stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הריסת בתי מחבלים
התייחסות משפטית > התייחסות הרשות הפלסטינית

בינואר 2016 פורסמה יוזמה של הרשות הפלסטינית ולפיה כל עובד יפריש יום אחד ממשכורתו לטובת קרן לשיקום בתי מחבלים שנהרסו. הערכות הצבא שהסכום שייאסף מכ-145 אלף עובדים יעמוד על כ-25 מיליון ש"ח.
מגבלות

באופן כללי, המדיניות מופעלת רק כלפי מחבלים תושבי השטחים שאינם יהודים ושגרמו למוות. אולם בחודש מרץ 2024 אישר בג״ץ לראשונה הריסת בית מחבל שביצע פיגוע ללא נרצחים.
מגבלות > מזרח ירושלים

בתחילה, נהגו להרוס בתים גם במזרח ירושלים, למרות שחל עליה החוק הישראלי. אולם בהמשך, עברו למדיניות של אטימת בתים במזרח ירושלים, בגלל התנגדות של עיריית ירושלים להריסה באזור בו חל החוק הישראלי. עם זאת, גם בשנים מאוחרות יותר היו מקרים בהם נהרסו בתים של תושבי מזרח ירושלים.
מגבלות > הריסת בתי מחבלים בתוך הקו הירוק

בשלהי מרץ 2022, בעקבות שני פיגועים קטלניים שבוצעו בבאר שבע ובחדרה על ידי ערבים ישראלים, הציע ראש השב"כ להחיל את מדיניות הריסת בתי המחבלים גם בתוך שטחי הקו הירוק, אולם ראש הממשלה נפתלי בנט ושר הביטחון בני גנץ התנגדו למהלך עקב קשיים משפטיים וחשש מהתלקחות השטח.
מגבלות > הריסת בתי מחבלים שניסו לבצע פיגוע או שגרמו לפציעה אך לא למוות

בשנות ה-80 פעלו הרשויות להרוס בתים של משפחות של מחבלים שלא גרמו לפגיעה בנפש, למשל מחבלים שזרקו בקבוקי תבערה ומספר בתים נהרסו בקלקיליה בגלל יידוי אבנים. במהלך האינתיפאדה הראשונה אף נשקל להרוס בתים של חשודים ביידוי אבנים. במדיניות הקיימת לא נהרסים בתים בנסיבות שבהן הפיגוע מסתיים בלי הרוגים, על אף שלפי נוסח תקנה 119 הדבר אפשרי. מדיניות זו היא תוצאה של שורת פסקי דין של בג"ץ אשר מנעו או צמצמו משמעותית הריסות בתי מחבלים במקרים שהמחבל ניסה לרצוח אך הניסיון הוביל לפציעה קשה. כך למשל בפיגוע שבו נורה ונפצע חבר הכנסת יהודה גליק, לאחר שיצא מסכנת חיים, בעקבות דרישת השופטים שינה צה"ל את הצו מהריסת הבית לאטימת חדרו הפרטי של המחבל בלבד.
ביולי 2018 פורסם כי בעקבות פנייה של שר הביטחון אביגדור ליברמן, שביקש לבחון מתווה אשר יאפשר הריסת בית מחבל גם כאשר הנפגע נפצע ולא נהרג, בוחן היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט אפשרות לגיבוש מתווה שיעקוף את החלטות בג"ץ בנוגע להריסת בתי מחבלים, זאת, בעקבות פסיקות חוזרות של שופטי בג"ץ אשר מנעו הריסה במקרה של פציעה בלבד.
בחודש מרץ 2024 אישר בג״ץ הריסת בית מחבל שפצע באורך אנוש שוטר בפיגוע ירי באוקטובר 2023, על אף שהשוטר נותר בחיים. בית המשפט קיבל את טענת מערכת הביטחון ודחה בדעת רוב את העתירה של משפחת המחבל. השופטים מינץ ואלרון ציינו כי המציאות מחייבת בימי שגרה ככלל ועל אחת כמה וכמה בימי מלחמה – יצירת הרתעה ממשית מפני ביצוע מעשי טרור נוספים. השופט יצחק עמית התנגד בדעת מיעוט לצו ההריסה.
מגבלות > שימוש כלפי יהודים

