המשטר הישן
מדיניות חוץ > מלחמת הירושה הספרדית: 1701–1713

לספרד היו מספר נכסים חשובים מלבד המולדת שלה. היא שלטה בשטחים חשובים באירופה ובעולם החדש. המושבות האמריקאיות של ספרד הפיקו כמויות עצומות של כסף, שהובא לספרד אחת לכמה שנים בשיירות.
עם זאת, לספרד היו גם חולשות רבות. הכלכלה המקומית שלה כמעט ולא כללה עסקים, תעשייה או מלאכה מתקדמת, והייתה ענייה. ספרד נאלצה לייבא כמעט את כל נשקה, והצבא הגדול שלה היה מאומן ומצויד בצורה גרועה. לספרד היה צי קטן, שכן הימאות הייתה בעדיפות נמוכה עבור האליטות. השלטון המקומי והאזורי, כמו גם האצולה המקומית, שלטו ברוב קבלת ההחלטות. הממשלה המרכזית הייתה חלשה מאוד, עם בירוקרטיה בינונית ומעט מנהיגים מוכשרים. המלך קרלוס השני שלט בין השנים 1665 ל-1700, אך היה במצב בריאותי פיזי ומנטלי ירוד מאוד.
מכיוון שלקרלוס השני לא היו ילדים, השאלה מי יירש את כס המלכות הספרדי הובילה למלחמה גדולה. משפחת הבסבורג, שבסיסה בווינה ושאליה השתייך קרלוס השני, הציעה מועמד משלה לכתר. עם זאת, שושלת בורבון, המשפחה השלטת בצרפת, התנגדה אינסטינקטיבית להתרחבות כוחם של ההבסבורגים באירופה והעמידה מועמד משלה – פליפה, נכדו של לואי ה-14 החזק. בכך נוצר עימות בין שני סגנונות שונים של המשטר הישן: הסגנון הצרפתי-ספרדי מול הסגנון ההבסבורגי.
כספה של ספרד ואי יכולתה להגן על נכסיה הפכו אותה למטרה בולטת עבור האירופאים השאפתניים. במשך דורות, האנגלים שקלו ללכוד את צי האוצר הספרדי (צי האינדיאס), הישג שהושג רק פעם אחת – בשנת 1628 על ידי ההולנדי פיט היין(אנ'). למרות זאת, הימאים האנגלים חיפשו ברצינות הזדמנויות לשוד ימי ולמסחר במושבות הספרדיות.
ככל שהתקרב מותו, הוריש קרלוס השני את כתרו למועמד הבורבוני, פליפה החמישי. סבו של פליפה, לואי ה-14, תמך בהתלהבות בבחירה זו ונקט בצעדים אגרסיביים חד-צדדיים כדי להבטיח את חיוניות נכסיו החדשים של משפחתו, כמו הכנסת צבא צרפתי לארצות השפלה הספרדיות והשגת זכויות סחר בלעדיות לצרפת באמריקה הספרדית. עם זאת, קואליציית אויבים שהתנגדה להתפשטות המהירה של הכוח הצרפתי התגבשה במהירות, ומלחמה אירופית גדולה פרצה בין השנים 1701 ל-1714.
עבור אויבי צרפת, המחשבה שצרפת תשיג עוצמה גדולה על ידי השתלטות על ספרד וכל נכסיה האירופיים והקולוניאליים הייתה בלתי נסבלת. יתרה מכך, האפשרות ללכוד שטחים ספרדיים בעולם החדש הייתה אטרקטיבית מאוד. אויבי צרפת יצרו את הברית הגדולה, בראשות לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וכללה את פרוסיה, מרבית הנסיכויות הגרמניות האחרות, הרפובליקה ההולנדית, פורטוגל, סבויה (באיטליה) ואנגליה. הברית היריבה כללה בעיקר את צרפת וספרד, אך גם כמה נסיכים ודוכסים גרמנים קטנים מאיטליה. לחימה אינטנסיבית חזרה ובאה בארצות השפלה, אך ממדי המלחמה השתנו שוב כאשר גם הקיסר לאופולד הראשון וגם בנו ויורשו, יוזף, מתו. כך נותר הארכידוכס קרל, בנו השני של לאופולד ואחיו הצעיר של יוזף, כמועמד הברית הן לכס המלכות הספרדי והן לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מכיוון שאיחוד בין ספרד לבין האימפריה הרומית הקדושה נחשב חזק מדי בעיני בעלות בריתו של קרל השישי, רובן מיהרו לחתום על שלום נפרד עם צרפת. לאחר שנה נוספת של לחימה חסרת תועלת, קרל השישי עשה אותו הדבר וויתר על שאיפתו להיות מלך ספרד.
חוזה אוטרכט משנת 1713 פתר את כל הסוגיות הללו. צרפת ויתרה על ניופאונדלנד ונובה סקוטיה. נכדו של לואי ה-14 הפך למלך פליפה החמישי של ספרד ושמר על כל מושבותיו מעבר לים, אך ויתר על כל זכותו לכתר הצרפתי. ספרד איבדה את אחזקותיה האירופיות שמחוץ למולדתה.
חברי הברית לשעבר גם הרוויחו מהמלחמה. ההולנדים שמרו על עצמאותם מול התוקפנות הצרפתית. ההבסבורגים קיבלו שטחים צפונית לאוסטריה ובאיטליה, כולל ארצות השפלה הספרדיות ונאפולי. עם זאת, המרוויחה הגדולה ביותר מהמלחמה הייתה בריטניה, אשר בנוסף להשגת שטחים נרחבים מחוץ לאירופה על חשבון ספרד וצרפת, הצליחה לבסס בלמים נוספים להתרחבות הצרפתית בתוך היבשת על ידי חיזוק מתון של בעלות בריתה האירופיות.