stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סריגה
סריגה ומדע

סורגות פיתחו במשך הדורות פתרונות לעיצוב סריגים בעלי צורות בעזרת קנה המידה, מדידת הגוף או החפץ שאותו התכוונו להלביש. הן חישבו ופיתחו טבלאות ליצירת הבגדים הללו לכל המידות הנחוצות. אחד הפיתוחים המאתגרים היה רעיון הגרב, שצריכה לכסות כף רגל, עקב וקרסול, כך שהחלק של הקרסול צריך להיות סרוג כך שלא יגלוש למטה. מתמטיקאיות מצאו דרך להשתמש בסריגה וקרושה כאמצעי להדגים צורות מתמטיות שקשה היה להדגימן בצורה אחרת. גמישות הסריג מאפשרת תמרון הצרה-הרחבה בכל נקודה רצויה.
ב-2004 פרסמו המתמטיקאית ההולנדית הינקה אוסינחה (אנ') יחד עם בעלה ברנד קראוסקופף דגם של 'יריעת לורנץ' בקרושה. בשנת 1981, סטודנטית הראתה לסורגת אליזבט זימרמן (אנ') איך ליצור טבעת מביוס מפיסת ניר ארוכה וצרה. זימרמן סרגה פס ארוך, סובבה קצה אחד, תפרה את הקצוות בתפר נסתר וכך יצרה את צעיף המוביוס הראשון. המבנה הגמיש של סריגים מאפשר גם להדגים ולחקור רעשי אדמה, וכן מחקר על התכונות הפיזיות של חומרים תעשייתיים בעלי תכונות ייעודיות. מחקרים על מבנה סריגים מאפשרים גם מחקרים על מכניקה. ובתורת החומרים.
בבוליביה גויסו נשים סורגות, כדי ליצור התקן לתינוקות שנולדו עם מום לב מולד של צינור עורקי פתוח. ההתקן, שנקרא Nit Occlud פותח על ידי הקרדיולוג פרנץ פרוידנטל (אנ'), ועשוי מחוט יחיד של ניטינול – סגסוגת של ניקל וטיטניום, אך הוא כה זעיר שאי אפשר לסרוג אותו באופן תעשייתי. ההתקן מוחדר ללב התינוק באמצעות צנתור.
סריגה להעברת מסרים

בזמן מלחמות העולם היו מרגלות, שהשתמשו בסריגה שלהן, גם כדי להצדיק ישיבה ממושכת בגנים או ספסלים ציבוריים בזמן תצפית על מטרה, וגם כדי להעביר מסרים בקוד נסתר.
סריגה באמנות

לאורך ההיסטוריה אין ספור ציירים וציירות ציירו נשים, ילדות ואף כמה גברים, סורגים. תופעה מפורסמת בהקשר זה היא נטייתם של ציירים במאה ה-14 לצייר מדונות סורגות, מה שמלמד אותנו על טכניקות סריגה שכבר היו מקובלות בעת ההיא, ועשוי לרמוז על כך שסריגה הפכה לנפוצה יותר בתקופה זו בקרב נשים ממעמד גבוה במרכז אירופה. גם חלוצי הצילום חשבו שהסורגים הם נושא מעניין לצילום.
האמנית הבריטית שירלי קמרון הציגה בסוף שנות ה-70 מיצגים, שבהם היא סרגה בציבור, מיצגים שונים שמדדו זמן, או היו להם אמירות על מצב הנשים בתקופתה.
סריגה בספרים

הסריגה מופיעה גם בספרות המבוגרים ובספרי ילדים. גם כהוראות וגם כסיפורים.
בישראל כתבה אסתר קל את הספר לנוער "לבת וגם לבן לא יזיק לדעת" שבו יש פרק המדבר על אב שלימד את בתו לסרוג.
את הספר "סבתא סורגת" כתב אורי אורלב ואיירה אורה איתן. בספר מתוארת אישה שהגיעה לעיר קטנה, ובידיה רק זוג מסרגות ומקל נדודים. היא סורגת עולם שלם אבל כשראש בעיר ויועציו רוצים לגדר את יצירותיה, היא כועסת ופורמת אותן.
שולמית הרטל פרסמה בשנת 1970 את הספר 'בוטיק בבית', 100 עבודות-יד נוספות לבנות הנעורים, בו היא נותנת שלל עצות לעשיית חפצים ומתנות אחרות בפרק 'לקראת יום האם : אילו מתנות נכין לאמא?' היא מיעצת למי ש'ידיהן זריזות במלאכת הסריגה' להכין לאמא 'מערכת שלמה המורכבת מארנק, כובע וצווארון'. בפרק 'עבודות מחוט ומצמר' היא נותנת הוראות סריגה ל'צעיף סריג-אריג, לכובע לאמא, עניבה לאבא ולמחממי ביצים'. בפרק 'שמא נעשה משהו למען אחינו הקטן? היא נותנת הוראות לסריגה כובע -צעיף ומחמם לבקבוק.
מילוני סריגה

