stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי אלג'יריה–צרפת

| יחסי אלג'יריה–צרפת |
| --- | --- |
אלג'יריה: צרפת


אלג'יריה: צרפת
שטח (בקילומטר רבוע)
2,381,740: 643,801
אוכלוסייה
47,226,831: 66,616,602
תמ"ג (במיליוני דולרים)
239,899: 3,030,904
תמ"ג לנפש (בדולרים)
5,080: 45,498
משטר
דמוקרטיה חצי נשיאותית

יחסי אלג'יריה–צרפת הם היחסים הדו־צדדיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין הרפובליקה הצרפתית, על גלגוליהן ההיסטוריים. צרפת נחשבת למעצמה אירופאית ואלג'יריה היא המדינה הגדולה באפריקה ובעולם הערבי. היחסים בין האומות נמשכים לאורך יותר מחמש מאות שנה. אלג'יריה סופחה לאימפריה העות'מאנית, בהמשך נכבשה ונשלטה על ידי צרפת, שיחקה תפקיד חשוב בשתי מלחמות העולם, עד אשר זכתה לעצמאות לאחר מאבק עקוב מדם. גם לאחר סיום השליטה הצרפתית ב-1962, נותרו היחסים בין המדינות מורכבים, בין היתר בשל סוגיות היסטוריות בלתי פתורות, הגירה, וכלכלה. בשנות ה-90 של המאה ה-20, ידעו היחסים טלטלה נוספת בעקבות מלחמת האזרחים האלג'יראית, שהשפיעה על מדיניות צרפת כלפי אלג'יריה. למרות המחלוקות ביניהן, אלג'יריה וצרפת חולקות מערכת יחסים עשירה מבחינה היסטורית.
השלטון הצרפתי הממושך באלג'יריה השפיע רבות על עיצוב האומה האלג'יראית ועל היחסים בין המדינות. התגבשותה של אלג'יריה מחברה מפוררת לזהות לאומית אחידה, הייתה במידה רבה תוצאה של תהליכים שהתרחשו לאחר כינונו של השלטון הצרפתי. מעמדה של אלג'יריה היה שונה מיתר הקולניות של צרפת. היא סופחה והפכה לפרובינציה צרפתית אינטגרלית, ולא למדינת חסות. השליטה הצרפתית בה הייתה הארוכה ביותר, 132 שנה, לעומת כ־75 שנה אצל שכנתה תוניסיה, וכן פחות מ־45 שנה במרוקו. למלחמת העצמאות האלג'יראית היית גם השפעה על צרפת, והייתה לגורם מרכזי בהתמוטטות הרפובליקה הרביעית. חוסר היכולת של הממשלות הצרפתיות לטפל במלחמה, לצד המשברים הפוליטיים וההתנגדות בתוך צרפת עצמה, הובילו למשבר מאי 1958, שבו צבא צרפת באלג'יר דרש שינוי שלטוני. כתוצאה מכך, שארל דה גול חזר לשלטון, וב-1958 נוסדה הרפובליקה החמישית, עם חוקה חדשה שהעניקה סמכויות רחבות יותר לנשיא.
לפני השחרור מהכיבוש הצרפתי חיו באלג'יריה כמיליון צרפתים. נכון ל־2017 חיים בצרפת כ־1.3 מיליון אלג'יראים וזו קבוצת המהגרים הגדולה במדינה.
אלג'יריה הצרפתית > מלחמת העולם הראשונה

במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914–1918), אלג'יריה הפכה למקור כוח אדם משמעותי עבור הצבא הצרפתי. גיוסם של אלג'יראים למאמץ המלחמתי שינה את יחסי צרפת עם מושבתה הצפון-אפריקאית והניח יסודות לשינויים חברתיים ופוליטיים שהתרחשו מאוחר יותר. לפני המלחמה, שירות צבאי היה בעיקר וולונטרי בקרב נתיני הקולוניות, אך עם פרוץ המלחמה והצורך הדחוף בחיילים, חוק הגיוס הוחל לראשונה גם אלג'יריה. בשנת 1912, צרפת כבר חוקקה גיוס חובה לתושבי המושבה האירופאים, אך רק ב-1915 החל גיוס חובה גם למוסלמים המקומיים. צעד זה נתקל בהתנגדות עזה מצד האלג'יראים, אשר ראתו בכך כפייה מצד שלטון זר. עם זאת, צרפת הפעילה לחצים פוליטיים וכלכליים כדי להבטיח את גיוסם של אלג'יראים רבים, וכ-173,000 חיילים אלג'יראים שירתו בצבא הצרפתי, נוסף לכ-120,000 עובדים אלג'יראים שנשלחו לצרפת כדי לעבוד במפעלים ובחקלאות ולתמוך בכלכלת המלחמה. אלג'יראים לחמו בחזיתות הקשות ביותר, כולל בקרב ורדן (1916) ובחזית המערבית, שם סבלו משיעורי נפגעים גבוהים במיוחד. לפחות 25,000 חיילים אלג'יראים נהרגו במלחמה, ומספר לא ידוע נוסף נפצע או מת ממחלות ותנאי הקרב הקשים. בנוסף, הגיוס ההמוני פגע בכלכלה המקומית של אלג'יריה, שכן רבים מהגברים הצעירים הוצאו משוק העבודה.
אלג'יריה הצרפתית > מלחמת העולם הראשונה > השפעה על חוקי אזרחות

