stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלינור קובהאם
תולדות חייה

נולדה בסקרבורו שבמחוז קנט. הייתה נערתה של ז'קלין, רוזנת אנו, שנישאה לגלוסטר ב-1422. רוב תקופת נישואיו שהה גלוסטר בצרפת. עם שובו לאנגליה ב-1425 הפכו הוא ואלינור לנאהבים. ב-1428 בוטלו נישואיהם של גלוסטר וז'קלין ומיד לאחר מכן נשא גלוסטר את אלינור לאשה.
השניים הקימו את ארמון פלסנטיה בגריניץ' ופיתחו במקום חצר שוקקת אמנים, מדענים ואנשי ציבור וחברה. גלסטר היה אחד האנשים החזקים בממלכה, שני רק למלך (שהיה צעיר מאוד ופרקי זמן ארוכים סבל מחוסר שפיות) ומיד אחריו בסדר הירושה לכתר הבריטי. יחד עם הכוח והכבוד שצברו בני הזוג, הם הקימו עליהם גם אויבים מבית יורק בראשיתה של מלחמות השושנים, אשר לא ראו בעין יפה את התעצמותם.
אלינור גילתה עניין רב באסטרולוגיה וביקורי אסטרולוגים וידעונים בחצרה היו מחזה נפוץ. באוגוסט 1441 גילה לאלינור אסטרולוג בשם רוג'ר בולינברוק שגילה סימנים לכך שהמלך הנרי יחלה במחלה קטלנית וימות בקרוב (כלומר, שבעלה יהפוך למלך). השמועות הגיעו לחצר המלך וזה ציווה שיחקרו מהיכן מגיעות השמועות - חקירה שהובילה לבולינברוק, שנאסר מיד בחשד להעלאה באוב בנסיבות בוגדניות. בולינברוק נקב בשמה של אלינור כמי שהייתה שותפה לפשעו והיא נאסרה במצודת לונדון. נוסף על ההאשמה המקורית הואשמה אלינור ברכישת שיקויים לכישוף והתרועעות עם מכשפות. במשפטה נמצאה אלינור אשמה יחד עם שותפיה. בולינברוק נתלה, נגרר ובותר והנאשמת בכישוף מרג'רי ג'ורדמיין הועלתה על המוקד. על אלינור נגזרה צעדת-השפלה ברחובות לונדון, יחפה ולבושה בחלוק בד בלבד, לפני שתגורש מבעלה ותכלא למאסר עולם בטירת צ'סטר. בשנת 1443 הועברה לטירת קנילוורת' בווריקשייר, בשנת 1446 הועברה לאי מאן ובמרץ 1449 הועברה לטירת בומריס, שם מתה ב-7 ביולי 1452.
ב-20 בפברואר 1447 נאסר גלוסטר עצמו בעוון בגידה. הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן, ב-27 בפברואר.
משפחתה

לבני הזוג נולדו שני ילדים, אולם לא ברור אם הם נולדו לפני שנישאו או לאחר מכן:
ארתור (נפטר בשנת 1447 לערך)
אנטיגונה, אשר נישאה להנרי גריי, רוזן טנקרוויל, ולאחר פטירתו נישאה לג'ון ד'אמאנקייה
בספרות ובתרבות

דמותה של אלינור היא דמות מרכזית במחזהו של ויליאם שייקספיר, הנרי השישי, חלק שני. היא מופיעה גם ברומן ההיסטורי "גבירת הנהרות" (The Lady of the Rivers) מאת פיליפה גרגורי. בסדרת ה-BBC "הכתר החלול: מלחמת השושנים" גולמה דמותה על ידי סאלי הוקינס.
אליזבת' מוריי

| --- | --- |

 לידה:  6 בספטמבר 1940 שיקגו, ארצות הברית 
 פטירה:  12 באוגוסט 2007 (בגיל 66) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  קולג' מילס (1964)  בית הספר לאמנות של מכון שיקגו 
 תחום יצירה:  ציור 
 יצירות ידועות:  Force of Circumstance, Blooming, Stream 
 פרסים והוקרה:  פרס שדולת הנשים למפעל חיים בתחום האמנות (2007)  עמיתי מקארתור (יולי 1999)  פרס רומא  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 בן או בת זוג:  Bob Holman (?–12 באוגוסט 2007)  Don Sunseri 
 
