stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טאקוונדו
לקריאה נוספת

גל דובנוב-רז, יעל משיח-ארזי, רקפת אריאלי, רענן רז, נעמה קונסטנטיני, "גישות לאכילה וירידה במשקל לפני תחרויות בספורטאי טאקוונדו צעירים", הרפואה, אייר-סיון תשע"ו, יוני 2016, כרך 155, חוברת 6, עמודים 343–347
סוזאן פלאשט

| --- | --- |

סוזאן פלאשט 1963
 לידה:  31 בינואר 1937 ברוקלין הייטס, ניו יורק
 פטירה:  19 בינואר 2008 (בגיל 70) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הילסייד ממוריאל פארק 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1963
 מקום לימודים:  מכללת פינץ'  בית הספר לתאטרון נייברהוד פלייהאוס  תיכון לגארדיה  אוניברסיטת סירקיוז 
 בן או בת זוג:  תום פוסטון (2001–2007)  טרוי דונהיו (1964–1964) 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
סוזאן פלאשט (באנגלית: Suzanne Pleshette; ‏31 בינואר 1937 – 19 בינואר 2008) הייתה שחקנית קולנוע, תיאטרון, וטלוויזיה יהודייה-אמריקאית.
משפחה

פלאשט נולדה ב-31 בינואר 1937 בברוקלין הייטס, ניו יורק שבארצות הברית למשפחה יהודית ממוצא רוסי ואוסטרו-הונגרי. אמה ג'רלדין (שם משפחה מנעורים קפלן), הייתה רקדנית ואמנית שהופיעה תחת שם הבמה ג'רלדין ריברס. אביה יוג'ין היה מנהל הבמה, מנכ"ל הרשת ומנהל תיאטרון סרטי פרמאונט בברוקלין.
קריירת המשחק

לאחר שסיימה כבוגרת תיכון מנהטן לאמנויות הבמה, למדה סוזאן באוניברסיטת סירקיוז במשך סמסטר אחד לפני שעברה למכללת פינץ'.
את קריירת המשחק החלה פלאשט בתיאטרון, כאשר הופיעה במחזה של הסופר מאיר לוין בשנת 1957. לאחר כמה שנים החלה לבסס את משחקה בסדרות טלוויזיה רבות כגון "כביש 66", "הנמלט", "שם המשחק" ועוד.
לאחר קריירת תיאטרון וטלוויזיה מצליחה, עברה פלאשט לשחק בסרטי קולנוע "נער הגיישה" (1958) "הציפורים" של הבמאי אלפרד היצ'קוק, "נבדה סמית'", "צרור של צרות", "הכל אודות אהבה" (1962), ו"על גבורה ואהבה" (1964), אתם הופיעה עם בעלה טרוי דונהיו לו הייתה משואה תקופה קצרה, "תינוק מוזר במשפחה" (1966), "תעתועי שחור הזקן" (1968) ו"עם הכלב לצמרת" (1976).
פלאשט גם דיבבה את זירה בסרט "מלך האריות 2: מלכות סימבה", וכן את יובאבה ואת אחותה זניבה בסרט "המסע המופלא".
פלאשט המשיכה לפעול בתחום המשחק עד שנת 2004. היא נפטרה מאי-ספיקת נשימה כתוצאה מסרטן ריאות ב-19 בינואר 2008, 12 ימים לפני יום הולדתה ה-71.
כת השטן

.
פנטגרם הפוך הוא אחד מסמלי השטן המזוהים ביותר
בעל זבוב, ציור מאת ג'ון בוניין (John Bunyan) משנת 1678
כת השטן או שטניזם הם מושגים המתייחסים בדרך ככל לקבוצות או יחידים הסוגדים לדמות השטן או לדומיו ולקבוצות בעלות אמונות, אידאולוגיות ופילוסופיות חילוניות המשתמשות בדמות השטן כדימוי. מספר קבוצות, המכונות באופן קולקטיבי "שטניזם אתאיסטי", אינן מאמינות בדמות השטן כבעלת קיום ממשי, אלא מאמינות בסל ערכים שהן מזהות כאנטי-נוצריים, או כמזוהים עם דמות האחר, המורד והנרדף.
המושגים כת השטן, שטניזם, ועבודת השטן שימשו, מימי הביניים ועד היום, לרדיפת מיעוטים דתיים, אתניים, פוליטיים ומגדריים בחברה הנוצרית ללא קשר לאמונותיהם ולהזדהותם כעובדי שטן. בין הקבוצות האלה ישנם יהודים, קתולים, צוענים, להט"ב, גנוסטיקנים, פגנים, נשים עצמאיות ואף שחקני משחקי תפקידים. אירוע הרדיפה הידוע ביותר הוא ציד המכשפות בסיילם, בו 19 אנשים הוצאו להורג בעיירה סיילם שבמסצ'וסטס בתקופה של מספר חודשים בעוון כישוף (שנחשב לעבודת השטן בנצרות). אך דוגמאות מאוחרות יותר כוללות את הבהלה השטניסטית ששררה בשנות השמונים בארצות הברית ובקנה מידה מצומצם יותר גם בממלכה המאוחדת. במהלך תקופה זו פרצו אל המיינסטרים הטלוויזיוני תאוריות קשר בדבר קיומה של כת שטן בקנה מידה ארצי ורב-דורי שעוסקת בהתעללות פולחנית, אונס של קטינים, סחר בילדים ואף קניבליזם פולחני, תאוריות שמאז הופרכו ונחשבות כיום ציד מכשפות מודרני.
תיאור המונח

