stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרפובליקה הסובייטית ההונגרית
תולדות הקמת הרפובליקה

ב-24 בנובמבר 1918 הוקמה המפלגה הקומוניסטית ההונגרית על ידי בלה קון. קון החל לגייס את תמיכת ההמונים העניים על ידי הבטחות חברתיות.
ממשלת מהפכת החרציות ומיהאי קארואי היו במצב מאתגר במרץ 1919. מחד, הם היו חייבים לחתום על הסכמי השלום של הונגריה, שיצאה בין המפסידות במלחמת העולם הראשונה, והתנאים לא היו מפתים במיוחד. מאידך, גבולות המדינה היו מאוימים לא רק על ידי תוכנית השלום הצרפתית, אלא גם על ידי הכיבוש הצרפתי והסרבי של דרום הונגריה. התמיכה הפוליטית בקארואי לא הייתה יציבה, מול הפופולריות העולה של קון.
ב־20 במרץ קיבלה הממשלה מסמכים להחלטה לגבי הסכם השלום (מסמך שמכונה "רשימת וי" על שם לוטננט-קולונל וי הצרפתי), שאפשרה קידום של חיילים רומנים והקמת אזור נייטרלי בדרום הונגריה. התנאים נחשבו משפילים. הממשלה התחילה משא ומתן עם הקומוניסטים על איחוד המפלגות הסוציאל-דמוקרטית והקומוניסטית על מנת להקים ממשלה סוציאליסטית משותפת. ממשלת ברינקי קיימה אחר הצהריים באותו יום את ישיבתה האחרונה, שבה התבשרה בטעות שאפשר להקים ממשלה סוציאליסטית משותפת. אולם באותו הזמן, ינה לנדלר סיכם ביושבו בכלא עם בלה קון על הקמת ממשלת דיקטטורה של הפרולטריון. בערב, בזמן שקארואי חיכה למינוי ממשלה סוציאליסטית חדשה, התפשטו בלא ידיעתו חדשות, שהממשלה התפטרה ומסרה את השלטון לפרולטריון. קארואי שמע ופרש. ב־21 במרץ הכריזו הסוציאל-דמוקרט שאנדור גרבאי ומנהיג הקומוניסטים בלה קון על הקמת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. ההצהרה נמסרה בשמו של מיהאי קארואי, אך ללא ידיעתו.
ממשלת גרבאי

ממשלת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הייתה מורכבת מעשרים חברים ובראשם שאנדור גרבאי, הפוליטיקאי הסוציאל-דמוקרטי. חבריה היו: שאנדור גרבאי, בלה קון, וילמוש בהם, טיבור סמואלי, ג'ורג' ניסטור, ינה ורגה, ז'יגמונד קונפי, בלה ואגו, דז'ה בוקאני, יוז'ף פוגאני, בלה סאנטו, זולטאן רונאי, ג'רג' לוקאץ', ינה המבורגר, קארוי וונטוש, ינה לנדלר, בלה סנדאבו, דיולה הבשי, אנטאל דובצ'אק ודיולה לנדייל (מתוך העשרים 14 (70%) היו יהודים).
הממשלה הונהגה רשמית על ידי שאנדור גרבאי, אך קון, כקומיסר העם לענייני החוץ, החזיק בשלטון אמיתי מכיוון שרק לקון הייתה היכרות וידידות עם לנין. (הוא היה האדם היחיד בממשלה שנפגש ודיבר עם לנין במהלך המהפכה הרוסית פנים אל פנים) וקון שמר על קשר עם הקרמלין באמצעות תקשורת רדיו. משרדי הממשלה סובבו בין חברי הממשלה השונים לעיתים קרובות ואלה היו חבריה:
שאנדור גרבאי נשיא וראש ממשלת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית
ינה לנדלר קומיסר העם לענייני פנים
שאנדור צ'יזמדיה, קארוי ואנטוש, ינה המבורגר, ג'רג' ניסטור - קומיסרי העם לענייני חקלאות
יוז'ף פוגאני, לימים גם בלה סאנטו - קומיסרי העם לענייני הגנה
זולטאן רונאי, לימים גם אישטוואן לאדאי – קומיסרי משפט
ינה לנדלר – קומיסר הכלכלה
מור ארדיאי, לימים גם ברנאט קונדור - קומיסרים לאספקת מזון
ז'יגמונד קונפי, לימים גם ג'רג' לוקאץ', טיבור סמואלי, שאנדור סבאדוש -קומיסרים על חינוך
בלה קון - קומיסר לענייני חוץ
דז'ה בוקאני – קומיסר לענייני עבודה
הנריק קלמר - קומיסר לענייני גרמניה
ינה ורגה, לימים גם דיולה לנדייל – קומיסר לענייני האוצר
וילמוש בהם – קומיסר לעניין הסוציאליזם, לימים גם אנטל דוֹבצַ'ק
אמצעים והוראות

