stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלבום 2
רשימת רצועות

| אלבום 2> מס' | אלבום 2> שם | אלבום 2> משך | אלבום 2>  | אלבום 2>  | אלבום 2>  | אלבום 2>  | אלבום 2>  | אלבום 2>  | אלבום 2>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | כשנגמרת הסופה  | 3:36 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | שמפניה  | 2:55 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | מה עבר עליי  | 3:33 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | את חסרה לי  | 2:49 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | איתך  | 2:43 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | אל תשברי לי את הלב  | 2:40 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | שבועיים  | 3:24 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | סיבובים  | 3:05 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | שקיעות אדומות  | 3:32 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | גדל לי קצת זקן  | 3:17 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | נוריד ת'חולצה  | 2:38 |  |  |  |  |  |  |  |
| 12. | שימי פס (בהשתתפות אלה לי להב)   | 3:11 |  |  |  |  |  |  |  |
| 13. | מבטיח  | 3:06 |  |  |  |  |  |  |  |
| 14. | מדליקה לי הכל  | 3:24 |  |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | 44:29 |  |  |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  ספוטיפיי, אלבום 2 - עדן חסון, ‏2021
↑  עדן חסון - כשנגמרת הסופה | Eden Hason - Kshenigmeret Hasufa, נבדק ב-2021-12-11
↑  עדן חסון - מדליקה לי הכל (Prod. by Stav Beger), נבדק ב-2021-12-11
| עדן חסון |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה ‏•‏‏ שירים | דיסקוגרפיה ‏•‏‏ שירים |  |
| אלבומי אולפן | שמישהו יעצור אותי • אלבום 2 ‏•‏‏ תדר 4 |  |
| עדן חסון - סינגלים |
| --- | --- | --- |
| שמישהו יעצור אותי | "שמישהו יעצור אותי" • "ילדים כאלה" • "שיכורים" • "מתפוצץ לי הראש" • "אני מבולבל" • "היי DJ" • "כפיות" • "איך את אוהבת" • "עיניים" |  |
| אלבום 2 | "כשנגמרת הסופה" • "שמפניה" • "מה עבר עליי" • "את חסרה לי" • "איתך" • "אל תשברי לי את הלב" • "שבועיים" • "סיבובים" • "שקיעות אדומות" • "גדל לי קצת זקן" • "נוריד ת'חולצה" • "שימי פס" • "מבטיח" • "מדליקה לי הכל" |  |
| תדר 4 | "הפעם זה זה" • "תדר" • "חברה משוגעת" |  |
| סינגלים אחרים | "לא מרגיש טוב" • "מה פספסתי" • "כולם רוצים אהבה" • "ככה כל יום" • "בואי נישן על זה" • "עושה לי צרות" • "מטפסים על הקירות" • "עד שתבואי עד אליי" • "שוב" • "אז מה עכשיו" • "חישגוזים" • "החיים לפניי" • "לא תראה אותי בוכה" • "ישיבות" • "לא שותה לא מעשן" • "שניפגש רק בשמחות" • "אנחנו זה גורל" • "אהובה שלי" • "צוחקת ובוכה" • "אין אותי" • "שיבולים" • "מה עשית לי" • "חורף באילת" • "לב שביר" • "אין מרחק בינינו" • "סוף סוף אני" |  |
| שירים אחרים | "אין יותר מועדונים" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 8c8bbde9-2558-4aa3-a56b-21b5746db2da
מלחמות היהודים (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

 סוגה:  תעודה
 יוצרים:  רון כחלילי
 ארץ מקור:  ישראל 
 מספר פרקים:  3
 הפקה
 עורכים:  נסים מסס
 צלמים:  עודד קירמה
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 8 (הוט)
 תקופת שידור מקורית:  10 במרץ 2021 – 24 במרץ 2021
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
מלחמות היהודים היא סדרת טלוויזיה תיעודית בבימויו של רון כחלילי אשר שודרה בערוץ 8 של רשת HOT בשנת 2021. שלושת פרקי הסדרה בוחנים את יחסה של החברה החילונית בישראל לשלוש הקבוצות הדתיות: חרדים, ציונות דתית ומסורתיים, תוך התמקדות בשינויים החשובים ביותר במדינה ובכל אחת מן הקבוצות מאז קום המדינה.
פרק ראשון: חרדופוביה

