stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שרה עזריהו
ביוגרפיה > המאבק למען זכויות נשים > מאבקיה המשפטיים למען זכויות הנשים > נישואי ילדות וביגמיה

כאשת חינוך וכפעילה פמיניסטית נלחמה בתופעת נישואי ילדות, אליה נחשפה כמחנכת פעמים רבות. במסגרת פועלה בהתאחדות נאבקה לחוקק חוק אשר יקבע את הגיל המינימלי לנישואי בנות. השקיעה ממרצה וזמנה גם במאבק בתופעת הביגמיה. היא נחשפה להרס משפחות ופגיעה בזכויותיהן של הנשים והתנגדה ליחס המפלה של הרבנות בין גברים ונשים במצבים זהים. במסגרת אספת הנבחרים דיברה תכופות על נושא זה מתוך שאיפה להעלות את המודעות לנושא, במיוחד לנוכח ריבוי הנישואין והנישואין המוקדמים בקרב יוצאי תימן. משנת 1930 שימשה שופטת בית המשפט השלום העברי.
משפחתה

אורח חייהם המשפחתי של שרה ויוסף עזריהו התבסס על שוויון, בנם הצעיר ארנן (סיני) עזריהו סיפר כי היחסים המשפחתיים התבססו על כבוד ושוויון, הן בין בני הזוג והן בין ההורים לילדים.
ב-1926 חזרה המשפחה להתגורר בבית המשפחה בתל אביב והיא פרשה מהוראה. נסעה תכופות לאספות הוועד בירושלים, ולקחה חלק בכל ארבע אספות הנבחרים עד קום המדינה. ב-1954 עברה לגור בקיבוץ אפיקים לצד בתה תחיה, שהייתה ממקימותיו.
הייתה אם לארבעה: יעקב עזריהו (1901), תחיה גלבוע (1907), גדעון עזריהו (1912) וארנן (סיני) עזריהו (1917), מוותיקי הפלמ"ח ואיש תנועת העבודה.
עזריהו נפטרה ב-22 באוקטובר 1962 בקיבוץ אפיקים, ונטמנה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב בחלקת הסופרים ואישי הציבור לצד יוסף עזריהו.
בתה תחיה ספדה: "הכבוד שרחשה לאדם באשר הוא אדם... העריכה כל איש לפי סגולותיו המוסריות והייתה תמיד מוכנה לעזור לאלה הזקוקים לעזרה". בהלווייתה השתתפו חברי כנסת, מייסדי העיר תל אביב וותיקיה, נציגי המשקים אפיקים וגינוסר, נציגי מזכירויות הקיבוץ הארצי והקיבוץ המאוחד, נציגות ויצו וחברות התאחדות נשים לשוויון זכויות.
הנצחתה

יחד עם יוסף עזריהו הונצחה בקרב 66 מקימי אחוזת בית באנדרטה ברחוב רוטשילד בתל אביב. בדצמבר 2014 אישרה ועדת השמות של עיריית ירושלים קריאת רחוב על שמה.
כתביה

התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות בא"י, ירושלים: התאחדות נשים לשווי זכויות בישראל, תש"ט-1949.
פרקי חיים, תל אביב: מ. ניומן, תשי"ז-1957.
ראו גם

יוסף עזריהו
ארנן עזריהו
התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל
לקריאה נוספת

מרגלית שילה, המאבק על הקול: נשות היישוב וזכות הבחירה 1926-1917, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2013.
נורית כהנא (1984). השתתפות נשים בפוליטיקה: המקרה של המאבק על זכות ההצבעה לנשים בתקופת היישוב, חיפה; אוניברסיטת חיפה.
חנה ספרן, לא רוצות להיות נחמדות: המאבק על זכות הבחירה לנשים וראשיתו של הפמיניזם החדש בישראל, חיפה: פרדס, 2006.
שביט בן אריה, "יסוד ושורש", חברות הכנסת: נשים מובילות בישראל, תל אביב: מדיה 10, 2011, עמ' 33.
מאיר חזן, מהפכת הענוות: אישה ורובה בארץ ישראל, 1907-1945, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015, עמ' 85.
הערות שוליים

