stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיר דיבוואן
היסטוריה

לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב כבר מתקופת הברונזה הקדומה. סמוך לגרעין העתיק של הכפר נמצאים מספר אתרים אראולוגיים ובהם שרידים מתקופת הברונזה ותקופת הברזל הגדול שבאתרים הוא חירבת אֶ-תֵל ("התל"), שזוהה על ידי אדוארד רובינסון כעיר המקראית "העי" על פי הכתוב בספר יהושע (יהושע ז, ב-ה) ועל פי הקרבה לעיר בית אל. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו באתר נחשפה עיר מבוצרת ובה ממצאים רבים מאוד מהתקופה הכנענית (ברונזה קדומה ותיכונה) וכן שרידי כפר קטן מתקופת הברזל. בין היתר הוקפה העיר בשלוש חומות, המרוחקות 17 מ' זו מזו, כאשר גובהה של זו מהברונזה התיכונה היה 4 מ'. בתל שני מקדשים, האחד הוא מקדש החומה הנמצא בצד המערבי של התל, לצד החומה השנייה, וזמנו הוא ברונזה תיכונה. למקדש זה, שהכניסה אליו מדרום. מקדש שני הוא מקדש שנבנה בשתי תקופות בברונזה המוקדמת, הנראה כבניין מלבני מעט מערבה ממרכז התל, שבמרכזו בסיסי עמודים מלבניים. המבנה מוקף בקיר נוסף, עגול, מתקופת הברונזה התיכונה. מקדש זה הפך בתקופה הברזל למבנה ציבור. באזור א-תל נערכו חפירות בין 1933 ל-1935 על ידי יהודית מרקה-קראוזה ושמואל ייבין והם גילו עיר גדולה מוקפת חומה ובה ארמון, מאגר מים, מקדשים ובתים רבים. אך העיר היא מתקופת הברונזה הקדומה, והיא חרבה בין 2,200 ל-2,400 לפנה"ס. ממצאים אלו מצביעים כי מאחר שתקופת כיבוש הארץ על ידי בני-ישראל תחת הנהגת יהושע התרחשה כאלף שנה מאוחר יותר, לא היה כלל יישוב באתר א-תל. אתר ארכאולוגי נוסף הנמצא מדרום לכפר ידוע בשם חרבת-חיאן ובו נמצאו שרידים מהתקופה הביזנטית אך גם עליו מצביעים חוקרים כמיקום אפשרי של העי כמו גם האתר השלישי חרבת קודריה שבחפירות במקום נמצאו בו שרידים מהתקופה הביזנטית.
היסטוריה > התקופה העותמאנית

בשנת 1863, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר וכתב שגרו בו כ-500 תושבים.
היסטוריה > בתקופת המנדט הבריטי

במפקד אוכלוסין מ-1922 שנערך על ידי המנדט הבריטי, אוכלוסיית דיר דיבוואן מנתה 1,382 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בדיר דיבוואן 384 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 1,688 תושבים, כולם מוסלמים.
בשנת 1945 אוכלוסיית דיר דיבוואן הוערכה כ-2,080 תושבים, אשר בבעלותם 17,611 דונם של קרקע, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
היסטוריה > לאחר 1967

מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, דיר דיבוואן נמצאת תחת שלטון ישראלי. הכפר מבוסס מאחר שרבים מתושביו היגרו לארצות הברית, חלקם חזרו והשקיעו בכפר. ל-45% מהתושבים יש דרכון אמריקאי.
בשנת 1978 הוציא צה"ל צווי תפיסה, שמכוחם תפס עשרות דונמים של אדמות פרטיות מוסדרות משטחי הכפר. לצווי התפיסה משנת 1978 לוו צווי תפיסה נוספים בשנים 1980 ו-1984 (תפיסה צבאית מותרת, על פי המשפט הבינלאומי, לצרכים צבאיים דחופים; היא איננה הפקעה, וכאשר תם הצורך הצבאי אמור השטח לחזור לבעליו). צה"ל בנה מוצב צבאי על חלק קטן מן האדמות שנתפסו, אך הוא פונה ובמשך שנים לא בוצע שום שימוש באדמות. בפברואר 2016, בצעד נדיר, הודיעה המדינה על ביטול צווי התפיסה ועל החזרת האדמות לבעליהן.
באפריל 1999, פלשו מתנחלים לקרקעות פרטיות שבבעלות תושבי הכפר והקימו את המאחז מגרון. לאחר מאבק משפטי ממושך, ב-2 בספטמבר 2012, פונו תושבי המאחז.
בינואר 2010, מונתה לילה רנאם, תושבת דיר דיבוואן, כמושלת נפת רמאללה ואל-בירה, היא האישה הראשונה בתפקיד מושלת של נפה ברשות הפלסטינית.
חינוך

