שיחות ליד האח
השיחות ליד האח > שידורים על הניו דיל

החל מהשידור השני ועד השידור השמיני עסקו השיחות בעיקר בתוכנית הניו דיל שממשל רוזוולט הוביל ובמיזמים ותוכניות פדרליות שונות שפותחו במסגרת זו. לפי דייוויד רייף, רוזוולט לא התייחס לכל שידור כאל נושא מבודד, אלא יצר בשידורים תחושה של סדרת שיחות הקשורות זו בזו. כל שידור החל בהתייחסות לשיחה הקודמת ולאחר מכן בסקירת ההתפתחויות שהתרחשו מאז השידור האחרון. רייף טוען שגישה זו איפשרה לרוזוולט ליצור תחושה של סדרת רדיו דרמטית. רוזוולט המשיך להשתמש ברטוריקה שכללה פנייה ישירה לקהל המאזינים ושפה פשוטה. הוא השתמש במילה "אנחנו" לעיתים כדי להתייחס לממשלה הפדרלית ולעיתים כהתייחסות לעם כולו, דבר שיצר תחושת אינטימיות ותחושה של זהות בין הממשל לקהילת האזרחים כולה. בשידורים, רוזוולט ניסה להתגבר על החשדנות כלפי התערבות יתרה של הממשלה בכלכלה ובחברה, והוא השתמש בסיפורים ובאנקדוטות על מנת ליצור תחושה שהתוכנית של הממשל היא מוכרת ולא מאיימת.
השידור השני של רוזוולט התקיים כשמונה שבועות לאחר הראשון, ובמסגרתו הציג רוזוולט את תוכנית הניו דיל. הוא הסביר שמדיניותו נבעה מהחלטה להימנע מדפלציה, שהייתה פוגעת במשקי הבית האמריקאים, ושהקונגרס, בתמיכת שתי המפלגות, החליט להעניק לו סמכויות לפעול בהתאם למצב החירום הכלכלי שנוצר. רוזוולט הסביר שפעולות הממשל לא פגעו במסכויות הקונגרס ושהן "חוקתיות ובהתאם למסורת האמריקאית בעבר". לאחר מכן הוא פירט לגבי צעדים ספציפיים שנקט הממשל, כגון צעדים מעודדי תעסוקה, וכן על תוכניות וחקיקה עתידיות. כדי להסביר את ההיגיון שמאחורי התערבות הממשל בתחומים שונים, רוזוולט השתמש בדוגמאות קונקרטיות. כך למשל, הוא הסביר את הצורך בהתערבות הממשלה באסדרה של שוק העבודה על ידי הדוגמה של תעסוקה בתנאים לא הוגנים בתעשיית הכותנה. המסקנה שהתבקשה מהדוגמה היא ש"לממשלה חייבת להיות הזכות" למנוע פרטיקות לא הוגנות כלפי עובדים ולאכוף הסכמי עבודה. באותו הזמן, הוא ביקש להבהיר שהתוכנית לא יוצרת שליטה של הממשלה בתעשייה ובחקלאות, אלא מהווה "שותפות של הממשלה ושל החקלאות, התעשייה והתחבורה, לא שותפות ברווחים, שכן הרווחים עדיין הולכים לאזרחים, אלא שותפות בתכנון, ושותפות במימוש התוכניות".
