stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי בנין–ישראל
היסטוריה > עד שנת 1973

קשרים בין ישראל ודאהומיי פותחו כבר בשנת 1958, עת ביקר בישראל שר הכלכלה של דאהומיי. היחסים הרשמיים בין שתי המדינות כוננו זמן קצר לאחר הכרזת העצמאות של בנין באוגוסט 1960. נציגות ישראל בחוף השנהב ניהלה את הקשרים עם דאהומיי יחד עם שאר מדינות האזור ובשנת 1961 הואמן שלמה הלל כשגריר בדאהומיי.
בספטמבר 1961 ביקר נשיא דאהומי, אובר מאגה, בישראל ובמהלך הביקור נחתמה ברית ידידות בין המדינות. בדצמבר 1961 הגיש שגריר דאהומיי בישראל את כתב האמנתו. בהמשך ביקרו בישראל בכירים בשלטונות דאהומיי, בהם שר הביטחון, הרמטכ"ל ושר החוץ, שהביע בעת ביקורו תמיכה בעמדה הישראלית בסכסוך הישראלי ערבי. בספטמבר 1963 קיים נשיא דאהומיי ביקור שני בישראל. הקשרים עם ישראל נמשכו גם לאחר התהפוכות השלטוניות בדאהומיי וביולי 1964 ביקר בישראל סגן נשיא דאהומיי. בשנת 1966 ביקרו בישראל שר החוץ של דאהומיי והרמטכ"ל ובמרץ 1967 ביקר שר הפנים של דאהומיי בישראל. בדצמבר 1967 ביקר בישראל שר העבודות הציבוריות של דאהומיי. בשנת 1971 ביקרו בישראל שר החינוך ושר הפנים של דאהומיי.
במאי 1962 נענתה ישראל לבקשת סיוע לנפגעי הרעב בדאהומיי. כן פעלו בבנין (וגם בכמה מדינות אפריקניות אחרות), מדריכים צבאיים ישראלים ויועצי פיתוח שסייעו בהקמת גופים דמויי הגדנ"ע והנח"ל. מדריכים חקלאיים ישראלים שפעלו בדאהומיי קיבלו מדי ייצוג צה"ליים בפעילותם במדינה.
שגרירי ישראל בדאהומיי היו אפרים דובק (1965-1970) ומרדכי דרורי.
נציגי בנין הביעו תמיכה בישראל באו"ם והצביעו באופן עקבי עם ישראל באו"ם. לאחר סגירת מצרי טיראן לפני מלחמת ששת הימים הצהיר שר החוץ של דאהומיי שיש לאפשר לישראל חופש שיט. באפריל 1969 הביעה דאהומיי הסתייגות מהצעת החלטה אנטי ישראלית בוועידה של מדינות אפריקה. בסוף 1970 הצביעה דאהומיי עם ישראל נגד החלטה הכורכת את ישראל עם דרום אפריקה.
עם תפיסת השלטון בדאהומיי על ידי מתיו קרקו החל שינוי ביחסה של דאהומיי לישראל. בפברואר 1973 הצהיר שר החוץ של דאהומיי, בעת ביקור באלג'יר, שארצו אינה מרוצה מהחזקת ישראל בשטחים שכבשה במלחמת ששת הימים. לאחר מלחמת יום הכיפורים ניתקה דאהומיי את יחסיה עם ישראל. שר הפנים של דאהומיי נימק את הניתוק בנוכחות של חיילים ישראליים באפריקה. עם זאת, יחסה של דאהומיי כלפי ישראל היה מתון יחסית, עד סוף 1974, עת שקרקו אימץ אידאולוגיה קומוניסטית.
בהחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם הקובעת כי "ציונות היא גזענות", בנין הייתה מהמדינות היזמו את ההחלטה.
היחסים כוננו מחדש ביולי 1992.
היסטוריה > בשנות ה-2000