בדיר דיבוואן ארבעה בתי ספר - שני בתי ספר יסודיים ושני תיכונים.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2007, עמ' 114. (בערבית) (באנגלית)
↑  יגאל צור, ארץ בנימין: עזבו אתכם מפוליטיקה, באתר ynet, 13 במרץ 2007
↑  Palmer, 1881, p. 293
↑  The New Encyclopedia of Archaeological Excavations in the Holy Land, Carta, January 1993, p 37
↑  Grintz, Jehoshua M. "" 'AI WHICH IS BESIDE BETH-AVEN " A Re-examination of the Identity of 'Ai." Biblica 42, no. 2 (1961): 201-16. Accessed March 30, 2020.
↑  Guérin, 1869, p. 53-54
↑  Barron, 1923, Table VII, Sub-district of Ramallah, p. 16
↑  Mills, Census of Palestine, 1931, page 48
↑  ארנון רגולר‏, והיו מצביעים שהתקשו להגיע לקלפי בגלל המחסומים של צה"ל, באתר וואלה, 3 בנובמבר 2004
↑  בסאם אלמוהור,יומני האופנוע: מסע ציורי בכבישים המתפתלים מסביב לרמאללה-הכפר של האמריקאים, אתר שיחה מקומית, 19 בדצמבר 2015
↑  בג"ץ 9015/15 – מחמד מצטאפא איסמעיל מהנא נגד מפקד כוחות צה"ל בגדה המערבית
↑  עמירה הס, הפלסטינים בעלי הקרקע במגרון: "מחכים לתוצאות בשטח", באתר הארץ, 27 במרץ 2012
↑  חיים לוינסון, עוז רוזנברג, הושלם פינוי התושבים ממגרון; חשש מפעולות נקם, באתר הארץ, 2 בספטמבר 2012
↑  דאוד כותאב, (הקישור אינו פעיל, 4 במאי 2018)המושלת הפלסטינית הראשונה מגוללת את סיפור מאבקה, באתר אל-מוניטור, 19 במרץ 2015
| דגל פלסטיןיישובי נפת רמאללה ואל-בירה |
| --- | --- | --- |
| ערים | אל-בירה • ביתוניא • רוואבי • רמאללה |   |
| מועצות מקומיות | אל-איתיחאד (ביתילו, דיר עמאר, ג'מאלא) • א-זיתונה (מזרעה אל-קיבליה, אבו שוחידם) • ביר זית • בית ליקיא • בני זייד (דיר ע'סאנה, בית רימא) • בני זייד א-שרקייה (עארורה, מזארע א-נובאני) • דיר ג'ריר • דיר דיבוואן • חרבתא אל-מצבאח • מזרעה א-שרקיה • נעלין • סילוואד • סינג'יל • תורמוס עיא |   |
| כפרים | אבו קש • אום צפא • א-לובן אל-ע'רבי • אל-ג'אנייה • אל-מוע'ייר • אל-מידיה • בודרוס • בורקה • בית סירא • ביתין • בית עור אל-פוקא • בית עור א-תחתא • בלעין • ג'יפנה •דורא אל-קרע • דיר אבו משעל • דיר איבזיע • דיר א-סודאן • דיר ניזאם • דיר קדיס • ח'ירבת אבו פלאח • ח'רבת'א בני חרית • טייבה • טירה • יברוד • כובאר • כפר מאליכ • כפר ניעמה • כפר עין • נבי סאלח • סאפא • סורדא • עאבוד • עבוין • עג'ול • עטארה • עין יברוד • עין עריכ • עין סיניא • עין קיניא • קיביה • קראוות בני זייד •  ראס כרכר • רמון • רנתיס • שוקבא • שיבתין |   |
| מחנות פליטים | אל-אמערי • ג'לזון • קדורה • קלנדיה |   |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533374205171  LCCN: n94118695  VIAF: 137362155   WorldCat (עם VIAF): 137362155
גור אריה יהודה

גור אריה יהודה על סמל ירושלים
גּוּר אַרְיֵה יְהוּדָה הוא סמל אלגורי לשבט יהודה בהתאם לברכת יעקב בספר בראשית (פרק מ"ט, 9) ולממלכת יהודה בתנ"ך. בעקבות זאת מופיע גור אריה יהודה המתואר כאריה צועד כסמלו של בית דוד כנצר לשבט יהודה, ומופיע בסמלי ערים בישראל כמו בסמל העיר ירושלים אשר שוכנת בנחלתו של השבט, סמל העיר אשדוד, סמל העיר יהוד וגם כסמל פיקוד המרכז של צבא הגנה לישראל.
מהות הביטוי