יש כמה סוגים של מילוני סריגה. יש מילונים שבהם יש איור או צילום של דוגמה, יחד עם שם הדוגמה והסבר כיצד לסרוג אותה. לרוב הדוגמאות מקובצות על קבוצות נושא כגון 'תחרה', 'סריגה בעיגול, 'צמות וכדומה. לעיתים צילום כזה רק מראה צילום או איור של הדוגמאות בלי לתת שם לכל דוגמה בנפרד.
סוג שונה של מילון סריגה נותן בסדר אלפביתי מונחים של סריגה, ולעיתים גם הסברים היסטוריים, יש מילון מונחי סריגה אמריקאי, שבו מופיעה הגדרה Foreign terms שכוונתו מונחים שאינם באנגלית ותחתם מופיעים תרגומי מונחי סריגה בתרגום מאנגלית לצרפתית, מאנגלית לגרמנית ומאנגלית לאיטלקית.
מיחזור משביח לבגדים סרוגים

תעשיית הביגוד היא אחת המזהמות הגדולות של הסביבה. בדורות קודמים אנשים שסרגו סוודרים, מכנסיים, גרביים, ועוד פריטי ביגוד, התחשבו במחיר החומר ובזמן שהיה עליהם להשקיע כדי ליצור את הפריט. הם חיזקו מראש מקומות רגישים ואיחו חורים בסריגים, בעיקר במקומות הרגישים, כדי לאחות גרביים נוצרו כל מיני אמצעים מעץ בצורות של ביצה או פטריה, כדי להקל על איחוי הגרב. כאשר בגד סרוג כבר לא התאים להם מסיבה כלשהי, הם פרמו את הצמר, גלגלו אותו על לוח כלשהו או על קולב פלסטי, מה שהקל על תליית הצמר לייבוש, טבלו במים, כדי ליישר את סלסולי החוט. כשהחוטים התיישרו גלגלו אותם ושבו וסרגו מהם פריט חדש. לעיתים השתמשו בחוטים של שנים או יותר סוודרים קטנים לעשיית סוודר חדש. באתר פינטרסט יש מאגר גדול של סוודרים שהושבחו כך.
המצב האקולוגי והכלכלי של העולם מחייב מיחזור של סריגים, כמו של כל מוצרי הטקסטיל.
היתרון של סריגים הוא שאפשר לעשות מהם הרבה פריטים אחרים. סריגים מצמר טבעי אפשר להפוך ללבד. סריגים סרוגים ביד כמו גם סריגים מתועשים אפשר גם לחתוך כדי לשנותם או לתפור מהם משהו שונה.
השיטות המוקדמות לסריגה בחוטי טריקו הייתה על ידי מיחזור בדי טריקו, אותם חתכו לרצועות צרות וסרגו עם החוט שמתקבל[דרוש מקור].
בשנת-2022 יצא לאור הספר "On Mending, Stories of damage and repair" של סיליה פים (Celia Pym). הספר כולל סיפורים של אנשים שהביאו למחברת סריגים ל"איחוי". חלקם על האנשים שיצרו את הסריגים וחלקם על האנשים שבקשו לאחותם כדי לשמרם ואף ללבוש אותם. הספר נכתב במטרה לחבר בין זה שכאשר אנשים מתחום הסריגה שומעים את המילה איחוי, הם חושבים באופן מיידי על "איחוי גרביים", לבין זה שגם העצמות והגוף שלנו לעיתים מתאחים.
ראו גם

פנאי
רקמה
תפירה
סריגת שתי
אמיגורומי - אמנות יפנית של סריגת בובות
אמנות סיבים
גרביונים
תחרה
ריפוי בעיסוק
מיחזור משביח לבגדים
גרב
סריגה וקרושה בסגנון חופשי
תפירה איטית
כובע גרב
סוודר
קרדיגן
איחוי (מלאכת יד)
לאופולדינה מריה מאנהלט-דסאו

לאופולדינה מריה, נסיכת אנהלט-דסאו (בגרמנית: Leopoldine Marie Prinzessin von Anhalt-Dessau;‏ 12 בדצמבר 1716 - 27 בינואר 1782) הייתה בתו של לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו, ואשתו של פרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט.
ביוגרפיה

לאופולדינה מריה נולדה ב-12 בדצמבר 1716 בדסאו, ללאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ולאנה לואיזה פהזה, בתם של רודולף פהזה ואגנס אוהמה.
ב-13 בפברואר 1739 התחתנה לאופולדינה מריה עם פרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט, ממנו נולדו לה שתי בנות. בשנת 1751 גורשה לאופולדינה מריה על פי פקודת פרידריך השני, מלך פרוסיה לקולברג, וב-27 בינואר 1782 מתה לאופולדינה מריה בטירתה. בשנת 1788 עברה טירת שוודט לשמש כמגורי משפחת המלוכה של פרוסיה בתקופת הקיץ.
משפחתה

ב-10 בנובמבר 1734 התחתנה לאופולדינה מריה עם פרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט, ממנו נולדו לה שתי בנות:
שרלוטה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט (1745–1808)
לואיזה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט (1750–1811), התחתנה עם לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו
חדיג'ה סולטאן