אליזבת' מוריי (באנגלית: Elizabeth Murray; ‏6 בספטמבר 1940 - 12 באוגוסט 2007) הייתה אמנית רב-תחומית אמריקאית, המיוחסת לזרם האמנות הנאו-אקספרסיוניזם. מוריי הייתה ידועה בייחוד בשל הקנבסים הצורניים, רב שכבתיים ובעלי הנפח בהם השתמשה, הפורשים ממסורת תולדות האמנות של חלל בעל עומק, המבוטא בדו מימד. בין יצירותיה המפורסמות "Children's Meeting" (1978) ו-"Dakota Red"(1972). זכתה במענק וחברות אקדמית לשנת 1999, של קרן מקארת'ור (MacArthur Foundation)). עבודותיה מוצגות באוספים חשובים רבים, כגון מוזיאון גוגנהיים בניו יורק, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (אנ'), מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית במנהטן, ניו יורק (Whitney Museum of American Art), המוזיאון לאמנות מודרנית של סן פרנסיסקו (אנ') ועוד רבים.
ביוגרפיה

מוריי נולדה בשנת 1940 בשיקגו, שבאילינוי וגדלה בבלומינגטון שבאינדיאנה. הוריה היו מהגרים אירים, אמא טיפלה במשפחה, ואילו האב עסק בעריכת דין. למרות זאת, מצבם הכלכלי היה ירוד. כשרונה האמנותי של אליזבת' בלט כבר בילדותה והתבטא באהבתה לקומיקס ואנימציה. בזכות תמיכתו הכלכלית של אחד ממוריה בתיכון, התקבלה בשנת 1958 ללימודי תואר ראשון במכון לאומנויות של שיקגו (אנ'). בשנת 1964 סיימה את לימודי התואר השני בקולג' מילס (אנ') שבאוקלנד.
בשנת 1965 עברה מוריי לבאפלו שבמדינת ניו יורק, והועסקה כמורה בקולג' קתולי לנשים. בתקופה זו נישאה לפסל דון סונסרי (Don Sunseri) וילדה את בנה הבכור דקוטה סונסרי. בזמן זה שמרה על קרבה לציירת ג'ניפר ברלט, שהשפיעה על יצירתה. בשנת 1967 עברה עם משפחתה לעיר ניו יורק, שם פיתחה את סגנונה האמנותי הבוגר. בעקבות גירושיה בשנת 1973, עזבה מוריי את ניו יורק, אך חזרה בשנת 1980 ובהמשך נישאה לבוב הולמן (Bob Holman), משורר ואומן במה. אז נולדו לה שתי בנותיה - סופיה ודייזי. בשנות ה-80 לימדה אמנות באוניברסיטת ייל, באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת בארד, ושקדה על טיפוח אמנים צעירים.
בשלהי חייה סבלה מוריי מסרטן מוח וסרטן הריאה. ניתוח מוח מורכב הותיר אותה ללא יכולת להמשיך באומנותה. מוריי נפטרה בביתה בניו יורק בשנת 2007, בגיל 66, לאחר סיבוכים ממחלת סרטן הריאות ממנה סבלה.
קריירה וסגנון אמנותי

