stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חסידות הורניסטייפול
רבי בן ציון יהודה לייב טברסקי

רבי בן ציון יהודה לייב (השם 'בן ציון' נוסף לו לאחר מחלה) טברסקי (כ' בתשרי תרכ"ח, 1867 - כ"ח בטבת תשי"א, 1951) נולד בהורניסטייפול, ולאחר פטירת אביו בשנת תרס"ג (1903) נקרא למלא את מקומו, אף שהיה בנו השלישי. במשך אחת עשרה שנה ניהל את חצרו בהורניסטייפול. נישא לרחל, בתו של רבי יצחק יואל רבינוביץ, האדמו"ר מקונטיקוזיבה.
בשנת תרע"ד (1914) עלה לארץ ישראל, אולם כעבור זמן קצר שב לאוקראינה והתיישב בקייב. לאחר המהפכה הקומוניסטית ברח מקייב לפולין, ובשנת תרפ"ה (1925) עבר לאנטוורפן, בה התגורר במשך אחת עשרה שנה. בשנת תרצ"ו (1936) עלה בשנית לארץ ישראל, וגם הפעם לתקופה קצרה בלבד, בת שנה אחת, שבסיומה שב לאנטוורפן. בכוונתו הייתה להסדיר את ענייניו ולשוב לארץ ישראל לצמיתות, אולם הוא התעכב באנטוורפן, וימים אחדים לפני כניסת הנאצים לעיר הצליח להימלט ממנה. מכיוון ששערי ארץ ישראל היו נעולים, הוא הגיע לארצות הברית והתיישב בשיקגו, ובה שהה עד פטירתו בשנת תשי"א (1951).
בנו החמישי, צעיר הבנים, רבי יעקב ישראל, המשיך את שושלת האדמו"רות.
בנו רבי משה משולם זושא נפטר בחייו בב' בשבט תר"פ. היה חתנו של רבי שמחה יששכר בער הלברשטאם מצישינוב. שימש כרב בלוהין וכאדמו"ר בקייב.
רבי יעקב ישראל טברסקי

רבי יעקב ישראל טברסקי (תרס"ח, 1908 - י' באב תשל"ג, 1973), נקרא על שם זקנו מצ'רקס. התיישב בעיר מילווקי, ובה הקים חצר חסידית קטנה. נישא לרבנית דבורה לאה הלברשטאם, בת בן דודו (חתן רבי שלום אליעזר הלברשטאם חתנו של סבו רבי מרדכי דב) האדמו"ר רבי בן ציון הלברשטאם מבאבוב, שנהרג בשואה.
בנו הגדול וממשיך דרכו ממלא מקומו באדמורו"ת הוא רבי שלמה טברסקי. שאר בניו הם בעלי הופעה חסידית אדמורי"ת אך גם בעלי תארים אקדמיים: רבי מרדכי דב (חתן רבי שלום מנדבורנא ברייטן), רואה חשבון; רבי אברהם יהושע השל, פסיכיאטר, מייסד מוסדות לטיפול בהתמכרות לסמים ומחבר ספרי רפואה על מחלות נפש; רבי אהרון דוד, עורך דין, מרצה ודיקן בפקולטה למשפטים באוניברסיטת הופסטרה (אנ') בן אחר, רבי יחיאל מיכל (חתן רבי ישראל אברהם שטיין אב"ד פאליטשאן), ממלא את מקום אביו בקהילת "בית יהודה" במילווקי, מלחין ועוסק בקירוב רחוקים.
רבי שלמה טברסקי

רבי בן ציון חיים שלמה משולם זושא טברסקי (ה' בתמוז תרפ"ג, 1923 - תשמ"ב, 1981) כיהן כרב ואדמו"ר בדנוור, קולורדו. נולד בקרקוב, פולין כבנם הבכור של רבי יעקב ישראל ודבורה לאה טברסקי. גדל במילווקי, ארצות הברית. בצעירותו קיבל שיעורים פרטיים ובהמשך למד בישיבת תורה ודעת. נישא ללאה הינדא לייפר, בתו של רבי יוסף לייפר, האדמו"ר מפיטסבורג. ב-1945 התמנה לרב הקהילה היהודית בדנוור. בראש השנה של שנת תשכ"א (1960) אושפז בבית החולים בשל מחלה קשה ועבר כמה ניתוחים. ביום הכיפורים של אותה שנה הוסיפו לו שתי הקהילות, בדנוור ובמילווקי, שם נוסף כסגולה להחלמה, ובגלל חוסר היכולת לתאם ביניהן נוספו שני שמות שונים. המחלה המשיכה לקנן בגופו עד לפטירתו כ-20 שנה לאחר מכן ובמשך השנים נאלץ לעבור טיפולים וניתוחים רבים. ב-1966 ביקר עם משפחתו בישראל במשך 9 חודשים. בי' באב תשל"ג, 1973, עם פטירת אביו, נתמנה להמשיך את השושלת של אדמורו"ת הורניסטייפאל, הרבה לעסוק בהפצת יהדות וב"קירוב" בעלי תשובה. פעל למען שחיטה מהודרת בארצות הברית. נפטר בשמחת תורה תשמ"ב (1981).
בנו יחידו רבי מרדכי דוב בער טברסקי פתח בית מדרש בפלטבוש ומכהן כאדמו"ר. כדודו, אף הוא מלחין ניגונים רבים.
חתנו רבי שלום שכנא פרידמן, ממלא את מקומו ומכהן כאדמו"ר מהורניסטייפול בארץ ישראל, בית מדרשו נמצא בעיר ביתר עילית.
בשנת תשס"ו הוציא נכדו את הספר "מלכות שלמה" ובו דברי תורה וסיפורים אודותיו.
בארץ ישראל

