stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנרייטה גודולפין, הדוכסית השנייה ממרלבורו
הערות שוליים

↑  William Carpenter, Peerage for the people, 1837, page 505
↑  Arthur Collins, The peerage of England, Volume 1, pages 138 and 142
↑  Pat Rogers, The Alexander Pope encyclopedia, pages 187-188
| דוכסי מרלבורו |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  ג'ון צ'רצ'יל  |  הנרייטה גודולפין  |  צ'ארלס ספנסר  |  ג'ורג' ספנסר  |  ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל  |  ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל  |  |  |  |  |
|  1702–1722  |  1722–1733  |  1733–1758  |  1758–1817  |  1817–1840  |  1840–1857  |  |  |  |  |
|  ג'ון וינסטון ספנסר-צ'רצ'יל  |  ג'ורג' צ'ארלס ספנסר-צ'רצ'יל  |  צ'ארלס ריצ'רד ספנסר-צ'רצ'יל  |  ג'ון אלברט ויליאם ספנסר-צ'רצ'יל  |  ג'ון ג'ורג' ואנדרבילט הנרי ספנסר-צ'רצ'יל  |  צ'ארלס ג'יימס ספנסר-צ'רצ'יל  |  |  |  |  |
|  1857–1883  |  1883–1892  |  1892–1934  |  1934–1972  |  1972–2014  |  מאז 2014  |  |  |  |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5443837  GND: 1013644824  ICCU: MUSV033499  ISNI: 0000 0001 2299 7049  LCCN: no2010197378  VIAF: 160614123   WorldCat (עם VIAF): 160614123
השטן (קלף טארוט)

קלף השטן
השטן שקרוי גם בשמות: טיפון, קרנונוס ופאן, הוא קלף מספר 15 בארקנה הגדולה של קלפי הטארוט. הקלף מתאר דמות של שד (לרוב בפומט) עומד על מזבח ואוחז בלפיד (בחלק מהגרסאות קלשון) ומתחתיו כבולים זוג שדים (לרוב גבר ואישה שמייצגים את אדם וחוה לאחר החטא הקדמון). לעיתים יש לשטן פרצוף נוסף בבטן. בעיצובים המושפעים מאליפז לוי את איבר מינו מחליף מטה הרמס או הסימן האסטרולוגי של מרקורי אשר מייצג גם את הכספית, וכן על מצחו יש את הכוכב המחומש ישר או הפוך, שבחלק מהגרסאות מחליפה אותו העין השלישית.
משמעות הקלף

קלף השטן הוא קלף המסמל כבילות והשתעבדות לעולם החומר וליצרים האפלים לכאורה של האדם. קלף המתאר בגידה, סחטנות רגשית קשה, מערכות יחסים שמבוססות על יצרים, שליטה, כוח,
מיניות לא תקינה, רדיפה אחרי חומרנות מוגזמת, רוע לב, עין רעה, קנאה, הרס עצמי, התמכרויות.
קלף השטן מייצג את ההגבלה, את הפחדים, את ההרגלים. הוא מייצג מצבים של תלות העדר מודעות, רכושנות, ומיניות מתפרצת. עוד מייצג הקלף הליכה אחר התשוקות בתחכום ועורמה עד לכדי התמכרות אובססיבית. כמו כן, הקלף מייצג את הפיתוי של העולם החומרי וההנאות הפיזיות, תאווה ואובססיה לכסף וכוח, חיים בפחד, שליטה ושעבוד.
בחבילת הטארוט של השחר המוזהב, השטן והמוות הם הפכים. השטן הוא כוח צמיחה ופיריון (מעפר באת), והמוות הוא כוח הרס (ואל עפר תשוב). קלף המיזוג הוא האיזון בין השניים.
הערות שוליים

↑  הילה טארוט, פשוטארוט
↑  קלף השטן, באתר www.mr-kaplan.com
| קלפי טארוט |
| --- | --- | --- |
| הארקנה הגדולה | השוטה, הקוסם, הכוהנת, הקיסרית, הקיסר, הכהן הגדול, הנאהבים, המרכבה, הצדק, הנזיר, גלגל המזל, כוח, התלוי, המוות, המיזוג, השטן, המגדל, הכוכב, הירח, השמש, יום הדין, העולם |  |
העגלה הירוקה (סרט, 1959)

| --- | --- |
 מבוסס על:  העגלה הירוקה 
 בימוי:  היינריך גבאי 
 תסריט:  Grigori Koltunov, אלכסנדר קוזאצ'ינסקי 
 שחקנים ראשיים:  ולדימיר קולוקולצב יורי טימושנקו 
 מוזיקה:  Igor Yakushenko, Boris Karamishev 
 צילום:  Radomir Vasilevskiy 
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 חברת הפקה:  Odesa Film Studio 
 הקרנת בכורה:  1959 
 משך הקרנה:  82 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט הרפתקאות 
 דף הסרט ב־IMDb
 
