stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כתנות פסים (שיר)
משקל וקישוטים

לפי מונחי היסוד של שירת ימי הביניים של יהדות ספרד השיר הוא מרובע, בעל ששה בתים כשבכל בית ארבע צלעות.
משקל השיר הוא משקל התנועות אשר בו שמונה תנועות בדלת ושמונה תנועות בסוגר של כל בית (כל תנועה היא הברה אחת, פתוחה או סגורה), כשהמשורר מקפיד שלא להשתמש בשוואים נעים או בחטפים.
החרוז הוא מבריח, כלומר חרוז זהה סוגר את כל הבתים. במקרה זה החרוז הזהה הוא "אוֹ", אולי לאות ההתפעמות מיופיו של האביב. מלבד זאת ישנה חריזה פנימית כמו של תַּשְׁבֵּץ-עֵץ, הצימוד חָדָש-חֻדַּשׁ, והצימוד השלם (מלים זהות עם משמעות שונה) מִשְׁמַר-עָלָיו\יֵינוֹ-עָלָיו.
השיר מסתיים עם תפארת החתימה, כלומר בבית השונה באופיו משאר בתי השיר, אשר קורא באופן הומוריסטי למאזינים להצטרף לשמחת החג והאביב.
שימוש בביטויים מהתנ"ך

יעקב נתן לבנו האהוב יוֹסֵף כְּתֹנֶת פַּסִּים מהודרת ("וְיִשְׂרָאֵל אָהַב אֶת יוֹסֵף מִכָּל בָּנָיו כִּי בֶן זְקֻנִים הוּא לוֹ וְעָשָׂה לוֹ כְּתֹנֶת פַּסִּים"),
ונזכר גם שבְנוֹת הַמֶּלֶךְ דָוִד נהגו ללבוש כָּתְנוֹת פַּסִּים כמְעִילִים ("וְעָלֶיהָ כְּתֹנֶת פַּסִּים כִּי כֵן תִּלְבַּשְׁןָ בְנוֹת הַמֶּלֶךְ הַבְּתוּלֹת מְעִילִים").
יציאתו מהכלא של השׁוֹשָׁן, החלפת בגדיו ועלייתו לגְּדוּלָּה מזכירים גם הם את שחרורו של יוֹסֵף ("וַיִּשְׁלַח פַּרְעֹה וַיִּקְרָא אֶת יוֹסֵף וַיְרִיצֻהוּ מִן הַבּוֹר וַיְגַלַּח וַיְחַלֵּף שִׂמְלֹתָיו וַיָּבֹא אֶל פַּרְעֹה."), וגם את שחרורו של יְהוֹיָכִין מֶלֶךְ יְהוּדָה מהכלא בידי מֶלֶךְ בָּבֶל ("... נָשָׂא אֱוִיל מְרֹדַךְ מֶלֶךְ בָּבֶל בִּשְׁנַת מָלְכוֹ אֶת רֹאשׁ יְהוֹיָכִין מֶלֶךְ יְהוּדָה מִבֵּית כֶּלֶא... וְשִׁנָּא אֵת בִּגְדֵי כִלְאוֹ וְאָכַל לֶחֶם תָּמִיד לְפָנָיו כָּל יְמֵי חַיָּיו").
פרטי הלבוש שלובשים צמחי הַגָּן מזכירים את בגדי הכוהנים שהקריבו את הקורבנות במקדש, כך שכל האירוע מרמז אולי על ההכנות לקראת קורבן הפסח. כך, כללו בגדי הקודש של הכוהנים גם "מְעִיל" ו"כְתֹנֶת תַּשְׁבֵּץ" ומִדֵּי בַד (כמו מִדֵּי דִשְׁאוֹ של הַגָּן), וה"רִקְמָה" נזכרת בין הבדים ששימשו במקדש. השׁוֹשָׁן גם כן מתקשר לבית המקדש שבכניסה לו ניצבו זוג עמודים בעלי כותרת דמוית פֶּרַח השׁוּשַׁן וגם שְׂפָתוֹ של מיכל המים הגדול (הַיָּם) שניצב בחזית המקדש וששימש את הכוהנים הייתה כשל שְׂפָתוֹ של פֶּרַח השׁוֹשָׁן.
מלבד בוא האביב ואווירת חגיגות קורבן הפסח במקדש, השיר כולל רמיזות נוספות לחג הפסח, כמו השחרור מהכלא, שתיית היין, והציון ש"הָאִישׁ הַהוּא יִשָּׂא חֶטְאוֹ", בדיוק כפי שנאמר על מי שלא יקריב את קורבן הפסח בְּמֹעֲדוֹ.
הערות שוליים

