stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מתן חודורוב
פרסומים והישגים עיתונאיים

במסגרת עבודתו העיתונאית, פרסם חודורוב שורה של סיפורים בלעדיים, ובהם: תיעוד של ספינה בבעלות משפחת עופר עושה את דרכה לאיראן, זמן קצר לאחר שנטען כי אניותיה אינן מפליגות לשם (2012); תחקיר שהראה כיצד תקציב משרד השיכון למוסדות דת גדל פי 10 בתקופת כהונתו של השר אריאל אטיאס מש"ס (2012); מכתב "פורום ראשי המשק" לראש ממשלת ישראל ושר האוצר בעד הגברת הריכוזיות במשק הישראלי (2011); "שיטת הסטייקים" בנמל אשדוד שבמסגרתה תוגמלו עובדי הנמל בתלושים לסעודות יוקרה במסעדה בשרית סמוכה (2011); היעלמות מטבעות נדירים מכספות בנק ישראל בירושלים (2009); סירובו של ראש הממשלה אהוד אולמרט למסור עדות בפני מבקר המדינה (2007) והמלצת משטרת ישראל להעמיד לדין שלושה בכירים לשעבר בבנק ישראל (2007).
בשנת 2013 ערך והגיש שלושה פרויקטים דוקומנטריים מיוחדים במסגרת המהדורה המרכזית. השלושה עסקו במצבם הכלכלי של הצעירים בישראל: "דור ללא פנסיה", אודות הסדרי הפרישה הירודים המצפים בעתיד לעובדים בני 50 ומטה; "היורדים החדשים", שתיעדה את תופעת ההגירה בקרב צעירים מישראל לאירופה ולארצות הברית בשל יוקר המחיה בישראל; "אדמה משוגעת", שבחנה האם למדינה יש אינטרס להעלות את מחירי הדיור לזוגות הצעירים. סדרת הכתבות "היורדים החדשים" זכתה ביוני 2014 בפרס התקשורת השנתי של הארגון "בני ברית".
בשנת 2006 זכה בפרס קצין חינוך ראשי על שירותו בגלי-צה"ל.
ב-2008 נבחר חודורוב על ידי המגזין פורבס ישראל לאחד מ-300 האנשים המשפיעים במדינה מתחת לגיל 40.
בשנים 2008–2009 זכה לתעודות הוקרה ממפקד גל"צ יצחק טוניק.
בשנת 2012 נבחר על ידי העיתון "גלובס" כאחד מ-40 הצעירים המשפיעים בכלכלה הישראלית.
באוגוסט 2014 הוכרז כמי שנבחר לקבל את "אות אומ"ץ" לשנת 2014, בזכות הצטיינותו בפעילות למען קידום זכויות האזרח, תיקון עוולות חברתיות וחשיפת מעשי שחיתות שלטונית.
חיים אישיים

אחיו הוא השחקן ובמאי התיאטרון תום חודורוב. לאחר גירושי הוריהם, מנישואים שניים של אמם יש לשניהם עוד אח ואחות.
במרץ 2015, בריאיון לידיעות אחרונות, יצא מהארון. חודורוב הוא אב לבת ובן, אותם הביא לעולם בארצות הברית, בהליך פונדקאות שעבר יחד עם בן זוגו. הוא מתגורר ברמת גן.
הערות שוליים

1 2  אמירה לם, מתן חודורוב בראיון: "אין לי כרגע בן זוג", באתר ynet, 16 במרץ 2015
↑  אביעד פוהורילס, ריקוד המכונה: ריאיון עם מתן חודורוב, באתר nrg‏, 9 בינואר 2015
↑  אלקנה שור, משא ומתן: חודורוב הפך לפנים של המאבק על ערוץ 10, באתר nrg‏, 21 בדצמבר 2012
↑   הערב: סדרת הכתבות "היורדים החדשים" מקבלת את פרס התקשורת של ארגון "בני ברית", באתר nana10‏, 29 ביוני 2014
↑  לי-אור אברבך, ‏עיתונאית סירבה לקבל את אות אומ"ץ - בגלל גדעון לוי, באתר גלובס, 5 באוגוסט 2014
↑  מאיה כהן, נא להכיר: הדור הבא של שחקני הקאמרי, באתר ישראל היום, 10 בינואר 2021
↑   האם הפרשן הכלכלי של חדשות 13 ואחיו ישמרו על המיליון? המשחק של מתן ותום חודורוב, באתר חדשות 13, 17 ביוני 2023 - חלק מפרק בתוכנית "אל תפילו את המיליון" בו השתתפו מתן ותום חודורוב
↑  "אין פה 'יציאה מהארון', זה מושג שאני לא אוהב", באתר ‏מאקו‏, 15 במרץ 2015
שי ארזואן‏, כתב חדשות 10 יוצא מהארון, באתר וואלה, 15 במרץ 2015
↑  חדשות 13 חוגגת עם מתן חודורוב: הפך לאבא לראשונה, באתר אייס, 25 באוקטובר 2022
מתן חודורוב באולפן גל"צ, 2008
בירה בישראל