הרפובליקה הסובייטית הפכה למעשה לגוף שלטוני מלא, ל"מועצה הממשלתית המהפכנית". השרים, חברי המועצה הממשלתית המהפכנית, כונו כל אחד "קומיסר העם" או נציב העם (Népbiztos). כדי לשמור על השלטון הקימו את "המשמר האדום". ב-7 באפריל התקיימו בחירות למועצות ברחבי המדינה. באופן עקרוני זכות הבחירה "חלה על כל הגברים והנשים מעל גיל 18", עם זאת, לא היו יכולים להיבחר אנשי השלטון הקודם ואנשי כמורה. רק המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית, שהוקמה לאחר איחוד המפלגות הסוציאל-דמוקרטית והקומוניסטית, יכלה להתמודד בבחירות.
בין 21 באפריל לבין 22 באפריל, התרחש במחוז זלה הניסיון הראשון להפיל את הרפובליקה הסובייטית. התנועה האנטי קומוניסטית שם הצליחה להשתלט על הדירקטורט של לנדאווה, אך עד מהרה נעצרו 26 מנהיגיה כולל בלה פנגלר המארגן הראשי. הם נלקחה לבודפשט להישפט על ידי בית הדין המהפכני.
אמצעים והוראות > הישגים

לראשונה בהונגריה תחת שלטון הרפובליקה הסובייטית החל מ-2 באפריל 1919:
כל הגברים והנשים מגיל 18 ומעלה היו זכאים להצביע, בתנאי שהם עובדים.
יום העבודה הוכרז כ־8 שעות.
האחוזות הגדולות והאדמות בכלל הופקעו. אמנם לא חולקו לאיכרים בשל רצון השלטון לקולקטיביזציה, אבל האיכרים העניים קיבלו זכות שימוש וזרעים לזריעה.
בשל היעדר חלוקת האדמות ממש, האיכרים שהמתינו לשווא התפכחו בהדרגה מהדיקטטורה הפרולטרית. איכרים זעירים שהיו בעלי אדמות בשטחים קטנים שלא הופקעו החלו לחשוש מהפקעת אדמות נוספות, לכן התחילה בהדרגה התנגדותם לשלטון החדש. על מנת להפחיד את הלא מרוצים, להשמיד את "אויב המעמד" ולפרק את ההתקוממויות המקומיות, השלטון יצר משטרי טרור (נערי-לנין) שהפך לצבא הפוליטי של המועצה הממשלתית המהפכנית במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית ב-1919, בחודשים שכונו "הטרור האדום" בשליטתו של טיבור סמואלי (היהודי אף הוא).
הנפילה

באמצע יוני שלח ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו תזכיר למועצת הממשלתית ובו נאמר, כי הצבא האדום של הרפובליקה נדרש לסגת מגבולותיה הצפוניים והמזרחיים של הונגריה. בתמורה, הרומנים ייסוגו מהטרנסקרפטים. לאחר דיון ממושך מנהיגי הרפובליקה קיבלו את ההצעה שבמזכר, אלא שלמרות נסיגת הצבא האדום ההונגרי, הרומנים לא זזו מנהר הטיסה.
בלה קון ביקש מהנהגת המפלגה הבולשביקית במוסקבה ב-27 וב-30 ביולי, ומלנין באופן אישי ב-27 ביולי - 30 ביולי לפתוח חזית בבסרביה (אז חלק מרומניה, מדינת מולדובה של היום) נגד הרומנים. ב-31 ביולי התקבלה תשובה ממוסקבה שלא ניתן לפתוח מתקפה באופן מיידי בגלל המצב באוקראינה. ללא תמיכה רוסית נחרץ גורלה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. ב-2 באוגוסט הגיעו חלוצי הצבא המלכותי הרומני לגבולות בודפשט, וב-4 באוגוסט 1919 נכנסו הכוחות הסדירים של הצבא הרומני לבודפשט ופירקו מנשקו את חיל המצב. הם התחילו בביזה של המוזיאון הלאומי, שנמנע רק בהתערבות הארי היל בנדהולץ (גנרל של הצבא האמריקאי). מנהיגי הרפובליקה ברחו, מי לוינה ומי למוסקבה. האדמירל מיקלוש הורטי, שהוביל כוחות התנגדות לרפובליקה, השתלט על בודפשט בתמיכת הרומנים. במרץ 1920 החליטה האספה הלאומית ההונגרית על הקמתה מחדש של ממלכת הונגריה והורטי מונה לעוצר.
לקריאה נוספת