העגולה הירוקה (ברוסית: Зелёный фургон) הוא סרט עלילתי סובייטי בבימויו של היינריך גבאי על פי הרומן באותו השם מאת א. קוזאצ'ינסקי, שצולם בשנת 1959 באולפן הקולנוע של אודסה. בשנת 1983 צולם העיבוד השני לסיפור, שזכה להמשך בשנת 2020.
עלילה

עלילת הסרט מתרחשת בשנת 1920. לאחר חילופי כוחות תכופים הגיע הצבא האדום לבסוף לאודסה. למיליציית האיכרים החדשה לא היה ניסיון בעבודה. לפיכך, בשורותיה היו אזרחים, לרוב, ביניהם סטודנט בגימנסיה, הצעיר וולודיה קוזאצ'נקו, בחור ממשפחה אינטליגנטית, בוער מתוך רצון לעזור למשטר הסובייטי.
שחקנים

ולדימיר קולוקולצב - וולודיה קוזאצ'נקו
ניקולאי וולקוב - אביו של וולודיה
ויקטור מיזיננקו - ויקטור שוסטאקוב
יורי טימושנקו - גרישצ'נקו
אולגה ליסנקו - מארוסיה צימבאליוק
וסילי וקשין - "הנאה", האנטגוניסט הראשי
הערות שוליים

↑  "«Зелёный фургон»". Журнал о российском кино. Раздел Фильмы. Ruskino.ru. נבדק ב-2016-12-04.
הסימפוניה החמישית של צ'ייקובסקי

הסימפוניה החמישית במי מינור היא מיצירותיו החשובות והידועות של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי. ביצוע הבכורה של הסימפוניה התקיים בסנקט פטרבורג ב-17 בנובמבר 1888, והיא יצאה לאור כאופוס 64.
הרקע לכתיבת היצירה

באביב ובקיץ של שנת 1888 החל צ'ייקובסקי לכתוב שתי יצירות, הסימפוניה החמישית והפתיחה-פנטזיה "המלט" בפה מינור אופוס 67. שתי יצירות אלו נכתבו במקביל. לכתיבתן קדם מסע קונצרטים, הראשון של צ'ייקובסקי באירופה כמנצח על יצירותיו הוא. באחד הימים בינואר 1888 הזמין אדולף ברודסקי, הכנר שניגן בביצוע בכורה את הקונצ'רטו לכינור של צ'ייקובסקי, כמה אמנים מפורסמים לסעודה בביתו שבהמבורג, גרמניה. סביב השולחן ישבו צ'ייקובסקי, גריג, ברהמס ועוד מספר מוזיקאים. צ'ייקובסקי נמשך מיד אל האמן הנורווגי גריג, והתייחס אליו בכבוד רב. מברהמס, לעומת זאת, הסתייג, אף כי המלחין הגרמני ניסה בכל מאודו לשאת חן בעיניו. צ'ייקובסקי סבר אמנם שברהמס הוא אדם נעים הליכות וטוב כ"חבר לשתייה", אך לא מצא במוזיקה שלו רגש ומלודיה; לדעתו, הייתה זו מוזיקה חסרת השראה ויבשה. צ'ייקובסקי החליט, שאת הסימפוניה הבאה שלו יקדיש לגריג.
כתיבת הסימפוניה

באפריל אותה שנה חזר צ'ייקובסקי לרוסיה והתחיל לעבוד על שתי היצירות האמורות. ההיסטוריה מציגה את החוט המקשר העובר בין שלוש הסימפוניות האחרונות של צ'ייקובסקי. את שלושתן אפשר לכנות סימפוניות תוכניתיות, כל אחת על פי דרכה. שלושתן מייצגות חומר אוטוביוגרפי מחייו של המלחין, ושלושתן עוסקות כל אחת בדרכה בנושא הגורל, שהעסיק את צ'ייקובסקי כמעט כל חיו. הפתיחה האיטית של הסימפוניה החמישית מציגה את המוטו, המניע את כל הסימפוניה. נושא זה,  הפותח את הסימפוניה, איננו תוקפני כמו נושא הגורל, המופיע בתרועת קרנות ולאחר מכן חצוצרות בפתיחת הסימפוניה הרביעית בפה מינור. הפעם מנוגן נושא הפתיחה בצליליה הנמוכים של הקלרינט, בליווי כלי קשת. כאן אין מוטיב הגורל מייצג את היאוש ואת חוסר התוחלת כמו בסימפוניה הרביעית. "האם עלי לכרוע ברך אל מול הגורל"? כתב צ'ייקובסקי עצמו מעל התווים הראשונים בפתיחת הסימפוניה החמישית. אף כי מוטיב הגורל שב ומופיע בכל פרק מפרקי היצירה, ואף מהווה את הפתיחה הגראנדיוזית במז'ור בתחילת הפרק הרביעי ובסיומו בקצב המארש, נושא הגורל רך יותר ואפשר אף להגדירו כמזוכך. על אף ההקשרים המחברים בין שלוש הסימפוניות האחרונות, הסימפוניה החמישית בכל זאת יוצאת דופן. ביצירה זו ניסה המלחין להתאים עצמו למבנה הסימפוניה המסורתית, והשיג בכתיבתו אחדות בין כל ארבעת פרקיה, במבנה הפרקים, באחידות הנושאים, באיזון ובחוש המידה, שהנחה אותו ביצירה זו.
בחודשים הראשונים של השנה הבאה, יצא צ'ייקובסקי למסע קונצרטים נוסף באירופה. כאשר הגיע להמבורג, גילה כי באותו מלון, בחדר הסמוך, שוהה ברהמס, שהאריך גם הפעם את שהותו ביום אחד כדי לשמוע את נגינת הסימפוניה החמישית של צ'ייקובסקי. הפעם הגיע לאוזניו של צ'ייקובסקי דיווח, כי ברהמס העריך את הסימפוניה למעט הפרק האחרון.
אף כי במפגש הראשון שלו עם אדוורד גריג הבטיח צ'ייקובסקי להקדיש לו את הסימפוניה החמישית, הרי בסופו של דבר הקדיש לו את הפתיחה- פנטזיה "המלט" ואילו את הסימפוניה הקדיש למוזיקאי הגרמני תיאודור אווה-לאימאנט, שביקר את צ'ייקובסקי על שהוא חורג בכתיבתו  הסימפונית מן המבנה המקובל. ואכן בכתיבת סימפוניה זו ביקש צ'ייקובסקי להוכיח את יכולתו לכתוב בהתאם לנוהג המקובל. תיאודור אווה-לאימאנט לא סבל נוכחות כלי הקשה שונים בסימפוניה וביצירה זו נמנע צ'ייקובסקי מכתיבה לכלי הקשה, למעט טימפני. (כך עשה אף בסימפוניה השלישית) הוא נמנע מהכנסת תוף גדול, מצילתיים, משולש ועוד, והקפיד על כתיבה סימפונית מאופקת, שאיננה גולשת לרגשנות יתר ו/או בומבסטיות כפי שניתן לשמוע בסימפוניות הרביעית והשישית.
ביצוע הבכורה של הסימפוניה התקיים בסנקט פטרבורג ב-17 בנובמבר 1888.
אינסטרומנטאציה

