stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסיאף
היסטוריה > התקופה העות'מאנית

מסיאף, יחד עם שאר חלקי סוריה, שולבו באימפריה העות'מאנית בשנים 1516–17 בעקבות הניצחון העות'מאני על הממלוכים בקרב מארג' דאביק. מסיאף הפך לחלק 'מהליווה (מחוז) חומס, ויחד עם שאר מבצרי הכת האיסמאעילית שבסביבתה בעיירה היה חאן ששילם אגרה לשלטונות העות'מאניים. האגרות בוטלו מאוחר יותר באמצע המאה ה-16. לפי הנוסע הסופי עבד אל-ג'אני אל-נבולסי, האמיר של מסיאף בתחילת שנות ה-90 היה צאצא של שבט טנוך הערבי בשם סולימאן.
בשנת 1703 השתלטה חמולת רסלאן, שבט עלאווי, על מסיאף ושלטה בו במשך כשמונה שנים עד שהוחזרה לידי האיסמאעילים בעקבות התערבות השלטונות העות'מאניים. בשנת 1788, האמיר של מסיאף, מוסטפא בן אידריס, בנה סביל ובית שישמש את עצמו ואת האמירים האיסמאעילים הבאים.
בשנת 1808, שבט רסלאן תקף את מסיאף, וכבש את המצודה. כ-300 מתושבי העיירה האיסמאעילים נהרגו אף הם, בעוד רבים אחרים, כולל הדאעי (המנהיג הדתי) של מסיאף, ברחו לחומס, חמה ואזורים נוספים במרכז סוריה, והתיישבו באותם מקומות באופן זמני. המושל העות'מאני של דמשק, התערב בעניין ושלח כוח של 4,000–5,000 חיילים כדי לכבוש מחדש את העיירה. לאחר שלושה חודשים של לחימה, הרסלנים נכנעו ומסרו את השליטה על העיירה ועל מבצרה לאיסמאעיליה ב-1810.
שנתיים לאחר יישובו מחדש של מסיאף על ידי בני האיסמאעיל, יוהאן לודוויג בורקהרדט רשם אוכלוסייה מוערכת של 280 משפחות, רובן מבני האיסמאעיליה ו-30 נוצריות. בורצ'רדט ציין כי המצודה של העיירה, בתים רבים, המסגד ורוב המבנים האחרים ניזוקו קשות או נהרסו מהלחימה הקודמת. בהמשך המאה ה-19 המשיכה אוכלוסייתו של מסיף להצטמצם.
היסטוריה > בעת החדשה

מדינות ההסכמה אשר לחמו במלחמת העולם הראשונה כבשו את סוריה מידי העות'מאנים ב-1917, ולאחר מכן נטשו התושבים ברובם את מבצר מסיאף. קולונל תומאס אדוארד לורנס הידוע גם בכינוי "לורנס איש ערב" ביקר במסיאף וציין שהמבצר שימש כבית מחסה לעניים באותה עת. במהלך המנדט הצרפתי על סוריה יצרו השליטים החדשים את המדינה העלאווית. מסיאף הפכה לחלק ממדינת דמשק, בשנת 1939 הועבר מסיאף ממחוז חמה למחוז לטקיה. לאורך שנות ה-30 של המאה ה-20 עדיין שימשו חדרים במבצר את התושבים המקומיים.
ב-1947, שנה לאחר שסוריה הפכה לעצמאית מצרפת, תועדו 3,808 איסמאעילים שחיים במסיאף. ממשלת סוריה בפיקודו של הנשיא אמין אל-חאפיז הקימה את מסיאף כמרכז לאריגת שטיחים ב-1965. בבתי המלאכה לאריגה הועסקו בעיקר נשים. בשנות ה-60, קהילת האיסמאעיליה של מסיאף הזדהתה במידה רבה עם התנועה הנאצריסטית, בניגוד לעלאווים ששלטו בכפרי הסביבה שהיו קשורים בעיקר למפלגת ותנועת הבעת' .
ב-6 בספטמבר 2017 אחד ממתקני הארגון של מרכז סרס ששכן בעיר, נפגע בתקיפה אווירית ישראלית שנועדה להרוס מתקן ליצור טילים. לפי דיווחים במתקן זה יוצר גם נשק כימי.
ב-9 בספטמבר 2024 ערכה יחידת שלדג את מבצע רבות הדרכים, שבו השמידה מפעל תת-קרקעי לטילים מדויקים, שנבנה באזור העיר על ידי איראן.
גאוגרפיה ודמוגרפיה

