stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המצור על כוכב הירדן

כוכב הירדן (ידוע גם בשמות  יפה נוף וכוכב הרוחות בעברית, כאוכב אל-הווא בערבית ובלוואר או קוקט בצרפתית) הוא גן לאומי, אתר ארכאולוגי הממוקם בקצהּ המזרחי של רמת יששכר (רמת כוכב), בשולי הגליל התחתון. במאה ה-12 היה זה מבצר צלבני מפואר. האתר ממוקם על פסגה שגובהה 312 מטרים מעל פני הים, ושיפוליה המצוקיים מתנשאים לגובה של 550 מטרים מעל לבקעת הירדן שפרושה לרגליה ממזרח.
בשנת 1187 הכניע צלאח א-דין את עיקר הכח הצלבני של ממלכת ירושלים בקרב קרני חיטין והחל שועט אל פנים הממלכה כשהוא כובש ומכניע כל עיר וכל מבצר שעמדו בדרכו. רק שלושה מבצרים עמדו בפרץ, וכוכב הירדן, שהיה מאויש באותה התקופה בכוחות מתוגברים, היה אחד מהם (האחרים היו המצודה של צפת והעיר צור). המוסלמים הגיעו לשערי המצודה בחודש יולי שנת 1187, ומשלא עלה בידם לכובשה הטילו עליה מצור. בתחילה הסתפקו האבירים הנצורים בהגנה שהעניקו להם החומות והביצורים, אולם עד מהרה הם החלו עוזבים את חיק המבצר ויוצאים לפשיטות והתקפות על הכוחות המוסלמים, פשיטות שהגיעו לשיאן בהשמדתה של יחידה מוסלמית שלמה בחודש דצמבר 1187.
לאחר שישה חודשי מצור הדוק החלה אוזלת האספקה במבצר, אולם ישועתם של הצלבנים הגיעה כאשר תקפו זוג שיירות מוסלמיות שעשו דרכן מזרחה ועל גבן שלל ממחסניו של המבצר הכבוש "לה פב" (מרחביה). שלל זה נלקח מיד אל בין חומות המבצר וסיפק את מבוקשם של האבירים הנצורים בו.
בחודש מרץ של שנת 1188 הגיע למבצר צלאח א-דין עצמו, לאחר שנוכח כי כוחותיו אינם מסוגלים להכריע את האבירים הנצורים בו. צלאח א-דין ראה בכיבוש מבצר כוכב הירדן אמצעי לשבירת רוחם של הצלבנים הנצורים בעיר צור ועל כן החליט להגיע ולפקד בעצמו על כיבוש המקום. מכל מקום, גם נוכחותו של המפקד העליון של כוחות המוסלמים לא הצליחה לרפות את ידי הנצורים, ובחודש מאי הוסר המצור על המבצר.
כוחותיו של צלאח א-דין שבו אל המבצר בסוף שנת 1188 וחידשו את מצורם. החורף הקשה של אותה השנה, יחד עם ההתנגדות ועוז הרוח שהפגינו המתנגדים הצלבנים הסבו אבדות רבות לכוחות הצרים, אולם בסופו של דבר הצליחו יחידות החפרים המוסלמיות לפרוץ פרצה בחומה החיצונית שממזרח למצודה ופרצו בעוז אל עבר החומות הפנימיות.
לאחר קרב קצר, אבדה תקוותם של הצלבנים, וכעבור מספר שעות הפוגה הציעו תנאי כניעה בפני המוסלמים. אומץ לבם ונחישותם של מגיני המבצר קסמו לצלאח א-דין, והוא אישר להם לעזוב את המקום עם כל רכושם ולעבור לצור. ב-5 בינואר 1189 הועבר המבצר לידי המוסלמים, לאחר שנה ומחצה של מצור כבד. המוסלמים הותירו במקום יחידת צבא קטנה, ובביקור שערך צלאח א-דין במקום כעבור מספר חודשים הוא הורה לתקן את הנזק שגרמו חפריו לחומות ולשקם את המבצר.
קריית שמואל (חיפה)

| --- | --- |

השכונה החדשה בקריית שמואל מבט מקריית מוצקין
 מידע
 עיר:  חיפה
 תאריך ייסוד:  ט"ו בתמוז תרצ"ה (1935)
 מייסדים:  הפועל המזרחי
 על שם:  שמואל חיים לנדוי
 אוכלוסייה:  5,500 (2007)
 קואורדינטות:  32°50′02″N 35°04′04″E﻿ / ﻿32.83401944°N 35.06784167°E﻿ / 32.83401944; 35.06784167
 שכונות נוספות בחיפה
  (למפת חיפה מוגדלת) קריית שמואל(למפת חיפה רגילה) קריית שמואל(למפת הגליל המערבי רגילה) קריית שמואל(למפת הגליל המערבי מוגדלת) קריית שמואל
 
