stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תאודור פרלינגהויסן
משפחתו

ב-1809 נשא לאשה את שרלוט מרסר. ב-1820, עם מות אחיו, פרדריק פרלינגהויסן, אימצו פרלינגהויסן ורעייתו, שהיו חשוכי ילדים, את בנו בן ה-3, פרדריק תאודור פרלינגהויסן, שכיהן לימים כמזכיר המדינה של ארצות הברית. ב-1854 נפטרה שרלוט וב-1857 נשא פרלינגהויסן לאשה את הארייט פמפלי.
הערות שוליים

↑  דף באתר אוניברסיטת ניו יורק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007381101005171  GND: 118953443  ISNI: 0000 0000 2415 8719  LCCN: n85367540  NARA: 127539668  SNAC: w6cc0z69  US Congress: F000373  VIAF: 10645372   WorldCat (עם VIAF): 10645372
ועידת לטראנו הרביעית

ועידת לטראנו הרביעית
ועידת לטראנו הרביעית הייתה ועידה אקומנית שבמסגרתה התכנסו בישופים מכל רחבי העולם הנוצרי (ומכאן השם "אקומני", היינו, כלל-עולמי). הוועידה שאורגנה לקריאתו של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי התכנסה בארמון הלטראנו שברומא בנובמבר 1215. הוועידה דנה בנושאים הקשורים לפרשת הדרכים שבפניה עמדה הכנסייה הקתולית בתחילת המאה ה-13, הן מול כוחות חיצוניים ובהם היהודים והן מול יריבים מתוך הדת הנוצרית עצמה - כתות המינות. החלטות הוועידה והיקף המשתתפים הפכו אותה לאבן דרך בתולדות הכנסייה ובכתבים היא קרויה גם הוועידה הגדולה של לטראנו.
ועידת לטראנו הרביעית הדגישה את איחודה הדתי-רעיוני של אירופה הקתולית, בעיקר מול תנועות בדלניות, אישרה את מעמדו העליון של האפיפיור בראש הפירמידה. והציבה שתי דרכים למימוש החלטותיה - ארגון מסע הצלב, ותיקון מידות. כן העבירה הוועידה מספר רב של החלטות, שיהוו את הבסיס לדוגמה של הכנסייה הקתולית וכן החלטה על ארגון מסע צלב חדש - מסע הצלב החמישי.
רקע

בשנת 1198 עלה אינוקנטיוס השלישי על כיסא האפיפיור. מי שנודע כאחד מהגדולים והחשובים באפיפיורים לא הסתפק בתפקידו הדתי כ"ממלא מקומו של ישו עלי אדמות", אלא שאף גם לשלטון עולמי. בימיו הגיעה הכנסייה לשיא כוחה והשפעתה גם בעניינים שנחשבו עד אז לעניינים ארציים מובהקים ובכך טבע את חותמו על אירופה גם לדורות רבים לאחר מותו.
פעילותו הנמרצת של האפיפיור החזירה את מסעי הצלב אל מרכז תשומת הלב הציבורית באירופה. עם האיגרת ובה הבשורה על בחירתו כאפיפיור הודיע אינוצנטיוס לפטריארך של ירושלים על כוונתו לארגן מסע צלב, כחלק מאסטרטגיה, הרואה בתנועה הצלבנית פן אחד מתוך מדיניות כוללת שמטרתה שליטה של הכנסייה הקתולית והעומד בראשה בכל האספקטים של החיים, ושואפת לאיחוד של הכנסייה הקתולית עם הכנסייה הביזנטית - מזרחית.
מערכת שיקולים זו היא שהוציאה את מסע הצלב הרביעי והייתה לימים, הנושא המרכזי של הוועידה האקומנית הרביעית בלטראנו. ביום 13 באפריל 1213 הוציא האפיפיור קול קורא לזימון הוועידה, שנפתחה ביום 11 בנובמבר 1215 בנוכחות האפיפיור, נציגים של 80 מחוזות כנסייתיים, 412 בישופים 800 אנשי דת אחרים ונציגים של מלכי אירופה החילוניים.
החלטות הוועידה

בוועידה עצמה התנהלו שלוש ישיבות רשמיות. הראשונה הייתה ביום 11 בנובמבר, ובה נדונו בעיקר ענייני כפירה, יחס הכנסייה ליהודים וחוקת הכנסייה. הישיבה השנייה נערכה ביום 20 בנובמבר ובה נדונו ענייני האימפריה הרומית הקדושה. הישיבה השלישית נערכה ביום 30 בנובמבר ובה הובאו לאישור הוועידה ההחלטות השונות בסך כל 70 במספר. החלטות הוועידה נעדרות התייחסות לסוגיות תאולוגיות ומתמקדות בנושאים הקשורים לנאמנות לדת ולכנסייה, מוסר, ומציבה קודים להתנהלות מעמד הכמורה, החלטות אחרות מסדירות תשלום מיסים ומסדירות הליכי משפט. גוף החלטות הוועידה מהווה חקיקה כנסייתית כוללת בדוגמת קודקס חוקים ובצמוד להחלטות נקבעו העונשים הצפויים למפירי החוק.
החלטות הוועידה > החלטות הוועידה

