stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסדנא לידע ציבורי
הערות שוליים

↑  "אודות הסדנא - הסדנא לידע ציבורי". הסדנא לידע ציבורי. נבדק ב-2017-03-05.
↑  סקירת פרויקטים מפורום הסדנא
↑  לינק לפוסט המקשר לסקירת פרויקטים בפורום הסדנא
↑  פרוטוקול ועד הסדנא ליום 16.6.2021 שמתאר את הוצאת פרויקט Anyway (40 מתנדבים) מהסדנא
↑  אהוד קינן, כנסת פתוחה: אזרחים מציעים חלופה לאתר הכנסת, באתר ynet, 27 באפריל 2010
↑  הסדנא לידע ציבורי: כששקיפות, קוד פתוח ושינוי חברתי נפגשים - מעין אלכסנדר, באתר מעין אלכסנדר, ‏26 בדצמבר 2012
↑  עודד ירון, תקציב המדינה - זמין ברשת ובקוד פתוח, באתר הארץ, 15 במרץ 2011
1 2 3  מראיין: איתמר האוזנר, האקטיביסטים: פרק 12 - הסדנה לידע ציבורי - דורית חיזי, באתר open.spotify.com, ‏26 בינואר 2021
↑  השקת אתר מפתח לרכש חברתי, באתר www.gov.il
↑  הסדנא לידע ציבורי (2021-12-30), וובינר השקת אתר מפתח לרכש חברתי - לפורום חברה אזרחית, נבדק ב-2024-12-28
↑  פנסיה פתוחה, באתר www.openpension.org.il
↑  ויקיטקסט:ספר החוקים הפתוח – ויקיטקסט
↑  הסדנא לידע ציבורי (2024-03-29), דאטאבוס | שחרור גרסה 1.0.0 | פרק ראשון - פתיחה, נבדק ב-2024-12-28
↑  הצללה וקירור של המרחב העירוני באמצעות עצי רחוב במסגרת היערכות לשינויי האקלים, באתר www.gov.il
↑  פודקאסט אנשים ומחשבים: כיצד רשויות יכולות לפתוח מידע לציבור בקליק? -, באתר אנשים ומחשבים - פורטל חדשות היי-טק, מיחשוב, טלקום, טכנולוגיות, ‏3 בינואר 2021
↑  DataCity, data-city.my.canva.site
↑  יודעת هي تعرف she knows, באתר יודעת هي تعرف she knows
↑  יודעת - מרכז הידע המקיף בישראל אודות נשים ומגדר, באתר משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה www.gov.il, ‏22 בינואר 2020
↑  הצ'אטבוט שיזהה את המוקדים הבאים בהם תתפרץ הקורונה - ביזנעס, באתר ביזנעס, ‏24 במרץ 2020
↑  פרק 12 - הסדנא לידע ציבורי - דורית חיזי, 2021-01-26, נבדק ב-2024-12-26
↑  איתי גל, מכון ויצמן צופה: אלו הערים הבאות בסיכון להתפשטות הקורונה, באתר ynet, 6 באפריל 2020
↑  Nirshman's PR (2020-04-04), סמדר שילה ממכון ויצמן על מוקדי התפרצות הקורונה- הסדנא לידע ציבורי, רשת 13, 040420, נבדק ב-2024-12-28
↑  Nirshman's PR (2020-04-06), חגי רוסמן על זיהוי מוקדי התפרצות הקורונה - הסדנא לידע ציבורי, רשת 13, 0604020, נבדק ב-2024-12-28
↑  Nirshman's PR (2020-03-24), פרופ ערן סגל ממכון ויצמן למדע על מיזם ניבוי התפרצות הקורונה - הסדנא לידע ציבורי, קשת 12, 240320, נבדק ב-2024-12-28
↑  תב״ע פתוחה: ממשק נוח לתוכניות בנין עיר, באתר opentaba.info
↑  רכבת פתוחה, באתר otrain.org
↑  אודות המיזם - מתוך אתר מיזם "אזרחים פותחים את וועדת הכספים"
אלרוב נדל"ן ומלונאות

| --- | --- |

מגדל אלרוב בשדרות רוטשילד בו שוכנים משרדי החברה
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בתל אביב
 מייסדים:  אלפרד אקירוב
 תקופת הפעילות:  1978–הווה (כ־47 שנים) 
 מיקום המטה:  תל אביב-יפו 
 משרד ראשי:  תל אביב
 ענפי תעשייה:  נדל"ן
 שווי שוק:  3.80 מיליארד ש"ח (30 בינואר 2025)
 הכנסות:  1.29 מיליארד ש"ח (2023)
 רווח תפעולי:  129 מיליון ש"ח (2023)
 רווח:  הפסד של 223 מיליון ש"ח (2023)
 הון עצמי:  7.09 מיליארד ש"ח (2023)
 סך המאזן:  17.6 מיליארד ש"ח (2023)
 יו"ר:  אלפרד אקירוב
 מנכ"ל:  שמואל בן משה
 עובדים:  כ-500
  
 www.alrov.co.il
 
מלון "מצודת דוד" ירושלים בבעלות החברה
מגדל האופרה בתל אביב מיסוד החברה
אלרוב נדל"ן ומלונאות נקראת גם אלרוב ישראל היא חברת נדל"ן ישראלית, העוסקת בייזום, רכישה ופיתוח נכסים מניבים, בעיקר בתי מלון, מרכזים מסחרים ומשרדים בישראל ובעולם. נסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב, נכללת במדד נדל"ן 15. מיסוד ובבעלות אלפרד אקירוב.
היסטוריה