האטיג'ה (חדיג'ה) סולטאן (בטורקית: Hatice Sultan; ‏לפני 1494–לא ידוע) הייתה נסיכה עות'מאנית, בתם של הסולטאן סלים הראשון ועיישה חפסה סולטאן. היא הייתה אחותו של הסולטאן סולימאן המפואר.
ביוגרפיה

חדיג'ה סולטאן נולדה באדירנה אשר באימפריה העות'מאנית. שנת לידתה המדויקת אינה ידועה, אך מעריכים שהיא נולדה לפני 1494. ייתכן שנישאה לאיסקנדר פאשא בשנת 1509, אך התאלמנה בשנת 1515 כשבעלה הוצא להורג.
בעבר האמינו היסטוריונים שהיא נישאה לאחר מכן לפרגלי אבראהים פאשא, שהיה הווזיר הגדול משנת 1523 ונשאר בתפקיד במשך 13 שנים, עד שירד מגדולתו והוצא להורג בהוראת הסולטאן, בשנת 1536. אולם כיום טענה זו שנויה במחלוקת, ויש היסטוריונים שהראו שאבראהים פאשא נישא לאישה אחרת.
בתרבות הפופולרית

בסדרת הטלוויזיה הטורקית "הסולטאן", מגלמת את חדיג'ה סולטאן השחקנית הטורקיה-גרמניה סלמה ארגץ'.
הערות שוליים

↑  Leslie P. Peirce, The Imperial Harem: Women and Sovereignty in the Ottoman Empire, (Oxford University Press: 1993), pp. 304 n.64
↑  Ebru Turan, "The Marriage of Ibrahim Pasha", Turcica 41 (2009), pp. 10-11
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810644152905606  VIAF: 57151112555037180003   WorldCat (עם VIAF): 57151112555037180003 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא האימפריה העות'מאנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טאי קאנג

| --- | --- |

 מדינה:  שושלת שיה 
 פטירה:  המאה ה־22 לפנה״ס 
 
 
 
טָאי קָאנְג (בסינית מסורתית: 太康, בסינית מפושטת: 太康, בפין-יין: tài kāng, טָאי קָאנְג) היה המלך השלישי של שושלת שיה. היא היה בנו של המלך צִ'י משיה, ונכדו מצד אביו של יו' הגדול והמלכה נוּ גְ'יָאו.
חייו

טאי קאנג אהב לצוד, ולא היה שליט מוצלח. על פי התפיסה העממית, אביו צִ'י הידרדר מוסרית בשנותיו האחרונות, נטה לשתייה, ציד ושעשועים, והזניח את השלטון, וטאי קאנג אשר עלה לשלטון עם מות אביו המשיך במגמה זו, התמקד בהנאות החיים ולא תיקן את העיוותים בשלטון. לפיכך בעת שהיה במסע ציד, ולא טרח לשוב במשך מאה ימים התגבר המרמור בקרב העם, וחוֹאוּיִי, מנהיג מקומי של אזור צְ'יוֹנְג אשר נודע בדורות מאוחרים יותר כקשת אגדי, ניצל את ההזדמנות, כבש את בירתו של טאי קאנג, ובלם את חזרתו של טאי קאנג. הסיפור קיבל הדים בספרות ההיסטורית הסינית תחת הכותרות "טאי קאנג מאבד את המדינה" ו"חוֹאוּיִי גודע את שיה".
על פי רשומות הבמבוק, קיבל טאי קאנג את השלטון בשנה גְווֵיְוֵיי, ובירתו הייתה גֶ'נְשִׂין (斟鄩). בשנתו הראשונה כאשר הלך לצוד מעבר לנהר לְווֹ, כבש חוֹאוּיִי את גֶ'נְשִׂין. טאי קאנג מת ארבע שנים מאוחר יותר, או לפי הספר "היסטוריה כהלכה" (路史), עשר שנים מאוחר יותר.
על פי רשומות ההיסטוריון, טאי קאנג שלט כ-19 שנים, ואיבד את שלטונו. על פי המקראות הקיסריות של עידן טָאיְפִּינְג, הוא היה עריץ ששלט 29 שנים ואז איבד את השלטון ונעלם.
על פי "עידן הקיסרים" כפי שמצוטט במקראות הקיסריות של עידן טאיפינג, הלחץ הצבאי של חוֹאוּיִי על שושלת שיה הביא לכך שתעתיק את מקומה, ותהפוך לנסמכת על קרוביה האצילים מגֶ'נְגְווָאן ומגֶ'נְשִׂין, ובשל כך קיבל חוֹאוּיִי את תואר הדִי. לא ברור על פי האמור אם הכוונה לתואר השליט, לעמדה המשפחתית של המקורב לאל דִי או לשניהם גם יחד.
את שלטונו של טאי קאנג ירש אחיו ג'ונְג קָאנְג, ואחיינו שְׂיָאנְג משיה. משמעות שמו של טאי קאנג היא "קאנג הגדול", ומשמעות שם אחיו "קאנג האמצעי".
על פי חלק מהמקורות, טאי קאנג טבע בנהר.
בספרות

