stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרושיים
פירוש השם ומאפיינים

שמה המדעי של המשפחה, Fringillidae, מקורו במילה הלטינית "fringilla", שמשמעה פרוש, סוג המשתייך למשפחה זו ונפוץ באירופה. פרושיים "אמיתיים" או "קלאסיים", גודלם קטן עד בינוני-גדול והם בעלי מקור קצר, עבה וחזק. לכולם יש 12 נוצות זנב ו-9 נוצות עיקריות. תעופתם תזזיתית, ומורכבת מנפנוף ודאייה בכנפיים סגורות. רוב המינים הם בעלי שירה נאה. הקנים שלהם בעלי צורת סלסלה ונבנים בעצים. פרושיים אלו נעים בגודלם מסיסקין הרי האנדים (Carduelis spinescens), שאורכו 9.5 סנטימטרים ומשקלו 8.4 גרם, עד הפתאלי הצווארוני (Mycerobas affinis), שאורכו כמעט 23 סנטימטרים ומשקלו כ-79 גרם.
קיימים מיני עופות אחרים המכונים "פרושיים", לעיתים תכופות, אף שאינם שייכים למשפחת הפרושיים. ציפורים אלו נכללות במשפחות בעלות הדמיון הרב אסטרילדיים (Estrildids), שתפוצתן באזורים הטרופים של העולם הישן ובאוסטרליה. גם כמה קבוצות של משפחת הגיבתוניים נקראות פרושיים.
טקסונומיה

מבנה הטקסונומיה המדויק של הפרושיים האמיתיים (Fringillidae) שנוי עדיין במחלוקת. יש הממיינים את ה-Hawaiian honeycreepers כתת-משפחה נוספת (פרושי הוואי) או ממיינים את הקרדינליים ואת ה-fringilline כשבטים (Carduelini and Fringillini) בתוך תת-משפחה אחת; הפרושיים ששירתם ערבה לאוזן נחשבו בעבר לטנגריים בשל הדמיון הכללי במראה ובאורח החיים, עד שהוגדר שיוכם האמיתי; הגיבתוניים והדרוריים האמריקאים נחשבו בעבר כתת-משפחה נוספת (Emberizinae) אך עתה הם מוגדרים כמשפחה נפרדת.
מחקרים

בשל קצב הגידול האנושי הגואה והתפתחות התעשייה, נוצר מצב שבו ציפורים רבות ממשפחת הפרושיים ניזונות מאוכל תעשייתי במקום אוכל טבעי. זאת מפני שפעמים רבות הפסולת האנושית היא ציד קל יותר מאשר מזון טבעי.
במחקר שפורסם בשנת 2018 נמצא כי אם ציפורים ממשפחת הפרושיים ימשיכו להתקיים על בסיס שאריות של אוכל אנושי, הדבר עלול לפגוע בהם אנושות, הן בהיבטים אבולוציוניים ובהבדלים בין מין ומין והן בסיכויי ההישרדות שלהם ככלל.
פרושיים בישראל

המינים הבאים מצויים בארץ ישראל:
ירקון
חוחית
חורפי
תפוחית מצויה
ורדית אירופית
ורדית סיני
פצחן מצוי
פרוש מצוי
פרוש הרים
צלוב-מקור מצוי
חצוצרן חרמון
חצוצרן שחור-מקור
חצוצרן מדבר
בזבוז אדום-מצח
בזבוז אירופי
בזבוז לבנון
כמו כן מגודלים בשבי עוד מיני פרושים כמו הקנרית.
גלריית תמונות

חוחית
חצוצרן מונגולי
פצחן מצוי
צלוב-מקור מצוי
Magumma parva
פתיאלי אורנים
פרוש מצוי
קנרית אמריקאית
 Spinus tristis
פרוש רוסי אפור-כתר
 Leucosticte tephrocotis
פרוש זהוב-עורף
 Pyrrhoplectes epauletta
ראו גם

פרושי דרווין
הערות שוליים

↑  Urbanization erodes niche segregation in Darwin's finches, ‏2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553173905171  BnF: cb12168505w (data)  GND: 4154439-0  LCCN: sh85052030  NKC: ph124855
שביתת השידורים בישראל (1987)

שביתת השידורים הייתה שביתה שארגנה אגודת העיתונאים ירושלים בשידור הציבורי בישראל. השביתה, שהייתה הארוכה מסוגה, נמשכה 52 ימים בין 7 באוקטובר ל-27 בנובמבר 1987. במסגרת השביתה לא פעלו תחנות הרדיו. בטלוויזיה הוצגה בשעות אחר הצהריים והערב רק שקופית "עיצומים. עמכם הסליחה" ולא שודרו תוכניות עיתונאיות.
הרקע לשביתה