הדיקטטורה של הפרולטרים A proletárdiktatúra
הצבא האדום A Vörös Hadsereg
מיהאי קארואי והדיקטטורה Károlyi Mihály és a proletárdiktatúra
משטר האימים האדום בהונגריה A vörös rémuralom Magyarországon.
העיר באדום A város vörösben – Index, 2015. március 21.
הערות שוליים

↑  Az 1919. július 6-án kiadott Alkotmány szerint
↑  Az 1919. április 2-án kiadott ideiglenes alkotmány szerint
↑  Romsics 2002, p. 110
↑  Romsics 2002, p. 112
↑  Száray 2014, p. 23
↑  Romsics 2002, p. 113
↑  Romsics 2002, p. 114
↑  Romsics 2002, p. 117
↑  Romsics 2002, p. 118
1 2  Vörös Könyv 1919. Szerk. Gerencsér Miklós. Lakitelek, 1993, Antológia Kiadó, 11-12. o.
↑  מתוך כ55 קומיסרים של העם למעלה מ-30 היו יהודים
↑  Magyar nők a dualizmus korában
| היסטוריה של הונגריה |
| --- | --- | --- |
| פרהיסטוריה והיסטוריה מוקדמת | פאנוניה • הונים • אווארים • התיישבות המדיארים במרכז אירופה | הונגריה |
|  | הנסיכות הגדולה של הונגריה • ממלכת הונגריה תחת בית ארפאד • ממלכת הונגריה בימי הביניים המאוחרים • ממלכת הונגריה ההבסבורגית • הונגריה העות'מאנית | הונגריה |
| המהפכה והממלכה הדואלית | מהפכת 1848 בהונגריה • הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 • ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש | הונגריה |
|  | הונגריה במלחמת העולם הראשונה • הרפובליקה ההונגרית הראשונה • הרפובליקה הסובייטית ההונגרית • הרפובליקה ההונגרית • תקופת העוצרות • הונגריה במלחמת העולם השנייה • הרפובליקה ההונגרית השנייה • הונגריה הקומוניסטית • דמוקרטיה ורפורמה | הונגריה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ge881758 
טיבור סמואלי ויוז'ף צ'רני ונערי-לנין
השיח ההיסטוריוגרפי אודות הקמתה של האימפריה העות'מאנית

עד המאה ה-20 והתפתחותה של ההיסטוריוגרפיה המודרנית בהשפעת המחשבה הפוזיטיביסטית, לא נעשו מחקרים המסבירים את הקמתה ועלייתה של האימפריה העות'מאנית אשר שלטה בחלקים נרחבים של המזרח התיכון ואירופה במשך 600 שנים. אך עם נפילתה של האימפריה בראשית המאה ה-20 פורסמו מספר מחקרים אשר עוררו ויכוח היסטוריוגרפי חריף בין חוקרים רבים של האימפריה העות'מאנית אודות הסיבות להקמתה.
עות'מאן הראשון - מייסד האימפריה העות'מאנית
רקע היסטורי

לאחר קרב מנזיקרט ב-1071 בו הביסו הסלג'וקים המוסלמים את צבאה של האימפריה הביזנטית הנוצרית, החלו שבטים טורקיים רבים לנדוד ממרכז אסיה לאנטוליה ולשנות את המרקם הדמוגרפי באזור. חוסר היציבות הפוליטית של האימפריה הסלג'וקית במאה ה-12 גרם להיווצרותן של נסיכויות טורקיות רבות באנטוליה. אחת מהן, הסולטנות הסלג'וקית של רום, צמחה ושלטה במרכז אנטוליה עד המאה ה-13 ויצרה דפוסים שלטוניים רבים אשר העות'מאנים אימצו אותם מאוחר יותר. הכיבושים המונגוליים באמצע המאה ה-13 ערערו את יציבות הסולטנות הסלג'וקית של רום והובילו ליצירת תוהו ובוהו פוליטי נוסף באנטוליה. בתקופה זו שוב הוקמו מספר נסיכויות טורקיות, ביניהן הנסיכות של עות'מאן באזור בית'יניה שבצפון מערב אנטוליה.
ההיסטוריוגרפיה אודות עליית האימפריה העות'מאנית > גיבונס (1916)