בקלאסיקה של המסמכים מופיעים בין המסמכים של שיה בפרק 8, גם שירי חמשת הבנים (五子之歌). על פי ההקדמה, מסמך זה מכיל את היצירות שהולחנו על ידי חמשת אחיו של טאי קאנג אשר חיכו לבואו בעת בה איבד את השלטון.
הערות שוליים

↑  על פי הקלאסיקה של המסמכים, 五子之歌. סביר להניח שהמספר "מאה ימים" הוא סמלי.
↑  《竹書紀年》,article 帝太康
↑  《太平御覽》, volume 皇王部七, article 帝太康
↑  太平御览, 皇王部七, 帝相
↑  The Shape of the Turtle: Myth, Art, and Cosmos in Early China by Sarah Allan
↑  הקלאסיקה של המסמכים
ליסנדרה

| --- | --- |
 לידה:  האלף ה־0.3 לפנה״ס 
 פטירה:  המאה ה־3 לפנה״ס 
 מדינה:  מוקדון, ממלכת בית תלמי 
 בן או בת זוג:  אלכסנדר החמישי, מלך מוקדון אגתוקלס 
 
ליסנדרה (ביוונית: Λυσάνδρα; המאה ה-3 לפנה"ס) הייתה נסיכה מצרית מבית תלמי, בתם של המלך תלמי הראשון ואורידיקה.
ביוגרפיה

ליסנדרה נולדה בתאריך לא ידוע לתלמי הראשון מלך מצרים התלמיית, ואשתו אורידיקה בתו של אנטיפטרוס. היא נישאה לאלכסנדר החמישי, מלך מוקדון, שהיה בן דודה מצד אמה. בשנת 294 לפנה"ס, נרצח אלכסנדר בידי המצביא דמטריוס פוליורקטס. המקדונים, שהיו שרויים בפחד ומבוכה מפני דמטריוס, מיהרו להכריז עליו כמלך מוקדון. בעקבות מותו של אלכסנדר, היא נישאה לאגתוקלס, בנו של ליסימכוס מלך תראקיה. עם זאת, בשנת 283 לפנה"ס, הוצא אגתוקלס להורג באשמת בגידה באביו, וליסנדרה נמלטה עם ילדיה ואחותה אל סלאוקוס הראשון, מלך האימפריה הסלווקית. שם הצטרף אליה אחיה תלמי קראונוס, ויחד הם הסיתו את סלאוקוס לתקוף את ליסימכוס. סלאוקוס ראה בפנייה זאת הזדמנות להתערב בנעשה בפוליטיקה של תראקיה ומצרים התלמיית ולהשיג השגים לטובת ממלכתו. הוא הכין משלחת צבאית כנגד ליסימכוס. בו בזמן, פילטרוס, שהיה מופקד על האוצר של ליסימכוס, שמע על הירצחו של אגתוקלס ופחד שהוא הבא בתור. הוא שלח שליח אל סלאוקוס להצהיר את נאמנותו ולהפקיד בידיו את אוצרו של ליסימכוס. כאשר שמע על כך ליסימכוס, חצה עם צבאו לאסיה הקטנה ותקף את צבאו של סלאוקוס. הוא מת במהלך קרב קורופדיום שהתקיים בשנת 281 לפנה"ס. גורלה של ליסנדרה לא ידוע.
הערות שוליים

↑  פאוסניאס, "תיאורה של יוון", 1.9.6.
↑  אוסביוס, "כרוניקה", 695, 698.
↑  פלוטרכוס, "חיי דמטריוס", 36.
↑  פלוטרכוס, "חיי דמטריוס", 37.
↑  פאוסניאס, "תיאורה של יוון, 1.10.3.
↑  פאוסניאס, "תיאורה של יוון, 1.10.4.
קונסטנטינוס החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית

קונסטנטינוס החמישי (ביוונית: Κωνσταντῖνος; יולי 718 – 14 בספטמבר 775) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 741 עד 775.
קונסטנטינוס נחשב לאחד מהתומכים הגדולים של האייקונקליזם (ניתוץ פסלים וצלמיות האל) בקרב הקיסרים באימפריה של המאה השמינית והתשיעית.
ראשית חייו

קונסטנטינוס החמישי נולד ביולי 718 בקונסטנטינופול להוריו לאון השלישי, קיסר האימפריה, ואשתו הראשונה מריה. קונסטנטינוס הוכתר כקיסר משנה בגיל שנתיים בשנת 720. בשנת 732 נישא לצ'יצ'אק, הייתה בתו של הכגן הכוזרי ביחאר, כחלק מיחסי הבריתות שאביו רצה ליצור עם ממלכת הכוזרים. באירוסין הוטבלה בשם איירין.
לאחר שירש את לאון השלישי ב-741, יצא קונסטנטיוס בראש הכוחות להילחם בחליפות אומיה במזרח אנטוליה. ארטאבסדוס, סטרטגוס (גנרל ביזנטי) ממוצא ארמני ובעלה של אחותו הגדולה של קונסטנטינוס, נפגש עם קונסטנטינוס בדרכו למערכה ושם תקף אותו. בתקיפה נהרג הגנרל של קונסטנטינוס והוא עצמו נמלט. בטענה שקונסטנטינוס מת, חזר ארטאבסדוס לקונסטנטנופול והכתר לקיסר על ידי הפטריארך אנסטסיוס. קונסטנטינוס באותו זמן גייס כוח גדול של שתי "תימות" צבאיות ועשה דרכו לקונסטנטינופול. לאחר מלחמת אזרחים של שנתיים מתוכם שנה אחת של מצור על קונסטנטינופול, תקף קונסטנטינוס ב-2 בנובמבר 743 בהפתעה את הבירה. קונסטנטינוס כבש את העיר ועיוור את ארטאבסדוס ושני בניו.
האייקונקליזם של קונסטנטינוס החמישי