בפסק דין אחר נימק השופט סולברג מדוע אין צורך להשתמש בתקנה 119 כלפי מחבלים יהודים:
הטעם לכך שלא נעשה שימוש בתקנה 119 כלפי יהודים נעוץ בכך שבמגזר היהודי אין צורך באותה הרתעה סביבתית שהיא תכליתה של הריסת הבתים. הציבור היהודי, ככלל, מוּרתע ועומד, ואינו מוּסת. אמנם אין לכחד: יש ויש מעשים של תקיפה מצד יהודים כלפי ערבים. לבטח מחוייבוֹת רשויות האכיפה, ונדרשים בתי המשפט, למצות גם במקרים הללו את הדין הפלילי עד תום. להוותנו אף לכדי הרצח הנורא של מוחמד אבו-ח'דיר הגענו, שלא לדבר על הרצח המזעזע של בני משפחת דוואבשה, שלא כל פרטיו ידועים. אך השוני עולה על הדמיון בכמה וכמה היבטים, ובעיקר לצורך ענייננו – ביחס הסביבה: גינוי תקיף והחלטי מקיר לקיר במגזר היהודי, מה שאין כן בצד שכנגד.
נימוק דומה ניתן על ידי פרקליט המדינה שי ניצן.
בפסק דין נוסף שעסק בסוגיה זו נקבע כי "כוחה של תקנה 119 יפה הן ביחס למחבלים ערבים והן ביחס למחבלים יהודים, הכל בהתאם לנסיבות הזמן והמקום, ולאמות המידה שנקבעו בפסיקה ביחס להפעלתה".
היסטוריה > עד שנת 2000

מדיניות הריסת בתי מחבלים החלה כבר בשנת 1967. באותם ימים, הריסת הבתים נומקה בראש ובראשונה בכך שהבתים שימשו כמסתור למחבלים ולחומרי חבלה. כך למשל, באוקטובר 1969 נהרס מוסך של תושב שנחשד במתן מסתור למחבלים ובית אחר שבו נמצא נשק. בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 מוקדו הפרסומים על הרס בתי המחבלים בכך שתושביהם היו חברים בחוליות מחבלים. בימי האינתיפאדה הראשונה נעשה השימוש בה לדבר שבשגרה ובתשעת החודשים הראשונים שלה נהרסו 67 בתים. על פי הנתונים, בתקופת האינתיפאדה הראשונה הרסה מדינת ישראל כ-300 בתים ואטמה עוד כ-200. על פי בדיקה של בצלם, ביהודה ושומרון נהרסו יותר בתים מאשר ברצועת עזה, ההריסות היו יותר מלאות, והיו יותר מיידיות באופן שמנע הגשת עתירות לבג"ץ.
מדיניות הריסת הבתים פחתה באופן ניכר עם סיום האינתיפאדה הראשונה, וחזרה שוב בשנת 2000 עם פרוץ האינתיפאדה השנייה.
היסטוריה > באינתיפאדה השנייה (2000–2005)

במהלך האינתיפאדה השנייה (2000–2005) חידשה ישראל את מדיניות הריסת הבתים למחבלים ושולחיהם לצורכי לחימה בטרור. גל פיגועי התאבדות בישראל וטרור פלסטיני יומיומי ביהודה, שומרון ועזה גרם לצה"ל להרוס בתים רבים, הן לצרכים מבצעיים והן לשם הרתעת המחבלים, ולנטרל את השפעת התגמולים הכספיים שהעניקה הרשות הפלסטינית למשפחות המחבלים. מאחר שהריסת הבתים נעשתה בשטח עוין, בתקופה בה הפלסטינים הפעילו טרור אינטנסיבי ביהודה, שומרון ועזה, כמו גם נוכחות חמושים רבים ומלכודות נפץ בזירות הפעולה, את עיקר הריסות הבתים ביצע חיל ההנדסה הקרבית באמצעות דחפורי D9 משוריינים ואת השאר באמצעות פיצוץ המבנה. בין השנים 2000–2005 נהרסו 538 בתי מחבלים מתאבדים במסגרת מדיניות זו.
היסטוריה > עצירת המדיניות בשנת 2005

בשנת 2005 חל צמצום עד כדי הפסקה בשימוש בצעד של הריסת בתים. הצמצום נומק בירידה בטרור וכן לאור מסקנות הצוות בראשותו של ראש אגף תקשוב בצה"ל, אלוף אודי שני, שקבע בתחילת ינואר 2005 שלא נמצאה הוכחה לכך שמדיניות הריסת הבתים הייתה יעילה לאורך זמן. לעומת זאת, התנועה למשילות ודמוקרטיה טענה שההפסקה נבעה מהלחץ של בית המשפט העליון. תיאור לחץ זה הובא בספרו של ד"ר דוד זכריה:
כאשר התקיים עוד דיון... פנה הנשיא ברק בפתח הדיון לפרקליט שייצג את המדינה ושאל אותו אם הוא "מודע להלכי הרוח של בית המשפט". כאשר השיב הפרקליט בחיוב, אמר לו הנשיא כי הוא מבקש ממנו "להיכנס לאווירה של בית המשפט". ולמען הסר ספק, הוסיף הנשיא בעל פה כי שלא כבעבר, כיום הוא רואה טעם רב בדעת המיעוט של השופט חשין בסוגית הריסות הבתים.
היסטוריה > הרחבת המדיניות גם למחבלים שפצעו