אחיו של האדמו"ר רבי יעקב ישראל טברסקי, חיים אהרון, שהתגורר בתל אביב, הפעיל במשך שנים רבות בית כנסת חסידי קטן, שטיבל, בשם "בית יהודה", ברחוב מלצ'ט במרכז תל אביב, על שם אביהם רבי יהודה לייב בן ציון טברסקי.
אח אחר, הרב מנחם נחום טברסקי (הקרוי על שם אבי השושלת רבי מנחם נחום מצ'רנוביל, בעל "מאור עיניים"), היה בעלה של בתו היחידה של רבי יוסף צבי קאליש, האדמו"ר מסקרנביץ, נצר לשושלת וורקא, שבשנות השלושים כיהן כרבה של בני ברק, אז מושבה דתית צעירה. הרב טברסקי פרסם את הספר "מדור אל דור" לתולדות המשפחה.
בארץ ישראל > האדמו"ר הנוכחי

חתנו של רבי בן ציון חיים שלמה משולם זושא טברסקי, רבי שלום שכנא פרידמן, ממלא את מקומו ומכהן כאדמו"ר מהורניסטייפול, ובית מדרשו בשכונת פאג"י בירושלים, בשנת תשע"ז החל לבנות בית מדרש חדש מפואר בעיר ביתר עילית, ובשנת תשע"ח עבר לגור בביתר עילית.
בנו של רבי מרדכי דוב בער טברסקי מפלעטבוש רבי שמעון מנחם יהודה טברסקי פתח את בית מדרשו בבית שמש ונקרא "קול יהודה" ע"ש זקנו רבי יהודה לייב בן ציון טברסקי
לקריאה נוספת

הרב צבי בריננער, רבינו הקדוש מהארנסטייפל, מכון "זיכרון משה", בני ברק, שבט תשע"ז, ספר מיוחד לתולדותיו.
נחום טברסקי, מדור אל דור, תל אביב, תשכ"ז (1967), בצל הקודש מכון "נר שלמה" הארנאסטייפאל, תמוז תשע"ב.
המוציא מחברו עליו הראיה

המוציא מחברו - עליו הראיה הוא כלל ראייתי בדיני ממונות במשפט העברי. כלל זה הוא אחד מכללים רבים אשר נועדו להתמודד עם מצב של ספק ממוני. הכלל קובע שבמקרה של תביעת ממון, מוטל על התובע להוכיח את בעלותו על הממון, ואם לא - יישאר הממון בידי המחזיק בו, אף ללא הוכחה מצידו. כלל זה מופיע פעמים רבות בספרות חז"ל. לפי הגמרא מקור הכלל הוא בתורה וכלל זה תואר על ידי שמואל כ"כלל גדול בתורה".
מקור הכלל

בספרי נראה שלמדו כלל זה מהפסוק: ”שָׁמֹעַ בֵּין-אֲחֵיכֶם וּשְׁפַטְתֶּם צֶדֶק, בֵּין-אִישׁ וּבֵין-אָחִיו וּבֵין גֵּרוֹ” (דברים א' ט"ז) את הכלל: "ושפטתם צדק, צדק בצדקו תובע ומביא ראיות".
אמנם בתלמוד בבלי מובא תחילה דעתו של האמורא רבי שמואל בר נחמני:
אמר ר' שמואל בר נחמני מניין להמוציא מחבירו עליו הראיה שנאמר (שמות כד יד): 'מי בעל דברים יגש אלהם', יגיש ראיה אליהם
אמנם רב אשי דחה את דבריו בטענה כי אין צריך ללמוד כלל זה מהמקרא היות שמדובר בסברא, כלומר זהו כלל ברור מאליו.
הרעיון של הכלל

הכלל "המוציא מחברו עליו הראיה" מטיל את נטל ההוכחה על המבקש להוציא ממון מחברו, ופוטר את המחזיק בממון מנטל זה.
הרעיון בכך הוא שרוב המחזיקים בממון מחזיקים אותו בדין והם בעליו, ואין רוב התובעים בעלים, ואין רובם תובעים בדין.
לפי הצעה אחרת למרות שעצם ההחזקה ברכוש שבמחלוקת אינו מהווה ראיה הסתברותית לטובת הנתבע, היא עדיין נותנת לו עליונות כי היא משקפת את המצב המשפטי החברתי הקיים (הסטטוס קוו), לפני שהתגלה הריב המשפטי. מצב זה מייצג את ערכי האמת והשלום בחברה. התובע מבקש לשנות סטטוס קוו זה, ולכן עליו להראות בבירור מה הוא המצב העובדתי בו ניתן יהיה לקיים בחברה את ערכי האמת והשלום. ללא הוכחת האמת החדשה שבשמה טוען המוציא מחברו, משפט הצדק צריך להעדיף את השלום הקיים ולא להפר אותו בגלל אמת מפוקפקת.
יישום הכלל במצבים שונים

