stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרכז דאליין איטון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים
 שימוש:  מלון, משרדים
 מיקום:  דאליין
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2009–2015 (כ־6 שנים)
 אדריכל:  NBBJ 
 מידות
 גובה:  383 (1,257 רגל) מטר
 שטח:  145,380 מטר רבוע
 קומות:  80 (+4 קומות תת-קרקעיות)
 קואורדינטות:  38°55′03″N 121°37′28″E﻿ / ﻿38.9175°N 121.62444444°E﻿ / 38.9175; 121.62444444
  (למפת הרפובליקה העממית של סין מוגדלת) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןמרכז דאליין איטון(למפת הרפובליקה העממית של סין רגילה) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןמרכז דאליין איטון
 
מרכז דאליין איטון  הוא מתחם גורדי שחקים אשר נמצא בתת-המחוז העירוני דאליין שבסין. המגדל אשר משמש גם כמגדל משרדים וגם כמלון, מתנשא לגובה של 383 מטרים (1,257 רגל) וכולל 84 קומות (כשמתוכן 4 קומות קומות תת-קרקעיות). בניית המגדל החלה בשנת 2009 ונסתיימה בשנת 2015. המגדל משתרע על שטח 145,380 מטרים רבועים וכולל 728 חדרי מלון ו-30 מעליות. המגדל הוא המגדל ה-11 בגובהו בסין וה-23 בגובהו בעולם.
הערות שוליים

↑  http://skyscrapercenter.com/building/eton-place-dalian-tower-1/249
מצעד קונפטי

מצעד הקונפטי בניו יורק לכבוד האסטרונאוטים של משימת אפולו 11, אוגוסט 1969
מצעד קונפטי (באנגלית: Ticker tape parade) הוא מצעד או תהלוכה ברכב או ברגל, הנערך ברחובה של עיר, שבמהלכו נזרקות לעבר משתתפיו מחלונות בתים כמויות גדולות של קונפטי. המצעד נערך כאירוע ניצחון לכבוד מאורע או אישיות בולטים. הנייר הנזרק שמראהו כסופת שלג משווה לאירוע מראה שמח וחגיגי.
המצעדים

מצעדי קונפטי מזוהים בעיקר עם ארצות הברית ובפרט העיר ניו יורק. מקור שמם באנגלית הוא העובדה שבעבר, פיסות הנייר שנזרקו במהלך המצעדים היו סרטי נייר צרים וארוכים שהכילו ציטוטי מחירים עדכניים של ניירות ערך במהלך יום המסחר, והופקו ממכונות פסנוע (באנגלית: Ticker tape).
מצעד הקונפטי הראשון בניו יורק נערך ב-28 באוקטובר 1886 במסגרת חגיגה ספונטנית שנערכה לרגל חנוכת פסל החירות. מאז אומץ המצעד כמנהג ונערך מאות פעמים לכבוד פוליטיקאים, אנשי צבא, ספורטאים ואסטרונאוטים. חלקה הדרומי של דרך ברודוויי ברובע מנהטן בניו יורק הפך לנתיב המסורתי של המצעד. בקטע זה נמצאים משני צידיו בנייני משרדים גבוהים רבים, שחלונותיהם סיפקו עמדות תצפית לצופים על המצעד והנייר היה נזרק מהם. קטע הרחוב זכה בעקבות המצעדים שנערכו בו לכינוי קניון הגיבורים (Canyon of Heroes). במדרכותיו נקבעו יותר מ-200 אבני גרניט המציינות את האישים שהמצעדים נערכו לכבודם. לרוב נזרק במצעדים נייר במשקל של כ-50 טון, אך עיריית ניו יורק מצאה שבמהלך המצעד לכבוד הניצחון על יפן (אוגוסט 1945) נזרק נייר במשקל גדול פי יותר ממאה.
עם השנים התמעטו מצעדי הקונפטי הנערכים בניו יורק והם מתקיימים בעיקר לכבוד קבוצות ספורט שזכו להישגים. מאז שנות ה-60 פסק השימוש במכונות פסנוע והנייר הנזרק נלקח ממקורות אחרים, כולל נייר המחולק על ידי העירייה.
דוד בן-גוריון זכה למצעד קונפטי בניו יורק ב-1951.
דוגמאות למצעדים בולטים בניו יורק