האפיפיור הביא לאישור הוועידה שלוש הצעות לסדר היום.
בחירתו של פרדריך השני כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
השעייתו של הבישוף מקנטרבורי.
החלטות שנועדו לסיים את מסע הצלב האלביגנזי. לפי דרישת האפיפיור סימון הרביעי דה מונפור הוכרז רוזן של טולוז, בנוסף לתוארי ויקונט ודוכס של חבלים אחרים, כמו כן בנוסף לתואר שנלקח מהרוזן רמון השישי, איבד הלז לטובת סימון דה מונפור את כל האדמות שדה מונפור כבש מידיו.
בנוסף העבירו משתתפי הוועידה 70 החלטות נוספות
הסעיף הראשון בהחלטות הוועידה הוא היחיד בעל משמעות רוחנית - דתית וקובע כי  הנצרות היא דת מונותאיסטית וקובע את עיקרון השילוש הקדוש והאמונה כי ישו היה אל ואדם כאחד כבסיס הנצרות.
הסעיף השלישי מתווה את דרך המאבק בכפירה. על פי סעיף זה הרשות הדתית תצביע על הכופרים ומעשי הכפירה והרשות החילונית תפעל נגד העבריינים.
הסעיף הרביעי מגנה את הכנסייה המזרחית והאימפריה הביזנטית על אי נכונותם לבטל את הפילוג הגדול.
הסעיף החמישי קובע כי הכס הקדוש הוא הסמכות העליונה - על פי רצון האל וקובע את סדר החשיבות של הפטריארכיות רומא ראשונה לאחר מכן פטריארך קונסטנטינופול, ולאחריהן - אלכסנדריה, פטריארך אנטיוכיה וירושלים.
סעיפים 6 עד 22 עוסקים במשמעת בקרב אנשי הדת הנוצרים, דרך ניהול הכנסיות, המסדרים וחיי היום יום של הנוצרים. סעיף 13 קובע כי הקמת מסדרים דתיים חדשים - אסורה. סעיף 21 קובע כי כל נוצרי שהגיע לגיל בגרות חייב להתוודות על חטאיו ולהשתתף במיסה לפחות פעם בשנה.
סעיפים 23 עד 32 עוסקים בסדרי בחירות למשרות שונות בתוך ההיררכיה הכנסייתית.
סעיפים 33 ו-34 עוסקים בהלכות גביית תשלומים עבור שרותי דת.
סעיפים 35 עד 49 עוסקים בדיני משפט הכנסייה.
סעיפים 50 עד 52 עוסקים בדיני נישואים.
סעיפים 53 עד 61 עוסקים במעשרות וגבייתם.
סעיף 62 אוסר מסחר בשרידי קדושים.
סעיפים 63 עד 66 עוסקים במסחר במשרות כנסייתיות.
החלטות הוועידה > החלטות הוועידה הנוגעות ליהודים

הוועידה קבעה 4 החלטות הדנות ביחס הכנסייה ליהודים.
החלטות ועידת לטראנו הרביעית הנוגעות ליהודים מובאות בסעיפים מספר 67 עד 70,  ההחלטות מנסות להניח קווים מנחים וחוקי יסוד המסדירים את היחסים בין יהודים לנוצרים, אך נמנעות מלהתערב בכללי הדת היהודית של היהודים ונמנעות מלדרוש המרת דתם של היהודים. נקודה העולה מהחלטות הוועידה היא כי היהדות והיהודים מורשים לבוא במגע עם הנוצרים ולחיות את חייהם בצמוד לחברה הנוצרית - בניגוד לכתות המינות עליהן הוכרזה מלחמת חורמה ולמוסלמים נגדם הוכרז מסע צלב.
סעיף 67 מדבר על הרצון להגבלת היהודים בעיסוק מתן הלוואות בריבית ואוסר על נוצרים תחת האיום של חרם מלנהל יחסי המסחר עם יהודים הגובים ריבית. השליטים החילוניים נדרשים לאכוף את החוק ולדאוג שהמלווים לא לוקחים נשך מופרז. במקרה של רווח מופרז על היהודים העוסקים במתן הלוואות בריבית מוטל קנס מטעם הכנסייה הרואה ברווחיהם גזל.
סעיף 68 קובע קוד לבוש ליהודים שמטרתו להפריד בינם לבין האוכלוסייה הנוצרית - למרות שדרישה זו איננה חידוש מוחלט של הוועידה הרי שלסעיף זה הייתה השפעה מרחיקת לכת על ההפרדה בין האוכלוסיות.  סעיף זה מזכיר במפורש גם את המוסלמים ומציין כי מטרת ההפרדה למנוע נישואי תערובת או קיום יחסי מין בין הדתות. באותו סעיף נקבע כי אסור ליהודים לצאת לרחובות בימי ראשון, בימי האבל על מות ישו וביום הראשון לחג הפסחא.
סעיף 69 אוסר על יהודים ועל עובדי אלילים מלהחזיק במשרות ציבוריות.
סעיף 70 קובע כי אלו שהמירו את דתם - ולאו דווקא יהודים - יהיו תחת פיקוח אנשי הכנסייה לבל ינהלו את פולחן דתם הישנה בסתר.
החלטות הוועידה > מסע הצלב

