stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסכם יפו (1229)
רקע > השושלת האיובית > הסכם תל עג'ול

מותו של שליט דמשק אלמלך אל-מועטם בחש - שוב - בפוליטיקה האיובית ובסוף 1228 נפגשו הצבאות של אלמלך אלאשרף הנסיך האיובי מהג'זירה עם צבאות שליט מצרים בסמוך לתל אל עג'ול, הנמצא על הדרך לעזה בשפכו של נחל הבשור. המפגש הלא מתוכנן הוליד הסכם בין הנסיכים על חלוקה מחדש של אזורי השליטה, עיקר השינוי נעשה על חשבונו של בן אחיהם - שליט דמשק החדש והחלש אלמלך אנאצר דאוד.
כך קיבל אלאשרף את שטחי סוריה ובמרכזם דמשק והשטח המוסלמי של ארץ ישראל עד עזה, עבר הירדן, הכנרת נלקחו על ידי הסולטאן המצרי.
הסכם יפו

שהותו של הקיסר בארץ ישראל עוררה רגשות ופעולות מנוגדות, היותו מנודה ומוחרם על ידי האפיפיור יצרה מתיחות עם אנשי הכמורה שפעלו נגדו גם בעת שפעל כצלבן לטובת ממלכת ירושלים בעוד האיבלינים והמסדרים הצבאיים חוששים למעמדם וגורל נכסיהם.
מנגד עורר הקיסר תקוות בליבות נוצרים בארץ ישראל ובאירופה כי פעולותיו "יחזירו עטרה ליושנה" וכי הוא יצליח להחזיר את ממלכת ירושלים אל ימי טרום קרב קרני חיטין.
בתחילת נובמבר החל הקיסר בביצור העיר יפו ומשם חידש את המשא ומתן עם סולטאן מצרים.
הסכם יפו > מהלך המשא ומתן

מאחר שהמצב הפוליטי השתנה בתכלית החל הסולטאן המצרי בתרגילי השהיה. בעוד שליחי הקיסר דורשים ממנו מילוי של התחייבויותיו שככל הנראה כללו החזרת רוב או כל השטחים שנכבשו על ידי צלאח א-דין כלומר החזרת שטחי ארץ ישראל שממערב לנהר הירדן.
הסכם תל אל עג'ול העביר - בינתיים - הן את העוקץ מאיומיו של שליט דמשק ואת השטח ממערב לירדן לידיו של סולטאן מצרים, כלומר עתה אמור היה לוותר על שטחים שהלכה למעשה נמצאים תחת שליטתו.
עם זאת ראה אלמלך אלכאמל סכנה בעצם שהותו של הקיסר בארץ ישראל וסכנה גדולה יותר באפשרות שבן דוד אלמלך אלנאצר דאוד שנשדד מנכסיו בדמשק יבקש את עזרת הקיסר בהחזרתו לנחלתו.
מדיניות ההשהיה כללה החלפת מכתבים ובהם דיונים בנושאים פילוסופיים ברומו של עולם ומתן מתנות אקזוטיות, כך הופיעה משלחת מצרית למחנה הקיסר שעמד אז בכורדני ועמה פיל, גמלי מרוץ, וסוסי מרוץ. פרידריך השני, שהיה מדינאי ממולח ומנוסה, שלח כתגובה משלחת לסולטאן ובמקביל משלחת לדמשק לדרבן את הסולטאן המצרי על ידי אמירה כי הקיסר עשוי לשקול מחדש את מערך הבריתות.
הסכם יפו > פרטי ההסכם > מקורות היסטוריים

הטקסט של החוזה המקורי נותר רק בחלקו ושאר הפרטים הנוגעים לתנאים מתוארים במקורות רבים של התקופה ומקורות מאוחרים יותר.
החוזה עצמו נכתב, ככל הנראה, בערבית ובצרפתית עתיקה. חלקים מתנאי ההסכם מופיעים במכתב מיום 18 בפברואר 1228 שנשלח לאפיפיור גרגוריוס התשיעי מאת ג'רולד הפטריארך של ירושלים ומכתב נוסף שנשלח ביום 16 במרץ אל תיאור ההסכם מצורפות הערות של כותב המכתב המגנות ומבקרות את ההסכם חלקם גובלות בסילוף העובדות.
פרטים נוספים נכללים במכתב ששלח הקיסר לאפיפיור ולשליטי אירופה שנכתב ביום 18 במרץ ובו תיאור מלווה בסופרלטיבים שמטרתם להאדיר את שם הקיסר ולהסוות את החלקים הבעייתיים בהסכם. מכתב נוסף של הרמן פון זלצה מפקד המסדר הטבטוני - בן חסותו בן לוויה של הקיסר אל האפיפיור מביא פרטים על ההסכם.
מקורות ערביים ומוסלמיים אינם מציינים פרטים בנוגע לסעיפי ההסכם אך מביאים את סיכום ועיקרי ההסכם ככל הנראה מאחר שאלכאמל רצה להימנע מפרסום מדויק של ההסכם ובעיקר את העובדה שחלקים מירושלים והרשות לבנות בה ביצורים נתנו לצלבנים כך שמידע על ההסכם ניתן לציבור המוסלמי באופן חלקי ומקוטע.
הסכם יפו > פרטי ההסכם > חתימת ההסכם