לאחר המלחמה, צרפת נאלצה להתמודד עם הבטחותיה לאוכלוסייה האלג'יראית ששירתה אותה. בשנת 1919, במסגרת חוק ז'ונאר (אנ'), ניתנו לאלג'יראים מוסלמים מסוימים הקלות בחוקי האזרחות, אך מבלי להעניק להם אזרחות צרפתית מלאה. הרפורמות העניקו זכות הצבעה לחלק קטן מהאלג'יראים, בעיקר אליטות, אך שמרו על רובם תחת מעמד של נתינים ולא אזרחים. התוצאה הייתה תחושת אכזבה וזעם בקרב האלג'יראים, שהקריבו רבות עבור צרפת, אך המשיכו לסבול מאפליה וחוסר שוויון. אכזבה מהרפורמות המוגבלות הללו, יחד עם המשך אפליה, הזינו את הסנטימנט הלאומי באלג'יריה, שהמשיכו לדרוש הכרה וזכויות מלאות.
המאבק לעצמאות > רקע

תנועות ברוח הלאומיות קמו באלג'יריה לאחר מלחמת העולם הראשונה בשאיפה להשגת עצמאות מדינית. אף על פי שקמו יוזמות מצד ממשלת צרפת להענקת זכויות לפחות לחלק מהאוכלוסייה האלג'ירית, אלה הוכשלו על ידי לאומנים צרפתיים. הללו דבקו בהשארת אלג'יריה כחלק אינטגרלי מצרפת. למרוקו ותוניסיה, המושבות האחרות של צרפת בצפון אפריקה, לא היה מעמד מסוג זה, ובזכות כך הן זכו בעצמאותן ללא מאבק משמעותי כבר ב-1956. בתחילת שנות ה-50 עשירית מתושבי אלג'יריה היו אירופאים, רובם צרפתים, אשר חיו בה במשך דורות על גבי דורות. בין היישוב האירופאי לבין האוכלוסייה המוסלמית היה פער ניכר מבחינה חברתית וכלכלית. פער זה הוביל בהמשך להקמת תנועות לאומיות אשר התנגדו באלימות לשלטון הזר.
הניגוד בין ערכי הרפובליקניים, לבין שאיפתה של האליטה האירופית להנציח את ההגמוניה שלה, השתקף בגישת שלטון לאוכלוסייה המוסלמית. מחד הוענקו למוסלמים זכויות, מאידך אלו היו פחותות מאלה אשר ניתנו לאירופאים. לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמו שני בתי נבחרים באלג'יריה, הראשון לאוכלוסייה המקומית והשני לתושבים הצרפתים. לראשונה בהיסטוריה המוסלמים באלג'יריה זכו לייצוג פרלמנטרי. עם זאת, המבנה הנציח את עליונות המתיישבים הצרפתים ושמר על האינטרסים שלהם. אמנם למוסלמים ניתנה הזכות להצביע לאספות המקומיות - אך הוקצו להם רק 40 אחוזים מהצירים. לאחר פרעות 1948 הוקמה אספה אלג'יראית בת 120 צירים, שהוסמכה לדון בנושאים פנימיים, אך גם היא לא הורכבה באופן שוויוני. חצי מהצירים באספה נבחרו על ידי 464,000 אזרחים צרפתים יחד עם 58,000 נכבדים מוסלמים. החצי השני נבחר על ידי 1.4 מיליון בגירים מוסלמים בעלי זכות בחירה. אם לא די בכך, רוב נציגי האירופאים באספה היו ימניים בעלי השקפת עולם תקיפה. המדיניות הצרפתית הבלתי שוויונית ספגה ביקורת רבה. משקל רב ניתן לחוסר הטיפול בבעיות היסוד באלג'יריה ובמידת השלטון העצמי שניתן למקומיים. אי השוויון הפוליטי היה אחד המניעים המרכזים להתלכדות מוסלמים סביב אידאולוגיות לאומניות.
בסוף שנות ה-50, ה-FLN זכה להכרה ולתמיכה בינלאומית, במיוחד ממדינות ערביות ואפריקאיות אחרות.
מעצמאות אלג'יריה ואילך

ב-2 ביולי 1959 הוצא להורג המנהיג האלג'ירי עבד אל עואב בידי כיתת יורים צרפתית.
בין השנים 1991–1998 מספר הילדים הממוצע של נשים צרפתיות ממוצא אלג'יראי היה 2.57 ילדים למול 1.74 ילדים בקרב כלל נשות צרפת.
מעצמאות אלג'יריה ואילך > שלטון שאד'לי בן ג'דיד

