stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכויות להט"ב בניגריה
תנאי מחיה

ניגריה נחשבת לעיתים קרובות בכלי תקשורת בינלאומיים כמדינה דתית פנאטית, בה קיימות עמדות הומופוביות ציבוריות רחבות כלפי מערכות יחסים הומוסקסואליות על רקע אמונות דתיות שדוחות בעוינות יחסים רומנטיים שאינם מוגדרים כהטרוסקסואלים בין זכר ונקבה והטרונורמטיבים בקרב האוכלוסייה. כתוצאה מכך, אזרחי להט"ב שגלויים לגבי נטייתם המינית או זהותם המגדרית האמיתית, נתונים לגילויי בריונות ואלימות ציבורית חריפה. אף אחת מהמפלגות הפוליטיות בניגריה לא הצהירה רשמית על תמיכה בחקיקת זכויות להט"ב לאורך השנים, בעוד ששתי המפלגות הפוליטיות הרחבות ביותר באספה הלאומית, המפלגה הדמוקרטית העממית (אנ') ומפלגת העמים של כל ניגריה (אנ') (שהתמזגה בפברואר 2013 עם המפלגות: קונגרס הפעולה של ניגריה (אנ'), הברית הגדולה של כל הפרוגרסיביים (אנ') והקונגרס לשינוי פרוגרסיבי (אנ') עבור יצירת המפלגה קונגרס כל הפרוגרסיביים (אנ')) עוינות באופן גלוי כלפי סוגיות של חקיקת זכויות להט"ב.
ב-19 בספטמבר 2006 הצהיר שגריר ניגריה באו"ם, ג'וזף איילוגו, באומרו "התפיסה שהוצאות להורג בגין עבירות כמו הומוסקסואליות ולסביות הן מוגזמות היא שיפוטית. מה שנראה על ידי חלקים כעונש לא פרופורציונלי בעבירות כה חמורות והתנהגות כה מגעילה עלולים להיראות בעיני אחרים כעונש ראוי וצודק".
ב-51  באוגוסט 2007 שמונה עשר גברים נעצרו על ידי משטרת מדינת בואצ'י והואשמו בקיום "מעשי סדום" בגין ביצוע קרוס-דרסינג. ההאשמות בוטלו מאוחר יותר והוגדרו כעבירת "שוטטות" בעוד שהגברים הוחזקו בבית סוהר במשך מספר שנים במעצר עד תום ההליכים שהסתיים בסוף 2011.
ב-12 בספטמבר 2008 ארבעה עיתונים פרסמו את השמות וכתובות ביתם של 12 חברים ב-"House of rainbow Metropolitan Church" בלאגוס, אחת מתוך חברות הקהילה הבינלאומית של כנסיית המטרופוליטן הקהילתית הידועה כבעלת קבלה חברתית גלויה כלפי מאמינים נוצרים פרוטסטנטים שמוגדרים כלהט"ב ומשפחותיהם. לאחר מכן, חלק ממי שפורסמו על ידי העיתונים אוימו, הוכו ונסקלו באבנים על ידי התושבים המקומיים. בעקבות התקריות ביטלה הכנסייה כנסים שהיו עתידיים להתקיים מחשש לביטחון המשתתפים.
ב-15 באפריל 2017 הרשויות במדינת קדונה עצרו כ-53 גברים על קשר כביכול להשתתפות בחתונה של זוג מאותו המין. הנאשמים הואשמו ב-"קשירת קשר, התכנסות בלתי חוקית והשתייכות לחברה בלתי חוקית".
באוגוסט 2017 משטרת מדינת לאגוס עצרה כ-42 גברים על רקע אשמת קיום פעילות הומוסקסואלית.
ביוני 2018 משטרת ניגריה עצרה מעל 100 חוגגים במלון באסאבה במדינת דלתא באשמת הומוסקסואליות. ביולי 2018 הם הועמדו בפני אישומים פליליים שקשורים לקיום פעילות הומוסקסואלית בבית משפט.
בינואר 2019 דולאפו באדמוס, דוברת משטרת לאגוס, הצהירה כי על הומוסקסואלים בניגריה "לברוח מהמדינה או לעמוד לדין". היא הצהירה בפוסט בחשבונה באינסטגרם באומרה כי "כל אדם בעל נטייה הומוסקסואלית צריך לעזוב את ניגריה או להסתכן בהעמדה לדין". בנוסף, קראה לניגרים בעלי ראיות על אזרחים שהם הומוסקסואלים לבוא עם הראיות ולדווח עליהם במשטרה. הצהרותיה הובילו לביקורות זועמות וגינויים רבים נגד הרשויות הניגריות. באדמוס המשיכה להצהיר בשנים לאחר מכן כי "ישנם חוקים בניגריה האוסרים על פתיחת מועדונים הומוסקסואלים, עמותות וארגונים למען זכויות להט"ב בעוד כל מי שנמצא קשור לפעילותם עלול להיענש עד 15 שנות מאסר".
תנאי מחיה > דו"ח מעמד זכויות אדם בניגריה