כהחלטה אחרונה, המהווה למעשה טקסט נפרד קראה הכנסייה למסע צלב מחודש על מנת לשחרר את ארץ הקודש.  הוחלט כי מסע הצלב יצא לארץ ישראל בחודש יוני 1217. החלטות הוועידה התירו במפורש השתתפות של אזרחים ובהם נשים ולא רק לוחמים. הזכויות שהוענקו לצלבנים במסעי הצלב הקודמים הוענקו שוב לאלו שנטלו עליהם את הצלב. כך ניתנו שטרי מחילה (אינדולגנציות) לאלו שיצאו למסע, לכל אלו שהעמידו שירותים לטובת הצלבנים ולמממנים של המסע. חובות הצלבנים והריבית עליהם הוקפאו עד לשובם מהמסע.
הצווים המיוחדים אסרו קיום עימותים צבאיים או אזרחיים עד ליציאה למסע. כך נאסרו תחרויות אבירים ומלכי אירופה צוו להפסיק את המלחמות, לאצילים לא ניתן "להמיר" את היציאה למסע צלב בארץ הקודש למסעי צלב מקומיים בספרד או פורטוגל. הוועידה גם קבעה כי עיקר המימון של מסע הצלב יגיע ממס שהוטל על הכנסות הכנסייה הקתולית. במקביל הוטל אמברגו על מסחר עם מצרים, בעיקר בחומרים העשויים לשמש להכנת אמצעי לחימה.
אינוקנטיוס השלישי
ארמון הלטרנו. תמונה מהמאה ה-17
מנחם מלצקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1922 ריגה, לטביה
 פטירה:  22 באוקטובר 2007 (בגיל 85 בערך)
 תאריך עלייה:  1924
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   אצ"ל
 תפקידים בשירות
 מפקד מחוז צפון (אצ"ל)
 
מנחם (מנדל) מלצקי ("אריה") (1922 - 22 באוקטובר 2007) היה לוחם, מפקד באצ"ל וסופר. שירת כמפקד בדלק (שירות המודיעין של האצ"ל), מפקד מחוז חיפה ואיש חטיבת התכנון של הארגון. השתתף בכמה מהפעולות הידועות של האצ"ל.
תולדות חייו > ילדותו

בן למשפחה יהודית מסורתית, עלה לארץ ישראל עם הוריו ואחותו בשנת 1924, בגיל שנה וחצי. אביו, שהיה איש עסקים, לא הצליח דיו, ומספר שנים לאחר הגעתם חזרו לריגה. שם למד בבית הספר גימנסיה "עברית", ובאמצעות בני דודיו נחשף אל מועדון בית"ר. בשנת 1935 חזרה משפחתו לארץ ישראל, והפעם לתמיד. מנחם בן ה-12 המשיך את לימודיו ב"בית הספר התיכוני למסחר" בתל אביב. עם פרוץ מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט הוא הצטרף לבית"ר. חיבתו לסיפורי התקוממות היהודים בהיסטוריה ובתנ"ך כמו גם הדיונים בבית"ר על הציונות הביאו אותו לידי מסקנה כי גם העם היהודי יוכל לזכות בחירות ומדינה.
בגיל 15 השתתף בהפגנה, ובאותה שנה נאסר לראשונה בעת שניסה לפזר כרוזים כנגד הוצאתו להורג של נוטר יהודי. דבר זה לא פגם בנאמנותו לתנועה ועקרונותיה.
תולדות חייו > בשירות האצ"ל – השנים הראשונות

