stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אצבוע (צמח)
טקסונומיה

שלושה צמחים כונו בשם אצבוע, כאמור למעלה. לאורך השנים הוגדרו טקסונים נוספים, שלא התקבלו כמינים עצמאיים. מיכאל זהרי הוא חלוץ מחקר של האצבועים בישראל. מאיר שאואט, שניהל את הגן הבוטני בהר הצופים, הרבה לעסוק בצמחים הבשרניים של הארץ, ובמיוחד בסוג אצבוע, ונחשב למומחה הישראלי לאצבועים. קיימת ביקורת על שאואט, שאהבתו לסוג זה הביאה אותו להגדרת טקסונים נוספים שלמעשה אינם מינים נפרדים.
טקסונים נוספים של אצבוע שאינם נחשבים למינים נפרדים:
אֶצְבּוֹעַ יִשְׂרְאֵלִי (caralluma israelitica) שנאסף בהרי דימונה
אֶצְבּוֹעַ הַנֶּגֶב (caralluma negevensis) שנאסף בהר הנגב
אֶצְבּוֹעַ אַהֲרוֹן (caralluma aaronis) שנאסף באדום, ירדן
כל אלה נכללים כיום תחת המין אצבוע אירופי.
לקריאה נוספת

שאואט מאיר. (1983). אצבוע. החי והצומח של ארץ ישראל כרך 11, עמודים (32–33), הוצאת משרד הביטחון, תל אביב
פינברון-דותן, נעמי ודנין, אבינעם. (1991). אצבוע. המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל, (513-514). ירושלים, הוצאת כנה(הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  Caudanthera Plowes, POWO "Plants of the World Online. Facilitated by the Royal Botanic Gardens, Kew. Published on the Internet, ‏2022
↑  Caudanthera Plowes, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏2022
↑  עמרם אשל ודרור מלמד, מיון הצמחים בעידן הביולוגיה המולקולארי, באתר צמח השדה
↑  אצבוע ים-המלח, באתר צמחיית ישראל ברשת
↑  אורי פרגמן-ספיר, פרחי עין גדי וחוף ים המלח, ירושלים: אחווה, 2008, עמ' 23
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283339305171 
אצבוע אירופי פורח בהר הנגב
בהוקית

| בהוקית |
| --- | --- |
 Ganoderma applanatum
מיון מדעי
ממלכה:: פטריות
מערכה:: פטריות בסיסה
מחלקה:: Agaricomycetes
סדרה:: Polyporales
משפחה:: Ganodermataceae
סוג:: בהוקית
שם מדעי
 Ganoderma ‏Karsten

Ganoderma lucidum
בְּהוּקִית (שם מדעי: Ganoderma) הוא סוג של פטריות, הגדלות על עצים, הכולל כ-80 מינים, מרביתם מאזורים טרופיים. בשל השימוש הנרחב שלהן כתרופות במסורות אסייתיות, והפוטנציאל שלהם בתחום הביו-רמדי (bioremediation), הן מהוות סוג חשוב מבחינה כלכלית. פטריית הריישי (Ganoderma sichuanense) היא דוגמה לבהוקית בשימוש מסורת הרפואה המזרחית, שהפכה לבעלת שוק נרחב ומבוקשת כיום בכל העולם.
ניתן להבדיל בין פרטים מסוג בהוקית לבין פרטים מסוגים אחרים שבסדרת הפוליפורים, על ידי הבסידוספורה (basidiospore) של הבהוקית. בסדיוספורה של בהוקית היא בעלת קיר כפול.
פטריות מסוג בהוקית מכונות באופן עממי, בשל צורתן, גם "פטריות מדף" ו"פטריות סוגריים".
אטימולוגיה

השם הלועזי Ganoderma נגזר מן המילה היוונית ganos‏/γανος שמשמעו בהירות או בוהק, ו-derma/‏δερμα שמשמעה עור.
סוג זה תואר לראשונה על ידי פיטר קרסטן הפיני בשנת 1881. בהמשך תוארו סוגים נוספים שניתן למצוא באירופה בשנת 1902 ויליאם מריל תיאר כמה מינים שנפוצים באמריקה הצפונית. עד היום תוארו כ-80 מינים בעיקר באזור הטרופי.
הערות שוליים

↑  Kirk PM; Cannon PF; Minter DW; Stalpers JA (2008). Dictionary of the Fungi (10 ed.). Wallingford: CABI. p. 272. ISBN 0-85199-826-7.
↑  Liddell, Henry George; Robert Scott (1980). A Greek-English Lexicon (Abridged Edition). United Kingdom: Oxford University Press. ISBN 0-19-910207-4.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557914605171  NKC: ph580765
בגארה

| --- | --- |

 אוכלוסייה
 מעל מיליון
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 סודאן סודאן  צ'אד צ'אד  ניז'ר ניז'ר  דרום סודאן דרום סודאן  הרפובליקה המרכז-אפריקאית הרפובליקה המרכז אפריקאית
 שפות
 ערבית צ'אדית
 דת
 בעיקר אסלאם סוני
 קבוצות אתניות קשורות
 ערבים, בדואים, אפריקאים
 
הבַּגָארָה (ערבית: بقارة, "מגדלי בקר") הם אוסף של קבוצות אתניות ממוצא ערבי שמאכלסות את אזור הסאהל באפריקה.
השם "בגארה" נפוץ בסודאן, בעוד שבצ'אד ובמערב אפריקה בני הקבוצה נקראים ערביי שֻוָוה או ערביי דיפה.