דו"ח מעמד זכויות האדם בניגריה לשנת 2011 שפורסם על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית מצא כי,
"בגלל טאבו חברתי רחב נגד הומוסקסואליות, מעט מאוד אנשים חשפו בגלוי את נטייתם המינית בקרב האוכלוסייה. הארגונים הלא ממשלתיים "Global Rights" ו-"The Independent Project" סיפקו לקבוצות לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) ניגרים ייעוץ והכשרה משפטית בהסברה, אחריות תקשורתית ומודעות ל-HIV/איידס".
להט"ב ניגרים ידועים

ריצ'רד אקוסון (אנ'), עורך דין ופעיל זכויות להט"ב הומוסקסואל ניגרי-אמריקאי.
ביסי עלימי (אנ'), פעיל זכויות להט"ב הומוסקסואל ניגרי-בריטי.
אדרונקה אפטה (אנ'), פעילת זכויות להט"ב לסבית ניגרית-בריטית.
מתיו בלייס (אנ'), פעיל זכויות להט"ב קווירי ניגרי.
וינסנט דזמונד (אנ'), סופר ופעיל זכויות להט"ב קווירי ניגרי.
דייוויס מק-איאלה (אנ'), פעיל זכויות להט"ב הומוסקסואל ניגרי.
ג'ייד מקאוליי (אנ'), כומר ופעיל זכויות להט"ב הומוסקסואל ניגרי-בריטי.
אולומיד מקנג'וולה (אנ'), יזם חברתי ופעיל זכויות להט"ב הומוסקסואל ניגרי.
אקודו אוגואהמבה (אנ'), פעילת זכויות אדם לסבית ניגרית.
בולו אוקופה (אנ'), דוגמן ופעיל זכויות להט"ב ביסקסואל ניגרי.
טמי אוובוסה (אנ'), זמרת-יוצרת לסבית ניגרית.
מיס סההרה, מלכת יופי, זמרת-יוצרת ופעילת זכויות להט"ב טרנסקסואלית ניגרית-בריטית.
מוג'י סולאר-ווילסון (אנ'), פרשנית חברתית ופעילת זכויות להט"ב לסבית ניגרית-אמריקאית.
אדגוק טוגבייאלה (אנ'), אמנית חזותית ופעילה חברתית קווירית ניגרית-אמריקאית.
טבלת סיכום

| --- | --- |
פעילות הומוסקסואלית חוקית: / (עונש: מוות בסקילה פומבית באבנים במדינות שרעיות, 14 שנות מאסר במדינות תחת חוק עונשין חילוני)
גיל הסכמה שווה לזוגות הטרוסקסואלים: 
חוקים נגד אפליה בתעסוקה: 
חוקים נגד אפליה במתן סחורות ושירותים: 
חוקים נגד אפליה בכל התחומים האחרים (כולל אפליה עקיפה, דברי שטנה): 
נישואים חד-מיניים: 
הכרה בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור): 
אימוץ משותף על ידי זוגות חד-מיניים: 
אימוץ ילד חורג בקרב זוגות חד-מיניים: 
גישה להפריה חוץ-גופית בקרב זוגות לסביות: 
הכרה משפטית בשינוי מגדר:  (ישנם חוקים שאוסרים קרוס-דרסינג ב-12 מדינות בצפון ניגריה)
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בצבא: 
איסור על ביצוע טיפול המרה בחוק: 
פונדקאות מסחרית לזוגות גברים הומוסקסואלים: 
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים רשאים לתרום דם:
ראו גם

זכויות להט"ב
זכויות להט"ב באפריקה
זכויות להט"ב בחבר העמים הבריטי
הרטה בוטה

| --- | --- |

 לידה:  3 ינואר 1921 המדינה החופשית מקלנבורג-שוורין, רפובליקת ויימאר
 פטירה:  16 במרץ 2000 (בגיל 79) גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית    אס אס
 תקופת הפעילות:  1938–1945 (כ־7 שנים)
 תפקידים בשירות
 שמירה במחנות ריכוז
 פעולות ומבצעים
 השואה 
 
הרטה בוטה (בגרמנית: Hertha Bothe ; נולדה ב-3 בינואר 1921 – נפטרה ב-16 במרץ 2000) הייתה פושעת מלחמה נאצית ששירתה כשומרת במחנה הריכוז ברגן-בלזן ולקחה חלק בהובלת צעדות המוות. נכלאה לאחר הרשעה בפשעי מלחמה ושוחררה מהכלא שחרור מוקדם ב-22 בדצמבר 1951 כאקט של סלחנות מצד ממשלת בריטניה.
ביוגרפיה

