אוולין יו בארקר
ביוגרפיה > מלחמתו ביישוב

עד מהרה נתגלה בארקר כאויב היישוב וכאנטישמי מובהק.
ביוני 1946 ביקר בארץ ישראל הפילדמרשל ברנרד מונטגומרי שעמד אז להתמנות לראש המטה הקיסרי הכללי. המצב בארץ הדאיג אותו והוא הגיע למסקנה כי מושלי הארץ האמיתיים היו היהודים. בפגישה עם הגנרל בארקר הבהיר לו מונטגומרי כי "לא זו הדרך. ההחלטה לכונן מחדש סמכות בריטית תכליתית נגד היהודים היא החלטה מדינית; עלינו ללחוץ לקבלת החלטה כזו. אם יביא הדבר למלחמה נגד היהודים, הרי מנקודת ראותו של הצבא תהיה זו מלחמה נגד אויב קנאי וערום".
בארקר קיים את הנחייתו של מונטגומרי כלשונה, בליל שבת ה-29 ביוני 1946 (השבת השחורה) פתח הצבא הבריטי בפיקודו של בארקר בהתקפה כללית על היישוב, בכוח של 17,000 חיילים מלווים בטנקים ובמשוריינים. גבולות הארץ נסגרו, הופסק שירות הטלפונים והוטל עוצר כללי. נערכו חיפושי נשק מקיפים. נערכו חיפושים בבנין הסוכנות היהודית בירושלים ובבנין הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית בתל אביב ובמוסדות ציבור אחרים בעיר. נערכו מעצרים המוניים והעצורים, ובהם אנשי הנהגת היישוב כמשה שרת (אז שרתוק), דב יוסף ויצחק גרינבוים, נכלאו במחנה המעצר בלטרון.
לאחר הפיצוץ במלון המלך דוד ב-22 ביולי 1946 הוציא הגנרל בארקר ב-25 ביולי חוזר לקציני הצבא הבריטי בארץ ישראל שסיווגו "מוגבל", בו כתב את דברי הנאצה הבאים כנגד העם היהודי:
"אני איתן בדעתי שהם ייענשו וירגישו ברגשות הבוז והגועל שלנו להתנהגותם. בהתאם לכך החלטתי, כי מיום קבלת מכתבי זה תקבעו את כל מקומות השעשועים, בתי הקפה, המסעדות, החנויות והבתים הפרטיים של היהודים כמקומות שהם "מחוץ לתחום", האסורים בכניסה לכל חייל בריטי. לא יהיו קשרים עם יהודי. אני מבין כי אמצעים אלה יגרמו לקשיים לחיילים, אבל בטוחני, שאם יוסברו להם נימוקינו יבינו חובתם ויענישו את היהודים בצורה שהיא השנואה על הגזע הזה יותר מאשר על כל גזע אחר, פגיעה בכיסיהם והפגנת רגשות התיעוב שלנו כלפיהם."
העיתונאי היהודי בריטי ג'ון קמחי הפיץ את החוזר לעיתונות העולמית, דבר שעורר שאילתות בפרלמנט הבריטי וביקורת בעיתונות הבריטית, עד שבארקר ביטל רשמית את ההוראה ב-9 באוגוסט 1946.
ב-2 בדצמבר 1946 ניסו אנשי האצ"ל והלח"י להתנקש בחייו של בארקר. הם הציבו מארב בדרך לירושלים, במקום ובשעה בהם היה אמור בארקר לעבור. הם הניחו לצד הכביש מטען צד של 60 ק"ג חומר נפץ ו-30 ק"ג רסיסי מתכת, שהושמו בתוך חבית לבנה (כדוגמת אלו שאנשי מע"צ מניחים). מפעילי המטען, מחופשים כערבים, ארבו בסמוך. לאחר שעות אחדות, כשמכוניתו של בארקר בוששה מלהגיע, הם הפעילו את המטען כשג'יפ צבאי עבר בכביש. הג'יפ הועף ממקומו, עלה בלהבות ו-4 חיילים בריטים נהרגו.
ניסיון נוסף של אנשי לח"י להתנקש בחיי בארקר גם הוא לא צלח. חברת לח"י, יעל ברנדווין-בן דב, (לימים אשתו של שבתי בן דב) שהתחזתה למטפלת יצאה מספר פעמים עם עגלת ילדים ובה בובה ומטען מסווה של חומר נפץ, למדרכה שמול ביתו של בארקר בשכונת טלביה בירושלים. בארקר לא הופיע במועדים שציפו לו ולאחר מספר פעמים התעוררה תשומת לב השכנים ששאלו את המטפלת כביכול האם לא קר מדי לטייל עם תינוק בימי סגריר, והמתכננים נאלצו לזנוח את התוכנית.
ב-1 בינואר 1947 נדון לוחם האצ"ל דב גרונר למוות על ידי בית דין צבאי בריטי, לאחר שנתפס בהתקפה על משטרת רמת גן. מועד ההוצאה להורג נקבע ל-28 בינואר 1947. מאחר שגרונר היה לוחם מצטיין בבריגדה היהודית ומאחר ובהתקפה על משטרת רמת גן נפצע קשה ופניו הושחתו, האמינו ביישוב כי גנרל בארקר, שביצוע גזר הדין היה כפוף לאישורו, לא יאשר אותו ויחליף אותו במאסר עולם, אולם בארקר אישר את גזר הדין. יומיים לפני מועד ההוצאה להורג חטפו אנשי האצ"ל קצין מודיעין בריטי בירושלים ואת הנשיא הבריטי של בית המשפט המחוזי בתל אביב. בלחץ החטיפה הודיע בארקר לאחר 16 שעות על דחיית ביצוע גזר הדין לזמן בלתי מוגבל, והאצ"ל שחרר את החטופים. אולם בפרלמנט הבריטי התקיים דיון ב-31 בינואר 1947 לפי דרישתו של ראש הממשלה לשעבר ועתה מנהיג האופוזיציה וינסטון צ'רצ'יל. צ'רציל טען כי אין לסטות מן ההליך המשפטי "עקב איומיהם של טרוריסטים". בארקר נעתר לקריאה זו וב-16 באפריל 1947 הוצא דב גרונר להורג בתלייה ביחד עם עוד שלושה לוחמי אצ"ל: מרדכי אלקחי, אליעזר קשאני ויחיאל דרזנר, שאף את גזרי הדין שלהם אישר בארקר למרות מאמצי הנהגת היישוב וגורמים בינלאומיים. השלושה נדונו למוות ביום ב' 10 בפברואר 1947. בארקר נקט צעד שהפתיע וזעזע את היישוב; הוא אמור היה לעזוב את תפקידו ביום ד' 12 בפברואר 1947, ולכן ביקש כי תיק המשפט יומצא לו עוד למחרת הדיון, על מנת שיאשר את גזרי הדין, זאת בניגוד לנוהל לפיו חולפים מספר ימים בטרם עובר התיק מן התביעה הצבאית אל המפקד הצבאי. בכך מנע אפשרות כי הקצין העומד להחליפו כמפקד הצבא הבריטי בארץ ישראל, הגנרל גורדון הולמס אלכסנדר מקמילן יחוס על הנידונים.