בשנת 2007 הייתה בנין אחת מארבע מדינות אפריקאיות (יחד עם ליבריה, רואנדה ובורונדי), שעמן חתמה ישראל על הסכם לשיתוף פעולה כלכלי. בנוסף, הסכימו המדינות על שיתוף פעולה בתחום התקשורת, משאבי המים, החשמל, סלילת כבישים ופיתוח. חלק מהפרויקטים מומנו על ידי האו"ם והבנק העולמי.
בשנת 2008 הייתה בנין אחת המדינות שראש ממשלת ישראל, אהוד אולמרט ושרת החוץ, ציפי לבני, ניהלו עמן משא ומתן על קליטת המסתננים האפריקאים אשר שהו בישראל.
בדצמבר 2008 חתמה שגרירת ישראל באו"ם גבריאלה שלו על הסכם תוכנית הפיתוח של האו"ם. על פי הסכם זה, ישראל תסייע לבנין ולסנגל בטכנולוגיות ניהול המים שפותחו בישראל, ובכך יסייעו למדינות האפריקאיות המתפתחות להילחם ברעב. בנוסף, יינתן סיוע בחקלאות, באספקת מזון, בבריאות ובחינוך.
בין ה-16 ל-22 בדצמבר 2010 ביקרה משלחת של 8 נציגים מבנין (יחד עם נציגים רשמיים של גאנה) בישראל. בין חברי המשלחת היו שר הבריאות של גאנה, הקונסול הישראלי בבנין, וכן ראשי הקהילות הנוצריות והמוסלמיות של שתי המדינות.
בדצמבר 2016 התקיימה בירושלים הפסגה הראשונה בהשתתפות שבעה שרי חוץ וכמה בכירים במדינות אפריקה. משלחת מבנין נכחה גם היא בפסגה. במהלך הכנס, בהנהגתו של שר החקלאות אורי אריאל, חקרו האפריקנים את חוויית החקלאים הישראלים, ובמיוחד את עבודתם בתנאי מדבר.
בשנת 2017, ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, הוזמן לפסגה האפריקאית של ECOWAS, אולם ראש ממשלת בנין, יחד עם נשיאי ניגריה, ניז'ר ומלך מרוקו לא השתתפו בפסגה.
בדצמבר 2017 ביקרה בישראל קבוצה פרלמנטרית מבנין, ונציגה דיבר בכנסת. זהו ביקורו הראשון של ראש הפרלמנט של בנין בישראל. במהלך הפגישה נידונו סוגיות של שיתוף פעולה פוליטי וכלכלי.
ראו גם

יחסי החוץ של ישראל
יושיהידה סוגה

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
יושיהידה סוגה (ביפנית: 菅 義偉; נולד ב-6 בדצמבר 1948) הוא פוליטיקאי יפני, שכיהן כראש ממשלת יפן. קודם לכן היה מזכיר ממשלת יפן מאז 2012, בעל הכהונה הארוכה ביותר בתפקיד זה בהיסטוריה של יפן. הוא חבר המפלגה הליברלית-דמוקרטית (LDP), ומכהן כחבר בבית הנבחרים היפני מטעם המחוז השני של קנאגווה. כיהן בעבר כשר לענייני פנים ותקשורת בין השנים 2006–2007.
בספטמבר 2020 התמודד במירוץ במפלגה הליברל-דמוקרטית לראשות המפלגה, לאחר שראש הממשלה מטעמה, שינזו אבה, הודיע על פרישתו מסיבות רפואיות. ב-14 בספטמבר ניצח במירוץ, ולפיכך החליף אותו בתפקיד ושימש כראש ממשלה החל מ-16 בספטמבר 2020 עד אוקטובר 2021.
ילדותו

סוגה נולד למשפחת חקלאים שעסקו בגידול תותים בעיר יוזאווה שבמחוז אקיטה. אחרי שסיים את הלימודים בבית הספר התיכון, עבר לטוקיו כדי ללמוד משפטים בבית ספר לילה באוניברסיטת הוסיי (אנ') ב-1973. בעבר פורסם כי הוא בחר באוניברסיטת הוסיי מפני שהיא הייתה האפשרות הזולה ביותר, וכן עבד במפעל לייצור קרטון.
קריירה פוליטית

אחרי שסיים את הלימודים באוניברסיטה, סוגה החל לעבוד בקמפיין שערך אחד המתמודדים לבית היועצים של יפן ובהמשך שימש כמזכיר לחבר הדיאט מטעם המפלגה הליברל-דמוקרטית היקוסבורו אוקונוגי (אנ') למשך 11 שנה, עד אוקטובר 1986, כשסוגה החל לקדם את הקריירה הפוליטית שלו עצמו. סוגה נבחר לכהן במועצת העיר של יוקוהמה באפריל 1987, לאחר קמפיין שכלל ביקורים ב-30 אלף בתים, ובמהלכו החליף שישה זוגות נעליים. הקמפיין שלו כלל גם נאומים בתחנות רכבות סואנות, צעד פופולרי בקרב פוליטיקאים יפנים כיום.
ב-1996 נבחר סוגה לכהן בדיאט היפני, בית הנבחרים התחתון מטעם המחוז השני של קנאגווה. ב-1999, באירוע חריג בפוליטיקה היפנית, העביר את תמיכתו מראש הממשלה קייזו אובוצ'י למזכיר המפלגה לשעבר סירוקו קג'יאמה (אנ'). מאז 1996 מכהן ברציפות בדיאט.
סוגה מונה בנובמבר 2005 לסגן בכיר לשר לענייני פנים ותקשורת של יפן בממשלת ג'וניצ'ירו קואיזומי. בספטמבר 2006, בממשלתו הראשונה של שינזו אבה מונה לשר לענייני פנים ותקשורת וכן לשר ההפרטה והדואר. הוא שיחק תפקיד חשוב במדיניות "מס ביתי" (Hometown tax) המאפשרת לאזרחי יפן באזורים מעויירים לתרום לאזורים כפריים ולקבל החזר מס על כך. באוקטובר 2011 מונה ליושב ראש ארגון המפלגה הליברל-דמוקרטית ומטה הקמפיין. בספטמבר 2012 החל לכהן כמזכיר בפועל של מפלגתו.
קריירה פוליטית > מזכיר הממשלה