בני הקבוצה, המונים מעל למיליון איש, חיים בעיקר באזור שבין ימת צ'אד ודרום קורדופאן ואינם בהכרח רואים בעצמם עם אחד או קבוצה אתנית אחת. בני הבגארה מנהלים אורח חיים של נוודים רועי בקר, אף שכיום רבים מהם עברו לחיים ביישובי קבע. שפתם של בני הבגארה היא ערבית צ'אדית, הנקראת לעיתים בשמות נוספים בהתאם למיקומם של הדוברים.

בסודאן בלבד קיבל המונח "בגארה" משמעות פוליטית והוא משמש לתיאור שבטים מסוימים. המונח מתייחס בדרך כלל לקואליציה הכוללת רוב ערבי וכמה שבטים אפריקאיים ילידיים (בעיקר פור, נובה ופלאטה) יחד עם שבטים ערביים אחרים ממערב סודאן (בעיקר ג'והיינה). המונח נועד ליצור הבדלה בין שבטי הבגארה לשבטי אבאלה ("מגדלי גמלים") ערביים.
תפוצה

מרבית בני הבאגרה חיים בצ'אד והשאר נודדים בעונות מסוימות לדרום-מערב סודאן, בעיקר לאזורים הדרומיים של דארפור וקורדופאן, ולחלקים קטנים ברפובליקה המרכז-אפריקאית, בדרום סודאן ובניז'ר. אלו מביניהם שעדיין מנהלים אורח חיים נוודי נודדים בהתאם לעונות השנה, בעונה הרטובה לערבות העשב ובעונה היבשה לאזורי הנהרות.
מקור וחלוקות פנימיות

מקור הבגארה אינו ידוע. לפי מחקר מ-1994 הקבוצה התהוותה בצ'אד החל מ-1635 על ידי התערבבות של האוכלוסייה המקומית עם אוכלוסייה דוברת ערבית. בדיקות DNA מעידות כי לבני הבגארה אבות משותפים עם ערבים קחטאנים. בדומה לשבטים דוברי ערבית אחרים בסהרה ובסאהל, לשבטי הבגארה אבות משבטי הג'והיינה הערביים שנדדו מחצי האי ערב או מחלקים אחרים בצפון אפריקה.

שבטי הבגארה בסודאן כוללים את שבטי רזיגאת, תעאישה, בני הלבה, והבאניה בדארפור, מסיריה זֻרֻג, מסיריה חֻמֻר, חוואזמה, ואוולאד חימאיד בקורדופאן, ובני סלים באזור הנילוס הלבן.

בני הקהילה הקטנה של ערביי הבגארה מהפינה הדרום-מזרחית של ניז'ר מכונים "ערביי דיפה" על שם חבל דיפה שבו הם חיים. הם מתגוררים על חוף ימת צ'אד, לשם החלו להגר מניגריה לאחר מלחמת העולם ה-2. רוב ערביי הדיפה טוענים שהם צאצאי שבט המחאמיד של סודאן וצ'אד.
היסטוריה

בני הבגארה מדארפור וקורדופאן היוו את עמוד השדרה של המרד המהדיסטי נגד השלטון הטורקו-בריטי בסודאן בשנות ה-80 של המאה ה-19. סגנו של המהדי מוחמד אחמד, הח'ליפה עבדאללהי אבן מוחמד, היה עצמו בן בגארה משבט תעאישה. במהלך תקופת המהדייה (1883-1898) היגרו רבבות בני בגארה לאומדורמאן ולמרכז סודאן ושימשו כחיילים בצבאות המהדיסטים.
אחרי התבוסה בקרב אומדורמאן ב-1898, שבו בני הבגארה הנותרים הביתה לדארפור ולקורדופאן. תחת מנגנון השלטון העקיף של הבריטים, כל אחד משבטי הבגארה הגדולים נשלט על ידי מנהיג עליון משלו.