בפרק הראשון נבחנים יחסי חילונים וחרדים - בחיפוש אחר שורשי הקונפליקט בין שתי הקבוצות, הפרק נע על ציר הזמן ונוגע בסוגיות כמו הבדלנות של החברה החרדית והשינוי הסוציולוגי העמוק שהיא חווה בעשור האחרון, שאלת מקור הסמכות, הגלותיות המאיימת, ההשתמטות משירות צבאי, לימודי הליבה וההשתלבות בשוק העבודה. ובצד החילוני, נבחן ה"ריפיון החילוני" - האידאולוגי והפוליטי - במיוחד על רקע הקונפליקט הקשור בדת כהצדקה לקיום היהודי בארץ ישראל ובו בזמן הפחד מן הדתיים. בפרק מופיעים ד"ר מיכה גודמן, הרב מרדכי בלוי, הרב מנחם בומבך, חנה ורבקה בית הלחמי, ד"ר לי כהנר, פרופ' גיא בן פורת, פרופ' יגיל לוי, פרופ' יולי תמיר, פרופ' נמרוד אלוני, פרופ' יורם הרפז ואחרים.
פרק שני: סוף העולם ימינה

הפרק השני עוסק בציונות הדתית. הזרם החרד"לי-קיצוני (ונציגו בכנסת בצלאל סמוטריץ') המשתלט על הייצוג הפוליטי והתקשורתי של הציונות הדתית המתונה, הנרטיב הצה"לי, הגרעינים התורניים וישיבות ההסדר, המכינות הקדם צבאיות ובמיוחד התקשורת החילונית, ששינתה את פניה, כמעט מקצה לקצה בתהליך של "הדתה". בפרק זה מופיעים ד"ר מיכה גודמן, אלון דוידי, הרב חגי לונדין, פרופ' יולי תמיר, פרופ' נמרוד אלוני, פרופ' יורם הרפז, פרופ' יגיל לוי, מיכל כהן, שרון מייבסקי, שירה בן ששון פרוסטנברג, עו"ד אושרת שוהם, אראל סג"ל, שמעון ריקלין (איש תקשורת), איתמר בן גביר, לבנת בן-חמו, ירון דקל, חגי סגל, אורלי גולדקלנג ועוד.
פרק שלישי: מלכודת המסורתיות

הפרק השלישי עוסק במסורתיים - המהווים כ-25-35% מהישראלים, רובם יוצאי ארצות ערב והאסלאם - קבוצה שלא ניתן לזהות באופן מובהק כדתית או חילונית, ואין לה ייצוג פוליטי מובהק. בפרק נבחנים דחיקת המסורתיות לשוליים על ידי החילוניות הליברלית, אימוצה לחיק הימין על ידי הליכוד והסינתזה של תפיסות פוליטיות של הימין וקפיטליזם המאפיינת את הציבור המסורתי המתון. משתתפים: משפחת חסון (נס ציונה), פרופ' מאיר בוזגלו, עו"ד כנרת בראשי, אלברט סויסה, אלונה אילוז, אושרה שייב לרר, ד"ר בני נוריאל, אמיר אוחנה ועוד.
ביקורת

סמי שלום שטרית כתב על הפרק הראשון שהוא מייצג את מלחמות הפנים האשכנזיות ולא בהכרח את ההקצנה הדתית.אריאנה מלמד טוענת שגם אם כחלילי אינו אובייקטיבי מעצם טבעו של המקצוע, הוא בוחן את רוב הנושאים החשובים ומציג בהגינות את שני הצדדים.
ראו גם

חילוניות בישראל
חילונים
יהדות חרדית
מסורתיים
הערות שוליים

↑  סמי שלום שטרית, מלחמות היהודים האשכנזים , באתר "העוקץ", 18 במרץ 2021
↑   אריאנה מלמד, לרון כחלילי מגיע פרס ישראל והסדרה החדשה שלו מושלמת, לא פחות, באתר הארץ, 11 במרץ 2021
תמונת מסך מתוך הסדרה "מלחמת היהודים"
תיאטרון יהודי (קולוז'וואר)

התיאטרון היהודי של קולוז'וואר (בהונגרית: Kolozsvári Zsidó Színház, במקור התיאטרון היהודי קונקורדיה (בהונגרית: Concordia Zsidó Színház), היה להקת שחקנים שנאסרה הופעתם בתיאטרון ההונגרי מ-1941 כתוצאה מהחוק היהודי השני עד פברואר 1944. ההופעות שלהם נערכו בימי שלישי ושבת ב"בית פועלי הבנייה" (Építőmunkás Otthon), לימים מועדון פועלי הברזל (Vasmunkás). החברים התחלפו לעיתים קרובות עקב זימונים למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
היסטוריה