השביתה פרצה עקב סכסוך על תביעות כספיות וארגוניות של העובדים ברשות השידור (שכלל את ערוץ הטלוויזיה הישראלית היחיד באותה תקופה ואת תחנות הרדיו של קול ישראל), בהנהגת סניף ירושלים של אגודת העיתונאים, שמרבית חבריו היו עובדי הרשות. אגודת העיתונאים בתל אביב, התבקשה לצרף לשביתה את עובדי העיתונות הכתובה כאות הזדהות, אך היא סירבה להענות לדרישה. הפעיל המרכזי מאחורי השביתה היה איש הרדיו אמנון נדב (שאחר כך היה מנהל "קול ישראל"). נדב היה באותה עת יו"ר "איגוד הארצי של עיתונאי ישראל" והוביל דיונים על השוואת תנאי עיתונאי רשות השידור לתנאים של עיתונאי העיתונות כתובה, שקיבלו שכר גבוהה ב-20%. באותן השנים הייתה העיתונות הכתובה בישראל מבוססת כלכלית (בעיקר העיתונים הגדולים "ידיעות" ו"מעריב") ושילמה משכורת טובות בהרבה מרשות השידור. במקביל מנכ"ל רשות השידור אורי פורת ביקש לבצע שינוי מבני מקיף ברשות, להכניס לפעולה ציוד מודרני שדרש פחות כוח-אדם, ולפעול נגד אבטלה סמויה. גורם נוסף לשביתה הייתה התערבות פוליטית בעבודה העיתונאית ברשות, שהחלה להיות נפוצה בשנות ה-80, עם מינוי ועד מנהל על בסיס פוליטי מפלגתי.
שבועיים לאחר פרוץ השביתה הגיש אורי פורת תוכנית "הצלה" לרשות השידור. על פי התוכנית העובדים ברשות השידור יקבלו תוספת שכר בגובה של כ־25 אחוז; תיחתם אמנה לשקט תעשייתי למשך שנתיים; יצומצמו 20 אחוזים מכוח האדם על־ידי פיטורי 320 עובדים, כדי לאפשר את תשלום תוספת השכר לעובדים החיוניים; יופעל מיידית ציוד חדיש, שבשל התנגדות הוועדים ברשות לא היה ניתן להפעילו במשך עשר שנים, וכן יופעל ציוד תוצרת חברת "סוני" בכל מחלקות הרדיו ללא עזרת טכנאי; בנוסף דרש שתוקם ברשות השידור נציגות עובדים אחת, דירוג אחד וסולם שכר אחד. מצב שיחליף את 14 ועדים סקטוריאליים ברשות, המשתייכים לשלושה איגודים, שהיו במעגל מתמיד של סכסוכי עבודה. שר החינוך יצחק נבון שהיה ממונה על רשות השידור, איים לסגור אותה. העובדים דחו את ההצעה (בעיקר עקב פיטורי מספר רב של עובדים) והשביתה נמשכה כמעט עוד חודשיים.
תוצאות השביתה

במשך ימי השביתה, הציבור בישראל מילא את החסך בעיקר בשידורי חדשות ברדיו על ידי האזנה לתחנות רדיו זרות, לתחנת "קול השלום" ובפרט לגלי צה"ל. בטלוויזיה מילאו את החלל תחנות הטלוויזיה של ירדן ולבנון ושידורי ערוץ 2 הניסיוני. משהתארכה השביתה קיבל הערוץ הניסיוני אישור לשדר בתדרים של רשות השידור, דבר שנתפס בעיני השובתים כניסיון מצד הממשלה לשבור את השביתה. הערוץ הניסיוני מיהר להשיג חומרי שידור ולגייס עובדים ובכך תרמה השביתה להתפתחותו. במהלך השביתה הגיעה לישראל אסירת ציון אידה נודל, אירוע חדשותי בולט, שבשל השביתה לא סוקר בערוץ הטלוויזיה הישראלית. בערוץ 2 הניסיוני עטו על ההזדמנות, קיבלו אישור ממשרד ראש הממשלה ויזמו את השידור החי הראשון בערוץ. בשיא השביתה ניסו עיתונאי ישראל לרתום גם עיתונות זרה בעולם לבל תסקר ביקורים של ראש הממשלה יצחק שמיר ושל שר החוץ שמעון פרס, אך נענו בשלילה.
לקריאה נוספת

חנה לוינסון וחנה אדוני, "הציבור הישראלי בזמן שביתת שידורים: מבנה התגובות על החסר בשידורים", בתוך ד. כספי וי. לימור (עורכים), תקשורת המונים בישראל: מקראה, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 611–622.
הערות שוליים

↑  אילנה באום, היום מתחדשים שידורי הרדיו והטלוויזיה, מעריב, 27 בנובמבר 1987
↑  אגודת העיתונאים בירושלים, באתר העין השביעית
↑  מיכאל דק, לקחו לך את הטלוויזיה, כותרת ראשית, 14 באוקטובר 1987
↑  רפיק חלבי, ארנון צוקרמן, נרדפי החוק, כותרת ראשית, 28 באוקטובר 1987
↑  רונית אנטלר, שד החינוך נבון מאיים לסגור את רשות השידור. פורת הציע תכנית הצלה, חדשות, 19 באוקטובר 1987
↑  אילנה באום, השובתים מוחים וערוץ 2 ממשיך לשדר סרטים, מעריב, 16 באוקטובר 1987
פאר-לי שחר, 3  סרטים שודרו בערוץ השני, חדשות, 12 באוקטובר 1987
↑  דב אלפון, וכאן תמו שידורינו, כותרת ראשית, 21 באוקטובר 1987
↑  רונית אנטלר, הערוץ השני, נכון לעכשיו, חדשות, 20 באוקטובר 1987
↑  טל לוי, 18.11.1987 איגוד עיתונאי ישראל: לא לדווח על שמיר ופרס, באתר הארץ, 18 בנובמבר 2009
רמי אונגר