ב-29 בינואר 2023 החליטה ממשלת ישראל באופן תקדימי לאטום את ביתו של המחבל בן ה-13 שביצע את הפיגוע ליד עיר דוד יום קודם לכן, שבמסגרתו נפצעו אב ובנו באורח קשה ובינוני.
היסטוריה > מלחמת חרבות ברזל

במהלך מלחמת חרבות ברזל (2023) הרסו כוחות חיל ההנדסה הקרבית 10 בתי מחבלים ביהודה ושומרון באמצעות חבלה וכלים הנדסיים ממוגנים.
ראו גם

הריסת בנייה בלתי חוקית ביהודה ושומרון
הריסת מבנים בפעילות מבצעית של צה"ל
לוחמה בטרור
טרור פלסטיני
אפק (קיבוץ)

| --- | --- |
חדר האוכל והדשא המרכזי בקיבוץ אפק
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: מטה אשר
גובה ממוצע: ‎24 מטר
תאריך ייסוד: 1939
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 731 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 717 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הגליל המערבי מוגדלת) אפק(למפת הגליל המערבי רגילה) אפק(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אפק(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אפק32°50′21″N 35°07′40″E﻿ / ﻿32.8391361580992°N 35.1278590569616°E﻿ / 32.8391361580992; 35.1278590569616  heמפת היישובים של מועצה אזורית מטה אשר באדום - אפק בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10

חדר האוכל בקיבוץ
אֲפֵק הוא קיבוץ השוכן בין קריית ביאליק לקריית אתא, בדרום עמק זבולון. הוא היישוב הדרומי ביותר במועצה אזורית מטה אשר.
השם אפק מופיע בתנ"ך בנחלת מטה בני אשר, (ספר יהושע פרק יט') כשמה של עיר מקראית שהייתה ממוקמת ליד מקורות הנעמן שלידם שוכן הקיבוץ. בקרבת מקום שוכנת שמורת טבע עין אפק. בעבר שמו של הקיבוץ היה "משמר הים".
היסטוריה

יסודו של קיבוץ אפק בגרעין של תנועת הקיבוץ המאוחד שהוכשר ביגור והתיישב בחולות קריית חיים בשנת 1935. עם פרוץ המרד הערבי הגדול בשנת 1936 נכנסו חברי הקיבוץ לעבודה בנמל חיפה והעבירו אותה לידיים יהודיות. בשנת 1938 החלו חברי הגרעין לעבד את אדמות "עיר המפרץ" שהוחכרו מחברת הנוטע. במאי 1939 הקימו חברי הקבוצה יישוב חומה ומגדל בשם "משמר הים", כחמישה קילומטרים דרומית לעכו. ליישוב משמר הים הוקצו 600 דונם לדיג ימי בחוף הים וכן 2,000 דונם לחקלאות באדמות עמק זבולון, דרומית לכביש עכו-צפת. מספר חברים של הקבוצה הוכשרו למלאכת הדייג על ידי הסוכנות היהודית ובמאי 1940 הקימו ביחד עם חברי שדות ים מחנה אוהלים של דייגים עבריים בחוף קיסריה. בתחילת שנת 1941 הוחל בבניית הקבע של קיבוץ משמר הים ועם פינוי הנקודה הזמנית בקריית חיים היא הועברה לידי קיבוץ החותרים. בתחילת 1943 בקשו חברי משמר הים משלטונות המנדט להחכיר להם שטח בקרבת היישוב אולם תביעתם נדחתה והשטח הוחכר לתחנת ניסיונות בעכו ולערבים. בשנת 1944 נחפרה במשמר הים באר מים להרחבת אספקת המים לקיבוץ.
השטח לעיבוד חקלאי של משמר הים הולאם על ידי הבריטים ב-1942. כיוון שלא ניתן היה להקים נמל דיג בחוף החולי החליטו חברי הקיבוץ לזנוח את ענף הדיג ולעבור לאתר קבע חדש בקרבת תל אפק. שם החכירה הקרן הקיימת שטחים בהיקף של 1,700 דונם לקיבוץ עוד בשנת 1942. רוב חברי הקיבוץ עברו לאתר הקבע החדש ב-18 בספטמבר 1946 ולקראת סוף שנת 1947 הושלם המעבר. לאחר המעבר, שינה הקיבוץ, שכבר לא היה על חוף הים, את שמו ל'אפק'.
בטיוטות הראשונות של תוכנית החלוקה היה אמור הקיבוץ להישאר מחוץ למדינה היהודית. אולם בעקבות תיקונים שנעשו בתוכנית הוכלל אפק בגבולות החלוקה. בתחילת מלחמת העצמאות, ב-13 בינואר 1948, הותקף הקיבוץ על ידי כוחות דרוזיים שהגיעו ממזרח, אולם ההתקפה נהדפה בעזרת מחלקה של הפלמ"ח וכוחות של הצבא הבריטי. אחד ממגיני המקום נהרג ואחר נפצע. מערבית לקיבוץ על כביש, בצומת עין אפק ישב הלגיון הירדני. עד אפריל אותה שנה הגיעו גם שאר חברי הקיבוץ לאתר הקבע הנוכחי.
בשנת 1957 היו בקיבוץ 260 חברים וכ-250 ילדים אשר התפרנסו מחקלאות שכללה 10,000 דונם פלחה ו-800 דונם בריכות דגים. בשנה זו הוחל בבניית חדר אוכל חדש לקיבוץ.
בשנת 2000 פנה הקיבוץ לממשלה בבקשה לשנות את ייעוד הקרקע של חלק משטחי הקיבוץ לשימושים שאינם חקלאיים.
חינוך

