stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי אוקראינה–רוסיה
פיצול תחת הכיבוש המונגולי > נסיכות מוסקבה

במהלך המאה ה-14 וה-15, אוקראינה הייתה תחת שליטה של ממלכות שונות, כאשר נסיכות קייב ונסיכות ליטא הגדולה היו הכוחות הדומיננטיים באזור. נסיכות מוסקבה החלה להתרקם ולקחת את תפקידה כמוקד כוח חדש, ותוך כך קיבלה אוקראינה חשיבות אסטרטגית. המוסקבים, בראשות הדוכסים הגדולים נ, יסו להרחיב את השפעתם כלפי דרום ומערב, מה שגרם למתחים עם נסיכות ליטא ועם האוקראינים עצמם. במהלך המאה ה-15 והמאה ה-16 החלה מוסקבה להדק את הקשרים עם אוקראינה, ועם הזמן, כשהפכה מוסקבה לאימפריה, החלה לשאוף לשלוט על שטחים אוקראיניים.
רוסיה הצארית

במהלך המאה ה-17, האוקראינים היו נתונים במאבק עם המעצמות השונות ששלטו באזורם, כולל פולין והאימפריה העות'מאנית. הצארים הרוסים החלו להציג את עצמם כמגני הנצרות האורתודוקסית והציעו את עצמם ככוח מגן מפני שליטים זרים. אוקראינה הייתה נתונה לתקופה סוערת של מאבקים פוליטיים, צבאיים וחברתיים. תקופה זו התאפיינה בקרעים פנימיים ובמאבקים על שליטה חיצונית מצד מעצמות אזוריות כמו רוסיה הצארית, חבר העמים הפולני-ליטאי והאימפריה העות'מאנית. הקוזאקים, ששימשו כוח צבאי ופוליטי מרכזי, נאבקו לשמור על עצמאותם תחת הנהגת ההטמאנים, מול לחצים חיצוניים ופנימיים. אולם קרעים פנימיים ומדיניות חוץ משתנה ערערו את מעמדם. המאבקים התכופים השפיעו באופן דרמטי על החברה האוקראינית. החברה הייתה שסועה בין קבוצות שתמכו במעצמות השונות – רוסיה, פולין והעות'מאנים. הדומיננטיות הגוברת של רוסיה הביאה לחיזוק הכנסייה האורתודוקסית באזור, מה שתרם לשינויים תרבותיים ולדיכוי ההשפעה הקתולית והיוונית-קתולית. במקביל, הפגיעה הכלכלית והחברתית הובילה לחוסר יציבות מתמשך באוקראינה.
בשנת 1654 נחתם הסכם פריאסלאב בין רוסיה לאוקראינה, שהביא להתערבות רוסית מוגברת באוקראינה. ההסכם הזה היה ציון דרך חשוב בהיסטוריה של אוקראינה, וסימן תקופה שבה אוקראינה חזרה לחיק רוסיה, והצטרפה באופן רשמי לממלכה הרוסית. ההסכם נחתם בעיר פריאסלאב, בתום סדרה של מגעים בין המנהיגות האוקראינית, בראשות הקוזאק בוגדן חמלניצקי, לבין שליחי הצאר הרוסי. חמלניצקי, שהיה מנהיג המרד האוקראיני נגד פולין, ביקש את עזרתה של רוסיה במאבקם נגד השלטון הפולני. בתמורה, האוקראינים הסכימו להיכנס לברית עם רוסיה. ההסכם כלל את הכניסה של אוקראינה, אז ההטמאנות הקוזאקית, תחת חסות רוסיה, אך עם שמירה על אוטונומיה מסוימת, בעיקר בתחום הדת והחוק המקומי. עם הזמן, המצב הזה הוביל לדומיננטיות של רוסיה, שהפכה לכוח השולט באוקראינה, ובהדרגה אוחדה לתוך האימפריה הרוסית. התערבות זו יצרה קרע עמוק בין קוזאקים שתמכו ברוסיה לאלו שהעדיפו לשתף פעולה עם פולין. הקרע התפתח למלחמת אזרחים פנימית, שתרמה לחוסר יציבות כללית וידועה בשם "תקופת האי-סדר" ("The Ruin").
הסכם פריאסלאב הביא למלחמת רוסיה–פולין, ואזור אוקראינה היה זירת מאבק בין מעצמות אזוריות. הטמאן בוגדן חמלניצקי, סמך על כך שרוסיה תסייע להם להימלט משלטון פולין, ששעבדה אותם באמצעות מדיניות קשה ופלישות מצד האצולה הפולנית. העימות הסתיים בחתימת הסכם אנדרוסובו, שחילק את אוקראינה בין רוסיה לפולין. הגדה השמאלית עברה לשליטת רוסיה, בעוד שהגדה הימנית נשארה בידי פולין. בנוסף, האימפריה העות'מאנית וח'אנות קרים ניסו לנצל את המצב לטובת הרחבת השפעתם על האזור, בעיקר בגדה הימנית. אחד הביטויים לכך היה הסכם ז'וראבנו שנחתם ב-1676 בין פולין לעות'מאנים, ושיקף את המציאות המפוצלת באוקראינה.
עם השנים הגבירה רוסיה את השפעתה באוקראינה, על חשבון הקוזאקים, תהליך שהושלם בסוף המאה ה-18 עם חלוקת פולין. זמן קצר לאחר מכן, בסוף המאה ה-18, השלטון הקוזאקי פורק בכוח על ידי האימפריה, כאשר רוב האוכלוסייה עברה לאזור קובאן בקצה הדרומי של האימפריה הרוסית, שם לקוזקים היה תפקיד חשוב בהגנה על האימפריה נגד הפרעות של השבטים הקווקזים.
האימפריה הרוסית

