stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גדר הצפון
לקראת הצבת הגדר > סלילת כביש הצפון

השלב הראשוני בהשתלטות על השטח העוין בגליל היה סלילת כביש הצפון. סלילת הכביש נדונה בתחילה, בסוף שנת 1936, בין הנציב העליון ארתור ווקופ, מפקד כוח החירום הבריטי שהגיע לארץ, הגנרל ג'ון דיל, והמפקד הכללי של המשטרה רוי ספייסר. ספייסר, קצין מקצועי שמונה לתפקידו בשנת 1931, הציע תוכנית כוללת למיגור המרד הערבי שכללה הקמת גדר, ולצדה בלוקהאוסים, שתימתח לאורך הכביש. בתחילה הציע דיל כי הגדר תוקם לאורך כביש עכו-צפת, אך לאחר התייעצות הוחלט כי בשלב ראשון ייסלל כביש לאורך גבול הצפון, ולצדו יוקמו תחנות משטרה.
הכביש נסלל, בתחילה כדרך עפר, בחודשים פברואר עד אוקטובר 1937. במלאכה עסקו פועלים ערבים מהכפרים הסמוכים לתוואי הכביש, ועלות הסלילה הכוללת – 74,000 לירות שטרלינג.
תוואי הכביש החל ליד הכפר באסה (כיום המושב בצת והעיירה שלומי), המשיך משם מזרחה ליד חירבת צמח (כיום קיבוץ אילון), ומשם המשיך לתרביחא ואיקרית. משם פנה הכביש לדרום מזרח לכפר סעסע (כיום מצפה מתת), ולכפר בירעם, ופנה לצפון מזרח לעבר מלכיה ומשם לנבי יושע, והסתיים בנקודה על כביש ראש פינה מטולה הסמוכה לנבי יושע. המעבר בכביש לא היה חופשי והצריך רישיון מיוחד. אורכה של הדרך היה 67 קילומטר.
הכביש נועד לחסימת הסתננות מהצפון, ולמתן אפשרות להגיע במהירות ובכוח רב אל הכפרים הערבים שעמדו על תוואי הכביש. בשל כך, ובשל התוואי ההררי והקשה, נסללה הדרך לא על הגבול ממש, אלא במרחק מה ממנו.
בצידי הדרך הוקמו שש עשרה תחנות משטרה. העיתונאית ברכה חבס שנסעה בכביש מעט לפני סיום הסלילה, התרשמה כי:
"אחדות מתחנות אלו שוכנות עוד גם היום באהלי צבא, בלתי מחוסנים כראוי בפני הסערה ובלתי מוגנים כל צרכם בפני גשמים עזים, אך מרביתן - בצריפים נאים, מצובעים יפה, בעלי יסוד מבוצר וחצר גדורה עם עמדות בכל קצותיה. אף מגרש מסוקל יפה וגנה ערוכה בטוב טעם לכל אחת מהתחנות."
כל תחנה מסוג זה שימשה למגורי 10 שוטרים: ארבעה בריטים (מהם מפקד תחנה בדרגת סרג'נט (אנ'), ארבעה יהודים ושני ערבים. כשמונים נוטרים יהודים גויסו לצורך זה. אך הצבתם של מאה אנשים בתחנות הפזורות על פני דרך שאורכה עשרות קילומטרים רחוקה הייתה מלפתור את הבעיה. השוטרים בתחנות התרכזו בהגנה על עצמם, ולא הצליחו למנוע את ההברחות או לאטום את הגבול.
לקראת הצבת הגדר > בואו של צ'ארלס טגארט

