stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בג"ץ סטיישן פילם נגד המועצה לביקורת סרטים
החלטת בית המשפט העליון > הגבלתו של הביטוי הפורנוגרפי

ההגנה על חופש הביטוי משתרעת גם על הביטוי הקולנועי, בין אם הוא בעל אופי מסחרי ובין אם לאו. בפסק הדין נכתב:
כמו ספר ותמונה, גם סרט מעביר מסר אידאי. הוא מקור למידע ולשעשוע. הוא מהווה חלק מחופש הביטוי. חופש הביטוי משתרע על הביטוי הקולנועי אשר תוכנו הוא פורנוגרפי. אכן, ביטוי שיש בו חומר תועבה או חומר פורנוגרפי - ואינני מבחין בין השניים [...] - "מכוסה" על ידי חופש הביטוי [...] הביטוי הפורנוגרפי הוא בבחינת פעילות המבקשת להעביר מובן או מסר, ועל כן הוא נכלל בגדר "ביטוי". אכן, התיאור של האקט המיני - יהא תוכנו אשר יהא ותהא פגיעתו אשר תהא - הוא ביטוי המכוסה על ידי חופש הביטוי [...] אף שהביטוי הפורנוגרפי "מכוסה" על ידי חופש הביטוי, הרי ככל ביטוי אחר, גם הוא ניתן להגבלה.
כל חברה זכאית להגן על עצמה מפני ביטויי התועבה. על כן רשאית כל חברה, הרגישה לזכויות אדם בכלל ולזכות בדבר חופש הביטוי בפרט, להטיל מגבלות על חופש הביטוי בכל הנוגע לביטויי התועבה. מגבלות אלה צריכות להיות לתכלית ראויה. פגיעתן בביטוי לא צריכה להיות מעבר למידה הדרושה. עמדנו על כך כי ניתן להגביל את הביטוי הפורנוגרפי אם קיימת ודאות קרובה לכך שהביטוי הפורנוגרפי פוגע פגיעה קשה, רצינית וחמורה בשלום הציבור. פגיעה ברגשות יכולה להצדיק הגבלה של חופש הביטוי, אם היא מעל לסטנדרט הסובלנות החברתית ויש בה כדי לזעזע את אמות הסיפים של הסובלנות ההדדית [...] פגיעה כזו יכולה להצדיק הגבלה של הביטוי הפורנוגרפי עד כמה שיש בביטוי זה כדי להשפיל את האשה ולדמותה ל"שפחת מין", דבר הפוגע - במישרין ובעקיפין - במעמד השוויוני של האשה בחברה שלנו ומעודד אלימות בכלל ואלימות כלפי נשים.
החלטת בית המשפט העליון > ההבדל בין הפורנוגרפיה והאמנות

על מנת להכריע בשאלת חופש הביטוי של הסרט "אימפריית החושים", נאלץ בית המשפט לדון בשאלה "מהי פורנוגרפיה?":
ידועה תשובתו של השופט סטיוארט כי אינו מצליח להגדיר תועבה מהי, אך (אמר): I know it when I see it.
המבחן בו השתמש בית המשפט העליון, תואם את הגישה המודרנית, המגדירה פורנוגרפיה כפרסום שלפי אמות המידה הציבוריות המקובלות על בני זמננו, נושאו הדומיננטי של החומר בכללותו מעורר תאוות בשרים טמאה.
החלטת בית המשפט העליון > מבחן "היצירה בכללותה"

מבחן "היצירה בכללותה" הוא הכלל המחייב את בתי המשפט בישראל. על פיו, יש לבחון את היצירה כמכלול שלם של קטעים, ואין לבחון את הקטעים במנותק מהיצירה אלא כחלק ממנה ולא כיצירה בפני עצמה שהקשר בינה לבין היצירה המלאה ממנה נלקחו הוא מקרי בהחלט. לדברי השופט מישאל חשין:
אותה תיבה עצמה, תיבה או צירוף תיבות, אפשר שלא יזכו להגנה בהקשר אחד - למשל, אם יעמדו לעצמם - אך יזכו להגנה בת-עוצמה אם יבואו בהקשר אחר, למשל, בטקסט ספרותי
בהתאם קבע בית המשפט העליון כי:
קטעים, אשר כשלעצמם ובבידודם עלולים להיתפס כפורנוגרפיים, מאבדים את אופיים זה אם הם משולבים וכרוכים ביצירה אמנותית או ביצירה בעלת ערך חברתי אחר
החלטת בית המשפט העליון > האם לסרט "אימפריית החושים" ישנו ערך אמנותי, או שמדובר בסרט פורנוגרפי?