הראשון שעסק בשאלת מוצא העות'מאנים היה החוקר האמריקני הרברט גיבונס (Herbert Adams Gibbons), אשר הציע הסבר המבוסס על זהות אתנית-דתית. גיבונס טען שהצלחתו של עות'מאן להפוך את שבטו "האסיאתי" לקהילה פוליטית משגשגת הייתה בזכות עריקתם והתאסלמותם, לעיתים בכפיית עות'מאן, של נוצרים רבים מן האימפריה הביזנטית החלשה. לפי גיבונס, נוצרים אלו היו המפתח למערכת השלטונית המוצלחת של העות'מאנים בראשית האימפריה. לטענתו הטורקים האסיאתיים היו נחשלים מבחינת התרבות הפוליטית שלהם ואימצו את כלל הנורמות השלטוניות מן הנוצרים שהתנסו במערכת המנהל הביזנטית. חשוב לציין שבתקופה זו שימוש בזהות אתנית, דתית וגזעית ככוח הסברי לתופעות היסטוריות היה נורמטיבי ונפוץ.
ההיסטוריוגרפיה אודות עליית האימפריה העות'מאנית > קפרולו (1935)

בתגובה לגיבונס, טען ההיסטוריון הטורקי מהמט פואט קפרולו (אנ') כי האימפריה העות'מאנית לא צמחה כתופעה מקומית בתוך חלל ריק, אלא התפתחה מתוך התרבות הפוליטית-ניהולית הטורקית שהתקיימה באנטוליה במאות ה-12–13, בה היו מספר רב של נסיכויות טורקיות בעלות מוסדות שלטון מתקדמים. נסיכויות אלו נוצרו בעקבות גלי ההגירה הרבים של שבטים טורקיים ממרכז אסיה לעבר אזורי הספר - "האוג'" בטורקית - באנטוליה. קפרולו טען כי מכלול של נסיבות היסטוריות גרמו לכך שהשבט של עות'מאן, אשר נקלע למקום הנכון בזמן הנכון, הצליח להשתלט על שבטים וגורמים טורקיים נוספים באזורי הספר של אנטוליה, ומנגד לשלב נוצריים מקומיים שהתאסלמו. בניגוד לגיבונס, הדגיש קפרולו כי הישות העות'מאנית היא ישות טורקית במהותה, אשר שורשי התרבות הפוליטית שלה נעוצים באותם שבטים טורקיים אשר היגרו לאנטוליה החל מן המאה ה-11. קפרולו אף התעקש כי מוצאם של העות'מאנים הוא בשבט הטורקי "קאיי" (Kayı) ממערך השבטים הטורקיים "האואוז" (Oğuz), אם כי אין הוא אינו מייחס לכך חשיבות בהסבר עלייתה של האימפריה העות'מאנית. הדגש על חשיבות המוצא האתני-שבטי בתזה של קפרולו מתקשרת לתקופה בה כתב (שנות ה-30), שהתאפיינה בניסיון להבליט את השורשים ההיסטוריים של מדינת הלאום הטורקית החדשה.
ההיסטוריוגרפיה אודות עליית האימפריה העות'מאנית > ויטק (1938)

לאחר שלחם לצדם במלה"ע ה-1 וחזה בהתמוטטות האימפריה, התעניין ההיסטוריון האוסטרי פול ויטק (Paul Wittek) במוצאם של העות'מאנים. ויטק ביקר את התאוריות של גיבונס וקפרולו אשר היו מבוססות על הסברים אתניים ושבטיים. אומנם בדומה לקפרולו הסכים ויטק כי לתרבות הטורקית-אסלאמית היה תפקיד מרכזי בהקמת האימפריה העות'מאנית, אך הוא פסל את טענתו של קפרולו כי מוצא העות'מאנים הוא בשבט אחד. לטענתו שבט הוא גוף אקסקלוסיבי המבוסס על שושלת ברורה ועל קשרי דם שניתן להתחקות אחריהם, אולם כותבי הכרוניקות העות'מאניות מציגים שושלות שונות, מוסיפים "אבות" פיקטיביים בתקופות מאוחרות יותר, ומקשרים את השושלת לאדם הראשון, לנח ולנביא מוחמד. ההתייחסות הקפריזית לשושלת הביאה אותו למסקנה שהטענה על מוצא שבטי הומוגני הועלתה מאוחר יותר לצורכי תעמולה, ואינה משקפת אמת היסטורית. טענתו של ויטק הייתה כי סיבת הקיום (raison d'être) והרעיון המניע של האימפריה העות'מאנית בראשיתה לא היה שימורה של שושלת שבטית אלא הלהט והמחויבות הדתית של קבוצות לוחמי ספר באנטוליה במלחמה כנגד הכופרים הנוצרים - ("גזאא"). לחימה זו שימשה גורם מלכד ואינקלוסיבי ויצרה את הזהות העות'מאנית החדשה. ויטק טען כי הסיבה לכך שהנסיכות של עות'מאן התפתחה לאימפריה, היא היותה הקרובה ביותר לביזנטיים, עובדה משכה אליה לוחמים רבים שרצו להשתתף במלחמת הקודש. ויטק מוכיח את טענתו באמצעות מקורות מן המאה ה-14 דוגמת כיתוב על מסגד בבורסה המכנה את אורהן בנו של עות'מאן "גאזי בן גאזי". הוא אף טען כי הניסיון ליצור שיוך שבטי (עליו התבסס קפרולו) נעשה בתקופה מאוחרת יותר (המאה ה-15). עד שנות ה-80 היה קונצנזוס בשיח המחקרי העות'מאני סביב התזה של ויטק כהסבר המשכנע ביותר לעלייתה של האימפריה העות'מאנית.
ההיסטוריוגרפיה אודות עליית האימפריה העות'מאנית > ארנקיס (1947)