1899 - מצעד לכבוד אדמירל ג'ורג' דיואי, גיבור קרב מפרץ מנילה
1919 - מצעד לכבוד שיבת הגנרל ג'ון פרשינג ממלחמת העולם הראשונה באירופה
1926 - מצעד לכבוד השחיינית גרטרוד אדרלה לאחר חצייתה את תעלת למאנש
1927 - מצעד לכבוד צ'ארלס לינדברג לאחר טיסתו לרוחב האוקיינוס האטלנטי
1930 - מצעד לכבוד ניצחונותיו של שחקן הגולף בובי ג'ונס
1945 - מצעדים לכבוד הגנרל דווייט אייזנהאואר והאדמירל צ'סטר נימיץ לאחר מלחמת העולם השנייה
1951 - מצעד לכבוד גנרל דאגלס מקארתור לאחר סילוקו מהפיקוד הצבאי במלחמת קוריאה
1957 - מצעד לכבוד אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת
1962 - מצעד לכבוד טיסתו לחלל של האסטרונאוט הראשון ג'ון גלן
1969 - מצעדים לכבוד אנשי הצוות של משימות אפולו 10 ואפולו 11
1984 - מצעד לכבוד זוכי המדליות האמריקאים באולימפיאדת לוס אנג'לס
1990 - מצעד לכבוד נלסון מנדלה
1991 - מצעד לכבוד החיילים ששבו ממלחמת המפרץ
מספר אישים וקבוצות זכו ליותר ממצעד אחד שנערך לכבודם. בין השאר זכתה קבוצת הבייסבול ניו יורק יאנקיז לתשעה מצעדים, אדמירל ריצ'רד בירד זכה לשלושה, אמליה ארהארט וגנרל שארל דה גול זכו לשני מצעדים.
הערות שוליים

↑  מדובר בקטע של כ-1,100 מטר בין פארק באולינג גרין ועד לפארק שליד בית עיריית ניו יורק.
מרקוס גאביוס אפיקיוס

| --- | --- |

דיוקן דמיוני של מרקוס גאביוס אפיקיוס, 1853.
 לידה:  25 לפנה״ס 
 התאבד:  37 (בגיל 61 בערך) 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 
מרקוס גאביוס אפיקיוס (בלטינית: Marcus Gavius Apicius) הוא שמו של רומאי המייצג את הראוותנות ואת אנינות הטעם במזון של רומא בראשית ימי הקיסרות הרומית. הוא חי בשלהי המאה הראשונה לפנה"ס וראשית המאה הראשונה לספירה, והיה מפורסם בזכות תכונותיו בימיו של הקיסר טיבריוס. אפיקיוס היה מקושר לבית הקיסר ודומה שהיה אדם עשיר. על אחרית ימיו מדווח הפילוסוף הרומאי סנקה, המספר כי הלה בזבז על מזון ועל השגתו (כגון נסיעה מיוחדת לאפריקה משום ששמע שסרטניה גדולים יותר ממה שהכיר), עד שבזבז הון של מאה מיליון ססטרצים בסוגיה זו. מאחר שנותרו בידו עשרה מיליון ססטרצים בלבד שהביאו לידי פחד כי ירעב, התאבד בשתיית רעל.
מרקוס גאביוס אפיקיוס ככל הנראה היה חייב את הקוגנומן שלו (שמו השלישי) לאפיקיוס מוקדם יותר, שחי בשנות ה-90 של המאה ה-1 לפנה"ס וזה היה שם משפחתו. אם אכן כך, השם "אפיקיוס" קיבל את המשמעות "אנין טעם" כתוצאה מפרסומו של אותו חובב ראוותנות מוקדם יותר.
מקורות על מרקוס גאביוס אפיקיוס

אנקדוטות אודות מרקוס אגביוס אפיקיוס פזורים במקורות שונים בני זמנו ומעט אחריו וביניהם המדקדק היווני אפיון, ההיסטוריון טקיטוס, מרטיאליס, פליניוס הזקן (המספר על אפיקיוס המייעץ לבנו של הקיסר שלא לאכול כרוב בשל היותו מאכל המוני), קלאודיוס איליאנוס, סנקה, ואחרים.
הספר 'אפיקיוס' או 'על ענייני הבישול' De re coquinaria

שמו של מרקוס גאביוס אפיקיוס נודע בעיקר בשל ספר בישול רומאי המיוחס לו בטעות. הלה כתב אומנם שני ספרי בישול, האחד ספר בישול כללי, והשני ספר על אודות רטבים, אך אלה לא שרדו. הספר ששרד עד ימינו, תחת השם הנ"ל, אינו מפרי עטו, אלא של מחבר אנונימי בן המאה הרביעית לספירה. הספר הוא היחיד בתחום זה של הבישול הרומאי ששרד מן העת העתיקה, והוא מופיע תחת הכותר "אפיקיוס", או 'על אודות ענייני הבישול'. דומה שייחוס הספר לאדם בשם קֵליוס אפיקיוס, הנובע מן רשום בראש אחד מכתבי היד ששרדו: API  CAE הוא מוטעה.
בספר נאספו כ-500 מתכונים, כאשר כ-300 מהם מיוחסים למרקוס גאביוס אפיקיוס. יש בספר מתכונים פשוטים, הוראות טיפול במזון (כבישה, השריה, מילוי, ובעקבותיהם מנות כמו 'בשר חזיר בדבלים ודבש'), אך יש בו גם מנות מוזרות וראוותניות למדי כמו 'לשונות של ציפורי פלמינגו', המייצגים את הראוותנות של החברה הגבוהה הרומאית. זהו בהחלט ספר בישול מעשי, והוא דומה על פי תוכנו לספרי בישול מודרניים.
הספר 'אפיקיוס' או 'על ענייני הבישול' De re coquinaria > תוכן הספר