בפברואר 1979 מונה שאד'לי בן ג'דיד לנשיאות אלג'יריה. שלטונו של שאד'לי בן ג'דיד (1979–1992) סימן תקופה של שינוי ביחסי אלג'יריה-צרפת. הוא התאפיין בניסיון לשפר את היחסים עם צרפת בהיבטים כלכליים ופוליטיים, אך לא שינה באופן דרמטי את האופי הכללי של היחסים, שנותרו מורכבים בשל ההיסטוריה הקולוניאלית והאתגרים הפנימיים באלג'יריה. בן ג'דיד עלה לשלטון לאחר מות הנשיא הווארי בומדיין, שהיה בעל מדיניות אנטי-צרפתית יחסית, ודגל במדיניות סוציאליסטית עצמאית. עם כניסתו לתפקיד, בן ג'דיד נקט בגישה פרגמטית יותר והחל בתהליך של ליברליזציה כלכלית ופוליטית. בן ג'דיד ניסה לשפר את הקשרים עם צרפת בהשוואה לקודמו, תוך שמירה על הזהות הלאומית האלג'יראית. למרות היחסים ההיסטוריים המתוחים, התקיימו שיתופי פעולה, במיוחד בתחומים צבאיים ואנרגטיים, וזרם ההגירה לצרפת הלך וגבר. ב-1982 בן ג'דיד היה הנשיא האלג'יראי הראשון שביקר בצרפת.
בן ג'דיד התפטר ב-1992 בעקבות הלחץ הצבאי והמשבר הפוליטי שנוצר לאחר סיבוב הבחירות הראשון שבו ניצחה חזית הישועה האסלאמית (FIS), מה שהוביל למלחמת האזרחים האלג'יראית.
מעצמאות אלג'יריה ואילך > מלחמת האזרחים האלג'יראית

בסוף שנות ה-80, אלג'יריה סבלה מבעיות כלכליות ומחאות חברתיות. ב-1988 פרצו הפגנות באלג'יר בעקבות חוסר שביעות רצון ממדיניות הממשלה. הדבר הוביל לפתיחות פוליטית ושילוב מפלגות אופוזיציה במערכת הפוליטית. בעקבות זאת, הפכה המפלגה האסלאמיסטית "חזית הישועה האסלאמית" (FIS), לכוח פוליטי משמעותי. האסלאמיסטים מתחו ביקורת על ה-FLN, מפלגת השלטון באלג'יריה מאז קבלת העצמאות, ודגלה בהקמת מדינה אסלאמית ובהטלת חוקי השריעה. המפלגה אף זכתה בבחירות לפרלמנט ב-1991, אך הצבא והממשלה התערבו והפסיקו את הבחירות, מחשש להשתלטות אסלאמיסטית על המדינה. לאחר ביטול הבחירות פרץ גל של אלימות מצד הקבוצה האסלאמית המזוינת. החמושים האסלאמיסטים פתחו במרד מזוין נגד הממשלה, שהגיבה מצדה בכוח צבאי כבד. הסכסוך הסלים במהרה והפך למלחמת אזרחים רחבת היקף, שכללה מעשי טבח, רציחות והפרות זכויות אדם מצד שני הצדדים. המלחמה התאפיינה באלימות קשה ואכזרית, כשבין המפורסמים שבמעשי האיבה נזכר טבח אל-ראיס (אנ') ב-1997, שבו נרצחו 98 – 400 אזרחים.
צרפת אמנם לא הייתה מעורבת ישירות בסכסוך, אך היה לה אינטרס בתוצאה שלו. לאורך מלחמת האזרחים צרפת שמרה באופן רשמי על עמדה נייטרלית, אך בפועל סיפקה תמיכה לממשלת אלג'יריה וצבאה, ושיתפה עמה פעולה בהיבט הצבאי והמודיעיני. כמו ממשלת אלג'יריה, גם צרפת הייתה מודאגת מהתפשטות הקיצוניות האסלאמית באזור, ופעלה למניעת התרחבותה. היא גרסה כי ממשלת אלג'יריה תתרום ליציבות האזורית ותמנע מקבוצות קיצוניות להגיע לעמדות כוח. בתגובה לכך, בשנת 1995 קבוצות אסלאמיסטיות אלג'יראיות ביצעו שורת פיגועים בצרפת, אשר גבו את חייהם של 8 אנשים ופצעו כ-200 איש. הידוע שבהם היה חטיפת טיסה 8969 של "אייר פראנס" על ידי הקבוצה האסלאמית המזוינת, ארגון טרור אסלאמיסטי אלג'ריאי. המחבלים השתלטו על המטוס בשדה התעופה באלג'יר, הרגו שלושה מנוסעיו, ותכננו לפוצץ את המטוס מעל מגדל אייפל. במהלך הטיסה החוטפים אף אסלאמו חלק מהדיילות. הקברניט נאלץ לנחות במרסיי עקב מחסור בדלק, שם השתלטה על המטוס יחידת GIGN, יחידת ההשתלטות והלוחמה בטרור של הז'נדרמריה הצרפתית. הכוחות הצרפתיים פרצו למטוסו והרגו את חוליית המחבלים. הקבוצה האסלאמית החמושה היא גם החשודה העיקרית בפיגוע במטרו של פריז שאירע שנה לאחר מכן.
מעצמאות אלג'יריה ואילך > עליית עבד אל-עזיז בותפליקה

