stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אותיות גותיות
סוגים > פרקטור

{\mathfrak {A}}~{\mathfrak {B}}~{\mathfrak {C}}~{\mathfrak {D}}~{\mathfrak {E}}~{\mathfrak {F}}~{\mathfrak {G}}~{\mathfrak {H}}~{\mathfrak {I}}~{\mathfrak {J}}~{\mathfrak {K}}~{\mathfrak {L}}~{\mathfrak {M}}~{\mathfrak {N}}~{\mathfrak {O}}~{\mathfrak {P}}~{\mathfrak {Q}}~{\mathfrak {R}}~{\mathfrak {S}}~{\mathfrak {T}}~{\mathfrak {U}}~{\mathfrak {V}}~{\mathfrak {W}}~{\mathfrak {X}}~{\mathfrak {Y}}~{\mathfrak {Z}}
{\mathfrak {a}}~{\mathfrak {b}}~{\mathfrak {c}}~{\mathfrak {d}}~{\mathfrak {e}}~{\mathfrak {f}}~{\mathfrak {g}}~{\mathfrak {h}}~{\mathfrak {i}}~{\mathfrak {j}}~{\mathfrak {k}}~{\mathfrak {l}}~{\mathfrak {m}}~{\mathfrak {n}}~{\mathfrak {o}}~{\mathfrak {p}}~{\mathfrak {q}}~{\mathfrak {r}}~{\mathfrak {s}}~{\mathfrak {t}}~{\mathfrak {u}}~{\mathfrak {v}}~{\mathfrak {w}}~{\mathfrak {x}}~{\mathfrak {y}}~{\mathfrak {z}}
פְרָקְטוּר (Fraktur; בגרמנית גם Gebrochene Schrift, "גופן סדוק") מהווה לעיתים מילה נרדפת לגופן האותיות הגותיות כולו. הגופן דומה מאוד ל"שוואבכר" והסמל המובהק שלו, המבדיל אותו מגופנים גותים אחרים, הוא האות הלטינית הקטנה o, הבנויה כקשת מצידה הימני וכקו זוויתי שבור מצידה השמאלי. בסגנון זה נפוצו, לשם מהירות הכתיבה והחיסכון, קיצורים רבים. למשל ſup̈=supra; p̱=per; ſingl'orַ=singulorum וכדומה.
הגופן נוצר בראשית המאה ה-16 בהוראת מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עבור טקסטים של הנצרות הקתולית וכבש עד מהרה את מקומם של הטקסטואליס והשוואבכר בספרים שהודפסו ברחבי מרכז אירופה, סקנדינביה והמדינות הבלטיות. במהלך המאה ה-18 וה-19 החליפו רוב ארצות אירופה את הפרקטור הזוויתי באנטיקוואה (Antiqua) המעוגלת והקריאה יותר, בעוד ארצות דוברות גרמנית דבקו בפרקטור. הגופן המשיך להיות נפוץ עד המאה ה-20 בגרמניה, נורווגיה ולטביה.
במאה ה-19 פרץ בגרמניה ויכוח על השימוש בגופן, שנמשך וצבר משמעויות פוליטיות לתוך המאה ה-20. עד ראשית המאה ה-19 התקבע נוהג מקובל (קונבנציה) לפיו הועדף גופן אנטיקווה לטקסטים בלטינית, אנגלית ושפות זרות (למשל כאלו המשובצים במילון או בטקסט מדעי) והפרקטור לטקסטים בגרמנית. למרות זאת היו טקסטים גרמניים שהודפסו באנטיקווה הקריאה יותר. עם כיבוש חלקים גרמניים על ידי נפוליאון בונפרטה ב-1806 הפך השימוש באות (או אי-השימוש בה) להצהרה לאומית. שימוש בגופן אנטיקוואה לטקסטים גרמניים נחשב לניסיון למוסס את הזהות הגרמנית. לגופן הפרקטור החלו לייחס לא רק נוהג מקובל גרידא, כמו לפני כן, אלא ייצוג תכונות כגון רצינות, חומרה וכובד-ראש המאפיינות את הלאום הגרמני. ברוח הרומנטיקה נטוותה אגדה (חסרת תוקף היסטורי) שקישרה בין גופן הפרקטור לאמנות הגותית מימי הביניים. אמו של גתה הפצירה בו, לאחר שהדפיס ספר בגרמנית באות אנטיקווה הקריאה יותר, שידבק בפרקטור ו"למען השם - שיישאר גרמני גם באותיותיו". אוטו פון ביסמרק נודע בסירובו לקרוא "ספר גרמני באותיות לטיניות". עם זאת, למרות הגרמניות המובהקת שלו, סר חינו של הגופן בתקופת המשטר הנאצי. לפי הצהרתו ברייכסטאג משנת 1934, היטלר עצמו לא אהב אותו, כיוון שלא סימל קידמה ולא השתלב בעידן של "ברזל, פלדה וזכוכית". סיבה נוספת הייתה חוסר הקריאות שלו על ידי גורמים לא-גרמנים, שלא התאימה לניהול אימפריה ותעמולה מחוץ לגרמניה. הגופן הופיע עוד פעם אחרונה באופן רשמי על גבי שטרות הכסף שהדפיסו כוחות הכיבוש בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
סוגים > רוטונדה