בשנת 1997, תיאר מגזין "Art in America" (אנ') את יצירתה של מוריי, כ"וולט דיסני פוגש את אדוארד מונק וסלבדור דאלי, אך ללא החרדה והאניגמה".
סגנונה האומנותי של מוריי שואב השראה מזרמים אומנותיים מגוונים, משימוש מינימליסטי בצורה וצבע, ועד שילוב של סוריאליזם רב גוני. עבודותיה פורצות את גבולות אומנות הציור הדו-ממדי, ובוחנות את צורת וטופוגרפיית הקנבס. יצירותיה בולטות החוצה מן הקיר באופן פיסולי ומשתעשעות בהבדלים שבין ציור כאובייקט, לעומת ציור כחלל המשמש להצגת אובייקטים.
עבודתה המוקדמת של מוריי הושפעה מהאומנים סזאן, ג'ספר ג'ונס ורוברט ראושנברג, שליצירתם נחשפה בשנות ה-60 של המאה העשרים. ניכרת ביצירתה גם השפעתם של האקספרסיוניזם המופשט של ג'קסון פולוק, ויליאם דה קונינג, והקוביזם של פבלו פיקאסו, אותם הכירה בזמן לימודיה במכון לאומנויות של שיקגו. בהמשך נחשפה גם להשפעות סגנון הפופ ארט.
עם הגעתה לניו יורק בשנת 1967, התמקדה מוריי בסגנון מופשט, בציורים גדולי ממדים, אבסטרקטיים ובגוונים בהירים. היא הושפעה מסביבתה, מחנויות האמנות בהן נהגה לבקר, ומאומנים כמו מר מרדן (Mr. Marden) וריצ'רד סרה (Richard Serra). ציוריה הוצגו ונאצרו לראשונה בשנת 1972 על ידי מרת'ה טוקר, בביאנלה של וויטני, אך ללא הצלחה מסחרית. בשלהי שנות ה-70 החלה לעבוד על קנבסים גדולים יותר, לעיתים בצורות בלתי קונבנציונליות, ובצבעים עזים שהושפעו מסגנון הפופ ארט.
בשנת 1980, עם שובה לניו יורק, מאופיינות יצירותיה בממדים מוגזמים באופן מכוון, וכן שימוש בקנבסים קרומיים ובעלי טקסטורות, שבזכותן זכתה לפרסום והכרה ציבוריים. יצירות אלה מגוללות את הנרטיב על ידי הצורות המוגזמות ועיוותן. סגנונה של מוריי התרחק אז מן המופשט לעבר ייצוג צורני, כפי שניתן לראות ביצירות כמו Painters' Progress (1981), וביצירות בהן החלה לחקור את המוטיב שיהפוך לחביב עליה, ספל הקפה (Just In Time).
במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה העשרים התרכזה מוריי בתיאור חפצים ביתיים שנדמים כחיים ונעים בתנועות בלתי אפשריות. בציור Stirring Still (1997) למשל, מתוארים שני ספלי קפה בעלי ידיות אחיזה שלובות. בתקופה זו בולטים צורות ותכנים אשר "דוחפים" ואף יוצאים מתחומי הקנבס - גופים גדולים, משונים, חסרי צורה ואף שבורים לעיתים. חפצים דוממים הניצבים במרחב, אך מוצגים דרך נקודת מבטה הסובייקטיבית של היוצרת, נקודת מבט הומוריסטית, צבעונית ומלאת שמחת חיים, בה שזורה תחושה של כאוס, אותה דימתה מוריי לתחושת הפאניקה שהיא חשה לפני סיום יצירה.
בשנת 1988 הוצגה תערוכת הסולו הגדולה הראשונה של מוריי, במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית במנהטן שבניו יורק, שבה התבסס מעמדה כאומנית אמריקאית מובילה, בעלת יכולת ייחודית לשזור בין המופשט לבין הייצוג הפיזי. יצירותיה נודעו כחקירה של צורניות והפשטה, שילוב המעורר תגובה רגשית מורכבת אצל הצופה.
בשנת 1996, הוצגה תערוכת רטרוספקטיבה של עבודותיה במוזיאון לאומנות מודרנית בניו יורק.
מורשתה

לאורך שנות פעילותה של אליזבת' מוריי, תקפו מבקרים רבים את אומנותה וכינו אותה "אמנות נמוכה", ואף לעגו להומור ולשמחת החיים שהיא מעוררת, אך לביקורת זו לא הייתה כל השפעה מתמשכת. החוסן שהפגינה אל מול מבקריה, הפך את מוריי לאייקון של פמיניזם. מוריי הוכיחה, כי גוף עבודה חזק, בוטח, בעל שליטה, עשוי בהחלט להתגבר על מבקריו. לדבריה של מוריי "מה שאני רוצה שהאמנות שלי תעשה, זה באמת לגרום לאנשים להרגיש דברים אחרת. האטו והסתכלו והתעוררו, כמעט בכל דרך שהיא.".
סרט

Everybody Knows...Elizabeth Murray, סרט על חייה ועבודתה של מוריי, הופיע בבכורה בפסטיבל הסרטים טרייבקה ב-2016.
הערות שוליים

1 2 3  Elizabeth Murray, Art21 (באנגלית)
1 2 3  Elizabeth Murray - 90 Artworks, Bio & Shows on Artsy, www.artsy.net (באנגלית)
1 2 3  Biography, Elizabeth Murray (באנגלית)
↑  Elizabeth Murray | MoMA, The Museum of Modern Art (באנגלית)
↑  Children Meeting, whitney.org (באנגלית)
1 2 3 4 5  Elizabeth Murray, www.artchive.com
1 2 3 4 5 6 7  Elizabeth Murray Biography, Life & Quotes, The Art Story
1 2 3 4 5 6  A to Z of American Women in the Visual Arts (Facts on File Library of American History) - PDF Free Download, epdf.pub (באנגלית)
1 2  Smith, Roberta (2007-08-13). "Elizabeth Murray, 66, Artist of Vivid Forms, Dies". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2019-11-28.
↑  Solo, Elizabeth Murray (באנגלית)
↑  An "Artist of Vivid Forms" - Elizabeth Murray | Buy the Best Curated Contemporary Abstract Art | Free Worldwide Delivery | Ideelart, www.ideelart.com (באנגלית)
↑  אתר הבית של הסרט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507944505171  BNE: XX1776227  BnF: cb15069926f (data)  GND: 119066238  ISNI: 0000 0001 1033 0036  LCCN: n86125645  NGV: 24845  NKC: xx0076742  NTA: 07310728X  RKD: 88344  SNAC: w62j7ddz  SUDOC: 106052918  ULAN: 500025911  VIAF: 112977978   WorldCat (עם VIAF): 112977978
אלן רוב-גרייה

