קרקלה
מדיניות, חקיקה ורפורמות תחת שלטון קרקלה > חקיקה

אף על פי שהסנאט היה לכאורה המקור לכל החוקים המחייבים באימפריה הרומית, קיבלו הצווים הקיסריים מעמד חוקי מחייב ומיוחד. החל מאמצע המאה הראשונה קיבלו הצוים הקיסריים את השם הכולל קונסטיטוטיו ובו נכללו צווים, הכרזות (Edict), ומכתבים שכללו גם את תשובות הקיסר למכתבים שנשלחו אליו או הוראות קצרות של הקיסר שנכתבו בשולי בקשות. כל אלו נקבעו כבעלות תוקף של חוק. קרקלה המשיך בפעילות החקיקה הנמרצת, שאפיינה את תקופת שלטונו של ספטימיוס סוורוס. החוקר פרופסור משה עמית מעלה השערה כי חקיקה זו קשורה גם למינוי פפיניאנוס (אנ'), אולפיאנוס ופאולוס, שהיו בראש וראשונה משפטנים, לתפקיד מפקדי המשמר הפרטוריאני. המגמה הכללית של החקיקה החדשה הייתה שינוי היחסים בין אזרחים רומיים לתושבי הפרובינקיות. חוקים וצווים אלו הגדירו מחדש את מעמדם האישי וזכויותיהם של האזרחים. מגמה אחרת של החקיקה בתקופת השושלת הסוורית היה בתחום החברתי, וחוקים נכתבו על מנת להגן על עבדים, יתומים ובני המעמדות הנמוכים. מהלכי חקיקה נוספים שייחדו את תקופתו של קרקלה היו טיפול בצדדים החוקיים של נישואים, הסדרי ירושה ומיסוי של ירושות ושינוי החובות החוקיות של אפוטרופוסים. החקיקה שמה דגש על זכויות חיילים וחיילים משוחררים וובני משפחתם.
יוזמת החקיקה החשובה ביותר הייתה תקנת קונסטיטוטיו אנטוניניאנה (Constitutio Antoniniana) שהוצאה ברומא בשנת 212 כהכרזה קיסרית (לטינית: Edictum) ולפיה הוענקה אזרחות רומית לכל התושבים החופשיים. התקנה מופיעה כהערת אגב בכתבי קסיוס דיו בדיון על מעשיו של קרקלה, שמטרתם הייתה להעשיר את האוצר המלכותי. על פי דיו, קרקלה העניק אזרחות רומית לכל תושבי האימפריה על מנת שיוכל לחייב אותם במיסי ירושה ומיסי שחרור עבדים, שהיו מוטלים קודם לכן על אזרחים רומאיים בלבד. שאר ההיסטוריונים הרומאיים מתעלמים לחלוטין מתקנה זו בפפירוס שזכה לשם פפירוס גיסן, על שם העיר בה הוא נשמר. הפפירוס התגלה במצרים בתחילת המאה העשרים, ובו מופיע קטע מהתקנה מתורגם מלטינית ליוונית ביחד עם תקנות אחרות. הטקסט פורסם בשנת 1910 במחקר מדעי ובו פרשנות והשלמות. מאז היה הפפירוס נושא למחקר מקיף ונכתבו עליו ועל תוכנו מספר רב של מאמרים אקדמיים. הקטע המרכזי המתייחס לתקנתו של קרקלה קובע:
על מנת שנוכל למלא את חובתנו לרוממות האלים הקדושים עם כל התפארת והמסירות דרושות, אני קובע כי עלי לצרף לפולחן האלים את כל הזרים הנמנים עם נתיני, על כן אני מעניק  [קטע מחוק] את האזרחות הרומית לכל הזרים בעולם המיושב מחוץ לדדיטיקיים.
המחקרים המודרניים השונים ניסו להשלים את החסר בקטע המחוק של הפפירוס על פי האותיות הבודדות שנותרו קריאות. פרופסור משה עמית מקבל את ההשלמה של החוקר ביקרמן ולפיה בקטע כתוב "מבלי לפגוע בכל זכות אזרחית אחרת". על פי מחקר זה הביטוי "העולם המיושב" מתייחס לגבולות האימפריה הרומית. עניין מיוחד עורר התואר דדיטיקיים (Dediticii) שהוחרגו מהזכאים לקבל את האזרחות הרומית. הפשט של תואר זה היה שמור לעבדים שנתפסו כשבויי מלחמה. מעמד זה היה זמני ונתון לשיקול דעתו של מי שתפס את השבוי, ויכול היה להרגם, למכור אותם כעבדים או לשחרר אותם למשל בתמורה לתשלום כופר. פרופסור משה עמית מציע שתי פרשנויות אותן הוא מעריך כסבירות למונח "דדיטיקיים" בהקשר של התקנה. פרשנות אחת היא שהדדיטיקיים שהוחרגו מהזכות לאזרחות הם תושבי האימפריה ממעמדות נחותים ובהם עבדים ועבדים משוחררים, כאמור, ופרשנות אחרת היא שמדובר בשבטים "ברבריים" שהובאו על ידי האימפריה אל תוך פרובינקיות הגבול לשמש ביחידות חיל מצב מיוחדות בצבא הרומי.
עיקר הדיון וחילוקי הדעות בין החוקרים המודרניים מתמקדים בשאלות של פרשנות ושאלת ההשפעה המעשית של התקנה.
האזרחות הרומית הייתה בתחילה הסך של כל זכויות היתר שהגדירו את תושבי רומא בהיותם האדונים של האימפריה והבדילה בינם לבין בני העמים הכבושים שזכו לקבל מהרומאים זכויות שונות לפי האינטרסים של רומא. בכך בנו ריבוד חברתי שונה בפרובינקיות שבראשו מי שהוכרו כבעלי ברית ומעמדם היה תלוי בשלטון הרומאי, בהם שליטים ומעמדות אצולה במדינות חסות, שזכו בתמורה לאזרחות רומאית. במהלך ההיסטוריה של האימפריה הרומית הוענקה האזרחות הרומאית לקבוצות שונות, תחילה לכל תושבי חצי האי האפניני שהפכו להיות חלק מהאדונים, שליטי האימפריה הגדלה, ולאחר מכן לעמים אחרים וקבוצות שונות. תהליך זה שינה את שיווי המשקל של איטליה ורומא מול הפרובינקיות. קונסטיטוטיו אנטוניניאנה היה השלב האחרון בתהליך הארוך של מערכת היחסים בין המרכז השלטוני של האימפריה לפרובינקיות ובסיכומו של דבר הביאה, לפחות לתקופה מסוימת, למערכת של שותפות בין חלקי האימפריה השונים.
פרשנויות מצמצמות מפרשות את התקנה כהזמנה לתושבי האימפריה להשתתף בפולחן הדת הרומאית. עיקר המחקרים מיחסים לתקנה משמעות רחבה יותר אם כי קיימים חילוקי דעות לגבי ההשפעה של התקנה על חיי האזרחים הרומאיים, ותיקים כחדשים. התקנה אכן לא הביאה לשוויון בין תושבי האימפריה ובסיכומו של דבר, ככל שעלה מספרם של אזרחי רומא ברחבי האימפריה, ירדה חשיבותה של האזרחות ככלי ליצירת מעמד חברתי או כלכלי.