בסוף אוקטובר 1937 הגיע לארץ ישראל צ'ארלס טגארט, קצין משטרה בריטי ששירת בהודו כמפקד משטרת כלכותה ורכש מומחיות בדיכוי מרידות ובלוחמה בטרור ובגרילה, על מנת לתאם בין זרועות הביטחון השונות ועל מנת לארגן עבור שלטונות המנדט את הגנת הארץ מפני המורדים מערביי ארץ ישראל ומפני הכוחות הערביים הבלתי סדירים שחדרו לארץ מצפון, מסוריה ומלבנון. במקביל לבואו החישו הבריטים לארץ תגבורת של כחמשת אלפים שוטרים וחיילים.
טגארט מסר לווקופ, הנציב העליון, דו"ח שכלל מספר המלצות, כגון הקמת משטרה רכובה, שיטה של סגרים וסריקות, וסגירה הרמטית של גבולות הארץ, ובמסגרת זו העלה מחדש את רעיונו של ספייסר לסגירת הגבול הצפוני באמצעות גדר.
טגארט למד את השטח בצפון הארץ במשך כחודשיים, כשהוא נעזר בניסיונו בדיכוי המהומות בבנגל, ובניסיון העבר הבריטי בדיכוי מרד הבורים. טגארט ראה בעיני רוחו מערכת דומה לזו שהוקמה בדרום אפריקה, של גדר תיל מפוטרלת תדירות, השולטת על השטח באמצעות מצדיות ופילבוקסים. לרעיון התנגדו הנציב ווקופ, אלן סונדרס, מפקד המשטרה שהחליף את ספייסר (ספייסר שהה בחופשת החלמה מניסיון התנקשות בחייו שערכו טרוריסטים ערבים ב-13 ביוני 1937, חופשה שבמהלכה ביקש, וקיבל, הצבה בתפקיד אחר), וסר ארצ'יבלד וייוול מחליפו של דיל בפיקוד על כוחות הצבא.
ב-16 בפברואר 1938 ערך טגארט ניסוי. הוא הציב בקריית טבעון דגם של הגדר, ושבעה פלסים בריטים ניסו לחצות אותה. תוצאות הניסוי לא היו חד–משמעיות. בתוך דקות ספורות חצו הפלסים את הגדר. ויוול, שנכח במקום, הסיק כי אין בגדר התיל כדי למנוע חדירת "אנשים נחושים". טגארט סבר כי ניתן לפתור בעיה זו באמצעות פטרולים לאורך הגדר של מכוניות המצוידות בזרקורים, וכי את הגדר יש להקים בכל מקרה.
במרץ 1938 הוחלף ווקופ בהרולד מקמייקל, שהיה מטבעו תקיף ונמרץ יותר. בעידודו של מושל הגליל, מחליפו של לואיס אנדרוס שנרצח, סר אלק קירקברייד, הוחלט על הצבת הגדר. קירקברייד דרש כי תוקם גם גדר בין הכנרת לנהר הירמוך. דרישתו זו התקבלה.
ממשלתו של ארתור נוויל צ'מברלין בבריטניה הייתה נתונה בלחץ פוליטי כבד לנוכח המשך המצב הבלתי יציב בארץ ישראל. כך, למשל, בדיון שנערך ביוני 1938 מתחו דוברים בפרלמנט, בהם ג'יימס דה רוטשילד וג'וזאיה קלמנט ודג'ווד, ביקורת על הממשלה בשל כישלונה, ודרשו את מיצוי מלוא האמצעים, כולל הקמה מיידית ויעילה של הגדר, שכונתה בדיון זה בשם "חומת טגארט", כינוי שבו נודעה מאז. מסיבה זו הוקצו משאבים רבים להצבת הגדר, והוקצו לה כ-90,000 לירות שטרלינג, סכום גבוה באותם ימים.
העברת סלילת הגדר לפסים מעשיים הייתה רק חלק מתוכניתו הכוללת של טגארט. במסגרת יישום המלצותיו נבנו ברחבי הארץ כ-60 מצודות מסוגים שונים המכונות עד היום "מצודות טגארט", וננקטו צעדים מעשיים וארגוניים נוספים לדיכוי המרד בכל רחבי הארץ.
לקראת הצבת הגדר > חתימת החוזה עם סולל בונה

קירקברייד הציע כי הקמת הגדר תוטל על חברת "סולל בונה", מאחר שלדבריו עקב המשבר הכלכלי ביישוב, יציעו היהודים לבנות את הגדר במחיר נמוך.
קירקברייד זימן את דוד הכהן למשרדו שבנצרת. הוא הציג בפניו את תוכנית הגדר בקווים כלליים, וכן כי התוכנית נהגתה על ידי טגארט, אך יש לה מתנגדים בקרב הפקידות הבריטית. הכהן התבקש לבחון את האפשרויות לביצוע העבודה על ידי "סולל בונה" מבחינה תקציבית וטכנית, ולשמור על העניין בסוד.
מהנדסי "סולל בונה" ומומחי הביטחון של "ההגנה" החלו לבדוק את הפרויקט, ולאחר כמה שבועות נקבעה פגישה בין הכהן, קירקברייד וצ'ארלס טגארט במלון המלך דוד בירושלים. הכהן נקב במחיר הגדר, וזה, לדבריו, התקבל ללא ערעור. הכהן דיווח כי סולל בונה הרוויחה מהמבצע כ-60,000 לירות. מקורות אחרים מאותה תקופה ציינו כי עלותו הכוללת של הגידור הייתה כ-90,000 לירות. הכהן ציין כי המקום היחיד שבו ניתן להשיג מלאי של תיל במהירות הוא איטליה, שהייתה אז תחת שלטונו של מוסוליני. באיטליה הצטבר מלאי של גדר שהיה אמור לשמש אותה במלחמה באתיופיה, אך מטעמים שונים נותר בתחומי איטליה. טגארט הבהיר להכהן כי יוכל לקנות את התיל בכל מקום שירצה. אך אירוני הדבר כי בסופו של דבר שימש התיל לעצירת כוחות הציר, ובהם כוחות איטלקיים, במערכה במדבר המערבי, בשנת 1942. בסופה של השיחה נמסרה העבודה ל"סולל בונה", וב-21 באפריל 1938 נחתם הסכם רשמי עם חברת "סולל בונה" לבניית הגדר בתוך שלושה חודשים.
לקראת הצבת הגדר > המצדיות והפילבוקסים

