stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הממלכה האוסטרוגותית
היסטוריה > רקע > אוסטרוגותים

מוצאם של האוסטרוגותים הוא מגוטלנד (Gotland) שבשוודיה, סקנדינביה. השבט השפיע על אירועים מדיניים בשלהי ימיה של האימפריה הרומית. במקביל לו, פעל שבט גרמאני נוסף, אף הוא מצאצאי הגותים (Gothi), והוא הויזיגותים (Visigothi), שכונו "גותים אציליים" או ה"מערב-גותיים". שני השבטים הם מצאצאי הגותים, שבט שהתהווה במזרח גרמניה, שנטל חלק באירועים המדיניים של אותה עת.
האוסטרוגותים היו הענף המזרחי של הגותים. הם התיישבו והקימו מדינה רבת עוצמה בדאקיה, אך במהלך סוף המאה ה-4 הם נכנסו לשליטתם של ההונים. לאחר התמוטטות האימפריה ההונית בשנת 454, מספר גדול של אוסטרוגותים התיישבו במחוז הרומאי של פאנוניה כפוידרטוס.
היסטוריה > רקע > אודואקר (476–493)

ב-476, אודואקר, מנהיג הפוידרטוס במערב, ביצע הפיכה נגד צבאו של פלביוס אורסטס (אנ'), שביקש להכיר בבנו של אורסטס, רומולוס אוגוסטולוס, כקיסר האימפריה הרומית המערבית במקום הקיסר יוליוס נפוס. אודואקר שמר על המערכת המנהלית הרומית, שיתף פעולה באופן פעיל עם הסנאט הרומי, ושלטונו היה יעיל ומוצלח. הוא גירש את הוונדלים מסיציליה בשנת 477, ובשנת 480 כבש את דלמטיה לאחר רצח יוליוס נפוס.
היסטוריה > כיבוש איטליה על ידי הגותים

תיאודוריק יצא ממואסיה בסתיו 488, עבר דרך דלמטיה וחצה את האלפים היוליאניים לאיטליה בסוף אוגוסט 489. העימות הראשון עם צבאו של אודואקר התרחש בנהר איזונצו ב-28 באוגוסט. אודואקר הובס ונסוג לכיוון ורונה, שם נערך קרב נוסף חודש לאחר מכן, שהביא לניצחון גותי עקוב מדם, אך מוחץ.
אודואקר ברח לבירתו רוונה, בעוד החלק הגדול של צבאו נכנע לגותים. תיאודוריך שלח אז את טופא ואנשיו נגד אודואקר, אך טופא חזר לתמוך באודואקר. בשלב זה, הויזיגותים התערבו ואודואקר הובס באופן מכריע בנהר אדה ב-11 באוגוסט 490. אודואקר נמלט שוב לרוונה, בעוד שהסנאט וערים רבות באיטליה החלו לתמוך בתיאודריך.
היסטוריה > כיבוש איטליה על ידי הגותים > תיאודריך רוצח את אודואקר

רק בשנת 492 הצליח תיאודוריך להשיג צי ולכבוש את נמלי רוונה, ובכך ניתק לחלוטין את התקשורת עם העולם החיצון. ההשפעות של זה הופיעו שישה חודשים לאחר מכן, כאשר החל משא ומתן בין שני הצדדים, בתיווכו של בישוף העיר.
ההסכם הושג ב-25 בפברואר 493, לפיו על שני הצדדים לחלק את איטליה ביניהם. משתה נערך על מנת לחגוג את הסכם זה. במהלך המשתה, שהתקיים ב-15 במרץ, רצח תיאודוריך, לאחר שהרים כוסית, את אודוקר. לאחר מכן אירע טבח כללי בחייליו ובתומכיו של אודואקר.
היסטוריה > תיאודריך הגדול (493–526)

כמו אודואקר, תיאודוריך היה לכאורה פטריקי ונתין של הקיסר בקונסטנטינופול, ששימש כמשנה למלך איטליה, תפקיד שהוכר על ידי קיסר האימפריה הביזנטית אנסטסיוס הראשון ב-497. למעשה, תיאודריך פעל כשליט עצמאי, אם כי בניגוד לאודואקר, הוא שמר בקפדנות על עמדתו.
הערות שוליים

↑  Flavius Magnus Aurelius Cassiodorus Senator, Variae, Lib. II., XLI. Luduin regi Francorum Theodericus rex.
הנרי בנדיקט סטיוארט

בשל היותו גם חשמן וגם בן אצולה, שלט האצולה של הנרי הוא ייחודי, ומשלב הרלדיקה כנסייתית עם הרלדיקה רגילה. הגאלרו מסמל את היותו של הנרי חשמן, והמגן - הוא סמל בריטניה - מסמל את תביעתו לכתר.
הנרי בנדיקט סטיוארט (באנגלית: Henry Benedict Stuart;‏ 6 במרץ 1725 - 13 ביולי 1807) היה חשמן בכנסייה הקתולית והטוען היעקוביטי לכתר אנגליה, סקוטלנד ואירלנד.
ביוגרפיה