נולדה ב-3 בינואר 1921 בעיירה טטרוב, המדינה החופשית מקלנבורג-שוורין, רפובליקת ויימאר. עוד בהיותה בת 17 החלה לעבוד בחנות העצים של אביה. לאחר מכן הצטרפה לעבודה זמנית במפעל ואף עבדה כאחות בבית חולים.
ב-1939 בהיותה בת 18 הצטרפה בוטה לאגודת הנערות הגרמניות שהייתה תנועה משנית בהיטלר יוגנד. מספר חודשים לאחר מכן היא הצטרפה לאס אס.
ב-1942 הוצבה כשומרת (SS-Aufseherin) במחנה הנשים ראוונסבריק ולאחר ארבעה שבועות הוצבה במחנה שטוטהוף שם נהגה להכות אסירים באכזריות ובשל כך אף זכתה לכינוי ״הסאדיסטית משטוטהוף״.
ביולי 1944 הוצבה על ידי גרדה שטיינהוף במחנה הנשים ברומברג אוסט (Konzentrationslager Bromberg-Ost) שבקרבת מחנה שטוטהוף.
ב-21 בינואר 1945 בהיותה בת 24 הועברה למחנה הריכוז ברגן-בלזן שם הוצבה כשומרת וליוותה צעדות מוות בהן הוצעדו נשים יהודיות מפולין לכיוון גרמניה. שהתה באופן זמני באושוויץ וחזרה לברגן-בלזן.
הייתה אחראית לחייהן של מאות נשים יהודיות והיא תוארה על ידי ניצולי המחנה וצעדות המוות כאישה אכזרית וחסרת רחמים.
הרטה בוטה נתפסה על ידי חיילי צבא ארצות הברית בסוף 1945. היא הועמדה לדין במשפט בלזן ונידונה ל-10 שנות מאסר בעקבות אי-ודאות בנוגע לתפקידה. שוחררה מהכלא ב-22 בדצמבר 1951.
משפט

הועמדה לדין במשפט בלזן במהלכו היא אופיינה כ"משגיחת חסרת רחמים" ונידונה לעשר שנות מאסר בגין שימוש באקדח על אסירים.
בוטה הודתה כי הכתה אסירים בידיה בגין הפרות מחנה כמו גניבה, אך טענה כי מעולם לא הכתה איש "במקל או במוט" והוסיפה כי מעולם לא "הרגה אף אחד".
טענת החפות שלה נחשבה מפוקפקת כאחת. ניצול ברגן בלזן טען כי ״ראה את בוטה מכה למוות יהודי הונגרי בשם אווה באמצעות גוש עץ״ בעוד נער אחר הצהיר כי ראה אותה יורה בשני אסירים מסיבות שלא הבין.
היא נדונה לעשר שנות מאסר ונכלאה בכלא בסקסוניה התחתונה. אף על פי כן, היא שוחררה מוקדם מהכלא ב-22 בדצמבר 1951 כאקט של סלחנות מצד ממשלת בריטניה
לאחר המלחמה

בראיון שנתנה כשישים שנה לאחר מכן סיפרה שלאחר שחרור המחנה בשעה שחיילי בעלות הברית אילצו אותה להעביר גופות של אסירים מתים לתוך קברי אחים סמוכים למחנה הראשי. סיפרה
בזמן נשיאת הגופות, אסור היה לנו ללבוש כפפות, ופחדתי להידבק בטיפוס. הגופות היו כל כך רקובות. הידיים והרגליים נקרעו כשהן הוזזו. בנוסף הגופות הכחושות היו עדיין כבדות מספיק כדי לגרום לי לכאבי גב ניכרים.
בנוסף אמרה בראיון:
האם טעיתי?... לא... אני בטוחה שלא... הטעות הייתה מחנה הריכוז שאם לא הייתי עושה זאת הייתי נכלאת שם בעצמי.
ב-16 במרץ 2000 נפטרה בגיל 79 בגרמניה.
הערות שוליים

↑  הרטה בוטה ב-DNB
1 2 3 4  HERTA BOTHE, her life as a female Nazi "SS" concentration camp guard., web.archive.org, ‏2008-02-28
↑  Allan Hall, Nazi women exposed as every bit as bad as Hitler's deranged male followers, Mail Online
↑  Konnilyn G. Feig, Hitler's Death Camps: The Sanity of Madness (New York: Holmes & Meier, 1981), p. 189.
↑  Wendy Adele-Marie Sarti, Women and Nazis: Perpetrators of Genocide and Other Crimes During Hitler's Regime, 1933-1945 (Palo Alto, California: Academica Press, 2011), pp. 87-89.
↑  Herta Bothe (viewer discretion advised), נבדק ב-2022-12-18
↑  Aufseherin Herta Bothe/Lange, bergenbelsen.co.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1016057334  VIAF: 186819253   WorldCat (עם VIAF): 186819253 
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרכז המודיעין הלאומי (צ'ילה)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מדינה:  צ'ילה 
 תאריך הקמה:  13 באוגוסט 1977 
 תאריך פירוק:  22 בפברואר 1990 
 מטה מרכזי:  סנטיאגו דה צ'ילה 
 
