הפרוטקטורט של הסאר
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה

ביולי 1945, חודשיים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה באירופה, כוחות בעלות הברית התפרסו מחדש מהאזורים שכבשו לאזורי הכיבוש שלהם. ב-10 ביולי 1945 עזבו כוחות ארצות הברית את הסאר וכוחות צרפתים הקימו את ממשל הכיבוש שלהם. ב-16 בפברואר 1946, צרפת הפרידה את הסאר מאזורי הכיבוש של בעלות הברית והקימה את הפרוטקטורט של הסאר הנפרד, שבפועל לא היה עוד בסמכות השיפוט המשותפת של בעלות הברית על ידי מועצת השליטה של בעלות הברית עבור גרמניה.
פקידים צרפתים גירשו בסך הכל 1,820 אנשים מהסאר בשנים 1946 ו-1947, שרובם הורשו בסופו של דבר לחזור. עם זאת, צרפת לא הסכימה לגירושים שאושרו (ללא תשומה מצרפת) בהסכם פוטסדאם על ידי בעלות הברית, ולכן צרפת סירבה לקבל פליטי מלחמה או מגורשים מהשטחים המסופחים המזרחיים בחבל הסאר או באזור צרפת. עם זאת, ילידי הסאר שחזרו מהרחקות שהוטלו על ידי הנאצים (למשל פליטים פוליטיים ויהודים) ומהעברות הקשורות למלחמה (למשל פינוי מהתקפות אוויריות) הורשו לחזור לאזורים שבשליטת צרפת. צרפת שמה לה למטרה לכבוש את אוכלוסיית הסאר לסיפוח עתידי.
החל מה-20 ביולי 1946 נוספו לפרוטקטורט של הסאר 109 רשויות של פרובינציית הריין הפרוסית בתוך האזור הצרפתי. עד 18 בדצמבר 1946 הוקמו פיקוח מכס בין הסאר לבין גרמניה הכבושה של בעלות הברית. על ידי פריסה טריטוריאלית נוספת בין הפרוטקטורט של הסאר, שהוקם בתחילת 1947, לבין ריינלנד-פפאלץ השכנה (מדינה חדשה שהוקמה ב-30 באוגוסט 1946 באזור הכיבוש הצרפתי), חזרו 61 עיריות לגרמניה, בעוד ש-13 עיריות אחרות נמסרו לפרוטקטורט של הסאר.
בנאום "Restatement of Policy on Germany", שנמסר בשטוטגרט ב-6 בספטמבר 1946, שר החוץ של ארצות הברית, ג'יימס פרנסיס ברנס, הסביר את המניע של ארצות הברית בניתוק הסאר מגרמניה כ"ארצות הברית לא מרגישה שהיא יכולה לדחות את תביעת צרפת, שגרמניה פלשה אליה שלוש פעמים ב-70 שנה, לשטח הסאר".
ב-16 ביולי 1947 המארק של הסאר החליף את הרייכסמארק כהילך חוקי בפרוטקטורט של הסאר, ולאחר מכן השתלב חבל הסאר באזור המטבע הצרפתי ב-15 בנובמבר באותה שנה. בעוד שרק שטרות פרנק צרפתי הופצו מ-1954 ואילך, הונפקו גם מטבעות פרנק של סאר, שעוצבו בדומה למטבעות צרפתיים. ב-15 בדצמבר 1947 הוקם חבל הסאר על פי חוקתו כארץ סער, עם ממשלה נבחרת בשליטתו של הנציב העליון הצרפתי ז'ילבר גראנדוואל. בדצמבר 1947 היו שיטפונות קשים לאורך נחל הסאר, מים גבוהים יותר מאשר ב-150 השנים האחרונות, עם מאמצי סיוע נרחבים. ב-23 במרץ 1948 אושר איחוד המכס עם צרפת, שנכנס לתוקף ב-1 באפריל.
בתחילה, נוהלה בגרמניה מדיניות של פירוק נשק תעשייתי על ידי מעצמות הברית. במסגרת מדיניות זו הוטלו מגבלות על רמות הייצור המותרות, ותעשיות בסאר פורקו כפי שהיו ברוהר, אם כי בעיקר בתקופה שלפני הניתוק (ראו את המכתב מ-1949 מאת שר החוץ הבריטי ארנסט בווין אל שר החוץ הצרפתי רובר שומאן, שקורא לשקול מחדש את מדיניות הפירוק). מדיניות זו התהפכה במהירות באמצע 1946 או בתחילת 1947.
ניסיונותיה של צרפת לבינאום של חבל הרוהר נזנחו ב-1950, כאשר לנוכח לחצי המלחמה הקרה באירופה, נקטה ממשלת צרפת בצעד היסטורי בהחלטה שהמודל הפוליטי היחיד בר-קיימא לעתיד הוא אינטגרציה אירופית. זה הביא להצהרת שומאן,  תוכנית שנוסחה ברובה על ידי ז'אן מונה. התוכנית הציגה התקרבות בין צרפת, גרמניה ומדינות אחרות באירופה שרוצות להשתתף באיחוד. כצעד ראשון, צרפת וגרמניה היו אמורות להסכים לאגד את שוקי הפחם והפלדה שלהן, לאחר הקמת קהילת הפחם והפלדה האירופית (ECSC).  עם השתתפותה של מערב גרמניה ב-ECSC, הסכם על סיום הרשות הבינלאומית עבור הרוהר נכנס לתוקף ב-25 ביוני 1952.  עם זאת, צרפת עיכבה את החזרת הסאר.
תחת השלטון הצרפתי, נאסר על מפלגות פרו-גרמניות בתחילה להתמודד בבחירות. תמיכה רבה ניתנה ל התנועה לאיחוד חבל הסאר לצרפת (צר'), תנועה פרנקופילית שהוקמה על ידי גולי הסאר בפריז בתחילת 1945, כאשר רבים מהגולים חזרו לאחר המלחמה. עם זאת, בבחירות הכלליות של דצמבר 1952, 24% מהמצביעים הצביעו בפתקים ריקים לתמיכה במפלגות פרו-גרמניות אסורות (בעוד הרוב עדיין הצביע לאחת המפלגות החוקיות שרצו שחבל הסאר יישאר אוטונומי).