↑  כתנות פסים בהלחנת ראובן ירון באתר זמרשת
↑  כתנות פסים בהלחנת מוני אמריליו, באתר שירה עובדת
↑  כתנות פסים בהלחנת מיכאל וולפה, באתר שירה עובדת
↑  אברהם בר-יוסף, משירת ימי הביניים, שירת ספרד ואיטליה, מקאמות, באורים ופירושים, מישלב - מכון ישראלי להשכלה, מפעלי תרבות וחינוך בע"מ
↑  ספר בראשית, פרק ל"ז, פסוק ג'
↑  ספר שמואל ב', פרק י"ג, פסוק י"ח
↑  ספר בראשית, פרק מ"א, פסוק י"ד
↑  ספר מלכים ב', פרק כ"ה, פסוקים כ"ז–כ"ט
↑  ספר שמות, פרק כ"ח, פסוק ד'
↑  ספר ויקרא, פרק ו', פסוק ג'
↑  ספר דברי הימים א', פרק כ"ט, פסוק ב'
↑  ספר מלכים א', פרק ז', פסוק י"ט
↑  ספר מלכים א', פרק ז', פסוק כ"ו
↑  ספר במדבר, פרק ט', פסוק י"ג
שׁוֹשָׁן צחור
משקל השיר "כָּתְנוֹת פַּסִּים": משקל התנועות בו הדלת והסוגר מכילים כל אחד מהם 8 תנועות, ללא שוואים נעים או חטפים.
לב נוסימבאום

| --- | --- |

לב נוסימבאום (אסד ביי)
 לידה:  17 באוקטובר 1905 קייב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  27 באוגוסט 1942  (בגיל 36) פוזיטנו, איטליה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, רפובליקת ויימאר 
 שפות היצירה:  גרמנית, איטלקית, אזרית, רוסית 
 יצירות בולטות:  Ali and Nino 
 בן או בת זוג:  Erika Renon (7 במרץ 1932–?) 
 
לב אברמוביץ' נוסימבאום ([ברוסית: Лев Абрамович] 17 באוקטובר 1905, קייב, האימפריה הרוסית - 27 באוגוסט 1942, פוזיטנו, איטליה) היה סופר ועיתונאי יהודי שכפי הידוע התאסלם וכתב תחת הפְּסֵידוֹנִים 'אסד ביי', ישנם הסבורים כי השם 'קורבאן סעיד' המתנוסס מעל הספר 'אהבתם של עלי ונינו', גם הוא שם עט של נוסימבאום. הוא כתב בשפה הגרמנית, ובין יצירותיו הספר אללה הוא אכבר, שנכתב תוך שיתוף פעולה עם העיתונאי הסופר והרופא בנימין זאב פון וייזל.
ביוגרפיה

לב נוסימבאום נולד באוקטובר 1905 בקייב שבאימפריה הרוסית, לאביו אברהם לייבוסוביץ' נוסימבאום, נובוריש יהודי, יליד העיר טביליסי בירת גאורגיה, שעבר להתגורר בבאקו בירת אזרבייג'ן, והתעשר מהשקעות בנפט. אמו, ברטה בסיה דוידובנה סלוצקין נוסימבאום, ילידת בלארוס התאבדה כאשר לב היה בגיל חמש שנים, ואביו שכר את שירותיה של אליס שולטה, אישה ממוצא גרמני, להיות האומנת של בנו.
לאחר ניצחונם של כוחות הברית במלחמת העולם הראשונה, שרר באזרבייג'ן חוסר יציבות ביטחוני, ועקב מאבקים בין כוחות פוליטיים שונים, התרחשו ברחובות באקו מעשי טבח. בשל כך נוסימבאום ואביו נמלטו מבאקו, ובמסעם עברו בטורקסטן ובפרס.
לקריאה נוספת

האוריינטליסט: סיפור אמיתי על זהות בדויה מאת: טום רייס, תרגמה שלומית כנען
הערות שוליים

↑  אסד ביי נהג להציג תעודה לפיה הוא התאסלם בנוכחות האימאם של השגרירות הטורקית בברלין
↑  יש הסבורים כי 'קורבן סעיד' הוא שם העט של אלפרידה אהרנפלס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260804305171  PLWABN: 9810666199205606  BNE: XX1261278  BnF: cb12466084p (data)  CiNii: DA04450381  GND: 119131609  ICCU: CFIV017875  ISNI: 0000 0003 6855 917X  LCCN: n2004040995  LNB: 000232249  NDL: 00521486  NKC: jn20000710032  NLA: 35967034  NLG: 278112  NTA: 073532789  RERO: 02-A000058389  SELIBR: 321910  SUDOC: 067026230  Trove: 1455017  VcBA: 495/51584  VIAF: 95332287   WorldCat (עם VIAF): 95332287
לוטננט קולונל

לוטננט קולונל (Lieutenant Colonel) היא דרגת קצונה צבאית במרבית צבאות העולם. זו דרגה בכירה, מעל דרגת מייג'ור ומתחת לקולונל. היא מקבילה לדרגת הסגן-אלוף הצה"לית.
סימון הדרגה על פי תקנות נאט"ו הוא OF-4.
היסטוריה

השימוש המודרני בדרגת קולונל התחיל בסוף המאה ה-16, שעה שיחידות צבא התחילו להתארגן כרגימנטים. קולונל הייתה דרגה שניתנה לאציל שרכש את הפיקוד על רגימנט מהמפקד הקודם, והוא בתורו ימכור את המינוי לסגנו, אציל אחר, המחזיק בדרגת לוטננט-קולונל (סגן קולונל) (Lieutenant Colonel).
דרגות מקבילות

סגן-אלוף (צה"ל)
פודפולקובניק (רוסיה ופולין)
אוברסט-לויטננט (צבאות המדינות הדוברות גרמנית)
אובר-שטורמבאנפיהרר (אס אס)
ירבאיי (טורקיה)
אנטיסינטגמטרקיס (יוון)
דרגת לוטננט קולונל בצבא יבשה וחיל אוויר (OF-4)