אלרוב נוסדה בשנת 1978 על ידי איש העסקים אלפרד אקירוב. בינואר 1983 דחתה הבורסה בקשת הנפקה של החברה, אך לאחר שאקירוב העביר לידי החברה מבנה משרדים נוסף שהוא בנה, הבקשה אושרה, ובאפריל 1983 הפכה החברה לחברה ציבורית שניירות הערך שלה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בשנות ה-90 של המאה ה-20 החזיק המשקיע ג'ורג' סורוס כ-25% ממניות החברה.
ביוני 2015, מוזגה חברת אלרוב (ישראל), שניירות הערך שלה גם כן היו רשומים למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, לתוך חברת אלרוב נדל"ן ומלונאות, שעד אותה עת הייתה חברה בת שלה, שהחזיקה בכ-77.3% ממניותיה. מיזוג החברה־האם לתוך חברה־הבת נועד לחסוך הוצאות ועלויות רגולציה.
במרץ 2021, דווח כי קבוצת הנדל"ן הישראלית ישראל קנדה רכשה כ-13 אחוזים מחברת אלרוב וכיום היא בעלת עניין השנייה בגודלה בחברה.
בכנס שוק הון אשר התקיים בשנת 2021 ברק רוזן מנכ"ל ובעלי קבוצת ישראל קנדה טען כי הוא מעריך שבאלרוב יתרחשו חילופי דורות, בדומה לאלו שהתרחשו במנרב. עד לא מזמן מנרב נשלטה בידי אברהם קוזניצקי (58.3%), מייסד החברה. קוזניצקי החליט לא להעביר אותה לילדיו ולהנזיל את נכסיו ולמכור אותם לקבוצת ישראל קנדה.
פעילות והחזקות > נדל"ן

החברה יזמה מספר פרויקטים גדולים למגורים, משרדים ומסחר, בהם:
"בית אירופה" בתל אביב (נחנך בשנת 1985)
קניון השרון (נחנך בשנת 1989) והמרכז לדיור מוגן, נופי השרון בנתניה
מגדל האופרה (נחנך בשנת 1993)
מגדל אלרוב (נחנך בשנת 1999)
מגדלי צמרת (1999–2006)
בית סות'ביס
באמצעות אל-רוב מלון ממילא (1993) בע"מ, בנתה הקבוצה את מתחם ממילא, את מלון מצודת דוד וכן את משכנות דוד - בית דירות מגורים הצמוד למלון בפרויקט ממילא, שנהנה משירותי המלון
באמצעות אל-רוב אזור מסחרי ממילא (1993) בע"מ, הקימה הקבוצה שטחי ציבור, רחוב מסחרי ומדרחוב עם חנויות בפרויקט ממילא (אלרוב שדרות ממילא)
אל-רוב הייתה הבעלים של חברת "תעשיות צמר אוסטרליות בע"מ" - מפעל לעיבוד צמר כבשים, אותה רכשה בזכות המקרקעין שמחזיקה החברה. המפעל נסגר ועליו הוקם "אלרוב סנטר" באשדוד, שנמכר ב-2016 להכשרה חברה לביטוח.
במהלך השנים ביצעה החברה גם מספר השקעות בנדל"ן מניב מחוץ לישראל (בעיקר בנייני משרדים), בממלכה המאוחדת, בצרפת ובשווייץ. חלק מנכסים אלו נמכרו אחר כך, אך החברה ממשיכה להחזיק (נכון לשנת 2022) בפעילות משמעותית בשווייץ.
פעילות והחזקות > פרויקט ממילא

