stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תפילה (שיר של עפרה חזה)
הערות שוליים

↑  21-22.7.1981 – פזמונט, באתר pizmonet.co.il
↑  elad dkl, עופרה חזה הכתבה ערוץ 2, נבדק ב-2019-01-11
↑  חלק מגרסאות הכיסוי שבוצעו לשיר, באתר shironet.mako.co.il באתר שירונט
↑  10-11.11.1981 – פזמונט, באתר pizmonet.co.il
↑  תשמ"א – פזמונט, באתר pizmonet.co.il
↑  כותב ומלחין השיר באתר שירונט, באתר shironet.mako.co.il
1 2 3 4 5 6 7 8  הסיפור מאחורי השיר "תפילה" של עפרה חזה - YouTube, באתר www.youtube.com
1 2  כאן מוזיקה, עפרה חזה - תפילה, נבדק ב-2019-01-11
↑  כאן חינוכית, זהו זה - שידור מנהריה - 1981, נבדק ב-2019-01-11
↑  MusicaNisheret, Ofra Haza - Tfila עפרה חזה _ תפילה, נבדק ב-2019-01-11
↑  DjViller, אוף שימחעס - שמור נא עלינו, נבדק ב-2019-01-11
↑  AVRAHAM REFAEL RAYCHIN, שמור נא עלינו - ישי לפידות, נבדק ב-2019-01-11
↑  הופ! ילדות ישראלית, תפילה - שיר ילדים - הופ! שירי ילדות ישראלית, נבדק ב-2019-01-11
↑  נועה ליגומסקי, נינט טייב- שמור נא עלינו, נבדק ב-2019-01-11
↑  HOTVODyoung, רינת גבאי | HOT VOD YOUNG LIVE - מחרוזת עפרה חזה, נבדק ב-2019-01-11
↑  קול הנשמה - שרים עפרה חזה (באנגלית), נבדק ב-2019-01-11
↑  מיוחד: הקליפ החדש והחגיגי של עומר אדם, באתר ‏מאקו‏, 29 באפריל 2020
↑  ״שמור נא עלינו״ גם בהונגריה, באתר ערוץ 7
↑  רז שכניק, שמור נא עלינו ועל זכויות היוצרים, ידיעות אחרונות גיליון 25040, 11.3.2021, עמ' 36
↑   מחרוזת רוק ישראלי, בביצוע יעקב שוואקי, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 9:42)
| עפרה חזה – שירים |
| --- | --- | --- |
| בשיר השירים בשעשועים | "שיר השירים בשעשועים" • "בלדה למלך" • "היפה בנשים" |  |
| על אהבות שלנו | "שיר הפרחה" • "כמו ציפור" • "פלאש גורדון" • "הגשם" • "על אהבות שלנו" • "שיר אהבה לחייל" |  |
| בוא נדבר | "אין זמן לתעות" • "סימנים של אוהבים" • "כשנהיה בני 73" • "תפילה" |  |
| פיתויים | "כל יום מתחילה שנה" • "מלכת הקסמים" • "מכתב אהבה" • "גבריאל" |  |
| חי | "סוף קיץ" • "עכשיו" • "אחרי החגים" • "אמן למילים" • "חי" |  |
| שירי מולדת | "יד ענוגה" / "נעמה" |  |
| בית חם | "יד ביד" / "במנגינת הלב" • "בית חם" • "עזור לי" • "בן פרבר" • "אתך הלילה" / "אתה הבטחת" |  |
| אדמה | "רוח צפונית רוח דרומית" • "גורל אחד" • "מישהו הולך תמיד איתי" • "אדמה" • "רחמים" / "עוד מחכה לאחד" |  |
| שירי מולדת ב' | "אל נא תאמר לי שלום" / "בכרם תימן (אל תפחדי תמר)" • "שבעת המינים" • "הנערים הספנים" |  |
| ימים נשברים | "ימים נשברים" • "בוא ונגן אותי" • "הכאב הזה" • "כל הקלפים" / "ליידי" • "להמשיך לצעוד" |  |
| Shaday | "Galbi" • "Im Nin'alu" • "Galbi" • "Shaday" • "Eshal" |  |
| Desert Wind | "Wish Me Luck" • "I Want to Fly" • "Ya Ba Ye" • "Fata Morgana" |  |
| Kirya | "Daw Da Hiya" • "Innocent – A Requiem for Refugees" |  |
| כל הנשמה | "ליד באר מולדתי" • "כל הנשמה" • "לאורך הים" • "זה יבוא פתאום" • "מיליון" • "רוח האדם" |  |
| Ofra Haza | "Show Me" • "Give Me a Sign" |  |
| סינגלים אחרים | "שבת המלכה" • "הליכה לקיסריה" • "אם אשכחך ירושלים" • "שלאגר" • "Aime Moi" • "שיר המאה" • "שביל תפוח הזהב" • "ארבעים" • "השנה אינשאללה" • "Ya Hilwi" •‏ "Today I'll Pray" •‏ "Elo Hi" • "קופסת הצבעים" • "Mata Hari" • "Love Song" •‏ "ירושלים של זהב" • "The Queen of Tel Aviv" • "לתת" • "כאן לעולם" |  |
| שירים אחרים | "Deliver Us" • "שחרחורת" • "מוכר הפרחים" • "זמר נוגה" |  |
ולדיסלב שפילמן

