרס הסזאר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר כשכיכב בסרט "Kennedy et moi". באותה שנה יצרו בכרי ואשתו אנייס ז'אווי את קומדיית המנהגים המתוחכמת "על אהבה וטעמים אחרים"; הסרט, בבימויה של ז'אווי, זיכה את הזוג ב"פרס האקדמיה האירופאית" ובפרס סזאר זוגי רביעי בקטגוריית התסריט הטוב ביותר. כן היה הסרט מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר; בכרי עצמו אף גילם בסרט את קסטלה, תעשיין אמיד מעיירה קטנה נשוי למעצבת פנים עם טעם דומיננטי, המכריחה אותו לפקוד אירועי תרבות שונים ומשונים. על תפקידו זה זכה בכרי במועמדות שנייה ברציפות לפרס סזאר לשחקן הראשי הטוב ביותר. מועמדותו השלישית לפרס סזאר בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר הייתה ב-2004 על הופעתו בסרט "רגשות".
הצלחתם של בני הזוג בכרי וז'אווי הגיעה לשיא ב-2004 עם זכייתם בפרס ראשון בפסטיבל קאן על התסריט לסרט "תסתכלו עליי", כשהם גם הופיעו בסרט בתפקידים הראשיים.
בכרי נפטר ב-18 בינואר 2021.
פילמוגרפיה

בינינו (1983)
רכבת תחתית (1985)
דמיון משפחתי (1996)
חיים הם שיר (1997)
על אהבה וטעמים אחרים (2000)
עוזרת בית (2002)
רגשות (2004)
תסתכלו עליי (2004)
בואו נדבר על גשם (2008)
סה לה וי (2017)
מקום ציבורי (2018)
ז'אן-פול ריופל

| --- | --- |

 לידה:  7 באוקטובר 1923 מונטריאול, קנדה 
 פטירה:  12 במרץ 2002 (בגיל 78) Saint-Antoine-de-l'Isle-aux-Grues, קנדה 
 מקום קבורה:  Notre Dame des Neiges Cemetery 
 מקום לימודים:  אקדמיה גראנד שומיאר  École des beaux-arts de Montréal 
 תקופת הפעילות:  1938–2002 (כ־64 שנים) 
 זרם באמנות:  האוטומטיזם, סוריאליזם 
 הושפע על ידי:  פול אמיל בורדואה 
 יצירות ידועות:  L'Hommage à Rosa Luxemburg, Poussière de soleil, La Joute 
 פרסים והוקרה:  שותף במסדר קנדה (1969)  Prix Paul-Émile-Borduas (1981)  קצין במסדר הלאומי של קוויבק (1988)  שדרת הכוכבים של קנדה (2000)  designated historic person (9 באוגוסט 2023)  קצין גבוה במסדר הלאומי של קוויבק (1994)  חבר האקדמיה הקנדית המלכותית לאמנויות 
 בת זוג:  פרסואה ריופל (1946), ג׳ואן מיטשל
 
ז'אן פול ריופל, (7 באוקטובר 1923 - 12 במרץ 2002) היה צייר ופסל מקוויבק, קנדה. הוא ידוע בעיקר בסגנון הציור המופשט שלו, בפרט בעבודות ה"פסיפס" שלו משנות החמישים בהם הוא הניח את המכחול בצד והשתמש בסכין פלטה בלבד על מנת למרוח צבע על קנבס, בזאת העניק ליצירותיו איכות פיסולית ייחודית. הוא הפך לצייר הקנדי הראשון (מאז ג'יימס וילסון מוריס ) שזכה להכרה בינלאומית נרחבת.
ביוגרפיה