אין תמונה חופשית
אברהם (רמי) אונגר (נולד ב-1947) הוא איש עסקים ישראלי, העוסק ביבוא מכוניות, בספנות ובנדל"ן.
ביוגרפיה

אונגר גדל במשפחה מבוססת בצפון תל אביב, בן לשלום אונגר. הוא למד בפנימייה בבריטניה, שירת בצה"ל בחיל הקשר, ולאחר תום שירותו למד משפטים באוניברסיטת אוקספורד, אך לא השלים את לימודיו. בשנת 1971 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב.
בסוף שנות ה–60 פתח עסק קטן ליבוא מערכות אוורור ללולים. בהמשך היה היבואן הראשון של אוטוביאנקי בישראל, ואחר כך היה גם ליבואן של לנצ'יה.
אונגר היה פעיל פוליטי ברשימת גח"ל של תנועת החרות והמפלגה הליברלית. במסגרת זו קשר קשרים עם עזר ויצמן, שהצטרף באותה עת לליכוד, ממשיכה של גח"ל. ויצמן היה שותף עסקי של דוד קוליץ, בעל השליטה בחברת "אלול", שלה היו עסקים באיראן, והם סייעו לאונגר לייצא לאיראן מערכות אוורור ללולים, עד למהפכה האיראנית בשנת 1979.
בתחילת שנות ה-80, לאחר שוויצמן פרש מהממשלה, הפכו ויצמן ואונגר לשותפים בעסקי יבוא מכוניות, ספנות ונדל"ן. עם הקמת מפלגת יחד בשנת 1984, על ידי ויצמן, בנימין (פואד) בן אליעזר ושלמה עמר, היה אונגר תורם עיקרי למפלגה ושימש גזבר שלה. בשנים 1985–1987, שבהן כיהן ויצמן כשר בממשלת ישראל, העניק לו אונגר 1,000 דולר מדי חודש, ובסך הכל 27 אלף דולר.
יחד עם חברת "נצבא", שבבעלות חברי "אגד", היה אונגר יבואן של מכוניות "דייהטסו" בישראל. בשנת 1985 מכר ל"נצבא" את חלקו בסוכנות, ובשנת 1989 רכש מ"נצבא" את מלוא השליטה בסוכנות. במקביל נכנס לעסקי הובלה ימית, באמצעות חברת ריי שיפינג שבשליטתו. לפי הערכות, בשנת 2010 היו לחברה יותר מ–60 אוניות המשמשות להובלת כלי רכב, ששוויין עולה על 3 מיליארד דולר.
בשנת 2008 קיבלה חברת "טלקאר" שבשליטתו את הזיכיון לייבוא מכוניות "קיה" לישראל. על זיכיון זה התנהל סכסוך עסקי ממושך בין אונגר למיכאל לוי, שהיה היבואן של "קיה" בישראל שקדמו, ובשנת 1990 רכש מאונגר את הזיכיון לייבוא "לנצ'יה" לישראל. הסכסוך הסתיים בפסק דין לטובתו של אונגר. ב-2013 התערב סגן ראש המוסד יוסי כהן בסכסוך על זיכיון ליבוא רכבי קיה. מאוחר יותר אונגר תרם 1.1 מיליון שקל מחברה בפנמה לבית הכנסת מול ביתו של כהן. מותג רכב נוסף ש"טלקאר" מייבאת לישראל הוא "KGM".
בבעלותו עסקי נדל"ן בישראל, במזרח אירופה ובארצות הברית, והוא נמנה עם מקימי קרן הנדל"ן "פייר" שבניהול שלמה גרופמן.
ב-19 בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, פרסמו החות'ים שהם חטפו אוניית סוחר ישראלית (רו') מהצי של אונגר, עליה היו 22 אנשי צוות שאינם ישראלים.
חיים אישיים

רמי אונגר נשוי ליעל, הפעילה אף היא בעסקיו, וכך גם שני בניהם. הוא מתגורר בכפר שמריהו.
הערות שוליים

