stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בועז גנור

| --- | --- |

 לידה:  1961 (בן 63 בערך) תל אביב, ישראל ישראל
 ענף מדעי:  ביטחון לאומי, טרור 
 עיסוק:  חוקר מדיניות נגד טרור
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת תל אביב
 מנחה לדוקטורט:  אהוד שפרינצק
 מוסדות:  אוניברסיטת רייכמן
 תרומות עיקריות
 חקר האסטרטגיה הישראלית ללוחמה בטרור, פיתוח מדיניות נגד טרור, הקמת המכון למדיניות נגד טרור באוניברסיטת רייכמן
 
בועז גנור (נולד ב-1961) הוא נשיאה השלישי של אוניברסיטת רייכמן. מחלוצי חקר הטרור באקדמיה, המכהן כפרופסור מן המניין. מייסד המכון הבין-לאומי למדיניות נגד טרור ומנהלו במשך שלושה עשורים, ולשעבר דקאן בית הספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה.
ביוגרפיה

גנור נולד וגדל בתל אביב, בנם של עו"ד דוד גנור (מזרחי) ושולמית לבית אלקנה, ולו אחות אחת, אפרת. מצד אביו הוא נין למייסדי אחוזת בית, דוד ורוזה מזרחי, ולרב הראשי של סרייבו, אברהם רומנו. מצד אמו הוא נכד למקימי מלון אלקונין-צנטרל, המלון הראשון בעיר תל אביב.
גנור נשוי ואב לשלושה.
ביוגרפיה > השכלה

לאחר שירותו הצבאי, למד לתואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים, והשלים את לימודיו ב-1986. את לימודי התואר השני ביצע באוניברסיטת תל אביב והשלימם ב-1990. בהמשך שימש עוזרו של יועץ ראש הממשלה ללוחמה בטרור, תא"ל יגאל פרסלר, ושב לאוניברסיטה העברית בסוף שנות ה-90. עבודת הדוקטורט שלו במדעי המדינה, שבוצעה בהנחיית פרופ' אהוד שפרינצק, עסקה באסטרטגיה של מדינת ישראל נגד טרור, והוגשה ב-2001.
ביוגרפיה > מוקדי מחקר

כחוקר, מתמקד גנור בהבנת המניעים, הטקטיקה והאסטרטגיה של ארגוני טרור ברחבי העולם, כמו גם בפיתוח מדיניות יעילה נגד טרור. הוא חוקר את הפסיכולוגיה שמאחורי הטרור, מימון טרור, את תפקיד האידאולוגיה בהקצנה של גורמים טרוריסטיים, ואת הטכנולוגיות בהן עושים שימוש גורמים אלה. הוא עוסק במפגש שבין משפט, אתיקה וביטחון, כמו גם תהליכי קבלת החלטות בהתמודדות מדינות המערב למול טרור.
ביוגרפיה > פועלו האקדמי

ב-1996, בהיותו דוקטורנט, פגש גנור את פרופ' אוריאל רייכמן, מייסד המרכז הבינתחומי הרצליה (כיום אוניברסיטת רייכמן), והציע לו להקים מכון מחקר ראשון מסוגו לחקר הטרור. גנור הקים את המכון הבין-לאומי למדיניות נגד טרור (ICT), שהיה מכון המחקר הראשון בעולם שהוקדש באופן בלעדי לחקר תחום זה. הוא ניהל את המכון במשך קרוב לשלושה עשורים, ועם פרישתו ב-2023 הוחלף על ידי מירי איזין. ב-2002 הקים בה את הוועידה העולמית למדיניות נגד טרור ועמד בראשה, גם כן עד 2023.
ב-2004 מונה גנור לסגן דקאן בית הספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה, וב-2014 מונה לדקאן, אז גם הועלה לדרגת פרופסור חבר. כיהן כדקאן עד 2019. שימש כראש תוכניות חקר הטרור בבית הספר. בראשית 2023 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין, אז גם נבחר לנשיאה השלישי של אוניברסיטת רייכמן. בספטמבר של אותה שנה נכנס לתפקידו.
במרוצת השנים כיהן כחוקר וכמרצה אורח במספר מוסדות, בהם: אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת ג'ורג'טאון, אוניברסיטת צ'ארלס סטיוארט באוסטרליה, ומכון מונטריי ללימודים בין-לאומיים. הוא כתב ארבעה ספרים בתחום הטרור וההתמודדות עם תופעה זו, וזכה לאורך השנים במספר מענקי מחקר מטעם האיחוד האירופי וגופים נוספים. פרסם כמה עשרות מאמרים שעברו ביקורת עמיתים.
ביוגרפיה > פועלו הציבורי