סוגה ואבה נותרו קרובים וב-2012 דחק בו סוגה להתמודד לנשיאות המפלגה. בניגוד לרבים מבני בריתו של אבה, סוגה דחף אותו להתמקד בכלכלה ולעסוק פחות בוויכוח על סעיף 9 לחוקת יפן שקובע כי יפן לא תיקח חלק במלחמה.
אחרי ניצחונו של אבה בבחירות 2012, סוגה מונה למזכיר הממשלה היפנית, ובספטמבר 2014 קיבל את תיק השר הממונה על הבסיסים באוקינאווה. בתפקידיו אלו שימש גם כיועץ לראש הממשלה, ולקח חלק פעיל בניהול הממשלה. נושאים נוספים שקידם היו היוזמות הממשלתיות למשיכת עובדים זרים ותיירים למדינה, וכן עסק בהורדת מחירי חשבוניות הטלפון היפניות. הוא קשור לארגון הלאומני ניפון קאיגי (אנ'). כחלק ממאמציו למשוך עובדים זרים למדינה, ובגיבויו של אבה, הצליח סוגה להתגבר על ההתנגדות להכנסת עובדים זרים לא מיומנים וייסד תוכנית התמחויות למשרות בעלות שכר נמוך. הוא תמך גם בפעולות משמעותיות ואגרסיביות של הבנק המרכזי היפני במטרה לבלום את הדפלציה.
ב-2015 ספג ביקורת על כך שעודד נשים יפניות "לתרום למדינתן" על ידי הבאת יותר ילדים.
עם התפרצות נגיף הקורונה ביפן שיחק סוגה תפקיד מרכזי בהתמודדות עם המגפה, כשבעת מחלוקות בין השרים בממשלה הצליח להוביל שיתופי פעולה לעצירת ההתפשטות של הווירוס.
קריירה פוליטית > המירוץ לראשות המפלגה הליברל-דמוקרטית

בעקבות התפטרותו של שינזו אבה מראשות המפלגה באוגוסט 2020, עלה שמו של סוגה כמועמד המוביל להחליפו, תוך שקיבל תמיכה מסגנו של אבה, טארו אסו, היחיד מלבד סוגה המכהן גם כן בממשלה מאז 2012 וכן ממזכ"ל המפלגה טושיהירו ניקיי, ובהמשך גם משני הפלגים המרכזיים במפלגה.
ב-14 בספטמבר ניצח סוגה במירוץ לראשות המפלגה, והוא נכנס לתפקיד ראש ממשלת יפן ב-16 בספטמבר.
בראשות הממשלה

במסיבת העיתונאים הראשונה שערך כראש ממשלת יפן, הצהיר סוגה כי בתפקידו יתמקד בראש ובראשונה במגפת הקורונה, וכן בתעסוקה, בהבטחת ביטחון העסקים, בהמשך מדיניות אבנומיקס ובטרנספורמציה הדיגיטלית של יפן.
בראשות הממשלה > מדיניות חוץ

באוקטובר 2020 יצא סוגה לביקור הראשון שלו כראש ממשלה בווייטנאם ובאינדונזיה. על פי ההערכות, סוגה בחר בשתי המדינות ששוכנות בדרום–מזרח אסיה עקב המתיחות הגוברת בין ארצות הברית וסין. בהמשך פורסם שיפן מתכננת לחתום על הסכם שיאפשר מכירת נשק וטכנולוגיה לווייטנאם.
לאחר שג'ו ביידן נבחר לנשיאות ארצות הברית, אמר סוגה כי ברצונו לפגוש את ביידן בהקדם האפשרי ולדון בברית הביטחון בין שתי המדינות, מגפת הקורונה ומשבר האקלים. בפרט, סוגה אמר כי הוא שוקל להשתתף בפסגת האקלים העולמית שהציע ביידן במטרה לקדם את היעד להפוך את יפן למדינה נייטרלית פחמנית עד 2050. סוגה התחייב גם לקרן בסך שני טריליון ין לקידום מחקר בנושא טכנולוגיות הוצאת פחמן משימוש (Decarbonization) והגדרת מטרות ספציפיות בוועידת שינוי האקלים ה-26 של האו"ם. סוגה היה המנהיג הזר הראשון שנפגש עם ג'ו ביידן בבית הלבן באפריל 2021.
בראשות הממשלה > מגפת הקורונה