כת השטן הוא מונח המתאר מגוון רחב של קבוצות המתאפיינות בפולחן השטן, האנטיכריסט, לוציפר ודמויות נוספות. הישות המרכזית בפולחן השטניסטי אינה תמיד השטן הנוצרי, אלא דמות המזוהה על ידי מאמיניה כיריב של האל הנוצרי. לעיתים עובדי שטן עובדים ישויות אנטגוניסטיות אחרות, כגון "בעל זבוב" מהמיתולוגיה הכנענית, לוקי, האל הערמומי מהמיתולוגיה הנורדית, או סת, אל הכאוס, האלימות והמדבר במיתולוגיה המצרית.
קבוצות המזהות את השטן כסמל, ולא כאלוהות ממשית, התקיימו עוד מתקופת המהפכה הצרפתית והמהפכה האמריקאית, בשתיהן ארגוני שמאל עשו שימוש בדמות השטן כסמל למאבק בעריצות ולמען חופש. ניתן למצוא סנטימנטים אלו בשיריהם של המשוררים הרומנטיים של התקופה, לדוגמה בשירו של פרסי ביש שלי "מרד האסלאם", שבו הוא מהלל את הדמות של הנחש הקדמוני המזוהה בנצרות עם השטן.
הסבר מפורט

לאורך ההיסטוריה, מספר קבוצות בחרו לזהות את עצמן עם פולחן השטן או שמזדהים כעובדי שטן. נהוג לחלק את הקבוצות הללו לשתי קטגוריות – קבוצות העוסקות בפולחן דתי, וקבוצות אתאיסטיות או חילוניות המשתמשות בדמות השטן כסמל אנטי נוצרי.
שטניזם אתאיסטי – זהו כינוי למספר ארגונים ותנועות חברתיות המשתמשות בדמות השטן באופן אלגורי, בעיקר כמייצג ערכים ועקרונות המנוגדים לסדר העולם הנוצרי, ולדתות אברהמיות בכלל. המפורסמת בהן היא תנועת כנסיית השטן שיוסדה בידי אנטון זנדור לה-ווי, המשתמשת בדמות השטן כסמל לעקרונות נהנתנות ולהתנגדות למוסר הנוצרי הסגפני שהיא תופסת כשמרני ודכאני. תנועתו של לה-ווי נקראת לעיתים "שטניזם לה-וייאני", ופולחנה המרכזי אינו מופנה לדמות מיתולוגית כגון השטן אלא למושג האגו, ומתכתבת עם כתביו של פרידריך ניטשה ובמיוחד עם המושגים "על-אדם" ו"מוסר אדונים". מתוך תנועה זו קמה תנועה נוספת שנקראת "המקדש השטני", ומעניקה פירוש שונה למושג שטניזם. במקום לשים דגש על התפתחות אישית, תנועה זו שמה דגש על צדק חברתי ותמיכה במיעוטים שנפגעו מסדר העולם הנוצרי המסורתי (לדוגמה נשים, להט"ב ומיעוטים דתיים) בתור הערך האנטי-נוצרי המרכזי. שני זרמים אלו מבססים את טקסיהם על הטקסים הנוצריים כפרודיה, ולכן הם מחזיקים ב"תנ"ך שטני" ועורכים מיסה שטניסטית המכונה לרוב "מיסה שחורה" או "מיסה ורודה" (מכיוון שהצבע הוורוד נחשב מזוהה עם הקהילה הגאה).
שטניזם תאיסטי – השטניזם התאיסטי הוא שמן של מגוון קבוצות ותנועות המאמינות בקיום ממשי של דמות השטן כאלוהות או ככוח אמיתי, ומכוונות את פולחנן או את הערצתן אליו. לא מדובר בדת מאורגנת אחת, אלא בכתות וארגונים שאין להן דבר אחת עם השנייה פרט למרכזיות דמות השטן או דמות "יריב" אחרת בפולחנם. קבוצות מסוימות עוסקות בתורת הנסתר ובכישוף המתבצע באמצעות טקסים שטניסטיים.
שטניזם אתאיסטי > כנסיית השטן