↑  Abraham Ungar, באתר "Wealth-X"
↑  נחתמה עסקת 'נצבא' עם רמי אונגר, מעריב, 16 באוגוסט 1985
↑  מרדכי אלקן, אונגר רכש את הזיכיון ליבוא ושיווק דייהטסו, מעריב, 11 בספטמבר 1989
↑  דובי בן-גדליהו, ‏נא להכיר: טייקון הספנות ויבואן הרכב קיה רמי אונגר, באתר גלובס, 21 ביולי 2010
↑  זוהר שחר לוי ותומר גנון, קרב הענקים של שוק הרכב הישראלי, באתר כלכליסט, 30 בנובמבר 2017;
צח שפיצן, הקרב על קיה: הסכסוך העסקי שהפך למבצע ריגול, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 31 בינואר 2018
↑  יוחאי רפאלי, יבוא לנצ'יה מאונגר למשפחת לוי, מעריב, 8 באפריל 1990
↑  תומר גנון, הקרב על זיכיון קיה: רמי אונגר ניצח את מיכאל לוי, באתר כלכליסט, 10 במרץ 2021
↑  תומר גנון, זוהר שחר לוי ותומר הדר, ראש המוסד יוסי כהן התערב בסכסוך על זיכיון יבוא רכבי קיה, באתר כלכליסט, 30 בנובמבר 2017
↑   גור מגידו, אונגר הודה שתרם לבית הכנסת של ראש המוסד מחברה בפנמה, באתר TheMarker‏, 22 ביוני 2020
↑  רמי אונגר, באתר "פורבס ישראל"
אלברכט פון ולנשטיין

| --- | --- |

ולנשטיין בקרב
 לידה:  24 בספטמבר 1583 הרמניץ, ממלכת בוהמיה 
 פטירה:  25 בפברואר 1634 (בגיל 50) אגר, ממלכת בוהמיה 
 מקום קבורה:  Valdice Charterhouse (1636)  Chapel of St Anne (1785) 
 מדינה:  ממלכת בוהמיה 
 השכלה:  אוניברסיטת אלטדורף  אוניברסיטת פאלאצקי באולומוץ 
 בן או בת זוג:  Anna Lukretia Nekesch von Landeck (מאי 1609–?) Elisabeth Harrach (1623–?) 
 צאצאים:  Marie Alžběta z Valdštejna 
 השתייכות:  האימפריה הרומית הקדושה האימפריה הרומית הקדושה
 תקופת הפעילות:  ?–1634
 דרגה:  גנרליסימו 
 תפקידים בשירות
 מפקד צבא האימפריה הרומית הקדושה
 פעולות ומבצעים
 המלחמה הארוכה (1593–1606)   מלחמת אוסקוק   מלחמת שלושים השנים
 עיטורים
 אביר במסדר גיזת הזהב 
 
אלברכט ונצל אוזביוס פון ולנשטיין (בגרמנית: Albrecht Wenzel Eusebius von Wallenstein ‏24 בספטמבר 1583 בוהמיה - 25 בפברואר 1634 אגר) היה אציל בוהמי והמצביא המפורסם ביותר שפעל בשירות האימפריה הרומית הקדושה. פיקד על כוחות הליגה הקתולית במהלך מלחמת שלושים השנים, אולם ניסה לתווך בין הקתולים והפרוטסטנטים בניגוד לרצון הקיסר ונרצח באגר (אנ').
ביוגרפיה > ראשית חייו

ולנשטיין נולד ב-24 בספטמבר 1583 בהרמניץ, בוהמיה, לענף פרוטסטנטי של בית ולדשטיין. אמו, מרקטה סמיריצקה מסמיריס, נפטרה בשנת 1593, ואילו אביו, וילם, נפטר בשנת 1595. הוריו העניקו לו חינוך לותרני, ואביו דיבר עמו בגרמנית, בעוד אמו דיברה עמו בצ'כית. לאחר מותם, התגורר אלברכט במשך שנתיים עם דודו מצד האם היינריך (ינדריץ') סלוואטה מחלום, שהיה חבר באחדות האחים (בוהמיה), ואימץ את השתייכותו הדתית של דודו. דודו שלח אותו לבית הספר של האחים בטירת קושומברק שבמזרח בוהמיה.
בשנת 1597 אלברכט נשלח לבית הספר הפרוטסטנטי לטיני גולדברג (כיום זלוטוריה) בשלזיה, ובשנת 1599 המשיך ולנשטיין את לימודיו באוניברסיטה הפרוטסטנטית של אלטדורף ליד נירנברג, שם עסק לעיתים קרובות בקטטות ובמריבות, מה שהוביל למאסרו בבית הכלא בעיר.
בפברואר 1600, אלברכט עזב את אלטדורף ונסע ברחבי האימפריה הרומית הקדושה, צרפת ואיטליה, שם למד באוניברסיטאות של בולוניה ופדובה. בשלב זה, דיבר ולנשטיין  גרמנית, צ'כית, לטינית ואיטלקית, ואף היה מסוגל להבין ספרדית, וקצת צרפתית.
באותה תקופה התגייס ולנשטיין לצבא רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בהונגריה, שם, תחת פיקודו של ג'ורג'ו בסטה, לחם במשך שנתיים (1604–1606) נגד העות'מאנים והמורדים ההונגרים במהלך המלחמה הארוכה (1593–1606).
בשנת 1604 התחתנה אחותו קתרינה אנה  עם מנהיג הפרוטסטנטים במוראביה, קרל הזקן מבית זירוטין. אלברכט למד אז באוניברסיטת אולומוץ. הקשר שלו עם הישועים באולומוץ היה אחראי בחלקו על המרת דתו לקתוליות באותה שנה. גורמים נוספים לכך היו מדיניות הרפורמציה הנגדית של ההבסבורגים, אשר מנעה למעשה מהפרוטסטנטים מלהתמנות לתפקידים בכירים יותר בחצר הקיסרית בבוהמיה ובמוראביה, והתרשמותו מביקוריו באיטליה הקתולית.
בשנת 1607, בהתבסס על המלצות גִיסו, זירוטין, וקרוב משפחה אחר, אדם פון ולנשטיין, נעשה ולנשטיין ראש הסגל בחצרו של מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ומאוחר יותר נעשה גם ראש הסגל של פרדיננד מקסימיליאן, ארכידוכס אוסטריה.
בשנת 1609 התחתן ולנשטיין עם הצ'כית לוקרציה מוויקטוב, לבית נקשובה, מלנדק, אלמנתו העשירה של ארקלב מוויקטוב, שהיה הבעלים של העיירות וסטין, לוקוב, רימיצה וסטולי/הולשוב (כולם במזרח מוראביה). היא הייתה מבוגרת בשלוש שנים מוולנשטיין, והוא ירש את אחוזותיה לאחר מותה בשנת 1614.
הוא השתמש בעושרו כדי לזכות בכבוד, העניק 200 סוסים לארכידוכס פרדיננד משטיריה לצורך המלחמה שלו עם ונציה בשנת 1617, ובכך הקל על מצודת גראדיסקה מן המצור הוונציאני. מאוחר יותר הוא ייסד מנזר על שמה של אשתו המנוחה.
בשנת 1623 התחתן ולנשטיין עם איזבלה קתרינה, בתו של הרוזן האראך. היא ילדה לו שני ילדים: בן שמת בינקותו ובתו ששרדה. הנישואים האלו הפכו אותו לאחד האנשים העשירים ביותר בכתר בוהמיה.
ביוגרפיה > מלחמת שלושים השנים