החוקר היווני ג'ורג' ארנקיס (George Arnakis) היה הראשון שביקר את "תיאורית הגזאא" של ויטק, אם כי הוא לא הצליח לערער את הקונצנזוס סביבה. ארנקיס הצביע על הפער בין הלהט הדתי כמניע המרכזי כפי שטען ויטק לבין ראיות ליחס הפרגמטי למדי של העות'מאנים כלפי שכניהם הנוצרים וכלפי כתות טרום-אסלאמיות אחרות. בדומה לגיבונס, גם ארנקיס ייחס את ההצלחה של עות'מאן לאימוץ התרבות הניהולית של התושבים הנוצרים העירוניים שהצטרפו לעות'מאן לאחר כיבושיו הראשונים. כמו כן, ובניגוד לויטק וקפרולו, טען ארנקיס כי התפתחות הנסיכות של עות'מאן היא תופעה מקומית כתוצאה מן הנסיבות ההיסטוריות באזור בית'יניה. כיבושיו הראשונים של עות'מאן, אשר לטענת ארנקיס היו מונעים מאינטרס כלכלי ולא מלהט דתי, העניקו לו שלל רב אשר שימש אותו ביציאה לכיבושים נוספים וחוזר חלילה.
ההיסטוריוגרפיה אודות עליית האימפריה העות'מאנית > לינדנר (1983)

כאמור בשנות ה-80 החלו להתפרסם מחקרים אשר ביקרו את התאוריה של ויטק. אלו טענו כי כלל פעולות העות'מאנים הראשונים נעשו לטובת אינטרס פוליטי\כלכלי ולא בשם אידאולוגיה, אשר התווספה באופן מלאכותי בשנים מאוחרות יותר על מנת להאדיר את השושלת העות'מאנית. אחד ממבקרים אלו הוא האנתרופולוג רודי לינדנר (Rudi P. Lindner) המתמחה בחקר שבטים. לינדנר טען כי ויטק טעה בתפיסתו את השבט כגוף אקסקלוסיבי המבוסס על קשרי דם. במקום זאת טען לינדנר כי שבט הוא גוף פוליטי אינקלוסיבי אשר החברות בו נקבעת דווקא לפי אינטרסים משותפים ולא על פי מוצא משותף. שרידותו של השבט מתבססת על יצירת בריתות והתאגדויות פוליטיות, וכדי לשמר את אחדות השבט ממציאים חבריו שושלת וקרבת דם. לכן טען לינדנר, דווקא בגלל שהעות'מאנים זייפו שושלת של קרבת דם הרי שזה מוכיח על קיומו של שבט אינקלוסיבי שצירף אליו חברים בשם אינטרס פוליטי משותף של כיבושים ובזיזות. לינדנר ערער על "תזת הגזאא" של ויטק והצביע על מספר מאפיינים הסותרים את אתוס הגזאא האקסקלוסיבי. צירופם של נוצרים ביזנטיים לשבט העות'מאני, היעדר כפיית התאסלמות על נוצרים, לחימה של העות'מאנים כנגד מוסלמים אחרים והתרת חופש פולחן לכתות טרום אסלאמיות, כל אלו מצביעים על כך שהעות'מאנים לא היו מוסלמים אדוקים ואקסקלוסיביים אלא היו פרגמטיים בתפיסותיהם ומונעים מאינטרסים פוליטיים וכלכליים בלבד.
ההיסטוריוגרפיה אודות עליית האימפריה העות'מאנית > קפדאר (1995)