1 2 3  דוד תדהר (עורך), "שרה עזריהו", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1191
↑  שרה עזריהו, פרקי חיים, תל אביב: מ. ניומן, 1957, עמ' 1-11.
↑  עזריהו, פרקי חיים, עמ' 12-13.
↑  עזריהו, פרקי חיים, עמ' 14.
↑  עזריהו, פרקי חיים, עמ' 11.
1 2 3 4 5  מרגלית שילה, המאבק על הקול: נשות היישוב וזכות הבחירה 1926-1917, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2013, עמ' 146-148.
↑  עזריהו, פרקי חיים, עמ' 14-17.
↑  עזריהו, פרקי חיים, עמ' 39-40.
↑  הפרקציה הדמוקרטית באתר תנועת העבודה הישראלית.
↑  עזריהו, פרקי חיים, עמ' 52-54.
↑  עזריהו, פרקי חיים, עמ' 60-70.
↑  יהודית שטיימן, חינוך בנות בראשית המאה ה-20: דמויות מודל במציאות ובטקסטים, אתר News1 מחלקה ראשונה.
↑  עזריהו, פרקי חיים, עמ' 95.
↑  עזריהו, פרקי חיים, עמ' 119.
↑  חנה ספרן, לא רוצות להיות נחמדות: המאבק על זכות הבחירה לנשים וראשיתו של הפמיניזם החדש בישראל, חיפה: פרדס, 2006, עמ' 52.
↑  עזריהו, פרקי חיים, עמ' 156.
↑  עזריהו, פרקי חיים, עמ' 162.
↑  שרה עזריהו, התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות בא"י, ירושלים: התאחדות נשים לשווי זכויות בישראל, תש"ט-1949, עמ' 15.
↑  חנה ספרן, יום אחד יבינו שאנחנו צודקות, פנים: תרבות חברה וחינוך 22, חורף 2002.
↑  עזריהו, פרקי חיים, עמ' 178.
↑  עזריהו, פרקי חיים, עמ' 183.
↑  עזריהו, פרקי חיים, עמ' 194.
↑  עזריהו, פרקי חיים, עמ'216-221.
↑  אספת הנבחרים השנייה", דבר, 15 בינואר 1926.
↑  עזריהו, פרקי חיים, עמ' 200-203.
↑  עזריהו, פרקי חיים, עמ' 204-206.
↑  לזכר נעדרים: שרה עזריהו, דבר, 26 בנובמבר 1962.
↑  בהתאחדות הנשים לשווי זכויות, דבר, 20 ביולי 1932
↑  שופטי בית משפט השלום העברי, דואר היום, 20 באפריל 1930
↑  שילה, המאבק על הקול, עמ' 293.
↑  עזריהו, פרקי חיים, עמ' 221.
↑  שילה, המאבק על הקול, עמ' 147.
↑  שרה עזריהו – למנוחות, דבר, 24 באוקטובר 1962.
↑  אנדרטה למייסדי תל אביב, אתר ארכיון עיריית תל אביב.
↑  מעכשיו אמרו: רחוב שרה עזריהו, עדה גלר, רוזה גינצברג גינוסר, אתר עיריית ירושלים.
↑  נורית כהנא, השתתפות נשים בפוליטיקה, באתר ספריית אוניברסיטת חיפה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007518585405171  ISNI: 0000 0000 4161 7374  LCCN: no93007417  LNB: 000262781  NTA: 132947455  VIAF: 58649435   WorldCat (עם VIAF): 58649435 
חברות אגודת בנות ציון בדינאבורג, 1904
שרה עזריהו (שלישית משמאל) בישיבת הוועד המפקח של בית הספר לבנות בנווה צדק, 1913
שרה עזריהו, שנת 1956
שרה עזריהו וילדיה תחיה ויעקב, שנת 1914
פרימורדיאליזם

פרימורדיאליזם (בעברית: קמאיות; באנגלית: Primordialism) היא תפיסה היסטוריוגרפית מודרנית, אשר טוענת לערך וחשיבות קדמוניותן של אומות. פרימורדיאליסטים טוענים, כי הלאומיות החלה כבר בעת העתיקה, אצל היהודים והיוונים. בכך מבקשים הם לבסס את הקביעה לפיה לאומיות איננה הבניה תרבותית (ולכן מלאכותית) אלא תופעה טבעית.
יש הרואים את יסודות התפיסה בהגותם של יוהאן גוטפריד הרדר ויוהאן גוטליב פיכטה, אשר השתייכו אל תנועת "הרומנטיקה" במרחב דובר השפה הגרמנית במאה ה-19.
תפיסה זו נמצאת במחלוקת רבה ומתמשכת, במיוחד מאז מלחמת העולם השנייה. בין מתנגדיה בעלי הגישה המודרניסטית: הנס קוהן, ארנסט גלנר, אלי כדורי, ובנדיקט אנדרסון, חלקם בעלי השקפה מרקסיסטית, כמו ההיסטוריון היהודי הבריטי אריק הובסבאום. בין תומכיה נמצאים היסטוריונים בריטיים, כמו יו סטון ווטסון (אנ') ואדריאן הייסטינגס המצביעים על תופעות קדומות של לאומיות, וכן סטיבן גרוסבי. בעלי העמדה האתנית סימבולית כמו אנתוני סמית מקבלים את טענתם של הפרימורדיאליסטים שאכן ישנן תופעות לאומיות קדם מודרניות אך הם גם מעניקים משקל רב לעידן המודרני ביצירתה של מדינת הלאום.
המתנגדים לפרימורדיאליזם טוענים, כי "האומה" והלאומיות הן המצאות מודרניות, שנועדו לשרת אינטרסים של הגמוניה פוליטית או כלכלית של האליטות.
אף כי ההיסטוריונים הפרימורדיאליסטים מסכימים כי הלאומיות היא תופעה מודרנית; הם טוענים לחשיבותה המעצבת של המורשת הקבוצתית; וזו מהווה בסיס ללאומיות של קבוצה אתנית (או לחלופין קבוצה אתנו-דתית, כגון מוצאם המשותף של העמים המאמינים ביהדות). בנוסף, הם יוצאים כנגד הדעה שהלאומיות היא תוצר מתוכנן או "מהונדס" של האליטות, ואף שוללים את המילה "המצאה" בהקשר ללאומיות.
לקריאה נוספת