הנרי נולד ברומא היכן שאביו ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט חי בגלות. ג'יימס היה בנו של ג'יימס השני, מלך אנגליה שהודח במהלך המהפכה המהוללת. ג'יימס ותומכיו לא קיבלו את הדחתו של אביו או העובדה שג'יימס נושל מסדר הירושה לכתר, לאחר מותו של ג'יימס השני בנו הוכר על ידי צרפת, מדינת האפיפיור ועוד מספר מדינות קתוליות כמלך החוקי של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד. כבנו הצעיר של המונרך האנגלי הנרי קיבל את התואר דוכס יורק.
כאשר אחיו, צ'ארלס אדוארד סטיוארט, פלש לסקוטלנד ב-1745 בניסיון להחזיר את הכתר לבית סטיוארט, נסע הנרי לצרפת על מנת לשדל את לואי החמישה עשר, מלך צרפת להעניק את תמיכתו למאמץ הרסטורציה של בית סטיוארט. בסופו של דבר, למרות מספר הצלחות, צ'ארלס הובס בסקוטלנד ונאלץ להימלט לצרפת.
לאחר הכישלון היעקוביטי אבדה כל תקווה ריאלית לחזרתו של בית סטיוארט לשלטון. הנרי החליט להצטרף לשורות הכנסייה הקתולית כחשמן למרות רוחו של אחיו צ'ארלס שראה את הצעד הזה כמחליש עוד יותר את מעמדו שלו באנגליה הפרוטסטנטית, בנוסף לכך כמה מתומכיו של צ'ארלס האשימו את הנרי בכך שלא עשה מספיק כדי שהצי הצרפתי יבוא לעזרתו של אחיו במהלך המרד.
הנרי מונה לחשמן ב-1747 ותודות למעמדו החדש בכנסייה הצליח להתעשר במידה רבה ולקנות לעצמו השפעה פוליטית גדולה בתוך הכנסייה. בתוך הכנסייה היה ידוע כחשמן יורק.
כאשר נפטר אחיו ב-31 בינואר 1788 הוא הפך לטוען לכתר והיה ידוע כקרב תומכיו כהנרי התשיעי מאנגליה והנרי הראשון מסקוטלנד. בניגוד לאביו ולאחיו הוא לא עשה שום ניסיון פעיל להשיב לעצמו את הכתר. לאחר שנקלע למצוקה כלכלית בעקבות המהפכה הצרפתית, הוא הסכים לקבל קצבה חודשית של 4,000 פאונד מג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת. הבריטים הציגו את הצעד הזה כמעשה של נדיבות ופיוס בין בית סטיוארט לבית הנובר אולם הנרי ותומכיו ראו בכך לא יותר מהחזרת הנדוניה של סבתו מרי ממודנה.
הנרי היה הנצר האחרון לבית סטיוארט ופטירתו ב-1807 הביאה את הקץ על משפחת המלוכה הזאת.
המושל הכללי של ברבדוס

המושל הכללי של ברבדוס (באנגלית: Governor-General of Barbados) היה נציגו של המונרך של ברבדוס החל מעצמאותה של ברבדוס ב-1966 ועד להפיכתה לרפובליקה ב-2021. על פי סדר הקדימויות של ברבדוס, המושל הכללי היה הראשון על פני כל אישי הממשל של המדינה.
תפקיד המושל הכללי הוגדר על פי פרק 4 לחוקת ברבדוס. המושל הכללי מונה על ידי המלכה בעצת ראש ממשלת ברבדוס. המושל הכללי החזיק סמכויות ביצועיות ונתן הסכמה להצעות חוק בשמו של המונרך ובכך הפך אותם לחוקים. חוקת ברבדוס הגבילה את סמכויות המושל הכללי, ששיטת הממשל שלה הייתה מונרכיה חוקתית. לפיכך היא הגבילה למעשה את סמכויות המלכה, כפי שהגבילה את סמכויות המושל הכללי, שברוב המקרים הפעיל את סמכויותיו בעצת ראש הממשלה וגורמים אחרים בברבדוס, באופן דומה לנשיא ברבדוס כיום.
משרת המושל הכללי נוצרה כאשר ב-1966 קיבלה ברבדוס את עצמאותה. מאז ראשית הקולוניאליזציה של ברבדוס על ידי הממלכה המאוחדת ועד קבלת העצמאות, כיהנו בברבדוס 68 מושלים, ואחריהם כיהנו 8 מושלים כלליים. ב-20 בנובמבר 2021 הפכה ברבדוס לרפובליקה ומשרת המושל הכללי בוטלה.
תפקידים