לפני פטירתו יעקב מברך את כל בניו, ביניהם יהודה. בברכה זו צפונה אמירה נבואית על תפקידו וגורלו בעתיד.
השושלת המרכזית של מלכי ישראל ויהודה היא מבית דוד, נצר לשבט יהודה. לכן פרשנים רבים מבארים ומרחיבים את מהות הביטוי הזה, כדי להבין לעומק מהיכן תצמח בעתיד שוב המלכות בישראל. הם חוקרים מהן התשתיות עליהם המלכות נוסדה בעבר, ומתוך כך לומדים כיצד תווסד גם בעתיד המלכות:
בראשית רבה צ"ה:
מלמד שנתן לו גבורה של ארי וחוצפה של גוריו.
מדרש אגדה:
בתחילה "גור" כשלטון ולבסוף "אריה" כמלך.
תרגום אונקלוס:
שלטון יהא בשרויא ובסופא יתרבא מלכא מדבית יהודה (פירוש נתינה לגר: בתחילתו יהיה רק הרודה והשליט משבט יהודה – והוא דוד – ולבסוף יגדל למלך - והוא מלך המשיח).
פירוש רש"י לתורה:
על דוד נתנבא. בתחילה 'גור', (שמואל ב' ה' ב') "בהיות שאול מלך עלינו אתה היית המוציא והמביא את ישראל" ולבסוף 'אריה' - כשהמליכוהו עליהם. וזהו שתרגם אונקלוס "שלטון יהא בשרויא" – בתחילתו.
הכתב והקבלה:
ימשילו לאריה שהוא החזק בחיות, ומדמו לאריה קטן לקלותו וזריזותו יותר מן האריה הגדול, לכן תפס שתי השמות, כי 'גור' לבד יאמר גם על שאר החיות בהיותם קטנים, כמו שאמר (איכה ד' ג') "גם תנין חלצו שד הניקו גוריהן", והכוונה כאן גור שבמין האריה, והוא סמוך. וכן תרגם יונתן בן עוזיאל "מדמי אנא לך, יהודה, לגור בר אריון".
ולי נראה 'גור' לשון חרחר, מלשון (תהילים ק"מ) "כל יום יגורו מלחמות"; (דברים ב' כ"ד) "החל רש והתגר בו מלחמה", וטעם "גור אריה" – אריה כשהתחרחרו בו, (איין אויפגערייצטער לאווע) כי אז הוא מסוכן.
ההקשר הידוע בין האריה למלוכה, נצפה גם בשפה הגרפית. העיצוב של תמונת אריה מופיעה במקומות רבים.
עם זאת, יהודה אינו היחיד מבין השבטים המסומל כאריה. בספר דברים מומשלים לאריות גד ודן. וכך, לפני מותו משה מברך את השבטים, ובברכו את יהודה לא הזכיר אריה (או מלוכה) ואילו "לְגָד אָמַר בָּרוּךְ מַרְחִיב גָּד כְּלָבִיא שָׁכֵן וְטָרַף זְרוֹעַ אַף קָדְקֹד. וַיַּרְא רֵאשִׁית לוֹ כִּי שָׁם חֶלְקַת מְחֹקֵק סָפוּן וַיֵּתֵא רָאשֵׁי עָם צִדְקַת יְהוָה עָשָׂה וּמִשְׁפָּטָיו עִם יִשְׂרָאֵל". וּכמו כן בברכת משה "לְדָן, אָמַר: דָּן גּוּר אַרְיֵה יְזַנֵּק מִן הַבָּשָׁן". לצד האריה דן מזוהה גם כנחש בברכת יעקב: ”דָּן יָדִין עַמּוֹ כְּאַחַד, שִׁבְטֵי יִשְׂרָאֵל; יְהִי דָן נָחָשׁ עֲלֵי דֶרֶךְ שְׁפִיפֹן עֲלֵי אֹרַח הַנֹּשֵׁךְ עִקְּבֵי סוּס וַיִּפֹּל רֹכְבוֹ אָחוֹר.
יהודים מיוחסים לשבט יהודה

במגילות יוחסין שבאו תימן ושרדו עד ימינו רואים את השתלשלות הדורות מאב לבן עד יהודה בן יעקב.
חלקם התפרסמו על ידי יהודה לוי נחום וד"ר משה גברא. דבר זה מחזק את המסורת שבפי יהודי תימן והמצויה בתכלאל שם נכתב כי גולי תימן הם בני שבט יהודה שגלו לתימן עוד בשלהי בית ראשון. עד היום מונים יהודי תימן בתשעה באב את השנים מאז חורבן בית ראשון בעוד שאר עדות ישראל מונים רק לחורבן בית שני.
בנצרות

ביטוי דומה מופיע גם בספר חזון יוחנן אשר חותם את הברית החדשה:
וַיֹּאמֶר אֵלַי אֶחָד מִן־הַזְּקֵנִים אַל־תִּבְכֶּה הִנֵּה נָצַח הָאַרְיֵה אֲשֶׁר הוּא מִשֵּׁבֶט יְהוּדָה שֹׁרֶשׁ דָּוִד לִפְתֹּחַ אֶת־הַסֵּפֶר וּלְהַתִּיר שִׁבְעַת חוֹתָמָיו
סמל אתיופיה