רוּטוֹנְדָה (Rotunda) הוא גופן בין הכתב הקרולינגי לבין האות הגותית ששימש בעיקר באיטליה ודרום אירופה בימי הביניים. האות מעוגלת יותר מהאות הגותית הזוויתית שהייתה נהוגה מצפון להרי האלפים ההבדל העיקרי בינו לבין אותיות גותיות הוא שה"שבר" החד בחלקים אנכיים העולים מעל לקו השורה כמעט שאינו קיים, למעט באות d. כן מיוחדת לגופן זה האות R Rotunda, כלומר R ללא הקו הניצב השמאלי, שמופיעה אחרי O ואחרי אותיות עגולות אחרות כ-b  h ,p, ו-d. באוניברסיטת בולוניה הומצא סגנון של הגופן שהקרא littera bononiensis. כתבים באות זו החל מן המאה ה-13 מאופיינים גם באיות וקיצורים ייחודיים כגון q עם קו מתחת לחלק המעוגל המסמן קיצור ל-qui ושימוש ב-x בסוף מילה במקום ב-s.
שימושים מודרניים בגופן

הגופן משמש את כתות האמיש והמנוניטים בפרסומיהם. גם תלמידי מוזיקולוגיה נזקקים לקריאת טקסטים בגופן זה, כיוון שרבות מהוראות המלחין על גבי דפי התווים נכתבו בגופן זה. במתמטיקה, מקובל להשתמש באותיות גותיות לסימון עוצמות, ובפרט עוצמת הרצף שמסומנת באות  {\mathfrak {c}}.
כותרות העיתונים הניו יורק טיימס, לוס אנג'לס טיימס, פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג ואחרים מעוצבות באותיות גותיות. האותיות משמשות באופן נרחב בכיתוב על גבי כרזות, תקליטים וחולצות של להקות רוק כבד (למשל מוטורהד, Haggard, Rainbow, דאון, בהמות ועוד). כן מופיעות אותיות גותיות במותגי בירה כגון קורונה, שטיינלאגר, פילזנר ועוד.
לקריאה נוספת

Peter & Shaw Bain, Blackletter: Type and National Identity, Princeton Architectural Press, 1998 ISBN 978-1568981253
Philip Gaskell, A New Introduction to Bibliography, Oxford University Press 1985 pp. 17-20
H.D.L. Vervliet, Sixteenth-century printing types of the Low Counries, Amsterdam 1968 ch. 3
הערות שוליים

↑  היסטוריית הגופן
↑  קיצורי-כתיבה נפוצים בפרקטור
1 2 3 4  Fraktur/Antiqua dispute
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558292905171  GND: 7683814-6  LCCN: sh85139104  NKC: ph475707 
טבלת השוואה בין הסוגים
בסטרד
שוואברכר
טקסטואליס מעורב באנטיקווה בספר הולנדי מ-1830
אותיות גותיות על מותג בירה
אלברט חיימסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 באוגוסט 1875 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  5 באוקטובר 1954 (בגיל 79) 
 מקום לימודים:  Bishop Gore 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 פרסים והוקרה:  קצין במסדר האימפריה הבריטית  עמית החברה ההיסטורית המלכותית 
 
אלברט חיימסון (באנגלית: Albert Montefiore Hyamson; ‏ 27 באוגוסט 1875,לונדון–5 באוקטובר 1954, לונדון) היה היסטוריון ופקיד בכיר בתקופת המנדט הבריטי.
ביוגרפיה