בתחילת המלחמה, לאחר שדיכא הקיסר את המרידות בבוהמיה והגיע בכיבושיו עד לגבולות דנמרק, חשש מלך דנמרק הפרוטסטנטי כריסטיאן הרביעי משכן קתולי חזק יתר על המידה. צבא דני שמנה 20,000 שכירי חרב, רובם ממומנים מהונו הפרטי של המלך, פלש לגרמניה, והקיסר פרדיננד השני נאלץ לשכור את שירותיו של ולנשטיין שארגן בבראונשוויג צבא שמנה בין 30,000 ל-100,000 חיילים. ולנשטיין ערך הסכם עם הקיסר לפיו יילחם המצביא לצד הכוחות הקתולים ובתמורה יוכלו חייליו של ולנשטיין לבזוז כל אזור שיכבשו.
מלך דנמרק כלל לא ידע על צבאותיו של ולנשטיין אלא רק על צבאותיו של הגנרל יוהאן ט'סרקלס פון טילי, ונאלץ לסגת לפני שישמידו שני הגנרלים את צבאו כליל. הצבא הדני הצליח להימלט אולם טילי השיג אותו בקרב לותר והשמיד אותו, בעוד צבאו של ולנשטיין המשיך להתקדם צפונה וכבש את מקלנבורג, פומרניה ויוטלנד. היעדר צי מנע ממנו לכבוש את עיר הבירה הנמצאת באי זילנד, ולכן החל לנוע לכיוון עיר הנמל שטרלזונד, העיר היחידה שממנה יוכל להקים צי כדי לכבוש את האיים הדנים. מלך דנמרק ביקש סיוע מאנגליה, צרפת, סקוטלנד, סקסוניה ושוודיה, אולם מתוכן רק סקוטלנד ושוודיה שלחו סיוע.
מול כוחותיו של ולנשטיין שצרו על העיר עמדו תושביה, ולצידם כ-9,000 חיילים סקוטים בפיקודו של רוברט מונרו וחיל מצב שוודי קטן בפיקודו של אלכסנדר לסלי. ולנשטיין הצהיר כי יכבוש את העיר בשלושה ימים אולם צבאו ספג אבדות כבדות ונאלץ לסגת. הקיסר החל להבין שלא היה משתלם להשקיע בוולנשטיין, וחתם על הסכם ליבק בו הפסיק כריסטיאן הרביעי את תמיכתו בפרוטסטנטים בגרמניה, ובתמורה תשמור דנמרק על ריבונותה. בשנת 1630 פיטר הקיסר את ולנשטיין, כי חשש שהוא מנסה לנגוס בעוצמתו הפוליטית.
אולם באותה שנה פלש צבאו של מלך שוודיה גוסטבוס אדולפוס לתחומי האימפריה, השוודים כמו הדנים חששו מהקתולים ורצו לחזק את שליטתם באזור, וללא צבאו של ולנשטיין נאלץ הקיסר להסתמך בעיקר על צבאות הליגה הקתולית בפיקודו של טילי. ב-1631 פלש טילי לסקסוניה במטרה למנוע מהסקסונים לאחד כוחות עם השוודים, מלך שוודיה ניצל את ההזדמנות ושכנע את הנסיך הבוחר של סקסוניה יוהאן גאורג הראשון להעמיד את כוחותיו לרשות צבא שוודיה. טילי ערך את כוחותיו בברייטנפלד והתכונן לפגוש את גוסטבוס אדולפוס.
למרות יתרונם המספרי של הקתולים ניצחו הפרוטסטנטים. שנה לאחר מכן נפגשו טילי וגוסטבוס אדולפוס בקרב ריין, שוב הובסו הקתולים והפעם טילי עצמו נהרג. הקיסר שב ושכר את שירותיו של ולנשטיין אולם צבאו של ולנשטיין הובס בקרב ליצן, למרות שמלך שוודיה נהרג.
הקיסר איבד את האמון בו ורגש זה התחזק לאחר שנודע לו שוולנשטיין מנסה להשיג על דעת עצמו הסכם שלום עם הפרוטסטנטים. הוא כבר עמד לחתום על הפקודה להורגו אולם כמה קצינים אירים וסקוטים מצבאו של ולנשטיין מרדו בו ב-25 בפברואר בעוד הוא מחכה באגר לתשובה מהשוודים. ראשי המורדים היו סרן אירי בשם וולטר דברו והמפקדים הסקוטים  וולטר לסלי וג'ון גורדון. הם פרצו לטירתו של ולנשטיין, העירו אותו משנתו ורצחו אותו.
למרות שבאופן רשמי הקיסר לא הורה על הרצח הוא שיבח את הרוצחים ותגמל אותם ביד רחבה.
הערות שוליים