בספרו "בין שני עולמות" סקר ההיסטוריון הטורקי כמאל קפדאר (Cemal Kafadar) את השיח ההיסטוריוגרפי אודות הקמת האימפריה העות'מאנית. קפדאר הפנה ביקורת רבה כלפי חוקרים קודמים אשר לטענתו הציעו הסברים דיכוטומיים, מהותניים וא-היסטוריים לעליית האימפריה העות'מאנית, זאת במקום לנתח את המציאות ההיסטוריות המורכבת של אנטוליה במאה ה-12. קפדאר ביקר את ההסבר הגזעני שהציע גיבונס, אך הסכים עם טענתו של האחרון כי הקהילה העות'מאנית הראשונית הורכבה מגורמים בעלי רקע אתני ודתי מגוון ביותר. קפדאר ביקר גם את קפרולו וויטק וטען כי למרות סלידתם של השניים מהסברים חד-סיבתיים לתופעות היסטוריות, זאת כחלק מהשתייכותם לאסכולת האנאל, דווקא שניהם חטאו בכך כל אחד במחקרו הוא. לדוגמה, בהקשר של "אתוס הגזאא" של ויטק טען קפדאר ש"הרעיון המניע" של קבוצה אינו בהכרח ההסבר היחיד לפעולותיה. ביקורת חריפה במיוחד הפנה קפדאר כלפי לינדנר אשר לטענתו השתמש בהנחות אוריינטליסטיות וא-היסטוריות כגון "האסלאם האמיתי" כדי להסביר מדוע העות'מאנים לא היו מוסלמים אדוקים ולוחמי גזאא. קפדאר טען כי האסלאם הוא תופעה היסטורית רב-גונית ומשתנה, כאשר באותה תקופה באנטוליה תפיסת האסלאם הייתה גמישה ומיזגה אלמנטים פגאניים רבים. לפי תפיסתם של העות'מאנים, אדם יכול היה להיות לוחם גאזי ועדיין לדבוק באמונות שהאסלאם האורתודוקסי יגדיר כ"לא-אסלאמיות", ולכן אין בכך סתירה לטענת קפדאר.
לטענתו אין סיבה אחת אלא מכלול של סיבות מורכבות שהובילו ליצירת האימפריה העות'מאנית, כאשר חלק מסיבות אלו הוצעו בעבר על ידי החוקרים שנזכרו לעיל. קפדאר הסכים עם ויטק כי העות'מאנים היו מונעים מלהט דתי, אך מנגד טען כי אין זה סותר את היחס הפרגמטי והסובלני שלהם כלפי הנוצרים כפי שטען לינדנר. כמו כן, לטעמו גם הנוצרים מילאו תפקיד מרכזי בבניית הישות העות'מאנית החדשה כמו שטען גיבונס. קפדאר גם הסכים כי מיקום נסיכותו של עות'מאן לנוכח פני האויב הביזנטי היה אסטרטגי, אך לדבריו אין זה מספיק כדי להסביר את ההצלחה של עות'מאן להקים קהילה פוליטית חדשה. בשל כך, טען קפדאר, יש להתחקות אחר פעולותיו של עות'מאן ממיקום אסטרטגי זה, אשר כללו גם התאגדויות פוליטיות עם שבטים אחרים. קפדאר אף הציע הסבר ייחודי משלו, כאשר הצביע על השימוש של העות'מאנים בשיטת הירושה של יורש יחיד (Unigeniture). שיטה זו, אשר חרגה ממנהג שאר הנסיכויות הטורקיות באנטוליה, אפשרה שליטה ריכוזית על הטריטוריות החדשות שכבשו העות'מאנים.
ההיסטוריוגרפיה אודות עליית האימפריה העות'מאנית > השיח בימינו

מחקרו של קפדאר מהווה את ההסבר המקובל לעלייתה של האימפריה העות'מאנית בשיח המחקרי של ימינו. עם זאת, חשוב לזכור כי כל מחקר מבטא את רוח התקופה שבו הוא נכתב ואת גישות המחקר המקובלות שבה. למרות מסקנותיו של קפדאר, אנו עדים לניסיונם של חוקרים אשר מבקשים למצוא הסברים חדשים לתופעת עלייתה של האימפריה העות'מאנית. דוגמה לכך היא מחקרו של רוני צירינסקי (2005) אשר השתמש ברעיונות מודרניים כגון שיווק ויחסי ציבור וטען כי לבחירת השם "עות'מאן" ככותרת לאימפריה החדשה, הייתה תפקיד מרכזי בהצלחתה הראשונית.
ראו גם