גנור ייסד את הקהילה האקדמית הבין-לאומית להתמודדות עם טרור (ICTAC), והוא חבר מייסד במרכז הבין-לאומי למחקרי רדיקליזציה ואלימות פוליטית (ICSR) בקינגס קולג' לונדון. הוא שימש כעמית בכיר במכון למניעת טרור באוקלהומה (MIPT), וכיהן כחבר הוועדה המייעצת הבין-לאומית של המרכז הבין-לאומי למחקרי אלימות פוליטית וטרור (IDSS) באוניברסיטה הטכנולוגית של נאניאנג בסינגפור.
היה חבר במספר ועדות ללוחמה בטרור: הוועדה הישראלית-אמריקאית-פלסטינית למניעת הסתה לאלימות וטרור שהוקמה במסגרת הסכם ואי; הוועדה הלאומית של ישראל לטכנולוגיות לוחמה בטרור; הוועדה המייעצת הבין-לאומי של מכון מנהטן עבור משטרת העיר ניו יורק.
גנור שימש כיועץ בתחום הלוחמה בטרור למשרד ראש הממשלה, משרד הביטחון, המשרד לביטחון פנים, המטה ללוחמה בטרור במועצה לביטחון לאומי, ומשרד התחבורה. ייעץ לראש הממשלה בנימין נתניהו בעת כתיבת ספרו מלחמה בטרור.
הוא הופיע מאות פעמים כחבר פאנל וכמרואיין באולפני החדשות בישראל ובעולם, וחיבר טורים רבים בנושאי השעה, שראו אור בעיתונות הכתובה.
ביוגרפיה > ספריו

Ganor, Boaz & Stenzler-Koblentz, Liram, Israel’s Targeted Killing Policy - Moral, Ethical & Operational Dilemmas, Palgrave Macmillan, 2022
Ganor, Boaz, Israel’s Counter-Terrorism Strategy – Origins to the Present, Columbia University Press, July 2021
Ganor, Boaz, Global Alert: Modern Terrorism Rationality and the Challenge to the Democratic World, Columbia University Press, 2015
Ganor, Boaz, The Counter-Terrorism Puzzle – A Guide for Decision Makers, Transaction Publishers, 2005. In Japanese: Namiki Shobo Publishing, 2018. In Hebrew: Interdisciplinary Center Publisher,2003.
הערות שוליים

↑  יובל אזולאי, דו"ח מצמרר חושף איך תיראה מלחמה עם חזבאללה, באתר כלכליסט, 8 בפברואר 2024
↑  חזון ומעש - חייו של דוד גנור (1919–1997) / דוד לביא, באתר תל אביב שלי
↑  שמחה מזרחי
↑  מודעת האבל של לוי אלקנה, באתר מעריב, ‏11 ביולי 1984
↑  בועז גנור, מדיניות ישראל בהתמודדותה עם הטרור: אפקטיביות מול ערכים דמוקרטיים-ליבראליים, באתר ספריות האוניברסיטה העברית בירושלים, ‏2001
↑  אוניברסיטת רייכמן, פרופ' בועז גנור - שותפים לדרך, באתר יוטיוב, ‏3 במאי 2022
1 2 3 4  פרופ' בועז גנור, באתר אוניברסיטת רייכמן
↑  פרופ' בועז גנור, באתר אגודת חוקרי צבא חברה בישראל
↑  International Institute for Counter-Terrorism (ICT), Prof. Boaz Ganor on CNN, YouTube, ‏2023-10-30
↑  ערוץ הכנסת, מחוץ לזמן עם פרופ' בועז גנור, באתר יוטיוב, ‏18 בדצמבר 2016
↑  פרופ׳ בועז גנור, ‏ללא האינטרס האיראני, המלחמה לא הייתה פורצת, באתר מעריב אונליין, 29 בדצמבר 2023
↑  הפלשתינים שחטו את השלום, באתר ישראל היום, ‏12 באוקטובר 2023
↑  בועז גנור, ‏רק שת"פ בינלאומי יהיה אפקטיבי במיגור הטרור, פרופ' בועז גנור, באתר גלובס, 13 ביוני 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261561705171  ISNI: 0000 0000 7932 7348  LCCN: n00048488  NKC: jo2017941474  NTA: 238715752  SUDOC: 129271802  VIAF: 67697309   WorldCat (עם VIAF): 67697309 
גנור ושגריר ארצות הברית בישראל טום ניידס, בוועידה העולמית ה-21 נגד טרור, אוניברסיטת רייכמן, ספטמבר 2022
שלושת נשיאי אוניברסיטת רייכמן לדורותיהם: אוריאל רייכמן, רפי מלניק וגנור, יחד עם שגריר ארצות הברית בישראל טום ניידס, ספטמבר 2022
סברי ג'ריס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1938 (בן 86 בערך) פסוטה 
 מדינה:  מדינה פלסטינית, ישראל 
 תפקיד:  עורך דין, פעיל פוליטי
 