| --- | --- |

 לידה:  18 באוגוסט 1922 Saint-Pierre-Quilbignon, פיניסטר, צרפת 
 פטירה:  18 בפברואר 2008 (בגיל 85) קן, קלבדוס, צרפת 
 שם לידה:  Alain Paul Robbe-Grillet 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  1953–2007 (כ־54 שנים) 
 עיסוק:  סופר, במאי ותסריטאי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סן לואי  Institut national agronomique 
 בן או בת זוג:  Catherine Robbe-Grillet (23 באוקטובר 1957–18 בפברואר 2008) 
 פרסים והוקרה:  פרס פנאון (1954)  פרס סאד (2002)  פרס מונדלו (1982)  פרס לואי דלוק (1962)  קצין במסדר ההצטיינות הלאומי  קצין בלגיון הכבוד  קצין מסדר האמנויות והספרות 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלן רוב-גרייה (בצרפתית: Alain Robbe-Grillet;‏ 18 באוגוסט 1922 – 18 בפברואר 2008) היה סופר, במאי ותסריטאי צרפתי.
ביוגרפיה

אלן רוב-גרייה נולד בברסט שבצרפת למשפחת מהנדסים ומדענים. הוא למד הנדסה חקלאית.
בגיל 21, בין השנים 1943–1944, נלקח על ידי הנאצים לעבודות כפייה בנירנברג, שם עבד כמכונאי. עבודתו הותירה לו זמן פנוי רב, שאותו ניצל לביקורים בתיאטרון ובאופרה.
ב-1945 השלים את לימודיו במכון הלאומי לאגרונומיה, ובהמשך עבד כאגרונום במרוקו, מרטיניק, גוואדלופ וגינאה הצרפתית.
ב-1977 חתם רוב-גרייה על עצומה שניסח מישל פוקו בנוגע לדה-קרימינליזציה של יחסי מין בהסכמה עם קטינים וביטול גיל ההסכמה (גיל ההסכמה בצרפת היה אז, ונותר, 15).
ב-25 במרץ 2004 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית, אך סירב לשאת נאום בטקס הענקת התואר ואף סירב ללבוש את הלבוש המקובל (פראק ירוק), שהחשיבו למיושן.
רוב-גרייה היה נשוי לקתרין רוב-גרייה. הוא נפטר בקאן בשנת 2008, בגיל 85, בשל בעיות בליבו.
עבודתו

ספרו הראשון של רוב-גרייה פורסם בשנת 1953, ובעקבות פרסומו הוא התמסר לחלוטין לכתיבה.
עבודתו המוקדמת זכתה לשבחי המבקרים, בהם רולאן בארת ומוריס בלנשו. עם פרסום הרומן השני שלו, הוא מונה ליועץ ספרותי של המגזין Les Editions de Minuit והמשיך בתפקיד זה עד 1985.
לאחר שפרסם 4 רומנים חבר ב-1961 לאלן רנה, וכתב עבורו את התסריט לסרט אשתקד במרינבד. לאחר מכן כתב וביים סרטים משלו.
ב-1963 פרסם את הרומן החדש (Pour un Nouveau Roman), אוסף כתבים תאורטיים העוסקים בתפיסת הרומן.
בין השנים 1966–1968 היה חבר בוועדה להגנת השפה הצרפתית, בנוסף הוביל את המרכז לסוציולוגיה של הספרות באוניברסיטה בצרפת, ובשנים 1991–1995 שימש כפרופסור באוניברסיטת ניו יורק והרצה על הרומנים שלו.
סרטיו

רוב-גרייה זכור במיוחד בשל כתיבת התסריט לסרט אשתקד במרינבד. הסרט הפך לסרט פולחן ונחשב לאחד הסרטים הצרפתיים המשובחים ביותר שנעשו בשנות השישים של המאה העשרים. הוא ביים בהמשך את אדם שמשקר (L'Homme qui ment, 1968), משחקים באש (1975 ,Le jeu avec le feu), השבויה היפה (1983 ,La belle captive) וסרטים רבים אחרים. בניגוד להוקרה ולהערכה לה זכה כסופר, סרטיו לא זכו להצלחה רבה.
ספריו