הספר מתחלק לעשרה פרקים כדלקמן: 1. על הטבח (שֵף); 2. בשר; 3. ירקות; 4. מנות שונות; 5. קטניות; 6. עוף; 7. מנות לטעם אנין (גורמה); 8. הולכים על ארבע; 9. מזון מן הים; 10. דגים. חלק מן המתכונים אינם מתאימים בתוכנם לפרק בו הם מצויים.
מתכון לדוגמה (אפיקיוס פרק 6, 9, 4): עוף נומידי: "הכן את העוף, בשל אותו, רחץ אותו, השרה אותו במיץ של צמח הלאסר, פלפל אותו, טגן אותו. רסק פלפל, קימל, זרעי קוריאנדר (כוסברה), שורשי לאסר, פיגם, תמרים, צנוברים, חומץ, דבש. הוסף לו גארום ושמן לפי הטעם. לאחר רתיחתו הוסף קמח עמילן והגש."
נוסח הספר

J. Andre, De RE Coquinaria, Bude, 1974
Marry Ella Milham, DE RE Coquinaria, Teubner Leipzig, 1969
מרקוס וולף

| --- | --- |

 לידה:  19 בינואר 1923 הכינגן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  9 בנובמבר 2006 (בגיל 83) ברלין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  Markus Johannes Wolf 
 מדינה:  גרמניה, ברית המועצות, גרמניה המזרחית 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי פרידריכספלדה 
 השכלה:  בית ספר קרל ליבקנכט  המכון לתעופה במוסקבה 
 מפלגה:  מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי 
 פרסים והוקרה:  מסדר קרל מרקס  גיבור העמל של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945 
 חתימה:   
 
מרקוס יוהנס "מישה" וולף (Markus Johannes "Mischa" Wolf‏; (19 בינואר 1923 – 9 בנובמבר 2006) היה ראש מינהל הביון הכללי - חטיבת מודיעין החוץ במשרד לביטחון המדינה (ה"שטאזי") של ממשלת גרמניה המזרחית. במשך 34 שנים היה הפקיד השני בחשיבותו במשרד לביטחון המדינה, תקופה החופפת לרוב המלחמה הקרה. יהודי במוצאו.
קורות חיים