3 חלילים (החליל השלישי מוחלף בעת הצורך בפיקולו)
2 אבובים
2 קלרינטים (בלה)
2 בסונים
4 קרנות (בפה)
2 חצוצרות (בלה)
2 טרומבונים טנור
1 בס טרומבון
1 טובה
טימפני (3 דוודים)
כינורות ראשונים ושניים
ויולות
צ'לים
קונטרבסים
מבנה היצירה

Andante - Scherzo; moderato con anima
Andante cantabile, con alcuna licenza
Valse; Allegro moderato
Finale; Andante maestoso - Allegro vivace - Molto Meno Mosso
הפרקים

בסימפוניה זו ארבעה פרקים. כל פרק הוא עצמאי, ויחד עם זאת ניתן לשמוע הדים למוטיבים, המופיעים בפרק הראשון, גם בפרק השני והשלישי. בפרק הרביעי, צ'ייקובסקי מבסס את מוטיב הגורל, המהווה חוליה מקשרת בין כל ארבעת פרקי הסימפוניה, במז'ור ולא במינור כפי שהופיע בתחילת הפרק הראשון.
הפרקים > פרק ראשון

"אנדאנטה - מודראטו קון אנימה":
פרק זה נפתח במבוא איטי (תיבות 1-37), המנוגן בצלילים הנמוכים של הקלרינט ובליווי כלי הקשת והבסונים. פתיחה זו מציגה את המוטיב של הסימפוניה כולה, מוטיב "הגורל", והוא מוצג פעמיים ומסתיים לבסוף על הדומיננטה. לאחר המבוא, מופיעים שלושה נושאים, לא שניים כמקובל בסימפוניה קלאסית, והנושאים גם אינם עוברים פיתוח כנהוג בסימפוניות של בטהובן או ברהמס; אף על פי כן, צ'ייקובסקי, בדרכו הייחודית, הולך בדרכם של המוזיקאים הגרמנים. מהנושא הראשון עולה וצומח הנושא השני ומן הנושא השני עולה וצומח הנושא השלישי. הפיתוח משלב בין כל הנושאים יחדיו והמעבר החוזר (רקפיטולציה) מציג את הנושאים במדויק כפי שהופיעו בתחילה. מוטיב זה איננו דרמטי ואיננו זועק כמו בסימפוניה הרביעית, הוא מרוכך ואם כי הוא בנוי על סולם מינורי, אין הוא מביע עצב עמוק ויגון. צ'ייקובסקי משנה את הקצב ואף את המפעם ל-6/8. המלודיה הראשונה מנוגנת פעם ראשונה על ידי הקלרינטים והבסונים ולאחר מכן הקלרינטים והחלילים. עם כל הנינוחות שבמלודיה, היא בנויה על מוטיב קל לשינוי ולפיתוח. לאחר סיום התצוגה הראשונה (תיבות 38-57),  עוברת המלודיה אל כלי המיתר, המנגנים אותה בליווי תרוצות עולות ויורדות העוברות לסירוגין בין הבסונים והקלרינתות (תיבות 58-65). צייקובסקי איננו מסיים את המלודיה כמו בפעם הראשונה, אלא מפתח אותה ברחבות (תיבות 66-107), עד לחזרה פעם נוספת בכל כלי התזמורת בפורטיסיסימו (תיבות 108-115). הפעם המלודיה נשמעת כהצהרה בוטחת. ללא הקדמה או הכנה מראש, מופיע הנושא השני על הדומיננטה במינור. נושא שני זה מוצג בפעם הראשונה (תיבות 116-131) על ידי כלי הקשת בליווי מינימלי של כלי הנשיפה מעץ. אופי נושא זה  שירתי ונוגה. התצוגה השנייה של הנושא (תיבות 132-151) ניתנת לכלי הנשיפה מהעץ וכלי הקשת מנגנים פיציקטו בתרוצות עולות ויורדות, כך שנושא זה מקבל נופך אחר. הנושא