כאמור, התוכנית הבריטית הייתה מבוססת על ניסיון קולוניאלי בדרום אפריקה ובהודו. חלק מהמחשבה הטקטית שמאחורי הקמת הגדר הייתה תיחום השטח לתוואי הנשלט על ידי תחנות קבועות. תחנות המשטרה הקיימות שהוקמו לצדי כביש הצפון לא סיפקו הגנה, ובחודשים הספורים מאז שהוקמו לא הוכיחו את יעילותן.
על התוואי המתוכנן של הגדר הוקמו 5 מצודות, על פי דגם סטנדרטי שכלל מבנה מרובע ובראשו צריח מצולע הצופה לכל הכיוונים. הראשונה הוקמה במצודת כ"ח שנקראה אז "נבי יושע", השנייה בסאלחה, כיום מושב אביבים, השלישית באזור הכפר סעסע, כיום היישוב מתת, הרביעית בכפר תרביחא, במקום שבו מצוי כיום מושב שומרה, והחמישית באזור היישוב באסה, כיום בשטח מושב יערה. מצדיות אלו כללו צריח בולט שבו חרכי ירי הפונים לכל הכיוונים. דגם זה הפך לדגם נפוץ למצודות טגארט בכל הארץ, אם כי היו גם דגמים נוספים, גדולים יותר. המצדיות נבנו על ידי קבלנים חיצוניים שאינם יהודים. שתי מצדיות נוספות נבנו ב"קו השני", כביש עכו-צפת, האחת במג'ד אל-כרום והשנייה בפראדיה, כיום מושב שפר.
בין התחנות הוקמו פילבוקסים, ששימשו לשליטה בשטח, בייחוד בשעת לילה. עד שנת 1941 הוקמו על תוואי הגדר 20 פילבוקסים. ארבעה מצפון לכנרת, ושישה עשר על תוואי כביש הצפון.
לקראת הצבת הגדר > תוואי הגדר המתוכנן

תוואי הגדר היה מקביל לתוואי כביש הצפון. במקום בו הסתיים כביש הצפון, באזור מצודת כ"ח, המשיכה הגדר עד לכביש ראש פינה–מטולה וירדה משם עד לאזור הר נחום, כשהיא מקבילה בתחילה לביצות החולה, ולאחר מכן לכביש טבריה–מטולה. משם המשיכה הגדר לאזור טבחה וסמח' (צמח) ומשם לירמוך. אורכה הכולל של הגדר אמור היה להיות 75 קילומטרים. בחלקים מסוימים נתמכה הגדר בשדות מוקשים.
הגדר תוכננה בעובי ובדרגות קושי שונות, על פי תנאי האזור שבו הוצבה. בתוואי שנחשב לחשוב ביותר, במקביל לכביש הצפון, כללה הגדר שלוש גדרות תיל, כל אחת בגובה של כ-1.90 מ', ובמרחק של כ-1.60 מ' זו מזו. השטח שבין הגדרות רובד אף הוא בתיל דוקרני. במקומות אחרים הוצבו שתי גדרות תיל, ולעיתים, כמו בקילומטרים האחרונים שבין הכנרת לירמוך, רק גדר אחת.
הצבת הגדר > הצבת הגדר על ידי הפועלים

גם מבלי להתייחס למאמץ הביטחוני שדרשה הצבת הגדר, היה זה מבצע ארגוני מן המעלה הראשונה. היישוב כולו בשנת 1938 מנה 400,000 נפש. מתוך אוכלוסייה זו גויסו אלף פועלים לעבודת הסלילה, שהחלה במאי 1938.
לצורך העבודה הוקם מחנה, אשר הועבר שש פעמים במשך העבודה, בקפיצות של 30 קילומטרים בכל פעם. החל משער הגולן בעמק הירדן הצפוני, אל מגדל שבמערב הכנרת, אל איילת השחר שבעמק החולה, משם למלכיה ולאורך תוואי כביש הצפון, אל הכפר סעסע (כיום המושב מתת) כאשר המחנה האחרון היה סמוך ליישוב הערבי באסה. הגודרים התקדמו בממוצע כקילומטר וחצי ביום, בקטעים הקשים של הגדר, ועד ל-15 קילומטר ביום בקטעים הקלים. אספקת חומרי העבודה לבניית הגדר, ואספקה שוטפת לפועלים, חייבו תנועה מתמדת של שיירות אל המחנות ומהם.
אמבולנס לבן של מגן דוד אדום ושישה רופאים מתנדבים מארגון "הדסה" ליוו את המחנה בכל תחנותיו.
מחנה האוהלים כלל מגורים נפרדים לנוטרים ולפועלים (באוהלים המשמשים למגורי שישה אנשים), מגורי נשים (תשע נשים ליוו את הצבת הגדר בתפקידים שונים), מטבח, מטבח כשר לפועלים מהפועל המזרחי ואגודת ישראל (כשישים איש), מרפאה, עמדות הגנה מבוטנות, מלוּנות לכלבי המשטרה, ברזיות שדה לשתייה ולרחצה, מכלי מים ניידים, מספרה, סנדלרייה, מרפאה ותחנת טלפון אלחוטי. כאשר שהה המחנה בקרבת יישוב יהודי (כאיילת השחר), סיפק היישוב את צורכי המחנה.
עבודת הגידור התבצעה במקטעים בני 8 קילומטרים. תחילה יצאה קבוצת סימון כחלוץ, לאחריה הוצבו עמודי הגדר בתוואי המסומן, בין העמודים נמתחו חוטי תיל על ידי קבוצת עבודה שיועדה לכך (שכונתה "דיאגונלים"), ובין עמודי הגדר הונחו קונצרטינות של תיל על ידי קבוצה נוספת (קבוצת "הסבך הפנימי", שכונה בסלנג "ברחש").
הקבוצות השונות קיימו ביניהן קשר באמצעות איתות. כך, למשל, לא יצאה משאית עם גודרים לדרכה, בטרם קיבלה איתות בקוד מורס באמצעות מראה או פנס, המאשר שהשטח בטוח לתנועה.
הצבת הגדר > הקמת קיבוץ אילון

