stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גביע המדינה בכדורגל
זכיות בגביע לפי מאמנים

להלן טבלת המאמנים המעוטרים ביותר בתולדות ישראל, אשר זכו בתואר גביע המדינה יותר מפעם אחת:
מאמנים פעילים מודגשים
| # | שם המאמן | גביעים | קבוצות (עונות זכייה) |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | דרור קשטן | 6 | הפועל לוד (1983/1984), בית"ר ירושלים (1985/1986, 1988/1989), מכבי תל אביב (1995/1996), הפועל תל אביב (1999/2000, 2005/2006) |
| 2 | ג'רי בית הלוי | 5 | מכבי תל אביב (1953/1954, 1954/1955, 1963/1964, 1964/1965, 1966/1967) |
| 3 | שלמה שרף | 4 | הפועל כפר סבא (1974/1975, 1979/1980), בני יהודה תל אביב (1980/1981), מכבי חיפה (1990/1991) |
| 4 | יעקב גרונדמן | 3 | בני יהודה תל אביב (1967/1968), הפועל חיפה (1973/1974), מכבי תל אביב (1976/1977) |
| 4 | גיורא שפיגל | 3 | מכבי תל אביב (1987/1988), מכבי חיפה (1992/1993, 1994/1995) |
| 4 | אלי גוטמן | 3 | הפועל באר שבע (1996/1997), הפועל תל אביב (2009/2010, 2010/2011) |
| 4 | ניר לוין | 3 | מכבי תל אביב (2000/2001, 2001/2002), הפועל תל אביב (2006/2007) |
| 4 | יוסי אבוקסיס | 3 | בני יהודה תל אביב (2018/2019), הפועל באר שבע (2019/2020), בית"ר ירושלים (2022/2023) |
| 9 | אגון פולק | 2 | מכבי תל אביב (1946, 1947) |
| 9 | לאיוש הס | 2 | בית"ר תל אביב (1940, 1942) |
| 9 | ישראל חליבנר | 2 | מכבי תל אביב (1966/1967, 1969/1970) |
| 9 | שמעון שנהר | 2 | בית"ר ירושלים (1978/1979), מכבי תל אביב (1986/1987) |
| 9 | צבי רוזן | 2 | הפועל יהוד (1981/1982), הפועל תל אביב (1982/1983) |
| 9 | אלי כהן | 2 | הפועל רמת-גן (2002/2003), (2012/2013) |
| 9 | ניר קלינגר | 2 | מכבי תל אביב (2004/2005), הפועל חיפה (2017/2018) |
מלכי השערים של גביע המדינה לפי עונות

להלן מלכי השערים של גביע המדינה בכל עונה מאז קום המדינה:
מלכי השערים של גביע המדינה לפי עונות > שיאני הזכיות

להלן טבלת השחקנים שהיו מלך השערים של גביע המדינה יותר מפעם אחת
| # | שם | זכיות | שנות זכייה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | אשר יעיש | 2 | 1966, 1970 |
| 1 | יעקובו איגביני | 2 | 2001, 2002 |
| 1 | רודריגו גולדברג | 2 | 2001, 2002 |
סאפונין

המבנה הכימי של הסאפונין סולנין
סאפונין (Saponin) הוא גליקוזיד צמחי אמפיפילי פעיל שטח המקציף בבחישה במים.
הוא משמש בתעשייה וכמו כן נחשב לתוסף מזון (999 E). טעמו מריר. במינון גבוה הוא  רעיל.
סאפונין נמצא בחלקים שונים של הצמח סבונית. כמו כן בזרעי קטניות ובקינואה. לשימוש תעשייתי הוא מופק בעיקר מהקליפה הפנימית של הצמח Quillaia.
שימושים

משתמשים בסאפונינים בחומרי ניקוי, כמעכבי בעירה במטפים, במוצרי מזון שונים, מוצרי קוסמטיקה ותרופות, וכמו כן כאדג'וונט.
לסאפונינים יש שימוש ברפואה העממית והם גם נמכרים כתוספי תזונה. במינונים גבוהים הם עלולים להיות רעילים.
קיימים דיווחים על פעילותם כנגד נגיפים, חיידקים, פטריות, תולעים וסרטן, אך גם על התנגשותם עם תרופות מסוימות.
הערות שוליים

↑  במקרה של קינואה לפחות, מומלץ לשטוף את הסאפונין
↑  נהגו לשייך את הצמח למשפחת הוורדיים
↑  לפי נייר עמדה של הרשות האירופית לבטיחות מזון, Re-evaluation of Quillaia extract (E 999) as a food additive and safety of the proposed extension of use, ‏ 6 במרץ 2019
↑  Juliane Deise Fleck et al., Saponins from Quillaja saponaria and Quillaja brasiliensis: Particular Chemical Characteristics and Biological Activities, המרכז הלאומי האמריקני למידע ביוטכנולוגי, 4 בינואר 2019
↑  Quillaia, באתר רוקחות על תוספים, 11 ביוני 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555793705171  BnF: cb124812059 (data)  GND: 4179101-0  LCCN: sh85117452  NKC: ph685268 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משה קריגר

| --- | --- |
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 תפקידים:  רופא צבאי 
 