סברי אליאס ג'ריס (בערבית: صبري جريس, תעתיק מדויק: צברי ג'ריס; נולד ב-1938) הוא עורך דין ערבי-ישראלי ופעיל פוליטי, אשר היה בכיר באש"ף וחבר במועצה הלאומית הפלסטינית.
אודות

ג'ריס נולד בכפר פסוטה ב-1938 למשפחה ערבית-נוצרית. למד בבית הספר טרה סנטה בנצרת.
בגיל 19 יצא ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית. הוא היה פעיל בוועד הסטודנטים הערבים והיה ממייסדי ומנהיגי תנועת "אל-ארד", תנועה ערבית לאומית עם אוריינטציה נאצריסטית פאן-ערבית שהוצאה מהחוק כעבור כמה שנים. עם סיום לימודיו עבר לחיפה ועבד במשרד עורכי הדין נקארה-וקסמן.
בשנת 1966 פרסם את המחקר "הערבים בישראל", הספר הראשון בעברית שעסק במצבם של ערביי ישראל ותיאר את יחס השלטונות כלפיהם. הספר תורגם למספר שפות, בהן אנגלית, גרמנית, צרפתית, איטלקית ושוודית.
בשנים 1964–1970 הוחזק 7 פעמים במעצר מנהלי בכלא והוטלו עליו מגבלות שונות.
בשנת 1970, עזב את ישראל לביירות עם אשתו, בתיאום עם השלטונות בארץ. בלבנון היה לפעיל מרכזי באש"ף, והחל לשמש כחוקר במכון למחקרים פלסטיניים של אש"ף במחלקה הישראלית. ג'ריס הפך לראש המחלקה הישראלית במכון ומשנת 1978 עמד בראש המכון. בנוסף היה עורך של ירחון אש"ף. במהלך שנות השמונים והתשעים שימש כיועץ לערפאת לענייני ישראל. בביירות נולדו לו בת ובן.
ביוני 1982 פרצה מלחמת לבנון הראשונה. בספטמבר תפס צה"ל את ארכיון אש"ף, עליו היה מופקד ג'ריס, והעביר את החומרים לישראל.
לאחר גירוש אש"ף מהעיר, הוא נשאר והמשיך לנהל את המכון. ב-5 בפברואר 1983 התפוצצה מכונית תופת מול משרדי המכון בביירות. משערים כי מאחורי הפיגוע עמדו הפלנגות הנוצריות. בין 19 ההרוגים נמנתה אשתו של ג'ריס, האני שאהין. ג'ריס עזב לתוניס, שם נישא בשנית לאחות אשתו, ומשם עבר עם המשפחה לניקוסיה, משם ניהל את המכון. ב-1994 במסגרת הסכמי אוסלו חזר להתגורר בישראל.
בשנת 2006 ייצג בבית המשפט את אחיו ג'ריס ג'ריס שהורשע לבסוף במגע עם סוכן איראני.
הערות שוליים

↑  מו"ל צרפתי קיים פגישות בענין מעצרו של ג'רייס, מעריב, 26 באפריל 1970
↑  צו לפי בקשת עו"ד ג'רייס בעניין היחס לעציר מנהלי, מעריב, 30 באפריל 1970
↑  הסופרת פידא ג'ריס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263580905171  PLWABN: 9810649188405606  GND: 107907313  ISNI: 0000 0001 1977 8726  LCCN: n50038913  NTA: 07135168X  SUDOC: 058602321  VIAF: 34984472   WorldCat (עם VIAF): 34984472
פליציה בלומנטל

| --- | --- |

 לידה:  28 בדצמבר 1908 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  31 בדצמבר 1991 (בגיל 83) תל אביב-יפו, ישראל 
 מוקד פעילות:  ברזיל, פולין 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרדריק שופן למוזיקה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  פולנית 
 כלי נגינה:  פסנתר, צ'מבלו 
 
פֶליציה בּלוּמֶנטל (Felicja Blumental;‏ 28 בדצמבר 1908 – 31 בדצמבר 1991) הייתה פסנתרנית יהודייה.
מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה ברחוב ביאליק, תל אביב
חייה