ב-11 בפברואר הציג הקיסר את פרטי ההסכם בפני האצילים הצלבנים המקומיים, ראשי הכנסייה וראשי המסדרים הצבאיים. הנוכחים הביאו שביעות רצון מן ההסכם אך סירבו לסמוך את ידם על החתימה בטרם תתקבל הסכמת נציגי הכנסייה דהיינו הפטריארך של ירושלים ונציגו של האפיפיור בארץ הקודש. הקיסר, בחשש כי ראשי הכנסייה שחתרו תחתיו לכל אורך מסע הצלב ולא חדלו מלהערים קשיים ומכשולים בפניו פעולותיו של הקיסר, החליט שלא לחכות לאישור הכנסייה וחתם על ההסכם בפני שליחי הסולטאן ושליחיו של הקיסר קיבלו את חתימת הסולטאן על ההסכם.
הסכם יפו > פרטי ההסכם > תנאי ההסכם

הסכם יפו נחתם לתקופה של 10 שנים, ובתקופה זו התחייב הסולטאן שלא לכרות בריתות כנגד הצלבנים, הקיסר לא יפעל כנגד בני בריתו המוסלמיים וימנע מנוצרים לפעול כנגד מוסלמים - סעיף זה נועד למנוע פעולות איבה מצד המדינות הצלבניות העצמאיות בצפון – נסיכות אנטיוכיה ורוזנות טריפולי – ומצד מסדרים הצבאיים שלא חתמו על ההסכם.
שטחים נרחבים הועברו לשליטה צלבנית.
תפיסתה וביצורה של צידון קיבלו בהסכם גושפנקה חוקית ושטח מישור החוף בין ביירות ליפו הפך לשטח בשליטה נוצרית רצופה אליו קשורות שתי מובלעות. המובלעת הצפונית נמתחה לאורך הדרך מעכו לנצרת וכללה את מצודת ציפורי, שפרעם והאזור סביב תבנין ומונפור. בדרום המדינה הצלבנית נמתחה מובלעת נוצרית מיפו אל לוד ורמלה וממנה אל ירושלים כולל אזור בית לחם.
ירושלים נמסרת לידי הצלבנים ולשליטתו המלאה של הקיסר. אזור הר הבית ובו מסגד אל-אקצא וכיפת הסלע נשאר בידי חיילים מוסלמים שערכו במקום טקסי פולחן דתי. תושבי העיר הנוצריים ועולי רגל יכלו לעלות להר הבית. סמכות השיפוט בסכסוכים אזרחיים בין מוסלמים ונוצרים נתנה בידי שופט מוסלמי.
כך נכנסה ירושלים למצב חוקי ללא תקדים בו מובטח חופש גישה וחופש פולחן במקומות הקדושים - הנמצאים בשליטה מוסלמית. בית לחם הועברה לשליטה נוצרית ולמוסלמים הובטחה גישה חופשית למקומות הקדושים.
על פי ההסכם שוחררו כל שבויי המלחמה שנותרו בידי המוסלמים.
במכתבו להנרי השלישי, מלך אנגליה כתב הקיסר על היקף הישגו:
”ישמחו וירוממו באלוהים ויהללוהו בלב תמים, אשר להודיע כוחו, לא בסוסים ולא ברכב יתהלל. נתן תהילה לעצמו במתי מעט להודיע ולהבין שהוא מהולל ברוממותו, איום בגדולתו, מפליא עצות על בני אנוש, מחליף זמנים כרצונו ומאחד לבבות עמים. כי בימים ספורים נסתיים באורח פלא אותו עניין שזה זמן כה ארוך נסיכים רבים וגדולי עולם לא יכלו לו. לא בכוחות גדולים ולא בהטלת פחד.”
הסכם יפו > ביקורת על ההסכם

בעיני המוסלמים הייתה חשיבות להר הבית, ובעיני הנוצרים הייתה חשיבות לירושלים בכללותה ופחות להר הבית.
הסכם יפו > ביקורת על ההסכם > הצד הנוצרי