וולף נולד בעיר הכינגן (Hechingen), בפרובינציה של הוהנצולרן (מדינת באדן-וירטמברג של היום). הוא היה בנו של הסופר והרופא פרידריך וולף ואשתו השנייה, אֶלְזָה דְרַיְיבְּהוֹלְץ, ואחיו הגדול של במאי הסרטים קונרד וולף. אמו הייתה נוצרייה ואביו יהודי, צאצא למגורשי ספרד שהגיעו לגרמניה דרך הולנד במאה ה-17, שהיה חבר במפלגה הקומוניסטית של גרמניה. לאחר עליית היטלר לשלטון, היגרה המשפחה לשווייץ ומשם למוסקבה, בשל דעותיו הפוליטיות ומוצאו של אבי המשפחה.
בתקופת גלותו, וולף למד תחילה בבית הספר הגרמני ע"ש קארל ליבקנכט ואחר כך בבית ספר רוסי. עם סיום לימודיו בבית הספר החל לימודים במכון להנדסת מטוסים במוסקבה. המכון על תלמידיו פונה לעיר אלמה אטה לאחר שגרמניה התקיפה את ברית המועצות במלחמת העולם השנייה. באלמה אטה נצטווה וולף להצטרף לקומינטרן, ובמסגרת זו קיבל הכנה, כמו רבים אחרים, לעבודה חשאית מאחורי קווי האויב.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה נשלח וולף לברלין, יחד עם קבוצה שליוותה את ולטר אולבריכט, כעיתונאי של תחנת רדיו באזור הסובייטי של ברלין הכבושה. הוא נמנה עם העיתונאים שצפו במהלך משפטי נירנברג כנגד ראשי המשטר הנאצי.
בשנת 1953, בהיותו בגיל 30, נמנה עם מייסדיו של שירות מודיעין החוץ של המשרד לביטחון המדינה בגרמניה המזרחית, אשר נודע בכינויו ה"שטאזי". כראש השירות, וולף רשם לזכותו הצלחות כבירות בהחדרת אלפי מרגלים למוסדות השלטון, לחוגי הפוליטיקה והעסקים של גרמניה המערבית. המקרה המפורסם ביותר היה זה של המרגל גינתר גיום (Günter Guillaume), אשר הביא את הקץ לשלטונו של קנצלר גרמניה המערבית וילי ברנדט. בשנות השבעים ניהל וולף גם מבצע שנועד לתמוך בקבוצות נאו-נאציות במערב, מתוך כוונה לפגוע ביציבות המשטר ולהציג את המדינה האחרת כחממה לימין הקיצוני, בניגוד לגרמניה המזרחית האנטי-פאשיסטית.
במשך רוב שנות עבודתו נודע וולף בכינוי "האיש ללא פנים", משום שהצליח להישאר אנונימי מבלי שלזרועות המודיעין המערביות תהיה תמונה שלו. זרועות הביון המערביות לא ידעו את מראה פניו של ראש שירות הריגול של גרמניה המזרחית עד שנת 1978, כאשר צולם בעת שביקר בשוודיה. עריק מזרח גרמני בשם ורנר שטילר הוא שזיהה לשירות הריגול הנגדי המערב גרמני את וולף מתוך התמונה בה צולם.
וולף פרש ממשרתו בשנת 1986 במטרה להמשיך את עבודת הכתיבה שבה החל אחיו קונראד, בתיאור סיפור חינוכם במוסקבה בשנות השלושים. הספר "טרויקה" (Troika) התפרסם באותו היום בגרמניה המערבית ובגרמניה המזרחית. לאזרחי גרמניה המזרחית היה וולף סמל לשינויים העוברים על ארצם, כיוון שתמך בקו ליברלי ובמדיניות הגלאסנוסט והפרסטרויקה של מיכאיל גורבצ'וב מנהיג ברית המועצות. ממשיכו בראש שירות הביון היה ורנר גרוסמן (Werner Großmann).
זמן קצר לפני איחוד גרמניה נמלט וולף מן המדינה וביקש מקלט מדיני ברוסיה ובאוסטריה. משכשל בניסיונו זה, הוא שב לגרמניה, שם נאסר על ידי המשטרה הגרמנית. וולף טען שסירב להצעה של ה-CIA האמריקאי לערוק לארצות הברית. בשנת 1993 הוא הורשע בבית המשפט המחוזי הגבוה בעיר דיסלדורף בעוון בגידה ונידון לשש שנות מאסר. פסק הדין בוטל בערעור בבית המשפט הפלילי הפדרלי של גרמניה מן הנימוק שוולף פעל מתוך טריטוריה של מדינה עצמאית באותה העת, גרמניה המזרחית. בשנת 1997 הוא הורשע בעבירות של כליאת שווא, כפייה ופגיעה גופנית, ונידון לשנתיים מאסר על תנאי. בנוסף, הוא נשפט אף לשלושה ימי מאסר על סירובו להעיד נגד פאול גרהרד פלמיג (Paul Gerhard Flämig).
בריאיון שהעניק לעיתון "הארץ" סיפר וולף כי שקל לבקש מקלט מדיני בישראל, אולם בעצת ידידים נמנע לעשות זאת, משהבין כי ישראל לא תקבלו.
מרקוס וולף מת בשנתו, בגיל 83, בביתו שבברלין, ב-9 בנובמבר 2006.
הקשר בין וולף לדמויות בדיוניות בספרי ריגול

בין קוראיו של הסופר ג'ון לה קארה יש המשערים כי דמותו של רב-המרגלים "קארלה" בספריו "החפרפרת" "התלמיד המכובד" ו"כל אנשי סמיילי", מבוססת על דמותו של וולף. הסופר עצמו רמז כי כך הוא הדבר מספר פעמים בעבר, אולם סירב להודות בכך בבירור, אף כאשר רואיין בעקבות מותו של וולף.
לקריאה נוספת

בעברית ראה אור ספרו האוטוביוגרפי של מרקוס וולף "איש ללא פנים" בהוצאת מעריב.
הערות שוליים

↑  Else Wolf. friedrichwolf.de.
↑  Walther Pollatschek. Friedrich Wolf: eine Biographie. Aufbau (1965). OCLC 451001460. עמ' 9.
↑  Roger Boyes, Stasi Supported West German Neo-Nazi Groups, The Times, August 14, 2000
↑  יוסי מלמן, מת 'המרגל ללא פנים' ממזרח גרמניה, מרקוס וולף, באתר הארץ, 10 בנובמבר 2006
↑  Staff (9 בנובמבר 2006). "East German spymaster who inspired novelist John Le Carre, dies". Mail Online. נבדק ב-26 בספטמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  גד שמרון, האיש שלנו בברלין, באתר nrg, nrg, ‏ 12.11.2006, "מומחים בתחום ספרי הריגול אומרים שג'ון לה-קארה, אשף ספרי הריגול, עיצב את דמותו של 'קרלה' המרגל הקומוניסטי הבכיר ויריבו של סמיילי, איש השירותים החשאיים של הוד מלכותה, בדמותו של וולף. 'שמעתי על זה', אמר לי וולף, 'זה כמובן מחמיא, אבל אני לא קרלה'."
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007458040105171  PLWABN: 9810582424205606  BnF: cb12135838b (data)  GND: 118854925  ISNI: 0000 0001 0905 4601  LCCN: nr91018687  LNB: 000046528  MusicBrainz: 1bd84f10-d8d8-4dd3-a8d1-1689d95a08e5  NDL: 01101290  NKC: xx0022049  NTA: 074142585  SUDOC: 029811368  VIAF: 59119021   WorldCat (עם VIAF): 59119021
מפעלי המלח בסאלן-לה-בן