כנסיית השטן (באנגלית: Church of Satan) היא התנועה השטניסטית המפורסמת ביותר. מדובר בארגון שמטרתו לקדם את הדת השטנית שנהגתה על ידי אנטון זאנדור לה-ויי ותוארה על ידיו בספרו התנ"ך השטני. להווי ייסד את כנסיית השטן בסן פרנסיסקו שבקליפורניה ב-30 באפריל 1966 ותפקד בה ככוהן הגדול עד מותו בשנת 1997.
כנסיית השטן מתוארת על ידי הכוהן הגדול העכשווי שלה, פיטר ה. גילמור, כארגון דתי של אנשים שלמעשה אינם מאמינים באלוהים, בשטן או בעולם הבא ולכן דוגלים בכך שיש לחיות בצורה המלאה והמספקת ביותר שניתן בעולם הזה.
שטניזם אתאיסטי > המקדש השטני

המקדש השטני (באנגלית: The Satanic Temple) הוא ארגון דתי ופוליטי אמריקאי שבסיסו בסיילם, בה גם התחולל ציד המכשפות בסיילם, במהלכו נתלו כ-19 אנשים בעוון כישוף ופולחן השטן. הארגון משתתף באופן פעיל בעניינים ציבוריים שבאים לידי ביטוי במספר פעולות פוליטיות ציבוריות, תוך התמקדות בהפרדת כנסייה ומדינה ושימוש בסאטירה נגד קבוצות נוצריות. הפעילות המפורסמת ביותר שלהם היה לערוך מיסה ורודה, שהיא טקס המהווה פרודיה להט"בית על טקס המיסה הנוצרי הקלאסי, מעל קברו של פרד פלפס (אנ'), כומר אמריקאי ומייסד הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו, ארגון שנאה נוצרי המאופיין בהומופוביה וגזענות.
בדומה לכלל הקבוצות האתאיסטיות, חברי המקדש השטני אינם מאמינים בשטן כדמות ממשית, מכיוון שהם מאמינים שזה מעודד אמונה טפלה שתמנע מהם "להתעצב בידי ההבנות המדעיות העדכניות ביותר של העולם החומרי". המקדש השטני משתמש בדמות השטן כמטאפורה לבניית נרטיב תרבותי המקדם ספקנות, הדדיות רציונלית, אוטונומיה אישית וסקרנות. השטן משמש אפוא כסמל המייצג את "המורד הנצחי" נגד סמכות שרירותית ונורמות חברתיות.
שטניזם תאיסטי

שטניזם תאיסטי הוא שמן של מגוון קבוצות ותנועות המאמינות בקיום ממשי של דמות השטן כאלוהות או ככוח אמיתי, ומכוונות את פולחנן או את הערצתן אליו. קבוצות מסוימות עוסקות גם בתורת הנסתר, אמונה בכישוף המתופעל באמצעות טקס או פולחן שטני. חלק מהקבוצות השטניסטיות אינן מאמינות בדמות השטן הנוצרי, ורבות מהן אינן תלויות בדתות האברהמיות. לעיתים הן תלויות בדמותו של אל אחר שהן מזהות אותו כיריב במיתולוגיה שהוא משתייך אליה, לדוגמה סת או לוקי.
הקבוצות המכנות עצמן או מכונות "שטניזם תאיסטי" אינן בהכרח קשורות זו לזו, וחלקן שונות באופן מהותי אחת מהשנייה. מיעוט מהשטניסטים התאיסטים מחזיקים בדעות פוליטיות המזוהות עם ימין קיצוני, אנטישמיות או גזענות. שטניסטים אלו מזוהים בעיקר עם מסדר תשע הזוויות ועם שמחת השטן, שני ארגונים המשלבים שטניזם תאיסטי עם האידאולוגיה הנאצית.
שטניזם תאיסטי > לוציפריאניזם

לוציפריאניזם (באנגלית: Luciferianism) היא מערכת אמונות המכבדת את המאפיינים שמיוחסים ללוציפר. לוציפריאנים בדרך כלל מכבדים את לוציפר לא כשטן, אלא כהורס, שומר, משחרר, מביא אור או מנחה רוח לחושך, או אפילו כאל האמיתי, בניגוד ליהוה. הארגון המזוהה ביותר עם לוציפריאניזם הוא הכנסייה הנאו-לוציפריאנית.(אנ')
שטניזם תאיסטי > מסדר תשע הזוויות

מסדר תשע הזוויות (באנגלית: (O9A או ONA) Order of Nine Angles) הוא ארגון אוקולטיסטי שטניסטי ונאו-נאצי.
על פי טענות הקבוצה, מסדר תשע הזוויות הוקם בשרופשייר, אנגליה, במהלך שנות ה-60 המאוחרות, כאשר אדונית גדולה איחדה מספר קבוצות נאו-פגניות עתיקות שפעלו באזור. תיאור זה מציין שכאשר האדונית הגדולה של המסדר היגרה לאוסטרליה, אדם המכונה "אנטון לונג" השתלט כמאסטר הגדול החדש. "אנטון לונג" הוא למעשה השם הבדוי של דייוויד מיאט.
ה-ONA מתאר את האוקולטיזם שלהם כ"שטניזם מסורתי". כתבי ה-ONA מעודדים מעשים קיצוניים, אלימים ובלתי חוקיים בעליל, כמו קורבנות אנושיים. ה-ONA קשור לרציחות מרובות, אונס נשים לבנות כדי להגדיל את מספר הלידות הלבנות, מקרים של התעללות בילדים, טרור ימני קיצוני ועוד.
שטניזם תאיסטי > מקדש סת