שבטי הבגארה הגדולים בדארפור קיבלו אדמות מסולטני הפור בשנות ה-50 של המאה ה-18. מסיבה זו, לארבעת שבטי הבגארה הגדולים ביותר בחבל זה, רזיגאת, הבאניה, בני הלבה ותעאישה, הייתה מעורבות שולית בלבד ברצח העם בדארפור. לעומת זאת, לבני הבגארה הייתה מעורבות עמוקה בקונפליקטים אחרים בסודאן ובצ'אד. החל מ-1985 החלה ממשלת סודאן לחמש את רבים מהשבטים המקומיים, ביניהם שבטי רזיגאת בדרום דארפור ומסיריה וחוואזמה בקורדופאן השכנה, כדי שישמשו כמיליציות לוחמות נגד כוחות צבא שחרור העם הסודאני בשטחיהם. בני הבגארה הקימו יחידות שלחמו בחזית לצד קבוצות "מֻרַאחְלִין", לוחמים רכובים שפשטו על כפרים בדרום במטרה לבזוז רכוש וללכוד עבדים והיוו את הבסיס להיווצרות הג'נג'וויד. המתקפות הראשונות נערכו בהרי הנובה וזכו לעידוד מצד ממשלת סודאן, אשר הבטיחה לבני הבגארה שלא תפריע להם בביצוע פשיטותיהם.
במהלך מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה שבטי המסיריה והרזיגאת חטפו ושעבדו אלפי נשים וילדים משבט הדינקה, כמו גם מספר לא ידוע של ילדים משבט הנובה. בדארפור הקימה ממשלת סודאן מיליציה של בני שבט בני הלבה במטרה להביס כוח של צבא שחרור העם הסודאני בהנהגת דאוד בולאד בין השנים 1990-1991. עם זאת, באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 הסכימו מרבית שבטי הבגארה השונים על שביתות נשק מקומיות עם כוחות צבא השחרור, ומנהיגי השבטים הגדולים הצהירו על חוסר רצונם להצטרף ללחימה.
תפוצת הבגארה
פרש משבטי הבגארה, תחילת המאה ה-20
בואנוונטורה (קולומביה)

בואנוונטורה (בספרדית: Buenaventura) היא עיר נמל במחוז ואיה דל קאוקה שבקולומביה. העיר מהווה לנמל הראשי של קולומביה באוקיינוס השקט. העיר ממוקמת כ־116 קילומטרים (72.1 מיל) מהעיר הגדולה ובירת המחוז סנטיאגו דה קאלי. אוכלוסיית העיר, נכון לשנת 2018, עומדת על כ־424,000 תושבים. זוהי אחת הערים הגשומות ביותר בעולם, עם כ-6,000–7,000 מילמטרים של גשם מדי שנה.
העיר נוסדה ב־14 ביולי 1540 על ידי חואן דה לדרירוס. העיר נהרסה על ידי אינדיאנים לפני שנת 1600 ומאוחר יותר נבנתה מחדש. בואנוונטורה שגשגה לאחר פתיחת תעלת פנמה ב־1914.
דמוגרפיה

לבואנוונטורה ישנה היסטוריה ידועה לשמצה הנגועה במלחמת האזרחים בקולומביה, סחר בסמים, אלימות ופעילות של קבוצות גרילה. בשנים 2008–2010 הוכפל מספר מקרי הרצח שדווחו בעיר. בשנת 2010, שיעור הרציחות בבואנוונטורה עמד על כ-175.2 מקרי רצח לכל 100,000, פי 5 מהממוצע הארצי.
על פי מפקד האוכלוסין מ-2018 ההרכב האתני הוא:
אפרו-קולומביאניים: 220,318 תושבים (85.25%)
לבנים ומסטיסים: 29,825 תושבים (11.54%)
אחרים/לא ידוע/ מעורב: 8,286 תושבים (3.21%)
ילידים: 3,919 תושבים (1.52%)
צוענים: 13 תושבים (0.01%)
הערות שוליים

↑  Kraul, Chris (21 בספטמבר 2009). "Colombian crackdown appears to be paying off". נבדק ב-19 באפריל 2018 – via LA Times. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Colombia's new urban drugs war". 18 באוגוסט 2007. נבדק ב-19 באפריל 2018 – via news.bbc.co.uk. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Intentional homicides (Per 100,000 people) - Colombia | Data".
↑  "DANE demographics Buenaventura, Colombia 2018".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555134405171  LCCN: n84033247  NARA: 10037924  SUDOC: 028705467  VIAF: 123201603   WorldCat (עם VIAF): 123201603 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בקולומביה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בטאנס

קשישה מבני ה איוואטאן
בטאנס (בפיליפינית: Lalawigan ng Batanes) היא פרובינציה וארכיפלג בפיליפינים, במחוז עמק קגאיאן. האיים ממוקמים מצפון לאי לוזון. בטאנס היא הפרובינציה הצפונית ביותר במדינה וגם הקטנה ביותר, הן מבחינת אוכלוסייה והן מבחינת שטח. עיר הבירה הממוקמת באי בטאן היא בסקו.
בטאנס מורכבת מקבוצת איים הממוקמים כ-162 ק"מ מצפון ללוזון וכ-190 ק"מ דרומית לטאיוואן, מופרד מאיי בובויאן של מחוז קגייאן על ידי תעלת באלינטנג, ומטייוואן על ידי תעלת באשי.
אקלסיה