במאה ה-18 וה-19, תחת שלטון האימפריה הרוסית, אוקראינה נותרה חלק חשוב מההתרחבות של רוסיה במזרח אירופה. אוקראינה ובלארוס נחשבו לחלק בלתי נפרד מרוסיה, שכונה "רוסיה הקטנה". התושבים האוקראינים והבלארוסים נחשבו על ידי השלטון לרוסים. עד סוף מלחמת העולם הראשונה השקפה זו נתקלה בהתנגדות מצד קבוצה קטנה של לאומנים אוקראינים.
לאחר הצטרפות אוקראינה לאימפריה הרוסית חלה ירידה באוטונומיה הפוליטית שלה. מהמאה ה-18, השלטון המרכזי הרוסי החל לשלוט ישירות באזור וההנהגה המקומית הוחלפה במושלים רוסים. במהלך תקופה זו, "האוקראיניּוּת" נחלשה במידה רבה תחת שלטון המרכזי הרוסי. כל ניסיונות התנגדות או מאבק לעצמאות, כמו המרד הקוזאקים הגדול שהוביל ימליאן פוגצ'וב במאה ה-18, דוכאו בברוטליות. הרוסים ניצלו את המשאבים של אוקראינה לטובתם, והיא הפכה לחלק מרכזי במערכת הכלכלית הרוסית. האימפריה הרוסית ניסתה למנוע את ההתפתחות התרבות האוקראינית העצמאית, במטרה למנוע תודעה לאומית שתוכל להוביל למרד או לעצמאות. במהלך תקופה זו, "האוקראיניּוּת" נחלשה במידה רבה תחת שלטון המרכזי הרוסי. הרוסים שלטו בכל תחום, לרבות כלכלה, תרבות ודת, ובכך הצליחו למנוע כל ניסיונות עצמאות או חופש מדיני של האוקראינים, מה שיצר חיכוכים פנימיים ומאבקים לאורך זמן. הם יזמו מדיניות של רוסיפיקציה, שמטרתה הפצת התרבות הרוסית על פני האזור. מדיניות זו כללה את החלפת השפות, הדתות והמנהגים האוקראיניים בתרבות הרוסית. לדוגמה, השפה הרוסית הוכנסה כחובה בשלטון ובחינוך, תוך דחיקת השפה האוקראינית, ובמקרים מסוימים אף איסור השימוש בה באופן רשמי. בשנת 1804 נאסרה השפה האוקראינית כשפת הוראה בבתי הספר וכמקצוע למידה. בשנת 1876 יצא אוקאז סודי של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה המחרים ספרים אוקראינים. הצו (אנ') אסר פרסום וייבוא של רוב הספרים בשפה האוקראינית, הופעות פומביות והרצאות, ואסר אפילו טקסטים באוקראינית המלווים תווים מוזיקליים.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה אוקראינה מצאה את עצמה תחת שלטון גרמני זמני.
המהפכה הרוסית ועצמאות אוקראינה