משה קריגר (15 בנובמבר 1885 – 20 בפברואר 1975) היה רופא, חלוץ, מראשוני הרופאים בתל אביב, מנהל בית החולים הדסה-צפת (1924–1926), ויושב ראש ההסתדרות הרפואית (1932–1934).
ביוגרפיה

קריגר נולד בליטא לרב חיים זאב ולמלכה בת הרב צבי בר אלטשול ושיינה אלקה. הוא למד תורה מפי אביו וב"חדר", ולמד בישיבת טלז. הוא התקבל ללמודי רפואה באוניברסיטת ברלין, ומשם המשיך בגיסן, בנאנסי ובפריז. ב-1912 הוא הוסמך כרופא בפריז. במקביל הוא היה יושב ראש ארגון הסטודנטים.
ב-1912 הוא עלה לארץ ישראל. קריגר התנדב לצבא העות'מאני ושירת באיסטנבול בזמן מלחמת הבלקן הראשונה. בתום המלחמה הוא היה רופא המושבות זכרון יעקב וחדרה. במלחמת העולם הראשונה הוא גויס שוב לצבא הטורקי, כקצין רפואה בדרגת יוזבאשי (שר מאה), בתפקיד "המפקח ההיגייני של השרות הרפואי בחזית מדבר סיני". בהמשך הוצב בארץ-ישראל ובלבנון.
במהלך המלחמה נחלץ לעזרת פרדסני כפר סבא שם טיפל בחולי הטיפואיד, מבין אנשי תל אביב ומגורשי היישוב היהודי. זה התאפשר משום שמאיר דיזנגוף עסק בשתדלנות אצל השלטונות הטורקים הצליח להביא לכפר סבא את הבקטריולוג ד"ר משה קריגר, מהיותו איש צבא.
קריגר השיג תנורים לחיטוי המקום ובעזרת המגורשים, חוטאו כל הבגדים ומצעי בית החולים. כדי לבודד בין החולים במחלות מידבקות, השיגו אמבטיה והחלו לרחוץ את החולים טרם אשפוזם. מיטות בית החולים הוכנו מעצים וענפים והמצעים נלקחו מחפציהם האישים של המגורשים שעזבו את המקום והמשיכו צפונה. ד"ר אברהם פיגנבאוים, קריגר והרוקח המקומי צבי סלור שימשו כרופאים. אחיות נמצאו מבין המגורשות, צוות עזר הוקם בהתנדבות.
בשנים 1920–1926 חי בצפת, עבד כרופא בבית החולים "הדסה" צפת ובשנים 1924–1926 ניהל את בית החולים. קריגר היה רופאה של רחל המשוררת שאושפזה בצפת ב-1921 וב-1925. ידידותם הניבה כמה שירים שלה שהוקדשו לו. בזמן שהתגורר בצפת היה יו"ר הקהילה היהודית בצפת ונשלח בשנת 1923 להשתתף בקונגרס הציוני השלושה עשר בקרלסבאד שבצ'כוסלובקיה.
בשנת 1927 הוא השתקע בתל אביב כרופא פרטי. ב-1929 נשא לאשה את רופאת הילדים ויו"ר ארגון הרופאות בישראל, ד"ר פני צ'לנוב-קריגר (בתו של ד"ר יחיאל צ'לנוב), ובהמשך נולדו ילדיהם נירה קריגר-דן (1930–2015) ויחיאל.
במלחמת העצמאות  קריגר היה ממקימי "השירות הרפואי", (19 בדצמבר 1947), במשותף עם ד"ר משה פלר, ד"ר יוסף מאיר, ד"ר משולם ליבונטין וד"ר אברהם קצנלסון. דוד בן-גוריון רושם ביומנו לאחר פגישה עם צוות ההקמה : "הוקמה ועדה רפואית לשעת חירום ונקבעו רופאים אזורים. הוחלט על תוספת 500 מיטות בבתי-החולים הקיימים, עם פרסונל רזרבי (בייחוד קבוצות צוותי ניתוח). דרושים 76,600  לא"י לציוד - מיטות, שולחנות-ניתוח, ולתוספת מיטות"..
בעת מגוריו בתל אביב, קריגר היה פעיל בענייני ציבור כיו"ר ההסתדרות הרפואית בארץ-ישראל (1932–1934), חבר הוועד הפועל של הברית העולמית של רופאים יהודים, יו"ר הוועד הפועל של הליגה למלחמה בשחפת בארץ-ישראל, חבר הוועד האזרחי להקמת המוזיאון הראשון לאמנות בעיר תל אביב, ויו"ר חוג ידידי תיאטרון הבימה ופעיל להקמת "בית הבימה". ב-1934 הוא הקים בשדרות רוטשילד 71 את בית קריגר (אדריכל זאב רכטר), שבו שכנה גם מרפאתו. בין מטופליו הרבים כלולים גם: חיים נחמן ביאליק, רחל המשוררת, אורי צבי גרינברג, אנדה עמיר-פינקרפלד, החזון איש, מנחם גנסין, הרב יצחק ידידיה פרנקל, חנה רובינא, שמעון פינקל, אהרן מסקין, משה קסטל ולאה ניקל. כיום משמש "בית קריגר" כבית מלון בוטיק המציע כ-25 דירות יוקרה ששופצו. ד"ר אפרים סיני נזכר: "שמו הלך לפניו כאיש המוסר והיושר הציבורי, בעל זיכרון פנומנלי היה ומוח אנציקלופדי".. על שמו של קריגר קרוי גם רחוב בעיר תל אביב.
ראו גם