בנאום תחילת השנה שלו, סוגה התחייב להשתלט על מגפת הקורונה ולהתקדם בהכנות לקראת המשחקים האולימפיים ביפן שתוכננו לקיץ 2020 אך נדחו בשנה עקב המגפה העולמית.
סוגה יישם את תוכנית התמריצים GoTo, המספקת הנחות משמעותיות על נסיעות בתוך יפן כתגובה להשפעה הכלכלית של הקורונה. עם זאת, היא הושעתה בדצמבר 2020 עקב ביקורות על כך שהיא סייעה להפצת הנגיף וסתרה את המסר של הממשלה להימנע מנסיעות מיותרות.
סוגה נאלץ לספוג ביקורת על אופן הטיפול שלו בהתפשטות המגפה. נוכחותו בארוחה יקרה בהשתתפות מספר פוליטיקאים ומפורסמים אחרים ושהתקיימה אחרי ההחלטה להשעות את תוכנית התמריצים בתיירות הפנים זכתה למחאה בקרב הציבור. כל הנוכחים בארוחה היו בני למעלה מ-70, קבוצת גיל בסיכון להידבק בנגיף. זאת בתקופה שבה הממשלה המליצה להימנע מארוחות בהשתתפות של יותר מחמישה משתתפים. סוגה התנצל לאחר מכן.
בינואר 2021 הוכרז על מצב חירום במטרופולין טוקיו ובשלושת המחוזות הסובבים אותו, ההכרזה הראשונה על מצב חירום מאז אפריל 2020. מצב החירום קבע מספר הגבלות כשעודדה עבודה מהבית והתושבים נאלצו להימנע מנסיעות לא חיוניות, אולם בתי הספר נותרו פתוחים. למרות שמצב החירום אינו בעל סמכות משפטית בפני עצמו, סוגה הצהיר שהממשלה תשקול לתקן את החוק כדי לאפשר לרשויות המקומיות לאכוף את ההנחיות בקרב העסקים. סוגה התחייב גם למענקים של עד 1.8 מיליון ין בחודש לכל מסעדה העונה לבקשה בדבר קיצור שעות הפעילות שלה.
בראשות הממשלה > התפטרות

ב-3 בספטמבר 2021 הכריז יושיהידה סוגה על כך שלא יתמודד שוב בבחירות לראשות המפלגה. ההכרזה התרחשה על רקע הירידה של שיעורי התמיכה בו לשפל של כל הזמנים (מתחת ל-30% לפי סקרים באותה עת), ובשעה שיפן נאלצה להתמודד עם הגל החמור ביותר של הקורונה עד אותה תקופה, ובמהלך הבחירות הכלליות ביפן. ההתפטרות שלו תקפה החל מ-30 בספטמבר, יום למחרת הבחירות לראשות המפלגה הליברל–דמוקרטית. ההודעה שלו נערכה במהלך מסיבת עיתונאים בה היה אמור להודיע על חילופי גברי בצמרת המפלגה; למרות שהתכוון להתמודד בשנית עד יום קודם לכן, הן שינזו אבה והן טארו אסו סירבו לשתף פעולה עמו, מה שהביא להודעה שלו למחרת בבוקר.
בראשות הממשלה > תמיכה

הקבינט של סוגה ראה שיעורי תמיכה משתנים מאז התפטרותו של שינזו אבה. שיעור התמיכה בו ירד מ-74% בספטמבר 2020 ל-42% בינואר 2021. זהו שיעור התמיכה הנמוך ביותר בראש ממשלה יפני מאז אוקטובר 2010, עת התרחשה ההתנגשות בסירה סנקקו. התמיכה חזרה לעלות מ-38% ל-42% במרץ 2021. התמיכה הגיעה לשפל במאי 2021, עם 33%. במהלך עליית מקרי הקורונה בטוקיו ובסביבתה, שיעור התמיכה בסוגה ירד ל-28% באוגוסט, בעוד יפן מארחת את אולימפיאדת טוקיו.
חיים אישיים

נשוי למריקו סוגה, ולזוג שלושה בנים. אשתו היא אחותו של קולגה של סוגה מהתקופה בה עבד בלשכתו של חבר הדיאט היקוסבורו אוקונוגי.
יחסי גיאנה–שווייץ

| יחסי גיאנה–שווייץ |
| --- | --- |
גיאנה: שווייץ


גיאנה: שווייץ
שטח (בקילומטר רבוע)
214,969: 41,277
אוכלוסייה
832,318: 8,933,409
תמ"ג (במיליוני דולרים)
16,786: 884,940
תמ"ג לנפש (בדולרים)
20,168: 99,060
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה קונפדרטיבית

יחסי גיאנה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה השיתופית של גיאנה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין הרפובליקה השיתופית של גיאנה כוננו ב-1977 - אחת עשרה שנים לאחר קבלת עצמאות מלאה של המדינה מהממלכה המאוחדת. על פי משרד החוץ השווייצרי: "היחסים בין המדינות הם יחסים חמים וטובים, אך אינם נרחבים וקרובים".
גיאנה ושווייץ חתמו על מגוון הסכמים דיפלומטיים בהם: הסכם הסגרה הדדי, הסכם פטור מאשרה הדדי, אמנה למניעת כפל מס והגנה על השקעות.
על פי מפקד האוכלוסין של סוף שנת 2018, 12 שווייצרים חיו בגיאנה. הסחר שבין המדינות הוא סחר יחסית גדול בהשוואה למדינות האזור. הסחר הכולל בשנת 2018 בין שתי המדינות הוערך בשווי של 32.5 מיליון פרנקים שווייצרים. מהם 1.5 מיליון ייצוא שווייצרי לגיאנה ו-31 מיליון ייבוא שווייצרי מגיאנה (בעיקר זהב ומתכות יקרות ערך אחרות).
נציגויות דיפלומטיות