על פי המסורת האתיופית קיסרי אתיופיה הם צאצאי שלמה המלך ומלכת שבא. כמו כן, יהודי אתיופיה (ביתא ישראל) רואים עצמם צאצאי שבט יהודה. קיסר אתיופיה נשא, כאחד מתאריו, את התואר "אריה יהודה הכובש", והאריה הופיע על דגל האימפריה האתיופית, וכן על בולים ומטבעות.
הביטוי "גור אריה יהודה" הוא סמל מרכזי גם בדת הראסטפארי. לטענת המאמינים, הפסוקים בספר בראשית ובחזון יוחנן, המייחסים את יהודה לאריה, מייצגים את הקיסר האתיופי היילה סלאסי - דמות מרכזית באמונתם.
הערות שוליים

↑  ספר דברים פרק לג
↑  בראשית פרק מט
גור אריה יהודה על דגל האימפריה האתיופית.
מיכאל שופוטינסקי

| --- | --- |

שופוטינסקי, 2021
 לידה:  13 באפריל 1948 (בן 76) מוסקבה, ברית המועצות
 שם לידה:  מיכאל זכרוביץ' שופוטינסקי
 מוקד פעילות:  ברית המועצות, רוסיה, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  Ippolitov-Ivanov State Musical Pedagogical Institute 
 סוגה:  שנסון רוסי, אסטרדה 
 סוג קול:  בריטון 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 כלי נגינה:  אקורדיון, אקורדיון פסנתר, פסנתר, bayan 
 פרסים והוקרה:  אמן כבוד של הפדרציה הרוסית (2013) 
 https://shufutinsky.ru
 פרופיל ב-IMDb
 
מיכאל זכרוביץ' שופוטינסקי (ברוסית: Михаил Захарович Шуфутинский; נולד ב-13 באפריל 1948) הוא זמר אסטרדה סובייטי ורוסי, פסנתרן ומפיק מוזיקלי. אחד הזמרים המובילים של השאנסון הרוסי.
ביוגרפיה

לאחר סיום הלימודים במכללה, החל שופוטינסקי להופיע בברים ובמסעדות שונות. כאן, במשך זמן מה, האמן שימש כמלווה עם להקות מוזיקליות שונות. עם זאת, זמן מה לאחר מכן, הוא החליט לשנות את המצב מעט, ויחד עם חברים מוזיקאים אחרים עבר למגדן. במקום זה החל לראשונה לא רק לנגן על כלי נגינה, אלא גם לשיר. מרבית הרפרטואר שלו באותה תקופה הורכב משירים שנכתבו בז'אנר שאנסון "קרימינלי". זמן מה לאחר מכן, שירים מסוג זה היוו כמעט את כל הרפרטואר שלו.
כשחזר ממגדן בשנת 1974, החל שופוטינסקי להרוויח שוב כסף, כשהוא מופיעה במסעדות כפסנתרן. בשנים שלאחר מכן הוא הופיע לעיתים קרובות על הבמה עם להקת אקורד, כמו גם עם אנסמבל ווקאלי ואינסטרומנטלי לייסיאה פסניה. באחרון מבין הקבוצות שצוינו שופוטינסקי אפילו הפך לחתן תחרות הכל-רוסית של זמרי הפופ בסוצ'י.
שלוש שנים אחרי ההצלחה הזו, שופוטינסקי עבר לארצות הברית, שם גם החל לעבוד כזמר מסעדה ומוזיקאי. עם זאת, למרבה הפלא, בארצות הברית הפך האמן לפופולרי מאוד. בתקופה שבין 1982 ל־1990 הקליט שופוטינסקי עשרה אלבומי אולפן, שיצאו בזה אחר זה. אחרי הופעות במסעדות מצא שופוטינסקי את הקהל שלו ובמהרה ביסס את עצמו כזמר בעל השכר הגבוה ביותר בקרב המהגרים הרוסים.
בשנת 1990, כבר כאמן מפורסם, הגיע שופוטינסקי עם הופעות לברית המועצות. מאז הופיע באופן קבוע עם הופעות ברוסיה ובמדינות ברית המועצות לשעבר. במשך זמן מה המוזיקאי הפופולרי חי למעשה בשתי ערים, וביקר כל הזמן במוסקבה ובלוס אנג'לס. עם זאת, בשנת 2003 החליט שופוטינסקי לעזוב סוף סוף את ארצות הברית ולעבור חזרה לרוסיה.
בסך הכל, במהלך קריירת הזמר הארוכה שלו, הוציא שופוטינסקי כשלושים אלבומי אולפן, כמו גם מספר עצום של אוספים שונים. הרפרטואר שלו כולל שירים של כותבי שירים מפורסמים כמו איגור קרוטוי, אולג מיטייב (אנ'), ויאצ'סלב דוברינין, קארן קוולריאן (אנ'), אולג גזמנוב ורבים רבים אחרים. לאחר שביסס את עצמו כאחד מזמרי השאנסון המפורסמים ביותר בבמה הרוסית והאמריקאית, שופוטינסקי שיתף פעולה לרוב עם מבצעים מפורסמים רבים, איתם הקליט שירים בדואט.
בתרבות > 3 בספטמבר יום שופוטינוב