הספק על החזקת הממון נובע מטענות בעלי הדין – כאשר אין סיבה לחשוב שהממון לא שייך למי שמחזיק בו, והספק לגביו נובע רק מטענותיו של התובע, אין מחלוקת על תחולת הכלל "המוציא מחברו עליו הראיה". כך יהיה, למשל, במקרה בו רק אחד מהצדדים אוחז בטלית.
הספק לגבי החזקת הממון קיים אצל בית הדין, גם ללא טענות הצדדים - כאשר הספק בהחזקת הממון נובע מן המציאות עצמה, חכמים קבעו ש"המוציא מחברו עליו הראיה", ונטל הראיה מוטל על התובע. מנגד, סומכוס סבור שבמקרה כזה הצדדים חולקים את הממון נשוא המחלוקת. כך עולה מהמקרה התלמודי הבא:
שור שנגח את הפרה ונמצא עוברה בצדה ואין ידוע אם עד שלא נגחה ילדה ואם משנגחה ילדה -
סומכוס אומר: משלם חצי נזק לפרה ורביע נזק לולד.
שור תם נגח למוות פרה הרה ובזירת הנגיחה נמצאה גם גופת הוולד של הפרה. עובדתית, לא ידוע אם השור נגח את הפרה כשהולד היה עוד ברחמה והוא הגורם להפלה, והבעלים של השור הנוגח חייב לשלם על הריגתו, או שהפרה הפילה עוד לפני הנגיחה, ובעל השור פטור מתשלום על הולד.
סומכוס סבור שבעל השור נדרש לשלם חצי משווי הפרה ורבע משווי הולד. מדובר בפיצויי נזיקין בהתאם למקובל בשור תם (חצי נזק): נזק הפרה ישולם כמקובל (חצי משווי הפרה). לעומת זאת, נזק הוולד ישולם רק מחצית מן המקובל (רבע משווי הוולד), מחמת הספק הנזכר, ועל פי הכלל הקובע "ממון המוטל בספק – חולקים [ומשלמים את מחציתו]"
חכמים חולקים על סומכוס ולדעתם יחול כאן הכלל: "המוציא מחברו עליו הראיה". כלומר: בעל השור הנוגח חייב לשלם על הפרה בלבד (חצי נזק), והוא פטור מלשלם על נזקי הוולד, משום שספק אם השור גרם להם, ולא ניתן לחייב בהם עד שיוכח שהנזק נגרם על ידי השור. תוספות כתבו שעולה מדברי התלמוד שגם לפי סומכוס דין יחלקו נוהג רק אם השור נמצאה ברשות נייטרלית ('אגם') אך אם היה בחזקת אחד מהצדדים היה מודה לרבנן שהמוציא מחברו עליו הראיה.
חזקת ממון – במקרה הקודם טענת החזקה הקודמת היא טענה וודאית (ברי). ברם, אם הנתבע טוען טענת שאינה וודאית (שמא) על חזקה קודמת שלו בנכס - חכמים יסכימו עם דעת סומכוס שחולקים (ומשלמים את מחצית הפיצויים).
למחזיק הממון יש חזקה נוספת – בנסיבות בהן הממון עצמו מצוי אצל הנתבע, ובנוסף יש ראיה נוספת שהממון שייך לו: כאן אין מחלוקת בין סומכוס לבין חכמים ולדעת כולם יחול הכלל 'המוציא מחברו עליו הראיה'.
מקרים בהם הספק אינו במציאות אלא בדין – לדעת הגאונים במקרים אלו ממון המוטל בספק (בדין) – חולקים.
חריגים לכלל

במקרים מסוימים נקבע כי לא הולכים לפי הכלל "המוציא מחברו עליו הראיה":
סחר חליפין – כאשר מתקיימת עסקת חליפין שמושאיה הם פרה וחמור, ולאחר שבעל החמור לקח את הפרה, בא בעל הפרה לקחת את החמור ומצא שהחמור מת. לפי הירושלמי, בעל החמור שהפך לבעל הפרה, צריך להביא ראיה לכך שבעת העסקה החמור היה חי.
פועלים – כאשר פועלים תובעים את בעל הבית, בעל הבית הוא שצריך להביא ראיה.
גאונים כתבו כי ישנם שלושה חריגים לכלל "המוציא מחברו עליו הראיה":
אומנים בין שהם עובדי קבלנות, או שכירי יום, בין בביתם או אצל בעל העבודה, כתובעים לא יחול עליהם הכלל "המוציא מחברו עליו הראיה".
בדברים שרגילים בני אדם לתת לתקנם - אומן שנתנו לו לתקן וקילקל, הרי הוא חייב לשלם.
אדם יוצא מבית חברו עם חפץ מוטמן תחת כנפיו ואומר שהחפץ שייך לו. אף על פי שבפועל הוא המחזיק את החפץ והיה אפשר לחשוב שחברו הוא שצריך להביא הוכחה כי החפץ שלו, אין הדבר כן.
ספק ירושה – במקרה שיורש אחד מחזיק בירושה ושאר היורשים אמורים לקבל גם הם מהירושה, היורש שאצלו מוחזק הממון הוא זה שצריך להביא ראיה, ולא שאר היורשים אשר לא מחזיקים בדבר.
התובע טוען ברי והנתבע שמא – חלק מהאמוראים אומרים שיש לפעול לפי הכלל "המוציא מחברו עליו הראיה", ויש שאומרים שיש ללכת לפי דעת סומכוס ולחלק.
כשהנתבע הוא אדם אלים ותקיף – הוא זה שצריך להביא ראיה ולא התובע.
"המוציא מחברו עליו הראיה" במשפט האזרחי