קריית שמואל היא שכונה בפאתי חיפה, השוכנת בלב הקריות בעמק זבולון. קריית שמואל גובלת בקריית ים ממערב ומצפון, בקריית חיים (שגם היא בדומה לקריית שמואל שייכת לעיר חיפה) מכיוון דרום, ובקריית מוצקין ממזרח. השכונה רחוקה כקילומטר מחוף קריית חיים, ובגבולה עם קריית מוצקין ממוקמת תחנת הרכבת קריית מוצקין.
קריית שמואל היא הקטנה בשטחה ובאוכלוסייתה שבין הקריות, והקריה היחידה שרוב תושביה דתיים, ומשוייכת לעיר חיפה. על פי נתוני מפקד האוכלוסין 2022, מתגוררות בשכונה 8,440 נפשות, ב 2,440 משקי בית. חתך הגילאים המאפיין חברה דתית בישראל, כלומר אחוז ניכר של אוכלוסייה צעירה (כ-41% מהאוכלוסייה הם גילאי 0–19) ורק כשמינית מעל גיל 65.
השכונה נקראת על שמו של שמואל חיים לנדוי, ממנהיגי הפועל המזרחי.
היסטוריה

ההחלטה על הקמת הקריה התקבלה בשנת 1933 על ידי קבוצת חברי סניף הפועל המזרחי בחיפה, שהעדיפו הקמת שכונה עצמאית, על פני קבלת אזור מצומצם בין שני רחובות בקריית חיים.
בניית התשתית לשכונה החלה בט"ו בתמוז תרצ"ה (16 ביולי 1935) על קרקעות בעמק זבולון שרכשה הקרן הקיימת.
לאחר קשיים שנבעו מפשיטת רגל של החברה שבנתה את הבתים, נחנכו הבתים הראשונים בל"ג בעומר תרצ"ח (19 במאי 1938). הבתים הראשונים, בני קומה אחת, על מגרש גדול, נבנו על הקרקע החולית ברחובות הנצי"ב, בר־אילן ותורה ועבודה של ימינו. השכונה נבנתה באזור שומם באותם הימים, מצידה המערבי של מסילת הרכבת חיפה–ביירות, וסמוך למחנות צבאיים בריטים גדולים. בסמוך לשכונה שכן מאהל בדואי שישב על אדמות הקק"ל, אך תושביו גורשו לאזור עכו בראשית שנות ה־40. באמצע שנות ה-40 נבנו בקריה בתים לעולים מגולי מאוריציוס בחלקה הדרומי של הקריה, ממערב לחלק הוותיק. אחרי קום המדינה הוקמו בשכונה שיכונים דו־קומתיים לחיילים משוחררים בחלקה המערבי של הקריה, ובשנות ה־60 הוקמו שיכונים של בתים בעלי ארבע קומות וכמה כניסות לבלוק לעולים בחלקה הצפוני. בתקופת העלייה ההמונית שכנה בחלקה הדרומי של השכונה מעברה, בשם מחנה העולים בקריית שמואל. בשנותיה הראשונות של הקריה יכלו להתקבל אליה אך ורק חברים בתנועת הפועל המזרחי.
תוכנית בניין ערים של קריית שמואל נעשתה על ידי האדריכל מאיר בן אורי. בן אורי תכנן את בית התרבות – מרכז החנויות, המכון לאומנות דתית, שהפך להיות מוזיאון בן אורי לאומנות יהודית דתית, את גן הילדים ורבים מבתי השכונה בשנותיה הראשונות.
בן אורי יזם את הבאת ארון הקודש האיטלקי לקריית שמואל, הכין את התוכניות לשחזורו ופיקח על הביצוע.
בשנותיה הראשונות היה לקריית שמואל מעמד מוניציפלי עצמאי עד שבשנת 1952 צורפה קריית שמואל כשכונה לעיר חיפה בעקבות הצטרפותה של שכנתה קריית חיים. מדי זמן עולות תוכניות לאחד את כל הקריות לגוש מוניציפלי אחד, ובכללו גם קריית שמואל, אולם עד עתה לא הבשילו ניסיונות האיחוד לשלבים מעשיים.
האוכלוסייה בקריית שמואל היא דתית לאומית.
בעקבות גל העלייה מארצות ברית המועצות לשעבר, גדל אחוז החילונים המתגוררים בקריית שמואל, בעיקר בחלקה הצפוני, בשל חוסר.
בקריה פועל ועד מקומי בן שבעה חברים, המשמש גם כאגודה להספקת מים לשכונה. כמו כן, הוקמה בה מנהלה מקומית.
רב השכונה בשנים תשי"ג (1952) – תשע"ה (2015) היה הרב עקיבא הכרמי.
כיום רב הקהילה החרדית הוא הרב זלמן הכרמי, ורב בית הכנסת המרכזי בשכונה הוא הרב אליעזר הכרמי.
שמירת שבת בקריה