הסכם יפו נתון לביקורת ומחלוקת מאז נחתם.
תחילת המחלוקת באינטרסים של הצדדים שלא היו שותפים לחוזה - אנשי הכנסייה שראו במסעי הצלב כלי ודרך לבסס את שלטון הכנסייה, מסע הצלב לא היה אירוע המוגבל לשטח הטריטוריאלי של ארץ ישראל אלא אירוע אירופי-נוצרי מרכזי והסכם השלום של יפו הפך לציר מרכזי בוויכוח בין מלוכה חילונית לכנסייה, תהליך ארוך ועקוב מדם שהקיז את דמה של אירופה.
במכתבו לאפיפיור ציין הפטריארך של ירושלים את הפגמים העיקריים של הסכם השלום.
הבעיה העיקרית בחוזה נובעת מהעובדה שהחוזה נחתם בין סולטאן מצרים אך ללא חתימתו של שליט דמשק לשעבר - אלמלך אלנצר דאוד, שנכסים שלו הועברו לידי הצלבנים בחוזה יפו. שליט זה נושל מנכסיו אלו בהסכם בין-איובי שגם לו הוא לא היה צד. מצב משפטי זה העמיד את תוקפו המשפטי של הסכם יפו בסימן שאלה מאחר שנסיך איובי זה לא היה צד ולא היה תומך בחוזה יפו או תל עג'ול.
בידודן של הנקודות הנוצריות בירושלים, נצרת ובית לחם והקושי הטקטי להגן על הדרכים המובילות אליהן העמיד את קיומן ברצון הטוב של השליטים המוסלמיים והפך את השלטון הנוצרי בהן לחסר שורשים.
עם קבלת הידיעה על חתימת ההסכם ופרטיו, חדרה רוח של התלהבות במחנה הנוצרי ביפו. חלק הארי של הצלבנים היו עולי רגל שעבורם העלייה לעיר הקודש וביקור במקומות הקדושים היה עיקר המסע וצפן בתוכו את השכר של חזרה הביתה עטורים בתהילה של גבורת משחררי המקומות הקדושים וקדושת העולים לרגל.
הסכם יפו > ביקורת על ההסכם > הצד המוסלמי

בספרו "תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל" מצטט פרופ' יהושע פראוור היסטוריונים מוסלמיים, בני התקופה, המתארים את תוצאות ההסכם - באין בידם מידע לגבי פרטי סעיפיו.
ההיסטוריון המוסלמי ביברס מתאר את יציאת המוסלמים מירושלים:
”בירושלים ניתנה ההכרזה על יציאת המוסלמים כשהם כואבים ומלאי התמרמרות על אובדן עיר הקודש ומקללים את שמו של אלכאמל”
בכרוניקה מוסלמית אחרת נכתב:
”היה זה אחד האסונות הקשים ביותר שפקדו את המוסלמים ... הייתה זו בשבילם שעת מפלה וניסיון”
והיסטוריון מוסלמי נוסף מוסיף:
”היה זה אסון גדול בשביל המוסלמים, כולם היו מאוחדים בהטלת האשמה על אלמלך אלכאמל על מעשיו”
סיכום

הסכם השלום של יפו הוא הישג מדיני פוליטי ייחודי בהיסטוריה של מסעי הצלב, הישג שנולד מצירוף מקרים בו הנסיכים האיובים היו עסוקים במלחמות אחים ותככים פוליטיים שהביאו אותם לחפש בריתות - עם הצלבנים ועם אירופה במטרה להבטיח את הישרדותם. הזדמנות זאת תיעלם עם ירידתם של האיובים מבמת ההיסטוריה ועליית הממלוכים - כוח שאין לו כל אינטרס בברית או חלוקת הארץ עם הצלבנים.
הסכם יפו יצר מציאות שבירה של קיום בתנאי של ממלכת ירושלים, על בסיס זה ייתוספו הסכמים נוספים - הסכמים של תיבו משאמפאן במסגרת מסע הצלב של הבארונים ושל ריצ'רד מקורנוול שהביאו לחידוש הטריטוריאלי של ממלכת ירושלים הצלבנית על גבולות בני הגנה מחד ומאפשרים פעילות כלכלית וקיום הינטרלנד המאפשר מסחר.
לקריאה נוספת

יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרכים א' ו-ב', ירושלים: מוסד ביאליק, 1963, 1971
הערות שוליים

↑  קטע כתובת בערבית, שנחקקה בלוח שיש ונקבעה בזמנה בחומת יפו, פוענחה ב-2011 על ידי משה שרון. הכתובת נושאת את שמו ותאריו של פרידריך השני ואת התאריך
 "1229 להתגשמותו של אדוננו ישו המשיח", ולא מן הנמנע שהיא מנציחה את ההסכם. זוהי הכתובת הצלבנית היחידה בשפה הערבית שנמצאה בתחומי ממלכת ירושלים. מכתובת דומה בלטינית, שנקבעה בביצורי יפו, השתמר שריד קטן, שהספיק כדי לייחס אותה, כבר בסוף המאה ה-19, לפרידריך השני. 
 Moshe Sharon and Ami Schraeger, "Freferick II's Arabic Inscription from Jaffa 1229", Crusades 11 (2012) pp.139–158
↑  יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרך ב, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה, 1963, עמוד 189
1 2 3  יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרך ב, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה, 1963, עמוד 191
שרגא הרפז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 באפריל 1947 (בן 77) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  בית צבי 
 תקופת הפעילות:  מ-1972
 