בלומנטל נולדה בשנת 1908 בוורשה שבפולין, למשפחה חובבת מוזיקה ולאב כנר. היא החלה ללמוד פסנתר בגיל חמש והופיעה לראשונה בנגינה בגיל עשר. בקונסרבטוריון הלאומי בוורשה למדה פסנתר אצל זביגנייב דְזֶ'בְיֶיצקי (Drzewiecki), ממייסדי תחרות שופן הבינלאומית לפסנתר, למדה קומפוזיציה אצל המלחין קרול שימנובסקי. אחר-כך למדה בשווייץ אצל הפסנתרן יוזף טורצ'ינסקי (Turczyński), שנודע במחקריו על שופן ובביצועיו את יצירות שופן.
בשנת 1938, בעקבות התגברות האנטישמיות באירופה ערב מלחמת העולם השנייה, עזבו בלומנטל ובעלה מרקוס מיזנה את פולין לניס, אחר-כך מצאו מקלט בברזיל. בלומנטל קיבלה אזרחות ברזילאית, והפכה לחסידה של מוזיקה ברזילאית ושל מלחינים ברזילאים. בהמשך דרכה עברה להתגורר במילאנו משנת 1962, ובלונדון משנת 1973.
הרפרטואר של בלומנטל היה מגוון ואף הרפתקני, והשתרע מהבארוק הפורטוגזי ועד ליצירות דרום אמריקאיות בנות-זמנה. בין הקלטותיה נכללו יצירות נשכחות רבות מאת מלחינים כגון קארל צ'רני, פרדיננד ריס וג'ון פילד. המלחין הברזילאי וילה לובוס כתב עבורה את הקונצ'רטו החמישי שלו, לאחר ששמע והתרשם מהביצוע שלה ל"בכיאנאס ברזילייראס" מספר שלוש שלו, לפסנתר ותזמורת. המלחין הפולני קשישטוף פנדרצקי הקדיש לה את יצירתו "פרטיטה לצ'מבלו ולתזמורת". הקלטה של יצירה זו בביצוע בלומנטל זכתה בפרס אקדמיית שארל קרו (L'Académie Charles Cros) הצרפתית בשנת 1975.
בלומנטל זכורה בעיקר בזכות ביצועיה את יצירות שופן, והקלטותיה את המזורקות שלו נחשבות לפרשנויות מופת שלהן.
בלומנטל נפטרה בשנת 1991 בתל אביב, במהלך אחד מסיבובי ההופעות הרבים שלה בישראל, ונקברה בבית העלמין קריית שאול שבעיר. מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה בתל אביב אשר בו נמצאת הספרייה למוזיקה של העיר נקרא על שמה, ובו נשמרים גם התווים וההקלטות שהיו ברשותה. בתהּ, הזמרת אנט סלין, הייתה בין המארגנים של הפסטיבל הבינלאומי למוזיקה על שם פליציה בלומנטל, המתקיים כל שנה מאז שנת 1999.
בית הקברות הצבאי הבריטי בבאר שבע

| --- | --- |

בית הקברות הצבאי הבריטי בבאר שבע
 פרטי בית הקברות
 סוג:  בית קברות צבאי
 תאריך הקמה:  אוקטובר 1917 
 אתר רשמי
 קואורדינטות:  31°14′39″N 34°47′02″E﻿ / ﻿31.24417°N 34.78391°E﻿ / 31.24417; 34.78391
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת באר שבע מוגדלת) בית הקברות הצבאי הבריטי בבאר שבע (למפת באר שבע רגילה) בית הקברות הצבאי הבריטי בבאר שבע (למפת צפון הנגב רגילה) בית הקברות הצבאי הבריטי בבאר שבע (למפת צפון הנגב מוגדלת) בית הקברות הצבאי הבריטי בבאר שבע   he בית הקברות הצבאי הבריטי בבאר שבעhe בית הקברות הצבאי הבריטי בבאר שבעמפת  __ באר שבע (in English: Beersheba) [‌צפון הנגב‌]מצפון, ממזרח ומערב: __ מועצה אזורית בני שמעון (in English: Bnei Shimon Regional Council) ממזרח: __ עומר (יישוב) (in English: Omer, Israel), __ תל שבע (in English: Tel Sheva) מדרום: __ שגב שלום (in English: Shaqib al-Salam), __ מועצה אזורית מרחבים (in English: Merhavim Regional Council) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;   לחצו כדי להקטין חזרה   לחצו להגדלה    העיר העתיקה בבאר שבע (ניתן להקיש על אתרים שונים כדי להגיע לערכים מורחבים המפרטים אודותם) 
 
שלט בכניסה לבית הקברות
מבט כללי על בית הקברות
מצבת חייל אלמוני
בית הקברות הצבאי הבריטי בבאר שבע הוקם בשלהי מלחמת העולם הראשונה בבאר שבע, ונטמנו בו 1,240 חללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה שנהרגו באזור בעת כיבוש ארץ ישראל מידי האימפריה העות'מאנית, מהם 206 מאנזא"ק - חיל המשלוח האוסטרלי והניו זילנדי.
במקום נקברו תחילה 139 מחללי קרב באר שבע ביניהם קצין בדרגת קפטן (סרן) ממוצא יהודי, סימור ואן דן ברג שעל מצבתו חקוק מגן דוד. לאחר הקמת בית העלמין הועברו אליו גם חללים מתשעה בתי קברות ארעיים אחרים.
ליד שער הכניסה מופיעה הכתובת הבאה בשלוש השפות הרשמיות של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל:
"חלקת השדה שעליה הוקם בית הקברות הלזה, ניתנה על ידי עירית באר שבע כמתנת עם של בני פלשתינה (א"י) להיות מקום מנוחת עולמים לחיילי ההסכמה, אשר נפלו חללים במלחמה בשנים 1914 - 1918. יהי זכרם ברוך".
מצבת הטייסים