ערך זה עוסק באספת העם באתונה. אם התכוונתם לחוסר יכולת של השריר להשתחרר ראו אכלזיה, אם התכוונתם לייצוג אומנותי של הכנסייה, ראו .
מקום מושבה של האקלסיה באתונה - הפניקס
האקלסיה (אספת העם, ביוונית: Εκκλησία) הייתה המוסד הריבון הדמוקרטי הראשון והגוף הפוליטי החשוב באתונה העתיקה, כיוון שהוא מגלם את שלטון העם, בתור הזהב בתולדותיה.
החל מהרפורמות של קלייסתנס ועד לאובדן עצמאותה הפוליטית של אתונה לאחר קרב כירונאה.האקלסיה הורכבה מכלל אזרחי אתונה. ההכרעות הפוליטיות החשובות נפלו באספה תוך כדי עימות בין דוברים בניסיון להשפיע ולשכנע. סמכויות אספת העם נגעו לכל תחומי החיים המדיניים. לרטוריקה באספת העם היה תפקיד חשוב לעומת תפקידה בפרלמנטים מודרניים מכיוון שבעת המודרנית הצבעת המשתתפים ידועה מראש בשל השתייכותם של חברי הפרלמנט למפלגות פוליטיות וקיום משמעת סיעתית.
תפקידים עיקריים

קביעת מדיניות החוץ - אספת העם הייתה היחידה אשר הייתה יכולה להכריז על מלחמה או לכרות ברית שלום. בפני האספה היו עומדים נציגים ממדינות שונות אשר נתנו דוחות על פעילותם הדיפלומטית.
קביעת המדיניות הכלכלית והפיננסית - לאקלסיה הייתה הסמכות היחידה להורות על הטלת מסים. האקלסיה הייתה אחראית על כל הוצאה והכנסה כספית ציבורית, הן הגדולות והקריטיות והן הקטנות והפשוטות.
חקיקה - כל אזרח אתונאי היה רשאי להציע חוקים באספה. מציע החוק היה בעל אחריות עליו למשך שנה. אם נמצא החוק סותר חוקים קודמים או מזיק לאתונה היה מציע החוק עלול לעמוד למשפט ולשאת בעונש, לפעמים חמור בתחומים מדיניים (ראו: גראפה פרנומון).
בחירה ומינוי נושאי משרות, פיקוח על בעלי המשרות. 9 פעמים בשנה הייתה דנה האספה בתפקודם של בעלי המשרות והייתה מוסמכת להעביר אותם מתפקידם. האספה יכלה גם להחליט (בקוורום של 6,000 משתתפים) על הרחקת מנהיג מהמדינה לתקופה של 10 שנים (אוסטראקיסם). מלבד תפקידים צבאיים ופיננסים אספת העם הייתה מוסמכת למנות בעלי תפקידים מקצועיים בתחומים מסוימים שלא נגעו לענייני מדינה (לדוגמה: רופאים ציבוריים). באתונה נבחרו מדי שנה כ-700 בעלי משרות. 100 מהם נבחרו בידי האלקסיה ו-600 בהגרלה, הבחירות באמצעות הגרלה משקפות את עיקרון שוויון ההזדמנויות של האתונאים. המינויים החשובים ביותר של האספה היו למשרות המצביאים, כל שאר התפקידים שדרשו ידע ויכולת נבחרו אך ורק בידי האספה, כלל המשרות שנבחרו על ידי האספה היה ניתן למלא מספר פעמים, משך תקופת מילוי התפקיד כשנה.
שיפוט - כסמכות עליונה. האספה הפקידה את מרבית סמכויות המשפט בידי 10 בתי הדין העממיים שהורכבו מ-500 שופטים שנבחרו בגורל, אך משפטים בעיניים מדיניים התקיימו לרוב בפני האקלסיה.
סמכות עליונה בענייני דת. כל פולחן חדש היה אמור לקבל את אישור האקלסיה.
עבודת האקלסיה נעשתה בדרך של דיונים והצבעות דמוקרטיות.
תכיפות ההתכנסות

עבודת האקלסיה נעשתה בדרך של דיונים והצבעות דמוקרטיות. האקלסיה התכנסה על בסיס קבוע כעשר פעמים בשנה החל מהרפורמה של קלייסתנס (קודם לכן הכינוסים לא היו ככל הנראה סדירים) ובמשך קיומה הלכו הכינוסים ותכפו והגיעו כבר במהלך המאה החמישית לפני הספירה לארבעים כינוסים בשנה (וכך נשארו גם במאה הרביעית לפסה"נ). ההזמנה לאספה הוצגה כהצגת סדר יומה במקומות ציבוריים.
המשתתפים באסיפות