ההסתדרות הרפואית בישראל
לקריאה נוספת

ניסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל" 1799-1948", הוצאת איתי בחור, זכרון יעקב, מרץ 2012, מהדורה שנייה, עמוד 377.
משה קריגר, "מכתב לחבר", הוועד המרכזי, ההסתדרות רפואית ישראל, 27 בפברואר 1975.
מירב גרץ-רונן, "מאה שנה לבית החולים בצפת 1910-2010", איתי בחור - ההוצאה לאור, פברואר 2010, עמוד 23.
אריאל : כתב עת לידיעת ארץ-ישראל, חידושים בחפירות ארכאולוגיות בירושלים, אלבום נדיר ממלחמת העולם הראשונה (מעזבונו של פסח בר אדון), צילום: "ד"ר ספרא, ד"ר כנעאן ורעייתו וד"ר משה קריגר ליד המסגד בבאר-שבע", (נובמבר 1916), עמוד 66, הוצאת ספרים אריאל, מספר 187, ניסן תשכ"ט, אפריל 2009.
אהרון אבן חן, "ה'סר-טביב' ", בתוך: חתונה בצידון, הוצאת מסדה, 1972
הערות שוליים

↑  "סיפורי ארץ ישראל - מצבות מדברות 1850-1950", "נערה ירושלמית שנהרגה בהפגזה בריטית, 10.5.1918, כפר סבא" (פורסם שבת, 1 בדצמבר 2012)
↑  נדב מן, שנהיה בריאים: 100 שנה לבית החולים בצפת, באתר ynet, 5 במרץ 2010
↑  אורי מילשטיין, "רחל המשוררת: מעצבת האליטות (חלק א')", באתר "אימגו" - מגזין, כתב עת בנושא תרבויות, מאמרים, 23 בספטמבר 2006
↑  גרשון ריבלין, אלחנן אורן, (עורכים), דוד בן-גוריון מן היומן (מלחמת העצמאות, תש"ח - תש"ט), משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ו, 1986, עמוד 27, "הקמת שירות רפואי", 19.12.1947
↑  משפחת קריגר the rothild 71 since 1934
↑  רתם תורגמן, מקו, "The Rothschild: חווית אירוח אורבנית בלב הכרך", 25.7.2012
↑  ד"ר אפרים סיני, "במלוא העין - מעולמו של רופא", צ'ריקובר מוציאים לאור בעמ, תל אביב, 1984, עמודים 140-141
בניין הממשל העירוני של טוקיו

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קומפלקס מבנים, prefectural office building, בניין עירייה 
 כתובת:  2-8-1 Nishishinjuku, Shinjuku-ku, Tokyo 163-8001 Japan 
 מיקום:  Nishi-Shinjuku 
 מדינה:  יפן 
 בעלים:  Tokyo Metropolitan Government 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1991
 תאריך פתיחה רשמי:  אפריל 1991 
 עלות:  157 מיליארד ין
 אדריכל:  קנזו טנגה
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות פוסט-מודרנית 
 מידות
 גובה:  243.3 מ' 
 קומות:  48 
 
 קואורדינטות:  35°41′22″N 139°41′30″E﻿ / ﻿35.68951°N 139.69171°E﻿ / 35.68951; 139.69171
 אתר רשמי
  (למפת טוקיו מוגדלת) בניין הממשל העירוני של טוקיו(למפת טוקיו רגילה) בניין הממשל העירוני של טוקיו
 