רוב-גרייה כתב את הרומן הראשון שלו רצח מלך (Un régicide) בשנת 1949. הרומן נדחה על ידי הוצאת גלימאר ופורסם מאוחר יותר, בשנת 1978, בתיקונים קלים, על ידי הוצאת Les Editions de Minuit.
הרומן הראשון שפורסם היה Gommes, בשנת 1953, רומן בלשי המבוסס על סיפורו של אדיפוס. גיבור הרומן הוא בלש המחפש את הרוצח ברצח שעדיין לא התרחש, ומגלה שגורלו הוא להיות הרוצח.
הרומן הבא, המוערך ביותר שלו, הוא המציצן (Le Voyeur), שפורסם לראשונה בשנת 1955 ותורגם לאנגלית בשנת 1958 על ידי ריצ'רד הווארד.
המציצן הוא סיפורו של מתיאס, סוכן נסיעות שחוזר אל האי בו גדל. כמו רבים מן הרומנים של רוב-גרייה, העלילה סובבת סביב רצח לכאורה: מתיאס מגלה גזיר עיתון שבו מתוארים פרטי הרצח של נערה צעירה וגילוי גופתה בין הסלעים על חוף הים.
הקורא אינו יודע אם מתיאס הוא הרוצח או שהוא רק מפנטז על הרג. מעשה הרצח עצמו נעדר מן הטקסט. שורת הפתיחה של הספר מעידה על הנימה של הרומן: "זה היה כאילו אף אחד לא שמע".
בשנת 1957 כתב רוב-גרייה את הקנאה (La Jalousie). בניגוד לרוב הרומנים שלו, המתרחשים בעיר, רומן זה מתרחש במטע בננות. בשנה הראשונה לפרסומו נמכרו רק 746 עותקים של הרומן (למרות הפופולריות של המציצן), אך בחלוף הזמן הפך גם הקנאה להצלחה ספרותית גדולה. הוא תורגם בין השאר גם לעברית, בידי אילנה המרמן. לדברי רוב-גרייה הרומן, המסופר בגוף שלישי, הוא סיפורו של בעל קנאי המתבונן מהצד ביחסים המתפתחים בין אשתו (המכונה בספר א.) ובין שכנו פרנק.
ראו גם

אלן רנה
אשתקד במרינבד
הערות שוליים

↑  אלן רוב גרייה, תרגום: אילנה המרמן, הקנאה, תל-אביב: דביר, 1974
אליס סליגסברג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1873 
 פטירה:  1940 (בגיל 67 בערך) 
 השכלה:  קולג' ברנרד 
 
אליס לילי סליגסברג (באנגלית: Alice Lillie Seligsberg‏ 8 באוגוסט 1873 - 27 באוגוסט 1940) הייתה פעילה ציונית אמריקאית, עובדת סוציאלית ונשיאת ארגון ההסתדרות הציונית הדסה בין השנים 1921–1923.
ביוגרפיה

סליגסברג נולדה בניו יורק ללואי ולילי (וולף) סליגברג. הוריה היו מזוהים עם התנועה האתית, וערכי תנועה זו הנחו את סליגסברג לאורך כל חייה ובמהלך הקריירה שלה. היא סיימה את לימודיה לתואר ראשון במכללת ברנרד (אנ') בשנת 1895 וסיימה תואר שני באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין.
היא עסקה בעבודה סוציאלית בניו-יורק, תחום שבו הביאה לחידושים רבים. בשנים 1913–1916 ניהלה מוסד שטיפל בילדים יתומים ודאג למצוא להם בית מאמץ.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918 הקימה ההסתדרות הציונית הדסה את קבוצת עזרה מדיצינית ציונית אמריקנית, וסליגסברג מונתה לעמוד בראשה באופן זמני עד בוא מנהלהּ יצחק מקס רובינוב. בשנים 1921–1923 כיהנה כנשיאה הלאומית של הדסה. מאוחר יותר היא הייתה עמיתת כבוד של הוועד המנהל של הארגון. ב-1920 הייתה סליגסברג גורם מרכזי בהקמת ארגון צעירי הדסה; היא שימשה כיועצת לצעירי הדסה משנת 1924 ועד מותה.
סליגסברג הייתה החברה קרובה של הנרייטה סאלד, מייסדת הדסה, ותמכה בהקמת מרכז רפואי הדסה בירושלים.
ב-14 באוקטובר 1942 נפתח בירושלים בית ספר לבנות על שמה, שלימים יהפוך לבית הספר התיכון ע"ש סליגסברג, בדיווח של עיתון "הארץ" על האירוע נכתב:” בית הספר המקצועי מיסודה של "הדסה" על שם אליס זליגסברג, נפתח אתמול אחרי־הצהריים בטכס חגיגי בבנין הישן של בית החולים "הדסה", ברחוב הנביאים בירושלים. בבית־הספר שתי כתות מקבילות ובהן 54 ילדות מכל העדות היהודיות בירושלים, ומכל העליות. תכנית הלימודים בבית הספר היא בת 4 שנים ומלבד מקצועות המלאכה הכוללים תפירה, מכונאות, עבודה משרדית, הנהלת משק־בית ובישול תנתן לתלמידות השכלה כללית בתכנית של בית־ספר תיכוני”.
הערות שוליים