על פי סעיף IV של החוק משנת 1939 (הידוע בכינויו "החוק היהודי השני"), "יהודי אינו יכול להיות במאי תיאטרון, מזכיר אמנותי או עובד המוגדר בשם כלשהו שמכתיב את הכיוון האינטלקטואלי או האמנותי של התיאטרון." אחרי תכתיב ווינה, תחולת החוק התרחבה גם לצפון טרנסילבניה, כך שהתיאטרון הלאומי של קלוז'-נאפוקה נאלץ לפטר את השחקנים היהודים שלו.
השחקנים שנשארו ללא עבודה הקימו בפברואר 1941 להקה עצמאית תחת השם "להקת הגיבור" לאחר מכן "פעילות אמנותית קונקורדיה" ואחר כך "התיאטרון היהודי של קולוז'וואר" בראשות שאנדור פורגאץ' ולאחר מכן מיהאי פקטה. שחקנים התקבלו מכל הארץ. בתיאטרון ההונגרי בטרגו מורש היו שלושה חברים יהודים: הרקדן-קומיקאין ינה שוגאר, הסוברט-פרימדונה אלווירה וויטיצקי והקומיקאי בופו מיקלוש סבאדקאי. מפקד הכוחות ההונגרים שנכנסו לעיר אסר על השתתפותם בתוקף מיידי ולכן השלושה נסעו לקולוז'וואר. יוליה אראני, איבויה קניבש ויוז'ף פירדי (פרידמן) הצטרפו לחברה מבודפשט. גם רוז'י בק הצטרפה לצוות. האחרון שהגיע היה ג'רג' קובאץ', דמות מוכרת בתיאטרון ההונגרי של טרנסילבניה, אותו הצליח יאנוש קמני להישאר בתיאטרון הלאומי עד סוף העונה של 1941. גם חובבי אמנות שיחקו בלהקה. התיאטרון קיבל רישיון הפעלה בהתערבותו של יאנוש קמני. קמני דאג לתפעול התיאטרון גם מבחינה כלכלית. בנוסף סיפק להם תפאורות, תלבושות ואביזרים מהתיאטרון הלאומי ההונגרי בקלוז'וואר, בו היה הבמאי וחילק בין כמה השחקנים את הדיבידנדים שקיבל מבנק טרנסילבניה.
תוכנית התיאטרון צונזרה, לא הותר להדפיס כרזות. למרות זאת, נערכו הצגות באופן קבוע, וההצגות פורסמו בעל פה. מדי יום שני קיבלו השחקנים כרטיסי תיאטרון בשווי משכורתם, אותם נאלצו למכור בעצמם עבור 2–3 ההצגות שנערכו בסוף השבוע.
לאחר הקמת הגטו גורשו רוב חברי הלהקה לאושוויץ.
ההצגות

Oszip Dimov: Szomorúságának énekese - 1941. február 13.
Johann Henning Berger: Özönvíz
Molnár Ferenc: Az ördög
Friedrich Hebbel: Judit
Zágon István: Marika
Bródy Sándor: Lyon Lea
Katona József: Bánk bán
Stefan Zweig: Jeremiás
Bús Fekete László: János
Márai Sándor: Kaland
Lengyel Menyhért: Tájfun
László Miklós: Illatszertár
Henri Bernstein: A tolvaj
Henrik Ibsen: Kísértetek
Molnár Ferenc: Marsall, Ibolya, Előjáték a Lear királyhoz (három egyfelvonásos)
Vaszary János: Angyalt vettem feleségül (vígjáték)
Lengyel Menyhért: Antónia
Szántó Armand – Szécsen Mihály: Gyertyafény (vígjáték)
Lestyán Sándor: Potyautas (vígjáték)
Bókay János: A rossz asszony (vígjáték)
Bús Fekete László: A hálás kis nő (operett)
Bús Fekete László: A nóta vége (operett)
Szép Ernő: Május
Török Rezső: Huszárcsók
Bónyi Adorján: Egy kis senki
Szilágyi László – Márkus Alfréd: Nem leszek hálátlan (operett) - 1944. február 23.
Gellért Lajos – Weingréb István: Timosa - 1944. március 7.
לקריאה נוספת

Kötő József: Közhasznú esmeretek tára: Színjátszó személyek Erdélyben 1919–1940. Kolozsvár: Polis. 2009. ISBN 978 606 542 004 5
Lőwy Dániel: A Kálváriától a tragédiáig: Kolozsvár zsidó lakosságának története. Kolozsvár: Koinónia. 2005. 126–131. o. ISBN 973 7605 02 0
Lőwy Dániel: A kolozsvári Concordia zsidó színház története. Múlt és Jövő, 1. sz. (2000) 75–79. o. arch .
Lőwy Dániel: Kitaszítottak színháza. A rövid életű kolozsvári Zsidó Színház és a színészeinek sorsa. Színház, LIV. évf. 6. sz. (2021) 31–34. o. ISSN 0039-8136
Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963 05 6635 4
Szígyártó Sándor: A kolozsvári Zsidó Színház 1941 őszétől 1944 márciusáig. Honismeret, XXIII. évf. 6. sz. (1995) 80–81. o. arch .
ביבליוגרפיה