אנטוני דוד סמית, עמים נבחרים : מקורות מקודשים של זהות לאומית, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 2010
אנטוני דוד סמית, האומה בהיסטוריה, ירושלים: הוצאת מרכז שזר, 2002
נפתלי רוטנברג, אליעזר שביד (עורכים), לאום מלאום, עיונים בשאלות של זהות לאומית עם ולאומיות, ירושלים: הוצאת מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008.
יצחק קונפורטי, עיצוב אומה: המקורות התרבותיים של הציונות 1882 - 1948, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2019.
הערות שוליים

↑  קַמָּאִיּוּת במילון סוציולוגיה (תשע"ו), באתר האקדמיה ללשון העברית
מעגילה (זיתים)

אדם משתמש במעגילה בישראל, 1949.
אבני מעגילה שימשו בעת העתיקה לכתישת זיתים. פעולתם הייתה בדומה לרחיים, אולם במקום פעולת טחינה שמבצעות אבני הרחיים, היו אבני המעגילה מועכים את הזיתים כהכנה לתהליך עצירת שמן הזית או כהכנה לשימורם.
יש הטוענים כי אבני מעגילה זהות לאבני ים וממל, אולם הסברה המקובלת היא שאבני מעגילה היו קלות יותר ובמקום לכתוש את הזיתים ולרסקם היו פוצעות ומועכות אותם בלבד.
הלנה גוטליב

הלנה גוטליב (בפולנית: Helena Gottlieb), הייתה אתלטית מצטיינת פולנית-יהודיה.
קורות חיים

גוטליב התאמנה בקבוצת מכבי קרקוב, ביחד עם ברברה אקרלנד, אנדה מצנדורף, יבגניה גלזנר ומרילה פרייוולד.
באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בלודז' בשנת 1932 זכתה גוטליב ב-4 מדליות, 2 כסף ו-2 ארד. מדליות כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 28.1 שניות ובריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם יבגניה גלזנר, מרילה פרייוולד ואנדה מצנדורף בתוצאה של 54.0 שניות. מדליות ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 13.3 שניות ובריצת שליחות 4x200 מטר ביחד עם יבגניה גלזנר, מרילה פרייוולד ואנדה מצנדורף בתוצאה של 1:57.6 דקות.
באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בחוז'וב בשנת 1933 זכתה גוטליב בשתי מדליות כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 27.8 שניות ובריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם יבגניה גלזנר, מרילה פרייוולד ואנדה מצנדורף בתוצאה של 54.1 שניות.
באליפות החורף של פולין שנערכה ב-2 בפברואר 1934 זכתה גוטליב במדליית כסף, בריצת 50 מטר בתוצאה של 7.2 שניות, אחרי מרילה פרייוולד (7.0 שניות).
באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בוורשה ביולי 1934 זכתה גוטליב במדליית ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 13.2 שניות.
במכביה השנייה שנערכה באפריל 1935 היא זכתה בשתי מדליות כסף, בריצת 200 מרט בתוצאה של 29.3 שניות, אחרי סיביל קוף מארצות הברית (27.6 שניות) ולפני יפה כהן מישראל (29.4 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם מרילה פרייוולד בתוצאה של 56.0 שניות, אחרי גרמניה (55.8 שניות)	ולפני אוסטריה (57.4 שניות). נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום חמישי, בריצת 60 מטר ובריצת 100 מטר
באליפות החורף של פולין שנערכה ב-22 בפברואר 1936 זכתה גוטליב במדליית כסף, בריצת 50 מטר בתוצאה של 7.1 שניות.
קורות חיים > אלופת פולין

באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בלודז' בשנת 1936 זכתה גוטליב בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בריצת שליחות 4x200 מטר ביחד עם לוסיה דויטשר, יבגניה גלזר ומרילה פרייוולד בתוצאה של 1:59.3 דקות ומדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 13.2 שניות.
באליפות החורף של פולין שנערכה ב-31 בינואר 1937 זכתה גוטליב במדליית ארד, בריצת 500 מטר.
הערות שוליים