מהפכת פברואר, שהתרחשה במרץ 1917 לפי הלוח הגרגוריאני, הביאה לנפילתו של שלטון הצאר ניקולאי השני ולקמת ממשלה זמנית ברוסיה. בעקבות המהפכה, הוקמה המועצה המרכזית האוקראינית, במטרה לייצג את העם האוקראיני בתוך הרפובליקה הרוסית החדשה. המועצה, אשר ייצגה את העם האוקראיני, קיבלה תמיכה ציבורית רחבה והייתה לאורגניזציה הפוליטית המרכזית שתיאמה את פעולתה של אוקראינה מול השלטון הרוסי החדש. לאחר נפילת הצאר הכריזה המועצה המרכזית האוקראינית על אוטונומיה בתוך הרפובליקה הרוסית ומוסדו היחסים הרשמיים בין ממשלת המעבר הרוסית למועצה המרכזית האוקראינית. האחרונה יוצגה בממשלת רוסיה על ידי הקומיסר שלה פטרו סטבניצקי (אנ'). במקביל, דמיטרי אודינץ (אנ') מונה לנציג לענייני רוסיה בממשלה האוקראינית.
לאחר מהפכת אוקטובר התגבר המאבק של אוקראינה לשימור עצמאותה הפוליטית והלאומית, מול הלחץ הגובר מצד הבולשביקים. לאור זאת, ב-22 בינואר 1918 הוכרזה הרפובליקה העממית של אוקראינה כמדינה ריבונית ועצמאית. הצהרה זו לוותה במאבק צבאי קשה נגד הבולשביקים, צבא הצאר וצבאות זרים נוספים. היא סימלה את רצון אוקראינה לנתק את קשריה הפוליטיים עם רוסיה ולהקים מדינה עצמאית וריבונית. זה היה הניסיון המשמעותי של העם האוקראיני לבסס את ריבונותו במהלך תקופה של אי-יציבות עולמית על רקע המהפכה הרוסית ומלחמת העולם הראשונה. אולם המדינה החדשה נאלצה להילחם על קיומה מול כוחות בולשביקים, צבא הצאר וצבאות זרים נוספים, דבר שהוביל לאי-יציבות פוליטית, צבאית וכלכלית. פריצת הדרך המשמעותית של אוקראינה בזירה הבינלאומית התרחשה עם הסכם ברסט-ליטובסק במרץ 1918. במסגרת ההסכם, שנחתם בין הרפובליקה הסובייטית הרוסית למעצמות המרכז – אימפריה הגרמנית, האימפריה אוסטרו-הונגרית, האימפריה העות'מאנית וממלכת בולגריה – לראשונה הכירה רוסיה הסובייטית בעצמאות אוקראינה. בכך הוענקה לרפובליקה האוקראינית הכרה רשמית מצד המעצמות המרכזיות, שהיו בעלות ברית אסטרטגיות באותה עת.
ב-29 באפריל 1918 הוקמה על ידי הרשויות הצבאיות הגרמניות המדינה האוקראינית (אנ') שהייתה אנטי-בולשביקית, שהחליפה את המועצה המרכזית של הרפובליקה העממית האוקראינית, בעלת הנטייה הסוציאליסטית. המדינה האוקראינית הייתה תחת שלטונו של פבלו סקורופדסקי, ההטמאן של כל אוקראינה, ששם מחוץ לחוק את כל המפלגות הפוליטיות הסוציאליסטיות, ויצר חזית אנטי-בולשביקית עם המדינה הרוסית. המדינה האוקראינית קרסה בדצמבר 1918, כאשר סקורופדסקי הודח והרפובליקה העממית האוקראינית חזרה לשלטון בצורת הדירקטוריון של אוקראינה (אנ').
אוקראינה והפדרציה הרוסית > לאחר התפרקות ברית המועצות

לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1991, היחסים הבין-ממשלתיים בין רוסיה לאוקראינה התאפיינו במורכבות, שהתבטאה בתקופות של קשיים, מתחים ועוינות גלויה. בעוד אוקראינה שאפה להבטיח את ריבונותה ועצמאותה, הפדרציה הרוסית פעלה לשמר את השפעתה במדינות ברית המועצות לשעבר, עם דגש מיוחד על אוקראינה. מדיניות החוץ של אוקראינה כללה מאמצים לקידום שיתופי פעולה בינלאומיים, תוך איזון בין רוסיה למערב. עם זאת, גישה זו הייתה לאבן נגף והובילה לעימותים מדיניים מתמשכים, שהחריפו במיוחד לאחר בחירתו של ולדימיר פוטין לכהונתו השלישית כנשיא רוסיה, שבמסגרתה נקט קו מדיני תקיף יותר.
לאחר התפרקות ברית המועצות, אוקראינה ירשה נשק להשמדה המונית (אנ'), לרבות המאגרים הגרעיניים השלישיים בגודלם בעולם, יחד עם אמצעים משמעותיים לפיתוחם וייצורם. היא החזיקה ב-130 טילים בליסטיים בין-יבשתיים מסוג UR-100N עם שש ראשי קרב כל אחד, 46 טילים RT-23 מולודצ'ץ עם עשרה ראשי קרב כל אחד, ו-33 מפציצים כבדים. בסך הכול היו כ-1,700 ראשי קרב בשטחה. למרות השליטה הפיזית בנשק, לא הייתה אוקראינה אחראית על השליטה האופרטיבית, שכן הנשק היה תלוי במערכת קישורי פעולה מורשים שנשלטה על ידי רוסיה ובמערכת הפיקוד והשליטה הרוסית ("הכפתור האדום") השוכנת במוסקבה. בשנת 1992, אוקראינה, החבולה מאסון צ'רנוביל, הסכימה לפרק מרצונה יותר מ-3,000 אמצעי נשק גרעיני טקטי. לאחר החתימה על "מזכר בודפשט" לשמירת ביטחונה של אוקראינה, בין ארצות הברית, הממלכה המאוחדת ורוסיה, וכן הסכמים דומים עם צרפת ועם סין, הסכימה אוקראינה להשמיד את יתר הנשק הגרעיני שלה ולהצטרף לאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני. המזכרים, שנחתמו באולם "פַּטְרִיָּה" במרכז הכנסים של בודפשט, בנוכחות שגריר ארצות הברית, דונלד בלינקן ואחרים, אסרו על הפדרציה הרוסית, הממלכה המאוחדת וארצות הברית לאיים או להשתמש בכוח צבאי או סנקציות כלפי אוקראינה, "למעט בהגנה עצמית או בהתאם לחוקת האומות המאוחדות". עד 1996, אוקראינה העבירה את כל ראשי הקרב האסטרטגיים מתקופת ברית המועצות לידי רוסיה.
סכסוך מרכזי נוסף בשנים הראשונות היה על עתיד צי הים השחור ובסיסיו, במיוחד בסבסטופול שבחצי האי קרים. רוסיה ראתה את סבסטופול כעיר בריבונותה, כיורשת של השלטון הסובייטי. העברת חצי האי קרים לאוקראינה ב-1954, בהחלטת ניקיטה חרושצ'וב, הוכרזה כחסרת תוקף על ידי בית המחוקקים הרוסי במאי 1992, דבר שנדחה על ידי הפרלמנט האוקראיני. בין השנים 1992–1993 הושגו הסכמות לחלק בשווה את הצי. עם זאת, בספטמבר 1993, רוסיה איימה על אוקראינה בהפסקת אספקת גז, כדי לשפר את עמדתה בנוגע לסוגיה. לאחר משא ומתן אינטנסיבי, הבעיה נפתרה סופית ב-1997. אמנת החלוקה חילקה את הצי, ואפשרה לרוסיה לשכור חלק מהבסיסים בסבסטופול עד 2017, מה שהוארך עד 2042 בהסכם חרקוב. בנוסף, הסכמת הידידות קבעה עקרונות של שותפות אסטרטגית, הכרה בבלתי-פגיעות הגבולות הקיימים, כיבוד שלמות השטח ומחויבות הדדית שלא להשתמש בשטח של אחד נגד ביטחונו של השני.
במקביל, צמחה תנועה פוליטית פרו־רוסית בקרים, השואפת לעצמאות גדולה יותר באוקראינה, או לקשרים הדוקים יותר עם רוסיה. בשנת 1994, נבחר יורי משקוב, מועמד פרו-רוסי, לנשיא קרים, ובקיץ אותה שנה, מועצת העיר סבסטופול הצביעה להצטרף לרוסיה. עם זאת, ההחלטה גונתה על ידי נשיא רוסיה בוריס ילצין ונשיא אוקראינה ליאוניד קוצ'מה, שנחשב אף הוא למועמד פרו-רוסי. פיצולים פוליטיים פנימיים בתוך קרים, לצד התנגדות חיצונית, גרמו לתנועה לאבד את התמיכה.
אוקראינה והפדרציה הרוסית > יברומאידאן והמהפכה האוקראינית

במהלך כהונתו של ויקטור ינוקוביץ', נשיא אוקראינה בין פברואר 2010 לפברואר 2014, נשמרו יחסים תקינים שכללו שיתופי והסכמי סחר שונים. אוקראינה חזרה לקו פרו-רוסי יותר, והחלה בשיתוף פעולה כלכלי קרוב עם רוסיה, כולל הסכמים שהפחיתו את מחירי הגז עבור אוקראינה. ב-2013, החליט ינוקוביץ' לדחות הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי, כדי להתקרב יותר לרוסיה. בעקבות זאת פרץ גל הפגנות פרו-מערביות שנקראו "יברומאידאן" (2013–2014), אשר הובילו להדחת ממשלתו הפרו-רוסית של ינוקוביץ' בפברואר 2014 ב"מהפכה האוקראינית" (אנ'). בעקבות זאת, הידרדרו היחסים בין המדינות באופן משמעותי ולגל איומים רוסי על אוקראינה. אוקראינה השיבה את שגרירה מרוסיה במרץ 2014, ומאז, הייצוג הדיפלומטי הגבוה ביותר של שתי המדינות הוא מיופה כוח זמני בלבד. בינתיים רוסיה, שראתה בהפלת יאנוקוביץ' איום על מעמדה באזור, חלה להפעיל לחצים על אוקראינה בקרים ובדונבאס.
אוקראינה והפדרציה הרוסית > סיפוח חצי האי קרים