בשבת כבישי השכונה סגורים לתנועת כלי רכב, בשבתות ובחגים מאז היווסדה של הקריה.
באמצע שנת 2005, לאחר מאבק משפטי, פתח משרד התחבורה את הציר המרכזי העובר בצד הקריה, שדרות ורבורג, לתנועה בשבת למשך שבת אחת, אך לאחר מאבק ציבורי של תושבי הקריה, נסגר הכביש לתנועה שוב.
שכונות בקריה

קריית שמואל חולקה במקור לחמישה אזורים והיום לארבעה:
קריית שמואל א' – האזור הוותיק בדרום הקריה, הגובל עם קריית חיים, שמורכב ברובו מבתים פרטיים.
קריית שמואל ב' – אזור מצפון לשכונה א' שנבנה בסוף שנות ה־50 ובתחילת שנות ה־60 ונועד בעיקר לקליטת העלייה מארצות צפון אפריקה, אך התרכזה בו העלייה מרומניה ומהונגריה, ובפרט מטרנסילבניה.
קריית שמואל ג' – אזור של שיכונים שנבנה בתחילת שנות ה־70, ויועד לזוגות צעירים ולעולים שהגיעו מברית המועצות באותן שנים.
שכונת 104 – חלק מ"קריית שמואל א'"; שכונה ותיקה בקצה הדרומי של הקריה, מול שכונת "המעברה". השכונה כוללת את שביל תרי"ג ואת שביל האמונה. כשנוסדה מנתה השכונה 104 משפחות שגרו בצפיפות, שתי משפחות לדירה, כשכל זוג משפחות חולק שירותים וחדר אמבטיה. במשך השנים התמזגו חצאי הדירות, ובשנות האלפיים מנתה השכונה 52 יחידות דיור.
"המעברה" – שכונה חדשה שבנתה חברת משה"ב על שטח מעברה לשעבר, מדרום לקריית שמואל א'. באזור זה הבנייה כוללת בעיקר יחידות דו־משפחתיות ובתים משותפים באיכות גבוהה.
"השכונה החדשה" – נבנתה בשטח מחנה צבאי לשעבר מזרחית לקריית שמואל ב'. בשכונה זו נבנו כמה מבני ציבור וכן שיכונים לצד בתים פרטיים.
בשכונה קיימת מאז היווסדה קופת הגמ"ח אחיסמך, המספקת הלוואות ללא ריבית לתושבי השכונה. את הקופה הקים וניהל שמואל בר חמא. לאחר מכן, במשך עשרות שנים, היא נוהלה בידי בנו שמעון בר חמא, ובשנים האחרונות עברה לניהולו של אריה ויזל.
בתי כנסת

בקריית שמואל מצויים כשלושים בתי כנסת. הגדול בהם הוא בית הכנסת המרכזי, שבקריית שמואל א', המכיל כ־400 מושבים בעזרת הגברים וכ־150 בעזרת הנשים. בית הכנסת, שאותו תכנן האדריכל ישראל קומט, נחנך בראש השנה של שנת ה'תשט"ז (סתיו 1955), לאחר שבשנים הראשונות שימשו חדרים בבתים פרטיים למקום בית כנסת, ולאחריהם שימש לכך האולם בבית התרבות. בבית כנסת זה נמצא ארון קודש שהובא מבית הכנסת ברג'ו אמיליה שבאיטליה, ועשוי משיש מפואר ומעוטר. גובהו של ארון הקודש כשישה מטרים ורוחבו כשלושה מטרים וחצי. עם ארון הקודש הובאה גם הבמה המשמשת לקריאה בתורה. ארון הקודש בבית כנסת זה נחשב לאחד היפים בארץ, ואף הונצח בבול בשנות ה־70.
מוסדות חינוך

בקריה כ־14 גני ילדים, בית הספר היסודי "אהרון הרא"ה" (הקרוי על שם הרמן שטרוק ועל שם הרב קוק); תלמוד התורה "נתיבות משה", המשתייך לחינוך העצמאי; בית הספר לבנות של חב"ד "בית חיה"; תלמוד התורה לבנים של חב"ד "צבאות מנחם"; ישיבת בני עקיבא פרחי אהרון; ישיבה וכולל ששמם "הישיבה הרמה", בראשות רב הקריה; וכן ישיבה קטנה, "כרם עקיבא", שמיועדת בעיקר לבוגרי "נתיבות משה", ישיבת תומכי תמימים של חב"ד. כמו כן נוער הקריה משתתף בפעילויות של תנועות הנוער בסניף בני עקיבא; בסניף עזרא (הנמצא בשטחה של קריית מוצקין אך חניכיו הם תושבי קריית שמואל; עיריית חיפה פועלת להעברת מבנה הסניף לשטח קריית שמואל); בסניף עוז (לכיתות א'–ג') (שהתקיים בסניף של בני עקיבא קריית שמואל); וכן בפעילויות של תנועת הנוער של חב"ד צבאות השם, המקיימת את פעילותה במבנה בצפון הקריה שבנה מפעל הפיס למטרה זו. בשנת 2005 עברה מכללת שאנן, מכללה אקדמית דתית לחינוך, מנווה שאנן לקריה. בשכונה גם ספרייה עירונית קטנה.
חב"ד