המשתתפים באקלסיה היו האזרחים הגברים בלבד (לנשים, זרים ועבדים לא הייתה זכות השתתפות, ולפי אחת הדעות גם לעניים ביותר מקרב האזרחים לא הייתה תחילה זכות זו), בשנת 594 לפנה"ס ביטל סולון את עבדות החובות באתונה, שחרר עבדי חובות רבים ואפשר לכל האזרחים ללא קשר למעמד הכלכלי (כלומר גם לעניים ביותר) להשתתף באקלסיה (אם לא השתתפו קודם לכן) באספת העם המספר 6,000 נחשב כקוורום הנדרש בקבלת החלטות חשובות. אבל גם ללא דרישת קוורום השתתפו דרך קבע אלפים מאזרחי אתונה.
מספר המשתתפים באספה גדל בהדרגה החל מהרפורמות של סולון והתעצם בצורה משמעותית לאחר שקלייסתנס העניק אזרחות לכלל תושבי הקבע בני החורין. מאוחר יותר, במהלך המאה החמישית, עם הפיכתה של אתונה לאימפריה ימית והתגברות ההגירה אליה, מספר האזרחים עלה בצורה כה דרמטית עד שפריקלס יזם ב-451 לפנה"ס חוק אשר על פיו אזרח אתונאי נחשב רק מי שנולד לשני הורים אזרחים (כלומר בן לאב אתונאי ולבתו חוקית של אזרח אתונאי).
מיקום הישיבות

ביוון העתיקה, אספות העם התקיימו בדרך כלל בכיכר השוק, באגורה (מילה שמשמעותה ביוונית כבר אצל הומרוס היא גם אספה). לפעמים היה האקלסטריון- בניין אשר נבנה במיוחד לצורך ישיבות האקלסיה. לאתונה לא היה אקלסטריון וכמו ערים מדינות אחרות אסיפות העם התקיימו תחילה באגורה אבל במרוצת הזמן, בדמוקרטיה המגובשת, הן התכנסו על גבעת הפניקס, למרגלות האקרופוליס, מקום שהפך למעין סמל לדמוקרטיה.
באגורה שהו 300 הסקיתים שתפקידם המרכזי היה לפקח על הסדר בעת כינוס האקלסיה. במסגרת תפקידם הם גם עברו עם חבל אדום וסימנו את המאחרים לכינוס כדי שיוטל עליהם קנס בשל הפרעתם למהלכה הסדיר של האספה.
מהלך האספה

האספה נפתחה בהקרבת קורבן לאלים. לכל אחד ממשתפי האספה הייתה זכות דיבור אך לרוב, דיברו פוליטיקאים מוכרים (הם נקראו באתונה "נואמים" או "דברנים", לפעמים גם "דמאגוגים", מונח שממשיך לציין גם בימינו פוליטיקאים המשתמשים ברטוריקה פופוליסטית תוך ניסיון לשאת חן בעיני ההמון). הנואמים היו בדרך כלל, מנהיגים של סיעות שונות שצידדו בקווי מדיניות שונים בענייני חוץ וביטחון, כגון שיטות ניהול האימפריה, היחס לבעלי הברית, היחסים עם ספרטה, או בענייני פנים, כגון תשלום משכורות על שירות במועצה, במשרות המדינה ובבתי הדין העממיים, שאר המשתתפים היו שומעים ומחליטים מה להצביע לגופו של עניין, בלי מחויבות מראש לקו פוליטי מסוים. כינוסי האספה נמשכו שעות רבות, לעיתים עד הלילה.
כל ההצעות שבהן דנה האספה היו אמורות להידון תחילה על ידי מועצת ה-500, ובראשה ועדה עיקרית שמנתה 50 חברים. המועצה הזאת (בולה) לא הייתה מוסמכת לגנוז הצעת החלטה. החלטותיה היו בגדר המלצה בלבד. האקלסיה הייתה מוסמכת לדחות, לקבל או לשנות כראות עיניה כל המלצה.
המחזאי אריסטופנס כתב תיאורים פרודיים במספר מחזות, המוכרים שבהם "אקלסיאוזוסאי" (כלומר "אספת הנשים") ו"אכרנאים" לנעשה באקלסיה. המחזות לא הוצגו באקלסיה אלא בתיאטרון דיוניסוס בעת הפסטיבל של דיוניסוס.
רוב המידע שלנו על אספת העם באתונה מבוסס על היסטוריונים אתונאים (כגון תוקידידס וקסנופון), נואמים אתונאים (כגון דמוסתנס) וחיבורים פוליטיים כגון "מדינת האתונאים" של אריסטו.
ההחלטות באספה