זמן קצר לאחר הדחת ינוקוביץ', החלו כוחות צבאיים חמושים, ללא סימני זיהוי, להשתלט על מתקנים צבאיים ואזרחיים בחצי האי קרים. רוסיה הכחישה תחילה מעורבות ישירה, אך מאוחר יותר הודתה ששלחה כוחות כדי "להגן על האוכלוסייה דוברת הרוסית".  ב-16 במרץ 2014 נערך משאל עם בקרים, שבו הצביעו לכאורה רוב התושבים בעד הצטרפות לרוסיה. תוצאות המשאל נדחו על ידי אוקראינה והמערב, שטענו כי המשאל נערך תחת לחץ צבאי ולא היה חוקי. יומיים לאחר מכן, רוסיה הכריזה רשמית על סיפוח חצי האי. הסיפוח הוביל להטלת סנקציות כלפי רוסיה והחמיר את המתיחות בין רוסיה למערב, ותרם לתסיסה במחוזות פרו-רוסיים, ולהתלקחות המלחמה במזרח אוקראינה. העצרת הכללית של האומות המאוחדות קיבלה את החלטה 68/262 המחויבת לשלמותה הטריטוריאלית של אוקראינה, על פי הגבולות הבינלאומיים המוכרים שלה, והדגישה את אי-תקפותו של משאל העם בקרים.
אוקראינה והפדרציה הרוסית > מלחמת דונבאס

באפריל 2014 פרצו עימותים צבאיים במזרח אוקראינה בין המורדים הפרו-רוסים, הנתמכים על ידי הצבא הרוסי, לבין הכוחות המזוינים של אוקראינה. ב-5 בספטמבר, ממשלת אוקראינה ונציגים של המדינות-לכאורה, ה"רפובליקות העממיות" של דונצק ולוהנסק, חתמו על הסכם הפסקת אש זמנית שכונה "פרוטוקול מינסק". הפסקת האש הופרה בקרבות קשים בינואר 2015, וכתוצאה מכך נכנס להסכמה חדשה בחודש פברואר 2015, אך גם הסכם זה לא מנע את המשך הלחימה.
ב-10 בפברואר 2015, בעקבות ההתערבות הרוסית בהתקוממות הבדלנית באוקראינה, עלתה בפרלמנט בהאוקראיני הצעה להשעות את היחסים הדיפלומטיים עם רוסיה, מהלך שלא יצא לפועל. עם זאת, בחודשים לאחר מכן, צמצמו אוקראינה ורוסיה את קשריהן הדיפלומטיים, וב-5 באוקטובר 2016, משרד החוץ האוקראיני המליץ לאזרחי אוקראינה להימנע מנסיעה לרוסיה, בעקבות דיווחים על מעצרים בלתי חוקיים והתנהלות בלתי אנושית כלפי אזרחים אוקראינים. בנוסף, באוקראינה טוענים כי רוסיה מנצלת את משאבי האנרגיה שלה כדי להפעיל לחצים על שכנותיה הקטנות, בעוד רוסיה טוענת כי המתחים באוקראינה נובעים מהתכתשויות פנימיות בקרב האליטה הפוליטית במדינה.  מ-2016 משרד החוץ האוקראיני הזהיר מפני נסיעות לרוסיה, בעקבות דיווחים על מעצרים ועינויים של אזרחים אוקראינים. ב-30 בנובמבר 2018 הכריז נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו על מניעת כניסת גברים רוסים בגילאי 16–60 לשטח אוקראינה.
אוקראינה והפדרציה הרוסית > המשבר האוקראיני-רוסי

החל מ-2021 החלה רוסיה לרכז כוחות גדולים בגבול אוקראינה–רוסיה, מה שהוביל למשבר בינלאומי. הכוחות הרוסיים נסוגו חלקית עד יוני 2021, אך בחודש אוקטובר החלה התעצמות מחדש. עד דצמבר 2021 נאספו כ-130,000 חיילים רוסים בגבול אוקראינה. בינואר 2022 התקיימו שיחות בין דיפלומטים אמריקאים ורוסים בז'נבה במטרה למנוע הסלמה, אולם הן כשלו בשל דרישות רוסיה כי אוקראינה לא תצטרף לברית נאט"ו, ורצונה לצמצם את הנוכחות הצבאית של נאט"ו במזרח אירופה. בפברואר 2022 נחתו כ-300 חיילי צבא ארצות הברית בפולין עם ציוד צבאי.
אוקראינה והפדרציה הרוסית > מלחמה כוללת וניתוק היחסים