בשיטת משפט הנוהגת במדינת ישראל יש הבחנה בין שני סוגי נטל ראיה שהכינויים המקובלים היום כדי לבטא אותם הם – נטל השכנוע ונטל הבאת הראיות. נטל השכנוע הוא הנטל העיקרי אשר לפיו על אחד הצדדים להוכיח את טענותיו ואם אינו מצליח לעשות זאת יפסיד במשפט. נטל הבאת הראיות הוא חובה משנית הקובעת מבחינה פרוצדורלית את סדר הבאת הראיות במהלך הדיון.
הכלל של "המוציא מחברו עליו הראיה" מתפקד בצורה דומה לכלל נטל השכנוע.
בית המשפט העליון קבע בהקשר זה מראשית קום המדינה כי "כלל אוניברסלי הוא כי בעל דין הטוען טענה מסוימת החשובה לעמדתו במשפט בין אם הטענה חיובית או שלילית עליו הראיה".
לצורך הקביעה מיהו "המוציא מחברו" שעליו נטל השכנוע, הולכים דיני הראיות אחר הדין המהותי. כאשר התובע מתבסס על דין (חוק או זכות מכוח פסיקת בתי המשפט) המקים את עילת תביעתו, צריך לבדוק בדין המהותי מהן העובדות והיסודות שיש להוכיח לצורך הקמת עילת תביעה, ועל התובע יהיה להוכיח את כול היסודות והעובדות שדורש החוק. מנגד, כאשר הנתבע מבקש להעלות טענת הגנה, צריך לבדוק את היסודות והעובדות שקובע הדין לצורך ביסוס טענת ההגנה ועל הנתבע הנטל להוכיח את כולן כדי שטענת הגנתו תתקבל.
חובת הראיה, היא החובה להביא ראיות, והיא שונה בין מי שנטל השכנוע עליו, ליריבו. כאשר מדובר בתובע שנושא בנטל השכנוע, עליו להביא את הראיות הדרושות לכאורה להוכחת כל היסודות המקימים את עילת התביעה במידה הדרושה למתן פסק דין לטובתו.
לעומת התובע, אצל הנתבע חובת הראיה היא למעשה התראה שאם לא יביא ראיות מטעמו, עלול בית המשפט לפסוק נגדו. עליו להחליט אם להביא ראיות כנגד הראיות שהביא התובע, או לקחת את הסיכון שהתובע לא הרים את נטל השכנוע עם הראיות שהביא, ולהימנע מהבאת ראיות.
ראו גם