בבית הקברות ניצבת מצבה, שהקימו הטורקים ואשר שוקמה בידי הבריטים, כאות הוקרה לשמונה הטייסים הבריטים  שנהרגו בקרב נגדם. לאחר המלחמה גילו הבריטים את המצבה והציבו אותה בבית הקברות הצבאי הבריטי. למצבה צורת פירמידה קטומה, בראשה נחקק סמל חיל האוויר המלכותי ומתחתיה רשומים שמות הנופלים ותאריך נפילתם. לרגלי המצבה מופיע הכיתוב:
"מצבת זיכרון זו, שהוקמה לאחד מהם בנדיבות לב אויביהם, נתגלתה ושוקמה בידי ידידיהם. ינואר 1918"
בוני בית הקברות

במקום בו עומד היום בית יציב היה בשנת 1921 מחנה אוהלים של חלוצים יהודים. הוא הוקם בתום  מלחמת העולם הראשונה. ועד הצירים של ההסתדרות הציונית, שנחשב אצל הממשלה הבריטית לבא כוחו של היישוב היהודי בארץ ישראל, זכה במכרז לבניית בתי הקברות הצבאיים בארץ. מטעמו, זכו שלוש קבוצות של חלוצים בעבודת הבנייה של בית הקברות הצבאי בבאר שבע. הקבוצה הגדולה הייתה של גדוד העבודה. בית הקברות הוא מבין הגדולים מסוגו. עבודת הבנייה של החלוצים זכתה לאישור רשמי של ממשלת המנדט: "העבודה בוצעה בידכם בדרך משביע רצון. העבודה בכללותה טובה" עבודת החלוצים הייתה הישג לעבודה העברית.
הנצחת הנופלים

עיריית באר שבע מקיימת מדי שנה, ב-31 באוקטובר, יום כיבוש העיר על ידי הדיוויזיה האנז"קית, אזכרה שנתית בבית הקברות לחללי מלחמת העולם הראשונה בעיר זו. נציגי בריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד, טורקיה, גרמניה ודרום אפריקה מיוצגים בטקס על ידי שגריר או נציג בכיר אחר. גם נציגי כוח המשקיפים הבינלאומי בסיני (MFO) לוקח חלק פעיל בטקס כמשמר כבוד וחצוצרן. הציבור הישראלי, רבים מהם חברי "העמותה למורשת מלחמת העולם הראשונה בישראל", משתתפים כל שנה בטקס, בו מועלה זכרם של חללי הצבא הבריטי שנהרגו במהלך כיבוש באר שבע ובקרבות שהיו בסביבתה.
בשנת 2002 נחנכה סמוך לתחנת הרכבת הטורקית אנדרטה יחידה במינה לזכר חללי צבא טורקיה שנהרגו על הגנת העיר ומוצבי הסביבה. בשנת 2008 הוקדשה הרחבה בה נמצאת האנדרטה כ"רחבת מוצטפה כמאל אתה-תורכ" לכבודו של מייסד הרפובליקה הטורקית החדשה, שהיה קצין בצבא העות'מאני, ושהה גם בארץ ישראל. באפריל 2008 הוקם ונפתח לקהל פארק החייל האוסטרלי, בשכונה י"א בעיר. הפארק, שהוקם בתרומת "קרן פראט" האוסטרלית, כולל מדשאות, מתחם סגור, שלטי הסברה ופסל מרשים של לוחם אוסטרלי על סוסו, ספק פצוע או שמא גוחן על הסוס תוך ההסתערות לכיבוש העיר.
אירוע יוצא דופן היה במלאת 90 למלחמה, מטעם המועדון האוסטרלי של ה-Lighthorse ו"העמותה למורשת מלחמת העולם הראשונה בישראל". קבוצה של 50 פרשים ממועדון זה, רבים מהם בעשור הששי והשביעי לחייהם, הגיעו לישראל כדי לשחזר בדייקנות את מסע חטיבת אנז"ק (הכוח האוסטרלי-ניו זילנדי) בימים האחרונים של אוקטובר 1917. האורחים באו לבושים מדים, חגורים, ונשאו איתם אוכפים אופייניים לתקופה ההיא. בהדרכת אנשי "העמותה למורשת מלחמת העולם הראשונה" הם שיחזרו בדייקנות את מסלול הרכיבה מחזית עזה עד לבאר שבע. ברוח התקופה הם ישנו ליד הסוסים, קיימו מסדרים וקבוצת פקודות, והשתתפו במספר טקסים בהם נחנכו שלטי הסבר. האירוע, שנעזר ברשות הטבע והגנים, קק"ל ומספר מועצות אזוריות, הסתיים במצעד הפרשים בחוצות באר שבע ב-31 באוקטובר, ובהסתערות הפרשים בדהירה מחורשת בית אשל עד לגשר הטורקי, בשעות אחר הצהריים, בדיוק כמו 90 שנה קודם לכך.
במסגרת אירועי 100 שנים לקרב כיבוש באר שבע נחנך בקצה הדרומי של בית העלמין, המרכז להנצחת חיילי אנז"ק בבאר שבע.
ראו גם