מסיאף ממוקמת למרגלות המדרונות המזרחיים של רכס הרי אנסריה . הגובה הממוצע של מסיף הוא 485 מטר. העיר נמצאת מערבית למישור אל-ע'אב. האזור מאופיין בגנים, בוסתנים, שדות חיטה ושעורה המעובדים על ידי תושבי המקום. מצפון ומדרום למסיאף זורמים נחלים עונתיים המתנקזים ליובל של נהר האורונטס, הנקרא אל-סארוט.
העיר חמה נמצאת 45 קילומטרים מזרחה למסיאף, והעיר בניאס - 54 קילומטרים מערבה. חמה מחוברת לעיירה דרך כביש מצפון למסיאף העובר דרך אל-לקבה ודיר שמיל. הכפרים הסמוכים כוללים את אל-רוספה מדרום-מזרח, אל-ביידה מדרום, אל-סוויידה מדרום-מערב, ראבו ממערב, בקראקה מצפון-מערב, חוראיף וחיילין מצפון, זיינה מצפון-מזרח ואל -שיחא מממזרח.
העיר היא מרכז מנהלי של הנפה, על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בסוריה, במפקד האוכלוסין של 2004 מנתה מסיאף 22,508 תושבים. ובנפה כולה נמנו 68,184 תושבים בשנת 2004. באמצע שנות ה-40, תושביה של העיר היו בעיקר איסמאעילים. בתחילת המאה העשרים ואחת מסיאף היא עיר מעורבת מבחינה דתית של איסמאעילים ועלאווים, עם מיעוט נוצרי.
מבט על מסיאף מההר, קיץ 2009
טירת מסיאף
טירת מסיאף
מסיאף מהטירה
טירת מסיאף

טירת מסיאף (בערבית: قلعة مصياف) היא מבצר מימי הביניים שנודע בחשיבותו האסטרטגית ובפאר האדריכלי שלו. הטירה היוותה מוקד לאירועים היסטוריים שונים ועברה שינויים משמעותיים לאורך זמן. הממצאים מצביעים על כך שיסודותיה והמפלס התחתון שלה הוקמו בתקופה הביזנטית. המפלסים הבאים נוספו על ידי האיסמאעילים, הממלוכים והעות'מאנים. הטירה נעשתה לנכס אסטרטגי במהלך המאה ה-12 כאשר הפכה למעוזם של ראשי המדינה האיסמאעילית הניזארית (אנ') בסוריה (ידועים גם כמסדר המתנקשים, החשישיון). מנהיגם ראשד א-דין סנאן שלט מטירת מסיאף בשנים 1166 עד 1193, ובזמנו נחלצה מהמצור שהטיל עליה צלאח א-דין ב-1176. ב-1260 נפלה הטירה לזמן קצר בידי המונגולים וחזרה לידי הניזארים אחרי ניצחון הממלוכים בקרב עין ג'אלות. בחורף 1270 כבש הסולטאן הממלוכי בייברס את טירת מסיאף ובהמשך גם את יתר הטירות בהרי אנסריה, ובכך בטלה האוטונומיה המדינית של האיסמאעילים הניזארים בסוריה.
הטירה ממוקמת על יסוד אבן גיר, כ-20 מטרים מעל המישור שמסביב, המבנה מאופיין בחומה במגדלים שנשמרו במצב טוב, ושני מגדלי עוז פנימיים המאורגנים סביב בית שער גדול. אחד המאפיינים הבולטים של הטירה הוא רשת השבילים והחללים התת-קרקעיים שלה, שנחצבו מסדקים טבעיים באבן, ששימשו הן להגנה והן לאחסון. בשנים האחרונות נעשו מאמצים משמעותיים לשימור ושיקום טירת מסיאף. תוכנית הערים ההיסטוריות של Aga Khan Trust for Culture (HCP) יזמה עבודות שיקום בשנת 2000. מאמצים אלה התמקדו בתיקונים ושימור של חלקים מהמבצר שסבלו מבליה, שיקום חלקים פגומים מהקיר החיצוני ופיתוח אסטרטגיית שיקום מקיפה לאתר. חומות טירת מסיאף הן עדות לחשיבותו האסטרטגית, החומות הנראות כיום למבקר נבנו בעיקר במהלך המאה ה-12. החומות וקירות התמך בנויים מאבן גיר מקומית, טכניקות הבנייה משקפות שילוב של השפעות ביזנטיות, אסלאמיות ופרנקיות, המעידות על התרבויות השונות ששלטו באזור במשך מאות השנים. הקירות עבים וחסונים, נועדו לעמוד במצור והתקפות ממושכים.
טירת מסיאף > מבנים תת-קרקעיים