מקדש סת (באנגלית: Temple of Set) הוקם בשנת 1975 על ידי מייקל אקינו וחברים נוספים מקרב הכמורה של כנסיית השטן, שעזבו את כנסיית השטן בגלל חילוקי דעות מנהליים ופילוסופיים. מקדש סת נבדל מכנסיית השטן באופן מכוון בכמה דרכים, בעיקר בתאולוגיה ובסוציולוגיה. ניתן לסכם את הפילוסופיה של מקדש סת כ"אינדיבידואליזם נאור" – שיפור של עצמך על ידי חינוך אישי, ניסוי וחניכה. תהליך זה הוא בהכרח שונה וייחודי עבור כל אדם. החברים במקדש אינם מסכימים אם "סת" הוא אמיתי או סמלי, ולא מצופה מהם לעשות זאת.
לפי תורתו של אקינו השם "שטן" הוא במקורו עיוות של השם "סת". מקדש סת מלמד שסת הוא ישות אמיתית, והאל האמיתי היחיד שקיים, כאשר כל שאר האלים נוצרו על ידי הדמיון האנושי. סת מתואר כמי שנתן לאנושות – באמצעות האמצעים של אבולוציה על-טבעית – את "הלהבה השחורה" או "מתנת סת", שהיא אינטלקט המבדיל את בני האדם מבעלי חיים אחרים. בעוד שסתיאנים צפויים להעריץ את סת, הם אינם סוגדים לו. הנושא המרכזי בפילוסופיה ובפולחן של מקדש סת הוא האינדיבידואל האנושי, כאשר אלוהות עצמית מוצגת כמטרה הסופית של החברים.
שטניזם תאיסטי > שמחת השטן

שמחת השטן (באנגלית: (JoS) Joy of Satan) או מיניסטריוני שמחת השטן (Joy of Satan Ministries) הוא אתר אינטרנט וארגון אוקולטיסטי שטניסטי אנטישמי, שנוסד בשנת 2002 על ידי מקסין דיטריך, אשתו של מייסד התנועה הנאציונל-סוציאליסטית האמריקאית ומנהיגה לשעבר, קליפ הרינגטון. הארגון מתאר את האידאולוגיה שלו בתור "שטניזם רוחני"; שילוב של שטניזם תאיסטי, נאציזם, פגניזם גנוסטי ותאוריות קונספריציה על עב"מים, חייזרים ויהודים. לאתר קהילות הפורומים הרשמי של שמחת השטן יש מעל לכ-75,000 חברים.
שטניזם אישי

בניגוד לקבוצות השטן המאורגנות, קיים גם שטניזם אישי של יחידים, המזדהים כשטניסטים בשל הזיקה שלהם לרעיון הכללי של השטן, לרבות מאפיינים כמו רוע.
דירנדל, לואיס ופיטרסן השתמשו במונח "שטניזם תגובתי" כדי לתאר תופעה מסוימת אותה זיהו כשטניזם מודרני. "שטניזם תגובתי" נוצר מרצון או צורך אצל היחיד (לרוב בגיל ההתבגרות) למרוד בחברה נוצרית, ולכן להזדהות עם דמות השטן, המייצגת בתרבות הנוצרית את הבן שסרח. הנוקטים בשיטה זו של מרד לרוב עוסקים בפריצת גבולות ובמעשים הנחשבים טאבו בחברה שהם חיים בה. הם הציגו שתי נטיות בתוך השטניזם התגובתי: האחת, "תיירות שטניסטית", מאופיינת בפרק הזמן הקצר שבו הנער או הנערה היו מעורבים בפריצת גבולות זו, בעוד שהשנייה, "המסע השטניסטי" (מאנגלית: Satanic quest), אופיינה בפרק זמן ארוך ועמוק יותר של מעורבות בתכנים שטניסטיים.
חלק מהשטניסטים האישיים הם בני נוער או מבוגרים עם הפרעות נפשיות שעוסקים בפעילות פלילית. במהלך שנות ה-80 וה-90, נתפסו מספר קבוצות של בני נוער לאחר שהקריבו בעלי חיים והשחיתו כנסיות ובתי קברות עם שימוש בדימויים שטניים. יש הקובעים כי תקריות אלו היו "יותר תוצר של סטייה חברתית של צעירים מאשר שטניזם". במקרים בודדים, הפשעים של הנוקטים בשטניזם אישי כללו רצח. ב-1970, שתי קבוצות נפרדות של בני נוער הרגו בסך הכל שלושה אנשים, אכלו חלקים מגופותיהם, וטענו שהרציחות היו קורבנות שהוקדשו לשטן. הרוצח הסדרתי האמריקאי ריצ'רד רמירז למשל טען שהוא שטניסט תאיסטי; במהלך מסע הרצח שלו בשנות השמונים הוא השאיר פנטגרם הפוך בזירת כל רצח ובמשפטו קרא "הריעו לשטן!" ב-21 בנובמבר 1998, יארנו אלג, שטניסט פיני מוצהר, נידון למאסר עולם על רצח גבר בן 23 בפינלנד, קניבליזם, והסתה של אחרים להשתתף בטקס שכלל עינויים של הקורבן, תוך כדי האזנה לבלאק מטאל. חיות השטן (באיטלקית: Bestie di Satana) הוא שמה של כת שטניסטית איטלקית שחבריה הורשעו במספר רציחות שבוצעו בין השנים 1998 ל-2004. בין היתר, נטען כי חברי "חיות השטן" הושפעו ממטאל קיצוני, בעיקר דת' מטאל ובלאק מטאל. בשנת 2004, שטניסט ומעריץ בלאק מטאל מצ'ילה הרג ושיסף את גרונו של כומר קתולי איטלקי. לאחר מכן הוא ניסה להתאבד, כאשר דקר את עצמו מספר פעמים באותה הסכין, ומרח את עצמו בדמו של הכומר. רודריגו סבל מסכיזופרניה פרנואידית; לבסוף, בית המשפט הכריז שלא ניתן להטיל עליו עונש, והפנה אותו לבית חולים פסיכיאטרי. בשנת 2010, ניקולאי אוגולוביאק, שהיה חלק מכת שטנית שביתרה, טיגנה ואכלה ארבעה בני נוער ביער ברוסיה, נידון ל-20 שנות מאסר. שאר חברי הכת היו מתחת לגיל 18 ונגזרו עליהם עונשים קצרים יותר. ב-2018, שתי ילדות בנות 11 ו-12 מפלורידה נעצרו בחשד שתכננו להרוג לפחות 15 תלמידים בבית הספר שבו הן לומדות, לאכול חלקים מגופותיהם ולשתות את דמם. אחר כך הן התכוונו להתאבד, כדי "להגיע לגיהנום ולהיות עם השטן".
פולחן השטן בתרבות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פולחן השטן בתרבות > סמלים