השני איננו עובר פיתוח, ובסופו כותב צ'ייקובסקי מעבר אל הנושא השלישי, הנשמע כהמשך ישיר לנושא השני. הנושא השלישי (תיבות 152-169) נפתח במעבר, המנוגן עלי ידי כלי הקשת בפיציקאטו. חלקו הראשון של הנושא (שתי תיבות) מנוגן על ידי כלי הנשיפה מעץ, וחלקו השני (שתי תיבות) מנוגן על ידי כלי הקשת. נושא זה מנוגן בשלמותו ארבע פעמים, ולבסוף מוליך אותו צ'ייקובסקי אל הפיתוח (תיבות 170-193), המפתח לכאורה את הנושא השני והשלישי גם יחד ויוצר ביניהם אחדות. פיתוח זה מאפשר לצ'ייקובסקי להשמיע מלודיה מתמשכת, יפה ונוגה באופיה. העוצמה מתגברת אט אט, עד להופעת הסיכום (תיבות 194-213). הנושא הראשון נשמע בקרנות והטרומבונים, ולאחר מכן בחצוצרות כהכנה להופעת הנושא השלישי, הבנוי על מקצב הנושא הראשון. האזכור של הנושא בתרועה, מהווה את הבסיס המקצבי עליו נשען הסיכום של הנושא השלישי. קטע מעבר הבנוי על הנושא השלישי (תיבות 214-225) מוביל אל הפיתוח (תיבות 226-320), הנשען על כל שלושת הנושאים אותם הציג צ'ייקובסקי בתחילה.
הקודה מסכמת נושאים אלו ומסתיימת בפיאניסימו כמו בתחילת הפרק, בבחינת סגירת מעגל.
הפרקים > פרק שני

"אנדאנטה קאנטאבילה, קון אלקונה ליצ'נצה":
פרק זה, בסולם רה מז'ור, הוא אחד הפרקים האיטיים הגדולים, הארוכים והגרנדיוזים, אותם כתב המלחין מעודו.  פרק זה כתוב במבנה א-ב-א-קודה. אך  צ'ייקובסקי איננו מקפיד על הדיוק ברקאפיטולציה כאשר חלק "א" חוזר פעם שנייה. הפרק נפתח במעבר (תיבות 1-8) בכלי הקשת בצליליהם הנמוכים, המקשר בין סיום הפרק הראשון לפרק השני. לאחר המעבר נשמעת מלודיה ענוגה בקרן היער הראשונה (תיבות 8-23) בליווי כלי הקשת.   בסימן A מצטרפת קלרינט סולו בפיתוח הנושא, עדיין בליווי חרישי ומרומז של כלי הקשת - נושא זה מזכיר את המוטיב והמלודיה בפרק השלישי (האיטי) בסימפוניה התשיעית ברה מינור של בטהובן, שגם בו מוצגת המלודיה בכלי הנשיפה בליווי כלי הקשת. בהמשך מצטרפים לנגינת הנושא גם יתר כלי הנשיפה מעץ. לאחר סיום תצוגת המלודיה הראשונה, צ'ייקובסקי מציג אך כהקדמה את המלודיה השנייה (תיבות 24-32,) אשר מנוגנת באבוב כאשר קרן היער מנגנת את המענה ואת הליווי מנגנים כלי הקשת. מעבר מוביל אל חזרתה של המלודיה הראשונה (תיבות 33-44) הנשמעת הפעם כשיר נוגה בצ'לים, מלווה מלודיות משניות בקרן היער, הקלרינט, האבוב והחלילים. הליווי המעודן ניתן לכלי הקשת. אקורד בעל אופי אפל מוביל אל המלודיה השנייה (תיבות 45-65) המנוגנת הפעם בשלמותה בכלי המיתר. את המלודיה המשנית מנגנים כלי הנשיפה מעץ כאשר הליווי ניתן לכלי הנשיפה ממתכת. אט אט נבנה מתח הבא לכדי שיא, הדועך בהדרגה. החלק השני (תיבות 66-98) פותח עם הקלרינט במלודיה רכה ונעימה.
הפרקים > פרק שלישי