השופט אהרן ברק, שכתב את דעת הרוב בפסק הדין קובע כי:
היה על המועצה לקבוע כי יש לסרט ערך אמנותי רציני השולל סיווגו כסרט פורנוגרפי... אין מנוס מביטול החלטת המועצה. אכן, אם הסרט שלפנינו היה חומר תועבה, לא היה מקום להתערב בהחלטת המועצה. דא עקא, כי על פי התשתית העובדתית אשר הונחה בפני המועצה, הסרט בכללותו אינו פורנוגרפי, חרף הקטעים שבו, אשר אילו עמדו בבדידותם - ולא כחלק מהיצירה בכללותה - ניתן היה לראותם כפורנוגרפיים. על פי אמות המידה הראויות, היה עליה לקבוע כי לאור חילוקי הדעות בדבר ערכה האמנותי של היצירה, יש לסווגה לעניין דיוני המועצה כבעלת ערך אמנותי; היה עליה לקבוע כי על בסיס מבחן היצירה בכללותה, אין מקום להשמיט קטעים, אשר אילו עמדו בבדידותם ניתן היה להשמיטם כבעלי אופי פורנוגרפי. החלטתה של המועצה חורגת ממיתחם הסבירות, ועל כן דינה להתבטל.
השופט אליהו מצא הסכים עם פסק דינו של השופט ברק.
דעת המיעוט של השופט מישאל חשין

השופט חשין הכיר במעמדו של חופש הביטוי במדינת ישראל, אולם ציין כי:
בצאתו אל-החיים פוגש חופש-הביטוי באינטרסים נוגדים המבקשים להעלימו או, למיצער, להמעיט בערכו ובממדיו. אינטרסים אלה נקבצים ובאים ממחוזות שונים וחוסים הם תחת חופות הקרויות "סדר ציבורי", "שלום הציבור", "ריגשות הציבור" ועוד כיוצא באלה ביטויים כדמותם.
חשין קבע כי:
אין חילוקי-דעות - ולא יכולים שיהיו חילוקי-דעות - על תוכנו של הסרט ועל האירועים המתוארים בו. המדובר הוא במסכת יחסים נמשכת בין גיבור הסרט - גבר יפני - לבין נערה העובדת במשק-ביתו, והסובלת כנראה (לפי דבריה) ממיניות-יתר. הסרט רובו ככולו עניינו הוא ביחסי-מין בין הגבר לבין הנערה, בין הגבר לבין אשתו ובין הגבר לבין נשים אחרות אף-הן. יחסי-המין בין הגבר לבין הנערה גוברים והולכים כל העת - בוואריאציות מוואריאציות שונות - והם מרכז הוויתם של הגיבורים והוויית הסרט עצמו. הגבר והנערה שוקעים באובססיה של יחסי-מין, ומעשה-אישות אחד רודף את רעהו כמעט למתחילת הסרט ועד לסופו. ניתן לומר - שלא על דרך ההפלגה - כי המכחול בא בשפופרת ועד שהוא יוצא ממנה והנה הוא שוב כמכחול בשפופרת. אכן, חוץ ממילות קישור קצרות בין השחקנים - זעיר-שם זעיר-שם - שקועים אנו עד צוואר במעשי-האישות של הגבר עם הנערה הגיבורה ובמיעוטם עם נשים אחרות. הסרט עמוס עד לשפתו באירועי-מין למיניהם, ומחזות-מין רודפים האחד את רעהו. במהלך הסרט משולבים קטעי מין ואלימות רבים, ובהם: מעשי-אישות ברורים, התעללות באברי-מין של זקן ושל ילד, אינוסה של אשה, אינוסה של נערה במכשיר מעץ, חניקת הגבר בידי הנערה (להגברת ההנאה), חניקת הגבר עד למותו וחיתוך אבר-מינו. אברי-המין של השחקנים מגלים עצמם בבירור לעין הצופה, בין בעיצומם של מעשי-האישות בין אחרת.
השופט חשין מצא כי החלטת הצנזורה להשמיט מן הסרט סצנות מסוימות שהיו קשות לצפייה, הייתה ראויה ונכונה, בייחוד משמדובר בסצנות הספציפיות שלהן (במילותיו שלו, כשהוא מצטט את החלטת המועצה):
משגל שבו רואים בעליל את הזקפה ואת חדירת איבר המין הזכרי לאיבר המין של האישה.
התעללות מינית של ילדים באיבר מינו של אדם זקן (הקטע מופיע בתחילת הסרט).
זקן המאונן מול אישה ערומה, תוך הצגת מעשיו בבירור.
ביצוע מין אוראלי ומין וגינאלי בקיצ'י סאן על ידי סאדא, עד שפיכת הזרע.
קטע של כשתי שניות בסוף הגלגל הראשון שבו צובטת אישה את איבר מינו של ילד ומתעללת בו מינית.
אונס בעל חזות לסבית של נערה על ידי מספר נשים, שבין השאר נעשה על ידי שימוש בבובת ציפור מעץ ותקיעתו בואגינה.
אורגיה של סאדא וקיצ'י סאן שבמהלכה מצולמים בקלוז-אפ איברי המין החשופים של שניהם.
משגל בישיבה שבמהלכו סאדא חונקת מינית למוות את קיצ'י סאן.
קטע נקרופיליה שבו סאדא, באמצעות סכין, חותכת את הפין של קיצ'י סאן ומחזיקה אותו להנאתה המינית, אך עם מניע של התאבלות ואהבה.
על אף מבחן זה, קבע חשין כי יש שקטעים פורנוגרפיים הם כה חזקים ומרשימים, עד שעומדים הם לעצמם וראויים הם שהמועצה תיתן דעתה עליהם במיוחד, ועל כן יש להשאיר את החלטת הצנזורה על כנה ולהוריד סצנות אלה מן הסרט. חשין סבור, כי בהיותם של הקטעים בעלי אופי פורנוגרפי קשה, ראויים היו אותם קטעים כי יקוצצו מן הסרט, והחלטת המועצה לקצצם הייתה, אם כן, החלטה שנעשתה כדין ובמסגרת סמכויותיה.
דעת המיעוט של השופט מישאל חשין > גישת "היצירה כמכלול" על פי עמדת חשין