נטל ההוכחה
הערות שוליים

↑  הרב ד"ר ברוך קהת, 'המוציא מחברו עליו הראיה' בספרות חז"ל, 2010, עמ' 1
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף מ"ו, עמוד א'
↑  ספרי על דברים א' ט"ז
↑  שלום אלבק, הראיות בדיני התלמוד, ה'תשמ"ז
↑  חיים שלמה חפץ, "מקום בעלי הדין בשיטת דיני הראיות משפט העברי", "דיני ישראל" יג-יד, תשמ"ו–תשמ"ח, עמ' 69
↑  ראה הנ"ל ליד הע' 8[דרושה הבהרה].
↑  בבבלי, בבא קמא מו, א-ב. מובא מקרה נוסף המדגים את מחלוקת סומכוס וחכמים: שור שרדף אחר שור אחר והוזק הנרדף, ספק מחמת השור הרודף, ספק מחמת סלע. לדעת חכמים השור הרודף פטור, משום ש"המוציא מחברו עליו הראיה". סומכוס חולק על כך ולדעתו יתחייב השור הרודף במחצית הפיצויים המקובלים, משום ש"ממון המוטל בספק חולקים".
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף מ"ו, עמוד א' תוספות ד"ה "שור שנגח"
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף ק'
↑  בבלי, בבא מציעא ב, ב. במקרה בו טענת השמא (של הנתבע) מתייחסת לחזקת ממון עכשווית, חוזרת המחלוקת: לדעת חכמים חל הכלל "המוציא מחברו עליו הראיה", ואילו סומכוס סובר שחולקים.
↑  רב האי גאון, המקח והממכר, שער מ ובמשפטי שבועות שער ה והובא בתוספות יבמות וגיטין.
↑  ירושלמי, קידושין, פרק א' הלכה ו' (דף י"ח, ע"ב). בבבלי (כתובות ע"ו עמודים א-ב), נחלקו הדעות אם במקרה כזה יפול נטל הראיה על בעל הפרה, על פי הכלל "המוציא מחברו עליו הראיה".
↑  פ"מ ומרה"פ שם, וכ"פ בר"א פולדא ושדה יהושע שם. ועי' מ"מ שכירות פ"ט ה"א. וע"ע מנהג וע' פועלים.
↑  תוס' יבמות לז ב ד"ה וממון.
↑  ע"ע ברי ושמא כרך ד. תוס' כתובות יב ב ד"ה רב הונא, ובמשנה בבא מציעא צז א בברי ושמא לסומכוס שזכה בגדול הרי זה כשיש עסק שבועה ביניהם עי"ש בגמ'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף כ"ז, עמוד ב'.
1 2  אהרן ברק "נטל ההוכחה ופגיעה בזכויות חוקתיות" מגמות בדיני ראיות ובסדר הדין הפלילי – אסופת מאמרים לכבודו של פרופסור אליהו הרנון 53, 56 (ענת הורוויץ ומרדכי קרמניצר עורכים, 2009).
↑  ע"פ 28/49 זרקא נ' היועמ"ש, ד 504, 522 (1950).
↑  יצחק זמיר הסמכות המינהלית כרך ד- סדרי הביקורת המשפטית פרק 74 (2017).
| המשפט העברי |
| --- | --- | --- |
| בית דין והדיינים | סמיכת זקנים • ערכאות של גויים • איגרות בית דין • איסור הטיית משפט • איסור שוחד • כבוד הבריות במשפט העברי |  |
| סדר הדין | לא תגורו מפני איש • בצדק תשפוט עמיתך • דרישה וחקירה • דין מרומה • אנן סהדי |  |
| תובע ונתבע | כתב סירוב • הודאת בעל דין |  |
| דיני ראיות | עדות • כיוון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד • עדים זוממים • פסולי עדות • לא תישא שמע שווא • אין עד נעשה דיין • נמצא אחד קרוב או פסול • שטר • סימנים • קול |  |
| דיני טענות | טענת ברי • ברי ושמא • ספק וודאי • קים לי • מרא קמא • כופר הכל • מודה במקצת • מיגו  • טענו חיטין והודה לו בשעורין • טוען וחוזר וטוען • הוחזק כפרן |  |
| פסק בית דין | הכרעת רוב בדיינים • המוציא מחברו עליו הראיה • יחלוקו • יהא מונח עד שיבוא אליהו • כל דאלים גבר • שודא דדייני • פשרה • עביד איניש דינא לנפשיה • הפקר בית דין הפקר • חזקת ממון • תפיסה • גוד או איגוד |  |
טטרה הידרו פוראן

| --- | --- |

 
 שם סיסטמטי:  Oxolane
 שמות נוספים:  THF, tetrahydrofuran, 1,4-epoxybutane, butylene oxide
 כתיב כימי:  C₄H₈O 
 מסה מולרית:  72.11 גרם/מול
 מספר CAS:  109-99-9
 צפיפות:  0.8892 גרם/סמ"ק
 מסיסות:  מסיס לחלוטין
 טמפרטורת היתוך:  -108.4 °C   164.75 K
 טמפרטורת רתיחה:  66 °C   339.15 K
 נקודת הבזק:  -14 °C   259.15 K
 
טטרה הידרו פוראן (Tetrahydrofuran או THF) הוא תרכובת שנוסחתה הכימית C4H8O. החומר הוא תרכובת הטרוציקלית (אתר טבעתי), נוזל שקוף דומה בריחו לאצטון מסיס במים בעל צמיגות נמוכה.
השימושים העיקריים בטטרה הידרו פוראן הם כחומר גלם לפולימרים וכממס פולרי.
ייצור

מייצרים טטרה הידרו פוראן האמצעות דה-הידרציה של 1,4 בוטאן דיאול בקטליזה חומצית באופן דומה לזה שבו מפיקים דיאתיל אתר מאתנול. חברת דופונט פיתחה שיטה להפקת החומר בחמצון של בוטאן לאנהידריד של חומצה מאלית (maleic anhydride) ואז הידרוגנציה של החומר לקבלת טטרה הידרו פוראן.
שימושים

בנוכחות חומצה חזקה THF הופך לפולימר קווי הנקרא (poly(tetramethylene ether) glycol (PTMEG הידוע גם כ-PTMO המשמש לייצור סיבים אלסטיים (Spandex)
פולי טטרה הידרו פוראן (PolyTHF)
יישום חשוב נוסף של טטרה הידרו פוראן הוא כממס תעשייתי בייצור פוליוויניל כלוריד (PVC) וורנית (לכה), THF ממיס מגוון רחב של חומרים פולרים וא-פולרים.
בטיחות

רעילותו של החומר נמוכה - ערך LD50 דומה לזה של אצטון, בשל יכולות ההמסה הטובות שלו הוא עשוי לגרום יובש בעור, החומר ממיס לטקס ולכן עובדים איתו בכפפות ניטריל. טטרה הידרו פוראן דליק מאוד.
בעיה בטיחותית ב-THF היא יצירה של פראוקסיד נפיץ במגע עם אוויר, כדי למנוע סכנה זו מוסיפים חומר נוגד חמצון ונמנעים מייבוש באמצעות זיקוק בשל יצירת ריכוז גבוה של הפראוקסיד בשאריות.
יצירת פראוקסיד מטטרה הידרו פוראן
חוק הטלקומוניקציה 1996

|  פרטי החוק |
| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית 
 גוף מחוקק:  104th United States Congress 
 שטחים שעליהם חל החוק:  ארצות הברית 
 