מרכז המודיעין הלאומי (בספרדית: Central Nacional de Informaciones) הידוע גם בראשי התיבות CNI, פעל בשנים 1977–1990 כסוכנות המשטרה והמודיעין הפוליטי, שתפקדה כזרוע רדיפה, חטיפה, עינויים, רצח והיעלמות של מתנגדים פוליטיים במהלך הדיקטטורה הצבאית של הגנרל אוגוסטו פינושה בצ'ילה. המרכז הוקם מיד לאחר פירוק קודמה, מינהל הביון הלאומי (DINA), עקב לחץ מצד ארצות הברית כתוצאה מההתנקשות בחייו של אורלנדו לטלייה בגלותו בוושינגטון די. סי. בשנת 1977.
היסטוריה

ה-CNI נוצר ב-13 באוגוסט 1977 על פי צו 1878, במטרה "לאסוף ולעבד את כל המידע ברמה הלאומית, המגיע מתחומי הפעולה השונים, שהממשלה העליונה דורשת לגיבוש מדיניות, תוכניות ואימוץ צעדים נחוצים לשמירה על ביטחון המדינה ופיתוח סדיר של פעילויות לאומיות ושמירה על המסגרת המוסדית שהוקמה." ה-CNI היה "גוף צבאי, חבר ההגנה הלאומית", אשר קיבל עצמאות לפעול, תחת משרד הפנים אך היה תלוי בנשיא הרפובליקה.
המנהל הראשון שלה היה הגנרל מנואל קונטרראס (שהנהיג קודם את DINA) ובנובמבר 1977 הוא הוחלף על ידי אודלנייר מנה, שהיה בפיקוד עד 1980, השנה בה הוחלף על ידי הגנרל הומברטו גורדון. גורדון הפך לחבר בחונטה הצבאית בשנת 1986 והוחלף בראשות CNI על ידי הוגו סלאס ונזל.
ה-CNI היה אחראי למספר רב של מקרים של דיכוי, הסתננות פוליטית, התנקשויות, חטיפה ועינויים של אנשים, ביניהם רצח מנהיג האיגודים המקצועיים טוקאפל חימנס והנגר חואן אלגריה מונדקה בשנת 1982 במסגרת מה שמכונה מבצע אלבניה בשנת 1987. נחקרה גם השתתפות המרכז בהרעלה לכאורה שגרמה למותו של נשיא הרפובליקה לשעבר אדוארדו פריי מונטלבה בשנת 1982.
אחד הסוכנים העיקריים בארגון היה אלווארו קורבלאן, המרצה כיום עונשי מאסר רבים בגין פשעים נגד האנושות. בין שאר הפשעים, היו הרעלה ושימוש בסארין ורעלים אחרים, אנגד אסירים המתנגדים למשטר, מקרה פריי היה אולי הידוע ביותר. אחד מסוכניו, אאוחניו בריוס, שנרצח על ידי סוכני CNI לשעבר באורוגוואי, היה הכימאי שהשתמש ברעלים הקטלניים על קורבנותיו.
ה-CNI היה אחראי גם להתנקשויות בחברים לשעבר בתנועת השמאל המהפכני MIR בשנים 1980–1983, בהם השתמשו בטקטיקה של "עימותים כוזבים". הם היו קשורים גם לשוד בנקים, סחר בסמים וכלי נשק בלתי חוקיים והונאה שנקראה "לה קטופה", בה היה מעורב אחד מבניו של אוגוסטו פינושה.
המרכז פורק ב-22 בפברואר 1990 על פי צו 18 943, זמן קצר לפני החזרה לדמוקרטיה. רבים מסוכני המרכז הוקצו מחדש לביצוע תפקידים בביטחון הציבור, לתעשייה או למסחר במהלך שנות התשעים. המרכז הוחלף על ידי המועצה לתיאום ביטחון הציבור (1991–1993) ולאחר מכן על ידי המינהל למודיעין וביטחון הציבור (1993–2004).
מאז 2004 פועלת סוכנות הביון הלאומית, כגוף מרכזי לביטחון פנים ואיסוף מודיעין.
מנהלים

מנואל קונטרראס (13 באוגוסט–נובמבר 1977)
אודלאנייר מנה (נובמבר 1977–23 ביולי 1980)
הומברטו גורדון (23 ביולי 1980–11 בדצמבר 1986)
הוגו סלאס ונזל (11 בדצמבר 1986–23 בנובמבר 1988)
הומברטו לייווה (23 בנובמבר 1988–24 באפריל 1989)
גוסטבו אברסואה (24 באפריל 1989–22 בפברואר 1990)
הערות שוליים