בירות ישראליות מכבי וגולדסטאר המיוצרות על ידי חברת טמפו תעשיות בירה. הבירות מיועדות לייצוא ועליהן תווית באנגלית
הבירה בישראל מיוצרת בעיקר על ידי שתי מבשלות גדולות: טמפו משקאות ומבשלות בירה ישראל. במהלך העשור האחרון הוקמו  מבשלות בוטיק רבות ברחבי ישראל. פסטיבלי בירה מתקיימים מדי שנה בישראל, אחד הגדולים שבהם הוא פסטיבל "הופי" הבינלאומי בתל אביב-יפו המארח מבשלות ישראליות וכן מבשלות בינלאומיות רבות.
היסטוריה > בעת העתיקה

העדויות הקדומות ביותר לבישול בירה בארץ ישראל התגלו במערת רקפת שבכרמל, בתקופת התרבות הנאטופית, מלפני כ-13 אלף שנה. עדות ארכאולוגית למבשלת בירה בארץ ישראל נמצאה בתל עין הבשור, ליד מושב עין הבשור, בצפון-מערב הנגב בתקופת השושלת הראשונה המצרית (3100–2890 לפנה"ס). האתר מאופיין במבני לבנים מיובשות בשמש ובכלי חרס המאפיינים מבשלות מצריות כמו קערות קמח. ניתן לומר שהמבשלה של עין בשור היא תופעה מצרית שקושרה לשלטון המצרי בארץ ישראל בתקופת השושלות הראשונות של הממלכה הקדומה ולא תופעה מקומית עתיקת יומין. עדויות ארכאולוגיות נוספות לייצור בירה בארץ ישראל מגיעה מהמילניום ה-3 לפנה"ס, מערד וממתחם חסן ערפה בתל אביב. בדצמבר 2019 הצליחו חוקרים לייצר בירה משמרים שנמצאו בכלים בני 2,500 שנים שנמצאו בפך בירה מחפירות תל צפית.
היסטוריה > בעת החדשה

בשנת 1926 הוקמה בעכו מבשלת הבירה התעשייתית הראשונה בארץ ישראל, שנקראה Max Brau. היזמים והבעלים היו האחים אהרון-צבי (הרמן) ומרדכי (מוט'ל) רוזנברג, שעלו לארץ מפולין שנתיים קודם לכן. מיקום המבשלה נבחר בשל הקרבה למעיינות כברי, שנודעו באיכות המים שלהם. הבירה שיוצרה במבשלה הייתה מסוג פילזנר. המבשלה נסגרה אחרי שלוש שנות פעילות.
בשנים 35–1934 ייסד ג'יימס רוטשילד, בשותפות עם חברת פיק"א וחברה בנקאית צרפתית בראשותו של גסטון דרייפוס, את תעשיית בירה א"י בע"מ (Palestine Brewery Ltd), או בשמה הידוע יותר בירה נשר. המבשלה הוקמה בראשון לציון. רוטשילד זיהה את הדרישה לבירה מצד חיילי חיל המצב הבריטי בארץ ישראל, והמתכון פותח בסגנון הפילזן הצ'כי האהוב על חיילי המנדט. בהמשך סופקה בירה נשר גם לחיילי הכוח האימפריאלי האוסטרלי השני בתקופת מלחמת העולם השנייה. בשנת 1942 המבשלה נאלצה להרחיב את המפעל כדי שתוכל לענות על הביקוש הגובר שנוצר על ידי צרכנים צבאיים ואזרחיים כאחד.
היסטוריה > במדינת ישראל

הבנייה של מה שהייתה אז מבשלת הבירה הגדולה ביותר במזרח התיכון, מבשלת שיכר לאומית, החלה באפריל 1952 בעיר נתניה, והיא נוסדה על ידי קבוצת משקיעים בראשות לואיס הרצברג מניו יורק. עם השלמתה במאי 1953, עמד כושר הייצור השנתי במבשלה הלאומית על כ-400,000 חביות. ב-1954 המבשלה ייצאה את מה שהיה אז "המשלוח הגדול ביותר אי פעם של בירה מיובאת לארצות הברית" - 180,000 בקבוקים של בירה אביר שלה. המבשלה הארצית התמזגה עם מבשלת ארץ ישראל ומבשלת הגליל ב-1973, ויחד שלטו החברות ב-90% משוק הבירה הישראלי. החברה נרכשה בשנת 1976 על ידי היזם הקנדי מוריי גולדמן תמורת 8 מיליון דולר. ב-1980 נמכרה במצרים בירה משומרת עם תווית המציינת את מוצאה כמבשלת הבירה הלאומית בנתניה, על אף החרם המצרי על מוצרים ישראליים. תחת המותג O.K. beer, הבירה הוכיחה את עצמה כפופולרית אף יותר מהיינקן וטובורג, ונצרכה בברים בקהיר ובמקומות אחרים במצרים, גם כשמנהיגים דתיים שמרנים אסרו על מכירת משקאות אלכוהוליים במדינה. לאחר כניסתה להסכם רישיון עם חברת אנהאוזר-בוש האמריקאית בשנת 1983 לייצור הבירה האמריקאית הראשונה בישראל, החלה חברת הבירה הלאומית לייצר את באדוויזר בשנת 1984.
מבשלות