בית הקברות הבריטי בירושלים
הקרב על באר שבע
בית יציב
לקריאה נוספת

גדעון ביגר ואלי שילר, באר שבע ואתריה, הוצאת אריאל, ירושלים, 1991
אילן גל-פאר, בית הקברות הצבאי בבאר שבע: שני מאבקים, בתוך: ספר זאב וילנאי, מבחר מאמרים בידיעת הארץ, חלק ב, (עורך: אלי שילר), הוצאת אריאל, ירושלים 1987, עמ' 216 -224.
אריה בראון

ערך זה עוסק בחזן הצבאי הראשי. אם התכוונתם למזכיר צבאי לשר הביטחון משה דיין, ראו .
| --- | --- |
אריה בראון מדליק נרות חנוכה עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, 1996
אריה בראון מדליק נרות חנוכה עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, 1996
 לידה:  7 בפברואר 1934 ירושלים, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  30 בדצמבר 2008 (בגיל 74)
 מקום קבורה:  בית הקברות סגולה 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1976–1999 (כ־23 שנים)
 דרגה:    סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 חייל במודיעין קרבי  צלם ממטוסים  החזן הצבאי הראשי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון
 תפקידים אזרחיים
 ניהול מחלקת הסידור בדפוס של עיתון "הארץ"
 
אריה בראון (משמאל) יחד עם בנו חומי וראש הממשלה מנחם בגין, 1978.
אריה בראון (כ"ב בשבט ה'תרצ"ד, 7 בפברואר 1934 - ד' בטבת ה'תשס"ט - 30 בדצמבר 2008) היה חזן ישראלי, שימש כחזן הצבאי הראשי בצה"ל בשנים 1976–1999.
קורות חייו

אריה בראון נולד בירושלים, דור שביעי בארץ, צאצא למשפחת ריבלין. גדל בתל אביב. כישרונו המוזיקלי התגלה בילדותו על ידי החזן שלמה רביץ, והוא נחשב ל"ילד פלא" במקהלתו של רביץ. למרות כישרונו, הוא נשלח ללמוד מקצוע בישיבה הטכנולוגית "כפר אברהם" שבפתח תקווה. בצה"ל שירת במודיעין קרבי וכצלם ממטוסים, ובבגרותו ניהל את מחלקת הסידור בדפוס של עיתון "הארץ".
במקביל לעבודתו בעיתון "הארץ", החל לשמש כחזן בבתי כנסת שונים ואף שר בפני החזן משה קוסביצקי. באפריל 1975 זכה במקום ראשון בפסטיבל חזנות. לאחר שירות בחיל השריון במילואים, הועבר לרבנות הצבאית לשמש כחזן. בשנת 1976 החליף את החזן הצבאי הראשי אברהם כרמל, שיצא לגמלאות לאחר ששימש בתפקיד במשך 23 שנים.
מתוקף תפקידו הופיע בראון בטקסים רשמיים רבים של צה"ל ומדינת ישראל, ובפרט בהלוויות ובאזכרות. קולו העמוק של בראון הפך עם השנים מזוהה עם תפילת אל מלא רחמים שנאמרה בטקסי האזכרה הרשמיים של צה"ל. כמו כן השתתף בטקסים הממלכתיים ליום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם. בנוסף לזאת השתתף בראון במסע עם ראש הממשלה יצחק רבין למחנות הריכוז בפולין, אזכרה לחללי הבריגדה היהודית ברוונה שבאיטליה, ברכת שהחיינו מהכותל המערבי בשידור ישיר לכל רחבי העולם בליל חתימת הסכם השלום עם מצרים, הופעה בכל חידוני התנ"ך לנוער יהודי מהעולם ומהארץ ביום העצמאות, הופעה בפני קבוצות תורמים של המגביות השונות, כמו כן ליווה את הלווייתו של ראש הממשלה יצחק רבין.
בימים הנוראים היה נוהג לשמש חזן באחד מבתי הכנסת בארצות הברית. מיד עם פתיחת הגבולות בין הגוש הקומוניסטי למערב, זומן בראון למסע קונצרטים עם חזנים נוספים, מסע מיוחד בגוש הקומוניסטי שזכה להצלחה רבה.
בשנת 1998 נערך ערב לכבוד בראון בהיכל התרבות בתל אביב, בו השתתפו אמנים רבים, חבריו של בראון, בליווי תזמורת צה"ל. כל ההכנסות מהערב הועברו לקרן לב"י.
אריה בראון היה בעל קול בריטון עוצמתי והקליט מספר תקליטי חזנות ושירה חסידית. הוא הושווה פעמים רבות לחזן משה אוישר בשל הדמיון הרב בין הקולות של השניים. בראון נהג לשיר יצירות מהרפרטואר של אוישר, ופרסם בארץ את היצירה "אמר רבי אלעזר" בביצועו עם מקהלת הרבנות הצבאית. שגריר מצרים בישראל כינה את בראון "המואזין של צה"ל".
בראון נפטר ב-30 בדצמבר 2008, כתוצאה מהתקף לב, מעט לפני יום הולדתו ה-75.
הנצחה