בשנת 1995 רכשה אלרוב מידי חברת לאדברוק, תחילה 50 אחוז ובהמשך את מלוא הזכויות בפרויקט ממילא, במרכז ירושלים. חברת אלרוב השלימה את בניית פרויקט המגורים "כפר דוד", ואת המלון שנקרא בתחילה "הילטון ירושלים" ולימים מלון מצודת דוד. המלון נפתח בשנת 1998.
עבודות הפיתוח והבנייה של האזור המסחרי התעכבו, בתחילה עקב חפירות ארכאולגיות שנערכו במרכז רחוב ממילא וכן עקב עבודות לפירוק מבנים המיועדים לשימור (שבהמשך נבנו מחדש). ואחר כך עוכבו והופסקו עקב הליכי בוררות שהתנהלו בין חברת אלרוב לחברת קרתא (חברה ממשלתית שהוקמה למטרות חידוש, שיקום ופיתוח אזור ממילא וסביבתו) בשל תביעות הדדיות להפרת הסכמים. בספטמבר 1999 ניתן פסק בורר ראשוני, לפיו התקבלה תביעת אלרוב, ולאחר שני פסקי בורר נוספים חויבה קרתא בשנת 2005 לשלם לאלרוב סך כולל של כ-102,000,000 ₪ בתוספת הוצאות משפט ושכר-טרחת עורך הדין. פסקים אלו אושרו בפסק דינו של בית המשפט המחוזי בירושלים מיום 31.6.2006 (ה"פ 4070/05, 5043/06, 5018/06).
הסכסוך נסוב סביב בקשת אלרוב להוסיף כ-2000 מ"ר בפרויקט ולהקמת בתי קולנוע. דירקטוריון קרתא, שהיה בחלקו הגדול דתי, סירב עקב התנגדותם של רבנים להקמת מרכז מסחרי עם בתי קולנוע כה קרוב לחומות העיר העתיקה. הבורר פסק כי חברת קרתא הייתה אחראית על העיכובים בבניית הפרויקט וכי עלייה לפצות את חברת אלרוב בשל כך.
רק בשנת 2006 נתחדשו העבודות באזור המסחרי ובמלון הנוסף שתוכנן לצידו (מלון ממילא). עם חידוש העבודות במתחם החל הפרויקט להתקדם בקצב מהיר. ב-28 במאי 2007 נפתח חלק מקניון ממילא בחלקה המזרחי של "שדרת אלרוב" (רחוב ממילא ההיסטורי, ששוחזר כמדרחוב). במהלך שנת 2008 נפתח, בהדרגה, חלקה המערבי של השדרה כהמשך הקניון, ובמחצית 2009 נפתח מלון ממילא. הפרויקט הושלם סופית רק בשנת 2010.
פעילות והחזקות > תחום מלונאות היוקרה

בתחילת המאה ה-21 החלה אלרוב לפתח את תחום מלונאות היוקרה. בנוסף לשני מלונות בירושלים, "מצודת דוד" ו"מלון ממילא", רכשה ושיפצה מספר מלונות באירופה, באמצעות חברת בת - "לוקה" - אותה מנהל ג'ורג'י אקירוב (בנו של אלפרד אקירוב), ובה הוא מחזיק ישירות 15% מהמניות.
מלון "הקונסרבטוריום" באמסטרדם, בניין ציבורי שנרכש ב-2006 תמורת 50 מיליון אירו, והוסב למלון בעלות של 157 מיליון אירו.
מלון "קפה רויאל" בלונדון, מבנה היסטורי בכיכר פיקדילי שנרכש ב-2008 מההממונה על נכסי בית המלוכה (The Crown Estate), תמורת 640 מיליון שקל. המבנה הוסב לבית מלון במשך 4 שנים, בעלות של כ-150 מיליון ליש"ט, ונחנך בשנת 2012.
מלון לוטציה בפריז, מלון יוקרה היסטורי שנרכש בשנת 2010, תמורת 145 מיליון אירו. המלון עבר שיפוץ מקיף במשך שלוש שנים בעלות של 650 מיליון שקל.
ביוני 2019, בעלי מניות קטנים באלרוב, הגישו למחלקה הכלכלית בבית המשפט המחוזי בתל אביב בקשה לאישור תביעה נגזרת בשמה של חברת אלרוב, נגד החברה עצמה. על פי התביעה, אלרוב נדל"ן מימנה את חלקו של ג'ורג'י אקירוב בהלוואות וערבויות ב-2.4 מיליארד שקל בשנה שניתנו לחברה הבת "לוקה", ללא אישור עסקת בעלי עניין כנדרש בחוק. בעקבות בקשה זו דרשה רשות ניירות ערך מתווה להסדרת בעלותו של ג'ורג'י אקירוב בחברה, או שיידרש לשלם את חלקו בהשקעה שביצעה אלרוב עבורו. גם חברת כלל ביטוח, שהחזיקה 10% ממניות אלרוב, התנגדה למימון ולתנאי ההעסקה של ג'ורג'י אקירוב, והוא נאלץ "להקפיא" את 15% ממניותיו בחברה, פעולה השקולה לוויתור על המניות.
פעילות והחזקות > כלל החזקות עסקי ביטוח

במהלך 2019 רכשה אלרוב כ-4.9% ממניות חברת כלל החזקות עסקי ביטוח. בתחילת 2020 קיבלה החברה היתר מהמפקח על הביטוח ברשות שוק ההון ביטוח וחיסכון, להגדיל החזקותיו בחברה לכדי 15% מהמניות. ב-5 בדצמבר 2021 הגיש בקשה לקבלת היתר שליטה בחברה, לאחר שביקש לרכוש 15% נוספים מהמניות, כך שהחזקתה תהיה 30% והיא תוגדר "בעל שליטה", אך בקשתו לא אושרה.
פעילות והחזקות > השקעות נוספות