חג הלצה שכבר הפך לחלק מהתרבות הרוסית הוא יום הפרידה, או יום שופוטינוב. החג מתחיל ב-2011. אז, באחת הקהילות ברשת חברתית VK, פורסמה תמונה של הראפר האמריקאי ריק רוס עם הטקסט "אני אהפוך את לוח השנה, וזה יהיה שוב השלישי בספטמבר" מהשיר 3 בספטמבר (רו'). מאמינים שהצילום הספציפי הזה הפך ויראלי והוליד מאות ממים אחרים. כעת משתמשים קוראים ל-3 בספטמבר "יום שופוטינוב".
הערות שוליים

↑  Mikhail Shufutinsky: biography, creativity, personal life, mainstreetartisans.com
↑  https://www.fontanka.ru/2023/09/03/72666779/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285016305171  GND: 122173473  ISNI: 0000 0001 1877 2664  LCCN: no98050316  MusicBrainz: c5fbd2a7-574b-47f9-b3c8-14dfcabf283d  VIAF: 66085855   WorldCat (עם VIAF): 66085855 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מיכאל שופוטינסקי במהלך הופעה בישראל, 2017.
ביטול תורה

ביהדות, ביטול תורה הוא הימנעות מתלמוד תורה ללא סיבה מוצדקת, חרף מצוות תלמוד תורה, עליה נאמר ”לא ימוש ספר התורה הזה מפיך, והגית בו יומם ולילה” (ספר יהושע, פרק א', פסוק ח').
הצדקה לביטול תורה

יש תשובות שונות לשאלה מהי פעילות חיונית המהווה הצדקה להיבטל מתורה ומהי פעילות שאינה חיונית. יש המחמירים ומצמצמים בפעילות המותרת, ויש המרחיבים. לכל הדעות צרכים בסיסיים של אדם, כגון אכילה ושתייה, הן בגדר פעילות חיונית. יש הרואים בפעילות פוליטית להצלחת רשימות מתמודדים בבחירות לכנסת ישראל מטרה חשובה המצדיקה ביטול תורה מצד העוסקים בה, בשל ציפייה לתוצאות חיוביות ליהדות במדינת ישראל בעקבות הצלחת רשימת מתמודדים בבחירות.
הצדקה לביטול תורה > ביטול תורה ולימודי חול

יש הרואים[דרוש מקור] בלימודי חול (לימודים שאינם לימודי קודש) ביטול תורה, ויש אומרים כי לימודי החול הכרחיים להבנת התורה. הגר"א למשל, בהשראתו של רמב"ם, טען כי ידיעת כל החכמות מסייעת לתורה: ”כפי שיחסר לאדם ידיעות משארי חוכמות, לעומת זה יחסר לו מאה ידות בחוכמת התורה, כי התורה והחוכמה נצמדים יחד” ”כל החוכמות נצרכות לתורתנו”. כך שלימודי החול יכולים להוות חלק ממצוות תלמוד התורה. אך לפי פרשנותו של רב יוסף קאפח על תפיסת הרמב"ם בעניין זה, לא קיים ביהדות כלל מושג "לימודי חול" מול "לימודי קודש", אלא "לימוד מועיל" מול "לימוד סרק"; כאשר "לימוד מועיל" אלה לימודי תורה ומדעי טבע ו"לימודי סרק" הם פחות או יותר הנקראים היום מקצועות הומניים.
הצדקה לביטול תורה > ביטול תורה ותפילה

רוב החסידויות, למעט כמה בודדות, הדגישו את נושא הדבקות בה', והמאמצים הגדולים שצריכים להיות בתפילה. באופן טבעי, אריכות התפילה באה על חשבון לימוד התורה, דבר שנתפס אצל המתנגדים כביטול תורה. בקרב ישיבות ליטאיות רבות, נפוץ המנהג לקצר בחזרת הש"ץ בתפילת מנחה, בנימוק שהתפילה הארוכה גורמת לביטול תורה.
הצדקה לביטול תורה > ביטול תורה למטרת תענוג

לדעת ה'אבן האזל' מותר להדיוט להתענג אף שזה יגרום לבטול תורה בהכרח על ידי השיכרות או בעילות נשים. מאידך, רוב הפוסקים סבורים שיש חיוב לימוד תורה בכל רגע פנוי
דברי חז"ל על ביטול תורה