אלברט חיימסון נולד בלונדון למשפחה יהודית. הרב משה חיימסון, שהיה הרב הראשי של האימפריה הבריטית, היה דודו.
לאחר סיום לימודי בית הספר הוא התחיל לעבוד במשרד הדואר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא היה בין הסופרים הציונים הבולטים באנגליה. באפריל 1917 הוא מונה לעורך של The Zionist Review. באוקטובר 1917 הוא החל לעבוד במחלקה היהודית ב"משרד התעמולה" של ממשלת בריטניה. בעבודה זו הוא היה אחראי על הפצת מידע שתעביר מסר של תמיכתה של הממשל בציונות. מספר פרסומים יצאו מטעם האיגוד הציוני של לונדון. באותה תקופה הוא כתב Great Britain and the Jews, פמפלט שהסביר את המסורת ארוכה של תמיכת בריטניה ביהודים. חיימסון השתתף ביצירת סרט The British Re-conquering Palestine for the Jews שהופץ למרכזים יהודים ברחבי העולם.
בשנת 1921 הרברט סמואל מינה את חיימסון לתפקיד אחראי על מחלקת מתן אשרות כניסה לארץ ישראל. ניסיונות של חיימסון לעמוד בדרישת הממשל בהקשר לכמות האשרות תרמו להורדת הפופולריות של חיימסון. בוילנה פעילותו הייתה ידוע כ"פעילות אנטישמית". במקרים רבים החלטות על מתן אשרה התקבלו על ידי חיימסון באופן אישי. בשנת 1926 הוא ערך סיור בקהילות יהודיות במזרח אירופה ופרסם ספר Palestine Old and New.
בשנת 1931 הוא התקבל למסדר האימפריה הבריטית.
בשנת 1934 בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה מספר בקשות לקבלת אשרה גדל באופן משמעותי. מכיוון שחיימסון טיפל בכל בקשה באופן אישי התשובות היו יוצאות לאחר טיפול של 9 חודשים. לאור הביקורת הקשה חיימסון הודח מהתפקיד.
בשנת 1937 בעקבות המרד הערבי הגדול הוצא "הצעת חיימסון-ניוקומב". בהתאם להצעה זו היה צריך להקים מדינה בה יהיו זכויות שוות לכל התושבים ותהיה אוטונומיה מורחבת ליהודים וערבים. כמו כן צוין שמדינה יהודית לא יכולה לקום באזור בו קיים רוב ערבי. הצעה זו נדחתה על ידי מנהיגות יהודית.
בשנת 1942 חיימסון פרסם ספר Palestine: A Policy בה מתח ביקורת על ההנהגה הציונית. בשנת 1944 הוא היה בין מקימי ארגון The Jewish Fellowship. לפי השקפת עולם של הארגון פעילות ציונית תורמת להרחקה בין יהודים בארץ לבין יהודים בארצות הגולה. בשנת 1945 חיימסון היה חבר בצוות של מספר יהודים, ערבים ונוצרים (לרבות נביל ברבור) שכתבו "חוקת פלסטין". רעיונות החוקה תמכו בספר הלבן.
חיימסון התחתן בשנת 1911 והיו לו שני בנים ושתי בנות. שני בניו נהרגו בקרבות מלחמת העולם השנייה (אחד בסינגפור והאחר בפעולה אווירית).
בשנים 1945–1947 חיימסון היה נשיא האגודה להיסטוריה יהודית באנגליה והחל משנת 1944 ועד מותו היה עורך של פרסומי הארגון.
לקריאה נוספת

אלברט מונטפיורי חיימסון, תרגום: שמואל רפאלי, בריטניה הגדולה ותחיית ישראל בארצו, ירושלים: דפוס רפאלי, 1918
הערות שוליים

↑  תום שגב, Tom. One Palestine, Complete: Jews and Arabs Under the British Mandate, Abacus
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262838505171  PLWABN: 9810684306005606  BnF: cb15598773n (data)  CiNii: DA02878730  GND: 125001355  ISNI: 0000 0001 0887 1909  LCCN: n50030366  NLG: 222930  NTA: 067497853  SELIBR: 257149  SNAC: w6vn9fv4  SUDOC: 093541929  Trove: 869316  VcBA: 495/9584  VIAF: 34776216   WorldCat (עם VIAF): 34776216
אל-מקתפי

אל-מקתפי לאמר אללה (מילולית: ההולך בעקבות מצוות האל), אבו עבדאללה בן אל-מוסתזהר (בערבית: المقتفي لامر الله, ابو عبد الله بن المستظهر) נולד בשנת 1096 והיה הח'ליף העבאסי השלושים ואחת שמשל בבגדאד בין 7 בספטמבר 1136 ו-12 במרץ 1160.
חייו ופועלו

שלטונו של אל-מקתפי עומד בסימן החלשות האחיזה הסלג'וקית בעיראק. אל-מקתפי הצליח לנצל את המצב על מנת להשתחרר חלקית מעולם ולהשליט את מרותו על אזורים נרחבים בעיראק. מעורבותו של אל-מקתפי בתככי החצר הסלג'וקית הביאו למצור סלג'וקי על בגדאד בידי מוחמד איבן מחמוד בינואר 1157 וקוטב א-דין מודוד ממוסול. למרות הצלחות ראשוניות של הצבא הסלג'וקי, ובכללן כיבוש חלקה המערבי של העיר, התארכות הלחימה ופיצולים בתוך המחנה הסלג'וקי הביאו לנסיגתו ולניצחון עבאסי. המצור הוסר ב-13 ביולי לאחר נטישת הכוחות המוסוליים ופריצת מרד פנימי בראשות אחיו של הסולטאן מחמד. 
לאחר עליית שושלת הזנג' במוסול הוא שלח כוחות למלחמה בצלבנים.
אוסקים