שווייץ אינה מיוצגת בגיאנה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. שווייץ האמינה את שגרירותה בקראקס, בירת ונצואלה, על גיאנה.
גיאנה אינה מיוצגת בשווייץ, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי ישראל–קובה

| יחסי ישראל–קובה |
| --- | --- |
ישראל: קובה


ישראל: קובה
שטח (בקילומטר רבוע)
22,072: 110,860
אוכלוסייה
9,961,867: 10,969,035
תמ"ג (במיליוני דולרים)
509,901: 107,352
תמ"ג לנפש (בדולרים)
51,185: 9,787
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה קומוניסטית

יחסי ישראל–קובה מתייחסים ליחסים הדיפלומטיים בין מדינת ישראל לבין הרפובליקה של קובה. היחסים בין שתי המדינות ידעו עליות ומורדות לאורך השנים והחל מ-1973 אין בין המדינות קשרים דיפלומטיים (קובה אף חזרה בה מהכרתה בישראל), אך מתקיימים קשרי תיירות ומסחר.
נכון ל-2022, קובה היא אחת משתי המדינות שחזרו בהן מהכרתן בישראל (בנוסף לאיראן) והמדינה היחידה באמריקה שאינה מכירה במדינת ישראל.
היסטוריה > שנות ה-40: קום המדינה

כבר באמצע שנות ה-40 החלו מגעים דיפלומטיים בין התנועה הציונית לקובה. במאי 1944 ערך נתן אגמון (אז נתן ביסטריצקי) ביקור רשמי בקובה כשליח הקרן הקיימת לישראל. במהלך הביקור פגש את ראש הממשלה ומספר שרים, וערך אספה ציונית בה השתתפו כ-1,600 איש. הממשלה הקובנית גם כן ערכה כינוס תמיכה בציונות.
בפברואר 1945, בכינוס של ארגון מדינות אמריקה, הציעה ממשלת קובה לקבל החלטה "לדחות ולגנות את היחס הבלתי אנושי של הנאצים כלפי היהודים, ולהמליץ על מדינת ארץ ישראל כמדינה חופשית ודמוקרטית, ולהתיר עליה יהודית בלתי מוגבלת". בינואר 1946 אישר הסנאט של קובה החלטה ברוח זו.
ב-16 באוקטובר 1947 הודיע במפתיע שגריר קובה באו"ם, בכינוס שנערך בעיירה לייק סקסס, כי ארצו מתנגדת לתוכנית החלוקה ובכך, הייתה למדינה היחידה באמריקה המתנגדת להחלטה. העמדה שהציג השגריר הייתה בניגוד לעמדת הסנאט של קובה, ופעילים ציונים בקובה פעלו לנסות לשנות את עמדתו. ב-29 בנובמבר קובה הצביעה לבסוף נגד תוכנית החלוקה בעצרת הכללית של האו"ם. השגריר הקובני, ארנאסטו דיהינו, הסביר את המעשה באומרו כי: "קובה מתייחסת באהדה רבה ליהודים, ואף קלטה יהודים במספר ניכר, אבל חלוקתה של ארץ ישראל מנוגדת לצדק ולמשפט. בהצהרת בלפור נתנה בריטניה ליהודים דבר שאינו מגיע להם, מפני שאינם בני ארץ ישראל. עם כל הכבוד להשקפות היהודים, הרי הם זרים בארץ ישראל ושמענו בוויכוח זה שרוב אבותיהם מעולם לא ישבו בארץ; אולם אפילו סברה זו אינה נכונה, מכל מקום עזבו היהודים את הארץ בתקופה כה קדומה, עד שקיפחו כל זכות עליה, כשם שהאמריקאים קיפחו כל זכות לארצות מוצאם של אבותיהם האירופים". בנוסף אמר כי החלוקה היא "פגיעה בעיקר ההגדרה העצמית", לאור העובדה שלא נערך משאל עם בארץ ישראל על התוכנית, אך הוסיף כי "קובה מתייחסת באהדה לשאיפת היהודים לעלות לארץ ישראל מתוך טעמים דתיים, אולם דבר זה אינו מקנה להם את הזכות ליטול לעצמם את קנין זולתם".
קובה הכירה בישראל דה-פקטו ב-14 בינואר 1949, ובמרץ 1949 הצביעה בעד קבלת ישראל לארגון האומות המאוחדות כמדינה חברה. ב-20 במרץ 1949 הכירה בישראל דה-יורה.
במאי 1949 שלחה קובה נציג מסחרי לישראל, רפאל זילבר, יהודי תושב המדינה, שכיהן כיושב ראש ההסתדרות הציונית בקובה. ב-30 ביוני התקבל רפאל זילבר על ידי נשיא המדינה.
היסטוריה > שנות ה-50 ושנות ה-60: חמימות

