שרמן מינטון
קריירה פוליטית > הוועדה לחקר השדולות

בינואר 1935 החל מינטון את כהונתו בסנאט. כסנאטור חדש, הוא ישב בשורה האחורית של אולם המליאה ולצידו ישב הארי טרומן, שגם הוא היה חדש בסנאט, ועד מהרה היו השניים לידידים קרובים. מינטון נבחר כחבר בוועדה המיוחדת לחקירת השדלנות בראשותו של הסנאטור הוגו בלאק, שעליה הוטל לחקור קבוצות שדולה מפוקפקות. לדבריה של הפרופסורית למדע המדינה לינדה גוגין, הביוגרפית של מינטון, הבסיס לחקירות הוועדה הונע משיקולים פוליטיים וכוון נגד קבוצות שקראו תיגר על חוקי הניו דיל.
איל העיתונות ויליאם רנדולף הרסט החל להשתמש בעיתוניו כדי לשים ללעג את "ההתקפות הפוחזות על החירות" של הוועדה. מינטון הוביל את המאמצים להשיב להרסט ונשא נאום בו הוא מתח ביקורת על תמיכתו של הרסט במפלגה הרפובליקנית. ב-1937 מונה בלאק לבית המשפט העליון ועזב את הסנאט, ומינטון ירש אותו בתפקידו כיושב ראש הוועדה. הוא החל מיד חקירה בהיקף מלא על קונצרן התקשורת בשליטת פרנק גאנט, והאשים אותו בפרסום תעמולה של המפלגה הרפובליקנית. במשך כמה שבועות, נשא מינטון נאומים נגד גאנט בסנאט, וגאנט הגיב באופן דומה בעיתוניו. בסופו של דבר הגיש מינטון הצעת חוק שהייתה אמורה להפוך "פרסום כל מידע שיקרי כבלתי חוקי". גאנט ומספר רב של בעלי בריתו בעיתונות וברדיו, החלו מיד לתקוף את מינטון ואת המפלגה הדמוקרטית על פגיעה בחופש העיתונות. בעלי בריתו של מינטון בקונגרס ביקשו ממנו למשוך את הצעת החוק בשל ההשלכות הפוליטיות שלה, והוא נעתר.
מינטון ניסה שוב לחשוף את מה שהוא ראה כשליטה הרפובליקנית באמצעי התקשורת. הוא הוביל את הוועדה לבחור כמטרה עיתון בעל תפוצה ארצית, Rural Progress. מינטון האשים את המוציאים לאור של העיתון על קבלת כספים באופן בלתי ראוי מתאגידים ואת עורכי העיתון על השפעה בלתי הוגנת כתוצאה מקבלת כספים אלו. בעל העיתון מאוריב ו. רנולדס, זומן לשימוע בפני הוועדה, בו מניטון דרש ממנו לדעת מדוע הוא קיבל כספים מתאגידים. כאשר ביקש רנולדס ממנהל העיתון דר' גלן פרנק, לסייע לו להשיב על השאלות, החלו מינטון והסנאטורים הדמוקרטים בוועד להשתיק את פרנק. כאשר הוא אמר שהכספים מהתאגידים היו תשלומים על פרסומים בעיתון, הכה מינטון בפטישו וצעק, "אין בכוונת ועדה זו להתיר לך לעשות שימוש בפורום זה כדי לפרסם את השקפותיך הרפובליקניות".
מינטון לא היה מודע שפרנק היה גם נשיא אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, ועד מהרה הוא ספג נקמה על הדרך בה הוא התייחס לפרנק. פרנק פנה לתחנות הרדיו של רשת NBC בכל רחבי ארצות הברית ותקף את מינטון על גסות הרוח שלו. הוא הציג טיעונים ארוכים שבהם הוא האשים את מינטון על ניסיון להפר את מגילת הזכויות. מינטון זעם, אך לטיעונים הייתה השפעה בקרב המצביעים באינדיאנה. ב-1938 הוא ביקש תקציב לפתיחה בחקירה ארצית רחבה על גופי התקשורת הגדולים כהוכחה למעורבות הרפובליקנים בתקשורת. הסנאטור הדמוקרטי אדוארד בורק הוביל את המאמצים להפלת צעדים אלו, ובשיחות פרטיות האשים את מינטון בגרימת נזק למפלגה. בשל כך פרש מינטון מתפקידו בוועדה.
מינטון היה תומך נלהב של מפלגתו במהלך תקופת כהונתו בסנאט, ונהג להשפיל באופן מילולי את מתנגדיו. הסנאטור הדמוקרטי יואי לונג היה לאחד מהמטרות המועדפות על מינטון, בשל הפיליבסטרים המוגזמים שלו. במהלך אחד מהפיליבסטרים, איים לונג לעבור למפלגה הרפובליקנית. לאחר שרוב הסנאטורים עזבו את אולם המליאה, נשאר מינטון באולם למשך כמה שעות כדי להתגרות בלונג. לאחר שעייף מההתגרויות, קרא לונג למינטון מעל דוכן הנואמים פוליטיקאי מושחת שעמדותיו יעלו לו בבחירתו מחדש. נימת חילופי הדברים בין השניים הייתה יוצאת דופן והגיעה לחדשות בכל רחבי ארצות הברית.
מינטון היה מעורב בכמה פעמים של חילופי דברים מסוג זה, כולל אחד עם הסנאטור הרפובליקני לסטר דיקינסון במרץ 1936. דיקינסון נשא נאום בסנאט בו הוא ביקר בחריפות את הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט על ביצוע מה שהוא הגדיר צעדים בלתי חוקיים ונוגדים את החוקה. מינטון הגיב במגוון של האשמות, כמה מהן אישיות, כנגד דיקינסון ו"הנאיביות הפוליטית" שלו.