ספק סביר
מהות הספק הסביר

סעיף 34כב לחוק העונשין הישראלי, קובע כי "לא יישא אדם באחריות פלילית לעבירה אלא אם כן היא הוכחה מעבר לספק סביר". הסבירה השופטת אילה פרוקצ'יה:
החובה להוכיח אשמה פלילית מעבר לספק סביר נגזרת מעקרונות חוקתיים של חופש האדם והגנה על חירותו האישית מפני מעצר ומאסר ומפני פגיעה בכבודו כאדם. משתלבת בכך חזקת החפות, ממנה נגזר העקרון כי אין להרשיע אדם כאשר נותר ספק סביר באשמתו (ע"פ 6295/05 אלי וקנין נ' מדינת ישראל (טרם פורסם). חזקת החפות היא חזקה ראייתית, המחייבת זיכוי נאשם מקום שלא הובאו ראיות מספיקות לאשמתו. יסוד הספק הסביר עוסק בשאלת דיותן ומשקלן של הראיות המפלילות, והוא העונה לשאלה האם הופרכה חזקת החפות, אם לאו. ככאלה, חזקת החפות ועקרון הספק הסביר הם מושגים המשלימים זה את זה. הנטל להוכיח אשמה פלילית מעבר לספק סביר הוא אמצעי בעל חשיבות עליונה בהתמודדות מפני הרשעות שווא שיסודן בטעות עובדתית. ... העקרון לפיו עדיף שיהלך רשע חופשי משזכאי יורשע שלא כדין עומד ביסוד אמת המידה של הספק הסביר.
ב"פרשת פודמסקי", כתב השופט חשין את מגוון החלופות המתעוררות במשפט הפלילי:
הביאה הקטיגוריה דברי הוכחה אשר יש בהם, לכאורה, כדי להעלות את ההנחה, כי הנאשם עבר את העבירה המיוחסת אליו, עוברת לשכמו של הנאשם החובה להמשיך בהבאת דברי הוכחה מצדו הוא. [לא] בשלב זה - ואף לא בשום שלב אחר - אין עליו להוכיח את חפותו מפשע; כל מה שמוטל עליו הוא: לתת דברי הסבר להנחה אשר עלתה מתוך הוכחותיה של הקטיגוריה. נתן הסבר המתקבל על הדעת, אך השופט אין בידו להחליט אם יקבל דברי הסבר אלה או ידחם - כלומר: אינו מוכן להכריע אם דברים אלה נכונים הם או לא - עליו לזכותו מפני הספק. נתן הנאשם הסבר מתקבל על הדעת, אך השופט אינו מאמין בדברי הסברו, או הסברו אינו מתקבל על הדעת, או לא נתן כל הסבר, שוקל השופט את כל המסיבות ואת כל דברי ההוכחה - בשוותו לנגד עיניו תמיד את הכלל היסודי והראשי, היינו: כי חובת ההוכחה רובצת על שכמה של הקטיגוריה עד סוף כל הסופות - ואז הוא רשאי - אך אינו מצווה - לחייב את הנאשם בדין.
ספק סביר המצדיק זיכוי הוא ספק המותיר, על-פי מבחני שכל ישר, הגיון וניסיון חיים, שאלה אמיתית באשר לאשמת הנאשם. לא כל ספק שהוא, ויהא המרוחק והדמיוני ביותר, עונה למבחן זה. ... על הספק הסביר להיות רציני, הגיוני ובעל אחיזה מעשית במציאות. לא כל השערה או אפשרות רחוקה יקימו ספק שיש בו כדי להצדיק פטור מאחריות. נדרשת סבירות לקיומו של ספק, המשליכה על משמעותו, רצינותו ומשקלו.
השופטת דליה דורנר הציגה את הדברים: "ספק סביר ייווצר כאשר ההסתברות לחפות, העולה מן הראיות, היא ממשית ואינה אך בגדר אפשרות רחוקה תאורטית."
הלורד דנינג הציג את הדברים כך:
מידת הבטחון לא חייב להגיע לודאות, אבל עליו לשאת רמה גבוהה של הסתברות. הוכחה מעבר לספק סביר אין משמעותו הוכחה מעבר לצל של ספק. החוק לא היה מצליח להגן על הקהילה אם הוא נתן פתח להסתברויות דימיוניות להסיט את מסלולו של עשיית הצדק. אם הראיות הן כה חזקות נגד אדם להשאיר רק אפשרות רחוקה לטובתו, שניתן לסלק באמירה: כמובן זה אפשרי, אבל כלל וכלל לא סביר, התיק הוכח מעבר לספק סביר, אולם פחות מזה לא יספיק.