| --- | --- |

 לידה:  5 בדצמבר 1911 סוסנוביץ, פולין הקונגרסאית, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  6 ביולי 2000 (בגיל 88) ורשה, פולין 
 מקום קבורה:  בית הקברות הצבאי פובונזקי 
 מוקד פעילות:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה העממית הפולנית, הרפובליקה הפולנית השנייה, פולין 
 תקופת הפעילות:  מ-1930 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרדריק שופן למוזיקה, האקדמיה לאומנויות של ברלין 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  פולנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  Halina Szpilman 
 צאצאים:  Andrzej Szpilman, Christopher W. A. Szpilman 
 פרסים והוקרה:  מפקד עם כוכב של מסדר פולוניה רסטיטוטה  צלב ההצטיינות המוזהב  אביר במסדר פולוניה רסטיטוטה 
 www.szpilman.net
 פרופיל ב-IMDb
 
ולדיסלב (ולאדק) שפילמן (בפולנית: Władysław Szpilman‏; 5 בדצמבר 1911 – 6 ביולי 2000) היה פסנתרן, מלחין וכותב זיכרונות יהודי-פולני. התפרסם ביותר כגיבור הסרט "הפסנתרן" של רומן פולנסקי, המבוסס על ספרו האוטוביוגרפי של שפילמן, המספר כיצד שרד את מלחמת העולם השנייה.
קורות חייו

שפילמן נולד בסוסנוביץ, פולין, למשפחה יהודית. בנם הבכור של שמואל ואסתרה שפילמן. היו לו שתי אחיות, רג'ינה (נולדה ב-1913) והלינה (נולדה ב-1917), ואח אחד, הנריק (נולד ב-1915). למד פסנתר בראשית שנות השלושים בוורשה ובברלין. בברלין למד אצל לאוניד קרויצר וארטור שנאבל. קומפוזיציה למד אצל פרנץ שרקר. אחרי עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, בשנת 1933, חזר שפילמן לוורשה. הוא חיבר יצירות קלאסיות רבות וכמה שירים פופולריים ופסקולי סרטים. הוא סייר בפולין כמלווה לכנר האמריקאי ברוניסלב גימפל.
בשנת 1935 התחיל שפילמן לעבוד כפסנתרן ברדיו הפולני, שם הועסק עד שכוחות הכיבוש הגרמנים בפולין הגיעו לוורשה בסתיו 1939 ושידורי הרדיו הפולני הופסקו בצו. ממשל הכיבוש הנאצי הקים גטאות ברבות מערי פולין, ביניהן ורשה, ושפילמן אולץ לעבור עם משפחתו לגטו ורשה. הוא המשיך לעבוד כפסנתרן במסעדות הגטו. שפילמן נשאר בגטו ורשה עד להריסתו לאחר גירוש רוב תושביו והועסק בהמשך בעבודות כפייה, שבמהלכן עזר להבריח כלי נשק. פעמים אחדות שיחק לו מזלו להינצל מתפיסה וחיסול בידי הגרמנים.
כאשר שאר משפחתו גורשה למחנה ההשמדה טרבלינקה שבמזרח פולין, הצליח שפילמן להימלט מאתר השילוח בעזרת חבר, שאחז בו בתוך ההמון והבריח אותו מן הרכבת הממתינה. כפי שכתוב בספר זיכרונותיו, שפילמן מצא מקומות מחבוא בוורשה בעזרת אנשי המחתרת הפולנית. בין היתר נעזר באנדז'יי בוגוצקי ובאשתו יאנינה בוגוצקה ובצ'סלב לוויצקי. פעמים אחדות נאלץ לשנות את מקומות המסתור שלו; אחד מהם היה בית דירות מופצץ, שם היה עליו לטפס במשך חודשים מעל גווייה חרוכה כדי להגיע אל חדרו. הוא נאחז בשפיותו על ידי כך, שחזר בזיכרונו על כל היצירות שניגן או חיבר, תוך שימת לב קפדנית ושיטתית לפרטי פרטים. לקראת סוף המלחמה, מצא מקלט בבית הרוס, ואז הפתיעו אותו הגרמנים, שהגיעו למקום והפכו אותו למפקדה.
להצלתו של שפילמן תרם וילם הוזנפלד, סרן גרמני, שהתבייש במדיניות הנאצית של ארצו. הוזנפלד גילה את שפילמן כשזה חיפש משהו לאכול. הוזנפלד שאל את שפילמן מיהו ודרש הוכחה להיותו פסנתרן ולשם כך הוביל אותו אל פסנתר ישן. היה זה לאחר שנתיים ומחצה ששפילמן לא נגע בפסנתר, אך מתוך חשש לחייו, הוא ניגן את הבלדה מס' 1 בסול מינור, אופוס 23, של שופן. הוזנפלד סיפק לשפילמן מזון ומדי צבא כדי שלא יקפא למוות. על הסיוע שהעניק הוזנפלד לשפילמן, ועל מעשים נוספים, הוא זכה לאחר מותו להכרה כחסיד אומות העולם על-ידי יד ושם.
לאחר שהגרמנים פינו את ורשה הגיע לעיר הצבא האדום של ברית המועצות, אך שפילמן עצמו שוחרר בידי חיילי הארמייה הפולנית ה-1 שהייתה חלק מהחזית הבלארוסית ה-1 של הצבא האדום. שפילמן יצא לקדם בברכה את מציליו, אך אלה, שראוהו עם מעיל גרמני, ירו לעברו וכמעט הרגוהו. הוא קרא אליהם "אני פולני!" ועל שאלתם מדוע הוא לובש סגין של קצין גרמני, ענה להם, "קר לי." הוזנפלד מת לאחר מכן בשבי הסובייטי.
שפילמן חזר לעבודתו הקודמת ברדיו פולין ב-1945, שם החל מחדש בדיוק במקום שהפסיק שש שנים קודם: נוקבת במיוחד הייתה פתיחתו את השידור הראשון בנגינת הנוקטורן בדו דיאז מינור של שופן, היצירה האחרונה שרדיו פולין שידר לפני המלחמה.
משנת 1945 עד 1963 היה שפילמן מנהל מדור המוזיקה של רדיו פולין. במשך התקופה הזאת חיבר כמה יצירות סימפוניות וכ-500 שירים, ביניהם כמה שירי ילדים, שעודם פופולריים בפולין עד היום, וכן מוזיקה לתסכיתי רדיו ולסרטים. שפילמן גם המשיך להופיע כסולן, לבדו ועם הכנרים ברוניסלב גימפל, אידה הנדל, רומן טוטנברג והנריק שרינג. ב-1963 ייסדו שפילמן וגימפל את "חמישיית הפסנתר ורשה", שעמה הופיע שפילמן עד 1986.
בשנת 2000 מת שפילמן בוורשה, בגיל 88.
זיכרונותיו והסרט "הפסנתרן"