אמר רבא, ויש אומרים רב חסדא: אם רואה אדם שייסורין באין עליו – יפשפש במעשיו, שנאמר "נחפשה דרכינו ונחקורה ונשובה עד ה'" (איכה, ג', מ'); פשפש ולא מצא – יתלה בביטול תורה, שנאמר: "אשרי הגבר אשר תיסרנו יה ומתורתך תלמדנו" (תהלים, צ"ד, י"ב). ואם תלה ולא מצא - בידוע שייסורין של אהבה הם, שנאמר: "כי את אשר יאהב ה' יוכיח" (משלי, ג', י"ב).
יוסי בן יוחנן איש ירושלים אומר, יהי ביתך פתוח לרווחה, ויהיו עניים בני ביתך. ואל תרבה שיחה עם האישה - באשתו אמרו, קל וחומר באשת חברו; מכאן אמרו חכמים, כל המרבה שיחה עם האישה - גורם רעה לעצמו, ובטל מדברי תורה, וסופו יירש גיהינם.
בעון עינוי הדין ועיוות הדין וקלקול הדין וביטול תורה חרב וביזה רבה ודבר ובצורת בא ובני אדם אוכלין ואינן שבעין ואוכלין לחמם במשקל דכתיב (ויקרא, כ"ו, כ"ה) והבאתי עליכם חרב נוקמת נקם ברית וגו'.
כל שאפשר לו לעסוק בתורה ואינו עוסק הקב"ה מביא עליו יסורין מכוערין ועוכרין אותו שנאמר: (תהלים, ל"ט, ג') נאלמתי דומיה החשיתי מטוב וכאבי נעכר.
אם תעזבני יום יומים אעזבך - ספרי
ראו גם

התמדה (לימוד תורה)
הערות שוליים

↑  אבי שיף ואלי כהן, "חטא העגל היה לאחר פטירת מנהיג ישראל", באתר בחדרי חרדים, 22 בפברואר 2015
↑  הקדמת פאת השולחן של רבי ישראל משקלוב - תלמיד הגר"א.
↑  יוסף קאפח, "לימודי "חול" במשנת הרמב"ם", תחומין ב, עמ' 242–251
↑  אבן האזל על משנה תורה לרמב"ם, מלכים פרק ג הלכה ה
↑  רמ"א יו"ד סי' רמו סעי' כה. משנ"ב סי' קנה סק"ד ועוד
1 2  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ה', עמוד א'
↑  משנה, מסכת אבות, פרק א', משנה ה'
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ל"ג, עמוד א'
↑  פרשת עקב פיסקא מח
דנידינה

| --- | --- |

 סוגה:  לימודי, ילדים
 כותבים:  אוריאל אופק
 בימוי:  בועז דוידזון
 שחקנים:  דורי בן זאב טוביה צפיר שולה רווח אפרת פריימן יואב רן
 ארץ מקור:  ישראל
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  12
 הפקה
 חברת הפקה:  שירות הסרטים הישראלי משרד החינוך והתרבות
 צלמים:  אדם גרינברג
 מוזיקה:  אלברט פיאמנטה
 אורך פרק:  כ-10 דקות
 שידור
 רשת שידור:  הטלוויזיה הלימודית
 פורמט (תמונה):  פילם 16 מ"מ שחור-לבן
 תקופת שידור מקורית:  1974 – 1974
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
דנידינה היא סדרת טלוויזיה ישראלית ששודרה בטלוויזיה הלימודית ואשר נועדה ללמד ילדים זהירות בדרכים. הסדרה הופקה על ידי שירות הסרטים הישראלי ומשרד החינוך והתרבות בשיתוף משרד התחבורה והמועצה הלאומית למניעת תאונות. הסדרה שודרה לראשונה בשנת 1974 בימי ג' בשעה 17:30. במאי הסדרה היה בועז דוידזון ותסריטי הפרקים נכתבו על ידי אוריאל אופק, שגם חיבר את מילות שיר הפתיחה.
פרקי הסדרה ליוו את שני האחים דני (יואב רן) ודינה (אפרת פריימן, בתו של שלמה פריימן, שהיה מנהל מחלקת הצליל בטלוויזיה ואיש חברת הד ארצי) בחיי היום-יום שלהם כגון בדרך לבית הספר, בטיול עם כלבם ומשחקיהם בשכונה.
שיר הפתיחה של התוכנית נכתב על ידי אוריאל אופק ואלברט פיאמנטה ובוצע על ידי שלמה ארצי.
ב-1993 שילבה להקת מופע הארנבות של ד"ר קספר את השיר "בואי דינה", המתייחס לתוכנית ולשיר הפתיחה שלה, בתקליט הבכורה של הלהקה.
פרקי הסדרה

הגור האבוד -  דנידינה, סרטון  באתר יוטיוב
שרוולים לבנים -  דנידינה, סרטון  באתר יוטיוב
מחבואים
חוקי תנועה
המעקב הגדול -  דנידינה, סרטון  באתר יוטיוב
אבטיח אדום
הכדור החדש -  דנידינה, סרטון  באתר יוטיוב
הולכים ליום הולדת
הולכים לגן חיות
משקפיים חדשים -  דנידינה, סרטון  באתר יוטיוב
אופניים
המבחן
שחקנים