המלכה, בעצת ראש ממשלת ברבדוס, מינתה מושל כללי כנציגה בברבדוס. הן המלכה והן המושל הכללי החזיקו ברוב הסמכויות במדינה, אם כי רק במקרים נדירים נעשה בהן שימוש באופן חד-צדדי. סמכויות אלו הופעלו רק במקרי חירום או במצב מלחמה.
המושל הכללי ייצג את המלכה באירועים טקסיים כמו פתיחת הפרלמנט ובחלוקת תוארי כבוד ומצעדים צבאיים. על פי החוקה, ניתנה למושל הכללי הסמכות לפעול בעניינים מסוימים. לדוגמה, במינוי פקידי הממשל האזרחיים, בהענקת חנינות ובפיזור הפרלמנט. אך רק במעט מאוד מקרים הוסמך המושל הכללי לפעול אך ורק על דעת עצמו, ובדרך כלל נדרשה חתימת קיום של ראש הממשלה כדי להפעיל את סמכויות המושל הכללי.
המושל הכללי גם ישב בראש המועצה המלכותית של ברבדוס.
שבועת האמונים

על פי חוקת ברבדוס, שבועת האמונים של המושל הכללי של ברבדוס הייתה:
אני, [שם], נשבע (נשבעת) שבאמת ובתמים אשרת את הוד מלכותה אליזבת השנייה ואת יורשיה, בתפקידי כמושל הכללי (המושלת הכללית), כה יעזור לי האל.
ביטול המשרה

בספטמבר 2020 הודיעה ברבדוס על ביטול המלוכה של ברבדוס ומשרת המושל הכללי, ומלכת ברבדוס הוחלפה בנשיאת ברבדוס, שנושאת תפקיד טקסי. המושלת הכללית האחרונה, סנדרה מייסון, נבחרה ב-20 באוקטובר 2021, והושבעה כנשיאה ב-30 בנובמבר אותה שנה.
רשימת המושלים הכלליים של ברבדוס

| מס' | תמונה | שם   (שנות חיים) | תחילת כהונה | סיום כהונה | מונרך בתקופתו |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | ג'ון מונטגיו סטואו   (1911 - 1997) | 30 בנובמבר 1966 | 18 במאי 1967 | אליזבת השנייה    |
| 2 |  | אלרי וינסטון סקוט   (שנה - שנה) | 18 במאי 1967 | 9 באוגוסט 1976   (נפטר בעת כהונתו) | אליזבת השנייה    |
| מושל כללי בפועל |  | ויליאם רנדולף דאגלס   (1921 - 2003) | 9 באוגוסט 1976 | 17 בנובמבר 1976 | אליזבת השנייה    |
| 3 |  | דייטון לייל וורד   (1909 - 1984) | 17 בנובמבר 1976 | 9 בינואר 1984   (נפטר בעת כהונתו) | אליזבת השנייה    |
| מושל כללי בפועל |  | ויליאם רנדולף דאגלס   (1921 - 2003) | 9 בינואר 1984 | 24 בפברואר 1984 | אליזבת השנייה    |
| 4 |  |  יו וורל ספרינגר   (1913 - 1994) | 24 בפברואר 1984 | 6 ביוני 1990 | אליזבת השנייה    |
| 5 |  | ניטה בארו   (1916 - 1995) | 6 ביוני 1990 | 19 בדצמבר 1995   (נפטרה בעת כהונתה) | אליזבת השנייה    |
| מושל כללי בפועל |  | דניס ויליאמס   (1929 - 2014) | 19 בדצמבר 1995 | 1 ביוני 1996 | אליזבת השנייה    |
| 6 |  | קליפורד הסבנדס   (1926 - 2017) | 1 ביוני 1996 | 31 באוקטובר 2011 | אליזבת השנייה    |
| מושל כללי בפועל |  | אליוט בלגרייב   (נולד ב-1931) | 31 באוקטובר 2011 | 30 במאי 2012 | אליזבת השנייה    |
| מושלת כללית בפועל |  | סנדרה מייסון   (נולדה ב-1949) | 30 במאי 2012 | 1 ביוני 2012 | אליזבת השנייה    |
| 7 |  | אליוט בלגרייב   (נולד ב-1931) | 1 ביוני 2012 | 30 ביוני 2017 | אליזבת השנייה    |
| מושל כללי בפועל |  | פיליפ גרייבס   (נולד ב-1931) | 1 ביולי 2017 | 8 בינואר 2018 | אליזבת השנייה    |
| 8 |  | סנדרה מייסון   (נולדה ב-1949) | 8 בינואר 2018 | 30 בנובמבר 2021 | אליזבת השנייה    |
המרכז הלאומי למחקר רפואי לניתוחי לב וכלי דם ע"ש בקולב

| --- | --- |

 היסטוריה
 תאריך ייסוד:  1956 
 שירותים
 www.bakulev.com
 גאוגרפיה
 מיקום:  מוסקבה, רוסיה
 קואורדינטות:  55°45′42″N 37°22′36″E﻿ / ﻿55.76166667°N 37.37666667°E﻿ / 55.76166667; 37.37666667
  (למפת מוסקבה מוגדלת) המרכז הלאומי למחקר רפואי לניתוחי לב וכלי דם ע"ש בקולב(למפת מוסקבה רגילה) המרכז הלאומי למחקר רפואי לניתוחי לב וכלי דם ע"ש בקולב he
 