Gidó Attila: Erdélyi zsidó intézmények a két világháború között. Korunk, (2002. április)
Gidó Attila: Az erdélyi zsidó intézmények identitásformáló szerepe a két világháború között. Korunk, (2004. szeptember)
Lőwy Dániel: A tiszavirág-életű Concordia zsidó színház. In Kincses Kolozsvár Kalendáriuma. 2016-2017. Főszerk. H. Szabó Gyula. Kolozsvár: Erdélyi Magyar Nemzeti Tanács–Kriterion. 2016. 282–284. o. ISBN 978-973-26-1160-9
Traseul memoriei evreiești în Cluj-Napoca. www.cluj.travel. cluj.travel arch
הערות שוליים

↑  A színház igazgatójának, Kemény Jánosnak sikerült ugyan ideiglenes mentességet szereznie Kovács György számára, de csak az 1940/41-es évadra.
בית העלמין דנילובסקויה

| --- | --- |

 פרטי בית הקברות
 תאריך הקמה:  1771
 שטח:  35 דונם
 אתר רשמי
 
 מיקום:  דונסקוי, מוסקבה
 קואורדינטות:  55°42′14″N 37°36′31″E﻿ / ﻿55.703975°N 37.608733333333°E﻿ / 55.703975; 37.608733333333
  (למפת מוסקבה מוגדלת) בית העלמין דנילובסקויה(למפת מוסקבה רגילה) בית העלמין דנילובסקויה he
 
בית העלמין דנילובסקויה (ברוסית: Даниловское кладбище) הוא אחד מבתי הקברות הגדולים במוסקבה. ממוקם ברובע דונסקוי במחוז הדרומי של העיר. נוסד ב-1771 והשטח הכולל הוא 35 דונם.
אנשים מפורסמים הקבורים בבית העלמין

משפחת טרטיאקוב
איליה אוסטרוכוב
ולרי וורונין
גלימזיאן חוסאינוב
מטרונה ניקונובה (אנ')
מחמוד אסמבייב (אנ')
בוריס נוביקוב (אנ')
סרגיי אוורינצב (אנ')
גלריית קברים

משפחת טרטיאקוב
ולרי וורונין
‏גלימזיאן חוסאינוב
איליה אוסטרוכוב
ריצ'רד ל' רובינשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 בינואר 1924 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  16 במאי 2021 (בגיל 97) ברידג'פורט, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  תאולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  סמינר לכמרים הרווארד  היברו יוניון קולג' - המכון היהודי לדת 
 מוסדות:  וושינגטון טיימס  אוניברסיטת המדינה של פלורידה  אוניברסיטת ברידג'פורט 
 
ריצ'רד לוואל רובינשטיין (באנגלית: Richard Lowell Rubenstein;‏ 8 בינואר 1924 – 16 במאי 2021) היה תאולוג, מחנך וסופר, שנודע במיוחד בתרומותיו פורצות הדרך לתאולוגיה שלאחר השואה. ספרו "After Auschwitz: Radical Theology and Contemporary Judaism, 1966 היה לאבן יסוד בשיח על משמעות השואה.
ביוגרפיה

רובינשטיין נולד בעיר ניו יורק. הוא החל את לימודיו האקדמיים בהיברו יוניון קולג', מוסד העל של התנועה הרפורמית וסיים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת סינסינטי. לאחר מכן הוענק לו תואר שני בספרות עברית מהסמינר היהודי התאולוגי של אמריקה (The Jewish Theological Seminary of America) וכן הוסמך לרבנות על ידי בית הספר לרבנות של מוסד זה בשנת 1952. לאחר מכן למד בבית הספר לתאולוגיה של אוניברסיטת הרווארד עד לקבלת תואר דוקטור בשנת 1960.
ביוגרפיה > קריירה