בית המנהל
מפעלי המלח בסאלן-לה-בן (בצרפתית: Salines de Salins-les-Bains) הם מתחם של מבנים היסטוריים, שבהם הפיקו מלח בישול, בשטחה של הקומונה סאלן-לה-בן (אנ') במחוז ז'ורה בחבל בורגון-פראנש-קונטה במזרח צרפת. בשנת 2009 נוספו המפעלים לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו, כהרחבה לאתר מפעלי המלח המלכותיים בארק-א-סנאן מ-1982.
המתחם הגדול היה עיר בפני עצמה בתוך העיר סאלן-לה-בן, כולל חומת עיר, בנייני מגורים, מנהל ומשפט עצמאיים, וכנסייה משלה. הוא שכן בין הרובע הצפוני של בורג-דסו (Bourg-Dessous) עם כנסיית סן מוריס והרובע הדרומי עם כנסיית סן אנטואל.
היסטוריה

האזור העירוני כבר היה מיושב בתקופות הקלטיות. היו ביצורים על ההרים. תושבי היישוב חיו ממסחר עם גאליה הפנימית ואיטליה ומההכנסה מייצור המלח. ככל הנראה היה מספר התושבים גדול, ישנם חוקרים הרואים בסאלן-לה-בן את האופידום הגאלי אלסיה (אנ'), שתואר על ידי יוליוס קיסר, בו הובסו הכוחות הגאליים בהנהגת ורקינגטוריקס על ידי הרומאים במסגרת מלחמת גאליה. לאחר מכן, האזור הפך לחלק מהאימפריה הרומית, כחלק מהפרובינקיה הרומית גרמאניה סופריור שבירתה מוגונטיאקום. הניצול של המעיינות המלוחים נמשך תחת השלטון הרומי. בשנת 523 הוזכר היישוב לראשונה בשם סלינריום (Salinarum) ותעשיית המלח הוזכרה לראשונה במסמך.
בסביבות שנת 1000 היו לעיירה של ימינו שני בעלים: החלק הצפוני שייך לרוזן בורגון, החלק הדרומי של העיר עם מפעלי המלח שייך לסיר דה סלאן (Sire de Salins). במאה ה -13 אחד מאצילים אלה, ז'אן דה שאלון (Jean de Chalon), הסתמך על ההכנסות ממעיינות המלח לחזק את כוחו בבורגון. בשנת 1249 הוא העניק לעיירה סלאן חופש נרחב. הביצורים חוזקו, נבנו טירות להגנה על מפעלי המלח והוקמו כנסיות. סלאן הפכה למרכז הכלכלי של בורגון-פראנש-קונטה ועם 5,700 תושבים בעיר במאה ה-17 היא הייתה העיר השנייה בגודלה במדינה. היו בה יותר תושבים מדול (אנ') בירת פארנש-קונטה בתקופה זו.
שגשוג זה נמשך עד לסיפוח פראנש-קונטה על ידי ממלכת צרפת בשנת 1674. העיר איבדה את מעמדה המוביל כאשר בזאנסון הפכה לבירת המחוז. תעשיית המלח בסלאן עברה מודרניזציה והורחבה. האדריכל קלוד-ניקולא לדו (1736–1806) בנה מפעלי מלח נוספים ביער שו (Forêt de Chaux), 21 קילומטרים מסלאן, שהפיקו מלח מתמלחת שהוזרמה מסלאן. אתרי הייצור הללו הוגנו גם על ידי ביצורים חדשים וחיל מצב. העיר סלאן קיבלה את התואר פלאס דה גר (Place de guerre, מילולית "מקום המלחמה"). בשל ההתפתחות הכלכלית, האוכלוסייה גדלה למעל 8,000 תושבים עד 1789.
כתוצאה מהמהפכה הצרפתית שפרצה באותה שנה, החלה ההידרדרות הכלכלית של סלאן אולם עם החלוקה החדשה למחוזות, קיבלה לון-לה-סונייה (Lons-le-Saunier) שמדרום שהייתה קטנה יותר את מעמד הבירה. סאלן, מקום מרוחק במחוז ז'ורה החדש, הפכה למקום מושבו של הקנטון. בשנת 1825 כל החלק הדרומי של העיר נשרף והשיקום ארך שנים.
במקביל, תעשיית המלח הניבה פחות רווחים מכיוון שניתן היה לייצר מלח בזול יותר במקומות אחרים. כמו בערי מלח אחרות, ניסו אבות העיר לשווק את תכונות הריפוי של התמלחת. סלאן פותחה לעיירת ספא, שבשנת 1857 קיבלה קשר רכבת ישיר לפריז. כשהקיץ הקץ על האימפריה הצרפתית בשנת 1871, הסתיים גם קידום הספא על ידי בני המשפחה הקיסרית.
מפעלי המלח נסגרו בשנת 1962 ומספר אורחי הספא הלך ופחת. כך שמספר התושבים צנח עד היום מתחת ל-2,600 איש.
מפעלי המלח