צה"ל
סגן-אלוף
חיל האוויר של ארצות הברית
לוטננט קולונל
הצבא הבריטי
לוטננט קולונל
בונדסוור
אוברסט-לויטננט
הצבא הפולני
פודפולקובניק podpułkownik
הצבא הטורקי
ירבאיי
הצבא המצרי
מוקאדים
צבא הונגריה
אלזרדס
צבא צרפת
לוטננט קולונל
צבא צ'כיה
פודפלוקובניק podplukovník
זרוע היבשה של צבא רוסיה
פודפולקובניק подполко́вник (podpolkovnik)
כתובת (קבוצת משוררים)

כתובת היא קבוצה ספרותית המונה שישה משוררים ועורכים ירושלמים, אשר שמה לה למטרה לעודד, לפתח ולהשריש את השירה בירושלים, כחלק מיעד של פיתוח מרכז ירושלים כמוקד תרבות איכותי.
רקע

הקבוצה נוסדה בשנת 2002 על ידי שישה משוררים ירושלמיים, כולם בוגרי סדנאות כתיבת שירה: גלעד מאירי, שי דותן, גיל אלרואי, אריאל זינדר, יאיר אלדן וליאור שטרנברג. בשלב מאוחר יותר של פעילות הקבוצה פרשו ממנה המשוררים יאיר אלדן וגיל אלרואי ואילו המשוררת דורית ויסמן, הסופר יובל יבנה והעורכת נועה שקרג'י הצטרפו לקבוצה. יבנה פרש מהקבוצה בשנת 2007. כיום (2011) הקבוצה מונה את המשוררים והעורכים שי דותן, דורית ויסמן, אריאל זינדר, גלעד מאירי, ליאור שטרנברג ונועה שקרג'י.[דרושה הבהרה]
בשונה מקבוצות ספרותיות אחרות, "כתובת" לא התאגדה סביב זרם פואטי מסוים, חברי הקבוצה בעלי פואטיקות שונות, החל מהלירי וכלה באוונגרד. כל חברי הקבוצה פרסמו ספרי שירה, תרגום ועיון. כל חמשת המשוררים הם זוכי פרסים, ששיריהם, מאמריהם ותרגומיהם התפרסמו בכתבי עת ספרותיים שונים. "כתובת" בעלת אפיון חברתי-קהילתי בולט: היא מפעילה פרויקט סדנאות כתיבה לאוכלוסיות מיוחדות ברחבי ישראל ופעילותה מוצעת לקהל הרחב ללא תשלום.
רקע > פעילויות

הקבוצה מפעילה אשכול של פעילויות הקשורות בשירה, וכן אתר אינטרנט. בין הפעילויות: ערבי קריאת שירה ומוזיקה, סדנאות לכתיבת שירה, מפגשים עם משוררים ופסטיבל השירה הירושלמי "מטר על מטר - פסטיבל ירושלים לשירה".
רקע > פעילויות > כתובת (ספר)

בשנת 2008 פרסמה הקבוצה יצירה משותפת, ספר הנקרא "כתובת", שיצא לאור בהוצאת אבן חושן והוא מאגד בתוכו יצירות של כל חברי הקבוצה, שנכתבו במיוחד עבור הספר בפרק זמן מסוים.
רקע > פעילויות > מקום לשירה

בשנת 2002, "כתובת" הקימה את "מקום לשירה" - גוף ספרותי הפועל במסגרת מינהל קהילתי לב העיר, מתנ"ס השוכן בשכונת נחלאות בירושלים.
רקע > פעילויות > בית הספר לאמנויות המילה

בשנת 2015, "כתובת" הקימה בירושלים את "בית הספר לאמנויות המילה" - מוסד ללימודי כתיבה ואמנות המילה, המנוהל בידי ד"ר גלעד מאירי ונועה שקרג'י. במסגרת בית הספר נלמדים שירה, פרוזה, מחזאות, תסריטאות, ספרות ילדים, תרגום ופזמונאות. תוכניות הלימודים בבית הספר היא תוכנית דו-שנתית והלימודים בה מוכרים לטובת ניקוד אקדמי מהאוניברסיטה הפתוחה.
הערות שוליים

↑  גילי איזיקוביץ, יוקם בית ספר ללימודי כתיבה בירושלים, באתר הארץ, 4 ביוני 2015
ליאון (מטבע)

| --- | --- |

 משתמשים:  סיירה לאון סיירה לאון
 ISO 4217:  SLL
 יחידות משנה
 1/100:  סנט
 מטבעות ושטרות
 שטרות בשימוש:  1,000, 2,000, 5,000 ו-10,000 ליאונים
 מטבעות בשימוש:  10, 50, 100 ו-500 ליאונים
 בנק מרכזי
 אינפלציה:  11.1%
 בנק מרכזי:  בנק סיירה לאון 
 → British West African pound 
 
הליאון (באנגלית: Leone) הוא ההילך החוקי של סיירה לאון מאז 1964. עד 1964 שימש במדינה השילינג של מערב-אפריקה הבריטית, שהיה ההילך החוקי בארבע המושבות של בריטניה במערב אפריקה: גמביה, סיירה לאון, ניגריה וגאנה מאז 1907.
על השטר בן 1000 ליאון שבתמונה מוצגת דמותו של באי בורה (Bai Bureh) שהנהיג מרד נגד הבריטים ב-1898.
מגזרי בוקרשט