חוק הטלקומוניקציה 1996 (באנגלית: Telecommunications Act of 1996), הוא חוק פדרלי שנחקק בארצות הברית ב־1996 ונועד להסדיר תחרות בשוק התקשורת. החוק נחקק בינואר 1996 בקונגרס, והנשיא ביל קלינטון חתם עליו בפברואר 1996. החוק נועד לתקן את חוק התקשורת המקורי משנת 1934 ולכלול רגולציה גם בתחום האינטרנט. החוק ביקש להסיר חסמים רגולטוריים, במיוחד עבור אמצעי התקשורת שהתבססו על טכנולוגיות חדשות במטרה להביא לתחרות שוויונית יותר בתעשיית התקשורת של ארצות הברית. חוק הטלקומוניקציה זכה לשבחים על כך שגרם לכניסת שחקנים חדשים לשוק התקשורת, יצר תחרות ושיפר את השירותים התקשורתיים לצרכנים בארצות הברית .
היסטוריה ממונופולים לדה-רגולציה

תעשיית הטלקומוניקציה עברה תמורות עמוקות מראשיתה בסוף המאה ה-19 ועד למאמצי הסרת הרגולציה הנרחבים בסוף המאה ה-20. ענף התקשורת בארצות הברית משקף נוף מתפתח של חדשנות טכנולוגית, מדיניות כלכלית ומסגרות רגולטוריות, אשר עיצבו את התעשייה המקומית. ניתן לאתר את מקורותיה של תעשיית הטלקומוניקציה בהמצאת הטלפון על ידי אלכסנדר גרהם בל בשנת 1876. טכנולוגיה פורצת דרך זו הפכה במהירות לכלי חיוני לתקשורת, והפוטנציאל המסחרי שלה מומש כמעט מיד. חברת Bell Telephone Company, שלימים נודעה בשם American Telephone and Telegraph (AT&T), הוקמה בשנת 1877 והרחיבה במהירות את פעילותה ברחבי ארצות הברית. בתחילת המאה ה-20, AT&T ביססה עצמה כמונופול דומיננטי, השולט ברוב המכריע של שירותי הטלפון במדינה. המונופול של AT&T התאפיין בשליטתה על שירותי טלפון מקומיים ובין-עירוניים כאחד, וכן בייצור ציוד תקשורת. אינטגרציה אנכית זו אפשרה ל-AT&T למנף יתרונות כלכליים, בכך שסיפקה שירות עקבי ואמין בעיקר ברחבי הרשת שלה. עם זאת, הדומיננטיות עוררה חששות לגבי היעדר תחרות ופוטנציאל לניצול לרעה של הכוח שוק .
בתגובה לכוח הגובר של AT&T, הממשלה הפדרלית החלה ליישם צעדים רגולטוריים שמטרתם לבלום את השפעת המונופול ולהבטיח תחרות הוגנת. חוק התקשורת משנת 1934 היה ציון דרך ליצירת רשות התקשורת הפדרלית (FCC), שהופקדה על ויסות התקשורת הבין-מדינתית והבינלאומית באמצעות רדיו, טלוויזיה, חוט, לוויין וכבלים. החוק ביקש לאזן בין האינטרס הציבורי לבין הצורך במערכת תקשורת חזקה ויעילה. למרות מאמצי הרגולציה הללו, AT&T המשיכה לשמור על כוחה עוד כמה עשורים. המבנה המשולב בחברה נתפס כאמצעי לספק שירות אוניברסלי כמטרת ליבה במדיניות הטלקומוניקציה של ארצות הברית. הרעיון היה שספק אחד יכול להבטיח שאפילו האזורים המרוחקים ביותר במדינה יקבלו שירות טלפוני, שהיה חיוני לפיתוח לאומי ולקישוריות חברתית.
חוק התקשורת של 1934 שילב וארגן רגולציה פדרלית בתחום תקשורת הטלפון, טלגרף ורדיו בארצות הברית. החוק נועד להסדיר את תעשיית התקשורת בארצות הברית ולפקח עליה. מעת לעת נעשו תיקונים המתעדכנים במקביל להתפתחויות טכנולוגיות, במטרה להסדיר טכנולוגיות תקשורת מתפתחות כמו טלוויזיה בכבלים ובלוויין. החוק נוסח בשבעה פרקים המסדירים למעשה היבטים השונים של תעשיית התקשורת והשידור, לרבות הקצאת תדרים, תעריפים, עמלות, תקנים, נוהלי תחרות, תנאי גישה למנויים, פרסומות, שידורים חינוכיים, והשימוש הממשלתי במערכות התקשורת. החוק גם מספק רגולציה ופיקוח מפורטים הנגישים לציבור באתר הוועדה לתקשורת ה־FCC.
בסוף המאה ה-20 בית המחוקקים החל לפעול לדה-רגולציה והכנסת תחרות נוספת לשוק התקשורת. תביעת ההגבלים העסקיים שהגיש משרד המשפטים האמריקני נגד AT&T ב-1974 סימנה נקודת מפנה משמעותית. בתביעה נטען שהפרקטיקה המונופוליסטיות של AT&T חונקות חדשנות ומונעות כניסת מתחרים לשוק.
המאבק המשפטי הגיע לשיאו בהסדר ההיסטורי של 1982, אשר חייב את פירוק AT&T לשבע חברות הפעלה אזוריות עצמאיות (RBOC), המכונה בדרך כלל "פעמוני התינוק". מימוש זה נועדה לפרק את מונופול AT&T ולטפח סביבה תחרותית בשירותי הטלפון המקומיים למרחקים ארוכים . שנות ה-80 וה-90 התאפיינו במגמה רחבה יותר של דה-רגולציה על פני תעשיות שונות, כולל טלקומוניקציה. חוק התקשורת של 1996 היה רגע מרכזי בתנועה זו. מטרת החוק הייתה לשנות את המסגרת הרגולטורית שהוקמה על ידי חוק התקשורת משנת 1934 ולהכניס תחרות בכל שוקי התקשורת, כולל שירותים מקומיים ובינעירוניים, כמו גם מגזרים מתפתחים כמו פס רחב וכבלים. החוק משנת 1996 ביקש לבטל חסמי כניסה למתחרים חדשים ולקדם חדשנות ובחירה צרכנית.
חוק התקשורת 1996