ואלס - אלגרו מודראטו:
הפרק השלישי מהווה את נקודת האיזון. הפרק כתוב במקצב הואלס. זהו ואלס עדין, הכתוב אף הוא במבנה של: א-ב-א-קודה. ואלס זה לא היה מתאים לאחד הבלטים או האופרות של צ'ייקובסקי. זהו פרק סימפוני, על אף האופי הקליל של חלקו המרכזי. בסיום הפרק מופיע מוטיב הגורל בצלילים הנמוכים של הקלרינטים והבסונים.
נושא הוואלס מופיע תחילה בכינורות הראשונים, אליהם מצטרפים בתיבה התשיעית יתר כלי המיתר. כלי הנשיפה  מעץ מפתחים את הנושא בליווי כלי הקשת. בסימן B מופיע הנושא הראשון בקלרינטים ובסונים ואליהם מצטרפים בסימן C גם החלילים והאבובים, על רקע סולם כרומטי עולה בכלי הקשת. אחרי סימן D נכנס הבסון בקטע סולו בליווי פיציקטו בכלי הקשת. בתיבה 73 מצטרפים לבסון החלילים והקלרינטים וכלי הקשת חוזרים לנגינת קשת בסטקטו חריף (ספיקאטו), העובר לסירוגין בין כלי הנשיפה (אליהם מצטרף גם פיקולו בתיבה 93) לכלי הקשת עד סימן F.
בתיבה 151 חוזר הנושא הראשון באבוב, עובר בסימן K לכינורות וחוזר לכלי הנשיפה מעץ בליווי כלי הקשת, החוזרים בסימן M לסולם הכרומטי העולה ובהמשך, בתיבה 198, לפיציקטו, עד תיבה 213, משם ואילך עולה קרשנדו לקראת סדרת אקורדים דרמטיים בכל כלי התזמורת בתיבות 220-225, בפיתוח המוביל להופעת נושא הגורל בקלרינט ובסון, בפיאניסימו הגובר לרגעים למצו-פורטה וחוזר ודועך מיד (תיבות 241-255). כלי הקשת מובילים לקראת הסיום בפיאניסימו (תיבות 256-163), שמתפרץ בבת אחת בסדרת אקורדים בפורטיסימו, בכל כלי התזמורת, החותמת את הפרק.
הפרקים > פרק רביעי

פינאלה - אנדנטה מאסטוזו:
הפרק הרביעי נפתח במוטיב הגורל, העובר טרנספורמציה ממינור למג'ור. הפעם מוטיב הגורל נשמע כתרועת ניצחון. נוצר זיכוך ויחד עם זאת השלמה עם הגורל, הלובש בפרק זה אופי מנחם, שכן האדם אינו עומד עוד חסר אונים אל מול גורלו שלו, אלא אוזר אומץ להתמודד עם החיים. לאחר ההקדמה, בה מופיע מוטיב הגורל בוריאנטים שונים, מתחיל הפרק, המציג גם הוא אחדות בין שלושת נושאיו ואף התפתחות בין הנושאים השונים. פרק זה נכתב במבנה המקובל של צורת סונאטה, על אף כי צ'ייקובסקי איננו שומר בקפדנות על מבנה זה אלא משנה אותו על פי צרכיו. לאחר התצוגה של שלושת הנושאים, צ'ייקובסקי שב להציג את נושא הגורל בכלי הנשיפה ממתכת בליווי תרוצות בכלי הקשת וכלי הנשיפה מעץ. לאחר שצ'ייקובסקי מציג את הנושאים, מפתח אותם ומציגם בשנית במעבר החוזר, מופיע מוטיב הגורל בקצב המארש ושוב בכמה וריאנטים, המובילים היישר אל הקודה, אשר בסיומה מופיע הנושא הראשון מתוך הפרק הראשון בתרועת קרנות וחצוצרות. כך, בחזרה אל הפרק הראשון, נסגר מעגל שלם. בפרק זה התיר צ'ייקובסקי את הרסן. הדבר בא לביטוי בשימוש נרחב ביותר בכלי הנשיפה ממתכת, והמוזיקה גולשת לעיתים אל בומבסטיות מחרישת אוזניים. יחד עם זאת, התיזמור של צ'ייקובסקי מרשים ומלוטש. השימוש הנרחב בכלי הנשיפה מעץ, הדיאלוגים בין חטיבות התזמורת השונות, הנושאים העוברים חליפות בין כלי התזמורת השונים והאחדות אשר מתבטאת אף בתיזמור, כל אלה מקנים לפרק זה מצלול שונה וייחודי.
הנרייטה בינגהאם

| --- | --- |

 לידה:  3 בינואר 1901 לואיוויל, ארצות הברית 
 פטירה:  17 ביוני 1968 (בגיל 67) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות קייב היל 
 השכלה:  מכללת סמית' 
 בן או בת זוג:  ג'ון האוסמן  הלן ג'ייקובס  Beatrix Lehmann  Dorothie Bigelow 
 
הנרייטה בינגהאם (באנגלית: Henrietta Bingham‏; 3 בינואר 1901 – 17 ביוני 1968) הייתה עיתונאית אמריקאית עשירה, שגידלה סוסים. בשנות העשרים של המאה העשרים היא התחברה לקבוצת בלומסברי. בשנת 1935 היא רכשה וניהלה אחוזה בקנטקי לגידול סוסי מרוץ גזעיים.
ראשית חייה 1901–1922