המבנים התת-קרקעיים של טירת מסיאף הם היבט מרתק בעיצובה האדריכלי, המשקפים את כושר ההמצאה והחשיבה האסטרטגית של בוניה. מאפיינים תת-קרקעיים אלה פותחו בעיקר במהלך המאה ה-12. הרשת התת-קרקעית בטירת מסיאף כוללת סדרה של שבילים ומנהרות שנחצבו מתוך יסוד הגיר הטבעיו שירתו מספר מטרות: המנהרות סיפקו אמצעי למגינים לנוע בלתי נראים ולצאת להתקפות פתע על כוחות מצור. הם גם הציעו דרכי מילוט למקרה שהטירה תכבש כל ידי אויבים. החללים התת-קרקעיים שימשו לאחסון מזון, מים ואספקה אחרת, כדי להבטיח שהטירה תוכל לעמוד במצור ממושך ותקשורת בין חלקים שונים של הטירה, על מנת לאפשר מאמצי הגנה מתואמים. סוג שני של המבנים התת-קרקעיים הוא מערכת בורות המים. בורות מים אלו נחצבו ישירות באבן הגיר והיו חיוניים לאספקת המים של הטירה הם יכלו להכיל כמויות משמעותיות של מים, שהובלו אל פני השטח דרך רשת של צינורות קרמיקה. הרשת התת-קרקעית כללה גם כמה חדרים סודיים, חדרים אלה שימשו ככל הנראה למטרות שונות, כולל הסתרת פריטים יקרי ערך, ניהול פגישות חשאיות ומתן מקלט לדמויות מפתח במהלך התקפות.
טירת מסיאף > החדרים הפנימיים

החדרים הפנימיים של טירת מסיאף כוללים מספר חללים ייחודים הראשון במעלה הוא חדר הכס של טירת מסיאף הממוקם בנקודה המרכזית הגבוהה ביותר של המבנה, מוגן היטב, עם נקודות גישה מוגבלות כדי להבטיח את שלומו של השליט. עיצוב זה היה מכריע בתקופות של מצור או סכסוכים פנימיים. היה מושב השלטון של שליטי הטירה, כולל רשיד א-דין סינאן המפורסם, הידוע גם כ"זקן ההר". החדר הזה היה לא רק מקום של ממשל אלא גם סמל לסמכות ולהשפעה שהפעילו האיסמאעילים הניזארים במהלך המאה ה-12. מיקומו המרכזי של חדר הכס בתוך הטירה סיפק יתרון אסטרטגי, ואיפשר לשליט לפקח על כל המצודה, לאחר נטישת המצודה הופשט החדר מכל תפארתו, אבל מחקרים מצביעים שחדר הכס תוכנן כדי לשקף את העוצמה והיוקרה של יושביו. ככל הנראה החדר כלל עבודות אבן מורכבות ואולי אלמנטים דקורטיביים שהציגו את העושר וההשפעה, נתגלו שברים של מה שלפי האמונה הם כיסאות טקסים וחלקי ריהוט אחרים. פריטים אלה, לעיתים קרובות מגולפים בצורה מורכבת מעץ ואבן בנוסף נמצאו שרידי אלמנטים דקורטיביים שונים, כמו אריחי פסיפס וגילופי נוי, נמצאו. חפצים אלה מספקים תובנה לגבי הסגנונות האמנותיים וההשפעות התרבותיות של התקופה בנוסף לחדר הכס, טירת מסייף כללה חדרים וחדרי ישיבות שונים ששימשו למטרות אדמיניסטרטיביות ואסטרטגיות. חדרי המועצה שימשו לישיבות ודיונים בין מנהיגי הטירה ויועציה. הם היו ממוקמים אסטרטגית כדי לאפשר קבלת החלטות מהירה בתקופות משבר וחדרים סודיים שהוסתרו באמצעים שונים ושימשו לפגישות חשאיות או כמקלט בטוח במהלך התקפות.
מספר חרבות ופגיונות וכן שברי שריון שהיו ככל הנראה בשימוש על ידי מגיני הטירה, נחשפו. כלי נשק אלה מעוטרים לעיתים קרובות בעיצובים וכתובות מורכבות, המעידות על השימוש הטקסי והמעשי שלהם
התגלו כמה כתבי יד ומסמכים כתובים, המספקים מידע היסטורי רב ערך על הממשל וחיי היומיום בתוך הטירה. בתי המגורים בתוך טירת מסיאף תוכננו להתאים לצרכים של תושביה, כולל המשפחה השלטת, החיילים והמשרתים. חדרים אלה היו ככל הנראה צנועים בגודלם אך פונקציונליים, וסיפקו שירותים נחוצים לחיי היומיום.
הערות שוליים

↑  רועי קייס ויואב זיתון, דיווחים בסוריה: ישראל תקפה מרכז לפיתוח טילים ואמצעי לחימה כימיים, באתר ynet, 7 בספטמבר 2017.
↑  The Middle East Intelligence Handbooks: 1943–1946 (Archive ed.), Naval Intelligence Division of Great Britain, 1987, p. 349, ISBN 9781852070601
↑  Peter Willey, The Eagle’s Nest: Ismaili Castles in Iran and Syria, London: I.B.Taurus, 2005, 220–228 ISBN 978-1-85042-464-1
1 2  Hasan, Haytham. 2008. The Citadel of Masyaf: Description, History, Site Plan and Visitor Tour. Syria: Aga Khan Trust for Culture and the Syrian Directorate, General of Antiquities and Museums.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524773305171 
מבצר מסיאף
המבצר והעיירה מסיאף בתצלום אוויר של צבא הלבאנט הצרפתי, 1938
מבט על חלק מהמצודה (בחזית) והעיר המודרנית מסיאף (ברקע), 2004
גורודיש (מחזה)

| --- | --- |

נתן דטנר על כרזת ההצגה בגרסת 2015
 בימוי:  הלל מיטלפונקט
 הפקה:  התיאטרון הקאמרי
 כתיבה:  הלל מיטלפונקט 
 מוזיקה:  אורי וידיסלבסקי
 מדינה:  ישראל
 סוגה:  דרמה היסטורית
 שפה:  עברית 
 