↑  כל המנצחים באליפות פולין באתלטיקה 1932 מוויקיפדיה (בפולנית)
↑  כל המנצחים באליפות פולין באתלטיקה 1933 מוויקיפדיה (בפולנית)
↑  אליפות החורף של פולין 1934 מוויקיפדיה (בפולנית)
↑  כל המנצחים באליפות פולין באתלטיקה 1934 מוויקיפדיה (בפולנית)
↑  Maccabiah Games before World War II (באנגלית)
↑  אליפות החורף של פולין 1936 מוויקיפדיה (בפולנית)
↑  כל המנצחים באליפות פולין באתלטיקה 1936 מוויקיפדיה (בפולנית)
↑  אליפות החורף של פולין 1937 מוויקיפדיה (בפולנית)
חיים חביב

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1882 סלוניקי, האימפריה העות'מאנית 
 נרצח:  1943 (בגיל 61 בערך) אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  יוון, האימפריה העות'מאנית 
 תקופת הפעילות:  ?–1943 
 
הרב חיים חביב (ה'תרמ"ב, 1882, סלוניקי - ה'תש"ג, 1943, אושוויץ) היה רב יווני, הנחשב לרבה האחרון של יהדות סלוניקי. נספה בשואת יהודי יוון.
ביוגרפיה

נולד בסלוניקי בשנת ה'תרמ"ב (1882) לבוליסה והרב רפאל חביב, ששימש כדיין בעיר, נצר למשפחת רבנים מפורסמת בסלוניקי המתייחסת עד לרבי יעקב בן חביב ובנו רבי לוי בן חביב (מהרלב"ח). למד בבית הספר "תלמוד תורה", שבו שילבו לימודי קודש עם לימודי חול ושפות, ולאחר מכן בישיבת בית יוסף אצל הרב חננאל הכהן בן ארדוט והרב שלמה ציון.
עם סיום לימודיו, נשא את חנה בתו של גבריאל אלמושנינו, אחד מעשירי הקהילה הגדולים, אשר הקים עבורו ישיבה סמוך לדירתו, שבה למדו פרחי רבנות רבים, ורכש עבורו ספרייה עשירה. בספרייתו אסף ספרים עתיקים וכתבי יד נדירים, והיא כללה אלפי כותרים. לפרנסתו, עסק בהנהלת חשבונות ובניהול הקדשו של הרב חיים (חיימוג'ו) קובו, שכלל ישיבה ובית מדרש לרבנים בשם "אור החיים". בשנת 1925 נבחר למלא באופן זמני (עד שימצא רב אקדמאי) את מקומו של רבה הראשי של העיר, במקום הרב עמנואל ברודו שנפטר באותה השנה, חרף אי-רצונו לשאת בתפקיד. בנוסף לתפקידי הרבנות הרגילים, הוא גם בחן את תלמידי החכמים שנשלחו לשמש כרבנים, שוחטים ומוהלים בקהילות הבלקן השונות, את משגיחי כשרות היין והחלב ואת החזנים בבתי הכנסת. הוא ביקר בבתי הספר היהודיים ובחן את התלמידים במקצועות הקודש ובעברית. תמך בקרן היסוד, בקרן קיימת לישראל ובפעילות הציונית בקרב יהודי יוון. הוא עמד בקשרים עם רבני ארץ ישראל, ובפרט עם הרבנים יעקב מאיר ובן-ציון מאיר חי עוזיאל שכיהנו כרבנים בסלוניקי, ולאחר "פרשת הכותל" בשנת ה'תרפ"ט, שלח מכתב רשמי לממשלת בריטניה ולחבר הלאומים על כך. תפקידו הרשמי כרבה של סלוניקי נגמר בשנת 1929, ולאחר מכן התמנה הרב ד"ר צבי קורץ מגליציה לתפקיד, כאשר הרב חביב משמש ממלא מקומו באופן רשמי, אך בפועל המשיך לקחת חלק פעיל בהנהגתה הרוחנית של יהדות סלוניקי, שרבים מהם העדיפוהו, בהיותו רב מסורתי ומבני סלוניקי, על פני רב אשכנזי משכיל, והוא נחשב בעיני רוב היהודים כרבה. אחיו הרב יעקב שימש כדיין בעיר.
עוד באחד מנאומיו ב-1933, סמוך לעליית הנאצים לשלטון, אמר רבי חיים חביב:
ההיטלריזם הינו פשיטת הרגל של התרבות האנושית.
עם כיבוש יוון בידי גרמניה הנאצית, בשנת 1941, הוחרמה ספרייתו העצומה והועלתה באש על כתבי היד העתיקים והנדירים שבה, בגטו היהודי בעיר. בין הכתבים נשרף גם כתב היד של ספר השו"ת שכתב. הנאצים הכריחוהו להשתתף בוויכוחים תאולוגיים, שלוו בעלבונות ובזיונות אישיים, ולעבוד עבודות מפרכות. המפקד היהודי של גטו הברון הירש, ויטל חסון, הורה לגלח את זקנו לעיני 2000 תושבי המחנה, והכריחו לטאטא את הרחוב. בנו רפאל נפטר ממחלה בגטו.
בקיץ 1943, נשלח יחד עם רעייתו, בתו מתילדה ושאר יהודי סלוניקי למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, שם נרצחו. על אף שהוצע לו למלט את עצמו מההשמדה, בחר לצעוד בראש עדתו תוך עינויים קשים אל המוות. בנו גבריאל ובתו אסתר עלו לארץ ישראל לפני השואה.
על שמו נקרא בית הכנסת "היכל רבי חיים חביב" ליוצאי סלוניקי בשכונת קריית אליעזר בחיפה, רחוב בשכונת קריית היובל בירושלים, וספרייה ביישוב אלון מורה.
לקריאה נוספת