מאז שנות ה-50, תעשיית הבירה הישראלית נשלטת על ידי לא יותר משתי חברות מדי תקופה. החל משנות ה-90, עם הקמתה של חברת מבשלות בירה ישראל, היא וחברת טמפו שולטות ב-70% משוק הבירה בישראל. טמפו מייצרת את המותגים גולדסטאר ומכבי, ואילו מבשלות בירה ישראל מייצרת את קרלסברג וטובורג הדנים. בנוסף, פועלות במדינה כ-24 מבשלות בוטיק מורשות.
טמפו, הממוקמת בנתניה, היא מבשלת הבירה הגדולה ביותר בישראל. ב-1999 היו בירות גולדסטאר ומכבי של טמפו כ-60% מנתח מכירות הבירה בארץ. טמפו גם מייבאת את המותגים היינקן ואמסטל ההולנדיות. מבשלות בירה ישראל נכנסה לשוק בשנים 1991–1992 כשותפות בין קבוצת קרלסברג לזכיינית קוקה-קולה המקומית (החברה המרכזית לייצור משקאות קלים). ב-1996 החלה החברה לשווק את בירה גינס. מבשלות בירה ישראל מפעילה מרכז מבקרים באשקלון.
בירה טייבה, המיוצרת במבשלת בירה פלסטינית בכפר הנוצרי טייבה הסמוך לרמאללה, הוקמה על ידי פלסטינים נוצרים בשנת 1994.
מבשלות > קהילות בירה באינטרנט

בסוף העשור השני של המאה העשרים ואחת החלה פעילות רבה ברשת האינטרנט אשר נוסבת סביב מבשלי בירה מקומיים ויבוא של בירות מחוץ לארץ. הקהילות ובראשון קהילת הפייסבוק ״בירה אחת ביום״, הובילו את היצרנים והיבואנים להגדיל משמעותית את מגוון הבירות בארץ וכן להביא ליצור של סגנונות חדשים שנגלו לקהל ההולך וגדל.
ראו גם

בירה
אוצר בירה
הערות שוליים

↑  facebook, Hoppy Beer Festival, facebook
↑   אסף רונאל, חוקרים מצאו במערה בכרמל מבשלת בירה מלפני 13 אלף שנה, באתר הארץ, 13 בספטמבר 2018
↑  איתי בלומנטל, מחקר: לפני 13 אלף שנה ייצרו בירה בכרמל, באתר ynet, 13 בספטמבר 2018
↑  ד"ר יונת אשחר, מתברר שזו הבירה הקדומה בעולם, במדור "חדשות מדע" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 13 בספטמבר 2018
↑  Ram Gophna, The Early Bronze I Settlement at 'En Besor Oasis, Israel Exploration Journal 40, 1990, עמ' 1 - 11
↑  איתי בלומנטל, מבשלת בירה בת 5,000 התגלתה במתחם בילוי בת"א, באתר ynet, 29 במרץ 2015
↑   ניר חסון, "או שזה טעים או שנמות": חוקרים הצליחו לייצר בירה משמרים ששרדו אלפי שנים, באתר הארץ, 22 במאי 2019
זיו ריינשטיין‏, חוקרים ישראלים הצליחו לייצר בירה משמרים בני אלפי שנים, באתר וואלה, 22 במאי 2019
↑  =-, NEW BEER FACTORY, THE PALESTINE BULLETIN, עמ' 3
↑  ⁨NERSHIPS REGISTRATION OF PART- ⁩ | ⁨The Palestine Bulletin⁩ | 5 אוגוסט 1926 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית (עמ' 4), באתר www.nli.org.il, ‏5/08/1926 (באנגלית)
↑  רם גלבוע וטל מילר, איפה היינו ומה שתינו, באתר ynet, 20 באוגוסט 2010
↑  WINE TALK: GETTING BETTER
↑  ארנון רגולר, בירת פלשתין, באתר הארץ, 22 באוקטובר 2005
↑  תחרות מבשלות הבירה הביתיות הראשונה של הטמפל בר
↑   דידי חנוך, מאה סוגים של בירה ישראלית, באתר הארץ, 13 בינואר 2015
↑  בירה להמונים, באתר ‏מאקו‏, 11 ביוני 2020
בקבוקי גולדסטאר על פס היצור במפעל טמפו
בקבוקי בירה טייבה
רוברט מקאליסטר

| --- | --- |

 לידה:  8 ביולי 1870 דבלין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  26 באפריל 1950 (בגיל 79) קיימברידג', הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה
 מקום מגורים:  אירלנד
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קיימברידג'  Rathmines School 
 מוסדות:  אוניברסיטת קולג' בדאבלין 
 פרסים והוקרה:  עמית אגודת חוקרי העתיקות של לונדון  תואר דוקטור 
 הערות:  נשיא החברה המלכותית לעתיקות של אירלנד
 תרומות עיקריות
 חפירות באזור השפלה ותל גזר
 
