גן (נוי)
היסטוריה

גני נוי קיימים מקדמת דנא. הגנים הראשונים שהוקמו וטופלו לצורכי פנאי ונוי, בניגוד לגנים שהצמיחו תוצר חקלאי (גם אם לצרכים ביתיים), התפתחו כבר בערים הראשונות של מסופוטמיה העתיקה. ידועים במיוחד הגנים התלויים בבבל שאף חשבו כי שולבו בארמונו של נבוכדנצר השני. מחקרים ארכאולוגיים עדכניים הראו כי הגנים התלויים של בבל, כנראה הוקמו בעיר נינווה (בבל העתיקה), עם מערכות השקיה בתעלות, כאשר שתילת העצים נעשתה מעל מבני ארקדות. מיתוס הגנים התלויים בבל שימש במשך דורות עילה לבניית גנים על טראסות או על מרפסות מבנים. גם באימפריה הפרסית שולבו בגנים גם גופי מים שמטרתם הייתה מתן תחושה של "גן עדן עלי אדמות".
במשך כל העת העתיקה היו גני נוי נחלתם של מלכים, שליטים ואצילים. התפתחה מורשת טיפול וטיפוח גנים גם בקרב מנזרים נוצריים במערב, כאשר גנים אלה היו בעיקר גני ירק או מסלולים דתיים בעלי אופי נופי, וכן גנים בחצר המרכזית של המנזר - הקלויסטר- או ובבתי הקברות. ביפן התפתחה בתוך המקדשים מסורת גן הזן ותרבות גן שלמה ייחודית ליפן. בתקופה הערבית, בימי הביניים וכן במאות ה-17 וה-18, התפתחה תרבות הגן בארצות מוסלמיות או מושפעות מהאסלאם, פיארו גם ארמונות ומבני ציבור בארצות האסלאם כדוגמת הגנים בארמון אלהמברה בספרד וארמון טופקאפי באיסטנבול.
במסורת המערבית, נהוג להבחין בין גן פורמלי לגן בסגנון חופשי. הגן הפורמלי הוא גן גאומטרי וסימטרי המתפתח על מדרון, לפי ציר ליניארי בעל התחלה וסוף: לא משייכים את גן הרנסאנס האיטלקי (לדוגמה: וילה לנטה בבניאיה, גני בובולי בפירנצה) וגן הבארוק הצרפתי (לדוגמה: גני וו-לה-ויקומטה וגני וורסיי בצרפת, וגני מלכים ברחבי אירופה (קזרטה באיטליה, ארנחואז בספרד, פטרהוף שליד סן פטרסבורג ועוד).
לקראת מחצית המאה ה-18 החלו להופיע פארקים בסגנון חופשי יותר, המשתרעים על פני שטחים גדולים, המבוססים על טיול מעגלי מסביב לאמת מים או אגם מלאכותי, על ידי הצבת סדרת סצנות משתנות לאורך המסלול, כאשר בכל מקום בגן אפשר ליהנות ממבט על סצנה שונה. התפתחות זו קוראת באנגליה, והיא ידועה בשם "תנועת גני הנוף" באנגליה (Landscape Garden movement), אם כי מדובר לרוב בפארקים גדולים. המעבר מהגן הפורמלי לגן האנגלי כרוך במהפכה עיצובית, מחשבתית ותפיסתית, כאשר יש רצון מודע להתנער מהתכנון הגאומטרי הנוקשה ושאינו מאפשר שינויים בגן. יש דמיון תפיסתי בין הגן האנגלי במאה ה-18 לבין הגן הסיני, ויש הטוענים כי התפתחות הגן האנגלי התאפשרה בעקבות הידע שהגיע לאירופה על גנים סיניים, אם כי יש גם חוקרים רבים שאינם מקבלים טענה זו. הפארק האנגלי במאה ה-18 בעל מספר סגנונות: הסגנון האוגוסטי, לפיו משוחזרים בגן מבני בתי מקדש יוונים ורומיים, הסגנון הציורי (picturesque), לפיו נוצרות בפארק סדרת תמונות המושפעות מהציור (בעיקר של קלוד לורין, פוסין, טורנר), ומתפתח טעם המשווה ערך אסתטי ל"ציורי המחוספס", כלומר לשימוש רב של סלעים בלתי מסותתים בגדלים שונים. ועוד, נמצאים בפארקים אנגליים אלה גם מרכיבים בהשפעת האדריכל הרנסאנסי אנדריאה פלדיו (בעיקר גשרים ומודלים של וילות), וכן מבני גן בסגנון ניאוגותי, או חורבות של מבנים עתיקים (חורבות אמיתיות וגם מבנים המדגמנים חורבות). הפארק האנגלי מדגיש את התחושות והרגשות הנוצרות במשך הטיול בו, בניגוד לגנים הפורמליים, שהם גנים רציונליים במהותם. הפארק האנגלי במאה ה-18 הוא פארק המתפתח גם באזור חקלאי, מוקף שדות, וכן פארק איילים, הממוקמים מעבר לתעלת הפרדה, הנקראת הא-הא. תעלה זו מפרידה בין גני הנוי (pleasure grounds) לבין הפארק, ובעיקר בין האזור בו יש בעלי חיים גדולים לבין האזור המיועד לבני אדם. הפארק האנגלי הוא ביסודו קשור למבנה של בני אצולה או בורגנות גבוהה ועשירה. ממנו יתפתחו במחצית המאה ה-19 הפארקים הציבוריים הראשוניים, כמו בוט שומון (Buttes Chaumont, 1867) ובכל רחבי אירופה, כאשר במרכזם אגם מלאכותי וטיול מסביבו. הפארק האנגלי השפיע רבות על עיצוב הגן בכלל, אך מתחילת המאה ה-19 וכן עד תחילת המאה ה-20, יש חזרה מסוימת לעיצוב הפורמלי, המתאים יותר בסמוך למבנה, והמתאפשר גם על שטחים קטנים. במחצית השנייה של המאה ה-19, יש פארקים וגנים אקלקטיים, המשלבים את שני הסגנונות יחדיו. בגינה המודרנית, של שנות ה-20 והשלושים למאה הקודמת, צופים אני בחזרה לתכנון הגאומטרי, עם ניסיון מסוים להתנער מהסימטריה.