חשין התייחס לעמדתו של ברק המסתמכת על מבחן היצירה כמכלול ועל מבחן "ערכה האמנותי" של היצירה. חשין הסכים עם ברק כי מבחן זה מהווה הלכה בישראל, ומסביר שעל פי מבחן זה:
בבדיקתה של יצירה המשלבת בתוכה קטעים שניתן לתארם כקטעים "פורנוגרפיים" (או "תועבה"), אל לנו לגזור אותם קטעי פורנוגרפיה-כל אחד מהם וכולם יחד-כמו היו לעצמם, כמו חיים הם בנפרד מכלל היצירה. לו עשינו כן, שומה היה עלינו לגזור את דינה של היצירה כולה להיותה יצירה פורנוגרפית, משל טרפה הנקלעת אל קדרה המכילה אוכל כשר והמטריפה את הקדרה כולה.
על פי מבחן "היצירה בכללותה", יש לראות את כולה כיצירה אחת "כפי שיצאה מבית היוצר", ויש לבדוק קודם את השתלבותם של כל הקטעים הבעייתיים יחד כחלק מהיצירה השלמה, ורק לאחר מכן את השתלבותו של כל אחד מהקטעים הפורנוגרפיים בנפרד מן היצירה, בכלל היצירה שאינה נגועה. למבחן זה ישנם שני חלקים. השלב הראשון במבחו הוא:
נבחן את היצירה מ"מעוף הנץ", וכמעשהו של מחבר היצירה נבחן את הקטעים הנגועים בהיותם משובצים בכלל היצירה, להיות הכול מעשה פסיפס אחד. היצירה האמנותית היא אחת-מעשה מיקשה-אין היא ניתנת להפרדה לחלקים, וחלילה לנו מגזור את החלקים הנגועים לבחינתם באורח עצמאי. עד כאן-חלקו הפורמאלי של המבחן, והוא היבט "היצירה בכללותה": שומה עלינו לקבל את היצירה כמות שהיא-כפי שראתה אור עולם-ורק כך נשפוט אותה.
בחלקו השני של המבחן, והוא העיקר לדידו של חשין (בניגוד לעמדת ברק, המכיל רק את המבחן הראשון), רואים האם בכלל ניתן לומר כי מדובר ביצירת אמנות שלה ערך אמנותי מעבר לאותם קטעים נגועי פורנוגרפיה. חשין דרש שאותם קטעים בעייתיים יהיו נדרשים מתוך המסכת הכוללת של היצירה, ויהיה עליהם להיבלע ביצירה בכללותה. רק בהתקיים תנאים אלה, ואם עדיין תימצא היצירה כבעלת ערך אמנותי או כל ערך חברתי אחר: "הטפל ייבלע בעיקר והיפה יכפר על המכוער. ואילו אם יימצא לנו כי היצירה לא נבראה אלא לכבודם של הקטעים הנגועים, כי אז נאמר שהיצירה לא עברה את מבחן 'הערך האמנותי'".
חשין קבע, שרק בהתקיים המבחן השני, ניתן יהיה לומר שערכה האמנותי של היצירה גאל אותה מהגדרתה כסרט פורנוגרפי, או, כלשון השופט לנדוי בפרשת עומר: "במקרה כזה נגיד, בלשון בית המשפט העליון הפדרלי בארצות-הברית [...] שיש לספר 'ערך חברתי פודה' (redeeming social value), בחינת "גאולת הגועל מגועלו".
הערות שוליים