רוברט אלכסנדר סטיוארט מקאליסטר (באנגלית: Robert Alexander Stewart Macalister)‏ (1870–1950) היה ארכאולוג בריטי. בעשור הראשון של המאה ה-20 עמד בראש הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (P.E.F) וניהל את החפירות בגזר המקראית, שבהן חשף את לוח גזר. חפירתו בגזר הפכה לנקודת ציון בתחום המתודולוגיה הארכאולוגית בארץ ישראל.
קורות חייו

מקאליסטר נולד בדבלין שבאירלנד, בנו של אלכסנדר מקאליסטר, פרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת דבלין. את לימודיו ערך באוניברסיטת קיימברידג'. התעניינותו המוקדמת הייתה בארכאולוגיה של אירלנד, והוא פרסם במרוכז את כתובות האוגם בספר Corpus Inscriptionum Insularum Celticarum ("קורפוס הכתובות הקלטיות האינסולריות" – קלטית אינסולרית (אנ') היא הענף של השפות הקלטיות באיים הבריטיים), או בקיצור CIIC. בהמשך הוא החל להתעניין בארכאולוגיה המקראית.
חפירותיו בארץ ישראל

בשנת 1898 נשלח מקאליסטר לארץ ישראל מטעם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל כדי לשמש עוזרו של פרדריק ג'ונס בליס. במשך שנתיים הם חפרו בארבעה תלים באזור השפלה, חפירות שנועדו בין היתר כדי לאתר את גת-פלשתים. השניים חפרו במרשה-(תל צנדחנה), תל צפית-(תל אל-צאפי), תל גודד- (תל אל-ג'ודידה) ובעזקה-(תל זכריה) וביצעו סקר של חורבת בית הבד בשנת 1899.
בשנת 1900, עם פרישתו של בליס, התמנה מקאליסטר למנהל הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, והוא שימש בתפקידו עד 1909. בשנים 1905-1902 ו-1909-1907 ערך חפירות מקיפות ביותר באתר תל גזר, מיקומה של גזר המקראית. מקאליסטר חילק את עבר העיר ל"תקופה הקדם-שמית", "התקופה השמית הראשונה", "התקופה השמית השנייה", "התקופה השמית השלישית", "התקופה השמית הרביעית", "התקופה ההלניסטית" ו"התקופה הרומית-ביזנטית". מקאליסטר זיהה באתר שמונה שכבות יישוב (כיום מקובל להניח כי מדובר ב-26).
בשנת 1902, התפרצות מחלת הכולרה בין עובדיו הכריחה אותו להשעות את החפירות בתל גזר והוא הגיע לירושלים. בהיותו בירושלים הוא בחן את מערת ניקנור והכתובת שנתגלתה בה, ימים ספורים לאחר הגילוי.
חפירתו של מקאליסטר בגזר, לבד מתוצאותיה וממצאיה, הפכו גם לנקודת ציון בתחום המתודולוגיה הארכאולוגית בארץ ישראל, שהכל משתדלים ללמוד ממנה לקח. תל גזר הוא תל מקראי מן הגדולים בארץ. שטחו, בראשו, כ-100- דונם. מקאליסטר חפר למעלה ממחצית שטח התל, ובחלק גדול משטח החפירה ירד מפני השטח ועד לסלע, ובסך הכל היקף עבודה עצום בממדיו. מקאליסטר "פרס" את התל בפסי חפירה צרים וארוכים כשהוא חופר שטח צר וארוך ושופך את העפר והמבנים שפרק לפס החפירה הקודם, וכן הלאה. באופן זה חפר שלושים שטחי חפירה צרים וארוכים שהפכו את התל על פניו.
מקאליסטר ערך את החפירה הארכאולוגית הגדולה בעצמו במלוא מובן המילה. פרט לעבודת החפירה עצמה, שנעשתה על ידי פועלי כפיים ערבים מן הכפר אבו שושה הסמוך, עסק בארגון, בפיקוח על מספר גדול של פועלים, במדידת השרידים, ברישומם, בציורם וכיוצא בזה. חפירתו בגזר היא דוגמה מובהקת של "תזמורת של איש אחד". כיום ברור כי חפירה ארכאולוגית היא "תזמורת" של בעלי תפקידים רבים, שהחוקר הראשי, מנהל החפירה, מנצח עליהם. מבחינה זו תפס החופר ממצא מרובה שלא השתלט עליו, ולכן הסתפק בתוכניות מבנים שאינם מפורטות, ברישום מקוטע של מקום מציאתם של החפצים בחפירה, ובעיקר בהפרדה לקויה של השרידים לשכבותיהם.
אחד הלקחים שעולים מן החפירה הזו, היא העובדה שמקאליסטר חפר חלק גדול מדי של התל. חפירתו עשויה להמנות בין החפירות שניתן לכנותן "חפירות טוטאליות", שכן כילתה חלק ניכר של התל.
ממצאיו פורסמו בשנים 1912-1911 בשלושה כרכים תחת השם "The Excavation of Gezer", אחד ממצאיו המפורסמים היה לוח גזר.
לאחר מפעל החפירות בגזר, כמעט ונעלם מקאליסטר ממפת החפירות של ארץ-ישראל. אמנם הוא נענה לקריאתו של ג'ון גרסטנג, מנהל מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי, לבוא ולעמוד בראש המשלחת הבריטית שחפרה בעיר דוד בירושלים, כחלק ממפעל החפירות הבינלאומי שיזם גרסטנג במקום. מקאליסטר וג'ון גרו דנקן (John Grew Duncan) חפרו בעיר דוד בירושלים בשנים 1923–1925 מטעם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל. ה"מבנה המדורג" שחשפו בראש המדרון המזרחי של הגבעה מעסיק את החוקרים מאז, הן מבחינת קביעת תאריכו המדויק והן מבחינת מהותו האדריכלית.
פעילותו באירלנד

