אידריס שאה
תורתו > סיפורים מלמדים (Teaching Stories)

בעבודתו שאה השתמש באופן מרשים בסיפורים ובהומור. כך הדגיש את התפקיד הטיפולי של אנקדוטות מפתיעות, ונקודות המבט הלא שגרתיות שסיפורים אלה חשפו, הוא נתן להם את הכינוי "סיפורים מלמדים". קריאה ודיון של הטקסטים בקבוצות היוו חלק חשוב בפעילויות בהן עסקו חברי מעגלי הלימוד שלו. הדרך המהפכנית בה הסיפורים התמוהים והמפתיעים הללו הביאו לערעור מצב התודעה הרגיל (והלא מודע) נחקרה על ידי רוברט אורנסטין, פרופסור בפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד. אורנסטין שחבר לעמיתו הפסיכולוג צ'ארלס טרט, למשורר הלאומי של בריטניה טד יוז ולזוכת פרס נובל לספרות דוריס לסינג היה בין הוגי הדעות הידועים שהושפעו על ידי שאה.
שאה ואורנסטין נפגשו בשנות השישים. שאה הבין שאורנסטין יכול להיות שותף אידיאלי להפצת רעיונותיו ולתרגומן למושגים פסיכולוגיים ומינה אותו לסגנו (ח'ליפה) בארצות הברית. ספרו של אורנסטין הפסיכולוגיה של התודעה (1972) התקבל בהתלהבות על ידי הקהילה האקדמית של הפסיכולוגים מאחר שהיה מותאם לרעיונות חדשים בתחום, כגון מחקר על ביופידבק ושיטות אחרות שמיועדות לגרום לשינויים במצב רוח ומודעות. אורנסטין הוציא לאור עוד ספרים בתחום במשך השנים.
פילוסוף המדע הפיזיקאי הנרי בורטופט (Henri Bortoft) השתמש בסיפורים מלמדים מהאוסף של שאה כאנלוגיות להרגלי חשיבה שמנעו מאנשים מלתפוס את השיטה המדעית של יוהאן וולפגנג פון גתה. ספרו של בורטופט שלמות הטבע: דרכו המדעית של גתה (The Wholeness of Nature: Goethe's Way of Science) כולל סיפורים מספורי הדרווישים (Tales of the Dervishes), עלילות היחיד במינו מולה נאסר א-דין (The Exploits of the Incomparable Mullah Nasruddin), ועקרב מבושם (A Perfumed Scorpion).
בסביבתם ההיסטורית והתרבותית המקורית, הסיפורים המלמדים של הסופים מהסוג ששאה פרסם היו מופצים ראשית בעל פה ויותר מאוחר בכתב להעברת אמונתם ומעשיהם של הסופים לדורות הבאים. הסיפורים נחשבו מתאימים לכל הגילים, כולל ילדים, מפני שהם כוללים שכבות רבות של משמעות. שאה המשיל את הסיפור הסופי לאפרסק: "אדם יכול להתרגש מהמראה החיצוני של האפרסק. אפשר לאכול אותו וליהנות מהטעם... אפשר לזרוק את הגלעין – או לשבור אותו ולמצוא את הגרעין הטעים מאוד בפנים. זה העומק החבוי". זו הייתה דרכו של שאה להזמין את שומעיו להיפתח לסיפור הסופי. אם כושלים בגילוי הגרעין ומתייחסים לסיפור כמשעשע ושטחי, הקורא לא ישיג מעבר לבחינת האפרסק, בו בזמן שאחרים מפנימים את הסיפור ומאפשרים לו לגעת בהם.
בספרו משנת 2008 בלילות ערב (In Arabian Nights), טהיר שאה מציין מספר פעמים את הרגלי אביו כלפי סיפורים, ראשית כדי לדון איך אידריס שאה השתמש בסיפורים: "אבי אף פעם לא גילה לנו איך הסיפורים עובדים. הוא לא חשף את השכבות, פיסות המידע, רסיסי האמת והפנטזיה. הוא לא היה צריך – מפני שבתנאים מתאימים, הסיפורים פעלו, זרעו את עצמם". הוא מסביר איך אביו השתמש בסיפורים כדי להקנות חוכמה: "תמיד הייתה לאבי מעשיה בהישג יד כדי להסיט את תשומת ליבנו, או כדרך להעברת רעיון או מחשבה. הוא היה אומר שהאוספים הגדולים של סיפורים מהמזרח הם כמו אנציקלופדיות, מאגרים של חוכמה וידע מוכן ללמידה, להערכה ולהוקרה. עבורו הסיפורים יצגו הרבה יותר מרק שעשוע. הוא ראה אותם כמסמכים פסיכולוגים מורכבים המהווים גוף ידע שנאסף וזוקק משחר האנושות ושהועבר לרוב מפה לאוזן."