↑  בג"ץ 4804/94 חברת סטיישן פילם בע"מ ואחר נ' המועצה לביקורת סרטים ואחר, ניתן ב-9 בינואר 1997. פ"ד כרך נ', חלק חמישי, עמ' 661–727
↑  ע"פ 255/68 מדינת ישראל נ' אברהם בן משה, ניתן ב-8 בספטמבר 1968. פ"ד כרך כ"ב, חלק שני, עמ' 427–441, בעמ' 435 מול אות שוליים א
↑  בג"ץ 153/83 אלן לוי ואחר נ' מפקד המחוז הדרומי של משטרת ישראל, ניתן ב-13 במאי 1984. פ"ד כרך ל"ח, חלק שני, עמ' 393–413, פסקה 2 לפסק דינו של השופט ברק
↑  ע"א 723/74 הוצאת עיתון "הארץ" בע"מ ואחרים נ' חברת החשמל לישראל בע"מ ואחר, ניתן ב-24 בפברואר 1977. פ"ד כרך ל"א, חלק שני, עמ' 281–333, בעמ' 295 מול אות שוליים ה
↑  בג"ץ 73/53 חברת "קול העם" בע"מ נ' שר ־הפנים, ניתן ב-16 באוקטובר 1953. פ"ד כרך ז', חלק ראשון, עמ' 871–899, בעמ' 878 מול אותיות שוליים ד-ה
↑  ע"א 105/92 ראם מהנדסים קבלנים בע"מ נ' עיריית נצרת עילית ואחרים, ניתן ב-21 בספטמבר 1993. פ"ד כרך מ"ז, חלק חמישי, עמ' 189–220, בעמ' 201 מול אותיות שוליים ג-ד
↑  בג"ץ 243/62 אולפני הסרטה בישראל בע"מ נ' לוי גרי ואחר, ניתן ב-10 בדצמבר 1962. פ"ד כרך ט"ז, חלק ראשון, עמ' 2407–2427, בעמ' 2415 מול אותיות שוליים א-ב
↑  בג"ץ 243/81 חברת יקי יושע בע"מ ואחר נ' המועצה לביקורת סרטים ומחזות, ניתן ב-10 במאי 1981. פ"ד כרך ל"ה, חלק שלישי, עמ' 421–426;
בג"ץ 14/86 יצחק לאור ואחרים נ' המועצה לביקורת סרטים ומחזות ואחר, ניתן ב-5 בפברואר 1987. פ"ד כרך מ"א, חלק ראשון, עמ' 421–445;
בג"ץ 806/88 Universal City Studios Inc ואחרים נ' המועצה לביקורת סרטים ומחזות ואחרים, ניתן ב-15 ביוני 1989. פ"ד כרך מ"ג, חלק שני, עמ' 22–42
↑  מתוך פסק הדין Jacobellis v. Ohio, 378 U.S. 184 (1964). בתרגום לעברית: אני מזהה כשאני נתקל בזה
↑  על פי פסק הדין Roth v. United States, 354 U.S. 476 (1957), בו נאמר:

"Whether to the average person, applying contemporary community standards, the dominant theme of the material taken as a whole appeals to prurient interest" (בעמ' 1311)
↑  בג"ץ 606/93 קידום יזמות ומו"לות (1981) בע"מ נ' רשות השידור ואחרים, ניתן ב-13 בינואר 1994. פ"ד כרך מ"ח, חלק שני, עמ' 1–42, פסקה 20 לפסק דינו של השופט חשין
↑  פסקה 21 לפסק דינו של חשין
↑  ע"פ 495/69 דן עומר נ' מדינת ישראל, ניתן ב-13 באפריל 1970. פ"ד כרך כ"ד, חלק ראשון, עמ' 408–415, בעמ' 412 מול אות שוליים ב
חיים של אחרים

ערך זה עוסק בסרט קולנוע. אם התכוונתם לתוכנית רדיו בהגשת ערן סבאג, ראו .
| --- | --- |

 בימוי:  פלוריאן הנקל פון דונרסמארק
 הופק בידי:  קווירין בארג, מקס וידמן 
 תסריט:  פלוריאן הנקל פון דונרסמארק
 עריכה:  פטרישיה רומל 
 שחקנים ראשיים:  אולריך מיהה, סבסטיאן קוך, מרטינה גדק
 מוזיקה:  גבריאל יארד, סטפן מושה 
 צילום:  האגן בוגדנסקי 
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 חברת הפקה:  Wiedemann & Berg Television, ארטה (ערוץ טלוויזיה), הרדיו של בוואריה, Creado Film 
 חברה מפיצה:  Sony Pictures Classics
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  23 במרץ 2006
 משך הקרנה:  137 דקות
 שפת הסרט:  גרמנית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מתח, סרט מתח פוליטי 
 מקום התרחשות:  ברלין המזרחית 
 תקופת התרחשות:  1984 
 הכנסות באתר מוג'ו:   livesofothers
 פרסים:  פרס אגודת מבקרי הסרטים של מרכז אוהיו לסדר הזר  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט הטוב ביותר (ארטה (ערוץ טלוויזיה), הרדיו של בוואריה, Wiedemann & Berg Television, פלוריאן הנקל פון דונרסמארק, Creado Film)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקן הטוב ביותר (אולריך מיהה)  פרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר  פרס הקולנוע האירופי לתסריטאי הטוב ביותר (פלוריאן הנקל פון דונרסמארק)  פרס סזאר לסרט הזר 
 www.thelivesofothers.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
חיים של אחרים (בגרמנית: Das Leben der anderen) הוא סרט קולנוע גרמני עטור פרסים אשר יצא לאקרנים בשנת 2006 ועלילתו מתרחשת בשנותיה האחרונות של גרמניה המזרחית. זוכה פרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2006. זהו סרטו הארוך הראשון של במאי ותסריטאי הסרט, פלוריאן הנקל פון דונרסמארק. הסרט צולם בברלין.
עלילת הסרט