בתחילת שנות ה-50 מינתה מדינת ישראל את סנדר קפלן, יהודי קובני, פעיל ציוני שערך עיתון מקומי ביידיש לקונסול כבוד בקובה. בישראל מינתה קובה את דוד פרדמן כקונסול כבוד. בנובמבר 1954 מונה יוסף קיסרי כציר ישראל בקובה, במקביל לתפקידו כשגריר ישראל במקסיקו. בפברואר 1955 נטעה הקרן הקיימת לישראל יער בפרוזדור ירושלים על שם חוסה מארטי, הגיבור הלאומי של קובה. באוגוסט 1955 מינתה קובה את שגרירה באיטליה, אלברטו דה לה קַמפָּה אי רוֹף, גם כציר בישראל. ב-9 בנובמבר 1955, הגיש את כתב האמנתו לנשיא יצחק בן-צבי.
היחסים בין קובה לישראל היו חמימים בתחילת שנות ה-60. עקב החלוציות הסוציאליסטית בין שתי המדינות, התחממו בהדרגה יחסיה של ישראל עם קובה. לאחר סיום המהפכה הקובנית ועלייתו של פידל קסטרו לשלטון כראש ממשלה בינואר 1959, נרקמו יחסי ידידות בין הממשלה המהפכנית של קובה לבין ממשלת ישראל, ונפתחה לראשונה נציגות ישראלית דיפלומטית קבועה בהוואנה. המנהיגים הקובניים, גילו הערכה רבה לרוח החלוצית בישראל וראו את הקיבוץ כמודל לחיקוי.
קסטרו תמך בישראל, בעיקר בשל האהדה שהייתה לו ליהודים כקורבנות של הנאציזם, והזדהותו עם מדינת ישראל כמדינה סוציאליסטית. כתוצאה מכך, מדיניות החוץ של קובה הייתה חיובית כלפי ישראל. דמות מפתח מרכזית בקשרים בין שתי המדינות הייתה הציר הקובני בישראל, ריקרדו וולף, יהודי יליד גרמניה, אותו מינה קסטרו בשנת 1961. וולף תרם בנדיבות למאבק של קסטרו בקודמו פולחנסיו בטיסטה, וזכה כתגמול להתמנות לציר קובה בישראל. בנוסף, מימן משלוח מומחים חקלאיים — חברי קיבוצים של השומר הצעיר. כדי לא לפגוע ביחסיה עם ארצות הברית, ישראל הסוותה את מעורבותה בסיוע החקלאי לקובה, והציגה אותה כפעילות פרטית של האגודה לקשרי ישראל־קובה, אם כי משרד החוץ הישראלי היה מעורב בכל המגעים.
בשנת 1963 ציינה קובה בשלושה ימי אבל את מות הנשיא הישראלי, יצחק בן-צבי.
אף על פי הידידות בין שתי המדינות, במהלך שנות ה-60 החל קסטרו לפתח בריתות הדוקות עם מדינות ערב, דבר שהחל להשפיע על היחסים. במשך השנים שלאחר מכן בין 1967 ל-1970, קובה שלחה סיוע צבאי למצרים במהלך מלחמת ההתשה כדי לסייע למדינה להשתלט חזרה על חצי האי סיני שנכבש על ידי ישראל במלחמת ששת הימים.
היסטוריה > שנות ה-70 ושנות ה-80: ניתוק היחסים ועוינות

האהדה ההדדית בין ישראל לקובה הייתה מנוגדת למחויבויות הבינלאומיות של שתי המדינות, שהשתייכו למחנות עוינים בתקופת המלחמה הקרה. הקשרים המתהדקים בין קובה לבין אלג'יריה, ברית המועצות ומצרים, ומאוחר יותר עם התנועה הפלסטינית בראשות יאסר ערפאת, השפיעו על שינוי העמדה הקובנית כלפי ישראל, שהתבטאה באמצעי התקשורת המקומיים ובהצבעות אנטי-ישראליות מעל במות בינלאומיות.
בין השנים 1967–1973 קובה התבטאה נגד ישראל בתקשורת המקומית והבינלאומית. הממשלה הקובנית התמקדה בהוקעת השליטה הישראלית באזור יהודה ושומרון וחבל עזה, אך לא ערערה על זכות קיומה של מדינת ישראל. לצירות הישראלית בקובה הייתה חשיבות רבה לקהילה היהודית הקטנה שנותרה במדינה, אשר ראתה עצמה מוגנת על ידי הנציגות הישראלית.
ב-9 בספטמבר 1973, קסטרו ניתק את היחסים עם ישראל באופן מפתיע, במהלך נאום שנשא בוועידת המדינות הבלתי-מזדהות, שנערכה באלג'יריה בו הודיע כי ארצו תנתק את יחסיה הדיפלומטיים עם ישראל. הוועידה הסתיימה בקריאה שעל ישראל "לצאת מהשטחים הערבים שנכבשו ב-1967". באוקטובר 1973 סייעה קובה למצרים ולסוריה במלחמת יום הכיפורים נגד ישראל על ידי שליחת חיילים וציוד לסוריה. לדברי משה דיין בראיון לתטלוויזיה האמריקאית במרץ 1974, כ־3,000 חיילים קובנים השתתפו בלחימה. על פי דיווח של האקונומיסט, נהרגו 180 חיילים קובנים במלחמה ו־250 נפצעו.
כוחות שריון קובנים, הגיעו לסוריה בעקבות מלחמת יום הכיפורים על מנת לסייע בהפעלת טנקי T-62 שנשלחו לסוריה על ידי ברית המועצות. כוחות אלו הצטרפו ללחימה במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, ונשארו בסוריה עד דצמבר 1975
ישראל וארצות הברית היו שתי המדינות היחידות בעולם מאז 1992 שהצביעו מדי שנה בקביעות בעד האמברגו של ארצות הברית נגד קובה (אנ') בעצרת הכללית של האו"ם.
בנובמבר 1974 ממשלת קובה הזמינה את יאסר ערפאת לבקר בקובה, בדרכו חזרה מנאום בעצרת הכללית של האו"ם בניו יורק, שם הוזמן לנאום לראשונה.
ב-1975 הצביעה קובה בעד החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שהגדירה את הציונות כ-"צורה של גזענות ואפליה גזעית". ב-16 בדצמבר 1991, כ-16 שנה לאחר העברת ההחלטה, הצביעה נגד החלטה 4686 של העצרת הכללית שחזרה בה מקודמה ובכך, הייתה למדינה היחידה באמריקה שהצביעה נגדה.
בשנות ה-80, התירה ישראל למשלחות קובניות לבקר במדינה, כאורחות של גופים הקשורים למפלגה הקומוניסטית הישראלית וברית הנוער הקומוניסטי הישראלי.
היסטוריה > שנות ה-90: התמתנות והגירה