דוד בנבנשתי, ר' חיים חביב זצ"ל רבה האחרון של שאלוניקי, בתוך: "לקט – צרור מאמרים על מורשת יהדות המזרח", ירושלים 1990.
דוד א. רקנאטי (עורך), זיכרון שלוניקי: גדולתה וחורבנה של ירושלים דבלקן, כרך א', הוועד להוצאת כתבי קהילת שלוניקי, תל אביב ה'תשל"ו, עמ' 227–229.
הערות שוליים

↑  כפי שכתב במכתב לידידו הרב יעקב מאיר: "הגם שאיני כדאי, לא יכולתי להשיב פני רבותי וחברי ריקם, ואף כי לא מלאי לבי, כאשר רבי כבוד תורתו הכירני מאז כי באלה לא חפצתי, גם אני בעצמי לא האמנתי, אך נענתי להם ראשי...". בין השאר, התנגדותו נבעה מכך שבמסגרת תפקיד זה היה עליו לבקר בכנסיות.
↑  אל כל ישראל!, The Australian Jewish Chronicle⁩, 30 ינואר 1930⁩
↑  ש. מדיאנו, פשעיו של וויטאלי חסון, הארץ 17 ביולי 1946
↑  על פי עדות נכדתו מירה מלכה
↑  רחוב הרב חיים חביב, אתר עיריית ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467536905171
פרץ מרחב

פרץ מרחב בשנות השבעים
פרץ מרחב נואם, שנות ה-70
פרץ מרחב (מרכפלד) (26 ביוני 1913, וינה, אוסטריה - 3 בפברואר 1978, בית זרע) היה פעיל ציוני, פובליציסט וסופר ישראלי, מבכירי תנועת מפ"ם.
קורות חיים

פרץ מרחב נולד בשם פאול מרכפלד לארתור וגבריאלה מרכפלד. הוא למד בגימנסיה הריאלית ברובע ליאופולדשטאדט, שהייתה בו אוכלוסייה יהודית רבה. בית הוריו היה נקודת מפגש לסוציאל-דמוקרטים ושדה-מתח בין סוציאליזם לציונות, דבר שהטביע חותמו עליו.

 בשנת 1927 יסד עם קבוצת חבריו את קן השומר הצעיר בווינה ובשנת 1928 עלה בגפו לארץ ישראל (והוא בן 15 בלבד) ולמד בבית-הספר החקלאי מקוה ישראל.
תחילה פעל במסגרת סניף הנוער העובד במוסד, אך ב-12 בפברואר 1929, כאשר עלה לתל-חי עם חבריו לתנועה, פגש את מאיר יערי אשר שכנע אותו להקים במקוה ישראל קן של השומר הצעיר. בשנת 1930 יסד במקוה ישראל את קן השומר הצעיר והיה בין מקימי התנועה הארצישראלית.
בשנת 1936 היה בין מייסדי קיבוץ תל-עמל ובמשך שנים היה ממעצבי דרכו. בשנת 1940 נבחר למועצת הפועלים ובשנת 1946 נבחר למועצת מפלגת השומר הצעיר.
בשנת 1947 עבר לקיבוץ בית זרע עם הינשאו לחברת הקיבוץ יעל (לבית גרינשטיין) והפך עד מהרה לאחד מעמודי התווך של קיבוץ זה. לצד חברותו ופעילותו בקיבוץ המשיך בפעילות מפלגתית ומשנת 1948 היה חבר מזכירות והמחלקה הפוליטית של מפ"ם ופעיל בהסתדרות העובדים. בינואר 1953, בהצבעה על הוצאת משה סנה ממפ"ם שעברה ברוב גדול, היה מרחב בין הנמנעים.
בשנים 1959–1961 שהה עם משפחתו בשליחות בלונדון כנציג מפ"ם באירופה וקשר קשרי ידידות ועבודה עם אנשי מפתח בזירה הפוליטית באנגליה ובאירופה.
משנות ה-60 של המאה ה-20 היה חבר בהנהלת גבעת חביבה, לימד היסטוריה, ארגן חוג למרכסיזם, ועשה רבות לקידום הדו-קיום. בין היתר, היה חבר בוועד הארצי למען השלום בישראל, יחד עם לאה גולדברג, אלכסנדר פן, אברהם שלונסקי ואחרים. החל משנת 1967 עמד בראש המחלקה לקשרים בינלאומיים במפ"ם. מרחב היה במחנה השמאלי במפ"ם ובין השאר התנגד ב-1970 להצטרפות לממשלה, אולם בהמשך תמך במערך עם מפלגת העבודה.
פרץ מרחב היה בראש וראשונה חבר קיבוץ, איש עבודה ופעיל ציבור אשר פעל רבות לקידום החזון הקיבוצי והמפלגתי. לצד כל אלו, היה אוטודידקט במשך כל שנותיו, עסק במחקר פעיל בתחום תנועת הפועלים הבינלאומית והישראלית. מאמריו התפרסמו בכתבי עת בישראל ובשאר העולם. הוא זכה להכרה ולהערכה בינלאומית על כתביו וספריו. הוא השתתף בקביעות בכנסים בינלאומיים של היסטוריוני תנועת הפועלים. כהוקרה על פועלו, קיבל בשנת 1976 תואר פרופסור מהאקדמיה למדע ולמחקר באוסטריה.
ארכיון אישי של פרץ מרחב נמצא בגבעת חביבה. הארכיון מכיל חומר רב הקשור לכתיבת ספריו; התכתבות ענפה עם מוסדות, אישים וגופים ציבוריים באירופה, אסיה ויבשת אמריקה; התכתבות עם נציגי תנועות הפועלים; דו"חות מכנסים בינלאומיים; מאמרים והרצאות. הארכיון מכיל גם תיק אישי על תולדות חייו והערכת פועלו בשטח העיתונות והמחקר.
פרץ מרחב נפטר בשנת 1978, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוצו בית זרע.
בתו מנישואיו הראשונים לסלה (שרה) אלטמן, אילנה שרייבר מרחב, הייתה מורה בתחום החינוך המיוחד ומאבחנת דידקטית, שנהרגה בפיגוע מכונית התופת בעפולה.
בתו מנישואיו השניים ליעל מרחב היא ד"ר אילת אברהם מרחב.
ספרים שכתב