לאחר הסמכתו לרבנות קונסרבטיבית בשנת 1952, רובנשטיין היה הרב של שתי קהילות במסצ'וסטס, ולאחר מכן בשנת 1956 הפך לעוזר המנהל של קרן בני ברית הלל ורב לסטודנטים היהודים באוניברסיטאות הרווארד, ומכללות רדקליף ו-ולסלי, שם כיהן עד 1958. בשנים 1958 עד 1970 היה מנהל קרן בני ברית הלל ורב לסטודנטים היהודים באוניברסיטת פיטסבורג, אוניברסיטת קרנגי-מלון ואוניברסיטת דוקסן. באוניברסיטת פיטסבורג, הוא גם לימד קורס חטיבה עליונה על אקזיסטנציאליזם צרפתי. מ-1970 עד 1995 לימד רובינשטיין לימודי דת באוניברסיטת פלורידה-סטייט, שם כיהן כפרופסור. לאחר מכן מונה לפרופסור לדת ולנשיא באוניברסיטת ברידג'פורט, שם כיהן בין השנים 1995-1999. רובינשטיין חיבר מספר ספרים על השואה, תאולוגיה, יחסי יהודים-נוצרים, אתיקה ופוליטיקה.
על משמעות השואה ושאלת הזהות היהודית

רובינשטיין זכה לפרסום בשנות ה-60 כהוגה חשוב שדן במשמעות השואה והשפעתה על הזהות היהודית ומחשבת ישראל. השאלה הבסיסית עמה מתמודד רובינשטיין היא מהי זהותו של האדם היהודי לאחר השואה. ספרו הראשון, "אחרי אושוויץ", חקר גבולות תאולוגיים רדיקליים במחשבה היהודית. רובינשטיין טען כי חווית השואה ריסקה את התפיסה היהודית המסורתית של אלוהים, אלוהי השגחה והברית עם אברהם ועם עם ישראל, שבה אלוהי ישראל הוא אלוהי ההיסטוריה המנהיג וקובע את כל ההתרחשויות ההיסטוריות. רובינשטיין טען שלאחר זוועות השואה היהודים אינם יכולים עוד לאחוז ברעיון של אלוהים כל יכול הפועל בהיסטוריה או לאחוז ברעיון היסוד של בחירת עם ישראל כעם הנבחר. אם אלוהים הוא טוב וכל יכול איך ייתכן שהתרחשה השואה.
יתר על כן הרעיון שהשואה היא חלק מהסדר ההיסטורי האלוהי מביאה בדרך מעוותת להצדקת השואה. בשיחותיו של רובינשטיין עם הכורמ הפרוטסטנטי וראש הכנסייה האוונגליסטית של ברלין, ד"ר הינריך גרובר (Heinrich Gruber) בשנת 1961 הוא הבין שאפילו גרובר, מתנגד אמיץ ונחוש לנאציזם, רואה בשואה חלק מהתכנית האלוהית להיסטוריה. משום מה, כמה שזה נשמע אבסורד, אלוהים רצה ברצח היהודים. לאחר השואה, אנו יודעים, טען רובינשטיין, שרעיון הבחירה וההיסטוריה של הקודש, עמודי יסוד במסורת היהודית, הם רעיונות מסוכנים שעלולים להוביל שוב להצדקת ג'נוסייד.
בעקבות השואה האמין רובינשטיין שהיהודים צריכים לוותר על ההקשר המטאפיזי של קיומם. אין יותר משמעות אולטימטיבית לחיים שמקורה באלוהות אלא בני האדם צריכים לתת את המשמעות לחייהם.
החיים היהודיים צריכים להחיות מעבר לכל אידאולוגיה בשמחה ובכאב של ההווה, בלא בקשה לפיצוי פאתטי בעתיד מדומיין של חיים שלא נחיים כעת. הברירה היא או זה או חזרה לאידאולוגיה שחייבת להוביל בסופו של דבר למתן שבח לאלוהים על מותם של ששה מיליון יהודים [...] אנו שוב לא נראה עצמנו לעולם בפרספקטיבה המיתית [...] הנוצרי ימשיך תמיד לפגוש את היהודי כמיתוס ולא כאדם ממשי'.
רעיונותיו אלו שואבים השראה מחד גיסא ממחשבתו של אלי ויזל, בעיקר בספרו "הלילה", 1958, בו ויזל מדבר על מות האלוהים בחווייתו באושוויץ, ומאידך גיסא, מהוראתו של מרדכי קפלן שביקש להגדיר את היהדות כציוויליזציה שמושג הערך אלוהים הוא מרכיב יסוד בתרבותה, אבל ללא משענת טראנסצנדנטית, Judaism as a Civilization, 1934. רובנשטיין חקר מה יכול להיות טבעו וצורתו של הקיום הדתי לאחר אושוויץ, כלומר, לאחר חווית השואה. השם אושוויץ נהיה למייצג של אירוע השואה בכללו. הוא הציע שאולי הדרך קדימה היא לבחור צורה כלשהי של קיום ארצי ללא טרנסצנדנציה. על רעיונותיו אלו זכה רובינשטיין לגינויים קשים מצד הממסדים הרבניים בארצות הברית.
ספרו יצא לאור ב-1966, במקביל לצמיחתה של תנועת "מות האלוהים" בארצות הברית, בדיונים תאולוגיים רדיקליים בקרב תאולוגים פרוטסטנטים כמו גבריאל והניאן, פול ואן בורן, וויליאם המילטון ותומאס ג'יי ג'יי אלטיזר, במיוחד בסמינר התאולוגי של התנועה הנוצרית-פרוטסטנטית בניו יורק (Union Theological Seminary) השכן ל JTSA, במיוחד בהגותו של פאול טיליך. בקרב אותם פרוטסטנטים, עסקו הדיונים ברעיונות שך אי-אמונה חילונית מודרנית, התמוטטות האמונה בכל סדר טרנסצנדנטי ליקום, והשלכותיהם על הנצרות. רובינשטיין היה לחלק מהנוף האינטלקטואלי הזה. במהלך שנות ה-60, זכתה תנועת "מות אלוהים" למוניטין רב. היא התפוגגה מחידושה עד תחילת שנות ה-70.
חיים אישיים