בסוף פברואר 2022, רוסיה פתחה במבצע צבאי באוקראינה, שהחלה במתקפה על מזרח המדינה. בעקבות זאת היחסים הדיפלומטיים בין המדינות נותקו כליל. ב-22 בפברואר 2022, פוטין הורה על כניסת כוחות רוסיים לשטחים שבשליטת הבדלנים במזרח אוקראינה ברפובליקות העממיות של לוהנסק ודונייצק. יומיים לאחר מכן, פוטין הכריז על מבצע צבאי באוקראינה, ורוסיה פלשה לאוקראינה באופן נרחב. מטרות הותקפו על ידי טילי שיוט בכל רחבי המדינה ואזעקות נשמעו בערים הגדולות במדינה. למחרת, כוחות רוסיים פלשו לעיר קייב, בירת אוקראינה, והרגו למעלה מ-100 מתושביה. הכוחות הרוסיים התקדמו מגבול בלארוס דרומה במטרה לכתר ולנתק את קייב. המתקפה על קייב כללה יחידות מהארמייה ה-41, ה-35 וה-36, בסיוע מספר בריגדות מוטסות, שהתקדמו לעברה בשני צירים עיקריים: אחד מגבול בלארוס דרך צ'רנוביל ופריפיאט במקביל לגדה המערבית של נהר דנייפר, והשני ממפגש הגבולות בלארוס-רוסיה-אוקראינה, דרך מחוז צ'רניהיב בגדה המזרחית של הנהר. במקביל, רוסיה השתלטה על שטחים בדרום ומזרח המדינה, ופגעה מאוד בסחר בים השחור.
במהלך הפלישה, רוסיה נכנסה לאזור בצפונה של אוקראינה (כולל מצפון לבירה קייב) ונהדפה. במקביל השתלטה על שלטים בדרום אוקראינה ובמזרחה. הסחר בשטח הים השחור נפגע מאוד ועצר את היצוא דרכו. ב-22 יולי 2022 חתמו הצדדים על ההסכם יאפשר את פתיחת הנמלים האוקראיניים בים השחור לייצוא חיטה ודשנים. הסכמת הצדדים הושגה בתיווך טורקיה והאומות המאוחדות, אולם היחסים בין המדינות נשארו מתוחים ונציגי הצדדים נמנעו מלשבת זה ליד זה, או ללחוץ ידיים בטקס. במקביל, רוסיה המשיכה להשתלט על שטחים נוספים במזרח אוקראינה, כולל סיפוח דרום ומזרח אוקראינה בספטמבר 2022, לרבות חרסון, לוהנסק, דונצק וזפוריז'יה.
במהלך המלחמה תועדו עינויים של חיילים רוסים במלה רוהן על ידי חיילים אוקראינים.
תרבות

יחסי רוסיה-אוקראינה כוללים גם מתח תרבותי ולשוני. בעוד שמדובר בשתי מדינות סלאביות עם שפות דומות, אוקראינה פיתחה זהות לאומית נפרדת, ובולט החשש ממדיניות רוסיפיקציה של ממשלת רוסיה ותומכיה באוקראינה. רבים מאזרחי אוקראינה, במיוחד במערב המדינה, רואים את רוסיה ככוח דכאני, בעוד שבמזרח המדינה לא מעט אנשים מרגישים זיקה חזקה לרוסיה ולשפה הרוסית.
כלכלה

סכסוך כלכלי נוסף נגע לאספקת אנרגיה, שכן מספר צינורות נפט וגז סובייטיים-מערביים עברו דרך אוקראינה. לאחר כניסת הסכמים חדשים לתוקף, חובות הגז של אוקראינה לרוסיה שולמו באמצעות העברת חלק מהנשק הגרעיני המתקדם שירשה אוקראינה מברית המועצות לרוסיה, כגון מפציצים אסטרטגיים טופולב Tu-160.
בין השנים 1997 ל-2000 ירד החלק של רוסיה ביצוא האוקראיני מ-26.2% ל-23%, בעוד שחלק הייבוא נשאר יציב על 45–50% מהסך הכולל. תלות אוקראינה ברוסיה הייתה גבוהה במיוחד בתחום האנרגיה, כאשר כ-75% מהגז הנצרך וכ-80% מהנפט הגיעו מרוסיה. בתחום היצוא, רוסיה נותרה השוק העיקרי של אוקראינה למתכות ברזל, לוחות פלדה וצינורות, מכשירים חשמליים, מכונות וכלים, מזון ומוצרי תעשייה כימית. לאחר שוקי הייצוא הישנים נעלמו ב-1997, חוותה אוקראינה ירידה של 97–99% בייצור מכונות תעשייתיות עם מערכות שליטה דיגיטליות, טלוויזיות, מכשירי קלטת, מחפרים, מכוניות ואוטובוסים. עם זאת, רוסיה הפכה למשקיעה הרביעית בגודלה בכלכלה האוקראינית, אחרי ארצות הברית, הולנד וגרמניה, עם השקעה ישירה זרה של 150.6 מיליון דולר מתוך 2.047 מיליארד דולר שהתקבלו מאוקראינה עד 1998.
ראו גם

יחסי אוקראינה–רוסיה באירוויזיון
המשבר האוקראיני-רוסי (2022-2021)
הפלישה הרוסית לאוקראינה
האחים דובי

| --- | --- |

 מקום הקמה:  סן חוזה 
 תקופת הפעילות:  מ-1970 
 סוגה:  רוק, מוזיקת פופ, רוק קל, בלו-אייד סול 
 חברת תקליטים:  אריסטה רקורדס, האחים וורנר רקורדס, קפיטול רקורדס, וורנר רקורדס 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של הרוק אנד רול (2020) 
 thedoobiebrothers.com
 פרופיל ב-IMDb
 