בגיל 17 הצטרף לאצ"ל. לאחר קורס מפקדים עבר ל"דלק" – שירות המודיעין של הארגון. במקביל לשירותו במחתרת עבד בעבודה צדדית שלא שימשה רק כמקור פרנסה, כי אם גם- ובעיקר- כמסווה לאיש מודיעין וכמקור מידע. כך היה בתחילת שנות ה-40, כאשר התקבל לחברה בריטית שסיפקה מזון לתחנות המשטרה ברחבי הארץ, ולאחר מכן כאשר עבד בבסיס צבאי. במקומות אלו רכש "ידידים" בריטים מהם שאב מידע. מידע זה כלל תרשימי מבנים מרכזיים, תחנות משטרה ומרכזי בולשת אליהם גם הייתה לו גישה פיזית, מידע על מעצרים מתוכננים ועוד. לא פעם הצליח להזהיר ולהציל חיילי אצ"ל אחרים ממעצר עתידי.
ב- 1944 החליף את צבי דרזנר (אחיו של יחיאל דרזנר) כמפקד ה"דלק" של תל אביב לאחר שהאחרון נאסר, ופעל תחת הדרכתו של אלי תבין ("פסח"), מפקד ה"דלק" הארצי. בעקבות כך הפכה מסעדת הוריו ברחוב אלנבי למקום המפגש הקבוע של סוכני ה"דלק" באזור. לאחר מכן התקבל לעבודה במחסן עורות שהיה ממוקם מול בניין הבולשת, ובלילות מעצרים אף שימש אותו ואת חבריו כמקום מסתור. כך דילג ממקום למקום כשגרת חיים, אך רצונו האמיתי היה להשתתף באופן מעשי בפעולות המבצעיות.
פעולתו המבצעית הראשונה התרחשה לקראת סוף אותה שנה, בה שימש כנהג משאית בפעולה שמטרתה הייתה שדידת סחורה יקרה ממחסני הממשלה הבריטית, והמרתה בכסף למימון נשק.
תקופת הסזון, שבו עמדה "ההגנה" לצד השלטון הבריטי, היוותה תקופה קשה לאנשי האצ"ל. מידע רב נאסף על ידי ההגנה, וחוליות חוטפים נשלחו "לצוד" את לוחמי האצ"ל. כמו רבים מהנרדפים ששמם סומן ברשימות המבוקשים ונאלצו להסתתר, כך עשה גם מלצקי, לאחר ששם לב מספר פעמים כי הוא נתון למעקב.
הוא נשלח לנתניה, שם עם מפקדים נוספים ארגן את סניף האצ"ל המקומי ואף החל לרכוש באופן פעיל ומעשי את ניסיונו הקרבי במבצעים השונים שנערכו גם בערים נוספות. הצליח להתחמק ממאסר נוסף בזמן שערך סיור למטרת תכנון אחד המבצעים. תעודת הזהות על שמו הבדוי "מנחם צבי צ'רניאקוב" סייעה לו לשכנע את הסרג'נט (אנ') הבריטי (לאחר לילה במאסר) כי הוא סתם עולה רוסי בודד.
עליית מפלגת הלייבור לשלטון בבריטניה, ואי קיום הבטחתה לראשי היישוב בדבר מתן אישור לעליית יהודים לארץ ישראל, וכן אי ביטול "הספר הלבן" הביא להקמת תנועת המרי העברי. לראשונה התקיים שיתוף פעולה מלא בין ארגוני המחתרות והביטחון היהודיים. עבור מנחם, כמו גם שאר חבריו, היוותה תקופה זו מבחן סיבולת אישי והזדמנות לאומית.
תולדות חייו > מפקד מחוז

בדצמבר 1945 נשלח לחיפה, אזור שנחשב לאחד המסוכנים ביותר עבור סוכני האצ"ל בשל רמת המעצרים הגבוהה, ובעצם כמעט שלא התקיימה בה פעילות מחתרתית רצינית. מהר ממה שציפה, הפך מנחם בן ה-23 למפקד מחוז הצפון, לאחר שקודמו בתפקיד, אריה מזלי-פשדצקי, נתפס ונשלח למחנה המעצר באריתראה. בתקופה זו פגש לראשונה גם את מפקד האצ"ל מנחם בגין, פגישה קצרה שהולידה ידידות לאורך השנים.
תקופתו כמפקד מחוז לא נמשכה זמן רב, אך חיכתה לו עבודה רבה. אחד המבצעים שאותו תכנן ועליו פיקד היה שוד רכבת הכסף. על רכבת בריטית שעברה בחדרה והעבירה מדי חודש עשרות אלפי לא"י, פשטו לוחמי אצ"ל והצליחו להעביר לידיהם כ-35,000 לא"י. הפעולה עברה בשלום ללא נפגעים, על כך קיבל צל"ש ממפקד האצ"ל.
בחודשים הראשונים של שנת 1946 החל להרכיב ולהכין בסיס איכותי ומגובש של המחתרת באזור "דליל" זה. את ענייניו ארגן תחת מסווה של איש מלאכה לצעצועי עץ במרכז העיר, ולמרבה האירוניה שכר חדר, תחת מסווה של סטודנט מהטכניון, דווקא אצל מי שהיה קצין בריטי בכיר בדימוס. כמפקד מחוז לא השתתף באופן פיזי ברוב הפעולות שמחתרת חיפה נקראה לה, אלא יותר כאחראי ומפקח, שכן מפקדי מחוז לא הורשו להשתתף כחיילים קרביים מתוקף מעמדם. עם זאת, היו מקרים יוצאי דופן. ב-2 באפריל 1946 השתתף בפעולת חבלה גדולה בתחנות ובמסילות רכבת שבוצעה על ידי יחידות אצ"ל ולח"י במסגרת תנועת המרי העברי. בצפון פוצצו לוחמי לח"י גשר על נחל נעמן ובדרום יצאו שלוש יחידות של אצ"ל שמנו כ-100 לוחמים, פוצצו מבנים בתחנות הרכבת ביבנה ואשדוד ופגעו במסילות הרכבת באזור. הוא הצטרף ליחידה שהתקיפה ביבנה והצליח לסגת בשלום לחולון. בבוקר ה-3 באפריל 1946 החליט להגיע עם מספר מפקדים נוספים אל ה"בסיס" בחולות בת ים כדי לחכות ליחידה מהפעולה באשדוד שבוששה להגיע. את האזור החלו להקיף כוחות צבא ומשטרה ולאחר מרדף נתפסו 31 לוחמים ובתוכם איתן לבני. מנחם וחברו אליהו טמלר (יהושע), מפקד החייל הקרבי (הח"ק) בתל אביב, נתפסו גם הם.
תולדות חייו > בשֵבי הבריטי