רובינשטיין היה תושב קונטיקט, והיה נשוי להיסטוריונית האמנות בטי רוג'רס רובינשטיין (נפטרה ב-2013).
ספריו

כתביו של רובינשטיין, למרות חשיבותם ההגותית ופורצת הדרך, לא תורגמו לעברית.
Rubenstein, Richard L. (1966). After Auschwitz: Radical Theology and Contemporary Judaism. Indianapolis: Bobbs-Merrill.
——— (1970). Morality and Eros. New York: McGraw-Hill. ——— (1972). My Brother Paul. New York: Harper and Row.
——— (1975). The Cunning of History: Mass Death and the American Future. New York: Harper and Row.
——— (1983). Age of Triage: Fear and Hope in an Overcrowded World. Boston, MA: Beacon.
——— (1985). The Religious Imagination: A Study in Psychoanalysis and Jewish Theology. Lanham, MD: University Press of America.
——— (1987). Dissolving Alliance: The United States and the Future of Europe. New York: Paragon.
——— (1987). Spirit Matters: The Worldwide Impact of Religion on Contemporary Politics. New York: Paragon.
——— & Roth, John K., eds. (1988). The Politics of Latin American Liberation Theology. Washington DC: Washington Institute Press.
——— & Roth, John K. (1987). Approaches to Auschwitz: The Holocaust and Its Legacy (1st ed.). Atlanta: John Knox Press.
——— & Roth, John K. (2003). Approaches to Auschwitz: The Holocaust and Its Legacy (2nd ed.). Louisville: Westminster, John Knox Press.
——— (2009). Jihad and Genocide: Religion, History, and Human Rights. Lanham, MD: Rowman & Littlefield Publishers.
לקריאה נוספת

משה שנר, בראשית הייתה השואה, מאגנס, 2013
1985 ,Steven Katz and Francis Gladstone, Post-Holocaust Dialogues: Critical Studies in Modern Jewish
John K. Roth & Michael Berenbaum, (editors) Holocaust: Religious & Philosophical Implications, St. Paul, MN: Paragon House, 1989. Pp. 174-204
ראו גם

אלוהים מת
הערות שוליים

↑  leslie Geary, Ignor Him at Your Peril, UBknightlines, Winter 2016, עמ' 13-19
↑  Stephen Healey, Remembering Dr. Richard Rubenstein, Bridgeport University, ‏May 2021
↑  Healy, ibid
↑  R. Rubenstein in: J.K. Roth& M. Berenbaum (editors), Holocaust: Religious & Philosophical Implications, 1989, עמ' 353-357
↑  Richard l. Rubenstein, After Auschwitz, New York: The Bobbs-Merrill Company, Inc., 1966, עמ' 48, 52-54
↑  שם, עמ' 70-71
↑  משה שנר, בראשית הייתה השואה, ירושלים: מאגנס, 2013, עמ' 217-228
↑  המושג "מות האלוהים" מזוהה לראשונה עם הפילוסוף פרידריך ניטשה בספרו "המדע העליז" (1882), פיסקה 125, שם "המשוגע" מכריז בבתי התפילה על מות האלוהים שבני האדם הרגוהו. ניטשה קורא בהגותו לבני האדם לקחת אחריות על עולם נטול השגחה אלוהית. הרעיון זכה פיתוח נרחב בדורות הבאים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267465905171  PLWABN: 9810623709805606  BIBSYS: 90054612  BnF: cb12560451j (data)  CiNii: DA01259256  GND: 118603566  ISNI: 0000 0001 2099 2770  LCCN: n50025998  LNB: 000032856  NDL: 00454894  NLA: 35467191  NTA: 071368396  SNAC: w6q84zp5  SUDOC: 034901388  Trove: 963523  VIAF: 14887909   WorldCat (עם VIAF): 14887909
תולדות יהודי טוטקומלוש