האחים דובי (באנגלית: The Doobie Brothers) היא להקת רוק אמריקאית מסן חוזה, קליפורניה, הידועה בגמישותם בביצועים בז'אנרים רבים ובהרמוניות הקולות של חברי הלהקה. הלהקה פעילה במשך חמישה עשורים, כשהצלחתם הגדולה ביותר הייתה בשנות ה-70. ההרכב הנוכחי של הקבוצה מורכב מהחברים המייסדים, טום ג'ונסטון (גיטרות, שירה) ופטריק סימונס (גיטרות, שירה), לצד מייקל מקדונלד (קלידים, שירה) וג'ון מקפי (גיטרות, דוושת פלדה, כינור, שירת רקע) ומוזיקאים מסיירים כולל ג'ון קאוואן (בס, שירה), ביל פיין (קלידים), מארק רוסו (סקסופון), אד טות' (תופים) ומארק קוויניונס (כלי הקשה). בין חברי הלהקה הוותיקים האחרים נמנים הגיטריסט ג'ף "סקאנק" בקסטר (1972–1979), הבסיסט טיראן פורטר (1972–1980, 1987–1992) והמתופפים ג'ון הרטמן (1970–1979, 1987–1992), מייקל הוסאק ( 1971–1973, 1987–2012), וקית' קנודסן (1973–1982, 1993–2005).
היסטוריה

משנת 1970 עד 1975 הופיע הסולן הראשי ג'ונסטון וכלל רוק מיינסטרים עם אלמנטים של פולק, קאנטרי ו-R&B. מייקל מקדולד הצטרף ללהקה בשנת 1975 כנגן קלידים וכסולן שני, כדי לתת הקלה מסוימת לג'ונסטון, שסבל אז מבעיות בריאותיות. העניין של מקדונלד'ס במוזיקת נשמה הציג צליל חדש ללהקה. ג'ונסטון ומקדונלד הופיעו יחד כזמרים משותפים לאלבום אחד, לפני שג'ונסטון פרש לגמרי בשנת 1977. נעשו שינויים תכופים במערך הלהקה בשאר שנות השבעים. והלהקה התפרקה בשנת 1982 כאשר סימונס היה החבר הקבוע היחיד שהופיע בכל אלבומיהם. בשנת 1987, האחים דובי חידשו את הלהקה עם ג'ונסטון; מקדונלד, שהופיע בעבר במספר הופעות אורח מאז הרפורמציה, חזר ללהקה במשרה מלאה בשנת 2019 לסיבוב ההופעות של יום השנה ה-50 של הלהקה.
ארבעה עשר אלבומי האולפן של הקבוצה כוללים שש הופעות בין עשרה במצעד האלבומים של בילבורד 200, כולל "דקה אחר דקה" (Minute By Minute), מ-1978, אשר שהה במקום הראשון במשך חמישה שבועות, וזיכה את הלהקה בגראמי על הופעת הפופ הווקאלית הטובה ביותר של צמד או קבוצה, בעוד הסינגל "מה שטיפש מאמין" (What a Fool Believes) מתוך האלבום זכה לשלושה פרסי גראמי. הלהקה הוציאה שישה אלבומים בהופעה חיה, ואספנות להיטים גדולים ביותר, כולל "הטובים ביותר של הדובים" (best of the doobies) של 1976, אשר קיבל תעודת יהלומים על ידי RIAA על הגעת מכירות אלבומים של עשרה מיליון עותקים, האלבום הנמכר ביותר של הלהקה. שישה עשר להיטי הבילבורד הוט 100 הארבעים הטובים ביותר של הלהקה כוללים את "האזינו למוזיקה" (Listen To The Music), "ישו הוא בסדר" (Jesus Is Just Alright), "רכבת ארוכה דוהרת" (Long Train Runnin), "צ'יינה גרוב" (China Grove), "מים שחורים" (Black Water) (מס' 1 בשנת 1974), ו"לוקחים את זה לרחוב" (Takin' It To The Street), "מה שטיפש מאמין" (What a Fool Believes), (מס '1 ב -1979) ו-"הדוקטור" (The Doctor) שכולם נשארים בסיבוב הכבד ברדיו הרוק הקלאסי.
האחים דובי הוכנסו להיכל התהילה של קבוצת הווקאל בשנת 2004, והיכל התהילה של הרוק אנד רול ב-7 בנובמבר 2020. הלהקה מכרה יותר מ-40 מיליון אלבומים ברחבי העולם.
הערות שוליים

↑  "The Vocal Group Hall of Fame Foundation". נבדק ב-26 באפריל 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Johnson, Kevin (24 במרץ 2020). "Rock and Roll Hall of Fame induction for the Doobie Brothers, Whitney Houston, Nine Inch Nails moves from May to November". St. Louis Post-Dispatch (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-27 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Doobie Brothers To Make Grand Ole Opry Debut Saturday, February 26". Opry.com. 18 בפברואר 2011. אורכב מ-המקור ב-13 באוקטובר 2011. נבדק ב-5 בנובמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "RIAA". RIAA. אורכב מ-המקור ב-1 ביולי 2007. נבדק ב-20 ביולי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007406758005171  BnF: cb13903024v (data)  GND: 10275999-6  ISNI: 0000 0000 9211 980X  LCCN: n91069448  MusicBrainz: 588dea29-eea3-456b-a815-3ee04f75c8e7  NKC: xx0029268  NLA: 35213151  NLP: a0000002670249  NSK: 000115810  SUDOC: 08078643X  VIAF: 135002584   WorldCat (עם VIAF): 135002584
נזק