כאשר הסתיימה כהונתו בקרן, מקאליסטר פנה לארכאולוגיה קלטית. הוא נתמנה לתפקיד פרופסור באוניברסיטת קולג' דבלין בשנת 1909 וכיהן בתפקיד עד לשנת 1943. מקאליסטר התערב במדיניות לשימור האתרים הארכאולוגים של אירלנד, שנוסדה דאז, וכיהן במספר מועצות לשימור אתרים שכאלו.
מקאליסטר פרסם מאות דוחות וספרים בנושאים שחקר, ועם פרישתו מהאוניברסיטה עבר לקיימברידג', שם התגורר עד למותו בשנת 1950.
הערות שוליים

↑  O. G. S. Crawford, Corpus Inscriptionum Insularum Celticarum, Antiquity 19, 1945-12, עמ' 207–209 doi: 10.1017/S0003598X00019086
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300660905171  PLWABN: 9810681082405606  BIBSYS: 90305987  BnF: cb17151142s (data)  CiNii: DA04772479  GND: 116620722  ISNI: 0000 0001 0862 0528  LCCN: n84037162  NKC: zmp20221150911  NLA: 35791337  NTA: 068664133  RERO: 02-A003542046  SNAC: w60t0ghm  SUDOC: 067123058  Trove: 1089506  VcBA: 495/202732  VIAF: 768886   WorldCat (עם VIAF): 768886
מיכל בן-נפתלי

| --- | --- |

 לידה:  1963 (בת 62 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  מיכל בן-נפתלי 
 מדינה:  ישראל, צרפת 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת אוקספורד 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ספיר (2016) 
 
מיכל בן-נפתלי (נולדה ב-1963) היא סופרת, מסאית, מתרגמת ועורכת ישראלית, זוכת פרס ספיר לשנת 2016.
קורות חייה

מיכל בן-נפתלי נולדה וגדלה בתל אביב. למדה לתואר הראשון בחוגים להיסטוריה ולפילוסופיה ולתואר שני בחוג להיסטוריה, שניהם באוניברסיטה העברית. התזה שלה לתואר השני, "הגשרים בין אתמול ומחר: ההרמנויטיקה של בחטין וגדמר מעמדת פוקו" (1990), נכתבה בהדרכת פרופ' גבריאל מוצקין. בשנים 1992–1995 עשתה דוקטורט בפילוסופיה צרפתית בת-זמננו באוניברסיטת אוקספורד בנושא "משחק הדמעות: ליוטאר, דרידה, לוינס והגות 'בעקבות אושוויץ'" (1995) בהדרכתם של אלן מונטיפיורי ורוברט סמית. התגוררה בפריז בשנים 1999–2004. שימשה כמרצה לאורך השנים בקמרה אובסקורה, עלמא, האוניברסיטה העברית, המדרשה לאמנויות. מלמדת בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב. היא חברה במכון תל אביב לפסיכואנליזה בת-זמננו.
בין השנים 2006–2014 ערכה את סדרת הספרים "הצרפתים" בהוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרה להגות צרפתית בת-זמננו. היא פרסמה מאמרים רבים, תרגמה, בין היתר, מכתבי ז'אק דרידה, מוריס בלאנשו וז'וליה קריסטבה, חיברה מבואות ואחריות דבר לספרים מתורגמים, קטלוגים ומסות על אמנות על מיכל היימן, מיכל נאמן, טל שוחט, גדעון גכטמן, איה בן רון, בן בז'רנו ואחרים.
בשנת 2014 ערכה סדרה חדשה בהוצאת רסלינג בשם "בדיעבד", סדרה לאסתטיקה עברית.
המסה "על הצער" פרי עטה היא זוכת פרס המסה הטובה של עיתון "הארץ" (2008). בן נפתלי היא זוכת פרס היצירה לסופרים ומשוררים לשנת תשע"ז. ספרה "המורה" זיכה אותה בפרס ספיר לשנת 2016.
ב-2019 הוענק לה תואר אביר מסדר האמנויות והספרות מטעם ממשלת צרפת ופרס ויצו האיטלקי על ספרה "המורה".
בן-נפתלי הייתה נשואה לפילוסוף הישראלי יוסף ברקוביץ.
לאחר גירושיה בן-נפתלי יצאה מהארון.
מתגוררת לסירוגין בתל אביב ועם בת זוגה דנה אמיר בחיפה.
אודות ספריה