הנרייטה וורת' בינגהאם נולדה בלואיוויל, קנטקי לרוברט וורת' בינגהאם (1871–1937), עורך דין ופוליטיקאי שאפתן, ואלינור מילר (1870–1913), שהתחתנו בשנת 1896. משפחת אביה הפכה לעשירה בתחום הטקסטיל ואמה באה ממשפחה שהתעשרה מאוד בענף ההנדסה. להנרייטה היו שני אחים: רוברט וורת' בינגהאם (1897–1965) וג'ורג' בארי בינגהאם (1906–1988).
בילדותה הייתה חזקה, תחרותית ופעילה בענפי ספורט רבים, במיוחד טניס. כשהייתה בת שתים עשרה נהרגה אמה של הנרייטה בתאונת דרכים. הנרייטה ובארי, אחיה הצעיר, נכחו באותה עת ברכב, וכל המשפחה הייתה בטראומה.
הנרייטה בינגהאם הייתה אשה מושכת וכריזמטית, ובגיל ההתבגרות שלה היא ניצלה זאת היטב. היא הפכה לחביבה על אביה יותר מאחיה והוא ליטף ופינק אותה. בשנת 1916 התחתן אביה עם מרי לילי קינן פלאגלר, שנחשבה כ"אישה העשירה ביותר בארצות הברית", לאחר שירשה 100 מיליון דולר כאשר נפטר בעלה הראשון איל הנפט הנרי פלגלר. לאחר פחות משנה של נישואים, ב־27 ביולי 1917, מרי לילי נפטרה, בת חמישים. סיבת המוות שלה נשמרה בסוד - היא נפטרה בגלל התמכרות לאלכוהול ומורפיום. למרות זאת פרשת מותה הגיעה לבית המשפט בהקשר לצוואתה והיה חשד שאביה של הנרייטה קשור למותה. בשנת 1911 אביה מונה לשופט בבית המשפט ובשנת 1918, בכסף שירש, רכש שני עיתוני בלואיוויל - העיתון "קורייר-ג'ורנל" ו"הלואיוויל טיימס".
הנרייטה פיתחה אהבה לג'אז והתחילה לנגן בסקסופון. בשנת 1920 היא הפכה לראשונה במשפחתה שנכנסה לאוניברסיטה מובחרת: מכללת סמית'.
המכללה הייתה מקום הוראה לאמנות לנשים, הנרייטה נדרשה לעבור בחינות נוספות בין השאר בשפה האנגלית, ונאלצה לנסות להיכנס מחדש בשנת 1921. היא יצרה קשרי ידידות עם מדריכת החיבור באנגלית שלה, מינה קירשטיין, והן התקרבו עד כדי כך שהצהירו על אהבתן זו לזו. לאחר אישור הקבלה שלה, הנרייטה, אביה ואחיה הצעיר, יצאו לביקורם השנתי בבריטניה במקביל לביקור שעשתה מינה קירשטיין אצל הרולד לסקי ואשתו.
היא ומינה קירשטיין התערבבו עם החברה המודרניסטית בבריטניה. כשהנרייטה החלה מחדש את שנת הלימודים הראשונה שלה בסמית', היא שוב נקלעה לקשיים, לא רק מבחינה אקדמית אלא גם על ידי אי שמירה על תקנות המכללה, ובשנת 1922 היא התבקשה לעזוב את המכללה.
אירופה > פסיכואנליזה

כדי להסתיר מאביה שהיא לא יכלה להמשיך בהשכלתה, הנרייטה בינגהאם העמידה פנים שהמכללה מאפשרת לה לשהות בלימודים באירופה ומינה קירשטיין התכוונה לקחת במקביל חופשת לימודים באירופה. לאחר שבני משפחת בינגהאם חזרו לארצות הברית, נותרו הנרייטה ומינה קירשטיין באירופה ויצאו לסיור ברחבי היבשת.
מינה קירשטיין לא ראתה עתיד ביחסים שלהן. היא כתבה מכתב לארנסט ג'ונס - הפסיכואנליטיקאי הפרוידיאני המוביל בבריטניה בתקופה שבה פסיכואנליזה נחשבה בדרך כלל כסטייה מסוכנת. במכתבה ביקשה עזרה לאישה אמריקאית מושכת בת 21 עם פחדים לא רציונליים ו"נטיות הומוסקסואלית", אולי בגלל חוויות ילדותה. קירשטיין כתבה כי הנרייטה פיתחה משיכה מינית כלפיה. היא אמרה שאף אחת מהן לא התביישה בזוגיות שלהן אבל הן רצו לעבור לשלב אחר בחייהם: "אני לא הומוסקסואלית, אם כי אני אוהבת אותה מאוד". בינגהאם הסכימה באי רצון לקבל טיפול בפסיכואנליזה בלונדון וסירבה לחזור לאמריקה גם כשאביה ביקש אותה לחזור. כאשר אביה נסע לאנגליה בסוף 1922 הוא ביקר אצל ארנסט ג'ונס והיה מרוצה מכך שמטפלים כראוי בחרדות של הנרייטה.
אירופה > בלומסברי