גורודיש (במקור: גורודיש: היום השביעי) הוא מחזה מאת הלל מיטלפונקט. המחזה, שנכתב והוצג לראשונה בשנת 1993 על במת התיאטרון הקאמרי (בבימויו של מיטלפונקט ועם יגאל נאור בתפקיד הראשי), מגולל את סיפורו הטראגי של שמואל גונן ("גורודיש") שהיה גיבור מלחמת ששת הימים (מפקד חטיבה 7) ואלוף פיקוד הדרום בעת מלחמת יום הכיפורים. ועדת אגרנט שחקרה את תוצאות המלחמה תלתה בו חלק ניכר מהאשמה בכשלונות הצבאיים שאפיינו את ימיה הראשונים של המלחמה. איש אשר "ממפקד מהולל שהכול חפצים ביקרו, הפך ל"מצורע" של החברה הישראלית. כל מה שנמצא בו ראוי להערצה שש שנים קודם לכן, הופך למושא של בוז ושנאה". המחזה ראה אור בהוצאת אור עם. ההצגה הוצגה שנית בקאמרי בעונת 2014/2015, עם שינויים בעיצוב בתפאורה והמוזיקה כ"גורודיש - גרסת 2015", עם נתן דטנר בתפקיד הראשי.
רקע

לאחר פרסום מסקנות ועדת אגרנט, ולאחר שנואש להגן על שמו הטוב בישראל, עזב גונן את המדינה ועבר להשתקע בבירת הרפובליקה המרכז-אפריקאית, בנגי. בשנת 1987 הגיע אדם ברוך לראיין אותו בבנגי. בראיון, שאדם ברוך פרסם ב"ידיעות אחרונות", ואשר כלל אותו לאחר מכן בספרו "מה נשמע בבית", תואר גורודיש כנואש ונוטר שנאה ובין היתר סיפר כי התכוון לרצוח את משה דיין. ראיון זה מהווה את שלד המחזה, כאשר העיתונאי אדם ברוך מופיע בו כאחת הדמויות.
השם המקורי של המחזה "היום השביעי" מתייחס ליומה השביעי של מלחמת ששת הימים, כלומר לתוצאותיה.
תמצית העלילה

המחזה, שכולו פלאש בק, נפתח בעיתונאי אדם ברוך הבא לראיין את גורודיש במקום גלותו ונע בין תחנות חייו של גורודיש, מילדותו בירושלים כנער חרדי בישיבת עץ חיים, דרך מסלולו הצבאי בו נסק במהירות לתפקיד מפקד חטיבה 7 בגיל 36, ערב מלחמת ששת הימים ומעללי גבורתו ומנהיגותו במלחמה זו (כפי שגם הועלו על נס בספרו של שבתי טבת "חשופים בצריח"), ההסתאבות שבאה כתוצאה משנות שלטון הכיבוש ביהודה ושומרון ועד לימי מלחמת יום הכיפורים, בה כיהן כאלוף פיקוד הדרום בגיל 41, האלוף הצעיר ביותר בצה"ל. כל העת נע הציר העלילתי בין אפיזודות מהעבר לבין תיאור ריאליסטי של הווה המחזה העגום של גורודיש כמנהלו של עסק יהלומים כושל באפריקה. המחזה רצוף ציטוטים מנאומיו הידועים של גורודיש, המוצגים באור אירוני (למשל: "אל המוות הישרנו מבט והוא השפיל את עיניו").
באחת הסצנות מובא לעימות עם גורודיש גנרל הוורמאכט היינץ גודריאן, ממפקדי השריון המהוללים בהיסטוריה, על מנת לדון עמו בטקטיקה של קרבות שריון, אך אינו מסתפק בביקורת צבאית מקצועית ומחווה את דעתו על מדינת ישראל ושאיפותיה האימפריאליסטיות המגוחכות ביחס לגודלה הזעיר.
הפקות

המחזה הועלה לראשונה בהפקת התיאטרון הקאמרי בעונת 1993, בבימויו של מיטלפונקט, בשם "גורודיש: היום השביעי". בעונת 2014/2015 הועלה המחזה מחדש, גם הפעם בקאמרי ובבימויו של מיטלפונקט, בשם "גורודיש: גרסת 2015", תוך רענון של עיצוב הבמה.
הפקות > פרסים

פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה לשנת 1993 - דב נבון
פרס התיאטרון הישראלי שחקן השנה בתפקיד משנה לשנת 2015 - אלון דהן
עיצוב התאורה הטוב של השנה לשנת 2015 – אבי-יונה בואנו (במבי)
הפקות > היוצרים