טוטקומלוש (בהונגרית: Tótkomlós) היא עיר במחוז בקש במישור הגדול הדרומי, שבדרום מזרח הונגריה.
אחרי מהפיכת 1848

יהודים לא יכלו להתיישב בטוטקומלוש לפני שנת 1848, אך לאחר מלחמת העצמאות ההונגרית (מהפיכת 1848) התחילה התיישבותם. היהודים הראשונים מטוטקומלוש התיישבו בכפר בשנת 1850. מרבית המשפחות שהתיישבו לאחר מכן (אברהם לייפניק, ברנאט איריץ, ישראל אויהיי, ברנאט גרוס, יוז'ף גרוס, פרנץ וובר, מור שטרן, יוז'ף פישר, מור האוזר) הגיעו מהעיר מאקו, מאוחר יותר הן הגיעו גם מבקשצ'בה, ארד, ליפובה. וסרווש ומזקרפטיה. בשנת 1854 כבר הקימו את הקהילה המקומית. באותה שנה קיבלו אדמות מהכפר עבור בית הקמת בית קברות יהודי בגבול הצפוני של הכפר. בשנת 1860 הקימה הקהילה היהודית חדר תפילה ובית ספר ודירת מורה בפינת דיאופה (Diófa) ופה אוט (Fő út) של ימינו. בשנת 1880 הוקמה החברה קדישא. בשנת 1884 נבנה בית הכנסת החדש. לאחר מכן הוקמו המקווה, המשחתה הכשרה ובשנת 1887 הוקם בית הספר החדש, בו לימד אדולף נאדור. כן הוקמה איגוד הנשים היהודיות. אוכלוסיית הקהילה בשנת 1896 הייתה 180, ב-32 משפחות.
הסוחרים הגדולים

הסוחרים היהודיים המפורסמים ביותר בכפר היו יוז'ף לייפניק ויאנוש אויהיי, סוחרי עצים, קארוי הרצוג, סוחר תבואה, אשתו של פרנץ אויהיי ויצחק הרצוג שעסקו במסחר בבדים כל אחד בנפרד וליפוט איצקוביץ', סוחר במכונות. ליפוט איצקוביץ' התיישב בטוטקומלוש כסוחר כללי בשנת 1885, אך בשנים הראשונות של המאה ה-20 הוא שינה את תחום המסחר שלו למכונות. הוא בנה חנות גדולה, בית מלאכה ומחסן בכיכר המרכזית, שם סחר במכונות תפירה, מכונות דישה, אופניים, טרקטורים והפעיל תחנת דלק. המשפחה הקימה גם חנויות בבקשצ'אבה, סגד ואורושהזה.
בין מלחמות העולם

בשלב הסופי של מלחמת העולם הראשונה, במהלך מהפכת החרציות, קמה תנועה האנטי-יהודית גדולה ביותר במחוז בקש ובטוטקומלוש. בתקופה שאחרי נפילת הרפובלקה הסובייטית ההונגרית (שרבים מאוד מראשיה היו יהודים) התנועה האנטי-יהודית אנטישמית של חוגי הימין התחדשה ויהודים רבים נשדדו הן בעסקיהם והן בבתיהם. בשנת 1925 נסגר בית הספר היהודי. בשנות העשרים של המאה העשרים הגיע החזן החדש גאשפאר רוזנברג, שמילא את תפקידי השוחט, שליח הציבור והחזן, במשך כמעט שני עשורים.
השואה