בשנת 1945, זמן קצר אחרי סיום המלחמה, כתב שפילמן את זיכרונותיו על המאבק לחיים בוורשה. הוא הוציא את הספר לאור בשם Śmierć Miasta ("מותה של עיר"), אבל שלטונות פולין, שלא שבעו נחת מנקודת הראות שלו על המלחמה, מנעו את פרסומו. עותקים ספורים של הספר הודפסו והוא נותר שכוח ועלום למשך יותר מחמישים שנה.
בשנת 1987 יזם בנו של שפילמן, אנדז'יי, את הוצאת ספרו של אביו מחדש, תחילה בגרמנית בשם Das wunderbare Überleben ("ההישרדות המופלאה"), ולאחר מכן באנגלית, בשם "הפסנתרן". הספר היה לרב-מכר ובהמשך יצא בתרגומים ליותר מ-30 שפות (בהן עברית, 2001). בשנת 2002 ביים רומן פולנסקי גרסת תסריט, גם היא בשם "הפסנתרן", אבל שפילמן מת לפני השלמת הסרט. "הפסנתרן" זכה בשלושה פרסי אוסקר כולל את השחקן הטוב ביותר אדריאן ברודי שהוא השחקן הצעיר ביותר שזכה באוסקר, בפרס הסרט הטוב ביותר של האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה ובפרס דקל הזהב של פסטיבל הסרטים בקאן.
תביעת הדיבה

בשנת 2010 פרסמה הסופרת הפולנייה אגתה טושינסקה ספר ביוגרפי על הזמרת היהודייה וירה גראן, שהופיעה בוורשה. בהקדמה לספר, היא קיימה עמה ראיון שבו האשימה את שפילמן בשיתוף פעולה עם הנאצים נגד היהודים בגטו. משפחתו של שפילמן תבעה את טושינסקה באשמת הוצאת דיבה, ובשנת 2013 בית המשפט הפולני דחה את העתירה נגד טושינסקה בטענו שהיא רק ציטטה את דבריה של גראן ולא אמרה את דעתה, עובדה המעניקה הגנה לספר בשם חופש הביטוי.
משפחת שפילמן הגישה ערעור לבית המשפט הפולני לערעורים, וזה הכריע בשנת 2016 שטושינסקה אכן הוציאה דיבה, גם אם רק ציטטה את גראן, ודרש ממנה לפרסם התנצלות וכן למחוק את האשמות מהמהדורות הבאות של הספר.
ספרו בתרגום עברי

ולאדיסלאב שפילמן, הפסנתרן: הסיפור ... על הישרדותו של אדם אחד בוורשה בשנים 1939–1945; עם קטעים מיומנו של וילם הוזנפלד; הקדמה מאת אנדז'יי שפילמן; אחרית דבר מאת וולף בירמן; מאנגלית: ליטל ידין, חולון: כנרת, 2001.
הערות שוליים