באמצע שנות ה־70 החלו משפחות של חסידי חב"ד להיקלט בקריית שמואל מהקריות שבסביבה. כיום קהילת חב"ד מונה כ־250 משפחות ועומד בראשה רב הקהילה יוסף אברהם פיזם (בנו וממלא מקומו של הרב יגאל פיזם). בשנת תשנ"ז הוקמה בשכונה ישיבת חב"ד (תחילה בקריית ים, ולאחר כמה שנים הועתקה לקריית שמואל).
לקריאה נוספת

הפרק 'ימים ראשונים' (עמ' 62–71) בתוך הספר "איש האמונה והאמונות", בהוצאת ועד קריית שמואל והמשפחה, 1975.
הערות שוליים

↑  מפת האזור, 1949, עם ציון שם היישוב, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462428105171 
ארון הקודש בבית הכנסת המרכזי בשכונה, משנת 1756 (ה'תקט"ז), הובא מרג'ו אמיליה (איטליה). ראו שלמה אומברטו נכון (התמונה נערכה גרפית והוסרו ממנה המנורות)
צילום מוגדל של כתובת ההקדשה בחלקו העליון של ארון הקודש
העיר העתיקה של בית שאן

שרידי התיאטרון הרומי
תל בית שאן ולמרגלותיו שרידים מהתקופה הרומית
העיר העתיקה של בית שאן, היא ההתיישבות באזור תל בית שאן מראשית התקופה הפרה-היסטורית ועד הקמת העיר הישראלית לאחר מלחמת העצמאות. בית שאן מילאה תפקיד מרכזי בהיסטוריה, בשל מיקומה האסטרטגי על דרך הים שחיברה בין מצרים למסופוטמיה, ועל מפגש בקעת הירדן ועמק יזרעאל. בתקופת הברונזה שימשה מרכז שלטוני של מצרים. בתקופת הברזל הייתה עיר יהודית בממלכת ישראל המאוחדת. בתקופה היוונית הייתה לעיר הלניסטית בשם סקיתופוליס. בתקופה הרומית הייתה העיר בירת חבל דקאפוליס, וההתיישבות בה הייתה למרגלות התל ולא על תל בית שאן עצמו. שרידים מתקופה זו ניתן לראות בגן לאומי בית שאן.
שם העיר

שם העיר עבר גלגולים רבים, בין השאר נקראה "אשאן", "בֵּית שָׁן", "ביישן".[דרוש מקור] נקראת, ככל הנראה, על שם האל שאן, שיושביה הקדומים הקימו לו בה מקדש.
ביוונית: Σκυθόπολις "סְקִיתוֹפּוֹלִיס", סקיתים + פוליס, על שם יושביה.
בערבית שם העיר הוא بيسان. בתעתיק מערבית לעברית: "בִּיסַאן".
פרה-היסטוריה

בשנים 1921—1933 ערכה משלחת של אוניברסיטת פנסילבניה חפירות רחבות היקף בתל בית שאן. לפי מוביל המשלחת, הארכאולוג ג'רלד פיצג'רלד, ההתיישבות באזור תל בית שאן החלה בשלהי התקופה הנאוליתית, או בתחילת התקופה הכלקוליתית, באלף השישי או החמישי לפנה"ס, ככל הנראה עם הפסקה בתקופה הכלקוליתית המאוחרת.
תקופת הברונזה

הממצאים בתל בית שאן מעידים על התיישבות בתחילת תקופת הברונזה הקדומה, הפסקה בתקופת הברונזה התיכונה, ושוב חזרה בתחילת תקופת הברונזה המאוחרת.
בחפירות של האוניברסיטה העברית התגלה מבנה מתקופת הברונזה הקדומה, המתוארך למאות ה-31–32 לפנה"ס.
בחלקו הצפוני של התל היה בית קברות ששימש החל מתקופת הברונזה ועד התקופה הביזנטית. בשנת 1926 התגלו במקום קברים כנעניים המתוארכים לשנים 2000 עד 1600 לפנה"ס.
תקופת הברונזה > התקופה המצרית

במאה ה-15 לפנה"ס נכבשה העיר על ידי תחותמס השלישי, והיא מוזכרת ברשימת כיבושיו שנמצאה באתר כרנך.
עד המאה ה-12 לפנה"ס הייתה העיר תחת שלטון מצרי, ונמצאו בה שרידים של בית מושל מצרי, ששימש ככל הנראה רצף של מספר מושלים. בזמן כמה מהם הייתה העיר מרכז שלטוני של כל האזור. בעיר נמצא פסל של רעמסס השלישי, וכן שתי מצבות מימיו של סתי הראשון. על אחת המצבות מצוינת חשיבותה האסטרטגית של בית שאן, ועל השנייה מוזכר שהיה בבית שאן נציב מצרי בתקופת רעמסס השני.
האזכור הכתוב הקדום ביותר של העיר עשוי להיות בכתבי המארות שנכתבו במצרים העתיקה, שם מוזכרת העיר בשם "אסאן", אך יש ויכוח על פענוח וזיהוי שם זה.
במכתב אל-עמארנה EA 289 הזכיר המלך עבדיחבה אסורים בבית שאן (באכדית: bît-sa-a-ni).
פסל רעמסס השלישי שנמצא בבית שאן
בית המושל המצרי
אסטלה מימי סתי הראשון
אסטלה שנייה מימי סתי הראשון
אריה ולביאה משתעשעים, תבליט בזלת מהמאה ה-14 לפני הספירה
תקופת הברונזה > התקופה המצרית > מטמון כסף 88866