פרקים בתולדות תנועת הפועלים בארץ ישראל, ספרית פועלים, 1952
תולדות תנועת הפועלים הבינלאומית א – מאביב העמים עד טבח-העמים (1848-1918), הוצאת ספרית פועלים, 1954
תולדות תנועת הפועלים הבינלאומית ב – בין מהפכה למהפכת-נגד (1917-1939), הוצאת ספרית פועלים, 1959
תולדות תנועת הפועלים בארץ ישראל: ההתפתחות הרעיונית-המדינית, פרקים ותעודות (1965-1905), הוצאת ספרית פועלים, 1967
הספר תורגם לגרמנית, צרפתית, איטלקית ואנגלית ונקרא בשם "השמאל הישראלי" (שנות ה-70)
השמאל הסוציאליסטי באירופה בין שתי מלחמות העולם (מגרמנית: יעל מרחב), הוצאת ספרית פועלים, 1986
הערות שוליים

↑  הרכב מחלקות הועד הפועל, דבר, 23 בספטמבר 1949
↑  גב' אורן תמכה בהוצאת סנה, מעריב, 29 בינואר 1953
↑  מזכירות מפ"ם דנה בקבלת התיקים בממשלה, דבר, 18 ביוני 1970
↑  דן פתיר, ניתוק מהדגם הסובייטי ויתר שיתוף במערך, דבר, 26 בנובמבר 1971
↑  אודות אילנה שרייבר מרחב, באתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה, של הביטוח הלאומי
↑  Peretz Merhav, La gauche israélienne: histoire, problèmes et tendances du mouvement ouvrier israélien, Éd. Anthropos, 1973. (בצרפתית)
↑  Peretz Merhav, The Israeli Left: History, Problems, Documents, A. S. Barnes, 1980. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299849505171  PLWABN: 9810609627405606  BnF: cb12820068v (data)  CiNii: DA14207299  GND: 172255635  ISNI: 0000 0000 8356 4856  LCCN: n80157216  NKC: skuk0000859  NLA: 35896556  NTA: 071437037  SUDOC: 14500189X  Trove: 1136136  VIAF: 10378344   WorldCat (עם VIAF): 10378344
דמויי לטאה

| דמויי לטאה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: לטאות
אינפרא־סדרה:: דמויי לטאה
שם מדעי
 Lacertoidea ‏אופל, 1811

דמויי לטאה (שם מדעי: Lacertoidea) היא אינפרא-סדרה של זוחלים בינוניים מתת-סדרת הלטאות שבסדרת הקשקשאים. בני קבוצה זו כלות את הלטאות האמיתיות ומינים דומים. כמו כן הם כנראה אבותיהם של הטבעונים, חסרי הרגליים.
דמויי הלטאה הם קרוביהם הרחוקים של החומטיים ובעבר היו באותה קבוצה, עד שבדיקות גנטיות סיווגו אותם לקבוצות נפרדות. בני הקבוצה הם בעלי ארבע רגליים חזקות ופעילי יום הניזונים הן מהחי והן מהצומח. הם חיים בכל היבשות פרט לאנטארקטיקה.
מיון