במאי – הלל מיטלפונקט
מעצב תפאורה – 1993: איתן לוי; 2015: רוני תורן
מעצבת תלבושות – 1993: מיכל לאור; 2015: אורנה סמורגונסקי
מעצב תאורה – 1993: בנציון מוניץ; 2015: אבי-יונה בואנו (במבי)
מלחין מוזיקה – אורי וידיסלבסקי
תופים וכלי הקשה - רוני הולן
הפקות > הדמויות

| שם הדמות | תיאור הדמות | שחקנים (1993) | שחקנים (2014) |
| --- | --- | --- | --- |
| גורודיש | אלוף שמואל גונן | יגאל נאור | נתן דטנר |
| אדם ברוך | אדם ברוך | עמוס שוב/ גל זייד | אוהד שחר/ מיכה סלקטר |
| אפשטיין | חייל המתלווה לגורודיש לאורך כל חייו כמזכירו האישי | אבי קושניר/ איצ'ו אביטל | אלון דהן |
| משה דיין | משה דיין |  | מוטי כץ |
| גולדה מאיר | גולדה מאיר | אלישבע מיכאלי | דון נדל |
| פחימה | החייל הראשון שמבחין בצליחת תעלת סואץ על ידי הכוחות המצריים |  | עידו מוסרי |
| אום נאג'י | נביאה עיוורת |  | עדנה בליליוס |
| החייל פרידמן | סיוט הרודף את גורודיש, חייל שגורודיש הצמיד לרשת הסוואה כעונש, והתאבד | דב נבון | יובל סגל |
| גודריאן | גנרל היינץ גודריאן |  | יגאל זקס |
ביקורת

אדם ברוך כתב על ההצגה מ-1993 שהיא "הוצאה להורג" נוספת של גורודיש שמניעיה הם שנאה ורצון להתנקם. לדברי ברוך "מיטלפונקט כתב את "גורודיש" גם על סמך השיחות שלי עם גורודיש ב-87', ברפובליקה המרכז אפריקאית. נתתי לו רשות לכך... לאחר אחת הצגות ההרצה השתתפתי בפאנל תגובות, בתיאטרון עצמו. כשנשאלתי עניתי: מיטלפונקט חד צדדי, חד־ממדי, וסיפור גורודיש לא הסתיים בזה. לא הצטערתי על הרשות שנתתי למיטלפונקט. לא הייתי תמים: ידעתי שיש בו אגרסיה של תיאטרון פוליטי מיידי. אבל קיוויתי שבכל זאת "גורודיש" יהיה מחזה על כל-אדם."
מבקרת התיאטרון שוש אביגל כתבה על ההפקה המקורית: ”הלל מיטלפונקט ניסה לכתוב טרגדיה על אדם שעשוי מן החומר שממנו קורצו טרגדיות: הוא טיפס גבוה ונפל עמוק. אבל יותר משההצגה הזאת היא על גורודיש, היא עלינו. גם אם מיטלפונקט לא בא לסגור חשבון עם גורודיש האיש אלא עם הקונספציה, הקהל שבאולם בא לסגור חשבון עם ההיסטוריה שלו וצופים רבים נשמעו משלימים, בלחישות, את מה שלא נאמר על הבמה”.
לגבי ההצגה בגרסת 2015 היו הדעות חלוקות. שני הצדדים ראו בה אירוע פוליטי, כתב אישום נגד החברה הישראלית. הביקורת מימין ראתה בהצגה שימוש בפרשת גורודיש על מנת לחבוט בחברה הישראלית משמאל באורח פלקטי וצעקני: "היא מאכילה את הקהל לא בכפית אלא בצינור פיטום לגרון, ובסופו של דבר לא מעבירה מסר חתרני אלא מטיחה מסר פלקטי". ומטרתה להציג נרטיב לפיו "אילו לא היינו כולנו רוצחים, אנסים ושודדים, אולי לא היו הדברים מעולם". מבקרים מן הצד השמאלי של המפה הפוליטית ראו בהצגה חשיבות בתור מראה וקריאת אזהרה לחברה הישראלית המיוצגת על ידי אותו גורודיש. עם זאת, רבים משחקני ההצגה והצוות הטכני זכו לשבחים מצד רוב המבקרים, ללא קשר לחוות דעתם הפוליטית על תוכן המחזה.
המחזה זכה לניתוח מעמיק בעבודת הדוקטורט של נורית נתנאל שראתה אור בספר "מראות נשברות: ייצוג הישראליות ועיצובה במחזותיהם של יהושע סובול והלל מיטלפונקט".
לקריאה נוספת

נורית נתנאל, מראות נשברות: ייצוג הישראליות ועיצובה במחזותיהם של יהושע סובול והלל מיטלפונקט, הוצאת הקיבוץ המאוחד, מכון מופ"ת, 2012 עמ' 198-209
הערות שוליים