↑  "הפסנתרן" – לא משתף פעולה של הנאצים, ניסן צור, ערוץ 7
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268879205171  PLWABN: 9810568625905606  BIBSYS: 99041149  BNE: XX1493682  BnF: cb13761701j (data)  CiNii: DA11061914  GND: 120272903  ISNI: 0000 0000 8106 2676  LCCN: n82242551  LNB: 000170733  MusicBrainz: 130a5367-7ed0-4018-8591-6defccd88bfe  NDL: 00798619  NKC: xx0010673  NLA: 36591412  NLG: 186447  NLK: KAC201762791  NSK: 000326561  NTA: 182867617  RERO: 02-A006193176  SNAC: w6640rr1  SUDOC: 056534957  Trove: 1309775  VIAF: 27248526   WorldCat (עם VIAF): 27248526
פריז–ברסט–פריז

| --- | --- |

 כינוי:  PBP
 מדינות:  צרפת צרפת
 סוג:  רכיבה למרחקים ארוכים
 אורך המסלול:  כ-1200 ק"מ
 היסטוריה
 התקיים לראשונה:  מקצועני: 1891   חובבני: 1931
 מרוצים עד כה:  מקצועני: 7   חובבני: 18
 מנצח ראשון:  מקצועני: שארל טרון   חובבני: אלקסיס קוטאר
 מנצח אחרון:  מקצועני: מוריס דיו   חובבני: ביורן לנהרד
 שנת מרוץ אחרונה:  מקצועני: 1951   חובבני: 2015
 
תמונתו של שארל טרון בעמוד הראשון של לה פטי ז'ורנל, מ-26 בספטמבר 1891, לאחר ניצחונו.
פריז–ברסט–פריז (בצרפתית: Paris–Brest–Paris ובקיצור: PBP) הוא אירוע של רכיבת אופניים למרחק ארוך. במקורו היה מרוץ אופניים למרחק של כ-1,200 ק"מ, מהעיר פריז, בירת צרפת לעיר ברסט ובחזרה לפריז. תחילת המרוץ הייתה בוולודרום הלאומי הממוקם בסן קנטן אן איוולין. המירוץ אירע לאחרונה במתכונת תחרותית בשנת 1951.
החל משנת 1931 הופרד המירוץ לשני מרוצים ורוכבי אופניים חובבים הופרדו מרוכבי האופניים המקצועיים, ונערכים שני אירועים: במסגרת הראשון (אירוע מסוג ברווט (brevet)) נדרשים הרוכבים לרכב את המרחק בפרק זמן של 90 שעות, אך ללא תחרות. אירוע זה מתקיים אחת לארבע שנים. השני הוא מרוץ מסוג אודאקס (audax), המתקיים אחת לחמש שנים במסגרתו נדרשת קבוצה של רוכבים לסיים את המסלול. ב-1931 היו בפועל שלוש תחרויות עצמאיות החולקות את אותו המסלול.
הברווט

בדומה לאירוע ברווט אחרים, נדרשים הרוכבים לסיים את המסלול בלא תמיכה. עליהם לקנות מצרכי מזון במהלך המסלול, ותמיכה לרוכבים אסורה. הרוכבים ממעטים לישון, ונמים לצד הדרך זמן קצר ככל האפשר על מנת להשלים את המסלול בזמן הנדרש.
על מנת להשתתף בברווט פריז–ברסט–פריז, על הרוכבים להשלים סדרת מרוצי ברווט קודמים באותה שנה קלנדרית. כאשר סדרת המרוצים כוללת מרוצים למרחקים של 200 ק"מ, 300 ק"מ, 400 ק"מ ו-600 ק"מ (אולם הרוכבים רשאים להשלים מרחקים גדולים יותר באותה תקופה נדרשת).
היסטוריה

פייר גיפאר עורך העיתון "לה פטי ז'ורנל" יזם לראשונה את מרוץ פריז-ברסט וחזרה.
היסטוריה > 1891

מרוץ פריז–ברסט–פריז היווה למעשה מבחן אמינות ליצרני אופניים. גיפאר כתב מאמרי מערכת על הרוכבים הנושאי עימם מזון וביגוד למירוץ ואשר משלימים את כל מסלולו עם אותם אופניים מבלי להחליפם.
207 משתתפים השתתפו במירוץ הראשון, ורק צרפתים הורשו להשתתף.
במירוץ הראשון שנערך בשנת 1891 זכה שארל טרון שרכב בחסות מישלן כשהוא מסיים את המירוץ ב-71 שעות ו-22 דקות. בסופו של דבר, 99 מתוך 207 המשתתפים סיימו את המירוץ.
המירוץ הביא תפוצה רבה והצלחה רבה לעיתון לה פטי ז'ורנל. יחד עם זאת, הלוגיסטיקה המורכבת של המירוף הביאה את מארגניו להחליט לקיימו אחת לעשר שנים.
היסטוריה > 1901

ב-1901 מרוץ פריז–ברסט התקיים בחסות העיתון L ' auto-Velo, שנערך על ידי אנרי דסגרנג'. לראשונה, בשנה זו הופרדו החובבנים מהרוכבים המקצועיים. המנצח היה מוריס גארן שסיים ב-52 שעות את המרוץ בו השתתפו 112 רוכבים מקצועיים. במרוץ החובבני סיים משתתף בן 65 את המירוץ לאחר 200 שעות.
בעקבות הצלחת המרוץ הציע העיתון L ' auto לקיים מרוץ גדול אף יותר - הטור דה פראנס, שהתקיים לראשונה בשנת 1903 ביוזמתו של דסגרנג'.
היסטוריה > 1911