במזרח ברלין של שנת 1984, בהוראת שר התרבות, ברונו המפף, מתמנה קצין השטאזי גרד ויזלר (אולריך מיהה) לעקוב אחר המחזאי גיאורג דריימן (סבסטיאן קוך), למרות שדריימן מוכר כנאמן לשלטון הקומוניסטי. אנשי השטאזי מתקינים מספר רב של אמצעי ציתות בדירתם של דריימן ובת זוגו, כוכבת התיאטרון כריסטה-מריה זילנד (מרטינה גדק). ויזלר, איש מנגנון אפרורי החי בגפו, מתמקם בעליית הגג מעל דירתם של השניים ועוקב משם אחר חייהם. במהלך המעקב אחרי דריימן נחשף ויזלר לחיי האמנות והרוח במזרח ברלין, ואל חיי החברה של האליטה התרבותית בה. הוא גם נחשף לחיים האינטימיים של דריימן ובת זוגו והופך להיות מעורב בחייהם הפרטיים ללא ידיעתם. ויזלר מגלה כי המניע למעקב אחר המחזאי ובת זוגו אינו אידאולוגי אלא אישי – שר התרבות חושק בזילנד, ולכן הוא חפץ בהפללת דריימן.
דריימן משנה את יחסו לשלטונות מזרח גרמניה בעקבות התאבדות של אחד מחבריו, במאי תיאטרון שהוחרם על ידי השלטונות. ויזלר בוחר להתעלם מפעולותיו החתרניות של דריימן ומחפה עליו ללא ידיעתו. דריימן מבריח לגרמניה המערבית מאמר שכתב על התאבדויות בגרמניה המזרחית, וזה מתפרסם בעילום שם בשבועון "דר שפיגל". בניסיון לאתר את כותב המאמר עורך השטאזי חיפוש בביתו של דריימן, לשם איתור מכונת הכתיבה ששימשה לכך, אך אינו מאתר אותה. כריסטה-מריה זילנד נלקחת לחקירה. מלאכת החקירה מוטלת על ויזלר, המצליח להוציא מזילנד את מקום המסתור, בדירתו של דריימן. אנשי השטאזי חוזרים לדירה וניגשים למקום המסתור. זילנד, שרואה זאת וחרדה מהתוצאות, יוצאת מהדירה, רצה לכביש, ונפגעת אנושות ממכונית חולפת. בדירה פותחים אנשי השטאזי את מקום המסתור, אך אינם מוצאים דבר, משום שויזלר הקדימם וסילק משם את מכונת הכתיבה. דריימן יוצא מדירתו אל זילנד הפצועה, והיא גוועת בזרועותיו.
ויזלר מודח מתפקידו בשטאזי, אף שאין ראיות להרשעתו, ומקבל תפקיד עלוב של פותח מכתבים שהשטאזי מעוניין לקרוא, כחלק מפעילות המעקב. לאחר שנים אחדות בתפקיד זה, חומת ברלין נופלת. דריימן הופך למחזאי חופשי, והוא ניגש למשרדי השטאזי, שבהם הוא יכול כעת לעיין בתיקיו שם. מעיון בתיקים מתברר לו שהסוכן שעקב אחריו, החותם על דו"חות המעקב שלוו בשם HGW XX/7, החל בשלב מסוים לכתוב דו"חות כוזבים, המסתירים את פעילותו הפלילית של דריימן, ובכך הגן עליו ממאסר. דריימן מברר שסוכן זה הוא ויזלר, ומגלה שויזלר הוא כעת דוור. הוא צופה בו בעבודתו, אך אינו ניגש אליו (בעקבות המהפך הפוליטי התהפכו התפקידים, והעוקב הפך לנעקב).
דריימן כותב ספר חדש, בשם "סונטה לאדם טוב", שזוכה להצלחה רבה.
בסצנה האחרונה של הסרט, אנו רואים את ויזלר בעוברו ליד חנות ספרים, רואה את הספר ומזהה את שם הסופר. הוא נכנס לחנות, לוקח עותק של הספר וניגש לשלם עליו. בעודו ממתין לתורו, הוא פותח את הספר, ורואה בעמוד הראשון את ההקדשה: "מוקדש ל-HGW XX/7". הסצנה מסתיימת בתמונת תקריב של פניו, מוארות, מביטות בחיוך מהורהר כלפי מעלה.
פרסים

פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2007; פרס מבקרי הקולנוע בגרמניה לסרט הבכורה הטוב ביותר, לשחקן הטוב ביותר (אולריך מיהה), לצילום ולעריכה.
פרשנות > ההקשר ההיסטורי