כרוניקה של פרידה : על אהבתה הנכזבת של הדקונסטרוקציה (רסלינג)
הביקור של חנה ארנדט (הקיבוץ המאוחד ומכון ון ליר)
ספר, ילדות : נובלה (רסלינג)
על הפרישות : ארבע מסות (רסלינג)
על הפרישות.
על הצער.
על הכאב.
על רצינות ומשחק.
רוח (אחוזת בית)
ספריה > ספרים שכתבה

כרוניקה של פרידה : על אהבתה הנכזבת של הדקונסטרוקציה, תל אביב : רסלינג, 2000.
הביקור של חנה ארנדט, עורכת מלווה לספר זה: שרון אס; ירושלים : מכון ון ליר, הקיבוץ המאוחד, תשס"ו 2006.
ספר, ילדות : נובלה; תל אביב : רסלינג, ושתי, 2006.
על הפרישות : ארבע מסות, תל אביב : רסלינג, ושתי, 2009.
רוח, עורכת הספר: דנה אולמרט; תל אביב : אחוזת בית, תשע"ב 2012.
המורה, עורך הספר: עודד וולקשטיין (כתר, 2015)
Chronicle of Separation: On Deconstruction’s Disillusioned Love (With an Introduction by Avital Ronell, Fordham Univ. Press, 2015)
המלנכוליה של אברהם , רסלינג, 2016
בגד מאש, (כתר, 2019)
לקראת אוטוביוגרפיה מינורית, (כרמל, 2019)
הקבוצה (כתר, 2021)
האנרכיסטיות, פרדס ומכון הקשרים, 2023
ספריה > בין תרגומיה

ז'אק דרידה, נפתולי בבל; תרגום מצרפתית, מבוא וביאור: מיכל בן-נפתלי; תל אביב : רסלינג, 2002.
ז'וליה קריסטבה, סיפורי אהבה; תרגום, ביאור ואחרית דבר: מיכל בן-נפתלי ; עריכה מדעית: אריאלה אזולאי; תל אביב : הקיבוץ המאוחד, 2006.
ז'אק דרידה, מחלת ארכיב : הדפסה, רושם, רישום פרוידיאניים; תרגום מצרפתית, הערות וחתימה: מיכל בן-נפתלי; תל אביב : רסלינג, 2006.
דרידה קורא שייקספיר, תרגמה והוסיפה מבוא ומסות מבארות: מיכל בן-נפתלי; יועץ מדעי: דניאל אפשטיין; עריכת לשון: רנה קלינוב; תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשס"ז 2007.
אנדרה ברטון, נדז’ה, תרגום מצרפתית ואחרית דבר: מיכל בן-נפתלי ; עריכה וייעוץ מדעי: אביבה ברק (הומי); תל אביב : רסלינג, ושתי, 2007.
ז'אק דרידה, מתת מוות; תרגום מצרפתית: מיכל בן-נפתלי ; עריכה מדעית: אלי שיינפלד; תל אביב : רסלינג, 2008.
ז'אק דרידה, היה שלום: לעמנואל לוינס; מצרפתית: מיכל בן-נפתלי; ייעוץ מדעי: רפאל זאגורי-אורלי ; עריכת לשון: רנה קלינוב ; תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2009.
מוריס בלאנשו, הספר העתיד לבוא : אסופה; תרגום ואחרית דבר: מיכל בן-נפתלי ; עריכה מדעית: עילי ראונר; עריכת לשון: רנה קלינוב; בני-ברק : הקיבוץ המאוחד, 2011.
מרינה צבטאייבה, את האח שלי, מצרפתית: מיכל בן-נפתלי, עריכה מדעית: מיכל גוברין, אחרית דבר: דנה אמיר, רסלינג, ושתי, 2012.
ז'אק דרידה, שיבולת: לפאול צלאן, הקיבוץ המאוחד, תרגמה והוסיפה אחרית דבר: מיכל בן נפתלי, 2014.
ז'אק דרידה, עיני השפה, מכאן, 2014.
ז'וליה קריסטבה, אני עושה את דרכי, ראיון במשותף עם מירי רוזמרין, תל אביב: רסלינג, 2015.
אנני ארנו, לא קמתי מהלילה שלי, כולל אחרית דבר. תל אביב: רסלינג, 2016.
אסתר אורנר, ביוגרפיה זעירה לחלום, כולל אחרית דבר. תל אביב: רסלינג, 2016.
ז'אק דרידה, האתיקה של הזיכרון: ריאיון עם מיכל בן-נפתלי, תל אביב: רסלינג, 2017.
דידייה אריבון, שיבה לריימס, תל אביב: עם עובד, 2019.
הערות שוליים