בניין הממשל העירוני של טוקיו (מכונה גם: Tochō) הוא קומפלקס בניינים, המכיל את מטה ממשלת מטרופולין טוקיו, האחראית על ערים, עיירות וכפרים המהווים את כלל מטרופולין טוקיו.
קומפלקס הבניינים שוכן בשינג'וקו וכולל שלושה מבנים אשר תוכננו על ידי האדריכל קנזו טנגה. הגבוה מבין השלושה הוא בניין המטרופוליטן הראשי של טוקיו מספר 1, מגדל בגובה 243 מטרים, בעל 48 קומות שמתפצל לשני חלקים בקומה ה-33. לבניין יש גם שלושה מפלסים מתחת לפני הקרקע. תכנון הבניין נועד להידמות למעגל משולב, ובנוסף לעורר מראה של קתדרלה גותית. הבניין היה לבניין הגבוה ביותר ביפן בין השנים 1990 ל-1993. בטוקיו עצמה הוא היה הגבוה יותר למן הקמתו ב-1990 ועד שנת 2007.
שני הבניינים האחרים במתחם הם בניין אספת המטרופוליטן בטוקיו בן שמונה קומות (כולל קומה תת-קרקעית אחת), ובניין המטרופוליטן הראשי של טוקיו מספר 2, הכולל 37 קומות, לרבות שלוש מתחת לפני הקרקע.
שני סיפוני התצפית הפנורמיים, אחד בכל מגדל בקומה 45 (בגובה של 202 מטרים), פתוחים לציבור בלא תשלום, ומכילים חנויות מתנות ובתי קפה. סיפוני התצפית פתוחים בין השעות 9:30 – 23:00, אך שני סיפוני התצפית מחליפים את התאריכים בהם הם פתוחים.
היסטוריה

הבניין תוכנן על ידי קנזו טנגה והושלם בדצמבר 1990, עלות הקמתו עמדה על 157 מיליארד ין (כמיליארד דולר אמריקני), שהגיעו מכסף ציבורי. הוא החליף את בית העירייה הישן ביורוקוץ', שנבנה בשנת 1957 ועוצב גם הוא על ידי טנגה, וכיום הוא מאכלס את אתר טוקיו אינטרנשיונל פורום.
הערות שוליים

↑  Kenzo Tange: Multifaceted Colossus Who Mirrored the Era (ביפנית). Nikkei Architecture – Nikkei BP. 2005. p. 118. ISBN 4-8222-0476-6.
↑  "Tokyo Metropolitan Government Building Observatories". Tokyo Metropolitan Government. נבדק ב-6 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "About Tokyo Government Building – Tokyo Travel Guide | Planetyze". Planetyze (באנגלית). נבדק ב-2017-09-19.
עתיקות (כתב עת)

| --- | --- |
 מו"ל:  רשות העתיקות 
 תאריכי הופעה:  1955–הווה (כ־70 שנה) 
 שפה:  שפות מרובות 
 מדינה:  ישראל 
 ISSN:  0792-8424
 www.atiqot.org.il
 
עתיקות (Atiqot) הוא שמו של כתב עת אקדמי בנושאי ארכאולוגיה, היוצא לאור בעברית ובאנגלית על ידי רשות העתיקות מאז שנת 1955.
כתב העת מפרסם מאמרים המתמקדים בחפירות ההצלה הרבות הנערכות מדי שנה מטעם רשות העתיקות.
בתחילה יצאו שתי סדרות נפרדות בעברית ובאנגלית, אבל החל מגיליון 20 (1991), אוחדו החלקים העברי והאנגלי והם מופיעים בגיליון אחד.
בין העורכים:
עופר בר-יוסף
רפאל גרינברג
איילת גלבוע
צבי גל
הזרע סידס

| --- | --- |
 לוגו החברה מ-2023
 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1939–הווה (כ־86 שנים) 
 מיקום המטה:  ברורים 
 ענפי תעשייה:  תעשיית החקלאות 
  
 www.hazera.co.il
 
סמליל ישן של החברה תחת השם "הזרע ג'נטיקס"
סמליל ישן של החברה תחת השם "Hazera Genetics"
סמליל החברה מספטמבר 2014 ועד ל-2023
הזרע סידס בע"מ (אנגלית: Hazera Seeds Ltd.‎; בעבר: הזרע ג'נטיקס בע"מ) היא חברה העוסקת בהכלאה, טיפוח, פיתוח, ייצור ושיווק מגוון רחב של זרעי ירקות לחקלאות ברחבי העולם, הנחשבת כחלוצה עולמית בתעשיית הזרעים לירקות.
היסטוריה