מרוץ פריז–ברסט השלישי התקיים בשנת 1911. הזוכה, סיים את המרוץ בזמן של 50 שעות ו-13 דקות.
היסטוריה > 1921

בשנת 1921, בעקבות מלחמת העולם הראשונה התקיים המירוץ בהשתתפות 43 רוכבים מקצועיים ו-65 חובבים. הזוכה במירוץ היה לוסין מוטייה, שסיים ב-55 שעות ו-7 דקות.
היסטוריה > 1931

בשנת 1931 שונו כללי התחרות, והחל המירוץ הקבוצתי, בו השתתפות קבוצות של 10 רוכבים. במרוץ היחידים זכה האוסטרלי יוברט אופרמן, שסיים את המירוץ ב-49 שעות ו-21 דקות, על אף הגשם השוטף שהתקיים במהלך המירוץ. אופרמן אכל במהלך המירוץ בעיקר סלרי.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

בשל מלחמת העולם השנייה נדחה המירוץ לשנת 1948, עת כתב העת L'Equipe נתן חסות למירוץ בו זכה אלבר הנדיקס מתוך 52 רוכבים מקצועיים שהשתתפו.
היסטוריה > 1951

בשנת 1951 זכה מוריס דיו במירוץ, שהוא מסיים בזמן שיא של 38 שעות ו-55 דקות, שיא אשר טרם נשבר. הייתה זו השנה האחרונה בה התקיים מרוץ של רוכבים מקצועיים.
היסטוריה > אירוע חובבנים

בשנים 1956 ו-1961 נרשמו רוכבים מקצועיים מעטים לתחרות, ונערכו תחרויות רוכבים חובבנים בלבד (בהם השתתפו מאות רוכבים).
בין השנים 1956 ו-1975 נערכה התחרות מידי חמש שנים.
זוכי התחרות

בדומה לאירוע ברווט אחרים, נדרשים הרוכבים לסיים את המסלול בלא תמיכה. עליהם לקנות מצרכי מזון במהלך המסלול, ותמיכה לרוכבים אסורה. הרוכבים ממעטים לישון, ונמים לצד הדרך זמן קצר ככל האפשר על מנת להשלים את המסלול בזמן הנדרש.
על מנת להשתתף בברווט פריז-ברסט-פריז, על הרוכבים להשלים סדרת מרוצי ברווט קודמים באותה שנה קלנדרית. כאשר סדרת המרוצים כוללת מרוצים למרחקים של 200 ק"מ, 300 ק"מ, 400 ק"מ ו-600 ק"מ (אולם הרוכבים רשאים להשלים מרחקים גדולים יותר באותה תקופה נדרשת).
זוכי התחרות > זוכי התחרות המקצועית

פייר גיפאר עורך העיתון לה פטי ז'ורנל יזם לראשונה את מרוץ פריז-ברסט וחזרה.
| שנה | זוכה | קבוצה | זמן | מקום שני | מקום שלישי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1891 | צרפתשארל טרון (Charles Terront) | Bayonne | 71 שעות 22 דקות | צרפתפייר ג'ייל-לאבאל (Pierre Jiel-Laval) | צרפתאנרי קוליבוף (Henri Couillibeuf) |
| 1901 | איטליה מוריס גארן (Maurice Garin( | La Française | 52 שעות | צרפתגאסטון ריוויר (Gaston Rivierre) | צרפת איפוליט אוקוטורייה (Hippolyte Aucouturier) |
| 1911 | צרפתאמיל ג'ורג'ה (Émile Georget) | Coureur de vitesse | 50 שעות 13 דקות. | צרפתאוקטב לאפיז (Octave Lapize) | צרפתארנס פול (Ernest Paul) |
| 1921 | בלגיהלואי מוטיאה (Louis Mottiat) | Coureur de vitesse | 55 שעות 7 דקות | צרפתאז'ן כריסטוף (Eugène Christophe) | בלגיה אמיל מאסון האב (Émile Masson senior) |
| 1931 | אוסטרליהיוברט אופרמן (Hubert Opperman) | Alleluia-Wolber | 49 שעות 21 דקות | בלגיהליאון לוייה (Léon Louyet) | איטליהז'וזפה פנצ'רה (Giuseppe Pancera) |
| 1948 | בלגיהאלבר אנדריקס (Albert Hendrickx) | עצמאי | 41 שעות 36 דקות 42 שניות | בלגיהפרנסואה נוויל (François Neuville) | איטליהמאריו פאציו (Mario Fazio) |
| 1951 | צרפת מוריס דיו (Maurice Diot) | Mercier - Hutchinson | 38 שעות 55 דקות. | צרפתאדואר מולר (Édouard Muller) | צרפתמרסל אנדריקס (Marcel Hendrickx) |
זוכי התחרות > זוכי התחרות החובבנית