מפעל המלח הוזכר לראשונה בשנת 791 במסמך ממנזר פלביני (Flavigny), אם כי באותה תקופה הוא כנראה כבר נוצל במשך מאות שנים קודם לכן. בימי הביניים, היה מלח הבישול ידוע בכינויו "זהב לבן", מכיוון שהיה מצרך חיוני ובעל ערך רב. באותה תקופה נעשה שימוש נרחב במלח לשימור מזונות כמו בשר או דגים. בייצור המלח ובמסחר בו היו רווחים עצומים. מעיינות המלח של העיירה הפכו נגישים יותר דרך מנהרות תת-קרקעיות כבר במאה ה-13. נקדחו גם בארות נוספות.
לאחר הסיפוח לצרפת במאה ה-17, הפכו מעיינות המלח ומתקניהם לרכוש מדינה. חברות שונות שכרו את המתקנים. מהמאה ה-18 ניתן היה לשאוב את התמלחת בעזרת כוח המים של נהר פורייז (Furieuse). עד אז זה נעשה בכוח שרירים בלבד. במתקני הייצור מעל הקרקע, התבשלה התמלחת בדוודי ענק למשך 12–18 שעות עד שהמים התאדו וניתן היה ליצור מהמלח שנותר כדורים להמשך ייבוש.
אולם עם הזמן פותחו שיטות ייצור טובות וזולות יותר, כך שכבר שמפעלי המלח הפכו בלתי רווחיים. בנוסף, היה צורך בעץ כדלק להסקת הדוודים, ושהיערות סביב סלאן שנוצלו לחלוטין כבר לא יכלו לספק. חלק מההפקה הועברה לשו כבר במאה ה-18, שם ניתן היה לנצל את היער הגדול, יער שו. גם אספקת הפחם התבררה כלא כלכלית.
מצב נוכחי והגעה

בשל מספר שריפות והריסות יזומות, מפעלי המלח הגדולים, בעבר עיר בתוך העיר, כבר לא נשמרו בשלמותם. מהביצורים עדיין ניתן לראות כמה קטעי חומה, שני מגדלים ואת השער הראשי. הבניין מכיל עדיין את בית המנהל (כיום קזינו), אולם ייצור עם דוודי מלח (מוזיאון) ובניין חוץ (מרכז מידע לתיירים). המנהרות התת-קרקעיות מהמאה ה-13 עם קשתותיהן הרומנסקיות השתמרו לחלוטין. מוצג גם הציוד הטכני כגון המשאבה, מערכת הביוב למים המלוחים (תמלחת) ומים מתוקים (להנעת המשאבה). שאר השטח הוסב לשטחים ירוקים.
סאלן-לה-בן שוכנת על כביש D 472, שחוצה את האזור העירוני. הכביש המהיר N83, המחבר את ליון עם שטרסבורג, עובר כשבעה קילומטרים מערבה. לסלאן כבר אין תחנת רכבת משלה ויש אליה קו אוטובוס של ה-SNCF. תחנת הרכבת מושר (Mouchard), שאליה מגיעה גם הרכבת המהירה, ה-TGV, נמצאת שמונה קילומטרים משם. משם ניתן להגיע לפריז תוך שעתיים.
גלריה

מבט כללי ממבצר סן אנדרה
גלגל מים עבור המשאבה
במנהרה
המשאבה
אגן לייצור מלח
אגן מקורי לייצור מלח
צינורות תמלחת
הערות שוליים

↑  From the Great Saltworks of Salins-les-Bains to the Royal Saltworks of Arc-et-Senans, the Production of Open-pan Salt
מצעד שירי ה-R&B

לוגו מגזין הבילבורד
מצעד שירי ה-R&B (באנגלית: R&B Songs) הוא מצעד פזמונים שבועי, בו מדורגים 25 אלבומים. זהו מצעד בילבורד שהופק על ידי מגזין הבילבורד, המדרג את אלבומי ה-R&B הנמכרים ביותר בארצות הברית. המצעד החל להתפרסם ב-11 באוקטובר 2012. המצעד משמש, יחד עם מצעד שירי הראפ, כפיצול מצעד שירי ה-R&B\היפ הופ.
סטטיסטיקות > שירים > שירים בעלי מספר השבועות הרב ביותר בצמרת המצעד