הייתה זו מציאות חדשה עבורו, אליה עוד היה צריך להתרגל ולשם כך היה לו זמן – שנתיים ימים. עם חברו אליהו עשה את הדרך לכלא יפו בתחילה, משם למחנה המעצר בלטרון ומספר שבועות לאחר מכן לבית הסוהר המרכזי בירושלים, שם שהה למעלה משנה. התא שלתוכו הוכנסו כלל 31 אסירי אצ"ל, לח"י והגנה. בעזרת הדואר המחתרתי הצליח לשמור על קשר עם משפחתו, אך בחודשים אלה הסכים שיבקרו אותו פעם אחת בלבד, מחשש שיזוהה בשמו האמיתי – מנדל מלצקי- ולא בשמותיו הבדויים צ'רניאקוב או בלקובסקי. כאסיר, לא התנאים החומריים הם שהיו חשובים לו, כי אם מצבו הנפשי, לא החבילות שרצו לשלוח אליו הוריו, אלא הבנתם כי הוא שלם עם הדרך בה בחר.
ביום המשפט, עמדו מלצקי וטמלר גאים ובטוחים בנאומים שנשאו ובצדקת מטרתם הלאומית. נאומו אף תורגם, הודפס ונשלח לחו"ל על ידי הארגון. שניים מחבריהם לכלא, מיכאל אשבל ויוסף שמחון נידונו למוות זמן קצר לפניהם – גזר דין שהביא לחטיפתם של 5 קצינים בריטיים על ידי האצ"ל והיוו קלפי מיקוח. למזלם של הראשונים פסק הדין היה 7 שנות מאסר, ופסק דינם של הנידונים למוות בוטל. "בחוץ" נמשכה פעילותה של תנועת המרי העברי – עד לפיצוץ מלון המלך דוד בו נהרגו קרוב למאה איש. המערכה נגד הבריטים עלתה רמה ובמשך התקופה הקרובה הגיעה לעשרות פעולות.
תולדות חייו > המעבר לעכו – ובריחה היסטורית אחת

קבוצת ה-30 שהגיע לכלא עכו לפניו, קיבלה את פניהם של מלצקי ומספר לוחמים נוספים שהועברו אתו. אותן מחשבות על בריחה קיבלו משנה תוקף באותו מתקן מבוצר, ויחדיו בקישור עם המפקדה החל להירקם מבצע הימלטות היסטורי שנודע לימים כ"הפריצה לכלא עכו". במשך הזמן, כדי לתת לסגל הבריטי את התחושה כי הם השלימו עם מאסרם, התעקשו האסירים על שיפור תנאי המחיה שלהם בכל מיני היבטים – במקביל החלו בהכנות: הברחת חומרי נפץ פנימה והסתרתם, תכנון מדוקדק וחלוקה לקבוצות. הפריצה נקבעה ל-4 במאי 1947, מספר ימים לאחר ששאלת ארץ ישראל נידונה באו"ם.
מפקד הפעולה מחוץ לכלא היה דב כהן ("שמשון"), שנהרג במהלכה, ומפקדה בתוך הכלא היה איתן לבני. מלצקי היה מפקדה של יחידת הפריצה הראשונה מתוך הכלא. לאחר ההתפוצצות הראשונה וביקוע החומה יצא עם יחידתו אשר הניחה מטענים ופרצה את המעבר מתוך הכלא. מצבם הסתבך כאשר הטנדר שאליו נכנסו התהפך בעקבות ניסיונם להימלט מירי הבריטים. מנחם נפצע קשה ברגלו ונתפס ביחד עם שאר פקודיו, 5 מהלוחמים נהרגו, השאר פרט לשניים נפצעו. הוא נותח ולאחר שהתעורר גילה שנפילת יחידתו, אפשרה את המשכו של המבצע, בכך שמשכה את כוח האש אליה ואפשרה ליחידות האחרות לפעול. פעולה זו יצרה הד בינלאומי רחב והיוותה הצלחה מדינית, שכן מיד לאחר מכן החלה ברית המועצות לתמוך בעמדתה של היישוב.
במשך קרוב לארבעה חודשים עבר טיפולים בבית החולים בחיפה לאחר שרגלו כמעט שותקה, ולאחר מכן הוחזר לכלא. שם המשיך לקחת חלק במבצע נוסף שתכנונו החל עוד עם הגעתו למקום בפעם הראשונה – חפירת מנהרה דרך רצפת אחד התאים, אל תוך תקרת אולמות האבירים העתיקים – פעולה שהופסקה בעקבות העברתם לירושלים עם עליית המתח בינם ובין האסירים הערבים.
בסופו של דבר הצליח לצאת מהכלא בירושלים באמצעות תוכנית דומה, בה הוא וחבריו חפרו מנהרה שהתחברה לצינורות הביוב. רגעי השיא היו כאשר נאלצו בשקט להשתלט על מספר קצינים בבית הסוהר כדי להמשיך בפעולה – ב-20 בפברואר 1948 יצאו מבית הסוהר, לבושים כפועלים, 12 אנשי אצ"ל ולח"י.
תולדות חייו > בחזרה לפעילות מחתרתית