שרגא הרפז (נולד בשם שרגא פייבל זילברשטיין ב-20 באפריל 1947 באיטליה) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי.
ביוגרפיה

הרפז נולד להורים ניצולי שואה יוצאי פולין שעלו לישראל דרך איטליה. גדל בשכונת בת גלים בחיפה ולמד בכפר הנוער מבואות ים בנעוריו.
ב-1972 סיים שלוש שנות לימודי משחק לצד ספי ריבלין ואילן רונן בבית הספר למשחק בית צבי.
ביוגרפיה > בתיאטרון

בתיאטרון חיפה: ב-1973 שיחק במחזמר "לילי גם" מאת אהוד מנור (על פי "גם הוא באצילים" מאת מולייר) שביים צדי צרפתי. ב-1974 גילם את לן בהצגה "הצילו" מאת אדוארד בונד שביים עודד קוטלר. עם שמואל קלדרון ואייל גפן. ב-1975 גילם את שרגא בהצגה "שרגא הקטן" שכתב וביים הלל מיטלפונקט. ב-1979 גילם את ראש האינקוויזיציה בהצגה "חיי גליליאו" מאת ברטולט ברכט שביים יוסף מילוא.
בפסטיבל עכו: ב-1997 שיחק בהצגה "רסיסים" מאת אפרים כהן שביימה זהרירה חריפאי. על משחקו בהצגה זו זכה בפרס השחקן המצטיין.
בתיאטרון הקאמרי: ב-1996 שיחק בהצגה "קומדיה של טעויות" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן. ב-1997 גילם את שמוליק בהצגה "הפלגות" מאת שולמית לפיד שביים עמית גזית. ב-1999 גילם רב חובל בהצגה "אויב העם" שכתב הנריק איבסן וביים עמרי ניצן. ב-2000 שיחק בהצגה "דבורה בארון" מאת יהודית קציר שביימה זהרירה חריפאי.
בתיאטרון הספרייה: ב-2002 שיחק בהצגה "הבחורים בדלת ממול" מאת תום גריפין שביים גדי ענבר ובהצגה "כובע מלא גשם" מאת מייקל וינסנט גאזו שביים ארתור קוגן. ב-2003 שיחק בהצגה "ריצ'רד השני" מאת שייקספיר שביים ארתור קוגן ובהצגה "אורח לא צפוי" מאת אגתה כריסטי שבים סלבה מצלב. ב-2004 שיחק בהצגה "מיס שרה סמפסון" מאת גוטהולד אפרים לסינג שביימה אתי רזניק, ושיחק בהצגה "עד התביעה" מאת אגתה כריסטי שביים מיטקו בוזקוב.
בפסטיבל תיאטרון קצר: ב-2004 שיחקה בהצגה "ירח דבש מעונן" שכתב וביים יורם פאלק.
בפסטיבל פותחים מסך 7: ב-2006 שיחק בהצגה "נורה קריגר" שכתבה נטע גלפמן-גבתון (על פי רומן מאת לאה גולדברג) וביים אוהד שחר.
השתתף בקריאת המחזה "נערים" מאת שפרה האפרתי ב"קוראים בצוותא".
בתיאטרון הסימטה: שיחק בהצגה "דאון טאון".
ביוגרפיה > בתיאטרון > בתיאטרון הבימה

ב-1973 גילם את דני קימל בהצגה "תפוס את הגנב" מאת יוסף לפיד שביים ניקו ניתאי. ב-1975 גילם את איילין, בנה הבכור של אמא קוראז' (ליא קניג) בהצגה "אמא קוראז'" מאת ברטולט ברכט שביים דוד לוין. ב-1976 גילם את דובי בהצגה "הגג" מאת הלל מיטלפונקט שביים עמרי ניצן; שיחק בהצגה "ריצ'רד השלישי" שכתב שייקספיר וביים דוד לוין, וגילם את לורד אסקס בהצגה "המלך ג'והן" שכתב פרידריך דירנמאט וביים דוד לוין. ב-1977 גילם את אברם בהצגה "מי תהום" מאת הלל מיטלפונקט שביים עמרי ניצן. ב-1978 גילם את דני בהצגה "דייר משנה" מאת ראתב עוואדה שביים בנימין צמח ואת תזאוס אוברון בהצגה "חלום ליל קיץ מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן.
ב-1980 את לאונרדו בהצגה "חתונת הדמים" מאת פדריקו גארסיה לורקה שביים ויקטור גרסיה. ב-1994 גילם את הרולד בהצגה "יתומים" מאת לייל קסלק שביים יוסי פולק; גילם את פראפונט בהצגה "שלוש אחיות" מאת צ'כוב שביים שחר סגל, וגילם רופא ושוער בהצגה "מקבת'" מאת שייקספיר שביים טובי רוברסטון. ב-1995 גילם את מייג'ור תומפסון בהצגה "זינזאנה" שכתב עירא דביר וביים אלי כהן (במאי) וגילם את מושבע מס' 7 בהצגה "12 המושבעים" מאת רג'ינלד רוז שביים שמואל וילוז'ני.
ביוגרפיה > בקולנוע ובטלוויזיה