את ההצעות שבהן דנו באספה ניתן לחלק לשני סוגים עיקריים:
הצעות פתוחות: הצעות שמועצת ה-500 לא הספיקה לנסח בפירוט אלא פנתה לעם בשאלה, לדוגמה כיצד להתמודד עם צבא שעומד לתקוף לפתע. חברי האספה דנו ברעיונות שונים ודרך הפעולה התקבלה על פי הצבעת הרוב.
הצעות סגורות: המועצה מציעה הצעת חוק מפורטת ועליה מצביעה האספה בעד או נגד. במקרה כזה התקיימה הצבעה מקדמית ורק במקרה שהיה מתנגד כל שהוא לקבלת ההצעה התקיים דיון לפני קבלת ההחלטה הסופית.
על מרבית ההצעות שהובאו בפני האספה הצביעו הצבעה גלויה על ידי הרמת ידיים, אך על הצעות כדוגמת הרחקת מנהיג מאתונה למשך 10 שנים (הצבעות אוסטרקיזם) הצביעו בהצבעה חשאית (כל אזרח רשם על שבר חרס את שם המנהיג שברצונו להרחיק והחרסים נאספו בקלפיות ונספרו). כאשר הצביעו באמצעות הרמת ידיים יו"ר האספה וחבר עוזריו העריכו את הרוב (לא ניתן היה לספור בדיוק משום שעל סדר יומה של האקלסיה עמדו מספר עניינים וספירת ידיים מדויקת של אלפי משתתפים קשה מאוד לביצוע, מצריכה זמן רב מדי ומונעת את המשך הפעילות). ניתן לראות גם היום שיטה דומה באספות העם של הקנטונים בשווייץ.
כל החלטה של אספת העם פתחה בנוסח: "edoxe to demo" - "נראה לעם לנכון". אשר לתוכנן של ההחלטות, ניתן להבחין בין שני סוגים: החלטות בעלות תוקף עקרוני כללי והחלטות שנגעו לעניין פרטני, ייחודי. החלטה מן הסוג הראשון היוותה חוק (nomos), ואילו החלטה מן הסוג השני הייתה צו ממלכתי ונקראה פספיסמה (psephisma).
לקריאה נוספת

אפרים דוד, הדמוקרטיה הקלאסית - התהוותה, תפקודה, עקרונותיה ותלאותיה באתונה, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשס"ג, עמ' 136 – 148.
משה עמית, תולדות יוון הקלאסית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ה. (הספר בקטלוג ULI)
אלכסנדר פוקס, אתונה בימי גדולתה, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, תש"ל.
אלכסנדר פוקס, מדינה וחברה ביוון, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, תשל"ו.
רחל צלניק, הדמוקרטיה היוונית העתיקה, רעננה: הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ד.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  אפרים דוד, הדמוקרטיה הקלסית - התהוותה, תפקודה, עקרונותיה ותלאותיה באתונה, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 2003
1 2 3  פוקס אלכסנדר, מדינה וחברה ביוון, מוסד ביאליק, 1976
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530252805171  BnF: cb12044840p (data)  LCCN: sh93004874 
בימת הנואמים של גבעת הפְּנִיקְס
שרידי תיאטרון דיוניסוס באתונה
אילוקוס סור

אילוקוס סור (באנגלית, באילוקנו ובטגלוג: Ilocos Sur) היא פרובינציה בפיליפינים הממוקמת בדרום מחוז אילוקוס באי לוזון שבפיליפינים. בירת אילוקוס סור, ויגאן, ממוקמת על שפך הנהר מסטיסו. אילוקוס סור גובלת באילוקוס נורטה ובאברה בצפון, במאונטיין פרובינס במזרח, בלה אוניון ובבנגט בדרום ובים סין הדרומי במערב.
כיחידה מנהלית, נוסדה אילוקוס סור על ידי הקונקיסטדור הספרדי חואן דה סלסדו בשנת 1572, אשר פיצל את אילוקוס לאילוקוס סור ("דרום אילוקוס") ולאילוקוס נורטה ("צפון אילוקוס"). באותה תקופה היא כללה חלקים מאברה ואת המחצית העליונה של לה אוניון של ימינו. הגבולות הנוכחיים של הפרובינציה הוגדרו הגדרת קבע באמצעות "חוק 2683", שנחקק במרץ 1917.
בפרובינציה שני אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו: העיר ויגאן וכנסיית גבירתנו של העלייה לשמיים בסנטה מריה (חלק מכנסיות הבארוק של הפיליפינים).
היסטוריה > עידן טרום־קולוניאלי

לפני הגעת הספרדים, נקראו מישורי החוף בצפון מערב לוזון, מבנגי בצפון ועד נמקפקאן בדרום, בשם אילוקוס (Ylokos). אזור זה נמצא בין ים סין במערב לבין צפון קורדיירס במזרח. התושבים בנו את כפריהם ליד המפרצים הקטנים על מפרצונים הנקראים בניב המקומי לוק (looc). תושבי החוף האלה כונו Ylocos, במובן "תושבי השפלה". האזור כולו נקרא אז בשם הקדום Samtoy מן sao mi ditoy, אשר בשפת אילוקנו פירושו "השפה שלנו". הספרדים אימצו את שם האזור, ואת תושביו הילידיים כינו אילוקנוס.
החלק הצפון-מערבי של לוזון הוא נחלתם ההיסטורית של האילוקנוס המַלַאים. אילוקוס ממוקמת בין החוף של ים סין הדרומי לבין רכסי ההרים המחוספסים של הקורדיירה על רצועה צרה וארוכה של מישור חוף. בצד המערבי האדמה חולית. בצד המזרחי, בסמוך למדרונות ההרים המפרידים בין האזור למחוז ההר, האדמה סלעית, ומותירה רק רצועת מישור צרה לעיבוד. ההרים מתקרבים כל כך לים עד שחייבים לחצוב את הכביש הציבורי בצלע ההרים.
היסטוריה > מגלי הארצות הספרדים