המרכז הלאומי למחקר רפואי לניתוחי לב וכלי דם ע"ש בקולב (ברוסית: Национальный медицинский исследовательский центр сердечно-сосудистой хирургии имени А. Н. Бакулева) הוא מתחם רפואי במוסקבה, מבצע פעילויות רפואיות, מדעיות, פדגוגיות וארגוניות כמוסד המוביל במדינה בבעיית ניתוחי לב וכלי דם.
הרכב המרכז הלאומי למחקר רפואי לניתוחי לב וכלי דם כולל שני מכונים:
המכון לכירורגית לב ע"ש בורקובסקי
המכון לכירורגיה כלילית וכלי דם
היסטוריה

ב-1 בספטמבר 1955, בהוראת מועצת השרים של ברית המועצות וביוזמתו של א.נ. באקולב, הוקם המכון לניתוחי חזה על בסיס בית חולים עירוני אחד. המכון היה ממוקם בשתי מחלקות של מרפאת הפקולטה לכירורגיה של המכון הרפואי השני במוסקבה, בראשות באקולב. ב-1 במרץ 1956, באקולב קיבל על עצמו את תפקידו של מנכ"ל המכון החדש שהוקם.
ב-5 באפריל 1961, המכון לניתוחי חזה של האקדמיה למדעי הרפואה של ברית המועצות אורגן מחדש למכון לניתוחי לב וכלי דם. בשנת 1967, לאחר מותו של א.נ. באקולב, נקרא המכון על שמו.
ב-21 בנובמבר 1997 בוצע הניתוח הראשון במתחם החדש בכביש רובלבסקויה. הפתיחה הרשמית התקיימה שנה לאחר מכן, בנובמבר 1998.
הערות שוליים

↑  История Центра, bakulev.ru (ברוסית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 0619 4694  LCCN: no2004032464  VIAF: 137556530   WorldCat (עם VIAF): 137556530 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוסקבה ובנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המרכז הלאומי לחקר אוטיזם

| --- | --- |

אין תמונה חופשית
 מכון מחקר
 תקופת הפעילות:  2015–הווה (כ־9 שנים) 
 מייסדים:  המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 www.autismisrael.org.il
 
המרכז הלאומי לחקר אוטיזם הוא מרכז לחקר האוטיזם שהוקם באוניברסיטת בן-גוריון בשיתוף פעולה עם ההמרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה ונתמך על ידי מענק ממשרד המדע והטכנולוגיה.
היסטוריה

המרכז נוסד בשנת 2015 על ידי חוקרים מאוניברסיטת בן-גוריון ורופאים מהמרכז הרפואי אוניברסיטאי סורוקה אשר חוקרים, מאבחנים ומטפלים בילדים עם אוטיזם. בתחילת דרכו ייסד המרכז מאגר מידע אזורי לאוטיזם שאליו נאסף מידע נרחב הכולל מידע קליני על ההריון והלידה, ציונים ממבחנים התנהגותיים, סריקות MRI, ומידע גנטי. בשנת 2018 החליט משרד המדע לתמוך בהפיכת מרכז המחקר ללאומי ובעקבות זאת נוצר שיתוף פעולה עם עמותת אלו"ט ומרכז האוטיזם באסף הרופא. מאגר המידע נהפך מאזורי ללאומי ומכיל כיום מידע על מעל 1200 ילדים עם אוטיזם ברחבי הארץ. מידע זה כולל גם מדדי אורך שנאספים בביקורי מעקב לאורך שנים ומאפשרים ללמוד על התפתחות הילדים ושינוי בסימפטומים. שותפויות עם מרכזים רפואיים נוספים צפויים בשנים הקרובות.
מאגר המידע הלאומי מאפשר לחוקרים מכלל האוניברסיטאות והמרכזים הרפואיים בארץ לערוך מחקרים ארוכי טווח על אוכלוסיית נבדקים גדולה ולחבר בין מדדים שונים שרלוונטיים להבנת הסיבות לאוטיזם ולהבנת איכות האבחון והטיפול באוטיזם בישראל. במחקרים אלו מנסים החוקרים לזהות סוגים שונים של אוטיזם ולהבין את הסיבות והמנגנונים הביולוגיים שגורמים להתפתחות אוטיזם. כדי לקדם את האבחון והטיפול באוטיזם, המרכז מעודד מחקרים שמפתחים שיטות חדשות לאבחון וטיפול באוטיזם ומחקרים שבודקים את היעילות של שיטות אבחון וטיפול קיימות מתוך הבנה שילדים שונים זקוקים לפתרונות שונים.
המרכז פועל על פי עקרון שהחיבור בין החוקרים באוניברסיטאות, הקלינאים במרכזים הרפואיים, המשפחות, ובוגרים עם אוטיזם הוא קריטי לקידום המחקר, האבחון, והטיפול באוטיזם בישראל.
הערות שוליים