קיימת מערכת חינוך לגיל הרך (מתינוקיה עד סיום גן חובה) הפתוחה גם לתושבי הסביבה.
קיים בית ספר יסודי שפתוח גם הוא לתושבי הסביבה, המעניק יום לימודים ארוך למתחנכים בו.
ילדי חטיבת הביניים והתיכון לומדים בבית חינוך אופק אשר נמצא בקיבוץ עברון.
בקיבוץ פועל מרכז מבקרים ששמו "דרך הכותנה", המתאר את כל שלבי יצור הבגד מגידול הכותנה דרך טווית החוטים והכנת הבד ועד המוצר הסופי.
תעסוקה

חברי קיבוץ אפק מתפרנסים מחקלאות ומתעשייה. בתחום החקלאות, קיימים גידולי שדה, מטעים, רפת, לול ומדגה. בקיבוץ שלושה מפעלי תעשייה: "אסיב תעשיות טקסטיל" - מפעל ליצור בדים סרוגים; "מגו אפק" - מייצר מכשור רפואי ו"חיננית" - מפעל ליצור בובות וחפצי נוי מבד.
לקריאה נוספת

אריה פיאלקוב, אפק, חמישים שנה, 1985
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  מפה משנת 1944, בהוצאת המחלקה להתיישבות חקלאית בסוכנות היהודית, עם סימון 'משמר הים' דרומית לעכו, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  קבוצת דיגים בקיסריה, דבר, 16 במאי 1940
↑  בהכון ביתנו על חוף ימים, דבר, 20 בפברואר 1941
↑  קבוצת החותרים - לקראת התיישבות, דבר, 6 בנובמבר 1945
↑  סגן המושל ב"משמר הים", דבר, 18 באפריל 1943
↑  מה עשתה הסוכנות היהודית להרחבת ההתיישבות החקלאית, דבר, 21 בפברואר 1945
↑  מפה משנת 1949 ובה מסומן היישוב במיקומו החדש עם שמו ההסטורי '(משמר הים)', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
1 2  ז. מנחם, קיבוץ בעמק זבולון מחליף את מקומו, דבר, 26 בדצמבר 1947
↑  כנופית מרצחים התקיפה שומרים בשדות משמר הים, דבר, 14 בינואר 1948
↑  מ. ניצוץ, קיבוץ אפק בהתפתחותו, דבר, 2 באוגוסט 1957
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465731505171  VIAF: 316747174   WorldCat (עם VIAF): 316747174
סידני קרק

סידני קרק (באנגלית: Sidney Lionel Kark;‏ 22 באוקטובר 1911, יוהנסבורג – 18 באפריל 1998, ירושלים, ישראל) היה רופא יהודי-דרום אפריקאי, פרופסור וחלוץ של שיטות רפואה חברתית בעולם, בדרום אפריקה ובישראל. גישה זו (Community Oriented Primary Care: COPC) הפכה לגישה חשובה ומרכזית ברפואת משפחה בעולם.
טובה שטרסברג-כהן