בסוף שנות ה-90, בחירתו של עבד אל-עזיז בותפליקה לנשיאות אלג'יריה חיזקה את היחסים בין שתי המדינות ואת חזרתה של אלג'יריה לזירה בינלאומית.
בשנת 2005 חלה הידרדרות בקשר בין צרפת לאלג'יריה, בעקבות הצעת חוק בצרפת לפיו חייבים ספרי הלימוד להדגיש את התפקיד החיובי שמילאה צרפת במושבותיה. החוק, אשר עורר התנגדות רבה, בוטל לבסוף על ידי נשיא צרפת ז'אק שיראק. צעד זה אמנם התקבל בכעס בקרב חוגים שמרנים בצרפת, אך זכה להערכה באלג'יריה.
למרות סירובה של צרפת להתנצל לאורך השנים, התנהלו יחסי מסחר ענפים בין המדינות. קשרים עמוקים אלו היו, לדברי מנהיגי אלג'יריה, תלויים במאמצים הצרפתיים לטפל בבעיות העבר. צרפת היא המשקיעה הגדולה ביותר באלג'יריה, להוציא גז ונפט. בשנת 2006 לצרפת היה סחר דו-כיווני עם אלג'יריה בהיקף של יותר מ-8 מיליארד דולר. ב-2005 סיפקה אלג'יריה 16% מאספקת הגז הטבעי של צרפת ו-6% מאספקת הנפט שלה.
בשנת 2006 נשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה דרש שצרפת תביע חרטה על פשעי הקולוניאליזם הארוך שלה. מנהיגים צרפתים הגיבו בתמיהה ובעלבון וטענו שהשליטה הצרפתית היא שאיפשרה להפוך חבל ארץ פרימיטיבי למדינה מודרנית עם תשתיות מערביות. על דרישה זו חזר ראש ממשלת אלג'יריה, עבד אל-עזיז בלח'אדם, יומיים לפני הגעת שר הפנים הצרפתי, ניקולא סרקוזי, לביקור רשמי באלג'יריה. מחד, ציין כי היחסיים בין המדינות הם ידידותיים, מאידך הוסיף כי "תושבי אלג'יריה יכולים לסלוח, אך הם לעולם לא ישכחו" בדבריו על ההיסטוריה המשותפת של שתי המדינות. סרקוזי טען כי לעידן הקולוניאלי בצרפת "היו רגעים אפלים" ובפרט סחר העבדים, אותו הגדיר כפשע – אך סירב להתנצל.
בשנת 2007 נבחר סרקוזי לנשיאות צרפת ואת ביקורו הראשון מחוץ לאירופה ערך באלג'יריה. סרקוזי זכה ליחס קריר בשל העובדה שמיתג עצמו כאנטיתזה לז'אק שיראק, והוביל מדיניות המתנגדת להגירה. מוחמד שאריף עבאס, שר הלוחמים הוותיקים באלג'יריה, הגדיל לעשות והתנגד לביקור סרקוזי במדינה בשל קשריו לכאורה לשדולה היהודית בצרפת. לבסוף הביקור יצא אל הפועל, ובמהלכו אף הצהיר כי שלטונה הקולוניאלי של ארצו במדינה היה "לא צודק". עם זאת לא התנצל על כך וציין כי פשעים בוצעו על ידי שני הצדדים במהלך המאבק האלג'יראי לעצמאות. בביקור זה חתמו שתי המדינות על חוזי סחר והשקעה בשווי של יותר מ-5 מיליארד דולר והסכם שיתוף פעולה בנושא אנרגיה גרעינית אזרחית. ההסכמים כללו חוזה עבור מפעל פטרוכימי והקמת תחנת כוח על ידי אלסטום.
בדצמבר 2012 הכריזו הנשיאים פרנסואה הולנד ועבד אל-עזיז בותפליקה על הידוק היחסים בין המדינות. הם חתמו באלג'יר על הצהרה של ידידות ושיתוף פעולה, המחזקת את התחום הכלכלי והפוליטי המשותף. בנוסח ההצהרה נכתב כי ”50 שנים אחרי עצמאות אלג'יריה, צרפת ואלג'יריה נחושות לפתוח בפרק חדש ביחסיהן”. במעמד זה הצהיר הולנד כי הוא "מכיר בסבל שנגרם מהקולוניאליזם", ובכך היה לנשיא הצרפתי הראשון שמספק הכרה רחבה במעשי הטבח הצרפתיים באזרחי אלג'יריה. בזכות כך הוקמה "הוועידה הבינממשלתית הבכירה הפרנקו-אלג'יראית", בה נפגשים בקביעות נציגי הממשלות כדי להוציא לפועל פרויקטים משותפים. בנוסף הוקמה גם ועדה כלכלית משותפת לשתי המדינות, שמטרתה לתמוך בשותפויות של יצרניות. בוועדה זו בה נפגשים באופן קבוע שרי החוץ והכלכלה של שתי המדינות כדי לשמר את ההתפתחות הכלכלית בין המדינות.
בשנת 2018 הודה לראשונה נשיא צרפת עמנואל מקרון שצבא צרפת השתמש בעינויים במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה. לדבריו, עינויים הפכו בעת ההיא לכלי נשק לגיטימי נגד חזית השחרור הלאומית (FLN) ותומכיה.
מעצמאות אלג'יריה ואילך > מהפכת החיוכים