אנשי טוטקומלוש נקראו לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בין פברואר 1942 לאוקטובר 1943 כהמשך ישיר לחוקים המפלים האנטי-יהודיים בהונגריה (הנומרוס קלאוזוס החוק היהודי הראשון החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי). באפריל 1944, חובת ענידת הטלאי הצהוב הוחלה גם בטוטקומלוש, ואז החלה נעילת היהודים בגטו. ב-13 במאי עזבו המשפחות את בתיהם ועברו לחצר המגודרת של מכונת איצקוביץ בכיכר המרכזית, לשטחי העסק ולדירות בבית איצקוביץ. הגטו נשמר על ידי ז'נדרמים מקומיים והכפריים. ב-20 ביוני 1944 הוסעו היהודים מטוטקומלוש לתחנת הרכבת, הועמסו על קרונות משא והועברו למחנה האיסוף של גטו בקשצ'אבה, משם כולם מלבד מרגיט הרצוג ואשתו של מיקלוש גרוס רוז'י לייכטר ומשפחתה שעמדה ללדת נשלחו לדברצן. מתוך 122 יהודים מטוטקומלוש, 83 גורשו למחנה שטרסהוף ו-39 גורשו ברכבת לאושוויץ. איש מהמגורשים לאושוויץ לא חזר לטוטקומלוש. חלק מהמגורשים למחנה שטראסהוף הועברו למחנות בווינה והסביבה. בשנת 1945 שחררו כוחות סובייטים ואמריקאים את השורדים. בשנת 1945 חזרו 86 אנשים לטוטקומלוש, שרבים מהם עזבו במהרה למקום אחר או היגרו. בשנות ה-80 של המאה ה-20 חיו בכפר רק חמישה יהודים. אלה שנותרו נפטרו במהלך השנים, בימים אלה רק לשתי משפחות יש שורשים יהודיים בטוטקומלוש, אך עדיין יש צאצאים רבים של יהודי טוטקומלוש הן בעולם הו בישראל והן בבודפשט.
הנצחה

מדי שנה, ביום ראשון הקרוב ביותר ל-20 ביוני, מתקיימת טקס הנצחת השואה.
לקריאה נוספת

אישטוואן באלוג: תולדות יהודי טוטקומלוש. 2004. עותק בספרייה הלאומית של ישראל
International Jewish Cemetery Project
הערות שוליים

↑  יהודי טוטקומלוש, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007488822505171
פוטבול

כדור פוטבול
משחק פוטבול
פֿוּטְבּוֹל אמריקאי (באנגלית: American football; נקרא לעיתים כדורגל אמריקאי) הוא משחק כדור וענף ספורט קבוצתי המשלב כוח, מהירות, זריזות, טכניקה ואגרסיביות במטרה להכניס את הכדור לאזור בסוף שטח הקבוצה היריבה המכונה אנד זון (End Zone). מקורו של המשחק - בדומה למשחק הכדורגל - הוא במשחקי כדור שהיו נפוצים באנגליה במאה ה-19. כדור הפוטבול אליפטי (בשפה המדעית: ספרואיד מוארך) ומחודד בשני קצותיו. המשחק הראשון התקיים ב-6 בנובמבר 1869 בניו-ברנסוויק שבניו ג'רזי, ובו התמודדה נבחרת אוניברסיטת ראטגרס נגד נבחרת אוניברסיטת פרינסטון.
המגרש והשחקנים

מגרש פוטבול הוא מלבן בגודל 360 על 160 רגל (כ-110 על 49 מטר). הצלעות הארוכות של המגרש נקראות סייד ליינס (Sidelines) והצלעות הקצרות נקראת אנד ליינס (Endlines). אלו הם גבולות המגרש. במקביל לכל אנד ליין מתוח גול ליין (Goal Line). המרחק בין שני קווי הגול ליינס הוא 100 יארד (כ-91 מטר). שני השטחים שבין כל גול ליין לבין האנד ליין הצמוד לו נקראים אנד זון (End Zone), ורוחבם 10 יארד (כ-9 מטר).
בשטח שבין שני הגול ליינס מסומנים יארד ליינס, שהם קווים המקבילים לגול ליינס ומציינים את המרחק מהגול ליין הקרוב. הקווים מסומנים במרווח של 5 יארד וממוספרים כל 10 יארד מהגול ליין ועד קו אמצע המגרש (שנמצא במרחק שווה, 50 יארד, משני קווי הגול ליינס). בנוסף, מסומנות שתי שורות של סימונים קצרים במקביל ליארד ליינס, במרחק של יארד אחד (כ-91 ס"מ) אחד מהשני. סימונים אלו נועדו לסייע במדידת המרחק שעברה הקבוצה שנמצאת בהתקפה בכל ניסיון (כפי שיוסבר בהמשך).
בקצה כל אנד זון, על קו האנד ליין, ניצבים שני עמודי שער (Goalpost) מחוברים בצורת האות האנגלית Y.
כל קבוצה מעמידה על המגרש בכל רגע נתון 11 שחקנים. מותר לבצע החלפת שחקן בכל פעם שהמשחק נעצר בין ניסיונות התקדמות, ולכן מספר השחקנים בקבוצת פוטבול גדול יחסית והשחקנים מתמחים בתפקיד מסוים במגרש.