מטרתו העיקרית של החוק הייתה "לאפשר לכל אחד להיכנס לכל עסקי התקשורת - לתת לכל עסק תקשורת להתחרות בכל שוק מול כל שוק אחר". לפיכך, החוק מתואר לעיתים קרובות כניסיון לבטל את הרגולציה של השידור והטלקומוניקציה האמריקאית הקודם עקב שינויים והתחדשות טכנולוגיים.
עיקרי החוק והשינויים המרכזיים:
- פתיחת השוק לתחרות- במסגרת החוק התאפשר כניסת שחקנים חדשים לשוקי הטלפון המקומי והבינלאומי. הגבלת מונופולים קיימים וצמצום חסמים רגולטורים להתרחבות בשוקי תקשורת אחרים.
- הגברת התחרות בשוק הטלוויזיה והרדיו- חוקים חדשים שהקלו על חברות כבלים להציע שירותי טלפוניה בנוסף לשירותי הטלוויזיה. כמו כן חוקים שיאפשרו לחברות בשוק הטלפון להתחרות גם בשוק הכבלים.
- הגבלת ריכוזיות בענף התקשורת- החוק קבע מגבלות במספר תחנות רדיו וטלוויזיה כך שכל חברה יכולה להחזיק במספר מוגבל של ערוצים מקומיים וארציים.
- קידום טכנולוגיות תקשורת מתקדמות- החוק דרש מחברות טלפוניה לספק שירותי תקשורת מתקדמים גם לאזורים מרוחקים ופחות מפותחים.
- הגנת הצרכן- החוק כלל סעיפים שנועדו להגן על הצרכנים מפני ניצול והתחייבויות ארוכות טווח על ידי חברות התקשורת. הסעיפים כללו התייחסות לדרישות שקיפות בתמחור המחירים, הגבלת חוזים מול הצרכנים והגנה על הפרטיות.
חוק התקשורת של 1996 סימן נקודת מפנה משמעותית בתחום התקשורת בארצות הברית. אחד ההשפעות המרכזיות היו ביצירת תחרות בין שוקי התקשורת, שהיו עד אז בשליטת מונופולים וחברות בודדות. התהליך הוביל לירידת מחירי השירותים ולהגדלת מגוון החבילות והתעריפים הזמינים לצרכנים.
חוק הטלקומוניקציה משנת 1996 זכה לשבחים על תמריך הרחבת רשתות והצעת שירותים חדשים ברחבי ארצות הברית. עם זאת קיימת ביקורת על הריכוזיות שנוצרה במסגרת החוק. מספר חברות גדולות השתלטו על חלק גדול מהשוק האמריקאי, מה שמשפיע על הגיוון בתקשורת וחופש הביטוי.
החקיקה אפשרה תחרות חוצת שווקים, שאפשר לחברות להציע מגוון רחב של שירותים שניתן היה לספק בעבר רק לפלחי שוק נפרדים. לדוגמה, חברות טלפון יכלו להיכנס לשוק הטלוויזיה בכבלים, ולהפך. עם זאת, יישום החוק העלה גם כמה אתגרים והשלכות בלתי צפויות. היא אמנם הצליחה לקדם תחרות וטכנולוגיה בתחומים מסוימים, אבל גם הובילה לגיבוש משמעותי בתעשייה, והעלתה חששות לגבי הופעתה מחדש של התנהגויות מונופוליסטיות במסווה חדש.
נכון ל-2024, תעשיית הטלקומוניקציה עומדת בצומת דרכים קריטי, מצד אחד היא מאזנת את מורשת העבר המונופוליסטי שלה עם הצורך בעתיד דינמי ותחרותי. המסלול ההיסטורי מהמונופול של AT&T לעידן הסרת הרגולציה משקף מתח מתמשך בין טיפוח חדשנות והבטחת תחרות הוגנת. האבולוציה של התעשייה היא עדות להשפעה העמוקה של מדיניות רגולטורית ולצורך במסגרות ניתנות להתאמה שיכולות לעמוד בקצב ההתקדמות הטכנולוגית. מצד שני, בעוד התעשייה ממשיכה לנווט בצומת הדרכים הדיגיטלי, על קובעי המדיניות להפיק לקחים מהעבר כדי ליצור גישות רגולטוריות המקדמות חדשנות ורווחת צרכנים, בעולם מחובר יותר. וכמו כן להתמודד עם ריכוזיות הולכת וגוברת בעידן הדיגיטלי.
חוק ההגינות בתקשורת היה חלק של חבילת חוקים בנושא.
הצעת חוק ההגבלים העסקיים בשוק התקשורת בישראל