| שנה | זוכה | זמן |
| --- | --- | --- |
| 1931 | צרפתאלקסיס קוטאר (Alexis Cottard) | 68 שעות 30 דקות |
| 1948 | צרפתז'ו רוטן (Jo Routens) | 49 שעות 20 דקות |
| 1951 | צרפתז'ו רוטן (Jo Routens) | 47 שעות 54 דקות |
| 1956 | צרפתז'ו רוטן (Jo Routens) | 50 שעות 29 דקות |
| 1961 | צרפתז'אן פואס (Jean Fouace) | 46 שעות 18 דקות |
| 1966 | צרפתרובר דמילי ומוריס מקודייר (Robert Demilly & Maurice Macaudiere) | 44 שעות 21 דקות |
| 1971 | בלגיהארמן דה מנק (Herman De Munck) | 45 שעות 39 דקות |
| 1975 | צרפתאיב כהן (Yves Cohen) | 43 שעות 27 דקות |
| 1979 | צרפתפייר בליידייה (Pierre Baleydier) | 44 שעות 1 דקה |
| 1983 | בלגיהארמן דה מנק (Herman De Munck) | 43 שעות 24 דקות |
| 1987 | ארצות הברית סקוט דיקסון (Scott Dickson) | 44 שעות 5 דקות |
| 1991 | ארצות הברית סקוט דיקסון (Scott Dickson) | 43 שעות 42 דקות |
| 1995 | ארצות הברית סקוט דיקסון (Scott Dickson) | 43 שעות 20 דקות |
| 1999 | צרפתפליפ דפלייה (Philippe Deplaix) וכן   צרפת כריסטוף בוקה (Christophe Bocquet) | 44 שעות 22 דקות |
| 2003 | בלגיהמארק לוק (Marc Leuckx) וכן   צרפת חמישה צרפתים נוספים | 42 שעות 40 דקות |
| 2007 | צרפתמישל מינג'אן (Michel Mingant) | 44 שעות 33 דקות |
| 2011 | צרפת כריסטוף בוקה (Christophe Bocquet) | 44 שעות 13 דקות |
| 2015 | גרמניהביורן לנהרד (Björn Lenhard) | 42 שעות 26 דקות |
מאפה

המאפה פריז–ברסט, קינוח בעל צורה עגולה המזכירה צמיג או גלגל, נוצר בשנת 1910 כדי להנציח את התחרות. המאפה הפך פופולרי בקרב המשתתפים בשל הערך הקלורי הגבוה שלו, וכיום הוא נפוץ בכל רחבי צרפת.
הערות שוליים

↑  המאפה "פריז ברסט" חוגג יום הולדת מאה
פארי ברסט מקפה קדוש בירושלים.
לא לנשום 2

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 בימוי:  רודו סיאגס
 הופק בידי:  פדה אלוורס סם ריימי רוברט טאפרט רודו סיאגס אנג'לייה ולאיסבלייביץ'
 תסריט:  פדה אלוורס רודו סיאגס
 עריכה:  יאן קובאץ'
 שחקנים ראשיים:  סטיבן לאנג ברנדן סקסטון ה-3 מאדלין גרייס
 מוזיקה:  רוקה באניוס
 צילום:  פדרו לוקה
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Screen Gems (אנ') Stage 6 Films (אנ') Ghost House Pictures (אנ') Good Universe (אנ') Bad Hombre SPWA (אנ') WIP Belgrade
 חברה מפיצה:  סרטי סוני
 הקרנת בכורה:  ישראל 12 באוגוסט 2021 ארצות הברית 13 באוגוסט 2021
 משך הקרנה:  98 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  מתח; אימה; פלישה לבית; פשע
 מקום התרחשות:  דטרויט 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-20 של המאה ה-21 
 סרט קודם:  לא לנשום (2016)
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
לא לנשום 2 (מאנגלית: Don't Breathe 2) הוא מותחן פשע ואימה אמריקאי משנת 2021, המשויך לתת-סוגה של סרטי פלישה לבית, ומהווה המשך לסרט "לא לנשום" משנת 2016. בתפקידים הראשיים: סטיבן לאנג בדמות נורמן נורדסטרום/"האיש העיוור", האנטגוניסט בסרט הקודם, ברנדן סקסטון ה-3, והשחקנית-ילדה מאדלין גרייס בתפקיד הבכורה שלה בסרט קולנוע באורך מלא. כל המעורבים בהפקת ההמשכון היו שותפים לסרט הראשון: הבמאי הוא רודו סיאגס (בראשון: תסריטאי). מפיקים: פדה אלוורס (בראשון: במאי ותסריטאי), סם ריימי, רוברט טאפרט ורודו סיאגס. התסריט נכתב במשותף בידי אלוורס וסיאגס.
הסרט, בהפצת "סרטי סוני", יצא לבתי הקולנוע במספר מדינות, בהן ישראל, ב-12 באוגוסט 2021, ובארצות הברית ומדינות אחרות – יום לאחר מכן, ב-13 באוגוסט. הוא קיבל ביקורות מעורבות, כאשר מספר מבקרים הסתייגו מהצגת האיש העיוור כדמות סימפתית, לאור מעשיו הנפשעים בסרט הראשון.
ליהוק

| שחקנים | דמויות |
| --- | --- |
סטיבן לאנג: נורמן נורדסטרום / "האיש העיוור"
מאדלין גרייס: פיניקס / טארה
ברנדן סקסטון ה-3 (אנ'): ריילן
סטפאני ארסילה: הרננדס
אדם יאנג: ג'ים־בוב
בובי סקופילד: ג'ארד
רוקי ויליאמס: דיוק
כריסטיאן זאגיה: ראול
פיונה או'שונסי: ג'וזפין
סטפאן רודרי (אנ'): ד"ר תומאס האנמן
דיאנה בבניקובה: בילי
הפקה > פיתוח