אלרוב מחזיקה תיק ניירות ערך שחלקו הגדול הוא החזקה במניות בנק לאומי. אלרוב החזיקה עד כ-4% ממניות הבנק, אך מכרה במהלך השנים חלק ניכר מהם ברווח.
בעבר השקיעה קבוצת אלרוב בחברות העוסקות בתחומים נוספים.
בשנת 1992 השקיעה אלרוב בחברת "אדש"ה פיתוח השקעות ויזמות בע"מ". החברה הוקמה בשותפות עם אהרן דוברת יצחק שרם וחיים הייטנר (אדש"ה היא ראשי תיבות של שמות המשפחה של המשקיעים אקירוב-דוברת-שרם-הייטנר). החברה השקיעה במספר חברות, בהן: חברת "גילתק" המבצעת עבודות תשתית לתקשורת, ביצרנית הנרות מאגמה, ב"גל חברה לדלק", ובחברת "אפטל" למערכות תקשורת אלחוטית. ביוני 1994 הונפקה החברה בבורסה, וביולי 1995 רכשה אלרוב את מניות דוברת ושרם באדש"ה והפכה לבעלת השליטה. בינואר 1998 רכשה חברת הכשרת היישוב את השליטה בחברה, כשלד בורסאי ללא הפעילות שלה שעברה לאלרוב. אחר כך פעלה בשם "הכשרת היישוב קניונים ומרכזי מסחר בע"מ".
אלרוב, החל משנת 1993, בצעה פעילות השקעה ישירה בחברות טכנולוגיה שונות בשלבים המוקדמים, באמצעות חברת הבת "טכנורוב אחזקות". 20% ממניות טכנורוב אחזקות היו מוחזקות על ידי לאומי ושות' חברה בבעלות מלאה של בנק לאומי לישראל בע"מ. כמו כן השקיעה הקבוצה באופן ישיר בקרנות הון סיכון שונות, בין השאר קרן פיטנגו וBRM.
אלרוב פעלה בעבר גם בתחום תשתיות ושירותי תקשורת. בשנת 2000 רכשה 30% מ-"ITN תקשורת", שהשתתפה במכרז הערוץ השלישי בישראל (ערוץ 10). עם הזכייה במכרז החזיקה 10% מהבעלות על ערוץ 10 עד שנת 2003.
מרטין קרימפ

| --- | --- |

מרטין קרימפ בסיום מחזהו "עיר בפריז", 2009
 לידה:  14 בפברואר 1956 (בן 68) דרטפורד, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  סנט קטרינס קולג', קיימברידג', בית הספר פוקלינגטון 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 פרסים והוקרה:  פרס ג'ון וייטינג 
 
מרטין אנדרו קרימפ (באנגלית: Martin Andrew Crimp; נולד ב-14 בפברואר 1956) הוא מחזאי בריטי.
קרימפ מתואר לפעמים כבן האסכולה של "In-yer-face theatre" (תיאטרון להגיד בפנים), בדרמה הבריטית בת-זמננו.
קרימפ ידוע בחריפות הדיאלוגים שלו, שהם בעלי אופי של ניתוק רגשי והשקפה קודרת על היחסים בין בני אדם – אף אחת מדמויותיו אינה חווה אהבה או עליצות – ולבסוף, הוא מבכר צורה תיאטרלית ושפה, על-פני עניין בסיפר.
חייו האישיים והמקצועיים

בנם של ג'ון קרימפ, מהנדס רכבות בריטי, ואשתו ג'ני. משפחתו של קרימפ עברה ב-1960 ל-Streatham, שם למד בבית ספר יסודי מקומי וזכה במלגה למכללת דולויץ' (Dulwich). אולם אביו הועבר ליורק, שם הלך לבית הספר פוקלינגטון הסמוך, בו הפגין כישרון לשפות, מוזיקה, ספרות אנגלית ותיאטרון. הוא למד אנגלית במכללת סנט קתרין, אוניברסיטת אוקספורד ( 1975-78), שם הציג את מחזהו הראשון, בבימויו של חברו לספסל הלימודים רוג'ר מיטשל.
עוד בטרם רכש לעצמו שם כמחזאי, כתב אסופת סיפורים קצרים בשם "האנטומיה" ורומן "ימים מוקדמים", שלא ראו אור.
ששת מחזותיו הראשונים הוצגו באורנז' טרי תיאטר (Orange Tree Theatre) בריצ'מונד. בריאיון למרשה הנלון שפורסם בעלון של תיאטרון אורנז' טרי אמר קרימפ:
כשאורנז' טרי ניהל סדנה לסופרים מקומיים (בספטמבר 1981), הוזמנתי לקחת בה חלק. הזמן המוקדש לארוחת צהרים היה הזדמנות להפקה, לכן כתבתי את "שרידים חיים" (Living Remains) ואורנז' טרי הציגו אותו – המחזה הראשון שלי שהוצג אי-פעם! התרגשתי כל-כך שלא חשבתי על החלל בו הוא הוצג (אז זה היה חדר מעל פאב), אבל כיום אני מבין שהאינטימיות והפשטות של אורנז' טרי הוסיפו להתלהבות.
שבעה ממחזותיו, ותרגומו השני למחזה של יונסקו הוצגו בתיאטרון רויאל קורט, לונדון, שם שימש כמחזאי הבית בשנת 1997. מחזותיו מוצגים כעת לעיתים תכופות באירופה. הוא גם מתרגם שקדן של טקסטים אירופאים.
ככל הנראה, מחזהו הנחשב ביותר ובוודאי הנועז והחדשני ביותר הוא Attempts on Her Life, שהוצג לראשונה ברויאל קורט ב-1997 ותורגם במרוצת השנים לעשרים שפות.
אף אחת מהשורות במחזה אינה מכוונת לדמות מסוימת, קרימפ גם אינו מציין כמה שחקנים צריכים לבצע את היצירה. בשבע עשרה סצנות שנדמה שאינן קשורות זו לזו, קבוצות אנשים מספקות תיאורים סותרים של הגיבורה הראשית שאינה נוכחת, אישה שמשוחחים עליה כאילו שהיא נמצאת שם, שהיא בזמנים שונים: טרוריסטית, בתם של הורים אבלים, אמנית ומכונית חדשה. העבודה מקוטעת בכוונת תחילה ובכך היא מאתגרת את הקהל להגדיר מחדש את תפישתו לגבי מה מרכיב "מחזה", ובכך היא עשויה לגרום לנו לשאול אם יש לנו קיום כלשהו מעבר למודלים שאנו בונים.
הערות שוליים