ריופל נולד במונטריאול ולמד ציור משנת 1933 עד 1938. הוריו עודדו את עניינו באמנות ואיפשרו לריופל הצעיר לקחת שיעורים אצל אנרי ביסון (1900–1973), שלימד ציור ורישום בסופי שבוע. ביסון היה אז אמן ומחנך ידוע במונטריאול והיה אחראי למספר אנדרטאות ציבוריות הקיימות עד היום. ריופל למד הנדסה, אדריכלות וצילום בבית הספר הפוליטכני בשנת 1941. בשנת 1942 הוא נרשם לאקדמיה לאמנות של מונטריאול, אך לבסוף עבר פחות אקדמאיים בבית הספר לרהיטים במונטריאול, שם סיים את לימודיו בשנת 1945.
הוא למד אצל פול-אמיל בורדואס בשנות ה -40 והיה חבר ב- Les Automatistes, קבוצת אמנים ממונטריאול שהתעניינו בטכניקות סוריאליסטיות, במיוחד ציור אוטומטי עם אימוץ הדמיון ויצירתיות שנולד מתוך הלא מודע. לאחר שקרא את Le Surréalisme et la Peinture (בצרפתית: סוריאליזם וציור) של אנדרה ברטון, החל להתנסות בציור לא אובייקטיבי. הוא היה אחד החותמים על המניפסט "סרבנות מוחלטת" (Refus Global). בשנת 1947 עבר ריופל לפריז והמשיך את הקריירה שלו כאמן. לאחר קשר קצר עם הסוריאליסטים ולאור שהיה הקנדי היחיד שהציג איתם וחתם על המניפסט של ברטון ׳Rupture inaugurale׳, זכה בתדמיתו כ"קנדי פראי". תערוכת היחיד הראשונה שלו הוצגה בשנת 1949 במקום המפגש הסוריאליסטי, Galerie La Dragonne (שלימים נודע בשם Galerie Nina Dausset) בפריז.
ריופל התחתן עם פרנסואה לספרנס בשנת 1946; לזוג נולדו שתי בנות אך נפרדו בשנת 1953.  בשנת 1959 החל מערכת יחסים עם הציירת האמריקאית ג'ואן מיטשל .  הם חיו יחד לאורך כל שנות השישים, והם החזיקו בתים מרחבי עבודה נפרדים ליד ז'יברני, שם התגורר קלוד מונה. הם השפיעו זה על זה מאוד, הן אינטלקטואלית והן אמנותית, אבל מערכת היחסים ביניהם הייתה סוערת ורוויה באלכוהול.  הם נפרדו בשנת 1979.
הערות שוליים

↑  Tate, London, Artist Biography
1 2  National Gallery of Canada
↑  Gagnon, François Marc, 1935-. Jean Paul Riopelle: Life and Work. Poulin, Christine, Art Canada Institute. Toronto, ON. ISBN 978-1-4871-0216-6. OCLC 1122616435.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  The Canadian Encyclopedia
↑  "Fonds Françoise Riopelle" (בצרפתית). Bibliothèque et Archives nationales du Québec.
↑  Jane Livingston, The Paintings of Joan Mitchell, New York: Whitney Museum of American Art, 2002, p. 24
↑  Jane Livingston, The Paintings of Joan Mitchell, New York: Whitney Museum of American Art, 2002, p. 26
↑  Jane Livingston, The Paintings of Joan Mitchell, New York: Whitney Museum of American Art, 2002, p. 25
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278454905171  PLWABN: 9810622234005606  BIBSYS: 1665604353400  BNE: XX824733  BnF: cb11922024r (data)  CANTIC: a19128794  CiNii: DA1657150X  GND: 118601202  ISNI: 0000 0000 7358 4685  LCCN: n81093192  MusicBrainz: de737a57-9951-4ced-8005-8fc754bf3b01  NGV: 1200  NTA: 071089152  RERO: 02-A022403645  RKD: 67117  SNAC: w6jm2f6t  SUDOC: 027284743  ULAN: 500017908  VcBA: 495/171940  VIAF: 102316456   WorldCat (עם VIAF): 102316456
טבח טומאן

| חלק ממלחמת קוריאה |
| --- | --- |

הרמן ג. פלהולטר, הכומר הצבאי שנרצח במהלך הטבח
 תאריך:  16 ביולי 1950 
 קואורדינטות:  36°25′43″N 127°17′42″E﻿ / ﻿36.428511°N 127.295006°E﻿ / 36.428511; 127.295006
 סוג:  פשע מלחמה 
 הרוגים:  31 
 פצועים:  1 
  (למפת קוריאה הדרומית מוגדלת) סיאול פוסאן אינצ'ון דאיגו טג'אן קוואנגג'ו אולסן סוואן צ'נגוון צ'ג'ו קוריאה הצפונית יפן ים יפן הים הצהוב  מצר קוריאה טבח טומאן(למפת קוריאה הדרומית רגילה) סיאול פוסאן אינצ'ון דאיגו טג'אן קוואנגג'ו אולסן סוואן צ'נגוון צ'ג'ו קוריאה הצפונית יפן ים יפן הים הצהוב  מצר קוריאה טבח טומאן
 