↑  או: von Wallenstein‏.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269514505171  PLWABN: 9810655046905606  BnF: cb119530207 (data)  CANTIC: a11039668  CiNii: DA11165239  GND: 118628755  ISNI: 0000 0001 2095 4950  LCCN: n50034921  LNB: 000231942  NKC: jn20000720002  NLA: 49867053  NLG: 152698  NTA: 06872229X  RERO: 02-A009370210  RKD: 487770  SELIBR: 208220  SNAC: w6n87gs7  SUDOC: 027505308  Trove: 1499977  VcBA: 495/17607  VIAF: 4938591   WorldCat (עם VIAF): 4938591 
הרצח
דוב אריה ריטר

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1855 ה'תרט"ו ריינרסדורף
 פטירה:  דצמבר 1935  (בגיל 80 בערך) כ"ו בכסלו ה'תרצ"ו
 כינוי:  ברנהרד לבל
 מדינה:  הולנד הולנד
 השכלה:  בית המדרש לרבנים בברסלאו
 מקום מגורים:  פרנצלאו, רוטרדם ואנטוורפן
 תקופת הפעילות:  ? – דצמבר 1935 
 תחומי עיסוק:  רבנות, מחקר תורני
 בני דורו:  רידב"ז, רבי אברהם יצחק הכהן קוק, רבי אברהם מרדכי אלתר
 אב:  זאב
 אם:  בלומה
הרב ד"ר דוב אריה (ברנהרד לבל) ריטר (ריטטער; Ritter; ה'תרט"ו – כ"ו בכסלו ה'תרצ"ו, דצמבר 1935) היה רבה של רוטרדם, חוקר תורני, ומנהיג יהודי-אורתודוקסי בהולנד. בלט בעמדותיו העקרוניות ובמאבקים הדתיים הפנים-אורתודוקסיים שניהל בהולנד ומחוצה לה, ואף עזב את משרת הרבנות כמחאה על נישואי התערובת הגואים בהולנד בימיו. נודע גם בזכות היותו בין הראשונים שזיהו את זיופו של הירושלמי על סדר קדשים ולחמו בפומבי בתלמוד הירושלמי המזויף.
ביוגרפיה

נולד בריינסדורף (אנ') שבשלזיה (כיום בפולין), לזאב ולבלומה. בגיל שנתיים עקרו הוריו לקמפן (אנ') בכדי לתת לבנם חינוך תורני איכותי יותר. התייתם מאמו בגיל ארבע.
הוסמך לרבנות על ידי רבי יצחק אלחנן ספקטור ועל ידי רבי שמשון אורנשטיין מקאליש, על אף שלמד בבית המדרש לרבנים בברסלאו אצל זכריה פרנקל.
מלימודיו בברסלאו הכיר אותו צבי היינריך גרץ שאף המליץ עליו בשנת 1880 לרבנות הנאו כ"תלמודי מצוין", אך שאינו "אדוק מדי" ושלא אימץ לחלוטין את שיטת הרב הירש.
את עבודת הדוקטורט שלו עשה בשנת ה'תרל"ט בנושא "פילון וההלכה, תוך התייחסות ליוספוס". במאמרו זה הוא הוכיח נאמנות למסורת חז"ל כאשר בכל מקום בו סטה פילון מפירושי חז"ל הוכיח ריטר את טעותו. ריטר למד אצל פרנקל תלמוד ירושלמי. הוא העריך את פרנקל, ואמר עליו שלמרות גישתו האידאולוגית הפשרנית עדיין הוא שומר תורה ומצוות באופן מלא; זאת בניגוד ליחסו של רבי שמשון רפאל הירש – עמו קשר ריטר קשרים בתקופה זו – שמתח ביקורת קשה על פרנקל.
ביוגרפיה > ברבנות