הקרן הקיימת לישראל והשומר הצעיר ניצלו את הנוכחות היהודית במקום להגברת ההתיישבות היהודית בגליל. בשל מגבלות הספר הלבן נאסרה עלייה על הקרקע ליישובים חדשים באזור הגדר. הקרן הקיימת רכשה קרקע בסמוך לחירבת צמח, שעל תוואי הגדר, והעלתה לשם גרעין של מתיישבים. כאשר הדבר התגלה על ידי השלטונות הבריטיים, הורו השלטונות על פירוק היישוב. דוד הכהן הציב במקום מגרסת חצץ והצליח לשכנע את הבריטים כי לצורך הקמת הפילבוקסים לאורך הגדר יש צורך בחצץ, ואין אלו מתיישבים כי אם פועלים שיגרסו במקום חצץ, במקום להביאו מחיפה במשאיות, וכי המחיר הנמוך שהם דורשים לכלכלתם הוא בשל העובדה שבכוונתם להקים מחנה של קבע, לכלכל עצמם בגידולים חקלאיים, וכך לחסוך בחשבון עלות החצץ את הוצאות מחייתם. הסבר זה נתקבל על דעת הבריטים, וכך קם קיבוץ אילון.
הצבת הגדר > אבטחת הפועלים > ההתנגדות הערבית

הערבים ראו בגדר משום סיכון להמשך המרידה, וכן כמחסום הקורע את שטחה של ארץ ישראל מהרצף הערבי שמצפון לה, בדומה לטיעונים המועלים כיום נגד גדר ההפרדה. מכיוון שכך, ולאור התעמולה בעיתונות היהודית והבריטית שקראה לגדר בשם "חומת טגארט" (Tegart's Wall), הייתה התגייסות רבתי של הערבים נגד בניית הגדר. בסמוך לתחילת עבודות הבנייה פרסמו שלושה עיתונים יומיים נפוצים בסוריה ובלבנון "ביירות", "אל-יאום" ו"אל-איסתקלאל" מאמר מאת "מומחה ביטחון" שבו הודגש הצורך בהריסת הגדר, וניתנו הוראות כיצד לפגוע בה. המומחה אומנם הרגיע את קוראיו כי בניית הגדר תדרוש כוח אדם ומאמצים רבים יותר מאלו העומדים לרשות בריטניה, וכי חישמולה (כפי הנראה לא ידע הכותב כי אין בכוונת הבריטים להציב גדר חשמלית) ידרוש דינאמו ענק שאין להשיג כמוהו בכל המזרח התיכון, אך המשיך ופירט את הדרכים שבהן יש לפגוע בגדר, לפי הבנתו. הבריטים הניחו כי המאמר נכתב על ידי מחלקת התעמולה הערבית בדמשק, שהקימה ועדה מיוחדת לפגיעה בגדר.
בתחילה פעלו נגד הגדר שתי חבורות שמנו כ-60 איש, אך לאחר שספגו אבדות בקרב מול הכוחות שהגנו על הגדר, שבו אלו לסוריה ובמקומם באה קבוצה מאורגנת של כ-200 איש בהנהגת פאוזי רשיד. מרכזם של המורדים היה בתרשיחא ומשם יצאו להתקפותיהם. אליהם הצטרפו לעיתים כפריים מבני המקום, שנקלעו לסכסוכים בלתי פוסקים עם הגודרים בשאלות של מעבר בכפרים ואספקת מים, וכן בני הכפרים מלבנון, יארון, עייתרון ומארון א-ראס. באחת הפעולות, שבה נהרסו 14 קילומטרים של גדר בלילה אחד, השתתפו, על-פי ההערכה, בין 800 ל-1,000 ערבים.
הצבת הגדר > אבטחת הפועלים > אבטחת הפועלים והגדר

כוח המגן מנה שלוש פלוגות של נוטרים, בנות 100 אנשים כל אחת. שתי פלוגות שקיבלו את שכרן מ"סולל בונה", ופלוגה אחת של אנשי "ההגנה". 65 מן העובדים (בדרג של מנהלי עבודה ומשגיחים) צוידו אף הם בנשק אוטומטי. שתי הפלוגות של "סולל בונה" שמרו על מחנה הגודרים ועל המקום שבו בוצעו העבודות, והתחלפו ביניהן מדי שבוע. הפלוגה של אנשי "ההגנה" אבטחה את הדרך בין המחנה ובין השטח שבו בוצעו העבודות, באמצעות סיורים במכוניות משוריינות, תפיסת עמדות מפתח לאורך הדרך, ומארבים לאורך תוואי הגדר שנבנה בסמוך.
מפקדי הכוח היו מאנשי "הנודדת", שגויסו על ידי יצחק שדה ואליהו כהן. הפיקוד על כוח הנוטרים היה בידי יוסף הכט מפקד ההגנה לשעבר שפרש ויהושע אייזיק (אשל) שסוכך עליו. (דוד הכהן (1981) "עת לספר" עמוד 70) יחידת מודיעין מיוחדת שהקים איש "השומר" מרדכי יגאל סיפקה לכוח מידע על כוונות הכפריים באזור. במהלך המבצע שיתפו הכוחות פעולה עם צ'ארלס אורד וינגייט ואנשיו, וחלק מאנשי כוח האבטחה הושם באופן זמני תחת פיקודו. כן התקבל סיוע רב מן הצבא הבריטי, לרבות סיוע אווירי.
הצבת הגדר > אבטחת הפועלים > הקרב על הגדר