↑  In-yer-face theatre הוא כינוי לאסכולה בתיאטרון הבריטי של שנות התשעים, של מחזאים צעירים שהציגו חומר וולגרי ומהמם על הבמה, כאמצעי לערב את הקהל ביצירה ולהשפיע עליו. את המונח טבע מבקר התיאטרון אלכס סירץ (Sierz), עורך כתב העת "קול התיאטרון" בספר פרי עטו בשם זה, שראה אור לראשונה בשנת 2001.
↑  Aleks Sierz The Theatre of Martin Crimp, Methuen, 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007449443105171  PLWABN: 9810560159405606  BnF: cb146557943 (data)  CANTIC: a11471463  GND: 132580764  ISNI: 0000 0001 1000 5938  LCCN: no97002927  MusicBrainz: da69eac3-f8fb-44e5-9e22-e04a96174143  NKC: js20020513030  NTA: 094865760  SNAC: w6wx5f48  SUDOC: 061437034  VIAF: 98542099   WorldCat (עם VIAF): 98542099
מזמור חג המולד

ערך זה עוסק בספר של צ'ארלס דיקנס. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

מתוך המהדורה הראשונה של "מזמור חג המולד" שיצא לאור ב-1843
 מידע כללי
 מאת:  צ'ארלס דיקנס 
 שפת המקור:  אנגלית בריטית 
 סוגה:  נובלה 
 נושא:  חג המולד, מסע בזמן 
 מקום התרחשות:  לונדון 
 תקופת התרחשות:  תקופת חג המולד 
 הוצאה
 הוצאה:  Chapman & Hall 
 תאריך הוצאה:  19 בדצמבר 1843 
 סדרה
 הספר הבא:  The Chimes 
 
מזמור חג המולד (באנגלית: A Christmas Carol) הוא נובלה מאת הסופר האנגלי צ'ארלס דיקנס. הספר פורסם לראשונה ב-19 בדצמבר 1843 בהוצאת הספרים "צ'אפמן והול".
זהו סיפורו של אבנעזר סקרוג' הקמצן, והמהפך הרוחני והרגשי שהוא עובר כשנגלות לפניו רוחות הרפאים של שותפו לעסקים מארלי, הרוח של חג המולד של העבר, רוח חג המולד של ההווה ורוח חג המולד של העתיד. הספר זכה להצלחה מיידית ולשבחי המבקרים.
הספר נכתב ופורסם בבריטניה בתחילת התקופה הוויקטוריאנית, אז החלה התעניינות נוסטלגית במסורות ישנות של חג המולד, וכן הונהגו מסורות חדשות כגון עץ חג המולד וכרטיסי ברכה לחג. דיקנס שאב את הסיפור ממקורות רבים ומגוונים, אך בעיקר השפיעו עליו החוויות המשפילות שעבר בילדותו, הסימפתיה שחש כלפי העניים וסיפורי חג המולד ואגדות שונות שהכיר.
מבקרים ראו בסיפור כתב אישום נגד הקפיטליזם של המאה ה-19. נהוג לייחס לספר את השבת החגיגות העליזות של חג המולד אחרי תקופה של רצינות וקדרות. "מזמור חג המולד" נשאר פופולרי מיום שפורסם, ומעולם לא חדלו להוציאו לאור. הסיפור עובד פעמים רבות לקולנוע, טלוויזיה, תיאטרון, אופרה ועוד.
רקע