מגזרי בוקרשט
מגזרי בוקרשט (ברומנית: Sectoarele Bucureștiului) הם החלוקה המנהלית-טריטוריאלית של העיר בוקרשט.
העיר בוקרשט מחולקת לשישה מגזרים, כשבראש כל מגזר יש ראש עירייה ומועצה מקומית נבחרת, עליהם מוטלת האחריות לניהול עניינים מקומיים, רחובות, גינון, בתי ספר ושרותי ניקיון. בכל מגזר יש ארבע עד חמש שכונות.
חלוקות קודמות

החלוקה האדמיניסטרטיבית הראשונה של בוקרשט בוצעה בשנת 1789, כשהעיר חולקה ל-5 פלאסות: Plasa Târgului, Plasa Gorganului, Plasa Broștenilor, Plasa Târgului de Afară, Plasa Podului Mogoșoaiei. ב-1828 כל פלאסה מקבלת צבע משלה, אדום ל- Plasa Târgului, צהוב ל-Plasa Mogoșoaiei, ירוק ל-Plasa Gorganului, כחול ל-Plasa Broștenilor ושחור ל-Plasa Târgului de Afară. במאה ה-20 בוטלה הפלאסה האדומה ושטחה חולק בין יתר הפלאסות.
לאחר 23 באוגוסט 1944 חולקה בוקרשט לשלושה מגזרים לפי צבעים: המגזר הראשון צהוב, המגזר השני שחור והמגזר השלישי כחול. החלפת השלטון בסוף 1947 גררה חלוקה חדשה של בוקרשט, הפעם לשמונה ראיונות.
י. ו. סטלין (לאחר הדה-סטליניזציה נקרא 30 בדצמבר)
האחד במאי
23 באוגוסט
טודור ולדימירסקו
ניקולאה בלצ'סקו
ו. א. לנין
גאורגה גאורגיו-דז' (בהמשך שונה ל-16 בפברואר)
גריביצה האדומה
ב-1968 הראיונות שונו בחזרה למגזרים, ובוקרשט כללה 8 מגזרים, 12 קומונות תת-עירוניות ו-23 כפרים. באוגוסט 1979 צומצם מספר המגזרים לשישה.
כנסיית כל העמים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה קתולית, בזיליקה זוטרה 
 כתובת:  גת שמנים 
 מיקום:  מזרח ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1922
 תאריך פתיחה רשמי:  1922 
 תאריך פירוק:  1924 
 אדריכל:  אנטוניו ברלוצי 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-ביזנטית 
 קואורדינטות:  31°46′45″N 35°14′23″E﻿ / ﻿31.779227°N 35.239628°E﻿ / 31.779227; 35.239628
 אתר רשמי
 he
 
כנסיית כל העמים (איטלקית Chiesa di tutte le Nazioni) היא כנסייה פרנציסקנית השוכנת בגת שמנים שבנחל קדרון, על מורדותיו המערביים של הר הזיתים בירושלים. שמה הרשמי הוא כנסיית היגון (Chiesa dell’Agonia), אולם היות שהוקמה בכספי תרומות שנאספו מרחבי העולם הקתולי, היא זכתה לשם "כנסיית כל האומות" או "כנסיית כל העמים". הכנסייה הוקמה בשנים 1919–1924 בידי האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי. מדי יום פוקדים אותה כ-5,000 מבקרים.
המסורת הנוצרית