1 2 3  שוש אביגל, האלוף שמוליק - הסרגדיה שלו היתה שהוא האמין למה שכתבו עליו ב״חשופים בצריח", אומר הלל מיטלפונקט על גיבור המחזה שלו, גורודיש, חדשות, 19 בנובמבר 1993
1 2 3  מתוך דף ההצגה בתיאטרון הקאמרי
↑  כרזת הפקת 1993
↑  כשאדם ברוך פגש את גורודיש...וקונספירציה ביום הכיפורים, פרק מתוך ספרו של אדם ברוך "מה נשמע בבית"
↑  שוש אביגל, תיאטרון - "גורודיש" מאת הלל מיטלפונקט ובבימויו בקאמרי, חדשות, 26 בנובמבר 1993
↑  מיכאל הנדלזלץ, פולמוס "גורודיש": מה שמבקר התקשורת לא מבין בקשר לביקורת תיאטרון, באתר הארץ, 29 בדצמבר 2014
↑  דוד רוזנטל‏, צעקני, מבולבל ומייאש: "גורודיש" הופכת את הגיבור שלה לנלעג, באתר וואלה, 27 בפברואר 2015
↑  למשל מיכאל הנדלזלץ, "גורודיש": הצגה יותר חשובה מעצמה, באתר הארץ, 19 בדצמבר 2014
משה אהרון קרויס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1889 תרמ"ט באצ'קו פטרובו סלו, האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  1944 (בגיל 55 בערך) כ' בסיוון תש"ד אושוויץ
 מקום פעילות:  הונגריה
 תקופת הפעילות:  ?–1944 
 תחומי עיסוק:  הלכה
 רבותיו:  הרב גרשון שטרן, הרב אליעזר חיים דייטש, הרב יוסף צבי דושינסקי
 חיבוריו:  אדני היד החזקה
 
הרב משה אהרון הכהן קרויס (לעיתים: קראוס; ה'תרמ"ט, 1889 – כ' סיוון ה'תש"ד, 1944) היה רב הונגרי אשר שימש רבה של באיה מארה (נאג'-באניה), ראש ישיבה ומנהיג תורני. נספה בשואה.
ביוגרפיה

משה אהרן הכהן קרויס נולד בשנת תרמ”ט (1889) בבאצ'קו פטרובו סלו במחוז באצ'קה הדרומי (אנ'), לרב יהודה הכהן קרויס, רבה של לקנבך שבבורגנלנד (אז בהונגריה), ולאימו עטל בתו של הרב אדוניהו שמלצר. למד בישיבות בלודוש אצל הרב גרשון שטרן (בעל "ילקוט גרשוני"), בבונהאד אצל הרב אליעזר חיים דייטש (בעל "פרי השדה"), ובגלנטה אצל הרב יוסף צבי דושינסקי. לאחר מכן למד מספר שנים באוניברסיטת לוצרן (אנ') שבשווייץ וקיבל תואר דוקטור. לצד ידיעותיו התורניות, היה בקי במדעים ובמיוחד ברפואה. נישא לנכדתו של הרב אברהם אולמן אב"ד לקנבך (בעל "בית אברהם"). ידע לשוחח בתריסר שפות.
בשנת ה'תרס"ח (1908) מונה לשמש רבה של נמשסאלוק, בשנת ה'תרע"ג (1913) מונה לרבה של העיירה סצ'ובצ'ה (אנ') (צ'צ'וביץ) בסלובקיה, ובשנת ה'תר"פ (1920) מונה לרבה של באיה מארה בחבל מרמורש, טרנסילבניה, ועמד בראש ישיבה גדולה במקום. חרף היותו בעל תואר דוקטור – דבר חריג בין רבני הונגריה באותה תקופה – נחשב כירא שמים וחרד. בשנת ה'תרצ"ו (1936) סירב להצעת הקהילה האורתודוקסית בבוקרשט לכהן כרבה.
לאורך שנים פרסם רק מעט מכתביו, אולם עסק בהוצאה לאור של שו"ת "בית אברהם" מאת אברהם אולמן, סבה של אשתו. התכתב עם רבנים רבים ותשובותיהם אליו פזורות בספרי שו"ת רבים. כמה מתשובותיו עוסקות בעניינים הלכתיים הקשורים ברפואה. דברי תורה משמו מובאים גם על ידי רבו הרב גרשון שטרן בספרו "ילקוט גרשוני".
בשנת ה'תר"צ הוציא לאור קונטרס תחת הכותרת “שאלה בגירי עריות אם מותר לקבלם”. בתשובתו עוסק הרב קרויס בהיתר גיורה של נוכרית שחיה לצד יהודי בן למשפחה דתית, המוגדר בתשובה כ"שומר דת" שאינו יכול להיפרד ממנה, המבקשת להתגייר ולחיות כיהודייה כשרה. הרב קרויס עוסק בשיטתו של הרב מנחם מנדל פנט מחבר השו"ת "אבני צדק", אשר טען שהגיור יהיה תקף רק אם בית הדין יודע בבירור שהגיורת תשמור מצוות לאחר הגיור, ודוחה אותה. לדידו של הרב קרויס, הגיור יהיה תקף בכל מקרה, בלי קשר לאופן שבו תנהג הגיורת אחר הגיור. למעשה השיב שיש לגייר אם המתגיירים מקבלים על עצמם לקיים אורח חיים יהודי בכשרות ובצניעות. תשובתו נדפסה בשנית בספר "ירושת פליטה" שקיבץ תשובות של רבנים שניספו בשואה, ושוב בספרו של אחיו הרב אדוניהו קראוס "אדני היד החזקה".
הרב קרויס נספה בשואה במחנה ההשמדה אושוויץ, בשנת ה'תש"ד (1944), לאחר גירושו לשם במהלך שואת יהודי הונגריה.
בשנת תשע"ג הודיעו מכון ירושלים על הוצאה לאור ספר של מאסף לכל כתבי הרב קרויס, בשם 'משה ואהרון בכהניו'.
ביוגרפיה > משפחתו