ב-11 במרץ 2019, לאחר 20 שנות כהונה, הודיע בותפליקה כי הוא מתמודד בפעם החמישית בבחירות לנשיאות. בעקבות זאת פרצה "מהפכת החיוכים" שדרשה את ירידתו מהבמה הפוליטית לאור בריאותו הלקויה. המחאות הלא אלימות הובילו את צבא אלג'יריה לדרוש את התפטרות בותפליקה, כפי שאכן קרה בתחילת אפריל. נשיא צרפת עמנואל מקרון בירך את החלטת בותפליקה שלא להתמודד בבחירות, והחמיא לממשל האלג'יראי על תוכניתו לקיום ועידה חוקתית.
מעצמאות אלג'יריה ואילך > מתיחות ביחסים

ב-28 בספטמבר 2021 הודיעה ממשלת צרפת על צמצום של 50% בהיקף אשרות הכניסה לתושבי אלג'יריה. זאת בעקבות סירובה להשיב את אזרחיה בסיום תוקף הוויזה.
באוקטובר 2021 פרץ משבר דיפלומטי בין אלג'יריה לצרפת. נשיא צרפת, עמנואל מקרון, האשים את השלטון החדש בהסתה אנטי-צרפתית ובשכתוב ההיסטוריה. בנוסף רמז כי לפני הקולוניאליזם הצרפתי לא הייתה אומה אלג'יראית. אמנם הדברים נאמרו בחדרים סגורים, אך הודלפו לתקשורת. התגובה האלג'ירית הראשונה הייתה החזרת השגריר שלה מפריז. לאחר מכן אף חסמה את המרחב האווירי שלה בפני מטוסי חיל האוויר הצרפתי.
לאחר כשנה, נפגשו נשיא צרפת עמנואל מקרון ומקבילו האלג'ירי עבד אל-מג'יד תבון כדי לאתחל את היחסים.
הפרלמנט הצרפתי דן בהצעה שמטרתה לבטל הסכם סודי שנחתם בשנת 1968 בין צרפת לאלג'יריה על ידי הנשיא שארל דה גול. ההסכם מסדיר את תנאי הגישה של אזרחי אלג'יריה לשוק העבודה הצרפתי ולמערכת הביטוח הלאומי בצרפת.
המיעוט האלג'יראי בצרפת

האלג'יראים הם המיעוט הגדול ביותר בצרפת. עקב ההיסטוריה הקולוניאלית, חלק מהאלג'יראים היו אזרחי צרפת לפני קבלת עצמאות אלג'יריה. ההגירה האלג'יראית נמשכה גם לאחר העצמאות, והם חיו בעיקר בערים הגדולות כמו פריז, מרסיי וליון. הדור הראשון והדור השני של המהגרים היגרו לאחר תקופת הקולוניאליזם, ובני הדור השני שלהם, שלרוב נולדו כבר בצרפת, שמרו על זהות אלג'יראית או צפון אפריקאית. מיעוט זה היה מעורב גם במאבקים חברתיים, כלכליים ותרבותיים, ובמהלך השנים נדרשו להתמודד עם אתגרים של אפליה, עוני ואבטלה. עם זאת, המיעוט הזה תרם רבות לתרבות הצרפתית בתחומים כמו ספורט, מוזיקה, אמנות ומדעים. היחסים בין המיעוט האלג'יראי לבין החברה הצרפתית היו לעיתים מתוחים, במיוחד מאז סוף מלחמת אלג'יריה, כאשר האירועים מהתקופה הקולוניאלית והמאבק לעצמאות השאירו חותם משמעותי על היחסים בין שני העמים.
רבים מהאלג'יראים שומרים על קשר עם תרבות מולדתם, כולל שפות, דת, מסורות ומנהגים. השפה הערבית, במיוחד הדיאלקט האלג'ירי (דרוזה), היא אחת השפות השכיחות בקבוצת המהגרים האלג'יראים. גם השפה הצרפתית מאוד נפוצה אצלם, אך לעיתים יש דגש על שימור השפות הערביות והברבריות.
המיעוט האלג'יראי בצרפת > מעורבות בטרור