החוף של סמטוי, שכבר היה מוכר לסוחרים סינים ויפנים לפני זמנו של פרדיננד מגלן, נודע למתיישבים הספרדים בשנת 1572, כאשר חואן דה סלסדו נסע לאורך סמטוי. סלסדו נשלח על ידי מיגל לופס דה לגאספי לחקור את כל האי לוזון. הספרדים הפכו את קביגביגאן למטה שלהם, שאותו כינה סלסדו "וייה פרננדינה" (Villa Fernandina) ואשר בסופו של דבר נודע בשם "אינטרמורוס דה אילוקנדיה" (Intramuros de Ilocandia). סלסדו הכריז על כל צפון לוזון כאנקומיינדה. לאחר מכן מינה את עצמו "אנקומנדרו" של ויגאן וסגן מושל אילוקוס, עד שמת ביולי 1574. לפני מותו הספיק להכניע ולהכפיף למלך ספרד את היישובים טַגוּרין, סנטה לוסיה, נַלבַּקאן, בּאנְטאי, קַנדוֹן וסינאיט.
היסטוריה > מגלי הארצות הספרדים > המרת דת של הילידים

מיסיונרים אוגוסטינים באו להשתתף בקולוניזציה של האזור באמצעות הטפה לנצרות. הם הקימו קהילות ובנו כנסיות שעדיין עומדות במאה ה־21.
כרוניקן ספרדי כתב: "האילוקוס הם כולם נוצרים, והם הצנועים והכנועים ביותר".
האוגוסטינים הקימו קהילות נוצריות בסנטה ב־1576, טאגוּרין ב־1586, סנטה לוסיה ב־1586, נלבקאן ב־1587, קנדון ב־1591 ובנטאי ב־1590. ב־1641 הקימו כנסייה בביגאן, אשר 117 שנים מאוחר יותר הפכה לקתדרלה של הכֵּס האפיסקופלי של נואבה סגוביה.
היסטוריה > חלוקת אילוקוס

אילוקוס כללה שטחי הפרובינציות הנוכחיות של אברה, אילוקוס סור, אילוקוס נורטה, וחלק ממאונטיין פרובינס.
צו מלכותי ב־2 בפברואר 1818 הפריד בין החלק הצפוני של אילוקוס שהפך לפרובינציית אילוקוס נורטה. החלק הדרומי, שנקרא אילוקוס סור, כלל את החלק הצפוני של לה אוניון ואת כל מה שהוא כיום פרובינציית אברה. בשנת 1854 נוצרה פרובינציית לה אוניון מתוך עיירות שהיו חלק מאילוקוס סור ומפנגסינן. אילוקוס סור השתרעה בעבר דרומה עד נמקפקאן (בְּלוּנה) והשטח שמדרום לזה היה שייך לפנגסינן. חלקים של אילוקוס סור באמבוריאן נלקחו ושולבו במאונטיין פרובינס.
אברה, שהייתה חלק מאילוקוס סור, נוצרה כתת־פרובינציה של אילוקוס סור בשנת 1864, לצד לפנטו, ונשארה כזו עד מרץ 1971, שאז עבר חוק שהפך את אברה לפרובינציה נפרדת.
העברת "חוק 2683" על ידי בית המחוקקים הפיליפיני במרץ 1917 הגדירה את הגבולות הגאוגרפיים הנוכחיים של הפרובינציה.
היסטוריה > חלוקת אילוקוס > ויגאן, בירת אילוקוס

ויגאן בת למעלה מארבע מאות שנה, והייתה ידועה בעבר כקאביגביגאן, מן המלה "ביגה", שפירושה שמו של צמח גס זקוף ועגלגל בעל עלים גדולים ומקושטים, אשר גדל על גדות נהרות. מאוחר יותר שונה השם ביגאן לוויגאן. הספרדים כינו את העיר וייה פרננדינה, על שם המלך פרדיננד.
גם לפני הגעת סלסדו, הייתה העיירה מרכז התרבות המלאית, עם 8,000 תושבים, יותר מכמות האוכלוסין של מנילה באותה תקופה. היא כבר נהנתה משגשוג מסוים, וסחרה עם סינים ויפנים שהביאו צנצנות משובחות, משי וכלי אוכל, דרך הנמל הסמוך פאנדאן, בקאואיאן.
במאה ה־19 סחרה ויגאן עם אירופה. ספינות עמוסות אינדיגו הגיעו למפעלי טקסטיל ביבשת. המצאת הצבעים הכימיים בגרמניה חיסלה את התעשייה הזו. אזרחים אמידים של ויגאן קישטו את בתיהם בפסלי פליז וברזל, כלי אוכל וחפצים אחרים של התרבות האירופית, כולל שנהב משובח, רהיטים משובצים וכלי חרסינה.
היסטוריה > חלוקת אילוקוס > מוסדות חברתיים