הסמלים המזוהים ביותר עם פולחן השטן היום הם הפנטגרם ההפוך, הצלב ההפוך והמספר 666. סמלים אלו מזוהים כיום בעיקר עם כת השטן, ולכן נעשה בהם שימוש גם בתרבויות נגד, למשל בתרבות המטאל.
הפנטגרם שימש תחילה דתות פגניות שונות במערב אירופה ועדיין משמש את הוויקה, אך ברבות השנים, בדומה לסמלים ופולחנים פגנים רבים הוגדר כ"פולחן השטן" על ידי הכנסייה הנוצרית. בספר ‘הדוגמה והריטואל של המאגיה העליונה’ קובע אליפז לוי כי פנטגרם עם החוד למעלה מסמל את הטוב, ואילו פנטגרם עם החוד למטה מסמל את הרע. ארבעת הפינות האחרות, על פי לוי, מסמלות את ארבעת היסודות: אדמה, אוויר, אש ומים. החוד הוא הרוח, הנשמה. כשהחוד למטה, אם כן, החומר מושל ברוח. על פי לוי, זהו מאפיין של עבודת השטן. הוא ממשיך וקובע כי הפנטגרם עם החוד למטה הוא סמל הבפומט, שעבדו האבירים הטמפלרים כאל. לוי היה הראשון שטען טענה מסוג זה, ולא מצדיק את התאוריה או נותן לה סימוכין.
צלב הפוך משמש כסמל השטן בעיקר בהקשר של אנטי-נצרות. כיוון שהצלב הוא הסמל לנצרות, צלב הפוך מסמל את ההתנגדות לנצרות ואת השטן.
מקורו של המספר 666 כסמל השטן נמצא בחזון יוחנן בברית החדשה, שמציג מספר זה כ"מספרה של החיה" או "מספרה של הבהמה". לפי הפרשנות המקובלת, "החיה" או "הבהמה" היא השטן. מספר זה שימש נושא מרכזי במספר רב של ספרים, סרטים, שירים ומסורות סיפוריות. התאוריה המקובלת להימצאות מספר זה בברית החדשה היא שהמספר מייצג את שמו של נירון קיסר בגימטריה. אלן איטקן, פרופסור קנדי לתולדות הנצרות הקדומה, העלה באחרונה טענה כי מספרה של הבהמה צריך להיות דווקא 616, אך הסימוכין לטענה נדחו על ידי חוקרים אחרים.
פולחן השטן בתרבות > מוזיקה