↑  "Amnesty International, Torture in the Eighties, Amnesty International Publications 1984". נבדק ב-7 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Central Nacional de Información (CNI)". memoriaviva.com. נבדק ב-20 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ministerio del Interior (13 באוגוסט 1977). "Crea la Central Nacional de Informaciones". LeyChile. נבדק ב-22 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "CNI: Doce años de terror" (PDF). Pluma y Pincel. 7 בדצמבר 1989. נבדק ב-25 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  nacion.cl (8 בדצמבר 2009). "Juez acreditó el asesinato de Eduardo Frei Montalva". אורכב מ-המקור ב-11 בינואר 2012. נבדק ב-6 בינואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  elmostrador.cl (16 בדצמבר 2009). "Jefe de seguimientos de la CNI a Frei Montalva confesó uso de venenos de Eugenio Berríos". נבדק ב-6 בינואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ministerio de Defensa Nacional (22 בפברואר 1990). "Ley 18.943, Disuelve organismo que indica". LeyChile. נבדק ב-22 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  primeralinea.cl (6 בספטמבר 2001). "Ex CNI: un nostálgico y desesperado intento de sobrevivencia". נבדק ב-6 בינואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Acepta renuncia y nombra director de la Central Nacional de Informaciones" (PDF). Diario Oficial. 24 ביולי 1980. נבדק ב-21 ביוני 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "DTO-1480 24-DIC-1986 MINISTERIO DEL INTERIOR, SUBSECRETARIA DEL INTERIOR". Ley Chile - Biblioteca del Congreso Nacional. 24 בדצמבר 1986. נבדק ב-20 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ko2015867032
רות ברנהארד

| --- | --- |

רות ברנהארד  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  14 באוקטובר 1905 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  18 בדצמבר 2006  (בגיל 101) סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאומנויות של ברלין 
 תחום יצירה:  צילום
 פרסים והוקרה:  פרס שדולת הנשים למפעל חיים בתחום האמנות (1981)  פרס לוסי (2003) 
 
רות ברנהארד (באנגלית: Ruth Bernhard;‏ 14 באוקטובר 1905 – 18 בדצמבר 2006) הייתה צלמת גרמנייה-אמריקאית. ברנהארד ידועה בעיקר בזכות עבודותיה המופשטות בשחור לבן, המתמקדות בגוף הנשי ובהרמוניה שבעירום.
קורות חיים

ברנהארד נולדה ב-14 באוקטובר 1905 בעיר ורדר הסמוכה לברלין שבגרמניה. אביה, לוסיאן ברנהארד (Lucian Bernhard), היה יוצר פוסטרים מצליח. הוריה התגרשו כשהייתה בת שנתיים ואמה עזבה את הבית. לאחר מכן ברנהארד נפגשה איתה כפעמיים נוספות בלבד במהלך חייה.
ברוב ימי השבוע הופקדה ברנהארד לידי שתי מורות אחיות בהמבורג. מאוחר יותר אף עברה לבית ספר פרטי. עקב עיסוקו של אביה והמעבר לבית ספר פרטי, חוותה מחסור בתשומת לב אנושית במהלך ילדותה. ברנהארד מעידה כי בילתה את רוב השנים המוקדמות של חייה בחיק הטבע, עם ספרים ושירה.
ברנהארד התקשתה בניהול מערכות יחסים במהלך נעוריה. מערכת היחסים הראשונה שלה הייתה עם המנחה שלה, האומן גוסטב אדולף שרייבר, גבר נשוי כבן שלושים ושבע.
ברנהארד החלה ללמוד טיפוגרפיה ותולדות האמנות בבאקדמיה לאמנות בברלין בשנת 1925. לאחר ביקור בסטודיו של אביה, החליטה ברנהארד לעבור כמוהו לארצות הברית ב-1927.
עבודתה הראשונה ב-1929 הייתה כסייעת בפיתוח תמונות עבור הצלם האמריקאי ראלף סטיינר (אנ'). אולם עקב חוסר עניין בעבודה הוא פיטר אותה, והיא ניצלה את המשכורת האחרונה לקנות ציוד צילום ולהתחיל לצלם באופן עצמאי.
לאחר שעברה למנהטן השתלבה ברנהארד בתרבות הלסבית בניו יורק והתחברה עם הצלמת ברניס אבוט בנוסף למאהבת שלה באותה תקופה, אליזבת מק'קוזלנד.
בשנת 1939 פגשה רות ברנהארד את האומנית אוולין פימיסטר (Eveline Phimister) בניו יורק. השתיים עברו לגור בדירה משותפת וחיו יחדיו בניו יורק, סן פרנסיסקו ולוס אנג'לס במשך עשר שנים.
בשנת 1943 שירתה ברנהארד לתקופה קצרה בצבא כחלק ממלחמת העולם השנייה.
בשנות השבעים המוקדמות, החלה ברנהארד לחוש כי היכולות הקוגניטיביות שלה דועכות. לאחר סריקה מוחית שעברה בשנת 1976, התגלתה הרעלת פחמן חד-חמצני בגופה. התברר לה כי היא חיה עם מחמם מים פגום בביתה שגרם לה להרעלה. הדבר מנע ממנה לפתח תמונות חדשות.
בשנת 1967 פגשה בקולונל רייס פרייס מחיל האוויר האמריקאי, עימו הייתה בקשר רומנטי עד למותו בשנת 1999.
כאשר הייתה ברנהארד בשנות התשעים לחייה, חברה לביוגרפית מרגרטה קולת'או מיטשל על מנת לכתוב את הספר "רות ברנהארד: בין אומנות לחיים" שיצא לאור בשנת 2000.
כצלמת