ב-1972 השתתף בסרט "סלומוניקו" שכתבו אלי תבור וראובן בר יותם וביים אלפרד שטיינהרדט. ב-1975 שיחק בסרט "דודי ורעי" שכתבה טלילה לוי בן-זכאי (על פי ספרה של נעמי פרנקל) וביים עמק פרי. ב-1977 שיחק בסרט "סרט וארוחת בוקר" שכתב אלי תבור וביים אלפרד שטיינהרדט. ב-1978 גילם את שמוליק בסרט הטלוויזיה "חרבת חזעה" שכתבה דניאלה כרמי (על פי ספרו של ס. יזהר) חרבת חזעה) וביים רם לוי בערוץ הראשון. ב-1979 גילם את מוסטפא בסרט "אל תשאלי אם אני אוהב" שכתבו מארק דיקרמן ועמוס קולק (על פי ספר בעל אותו שם מאת עמוס קולק) וביימה ברברה נובל. ב-1981 גילם את בועז - קצין צעיר בצה"ל, ה"מייצר" זכרונות להורים שכולים - בסרט "העיט" שכתב וביים יקי יושע. ב-1982 גילם את גיא - חובב סוסים המגיע לחוותו של בני (אשר צרפתי) שאינו יכול לטפל בחווה לבדו - בסרט "אהבה אילמת" שכתב (לצד אלי תבור) וביים יואל זילברג. ב-1989 גילם את צחי המספר בסרט הטלוויזיה "משולש וכל היתר" שכתב צביקה קרצנר וביימו ניצה גונן ומיקו גרוניק. ב-1992 שיחק בסרט "ערב בלי נעמה" שביים משה צימרמן. ב-1996 גילם את מאיר גבר בסרט "נשים" שכתב (על פי סיפור של יהודה בורלא) וביים משה מזרחי. בין השנים 1997–2000 גילם את חיים דניאלי בסדרה "חלומות נעורים" שביימו מתי הררי ואריק לובצקי. ב-2000 גילם את דוגה בסרט "שחרר את הנסיכה" שכתב וביים אורון אדר. ב-2004 גילם את מקס בסרט "שנת אפס" שכתב (לצד דב שטויר) וביים יוסף פיצ'חדזה. באותה שנה גילם רוצח פסיכופת בסדרת הטלוויזיה "שלווה" שכתב וביים חיים בוזגלו ועלילתה התרחשה בבית חולים לחולי נפש. לצורך כך נפגש עם פסיכיאטרים ועם אנשים הסובלים מבעיות נפשיות. ב-2005 גילם את איזי פולק בסדרת הטלוויזיה "כתב פלילי" שביים חיים בוזגלו. ב-2006 גילם את אביהם של אילן (אדם הירש) ודליה (טינקרבל) בסרט "בקרוב יקרה לך משהו טוב" שכתב עוזי וייל וביים אייל שיראי. ב-2019 גילם את גמליאל בסדרת הטלוויזיה "בתולות".
חיים אישיים

בשנות השישים והשבעים נקשר שמו של הרפז לחיי הבוהמה בתל אביב. הרפז היה בן-זוגה של מונה זילברשטיין. בתחילת שנות השבעים נישא לעידית, ממנה נולדו שלוש בנותיו: השחקנית אנלי הרפז (נפטרה ב-2011 מסרטן השד, הייתה נשואה לשחקן יורם טולדנו), אודיל, והשחקנית אילור הרפז. כיום הוא גרוש ומתגורר במרכז תל אביב. שמו הוזכר מספר פעמים בעבר בכלי התקשורת על רקע התמכרותו לאלכוהול, ויוחסו לו מעשי תקיפה ואלימות. בשנת 2012 הורשע בתקיפה ובהטרדה מינית, ונדון לשישה חודשי מאסר.
הערות שוליים

↑  שתיים אוחזות בשרגא, "העולם הזה", גיליון 2134 מ-26 ביולי 1978, עמוד 37
↑  אלי סניור, השחקן שרגא הרפז חשוד שפרץ וגנב וודקה, באתר ynet, 10 במרץ 2010
↑  איתמר לוין, 6 חודשי מאסר לשרגא הרפז על תקיפה והטרדה מינית, באתר News1 מחלקה ראשונה, 29 במרץ 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008877432205171  VIAF: 1160120713240441543   WorldCat (עם VIAF): 1160120713240441543
אל תשאלי אם אני אוהב