בדומה לאביו לאון השלישי, קונסטנטינוס היה תומך נלהב של האיקונוקלזם, תאוריה תאולוגית המתנגדת לשימוש דתי ופולחני בדמויות (אייקונות) ושאיפה להרוס את אלו הקיימות. בפברואר 754 קונסטנטינוס כינס את ועידת הכנסייה בהייריאה, שהייתה מורכבת בעיקר מבישופים התומכים באייקונוקליזם. כינוס זה לא נחשב ועידה אקומנית מכיוון שלא נכחו בו האפיפיור והבישוף של קונסטנטינופול, אשר תמכו באייקונות. בוועידה הוכרז חרם על האייקונות וכל מי שתומך בהם הוא כופר.
מכיוון שאייקונות נאסרו כבר לפני הוועידה, תוצאותיה נתנו בעיקר את הלגיטמציה להחריף את הפעולות נגד האייקונות. לאחר הוועידה החלו פעולות של הורדת האייקונות מקירות הכנסיות באימפריה וטיהור הכנסיות. מכיוון שהנזירים נחשבו לתומכים הגדולים ביותר של האייקונות, קונסטנטינוס ריכז את התקפותיו נגדם, התקפות שלאחר מכן ביטאו את ההתנגדות של קונסטנטינוס לנזירות כמוסד. את מסעות האייקונקליזם הוביל הגנרל מיכאל לכנודרקון. במסעות אלה רכוש של נזירים נלקח לטובת הצבא והאימפריה ונזירים שמרדו הוגלו או עוורו. חלקם הובאו להיפודרום בקונסטנטינופול, שם הוכרחו הנזירים והנזירות להתחתן בפומבי כדי לשים ללעג את נדרי הצניעות שלהם.
ניצחונותיו כנגד הערבים הוכיח לקונסטנטינוס את צידקת דרכו במלחמה באייקונות ושאלוהים לצידו. לקראת סוף שלטונו של קונסטנטינוס החליט לרדוף גם את פולחן הקדושים ופולחן שרידי הקדושים, אף על פי שלא נקבע לגביהם דבר בוועידת היאריה.
תמיכתו של קונסטנטינוס באייקונקליזם והתקפותיו על המוסד הנזירי הובילו כותבים והיסטוריונים ביזנטיים מאוחרים יותר לקלל אותו ולכנות אותו בשמות כמו "איש גללים" (באנגלית "Kopronymos" ,"Dung-named") אשר נבעו מהשמועה שטימא את עצמו בצואה כשהוטבל. טאופנס בכרונוגרפיה שלו מתאר את קונסטנטינוס מפלצת צמאת דם, חיה אכזרית, ואויב האלוהים.
מותו התקבל בברכה על ידי תומכי האיקונות. במאה ה-9, לאחר הניצחון של תומכי האיקונות ובהוראת תאודורה הקיסרית, הוסרו עצמותיו של קונסטנטינוס מכנסיית נושאי הבשורה בקונסטנטינופול, נשרפו ופוזרו בים.
פעילות צבאית

בשנת 740 היה גנרל בצבאו של אביו ונתגלה כמפקד מוכשר ביותר. לאחר תקופה ארוכה בה הייתה במגננה, יצאה האימפריה תחת קונסטטינוס למתקפות רבות, גם נגד הערבים בחזית המזרחית וגם בחזית הצפונית נגד הבולגרים והסלאבים.
לאחר המרידה של ארטבאסדוס, החליט קונסטנטינוס להקים יחידה צבאית מיומנת נפרדת מהיחידות הצבאיות של התמות, אשר כונתה "טאגמטה". לטאגמטה גויסו 8,000 חיילים, בעיקר מהצבא שאיתו התקיף ארטאבסדוס ופורק לאחר מכן, ותפקידה היה לרוב ללות את הקיסר למסעותיו הצבאיים.
פעילות צבאית > החזית המזרחית נגד הערבים