במהלך שנות ה-60 וה-70, מספר להקות רוק - בעיקר Coven ו-Black Widow, התאפיינו בליריקה ואסתטיקה שעסקו במפורש בנושאים של השטן וכישוף. למעשה, Coven מוכרת על ידי חובבי הארד רוק והיסטוריונים שונים בתור הלהקה הראשונה שהציגה את ה"מאנו קורנוטה" לתרבות הרוק, המטאל והפופ, כפי שניתן לראות באלבום הבכורה שלהם משנת 1969, Witchcraft Destroys Minds & Reaps Souls.
בשנת 1970 הוציאה הלהקה Black Sabbath את אלבום הבכורה שלה, Black Sabbath, אלבום שלעיתים קרובות נחשב לאלבום ההבי מטאל הראשון, ואף לאלבום פרוטו-דום. האלבום אופיין בליריקה ואווירה אפלה ופסימית אשר לא הייתה נפוצה בתקופה זו, והכיל אזכורים ללוציפר ולתורת הנסתר. בכך, הם קבעו את הסטנדרטים של ההבי מטאל. בשנות ה-80, נעשה שימוש רב וישיר יותר בדימויים שטניים פרובוקטיביים על ידי להקות מטאל רבות; הראשונה שאפשר להחשיב לשטנית של ממש היא Venom, שהוציאה את אלבום הבכורה שלה, Welcome to Hell, ב-1981.
בעוד שנושאי המוות, הרצח והאלימות הם נושאים שכיחים מאוד במטאל על כל סוגיו, להקות בלאק מטאל רבות מתיימרות לנגן מוזיקה "שטנית" ממש, מטיפות נגד הנצרות, ומרבות לדבר על קץ האנושות. רבים מיוצרי הסגנון לא רואים בבלאק מטאל מוזיקה בלבד, אלא אידאולוגיה ודרך חיים של ממש, אשר ביטויה הגיע לשיא בגל הצתות של כנסיות בנורווגיה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
פולחן השטן בתרבות > סרטים

סרטים רבים נעשו על כתות השטן השונות, אחד הידועים שבהם הוא תינוקה של רוזמרי (באנגלית: Rosemary's Baby), סרט אימה מפורסם בבימויו של רומן פולנסקי משנת 1968, המבוסס על רב-המכר של איירה לוין, בכיכובה של השחקנית מיה פארו. כמו כן ניתן לראות התייחסות דומה לכת השטן בסרטו של פיטר היימס (Peter Hyams) סוף העולם (End of Days), בכיכובם של השחקנים ארנולד שוורצנגר, גבריאל ביירן, ורובין טאני.
ראו גם

חילול הקודש
אנטי-נצרות
אנטי-תאיזם
פולחן השטן במטאל
שטן
התנ"ך השטני
כנסיית השטן
מסדר תשע הזוויות
בלאק מטאל
דמונולוגיה
חיות השטן
בוסתן

ערך זה עוסק בגן-חקלאי קרוב לבית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
בוסתן ירושלמי וסוככה בשכונת עין כרם
בּּוּסְתָּן הוא גן-חקלאי ליד הבית אשר כולל בתוכו עצי פרי, שתילי ירקות ושיחי תבלינים. מקור המילה בפרסית (بوستان), שם פירושה: מקום של ריח. השימוש במילה החל ככל הנראה בתקופת האימפריה המוסלמית והוא מקביל לשימוש במילים 'גן' ו'פרדס' במקורות היהודיים. הבוסתן נבנה לרוב בקרבת מקור מים, ולכן הוא נפוץ במזרח התיכון שמאופיין במיעוט של גשמים.
בבוסתן המודרני ישנם מערכות השקיה לצריכה חסכונית במים, המלווים במחשבים וטפטפות. המחשב מורה על מועד, משך הזמן וכמות לכל אזור. ולמשל לבצע זאת בשעות הלילה למניעת התאדות מים.
הבוסתן נמצא במתחם מגודר היות שמצויים בו ירקות ופירות למאכל. ניתן לנטוע עצים מסביב לבוסתן כדי שיספקו הגנה מפני רוחות, העלולות לפגוע בפירות ובירקות שמצוים בו.
בתכנון טוב, אפשר לקבץ בבוסתן ירקות ופירות כך שיוכל לספק את צורכי המשפחה בעונות השנה. לעיתים, אפשר לגדל על אותו שטח עצים, שיחים וירקות - תלוי בטיבה של הקרקע, אשר קובע את מידת הניצול האפשרי שלה.
ראו גם

פרמקלצ'ר
הערות שוליים

↑  ידין רומן, הכרוב מגן האלוהים, הספרייה הווירטואלית של מטח
עלילות גילגמש

| --- | --- |

 מידע כללי
 שפת המקור:  אכדית 
 סוגה:  שירה אפית 
 נושא:  מרדף אחר אלמוות 
 
עלילות גילגמש הן אפוס מסופוטמי, מהיצירות הספרותיות המוקדמות ביותר בתולדות האנושות, מתקופת אור השלישית, בערך 2100 לפנה"ס. ליצירה מספר גרסאות שונות בעלות תיארוך שונה. הגרסה המלאה ביותר עד היום נמצאה בספריית המלך אשורבניפל, שמלך במאה השביעית לפני הספירה בנינוה שבאשור.
החלק הראשון מהיצירה, שפוענח על ידי ג'ורג' סמית' בשנת 1872 הוקדש לתיאור המבול. לאחר מחקר נוסף התברר כי סיפור המבול הוא חלק מיצירה גדולה בהרבה, שכינויה הבבלי היה "סדר גילגמש". יצירה זו כוללת שנים עשר שירים המתפרסים על שנים עשר לוחות אבן נפרדים. אורכו של כל שיר הוא כשלוש מאות שורות.
שבר קטן מהלוח השביעי של עלילות גילגמש נמצא בתל מגידו בשפכי המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו שחפר בתל.
היצירה