הכנסייה שוכנת בשטח הגן בגת שמנים, שבו על-פי המסורת הנוצרית התפלל ישו את תפילתו האחרונה והתייסר, קודם להסגרתו לידי הרומאים בידי יהודה איש קריות. בכנסייה שוכן "סלע היגון" שעליו התפלל ישו את תפילתו:
וַיָּבֹאוּ אֶל־חָצֵר אַחַת וּשְׁמָהּ גַּת־שְׁמָנֵי וַיֹּאמֶר אֶל־תַּלְמִידָיו שְׁבוּ־לָכֶם פֹּה עַד אֲשֶׁר אֶתְפַּלָּל׃
וַיִּקַּח אִתּוֹ אֶת־פֶּטְרוֹס וְאֶת־יַעֲקֹב וְאֶת־יוֹחָנָן וַיָּחֶל לְהִשְׁתּוֹמֵם וְלָמוּג׃
וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם נַפְשִׁי מָרָה־לִי עַד־מָוֶת עִמְדוּ־פֹה וּשְׁקֹדוּ׃
וַיַּעֲבֹר מְעַט מִשָּׁם וָהָלְאָה וַיִּפֹּל אַרְצָה וַיִּתְפַּלֵּל אֲשֶׁר אִם־יוּכַל הֱיוֹת תַּעֲבֹר מֵעָלָיו הַשָּׁעָה הַזֹּאת׃
וַיֹּאמַר אַבָּא אָבִי כֹּל תּוּכַל הַעֲבֶר־נָא מֵעָלַי אֶת־הַכּוֹס הַזֹּאת אַךְ־לֹא אֶת־אֲשֶׁר אֲנִי רוֹצֶה כִּי אִם־אֵת אֲשֶׁר־אָתָּה׃
וַיָּבֹא וַיִּמְצָאֵם יְשֵׁנִים וַיֹּאמֶר אֶל־פֶּטְרוֹס שִׁמְעוֹן הֲתִישַׁן הֲכִי־לֹא יָכֹלְתָּ לִשְׁקֹד שָׁעָה אֶחָת׃
שִׁקְדוּ וְהִתְפַּלְּלוּ פֶּן־תָּבֹאוּ לִידֵי נִסָּיוֹן, הֵן הָרוּחַ הִיא חֲפֵצָה וְהַבָּשָׂר רָפֶה׃
וַיֹּסֶף לָסוּר וַיִּתְפַּלֵּל בְּאָמְרוֹ עוֹד־הַפַּעַם כַּדְּבָרִים הָהֵמָּה׃
וַיָּשָׁב וַיִּמְצָאֵם שֵׁנִית יְשֵׁנִים כִּי עֵינֵיהֶם כְּבֵדוֹת וְלֹא יָדְעוּ מַה־יַּעֲנֻהוּ׃
וַיָּבֹא פַּעַם שְׁלִישִׁית וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם נוּמוּ עוֹד וְנוּחוּ רַב־לִי כִּי־בָאָה הַשָּׁעָה הִנֵּה בֶן־הָאָדָם נִמְסָר בִּידֵי חַטָּאִים׃
קוּמוּ וְנֵלֵכָה הִנֵּה הַמּוֹסֵר אוֹתִי קָרֵב׃
עוֹדֶנּוּ מְדַבֵּר וִיהוּדָה בָא וְהוּא אֶחָד מִשְּׁנֵים הֶעָשָׂר וְעִמּוֹ הָמוֹן רַב בַּחֲרָבוֹת וּבְמַקְלוֹת מֵאֵת רָאשֵׁי הַכֹּהֲנִים וְהַסּוֹפְרִים וְהַזְּקֵנִים׃
וְהַמּוֹסֵר אֹתוֹ נָתַן לָהֶם אוֹת לֵאמֹר הָאִישׁ אֲשֶׁר אֶשָּׁקֵהוּ זֶה הוּא תִּפְשׂוּ אֹתוֹ וְהוֹלִיכֻהוּ אַל־יִמָּלֵט׃
הוּא בָא וְהוּא נִגַּשׁ אֵלָיו וַיֹּאמֶר רַבִּי רַבִּי וַיְנַשֶּׁק־לוֹ׃
וַיִּשְׁלְחוּ־בוֹ אֶת־יְדֵיהֶם וַיִּתְפְּשֻׂהוּ׃
וְאֶחָד מִן־הָעֹמְדִים אֶצְלוֹ שָׁלַף אֶת־חַרְבּוֹ וַיַּךְ אֶת־עֶבֶד הַכֹּהֵן הַגָּדוֹל וַיְקַצֵּץ אֶת־אָזְנוֹ׃
וַיַּעַן יֵשׁוּעַ וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם כְּצֵאת עַל־פָּרִיץ יְצָאתֶם עָלַי בַּחֲרָבוֹת וּבְמַקְלוֹת לְתָפְשֵׂנִי׃
וַאֲנִי יוֹם יוֹם הָיִיתִי אֶצְלְכֶם מְלַמֵּד בַּמִּקְדָּשׁ וְלֹא הֶחֱזַקְתֶּם בִּי אֲבָל לְמַעַן מְלֹאת דִּבְרֵי הַכְּתוּבִים׃
וַיַּעַזְבוּ אֹתוֹ כֻּלָּם וַיָּנוּסוּ׃
היסטוריה

במקום בו שוכנת הכנסייה ניצבה בזיליקה ביזנטית קטנה שנבנתה במאה הרביעית ונהרסה עם הכיבוש הסאסאני ב-614. במאה ה-12 קמה באתר כנסייה צלבנית גדולה בהרבה, אך היא ננטשה ונהרסה לכל המאוחר בשנת 1347. ב-1919 מונה אנטוניו ברלוצי על ידי הקוסטוס (ראש משמורת ארץ הקודש) פרדיננדו דיוטאלווי (Ferdinando Diotallevi), להקים את הכנסייה הנוכחית. ב-1920, שנה לאחר תחילת העבודות, נחשפו עמוד וקטע פסיפס מהכנסייה הביזנטית, ועבודות ההקמה פסקו עד שנת 1922. עם סיום המחקר הארכאולוגי, שנוהל על ידי גאודנציו אורפלי, שונו תוכניות הכנסייה והיא הושלמה והוקדשה ב-1924.
היסטוריה > הכנסייה הביזנטית