באמצע המאה ה-19 שטפה את אנגליה הוויקטוריאנית נהייה נוסטלגית למסורות חג המולד שהיו נהוגות בתקופה שלפני אוליבר קרומוול. בין הגורמים לעניין הרב בנושא היו פרסום הספרים "Some Ancient Christmas Carols " (מזמורי חג המולד עתיקים) מאת דייוויד גילברט (1822), "Selection of Christmas Carols, Ancient and Modern " (מבחר מזמורי חג המולד, ישנים וחדשים) של ויליאם ב. סנדי (1833) וכן "The Book of Christmas" (ספר חג המולד) מאת תומאס ק. הארווי. בעקבות הנסיך אלברט, בעלה של המלכה ויקטוריה שהיה יליד גרמניה, הפכו לפופולריים בבריטניה עץ חג המולד, כרטיסי ברכה לחג ושירת מזמורי חג.
ספרו של דיקנס "מזמור חג המולד" תרם רבות לחידוש מסורות ישנות של חג המולד באנגליה. בה בעת שהסיפור מעורר בקורא דימויים של אור, שמחה, חמימות וחיים, הוא מעורר גם דימויים בלתי נשכחים של חשכה, יאוש, עצבות, קור ומוות. סקרוג' עצמו הוא התגלמות החורף, וכפי שאחרי החורף מגיע האביב והתחדשות החיים, כך ליבו הקר של סקרוג' חוזר אל התמימות והרצון הטוב שהיו בו בילדותו ובנעוריו.
עלילה

הספר מחולק לחמישה פרקים הנקראים "Staves" שמשמעו בתים של שיר או פסוקים, בהתאם לשם הספר. דיקנס השתמש בטכניקה דומה בשני ספרי חג המולד הבאים שכתב. בספר "The Chimes" (צלצולי הפעמונים) ארבעת חלקי הסיפור נקראים "רבעים" על פי צלצול השעון בכל רבע שעה. בספר "הצרצר מאחורי התנור" הפרקים נקראים chirps (ציוצים).
הסיפור נפתח בערב חג המולד של שנת 1843, בדיוק שבע שנים לאחר מותו של ג'ייקוב מארלי, שותפו לעסקים של אבנעזר סקרוג'. בפרק הראשון סקרוג' מתואר כ"חוטא זקן וצר-עין שסוחט, מעקם, לופת, מגרד ואוחז בחוזקה", שאין בליבו מקום לצדקה וחסד, חמלה או נדיבות. הוא שונא את חג המולד ומכנה אותו "אחיזת עיניים", ומסרב להזמנה לארוחת החג מאחיינו פרד. הוא דוחה בגסות שני אדונים המבקשים ממנו תרומה עבור ארוחת חג לעניים. ה"מתנה" היחידה שהוא מעניק לכבוד חג המולד היא יום חופשה בתשלום לפקיד שלו, בוב קראצ'יט, המשתכר שכר עלוב. לדבריו זהו "תירוץ עלוב המאפשר לכייס אדם בכל 25 בדצמבר".
כשסקרוג' חוזר לביתו באותו ערב, מבקרת אותו רוח הרפאים של מארלי. דיקנס מתאר כך את המראה שנגלה לפניו - "פניו של מארלי... היה עליהם מעין אור עגום, כמו לובסטר מקולקל במרתף חשוך". ראש הדמות מכוסה בתחבושת העוטפת את סנטרו וקשורה מעל לראשו. "...כמה גדלה האימה שחש כאשר הוא הסיר את התחבושת מסביב לראשו, כאילו היה חם מדי ללבוש אותה בבית, והלסת שלו צנחה על חזהו".
מארלי מזהיר את סקרוג' שישנה את דרכיו, אחרת גורלו אחרי מותו יהיה מר כזה של מארלי. אחר כך מבקרות את סקרוג' שלוש רוחות רפאים נוספות - כל ביקור מפורט בפרק משלו - כל אחת מהן מלווה את סקרוג' בתמונות שונות מחייו, בתקווה לגרום לו להשתנות.
הרוח הראשונה, רוח חג המולד של העבר, לוקחת את סקרוג' אל מחוזות ילדותו ונעוריו, אשר מעוררים בקמצן הזקן רגשות עדינים ורכים יותר כשהוא נזכר בתקופה בה היה ילד תמים. עוד רואים בפרק זה מה גרם לו להיות קמצן ולשנוא את חג המולד כל כך.
הרוח השנייה, רוח חג המולד של ההווה, לוקחת את סקרוג' למספר מקומות שונים - שוק הומה אנשים הקונים מצרכים לארוחת החג, חגיגת חג המולד בביתו של כורה עני, וחג המולד במגדלור. בפרק זה אנו מתוודעים למשפחת קראצ'יט, משפחתו המרוששת של הפקיד של סקרוג' בוב קראצ'יט. רוב הפרק מציג את ההכנות לחגיגה המשפחתית. כאן מוצג בנו הצעיר של בוב, טים הזעיר, שהוא חולה מאוד אך אינו מקבל טיפול הולם בשל חוסר הנכונות של סקרוג' לשלם שכר הוגן.
יחד עם הרוח השלישית, רוחו של חג המולד שעתיד לבוא, סקרוג' צופה בחזיונות קשים שיכולים להתרחש אם סקרוג' לא ילמד את הלקח ממה שראה. בין החזיונות הוא רואה את מותו של טים הזעיר. עוד מתגלה הקבר המוזנח של סקרוג' עצמו, הממריץ אותו לשנות את דרכיו בתקווה לעצור את "הצללים של מה שיכול לקרות".
בפרק החמישי והאחרון, סקרוג' מתעורר בבוקר חג המולד כשבלבו אושר ואהבה. הוא מבלה את היום עם משפחת אחיינו, ושולח באנונימיות תרנגול הודו גדול במתנה למשפחת קראצ'יט. בין לילה סקרוג' הפך לאדם אחר, והוא מתחיל להתייחס לזולת בחביבות, בטוב לב ובחמלה, וצובר מוניטין של מי שמגלם את רוח חג המולד.
בסיום מאשר המספר שהשינוי שעבר סקרוג' הוא קבוע ומוחלט.
הוצאה לאור