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  הרומן "אל תשאלי אם אני אוהב" מאת עמוס קולק
 בימוי:  ברברה נובל
 הופק בידי:  עמוס קולק
 תסריט:  עמוס קולק
 עריכה:  אלן יעקובוביץ
 שחקנים ראשיים:  עמוס קולק שלבי לברינגטון שרגא הרפז
 מוזיקה:  נורית הירש
 צילום:  דוד גורפינקל
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  אפריל 1979
 משך הקרנה:  94 דקות
 שפת הסרט:  עברית, אנגלית
 תקציב:  1,000,000 דולר
 הכנסות:  126,100 צופים
 דף הסרט ב־IMDb
אל תשאלי אם אני אוהב הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1979, אשר מבוסס על רומן בעל אותו שם מאת עמוס קולק, שגם כתב את התסריט, לקח חלק בהפקה וגילם את הדמות הראשית לצד שלבי לברינגטון. הסרט בוים על ידי ברברה נבל. העלילה היא על צעיר ישראלי שמתאהב בבחורה אמריקאית על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני, עם סוף טראגי.
את המוזיקה כתבה נורית הירש, מתוכה התפרסמו השירים "אל תשאלי אם אני אוהב" בביצוע דייוויד ברוזה, "ורציתי רק לומר" בביצוע ג'וזי כץ ו"פגישה ראשונה" בביצוע של אילנה אביטל שהפך לאחד מלהיטיה הבולטים. את המילים לשירים אלה כתב עמוס קולק.
תקציר העלילה

אסף (עמוס קולק) הוא צעיר ישראלי שעוסק בכתיבת ספרים ללא הצלחה. הוריו (יוסי ידין וליא קניג) מצפים ממנו ליותר. בין זמני הכתיבה הוא משרת במילואים במדבר יהודה עם חבריו רם (ג'ו קורטז), מיקי (גידי גוב) רוטמן (יוסי פולק) ועוד.
בחופשה מהמילואים בירושלים הוא נפגש בבחורה אמריקאית נאה, רווקה בת 29 בשם לי (שלבי לברינגטון) ומתחיל לחזר אחריה. לי הגיעה ארצה לעבוד כמתנדבת בחפירות ליד הכותל. היא גרה בעיר העתיקה. עמוס מבקר אצלה ומגלה שיש לה שני ידידים ערבים: מוחמד (אבי לוזיה) ומוסטפא (שרגא הרפז), והיא לא מודעת לצד הישראלי בסכסוך.
בחזרה למילואים הם נתקלים במחבלים ומחסלים חלק מהם אבל המפקד שלהם שהוא מוסטפא, מצליח לברוח.
בתקרית נוספת נפצע אסף וכמעט נהרג. חברו רם מבקר אותו בבית חולים ועוזר לו לברוח משם. הם מגיעים לביתה של לי שם נערכת מסיבה פרועה בה נמצאים גם מוחמד ומוסטפא. ביציאה לסמטאות העיר העתיקה רם נתקל במוסטפא ששולף ראשון ופוצע אותו אנושות. לפני מותו הוא מוסר לאסף את פרטי הרוצח אותו זיהה כמפקד החוליה שתקפה אותם במדבר יהודה.
לרם נערכת הלוויה צבאית ואסף נשבע לנקום. מוסטפא נעצר במעצר מנהלי ולי מבקשת מאסף לשחרר אותו על מנת שיעבור לירדן. אסף מצליח לשחרר אותו בעזרת קשריו של אביו, מצטייד ברובה ומתכונן לחסל אותו אך נמנע לבסוף. גם למוסטפא יש אקדח לעת הצורך אך אינו מפעילו.
מוסטפא עובר לירדן ואסף חוזר ללי שאשרת השהייה שלה בישראל עומדת לפוג. הם מבלים את הימים שנותרו להם וביום האחרון הם מסתובבים בשוק מחנה יהודה ולי נהרגת מפיצוץ טרוריסטי. אסף גוהר עליה אך מסתבר לו שהיא מתה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| עמוס קולק | אסף |  |
| שלבי לברינגטון | לי |  |
| יוסי ידין |  | אבא של אסף |
| ליא קניג |  | אמא של אסף |
| שרגא הרפז | מוסטפא |  |
| יוסי פולק | רוטמן | חייל |
| ג'ו קורטז | רם | חבר של אסף |
| גידי גוב | מיקי | חייל |
| אבי לוזיה | מוחמד |  |
| שמעון כהן | ששון | חייל |
הערות שוליים