חברת "הזרע" נוסדה בשנת 1939 על ידי צדוק (צשק) רוזנטל מקיבוץ גן שמואל ועמו חברי מזכירות ארגון מגדלי הירקות: אריה פרצי, מנחם פרוכטר ויהודה גרינקר, במטרה לפתח חוות ניסיוניות וזרעים לחקלאים בארץ והתאגדה כחברה בשנת 1955. בשנת 1998 פוצלה החברה לחברת "הזרע ג'נטיקס", שהמשיכה לעסוק בטיפוח זרעים ולחברת "הזרע 1939", אשר מחזיקה בחוות ובשאר הנדל"ן של החברה.
בשנות ה-50 הוקם המפעל המרכזי בחיפה, באזור הצ'ק פוסט בשם "המשביר זרעים". לאחר מכן שונה שמו אל "הזרע" עד שנהרס בשנת 2010 לצורך הקמת רובע מת"מ 2.
בשנת 1992 אורי לויט הוביל השקעה של בנק הפועלים בחברת "הזרע 1939" בעקבות כך היא הצליחה להגדיל את היקף המכירות והפכה לחברה רווחית.
בשנת 2003 רכש הקונצרן הצרפתי 'לימגרין' (Limagrain), תאגיד חקלאי בינלאומי שבסיסו בצרפת, את השליטה בחברת הזרע ג'נטיקס. ב-2008 מוזגה הזרע עם חברת ניקרסון זוואן ההולנדית. בספטמבר 2014 שונה שם החברה ל"הזרע סידס" (שמה המשפטי) ולמעשה שם החברה ושם המותג מאז הם "הזרע"[1].
החברה ממוקדת בטיפוח ופיתוח של זני ירקות רבים, הבולטים בהם: עגבניות, בצל, פלפל, כרוב, אבטיח, מלפפון, מלון, צנונית וכרובית. החברה משקיעה מעל כ-17% ממחזור המכירות שלה במחקר ופיתוח ו-30% מעובדיה עובדים מועסקים באגף המו"פ.
קבוצת "לימגרין" היא קואופרטיב חקלאי שהוקם על ידי 2,000 חקלאים במרכז צרפת המתמחה בזרעי ירקות, זרעי גידולי שדה ובמוצרי דגנים ומאפה. "לימגרין" היא חברת הזרעים הרביעית בגודלה בעולם והשנייה בגודלה בתחום זרעי הירקות. בלימגרין מועסקים 10,000 עובדים ומחזור המכירות נאמד בכ- 2.5 מיליארד יורו. חברת הזרע סידס מעסיקה כ-900 עובדים בעולם מהם כ-450 עובדים בישראל, 250 בהולנד והשאר בחברות הבנות שלה (נכון לינואר 2018). ל"הזרע" משרד ראשי בישראל (חוות ברורים) ובהולנד (MADE) וחברות בנות ב-12 מדינות, לצד רשת הפצה נרחבת במעל מאה שווקים נוספים.
מתקני החברה > ישראל

מטה החברה ומרכז הפיתוח של החברה בחוות ברורים
מפעל בשדרות
מתקני החברה > הולנד

מטה החברה ומרכז טיפוח עגבניות ב-MADE
מרכז טיפוח בצל – RILLAND
מרכז טיפול בדלועיים – WARMENHUIZEN
הערות שוליים

↑  רשימת חוות בבעלות 'הזרע 1939', באתר הזרע 1939
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה

| --- | --- |
סמלה של המפלגה הסוציאל־דמוקרטית של גרמניה
 מדינה:  גרמניה, רפובליקת ויימאר, הקיסרות הגרמנית 
 שם רשמי:  Sozialdemokratische Partei Deutschlands 
 מנהיגים:  נורברט ואלטר-בוריאנס, ססקיה אסקן, מרטין שולץ, אולף שולץ
 תקופת הפעילות:  23 במאי 1863 – הווה (161 שנים)
 אידאולוגיות:  סוציאל-דמוקרטיה
 מטה:  ברלין, גרמניה
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-שמאל
 ארגונים בינלאומיים:  האינטרנציונל הסוציאליסטי
 צבעים רשמיים:  אדום
 נציגויות בפרלמנטים
 בונדסטאג:  120 / 630
 בונדסראט:  21 / 69
 לנדטאגים של מדינות גרמניה:  453 / 1,894
 הפרלמנט האירופי, נציגי גרמניה:  14 / 96
 ראשי ממשלה פדרליים בגרמניה:  7 / 16
 