מפה אתנו-לשונית של איטליה בתקופת הברזל, לפני התפשטותה של רומא וכיבוש איטליה.
האוֹסְקִים (בלטינית: Osci), הנקראים גם אוֹסְקָנִים, אוֹפְּסְקִים ואוֹפִּיקִים, היו עם איטלי ששכן בחבל קמפניה ובלטיום אדיאקטום טרם התקופה הרומית ובמהלכה. האוסקים דיברו אוסקנית, שפה אשר דוברה גם על ידי הסאמניטים, אולם ההתייחסות אליהם כיום היא כאל עמים נפרדים.
אין הסכמה במחקר ההיסטורי על ראשיתם של האוסקים, מקום מוצאם ושפתם, אולם ניכר כי השפה האוסקנית, שפה הודו-אירופית איטלית מהענף האומברו-אוסקני, התפתחה ונפוצה לקראת ייסוד הרפובליקה הרומית במספר שבטים ריבוניים, שהמרכזי שבהם הוא הסאמניטים.
האוסקים שמרו על עצמאותם בכך שעשו יד אחת עם מדינה אחת כנגד אחרת, במיוחד עם הרומאים והסאמניטים. ריבונותם אבדה לבסוף במהלך המלחמה הסאמניטית השנייה, כאשר לפני הפלישה לסמניום, ראו הרומאים צורך בהבטחת היעדר התנגדות משבטי הסְפר. לאחר המלחמה נטמעו האוסקים במהירות בתרבות הרומית. מורשתם התרבותית שרדה רק בשמות מקומות ובאזכורים ספרותיים.
עם ערי האוסקים נמנות: קפואה, נולה, אבלה ונוקריה. העיר פומפיי נוסדה על ידי האוסקים, ייתכן מאיחודם של חמישה כפרים אוסקים, שכן שמה של העיר, פירושו חמש באוסקנית.
תיאורים אודות האוסקים במקורות הקלאסיים

לפי אריסטו, חיו האופיקים בחלקה של איטליה הפונה לטירניה, והם נקראו גם אאוסונים. אנטיוכוס מסירקוזה הסכים שהאופיקים הם אאוסונים ומיקם אותם בקמפניה, אולם סטראבון, המקור העיקרי לדברי אנטיוכוס ששרדו, כן הבחין בין האוסקים לאאוסונים, בהעירו שהאוסקים נעלמו, אך הרומאים עדיין השתמשו בניב שלהם כשפה ספרותית, וכי "הים הגבוה" ליד סיציליה עדיין נקרא הים האאוסוני, הגם שהאאוסונים מעולם לא שכנו בקרבתו. אאורונקים הוא השם הרומי של האאוסונים על ידי חילוף נפוץ בין s ל-r בלטינית. ייתכן שהיו אלה אותם עמים ברפובליקה הרומית המוקדמת. במאה ה-4 לפנה"ס, ציינו השמות שבטים שונים.
תיאורים אודות האוסקים במקורות הקלאסיים > אוסקים בתקופה הרומית המוקדמת

עם שטיטוס ליוויוס מכנה בשם אאורונקים מופיע בראשית דברי ימיה של רומא. בשנת 503 לפנה"ס מרדו המושבות הלטיניות קורה ופומטיה נגד רומא, והשיגו את עזרתם של האאורונקים, שמושבם אינו ידוע מכתבי ליוויוס. צבאות שני הקונסולים שנשלחו נגדם ניצחו לאחר קרב קשה שבו "נהרגו רבים יותר מאשר נפלו בשבי; השבויים נטבחו בכל מקום, אפילו בני הערובה... נפלו קורבן לזעם צמא הדם של האויב". האאורונקים נסוגו לפומטיה, שעליה צרו הרומאים. האאורונקים הסתערו מתוך המושבה הנצורה, שרפו את מגדלי המצור, טבחו בחיילים ופצעו קשות את אחד הקונסולים. הרומאים נסוגו, אך חזרו מאוחר יותר בעוצמה רבה יותר. הם כבשו את העיר, ערפו את ראשיהם של המפקדים האאורונקים, מכרו את הפומטיאנים לעבדות, שיטחו את הקרקע והעמידו את הקרקע למכירה.
האאורונקים מופיעים פעם נוספת בימי הרפובליקה המוקדמים בניסיון כושל לתמוך בוולסקים במאבקם נגד רומא. בשנת 495 לפנה"ס, בעוד צבאם צועד לכיוון רומא, הם שלחו שליחים כדי לדרוש את נסיגת הרומאים משטח הוולסקים. הקונסול פובליוס סרווילוס פריסקוס סטרוקטוס פגש אותם בצעדה באריצ'יה ו"בקרב אחד סיים את המלחמה". בעת כתיבת אותן שורות על ידי ליוויוס, כבר כמעט מאה שנה לא ששמם של האוסקים לא מוזכר.
תיאורים אודות האוסקים במקורות הקלאסיים > המאבק ברומא והכנעת האוסקים

במחצית האחרונה של המאה ה-4 לפנה"ס, חיו העמים דוברי האוסקנית שאינם סאמניטים בשלוש מדינות ריבוניות: הסידיקינים, האאורונקים והאאוסונים. עיר הבירה של הסידיקינים הייתה טאנום, אשר טבעה מטבעות משלה הנושאים כתובות בשפה האוסקנית. העיירה קלס הייתה בירת האאוסונים.
תיאורים אודות האוסקים במקורות הקלאסיים > המאבק ברומא והכנעת האוסקים > המלחמה הוולסקית