הגרסה המאוחרת המלאה שנמצאה בספרית אשורבניפל חוברה ככל הנראה בסוף האלף השני לפנה"ס על ידי מסין־לקה־אוניני. הנוסח המקורי הקדום יותר, חובר ככל הנראה בתחילת האלף השני לפנה"ס, ומחברו אינו ידוע. מחבר האפוס שאב ממקורות שומרים שונים קטנים בהיקפם, וערך אותם לכדי יצירה אורגנית אחת. מקורות אלו נתחברו ככל הנראה בסוף האלף השלישי לפנה"ס בימי המלך שולגי מאור.
לוחות עלילות גילגמש נתגלו על ידי הורמוזד רסאם בשנת 1853. עם זאת, פענוח ותרגום היצירה נעשה מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1872 בידי ג'ורג' סמית'. התרגום המקובל ביותר שנכתב עד עתה נכתב על ידי ג'ורג' אנדרו רייזנר, ותרגומו מבהיר במדויק את הטקסט לצד הטקסט בשפת המקור.
שירת עלילות גילגמש שונה במהותה ובעיסוקה מיתר הספרות הבבלית בת זמנה. יצירה זו מעניקה עוצמה דרמטית לגיבוריה, בני התמותה. יצירות רבות באותה עת העמידו את האלים במרכז העלילה, ובני האדם שיחקו תפקיד שולי ומכני. מבחינה זו, עלילות גילגמש נחשבת יצירה פורצת דרך ביצירות התרבותיות של המזרח הקדום.
בשנת 1956 נמצא בתל מגידו, בחפירות המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו, לוח אכדי המתאים ללוח השביעי בעלילות גילגמש נוסח נינווה. הלוח הוא מן המאה ה־14 לפנה"ס ומעיד ככל הנראה על כך שעלילות גילגמש היו מקור ללימוד, לתרגום ולחיקוי בכל רחבי המזרח הקדום.
עלילה > לוח ראשון

האפוס פותח בשיר הלל לגילגמש, מלך ארך, ומספר על תפארת העיר וחומותיה וכן על תכונותיו ומעלותיו. גילגמש הוא שני שלישים אל ושליש אדם ואינו מוצא מנוחה לנפשו, מה שגורם לו לרדות בבני עמו. הזועקים לאלים לעזרה. עבור נשים צעירות דיכוי זה לובש צורה של "זכות הלילה הראשון", חוק שעל פיו נמסרות כלות לאונס השליט בליל כלולותיהן. עבור הצעירים (הלוח פגום בנקודה זו) נאמר כי גילגמש מכלה אותם באמצעות משחקים, ובדיקה של חוזקם או אולי כעובדי כפייה בתוכניות בנייה. האלים מחליטים להיענות להפצרות האנשים על ידי יצירה של יצור שווה ערך לגלגמש בכוחו כדי שהשניים יתחרו, ובכך יופסק הדיכוי של גלגמש ויובא השקט לארך. זהו האדם הפרימיטיבי, אנכידו, אשר מכוסה בשיער וחי בטבע עם החיות. האלים יוצרים את אנכידו כפרא אדם המתרוצץ בקרב חיות השדה ומגן עליהן מפני הצייד. הצייד, באישורו של גילגמש, לוקח את שמח'ת הקדשה כדי שזו תפתה את אנכידו ותתרבת אותו. שמח'ת מגיעה אל אנכידו ומפתה אותו, הם שוכבים במשך שישה ימים ושבעה לילות. שמח'ת משכנעת את אנכידו לבוא לארך וללמוד את תרבות בני האדם. גילגמש חולם חלום המבשר את בואו של אנכידו לארך.
עלילה > לוח שני

בדרך לארך מביאה שמח'ת את אנכידו למשכנות הרועים. שם לומד אנכידו את דרכי התרבות האנושית על שלל גווניה. אנכידו שומע על כך שגילגמש מתכוון לממש את זכות הלילה הראשון בחתונה. בעקבות הדברים, מזדעזע אנכידו ויוצא לארך כדי להתעמת עם גילגמש. אנכידו וגילגמש נלחמים בקרב איתנים הנגמר בניצחון גילגמש. בעקבות הניצחון, אנכידו מהלל את כוחו של גילגמש והשניים הופכים לרעים. גילגמש מציע לאנכידו לצאת ליער הארזים כדי להרוג את המפלצת חומבבה, שומר היער, להביא מארזי היער ולעשות להם שם עולם. אנכידו והזקנים מנסים לעצור את גילגמש מלצאת, אך לשווא.
עלילה > לוח שלישי