 www.spd.de
 
המפלגה הסוציאל־דמוקרטית של גרמניה (בגרמנית: SPD - Sozialdemokratische Partei Deutschlands, מוכרת בראשי התיבות הנהגים "אֵס פֵּה דֵה") היא מפלגת השלטון בגרמניה, המפלגה הוותיקה ביותר בגרמניה הפעילה עדיין כיום, ואחת הגדולות והוותיקות בעולם. בשנת 2013 ציינה 150 שנה לייסודה, כשבשורותיה יותר מ-600,000 חברים. מפלגה זו היא הגדולה ביותר בגרמניה. שורשי המפלגה בתנועת העבודה הגרמנית, ובעבר נטתה יותר לאידאולוגיה הסוציאליסטית, והיא עדיין חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי, כמו גם במפלגת הגג האירופית מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
המפלגה שימשה בתחילת קיומה כקולה של תנועת הפועלים הגרמנית, ובימי הקיסרות הגרמנית הייתה לעיתים המפלגה החזקה ביותר ברייכסטאג, ויצרה מנגנון מסועף של "מדינה בתוך מדינה". לאחר התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה ב-1918 הייתה המפלגה בין מקימיה של רפובליקת ויימאר, כאשר איש המפלגה, פרידריך אברט, היה לנשיאה הראשון של הרפובליקה.
בימי הרייך השלישי נאסרה פעולתה, אך לאחר מלחמת העולם השנייה פעלה במערב גרמניה, בראשות אישים בולטים כווילי ברנדט והלמוט שמידט אשר שימשו במשרת הקנצלר. לאחר איחוד גרמניה היה גרהרד שרדר לקאנצלר הראשון מטעם המפלגה בגרמניה המאוחדת, אולם הוא איבד את משרתו בבחירות בשנת 2005.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 יצאה המפלגה בתוכנית הסוציאליסטית "מכונית לכל פועל" שמטרתה לשפר את תנאי הרווחה של האוכלוסייה הפחות מבוססת בגרמניה, ובזכותה זכתה בבחירות בהישג חסר תקדים אולם התוכנית לא יצאה לפועל מעולם.
תחת מנהיגותו של גרהרד שרדר אימצה המפלגה מספר מאפיינים ליברליים בעודה מחויבת לעקרונות הסוציאל־דמוקרטיה. בשנים 2005‏-2009 הייתה המפלגה שותפה בקואליציה עם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית, אשר בראשה עמדה הקאנצלרית המכהנת באותה התקופה אנגלה מרקל. בשל תוצאתן הצמודה של הבחירות, ניתן היה לראות במפלגה חברה שוות כוח כמעט למפלגתה של מרקל בממשלת גרמניה.
בבחירות בשנת 2009 ספגה המפלגה מפלה קשה וזכתה ב-23% בלבד מקולות הבוחרים, מה שהביא אותה לתוצאה הנמוכה יותר בעידן הנוכחי. בבחירות שנערכו בספטמבר 2013, המפלגה התחזקה במעט, ואחריהן התנהל משא ומתן לגבי הצטרפותה לממשלתה של אנגלה מרקל. בתום משא ומתן ארוך ולא פשוט הצטרפה המפלגה הסוציאל־דמוקרטית (SPD) לקואליציה גדולה שנייה תחת הנהגתה של הקנצלרית אנגלה מרקל.
בשנת 2021 זכתה המפלגה בבחירות ומרכיבה מאז את הממשלה עם הקבינט של שולץ בראשות אולף שולץ בתפקיד קאנצלר גרמניה.
מבנה המפלגה

הגוף העליון של המפלגה הסוציאל־דמוקרטית הגרמנית הוא קונגרס המפלגה, המתכנס אחת לשנתיים. הנציגים המוסמכים להצביע בוועידות הפדרליות נבחרים בוועידות אזוריות ובנוסף לכך מוסמכים להצביע גם חברים בוועד הפועל הפדרלי של המפלגה. הוועד הפועל הפדרלי כולל את היושב ראש, חמשת סגניו, המזכיר הכללי, הגזבר וחברים אחרים. הוועד הפועל כולל 45 חברים מנהל את ענייניה השוטפים של המפלגה. הוא בוחר מתוכו נשיאות בת 13 חברים המשמשת כמועצת מנהלים.
מועצת המפלגה היא גוף רחב יותר בן 110 חברים, שעל הוועד הפועל להתייעץ עמו בעניינים חשובים.
למפלגה כיום כ-12,500 סניפים המאורגנים ב-350 תתי מחוזות ועשרים מחוזות, ומאגדים בתוכם כ-600,000 חברי מפלגה.
מטה המפלגה בברלין נקרא "בית וילי ברנדט" על שם הקאנצלר לשעבר, שהיה ממנהיגיה הבולטים של המפלגה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
מצע

המפלגה הסוציאל־דמוקרטית של גרמניה היא מפלגה מובילה במחנה הסוציאל-דמוקרטי העולמי מהיום שבו נוסדה. ראשית המפלגה בפועלם של פוליטיקאים והוגים כפרדיננד לסל ואדוארד ברנשטיין, אשר תמכו בסוציאליזם וראו את הדרך להגשמתו בשיתוף פעולה עם המדינה. לאחר מלחמת העולם השנייה ניסחה המפלגה מספר מצעים, כאשר האחרון שביניהם התקבל בברלין בשנת 1989 בעת שאיחוד גרמניה נראה כקרב והולך. ההתפתחויות, שאירעו מאז, נושאים כגלובליזציה והמלחמה העולמית נגד הטרור, יצרו צורך ביצירת מצע חדש, שעליו דנה ועידת המפלגה בשנת 2007.
כיום מגדירה עצמה המפלגה באתר האינטרנט שלה כמפלגה סוציאל־דמוקרטית, התומכת ב"סדר עולמי של שלום", "גלובליזציה הוגנת", "שגשוג ותעסוקה", "סולידריות בין גילאים בחברה הידידותית לילדים", "השתתפות חברתית לכל", "קידמה הוגנת", "ביטחון אל מול פני השינוי", ו"קונצנזוס חברתי חדש".
בפועל משקפות אמרות אלו מאבקים פנימיים בין אגפי המפלגה, כאשר מנהיג המפלגה עד לשנת 2006, גרהרד שרדר, הוביל את המפלגה בנתיב שנראה לאחדים נאו ליברלי וסוטה מעקרונות היסוד של המפלגה. ויכוח זה הוביל לפרישת פלג מן המפלגה ליצירת מפלגת די לינקה (Die Linke) בשנת 2005.
היסטוריה > רקע