טובה שטרסברג-כהן (נולדה ב-12 במאי 1933) היא משפטנית ישראלית, כיהנה כשופטת בית המשפט העליון (1994–2003) וכנציבת תלונות הציבור על שופטים (2003–2008).
ביוגרפיה

טובה שטרסברג-כהן נולדה בפולין בשנת 1933 ועלתה לארץ ישראל ב-1934. התגוררה עם משפחתה בירושלים, שם למדה בבית הספר "אליאנס" עד 1947. בשנת 1951 סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר שליד האוניברסיטה העברית, ובשנת 1955 קיבלה תואר מוסמך אוניברסיטה במשפטים. עד לגיוסה לצה"ל התמחתה בפרקליטות מחוז חיפה. את שירותה הצבאי ביצעה כסנגורית צבאית בפרקליטות מחוז צפון. ב-3 בדצמבר 1958 הוסמכה כעורכת דין ועסקה במקצוע כ-18 שנה במשרדים פרטיים.
נשואה לעורך הדין יהודה כהן, אם לשלושה.
שופטת

ב-4 בינואר 1977 מונתה לשופטת בבית משפט השלום בחיפה וב-13 בינואר 1977 מונתה לרשמת בית המשפט המחוזי בחיפה. ב-1 בספטמבר 1977 מונתה לכהונה בפועל כשופטת בבית המשפט המחוזי בחיפה, וב-29 במרץ 1978 מונתה לכהונה של קבע בתפקיד זה.
בין 2 בספטמבר 1984 ל-30 באפריל 1985 כיהנה בפועל כשופטת בית המשפט העליון. ב-17 בינואר 1994 מונתה לכהונה כשופטת בית המשפט העליון, וכיהנה בתפקיד זה עד לפרישתה ב-12 במאי 2003.
בשנת 2017 יצא לאור ספר יובל לכבודה, "ספר שטרסברג-כהן", בעריכת אהרן ברק, יצחק זמיר, אבנר כהן, מורן סבוראי ואלעד עפארי.
שופטת > עמדותיה כשופטת בית משפט העליון

כשופטת בית משפט העליון האמינה שטרסברג-כהן כי בית המשפט אינו צריך לייצג את כל רבדיה של החברה; בית המשפט אינו גוף שנבחר על ידי העם ולכן אינו מייצג את שכבות האוכלוסייה. תפקידו של בית המשפט הוא לייצג את החוק, ליישם את החוק ועל פי החוק ובמסגרתו לקבוע את הנורמות הראויות. בהתאם לכך, ראתה חשיבות רבה בהשלמת ניסוח וחקיקת חוקי היסוד, שיהוו משענת לרעיונות נאורים שיחלחלו לבתי המשפט ולחברה כולה. לדוגמה, שטרסברג-כהן הייתה בדעת מיעוט ש:
אף על פי שבמשפטים רבים הסתמכה והתחשבה במשפט הבינלאומי הדגישה כי איננה פוסקת על פי החוק הבינלאומי בעיניים עצומות וכי בתור שופטת בית משפט עליון בישראל היא ערה לצרכיה הביטחוניים של המדינה ולמצב הביטחוני הקשה בו מצויה המדינה וכשהצרכים הצדיקו פסיקה שונה מזו של החוק הבינלאומי, פסקה לטובת ביטחון המדינה. פעלה לפי עקרון האומר כי מצד אחד אסור שביטחון המדינה יפגע ומצד שני שהפגיעה בצד הנגדי לישראל לא תהייה גדולה מדי. בפעילות השיפוטית עסקה כמעט בכל תחומי המשפט במהלך כהונתה פסקה יחד עם הרכבי שופטים שונים בפסקי דין תקדימיים אשר הטביעו חותמם על מערכת המשפט והחברה בישראל.
בפרשת נחמני היא הייתה בדעה שלאדם יש את החירות לבחור אם להיות הורה ועל כן בכל שלב בתהליך הפריה חוץ גופית רשאים הצדדים לחזור בהם מלממש את התהליך, עד להגעה לנקודה אשר ממנה אין דרך חזרה והיא השתלת הביציות בגוף האם הפונדקאית.
בעתירתה של אליס מילר לאפשר לה להשתתף בקורס טיס סברה שטרסברג-כהן כי יש לפתוח את קורס הטיס בפני נשים בעלות הכישורים המתאימים וזאת כדי לתת לנשים לממש את זכות היסוד לשוויון בינן לבין גברים בתחום זה.
שטרסברג-כהן ניסחה את פסק דין הרוב שאסר על פיטום האווזים. בקובעה שפיטום אווזים נוגד את חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) היא קבעה: "התקנות נוקטות אמצעים שפגיעתם באינטרס ההגנה על בעלי-החיים קשה היא, וכפועל יוצא מכך הן אינן משקפות יחס ראוי בין התועלת ל"צורכי החקלאות" לבין הפגיעה בבעלי-חיים המותרת על פיהן".
שטרסברג-כהן הייתה בדעה שיש לצמצם את תחולת ההתיישנות כדי "להיזהר מלסגור את דלתות בית המשפט בפני אדם הטוען לזכות, רק משום חלוף הזמן"
בהתייחס לחופש הביטוי כתבה:
פועלה כנציבת תלונות הציבור