במהלך שלושת חודשי בניית הגדר עמדו בוני הגדר אל מול התקפות קשות ביותר נגדם ונגד הגדר שבנו. שניים מאנשי הכוח שילמו בחייהם, הנוטר אליהו אבטיחי ואיש הבניין אלימלך רזניק. שלושה נפצעו.
הבעיה הייתה בשלב הביניים שבין סיום בניית הגדר ובין תפיסת הקו על ידי כוחות הצבא הבריטי. עם סיום בניית שטח מסוים מן הגדר, הסתיים תפקיד הנוטרים היהודים במקום. הצבא הבריטי לא הזדרז לתפוס את עמדותיו, והגדר הבנויה נותרה מופקרת. פרט לכך היה מחנה הגודרים נתון לאש צלפים, והדרך שבין המחנה ובין שטח הגידור הותקפה לעיתים.
בליל 27 ביוני 1938 התקיימה המתקפה הגדולה ביותר על הגדר. הלילה החל ביריות על מחנה הגודרים. אחת משתי השריוניות ששהו בשטח חזרה למחנה על מנת לסייע. בשטח נותרה שריונית קטנה ובה רק חמישה אנשים שהמשיכה בסיור לאורך הגדר. ליד כפר בירעם נכנסה השריונית למארב, והידרדרה לתעלה לצד הדרך. שניים מאנשי השריונית נפצעו, אולם התוקפים הותירו אחריהם שישה הרוגים ואחד-עשר פצועים, לבושי מדים. לאחר חילוץ נוסעי השריונית, הסתבר כי הייתה זו אך פעולת הסחה לפעולה נרחבת בה נעקרו 14 קילומטרים משטח הגדר על ידי מאות אנשים מכפרי הסביבה וכפרי לבנון.
עם כל זאת הסתיימה עבודת הגידור במועד, ותוך שלושה חודשים עמדה הגדר על תילה. מסיבת הסיום של הגודרים נערכה ב-31 ביולי במחנה האחרון שהוקם על יד הכפר אל-בסה, ולאחריה נותר במקום אך כוח קטן שביצע עבודות גימור.
הגדר בפעולתה

ביוני 1938 הוכרז על תקנות לשעת חירום הנוגעות לגדר. נאסר לחבל בגדר, לגעת בגדר או לעבור דרכה אלא בשערים שנקבעו לכך. על פועלה בניגוד לתקנות יישפט הנאשם בבית משפט צבאי.
רבים מעריכים כי הקמת הגדר, בשילוב עם הפעילות הצבאית לאורכה העבירה את מרכז הכובד של המרד הערבי מן הצפון אל המרכז והדרום. כבר בסוף ספטמבר 1938 כתב "פלסטיין פוסט" כי:
"שינוי חל במהלך החודשים האחרונים כאשר פעולת הכנופיות החלה להתרכז במישור החוף, בעוד שאזורי הצפון נותרו שקטים יחסית. "חומת טגארט" ומערכת מחוזקת של סיורי הצבא לאורך כביש הגבול פעלו את פעולתם".
אליהו גולומב העריך, בסמוך לאחר בניית הגדר, כי:
"הכנופיות סבלו מכות קשות למדי. גדר הצפון אשר רבים הטילו ספק בערכה הביאה תוצאות חשובות. היא הפסיקה הברחת אנשים... לעומת זאת נפתחה לכנופיות דרך חדשה - עבר הירדן. אבל הדרך הזו אינה פתוחה כל כך כמו דרך הצפון".
ממילא היה המרד בשלבי דעיכה, ולאחר דעיכת המרד, בשנת 1939 נותרה הגדר על מקומה. הדבר יצר בעיות מרובות. כל יישובי אצבע הגליל וכן היישובים היהודים עין גב וחניתה נמצאו מחוץ לגדר. במצב דומה היו יישובים ערבים רבים, ובהם הכפר אל-בסה. יישובים רבים הופרדו על ידי הגדר מהאדמות שעיבדו. על מנת לפתור את הבעיה הוקמו 18 שערים, ומפתחותיהם נמסרו לתושבי הכפרים, תוך שסוכם על שעות פעולה שבהם היו השערים פעילים.
המצב האסטרטגי במלחמת העולם השנייה בשנת 1942 הביא לצורך בפירוק הגדר. מחד, הסכנה מן הצפון שיצרה נפילת סוריה ולבנון לידי כוחות עוינים של צרפת של וישי לא הייתה קיימת עוד, לאחר שפעלו הבריטים, אנשי צרפת החופשית ואנשי "ההגנה" ביוני 1941 לכיבוש שטח המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון. מאידך, התקדמות כוחות הציר במדבר המערבי חייבה גידור מסיבי וביצור עמדות. החומר הזמין ביותר לכך היה מצוי בגדר הצפון. חלקים ניכרים מן הגדר פורקו כבר בשנת 1942. לאחר קבלת העצמאות של סוריה ולבנון בשנת 1946 פורקה הגדר כולה, ובאוקטובר 1947 לא הייתה קיימת עוד.
חשיבותה של הגדר