לפני מותו ב־1576, הוריש סלסדו את האנקומיינדה שלו לקבוצה נבחרת של ממשיכים, שהמשיכו את שיטת גביית המס מהתושבים, שהתפתחה לכדי שיטת "קסיקיזם", כלומר מינוי "בעלי בית" מטעם האדון, שיגבו מיסים בשמו, ואף יעסקו בהלוואה בריבית. שני חלקי העיר – האחד עבור המסטיסוס והשני עבור הילידים, עדיין נבדלים. פרקטיקות ניהול אלו היו המכשול הגדול ביותר לשגשוג אילוקוס סור.
היסטוריה > חלוקת אילוקוס > הגירה

המתיישבים הספרדים ניצלו עובדי כפייה בפיתוח של אילוקוס סור. זה הביא למרידות פה ושם, ומי שסירבו להיות עבדים או נישומים עזבו את האזור ועקרו לאברה ולעמק קגאיאן. משנת 1898 ועד העשור הראשון של המאה ה־20, עגלות שוורים מכוסות נסעו אל המישורים הפוריים של פנגסינן, נואבה אסיחה, וטרלק. במסעות אלה, סיפרו לילדים סיפורים על לאם-אנג, אנגאלו, אראן, חואן סאדוט, ודמויות אילוקאנוס אגדיות אחרות. שירי עם כמו Pamulinawen, Manang Biday, Dungdungwen Kanto Unay, Unay זכו לפופולריות באותה עת.
תקופה שנייה של נדידת אילוקנוס הייתה מ־1908 עד 1946, כאשר פועלים שלא מצאו עבודה היגרו למטעים של הוואי ולחוף המערבי של אמריקה. בשיא ההגירה, צפיפות האוכלוסין של אילוקוס סור הייתה 492 תושבים למייל רבוע, מה שהפך אותו לאזור הצפוף ביותר בפיליפינים, למעט מנילה. הקבוצה האחרונה של הגירת עבודה להוואי הייתה בשנת 1946, כאשר 7,365 גברים גויסו על ידי מחלקת העבודה האמריקאית. ויגאן הייתה מרכז הגיוס. יותר משבעים אחוז מ־63,500 הפיליפינים בהוואי הם ממוצא אילוקני.
היסטוריה > התקוממויות

מראשית השלטון הספרדי ועד ראשית המאה ה־19 אירעו התקוממויות עממיות מתוך התנגדות למיסוי ולעבודת הכפייה.
המרד המפורסם ביותר היה מרד אילוקוס (1762–1763) הידוע יותר בשם מרד סילאנג. התקוממות זו כוונה בעיקרה נגד הבאבאקנאנגים (מעמד "בעלי הבית") של ויגאן. לאחר ההתנקשות בדייגו סילאנג ב־28 במאי 1763 המשיכה אשתו, גבריאלה סילאנג, במאבק עד שנלכדה ונתלתה בפומבי ב־20 בספטמבר 1763.
היסטוריה > המהפכה הפיליפינית ומלחמת הפיליפינים

אנשי אילוקוס סור, כמו אזורים אחרים בפיליפינים, מיהרו להתגייס לצבא הגנרל אמיליו אגינלדו במהפכה הפיליפינית של 1896. עם כיבוש ויגאן, הפכו המורדים את ארמון הבישוף למטה שלהם. ב־21 במרץ 1898 הקים דון מריאנו אקוסטה מקנדון את הממשלה המהפכנית המחוזית. כאשר הגנרל אגינלדו חזר מגלותו בהונג קונג, הוא שלח את הגנרל מנואל טיניו ליישם מלחמת גרילה נגד האמריקנים במסגרת מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים. ויגאן שימשה כמפקדה של טיניו עד כיבושה על ידי דיוויזיית הרגלים ה־45 של ארצות הברית בפיקודו של סגן-אלוף ג'יימס פארקר ב-4 בדצמבר 1899. גנרל גרגוריו דל פילאר מת ב-2 בדצמבר 1899 במעבר טיראד בקונספסיון בקרב נגד הכוחות האמריקאים בפיקוד רב-סרן צ' מארץ'.
תחת הכיבוש האמריקאי, הוקמה ממשלה אזרחית באילוקוס סור ב-1 בספטמבר 1901. דון מרסלינו קריסולוגו, ציר בקונגרס מלולוס, היה מושל המחוז הראשון.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

ב-10 בדצמבר 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, נחתו כוחות הצבא היפני הקיסרי במינדורו, ויגאן, סנטה, פנדאן וקאואיאן.
בסרוואנטס נערך הקרב על מעבר בֶּסאנג בין כוחותיו של גנרל היפני טומויוקי ימאשיטה לבין חיל הרגלים ה-21 של ארצות הברית. ב-18 באפריל 1945 שוחרר אזור אילוקוס סור מידי היפנים במאמצים משותפים של כוחות גרילה אילוקנים ושל חיילים אמריקאים.