אריה בראון היה תושב פתח תקווה. בשכונת אם המושבות בעיר, נקרא רחוב על שמו.
משפחתו

היה נשוי לזמירה, ואב לשלושה ילדים. בנו, נחום (חומי), שימש בתפקידים ניהוליים בעולם הבנקאות ואף שידר ברדיו קול חי תוכניות חזנות. בתו, פנינה, הייתה נשואה למרדכי מירון, בנו של עו"ד אליהו מירון. בנו הצעיר, טל, הוא מוזיקאי המתגורר בפתח תקווה.
הערות שוליים

↑  זאב רב-נוף, מפגש חזנים, דבר, 11 ביוני 1975
↑  אברהם רותם, עונת יצוא החזנים, מעריב, 15 בספטמבר 1985
| הרבנות הצבאית |
| --- | --- | --- |
| תחומי סמכות | הלכה צבאית • גיור חיילים מעוניינים • כשרות בצה"ל • נישואין לחיילים המעוניינים • קבורת חללים • כתיבת ובדיקת ספרי תורה, תפילין, מזוזות ומגילות לבסיסי צה"ל |    |
| רבנים צבאיים ראשיים | הרב שלמה גורן • הרב מרדכי פירון • הרב גד נבון • הרב ישראל וייס • הרב אביחי רונצקי • הרב רפי פרץ • הרב אייל קרים |    |
| חזנים צבאיים ראשיים | משה קראוס • אברהם כרמל • אריה בראון • חיים ויינר • שי אברמסון |    |
| ערכים קשורים | השירות הדתי • קורס רבנים צבאיים • מקהלת הרבנות הצבאית |    |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308860705171  ISNI: 0000 0001 0818 8712  VIAF: 160638200   WorldCat (עם VIAF): 160638200
בית קפה 13 כסאות

| --- | --- |
 סוגה:  הומור
 יוצרים:  Georgy Zelinsky 
 כותבים:  Alla Radzinskaya 
 בימוי:  Sergey Yevlakhishvili, Spartak Mishulin, Lidiya Ishimbayeva, מארק זכארוב, Roman Viktiuk, Georgy Zelinsky 
 שחקנים:  Olga Aroseva  Boris Runge  Rudolf Rudin  Spartak Mishulin  נטליה סלזניובה  Roman Tkachuk  Yuriy Sokovnin  Valentina Sharykina  Viktoriya Lepko  Zoya Zelinskaya  אלכסנדר בליאבסקי  Viktor Baykov  Vladimir Kozel  Yury Volyntsev  Mikhail Derzhavin  זינובי ויסוקובסקי  גיאורגי ויצין 
 ארץ מקור:  ברית המועצות 
 שפות:  רוסית
 מספר עונות:  14 
 מספר פרקים:  133 
 הפקה
 חברת הפקה:  הטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות
 מוזיקה:  Anatoly Bykanov 
 אורך פרק:  60 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  הטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות
 פורמט (תמונה):  4:3
 תקופת שידור מקורית:  16 בינואר 1966 – 4 באוקטובר 1980
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
בית קפה 13 כסאות (ברוסית: "Кабачок «13 стульев»") הייתה תוכנית הומור של הטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות. הפרק הראשון הוקרן בשנת 1966 ופרק 133 ואחרון הוקרן בשנת 1980.
היסטוריה