ממצא מטמון כסף משכבה S-4 בחדר 10704 בבניין SD בלוקוס מספר 88866 מתקופת השלטון המצרי (סביבות 1250).
תקופת הברונזה > התקופה המצרית > מטמון כסף 88866 > הממצאים

14 פריטים, במשקל 58.23 גרם (צד שמאל בתמונה). בהם: מוטות שונים, צמיד, קמיע, ועגילים בצורת סהר.
17 פריטים, במשקל 43.48 גרם (צד ימין בתמונה). בהם: מוטות כסף, סהרון מחורץ, עלי כסף, נטיף ושברי עגילים.
15 פריטים, במשקל 73.19 גרם (תמונה באמצע). בהם: גושי כסף, גיליון כסף מקופל, כפתור ופיסות בצורת "שוקולד" (‘chocolate-bar ingots’).
כמו כן נמצאו בחדר, בסמוך לצרורות: חרפושית, חותם מעוטר, גליל עצם עם עיטור חרוץ, שברי כסף נוספים שנתגלו בניפוי ושני עגילי זהב בצורת סהרונים.
תקופת הברונזה > התקופה המצרית > מטמון כסף 88866 > דיון

ממצאים: בבדיקה מעמיקה של הטקסטיל בצרור 3, התברר שזהו בד מצרי (צורת האריגה) אך לא ניתן לדעת אם הבד יובא ממצרים או היה ייצור מקומי.
החופרים של התל קשרו את חדר הממצאים והחדרים ליד כבית מגורים, אך לא ברור האם הבית היה בבעלות ציבורית או פרטית. על סמך ממצאים שונים שנמצאו בחדר ובסמוך לו כמו: מטחנת חיטה, טבון וקנקני אחסון, ההנחה המקובלת שהבית שימש את פיקוד חיל המצב המצרי שהיה באזור. ממצאים אלו ואחרים מתוארכים לתקופת השושלת ה-20 במצרים ששלטה באזור, ומכילים כלים מצריים וכנענים. הבית היה מקורה ברובו והכניסה אליו הייתה מהכביש.
החותם המעוטר שנמצא, בסגנון חיתי, הוא דוגמה יפה לקשרים המדיניים והמסחריים באזור. חותמות דומות נמצאו באזור סוריה (תל נמי ותל אל פארסה) שהיו אזור שליטה חיתי בתקופה זו, כך שמציאת חותמת חיתית בתל בית שאן, שהייתה תחת כיבוש מצרי, מעיד על הקשרים שבין המעצמות בתקופה זו. אין קביעה חד משמעית אם המטמונים היו במקורם מתחת לרצפה (מוסתרים) או הושארו על רצפת הבית. כן לא ברור למה בדיוק שימשו מטמוני הכסף, כשהטענה המקובלת (פרופסור מזר 2009) שהם שימשו כאמצעי תשלום.
הרכב כימי: חלק מפריטי המטמון היו בעלי תכולת נחושת גבוהה (כ-60% נחושת). בנוסף נמצא כי הפרטים האלו היו מעושרים בכסף בחלקם החיצוני, וכך נראו כמו כסף על אף שהכילו אחוזים גבוהים של נחושת.
הוצע כי מדובר ב"זיוף", העלאת משקל הכסף לקבלת שווי "כספי" גבוה יותר מערכו האמיתי. הצעה נוספת שהועלתה היא: תוספת הנחושת בתקופה זו נבעה ממחסור בכסף, לא ברור אם בשל מצב מדיני (מלחמה) או בעיות סחר של הפיניקים שהיו היבואנים העיקריים של כסף לאזור.
מקורות הכסף: מכיוון שאין מרבצי כסף באזורינו, בדקו החוקרים מניין הגיע הכסף לאזור. בעזרת בדיקת איזוטופים נמצא שהכסף שהשתמשו בו במטמונים אלו הגיע בחלקו מאזור הרי הטאורוס ובחלקו מדרום מזרח יוון.
השימוש בכסף: שתי גישות לשימוש בכסף (מתכת) בתקופה זו: האחת, הפחות מקובלת היום, היא שמטמוני כסף וזהב שנמצאו באותו אזור, שימשו צורפים ליצור חפצי נוי שונים. אלא שלדברי תומפסון (2009) ברוב המקומות בהם נתגלו מטמוני כסף באזורים מסופוטמיה, הסהר הפורה, הלבט ואנטוליה, לא נתגלו ממצאים משמעותיים לאישוש טענה זו. הטענה המקובלת יותר כיום, בעקבות ממצאים שונים, היא הטענה שהכסף והזהב שימשו כאמצעי תשלום.
כיצד? כדי להשתמש בכסף כאמצעי תשלום התפתחו שני דברים חשובים: הכתב (שנבע מהעיור הגדל בתקופה זו והמסחר בין ערים ומקומות שונים) שענה על הצורך בתקשורת בלתי מילולית (אין אפשרות לזכור הכול בראש), והמשקל והמשקולות. אלה נועד כדי לתת ערך לדברים בצורה שווה בין מקומות שונים. כך למשל: אם שק חיטה היה שווה נאמר 2 בצעי כסף, היו "בוצעים" (חותכים) את הכסף לגודל מסוים לפי משקולת שנקבעה כ-שקל (משקל מסוים). היו משקולות גם בערכים נוספים כמו חצי שקל, 5 שקלים וכולי. משקולות שנבדקו במקומות שונים, הראו זהות (במידה רבה) בין האזורים השונים.
למה נבחר הכסף כאמצעי תשלום? ערך מתכת נקבע לפי נדירותו, מקום הפקתו (והעברתו ממקום למקום), הקושי שביצורו ומה ניתן לעשות ממנו. עפרות הכסף (כמו הזהב), יחסית לעפרות הברזל, הברונזה והאבץ (מהם מכינים את הארד), הן עפרות נדירות שלא מצויות בכל מקום. לשם שימוש בו, נדרש היה להביאו ממקומות רחוקים, מה שהעלה את מחירו. הפקת הברונזה, האבץ והברזל פשוטים לעומת הפקת הכסף המצריך זיקוק כפול ואמצעים מיוחדים. אך בניגוד לאחרים, מהכסף ומהזהב לא ניתן להכין כלים שימושיים (כלי עבודה) בגלל רכותם. מסיבות אלו, ובגלל שלזהב ולכסף יש מרקם בוהק, הם שימשו בעיקר להכנת תכשיטים ובמשך הזמן, בגלל ערכם הגבוה, הפכו לאמצעי תשלום.
תקופת הברזל > הסיפור המקראי