↑  פרס ספיר: הסופרת מיכל בן נפתלי היא הזוכה לשנת 2016, באתר הארץ, 22 בינואר 2017.
↑  איה אליה, "המוות הפגיש אותי עם הספרות": זוכת פרס ספיר בראיון , באתר ynet, 28 בינואר 2017
↑  מיכן בן-נפתלי, כאן רק שותקות: על קולה של תרצה אתר, עתון 77 158, 1993, עמ' 26-36
↑   אסתי אדיבי-שושן, הפסקתי סופית לאכול, באתר הארץ, 16 באוגוסט 2021
↑   בני ציפר, "הקבוצה" של מיכל בן־נפתלי אינו משרת את הדיון הספרותי באנורקסיה, באתר הארץ, 31 באוגוסט 2021
↑   יוענה גומן, בן־נפתלי מתארת גיבורות תשושות ותלושות, שאינן מנסות לתקן את העולם, באתר הארץ, 18 ביולי 2023
↑  דפנה לוי, מיכל בן־נפתלי: "בכתיבה אני מרשה לעצמי להיסחף עם דמויות קיצוניות", באתר ישראל היום, 2 באוגוסט 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301819605171  BnF: cb15093452s (data)  GND: 118120917X  ISNI: 0000 0001 0653 3738  LCCN: no2001029575  RERO: 02-A027770796  SUDOC: 234889004  VIAF: 22433307   WorldCat (עם VIAF): 22433307
אריאל-ניל לוי

| --- | --- |

אריאל-ניל לוי בעת קבלת פרס האנסמבל של גילדת השחקנים הגרמנית, לצידו השחקנית האוסטרית אינגה מאוקס, ספטמבר 2019
 לידה:  1977 (בן 48 בערך) ישראל תל אביב–יפו, ישראל
 שם במה:  אנאלי גולדברג
 סוגה מועדפת:  דראג, קוויר, אוונגרד, ריאליזם, פוסט דרמטי
 מדינה:  ישראל, גרמניה
 תקופת הפעילות:  מ-1995
 עיסוק:  מפיק תיאטרון, כותב, שחקן, פרפורמר, מעבד, דרמטורג, מורה למשחק, יועץ אומנותי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אלאנוס (אנ') מסלול לתואר שני במשחק
 יצירות בולטות:  סרט הקולנוע: מורר – אנטומיה של משפט (גר')
 מספר צאצאים:  1
 https://www.analigoldberg.com/
 פרופיל ב-IMDb
אריאל-ניל לוי (נולד ב-1977) הוא אמן תיאטרון ופרפורמר רב-תחומי, מפיק, כותב, שחקן, מעבד, דרמטורג ומורה למשחק, אשר חוקר את הקשר בין חיי הלילה הקוויריים ותיאטרון פוסט דרמטי בציר בין גרמניה וישראל מתחילת שנות ה-2000. הוא ידוע גם כאלטר אגו שלו אנאלי גולדברג (ראו הרחבה) - דמות פוסט דראג ברלינאית.
ביוגרפיה

לוי גדל ברמת גן, אביו היה מעצב אופנה ואמו מפיקת תיאטרון ואירועים.
בגיל 16 עזב את בית הספר רביבים ברמת גן, והחל ללמוד משחק במסגרת פרטית עם המורה רחל שור וכן היה מתמחה בבית הספר למשחק בית צבי.
במקביל ללימודי המשחק, הוזמן בתחילת 1995 על-ידי שמעון שירזי לעבוד כאמן דראג במועדון הלמון ומאוחר יותר במועדון אלנבי 58 בליין הפליירום, תחת ניהולו האומנותי והפקתו המוזיקלית של עופר ניסים. באותה שנה הקים עופר ניסים את שלישיית "בנות לי לה לו", שלוי היה חלק מהן יחד עם סילבי ורסקו וליידי סמנתה. הפקות אלו זכו לחשיפה תקשורתית באותה התקופה, כאשר השלישייה הופיעה כמה פעמים בתוכנית "כל ערב" בהנחייתה של מרב מיכאלי.
לאחר שעבד כשחקן בהצגות שונות בשנות ה-90, עבר לגרמניה בשנת 2001 ללמוד רפואה.
בזמן לימודים אלו יצר שתי יצירות סייט-ספסיפיק (תלויות מקום) בשיתוף סטודנטים לרפואה (Das Krankenhaus 2002, Madame Habib's Kampf der Kulturen 2004). לאחר שלוש שנות לימודי רפואה החליט לחזור ללימודי תיאטרון ולסיים באוניברסיטת אלאנוס (אנ') מסלול לתואר שני במשחק ועבודה קולית עם שחקנים. במסגרת לימודיו לקח חלק במחזה נורווגיה כיום. המחזה, המבוסס על סיפור אמיתי, מתרחש חלקו בצ'ט בעולם הווירטואלי וחלקו על שפת פיורד בנורווגיה במציאות, ועוסק בנושא התאבדות בקרב בני נוער. אריאל-ניל שיחק את התפקיד הראשי.
קריירה > בתיאטרון