תחילת סופה של הריבונות האוסקית היה ניסיונם לנצל הזדמנות לשדוד מהרומאים בתקופת חוסר היציבות לאחר הניצחון הגדול נגד הוולסקים, שבט ששכן בהרים הלפיניים המשקיפים על הביצות הפונטיניות וכוללים אותן. במהלך המרד האחרון של הוולסקים, בזזו הרומאים ושיטחו את סטריקום בשנת 346 לפנה"ס לערך ומכרו את 4,000 הלוחמים הנותרים לעבדות. תהא הסיבה אשר תהא, האאורונקים בחרו ברגע זה לשלוח משלחת שוד נגד הרומאים. פאניקה התעוררה ברומא, והסנטורים ראו בכך קנוניה רחבה יותר עם הברית הלטינית. הם מינו את לוקיוס פוריוס קמילוס לדיקטטור, עצרו את העסקים, גייסו מיד צבא ושלחו אותו לשדה הקרב נגד האאורונקים, אלא ש"המלחמה הסתיימה כבר בקרב הראשון". הרומאים השתמשו בצבא כדי להשלים את כיבוש הוולסקי בסורה.
תיאורים אודות האוסקים במקורות הקלאסיים > המאבק ברומא והכנעת האוסקים > המלחמה הסאמניטית הראשונה

ליוויוס מתאר שהסאמניטים יזמו מתקפה על הסידיקינים בשנת 343 לפנה"ס, ללא התגרות מצדם של האחרונים, ואלה פנו לערים הקמפניות בבקשה לסיוע צבאי, שאותו קיבלו. לאחר שהפסידו בשני קרבות והושמו תחת מצור בתוך קפואה, פנו הקמפנים לרומא בתחנונים ותוך שהם מציעים להיכנע לה. רומא שעתה להצעה והעניקה סיוע מתוך הכרה בכך שקמפניה תהיה בעלת ברית בעורף של האקווים והוולסקים במקרה של עימות נוסף איתם. כששליחים רומיים הציגו לסנאט הסאמניטי דרישות לנסיגה מקמפניה, התשובה הייתה שלילית; יתרה מכך, השליחים הורשו לשמוע פקודות מבצע מבוימות של מפקדים סאמניטים לכוחותיהם לצעוד מיד לקמפניה. כך החלה המלחמה הסאמניטית הראשונה.
הסנאט הרומי הכריז מלחמה, העם אשרר את ההכרזה, ושני צבאות קונסולריים נשלחו לסמניום ולקמפניה, בהתאמה. במשך שנתיים ידעו הרומאים רק ניצחונות, עד שלבסוף תבעו הסאמניטים את השבת בריתם הקודמת בתנאי אחד: הם יהיו חופשיים למלחמה בסידיקינים אם ירצו. לרומא היה הסכם עם קמפניה, אך לא עם הסידיקינים. בכך קנה הסנאט שקט עם אשרור האמנה ותשלום לצבאותיו.
תיאורים אודות האוסקים במקורות הקלאסיים > המאבק ברומא והכנעת האוסקים > המלחמה הלטינית

הסאמניטים השתמשו בצבאם כדי לתקוף שנית את הסידיקינים. מתוך ייאוש, הציעו האחרונים את כניעתם לרומא, בדומה לקמפנים, אך נדחו בתואנה שאיחרו את המועד. לפיכך כרתו הסידיקינים ברית עם כוח שגויס על ידי הברית הלטינית נגד הסאמניטים. אל הסידיקינים הצטרפו הקמפנים, וצבא רב־לאומי החל להרוס את סאמניום. הסאמניטים פנו כעת לרומא על פי תנאי ההסכם שלהם, ושאלו אם למעשה לרומא ריבונות על קמפניה. הרומאים התנערו מכל הסכם שיגביל את הקמפנים והלטינים להילחם במי שירצו.
בעודם מעודדים מהסירוב של רומא לקחת את ההנהגה לידיה, תכננו הלטינים להפנות את צבאם נגד רומא משהאיום הסאמניטי הוסר. השמועה על התוכניות דלפה לרומאים, שהגיבו בהזמנת עשרה ראשי שבטים לטיניים לרומא כדי לקבל פקודות על פי תנאי האמנה. בתמורה על הכניעה לרומא, דרשו הלטינים ממשלה משותפת חדשה, עם בחירה של קונסול אחד וחצי מהסנאט מקרב הלטינים. כאשר טיטוס מנליוס טורקווטוס, אחד מהקונסולים לשנת 340 לפנה"ס, שמע על התנאים הללו, הוא נשבע בפסל של יופיטר שאם הסנאט יקבל אותם הוא יהרוג כל לטיני בבית הסנאט בחרב שלופה. כתוצאה מכך החלה תכונה סביב הפסל; שליח לטיני, לוקיוס אנאוס, החליק על המדרגות בעודו מתעקש על צדק, נפגע בראשו והפך מחוסר הכרה. באותו רגע פרצה סופת רעמים על בית הסנאט. הרומאים פירשו את האירועים הללו כאות והכריזו מלחמה על הלטינים ובני בריתם והתחברו לסמניטים. שנתיים אלה של סכסוך נודעו בשם המלחמה הלטינית.
הרומאים ניצחו את הברית הלטינית במספר קרבות, והשתלטו על מדינות השבטים שהרכיבו אותה. אלה נטמעו בהמשך ברומא. הקונסול, לוקיוס פוריוס קמילוס, שאל את הסנאט: "האם ברצונכם לנקוט אמצעים חסרי רחמים נגד עם שנכנע והובס?... או האם ברצונכם ללכת בעקבות אבותיכם ולגרום לרומא לגדול על ידי הענקת אזרחות למי שהיא ניצחה?" הסנאט בחר להציע תנאים שונים לערים הלטיניות השונות, ומתיישבים הוצבו ברחבי לאטיום.
תיאורים אודות האוסקים במקורות הקלאסיים > המאבק ברומא והכנעת האוסקים > נפילת קאלס