יש הרואים בהקמת הגדר ובפירוקה תוך מספר שנים משום אנקדוטה. במקומות רבים נכתב כי המרד היה ממילא בשלבי דעיכה בעת הקמת הגדר, וכי פעולתה במשך מספר חודשים לא השפיעה על המרד השפעה של ממש.
אחרים רואים בהקמת הגדר חשיבות בשל השפעתה על תודעת הצדדים. "חומת טגארט" הוקמה בידיים יהודיות, בשטח ערבי עוין, אל מול התנגדות כבדה. דר' גד קרויזר השווה את הגדר לציר פילדלפי, שעל אף היותו חדיר להברחות (במנהרות שנחפרו מתחתיו) הייתה עצם הקמתו וההחזקה בו בעלת חשיבות בתודעת הצדדים.
טגארט כתב לדוד הכהן כי הקמת הגדר היא:
"הישג שיכולים אתם להתפאר בו... הוא הוצא לפועל באזור הררי קשה, עם קוים ארוכים להובלת חמרי הבניין ואספקה לאנשים, הנתונים להתקפות בלתי פוסקות של האויב... אין צורך לדאוג לעתידה של ארץ ישראל כל עוד יש בה אנשים היכולים לקבל על עצמם ולהוציא לפועל משימות כאלה לפי תוכנית ובזמן שנקבע לכך מראש."
עבור היישוב הייתה פעולת הגידור פעולה בעלת חשיבות, ומפעל לאומי מן המעלה הראשונה. הפעולה הונצחה בספר שהוציאה העיתונאית ברכה חבס (שהייתה אשתו של דוד הכהן, מהפעילים בהקמת הגדר), בשם "הגודרים בצפון". הספר כלל מבחר מכתבותיה של חבס שהופיעו בעיתון "דבר" בשנת 1938, וכן צילומים, רישומים, קטעי יומן, שירים וסיפורים שיצרו הגודרים בעת הגידור.
מבחינה צבאית הייתה חשיבות רבה לפעולה. "ההגנה" התנסתה בהקמת כוח מאורגן והפעלתו בלוח זמנים קצוב בתקופה קצרה. הפעולה בשטח ההררי העוין חייבה ניתוח מדוקדק של השטח, תפיסת עמדות, תיאום בין הכוחות, שימוש בשריוניות, במערך קשר ובשיתוף פעולה עם הכוחות הבריטים. כל אלו הקנו ל"הגנה" ניסיון יקר ערך, לקראת המשך פעולותיה בשנים הבאות.
גדר הצפון כיום

לאחר הסרת הגדר בשנת 1942 לא נותר בשטח סימן לגדר עצמה. הפילבוקסים עודם נמצאים לאורך כביש הצפון ובמקומות אחרים בהם הוצבו. ליד בית האריזה ביסוד המעלה מצוי פילבוקס מרובע, שהיה כנראה אחד הראשונים שנבנו. בסמוך למצודת ישע מצוי פילבוקס שמור היטב, המשמש כמצפור, על שם סרן יובל ניר, שנהרג בקרב בגזרה המרכזית בלבנון בשנת 1997. סמוך לאזור התעשייה גורן מצוי פילבוקס שמור היטב. קיבוץ ברעם שיפץ בשנת 2007 את הפילבוקס שבתחומי הקיבוץ, בסיוע המועצה לשימור אתרים, שיחזר את גגו, והציב שלטים המספרים את סיפורו. מספר פילבוקסים נוספים, ברמה זו או אחרת של הזנחה, פזורים לאורך התוואי הישן של כביש הצפון, הן במקומות בהם עובר היום כביש 899 והן במקומות בהם נפרד התוואי מתוואי הכביש החדש.
מצודות "הקו הראשון" נותרו על מקומן, ובשימושן הייעודי. ארבע מהמצודות, אביבים, מתת, שומרה, ויערה, משמשות כבסיסים פעילים של צה"ל. המצודה המזרחית ביותר, מצודת כ"ח משמשת כבסיס של משמר הגבול. בשנת 2014 הוחלט לפרק את מבנה הפלדה המתומן שבראש המצודה במתת מפני סכנת התמוטטות. המבנה שפורק הועבר לאכסון באחד ממשקי היישוב הסמוך, ככל הנראה לשחזור עתידי וכשיידרש.
במלחמת העצמאות התנהלו קרבות קשים ביותר במצודת כ"ח לאחר שזו נמסרה לידי הערבים, דבר שסיכן את היישובים היהודים הן באצבע הגליל והן ברמות נפתלי. המצודה נכבשה לאחר קרבות קשים, ולאחר מספר ניסיונות כיבוש כושלים. מאז קרויה המצודה "מצודת כ"ח" על שם 28 הלוחמים שנהרגו במהלך הקרבות.
כביש הצפון, כיום כביש 899, עובר ברובו בתוואי כביש הצפון הישן, דרך העפר שנסללה בשנת 1937. הכביש כיום הוא כביש חדיש ונוח לנסיעה, ומשמש את היישובים שקמו באזור. במספר מקומות מתפצל הכביש ל"תוואי כביש הצפון הישן" והמשובש יותר, אך לאחר מספר קילומטרים מתאחדים הכבישים.
שלוחת הר מצפון לדוב"ב שגובהה 798 מטר, נקראת הר גודרים על שם הגודרים שעסקו בבניית גדר הצפון.
קיבוץ אילון שהוקם, כביכול על מנת לספק חצץ לגודרים, מונה כיום כ-900 תושבים.
על קו הגבול עצמו הוקמה גדר מערכת המוצבת על הגבול שבין ישראל ללבנון. תוואי הגדר צפוני ל"גדר הצפון" ההיסטורית.
רשימת המצודות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
מצדיות גדר הצפון
| שם התחנה | מיקום | כיום | תמונה | קואורדינטות |
| מצדית באסה | יערה | בסיס צה"ל |  |  |
| נבּי יושע - מצודת כ"ח | מצדית. צומת "ישע" בכביש הצפון | בסיס משמר הגבול |  | 33°6′55″N 35°33′22″E﻿ / ﻿33.11528°N 35.55611°E﻿ / 33.11528; 35.55611 |
| סאלחה | אביבים | בסיס צה"ל |  |  |
| מצדית סעסע | מתת | בסיס צה"ל |  |  |
| מצדית תרביחא | שומרה | בסיס צה"ל |  |  |