20 שבועות
"One Dance"- דרייק בהשתתפות וויזקיד וקיילה
"Starboy" - דה ויקנד בהשתתפות דאפט פאנק
"That's What I Like" - ברונו מארס
19 שבועות
"Blurred Lines" - רובין ת'יק בשיתוף טי. איי. ופארל ויליאמס
17 שבועות
"Diamonds" - ריהאנה
16 שבועות
"Talk" - חאליד
15 שבועות
"Suit & Tie" - ג'סטין ביבר בהשתתפות ג'יי זי
"Wild Thoughts" - די ג'יי חאלד בהשתתפות ריהאנה וברייסון טיילר
"Better" - חאליד
סטטיסטיקות > אמנים > אמנים בעלי המספר הרב ביותר של שירים בצמרת המצעד

7
דה ויקנד
5
ריהאנה
4
דרייק
3
כריס בראון
חאליד
2
פארל ויליאמס
ברונו מארס
ג'יי זי
ביונסה
ג'ייסון דירולו
די ג'יי חאלד
אלה מאי
הערות שוליים

1 2  Taylor Swift, Rihanna & PSY Buoyed by Billboard Chart Changes, Billboard, ‏2012-10-11
↑  Bruno Mars' 'That's What I Like' Ties Record for Most Weeks Atop Hot R&B Songs Chart, Billboard, ‏2017-07-12
מרכיב אביוטי

בביולוגיה ואקולוגיה, מרכיב או גורמים אביוטיים (Abiotic component) הם כימיקל דומם וחלקים פיזיים של הסביבה המשפיעים על אורגניזמים חיים ועל הפונקציונליות של מערכות אקולוגיות. א – לא; ביו – חי. גורם שאינו חי.

גורמים אביוטיים וכל מה שנקשר אליהם – תומכים בביולוגיה כולה. מרכיבים אביוטיים מצריכים תנאים פיזיים ומקורות דוממים שמשפיעים על אורגניזמים חיים במושגי גדילה, התקיימות ורבייה. 

כל המרכיבים הדוממים במערכות אקולוגיות נקראים מרכיבים אביוטיים למשל: אטמוספירה, מים, קרינה, טמפרטורה, שמש, לחות וקרקע. גורם אביוטי הוא דבר דומם או פיזי בסביבה שמשפיעים על דברים חיים בגדילה, רבייה וקיום. גורם ביוטי הוא דבר חי בסביבה שמשפיע על דברים בגדילה, רבייה וקיום.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph170652 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעי כדור הארץ. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ראו גם

מרכיב ביוטי
מפעל תחנות הטרקטורים

עיבוד חקלאי ממוכן בישראל
מפעל תחנות הטרקטורים היה גוף שהוקם בשנת 1952 על ידי המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית לא"י, במטרה לתת מענה לבעיות העיבוד החקלאי הממוכן, בהתיישבות החדשה, ופעל במשך 15 שנה עד לשנת 1967. בפועל סיפק המפעל בשנות קיומו, שירותי מיכון חקלאי, גם לחקלאי ההתיישבות הוותיקה - מושבים וקיבוצים.
רקע

בשנותיה הראשונות של המדינה, הוקמו מושבי עולים רבים, וזאת כדי לפתור את בעיות המגורים והפרנסה של העולים החדשים שהגיעו ברבבותיהם למדינה החדשה. הסוכנות היהודית תרמה את חלקה לביסוס המשק החקלאי, וכל משפחה במושב קיבלה פרה ועגלה, וכן ניתן סוס אחד, במשותף, לכל שתי משפחות. הסוכנות סיפקה בהשאלה לכל מושב גם ציוד חקלאי משותף כגון: דחפור קטן מסוג: 6-TD, טרקטור גלגלים, קלטרת ועוד מספר כלים משותפים. מכיוון שלצורך הפעלת הציוד המשותף נדרש ידע מקצועי ויכולת ניהול חלוקת המשאבים באופן צודק בין חברי המושב, שלרוב לא היו קיימים, נזנח הציוד המשותף, הושבת ואף התבלה. בעקבות זאת התקבלה בשנת 1952 החלטה בסוכנות לאסוף את הכלים המשותפים מן המושבים ולרכזם באתרים בהם יטופלו באופן שוטף ומשם יוכלו לצאת ולתת שירותי עיבוד חקלאי במושבים. אך גם פתרון זה לא היה מושלם, שכן בהיעדר ניהול מרכזי לא תואמה העבודה בין המחוזות השונים. כך במקום לנייד כלים בין הגליל והנגב הטרקטורים של הנגב חנו מספר חודשים ללא כל שימוש, בעוד הגליל שיווע לכלי עבודה. המפעל נשא גירעונות ועמד על סף פשיטת רגל.
הקמה