השופטת פרוקצ'יה נתנה מבחן אחד להבחנה בין ספק סביר לכזה שאינו סביר:
השאלה מתי תמיהות שנותרו עולות כדי ספק סביר באשמת הנאשם עשויה להיות מושפעת ממידת הקשר שלהן לגרעין המהותי עליו נסב האירוע נשוא האישום. מקום שהתמיהות מקרינות על עצם מעורבות הנאשם באירוע העברייני המיוחס לו, משקלן עשוי לעלות כדי ספק סביר באשמה. לעומת זאת, מקום שהן מצויות בשוליו של האירוע העברייני ואינן מהותיות לו, הישארותן ללא מענה לא בהכרח תשפיע על רמת הוודאות הנלווית לגרסה המפלילה האמינה. ככלל, הציפייה כי במערך ראיות מפלילות כל פרט מפרטי התנהלותם של הנאשם ושל קרבן העבירה, בין לפני מעשה העבירה, בין בעת מעשה העבירה, ובין לאחר מעשה העבירה, יהיה מוכח וברור במלואו, ויתיישב עם כל המכלול הראייתי, אינה בהכרח תואמת את מורכבות אירועי החיים, ואת מורכבות נפש האדם והתנהגותו, שלא תמיד מצויים לגביהן ראיות והסברים מלאים. מקום שהפרטים החסרים אינם מהותיים לגרעין העבירה ונמצאים בשוליה, אין בכך בהכרח כדי למנוע את הפללת הנאשם, וכדי להעלות ספק סביר המצדיק את זיכויו.
דורון מנשה ואיל גרונר הציעו בספרם "מהות הספק הסביר במשפט הפלילי" תאוריה ליישום מידת ההוכחה בפלילים על פי המושג "אסטרטגיית ההכרעה במשפט הפלילי". על פי הצעתם את הספק הסביר יש להבין לאור הקצאת סיכוני המשגה בין הרשעה שגויה לבין זיכוי שגוי, הקצאה בין התביעה לבין הנאשם כך שסיכוני המשגה יוטלו על התביעה באופן הרב ביותר האפשרי כל עוד ניתן לקיים את אפקטיביות המשפט הפלילי. באופן זה נשמרת ההגנה על חפים מפני הרשעות שווא באופן המרבי ובכפוף לאפשרות לקיים אכיפה של המשפט הפלילי באופן יעיל. 
על פי הצעת מנשה וגרונר יש לקבל כל השערת חפות ולזכות את הנאשם בכפוף לכך שהשערת החפות אינה נחסמת באחד מתוך החסמים הבאים: החסם השיטתי, החסם ההסתברותי, החסם הטבעי והחסם הפרוצדורלי. 
החסם השיטתי עניינו דחיית השערת חפות שקבלתה בכל משפט פלילי לא תאפשר אכיפה אפקטיבית של המשפט הפלילי. 
החסם ההסתברותי עניינו דחיית השערת החפות שההסתברות לקיומה כה נמוכה עד כדי הצדקה להתעלם ממנה לצורכי קבלת החלטות מעשית. 
החסם הטבעי עניינו דחיית השערת חפות שאינה עומדת במבחן הרציונליות וגוף הידע המדעי. 
החסם הפרוצדורלי עניינו דחיית השערת חפות שבירורה מחייב הקצאת משאבים שלא ניתן לעמוד בה או שלא ראוי לעמוד בה על פי הכרעה דמוקרטית.
יניב ואקי הציע בספרו "מעבר לספק סביר - גמישות ההוכחה בדין הפלילי" מודל הכרעה שלפיו רף ההוכחה ישתנה בהתאם לאינטרסים המוגנים הנגזרים מחומרת העבירה והעונש הצפוי לה. מדובר בגישה הרואה ברף של "מעבר לספק סביר" תוצר של איזון אינטרסים בין מחויבותו של המשפט הפלילי להגנה על חפים מפשע מחד גיסא, לבין הצורך להגן על הציבור ולאפשר את הרשעתם של העבריינים מאידך גיסא. לפי הצעה זו, רף ההוכחה מבטא איזון אינטרסים גרידא בין הפרט לחברה, ועל כן עליו להיות גמיש ולהשתנות בהתאם לחומרת העבירה ולעונש הצפוי לה. מכאן ששאלת עיצובו של רף ההוכחה ופרשנותו של הרף של "מעבר לספק סביר" היא שאלה ערכית-נורמטיבית, ושאלת סבירותו של הספק ומידת סבירותו היא תלוית הקשר ונקבעת בהתאם לשיקולי מדיניות.