בשנת ה'תרל"ט (1879) מונה לרב בפרנצלאו הסמוכה לברלין שם התיידד עם יוליוס פרויס שמאוחר יותר גם מסר לריטר את ספרו "הרפואה התנ"כית והתלמודית" להגהה.
בשנת 1880 (ה'תר"ם) הגיש את מועמדותו לרבנות רוטרדם, העיר השנייה בגודלה בהולנד, ובשנת ה'תרמ"ה (1885), אחרי עיכובים פורמליים, מונה לרב ברוטרדם, שם כיהן ברבנות למעלה מ-40 שנה. מנהיגי הקהילה היהודית ברוטרדם העדיפו אמנם רב קונסרבטיבי אך על פי תקנון הקהילה היה ועד הקהילה מנוע מלבחור ברב קונסרבטיבי, והם בחרו ברב ריטר בזכות לימודיו בסמינר לרבנים בברסלאו שהיה ידוע כקונסרבטיבי. בפועל, החזיק הרב ריטר בהשקפה שמרנית ובינו לבין ועד הקהילה פרצו סכסוכים רבים. כך לדוגמה סירב לדרישת אחד מראשי הקהילה לגייר את אשתו הגויה. מקרה אחר היה כאשר ועד הקהילה מכר שטח ריק בבית הקברות שבבעלות הקהילה, ולאחר שנמצאו עצמות בחלקה, דרש הרב ריטר מהוועד לקנות חזרה את החלקה; הוועד סירב לדרישתו. סכסוך חריף נוסף היה לו עם קצבי העיר, והוא שלל את ההכשר לחלקם; לפי המסופר, אף ניסו להטביעו באחד מביקוריו באטליזים. שחיטתו של הרב ריטר נחשבה למהודרת ביותר, והקהילה אף ייצאה ללונדון בשר תחת כשרותו. בלונדון היו תושבים שהקפידו שלא לאכול בשר אלא כזה שתחת כשרותו. כן תיקן תקנה הלכתית לשבתות בעבור יהודים השותפים במסחר עם גוי.
בכסלו ה'תרנ"ד התקבל גם כממלא מקומו של רבה של האג שנפטר, אך עקב סירובו של ועד הקהילה בהאג לקבל את דרישותיו בענייני שחיטה, התפטר מתפקידו כבר באביב של אותה השנה.
ביוגרפיה > ברבנות > פיטוריו מהרבנות

בשנת ה'תרפ"ח התפרסמו בעיתונות היהודית נתונים סטטיסטיים על נישואי תערובת שהגיעו בקהילה היהודית ברוטרדם עד ל-75%. הרב ריטר כינס אספת רבנים בהולנד ובה תוקנו ארבע תקנות שנועדו למנוע נישואי תערובת:
יהודי שיישא גויה לא יוכל להיות חבר בקהילה.
גם חברי הקהילה שכבר נישאו לגויות יוצאו ממנה.
מי שנשוי לגויה, לא יעלה לתורה ולא יוכל לומר קדיש בבית הכנסת.
מי שנשוי לגויה לא ימולו את בניו, ולא ילמדו אותם להתפלל.
הרב ריטר דרש מוועד הקהילה ברוטרדם לקבל את התקנות המוצעות כתנאי לחברות בקהילה, תוך הודעה שיתפטר מתפקידו אם דרישתו לא תתקבל. יחסים לא תקינים עם יו"ר הוועד הובילו לכך שראשי הקהילה פרסמו את דרישתו בעיתונים הולנדיים תוך מתיחת ביקורת עליו. ועדי הקהילה של רוטרדם והאג לא ראו תועלת בתקנות אלו בנימוק שרובם של הנשואים לגויות אינם מבקרים כלל בבתי הכנסת, ולאחר כמה ימים השיב ועד הקהילה ברוטרדם לרב ריטר פה אחד, כי ניתנת לו ארכה בת שלושה חדשים למשוך את האולטימטום שהציב, או להתפטר מרבנות הקהילה. מחאות מצד רבנים בקהילה לא הועילו, והרב ריטר התפטר מתפקידו לאחר למעלה מ-40 שנות רבנות. הוא סירב להשתתף במסיבת פרידה שארגנה לכבודו הקהילה, ובמכתב פרידה סיכם את שנות רבנותו כך: ”בהזדמנויות כאלו נאמרים בדרך כלל מילות תודה הוקרה והערכה, ואם אני מסתכל אחורה אל עבר של כמעט חמישים שנה, מעלה אני זכרונות של סבל עד אין סוף, לכן אין מקום למסיבות, התפטרותי מאונס באה להצלת כבוד התפקיד של רב ראשי בקהילה יהודית וכן להרגעת מצפוני”.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