כחלק מגל הטרור האסלאמי באירופה הוצאו לפועל פיגועים בצרפת, או כנגד צרפתים, על ידי אסלאמיסטים ממוצא אלג'יראי. במרץ 2012, ביצע מוחמד מראח, צרפתי ממוצא אלג'יראי, שלושה פיגועים בדרום צרפת. ב-11 במרץ מראח ירה בראשו של חייל צרפתי בטולוז וגנב את הקטנוע שלו. ב-15 במרץ, הוא רצח שני חיילים ופצע קשה אחד נוסף מחוץ למרכז קניות במונטובאן. ב-19 במרץ הגיע אל בית הספר היהודי "אוצר התורה" בטולוז, ירד מהקטנוע וירה בנוכחים, הורים ותלמידים. במקום נהרגו רב, שני בניו הקטנים וילדה בת 8. בנוסף, נפצעו שלושה תלמידים באורח קשה. אבי המחבל ביקש לקבור אותו באלג'יריה, אך היא סירבה לקבל את גופתו. ב-2014 נחטף באלג'יריה ארווה גורדל, אזרח צרפתי שטייל בהרי אלג'יריה. גורדל נחטף על ידי ארגון "ג'ונוד אל-חילאפה", המסונף למדינה האסלאמית. הארגון דרש שצרפת תפסיק את תקיפותיה בעיראק, ומשלא נענה בחיוב, הוציא להורג את גורדל. ביוני 2015 שירותי המודיעין של אלג'יריה העבירו למקביליהם בצרפת מידע מודיעני לגבי פיגוע מתוכנן, אך המודיעין הצרפתי התעלם מכך. למחרת, שני אחים ממוצא אלג'ריאי, סעיד ושריף קואג'י, פרצו למשרדי העיתון "שרלי הבדו" ברובע האחד עשר של פריז, ורצחו 12 בני אדם. העילה לתקיפה הייתה קריקטורה של מוחמד שפרסם השבועון. הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו" היה בין הגדולים והמזעזעים שחוותה צרפת עד אז. האחים קאוג'י היה אף חברים קרובים של אמדי קוליבאלי, אשר ביצע את הפיגוע במרכול היהודי בפריז. גם אחד משלושת היורים בפיגוע ההמוני בתיאטרון בטאקלאן בנובמבר 2015, שהיה ההפיגוע הגדול ביותר שידעה צרפת וחלק מסדרת פיגועים שאירעו במקביל, היה ממוצא אלג'ריאי. בדצמבר 2018 ביצע המחבל שריף שקאט, בן למשפחה אלג'יראית, פיגוע ירי בשטרסבורג. חמישה אנשים נהרגו בפיגוע ואחד עשר נפצעו, מתוכם ארבעה באורח קשה. שקאט נהרג במהלך הפיגוע, ולמרות בקשת המשפחה, גם את גופתו אלג'יריה סירבה לקבל.
ב-27 ביוני 2023, נורה למוות נהל מרזוק, נער צרפתי בן 17 ממוצא אלג'יראי. בעקבות מותו פרצו בצרפת מהומות. משרד החוץ האלג'יראי פרסם הודעה כי הוא "מודאג מהנסיבות המטרידות והמדאיגות במיוחד" של הטרגדיה וקרא לממשלת צרפת "למלא במלואה את חובת ההגנה שיש לה" כלפי האלג'יראים בצרפת.
השפה הצרפתית באלג'יריה

צרפתית היא לינגואה פרנקה באלג'יריה. אלג'יריה היא המדינה הפרנקופונית השנייה בגודלה לפי מספר הדוברים. בשנת 1963 עמד מספרם של יודעי הקרוא וכתוב באלג'יריה על 1.3 מיליון, אשר היוו כ-12% מכלל האוכלוסייה. מתוכם, רק 300 אלף אלג'יראים ידעו קרוא וכתוב בערבית, לעומת כמיליון בצרפתית. סך הכל באותה שנה חיו באלג'יריה 6 מיליון דוברי צרפתית. ב-1990 היו 6,650,000 פרנקופונים באלג'יריה, 150 אלף ברמת שפת אם ו-6.5 מיליון כשפה שנייה. המספר הכולל של דוברי צרפתית באלג'יריה הגיע לכ-49% מהאוכלוסייה ב-1993, מתוך אוכלוסייה של כ-27.3 מיליון תושבים. על פי הערכות שיעורם עלה לכ-67% בשנת 2003. נכון לשנת 2008 כשליש מתושבי אלג'יריה, שהם 11.2 מיליון תושבים, יודעים קרוא וכתוב בצרפתית. באותה שנה רק כ-71% מכלל האוכלוסייה ידעו קרוא וכתוב בשפה כלשהי. עקב ההיסטוריה הקולוניאלית של אלג'יריה נעשה שימוש נרחב בצרפתית בממשלה, בתקשורת (עיתונים, רדיו, טלוויזיה מקומית), במערכת החינוך (מבית הספר היסודי ואילך) ובאקדמיה. הרשות הציבורית של אלג'יריה לשידורי רדיו וטלוויזיה משדרת בצרפתית לצד הערבית והקבילית. באזור קביליה השפה הצרפתית שכיחה אף יותר מהערבית.
אף על פי שהצרפתית רווחת בקרב ציבור רחב באלג'יריה, אין לה מעמד רשמי. זאת משום שהממשלה האלג'ירית מנסה להחיל על הציבור תהליך של ערביזציה. למשל, בשנת 1976 הוחלף הכיתוב הצרפתי בסמל אלג'יריה, לכיתוב ערבי. עם זאת, בקרב המעמד העילי והמשכיל תהליך זה אינו מתקבל ואלו מעדיפים את השפה ואת התרבות הצרפתית. קונפליקט זה מוביל למאבק שפות באלג'יריה בין השפה הערבית לצרפתית. לא כל שכן, למרות ניסיונות הולכים וחוזרים לעקירת השפה הצרפתית מהחיים הציבוריים באלג'יריה, בשנות ה-2000 היו הרבה יותר דוברי צרפתית באלג'יריה מאשר ערב העצמאות בשנת 1962. רק בשנת 1989 סיים המחזור הראשון של בית ספר תיכון באלג'יר את חינוכו המלא (4 שנות לימוד) בשפה הערבית. עד לשנה זו למדו בתיכונים ממשלתיים בעיקר בשפה הצרפתית. למרות ניסיונות הערביזציה של ממשלת אלג'יריה, המשיכו רוב האזרחים המשתייכים לאליטה החברתית כלכלית האלג'ירית לשלוח את ילדיהם לבתי הספר הפרטיים בהם לומדים בעיקר בשפה הצרפתית. כמו כן ברוב השיעורים וההרצאות באוניברסיטת אלג'יר השפה המדוברת והנכתבת היא צרפתית. בהתאם, רוב העבודות לתארים מתקדמים, נכתבות בשפה הצרפתית.
בעקבות המדיניות הממשלתית, אלג'יריה מעולם לא הצטרפה ללה פרנקופוני, ארגון המדינות הפרנקופוניות. עם זאת, בשנת 2012 נפתח המכון הצרפתי באלג'יריה (Institut français d'Algérie), המקדם את השפה הצרפתית במדינה. הבניין הראשי שלו ממקום באלג'יר וישנם עוד חמישה סניפים מקומיים בענאבה, אוראן, קונסטנטין, טיזי אוזו ותלמסאן.
ראו גם