בין השנים 1930–1935 עבדה ברנהארד ב"ניו יורק טיימס", במגזין לאומנות הפרסום, ברשת החנויות מייסיס ואצל חברים רבים של אביה. בשנת 1934 אף פרסמה את תצלומי העירום הראשונים שלה, "עובר" ו"בתוך העיגול" בקטלוג הראשון של המוזיאון לאמנות מודרנית (אותו הפיקה). לתמונה זו דגמנה חברתה הקרובה, שבמקרה נכחה בסטודיו הצילום. סדרת התמונות צברה לברנהארד פרסום קל.
ב-1935 ביקרה בקליפורניה, שם פגשה על החוף את אדוארד וסטון, צלם אמריקני המצלם בפורמט 8 10x אינץ' (בדומה לברנהארד). עבודותיו של וסטון השפיעו על ברנהארד נפשית ואומנותית והוא הפך למנטור עבורה.
השימוש בעירום תוך שמירה על טוהר ותמימות על פניהן של הדוגמניות היה דבר המנוגד לגישתה של החברה האמריקנית הכללית באותה תקופה אשר ראתה עירום כמשהו מיני ורע מטבעו.
ברנהארד גילתה בעזרת וסטון את הפוטנציאל האומנותי שבצילום. לאחר הפגישה החלה לקחת את האומנות שלה ברצינות המרבית, עברה לגור בקליפורניה (שם גר וסטון) והפכה לצלמת עצמאית עד שנת 1953.
בשנת 1940 החלה ברנהארד לעסוק בצילום של קונכיות יחד עם מומחית לקונכיות בשם ג'ין שווננג'ל.
ב-1944 עברה רות ברנהארד לכרמל, קליפורניה יחד עם אוולין פימיסטר. בכרמל הצטרפה לקבוצת הצלמים f/64, קבוצה שהוקמה במקור על ידי שבעה צלמים (שביניהם נמנה גם אדוארד וסטון) בעלי מאפיינים אומנותיים דומים.
לאחר שגילתה את הקושי הכלכלי במגורים בכרמל עברה ברנהארד להוליווד, שם הפכה לצלמת בתחום הפרסום עד לשנת 1953.
ב-1953 עברה ברנהארד לסן פרנסיסקו והתיידדה עם צלמים מקומיים כמו אנסל אדמס (צלם נופים אמריקאי), ווין בולוק ואימוג'ן קנינגהם (צלמת בוטניקה, עירום ותעשייה).
בשנת 1962 פרסמה ברנהארד את "Two Forms", יצירה המתארת שתי נשים עירומות אחת מול השנייה. יצירה זו נחשבת כיצירה הפופולרית ביותר של ברנהארד בנושא רומנטיקה וארוטיקה נשית.
לאחר שמצבה הבריאותי של ברנהארד הסתבך ב־1970 הצילום נעשה כמעט בלתי אפשרי עבורה. עם זאת, ברנהארד החליטה שלא לוותר על התחום והחליפה את הצילום בהוראה במטרה לתת לצלמים צעירים השראה כפי שווסטון היה עבורה.
בשנת 1986 פרסמה ברנהארד את הספר "הגוף הנצחי", אוסף יצירות עירום שסיכמו 40 שנה של עבודה בתחום.
מאפיינים אומנותיים

ברנהארד הייתה ידועה בעיקר בשל עבודות העירום הדרמטיות הרבות שצילמה במהלך הקריירה המקצועית שלה, ובשל עבודות צילום מופשטות. היא צילמה גם פרטים דוממים, בעיקר בשנות הקריירה המוקדמות שלה. את סגנון הצילום הייחודי של ברנהארד אפשר לחלק לכמה מאפיינים מרכזיים:
מאפיינים אומנותיים > קומפוזיציה

את הקומפוזיציה הייחודית לברנהארד נהוג לשייך להשפעה של אדוארד וסטון. ברנהארד, שעבדה כמעט באופן בלעדי בסטודיו, דאגה לסדר קומפוזיציות במשך זמן ממושך. היא מספרת שהיא הייתה מאוד מחושבת, כך שבסופו של דבר יש מעט תמונות לבחור מהן.
ביצירה "Classic Torso" ניתן להבחין בתשומת הלב של ברנהארד למיקומו של האובייקט בחלל.
מאפיינים אומנותיים > פשטות