דני - יואב רן
דינה - אפרת פריימן
שוטרים - טוביה צפיר, דורי בן זאב
אמא - שולה רווח
תפקידי אורח קטנים - משה איש כסית, צבי שיסל ואחרים
הערות שוליים

↑  עמודת פרסום למשדר בטיחות לילדים, עמוד 31, מעריב, 13 באוגוסט 1974
↑  יעקוב העליון, "זהירות, תאונות!", עמודת "מסך ומסכה", מדור "ערב ערב", עמוד 22, מעריב, 15 ביוני 1975
יוזף יואכים

| --- | --- |

 לידה:  28 ביוני 1831 קיטזה, אוסטריה 
 פטירה:  15 באוגוסט 1907 (בגיל 76) ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 מקום קבורה:  Kaiser Wilhelm Memorial Cemetery 
 מוקד פעילות:  הונגריה 
 מקום לימודים:  בית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג, האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  כינור 
 בן או בת זוג:  Amalie Joachim 
 צאצאים:  Elisabeth Anna Marie Charlotte Joachim, Josepha Joachim, Johannes Joachim, Marie Joachim 
 פרסים והוקרה:  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה (1899)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקספורד (1877)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קיימברידג' (1877)  אזרח כבוד של בון (1906)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת גלאזגו (1877)  מדליית הזהב של החברה הפילהרמונית המלכותית (1871)  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1897)  פור לה מריט 
 
יוזף יואכים (בהונגרית: Joachim József‏, בגרמנית: Joseph Joachim; קיטזה, 28 ביוני 1831 – ברלין, 15 באוגוסט 1907) היה כנר, מנצח, מלחין ומורה הונגרי-יהודי. הוא נחשב לאחד הכנרים המשפיעים והגדולים ביותר בכל הזמנים.
ביוגרפיה

יוזף יואכים נולד בכפר קִיטְזֶה (בשמו הגרמני Kitsee), במשולש הגבולות הונגריה-סלובקיה-אוסטריה, בעת הולדתו הכפר היה בשטח הונגריה, כיום הכפר נמצא באוסטריה. בתקופה ההיא, היה קיטזה חלק מנחלת הנסיך אסטרהאזי בהונגריה, ויואכים נחשב להונגרי.
בשנת 1833, בהיותו בן שנתיים, עברה משפחתו אל פשט, שם למד כינור אצל סטינסלאוס סרוואצ'ינסקי, הכנר הראשון של האופרה בפשט. (בהמשך עבר סרוואצ'ינסקי ללובלין, פולין, שם היה מורו של הנריק וייניאבסקי). משנת 1839 המשיך יואכים את לימודיו בווינה. היו לו שם מורים אחדים, שהחשוב ביניהם יוזף בהם. דודניתו, פאני ויטגנשטיין, לקחה אותו ללייפציג, שם היה לבן חסותו של פליקס מנדלסון. ביצוע הקונצ'רטו לכינור של בטהובן בלונדון על ידי יואכים בן השתים-עשרה, בשנת 1844, נחל הצלחה גדולה ותרם לביסוס יצירה זו ברפרטואר של יואכים. חיבה רבה נודעה לו בלונדון מאז ועד אחרית ימיו והוא ראה בה את ביתו השני. לאחר מות מנדלסון, נשאר יואכים עוד זמן קצר בלייפציג, לימד בקונסרבטוריון וניגן בקבוצת הכינור הראשון של תזמורת הגוונדהאוס, שהוביל פרדיננד דויד. בשנת 1848 בא פרנץ ליסט לשבת בויימאר, נחוש בהחלטתו לחדש את ימיה כאתונה של גרמניה. שם קיבץ סביבו חוג של תלמידים חדשניים ומתקדמים בדעותיהם, שהביעו ברמה את התנגדותם לשמרנות של חוגי לייפציג. יואכים היה בין הראשונים בקבוצה זו. הוא שירת את ליסט ככנר ראשון ובמשך שנים אחדות אימץ לו בהתלהבות את "המוזיקה הפסיכולוגית", כפי שכינה אותה. בשנת 1852 עבר להאנובר ובמקביל התנתק מן האידיאלים המוזיקליים של האסכולה הגרמנית החדשה (ליסט, וגנר, ברליוז וחסידיהם, על פי הגדרתו של העיתונאי פרנץ ברנדל) והצטרף תחת זאת לרוברט שומאן, קלארה שומאן ויוהנס ברהמס. הניתוק שלו מליסט התקבע סופית באוגוסט של שנת 1857, כשיואכים כתב למורו לשעבר: "איבדתי כליל כל אהדה למוזיקה שלך; היא נוגדת כל מה שנפשי קיבלה מראשית נעורי מרוחם של רבי האמנים הדגולים."
התקופה שיואכים עשה בהנובר הייתה הפוריה ביותר ביצירתו. במשך הזמן הזה, הרבה לנגן עם קלארה שומאן ועם ברהמס, הן לעצמם, בפרטיות, והן לפני קהל. בשנת 1860 כתבו ברהמס ויואכים בצוותא גילוי דעת נגד המוזיקה "המתקדמת" של האסכולה הגרמנית החדשה, בתגובה על ההתפלמסות ב- Neue Zeitschrift für Musik של ברנדל. רוב הציבור ראה בגילוי הדעת משגה, שהתקבל בלעג ועוינות.
ב-10 במאי 1863, נשא יואכים לאישה את הזמרת אמלי וייס (שנוייס). בשנת 1866 עבר לברלין, שם היה למנהל המייסד של האקדמיה המלכותית למוזיקה. הוא ייסד שם תזמורת ובשנת 1869 הקים את רביעיית יואכים, ששמה יצא תוך זמן קצר כמעולה ביותר באירופה.
בשנת 1884 נפרד יואכים מאשתו אחרי שהשתכנע, שהיא מנהלת רומן עם המו"ל של ברהמס, פריץ זימרוק. ברהמס, שהיה בטוח שלחשדותיו של יואכים אין בסיס, כתב מכתב אוהד אל אמלי, שאותו הציגה לאחר מכן כראיה בהליכי הגירושין של יואכים נגדה. השתלשלות עניינים זו הביאה להצטננות הידידות בין ברהמס ליואכים, ושנים אחדות עברו לפני שחזרה לקדמותה, כאשר ברהמס חיבר את הקונצ'רטו הכפול בלה מינור לכינור וצ'לו, אופוס 102, כמנחת פיוס לידידו הוותיק.
יואכים נשאר בברלין עד מותו, בשנת 1907 מפטרת קרנית (אקטינומיקוזיס).
מורשתו