האאורונקים והסידיקינים, שהיו בעל כורחם חלק מן מחנה הלטיני כרתו הסכמים נפרדים עם רומא. בשנת 337 הסידיקינים תקפו את האאורונקים, וליוויוס לא מביא לכך סיבה. הסנאט הרומי אז החליט כי תנאי ההסכם עם האחרונים מצדיקים התערבות צבאית, אך בינתיים נטשו בני האאורונקים את יישוביהם בקמפניה לטובת מעוז הררי, סואסה, שאת שמו שינו לאאורונקה.
הסכסוך הסלים לאחר שהאאוסונים מקלס הצטרפו לסידיקינים. בשנת 335 שלחו הרומאים צבא קונסולרי בפיקודו של מרקוס ולריוס קורבוס להטיל מצור על קלס. לאחר שנודע להם מפי אסיר נמלט כי חיילי האויב כולם שיכורים וישנים, כבש קורבוס את העיר באשמורת לילה והציב בה חיילים. הסנאט בעקבות זאת הצביע על שליחת 2,500 מתיישבים, שלהם חולקה אדמת האויב. האאוסונים לא שבו להיות ריבוניים מאז.
תיאורים אודות האוסקים במקורות הקלאסיים > המאבק ברומא והכנעת האוסקים > שלום עם הסידיקינים והאאורונקים

לאחר נפילת קלס נשלחו שני הצבאות הקונסולריים להילחם בסידיקינים, שהתבצרו בטאנום עם צבא גדול. ליוויוס לא מתאר את תוצאת מערכה זו, אך מציין שהרומאים לקו במגפה, כפי הנראה מלריה. שני הקונסולים זוכו מחשד לכפירה באלים, אך הצבא הרומי נשאר בקרבת הסידיקינים. ליוויוס עובר אז לדון בנושא היחסים עם הסאמניטים כהכנה לתיאור המלחמה הסאמניטית השנייה (326–304 לפנה"ס). הסידיקינים לא מופיעים בתיאור המלחמה ההיא או שנית מעל דפי ההיסטוריה, אבל שמה של טאנום הופך להיות טאנום סידיקינום והאזור שבו היא שוכנת מכונה סידיקינוס אגר. ישנה סברה שלפיה אילו הרומאים היו נלחמים בקרב גדול והיו מוחקים את הסידיקינים, היה צפוי להיות אזכור כלשהו לכך או עדות כלשהי להיעדר המשכיות בטאנום. במקום זאת, העדויות הן כי העיר שגשגה. ויליאם סמית' מסכים עם המסקנה הכללית שבין 335 ל-326 לפנה"ס, ככל הנראה בשנת 334 לפנה"ס, הסכימו הסידיקינים להניח את נשקם ולהיות חלק מרומא רבתי.
האאורונקים נעלמו באופן דומה מהמסורת הכתובה לאחר שהפכו כפופים לרומא. לאחר השגת השלום עם הסאמניטים, שמר האזור על השקט ושגשג. היה זה מקום נופש פופולרי, בהיותו על קרקע גבוהה הרחק מהאוויר נושא המזיקים, שכיום מוכרים כיתוש המלריה.
השפה האוסקנית

השפה האוסקנית הייתה שפה הודו-אירופית איטלית מהענף האומברו-אוסקני, שרווחה במרכז איטליה ובדרומה, והגיעה עד סיציליה על ידי הממרטינים. חקר הלשון האוסקנית מבוסס על כתובות באוסקנית שרובן מקורו בחבל קמפניה. עם חורבן קפואה ירדה קרנה של השפה, ולמן מלחמת האזרחים הרומית הראשונה לא נמצאו עוד כתובות אוסקניות.
תרבות אוסקית ברומא

ההוללות של האוסקים אומצה על ידי מרבית החברה הרומית עם הזמן, והמונח Osci loqui או Obsci loqui, פירושו לשון רשעות או זימה. שריד נוסף של האוסקים ברומא היה הפארסה אטלן, הידועה גם בשם המשחקים האוסקניים, שהיו פארסות אלתורים ברומא העתיקה שבהן השחקנים היו עוטים מסכות. תחרויות האתלטיקה של האוסקים היו פופולריים מאוד, ולרוב קדמו להן הצגות פנטומימה.
ראו גם