בנובמבר 2016 מסר פדה אלוורס, במאי ותסריטאי משותף של הסרט הראשון, שהוא מפתח סרט המשך ל"לא לנשום" 2016, ובכוונתו לשוב לכס הבמאי גם בסרט השני. המפיק סם ריימי היה מסויג בתחילה מהרעיון לעשות סרט המשך "רק משום שאפשר", אך אחרי שאלוורס הציג לו את הרעיון, הוא צוטט באומרו: "זה הרעיון הגדול ביותר לסרט המשך ששמעתי מעודי". בנובמבר 2018 אישר אלוורס שהתסריט ל"לא לנשום 2" הושלם, אך לא ידע לומר אם הוא יביים או רק יפיק. בכל מקרה, הוא אמר שהסרט יהווה גישה שונה בתכלית מהמקובל בסרטי המשך בכלל. בינואר 2020 נמסר שרודו סיאגס, שותפו של אלוורס, יביים את סרט ההמשך שיהיה גם סרט הביכורים שלו כבמאי.
לעומת הסרט הקודם, בו ניתן לסטיבן לאנג חודש בלבד להתכונן, לקראת ההמשכון, הוא שקד על מחויבות רבה יותר לתפקידו כאנטי-גיבור עיוור, ועבד על מחוות ותנועות בצמוד למנהל אגודת "סאות'איסטרן" למען העוורים, שמושבה בעיר אולבני.
הפקה > צילומים

שלב הצילומים היה אמור להתחיל באפריל 2020 אך נדחה עקב מגפת הקורונה. הצילומים התחילו לבסוף ב-7 באוגוסט, נמשכו 12 שבועות והסתיימו ב-8 באוקטובר 2020. מרבית הסרט צולם בבלגרד בירת סרביה בהשתתפות חברת ההפקות הסרבית "Work in Progress (WIP) Belgrade", וסצנות בודדות צולמו בדטרויט. במרץ 2021 נודע על סיום שלב גמר ההפקה.
על רקע העובדה שהסרט צולם בהצלחה בעיצומו של סגר מגפת הקורונה, לאנג ציין שהצילומים התנהלו באופן נוקשה, תוך הקפדה יתרה על נוהלי הבריאות והביטחון במשך כל זמן העבודה. לאנג עצמו נדרש לעשרה ימי בידוד לפני תחילת הצילומים. מאדלין גרייס סיפרה בריאיון, שהייתה הקפדה על עטיית מסכות, שהשחקנים הסירו רק לצורך הצילומים, והיא עצמה עברה שתי בדיקות קורונה בכל שבוע.
הפצה

ב-21 באוקטובר 2020 נמסר רשמית מ"סרטי סוני" והחברה הבת שלה Screen Gems (אנ'), שמועד יציאת הסרט לבתי הקולנוע בארצות הברית נקבע ל-13 באוגוסט 2021. זאת, ככל שהדבר יתאפשר על רקע מגפת הקורונה. ב-4 במאי 2021 פורסם תצלום טיזר ראשון מן הסרט, עם דמותו של סטיבן לאנג בתפקיד נורמן נורדסטרום, האיש העיוור.
ב-19 במאי 2021 הוקרן קטע רציף מהסרט במסגרת אירוע "המסך הגדול חוזר" שהתקיים בסנצ'רי סיטי (אנ') במטרה לעודד חזרה לבתי הקולנוע בארצות הברית. ב-20 במאי 2021 נמסר רשמית שהתאחדות הקולנוע של אמריקה העניקה לסרט את סיווג הצפייה "R", המגביל את הצפייה בסרט מתחת לגיל 17 בליווי מבוגר. זאת בשל אלימות עקובה מדם, ותמונות ושפה מילולית קשות.
ב-30 ביוני 2021 הפיצה חברת "סרטי סוני" קדימון רשמי, וב-8 ביולי הופצה כרזת הסרט הרשמית, בה נראה נורמן נורדסטרום פורץ בפטיש חלון זכוכית, והופך על פיה את הסוגה הקלאסית של פלישה לבית. ב-29 ביולי 2021 פורסמה כרזת ארט בין-לאומית בסגנון הגרפי של כרזת הסרט הראשון. בכרזה (אשר משמשת בישראל) נראה האיש העיוור כמחפה על הילדה, בעוד היא עושה תנועת היסוי הנראית כאזהרה כלפי הפושעים. ב-4 באוגוסט 2021 הופץ קדימון "אדום" (Red band), שמשמעותו היא המלצה להגבלת הצפייה בסרטון ללא השגחת מבוגר, לגיל 17 לפחות, לפי שיטת סיווג הצפייה של איגוד הסרטים של אמריקה.
למרות העיכובים בתחילת הצילומים, הסרט יצא לבתי הקולנוע בארצות הברית כמתוכנן, ב-13 באוגוסט 2021, וב-3 בספטמבר באותה שנה הוציאה חברת "סרטי סוני" את הסרט לצפייה על פי דרישה.
הכנסות