↑  אזכרה לעליזה זליגסברג, דבר, 29 בספטמבר 1940
1 2 3  ALICE SELIGSBERG OF HADASSAH DIES; National President, 1921-22, Noted Welfare Worker, Led Medical Unit to Palestine A JUNIOR GROUP FOUNDER Executive Director of Orphan Committee in Near East Had Created Children's Bureau, ניו יורק טיימס, ‏4 ביולי 1940
↑  מרגלית שילה, ‏בזכות אישה אחת, השילוח, 5 באפריל 2020
↑   דליה קרפל, ההיסטוריה המסריחה של ההיגיינה בארץ ישראל, באתר הארץ, 11 במרץ 2015
↑  נפתח המכון לפארמאקולוגיה על הר הצופים, הארץ, 15 באוקטובר 1942
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007454721005171  ISNI: 0000 0000 2864 5696  LCCN: n85180463  VIAF: 30976032   WorldCat (עם VIAF): 30976032
אלינור קטון

| --- | --- |

אלינור (אלי) קטון. 2015
 לידה:  24 בספטמבר 1985 (בת 39) לונדון, קנדה 
 מדינה:  ניו זילנד, קנדה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ויקטוריה בוולינגטון, בית הספר לואנסווד, אוניברסיטת קנטברי, Burnside High School, International Institute of Modern Letters 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  המאורות 
 תקופת הפעילות:  מ-2008 
 הושפעה מ:  ג'ורג' אליוט, אלבר קאמי 
 פרסים והוקרה:  פרס בוקר (2013)  Amazon.ca First Novel Award (2010)  פרס המושל הכללי לסיפורת אנגלית (2013)  חבר במסדר ההצטיינות של ניו זילנד (2014) 
 eleanor-catton.com
 
אלינור קטון (באנגלית: Eleanor Catton)‏ MNZM (נולדה ב-24 בספטמבר 1985) היא סופרת ניו זילנדית ילידת קנדה. הרומן השני שלה "המאורות" זיכה אותה בשנת 2013 בפרס מאן בוקר.
ביוגרפיה

נולדה בעת שהוריה, אזרחי ניו זילנד, שהו בקנדה לשם השלמת לימודי הדוקטורט של אביה באוניברסיטת מערב אונטריו. המשפחה חזרה לניו זילנד בהיותה בת שש והתגוררה בקרייסטצ'רץ' בירת מחוז קנטרברי. בנערותה שהתה שנה בלידס לשם לימודים בבית הספר בלאונסווד הסמוכה ללידס. קטון למדה אנגלית באוניברסיטת קנטרברי והשלימה תואר שני בכתיבה יוצרת באוניברסיטת ויקטוריה בוולינגטון (אנ'), בוולינגטון.
קריירה ספרותית

רומן הביכורים של קטון "The Rehearsal" (ראה אור בעברית בתרגומה של מיכל אלפון בשם "החזרה") שפורסם ב-2008, נכתב כחלק מעבודת המאסטר שלה, ועוסק בתגובות לרומן אסור שהתפתח בין מורה לג'אז לילדה בבית הספר התיכון שבו לימד. ספר זה זיכה אותה בפרס אורנג'. בשנת 2009 תוארה בדיילי מייל הבריטי כנערת הזהב של הספרות לאותה שנה.
הרומן השני שלה "The Luminaries" (ראה אור בעברית, אף הוא בתרגומה של מיכל אלפון, בשם "המאורות") יצא לאור בשנת 2013 וזיכה את קטון בפרס מאן בוקר, היא הייתה בגיל 28, המחברת הצעירה ביותר אי-פעם שזכתה בפרס. הרומן "המאורות", על 832 עמודיו היה הספר הארוך ביותר שזכה בפרס במשך 45 שנות קיומו, וזכה לשבחים רבים.
בעקבות ספר זה זכתה קטון לשלל תארים לשם כבוד ופרסים ספרותיים ובמרץ 2014 הוענק לה תואר חבר מסדר ההצטיינות של ניו זילנד.
בשנת 2020 לקחה חלק בכתיבת התסריט לסרט "אמה", עיבוד קולנועי לספרה של ג'יין אוסטן באותו שם מ-1815.
הערות שוליים

↑  ספריה לעם, 2011.
↑  ספריה לעם, 2016.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313958805171  PLWABN: 9810682123005606  BIBSYS: 10019219  BNE: XX5310810  BnF: cb16516057g (data)  CANTIC: a12346652  CiNii: DA17998576  GND: 139183302  ICCU: USMV934748  ISNI: 0000 0001 2018 719X  LCCN: n2009061714  LNB: 000215410  NKC: jo2011639653  NLK: KAC201604106  NSK: 000651595  NTA: 320425053  RERO: 02-A017405237  SELIBR: 343191  SUDOC: 138487324  Trove: 1598223  VIAF: 100695642   WorldCat (עם VIAF): 100695642
אלן אגלין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1836 מרילנד, ארצות הברית
 פטירה:  1916 (בגיל 80 בערך) וושינגטון די סי
 מדינה:  ארצות הברית 
 