התפרקות ברית המועצות ונפילת הקומוניזם באירופה גרמו למשבר כלכלי חמור בקובה, וחייבו את קובה לגלות פתיחות מסוימת מול מדינות בעולם המערבי כדי לשרוד כלכלית. במסגרת זו התפתחו יחסים בלתי פורמליים בין ישראל לקובה בנושאי תיירות, עסקים בתחום הנדל"ן, חקלאות ותעשייה. בנוסף, סיום המלחמה הקרה החליש את ההתנגדות האמריקאית לקיום קשרים רשמיים עם קובה.
בינואר 1990 דווח לראשונה על מגעים של ישראל עם קובה על חידוש היחסים הדיפלומטיים. במהלך 1991 העבירה קובה מסרים לישראל כי היא מעוניינת בשיחות מקדימות לקראת חידוש היחסים בין שתי המדינות. בנוסף, הותר לאנשי עסקים ישראלים לבקר במדינה. קובה גם העבירה בקשה לישראל לשלוח מומחים לחקלאות, טכנולוגיה ומחשבים לשטחה.
בפברואר 1992 ביקרו בישראל שני נציגים של חברת התיירות הממשלתית של קובה, "הוואנתור", וחתמו על הסכם לשיתוף פעולה תיירותי עם חברת התיירות הישראלית "נתור". על פי ההסכם שנחתם תיירים ישראלים יוכלו לקבל אשרת כניסה לקובה למשך 30 יום שאותו "נתור" תנפיק, ו-"הוואנתור" תספק להם שירותי קרקע, נסיעות ובתי מלון.
בשנת 1994, במהלך השבעתו של נלסון מנדלה לנשיא דרום אפריקה, נפגש הנשיא קסטרו עם נשיא מדינת ישראל עזר ויצמן.
בין השנים 1995-1999, ממשלתו של קסטרו אפשרה ל-400 יהודים קובניים לעלות לישראל בסיוע ממשלת קנדה במהלך מבצע שכונה "מבצע סיגר".
בשנת 1996, במהלך הלווייתו של נשיא צרפת לשעבר פרנסואה מיטראן, הנשיא קסטרו נפגש ושוחח עם שר הביטחון הישראלי שמעון פרס.
בשנת 2000 נפגשו הנשיא קסטרו וראש ממשלת ישראל אהוד ברק בפסגת המילניום בניו יורק.
היסטוריה > המאה ה-21: בחינת היחסים מחדש

