בית הביטחון בסומרה
בית הביטחון

כשנה לאחר הקמת סומרה, עם החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 על חלוקת ארץ ישראל, החלה תסיסה בין ערביי האזור ורצועת עזה. כשגברו ההתקפות על התחבורה והישובים, החליטו ראשי ה"הגנה" להקים "בתי ביטחון". בית מסוג זה, נועד לשמש בתפקיד "מצודת העיר". הוא תוכנן ב-26 בנובמבר 1947, על ידי המחלקה הטכנית של הסוכנות היהודית והבניה בוצעה על ידי חברת סולל בונה. בית הביטחון, שהוקם בכל אחת מ־11 הנקודות נבנה על פי אותה תוכנית בנייה, אחת ויחידה. היה זה מבנה דו קומתי בדגם של תחנת משטרה בריטית, עם זוג מרפסות מעוגלות בשתי פינות מרוחקות בקומת הגג, שמהן ניתן היה לצפות על כל 4 קירות המבנה וסביב ב-360 מעלות. המבנה נבנה מבטון מזוין עם אשנבי ירי. מידותיו הם: גובה - 7.14 מטרים, רוחב - 4.4 מטרים אורך - 7.5 מטרים סה"כ השטח 33 מטרים רבועים וסה"כ הנפח 235.62 מטרים מעוקבים והוא הוקף גדרות תיל דוקרני. בית הביטחון שימש מקום תפעול של המפקדה הביטחונית של היישוב, מרפאה וחדר הקשר לקיום קשר מורס באמצעות הליוגרף עם הקיבוצים השכנים. בנוסף אוחסן בו הציוד הרפואי, התרופות וגם מנות מזון יבש לחודש ימים. על גג הבניין הוקמו תצפיות. לאחר מלחמת העצמאות, הקומה השנייה בבית הביטחון בסומרה שימשה בית כנסת של היישוב והקומה הראשונה הוסבה לחדר האוכל.
הבניין נבנה על ידי חברת "סולל בונה" כשחלק מחברי הגרעין הועסקו בשכר על ידי חברת הבנייה. משך הבניה של בית הביטחון בסומרה נמשך כחצי שנה. סביב בית הביטחון נחפרו תעלות קשר שחיברו את בית הביטחון עם ה"מיקלט" ועמדות ההגנה שהיו ממוקמות לאורך הגדרות.
בקורס למפקדי עמדות, שהתקיים בבארות-יצחק, נאמר לחניכים ש"ההתגוננות של כל ישוב מתחילה ליד גדרות המשק ובשעת משבר נסוגים לבית הביטחון". התוכנית הייתה מבוססת על ההנחה, שהישובים לא יצטרכו לעמוד בפני התקפות של נשק כבד. בית הביטחון, תוכנן על פי לקחי "המאורעות", שהתרחשו 10 שנים קודם לכן, והתאפיינו בשימוש מאסיבי בנק"ל (נשק קל). בגלל בידודה של הנקודה הוצב רופא צבאי במקום. בסומרה לא היה נשק חוקי, מאידך היה נשק בלתי חוקי שסופק לנקודה על ידי ההגנה. נשק זה נשמר ב"סליק". סליק הנשק בסומרה היה בחבית מתכת שהוטמנה באדמה ליד אחת מרגלי מגדל המים. בסליק היו 10–12 רובים, 2 תת-מקלעים מסוג סטן, מקלע אחד או שניים ומרגמה "2. מחשש שמקום הסליק יתגלה חברי סומרה החליטו להעתיק את מקומו ולהטמין אותו במקום שמחוץ לגדרות. כתוצאה מהלשנה של השכנים הבדואים על המצאות נשק בנקודה, המשטרה הבריטית ערכה חיפוש פתע במקום בין גדרות, בתוך חצר הנקודה ובמשך כחצי יום אך הסליק לא נמצא.
עוד בטרם סיום המנדט הבריטי ועל אחת כמה וכמה בתחילת מלחמת העצמאות, התברר למתיישבים שבתי הביטחון מהווים מלכודת מות.
על כך כתב אברהם אדן בספרו "עד דגל הדיו", לאחר שבית הביטחון בקבוץ מבטחים (שהוסב למושב מבטחים בגוש צוחר, לאחר שהוקם מחדש בשנת 1950) הותקף על ידי טנקים בריטים עוד בתקופת המנדט.
למחרת הפסח, ריכזתי את כל המא"זים (מפקדי אזור) למבטחים. ערכנו סיור בחצר הקיבוץ ואחר כך קיימנו דיון להפקת לקחים. היה ברור שלבית-הביטחון חסרונות, בעיקר בגלל היותו מטרה מרוכזת המושכת אש. אמנם הבאנו בחשבון שירותק על ידי כל תוקף.
כי בשונה מהמאורעות שהתרחשו 10 שנים קודם לכן בהם עיקר הנשק היה נשק קל, הרי שבשלהי המנדט הבריטי ומלחמת העצמאות האויב הכניס למערכה מטוסים, תותחים וטנקים. באותם אירועים מלחמתיים (כגון בקיבוץ מבטחים ובנירים) בהם היו מעורבים תותחים וטנקים בתי הביטחון הופגזו והפכו לנקודות טיווח על היישובים וקירות הבטון של בתי הביטחון לא הגנו מפני פגזי התותחים. על כן הוחלט לפנות אותם ולהתחפר באדמה.
צילום אווירי של קיבוץ נרים/דנגור לאחר עלייתו על האדמה 6 אוקטובר 1946 עם 11 הנקודות בנגב. באותו היום עלה גם גרעין תקומה בסומרה ותוכנית חצר המשק שלו נבנתה בדיוק על פי אותה תוכנית. גדרות באורך 100X100 מטרים כשבשתי פינות מרוחקות עמדות הגנה על היישוב.
צילום אווירי של קיבוץ נרים/דנגור לפני מלחמת העצמאות. ניתן להבחין בתעלות הקשר שחיברו בין העמדות ובית הביטחון.