ההתפתחות הכלכלית של גרמניה באמצע המאה ה-19 הביאה, כבאנגליה ובארצות נוספות באירופה, להתפתחות התודעה העצמית של מעמד הפועלים. התנועות הסוציאליסטיות שדוכאו בכוח בשנות הארבעים, ובמהפכות 1848, סללו את הדרך לכוחות חדשים. המהפכנים הוותיקים כקרל מרקס ופרידריך אנגלס היו בגלות, אך מעמד הפועלים הגרמני נראה כבשל לארגון ולייצוג פוליטי. השפעתם של הגולים הייתה עקיפה, ובגרמניה עצמה קם מנהיג שארגן את התנועה, ואיחד את פועלי גרמניה באופן פוליטי, דבר ממנו נמנעה תנועת הפועלים מ-1848 ועד תחילת שנות השישים של המאה ה-19.
המפלגה מחשיבה את יום היווסדה כ-23 במאי 1863, עת התכנסו כ-600 נציגים בוועידה בלייפציג בראשותו של פרדיננד לסל, וייסדו מפלגה בשם "Allgemeiner Deutscher Arbeiterverein" ובראשי תיבות ADAV, שהייתה הארגון הפוליטי הראשון של תנועת העבודה הגרמנית, ואביה הקדמון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ב-1864 מת לסל, לאחר שהסתבך בדו-קרב על חסדיה של גבירה, אך התנועה המשיכה להתקדם. מספר החברים גדל מיום ייסוד המפלגה ועד למותו של לסל, מ-600 חברים ל-4,600. בניגוד לאחרים כקרל מרקס, ראה לסל את הדרך להשגת זכויות העובדים בהשתתפות פוליטית של הפועלים במבנה המדינה הקיים, ובשל כך ראה את השגת זכות הבחירה השווה לכל נפש כהישג הגדול אליו צריכה לשאוף תנועת הפועלים. לסל היה אחד מהגדולים שבאנשי תנועת העבודה הגרמנית, והתווה את הדרך לבאים אחריו. אף שהורה כי יורשו יהיה ברנהרד בקר, השתלט על התנועה יוהאן בפטיסט פון שוייצר, שהמשיך בקו שבו נקט לסל של שילוב תנועת הפועלים בפוליטיקה של האימפריה, ותמיכה באוטו פון ביסמרק ובמדינה הפרוסית. עיקר פעילותה של ה-ADAV היה בצפון גרמניה ובפרוסיה.
במקביל, בדרום, נוסדה בשנת 1869 "Sozialdemokratische Arbeiterpartei" (מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה - SDAP), בראשותם של אוגוסט בבל ווילהלם ליבקנכט, אביו של קרל ליבקנכט. במשך שנים מספר היו שתי התנועות יריבות, אך היעלמותו של שווייצר מהמפה הפוליטית ורדיפת שתי התנועות כאחת על ידי הממשל אפשרו את איחודן בגותה ב-22 במאי 1875. התנועה המאוחדת "מפלגת העבודה הסוציאליסטית של גרמניה", אימצה תוכנית הקרויה "תוכנית גותה", בה קראה לדמוקרטיזציה, והצהירה כי "מפלגת העבודה הסוציאליסטית של גרמניה מתכוונת להקים, בכל האמצעים החוקיים, קהילה חופשית וחברה סוציאליסטית, באמצעות שבירת מערכת השכר, השמדת כל צורה של ניצול, והסרת כל צורות אי השוויון הסוציאלי והפוליטי". התוכנית הייתה ברוחו של לסל, וספגה ביקורת נוקבת מאת קרל מרקס ופרידריך אנגלס.
היסטוריה > הפילוג בשורות המפלגה בזמן מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה תמכו הסוציאל-דמוקרטים בתקציב המלחמה. על אף אמונתם של הוגים כז'ורס כי הפועלים משני הצדדים הלוחמים לא יאפשרו את המלחמה ההמונית הממשמשת ובאה, בפועל אפשרו הסוציאל-דמוקרטים במדינות הלוחמות, הן בגרמניה והן בצרפת לאחר רציחתו של ז'ורס, את קיומה של המלחמה, ויישרו קו עם מדיניות השלטון. עשרות שנים של עלייה הדרגתית ברמת החיים, והישגים סוציאליים ניכרים, הפכו את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה ממפלגה מהפכנית, למפלגה השואפת לרפורמות מתונות, ואף פונה אל חלקים מן הבורגנות.
מנהיגי המפלגה, פרידריך אברט ופיליפ שיידמן, ראו את המלחמה כמלחמת מגן שנכפתה על גרמניה כנגד רצונה. עמדה זו לא הייתה קלה לאלו שהחזיקו בה, ונראה כי הסוציאל-דמוקרטים נוקטים בה כנגד האינסטינקט הפוליטי שלהם. "אין זה קל לסוציאל-דמוקרטים", הכריז אברט ב-1916, "להגן על המעמד השליט בעת שאנו מגינים על מולדתנו. אנו איננו מרוצים מהתנאים הכלכליים, ועומדים באופוזיציה חריפה לתנאים הפוליטיים ברייך". עם כל זאת נותר אברט נאמן לממשלתו של הקייזר, עד ליומה האחרון.
ככל שהתקדמה המלחמה, כן גדל מספר המתנגדים לה בשורות המפלגה. ראשיהם היו אדוארד ברנשטיין, קרל קאוטסקי והוגו האזה.
ב-1917 התחולל משבר בשורות המפלגה כאשר אנשי השמאל, ובראשם ברנשטיין, קאוטסקי והאזה פרשו על מנת להקים את "המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הבלתי תלויה", אשר הביעה התנגדות להמשך המלחמה, ואף הצביעה כנגד התקציב. לאחר אירועי המהפכה הרוסית נוסד פלג נוסף, "הליגה הספרטקיסטית", בראשותם של רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט, שראה אפשרות להביא בגרמניה למהפכה בנוסח המהפכה שהתחוללה במזרח. קבוצה זו ייסדה לאחר מכן את המפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
ב-1922 שבו חלק מה"בלתי תלויים" והצטרפו אל הסוציאל-דמוקרטים, בעקבות רציחתו של ולטר רתנאו. המפלגה המאוחדת קיבלה את השם הזמני "המפלגה הסוציאל-דמוקרטית המאוחדת" (Vereinigte Sozialdemokratische Partei), אך ב-1924 שבה וקיצרה את שמה ל-SPD. חלק מה"בלתי תלויים" המשיכו בפעילות עצמאית במפלגות שמאל קטנות מחוץ למסגרת המפלגה המאוחדת.
מעבר הפוך אירע, באופן אירוני, כאשר הצטרף הפלג של הסוציאל-דמוקרטים במזרח גרמניה ב-1946 אל "צאצאי" הפורשים הספרטקיסטים, אנשי המפלגה הקומוניסטית הגרמנית, ליצירת מפלגה מאוחדת שהייתה מפלגת השלטון במזרח גרמניה עד להתפוגגות המדינה, היא ה-Sozialistische Einheitspartei Deutschlands, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
היסטוריה > התקופה הנאצית (1933–1945)