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
מצדיות כביש עכו-צפת
| שם התחנה | מיקום | כיום | תמונה | קואורדינטות |
| מצדית מג'ד אל-כרום | מג'ד אל-כרום | מסעדה |  |  |
| פרדייה | פרוד | מבנה נטוש ליד מושב שפר |  |  |
לקריאה נוספת

ברכה חבס, הגודרים בצפון, הוצאת המרכז לנוער של הסתדרות העובדים בארץ ישראל, תרצ"ט.
אליהו בילצ'קי, מרדכי אמסטר, בשנות חירום - תקופת ה"קמפים" 1937 - 1947, הוצאת הסתדרות פועלי הבניין, 1956.
סא"ל גרשון ריבלין (עורך), לאש ולמגן - תולדות הנוטרות העברית, הוצאת מערכות, 1963.
דוד הכהן, עת לספר, תל אביב, תשל"ד.
שמואל סטמפלר, "'הגדר בצפון'", ימי חומה ומגדל 1936-‏1939 בעריכת מרדכי נאור, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ז, עמ' 157-164.
גדעון ביגר, "גדר הצפון", "עת־מול", פברואר 1992, גיליון יז (3), 101.
יגאל אייל, האינתיפאדה הראשונה: דיכוי המרד הערבי על ידי הצבא הבריטי בארץ ישראל 1936–1939, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998.
קם ליה בדרבה מיניה

| --- | --- |
 מקרא:  ספר שמות, פרק כ"א, פסוקים כ"ב–כ"ג
 משנה:  מסכת כתובות, פרק ג', משנה ב'
 תלמוד בבלי:  מסכת כתובות, דף ל', עמוד א' - דף ל"ז, עמוד ב'
 משנה תורה:  הלכות גניבה, פרק ג', הלכה א', הלכות נערה בתולה, פרק א', הלכה י"ג
 שולחן ערוך:  חושן משפט, סימן שנ"א
 
קם ליה בדרבה מיניה (קלב"מ; תרגום מארמית בבלית: עמד לו בזה שגדול ממנו) הוא כלל הלכתי הקובע כי כאשר מגיעים לאדם כמה עונשים על מעשה אחד, הוא מקבל רק את העונש החמור מביניהם. בעונש מיתה וממון ייענש רק במיתה.
מקור הכלל והיוצאים מן הכלל

בתורה מופיעים מספר מקורות מהם נלמד דין זה. הראשון נמצא בספר שמות, בפרשת משפטים: "וכי ינצו אנשים, ונגפו אשה הרה ויצאו ילדיה ולא יהיה אסון, ענש יענש... ואם אסון יהיה ונתתה נפש תחת נפש". מדובר במקרה שבו אדם מכה אשה הרה, ועובריה נהרגים בעקבות כך. אם האשה נהרגת - המכה פטור מלשלם על העוברים, בעוד שאם היא שורדת, הוא חייב לשלם עליהם.
מקור נוסף מתייחס למקרה שבו אדם מחויב עונש מלקות וממון. על מקרה כזה נאמר: "וְהִפִּילוֹ הַשֹּׁפֵט וְהִכָּהוּ לְפָנָיו כְּדֵי רִשְׁעָתוֹ במספר". במסכת מכות, דרשו על פסוק זה כך: "על רשעה אחת אתה מחייבו, ואין אתה מחייבו משום שתי רשעיות"- כלומר, אתה מחייב אדם בעונש אחד לכל מעשה, ולא יותר.
לכלל זה יש יוצא מן הכלל יחיד - הדין של מוציא שם רע, הייחודי בכך שהאיש המוציא שם רע מחויב גם בקנס כספי וגם במלקות. בנוסף יש גם כמה מקרים בודדים בהם האדם נענש דווקא בממון ולא במלקות. כך לדוגמה בעדים זוממים שהעידו עדות ממון, שמשלמים ולא לוקין, וכן מכה חבירו הכאה שיש בה שווה פרוטה, אף שהיה צריך ללקות על הלאו של "לא יוסיף", בכל זאת משלם.
דיני קלב"מ מרוכזים בעיקר בתחילת הפרק השלישי של מסכת כתובות, "אלו נערות". הנושא נידון גם במסכת סנהדרין, בבא קמא, מכות ועוד.
פרטי דינים > חיוב בדיני שמים