מאז שסיים את לימודיו ב'אלאנוס' בשנת 2007 משתתף אריאל-ניל בעשרות פרויקטים שונים כמפיק, יועץ אומנותי, דרמטורג, שחקן ופרפורמר. הוא עובד במספר שפות - עברית, אנגלית וגרמנית במשולש הארצות דוברות הגרמנית (גר') (קרי גרמניה, אוסטריה ושווייץ).
בשנת 2007 עבד לוי כפרפורמר ועוזר במאי עם דודי מעיין בשאושפילהאוס וינה (אנ') בעיבוד למחזה המלך אובו – אובו קומפלקס (Ubu Komplex). ב-2008 עבד כשחקן ודרמטורג עם דימיטר גוטשב (גר') בתיאטרון הפולקסבינה במחזה "המלך אובו". באותה שנה שיחק בהפקת הלילה ה-12 של שייקספיר שהועלתה בעיר בון, גרמניה, בתפקיד הדוכס אורסינו. ההצגה בוימה על ידי הנדריק מאנס (גר') אשר היה עוזרו של פיטר ברוק. כמו-כן היה מפיק בפועל בלינץ 2009 (גר'), אשר הייתה בירת התרבות האירופאית לשנה זו. משנת 2008 עד 2009 עבד כעוזר במאי ומפיק בפועל בתיאטרון העירוני של פרנקפורט (אנ').
קריירה > בתיאטרון > היצירה המשותפת עם הילה גולן

בין השנים 2009–2015 יצר אריאל-ניל שבע יצירות עם זוגתו דאז, הבמאית והיוצרת הילה גולן, כאשר החל מ-2010 הצטרפה אליהם היוצרת ניבה דלומי. הקבוצה פיתחה שפה תיאטרונית משותפת שהתעסקה בפירוק נרטיבים מוכרים על הציר הבילטרלי ביחסי ישראל-גרמניה, תוך שימוש באמצעים מהתיאטרון הפוסט דרמטי. היצירות הועלו בתיאטראות שונים בגרמניה, כגון: התיאטרון העירוני קרלסרוהה (אנ'), Ballhaus Naunynstraße (גר'), תיאטרון תיקווה (גר'), רדיאל סיסטם (גר') ושבוע התיאטרון והמוזיקה היהודי בדרזדן, וכן בישראל, ביניהם תיאטרון תמונע והמרכז לתיאטרון עכו.
שתיים מיצירותיהם, דקת דומיה (2010) ו-פוליו (2012) זכו בפרסים וציונים לשבח בפסטיבל עכו: דקת דומיה (Schweigeminute) הועלתה באפריל 2010 בבכורה בתיאטרון Ballhaus Naunynstraße (גר') בברלין, ולאחר מכן בפסטיבל עכו בבכורה ישראלית, שם זכתה בפרס "עכו 2". בהצגה משחקות-יוצרות לצד לוי: אנקה ראוטמן, במאית אופרה ותיאטרון גרמניה, ניבה דלומי ומיטל צור, יוצרות ישראליות. ההצגה פוליו, שהייתה אחת מ-11 הצגות בתחרות פסטיבל עכו 2012, התקיימה בבית הספר הערבי 'אל מנארה', זכתה בפרס הראשון עבור "ההצגה הטובה ביותר" וכן בציון לשבח על עיצוב החלל הבימתי, אותו עיצבה תמר גינתי. את ההצגה מזכיר יור חבר השופטים של הפסטיבל פרופ' גד קינר במאמרו:
בעוד שאני וחבר שלצדי פרצנו בצחוק היסטרי נוכח חילול מרענן זה של אותם פֶטישים "חינוכיים" כוזבים בהם הולעטנו בתור ילדי בית-ספר, נערה שישבה מצדי השני הזילה דמעות למראה האייקונים של הדת הישראלית האמיתית היחידה, השואה, הנקרעים לגזרים לנגד עיניה. תגובות מקוטבות אלו משקפות את ההבדל בין טראומה כפי שמוגדרת במונחים פוסט-פרוידיאניים על-ידי ז'אן לפלאנש (Laplanche) וז'אן-ברטראן פונטאליס (Pontalis) כ"שטף [...] גירויים [...] מופרז ביחס לסבילות של מנגנון הנפש, בין שמדובר במאורע אחד אלים ביותר (רגש חזק), בין שבהצטברות של גירויים שכל אחד מהם בנפרד יכול היה להיות נסבל", לבין טענתו התרפויטית של אליעזר ויצטום, לפיה "כדי לעבד את האירוע [הטראומטי] יש צורך במידה מסוימת של חוויה מחדש שלו, אבל בצורה שהנפגע יחוש שהתהליך נמצא בשליטתו."
ב-2011 יצרו השניים את Google Translate אשר עסקה במנגנוני תרגום של שפה והשתלטותם על התיאטרון. ההצגה הוזמנה להשתתף במסגרת פסטיבל 100 מעלות (גר') בתיאטרון האו - HAU (אנ').
במהלך שנת 2014 העלו הזוג שתי הצגות נוספות: Save Your Love – Part 1 (סייב יור לאב, ובעברית: נצרי את אהבתך – פרק 1) אשר עסקה בפירוק מערכת יחסים נורמטיבים בצל מחאת האוהלים, ובשיתוף עם האמן אדר אביעם. ההצגה קיבלה הזמנה להשתתף בפסטיבל ישראל 2014 ופתחה את פסטיבל ID ברלין (אנ'). היצירה Let's Call It a Day העמיקה את הדיון בנושאי נדודי שינה והפרקריאט והועלתה פעמים רבות בתיאטרון טידי ברלין (גר').