↑  הצגת הבכורה העולמית של הסרט "אל תשאלי אם אני אוהב'/ שהופק ובוים על־ידי עמוס קולק ורפי רייבנבן, נערכה אמש, מעריב, 2 באפריל 1979
↑  צפרירה גור, אל תשאלו אם עמוס קולק אוהב, מעריב, 28 באוגוסט 1978
מריה (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  פבלו לריין
 הופק בידי:  Jonas Dornbach, Juan de Dios Larraín, Janine Jackowski, Lorenzo Mieli 
 תסריט:  סטיבן נייט
 שחקנים ראשיים:  אנג'לינה ג'ולי  פירפרנצ'סקו פאבינו  אלבה רורוואכר  האלוק בילגינר  קודי סמית-מקפי
 צילום:  אדוארד לכמן 
 מדינה:  איטליה איטליה גרמניה גרמניה ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  פרימנטל, Fabula, Komplizen Film, The Apartment 
 חברה מפיצה:  01 Distribution (איטליה)  StudioCanal (בריטניה, אירלנד, גרמניה ופולין)  נטפליקס (ארצות הברית)
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  איטליה 29 באוגוסט 2024 (ונציה)  ארצות הברית 27 בנובמבר 2024  איטליה 1 בינואר 2025  גרמניה 6 בפברואר 2025  ישראל 27 בפברואר 2024
 משך הקרנה:  124 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית ‏•‏‏ יוונית
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט דרמה, דרמה פסיכולוגית 
 מקום התרחשות:  פריז
 תקופת התרחשות:  1977
 הכנסות:  938,325 דולר
 פרסים:  Celebration of Cinema and Television 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מריה (באנגלית: Maria) הוא סרט דרמה פסיכולוגית ביוגרפית משנת 2024 בבימויו של פבלו לריין ובתסריט של סטיבן נייט. הסרט הוא קופרודוקציה בינלאומית של איטליה, גרמניה וארצות הברית, בכיכובה של אנג'לינה ג'ולי בתפקיד מריה קאלאס, זמרת האופרה האגדית. הסרט מתמקד בשבעת הימים האחרונים לחייה של קאלאס בפריז בשנת 1977, כשבמהלכם היא משקפת על חייה ועל הקריירה שלה. זהו הסרט השלישי בטרילוגיה של לריין המתמקדת בנשים מרכזיות במאה ה-20, אחרי "ג'קי" (2016) ו"ספנסר" (2021).
עלילה

עלילת הסרט מתרחשת בשבוע האחרון בחייה של מריה קאלאס (אנג'לינה ג'ולי), זמרת האופרה הנודעת, כאשר היא מתמודדת עם זיכרונות מהישגיה המקצועיים והכישלונות האישיים שלה. הסיפור עוקב אחרי בדידותה בפריז, יחסיה המורכבים עם אהובה לשעבר, אריסטוטלס אונאסיס (האלוק בילגינר), והקשר שלה לאמנות שזיכתה אותה בהכרה בינלאומית. הסרט מעביר לצופים חוויה המשלבת תובנות על החיים הפנימיים שלה, פחדיה, תשוקותיה ואכזבותיה. בנוסף, משולבים זיכרונות מסצנות משמעותיות בחייה, כולל הופעות איקוניות ותמונות מתקופות שונות בחייה האישיים והמקצועיים.
הסרט משלב בין סצנות דרמטיות לסצנות מוזיקליות המספקות הצצה לחייה המקצועיים של קאלאס, תוך שילוב של הקלטות מקוריות של הופעותיה. האווירה הקולנועית מדגישה את תחושת הניכור של הדמות. המוזיקה משמשת ככלי להעברת המסע הנפשי של מריה, והסצנות מתחלפות בין המתרחש במציאות לבין חזיונות סוריאליסטיים המייצגים את עולמה הפנימי.
דמויות

מריה קאלאס (אנג'לינה ג'ולי)
מריה קאלאס הצעירה (אג'לינה פפדופולו)
פרוצ'ו (פירפרנצ'סקו פאבינו) – המשרת הנאמן של מריה.
ברונה (אלבה רורוואכר) – עוזרת הבית המסורה שמלווה את מריה ברגעים הקשים ביותר.
אריסטוטלס אונאסיס (האלוק בילגינר) – בן זוגה לשעבר של מריה.
מנדרקס (קודי סמית-מקפי) – הזיה המבטאת את הקונפליקט הפנימי והמורכבויות הפסיכולוגיות של מריה.
ג'פרי טייט (סטיבן אשפילד) – מנצח מוכשר.
יאקינתי קאלאס (ולריה גולינו) – אחותה הבוגרת של מריה.
ג'ובאני בטיסטה מנגיני (אלסנדרו ברסנלו) – בעלה לשעבר של מריה.
הפקה