ב-1 באוקטובר 2003 מונתה לנציבה הראשונה של "נציבות תלונות הציבור על שופטים" ובכך הייתה גם האישה הראשונה בתפקיד זה. טרם הקמת גוף הנציבות, מנגנון הפיקוח על השופטים, היה קיים "משוב" על שופטים. לגישתה, "המשוב" היה זילות ממדרגה ראשונה בשופטים, היא התנגדה לו נחרצות וכבר בראשית פועלה בנציבות נטלה על עצמה את התפקיד בכובד ראש, כאשר מה שמנחה אותה הוא העובדה כי תפקיד האתיקה הוא להבין את השופט ולנסות לעזור לו לשפר את דרכיו אם צריך ואפשר, האתיקה לא נועדה למטרת ביזוי שופטים בכיכר העיר. במסגרת תפקידה בנציבות פעלה לקידומם של מספר נושאים בוערים במערכת המשפטית, ביניהם מבצע חיסול תיקים ישנים מ-1996 ומיגור תופעת התארכותם היתרה של תיקים משפטיים. כמו כן היא עסקה בפיתוחם של מספר מנגנונים, שבאמצעותם עזרה למערכת המשפטית להתייעל ולקצר את זמן ניהולם של תיקים על ידי שופטים כגון, ביקורת יזומה בבתי הדין ואצל השופטים ולא רק פעולה כתגובה מצד הנציבות לתלונות שמוגשות, פעלה למען הסרת חיסיון המידע המגביל את הנציבות בפרסום מסקנותיה. הנהיגה הסדר לפיו מדי חודש יאסוף מנהל בית המשפט את התיקים הנמצאים בפיגור ויעביר אותם לנשיא בית המשפט אשר בהתאם לממצאים יעביר חזרה את התיק לשופט והנציבות תעזור לשופט בייעול הזמן מבחינת ניהול תיקים בעלי עדיפות גבוהה יותר או פחות, העברת תיקים מאותו השופט לשופטים אחרים ועוד והכל במטרה לתת את פסק הדין בהקדם האפשרי. בתפקיד הנציבה לא פסחה על שום גורם שיפוטי וכשבנציבות התקבלו תלונות על בתי הדין הרבניים ביצעה ביקורת גם על גופים אלה. בתפקיד הנציבה נתקלה לאורך השנים בעימותים עם שופטים, אשר נגעו לתחום סמכותה כנציבה, ולקראת תום כהונתה אף נכנסה לעימות עם מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס, אשר אותו האשימה בפלישה לתחומי סמכותה, בעקבות פרסום דוח מבקר המדינה, בו הועברה ביקורת על התנהלות שופטים ובתי הדין הרבניים.
במהלך תפקידה הוגשו לה סך הכל 5,054 תלונות ובשנות כהונתה הביאה להתפטרותם של 9 שופטים ודיינים בהתאם לממצאים אשר נחקרו רבות על ידי הנציבות. בכל שנה משנות כהונתה, הוציאה דוח פעולות ומסקנות, אשר אותו הגישה לשר המשפטים ולנשיא/ת בית המשפט העליון.
לאחר סיום כהונתה בנציבות, היא מרצה ומרכזת בצוות הקבוע של "המכון להשתלמויות שופטים".
מפרסומיה

שטרסברג-כהן פרסמה מאמרים רבים העוסקים בסוגיות משפטיות שונות, ובהם:
ביקורת שופטים במישור האתי המשמעתי, משפט וממשל, ט 371 (2006)
הפריה מלאכותית- היבטים משפטיים: מזונות הילד (ספר יצחק הכהן, קובץ, 1989)
התנדבות- היבטים משפטיים: הצלת חיי אדם (ספר לנדוי, 1995)
למי מוקנה מעמד של "מתלונן" בפני הנציבות? הסניגור, 103 (2005)
מעמד העובר במשפט הישראלי רפואה ומשפט 28, 8 (2003)
משפט ומוסר בפסיקה הישראלית החדשה, משפט וצבא 18, 2005
פיתויים על אובדן הכנסות הכרוכות בחטא (דין ואומר - ביטאון לשכת עורכי הדין חיפה והצפון, 5, 1991)
תגמולי ביטוח והצמדתם (דין ואומר - ביטאון לשכת עורכי הדין חיפה והצפון, 6, 1992)
לקריאה נוספת