אלן אגלין (באנגלית: Ellen F. Eglin‏; 1836 – 1916) הייתה ממציאה אפרו-אמריקאית אשר עשתה מהפך בתחום הכביסה עם המצאת סוחט בגדים מכני עבור בגדים מכובסים.
ביוגרפיה

כמו במקרים אחרים של ממציאות אפרו-אמריקאיות שחיו במאה ה-19, מעט ידוע לנו על ראשית חייה של אגלין. אגלין נולדה במדינת מרילנד, ארצות הברית בפברואר 1836. בשלב מסוים היא ומשפחתה עברו לוושינגטון די סי, שם אגלין עבדה כעוזרת בית ועובדת מדינה. ידוע כי בצעירותה היא עבדה כמזכירה במשרדי מפקד האוכלוסין האמריקאי בוושינגטון, כעוזרת בית היא עסקה בכביסה כמה שעות כל יום. העבודה הקשה של שפשוף הכביסה בסבון, שטיפת הכביסה במים וסחיטה ידנית הביאו את אגלין לחשוב על פתרון.
ההמצאה של אגלין

בשנת 1888 המציאה אגלין את המוצר המהפכני שלה, סוחט בגדים, שהיה למעשה מכונה בעלת שני גלילים מעץ מחוברים לכננת. לאחר שטיפת הבגדים, הבגדים הרטובים נכנסו לתוך המכשיר שסחט מהם את רוב המים ככה שנותר לתלות אותם לייבוש. התהליך חסך זמן רב ועבודה קשה של סחיטה ידנית.
אף על פי שהמוצר התקבל, יוצר והפך פופולרי מאוד במאה ה-19 ואף במאה ה-20, אגלין לא קיבלה קרדיט או תגמול כספי על ההמצאה שלה. אגלין לא רשמה על המצאתה פטנט אלא מכרה את הזכויות של ההמצאה לגבר לבן שלא ידוע לנו שמו במחיר של 18$ בלבד.
בשנת 1890 היא התראיינה למגזין The Women inventor. כאשר נשאלה מדוע מכרה את המצאתה במחיר כה נמוך היא ענתה : "את יודעת, אני שחורה, והיה ברור שאם יפורסם שאשה שחורה המציאה את המוצר, נשים לבנות לא היו קונות אותו. העדפתי שהמוצר יגיע לשוק ולא להיות מפורסמת בזכות הצבע שלי".בשנת 1900 ההמצאה של אגלין נמכרה לחברת מכונות כביסה אמריקאית. החברה התעשרה מאוד מההמצאה של אגלין. המצאה זו ממשיכה לשמש למפות שולחן.
ההמצאה של אגלין > לאחר ההמצאה

לאחר שמכרה את סוחט הכביסה שהמציאה תכננה אגלין להמציא המצאה נוספת ולרשום עליה פטנט. היא החליטה שההמצאה תתפרסם ככזו שהומצאה על ידי אשה שחורה, דבר שיעורר השראה בנשים שחורות נוספות. לא ידוע לנו מה הייתה ההמצאה של אגלין כי היא מעולם לא פרסמה אתה. ידוע כי היא עמדה להופיע בקונגרס הבינלאומי לנשים ממציאות (WIIIC) אבל היא מעולם לא הופיעה שם.
היא חזרה לעבוד במשרד מרשם האוכלוסין האמריקאי.
חיים אישיים

מעט ידוע על חייה האישיים ואחרית ימיה של אגלין. ידוע כי היא חייתה בוושינגטון די סי בשנת 1890, היא הייתה מועסקת על ידי מחלקת המדינה.
אחיה צ'ארלס היה בצבא ארצות הברית, כאשר נפטר ב־1896 הוא הוריש את כל רכושו לאלן ולשני אחים נוספים.
אלן אגלין נפטרה ככל הנראה בשנת 1916.
הערות שוליים

↑  Reed Business Information, New Scientist, Reed Business Information, 1984-05-24. (באנגלית)
↑  Ellen Eglin (1849- ?) •, ‏2021-03-28 (באנגלית אמריקאית)
↑  D. C) Patent Centennial Celebration Washington, The Woman inventor v. 1 no. 1, library.si.edu, ‏1891
↑  Facebook, Twitter, Show more sharing options, Facebook, Twitter, Mothers of Invention : Science: Recognition has long proved elusive for women inventors. Catherine Greene helped build the cotton gin, but Eli Whitney got the patent. And whoever heard of Hedy Lamarr the inventor ?, Los Angeles Times, ‏1992-09-23 (באנגלית אמריקאית)
↑  Anup Sam Ninan PhD, Ellen Eglin: The Black Woman Who Sold Her Incredible Invention for $18., Exploring History, ‏2021-09-09 (באנגלית)
↑  [Women’s History Month Meet Ellen Eglin, the creator of the clothes wringer], Face2Face Africa, ‏2018-03-30 (באנגלית)
↑  "Will of Charles Eglin," (Washington) Post, August 2, 1896, 2
סוחט בגדים משנת 1903
אלן קרנסטון