דיקנס החל לכתוב את "מזמור חג המולד" באוקטובר 1843, השלים את כתיבתו תוך שישה שבועות, ואת הדפים האחרונים כתב בתחילת דצמבר אותה שנה. בעקבות סכסוך שהיה לו עם המו"ל על הרווחים הדלים מהרומן הקודם שלו "מרטין צ'זלוויט", סירב דיקנס לתשלום חד-פעמי על הסיפור. הוא העדיף לקבל אחוז מהרווחים בתקווה להרוויח יותר ולכן פרסם את הספר על חשבונו. אולם בגלל עלויות הייצור הגבוהות הספר הכניס לו רק 230 ליש"ט במקום 1000 ליש"ט שציפה לקבל. דיקנס היה זקוק לכסף כיוון שאשתו הייתה שוב בהיריון. לאכזבתו הרבה הרווחים בשנה שאחר כך היו רק 744 ליש"ט.
גם תהליך ההוצאה לאור לא היה נטול בעיות. הכריכה של המהדורה הראשונה הייתה בגוון חום-ירקרק שלא היה מקובל על דיקנס, והמו"לים צ'אפמן והול מיהרו להחליפה בכריכה בצבע צהוב. אך לאחר מכן התברר שהכריכה לא מתאימה לעמוד השער, שעוצב מחדש. בסופו של דבר הספר נכרך בבד אדום עם שוליים מוזהבים. ההכנות הושלמו יומיים לפני יום ההוצאה לאור ב-19 בדצמבר 1843. הספר מאויר בארבעה  תחריטים צבעוניים וארבע חריטות-עץ בשחור לבן מאת ג'ון ליץ'.
אחרי ההוצאה לאור, דאג דיקנס לכרוך את כתב היד בכריכת עור אדומה ונתן אותו במתנה לעורך הדין שלו תומאס מיטון. כתב היד נמכר מספר פעמים למוכרי ספרים ולאספנים ומוחזק כיום בספריית פירפונט מורגן בניו יורק.
6,000 עותקים של המהדורה הראשונה של הספר נמכרו במחיר של חמישה שילינג עד ערב חג המולד, והספר המשיך להימכר גם עם תחילת השנה החדשה. עד מאי 1844 נמכרו כל העותקים של המהדורה השביעית. בסך הכול נמכרו בצורתו המקורית 24 מהדורות. למרות האכזבה מהרווחים, הספר היה להצלחה אמנותית גדולה ולרוב זכה לביקורות חיוביות.
תרגום לעברית

מזמור-שיר לחג המולד (1843. תר' דוד שחר בתוך מבחר הסיפור האנגלי, 1956) — סיפור אגדי על הקמצן אבנעזר סקרוג' החוזר בתשובה.
קבלה וביקורת

הספר זכה מיד עם צאתו לשבחי הביקורת. בכתב העת הספרותי Athenaeum נכתב "סיפור הגורם לקורא לצחוק ולבכות - לפתוח את ידו, לפתוח את לבו לצדקה אפילו לאלה שאינם נדיבים ... מעדן להגיש למלך". המשורר והעורך תומאס הוד כתב "אם הייתה סכנה כלשהי שהמנהגים העתיקים של חג המולד, הכנסת האורחים הנדיבות והצדקה, יעלמו. זה הספר שיעורר אותם מחדש. עצם שמו של הסופר מטה את הרגשות לנדיבות, והצצה באיור על שער הספר מרומם את הרוח."
בפברואר 1844 כתב ויליאם מייקפיס תאקרי בכתב העת "Fraser's Magazine" על הספר "תועלת לאומית וטובה אישית לכל איש ואישה שקוראים אותו. האחרונים ששמעתי מדברים על הספר היו שתי נשים שלא הכירו זו את זו או את המחבר, ושתיהן אמרו "אלוהים יברך אותו". על טים הקטן כתב תאקרי "אין באנגליה אדם שיצור קטן זה לא יגרום לו להרגיש קשר בינו לסופר. וכמו שתי הנשים כל אחד מהם אומר על דיקנס "אלוהים יברך אותו". אין גמול טוב מזה לסופר".
גם המבקר תיאודור מרטין (שהיה לרוב עוין את דיקנס) הגיב בחיוב לספר וכתב שהוא נועד להביא תועלת חברתית. מבקרים אחדים העלו טענות. בכתב העת New Monthly Magazine, חששו שהספר מפואר מכדי שעניים יוכלו להרשות לעצמם לקנות אותו, והציעו שהוא יודפס על ניר פשוט ובמחיר זול. העיתונות הדתית התעלמה לרוב מהספר, למרות זאת העיתון Christian Remembrancer התייחס אליו, וכתב שהנושא הנדוש טופל בצורה מקורית, ושיבח את הסופר על ההומור והפאתוס. דיקנס סיפר לאחר מכן שהיה מקבל מכתבים מאנשים זרים שכתבו לו על בתיהם ופינת האח שלהם, ואיך הם קוראים בקול את המזמור, ושמים אותו על מדף מיוחד משלו.
בארצות הברית בהתחלה ההתלהבות מהספר הייתה פחותה. דיקנס פגע בגאוותם הלאומית בספריו "רשימות מאמריקה" ו"מרטין צ'זלוויט", אבל "מזמור חג המולד" היה מושך מכדי שיתעלמו ממנו. עם סיום מלחמת האזרחים האמריקנית, הספר היה נפוץ למדי. ב-1863 פרסם הניו יורק טיימס ביקורת נלהבת וציין כי הסופר הביא את "חג המולד הישן ... של השנים שעברו ובתי האחוזה המרוחקים, לבתיהם של העניים החיים כיום". ג'ון גרינליף ויטיאר (John Greenleaf Whittier ) כתב על הספר שהוא "מקסים מבפנים ומבחוץ".
הסרט "אלו חיים נפלאים" של פרנק קפרה עוסק בנושאים דומים אם כי מנקודת מבט שונה. וייתכן שסקרוג' היווה השראה ל"איך גנב הגרינץ' את חג המולד" של דוקטור סוס.
השפעה