האימפריה העות'מאנית
היסטוריה של האימפריה העות'מאנית
שליטי האימפריה העות'מאנית
לקריאה נוספת

Halil Inalcik, “The Question of the Emergence of the Ottoman State,” International Journal of Turkish Studies 2 (1982), pp. 71-79
הערות שוליים

↑  Cemal Kafadar, Between Two Worlds: The Construction of the Ottoman State (Berkeley, University of California Press, 1995), p. 29
↑  Ibid, pp. 1-9
↑  Herbert A. Gibbons, The Foundation of the Ottoman Empire (Oxford: Clarendon Press, 1916)
↑  Kafadar, p. 35
↑  Mehmet Fuat Koprulu, The Origins of the Ottoman Empire (Translated by: Gary Leiser. Albany: State University of New York Press, 1992 [1935])
↑  Paul Wittek, The Rise of the Ottoman Empire (London: Royal Asiatic Society, 1938)
↑  Kafadar, p. 11
↑  George G. Arnakis, Hoi Protoi Othomanoi (Athens, 1947)
↑  Kafadar, pp. 49-50
↑  Rudi P. Lindner, Nomads and Ottomans in Medieval Anatolia (Bloomington: Research Institute for Inner Asian Studies, 1983)
↑  Kafadar, pp. 12, 34, 39-43, 52-58
↑  Kafadar, pp. 119-121
↑  רוני צירינסקי, "כיצד הפכו העוסמאנים עוסמאנים: לשאלת מקורות ההבניה של שם מותג אימפריאלי," ג'מאעה 13 (2005), עמ' 40-11
הנסיכויות הבייליקיות באנטוליה ב-1300
קפרולו בשנות ה-30
וילמינגטון (דלאוור)

| --- | --- |
דגל וילמינגטוןדגל וילמינגטון

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  דלאוור דלאוור
 מחוז:  ניו קאסל
 ראש העיר:  מייק פרזייקי
 תאריך ייסוד:  1638
 שטח:  44 קמ"ר
 גובה:  28 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  70,898 (1 באפריל 2020)
  ‑ צפיפות:  3,009.9 נפש לקמ"ר (2012)
 קואורדינטות:  39°44′54″N 75°33′05″W﻿ / ﻿39.748333333333°N 75.551388888889°W﻿ / 39.748333333333; -75.551388888889 
 אזור זמן:  UTC -5
 http://www.ci.wilmington.de.us/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה וילמינגטון(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה וילמינגטון(למפת דלאוור רגילה) דובר ניוארק מידלטאון ניו ג'רזי פנסילבניה מרילנד האוקיינוס האטלנטי  נהר דלאוור וילמינגטון(למפת דלאוור מוגדלת) דובר ניוארק מידלטאון ניו ג'רזי פנסילבניה מרילנד האוקיינוס האטלנטי  נהר דלאוור וילמינגטון   tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
וילמינגטון (באנגלית: Wilmington) היא העיר הגדולה ביותר במדינת דלאוור שבארצות הברית ובירת מחוז ניו קאסל.  על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2012, מתגוררים בעיר 71,292 תושבים.
את העיר משמשת תחנת הרכבת וילמינגטון.
היסטוריה

האזור בו הוקם העיר וילמינגטון יושב בתחילת המאה ה-17 על ידי אינדיאנים משבט הלנאפי. בשנת 1638 רכשה את האזור משלחת שוודית שהובלה על ידי פטר מינואי שהקימה במקום את "פורט כריסטינה" כשמה של כריסטינה, מלכת שוודיה, כחלק מהקמת שוודיה החדשה. בשנת 1655 השתלטו ההולנדים על האזור והחל בשנת 1664 החלה התיישבות בריטית באזור. בשנת 1739 העניק ג'ורג' השני, מלך בריטניה כתב זכויות למקום, ושינה את שמו מ"וילינגטון" ל"וילמינגטון" לכבודו של ראש הממשלה, ספנסר קומפטון.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית שהו בווילמינגטון כוחות בריטיים מספטמבר 1777 אל תוך שנת 1778.
הקמת חברת דופונט בסמיכות לווילמינגטון תרמה להתפתחות המקום ווילמינגטון הוכרזה כעיר בשנת 1832.
ערים תאומות