בשנת 1956, נכנס לתמונה פקיד הסוכנות 'גרשון לוי'.
לוי שהיה סגן מנהל החבל הצפוני של המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית וחקלאי בעצמו, ראה כיצד ציוד יקר מתבלה ומתקלקל, וכיצד סכומי עתק יורדים לטמיון. החליט לשנות את דרך הניהול של מפעל הטרקטורים ולהעלותו על דרך המלך. הוא ביקר בתחנות השונות, נפגש עם מפעילי הציוד והמתיישבים, שמע את לבטיהם וחששותיהם והחל לגבש תוכנית פעולה לניהול מרכזי של התחנות. הוא הקים פאנל מדגמי נסיוני באזור הצפון, והחל לנהל את כל תחנות הצפון במרוכז ממקום אחד. הניסיון הוכתר בהצלחה והוכח כי תוכנית עבודה ריכוזית ושינוע של הציוד החקלאי אל כל ההתיישבות ממרכז אחד מייעלים את העבודה והופכים את הציוד לרווחי. המסקנה המתבקשת הייתה כי יש לאחד את כל תחנות הטרקטורים בארץ תחת הנהלה אחת.
לוי הקים את מרכז תחנות הטרקטורים באשקלון והפך למנהלו. מעתה רוכזו תחת המרכז כל בעיות המינהל, כספים, רכש, וויסות העבודה והציוד, הכוונת כלים, הכוונת כוח אדם והכשרתו, תכנון וביצוע של שכלולים ושיפורים. תוך שלוש שנים כוסו הגירעונות, ואף נוצרו רווחים שאיפשרו להחליף ציוד שהתבלה, כמו להגדיל ולגוון את צי הטרקטורים והכלים.
בקריית מלאכי שבדרום הוקם מוסך מרכזי, והועסקו בו מכונאים מובחרים. במוסך טופלו הכלים של מפעל הטרקטורים, כמו כן הועסקו בו צוותים אשר נשלחו לכל חלקי הארץ להעניק שירותי שטח במקום התקלה.
פיננסיה

בתחילת שנות ה-70 של המאה העשרים התפרסם בעיתונות מצבו הפיננסי של המפעל. על פי הפרסום נוסף על מרכז החברה הממוקם בעיר אשקלון, לחברה עוד 39 תחנות המשרתות כ-300 יישובים חקלאיים בהם עשרות מושבים וקיבוצים ותיקים. המפעל מעבד כ-900,000 דונם בשנה, והגידול השנתי עומד על כ-100,000 דונם בשנה.
את פעילותו מבצע המפעל בעזרת כ- 500 טרקטורים (מחציתם מתנועעים באמצעות גלגלים ומחציתם באמצעות זחלים) ועוד אלפי כלים חקלאיים נוספים. לרשות המפעל עומדים מספר רכבי הובלה מסוג גורר-תומך להובלת ציוד כבד.
המחלוקת עם חברת "דגנים בנגב"

בשנת 1956 הוקמה חברה ממשלתית בשם "דגנים בנגב" שהייתה בבעלות משרד החקלאות, רשות הפיתוח וארגוני הקניות האזוריים.. מטרת החברה הייתה עיבוד מרוכז של שטחי הפלחה (שטחי בעל) באזור הנגב בהיקף של מאות אלפי דונמים. חברה זו הייתה מסגרת ניהולית בלבד שהתקשרה עם גופים חקלאיים (כגון קיבוצים ותיקים במרכז הארץ ובצפונה) ועם חברות קבלניות לביצוע עבודות העיבוד והקציר. חברת "מפעל תחנות הטרקטורים" פנתה לפני עונת הזריעה של תשכ"א בתביעה לממשלה שתפעיל את השפעתה למסירת עבודות העיבוד לפני הזריעה לחברת מפעל תחנות הטרקטורים שהיא בעלת ציוד רב ומתאים לעבודות אלו ומסוגלת לבצען בעלות נמוכה יותר מזו שמשיגה "דגנים בנגב".
פירוק החברה

ב-1966 פרסמה ועדה ציבורית לענייני ההתיישבות בראשות יצחק בן אהרון את מסקנותיה. אחת מהמלצותיה הייתה לסגור את מפעל תחנות הטרקטורים ולהעביר את כלי המיכון לידי המושבים. ב-1967 פורקה החברה ופוטרו כ-400 עובדיה. באותה עת הועלתה השערה כי הזרז לפירוק החברה היה רצונה של תנועת המושבים לאפשר תעסוקה לבני המושבים בהפעלת הכלים החקלאיים. ואמנם, חלק מהכלים נרכשו על ידי בני מושבים והופעלו על ידם בצורה קבלנית.