אינפרא-סדרה דמויי לטאה (Lacertoidea)
סוג Purbicella? - נכחד
משפחה לטאיים (Lacertidae)
משפחה טגואיים (Teiidae)
משפחה לטאות ממושקפות (Gymnophthalmidae)
משפחה אלופוגלוסיים (Alopoglossidae)
קבוצת הטבעונים (Amphisbaenia)
משפחת מטבעוניים (Amphisbaenidae)
משפחת ביפדיים (Bipedidae)
משפחת רינאוריים (Rhineuridae) - בו סוג ומין יחיד טבעון צפון אמריקאי (Rhineura floridana)
משפחת קדדיים (Cadeidae)
משפחת טרוגונופיים (Trogonophidae)
המין Aspidoscelis tigris
חבורת סקיה

בגאולוגיה של ארץ ישראל, חבורת סקיה היא חבורה הקרויה על שם הכפר הערבי סקיה, שהיה באזור הפארק הלאומי של רמת גן. היא הוגדרה לאור קידוחים לגילוי מים ונפט שנעשו באזור.  ברוב המקרים, ההגדרה של חבורה זו בוצעה לפי ממצאים שאינם גלויים על פני הקרקע. החומר אשר שימש בסיס להגדרות הועלה מהקידוחים שנעשו.
מקורם של שכבות הסלע מחבורת סקיה הוא מתקופה ארוכה למדי: מתקופת תת-תור הנאוגן הכוללת את התקופות מיוקן ופליוקן ועד סוף תקופת הפליסטוקן, בתור הרביעון שבו אנו נמצאים גם היום (בתקופת ההולוקן). תקופה זוֹ משתרעת על פני כ-23 מיליון שנה, תקופה קצרה בלוח הזמנים הגאולוגי, שהסתייה רק לפני 11,700 שנה. במרוצת חלק מהתקופות האלה הוצפה ארץ ישראל בים ולכן החבורה כוללת סביבת ההיווצרות ימית - מלוחה ומתוקה ובחלק אחר הים נסוג ממנה ולכן - סביבת ההיווצרות היא יבשתית.
חשיבות החבורה

החול בחבורה זו מקורו מנהר הנילוס ממצרים, אשר הסיע בעבר חלקיקי קווארץ ממקורות הנהר בהרי אפריקה באתיופיה אל חופי חצי האי סיני ודרום ארץ ישראל.
חשיבותה של חבורת הסקיה הוא גם באטימותה לנזילת מים או נפט ממנה. בכך היא מהווה את הבסיס לאקוויפר החוף או ל"מלכודות נפט" פוטנציאליות. בקידוחים למציאת מים  משתדלים להגיע אליה ואז בשכבת אבן החול מגלים מים. ואם הכמות מספקת והמים איכותיים ניתן גם לשאוב אותם.
מעל חבורת סקייה מצויה חבורת כורכר הנחשפת לאור חוף הים התיכון.
תצורות

התצורות העיקריות של החבורה הוגדרו במישור החוף ואלו הם :
תצורת יפו - העליונה שבחבורה - בנויה ברובה חוואר וחרסית. חלקה העליון הבנוי גיר עשיר בשרידי צמחייה הרגילה לגדול בשפת הים נקרא "פרט פתח תקווה".
תצורת כורדאנה - בצפון החוף - בנויה חול, גיר ומעט קונגלומרט.
תצורת פלשת - בדרום החוף - אף היא -חול גירי. נחשפת בעיקר במזרח פלשת, ובמספר אתרים בודדים במזרח השרון. אלו הם הכורכרים המרכיבים ה"רכסים פנימיים" ו"גבעות מזרחיות".
תצורת הורדוס - באזור ים כנרת - בנויה מקונגלומרט הבנוי מחלוקי גיר ואבני חול אדומות.
הבזלת התחתונה - באזור הגליל - בנויה מבזלת.
תצורת חצבה - סלעיה חשופים בערבה עוביה של התצורה מעשרות מטרים בנגב הצפוני, ועד ל-2,000 מטר בבקעת הירדן. התצורה נחלקת  בערבה לחמישה  פרטים: פרט שחק, פרט משק - הורבד בחלקו במים מתוקים, פרט גדרון, פרט צפע ופרט רותם - החלוקים בפרט זה הם בעיקר חלוקי "צור יבוא", עדות למקור הספקה מרוחק.
הערות שוליים

↑  התהליך נפסק עם בניית סכר אסואן - מאז הגרגירים שוקעים באגם הסכר ושפת הים אינו ניזונה יותר חול. להפך, גלי הים מכרסמים בקו החוף - ובצילומי אוויר התופעה בולטת במיוחד.
יש שפע מקום בתחתית

יש שפע מקום בתחתית (באנגלית: There’s plenty of room at the bottom) הוא שמו של נאום מפורסם שנשא הפיזיקאי התאורטי האמריקאי ריצ'רד פיינמן בפני החברה האמריקאית לפיזיקה בדצמבר 1959, במכון הטכנולוגי של קליפורניה. יש הרואים בהרצאה זו את תחילתה של הננוטכנולוגיה.
תקציר