על פי ברנהארד: ”בצילום עירום מטרתי היא הפיכת המורכבות של דמות לכדי הרמוניות של דמות מופשטת”
גם בצילום חפצים דוממים השתמשה ברנהארד בקומפוזיציה ותאורה על מנת ליצור תמונה פשוטה ומובנת לצופה. אותה פשטות מאפיינת גם את סגנונם של צלמי קבוצת f/64 אליה השתייכה בשנת 1940.
מאפיינים אומנותיים > עירום ונשיות

רוב הקריירה האומנותית של ברנהארד נסבה סביב צילומי עירום של נשים. למרות הביקורת הרבה שהוטחה כלפיה על כך שעבודותיה משדרות מסר מיני, ברנהארד המשיכה לטעון במהלך כל חייה כי הצילומים שלה באים ממקור של הערכת צורתו של הגוף הנשי.
ברובן המוחלט של העבודות שלה, ברנהארד בחרה שלא להציג את פניהן של הדוגמניות. היא טענה שאם הפרצוף של הדוגמנית כן יופיע בתמונה, הוא יסית את תשומת הלב של הצופה מהפרטים וההרמוניה בגוף שברנהארד רצתה להדגיש.
ספריה

Van, Melvin, and Ruth Bernhard, The Big Heart, San Francisco: Fearon, 1957
Bernhard, Ruth, Collecting Light: The Photographs of Ruth Bernhard, Carmel: Friends of Photography, 1979
Ruth Bernhard, Ruth Bernhard: the eternal body : a collection of fifty nudes, Carmel, Calif.: Photography West Graphics, 1986. San Francisco: Chronicle, 1994, ISBN 0-8118-0801-7
Bernhard, Ruth, Gift of the Commonplace, Carmel Valley, Calif.: Woodrose Publications / Center for Photographic Art, 1996, ISBN 0-9630393-5-0
Margaretta Mitchell and Ruth Bernhard, Ruth Bernhard: Between Art and Life, San Francisco: Chronicle, 2000
פרסים ואותות הוקרה

1971 - פרס הוקרה על שם דורותיאה לאנג.
2003 - פרס לוסי (אנ') על השגים בצילום ואמנות
הערות שוליים

↑  Ruth Bernhard, הטיימס, ‏December 21 2006
1 2 3 4  Ruth Bernhard, International Photography Hall Of Fame
1 2  Tee A. Corinne, Bernhard, Ruth (1905-2006), glbtqarchive, ‏2002
1 2  פיליפ גפטר, הספד: רות ברנהרד, צלמת, נפטרה בגיל 91, באתר הניו יורק טיימס, ‏21 בדצמבר 2006
↑  Interview by Donna Conrad, A Conversation with Ruth Bernhard, Photovision Magazine
1 2  Euan Kerr, Ruth Bernhard: "Life gave me presents", ‏3 בספטמבר 2002
↑  The Eternal Body - Ruth Bernhard, Photography West Gallery
↑  Illuminations: Ruth Bernhard, Photographer, RbArts
↑  "Ruth Bernhard 2003 honoree: achievement in fine art". Lucie Awards. נבדק ב-15 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522907005171  BnF: cb12531061c (data)  GND: 119211475  ISNI: 0000 0000 7861 2008  LCCN: n80032107  PIC: 1992  RKD: 220019  SNAC: w65t3mc5  ULAN: 500105646  VIAF: 79414702   WorldCat (עם VIAF): 79414702 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "רות ברנהארד".
משטרת מחוז ניז'ני נובגורוד

| --- | --- |


מטה משטרת מחוז ניז'ני נובגורוד
 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה 
 תחום שיפוט:  מחוז ניז'ני נובגורוד 
 תאריך הקמה:  4 במאי 1733 (יוליאני) 
 מטה מרכזי:  ניז'ני נובגורוד 
 https://52.mvd.ru/
 קואורדינטות:  56°18′49″N 43°59′43″E﻿ / ﻿56.313645°N 43.995214°E﻿ / 56.313645; 43.995214
 he
 
משטרת מחוז ניז'ני נובגורוד (ברוסית: Нижегородская полиция) רשמית: המינהל הראשי של משרד הפנים הרוסי של מחוז ניז'ני נובגורוד (Главное управление МВД России по Нижегородской области) היא גוף טריטוריאלי של הרשות המבצעת בניז'ני נובגורוד ובמחוז ניז'ני נובגורוד, המהווה חלק ממשרד הפנים של הפדרציה הרוסית ואחראי לאכיפת החוק ולסדר הציבורי במחוז.
היסטוריה