קירשטיין ובינגהאם נהנו מחיי הלילה הבוהמיים בלונדון ובאמצעות דייוויד גארנט הם יצרו קשר עם קבוצת בלומסברי. כדי לאפשר להן להישאר בבריטניה, גארנט הציע לבנות הזוג לשכור את ביתם של ליטון סטרייצ'י, דורה קרינגטון ובעלה ראלף פרטרידג', מאחר שהם עומדים להיעדר בקיץ. העסקה לא יצאה לפועל, מאחר שסטרייצ'י התנגד להשכיר את הנכס.
בלונדון הם פגשו את וירג'יניה וולף, ג'ון מיינרד קיינס ודאנקן גרנט. אף על פי שהנרייטה בינגהאם לא הייתה אינטלקטואלית, האקזוטיות והחושניות שלה היו בחוד החנית של הבאת הרנסאנס של הארלם לבריטניה על ידי ניגון בסקסופון, וביצוע שירי ספיריטואל של הדרום בארצות הברית בקולה המיוחד.
בפגישות הטיפול המתמשכות שערך איתה, שכנעה אותה ארנסט ג'ונס, בהסכמתה של קירשטיין, לקחת בן זוג גברי. היא כבר משכה את תשומת ליבו של סטיבן טומלין שהיה איש כריזמטי, סופר ופסל מוכשר. הם הפכו לאוהבים אך היא פנתה מדי פעם גם לשותפים אחרים. גם לה וגם לטומלין היו שותפים משני המינים.
חזרה לקנטקי

הנרייטה בינגהאם הייתה מעורערת. בני זמנה ידעו שהיא "משוגעת על בנות" אם כי אביה עדיין לא הבין זאת. הוא העניק לה את תפקיד של עורכת מדור הספרים בעיתון "קורייר-ג'ורנל" המקומי שבבעלותו. עם אחיה בארי, היא לקחה יוזמה של פתיחת חנות ספרים, שבה היו מלאי של ספרות יפה בלבד - כאלה שגארנט שלח בארגזים מחנות הספרים שלו בלונדון. סטיבן טומלין הציף אותה במכתבים וביקש ממנה לחזור לבריטניה ובאמצעות גארנט היא שאלה אם הוא יתחתן איתה. טומלין כתב בחזרה באופן חד משמעי שרצה אותה כמאהבת אך לא כרעיה.
בינגהאם חשבה שנישואין יסדרו את כל אי ההבנות שעברה עם האנשים האחרים הקרובים אליה. עם זאת, היא עדיין ביקרה את מינה קירשטיין והם שוב הביעו את אהבתן זו לזו.
בתחילת 1924 היה משבר חמור בבית בינגהאם. התוצאה הייתה שהנרייטה בינגהאם ואביה התרחקו אחד מהשני והוא ניתק כל קשר עם מינה קירשטיין. ההסבר הסביר ביותר היה שמישהו סיפר לאביה על מערכת היחסים הלסבית שלה עם קירשטיין.
1924 באנגליה

ביוני 1924 חזרה הנרייטה בינגהאם לאנגליה ושוב הייתה מעורבת מאוד בחיי החברה של קבוצת בלומסברי. כאשר טומלין לקח אותה לביתה של דורה קרינגטון, היא החלה באופן פרובוקטיבי לקיים יחסים עם דורה ובילתה איתה. דורה אמרה על כך: "איש לא ידע עלינו חוץ מאיתנו" והתייחסה ל"אקסטזה שחוו... וללא רגשות בושה לאחר מכן". הנרייטה הייתה המאהבת הנשית הראשונה והיחידה שלה, אם כי דורה קרינגטון מצאה נשים רבות מושכות אך יחסים קיימה רק עם הנרייטה.
משפחתה של הנרייטה הגיעה לחופשה לסקוטלנד, ואביה אמר להנרייטה שהם יחזרו מוקדם ללונדון כדי שהוא יתחתן בפעם השלישית, לאלין הילארד (לבית מולדון).
עוד בלונדון כתב ד"ר ארנסט ג'ונס לאשתו שהנרייטה חשבה באופן לא רציונלי שנישואי אביה הם כדי להעניש אותה. קרינגטון, טומלין וקירשטיין התייאשו מכך שבינגהאם תתייצב מחדש.
לאחר שמינה קירשטיין והנרייטה בינגהאם חזרו לאמריקה, התאהבה מינה קירשטיין בהארי קרטיס, איש עסקים מצליח, שתיארה אותו כ"הנרייטה גברית", והם התחתנו בשנת 1926 לאחר גירושיו. עם זאת, מינה קירשטיין והנרייטה בינגהאם נותרו חברות לכל החיים.
1926–1937