הסרט הופק על ידי חואן דה דיוס לריין (Fabula), לורנצו מיאלי (The Apartment Pictures), ויונאס דורנבאך (Komplizen Film). אנג'לינה ג'ולי לוהקה לתפקיד הראשי באוקטובר 2022, והחלה בהכנות שכללו שבעה חודשי אימונים בשירת אופרה, שכללו למידה מדוקדקת של טכניקות שירה, והבנה עמוקה של סגנונה הייחודי של קאלאס.
צילומי הסרט החלו באוקטובר 2023 בבודפשט, והמשיכו בפריז, מילאנו (כולל בבית האופרה לה סקאלה), ובאזורי פירגוס וקטקולו ביוון. סצנות על יאכטת "כריסטינה או" של אונאסיס צולמו על כלי השיט המקורי, דבר שהוסיף לאותנטיות של הסרט. תהליך הצילום התאפיין בשימוש בטכנולוגיות מתקדמות ליצירת חוויות ויזואליות, עם דגש על שחזור פרטים היסטוריים בדיוק רב.
עיצוב התפאורה, בניהולו של גיא הנדריקס דיאס, שילב בין סגנונות שנות ה-40 עד ה-70 עם רצפי מוזיקה סוריאליסטיים. תלבושותיה של ג'ולי התבססו על הבגדים המקוריים של קאלאס, ללא שימוש בפרוות חדשות, תוך שיתוף פעולה עם קבוצות למען זכויות בעלי חיים. הצוות עבד בשיתוף פעולה הדוק עם ארכיונים ומומחים להיסטוריה של האופנה, כדי להבטיח שכל פריט תלבושת ישקף את התקופה בה הוא נוצר.
הפצה

הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים ה-81 של ונציה ב-29 באוגוסט 2024, שם התחרה על פרס אריה הזהב וזכה לשבחים רבים מהקהל ומהמבקרים. יום לפני הבכורה רכשה נטפליקס את זכויות ההפצה בארצות הברית, מהלך שהוסיף לתשומת הלב סביב הסרט.
ב-27 בנובמבר 2024 הופץ הסרט באופן מוגבל בארצות הברית, ולאחר מכן שודר בנטפליקס ב-11 בדצמבר. באיטליה, הוא יצא לאקרנים ב-1 בינואר 2025, ובגרמניה ב-6 בפברואר. הסרט זכה להפצה רחבה גם בבריטניה, אירלנד, ופולין, והוקרן באולמות קולנוע מובילים ברחבי העולם. בישראל תפוי הסרט לצאת לאקרנים ב-27 בפברואר 2025.
קבלה וביקורות > תגובות המבקרים

באתר Rotten Tomatoes, זכה הסרט לציון של 76% מ-164 ביקורות, עם ממוצע של 6.8/10. הקונצנזוס קובע: "אנג'לינה ג'ולי חושפת עומקים רגשיים חדשים ב'מריה' של פבלו לריין, שמחזיק את הביוגרפיה הטראגית מושכת, גם כשהתיאטרליות יוצאת מאיזון."
ב-Metacritic קיבל הסרט ציון של 62 מתוך 100, על סמך 48 ביקורות, המעידות על "ביקורות חיוביות בדרך כלל". מבקרים רבים ציינו את הופעתה של ג'ולי כנקודת השיא של הסרט, והדגישו את האופן שבו היא מביאה לידי ביטוי את המורכבות של דמותה של קאלאס.
בכורת הסרט זכתה לתשואות ממושכות של שמונה דקות בתיאטרון סאלה גרנדה בוונציה, שהביאו את ג'ולי לדמעות. מבקרים הדגישו גם את העיצוב האמנותי המרהיב, המוזיקה הבלתי נשכחת, והתסריט המתוחכם שהביאו ליצירה קולנועית יוצאת דופן.
קבלה וביקורות > פרסים ומועמדויות

| פרס | תאריך | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס גות'הם | 2 בדצמבר 2024 | מחווה למבצע | אנג'לינה ג'ולי | זכייה |  |
| פרס גלובוס הזהב | 5 בינואר 2025 | השחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה | אנג'לינה ג'ולי | מועמדות |  |
| פרס סטלייט | 26 בינואר 2025 | השחקנית הטובה ביותר בסרט קולנוע - דרמה | אנג'לינה ג'ולי | מועמדות |  |
| פרס סטלייט | 26 בינואר 2025 | הצילום הטוב ביותר | אדוארד לכמן | מועמדות |  |
| פרס סטלייט | 26 בינואר 2025 | עיצוב התלבושות הטוב ביותר | מאסימו קנטיני פאריני | מועמדות |  |
| פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי | 7 בפברואר 2025 | עיצוב התלבושות הטוב ביותר | מאסימו קנטיני פאריני | בהמתנה |  |
| פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי | 7 בפברואר 2025 | השחקנית הטובה ביותר | אנג'לינה ג'ולי | בהמתנה |  |
נתוני צפייה

הכנסותיו של הסרט בקופות עמדו על 938,325 דולר נכון ליציאתו, עם צפי לעלייה משמעותית לאחר הפצה רחבה יותר ושידור בפלטפורמות דיגיטליות. נתונים ראשוניים מצביעים על תגובות חיוביות גם מצופים שלא נחשפו קודם לכן לסיפורה של מריה קאלאס.