משטרת ניז'ני נובגורוד הוקמה ב-23 באפריל (או 4 במאי) 1733 בצו הקיסרית אנה יואנובנה "אודות מוסדות משטרה בערים". קפטן הצבא בדימוס גריגורי רטקוב מונה למפקד המשטרה הראשון בניז'ני נובגורוד. המשטרה במאה ה-18 הייתה אמורה למנוע ולדכא פשעים ולפקח על יישום חוקי רוסיה. המשטרה הייתה אחראית גם על שירותי הכבאות ואכיפת החוק, כאשר בעיירות המחוז המשטרה פיקחה גם על מצב הכבישים והגשרים.
בניז'ני נובגורוד עצמה נלחמה המשטרה נגד הפשע המשתולל. בשנת 1782 אושרה "אמנת השוטר", לפיה התרחש ארגון מחדש משמעותי של המשטרה. מאז 1799, בהוראת הקיסר פאבל הראשון, תוגברו הגדודים הפנימיים של חיל המצב, וסיפקו למשטרת המדינה סיוע במאבק בפשע. ב-22 ביולי 1799 הציג המושל את תפקידי מפקד המשטרה ורופא המשטרה בפני הסנאט.
לאחר הקמת משרד הפנים בשנים 1867 עד 1893, נשלטה משטרת ניז'ני נובגורוד על ידי האלוף ניקולאי קרגר. בשלב זה הוקמה סופית המשטרה במחוז ניז'ני נובגורוד.
בתחילת המאה ה-20, בניז'ני נובגורוד עם אוכלוסייה של כ-187 אלף איש, היו 278 שוטרי מקוף רגליים ופלוגת פרשים. ואז האימפריה הרוסית קרסה לאחר מהפכת פברואר והמשטרה הייתה נתונה לסמכותה של הממשלה הזמנית. מאז 1905, בסורמובו, המשטרה ניהלה עימות עם כנופיות חמושות בלתי חוקיות של "מיליציית העם". כדי לשמור על הסדר בעיר נוצר תפקיד ראש הביטחון העירוני. הוא היה מפקד חוליה 671 של המיליציה ומולא על ידי יבגני סטפאנוב, שמונה על ידי הדומה העירונית. למרות הופעת גוף שיטור סוציאליסטי בתחילת מרץ, עד לסיום עבודתו כראש המיליציה, לעיתים נשלחו מסמכים שונים לסטפאנוב כראש הביטחון העירוני. רק לאחר התפטרותו, ב-1 בספטמבר, מונה לתפקיד זה וסילי באבקוב, שהיה מהפכן סוציאל-דמוקרטי. בקיץ 1917 הוקמה מיליציה בניז'ני נובגורוד כשמשטרת הבילוש המשיכה לתפקד עד 23 במאי 1917. למחרת שונה שם משטרת הבילוש למשטרה הפלילית.
לאחר מהפכת אוקטובר, המיליציה החדשה כללה במשך זמן מה שוטרים מנוסים ומאומנים לשעבר. עם זאת, אז הממשלה חיסלה את כל השוטרים לשעבר, והחליפה אותם בחיילים לא מאומנים ואנשים מהעם הפשוט. הוועד הפועל, לאחר הדחת נציגי הממשל הישן, שלח את מנהיגי המשטרה הפרובינציאלית למעצר. אז בניז'ני נובגורוד, הפשע הרים ראש ובדיווחים של נציב המחוז לשר לענייני פנים צוין ש"המשטרה, לאור חוסר מוכנותה, חסרת אונים במלחמה בפושעים". הנ.ק.ו.ד. יזמה הקמת מיליציה נפרדת כגוף שיטור לאומי, עם זאת, משטרת ניז'ני נובגורוד הייתה מבודדת מהרשויות החדשות. בפברואר 1918 החלה המיליציה לפעול באופן הדוק עם מועצת העיר.
עם תחילת המלחמה הפטריוטית הגדולה נקראו אנשי מיליציה רבים לחזית. ביוני 1941 נוצרו גדודי הפצצה ציבוריים בגורקי ובפרבריה. הם ביצעו משימות חבלה באויב. ביולי 1941 הוצבו בגורקי 10 גדודים. עבודת המיליציה התנהלה בתנאים קשים עם הפצצה מתמדת על העיר. בשנות המלחמה המשטרה בגורקי בלבד חיסלה 628 קבוצות שודדים והחרימה 1,500 כלי נשק. במהלך שנות המלחמה תרמו עובדי מיליציית גורקי 8.5 מיליון רובל כספים לקרן הביטחון העירונית, 277.5 אלף רובל באיגרות חוב והעבירו 1,800 פריטים יקרי ערך. כספם שימש לבניית 13 טנקים, כמו גם 2 מטוסים.
המיליציה שמרה על הארגון ודרכי הפעולה שלה גם לאחר התפרקות ברית המועצות, רק לאחר תחילת הרפורמה המשטרתית בשנת 2011 במסגרת חוק המשטרה נערך שינוי ארגוני במסגרתו צומצם כוח האדם במחוז והמיליציה, הפכה לחלק ממשטרת הפדרציה הרוסית.