לאחר שחזרה לאמריקה, הנרייטה לא אהבה להתגורר בקנטקי ולכן עברה לדירה חדשה שנבנתה בשדרה החמישית במנהטן, שם החלה לעבוד מגזין חודשי על תיאטרון. היא התקבלה במהירות לחברה הניו יורקית ודירתה הפכה למקום התכנסות חברתית. שם פגשה את ג'ון האוסמן. היא סחפה אותו באהבתה אך לאחר זמן קצר ונסיעה לאנגליה, היחסים ביניהם הסתיימו אף על פי שהצהירו שהם רוצים להתחתן.
לאחר סיום היחסים עם האוסמן, היא התאהבה בביאטריס להמן, שחקנית שפגשה בבריטניה בחופשה השנתית שהיו בסקוטלנד. באותה העת היא כתבה מאנגליה מאמרים לעיתונים בארצות הברית על הסצנות החברתיות האנגליות, ובהמשך פנתה לנושאים רציניים יותר כמו הטיפול באסירים במדינות אירופה.
בשנת 1930, הנרייטה וביאטריס יצאו לסיור באירופה שעבר דרך סטוקהולם לברלין, מינכן ופריז, ונהנו מחיי הלילה הסוערים. פעילותו של אביה למען הנשיא רוזוולט, הוביל למינויו של אביה להיות שגריר ארצות הברית בבריטניה. היא ליוותה את אביה ואת אמה החורגת ללונדון, שם התחברה בקלות עם האצולה הצעירה יותר.
בשנת 1934 קיימה השגרירות קבלת פנים עבור נבחרת הטניס. כילדה, הנרייטה הייתה טובה בטניס וזכתה בגביעים רבים ולכן ידעה על הטניסאית הלן ג'ייקובס, החברה המובילה בנבחרת האמריקנית, שהעזה ללבוש מכנסיים קצרים על המגרש. הנרייטה התחילה להימשך לג'ייקובס והלכה לכל משחקיה. נבחרת ארצות הברית ניצחה בקלות אך באליפות וימבלדון סינגלס ליידי ג'ייקובס הפסידה בגמר.
לאחר הזכייה באליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 1934, הפליגה ג'ייקובס עם הנרייטה לבריטניה ונשארה איתה עד שתוכל לשכור דירה משלה, שם החלה לכתוב רומן. שתי הנשים בילו את החורף יחד. ג'ייקובס הפכה למעשה להיות חלק מהבית של הנרייטה בינגהאם והיא יצרה ידידות טובה עם אביה של הנרייטה.
ג'ייקובס ובינגהאם הצטלמו יחד ודווח כי הן "כמעט בלתי נפרדות". רוברט בינגהאם התפטר משגרירותו זמן קצר לפני מותו בדצמבר 1937, אך בהלווייתו בקנטקי שתי הנשים חשו שעליהן להתרחק זו מזו מכיוון שגישות אנטי-הומוסקסואליות התחזקו באמריקה בשלב זה.
חייה המאוחרים 1938–1968

מותו של אביה פגע בהנרייטה והיא לא הצליחה להתאושש. היא התרכזה בגידול סוסים גזעיים בחווה שקנתה. כשהלן ג'ייקובס חזרה לאירופה בעונת הטניס של שנת 1938, בינגהאם נאלצה להישאר מאחור כדי לנהל את האחוזה, כי באותו חורף הלן ג'ייקובס לא יכולה הייתה להישאר בחווה לתקופות ממושכות בגלל הנידוי החברתי. בינגהאם התחילה לשתות בכבדות רבה יותר ומערכת היחסים ביניהן התנתקה.
עסקי גידול הסוסים הצליחו באופן סביר אך בינגהאם סבלה מהתמוטטות עצבים ולאחר מכן נדרשה לאשפוז תקופתי וטיפול סיעודי בבית.
בשנת 1950 היא מכרה את אחוזתה ועברה למנהטן, שם מצאה בת זוג חדשה ומבוגרת, דורותי ביגלו, זמרת ושחקנית.
בשנת 1954 היא התחתנה עם בנג'מין פרנקלין מקנזי, הצעיר ממנה בעשר שנים - הוא היה ככל הנראה מלצר במועדון לילה והיה נשוי פעמיים לפני כן. אחרי כמה חודשים מקנזי נטש אותה.
בינגהאם חיה עד מותה עם אחות בתשלום שתשמור עליה. היא נפטרה ב־17 ביוני 1968 ונקברה לצד אביה בבית העלמין בלואיוויל.
הערות שוליים

↑  Special Collections, University Libraries University of Southern Mississippi, Henrietta Buckmaster Papers, dx.doi.org, ‏2008-11-06
↑  הערך מבוסס בעיקרו על הספר: Bingham, Barry (January 13, 2015). Barry Bingham: A Man of His Word. University Press of Kentucky
↑  Michael Holroyd, Lytton Strachey: The New Biography, Head of Zeus, 2015-07-01, ISBN 978-1-78497-138-0. (באנגלית)
↑  Gerzina, Gretchen (1995). Carrington : a life of Dora Carrington, 1893-1932. London: Pimlico
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1113553626  LCCN: n2015006774  VIAF: 313489413   WorldCat (עם VIAF): 313489413 
הנרייטה בינגהאם (שמאל) וסטיבן טומלין. צילמה דורה קרינגטון
הטנסאית המצטיינת הלן ג'ייקובס, 1933