ישראל ערד, ישראל
גרמניה פולדה, גרמניה
שוודיה קאלמר, שוודיה
הרפובליקה העממית של סין נינגבו, הרפובליקה העממית של סין
הממלכה המאוחדת ווטפורד, הממלכה המאוחדת
ניגריה אוזוגבו, ניגריה
התפשטות פרדוקסלית

התפשטות פרדוקסלית היא תופעה המתרחשת לעיתים כשאדם לוקה בהיפותרמיה, ובאופן פרדוקסלי הוא מתפשט ומסיר את בגדיו למרות הקור הסובב אותו.
התופעה

התופעה מתרחשת אצל 20%–50% מהלוקים בהיפותרמיה. כשהאדם נמצא במצב של היפותרמיה חמורה הוא עלול להיקלע לבלבול ולהסיר את בגדיו, מה שמאיץ את קצב אובדן חום הגוף.
לעיתים המתים מהיפותרמיה מתויגים בשוגג כאנשים שעברו פגיעה מינית, בשל הסרת הבגדים.
ההתפשטות היא בדרך כלל השלב האחרון בו מתאמץ הגוף לגבור על ההיפותרמיה, כשמיד לאחריו האדם מאבד את הכרתו ולבסוף מת.
אחד המקרים המפורסמים שכללו התפשטות פרדוקסלית היה תקרית מעבר דיאטלוב, בו חלק מהגופות נמצאו עירומות.
הסבר

לתופעה קיימים מספר הסברים, כשהעיקרי שבהם מסביר כי בשעה שהגוף האנושי נחשף לקור חריג, כלי הדם מתכווצים כדי לשמור על חום הגוף, ובכך נסוג הדם מהגפיים על מנת לשמור על האיברים החיוניים. בעת שהגוף נכנע לקור ומאבד את שארית האנרגיה שלו, השרירים מפסיקים לפעול, וגורמים לכלי הדם להתרחב שוב. התרחבות כלי הדם גורמת לאדם לחוש חום פתאומי, למרות שחום הגוף ממשיך לרדת.
הסברים נוספים מבארים שייתכן שסיבת התופעה היא כשל של ההִיפּוֹתָלָמוּס שגורם לפרץ חום פתאומי, או שהתופעה מתרחשת משום שהאדם חושב שהדם יזרום טוב יותר בגופו באם לא יהיו עליו בגדים שעלולים ללחוץ ולעצור את זרימת הדם.
הערות שוליים

↑  New Scientist (2007). "The word: Paradoxical undressing – being-human". New Scientist. ארכיון מ-2008-02-09. נבדק ב-2008-06-18.
↑  Turk, EE (ביוני 2010). "Hypothermia". Forensic Science, Medicine, and Pathology. 6 (2): 106–15. doi:10.1007/s12024-010-9142-4. PMID 20151230. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Ramsay, David; Michael J. Shkrum (2006). Forensic Pathology of Trauma (Forensic Science and Medicine). Totowa, NJ: Humana Press. p. 417. ISBN 1-58829-458-7.
↑  "'Terminal burrowing behaviour'—a phenomenon of lethal hypothermia". Int J Legal Med. 107 (5): 250–6. 1995. doi:10.1007/BF01245483. PMID 7632602.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
הצבע ארגמן (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אליס ווקר
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 הוצאה:  הרקורט ברייס ג'ובנוביץ'
 הוצאה בשפת המקור:  1982
 מקום הוצאה:  ארצות הברית 
 תאריך הוצאה:  1984
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת לדורי
 פרסים
 פרס פוליצר לסיפורת (אליס ווקר, 1983)  פרס הספר הלאומי לספרות בדיונית (1983) 
 סדרה
 ספר קודם:  Meridian 
 הספר הבא:  In Search of Our Mothers' Gardens 
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 0-15-119153-0
 הספרייה הלאומית:  001027023
 
הצבע ארגמן (באנגלית: The Color Purple) הוא רומן של הסופרת אליס ווקר משנת 1982. הספר זכה בפרס פוליצר לסיפורת, ובפרס הספר הלאומי. הוא עובד לסרט בשם זהה בכיכובה של וופי גולדברג.
הספר כתוב כרומן מכתבים. הוא מתרחש ברובו באזורים כפריים של מדינת ג'ורג'יה בשנות ה-30, ומתייחס לסוגיות בחייהם של שחורים בדרום ארצות הברית, לרבות מעמדם החברתי הנמוך, דיכוי כלכלי, וגזענות. הספר נמצא ברשימת מאה הספרים הכלולים ביותר ברשימות ספרים אסורים בבתי ספר בארצות הברית, הנערכת על ידי האגודה האמריקאית לספרנות, בגלל שפה בוטה בתיאורי אלימות.