עלילת הסדרה התרחשה בבית קפה בפולין. הגיבורים היו עובדי תשלובת, קרובי משפחה שלהם שהיו מבקרים קבועים בבית קפה ועובדי בית קפה. כל פרק נפתח והסתיים בדברי הקדמה של מנחה. במהלך הפרק בוצעו קטעים הומוריסטיים על בסיס חומר מירחוני הומר של הגוש הסובייטי. בהמשך, לאור הפופולריות של התוכנית שולבו בה יצירות של הומוריסיטם סובייטים לרבות סמיון אלטוב, ויקטור ארדוב, גריגורי גורין, זינובי ויסוקובסקי ועוד. בין הקטעים מבקרי הבית קפה ביצעו קטעים מוזיקליים בליווי הקלטות של זמרים מחוץ לברית המועצות (קטרינה ולנטה, מיריי מאתיה, טום ג'ונס ועוד).
מבקרי בית קפה פנו מאחד לשני בשמות פרטיים או לפי המקצוע דוגמת "מר מנהל", "מר פרופסור" וכו'. רוב שחקני התוכנית היו עובדי "תיאטרון סאטירה" של מוסקבה. כול פרק נמשך 50-70 דקות.
בשנת 1976 לקראת עשור של קיום התוכנית ממשלת פולין העניקה לשחקנים בולטים תוארי כבוד פולנים. הקרנת התוכנית הופסקה בשנת 1980 בעקבות המצב הפוליטי המתוח בין ברית המועצות לבין פולין.
בארכיון של הקרן הממלכתית לתוכניות רדיו וטלוויזיה נשמרו רק 11 פרקים, רובם שחור-לבן.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 היה ניסיון לחדש את התוכנית, אך ללא הצלחה.
תמיר שפר

| --- | --- |

 לידה:  22 בפברואר 1962 (בן 62)
 ענף מדעי:  תקשורת פוליטית והתנהגות בוחרים
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  האוניברסיטה העברית בירושלים
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 פרסים והוקרה:  The International Journal of Press/Politics Hazel Gaudet-Erskine
תמיר שפר (נולד ב-22 בפברואר 1962) הוא פרופסור מן המניין במחלקות למדע המדינה ולתקשורת ולעיתונאות באוניברסיטה העברית בירושלים. מכהן כרקטור האוניברסיטה העברית החל משנת 2022.
ביוגרפיה

שפר נולד וגדל בקיבוץ ניר דוד, שסביו היו ממקימיו. את שירותו הצבאי עשה בחיל התותחנים, שם שירת במילואים בדרגת סגן-אלוף. בשנת 1994 סיים תואר ראשון בתקשורת באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בהצטיינות יתרה. בשנת 2001 סיים בהצטיינות דוקטורט בתקשורת פוליטית באוניברסיטה העברית בהנחייתו של פרופ' גדי וולפספלד.
הוא נשוי לאלונה שפר-קארו, מנהלת בכירה במגזר הציבורי ודירקטורית בחברות ציבוריות, ולהם שלושה ילדים.
פעילות אקדמית

בשנת 2002 מונה למרצה במחלקות למדע המדינה ולתקשורת באוניברסיטה העברית, ובשנת 2007 מונה למרצה בכיר עם קביעות במחלקות אלה. בשנת 2010 קודם לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2014 קודם לדרגת פרופסור מן המניין. בשנים 2012–2016 שימש שפר בתור סגן דקאן להוראה בפקולטה למדעי החברה. בשנת 2016 נבחר לתפקיד דיקן הפקולטה ובשנת 2020 נבחר לכהונה נוספת. בשנת 2022 נבחר לתפקיד רקטור האוניברסיטה העברית.
פעילות אקדמית > מחקרים ופרסומים

שפר הוא מומחה לתקשורת פוליטית והתנהגות בוחרים. מחקריו מתמקדים באינטראקציה בין מדיה לפוליטיקה, בדגש על תקשורת פוליטית השוואתית ודיגיטלית. הוא חוקר בין היתר את תפקיד הכישורים הכריזמטיים של פוליטיקאים בזירת התקשורת הפוליטית ומחוצה לה. נחשב לאחד החוקרים המרכזיים בחקר פרסונליזציה פוליטית, ומחקריו חושפים כיצד פוליטיקאים בישראל ובעולם הופכים למשמעותיים יותר בפוליטיקה על חשבונם של מוסדות פוליטיים, כגון מפלגות וממשלות.
הוא היה חבר במספר קבוצות מחקר בין-לאומיות של חוקרי תקשורת פוליטית, הכוללות חוקרים מקרוב לעשרים מדינות. במסגרת זו הוא חקר כיצד משפיעים גורמים כמו מבנה המערכת הפוליטית וחוזקה של הדמוקרטיה על תהליכים פוליטיים ותקשורתיים. באוניברסיטה העברית הוא מוביל, ביחד עם פרופסור שאול שנהב, מעבדת מחקר של תקשורת פוליטית דיגיטלית. מעבדת המחקר מבצעת ניתוח טקסטואלי ממוחשב של נרטיבים פוליטיים תוך התבססות על מודלים של למידה עמוקה, כדי להבין תהליכים פוליטיים ותקשורתיים.
שפר כתב עשרות מאמרים, אשר פורסמו בכתבי עת אקדמיים מובילים. הוא נחשב לאחד מהחוקרים המצוטטים בישראל מבין מדעני המדינה והתקשורת.
הוקרה

הספר שכתב שפר עם גדי וולפספלד וסקוט אלתאוס – "Building Theory in Political Communication" – זכה בפרס "The International Journal of Press/Politics Hazel Gaudet-Erskine" לספר הטוב ביותר בתקשורת פוליטית לשנת 2023.