מצב רגלו השתפר, אך הוא עדיין צלע וראוי היה למצוא פתרון לעניין. זמן קצר לאחר השיבה הביתה, מונה יחד עם אליהו טמלר, עמיחי פאגלין ושרגא עליס לשמש כחטיבת תכנון וכן מונה למנהל מחנות האצ"ל באזור. הבריטים החלו להוציא כוחות והמלחמה בערבים הייתה בעיצומה. בין הפעולות שהיה מעורב בהן הייתה פעולת הסתערות על רכבת תחמושת. באותו מבצע התווספו אל מחסני האצ"ל 20,000 פגזי מרגמה אשר בהמשך יאפשרו את כיבוש העיר יפו.
נמל יפו היה בעל חשיבות אסטרטגית עבור צבאות ערב, על כן, לכיבושה הייתה חשיבות מרובה. בפעולה זו היה מלצקי אחראי על התיאום בין האגפים. מבצע זה היה הגדול ביותר שערך האצ"ל עד כה ולמעשה הפך לכוח צבאי. בפעולה זו, שנמשכה מספר ימים נהרגו 41 לוחמי אצ"ל, בהם אליהו טמלר, חברו הטוב של מלצקי. ממש לפני הכרזת המדינה, נשלח מלצקי לחיפה כדי לארגן את הדבר הנחוץ כל כך לארגון – נשק. לאחר ההכרזה תפקידו היה לארגן ציוד והספקה "לגדוד הירושלמי", על רקע זה ופרשת "אלטלנה" נשלח לאירופה כדי לסייע בסידורי מכירת הנשק חזרה למקום ממנו הוא בא.
תולדות חייו > לאחר הקמת המדינה

עם הקמת צה"ל וסיומה של פרשת "אלטלנה", סיים האצ"ל את תפקידו ה"קרבי", ובעצם הפך למה שיהיה לגוף פוליטי. בזמן ששהה באירופה, ניסה מלצקי למצוא מרפא לרגלו ולאחר שעבר ניתוח וסיים את סידוריו, חזר ארצה. לאחר הקמת המדינה, יזם את הוצאת הספרים "שלח" יחד עם יעקב עמרמי, ותחת השם "אריה מליץ" כתב את הספרים "התקפת רכבת הכסף", "וכך החל המרד". כמו כן, המשיך לעבוד בשירות המדינה.
בשנות ה-90 מונה ליושב ראש שלוש המחתרות והיה אחראי, בין היתר, לפיתוחו של מוזיאון אסירי המחתרות בעכו. בשנת 1995 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "אמת אחת ולא שתיים" (כשם שיר נודע מאת אורי צבי גרינברג). במלאת 50 שנה להקמת המדינה פנה מלצקי לשגרירות בריטניה ויזם ערב שבו התקיים "מפגש פיוס", לחיצת יד, בין שתי נציגויות אשר יובל אחד לפני כן, התייצבו אחת כנגד השנייה.
לקריאה נוספת

בגין, מ' (1992). המרד: זכרונותיו של מפקד הארגון הצבאי לאומי בארץ-ישראל. תל אביב: אחיאסף.
גיטלין, י' (1971). פריצת מבצר עכו. (מהד' שנייה). ישראל: הדר.
לפידות, י' (1999). פרקים בתולדות האצ"ל. ישראל: מכון ז'בוטינסקי.
מנחם מלצקי: אמת אחת ולא שתיים, הוצאת ספרי ידיעות אחרונות, 1995
הערות שוליים

↑  דרגה המקבילה לסמל.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311633605171  ISNI: 0000 0000 6694 5163  LCCN: no91002841  VIAF: 38937341   WorldCat (עם VIAF): 38937341
סוכנות האטום האירופית

| --- | --- |

 מטה הארגון:  בריסל 
 תקופת הפעילות:  25 במרץ 1957 – הווה (67 שנים) 
 