בשנת 746, בעקבות היחלשותה של ח'ליפות בית אומיה, פלש קונסטנטינוס לסוריה וכבש את העיר גרמניקיה (בימינו קהרמאנמרש), עיר הולדתו של אביו. כנראה במסע זה נלחמו לראשונה ה"טאגמטה". ניצחון זה היה הניצחון הראשון על החליפות מאז 718. בהמשך כבש בחזרה את קפריסין ושנה לאחר מכן השמיד שם את הצי הערבי של קפריסין. באותה שנה פרצה מגפה בקונסטנטינופול, שגרמה להפסקה בכיבושים הצבאיים של האימפריה.
ב-751 ניצל קונסטנטינוס את ההפיכה באימפריה הערבית ותקף את הח'ליפות העבאסית שעלתה לשלטון. נראה שמטרתו העיקרית של המערכה במערב כנגד הערבים הייתה לכבוש ערים ולהעביר את התושבים ליישוב מחדש בתראקיה שבחבל הבלקן. קונסטנטינוס שאף לחזק את החזית שלו עם הבולגרים ולכן בנה בתראקיה ערים מבוצרות רבות, שאוכלסייתן הגיעה בעיקר ממזרח האימפריה.
ב-757, לאחר קרבות נוספים כנגד הערבים בקיליקיה, הסכים קונסטנטינוס על הפסקת אש ועל חילופי שבויים. השקט בגזרה המזרחית אפשר לקונסטנטינוס להתרכז במערכות הבאות בבלקן.
פעילות צבאית > החזית בבלקן

בעקבות הצלחותיו במזרח, תקף קונסטנטינוס את הבולגרים במערכות רבות מ-755 עד 759. ב-759, תקף את השבטים הסלאביים בתראקיה וכבש שטחים רבים. בשנה לאחר מכן תכנן להתקיף את הבולגרים בגבול תוך כדי איגוף עם הצי לדלתא של הדנובה. בקרב הזה סבלו שני הצדדים מקורבנות רבים והוחלט על הפסקת אש.
ב-762 פתח במערכה נוספת כנגד השבטים הבולגרים באזור תרקיה ומקדוניה. סלבים רבים ברחו או הועתקו מאזור תרקיה למזרח האימפריה על מנת שלא ילחמו שוב בצבא האימפריה בבלקן. באביב 763 יצא קונסטנטינוס להתקפה נוספת מהים והיבשה נגד הבולגרים, והביס אותם בקרב.
בשנת 774, לאחר תקיפות נוספות של הערבים, רצה קונסטנטינוס להוכיח את עצמו והוציא התקפות נוספות נגד הבולגרים החלשים. לאחר שורה של מסעות צבאיים לבולגריה שהשתבשו, במסעו האחרון סבל קונסטנטינוס מכיב בעור באזור הרגל. קונסטנטינוס מת בדרכו חזרה לקונסטנטינופול ב-14 בספטמבר 775.
פעילות צבאית > החזית באיטליה

בזמן שהיה טרוד בחזית המזרחית נמנע קונסטנטינוס מעימות באיטליה. בשנת 751 כבש המלך הלומברדי אייסטולף את רוונה ואת השטחים שנותרו לאימפריה מסביבה. קונסטנטינוס ניסה לשלוח נציגים למלך הלומברדי שישחרר את העיר אך זה ידע שאין לו ממה לפחד מהאימפריה הביזנטית. קונסטנטינוס נמנע משליחת צבא להחזרת השטחים באיטליה בעיקר כי רצה להתרכז בחזיתות בבלקן ובמזרח ובשל היחסים עם האפיפיור אשר ניזוקו.
משפחה

אביו היה לאון השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית, ואימו הייתה הקיסרית מריה.
אשתו הראשונה איירין, ביתו של חאן הכוזרים ביהאר, הולידה לו בן אחד:
לאון הרביעי הכוזרי
אשתו השנייה מריה מתה סמוך לנישואין בשנת 750 ולא הותירה צאצאים לקוסטנטינוס, ככל שידוע לחוקרים.
אשתו השלישית אידוקיה, אחותו החורגת של מיכאל מליסנוס סטרטגוס התמה של אנאטוקליון, הולידה שישה בנים לקוסטנטינוס:
כריסטופר,
ניקפורוס הראשון, קיסר
ניקטס, נובליסמוס
אדוקימוס, נובליסמוס
אנטימוס, נובליסמוס
אנטוסה
הערות שוליים

1 2 3  Aleksandr Petrovich Kazhdan, The Oxford Dictionary of Byzantium, Oxford University Press, 1991, עמ' 501
1 2 3  Treadgold, W.T., A History of the Byzantine State and Society, Stanford University Press, 1997, עמ' 356-366
↑  Harry Turtledove, The Chronicile Of Theophanes, פילדלפיה: University of Pennsylvania Press, 1982
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259794505171  BnF: cb121356979 (data)  GND: 119178265  ICCU: PUVV223155  ISNI: 0000 0004 0257 784X  LCCN: nr95010671  NTA: 142798517  SUDOC: 029809827  VIAF: 298155661   WorldCat (עם VIAF): 298155661
מר אבן צהובה

דוכס האבן הצהובה מתוך "לוח רישוי יין של בני אלמוות מופתיים".
מר אבן צהובה (בסינית מסורתית: 黃石公, בסינית מפושטת: 黄石公, בפין-יין: Huáng Shí Gōng. סביבות 230 לפנה"ס.) הוא אדם שהופיע בסוף ימי שושלת צ'ין, ולעיתים קרובות נחשד כדמות בדיונית. לאחר שנכשל ניסיון ההתנקשות בקיסר הראשון מצ'ין בבָּוֹלָאנְגְשָׁה, נתקל גָ'אנְג לְיָאנְג, מתכנן ההתנקשות ומאוחר יותר גם גיבור שושלת האן, במר אבן צהובה. לאחר כמה תלאות גם לימד אותו מר אבן צהובה את תורת המלחמה בכך שנתן לו את הספר "שלוש התוכניות של מר אבן צהובה".
הסיפור