הכנסייה הביזנטית בגת-שמנים נבנתה, ככל הנראה, בתקופת שלטונו של הקיסר תאודוסיוס הראשון (379-395), והיא נזכרה בכתביהם של הירונימוס הקדוש במאה ה-4 ושל הצליינית אגריה במאה ה-5. במקום נמצאה שכבת חורבן בשרפה, ככל הנראה מתקופת הכיבוש הסאסאני של ארץ ישראל, בשנת 614, ולמעט אזכור בודד של ויליבלד הקדוש מהמאה ה-8, אין תיאורים מהימנים של מבנה פולחני ששכן במקום עד התקופה הצלבנית.
הכנסייה נבנתה בדמות בזיליקה בעלת שלוש ספינות, ובקצה כל אחת מהן נקבע אפסיס. האפסיס של הספינה המרכזית היה גדול משני האחרים, ומאפיין כנסייתי זה הוא המוקדם ביותר המוכר בארץ ישראל. אורכה של הכנסייה היה 25.1 מטרים ורוחבה עמד על 16.35 מטרים. בין הספינות ניצבו שתי שורות בנות שבעה עמודים כל אחת. קוטרם של העמודים עמד על 51 ס"מ, וראשיהם עוצבו בדמות כותרות קורינתיות. בסיסיהם נחצבו באבן גיר וברובם נמצאו באתרם בעת חשיפת המבנה.
תקרת הכנסייה הייתה עשויה עץ כמקובל בכנסיות הביזנטיות. עובי קירותיו החיצוניים של המבנה היה 60 ס"מ, נתון נחות מהמקובל בבנייה הביזנטית. בגלל שיפוע המדרון חצבו בוני הכנסייה את צידה המזרחי בסלע ההר, ובנו מבני תמך מתחת למבואה שבצידה המערבי. מאפיין ייחודי של המבואה הוא שנכלל בה מאגר מים, ואשר ניזון מתעלת ניקוז שהובילה מצידה המזרחי של הכנסייה לאורך קירותיה הצדדים. במרכזו של האפסיס המרכזי בלט קטע מ"סלע היגון" לגובה של 35 ס"מ מעל רצפת המבנה, ואשר עוצב כך שיתאים לצורתו המתעגלת של האפסיס. הסלע השתרע מערבה אל חלל המעבר המרכזי בכנסייה. רצפת הכנסייה רוצפה בפסיפסים, ושרידים מהם השתמרו בין העמודים. קירות הכנסייה כוסו באריחי אמייל וזכוכית.
היסטוריה > הכנסייה הצלבנית

בראשית המאה ה-12, לאחר אפלה של כ-500 שנים באשר לתולדות המקום, כתבו צליינים כי באתר ניצבת כנסייה קטנה. ייתכן שזו קמה בתקופת הסובלנות שאפיינה את השלטון הפאטמי במהלך המאה ה-11. ברי שבמחצית המאה ה-12 הוחלפה הכנסייה הקטנה בכנסייה גדולה ממנה ומהכנסייה הביזנטית הקדומה. לאחר כיבוש ירושלים בידי צלאח א-דין ב-1187 פסקו העדויות אודות הכנסייה, וייתכן שחרבה. ב-1323 שוב דווח על קיומה של כנסייה במקום, ולכאורה מתיישב דיווח זה עם שני סוגי עמודים שונים שנמצאו באתר. כנסייה זו, בין אם הייתה הכנסייה הצלבנית המקורית ובין אם הייתה כנסייה אחרת ומאוחרת לה, ניצבה בהריסותיה לכל המאוחר בשנת 1347.
הכנסייה הצלבנית נבנתה לאורך ציר שונה מזה של הכנסייה הביזנטית ושל הכנסייה המודרנית, ו"סלע היגון" נקבר מתחת לקירות פינתה הצפון-מזרחית. הכנסייה נבנתה מאבני גוויל גדולות ושולבו בה חומרי בניין מהכנסייה הביזנטית בשימוש משני. קירותיה היו עבים ורוחבם עמד על 2.35 מטרים. שלושת המעברים בכנסייה הופרדו זה מזה בשתי שורות בנות שלושה עמודים בכל אחת, והעמודים עצמם עוצבו בצורת צלב. לימים, כאשר שופצה הכנסייה, הוחלפו אלה בעמודים מתומנים. בקצהו המזרחי של כל מעבר נקבר אפסיס, והאמצעי היה גדול משני האחרים. אזור המזבח ניצב על בימה מוגבהת בגובה של 63 ס"מ מעל רצפת המבנה, והשתרע על-פני כל שטחו של האפסיס האמצעי וכמחצית משטח המעבר האמצעי. במרכז הבימה ניצב סלע בגובה של 10 ס"מ, שאורכו 75 ס"מ ורוחבו כ-60 ס"מ. גם באפסיס הצפוני נותרה פיסת סלע בלתי מעובדת, ושקע באפסיס הדרומי מעיד, אולי, על סלע דומה ששכן גם בו. הכנסייה רוצפה בפיסות שיש ואבני פסיפס גדולות.
הכנסייה הנוכחית

כנסיית כל העמים המודרנית קמה על ציר האורך של הכנסייה הביזנטית, אם כי ממדיה גדולים בהרבה, וקרובים יותר לאלה של הכנסייה הצלבנית. אבן הפינה הונחה ב-1919 והמשימה שהופקדה בידיו של אנטוניו ברלוצי, הסתיימה ב-1924. בתקרת המבנה ובפסיפס הכותל המזרחי שולבו סמליהן של 16 המדינות שתרומתן סייעה בהקמת הכנסייה, ועם אלה נמנות ארגנטינה, ברזיל, צ'ילה, מקסיקו, איטליה, צרפת, ספרד, אנגליה, בלגיה, קנדה, גרמניה, ארצות הברית, אירלנד, הונגריה, אוסטרליה ופולין. בשנים 2012–2013 שופצו כל הפסיפסים בתוך מבנה הכנסייה ומחוצה לו. העבודות שנמשכו 18 חודשים הסתיימו ב-5 בנובמבר 2013, עם הסרת היריעה שכסתה את פסיפס החזית. העבודות בוצעו בידי אמנים פלסטינים נוצרים ומוסלמים, ומומנו, בין היתר, בידי משמורת ארץ הקודש והקונסוליה האיטלקית בירושלים.
בדצמבר 2020 תושב ירושלים יהודי חרדי נעצר לאחר שניסה להצית את הכנסייה.
הכנסייה הנוכחית > חלל המבנה