↑  Meiri, G., Dinstein, I., Michaelowski, A., Flusser, H., Ilan, M., Faroy, M., ... & Menashe, I. (2017). Brief report: the negev hospital-university-based (HUB) autism database. Journal of Autism and Developmental Disorders, 47(9), 2918-2926.
↑  Dinstein, I., Arazi, A., Golan, H. M., Koller, J., Elliott, E., Gozes, I., ... & Meiri, G. (2020). The National Autism Database of Israel: a Resource for Studying Autism Risk Factors, Biomarkers, Outcome Measures, and Treatment Efficacy. Journal of Molecular Neuroscience, 70(9), 1303-1312
הנסיך איימונה, דוכס אאוסטה (נולד ב-1967)

הנסיך איימונה, דוכס אאוסטה (באיטלקית: Aimone di Savoia-Aosta;‏ נולד ב-13 באוקטובר 1967) הוא בנו של הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה. איימונה טוען לראשות בית סבויה ולתואר "דוכס סבויה", אך טענה זאת נמצאת במחלוקת מצד דודנו אמנואלה פיליברטו, נסיך ונציה, שטוען אף הוא לראשות הבית.
ביוגרפיה

איימונה נולד ב-13 באוקטובר 1967 בפירנצה, לנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה ולקלוד, נסיכת אורליאן, בתם של אנרי, רוזן פריז ואיזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה. כמקובל בבית סבויה-אאוסטה, בלידתו ניתן לו התואר "דוכס אפוליה". איימונה למד בבית הספר הצבאי הימי פרנצ'סקו מורסיני ובאוניברסיטת בוקוני, ולאחר מכן שירת בכוחות המיוחדים האיטלקיים. לאחר מכן עבד איימונה בבריטניה בג'יי פי מורגן צ'ייס, ומשנת 2000 הוא ניהל את הסניף של חברת פירלי במוסקבה.
במאי 2005 התארס איימונה עם אולגה, נסיכת יוון, בתם של מיכאל, נסיך יוון ודנמרק ומרינה קארלה, וב-16 בספטמבר 2008 נערך טקס הנישואים האזרחי בשגרירות איטליה במוסקבה, בעוד הטקס הדתי נערך ב-27 בספטמבר בפטמוס, יוון.
ביוני 2006 הכריז אביו על עצמו כ"דוכס סבויה" וכראש בית סבויה, מכיוון שוויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי הוצא מסדר הירושה על ידי אביו אומברטו השני, מלך איטליה, בעקבות נישואיו ללא היתר. בעקבות כך הוא העניק לבנו איימונה את התואר "דוכס אאוסטה". עם זאת, טענתו של אביו לתואר "דוכס סבויה" ולראשות הבית נתקלו במחלוקת מצד בן-דודו ויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי, שהגיש כנגדו תביעה לבית המשפט.
ביוני 2021 נפטר אביו, והנסיך איימונה ירש את תאריו ואת הטענה לראשות בית סבויה.
משפחתו

ב-16 בספטמבר 2008 התחתן אמדאו עם אולגה, נסיכת יוון, בתם של מיכאל, נסיך יוון ודנמרק ומרינה קארלה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אומברטו, נסיך פיימונטה (נולד ב-2009)
אמדאו, דוכס אברוצי (נולד ב-2011)
איזבלה, נסיכת סבויה (נולדה ב-2012)
הולופרנס

| --- | --- |

 מדינה:  אשור 
 
הולופרנס, איור משנת 1553
יהודית והולופרנס, ציור מעשה ידי קרוואג'ו.
יהודית עם ראשו של הולופרנס, ציור של פדה גליציה, שמן על לוח עץ, 122X90 ס"מ, מוזיאון רינגלינג לאמנות (אנ')
יהודית עם ראשו של הולופרנס, ציור של ויצנזו קטנה,  המאה ה-16
הולופרנס (ביוונית: Ὀλοφέρνης; או "אולופרנא") היה, על פי המסופר בספר יהודית, מן הספרים החיצוניים, שר הצבא האשורי של נבוכדנצר שנשלח למסע כיבושים ארוך כדי לנקום בעמי האזור, ונקטל, בערמה, בידי יהודית.
הריגת הולופרנס על ידי יהודית