כאשר היה זמנו של גָ'אנְג לְיָאנְג פנוי, הלך אל גשר שְׂיָאפִּי ופגש אדם זקן, הוא מר אבן צהובה. הזקן, שהיה לבוש בבגד גס ומעיל קצר, התקדם אל צידו של גָ'אנְג לְיָאנְג ואז בעט את נעליו אל מחת לגשר. הוא הביט אל גָ'אנְג לְיָאנְג ואמר: "ילדי, רד והבא את נעליי!" גָ'אנְג לְיָאנְג נדהם ועלה בו רצון להכות את הזקן, אך בשל גילו המופלג עצר בעצמו, ירד אל מתחת לגשר והביא את הנעליים. אמר הזקן: "נעל אותם על רגליי!" וגָ'אנְג לְיָאנְג סייע לזקן לקרב את הנעליים, ובכריעה אחז בהן והלבישן על רגליו. הזקן מתח את רגליו לקבלת הנעליים, והלך משם בחיוך. גָ'אנְג לְיָאנְג היה המום, והביט בזקן בהליכתו. הזקן התרחק כחצי קילומטר, ואז שב ואמר: "ילדי, אתה אכן ראוי ללמוד. בוא לפגוש אותי כאן בעוד חמישה בקרים." גָ'אנְג לְיָאנְג התפלא, כרע ואמר "כן."
משהאיר היום לאחר חמישה ימים, הלך גָ'אנְג לְיָאנְג אל הגשר. הזקן שהקדימו אמר: "הסכמנו על משהו, מדוע אתה מאחר לבוא? בוא לפגוש אותי בבוקר בעוד חמישה ימים." ועזב בזעם. כעבור חמישה ימים יצא גָ'אנְג לְיָאנְג עם קריאת התרנגול, אך שוב הקדים אותו הזקן, ושוב אמר בזעם "מדוע איחרת? בעוד חמישה ימים, בוא שוב בבוקר" ועזב. כעבור חמישה ימים יצא גָ'אנְג לְיָאנְג בחצות. כעבור רגע הגיע גם הזקן, ואמר בשמחה: "כך צריך להיות." והגיש לגָ'אנְג לְיָאנְג ספר באמרו "אם תקרא את הספר, תוכל להיות למורהו של קיסר. כעבור עשר שנים תוכל להטביע את חותמך. כעבור שלושים שנים, ילדי, תוכל לפגוש אותי בצפון גִ'י, האבן הצהובה למרגלות הר גוּצֶ'נְג, זה אני." ועם הדברים הללו עזב, ולא נראה עוד. גָ'אנְג לְיָאנְג הביט בספר עם שחר. היה זה "תורתו הצבאית של הדוכס האדיר". גָ'אנְג לְיָאנְג ראה כי הספר אינו רגיל, והרבה לעיין בו ולהקריא ממנו.
שלושים שנה לאחר שפגש גָ'אנְג לְיָאנְג את הזקן על הגשר בשְׂיָאפִּי, הוא עבר בגִ'יבֵּיי ביחד עם לְיוֹ בָּאנְג, ולמרגלות הר גוּצֶ'נְג ראה אבן צהובה. גָ'אנְג לְיָאנְג לקח את האבן הצהובה, התייחס אליה כלאוצר, ואף זבח לה. לאחר שמת גָ'אנְג לְיָאנְג, נקבר עם האבן הצהובה. ובכל פעם שצאצאיו ניקו את הקבר בימי הזיכרון, היו זובחים גם לאבן הצהובה.
בשאנדונג הוקם מאוחר יותר מקדש האבן הצהובה של גוּצֶ'נְג, ובתקופת שושלת טאנג כתב לִי צִ'ייוּ'ן את מסורת "רשומות מקדש האבן הצהובה של גוּצֶ'נְג במדינת גִ'י".
הערות שוליים

↑  《史记·卷五十五·留侯世家第二十五》
↑  《汉书·卷四十·张陈王周传第十》
↑  《史记·卷五十五·留侯世家第二十五》
↑  《汉书·卷四十·张陈王周传第十》
↑  《史记·卷五十五·留侯世家第二十五》
↑  《汉书·卷四十·张陈王周传第十》
ציור מהמסדרון בארמון הקיץ בבייג'ינג: גָ'אנְג לְיָאנְג מציג את הנעליים.
מרים (בת אריסטובולוס)