רוב בני המשפחה המורחבת של הרב קראוס, ביניהם בתו תרצה וילדיו הקטנים, נספו בשואה. בנו ישראל אלתר נספה במחנה עבודה בט"ו בחשוון ה'תש"ה. בנו הרב ד"ר אברהם דוד קרויס, שהיה רב בקהילות בצ'יקסרדה (אנ') ואימנשטדט (אנ'), שרד את השואה ואחריה היגר לארצות הברית וחי בניו יורק. חתנו הרב חיים אלתר פנט (תרע"ה-תשמ"ד, 1915–1984) מונה על ידו לשמש כמשנהו לרב בבאיה מארה.
אחיו הרב אדוניהו הכהן קראוס ניצל ושנים לאחר מכן חיבר את ספר "אדני היד החזקה", בו הדפיס שלוש תשובות הלכתיות של אחיו. גם אחיותיו ייטל ושרה ניצלו.
לקריאה נוספת

'ר' משה אהרן ב"ר יהודה הכהן קרויס', בתוך: יצחק יוסף כהן, חכמי טראנסילוואניה, מכון ירושלים תשמ"ט, עמ' 217
הערות שוליים

↑  מוריה שסז-שסח, עמ' נט
↑  אידישע ווארט - 251 - תשמה - שבט - (page 24 of 48), באתר www.hebrewbooks.org
↑  חכמי טרנסילבניה, עמ' 217
↑  ילקוט גרשוני שו"ע או"ח יו"ד, עמ' מח,ב
↑  מה בין דרשן ומוכיח שפרנסתו תלויה בקהל ובין דרשן ומוכיח שאינו תלוי בו / הרב משה אהרן קרויס הי”ד | תורתך לא שכחתי, באתר toratcha.com, ‏2016-07-15
↑  ירושת הפליטה סימן כו
↑  מוריה שעח-שפ, עמ' שה
↑  יצחק יוסף כהן, חכמי טראנסילוואניה, מכון ירושלים תשמ"ט, עמ' 216
↑  יצחק יוסף כהן, חכמי טראנסילוואניה, מכון ירושלים תשמ"ט, עמ' 163
↑  ספר הזיכרון לקהילת נאג'-באניה, עמ' 38-44
↑  שלמה שפיצר, קהילות הונגריה, עמ' 77
↑  אוצרות מהר"ש חריף, עמ' 9
משפט השופטים בגרמניה

גביית עדות במהלך משפט השופטים בגרמניה
משפט השופטים בגרמניה ובשמו הרשמי ארצות הברית נגד יוזף אלטסטוטר ואח' (באנגלית: The United States of America vs. Josef Altstötter, et al.) היה השלישי בסדרת משפטי נירנברג הנוספים, בהם הועמדו לדין נאשמים בפשעי מלחמה בפני בתי דין של צבא ארצות הברית בהיכל הצדק בנירנברג, גרמניה, עם תום מלחמת העולם השנייה. המשפט התנהל בשנת 1947.
במשפט השופטים הועמדו לדין 16 שופטים ועורכי דין גרמנים. תשעה מן הנאשמים היו בעלי משרות במשרד המשפטים של גרמניה הנאצית, אחרים היו תובעים ושופטים בבתי משפט מיוחדים (בגרמנית: Sondergericht) ובבתי דין עממיים (Volksgerichtshof) בגרמניה הנאצית. בין היתר הואשמו הנידונים במשפט בכך שקידמו את תוכנית טוהר הגזע בחקיקת חוקי גזע ובאאוגניקה.
אב בית הדין במשפט היה קרינגטון מרשל, נשיא בדימוס של בית המשפט העליון של אוהיו. היושבים בדין היו ג'יימס ברנד, שופט בית המשפט העליון של אורגון, ומלורי בלייר, שופט בית המשפט לערעורים בטקסס. עורך הדין ג'סטין הרדינג שימש כשופט מחליף. ב-19 ביוני 1947, עוד במהלך המשפט, נאלץ אב בית הדין לפרוש עקב מחלה. השופט ברנד היה מאותה עת לאב בית הדין ואילו השופט המחליף הרדינג הפך לשופט הרכב. התובע הראשי במשפט היה בריגדיר גנרל טלפורד טיילור. כתב האישום הוקרא ב-4 בינואר 1947 וההליכים התקיימו מ-5 במרץ ועד 4 בדצמבר 1947. עשרה מתוך הנאשמים נמצאו אשמים, ארבעה מתוכם נידונו למאסר עולם ויתרתם לתקופות מאסר שונות. ארבעה מן הנאשמים זוכו מכל אשמה.
האישומים