סמל האיחוד האירופי
מדינות החברות בסוכנות האטום האירופית
קהילת האנרגיה האטומית האירופית, המוכרת גם כסוכנות האטום האירופית (באנגלית: Euratom או EAEC), היא ארגון בינלאומי המסדיר את נושא האנרגיה הגרעינית באירופה. הארגון נוצר מתוך אמנת האטום האירופית שנחתמה באמנת רומא, ב-25 במרץ 1957, ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 1958.
הארגון הוקם במטרה להמשיך את האינטגרציה האירופית, כדי להתמודד עם המחסור באנרגיה, וכדי ליצור שוק משותף אירופאי שיתמחה בפיתוח ושימוש בכוח גרעיני ואנרגיה אטומית באופן שליו ובקנה מידה אירופי ולא לאומי. בנוסף, הארגון נוצר כדי לקדם מחקרים באנרגיה אטומית, לעודד את הקמת מתקני כוח גרעיני, להקים תקנות בטיחות ובריאות, לעודד את זרימת המידע החופשית ואת התנועה החופשית של כוח האדם ולהקים שוק משותף לסחר בגרעין ציוד וחומרים, שיפיץ את החומרים בין המדינות החברות, וימכור את העודפים למדינות שאינן חברות.
מבחינה משפטית הארגון נפרד מן האיחוד האירופי. הוא הארגון היחידי בקהילה האירופית שאינו תלוי באיחוד האירופי, ולכן הוא נותר מחוץ לשליטה הרגולטורית של הפרלמנט האירופי. אך בשנת 1967 ניהול הארגון והשליטה בו העברו לראשי הקהילה הכלכלית האירופית, כך שהוא, כמו האיחוד האירופי, נשלט על-ידי הוועדה והמועצה האירופית, הפועלת תחת סמכותו של בית הדין האירופי. המדינות הראשונות שהיו חברות בארגון הן בלגיה, צרפת, מערב גרמניה, איטליה, לוקסמבורג והולנד, וכיום החברות בו הן כל המדינות החברות באיחוד האירופי.
אמנת ה-EURATOM

באמנת רומא ב־1957, נחתמו שני הסכמים. האמנה הראשונה הקימה את הקהילה הכלכלית האירופאית (EEC), והשנייה הקימה את קהילת האנרגיה האטומית האירופית, הידועה בשם Euratom.
מטרת אמנת Euratom היא לאחד את הענפים הגרעיניים של המדינות החברות, ולתרום להיווצרות ופיתוח של תעשיות הגרעין באירופה, כך שכל המדינות החברות יכולות להפיק תועלת מפיתוח אנרגיה אטומית. האמנה מבטיחה תקני בטיחות גבוהים לציבור ומונעת חומרים גרעיניים המיועדים בעיקר לשימושים אזרחיים שלווים ולהסיט משימוש צבאי. האמנה חל רק על גופים מסוימים (מדינות חברות, אנשים, ומוסדות ציבוריים או פרטיים) אשר מבצעים חלק מפעילותם או את כל האזור המכוסה על ידי האמנה.
אמנת ה-EURATOM > מבנה האמנה

בראשיתה, אמנת ה-EURATOM כללה 234 מאמרים שמתחלקים תחת שש כותרות. בעקבות החתימה בדצמבר 2007 של האמנה המתקנת את האמנה באיחוד האירופי (אמנת האיחוד האירופי) וההסכם הקים את הקהילה האירופית (אמנת EC), מספר המאמרים הצטמצם ל-177.
הכותרת הראשונה קובעת את שבע המשימות אותן האמנה מפקידה על הקהילה.
הכותרת השנייה קובעת הוראות לעידוד התקדמות בתחום האנרגיה הגרעינית (קידום מחקר, הפצת מידע, בריאות ובטיחות, השקעות, התחייבויות משותפות, אספקה, אמצעי הגנה, בעלות על נכסים, השוק המשותף הגרעיני ויחסים חיצוניים).
הכותרת השלישית עוסקת במוסדות הקהילה ובה הוראות פיננסיות כלליות. הוראות אלה הותאמו בהתאם לאמנה המתקנת את אמנת האיחוד האירופי ואת אמנת ה-EC שנחתמה בדצמבר 2007.
הכותרת הרביעית עוסקת בהוראות פיננסיות ספציפיות.
הכותרות החמישית והשישית עוסקות בהתאמה בהוראות והוראות כלליות הנוגעות לתקופה הראשונית (הקמת המוסדות, הוראות יישום ראשוניות והוראות מעבר).
האמנה כוללת גם חמישה נספחים העוסקים בתחומי המחקר הנוגעים לאנרגיה גרעינית המוזכרת בסעיף 4 לאמנה, הפעילות התעשייתית המוזכרת בסעיף 41 לאמנה, היתרונות העשויים להיות מועברים על התחייבויות משותפות לפי סעיף 48 של האמנה, רשימת מוצרים ומוצרים הכפופים להוראות בפרק 9 בשוק המשותף הגרעיני, ותוכנית המחקר וההדרכה הראשונית האמורה בסעיף 215 לאמנה. בנוסף, לאמנה מצורפים גם שני פרוטוקולים. פרוטוקולים אלה עוסקים ביישום האמנה הקובעת את קהילת האנרגיה האטומית האירופית לחלקים הלא-אירופיים של הולנד, ופרוטוקול על חוק בית המשפט לצדק של קהילת האנרגיה האטומית האירופית.
אמנת ה-EURATOM > מבנה מוסדי