עמים איטליים
הערות שוליים

1 2 3  "אוסקים, אופסקים, אופיקים", האנציקלופדיה העברית (כרך ב, עמ' 45), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשי"א.
שרידי היישוב האוסקו-סאמניטי העתיק קרוצ'יה-קוניאטו, השוכן ליד הר קרוצ'יה, בחבל בזיליקטה.
מפה המתארת את מלחמות הרומאים באאורונקים במהלך המאה הרביעית לפנה"ס
כתובת אוסקנית עם תבליט על חפץ טרקוטה מהמחצית הראשונה של המאה ה-3 לפנה"ס, שנמצאה בקבר ליד קפואה, מוצגת במוזיאון הבריטי
קסדה מיוון הגדולה עשויה ארד, עם כיתוב בשפה האוסקנית, המוזיאון הארכאולוגי האזורי על שם אנטונינו סלינס
דנריוס מהקונפדרציה המרסיקנית עם כיתוב באוסקנית
אלוויזה קונטאריני

אלוויזה קונטאריני (באיטלקית: Alvise Contarini; ‏ 24 באוקטובר 1601 - 15 בינואר 1684) היה הדוכס ה-106 של ונציה. קונטאריני כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-26 באוגוסט 1676 ועד פטירתו, כשבע שנים ומחצה לאחר מכן.
אלוויזה קונטאריני היה הדוג'ה השמיני והאחרון מבית קונטאריני.
קורות חיים

אלוויזה קונטאריני נולד בוונציה לניקולו קונטאריני ואלנה מיקיאל. אלוויזה היה בנם השלישי של בני הזוג ואחיינו של פרנצ'סקו קונטאריני, הדוג'ה ה-95 של ונציה (אשר כיהן בין השנים 1623–1624).
אלוויזה קונטאריני לא נישא, והקדיש את חייו לשירות הציבור ולפוליטיקה. הוא כיהן כשגריר לה סרניסימה בצרפת, ספרד, הולנד ובחצר האפיפיור. בעת שירותו בחצר מלך צרפת הוא קיבל מהמלך תואר אבירות (chevalier).
קונטאריני כיהן כסאביו ובאותה עת תמך בהמשך מלחמת כרתים במסגרתה ניסתה ונציה למנוע מהאימפריה העות'מאנית להשתלט על האי כרתים.
בעקבות מותו של הדוג'ה ניקולו סאגרדו ב-14 באוגוסט 1676, המועמד המוביל לבחירה היה אחיו של ניקולו - ג'ובנאי סאגרדו. ג'ובאני הצליח להשיג במהרה את תמיכתם של שלושים מתוך 40 הבוחרים. יריביו טענו כי השתמש באמצעים לא כשרים להשגת קולות אלה, ומהומות פרצו ברחובות העיר.
על מנת לעצור את המהומות, נבחרו 40 בוחרים חדשים, אשר נפגשו ב-26 באוגוסט 1676 ובחרו באלוויזה קונטאריני כמועמד של פשרה.
תקופת כהונתו של קונטאריני מאופיינת כתקופה שלווה, וזאת על אף המלחמה שהתנהלה בין האימפריה העות'מאנית לבית הבסבורג באזור הבלקנים. העות'מאנים נעצרו לבסוף ב-12 בספטמבר 1683 בקרב וינה. הרפובליקה, לעומת זאת, נצלה את השנים להשתקם ממלחמת כרתים, ולא הצטרפה למלחמה. רק בימים האחרונים של כהונתו של קונטאריני החלו שוב מעשי העוינות בין הרפובליקה לבין האימפריה העות'מאנית כאשר בשנת 1683 נערכו דיונים ממושכים בשאלה האם ונציה צריכה לשוב ולהילחם באימפריה, וזמן קצר לאחר מותו פרצה מלחמת מוראה.
קונטאריני השקיע את מלוא מרצו בפסטיבלים ואירועים חגיגיים, ולא ניסה להפעיל סמכויות שלטון. יחד עם זאת, בראשית כהונתו ערך רפורמה במערכת המשפט של הרפובליקה, ופיקח על הצבת שרידי קדושים נוצריים שהובאו מכרתים הכבושה לכנסיות העיר.
בתקופת כהונתו העניקה אוניברסיטת פדובה לראשונה תואר דוקטורט לאישה - אלנה קורנארו פיסקופיה, המתמטיקאית הוונציאנית, קיבלה תואר זה ב-25 ביוני 1678. כמו כן, בתקופת כהונתו, בשנת 1683 נפתח בעיר בית הקפה הראשון. היה זה בית הקפה הראשון באירופה ופופולריותו הביאה להפיכה הקפה למשקה פופולרי.
קונטאריני הלך לעולמו ב-15 בינואר 1684, זמן קצר בטרם החליטה הרפובליקה לשוב ולהילחם בעות'מאנים. הוא נקבר בקפלת המשפחה בכנסיית סן פרנסיסקו דלה ויניה.
אינגריד אנדרס

| --- | --- |

 לידה:  21 בספטמבר 1991 (בת 33) היילנדס ראנץ', ארצות הברית 
 שם לידה:  Ingrid Elizabeth Andress 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2019 
 מקום לימודים:  מכללת ברקלי למוזיקה, Rock Canyon High School 
 שפה מועדפת:  אנגלית אמריקאית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  האחים וורנר רקורדס 
 www.ingridandress.com
 