בית שאן מוזכרת לראשונה בחלוקת הארץ לאחר כיבושה על ידי יהושע בן נון. בית שאן ניתנה לשבט מנשה. בספר שופטים מצוין: "וְלֹא הוֹרִישׁ מְנַשֶּׁה אֶת בֵּית שְׁאָן... וַיּוֹאֶל הַכְּנַעֲנִי לָשֶׁבֶת בָּאָרֶץ הַזֹּאת".
בתקופת שאול המלך מסופר כי לאחר שצבא ישראל נוצח בגלבוע בידי הפלשתים, שמו את גוויית שאול וגוויות בניו על חומת העיר בית שאן: ”וְאֶת-גְּוִיָּתוֹ תָּקְעוּ בְּחוֹמַת בֵּית שָׁן” (ספר שמואל א', פרק ל"א, פסוק י').
העיר נכללה ברשימת הנציבויות של שלמה המלך, כחלק מפירוט תחומה של ממלכת ישראל המאוחדת.
תקופת הברזל > ממצאים ארכאולוגיים

אמנם המשלחת של אוניברסיטת פנסילבניה לא זיהתה במקום תקופה של התיישבות כנענית, אך המשלחת של האוניברסיטה העברית זיהתה התיישבות כנענית במאה ה-11 לפנה"ס. עיר זו נחרבה בשרפה.
לא נמצאו באזור ממצאים של התיישבות פלשתית, אך אפשרי שכוח צבאי פלשתי עבר באזור והשתמש בחומות העיר לתליית שאול.
שתי המשלחות זיהו במקום שרידי מבנים מהמאה ה-10 לפנה"ס, ובהם כלים המשויכים לתקופת הממלכה הישראלית המאוחדת. השרידים עברו שרפה, ככל הנראה בכיבוש שישק.
בכרנך שבמצרים השתמרה רשימת הערים שנכבשו במסע שישק לארץ ישראל (925 לפנה"ס), ובהן נמנית בית שאן.
מבנה נוסף שויך למאה ה-8 לפנה"ס. בין הממצאים במבנה זה, תחתית צנצנת עליה רשום בכתב עברי עתיק. הריסתו משויכת לכיבוש של תגלת-פלאסר השלישי באותה מאה. בתקופת הכיבוש האשורי אין ממצאים להתיישבות, עד התקופה ההלניסטית.
התקופה ההלניסטית