שי חורב, טובה שטרסברג-כהן, בלקסיקון החיפאים אישים ודמויות בחיפה, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 366–367, 2018.
ללא גלימה - שיחות עם שופטי בית המשפט העליון - הפרק: טובה שטרסברג - כהן, הוצאת למשכל - ידיעות ספרים, 2017, עמ' 207 - 240
טיסה 9268 של מטרוג'ט

| --- | --- |

המטוס שהיה מעורב בתאונה, כארבעה חודשים לפני התקרית
 תאריך:  31 באוקטובר 2015
 מיקום:  חצי האי סיני, מצרים
 גורם:  מטען חבלה שהוטמן על ידי מחבלי מחוז סיני של המדינה האסלאמית
 קואורדינטות:  30°09′02″N 34°10′41″E﻿ / ﻿30.1506°N 34.178°E﻿ / 30.1506; 34.178
 הרוגים:  224
 ניצולים:  0 
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  איירבוס A321
 מספר זנב:  EI-ETJ
 מוצא:  נמל התעופה הבינלאומי שארם א-שייח', שארם א-שייח', מצרים
 יעד:  נמל התעופה הבינלאומי פולקובו, סנקט פטרבורג, רוסיה
 מפעיל:  מטרו ג'ט
 נוסעים:  217
 אנשי צוות:  7
  (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףמיקום ההתרסקות(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףמיקום ההתרסקות נתיב הטיסה
 
טיסה 9268 של מטרוג'ט הייתה טיסה בקו שארם א-שייח'–סנקט פטרבורג שהתרסקה ב-31 באוקטובר 2015 בחצי האי סיני עקב התפוצצות מטען חבלה שהוטמן בה על ידי מחבלים, פעילי מחוז סיני של המדינה האסלאמית. כל 224 נוסעי המטוס, מדגם איירבוס A321, נספו. זהו אסון התעופה הכבד ביותר במצרים, ואסון התעופה הכבד ביותר במטוסי משפחת איירבוס A320.
ההתרסקות

המטוס, של חברת קוגלימאביה (תחת שם המותג מטרוג'ט) הרוסית, היה בן 18 שנים, צבר כ-56,000 שעות טיסה בכ-21,000 טיסות. הוא היה בבעלותה של חברה אירית, והושכר במאי 2012 לחברת קוגלימאביה. היו בו 217 נוסעים ו-7 אנשי צוות. צוות המטוס ו-214 מנוסעיו היו רוסים, ושלושה נוסעים היו אוקראינים. מרבית הנוסעים היו תיירים.
המטוס המריא ב-05:51 בבוקר שעון קהיר מנמל התעופה הבין-לאומי שארם א-שייח', וב-06:20 נעלם ממסכי המכ"ם. המטוס התפרק בעודו באוויר ושבריו התפזרו על שטח נרחב. מטוס של חיל האוויר המצרי מצא את המטוס המרוסק כ-50 ק"מ דרומית לכפר אל-חסנה, מצפון מזרח לנח'ל.
בעקבות ההתרסקות

לנוכח החשד שהמטוס התרסק כתוצאה מפצצה שהוטמנה בו, הודיעו חברות התעופה אייר פראנס ולופטהנזה שיימנעו מלטוס בשמי סיני עד לבירור סיבת ההתרסקות, ובעקבותיהן קיבלו חברות תעופה נוספות החלטה דומה. ב-6 בנובמבר הורה ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, על השעיית הטיסות מבריטניה לסיני, ורוסיה הודיעה על השעיית טיסות למצרים בעקבות החשד שבמטוס הוטמנה פצצה. בינואר 2018 הודיעה רוסיה על חידוש הטיסות בין מצרים לרוסיה, חברת איג'יפטאייר הודיעה על חידוש הטיסות בקו קהיר–מוסקבה.
בעקבות השעיית הטיסות לבריטניה ולרוסיה נותרו בשארם א-שייח' רבבות תיירים בריטים ורוסים ללא יכולת לשוב לארצם. כעבור ימים אחדים הפעילו מדינות אלה טיסות להחזרת התיירים לארצם.
בעקבות ההתרסקות > הגורם להתרסקות