מרים הייתה בתם של אריסטובולוס, בנם של הורדוס מלך יהודה ומרים החשמונאית, ושל ברניקי, בתה של שלומית, אחותו של הורדוס. היו לה שלושה אחים, הורדוס (מלך כלקיס), אגריפס הראשון ואריסטובולוס הצעיר, ואחות אחת, הרודיאס.
לאחר הוצאתו להורג של אביה בשנת 7 לפנה"ס, אורסה מרים לבנו של דודה אנטיפטרוס, בנו הבכור של הורדוס, אולם לאחר שאנטיפטרוס ביקש מאביו לשנות את סדרי הנישואין שקבע בבית המלוכה, השיא הורדוס את מרים לאנטיפטרוס עצמו.
ייתכן ומרים בת אריסטובולוס היא אותה "מרים" שיוסף בן מתתיהו מציין (לאחר הוצאתו להורג של אנטיפטרוס בשנת 4 לפנה"ס) שהייתה אשתו של בן אחר של הורדוס, האתנארך ארכלאוס, שגירש אותה לטובת נישואין לגלפירה, בתו של ארכלאוס מלך קפודקיה.
הערות שוליים

↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר א, פרק כח, פסקה א, סעיף 552.
↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר א, פרק כח, פסקה ב, סעיף 557.
↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר א, פרק כח, פסקה ה, סעיף 563.
↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר א, פרק כח, פסקה ה, סעיף 565.
↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר ב, פרק ז, פסקה ד.
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ליביוס סוורוס

פלאביוס ליביוס סוורוס סרפנטיוס אוגוסטוס (בלטינית: Flavius Libius Severus Serpentius Augustus‏; 420 - 15 באוגוסט 465) היה קיסר האימפריה הרומית המערבית מה-19 בנובמבר 461 ועד מותו.
סוורוס שימש בתחילה כסנטור רומי מלוקאניה. כמו יתר הקיסרים המערביים האחרונים, היה חסר כל כוח והשפעה אפקטיביים ולא יכול היה לפתור את הבעיות הרבות של האימפריה. הכוח האמיתי מאחורי הכתר והשולט בפועל באימפריה המערבית היה המגיסטר מיליטום, ריקימר.
המקורות מתארים אותו כאדם אדוק ודתי.
עלייתו לגדולה

ב-7 באוגוסט 461, הוצא להורג הקיסר מיוריאנוס, בהוראתו של המגיסטר מיליטום, ריקימר, המפקד העליון של הצבא הרומי המערבי. המאבק על ירושת כסאו ניטש בין לאון הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, גאיזריק מלך הונדלים וריקימר עצמו. לפי המסורת, הקיסר הרומאי המזרחי היה זכאי לרשת את עמיתו המערבי שכן רשמית, האימפריה הרומית הייתה עדיין מאוחדת.
ריקימר העדיף קיסר חלש כדי שיכול לשלוט בו. מוצאו הברברי מנע ממנו את הזכות לכתר.
במהלך ביזת רומא (455), שבה גאיזריק את ליקיניה אאודוקסיה, פלקידיה ואאודוקיה - אשתו ושתי בנותיו של ולנטיניאנוס השלישי, הקיסר הרומי המערבי .
עקב נישואיה של אחת מהן, אאודוקיה, עם בנו הונריק, הפך גאיזריק לחלק מהמשפחה הקיסרית. מועמדו לירושת כס הקיסרות הרומאית המערבית היה אוליבריוס שנישא לפלקידיה ולפיכך היה בגדר בן משפחתו.
על מנת להביא לבחירתו של אוליבריוס, גאיזריק הפעיל לחץ על האימפריה באמצעות מספר פשיטות על חופי איטליה וסיציליה, וטען כי הסכם השלום שחתם עם מיוריאנוס אינו תקף. ריקימר הגיב באמצעות משלחת לגאיזריק אשר ביקשה ממנו לכבד את האמנה, בעוד משלחת שנייה נשלחה על ידי לאון הראשון לגאיזריק וביקשה ממנו להפסיק את הפשיטות ולשחרר את אשתו ובנותיו של ולנטיניאנוס השלישי.
למרות הלחץ שהפעילו הפשיטות הונדליות, החליט ריקימר להתעלם מאוליבריוס ולרצות את האריסטוקרטיה האיטלקית על ידי מינוי הסנטור ליביוס סוורוס לכס הקיסרות המערבית. ב-19 בנובמבר 461, נבחר סוורוס כקיסר על ידי הסנאט הרומי, אשר התכנס ברוונה.
אי יציבות בפרובניקיות

בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-5, האימפריה הרומית המערבית כבר לא שלטה בכמה פרובינקיות קיסריות אפילו להלכה:
בריטניה ננטשה, אפריקה נכבשה על ידי הונדלים ואילו היספניה נפלה בידי הסואבים והוויזיגותים (שהיו הפואדרטי של האימפריה).
השטח בשליטתו של ליביוס סוורוס היה קטן אף יותר, מאחר שמושלי הפרובניקיות הרומיות, איגידוס, מושל גאליה ומרקלינוס, מושל איליריקום, שתמכו בקיסר הקודם מיוריאנוס, לא קיבלו את בחירתו כיורשו. אפילו לאון הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית לא הכיר בסוורוס. ההיסטוריונים של החלק המזרחי של האימפריה, מרקלנוס קומס ויורדנס כינו אותו "הגזלן של הכס המערבי".