בשל אופייה הבינלאומי של הכנסייה, הוחלט להקימה בסגנון הרומי-קלאסי של תקופת ישו. ברלוצי ביקש להביע במבנה את היגון שפקד את ישו במהלך הייסורים בגן, ועל כן חלל הכנסייה חשוך למחצה, תקרתו נמוכה יחסית ונקבעו בו 11 כיפות נמוכות כנגד 11 השליחים וכיפה גדולה המייצגת את הצלוב. הצבע השולט בפיסות האלבסטר ששולבו בקירות המבנה הוא סגול, צבע האבלות במסורת הנוצרית, ותקרת הפסיפס זרועת הכוכבים נצבעה בכחול כהה. סביב הכוכבים המדמים את שמי ליל היגון, שולבו ענפי זית המייצגים את עצי הגן הסמוך. המסלע הטבעי ששולב בכנסייה הביזנטית המקורית נשמר ושולב לאורך הכותל המזרחי. אבן הבנייה בגווני אפור-אדמדם הובאה ממחצבות ליפתה ושולבה בקירות המבנה הפנימיים, בעוד שקירותיו החיצוניים עוצבו באבן ורדרדה מאזור בית לחם. המבנה נחלק לשלושה מעברים זהים בממדיהם, וביניהם שתי שורות עמודים ורודים ודקים, המעניקים לאולם מראה של חלל אחד גדול. האפסיס הבודד נקבע בקצהו המזרחי של המעבר המרכזי.
שלושה פסיפסים נקבעו על כותל הכנסייה המזרחי - בשמאלי נראית נשיקת הבגידה של יהודה איש קריות, ובימני מתוארת סצנת המעצר ותשובת ישו למבקשיו:
"ויאמר אליהם ישוע אני הוא"
בתווך, באפסיס היחיד, מתואר ישו כורע ברך על "סלע היגון" המדמה מזבח, וממעל נשלחת יד אלוהים כשהיא אוחזת בכתר הניצחון. בין דמותו של ישו על הארץ ויד האל נראה מלאך היורד משמים כשליח לעזר.
סלע היגון שבאפסיס ובחלק מהמעבר המרכזי, מוקף בגדר ברזל נמוכה המזכירה את כתר הקוצים, ומשולבים בה ענפי זית. בקדמת הזר שולב גביע וזוג ציפורים המסמלות את אלה המבקשים לחלוק את גביע היגון של ישו. בשני צדדיו של זר הברזל נראות יונים האחוזות בו כבסבך וראשיהן מורכנים כסמל לקורבן.
הכנסייה הנוכחית > החזית המערבית

בחזית המבנה מבואה רוחבית גדולה המובילה אל חלל הכנסייה דרך דלת בודדת במרכזה. בדלת, העשויה ארד, נראה עץ החיים העולה וצומח מצלב, וארבעה מענפיו מתעגלים לצדדים ומסתיימים בארבעת סמליהם של המבשרים. מתחת לכל אחד מהסמלים קבוע נוסח היגון בבשורה התואמת. מעל הדלת קבועים דברי ישו לשליחים:
"SVSTINETE HIC ET VIGILATE MECVM"
היינו, "הישארו כאן ועשו עמי את הלילה". בלונטה שמעל לכיתוב זה נראים, משמאל לימין, סמל המסדר הפרנציסקני, כי רו וצלב ירושלים.
המבואה נפתחת אל נחל קדרון דרך שלוש קשתות זהות בממדיהן, וביניהן עמודים נושאי כותרות קורינתיות. פסלי ארבעת המבשרים ניצבים על העמודים שבין הקשתות ובפינות המבנה. בגמלון הענק שמעל המבואה קבוע פסיפס המתאר את ישו כמתווך בין אלוהים ובני האדם. ישו נראה לבוש ארגמן, צבע המלכות, לאחר שמסר את ליבו למלאך שמימינו. שתי קבוצות בני אדם ניצבות משני צדדיו של ישו, אך במרחק מה ממנו כדי להדגיש את בדידותו בעת ייסוריו בגת שמנים. האנשים שמימין הם בני העם הפשוטים, והם בוכיים ואבלים; ואילו אלה שמשמאל מייצגים את בעלי השררה שלא השכילו להכיר בו ובבשורה (אחד מהם אוחז ספר ועליו המילה "בורות"). ישו מקבל את פניותיהם של כל בני האדם, כפי שמעיד הפסוק שמתחת לסצנה:
"PRECES SVPPLICATIONESQVE... CVM CLAMORE VALIDO ET LACRYMIS OFFERENS ET EXAVDITVS PRO SVA REVERENTIA"
"הקריב תפילות ותחנונים בצעקה גדולה ובדמעות לפני מי שיכול להושיעו ממות ויעתר לו מפני יראתו."
על הגג שמעל הגמלון נראים שני איילים ברוח הפסוק:
" כְּאַיָּל תַּעֲרֹג עַל-אֲפִיקֵי-מָיִם, כֵּן נַפְשִׁי תַעֲרֹג אֵלֶיךָ אֱלֹהִים."
בין שני האיילים ניצב צלב מעל כדור המייצג את העולם.
גן עצי הזית