בתקופת בית שני הייתה בית שאן עיר מעורבת שבה גרו יהודים שקראו לה ביישן, ויוונים שקראו לה סקיתופוליס. פרופסור מיכאל אבי-יונה אומר שנקראה כך על שם שכירי הצבא הסקיתים שהושיבו שם המלכים לבית תלמי.
הממצאים בתל מתקופה זו עשירים, וכוללים שרידי בתים, תנורים ושלל כלי חרס, בהם ידיות חתומות שהגיעו מהאי רודוס, קערות יצוקות שהגיעו מהעיר מגארה ודמויות טרקוטה (אנ'). מטבעות תלמאים ושקל צורי מלמדים על תקופת ההתיישבות: מסוף המאה ה-3 לפנה"ס עד המאה ה-1 לפנה"ס.
ממצאים רבים מהתקופה ההלניסטית נמצאו בתל סמוך, תל אצטבא. ייתכן שהעיר סקיתופוליס ההלניסטית כללה את שני התלים.
בתקופת ההתרחבות של ממלכת החשמונאים, כבש יוחנן הורקנוס הראשון את בית שאן, וכך תואר בספרו של יוסף בן מתתיהו, מלחמות היהודים: ”וכה הלכו מחיל אל חיל ולא שבתו ממלחמה, עד אשר נגשו בראש צבאם עד העיר בית־שאן והשתערו עליה פתאם והחריבו את כל הארץ אשר מבית להר הכרמל.” לפי מגילת תענית, החשמונאים הגלו את אנשי בית שאן בט"ו בסיוון, בשנת 107 לפנה"ס.
התקופה הרומית

שרידי התיאטרון הרומי
האמפיתיאטרון
קארדו
כותרת עמוד עם גמלון
בשנת 63 לפנה"ס כבש פומפיוס את ירושלים ואת ממלכת יהודה החשמונאית, ובכללה את בית שאן. אולוס גביניוס בנה את סקיתופוליס מחדש כעיר רומית.
בתקופה הרומית כונתה העיר "ניסה סקיתופוליס", על-שם ניסה, שהייתה במיתולוגיה היוונית האומנת של דיוניסוס, אל היין והפריון ופטרונה של בית שאן. העיר הייתה בירת הדקאפוליס (ברית עשר הערים) בראשית התקופה הרומית, אף על פי ששאר הערים היו בעבר הירדן המזרחי.
בתקופת השלום הרומאי שגשגה העיר, כפי שניכר משרידי הבנייה המאסיבית, ובכללם התיאטרון, ההיפודרום, הקארדו, בתי המרחץ ועוד.
בחפירות ארכאולוגיות בתל בית שאן לא נמצאו ממצאים מהתקופה הרומית, פרט למקדש מונומנטלי בפסגת התל, וייתכן שהתל לא היה מיושב בתקופה הרומית, וכל ההתיישבות התרכזה מדרום לו. לדברי עמיחי מזר יש לראות בתל ובמקדש שבראשו חלק מהעיר הרומית, גם אם לא הייתה בו התיישבות. מדרום לתל התגלו ממצאים רבים מהתקופה הרומית.
בחפירות שהתקיימו במרכז הציבורי של העיר הרומית בין השנים 1960–1963 ו-1986–1999 נחשפו שני תיאטראות, אודיאון ואמפיתיאטרון.
בתחילת המרד הגדול נגד הרומאים, בשנת 66 לספירה, טבחו תושבי קיסריה, הסורים והיוונים ביהודים ורצחו 20,000 מהם. הנקמה לא איחרה לבוא:
"ולשמע המגפה הגדולה אשר הייתה בקיסריה, התעבר כל העם מאוד ופשט על כפרי הסורים ועריהם הקרובות להחריבם. היהודים התנפלו על פילדלפיה, ועל חשבון ועל גרסה ועל פלה ועל סקיתופוליס, ואחר כך גם על גדרה, ועל היפוס ועל ערי ארץ הגולן והרסו אחדות מהן, ואת שאריתן שרפו באש"
בראשית המאה ה-3 לספירה, פטר רבי יהודה הנשיא את הקהילה היהודית בעיר ממצוות התלויות בארץ, מאחר שהעיר לא נכבשה שנית בידי עולי בבל ואין לה דיני קדושת הארץ לעניין מעשרות. במשנה מוזכרות חנויות מעוטרות בעבודה זרה שהיו בבית שאן. משם ניתן להבין כי התקיימה בעיר עבודה זרה לפני תחילת המאה ה-3, בה נחתמה המשנה.
התקופה הביזנטית וימי הביניים