הרב ריטר עסק רבות בפעילות ציבורית. שימש כחבר הנהלה ב"אגודת מונטיפיורי" (הוקמה בוועידת קטוביץ, 1884, לשמש כגוף עליון לאגודות חובבי ציון) שתמכה במהגרים ממזרח אירופה לארצות הברית[דרושה הבהרה]. בשנת ה'תרע"ב טבעה ספינה מול חופי רוטרדם כשהיא עמוסה במהגרים שהייתה בדרכה לארצות הברית, והרב ריטר יצא אל החוף וצילם את גוויות הנספים על מנת להציל את נשותיהם מעגינות. שימש גם כנשיא הכבוד של אליאנס בסניף רוטרדם.
ביוגרפיה > שנותיו האחרונות

הרב ריטר עבר להתגורר באנטוורפן, שם היה לנשיא הכבוד של ישיבת עץ חיים (בלגיה) (מיסודו של נתן בירנבוים), ובה נפטר ערירי בכ"ו בכסלו ה'תרצ"ו, ונקבר בבית הקברות של הקהילה החרדית מחזיקי הדת ב"פיטה".
על מצבתו נכתב:
”ציון לקבר

הרב ר' דוב ארי' בן מהר"ר זאב ממשפחת ריטר שהשתדל להעמיד הדת בקהל פרענצלוי קרוב לחמש שנים ובקהל ראטרדם שלש וארבעים שנה והלך לעולמו כ"ו כסלו תרצ"ו

תנצב"ה”.
ספרייתו הושארה בידי הקהילה היהודית ברוטרדם שהעבירה אותו לספרייה שבבית הכנסת ישורון בירושלים. ספרים אלו היוו את רוב ספרי הספרייה בשנת 1944 (חמש שנים להיווסדה), שבאותו הזמן מנו כ-3,600 ספרים.
עמדותיו

למרות היותו בעל השכלה כללית ורב בקהילה בעלת אורח חיים מודרני, לחם הרב ריטר בתנועה הציונית ובתנועת המזרחי, לעומת זאת השתתף בכנסייה הגדולה הראשונה של אגודת ישראל בווינה באלול ה'תרפ"ג, במהלכה נפגש עם רבי אברהם מרדכי אלתר מגור וקשר עמו קשרי מכתבים. התנגד גם למתן זכות בחירה לנשים להנהלת הקהילות היהודיות, בניגוד לדעתו של רבי דוד צבי הופמן שהתיר זאת.
הוא נמנה בין המתנגדים להיתר מכירה
(המאפשר התרת איסורי שמיטה באמצעות מכירת הקרקע לגוי) והצטרף לכרוז שיזם רבי נחום וידנפלד בשנת ה'תר"ע שלא להזדקק להיתר. בעניין זה התכתב עם רבי אברהם יצחק הכהן קוק שנמנה עם התומכים בהיתר-מכירה.
לחם גם בנוהג שריפת גופות שהחל להתפשט בימיו בגרמניה, כנגד זה הוציא לאור חוברת הסברה.
פרשת הירושלמי המזויף

בתחילת שנת ה'תרס"ז, יצא לאור הכרך הראשון של התלמוד ירושלמי לסדר קדשים, בהסכמתם של כמה מחשובי הרבנים באירופה. המוציא לאור, שהזדהה בשם שלמה יהודה אלגאזי - פרידלנדר, טען כי הוא מצא כתב יד עתיק, אך הרב ריטר חשד בזיוף וניהל מאבק נגד החיבור, בסדרת מאמרים שפרסם בשבועון דער איזראעליט בקיץ תרס"ז, תחת הכותרת: "זיוף מדעי?", טען ריטר לזיופו של הירושלמי. ריטר גם פקפק בזהות המחבר, וכבר במאמרו הראשון הצביע על הסתירה שבזהותו של המו"ל שלמה פרידלנדר, שכמוציא לאור של הירושלמי הוא הצהיר על עצמו כספרדי במוצאו, בעוד בקובץ "תל תלפיות" משנת תר"ס, הזכיר העורך הרב דוד צבי קצבורג את שמו כיליד רוסיה.
הרב ריטר לא הסתפק בפרסום סדרת המאמרים בהם הוא מוכיח את הזיוף בכמה עיתונים, אלא שיגר גם מכתבים לרבנים רבים להזהירם, ולבקשם שיצטרפו למאבקו.
המו"ל שטען לאמיתות כתב היד וחשש מפני חשיפת התרמית, השיב לו באותה המטבע במכתבים ובהשמצות בעיתונות. במכתבו לרבי מאיר דן פלוצקי שהיה מעורב בפרשה הוא מציין את תביעתו שריטר ישלם לו 1,200 רובל כפיצוי על הנזקים שנגרמו לו עקב המאבק שניהל נגדו הרב ריטר.
בשיא הפרשה אף כוונה נגדו הדפסתה של חוברת פולמוס בשם "ענה כסיל (או על שלשה פושעי ישראל)".