הזקנים מברכים את גילגמש ויועצים לו לקראת מסעו. גילגמש ואנכידו הולכים אל נינסון, אמו של גילגמש, להיפרד ממנה ולקבל את ברכתה לקראת המסע. נינסון נעצבת למשמע תוכניתו של גילגמש ומתפללת לאל שַמַש עבור בנה. נינסון מאמצת את אנכידו ומעניקה לו את הגנת גילגמש, והשניים יוצאים למסע.
עלילה > לוח רביעי

גילגמש ואנכידו נמצאים בדרכם אל יער הארזים כדי להילחם במפלצת חומבבה. הם הולכים כשישה ימים וחמישה לילות, מרחק רב מאוד, וגילגמש מקריב מנחה לאל שמש על פסגת הר ומבקש בשורת חלום. חלומותיו של גילגמש מזכירים את תיאוריו של חומבבה, אך אנכידו מפרש אותם לטובה. כשמגיעים השניים אל יער הארזים הם שומעים את שאגת חומבבה ונופלת עליהם אימה. גילגמש משכנע את אנכידו להמשיך ולצאת לקרב כנגד חומבבה.
עלילה > לוח חמישי

שני הרעים מגיעים אל היער ופוגשים בחומבבה. מתנהל דו־שיח בין הרעים לבין חומבבה, כאשר כל צד טוען כי כוחו גדול יותר וניצחונו מובטח. גילגמש נבהל ממראהו של חומבבה, אך אנכידו משכנע אותו להילחם בכל זאת. הקרב מתחיל, ואל השמש בא לעזרת גילגמש ואנכידו, בכך שמעורר שלוש עשרה רוחות סער המשתקות את חומבבה. חומבבה מתחנן על נפשו, וגילגמש מתחיל להשתכנע. אנכידו מאיץ בגילגמש לחסל את חומבבה, וכך אכן קורה. הרעים כורתים את ראשו של חומבבה ומביאים עמם ארזים עצומים חזרה לארך. בנוסף, כורתים השניים את הארז המרכזי העומד במרכז היער כדי לבנות ממנו שער למקדש של אנליל.
עלילה > לוח שישי

עם שובם של גילגמש ואנכידו לארך מחזרת האלה אשתר אחר גילגמש, והוא מסרב מכיוון שהמיטה אסון על מאהביה הקודמים, כגון דומוזי־תמוז. אשתר מבקשת מאביה אנו שישלח את אפסר, פר השמים, כדי שילחם בגילגמש. לאחר סירוב ראשוני של אנו, הוא נותן לאשתר את הפר, הוא יורד לעולם ואכן זורע הרס וחורבן. לאחר מאבק קשה, גוברים לבסוף גילגמש ואנכידו על הפר, הורגים אותו ומקריבים את ליבו לאל שמש.
עלילה > לוח שביעי

אנכידו חולם חלום שבו ארבעת האלים אנו, אנליל, אאה ושמש מחליטים שהוא צריך למות בגלל מעשיו. אנכידו נוטה למות, מתלונן על רוע הגזירה ומקלל את שמח'ת שהביאה אותו למצב זה, אך חוזר בו. גילגמש מבטיח לו שינציח את זכרו לאחר מותו באמצעות צלם זהב שיעשה בדמותו. גילגמש מתלונן אף הוא ומתפלל לשמש על אנכידו. גילגמש אף הוא חולם על מותו, ועל חוויותיו בעולם שלאחר המוות – עולם השאול.
עלילה > לוח שמיני

גילגמש נושא קינה לאנכידו שמת ממחלתו. הוא פונה למוקירי אנכידו ומבקש שיבכו את מותו, וכן מתאבל על חברו הטוב בקינה אישית. גילגמש מורט את שערותיו וקורע את בגדיו באבלו הרב. הוא מצווה על אומני ארך לעשות צלם בדמות אנכידו, ונודר לקבור אותו בקבורת מלכים. תחילה, מסרב גילגמש לקבל את מות אנכידו, ואינו מסוגל לקבור אותו למשך שבעה ימים. לבסוף מקיים את הבטחותיו וקובר את אנכידו בקבורת מלכים.
עלילה > לוח תשיעי

לאחר מות אנכידו, גילגמש מבכה את מר גורלו, וחש אימה נוכח מותו שלו שיגיע ביום מן הימים. בעקבות כך, הוא מחליט ללכת אל אותנפישתים, שקיבל חיי נצח מהאלים על תפקידו בסיפור המבול. גילגמש מבקש לדעת את סוד חיי הנצח מאותנפישתים, ולצורך כך יוצא למסע ימי ארוך ומפרך כדי להגיע לקצה תבל, מקום מושבו של אותנפישתים. במסעו הימי המסוכן, עובר גילגמש תלאות רבות הכוללות מעבר במנהרה ארוכה בחשכה גמורה, וכן פוגש יצורים מיתיים שונים. גילגמש מגיע בסוף המסע אל חוף הים הקוסמי, בו סידורי המוזגת מבחינה בו.