גרמניה המזרחית, או בשמה הרשמי "הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית" (GDR), התקיימה בין השנים 1949–1990 כגרורה של ברית המועצות. למרות שמה, השלטון במדינה היה חד-מפלגתי בפועל והיה נתון בידי "מפלגת האיחוד הסוציאליסטי" הקומוניסטית. שנה לאחר הקמת הרפובליקה הוקם "המשרד לביטחון המדינה", הידוע בכינוי שטאזי, שחרת על דגלו את הסיסמה "Schild und Schwert der Partei" ("המגן והחרב של המפלגה"). בנוסף למשימות ביון מחוץ לגבולות גרמניה, עסקו סוכני השטאזי במעקב ובילוש אחר אזרחי גרמניה המזרחית והמערבית. בשנות ה-80 פיתח הארגון רשת של מודיעים שהעבירו מידע על מכריהם. על פי הערכות, העסיק השטאזי יותר מ-90 אלף שכירים ו-300 אלף מודיעים ערב קריסתה של גרמניה המזרחית ב-1989. בעת ההפיכה השלווה של 1989 ניסו אנשי השטאזי להשמיד תיקים חסויים במשרדי הארגון. לאחר איחוד גרמניה נפתחו התיקים שנותרו בארכיון השטאזי לעיונם של האזרחים שהיו מטרה למעקב. התיקים חשפו במקרים רבים מעורבות של בני זוג, קרובי משפחה, עמיתים לעבודה וחברים במסירת מידע לשטאזי אודות הקרובים להם.
פרשנות > שנת התרחשות העלילה

עלילתו העיקרית של הסרט מתרחשת בשנת 1984, שנים אחדות טרם קריסתה של גרמניה המזרחית. מבקרי הקולנוע רואים בבחירתה של שנה זו דווקא רמז לספרו של ג'ורג' אורוול, "1984", העוסק אף הוא בשלטון העוקב אחר כל אזרחיו ושולט בחייהם.
המבקר אורון שמיר רואה זיקה הדוקה יותר בין הסרט ובין הספר, ומציין:
פרשנות > דמויות

גרד ויזלר (בגילומו של אולריך מיהה) הוא חוקר של השטאזי, העוסק גם בהדרכה של מתלמדים בתחום זה. הוא מסוגל לחלץ מנחקר את ההודאה או המידע המבוקשים, ללא מגע פיזי עמו אך תוך הפעלת לחץ נפשי וגופני (מניעת שינה) מתמשך. הוא פועל בקשיחות אך מתוך מניע אידיאליסטי - אמונה בצדקת דרכה של המפלגה, אך הצפייה במפקדו האופורטוניסט ובשר התרבות המושחת גורמת לו לשנות את דרכו, ולחפות על המחזאי גאורג דריימן וחבריו, המתנגדים למשטר. השינוי שעובר ויזלר הוא מרכיב מהותי בסרט.
גיאורג דריימן (בגילומו של סבסטיאן קוך) הוא מחזאי מצליח. הוא נזהר שלא לחרוג מכללי המשחק שמכתיב השלטון, ולכן משוכנע שאין שום סיבה לנהל מעקב אחריו. לאחר קריסת גרמניה המזרחית הוא מופתע לשמוע שהתנהל מעקב מדוקדק אחריו, באמצעות מכשירי האזנה שהוטמנו בדירתו. דריימן, הצופה גם הוא בשר התרבות המושחת, ומזועזע מהתאבדות חברו הבמאי, כתוצאה מהחרמתו על ידי השלטונות, עובר אף הוא שינוי, ומסכן עצמו בהצטרפות לחבריו החתרניים ובכתיבת מאמר ביקורתי, המתאר את ההתאבדויות בגרמניה המזרחית ומתפרסם במערב.
כריסטה-מריה זילנד (בגילומה של מרטינה גדק) היא שחקנית תיאטרון מצליחה ובת זוגו של דריימן. שר התרבות חושק בה, ולמעשה אונס אותה, אך היא מבליגה ביודעה שהתנגדות תוביל לקץ הקריירה שלה. כאשר היא נעצרת, בניסיון של השטאזי לקבל מידע מפליל ממנה, תחילה היא אינה נשברת בחקירה, אך בסופו של דבר נכנעת ומוסרת מידע שעלול להביא להפללתו של דריימן.
אנטון גרוּבּיץ (בגילומו של אולריך טוקור) הוא קצין בשטאזי, מפקדו של גרד ויזלר. גרוביץ ממלא את תפקידו באופורטוניזם, ללא שמץ של מניע אידאולוגי, כל החלטה שלו נשקלת בהתאם לטובה האישית שתצמח לו. את גישתו זו הוא מנסה להנחיל גם לויזלר.
הערות שוליים