"מחוז סיני של המדינה האסלאמית" טען שאנשיו הפילו את המטוס, אך שר התחבורה הרוסי, מקסים סוקולוב, הודיע שטענה זו אינה נכונה. הוא, ודוברי הממשל המצרי, התבססו על כך שהמטוס היה בגובה 12,000 מטר, שהוא גובה שמחוץ לטווח של טילי נ"מ פשוטים שנמצאים בידי "מחוז סיני", וכן על העובדה שהמטוס התבקע לשניים בעודו באוויר, דבר שאינו אופייני למטוס שנפגע מטיל.
ב-2 בנובמבר פרסמו מומחים לחקר התרסקויות מטוסים חוות דעת שבה הם האשימו את המצרים בטיוח החקירה כדי שלא לפגוע בתיירות. הם טענו שייתכן שהמטוס אכן הופל על ידי המדינה האסלאמית, אומנם לא על ידי טילי נ"מ כפי שהמצרים סברו בתחילה ושללו, אלא במטען שהועלה למטוס. רק כך אפשר להסביר את התבקעות המטוס לשניים. כעבור יומיים, אישרו גורמי מודיעין בארצות הברית שזהו התרחיש הסביר ביותר. פורסמה הערכה של חוקרים בריטים, המתבססת על יירוט תשדורות של אנשי המדינה האסלאמית, שהמטוס הופל באמצעות פצצה שהוטמנה בתא המטען. ההודעה הבריטית נעשתה בעת ביקורו של נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי בבריטניה, והעמדה הבריטית גררה תגובות נזעמות במצרים וברוסיה. גם בארצות הברית התפרסם מידע מודיעיני בדבר תשדורות של אנשי המדינה האסלאמית בסיני המעידות על הפלת המטוס באמצעות פצצה. במצרים המשיכו אמצעי התקשורת בגישה שהטענות על פיגוע הן מזימה שנועדה לפגוע במצרים. ב-17 בנובמבר הודיעה רוסיה רשמית שהמטוס הופל בידי המדינה האסלאמית, עקב מציאת שרידי חומר נפץ בין שברי המטוס. בניגוד להודעות אלה, ב-14 בדצמבר הודיעה מצרים כי אין ראיה לפעילות טרור או לפעילות פלילית שגרמה להתרסקות המטוס.
רוסיה הכריזה על פרס בסך 50 מיליון דולר למי שימסור מידע שיוביל ללכידת האחראים לפיצוץ המטוס.
הערות שוליים

↑  אילן גטניו, המטוס הרוסי התפרק באוויר, באתר ישראל היום, 2 בנובמבר 2015
↑  איתי בלומנטל ורויטרס, אחרי ההתרסקות: לופטהנזה ואייר פראנס מפסיקות לטוס בסיני, באתר ynet, 31 באוקטובר 2015
↑  Sinai plane crash: Russia suspends Egypt flights, BBC News
↑  מירב ארד, רוסיה מחדשת את הטיסות למצרים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 6 בינואר 2018
1 2  רכבת אווירית מבריטניה לחילוץ התיירים מסיני, באתר ynet, 6 בנובמבר 2015
↑  החשד לריסוק מכוון בסיני: רוסיה השעתה את טיסות הסחר מעל מצרים, באתר nana10‏, 6 בנובמבר 2015
↑  רועי קייס, איתמר אייכנר, איתי בלומנטל ורון נוטקין, דאעש בסיני טוען שהפיל את המטוס הרוסי, באתר ynet, 31 באוקטובר 2015
↑  יצחק בן-חורין, דו"ח אמריקני: ייתכן שדאעש טמן פצצה במטוס, באתר ynet, 4 בנובמבר 2015
↑  חוקרים בריטים: פצצה הוטמנה בתא המטען של המטוס הרוסי, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2015
↑   אנשיל פפר, פרשנות || הגילויים על הפלת המטוס בסיני סיפקו לממשלת א-סיסי השפלה פומבית, באתר הארץ, 6 ביוני 2015
↑  גורמים בארה"ב: פעילי דאעש בסיני התגאו בהפלת המטוס הרוסי בחצי האי, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2015
↑   צבי בראל, תיאוריית המזימה שוטפת את מצרים, באתר הארץ, 15 בנובמבר 2015
↑  רפאל לוי, התרסקות המטוס בסיני - פיגוע טרור, ערוץ 7, 17 בנובמבר 2015
↑  ליעד אוסמו, מצרים: התרסקות המטוס בסיני - לא טרור, באתר ynet, 14 בדצמבר 2015
↑  פוטין רוצה נקמה: תראו את הפרס הכספי שיקבל מי שימסור מידע שיוביל לטרוריסטים שהפילו את המטוס בסיני, באתר ביזפורטל, 17 בנובמבר 2015