על פי המסופר בספר יהודית שלח נבוכדנצר את שר צבאו לנקום בעמים שלא סייעו לנבוכדנצר במלחמתו נגד ארפכשד מלך מדי, שנערכה כשש שנים קודם לכן. במהלך מסע הנקם כבש הולופרנס ארצות רבות מפרס ועד צידון, שנכנעו לו בלי כל התנגדות. למסע הולופרנס היו גם השלכות דתיות, הולופרנס ניתץ את מקדשי העמים שכבש, והעמים היו צריכים לעבוד את נבוכדנצר כאל.
הולופרנס פלש לארץ ישראל מכיוון עמק יזרעאל והיה, כנראה, בדרכו לירושלים. תושבי יהודה רצו למנוע את הגעת הולופרנס לירושלים, בעיקר מתוך חשש למקדש - שזה עתה "טוהר" לפי הסיפור. פנו לערי צפון ארץ ישראל בבקשה להתנגד להולופרנס ולעצרו בטרם יגיע לירושלים. בתגובה צר הולופרנס על העיר בתוליה (ייתכן שהכוונה לעיר בשם בית אלוה או בית אל) שנמצאת בצפון השומרון. לאחר שהגברים בעיר איבדו תקווה והחליטו שאם תוך חמישה ימים האל לא יושיע אותם הם יכנעו, החליטה יהודית, שהייתה אלמנה עשירה ויפה, לפעול בעצמה. היא הגיעה למחנה הולופרנס בהצהירה שכיוון שהיהודים חוטאים היא יודעת שהם עתידים להפסיד וכי ברצונה לחסות במחנה ולהתפלל לאלוהים, וכך לדעת מתי ישראל יפלו בידי מחנה אשור. החיילים, שהתרשמו מיופייה ומאופייה של יהודית והאמינו בכנות דבריה, הביאו אותה לפני הולופרנס מפקדם. לאחר תחקור, נתן לה הולופרנס יד חופשית בתוך המחנה.
לאחר כמה ימים הוא יזם משתה, והזמינה אליו מתוך כוונה לפתותה. במהלך המשתה הוא שוחח עם יהודית, שיחה ששימחה אותו, והוא שתה יין בכמות יוצאת דופן והשתכר מאוד. בשלב מסוים עזבו כולם את המקום והשאירו אותו לבד עם יהודית. בשכרונו נרדם הולופרנס על מיטתו, ויהודית לקחה את חרבו, כרתה את ראשו, הכניסה את ראשו לתרמילה ויצאה מהמחנה לכיוון העיר בתוליה. בהגיעה לבתוליה הודיעה לעם על מעשיה, הראתה להם את ראשו של הולופרנס, והציעה להם לצאת למלחמה. כאשר האשורים ילכו לקרוא לשר הצבא שיצא עמם למלחמה, אמרה יהודית, הם יופתעו לגלות שהוא מת, ויובסו. ואכן, משגילו האשורים שמפקדם נהרג, נפל עליהם פחד גדול, והם נסוגו.
סיפור זה מוזכר גם במגילת אנטיוכוס וכן בספר "דברי הימים" שכתב ירחמיאל בן שלמה, מזוהה הולופרנס עם ניקנור.
אמיתות היסטורית

אין מחלוקת בין החוקרים כי הולופרנס לא היה שר צבא אשור. הסתירה ההיסטורית המרכזית בספר יהודית היא הצגת דמותו של המלך היוזם את המלחמה על ישראל כ"נבוכדנצר מלך אשור היושב בנינוה". כידוע, נבוכדנצר השני היה מלך בבל ומעולם לא הוצג כמלך אשור, כמו כן בירתו לא הייתה נינווה שבאשור (אשר נהרסה על ידי אביו). כמו כן, מבחינה כרונולוגית השתתפותו של נבוכדנצר בעלילה בלתי אפשרית: נבוכדנצר נפטר בשנת 562 לפנה"ס בעוד העלילה מתרחשת לפי המסופר לאחר שיבת ציון בשנת 538 לפנה"ס. אך גם כאן אין בהכרח סתירה כיוון שבאותה תקופה ישב דריווש, הארתחששתא הפרסי בבבל לאחר שדיכא מרד בבלי בראשותו של נבוכדנצר שלישי (נידין בל).
ניסיון לזהות את "נבוכדנצר" עם ארתחששתא השלישי נתמך באזכורם של שני שמות של שריו על ידי ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס: "בגואס" ו"הולופרנס", הדומים מאוד לשמות "בגוי" ו"אולופרנס" הנזכרים בספר יהודית.
ככלל, החוקרים חלוקים בשאלה האם יש ביסודו של הסיפור המופיע בספר יהודית גרעין היסטורי, או שמדובר בבדיה ספרותית. מחלוקת זו קשורה לסוגיית תאריך כתיבת ספר יהודית. המחקר מציע שתי אפשרויות מרכזיות: תקופת החשמונאים (החל מהמאה השנייה לפני הספירה) והתקופה הפרסית (בערך במאה הרביעית לפני הספירה).
חוקרי מקרא רבים, בעיקר בשנים האחרונות, טוענים שספר יהודית נכתב למטרות תאולוגיות-לימודיות, ואין בו אמת היסטורית, וכי הולופרנס לא היה קיים.
לעומת זאת, לדברי י"מ גרינץ, ספר יהודית משקף אירועים מהתקופה הפרסית. לדבריו, "נבוכדנצר" הוא דריווש, ו"הולופרנס" הוא שם פרסי מובהק, והספר עצמו מייחס עצמו לתקופה זו, כך שייתכן שהיה שר צבא בשם זה.
אזכורים תרבותיים