השידורים הבאים המשיכו את אותו הקו. בשיחה השלישית רוזוולט הציג את תוכניתו ליצירת מנהל השיקום הלאומי (אנ') והחל לענות לביקורות על מעורובות הממשלה בכלכלה. רוזוולט הציג את המנהל כפתרון לבעיית הפעולה הקולקטיבית (אנ'): בעוד שכולם יכולים להסכים כי קיים פתרון אופטימלי מנקודת המבט של החברה כולה ושל התעשייה, תמיד ימצאו הטרמפיסטים שיעדיפו לנהוג על פי שיקול הדעת האגואיסטי שלהם וירחיקו את כלל החברה מהפתרון. כך לדבריו, בנוגע לצורך להעלות את השכר של העובדים ולקצר את שעות העבודה,
ניתן לעשות זאת רק אם נאפשר ונעודד שיתוף פעולה בתעשייה, משום שברור כי בלי פעולה מאוחדת מספר אנשים בכל קבוצה תחרותית יעדיפו לשלם שכר רעב ויתעקשו על שעות עבודה ארוכות. אחרים יאלצו לפעול כמוהם או לסגור את העסק. כבר ראינו את התוצאה של מעשים מהסוג הזה בהידרדרות לגיהנום הכלכלי של ארבע השנים האחרונות. ישנה דרך ברורה להפוך את התהליך הזה: אם כל המעסיקים... יסכימו לשלם לעובדים את אותו השכר – שכר סביר – וידרשו את אותו מספר של שעות עבודה – שעות עבודה סבירות – אז שכר גבוה יותר ושעות עבודה מעטות יותר לא יפגעו באף מעסיק. יותר מכך, פעולה כזו תיטיב גם עם המעסיקים... שכן יהיו יותר קונים למוצריהם. רעיון פשוט זה הוא הלב של חוק השיקום התעשייתי.
המקור באנגלית
This can be done only if we permit and encourage cooperative action in industry because it is obvious that without united action a few selfish men in each competitive group will pay starvation wages and insist on long hours of work. Others in that group must either follow suit or close up shop. We have seen the result of action of that kind in the continuing descent into the economic Hell of the past four years.
There is a clear way to reverse that process: If all employers in each competitive group agree to pay their workers the same wages – reasonable wages – and require the same hours – reasonable hours – then higher wages and shorter hours will hurt no employer. Moreover, such action is better for the employer than unemployment and low wages, because it makes more buyers for his product. That is the simple idea which is the very heart of the Industrial Recovery Act.
ככל שקידם ממשל רוזוולט את הניו דיל, כך גברו גם הביקורות על מדיניותו, ובשיחות הבאות ניסה רוזוולט להשיב למבקרים. לפי דייוויד קנדי, שיחות אלו היו חלק מקמפיין, לקראת בחירות האמצע של שנת 1934, לנסח את הפילוסופיה החברתית שהיוותה את הלב האידאולוגי של הניו דיל. בשיחה החמישית, מ-28 ביוני 1934, מחה רוזוולט נגד מבקרים שטענו שתוכניתו פוגעת בחירויות הפרט. המתנגדים, לטענתו, מכנים את מדיניותו כפשיזם, סוציאליזם, קומוניזם ועוד שמות שונים, אך התוכנית היא למעשה "משהו מאוד פשוט ופרקטי". רוזוולט ביקש מהמאזינים לשאול עצמם "האם איבדתם משהו מהזכויות או החירויות או מהחופש הפעולה והבחירה החוקתי?". בשיחה הבאה ציטט רוזוולט מדבריהם של אברהם לינקולן ואליהו רוט וצייר עצמו כממשיך דרכם. הריכוז העצום של ההון בידי תעשיינים מותיר את הפרטים חסרי אונים כשהם פועלים כיחידים, אך הממשלה מהווה עבורם את "השליטה המאורגנת" ההכרחית לצורך שמירה על חירותם. תכליתה של הממשלה היא לקדם את הדברים שהיחידים, כל אחד לעצמו, רוצים אך אינם מסוגלים לקדם. רוזוולט סיכם בניסוח הגדרתו למושג "חירות":
איני תומך בחזרה להגדרה ההיא של 'חירות', שתחתיה במשך שנים רבות אנשים רבים הוכפפו בהדרגה לשלטון של המיעוט הפריבילגי. אני מעדיף, ואני בטוח שאתם מעדיפים, את ההגדרה הרחבה יותר של 'חירות', לפיה אנו מתקדמים לחופש רב יותר, לביטחון הרב ביותר שידע האדם הממוצע במהלך ההיסטוריה של ארצות הברית.
המקור באנגלית
I am not for a return to that definition of Liberty under which for many years a free people were being gradually regimented into the service of the privileged few. I prefer and I am sure you prefer that broader definition of Liberty under which we are moving forward to greater freedom, to greater security for the average man than he has ever known before in the history of America.