הצעת חוק ההגבלים העסקיים בשוק בישראל עלתה כחלק ממאמץ רחב להפחתת הריכוזיות ולקידום התחרות במגזר הכלכלי, ובפרט בתחום התקשורת. בדומה לחוק הטלקומוניקציה שחוקק בארצות הברית בשנת 1996, גם בישראל הושקה תוכנית שמטרתה להגביר את התחרות בשוקי התקשורת כמו הסלולר והאינטרנט ולהוזיל מחירים לצרכן תוך שיפור איכות השירות. פרסלר (2006) בחן את יחסי הגומלין בין פוליטיקה לתקשורת בדגש על השפעת מדיניות על תחרות בשוק התקשורת. הוא מצא שפירוק מונופולים לא רק סייע בהגברת התחרות אלה הוביל לשיפור השירות. בדומה לכך, צעדי ההגבלים העסקיים שהוצעו בישראל ביקשו לקדם שיטות תחרותיות בעזרת תקנים ובכך לשפר את נושא השירות. דוגמה זו מדגיש מגמה גלובלית של רפורמות רגולטוריות שמטרתן לפרק מבנים מונופוליסטיים ולעורר תחרות בשוק לטובת הצרכנים.
רקע כללי
בתחילת שנות ה-2000 שוק הסלולר בישראל כלל שלוש חברות גדולות, סלקום, אורנג', פלאפון ועוד חברה קטנה ונישתית 'מירס'. הריכוזיות בשוק לצד חסמים המגבילים מעבר בין החברות, הוביל ליוקר מחירים. המצב הצריך שינויים מערכתיים משמעותיים לצד שינויים בשוק הפרטי. חברות סלולר טענו שכל שינוי במדיניות יגרום להם לקריסה כלכלית, ועשוי להוביל לפיטורי אלפי עובדים. חברות הסלולר איימו בעיצומים ויציאה להפגנות ויפעלו לעצור את השינויים המתגבשים.
יוזמות לקידום תחרות
ההזדמנות לשינוי מדיניות בתחום התקשורת בכלל, ובשוק הסלולר בפרט נוצרה לאחר בחירות 2009 והקמת ממשלת נתניהו השנייה. במסגרתה מונה משה כחלון לשר התקשורת שגיבש תוכנית להחלפת משרד התקשורת, ברשות תקשורת א-פוליטית. שינוי שיאפשר לגוף התקשורת פעילות רגולטורית ארוכת טווח. התכנית הכינה את הקרקע ליישום הרפורמה בסלולר, שכללה הפחתת דמי הקישוריות, נדידה פנים ארצית בין חברות והפחתת התשלום עבור תדרים שימושיים.
בשנת 2010 הכנסת אישרה את חוק ההסדרים ובתוכו השינויים המתגבשים בשוק הסלולר. במסגרת הרפורמה בוצעו שינויים ובכללן, פרסום מכרז למפעילים חדשים, הנפקת רישיונות חדשים, שינוי מדיניות השימוש בתשתיות והסרת חסמים על מעבר בין מפעילים. שחקני תקשורת חדשים כמו גולן טלקום והוט מובייל, החלו לתת שירות לציבור שהגביר תחרות בשוק והוזיל מחירים לצרכן. נתוני משרד התקשורת מראים, כי בזמן כהונת כחלון, הציבור בישראל חסך במצטבר 5.7 מיליארד שקל בתקציב שירותי הסלולר והוזיל ב-60% את ההוצאה על מכשירים סלולריים. נתונים המעידים שהרפורמה בתקשורת הובילה להוזלת מחירים משמעותית שהורגשה בכל בית בישראל.
במבט לעתיד, הרפורמה בשוק הסלולר, והורדת המחירים לצרכן העידו כי נדרשים שינויים גם בשוק הטלפונים הקווים. החברות הגדולות עדיין שולטות בתשתיות הבסיסיות בשוק, וישנן חסמים רגולטורים קיימים המונעים תחרות אפקטיבית. לדוגמה, בזק, מונופול בתשתית התקשורת הקווית, מנצלת את כוחה לרעה על מנת למנוע תחרות באמצעות הגבלת פעילות של חברות מתחרות על גבי התשתית שלה, כפי שנעשה במשרד האנרגיה והשימוש בתשתיות של חברת חשמל לטובת חברות מתחרות.