אלן מקגרגור קרנסטון (באנגלית: Alan MacGregor Cranston; 19 ביוני 1914 –  31 בדצמבר 2000) היה פוליטיקאי ועיתונאי אמריקאי שכיהן כסנאטור מטעם מדינת קליפורניה, משנת 1969 עד 1993.
הוא נולד בפאלו אלטו, קליפורניה, ועבד כעיתונאי לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת סטנפורד. לאחר ששימש כחשב הכללי של מדינת קליפורניה, זכה קרנסטון בבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-1968. הוא הפך למצליף הסיעה הדמוקרטית בשנת 1977 והחזיק בתפקיד זה עד 1991. בשנת 1984, קרנסטון התמודד למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית, וקרא לפירוק נשק גרעיני בשלביה המאוחרים של המלחמה הקרה. הוא יצא מהמירוץ לנשיאות לאחר הסדרה הראשונית של הבחירות המקדימות.
הסנאטור קרנסטון עם סגן הנשיא וולטר מונדייל, 20 בספטמבר 1977
בשנת 1991, ועדת האתיקה של הסנאט נזפה בקרנסטון על תפקידו במשבר החיסכון וההלוואות כחבר ב"חמישיית קיטניג". לאחר שאובחן כחולה בסרטן הערמונית, החליט שלא להתמודד לכהונה חמישית. לאחר פרישתו מן הסנאט, כיהן כנשיא המכון לביטחון גלובלי, וקרא לפירוז הנשק הגרעיני בעולם.
ראשית חייו

קרנסטון נולד בפאלו אלטו, קליפורניה, בנם של קרול (לבית דיקסון) וויליאם מקגרגור קרנסטון. הוא למד במכללת פומונה במשך שנה אחת, למד מחוץ לארצות הברית באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו לפני שסיים את חוק לימודיו באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1936 עם תואר אקדמי באנגלית.
הוא נולד למשפחה אמידה מצפון קליפורניה שעסקה בתחום הנדל"ן. הוא התחתן והתגרש פעמיים. אשתו הראשונה, ז'נבה מקמאת, הייתה אם בניו, רובין, שמת בגיל צעיר בתאונת דרכים, וקים, ששרד את התאונה. קרנסטון נישא מאוחר יותר לנורמה וינטראוב.
קריירה מוקדמת

קרנסטון היה כתב בשירות החדשות הבינלאומי בשנתיים שקדמו למלחמת העולם השנייה. כאשר יצא לאור תרגום מקוצר לאנגלית של הספר "מיין קאמפף", פרי עטו של הצורר אדולף היטלר, שהשמיט חלק מן האנטישמיות והמיליטנטיות של היטלר, פרסם קרנסטון תרגום אחר (עם ביאורים), שלדעתו שיקף בצורה מדויקת יותר את תוכן הספר. בשנת 1939, ההוצאה לאור של מיין קאמפף תבעה אותו על הפרת זכויות יוצרים בקונטיקט; השופט פסק לטובת ההוצאה לאור של היטלר ופרסום הספר הופסק.
לפני שהתגייס לכוחות המזוינים של ארצות הברית ב-1944 כטוראי (הוא החזיק בדרגת סמל בעת שחרורו), עבד כעורך וכותב בכתב העת "קומון גראונד" ולאחר מכן עבד ב"משרד למידע על המלחמה של ארצות הברית". בשנה שלאחר מכן הוא כתב ספר שני, "הרג השלום", המגולל את ההצעה הכושלת אשר הוצעה לארצות הברית להצטרפות לחבר הלאומים מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
קרנסטון, תומך ברעיון ממשלה עולמית, נכח בוועידה ב-1945 שהובילה להצהרת דבלין, והיה לנשיא האיגוד הפדרליסטי העולמי ב-1948. הוא דחף בהצלחה את בית המחוקקים של מדינתו במטרה לאמץ את ההחלטה הפדרליסטית העולמית ב-1949, הקוראת לקונגרס האמריקני לתקן את חוקת ארצות הברית כדי לאפשר את השתתפותה של ארצות הברית בממשלת עולם פדרלית. גם בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 החל קרנסטון לאמץ את התנגדותו הממושכת לנשק גרעיני.