הולופרנס מוזכר בספרו של ג'פרי צ'וסר "סיפורי קנטרברי", ביצירתו של דנטה אליגיירי "התופת", בספר "מסך המוות" מאת אגאתה כריסטי (האחרון בספריה שבו מופיע הרקול פוארו) וכן בספרו של הרמן מלוויל "מובי דיק". ציירים רבים ציירו את סיפור יהודית והולופרנס, בהם קאראווג'ו.
ראו גם

סיסרא
הערות שוליים

↑  לדעת י"מ גרינץ במקור העברי נכתב "אולופרנא".
↑  דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה, ספר 16, פרק 47, סעיף 3; ספר 31, פרק 19, סעיף 2.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008914780805171  GND: 118706616  LCCN: no2017009870  VIAF: 77110501   WorldCat (עם VIAF): 77110501 
כשיהודית הגיעה לבתוליה היא הודיעה לעם על מעשיה, הראתה להם את ראשו של הולופרנס והציעה להם לצאת למלחמה. ציור של סטורג' (אנ') 1858.
הולשטיין (גזע בקר)

| --- | --- |

פרת הולשטיין
 ארץ מוצא:   פריזיה (הולנד הולנד, גרמניה גרמניה)
 תפוצה:  בכל העולם
 שימושים:  בעיקר לחלב ובמידה מועטת לבשר
 תכונות
 משקל:  כ-700 ק"ג
 גובה כתפיים:  כ-150 ס"מ
 כסות:  לבנה עם כתמים שחורים
 קרניים:  נוכחות אצל שני הזוויגים
 מיון
 משפחה:  פריים
 מין:  בקר הבית
 שם מדעי:  Bos taurus
הולשטיין (בגרמנית: Holstein) הוא זן של בקר שמקורו בפריזלנד, הולנד. ההולשטיין הוא הזן הנפוץ בעולם של פרות המיועדות לייצור חלב. הצבע העיקרי של הפרה מזן זה הוא שחור ולבן, אך ישנו גם זן אדום ולבן, הקרוי "הולשטיין אדום".
בארצות הברית בלבד פרות ההולשטיין מהוות 90% מאוכלוסיית הפרות לחלב. בישראל היה נפוץ עד ראשית המאה ה-20 הזן הדמשקאי, אך יבוא מסיבי של פרות הולשטיין בעשורים הראשונים של המאה הביא לדומיננטיות של זן זה במשק החלב הישראלי. פרת החלב הישראלית אף הוגדרה כתת-גזע הנקרא "הולשטיין פריזי ישראלי". כיום כמעט כל פרות החלב בישראל הן מזן הולשטיין.
גורמים פרטיים ייבאו זירמה של פרים מזנים שונים (בעיקר סימנטל, מונביליארד, וג'רזי), על מנת ליצור מכלוא בין זנים אלו לבין ההולשטיין. אגודת ההזרעה הקואופרטיבית השולטת בשוק ההזרעות, שיאון, מתנגדת למהלך זה בתוקף, מתוך טענה שהוא מהווה העדפה של יתרון קצר-טווח בצורת און כלאיים על פני טיפוח ארוך טווח ומסודר. [דרוש מקור]
המאפיין הבולט ביותר בהולשטיין הוא השילוב בין נפח גבוה של ייצור חלב לבין אחוז השומן שבחלב. חלב אופייני של פרת הולשטיין יכיל בין 3%-4% של שומן חלב.
תפוקת החלב הממוצעת של פרות הולשטיין בארצות הברית עומדת על כ-10,000 ליטר בשנה. תפוקת החלב הממוצעת של פרות הולשטיין באירופה עומדת על 8,000-7,000 ליטר בשנה. תפוקת החלב הממוצעת של פרות הולשטיין-פריזי-ישראלי בישראל עמדה ב-2018 על 12,010 ליטר בשנה.
פרת הולשטיין אדומה - לבנה עם עגל. הפנוטיפ בו הצבע השחור מוחלף באדום נדיר והוא תוצאת אלל רצסיבי.
משקלה של פרת הולשטיין בוגרת כ-700 ק"ג וגובהה (בכתפיים) כ-1.5 מטר, משקל הלידה של העגל כ-40 ק"ג.
ראו גם