בינואר 1844 יצאה לאור גרסה פירטית של הספר על ידי Parley's Illuminated Library. אף על פי שדיקנס תבע אותם וזכה בתביעה, הוא לא הצליח לקבל מהם כסף כי ההוצאה פשטה את הרגל. דיקנס נאלץ לשלם 700 ליש"ט. התסבוכת שנוצרה אחרי כמה תביעות נגד מוצאים לאור, הפסדיו הכספיים הרבים וההכנסות הזעומות שהיו לו ממכירות הספר, גרמו לדיקנס אכזבה רבה.
עיבוד לתיאטרון של הנובלה הועלה כמעט מיד אחרי הוצאתה לאור. בפברואה 1844 עלו שלוש הצגות לפי הסיפור, אחת מהן מאת אדוארד סטירלינג, באישורו של דיקנס, רצה במשך 40 לילות. בסוף פברואר הועלו בלונדון שמונה הצגות "מזמור חג המולד". המחזה של סטירלינג הועלה בניו יורק בחג המולד של 1844, והועלה בחדש בלונדון. מאות מוכרי עיתונים נאספו עבור הגרסה המוזיקלית שעלתה בצ'טאם תיאטר בניו יורק, אבל פרצו קטטות שנרגעו רק כאשר הניצים הובלו לבית מעצר. גם אחרי ששב הסדר על כנו קולו של התוף המודיע על בואו של מארלי נבלע בהמולה הכללית.
עיבודים אחרים היו תסכיתים לרדיו וסרטי טלוויזיה, נוצלו לפחות 28 גרסאות קולנועיות של הספר. הגרסה הקולנועית המוקדמת ביותר שקיימת היא Scrooge; or Marley's Ghost, סרט אילם משנת 1901. עוד שישה סרטים אלמים הופקו ואחד מהם נוצר בשנת 1910 על ידי תומאס אדיסון. הסרט המדבר הראשון נוצר בבריטניה ב-1928. ב-1970 זכה אלברט פיני בפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט מוזיקלי בשם "סקרוג'". הגרסה של 1951 בכיכובו של אלסטייר סים נחשבת בעיני מבקרים כעיבוד הקולנועי הטוב ביותר. עוד ידועים תסכיתי רדיו משנת 1934 עם ליונל בארימור והקלטות בכיכובו של רונלד קולמן.
פורסמו סיפורים אחדים שמגיבים ל"מזמור חג המולד". ו. מ. סוופסטון פרסם את Christmas Shadows (צללי חג המולד) ב-1850. הורשיו אלגר פרסם את Job Warner's Christmas ב-1863. סיפורה של לואיזה מיי אלקוט A Christmas Dream, and How It Came True (חלום של חג המולד, ואיך הוא התגשם) פורסם ב-1882.
דיקנס חזר לספר וערך אותו פעם אחר פעם, שינה ניסוחים וסימני פיסוק. בעקבות הצלחת הספר, החל לפרסם כל שנה סיפור לחג המולד כך עשה ב-1844, 1845, 1846, ו-1848. כל הספרים היו בנויים באותו דפוס שיצר ב"מזמור חג המולד". הציבור קנה בהתלהבות את הספרים, אך המבקרים קטלו אותם.
ב-1849 דיקנס היה עסוק בכתיבת "דייוויד קופרפילד", ולא היה פנוי לכתוב ספר נוסף לחג המולד. הוא החליט שהדרך הטובה ביותר להגיע לקהל היא בהקראות פומביות. ב-1852 בחר דיקנס ב"מזמור חג המולד" להתחיל בו את ההקראות הפומביות, הופעתו זכתה להצלחה עצומה. מכאן ואילך הוא קרא גרסה מקוצרת של הסיפור 127 פעמים עד 1870, שנת מותו.