↑  למשל: אורי קליין, בכל העניין המזרחי יש איזה אבסורד, באתר הארץ, 14 בפברואר 2007
↑  אורון שמיר, עכבר העיר אונליין, 1984, גירסת הבמאי, באתר הארץ, 18 בפברואר 2007
| פרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1947‏-1955 (לשם כבוד) | מצחצחי הנעליים (1947) • מר וינסנט (1948) • גונבי האופניים (1949) • מעבר לחומות (1950) • רשומון (1951) • משחקים אסורים (1952) • (לא הוענק פרס) (1953) • השער לגיהנום (1954) • מיאמוטו מוסאשי (1955) |  |
| 1956‏-1960 | לה סטרדה (1956) • לילות כביריה (1957) • זה הדוד שלי (1958) • אורפאו נגרו (1959) • מעיין הבתולים (1960) |  |
| 1961‏-1980 | מבעד לזכוכית האפלה (1961) • רק בימי ראשון (1962) • שמונה וחצי (1963) • אתמול היום ומחר (1964) • החנות ברחוב הראשי (1965) • גבר ואישה (1966) • רכבות נשמרות היטב (1967) • מלחמה ושלום (1968) • Z‏ (1969) • חקירתו של אזרח העומד מעל לכל חשד (1970) • הגן של פינצי קונטיני (1971) • סוד הקסם הבורגני (1972) • לילה אמריקאי (1973) • זיכרונות (1974) • שומר היערות (1975) • שחור ולבן בצבעים (1976) • כל החיים לפניו (1977) • הכינו את הממחטות (1978) • תוף הפח (1979) • מוסקבה אינה מאמינה בדמעות (1980) |  |
| 1981‏-2000 | מפיסטו (1981) • לאהוב מחדש (1982) • פאני ואלכסנדר (1983) • מהלכים מסוכנים (1984) • הסיפור האמיתי (1985) • התנקשות (1986) • החגיגה של באבט (1987) • פלה הכובש (1988) • סינמה פרדיסו (1989) • מסע של תקווה (1990) • מדיטראנו (1991) • הודו-סין (1992) • הפיתוי היפה ביותר של חיי (1993) • שמש בוגדנית (1994) • שושלת אנטוניה (1995) • קוליה (1996) • שאלה של אופי (1997) • החיים יפים (1998) • הכל אודות אמא (1999) • נמר, דרקון (2000) |  |
| 2001‏-2020 | שטח הפקר (2001) • אי שם באפריקה (2002) • שיחות נפש (2003) • הים שבפנים (2004) • צוצי (2005) • חיים של אחרים (2006) • הזייפנים (2007) • פרידות (2008) • הסוד בעיניהם (2009) • בעולם טוב יותר (2010) • פרידה (2011) • אהבה (2012) • יפה לנצח (2013) • אידה (2014) • הבן של שאול (2015) • הסוכן (2016) • אישה פנטסטית (2017) • רומא (2018) • פרזיטים (2019) • עוד סיבוב (2020) |  |
| 2021-היום | הנהגת של מר יוסוקה (2021) • במערב אין כל חדש (2022) • אזור העניין (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289136905171  BnF: cb16738435h (data)  GND: 7525538-8  SUDOC: 135503779  VIAF: 316752281   WorldCat (עם VIAF): 316752281
דימה ח'טיב

| --- | --- |

 לידה:  14 ביולי 1971 (בת 53) דמשק, סוריה
 מדינה:  סוריה סוריה
 השכלה:  אוניברסיטת ז'נבה 
 עיסוק:  עיתונאות
 מעסיק:  רשת אל-ג'זירה
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  Dima_Khatib
 
דימה ח'טיב (בערבית: ديمة الخطيب, בתעתיק מדויק: דימה אלח'טיב) היא עיתונאית, משוררת ומתרגמת ילידת-סוריה. היא המנהלת של +AJ (אנ'), שירות חדשות דיגיטלי עטור פרסים, באנגלית, ערבית וספרדית שהושק על ידי רשת המדיה אל-ג'זירה בסן פרנסיסקו, ארצות הברית. היא המנהלת הבכירה היחידה בקבוצת אל-ג'זירה ואחת ממנהיגות הנשים המעטות בתחום התקשורת הערבית.
ביוגרפיה

ח'טיב נולדה בדמשק לאם סורית ולאב פלסטיני. היא דוברת שמונה שפות: ערבית, אנגלית, צרפתית, ספרדית, פורטוגזית, איטלקית, סינית, וגרמנית. היא הצטרפה לאל-ג'זירה בשנת 1997 כמתמחה זוטרה בעיתונות מקוונת. היא התקדמה לתפקיד מפיקה, כתבת בסין ולאחר מכן לראש הלשכה באמריקה הלטינית. בשנים האחרונת היא פעילה בעיתונות המקוונת.
קריירה