בהמשך הספר, טהיר שאה ממשיך את הדיון על סיפורים ככלי למידה, בצטטו את ההסבר שאביו נתן לו בסוף סיפור:
הסיפורים האלה הם מסמכים טכניים כמו מפות או שרטוט. מה שאני עושה זה להראות לאנשים איך להשתמש ב"מפות" אלו מאחר והם שכחו. אתה עשוי לחשוב שזו דרך מוזרה ללמד – באמצעות סיפורים – אבל בעתות קדומות זו הייתה הדרך בה אנשים העבירו חוכמה. אנשים ידעו איך להפיק את החכמה מהסיפור. הם היו מסוגלים לראות מבעד שכבות הסיפור, באותה דרך בה אתה רואה דג קפוא בתוך גוש קרח. אבל בעולם בו אנו חיים אנשים אבדו את המיומנות, זו שפעם שהיתה להם. הם שומעים סיפורים ואוהבים אותם, מפני שהסיפורים מבדרים אותם, נותנים להם תחושה של חום. ואולם הם לא מסוגלים לראות מעבר למעטה החיצוני, אל פנים הקרח. הסיפורים הם כמו ערכת שח יפה: כולנו יודעים לשחק שח ומסוגלים לשקוע לתוך משחק כה מורכב עד כדי התשתנו. תאר לעצמך שהמשחק אבד בחברה למשך מאות שנים ואז התגלו לוח שחמט וכלים יפים. אנשים היו מתגודדים סביבם לראות ולשבח אותם. אפשר שלא היו מדמיינים שלחפץ כה יפה היתה מטרה כלשהי מלבד לשמח את העיניים. הערך הפנימי של הסיפורים אבד בדרך דומה. כל אחד ידע פעם איך לשחק, הבין את המשחק. אך עכשיו החוקים נשכחו. מוטל עלינו להראות לאנשים שוב איך לשחק את המשחק.
אולב האמר מצטט בספר על סופיות דוגמה של סיפור כזה. מסופר על אדם המחפש את מפתח ביתו על הקרקע. כאשר שכן חולף שואל אם אכן זה המקום בו איבד את המפתח, האיש משיב, " לא, איבדתי אותו בביתי, אך כאן בחוץ יש יותר אור". גרסאות של סיפור זה היו ידועות במשך שנים רבות במערב (ראה:אפקט פנס הרחוב) (אנ').
פיטר וילסון, הכותב במגמות חדשות והתפתחויות בעולם האסלאם (1998), מצטט עוד סיפור כזה המציג דרוויש שהתבקש לתאר את התכונות של המורה שלו, ששמו עלים עזימי. הדרוויש מסביר שעלים כתב שירה יפה, ועורר בו השראה כמופת של הקרבה עצמית ושירות הזולת. השואל מיידית שיבח את התכונות האלו, ומיד הופתע כאשר הדרוויש הוכיח אותו: "עמדתך היא שתכונות אלו ראויות להערצה". הוא ממשיך אז ומפרט את התכונות שאיפשרו לעלים להיות מורה אפקטיבי: "עלים עזימי גירה אותי, כך גרם לי לבחון מה מערער אותי, לגלות את המקור. עלים עזימי גרם לי כעס, וכך יכולתי לחוות את כעסי ולהופכו". הוא מסביר שעזימי התנהג לפי "דרך האשמה", בכוונה לגרום שיתקפו אותו, לחשוף לאור את הפגמים של תלמידיו ומבקריו, ולאפשר להם להיראות: "הוא הראה לנו את הלא מוכר, כך שהלא מוכר הפך רגיל ויכולנו להבין אותו."