בנאום הציע פיינמן מספר יישומים אפשריים ליכולת לשלוט על אטומים בודדים. למשל, הוא הציע את האפשרות לייצר מחשבים בעלי יכולת חישוב גדולה יותר, ומיקרוסקופים מדויקים יותר. הוא הציע בנאומו שבני האדם יוכלו לבנות ננו-מכונות, שתוכלנה לסדר אטומים כרצון המתכננים. כמו כן הוא דיבר על הרעיון של "לבלוע את הרופא", כשהוא מתייחס לרעיון של ננו-תרופות.
פיינמן הציע בנאום שני אתגרים, שנשאו פרס של אלף דולר: הראשון למי שיבנה מנוע זעיר, והשני למי שיצליח לכתוב את המידע הכלול בדף של ספר, על משטח הקטן פי 25,000 באופן ליניארי. שני האתגרים נענו בהצלחה: הראשון נענה תוך פחות משנה על ידי ויליאם מקללן (אנ'), והשני בשנת 1985 על ידי טום ניומן (אנ').
הערות שוליים

↑
ננוטכנולוגיה, פרופ אורי סיוון
ערך זה הוא קצרמרבנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דמויי-אצטגנון

| דמויי-אצטגנון |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-אצטגנון
שם מדעי
 Trachinoidei ‏בליקר, 1860

דמויי-אצטגנון (שם מדעי: Trachinoidei) היא אחת מ-18 תת-סדרות הסדרה הגדולה דקראים, בתוכה כ-251 מינים. בני קבוצה זו הם יצורים ימיים החיים על קרקעית הים באזורים חוליים ולעיתים אף בחוף.
דגים אלו חיים בקרבת הקרקעית החולית ורבים מהם בעלי צבעי הסוואה ויכולים כך לארוב לטרף לא זהיר השוחה מעליהם. הם חיים בבדידות או בקבוצות.
הם חיים כל הימים, הטרופיים והארקטיים וחלקם, כמו הצלופחוליים מכלכלים חיות ים שונות ונידוגים גם על ידי אנשים למאכל. אך מינים אחרים הם קוצניים ואף ארסיים.
מיון

תת-סדרה דמויי-אצטגנון (Trachinoidei)
משפחה צלופחוליים (Ammodytidae)
משפחה חרוטשיניים (Champsodontidae)
משפחה Cheimarrhichthyidae
משפחה צ'יאסמודונטיים (Chiasmodontidae)
משפחה דגחוליים (Creediidae)
משפחה Leptoscopidae
משפחה Percophidae
משפחה קברנונים מהנדסים (Pholidichthyidae)
משפחה פארניים (Pinguipedidae)
משפחה דרקוניים (Trachinidae)
משפחה Trichodontidae
משפחה חוּטוֹנִיִּים (Trichonotidae)
משפחה אצטגנוניים (Uranoscopidae)
מרילה פרייוולד

מרילה פרייוולד-הופמן (בפולנית: Maryla Freiwald, ‏8 בינואר 1911 – יולי 1962) הייתה אתלטית פולנית-יהודיה, הייתה אלופה ושיאנית פולין בריצת 80 מטר משוכות, בקפיצה לרוחק ובריצת 100 מטר. ייצגה את פולין ב-15 תחרויות בינלאומיות ביניהם במשחקי העולם לנשים (פראג 1930) בהם זכתה במדליית ארד בריצת שליחות וסיימה במקום רביעי בתחרות האישית. אלופת המכביה בעלת 5 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
ביוגרפיה

פרייוולד נולדה וגדלה בקרקוב. היא התאמנה בקבוצת מכבי המקומית, ביחד עם ברברה אקרלנד, אנדה מצנדורף והלנה גוטליב.
ביוגרפיה > 1926

בתחרות שנערכה בקרקוב ב-27 ביוני 1926 בריצת 60 מטר היא השוותה את השיא הפולני בתוצאה של 8.4 שניות.
ביוגרפיה > 1927 > אלופת פולין

באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בפוזנן בשנת 1927 זכתה פרייוולד בשתי מדליות זהב, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.76 מטר ובקפיצה לרוחק מהמקום בתוצאה של 2.155 מטר, התארים הלאומיים הראשונים בקריירה שלה. שנה לאחר מכן, היא זכתה באליפות פולין שנערכה בעיר מגוריה במדליית זהב בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 14.8 שניות. התואר הראשון מתוך חמישה ובסך הכל זכתה במהלך הקריירה שלה בעוד שתי מדליות כסף ומדליית ארד אחת בריצה זו באליפות פולין.
ביוגרפיה > 1928

בתחרות שנערכה בקרקוב ב-30 בבספטמבר 1928 בריצת 60 מטר היא השוותה את השיא הפולני בתוצאה של 8.0 שניות.