נזק מוגדר בפקודת הנזיקין "אבדן חיים, אבדן נכס, נוחות, רווחה גופנית או שם-טוב, או חיסור מהם, וכל אבדן או חיסור כיוצאים באלה".
נזק הוא אחד מיסודותיה של העוולה הנזיקית הקלאסית. לפי דיני הנזיקין, אדם שנפגע וסבל נזק (הניזוק), יכול לתבוע את הפרט שגרם את הנזק (המזיק), אולם הפיצוי אינו אוטומטי, והניזוק נדרש תחילה להוכיח שורה של קריטריונים לפני שיזכה בפיצוי.
סוגי נזקים

נזק פיזי: נזקי גוף (למשל אדם שאצבעותיו נפגעו כתוצאה מעבודה עם מכשיר מסוכן) ונזקי רכוש (למשל נזק לרכב שנפגע בתאונה).
נזק כלכלי טהור: נזק שאינו כרוך בפגיעה פיזית בגוף או ברכוש, אלא עומד בפני עצמו. זהו נזק הבא לידי ביטוי בהפסד כלכלי גרידא, כלומר גריעה מנכסי הניזוק או סיכול האפשרות להוסיף על נכסיו. הפסיקה מפרידה בין נזק כלכלי זה לנזק כלכלי הכרוך בנזק פיזי, שכן אין מחלוקת בדבר מתן פיצוי בגין האחרון.
נזק בלתי ממוני טהור: נזק גופני בלתי מוחשי, שאינו מתלווה לנזק פיזי ואינו מתבטא בחיסרון כיס, לדוגמה: כאב וסבל, אובדן הנאות חיים, פגיעה בשם הטוב וצער. לפי הגישה הקלאסית לדיני הנזיקין נזק בלתי ממוני טהור אינו בר פיצוי, אם כי במהלך המאה העשרים[דרוש מקור] התפתחה תפיסה המבקשת להכיר גם בנזק זה כנזק שניתן לקבל בעדו פיצוי.
נזקי ריקושט: נזקים שנגרמו לאדם אחד בעקבות פגיעה בגופו או ברכושו של אדם אחר. המושג, שמקורו בספרות המשפטית הצרפתית, הוחדר למשפט הישראלי בשנת 2000. נהוג לאמר כי הסובלים נזקים אלה מצויים ב"מעגל הסיכון המשני" כיוון שהפגיעה בהם אינה התוצאה הישירה והמיידית של מעשה העוולה. נזקי הריקושט יכולים להיות נזקים פיזיים או רכושיים, אך עיקר הדיון המשפטי והאקדמי נוגע לנזקים כלכליים טהורים ולנזקים נפשיים טהורים.
הבחנה נוספת בין סוגי הנזקים היא בין נזקים ממוניים, שניתן להעריך את שווים הכספי במדויק (למשל אובדן השתכרות, הוצאות רפואיות ונזק למבנה) לבין נזקים בלתי ממוניים, שלא ניתן להעריך את שווים הכספי במדויק, ופיצוי בגינם ניתן על פי אומדן של בית-המשפט.
סוגי נזקים > במשפט העברי

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה .  הסיבה היא במשפט העברי מפורטים נזקים רבים ולאו דווקא חמישה, כגון היזק ראיה והיזק שאינו ניכר.
המשפט העברי מונה חמישה סוגי נזקים עליהם צריך לשלם החובל בחבירו:
נזק: אובדן קבוע של יכולת השׂתכרות
ריפוי: הוצאות רפואיות
שֶבֶת: אובדן זמני של זמן עבודה
צער: פיצוי על צער נפשי שנגרם לניזק
בושת
צער ובושה הם נזק בלתי ממוני טהור. חז"ל קבעו דרכים למדוד את שווי הנזק שנגרם על ידי ברור תמורת כמה כסף אדם היה מוכן לסבול את הבושה או הצער הנדונים. במקרים אחרים קבעו חז"ל קנסות קבועים על מקרים ספציפיים, דוגמת מתן סטירה או בעיטה.
עקרון הקטנת הנזק

עקרון הקטנת הנזק מהווה עיקרון כללי בכל דיני החיובים, כי על הניזוק להקטין את נזקו. הניזוק נושא בנטל לנקוט בכל האמצעים הסבירים כדי להפחית את הנזק שנגרם לו כתוצאה ממעשהו של מזיק אשר שפגע בזכויותיו. בפקודת הנזיקין אין הוראה מפורשת בדבר החובה להקטין את הנזק, אולם הפסיקה קיבלה כהנחה מובנת מאליה את תקפו של העיקרון בדיני הנזיקין הישראליים.