בסוף שבוע הבכורה בבתי הקולנוע (12–15 באוגוסט 2021) הכניס הסרט 10.6 מיליון דולר בארצות הברית, ודורג במקום השני אחרי "לשחרר את גאי" שגרף 26.4 מיליון דולר, ולפני "ריספקט" עם 8.8 מיליון. ההכנסות מבתי הקולנוע ברחבי העולם הסתכמו ב-3.4 מיליון דולר, נתון שהעמיד את סך כל ההנכסות בסוף שבוע הבכורה על 14 מיליון דולר. ההכנסות מבתי הקולנוע ברחבי העולם הסתכמו ב-$47,238,038 מיליון דולר, מתוך זה $32,638,038 מיליון בצפון אמריקה (ארצות הברית וקנדה), והשאר, כ-$14,600,000 מיליון דולר, בשאר המדינות.
ביאורים

↑  אפשר להבין שריילן היה בבית השרוף כאשר פיניקס/טארה באה לשם, ומכאן, שהיו אלה צעדיו שהיא שמעה.
↑  מכך עולה שחברי הכנופיה הגיעו לביתו של נורמן בוואן של הרננדס, אחרי שנרצחה, וריילן הגיע אחר כך במכוניתו, עם הכלבה. במפגש של הרננדס עם הכנופיה, שבסופו היא נרצחת, נראית הכלבה במכונית הכנופיה, ונובחת.
↑  כרמז מטרים, פרטי האיש מוזכרים מוקדם יותר בסרט, בידיעה חדשותית על כך שה-FBI מחפש אחריו. שמו לא מוזכר עוד עד סוף הסרט.
↑  הפטיש ששימש לרצח הרננדס.
יעקב גז

| --- | --- |

תא"ל גז כמפקד בסיס חיפה, 1998
 לידה:  5 באפריל 1952 י' ניסן ה'תשי"ב פריז, צרפת 
 פטירה:  4 בפברואר 2019 (בגיל 66) ל' שבט ה'תשע"ט כפר סבא, ישראל 
 מקום קבורה:  בית עלמין "חבר".
 תאריך עלייה:  אפריל 1956
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי
 תקופת הפעילות:  1970–2000 (כ־30 שנה)
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד ספינת טילים  מפקד פלגת ספינות טילים  מפקד שייטת ספינות הטילים  ראש מחלקת מבצעים במפקדת חיל הים  מפקד בסיס חיפה
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ההתשה    מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה
 תפקידים אזרחיים
 שירות במשרד ראש הממשלה  ראש אגף "מצילה" במשרד לביטחון הפנים
 
יעקב גז (5 באפריל 1952 -4 בפברואר 2019) היה קצין בכיר בחיל הים.מפקד בית ספר גנ"ק בה"ד חיל הים,היה מפקד אח"י בת-ים (ת-83), מפקד אח"י עכו, מפקד אח"י קשת, מפקד אח"י קוממיות,מפל"ג אג"ם אשדוד,מפל"ג 31 אשדוד,רמ"ח מבצעים ומש"ט 3. בתפקידו האחרון היה מפקד בסיס חיפה בדרגת תא"ל.
משפחה וילדות

אבי המשפחה חיויקטור גואז נולד בתוניסיה ועבר לצרפת. הכיר את אמיליה דיאמנטה ממשפחת סיאלום מאיטליה והם נישאו. הביאו לעולם עשרה ילדים מתוכם ארבע בנות. יעקב נולד בפריז בשנת 1952 היה ילד שני ובן ראשון. בחודש אפריל 1957 עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בניר יפה אחד משלושה מושבים בגוש יישובי אומן, שמהווה את אחד משלושת גושי היישובים בחבל תענך שבדרום עמק יזרעאל ומשתייך למועצה אזורית הגלבוע. כאמור היישוב ניר-יפה הוקם בשנת 1956 בגוש אומן שבחבל התענך על ידי גרעין עולי תוניסיה שהתארגן לפני העלייה לקרקע בארץ מוצאם, בתוניסיה . האב חיים גואז עיבד את המשק. היה פעיל בסוכנות היהודית ועזר לכל המשפחות שהגיעו אחריו לארץ. עבר קורס מדבירים ועבד במועצה אזורית גלבוע. נעשה מנהל מחלקת התברואה במועצה אזורית הגלבוע עד לפרישתו. חיים גואז נפטר בשנת 2007.מקום מנוחתו בבית העלמין "חבר" שבתענכים.
בנוסף לעברית, רכש בבית את השפה הצרפתית בה דיברו הוריו. יעקב גז למד בבית ספר יסודי: "משותף עמק חרוד" בעין חרוד איחוד. בגיל 14 התקבל לבית הספר לקציני ים עכו כקדט במגמת שייט מחזור ט"ו וסיים ביוני 1970 כקדט מצטיין.