בית שאן הייתה עיר נוצרית חשובה בתקופה הביזנטית.
ברעידת אדמה בשנת 363 נהרסו מבנים בעיר, בהם הבזיליקה הרומית. בשנת 409 חולקה הארץ לשלוש פרובינקיות, וסקיתופוליס נבחרה לבירת הפרובינקיה פלשתינה השנייה. במהלך כל התקופה הרומית-ביזנטית הייתה סקיתופוליס עיר מפוארת עם מבני ציבור, בתי מרחץ, מתקני שעשועים, שווקים, נימפאונים, שערים מונומנטליים רחובות מרכזיים, ואולי אף בית בושת. בעיר היה בית כנסת עם פסיפס מרשים שנחשף בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, ומקדשים אליליים גדולים שהפכו אחר כך לכנסיות. ב-2010 נחשף בית כנסת שומרוני שנבנה ככל הנראה בסוף המאה ה-5 לספירה.
רוב מבני העיר נהרסו ברעידות האדמה בשנת 659/60 וברעידה שאירעה בשנת 749, לאחריה הפכה לעיירה קטנה בשם הערבי: ביסאן.
בית שאן נכבשה על ידי טנקרד (1072 – 1112) במסע הצלב הראשון בשנת 1099, אך היא מעולם לא בוּצרה. למרות זאת הוקמה בה מצודה בחלקו המזרחי של ההיפודרום הרומי הנטוש. גם התל כנראה יושב בתקופה זו. בית שאן עמדה במתקפה הראשונה של צלאח א-דין ב-1182, אך מקץ שנה נפלה ונהרסה כליל בידיו. העיר נבנתה מחדש בשנת 1192, ועִז א-דין אֻסאמה אלצאלח מונה למושלה. ב-1217, הרסו הצלבנים את העיר שוב במסע הצלב החמישי בראשות אנדרי מלך הונגריה. הקטע האחרון של קרב עין ג'אלות (1260) בין המונגולים לממלוכים התרחש בבית שאן. בית שאן שוקמה מהריסותיה שוב באמצע המאה ה-13, כאשר מדי פעם התנפלו עליה המונגולים או הצלבנים. בד בבד, חשיבותהּ הלכה ועלתה עם תזוזת החזית המונגולית-ממלוכית צפונה לסוריה, והיותה תחנה בדרך הראשית (דרך הדואר) המחברת בין סוריה ומצרים. ב-1260 הפכה בית שאן לבירת אחת הנפות של מחוז דמשק, כאשר באותה עת נבנתה בה אכסניית-השיירות של האמיר סלאר (שכונתה "ח'אן אל-אחמר"), ליד השכונה הסמוכה למסילת הברזל דהיום.
במאה ה-14 חייתה בעיר קהילה יהודית קטנה. ר' אשתורי הפרחי (1313 והלאה) כותב בספרו "כפתור ופרח" מדוע בחר בבית שאן כמקום מגוריו: "בפלגת אדמת ישראל בחסד עליון עברתי. עירותיה, מדינותיה וכרכיה רובם דרכתי. הרי בשמים עם נרדים מצאתי בבית שאן למנשה, אשר בו חבר את זה ישיבתי בחרתי. יושבת על מים רבים, ארץ חמדה מבורכת, ושבעת שמחות כגן השם תוציא צמחה ולגן עדן פתחה".
כמה אישים נוצרים בולטים גרו בבית שאן, בהם קירילוס מסקיתופוליס, פרוקופיוס מסקיתופוליס (אנ') ויוסף הקומס בסוף ימיו.
התקופה העות'מאנית

במשך רוב התקופה העות'מאנית הייתה העיר כפר נידח וחרב.
במאה ה-19 הגיעו לאזור בית שאן בדואים ומהגרים מצריים. הם הצרו והציקו לשאר המתיישבים המקוריים שהיו באזור עוד לפני כן. ב-1876 עלה עבדול חמיד השני על כס הסולטנות בטורקיה: הוא עשה סדר ברישום הקרקעות, גירש אנשים שלא עיבדו את האדמה והעלו לו מס יובלים, והגדיר את האדמות הלא מעובדות כג'יפתליק - אדמות ששייכות לסולטנות. בנוסף שיפץ הסולטן את גשר שייח' חוסיין, שיפר את מצב הביטחון והשקיע בתשתיות, אפשר התיישבות קבע וגירש חלק מהבדואים. דברים אלו שיפרו את מצב הביטחון וההתיישבות בעמק בית שאן ובה עצמה, והיישוב החל לצמוח.
במחצית השנייה של המאה ה-19 נערכו מספר פעולות שיקום ושיפור במרחב כולו, העיר הוכרזה עיר מחוז, נבנו בה מספר מבני ממשל (חלקם קיימים עד היום), נוסדו בעיר שווקים ומונה נציב לאזור. המיזם המשמעותי ביותר בעיר, היה תחנה על תוואי רכבת העמק, שנחנכה ב-1904, ופעלה עד ליל הגשרים ב-1948, אז פסקה פעולת הקו.
בעשור האחרון של המאה ה-19 הגיעו לעיירה הקטנה גם ראשוני המתיישבים היהודים.
כתוצאה מפעילות השיקום, החלה זרימת אוכלוסייה אזרחית ליישוב הקטן, שמנה ערב מלחמת העולם הראשונה 2,000 נפש, והוא זכה למעמד של עירייה.
עד היום פזורים בבית שאן כמה עשרות מבנים מהתקופה המנדטורית. בתקופה העות'מאנית הבתים היו עשויים מחומר, ולרוב לא נותר מהם כמעט דבר.