ח'טיב סווגה בין הערבים המשפיעים ביותר ברשתות החברתיות. היא זכתה להערכה במהלך המהפכות הערביות – האביב הערבי – על מתן עדכונים תכופים ופרשנויות על אירועים שהתרחשו וזאת באמצעות חשבון הטוויטר שלה.
דימה ח'טיב דיווחה ועדכנה במגוון נושאים, כולל מדיה חברתית, אמצעי תקשורת, אימהות, שירה, הרשות הפלסטינית ואחרים.
היא זכתה להכרה במהלך מלחמת עיראק, כמפיקת חדשות בזמן אמת בדוחה עבור ערוץ אל ג'זירה וכאשר התראיינה אצל וולף בליצר ולארי קינג .
במהלך משימתה באמריקה הלטינית הייתה לה גישה בלעדית וצמודה לנשיא ונצואלה המנוח הוגו צ'אווס. היא ראיינה מנהיגים ביניהם אבו מוראלס הבוליביאני ולואיז אינסיו דה סילבה הברזילאי.
בדיווחיה מרחבי אמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית היא חשפה לעולם הערבי יבשות רחוקות אלו.
בתקופת שהותה בקראקס היא סיפקה מידע ושימשה כמקור לחדשות. דימה ח'טיב דיווחה על צ'אווס, שהיה ראש המדינה הראשון שגינה בחומרה את ישראל בגין הסכסוך בין ישראל ללבנון. הודעתו זו של צ'אווס הביאה לניתוק הקשר עם ישראל כעבור שנים. בדיווחיה ח'טיב דחתה את הטענות לפיה מועמר קדאפי נמלט לוונצואלה.
טרם עבודתה באל ג'זירה, עבדה ח'טיב ברדיו השווייצרי הבינלאומי בברן, בארגון הבריאות העולמי בז'נבה, בעיתון א-ראי וברדיו קטר בצרפתית בדוחה.
הערות שוליים

↑  "AJ+ appoints new managing director". The Peninsula. Qatar. 13 באוגוסט 2015. נבדק ב-19 ביולי 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Management profile / Dima Khatib". Qatar: Al Jazeera. ארכיון מ-19 ביולי 2018. נבדק ב-19 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Al Sayed, Samar (2 ביולי 2015). "Dima Khatib: the reluctant poet who has become well versed". The National. UAE. ארכיון מ-19 ביולי 2018. נבדק ב-19 ביולי 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Wamda". wamda.com. ארכיון מ-4 באוקטובר 2017. נבדק ב-22 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "CNN.com". CNN. ארכיון מ-23 באוקטובר 2012. נבדק ב-22 במרץ 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Al Jazeera English (6 במרץ 2013). "Dima Khatib talks about Hugo Chavez". ארכיון מ-30 ביולי 2018. נבדק ב-27 בספטמבר 2016 – via YouTube. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Libya protests spread and intensify". Axisoflogic.com. 22 בפברואר 2011. ארכיון מ-2 באוקטובר 2011. נבדק ב-12 באפריל 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Dima Khatib". Al Jazeera. 27 באוגוסט 2020. נבדק ב-27 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
Tell Me

Tell Me (בעברית: אמור לי) הוא הסינגל השני מהאלבום של הזמר-ראפר דידי, Press Play. השיר הוא דואט יחד עם זמרת הפופ כריסטינה אגילרה, והוא הופק על ידי ג'אסט בלייז. נכון לכל הגישות, הסינגל הוא להיט תחנות רדיו גדול, שיצא לאור בחודש נובמבר בשנת 2006. הקליפ לסינגל צולם בחודש ספטמבר 2006 בלוס אנג'לס, הקליפ מציג את אגילרה ודידי במבנה תת-קרקעי, בו אגילרה נראית במראה קלאסי מודרני, סקסי, בשונה לחלוטין מהמראה בהשראת שנות ה-20, ה־30 וה40 שאימצה לעצמה יחד עם יציאת האלבום שלה, Back to Basics, באותה תקופה. בסצנות אחרות בקליפ, נראים אגילרה ודידי יחד רוקדים ושרים את השיר בליווי רקדניות.
באופן כללי, הסינגל היה להיט עולמי. הוא הגיע לעשרת המקומות הראשונים בבריטניה, ובעשרים המקומות הראשונים ב-15 מדינות שונות בעולם. הסינגל הגיע למקום ה-47 במצעד ההוט100 בבילבורד שבארצות הברית, מה שהיה חשוב ביותר לצמד, מאחר שזו יבשת האם של שניהם. מרבית הביקורות לסינגל היו טובות ולכן התוצאות היו מאכזבות. חלק מההשערות טוענות כי הסינגל לא פורסום ויוחצן מספיק, וחלק טוענות כי הסינגל של אגילרה, "Hurt", שיבש את הצלחת השיר, אף על פי שהסינגל עצמו אכזב.
אינפורמציה על השיר

השיר במקור נוצר כרצועת דמו כאופציה לשיתוף פעולה עם הרכב הבנות, דאנטי קיין, אבל דידי החליט בסופו של דבר שהוא רוצה את כריסטינה אגילרה בחלק הנשי של השיר. השיר נכתב בידי הזמר סטיב גארט ויאמי בינגהאם. השיר זכה להצלחה באופן כללי, אבל הציפיות ממנו היו להפוך ללהיט בינלאומי במידות גדולות הרבה יותר ממה שזכה, הסיבה היא כנראה מחוסר פרסום וייחצון מספיקים.