כאשר מתקיים הפטור של "קם ליה בדרבה מיניה" בית הדין אינו יכול לחייב את האדם בממון, אבל הוא מחויב לשלם בדיני שמים.
פרטי דינים > חייבי מיתות שוגגין

דין נוסף מחודש בגמרא, והוא "חייבי מיתות שוגגין". משמעותו היא שדין קלב"מ נאמר לא רק במקרה שבו יש חיוב מיתה בפועל, אלא גם במקרה שאדם יכול היה להתחייב מיתה, אך בפועל אינו נהרג. כך, לדוגמה, אדם המבעיר את גדיש חברו בשבת, אך בלי שידע שמדובר בשבת / שהפעולה אסורה, ולכן נחשב שוגג. המחלל שבת בשגגה אינו נהרג, אך כיוון שבאופן עקרוני על העבירה שעשה יכול היה להיהרג, הוא אינו חייב לשלם על הגדיש.
פרטי דינים > ממון לזה ונפשות לזה

הוא כלל לפיו במקרה שנאשם ביצע פשע שפגע בשני אנשים שונים, כאשר הפגיעה בראשון גוררת עונש מיתה והפגיעה בשני גוררת עונש כספי, לא יחול דין קם ליה בדרבה מיניה, אלא הנאשם ייענש בעונש כפול: ישלם תשלום כספי וכן ייענש במיתת בית דין. הכלל מופיע בכמה מקומות בתלמוד ביחס לעדים זוממים. מאידך, בכמה מקומות נראה שכלל זה אינו תקף, ולפיכך נאמרו בראשונים הסתייגויות שונות לכלל זה: לדעת רש"י הכלל שנוי המחלוקת אמוראים, לדעת רבינו תם הכלל נאמר רק במקרה של עדים זוממים, ולדעת ריב"ם הכלל תקף בכל מקרה פרט לאדם הרודף אחר אדם אחר במטרה לרצחו, שמכיוון שכל אדם מחויב להורגו, עונש המוות מתייחס לכל אדם שהוא ותמיד ייחשב כחיוב ממון ונפשות לאותו אדם.
חיוב שני עונשים שאינם ממון ומיתה > מיתה ומלקות

כאשר שני העונשים המוטלים על האדם הם מיתה ומלקות, נחלקו התנאים האם אומרים קים ליה בדרבה מיניה או לא. לדעת רבי עקיבא, הכלל חל ולכן האדם לא ילקה, ואילו לדעת רבי ישמעאל, ילקה, מאחר שהמלקות יכולות להחשב כחלק מהמיתה.
המיתה הפוטרת מתשלום היא רק מיתה בידי אדם, כלומר מיתת בית דין, או מקרה שבו אפשר להמית את האדם גם מחוץ לבית הדין- בדין רודף או הבא במחתרת. אם דין המוות הוא בידי שמים, כחילול יום הכיפורים שעונשו כרת, יש מחלוקת: לשיטת רבי נחוניא בן הקנה יש בזה דין של קלב"מ, אך לא נפסק כמותו להלכה. למרות זאת, רש"י מביא את שיטת הגאונים, שבמקרה זה יוכל הניזק לקחת בכוח את הכסף המגיע לו מממונו של המזיק, למרות שבית הדין לא יחייב אותו. ראשונים אחרים חולקים וסבורים שהניזק אינו יכול לעשות כן, למרות הסכמתם העקרונית כי המזיק חייב בדיני שמיים.
חיוב שני עונשים שאינם ממון ומיתה > מלקות וממון

כשאדם במתחייב מלקות ובממון - הוא לוקה ולא משלם, למעט שני מקרים: עדים זוממים שזממו לחייב אדם ממון שלא כדין, אמורים לקבל מלקות- מדין "לא תענה ברעך עד שקר", אך גם לשלם על הנזק שזממו לגרום, מדין "ועשיתם לו כאשר זמם לעשות לאחיו". הכלל הוא שהחיוב על תוכן ההזמה גדול יותר מהחיוב על עצם ההזמה - ו"כל המשלם אינו לוקה". המקרה השני הוא חובל בחבירו, שחייב מלקות על שהכה את חבירו, וכן ממון - פיצוי על הנזק. בפועל, הוא משלם ולא לוקה, מכיוון שחסה התורה על ממונו של הנחבל ורצתה לפצות אותו על הוצאותיו.
הדין של "חייבי מיתות שוגגין", לפיו גם כשאינו נענש בפועל במיתה אינו מתחייב ממון, קיים רק במיתה, ולא קיים במלקות. לכן, אם אדם עשה בשגגה עבירה שעונשה מלקות, ובאותו מעשה התחייב בממון, אין אומרים קלב"מ, וכל עוד לא יתחייב מלקות בפועל, צריך לשלם.