השתתפות בתוכנית משותפת או קשירת קשר לביצוע פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
פשעי מלחמה באמצעות ניצול לרעה של ההליך השיפוטי והפלילי אשר תוצאתו הייתה רצח המוני, עינוי, ובזיזת רכוש פרטי.
פשעים נגד האנושות מסיבות דומות, כולל האשמה בעבדות.
חברות ארגון פשע, המפלגה הנאצית או האס אס.
הנאשמים

| שם | גזר דין |
| --- | --- |
יוזף אלטסטוטר (Josef Altstötter): 5 שנות מאסר בהפחתת תקופת מעצרו. שוחרר בשנת 1950. מת בשנת 1979 בנירנברג.
וילהלם פון אמון (Wilhelm von Ammon): 10 שנות מאסר בהפחתת תקופת מעצרו. שוחרר בשנת 1951 בחנינת הנציב העליון ג'ון מק'קלוי. מת בשנת 1992.
פאול ברניקל (Paul Barnickel): זוכה. מת בשנת 1966 במינכן.
הרמן קוהורסט (Hermann Cuhorst): זוכה. מת בשנת 1991 בקרסברון אם בודנזי (Kressbronn am Bodensee).
קארל אנגרט (Karl Engert): משפטו הופסק עקב מצב בריאותו. מת ב-8 בספטמבר 1951.
גונתר יואל (Günther Joel): 10 שנות מאסר בהפחתת תקופת מעצרו. מת במינכן ב-1978.
הרברט קלם (Herbert Klemm): מאסר עולם. שנת מותו אינה ידועה.
ארנסט לוץ (Ernst Lautz): 10 שנות מאסר בהפחתת תקופת מעצרו. מת בשנת 1979 בלובק
וולפגנג מתגנברג (Wolfgang Mettgenberg): 10 שנות מאסר בהפחתת תקופת מעצרו. מת בשנת 1950 בכלא לנדסברג
גונטר נבלונג (Günther Nebelung): זוכה. מת בשנת 1970 בססן (אנ')
רודולף אושי (Rudolf Oeschey): מאסר עולם. מת בשנת 1980 בנויס (Neuss)
האנס פטרסן (Hans Petersen): זוכה. מת בשנת 1963.
אוסוואלד רוטאוג (Oswald Rothaug): מאסר עולם. שוחרר ב-22 בדצמבר 1955. מת בקלן בשנת 1967.
קורט רוטנברגר (Curt Rothenberger): 7 שנות מאסר בהפחתת תקופת מעצרו. מת בשנת 1959 בהמבורג
פרנץ שלגלברגר (Franz Schlegelberger): מאסר עולם. שוחרר בשנת 1950. מת בשנת 1970 בפלנסבורג
קארל וסטפל (Carl Westphal): התאבד בשנת 1946 לאחר הגשת כתב האישום, אולם בטרם נפתח משפטו.
בכירי מערכת המשפט בגרמניה הנאצית נכללו בין הנאשמים במשפט זה ולא הועמדו לדין כלל. פרנץ גרטנר (Franz Gürtner) שהיה שר המשפטים, מת בשנת 1941. אוטו גאורג טירק, אשר היה שר המשפטים החל משנת 1942, התאבד בשנת 1946. רולנד פרייזלר, נשיא בית הדין העממי, אשר כונה "השופט התליין", נהרג בעת הפצצה על ברלין בשנת 1945. איש מאלה אשר הועמדו לדין ונמצאו אשמים בפשעי מלחמה, לא ריצה את מלוא עונשו והם שוחררו אחרי תקופת מאסר קצרה.
מי שהיה בחיים אך לא נשפט היה הנס גלובקה, שהיה שותף בניסוח חוקי נירנברג. לאחר המלחמה כיהן גלובקה כראש מטה אדנאואר בממשלת גרמניה המערבית בשנים 1953–1963. הוא עדיין היה תחת חקירה על מעורבותו במפלגה הנאצית כאשר בשנת 1963 נערך במזרח גרמניה משפט ראווה שבו הורשע שלא בפניו בפשעי מלחמה ונידון למאסר עולם. עם זאת, החוק המזרח גרמני לא הוכר במערב גרמניה.
משפט השופטים שימש השראה לסרט משפטי נירנברג (1961).
ראו גם

צדק של מנצחים