אינגריד אליזבט אנדרס (באנגלית: Ingrid Elizabeth Andress; נולדה ב-21 בספטמבר 1991) היא זמרת קאנטרי אמריקאית מקולורדו. סינגל הבכורה שלה, "More Hearts Than Mine" הגיע היישר אל המקום ה-59 במצעד הקאנטרי איירפליי של הבילבורד ב-1 ביולי 2019. במרץ 2020 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Lady Like.
ביוגרפיה

אנדרס נולדה בסאות'פילד, מישיגן, וגדלה בהיילנדס ראנץ', קולורדו. בילדותה למדה לנגן בפסנתר ותופים, תוך שהשתתפה בתחרויות מקהלות בתיכון רוק קניון. אנדרס למדה כתיבה וביצוע במכללת ברקלי למוזיקה.
היא הקימה להקת א-קפלה בשם Pitch Slapped, שהופיעה בריאליטי השירה של NBC,‏ "The Sing-Off". אחת מלהקותיה האחרות, Delilah, הופיעה גם כן בתוכנית והגיעה למקום השישי. לאחר שעזבה את התוכנית, סיימה אנדרס את התואר שלה ועברה חונכות עם כותבת שירי הפופ קארה דיוגוארדי (אנ'). לאחר מכן עברה לנאשוויל, טנסי, שם החלה לכתוב שירים לאמנים כגון סם האנט (אנ'), אלישה קיז וצ'ארלי XCX.
באמצע 2018, חתמה אנדרס בחברת התקליטים וורנר נאשוויל (אנ'). בשנת 2019, הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "More Hearts Than Mine". השיר הופיע במצעד שירי הקאנטרי ומצעד הקאנטרי איירפליי של הבילבורד. אנדרס הזכירה את פיית' היל ודיקסי צ'יקס כהשפעותיה המוזיקליות, וציינה כי היא תמיד רוצה לכתוב את השירים של עצמה, אלא אם כן היא מוצאת שיר יוצא דופן שנכתב על ידי מישהו אחר. ב-27 במרץ 2020, הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Lady Like, באמצעות חברת התקליטים וורנר נאשוויל. בעקבות האלבום וסינגל הבכורה שלה, הגיעה אנדרס למקום הראשון במצעד האמנים המתעוררים של הבילבורד באפריל 2020. ב-2 באוקטובר, הוציאה אנדרס את מהדורת הדלוקס של האלבום.
בנובמבר 2020, הוכרז כי אנדרס קיבלה מועמדות לפרס גראמי, בקטגוריית "תגלית השנה", בטקס פרסי גראמי ה-63. נוסף על כך, סינגל הבכורה שלה "More Hearts Than Mine" קיבל מועמדות לקטגוריית "שיר הקאנטרי הטוב ביותר", ואלבום הבכורה שלה Lady Like קיבל מועמדות לקטגוריית "אלבום הקאנטרי הטוב ביותר".
ביולי 2024, אנדרס שרה את המנון ארצות הברית במהלך משחק בייסבול וזכתה ללעג נרחב באינטרנט ובקרב הצופים. ההופעה שלה זכתה לביקורת על האיכות הירודה שלה, כשהשחקנים על המגרש הגיבו בצורה גלויה. בהצהרה שפורסמה בחשבון האינסטגרם שלה, אנדרס הודתה שהיא הייתה שיכורה במהלך ההופעה והתנצלה על ההופעה שלה, שהיא תיארה כלא מייצגת את היכולות האמיתיות שלה. היא הודיעה על החלטתה להיכנס למתקן גמילה.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2020: Lady Like
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2019: The Rosebank Acoustic Sessions
2020: Spotify Singles
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | עבודה מועמדת | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2020 | פרסי האקדמיה למוזיקת קאנטרי | הזמרת החדשה של השנה | עצמה | מועמדות |
| 2020 | פרסי איגוד מוזיקת הקאנטרי | תגלית השנה | עצמה | מועמדות |
| 2020 | פרסי איגוד מוזיקת הקאנטרי | שיר השנה | "More Hearts Than Mine" | מועמדות |
| 2020 | פרסי המוזיקה של ה-CMT | הווידאו קליפ פורץ הדרך של השנה | "More Hearts Than Mine" | מועמדות |
| 2021 | פרסי גראמי | תגלית השנה | עצמה | מועמדות |
| 2021 | פרסי גראמי | שיר הקאנטרי הטוב ביותר | "More Hearts Than Mine" | מועמדות |
| 2021 | פרסי גראמי | אלבום הקאנטרי הטוב ביותר | Lady Like | מועמדות |