בהיות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית המפלגה היחידה ברייכסטאג שהתנגדה לחוק ההסמכה, ובהיותם קול בולט בתנועת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם דאגו הנאצים לאסור על פעילות המפלגה זמן קצר לאחר עלייתם לשלטון. רבים מחברי המפלגה נעצרו, נרצחו או נשלחו למחנות ריכוז. מנהיג המפלגה אוטו ולס יצא אף הוא לגלות, ולאחר זמן מה הקים מרכז של המפלגה בפראג אשר דאג לקיים קשרים עם פעילי המפלגה בגרמניה, ליצור דו"חות תקופתיים על המתרחש בגרמניה, ולשמור על המבנה השלדי של המפלגה. פעילות זו נמשכה במהלך כל תקופת הרייך השלישי, אך לא היו לה תוצאות מעשיות כלשהן. ולס מת בגלות בשנת 1939.
בין 1936 ל-1939 נלחמו כמה מאנשי המפלגה במלחמת האזרחים בספרד לצד הרפובליקנים, במסגרת הבריגדות הבינלאומיות ובמסגרות נוספות, ולעיתים נלחמו כנגד בני עמם, הגרמנים, שסייעו לפשיסטים במסגרת "לגיון הקונדור".
לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי הנאצים בשנת 1938 עברה הנהגת המפלגה לפריז ולאחר כיבושה של זו על ידי הגרמנים, עקרה ללונדון. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הודיעה הנהגת המפלגה כי היא תומכת במטרתן של בעלות הברית, וכי את השלטון הנאצי יש להסיר בכוח.
במהלך המלחמה שמר שלד המפלגה על קיום במחתרת, אך לא בוצעו כמעט פעולות מעשיות של התנגדות למשטר. יוצאת דופן הייתה פעילותו של ד"ר יוליוס לבר, מראשי המפלגה, אשר היה פעיל בהתנגדות למשטרו של היטלר, וחבר ב"חוג קרייזאו", חוג רעיוני ששימש כבסיס אידאולוגי לקושרים כנגד היטלר, ואף חבר לאנשי קשר העשרים ביולי בניסיון לרצוח את היטלר ולהפיל את משטרו. למפלגה, כמפלגה, לא היה חלק משמעותי בניסיון זה.