פייה-נואר
צרפתים ילידי אלג'יריה הצרפתית
לקריאה נוספת

יחסי צרפת - אלג'יריה א', נציגות ישראל בצרפת, מתאריך 1/4/1962 עד תאריך 30/9/1962
אליסטר הורן, מלחמה פראית לשלום: מלחמת אלג'יריה, הוצאת מערכות, ‏1989
פיליפ ניילור, Historical Dictionary of Algeria, הוצאת ראומן אנד ליטלפילד, ‏7 במאי 2015
פרופ' אלן קריסטלו, Muslim Law Courts and the French Colonial State in Algeria (עמ' 101-102), הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, ‏2014 (באנגלית)
חגורת החלודה

חגורת החלודה (באדום) במפת ארצות הברית
חגורת החלודה (באנגלית: The Rust Belt; על פי החלטת האקדמיה ללשון העברית: רצועת החלודה) היא הגדרה כלכלית-חברתית לא רשמית לאזור שנודע כמרכז התעשייה הכבדה של ארצות הברית, וכולל את מדינות המערב התיכון השוכנות לחופי הימות הגדולות וצפון-מזרח ארצות הברית: ניו יורק, פנסילבניה, וירג'יניה המערבית, אוהיו, מישיגן, אינדיאנה, אילינוי וויסקונסין. יש הכוללים גם את מיזורי.
במחצית השנייה של המאה ה-20 החלו תהליכי דעיכה והידלדלות של תעשיות הפלדה, הפחם, הברזל והרכב. הדעיכה הובילה לגאות באבטלה, הגירה שלילית ובליה עירונית. הסיבות לתהליכים אלו הן הגלובליזציה, חשיפת התעשייה לתחרות, רכישת מפעלים אמריקאיים על ידי חברות זרות, מיקור חוץ של משרות בתעשייה והוצאת מקומות עבודה אל מחוץ לארצות הברית. אוטומציה הביאה לצמצום מספר המועסקים בתעשיות הפחם והפלדה, וגם דרישות מחמירות למיומנויות מקצועיות ועלויות שכר גבוהות. בנוסף השפיע שינוי במקורות האנרגיה, צמצום השימוש בפחם ומעבר לנפט ולגז.
בעקבות שגשוג התעשייה הכבדה, משלהי המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20, הוכר האזור כ"חגורת הפלדה" (Steel Belt), כינוי שהבדיל אותו ממדינות המערב התיכון הנכללות בחגורת התירס (Corn Belt), ומהמישורים הגדולים, המכונים "סלסלת הלחם של צפון אמריקה" (Breadbasket of North America). כן נודע האזור בכינויים "המרכז התעשייתי" (Industrial Heartland), "חגורת החרושת" (Factory Belt) ו"חגורת הייצור" (Manufacturing Belt).
מקור המושג

מטבע הלשון "חגורת החלודה" מיוחסת במידה רבה לוולטר מונדייל, אשר במהלך מסע הבחירות לנשיאות בשנת 1984 נאם באוזני פועלי פלדה בקליבלנד, ותקף את החלטת הנשיא רונלד רייגן לבטל את הגבלת מכסות יבוא הפלדה לארצות הברית, באמרו: ”צעדי המדיניות של רייגן הופכים את המערב התיכון המתועש לאגן של חלודה” (Rust Bowl). מונדייל התכוון להדהד אצל הבוחרים המבוגרים, בני דורו, את זיכרונות האסון הכלכלי שכונה אגן האבק (Dust Bowl) בעקבות סערות האבק בשנות ה-30 של המאה ה-20. העיתונות החליפה את המילה "אגן" (Bowl) ב"חגורה", כהנגדה לאזור חגורת השמש (אנ') המשתרע בדרום ארצות הברית. יש הרואים במטבע הלשון זו כינוי גנאי, והוצעו רעיונות לכינויים חיוביים, כגון: "חגורת האמון" (Trust Belt), או "אזור המים המתוקים" (Freshwater Region).
המושג אומץ כהגדרה אוניברסלית לאזורים שקורים בהם תהליכים דומים במדינות מתועשות אחרות, כגון: צרפת, הממלכה המאוחדת, משולש הגבולות בלגיה-הולנד-גרמניה, יפן, סין ורוסיה.
גאוגרפיה