המבנה המוסדי של אמנת Euratom דומה באופן נרחב לזה של אמנת הקהילה הכלכלית האירופית ה-EEC, ונבנה סביב אותו "משולש מוסדי" (מועצה, נציבות ופרלמנט אירופי). כך, הגשמת המשימות המופקדת על הקהילה מובטחת לא רק על-ידי הפרלמנט האירופי, הוועדה והמועצה, אלא גם על-ידי בית המשפט לצדק ובית המשפט האירופי לביקורת. המועצה והוועדה נעזרים בוועדה הכלכלית-חברתית הפועלת כיועצת. כל מוסד פועל בגבולות הסמכויות המוענקות עליו על ידי האמנה. מוסדות הקהילה אחראים ליישום האמנה ולשני גופי ה-Euratom הספציפיים: סוכנות האספקה ומשרד אמצעי ההגנה (המבצעים בדיקות פיזיות וחשבונאיות בכל המתקנים הגרעיניים בקהילה).
פעולות הארגון

הארגון מווסת את התעשייה האזרחית האירופית, המייצרת כמעט 30% מהאנרגיה באיחוד האירופי. עבודת הארגון עוסקת בהגנה על חומרים וטכנולוגיה גרעינית, הקלה על השקעות בתחום, כמו גם מחקר ופיתוח, והוא אחראי לסילוק נכון של פסולת גרעינית ובטיחות הפעילות. הארגון דואג להבטיח גישה שווה בין לאספקה גרעינית בין המדינות החברות. כמו כן הסוכנות מקיימת מנגנון המאפשר לקיחת הלוואות לצורך פרויקטים גרעיניים במדינות האיחוד. בנוסף לכך, הסוכנות חתמה באמנת האטום על סעיף המחייב אותה לשקול ולשמור על חיי האדם ואיכות הסביבה בכל הקשור לאנרגיה גרעינית ברחבי האיחוד.
לאורך הזמן גדל מגוון האזורים הקשורים לכוח גרעיני שבהם עסק האיחוד, והתפתח לקרינה מייננת מגוונת, הגנה על חומרים גרעיניים, הגנת קרינה ובניית כור היתוך בינלאומי (פרויקט איטר). כיום פעילות הארגון עוסקת גם בפיתוח טכנולוגיית היתוך אטומית, שהיא בעלת פוטנציאל לספק אנרגיה בת-קיימא בשפע בעתיד. גם סוגיות אנרגיה גרעינית אחרות גדלו בחשיבות, ובמיוחד בטיחות תפעולית של מתקני גרעין, אחסון פסולת רדיואקטיבית ואי-הפצה גרעינית (אמצעי הגנה גרעיניים). אף על פי שהמדינות החברות שומרות על מרבית הסמכויות בתחומים אלה, מידה של אחידות הושגה ברמה הבינלאומית בעזרת סדרת אמנות, מוסכמות ויוזמות, אשר אחת אחת, קיבצו יחד מסגרת רגולטורית בינלאומית המנהלת בפעילות מגזר גרעיני (האמנה לבטיחות גרעינית).
אף על פי שהסכם ה-EURATOM לא מעניק לארגון שום סמכויות קפדניות ובלעדיות בתחומים מסוימים, הוא כן נותן ערך מוסף לחבריה - על בסיס אמנה זו, הנציבות אימצה המלצות והחלטות אשר, אם כי לא מחייבות, קבעו סטנדרטים אירופיים. ניתן לראות את ערך המוסף בהקשר של הגדלה. כתוצאה מיצירת הארגון, האיחוד האירופי נוקט בגישה קהילתית הרמונית לאנרגיה גרעינית שמדינות המועמדות לחברות באיחוד צריכות לעמוד בהן. כוח גרעיני הוא מקור אנרגיה חשוב למדינות רבות במזרח אירופה, אך תקני הבטיחות בתחנות הכוח הגרעיניות שלהם ורמת ההגנה על הציבור והעובדים לא בהכרח עומדים ברמה של האיחוד. בהקשר זה, הוועדה סיפקה להם תמיכה לשיפור מצב זה. מאז קריסת ברית המועצות, רבות מהמדינות העצמאיות החדשות עומדות בפני אותן בעיות, וגם הן מקבלות סיוע מהנציבות.
נשיאי הארגון

בטרם השליטה בסוכנות עברה לראשי הקהילה הכלכלית האירופית (1957–1967) היו חמש תקופות בחירות לנציבות, ונבחרו שלושה נשיאים שונים לכהן:
לואיס ארמנד (צרפת) 1957–1959
אטיין הירש (צרפת) 1959–1962
פייר צ'טנט (צרפת) 1962–1967