בעשור השני של המאה ה-21 חל שיפור ביחסים בין ישראל לקובה שכולל ביקור של תיירים ישראליים בקובה, ובמקביל, ביקור של אמנים ואנשי רוח קובניים בישראל. ישראל מיוצגת בקובה באמצעות משרד אינטרסים שפועל בשגרירות קנדה בהוואנה.
בשנת 2006 השר לענייני גמלאים, רפי איתן, והרב הראשי לישראל, הרב ישראל מאיר לאו, הוזמנו לפגישה לרגל חנוכת אנדרטה לזכר קורבנות השואה בבירה הוואנה.
בספטמבר 2010, בעת ששוחח עם העיתונאי היהודי-אמריקאי ג'פרי גולדברג, הודיע פידל קסטרו כי הוא מאמין שלישראל "ישנה הזכות להתקיים כמדינה יהודית" והוסיף שצריך להבין למה הישראלים "חרדים לקיומם". קסטרו נזף בנשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, בעקבות הכחשת השואה שהביע והצהיר כי "דבר לא משתווה לשואה" וציין שלדעתו "אף אחד לא הוכפש יותר מהיהודים". קסטרו הביע גם כן דאגה ביחס לשאיפתה הגרעינית של איראן. בתגובה, ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ונשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, פרסמו דברי הערכה לדבריו של קסטרו אותן כינה נתניהו "הבנה עמוקה להיסטוריה של העם היהודי ומדינת ישראל".
במהלך 2014 בעקבות הליכי פיוס בין ארצות הברית לקובה, כולל מפגש בין ראול קסטרו לברק אובמה בדרך לבימת הנואמים בטקס האשכבה לנלסון מנדלה באצטדיון ביוהנסבורג, הוגשה בקשה אמריקאית רשמית להבעת תמיכה בפיוס, אך ישראל החליטה שלא לפרסם הודעת תמיכה דומה, עקב חוסר רצון להתעמת עם מתנגדי הפיוס בקונגרס האמריקאי, שרובם רפובליקנים הנמנים עם בעלי בריתה של ישראל שמתנגדים להתחממות היחסים.
באוקטובר 2017 ביקרה שרת התרבות והספורט מירי רגב בקובה. עם זאת, הביקור נועד לצורך חופשה פרטית, ולא כלל מפגש עם אנשי ממשל.
בדצמבר 2017 פורסם בתקשורת הישראלית כי ישראל קיימה מספר שיחות חשאיות עם קובה ואף בחנה אפשרות לכינון מחדש של יחסים דיפלומטיים. שיחות אלו התרחשו זמן קצר לאחר שארצות הברית החליטה לחדש את יחסיה עם קובה תחת מדיניותו של הנשיא אובמה.
במשרד החוץ הישראלי קושרים את היחסים של ישראל עם קובה בהתפתחויות היחסים של ארצות הברית עם קובה. היחסים הדיפלומטים בין המדינות לא התחדשו לאורך השנים בעקבות מספר גורמים עיקריים בהם יחסו של קסטרו לארצות הברית, בעלת ברית קרובה של ישראל, כאויבת, בדומה למדינות החברות של קובה וכמו כן, תלותה של קובה בסיוע הכלכלי של איראן ובנפט של ונצואלה שניתקה את יחסיה עם ישראל מאז 2009.
יחסים כלכליים

כבר לאחר הקמת המדינה, ישראל וקובה קיימו קשרי מסחר, כאשר עיקר הייבוא מקובה היה של סוכר וטבק. ב-1957 נפתח קו ימי ישיר בין ישראל, קובה ואמריקה הלטינית.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 ישראל מקיימת שוב קשרי סחר גלויים עם קובה. הפעילות הבולטת ביותר בנושא בוצעה על ידי איש המוסד לשעבר רפי איתן. פעילותו של איתן התבצעה באמצעות שתי חברות עיקריות: "GBM - GRUPO BM" בקובה ו-"ריסימקס" בישראל. החברות עסקו בתחומים מגוונים, כולל: נדל"ן, חקלאות, תעשייה, מסחר והיי-טק. "GBM" רכשה שטחים לגידול קני סוכר בקובה, ובהמשך גם שטחי פרדסים, והסתייעה בחברת אגרקסקו הישראלית כדי לשווק את הפרי לאירופה ולשבור את האמברגו האמריקאי על האי. בשנת 1997 ארצות הברית הטילה סנקציות על איתן והחברה. בהודעת מחלקת המדינה של ארצות הברית נאמר כי הרכוש שבו מחזיקה החברה הופקע מידי אזרחים אמריקאים בידי המשטר המהפכני של פידל קסטרו בשנת 1959. על פי "חוק הלמס-ברטון" (אנ') מוטלות סנקציות בארצות הברית על חברות זרות הסוחרות או מקיימות פעילות עסקית בקובה ושבהן מעורב רכוש שהיה שייך לאזרחים אמריקאים.
"GBM" הייתה מעורבת גם בתחום ההיי-טק והתקשורת, ובין היתר הייתה המפיצה הבלעדית של חברת "ECI Telecom" הישראלית באמריקה הלטינית, בשנת 2003 פורסם כי "ECI" סגרה עסקת ענק בקובה בתיווכו של החברה. בשנת 2000 החלה "GMB" להקים בשותפות עם הממשלה הקובנית ואיש העסקים הרצל חבס, את ה-"מירמאר טרייד סנטר" - המרכז העסקי והמסחרי הגדול בהוואנה, הכולל 18 בניינים, בהשקעה של כ-200 מיליון דולר. ב-2005 זכתה קבוצת רד-בינת בחוזה להקמת תשתית התקשורת במתחם. במהלך השנים נפוצו שמועות רבות על קשריו האישיים של רפי איתן עם פידל קסטרו, אך הוא הכחיש אותם. בראיון עם כניסתו לפוליטיקה אמר איתן כי הוא "לא עובד עם פידל קסטרו". במאי 2006, כשר לענייני גמלאים בממשלת ישראל, נפגש עמו בגלוי לראשונה. בפברואר 2019, חשף אנריקה רוטנברג, שניהל את עסקיו של איתן בקובה, כי הם נפגשו עם קסטרו פעמים רבות, ולמעשה כל משא ומתן על עסקים במדינה התנהל איתו ישירות, אם כי לאחר שראול קסטרו (אחיו הצעיר של פידל קסטרו) מונה לנשיאות, ממשלת קובה לא חידשה את החוזים עם חברת "GBM".
ראו גם

יהדות קובה