מכיוון שהמושג "חגורת חלודה" הומצא על ידי אישיות פוליטית והתקשורת, ומתייחס לתנאים כלכליים וחברתיים, אין לאזור גבולות טבעיים ברורים ולא מאפיינים טופוגרפיים ייחודיים. שיוכה של עיר לחגורת החלודה תלוי בעיקר בהשוואת תרומתה לכלכלת הייצור המקומית ורמת החיים בה בעבר ובהווה, ועל כך אין תמימות דעים בין המומחים, כולל על השאלה אם אונטריו שבקנדה נחשבת חלק מהחגורה. יש המבחינים בין ליבת חגורת החלודה, הכוללת את פנסילבניה, אוהיו, מישיגן, אילינוי ואינדיאנה, והפריפריה שלה הכוללת חלקים מניו יורק, ויסקונסין, קנטקי, וירג'יניה המערבית ואונטריו.
מרכזי התעשייה הכבדה המושבתים בערים השוכנות לחופי הימות הגדולות בצפון החוף המזרחי והמערב התיכון, נודעים כיום כחלק מאזורים המכונים חגורת שלג (Snowbelt), וכוללים את רוב ערי המערב התיכון שעל תוואי הנהר מיסיסיפי, רבות מערי ניו אינגלנד, ואת מדינות צפון אזור המיד-אטלנטיק.
היסטוריה > תקופת הפריחה > המאה ה-19: התפתחות הייצור התעשייתי

התעשייה בערי חגורת החלודה החלה להתפתח בעת תור הזהב של כריית הפחם בהרי האפלצ'ים במחצית השנייה של המאה ה-19, אחרי מלחמת האזרחים האמריקאית. האזור עשיר בדרכי תחבורה, נתיבי תובלה בימות הגדולות ובתעלות מים, ורשת מסילות ברזל שחיברו את מכרות הפחם באפלצ'ים עם עפרות הברזל שהתגלו במינסוטה, בוויסקונסין ובצפונה של מישיגן. נתיבים אלה אפשרו הובלת פחם אל מפעלי הפלדה בערים כגון פיטסבורג ושיקגו, אל המפעלים לייצור כלי רכב בדטרויט ומפעלי ייצור אחרים, ואל תחנות הכוח שסיפקו חשמל לאזור. בין שדות הפחם למפעלי התעשייה הכבדה נוצרו קשרי גומלין: המפעלים סיפקו ציוד כרייה ומתכות באיכות גבוהה, והמכרות באפלצ'ים סיפקו פחם לקיטור לתעשייה.
היסטוריה > תקופת הפריחה > הגירה לאזור

בין השנים 1930-1890 נהרו למרכז התעשייתי המתפתח מיליוני מהגרים מאירופה, בעיקר מפולין, איטליה, רוסיה, אוסטרו-הונגריה, וכן מאירלנד, יוון, סלובקיה, סלובניה וליטא. יחד עם גלי הגירה פנימית של אפרו-אמריקאים ממדינות הדרום שחיפשו הזדמנויות לתעסוקה, המהגרים החדשים הצטרפו לאוכלוסיית מהגרים ממוצא גרמני, סקוטי ואירי, שהתיישבו באזור בתקופות קודמות, וסיפקו כוח עבודה זול למפעלי התעשייה והייצור.
היסטוריה > תקופת הפריחה > מלחמת העולם השנייה

כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה אחרי שנות השפל הגדול, הביאה לצמיחה כלכלית מהירה. בעקבות חורבן מרכזי התעשייה הכבדה במערב אירופה וביפן בשל הפצצות עזות, נשא העולם את עיניו אל עבר "חגורת הפלדה". הייצור המאסיבי של פלדה ופחם באזור זה סייע בשיקום נזקי המלחמה בכל רחבי העולם, ותעשיות כבדות כמו תעשיות הרכב והצמיגים, שגשגו ויצרו מקומות עבודה רבים. ערי הצפון התעשייתי נהנו משיא בגידול האוכלוסייה ובתפוקת התעשייה, וערים גדולות באזור (פיטסבורג, קליבלנד, דטרויט ועוד) הלכו וגדלו. אחרי המלחמה, ארצות הברית הייתה המעצמה היחידה שכושר הייצור שלה הקנה לה יכולת לספק מוצרי תעשייה לכל העולם, ובנוסף לכך, במסגרת תוכנית מרשל, מדינות אירופה חויבו לרכוש מוצרי תעשייה אמריקאיים, תנאי שהעניק תנופה נוספת למרכז התעשייתי של ארצות הברית.