טבח טומאן היה פשע מלחמה שהתרחש ב-16 ביולי 1950, במהלך מלחמת קוריאה, על פסגת הר בכפר טומאן שבקוריאה הדרומית. בטבח נרצחו שלושים חיילי צבא ארצות הברית, פצועים ולא-חמושים, וכן כומר קתולי, בידי חיילי הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית במהלך קרב טג'אן.
במהלך פעילות מבצעית בנהר גאום במסגרת קרב טג'אן, קבוצת חיילי צבא ארצות הברית נותקו מאספקה-מחדש בעקבות מחסום שהוצב בידי הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית. לאחר שניסיונותיהם לפרוץ את המחסום נכשלו, נאלצו החיילים להתפנות להרים הסמוכים כדי לטפל בפצועים. לאחר ששלושים מהפצועים, רופא אחד וכומר צבאי אחד נותקו משאר הקבוצה, הם התגלו על ידי כוח סיור קוריאני. הכוח פתח באש על הכומר בעודו מתפלל לשלומם של הפצועים, ומיד לאחר מכן נרצחו שאר החיילים. חובש הצליח להימלט.
ז'אן-פול גוטייה

| --- | --- |

 לידה:  24 באפריל 1952 (בן 72) באנייה, סן, צרפת 
 מקום לימודים:  מכון ברוקס 
 תחום יצירה:  עיצוב אופנה, עיצוב תכשיטים 
 יצירות ידועות:  Cone bra corset 
 jeanpaulgaultier.com
 
ז'אן-פול גוטייה
ז'אן-פול גוטייה (בצרפתית: Jean-Paul Gaultier; נולד ב-24 באפריל 1952, בארקיל שבצרפת) הוא מעצב אופנה צרפתי, ומגיש טלוויזיה בעברו.
ביוגרפיה

גוטייה גדל אצל סבתו הקוסמטיקאית. הוא מעולם לא קיבל הכשרה רשמית כמעצב אופנה, אך בגיל צעיר נהג לשלוח סקיצות למעצבים בכירים. פייר קרדן התרשם מכישרונו ושכר אותו כעוזר ב-1970.
גוטייה הוציא את הקולקצייה האישית הראשונה שלו ב-1976. מאז 1981 הוציא קולקציות בעלות סגנון שנוי במחלוקת, בעקבותיהן הוא נודע כ"ילד הרע" של עולם האופנה הצרפתי. קולקציות רבות שלו התבססו על אופנת רחוב, בעוד רבות אחרות היו אופנה עילית בעלת סגנון רשמי ועם זאת מיוחד ושובב. בין השאר, קידם גוטייה את השימוש בחצאיות, במיוחד חצאיות סקוטיות, כחלק מרכזי במלתחתם של גברים. הוא השתתף בתצוגה מיוחדת במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק, שנקראה "לב אמיץ - גברים בחצאיות".
בסוף שנות ה-80 איבד גוטייה כמה מקרוביו האישיים, בהם בן זוגו ושותפו לעסקים פרנסיס מינו, שנפטר מסיבוכים שנבעו ממחלת האיידס.
בשנות ה-90 עיצב גוטייה לזמרת מדונה את התלבושת המפורסמת של חזייה בצורת חרוט, ותלבושות רבות לסיבובי ההופעות שלה. הוא עיצב גם חלק מהתלבושות של זמר הרוק מרלין מנסון לאלבומיו ולהופעותיו. בישראל נודע גוטייה כאשר עיצב את שמלת הנוצות המפורסמת של הזמרת דנה אינטרנשיונל להופעתה באירוויזיון 1998. דנה התחרטה ולא לבשה את השמלה כשעלתה לבמה לשיר את דיווה, אבל כשנודע לה שזכתה, היא לבשה אותה כשעלתה לשיר את שיר הניצחון.
גוטייה הפתיע בתצוגות האופנה שלו כאשר השתמש בדוגמנים שונים מהרגיל, כמו גברים זקנים, נשים מלאות, דוגמנים בעלי פירסינג וקעקועים רבים, וכן שיחק עם התפקידים המגדריים המסורתיים בתצוגותיו. על כך קיבל תגובות מעורבות.
גוטייה עיצב את התלבושות בסרטי קולנוע רבים, כמו "האלמנט החמישי" של לוק בסון, "קיקה" של פדרו אלמודובר, "הטבח, הגנב, אשתו והמאהב שלה" של פיטר גרינוויי, ו"עיר הילדים האבודים" של ז'אן פייר ג'נט.
כיום הוא עובד במקביל על קולקציות האופנה הפופולרית והעילית שלו, ועל הקולקצייה של מעצב האופנה הצרפתי הרמס, שנודע בבגדי העור ותיקי היד היוקרתיים שלו. בשנים האחרונות מוציא גוטייה גם קולקציות של משקפי שמש.
בשנת 2011 החל שיתוף פעולה בין גוטייה לבין אשת העסקים ניקול ראידמן ובעלת חנות היוקרה Madame de pompadour שבה ימכרו העיצובים בבלעדיות בישראל.