בקר לבשר
בקר לחלב
הערות שוליים

↑  שנתון מועצת החלב 2018, עמ' 5
↑  Breeds of Livestock - Holstein Cattle
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1063960916  NKC: ph136600
הנרי ברנט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בספטמבר 1913 מונטריאול, קנדה 
 פטירה:  26 באפריל 2008 (בגיל 94) סנטה ברברה, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר ג'וליארד 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1946)  פרס פוליצר למוזיקה (2002)  פרס האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות (1955) 
 פרופיל ב-IMDb
 
הנרי דרייפוס ברנט (באנגלית: Henry Dreyfuss Brant; ‏15 בספטמבר 1913 - 26 באפריל 2008) היה מלחין אוונגרד ומנצח יהודי-קנדי שפעל בארצות הברית. הוא הרבה להלחין מוזיקה אקספרימנטלית והיה ממפתחי מושג המוזיקה הספטיאלית - מוזיקה בה מיקום וצורת פיזורם של הנגנים וצורת האולם והבמה הם חלק חשוב מהיצירה עצמה.
ביוגרפיה

נולד במונטריאול, קנדה בשנת 1913 להורים אמריקאים. אביו, שאול, היה כנר ולימד בקונסרבטוריון למוזיקה באוניברסיטת מקגיל. בגיל שמונה החל להלחין. בשנת 1929 עבר לניו יורק. הוא הלחין מוזיקה וניצח בעבור תוכניות רדיו, סרטי קולנוע, הופעות מחול ולהקות ג'אז וגם הלחין מוזיקה אקספרימנטלית בעבור קונצרטים.
ביצירתו משנת 1932, "Music for a Five and Dime Store", הוא משתמש במגוון כלי מטבח ליצירת צלילים, יחד עם כינור ופסנתר. הוא שימש כמנצח בעבור יצירות של המלחין אלכס נורת', כמו Cheyenne Autumn ו-Cleopatra.
יצירתו משנת 1951, "Antiphony 1", דרשה כחמש תזמורות שונות שינגנו אותה במקביל.
ביצירתו משנת 1963, "Voyage Four", הנגנים מוקמו פיזית באולם במקומות בלתי שגרתיים, כמו מתחת לרצפה ועל הקירות.
בשנת 2002 זכה בפרס פוליצר בעבור היצירה "Ice Field". בסך הכל הלחין כ-100 יצירות מהלך חייו.
החל משנות ה-40 הוא לימד באוניברסיטת קולומביה ובבית הספר ג'וליארד. בין השנים 1957 ל-1980 לימד הלחנה ב-Bennington College בוורמונט.
בשנת 2008 סיים את ספר הלימוד על ניצוח, "Textures & Timbres", פרויקט שהתחיל בשנות ה-50.
נישא למקסין פיקרד והתגרש ממנה ולפטרישיה גורמן, שממנה היה אב לשלושה ילדים וגם ממנה התגרש. אחר כך נישא בשלישית לקתי וליקובסקי.
נפטר בביתו שבסנטה ברברה בקליפורניה ב-26 באפריל 2008. היה בן 96 במותו.
הנסיך אלפונסו, רוזן קזרטה

הנסיך אלפונסו, רוזן קזרטה (באיטלקית: Alfonso di Borbone-Due Sicilie‏; 28 במרץ 1841 – 26 במאי 1934), היה בנו של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות והטוען לכתר לאחר אחיו פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות.
ביוגרפיה

אלפונסו נולד ב-28 במרץ 1841 בקזרטה, לפרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ולמריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס קרל, דוכס טשן והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג. בעת לידתו היה אלפונסו הרביעי בתור לרשת את ממלכת שתי הסיציליות, לאחר אחיו למחצה פרנצ'סקו, דוכס קלבריה ואחיו הבוגרים לואיג'י, רוזן טראני ואלברטו, רוזן קסטרוג'ואבני. בשנת 1844 מת אחיו אלברטו, ואלפונסו הפך לשלישי בסדר הירושה.
בשנת 1859 מת אביו פרננדו השני, ואחיו פרנצ'סקו השני עלה לשלטון במקומו. זמן קצר לאחר מותו ניצחו הכוחות הצרפתיים והסרדיניים את הצבא האוסטרי במלחמת אוסטריה-סרדיניה, מה שהוביל כעבור זמן קצר לאיחוד איטליה ולהדחתו של אחיו מהשלטון. אלפונסו יחד עם משפחתו ברחו לרומא, ובהמשך עברו משם לווינה.
בשנת 1886 מת אחיו לואיג'י, רוזן טראני, ומכיוון שהייתה לו רק בת אחת - מריה תרזה, נסיכת שתי הסיציליות, הפך אלפונסו לראשון בתור בסדר הירושה. בשנת 1894 מת אחיו למחצה פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות, ואלפונסו הפך לטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות. ב-26 במאי 1934 מת אלפונסו בקאן בצרפת, ובנו הנסיך פרננדו פיו, דוכס קלבריה הפך לטוען לכתר של שתי הסיציליות.