בין הישגיו החשובים ביותר של יואכים ניתן למנות את השבתן לחיים של יצירות כמו הסונאטות ופרטיטות לכינור סולו, מס' 1001–1006 ברשימת יצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך, והקונצ'רטו לכינור ברה מז'ור, אופוס 61 של לודוויג ואן בטהובן. יואכים היה בין הראשונים שניגנו את הקונצ'רטו לכינור של פליקס מנדלסון, שאותו למד מהמלחין. ליואכים היה תפקיד מרכזי בקריירה של יוהנס ברהמס והוא התמיד בתמיכה בלתי מסויגת ביצירותיו של ברהמס בכל העליות והמורדות של ידידותם. הוא ניצח על ביצוע הבכורה באנגליה של הסימפוניה הראשונה בדו מינור של ברהמס.
כמה מעמיתיו המלחינים של יואכים, כגון שומאן, ברהמס, מקס ברוך ואנטונין דבוז'אק, חיברו קונצ'רטי מתוך מחשבה על יואכים, ורבים מהם נכנסו לרפרטואר הסטנדרטי. עם זאת, רפרטואר הסולו של יואכים נשאר מצומצם יחסית. על אף קרבתו אל ברהמס, יואכים ביצע את הקונצ'רטו לכינור שלו (אופוס 77 ברה מז'ור) לא יותר משש פעמים במהלך הקריירה שלו. הוא לא ביצע מעולם את הקונצ'רטו לכינור של שומאן (ברה מינור) - ששומאן כתב במיוחד בשבילו - או את זה של דבוז'אק (אופוס 53 בלה מינור). היצירה יוצאת הדופן ביותר שנכתבה בשביל יואכים הייתה סונאטת FAE שחוברה בשיתוף פעולה בין שומאן, ברהמס ואלברט דיטריך והתבססה על ראשי התיבות של המוטו של יואכים, Frei aber einsam (חופשי אך בודד). אף כי רק לעיתים רחוקות מבצעים את הסונאטה בשלמותה, הפרק השלישי, סקרצו בדו מינור, שחיבר ברהמס, עדיין מנוגן לעיתים קרובות גם כיום. וריאציה אחרת על אותו המוטו, Frei aber stets froh (חופשי אך מאושר תמיד) היא הבסיס לסימפוניה השלישית של בראהמס (F-As-F, או פה-לה במול-פה).
יצירותיו של יואכים עצמו מוכרות פחות. יצא לו שם כמי שחיבר רשימת יצירות קצרה אך מרשימה. בין יצירותיו חיבורים שונים לכינור (ביניהם שלושה קונצ'רטי) ופתיחות ל"המלט" ו"הנרי הרביעי" של שקספיר. הוא חיבר גם קדנצות לקונצ'רטי של כמה מלחינים אחרים (ביניהם בטהובן וברהמס). היצירה הנחשבת ביותר שלו היא הקונצ'רטו ההונגרי מס' 2 ברה מינור, אופוס 11.