מטע הזיתים בגת שמנים צמוד לכנסייה מצפון ומשתרע כיום על-פני שטח של 1,200 מ"ר. מאחר שלפי המסורת ישו התפלל על "סלע היגון" בתוך הגן, הרי שזה השתרע בתקופתו גם בשטח בו נצבת כיום הכנסייה. שמונת עצי הזית הנותרים מוקפים בגדר שבה שולבו אלמנטים ביזנטיים. לאחר הכיבוש המוסלמי של ירושלים הפך השטח לוואקף, ובמאה ה-14 הוא חולק בחומות נמוכות ובשבילים למספר חלקות קטנות. בשלב כלשהו הפך המקום מוואקף לשטח פרטי, וב-1681, וייתכן שכבר ב-1666, השלימו הפרנציסקנים את רכישת הבעלות בו. ב-1847 הוקף הגן בחומה גבוהה כדי להגן על העצים, וב-1959 הוחלפה זו בגדר הקיימת. מחקר של הרשות האיטלקית הלאומית למחקר שפורסם ב-2012 תיארך שלושה משמונת עצי הזית בגן למאה ה-12, התקופה הצלבנית בה שופצו כנסיות רבות בארץ ישראל
. העץ בפינת הגן הדרום-מזרחית ניטע על ידי האפיפיור פאולוס השישי ב-1964, בעת שביקר בארץ הקודש.
ביבליוגרפיה

מאשה הלוי, "יצירת נוף מקודש: כנסיית כל האומות בגת שמנים כמקרה בוחן", מותר, 21, תשע"ד, עמ' 69–80.
ראו גם

גת שמנים
מערת הבגידה
עמוד הבגידה
הערות שוליים

1 2  18 months of work and the Gethsemane basilica is like new
↑  ניר חסון וג'קי חורי, תושב ירושלים נעצר בחשד שניסה להצית את כנסיית גת שמנים בעיר, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2020
↑  Rossella Lorenzi, Biblical Trees Survive After 900 Years, seeker.com, ‏2012-10-22 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307378205171  GND: 1079636730  VIAF: 200145067430266631085   WorldCat (עם VIAF): 200145067430266631085 
מראה הכנסייה וכיפותיה
תרשים שלוש הכנסיות באתר
חלל הכנסייה על חלונותיו הסגולים וכיפותיו הנמוכות
המזבח המרכזי בכנסייה והסלע שעליו לפי המסורת התפלל ישו
הכותל המזרחי של הכנסייה ופסיפסי הקיר שעליו
דלת הכניסה
עצי זית בגן שבגת שמנים
מגטילופוס

| מגטילופוס |
| --- | --- |

תקופה
מיוקן-פליסטוקן 13.6–1.8 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: גמליים
סוג:: מגטילופוס
מינים
 Megatylopus gigas  Megatylopus cochrani  Megatylopus matthewi  Megatylopus primaevus
שם מדעי
 Megatylopus

מגטילופוס (שם מדעי: Megatylopus; משמעות השם: "כף רגל ענקית") הוא סוג נכחד של גמל ענקי, שחי באמריקה הצפונית בתקופת המיוקן עד הפליסטוקן שלפני 13.6 עד 1.8 מיליון שנים מהיום. גמל זה תואר למדע בשנת 1909 בידי החוקרים מתיו וקרוק. הסוג מכיל 4 מינים שמאובניהם התגלו במדינות רבות בארצות הברית ביניהם: אריזונה, קולורדו, קליפורניה, קרוליינה הצפונית, קנזס, נברסקה, נבדה, ניו מקסיקו, אוקלהומה, טנסי וטקסס. מספר מאובנים נמצאו אף בקנדה ובמקסיקו, עובדה המרמזת שהיה זה יונק נפוץ לאורך המישורים הגדולים.
יונק זה היה אחד מהגדולים שבכל הגמליים לצד הפרקמלוס, הקמלופס והטיטאנוטילופוס. הוא הגיע לגובה 4.2 מטר ואורך רגליו עד 2.1 מטר. המסה המוערכת של הגמל על פי מדידה היא 1,698.4 קילוגרם.
בצורתו הוא דמה לג'ירף והיה בעל צוואר ורגליים גבוהות וארוכות. הרגליים הארוכות גם עזרו לו להימלט מהטורפים הרבים שחיו באמריקה הפרהיסטורית, ביניהם שנחרבים קטלניים, זאבי בלהות, צבועיים ודוב הבולדוג. הגמל נכחד בפליסטוקן, ייתכן שעקב שינויי אקלים גדולים מדי.
הערות שוליים

↑  M. Mendoza, C. M. Janis, and P. Palmqvist. 2006. Estimating the body mass of extinct ungulates: a study on the use of multiple regression. Journal of Zoology 270(1):90-101