בוגדן חמלניצקי
ביוגרפיה > המרד

במשך החודשים לאחר מכן, התרחשה סדרת אירועים שהניעה את חמלניצקי להפוך למורד. ב־1647 מתה אשתו אנה, והוא התארס עם אישה בשם הלנה צ'פלינסקי. הדיווחים על מה שהתחולל לאחר מכן סותרים ומעורפלים: יריבו של חמלניצקי, דניאל צ'פלינסקי, פשט על סובוטיב כשהקוזאק נעדר, החרים את מטלטליו ונטל עמו את הלנה. לפי גרסאות שונות הוא חטף או פיתה אותה ולבסוף נישא לה, ולפי טענה אחרת היא הייתה בתו. לא ברור אם צ'פלינסקי פעל מיוזמתו, או ששימש כעושה־דברו של בעל האדמות הגדול אלכסנדר קונייצפולסקי, שחשש מתחרות מצד חמלניצקי בעסקי המשקאות החריפים, או לחלופין חמד את אדמותיו. בנוסף, גרסה אחת טוענת שצ'פלינסקי הלקה למוות את בנו בן העשר של הקוזאק במהלך הפשיטה. חמלניצקי הנזעם פנה לבתי־המשפט מספר פעמים, ואף נסע אל המלך עצמו, אך האצולה נהנתה מעצמאות גמורה באיחוד. ולדיסלב היה מנוע מלהתערב.
חמלניצקי החל לארגן התקוממות. הוא נטל את המכתבים שהמלך נתן למשלחת כששכנע אותם להצטרף לתוכניתו למלחמה, נסע ברחבי אוקראינה, והציג אותם בפני מנהיגים מקומיים כראיה לכך שוולדיסלב היה נכון להעניק להם ויתורים נרחבים. בשלהי 1647, כששב לביתו, נאסר בהוראת קונייצפולסקי. הוא הצליח להימלט בעזרת חברים בינואר 1648 ועשה את דרכו אל מחנה הסיץ' הזפורוז'י, באי ניקיטינסקאיה שבעיקול נהר הדנייפר. באזור המרוחק, שהיה נתון למשיסת הטטרים, הוא היה בטוח מהרשויות. חמלניצקי שכנע את ראשי הקוזאקים שנכחו במקום לפתוח בהתקוממות כללית.
ב־25 בינואר הכניע את חיל־המצב הקטן של האיחוד באי, רובו רשומים שהחליפו צדדים והצטרפו אליו. במרץ נסע לבירת חאנות קרים ושכנע את הח'אן אסלאם השלישי גיראי לכרות עמו ברית. הלה סיפק לו 4,000 פרשים בפיקוד טוגאי ביי. ב־18 באפריל נבחר על ידי אספת קוזאקים להֶטמָן הסיץ'. שמועות על המרד התפשטו, וחמלניצקי חצה את הדנייפר בראש צבאו. במאי הנחיל שתי מפלות כבדות לכוחות הכתר, והידיעות על ניצחונותיו הניעו מרד עממי בכל רחבי אוקראינה. רבבות נהרו למחנהו. תומכיו טבחו בקתולים, באוניאטים וביהודים בכל מקום שנפל לידיהם. אף כי מעשי הזוועה הידועים יותר נגד היהודים, כמו רציחות נמירוב וטולצ'ין, בוצעו עצמאית על ידי הקוזאק מקסים קריבונוס, חמלניצקי הזכיר את "השעבוד בידי היהודים והפולנים" כסיבות למרד. בהמשך דרש לשווא מתושבי לבוב שיסגירו לידיו את יהודי העיר. המורדים היו אחראים למותם של עד ל-20,000 יהודים באוקראינה, לפי אומדנו של שאול שטמפפר, ולפי דיווחי בני הזמן נערכו ביהודים מעשי זוועה קשים.
ב־1 ביוני עצר חמלניצקי את צבאו, שתפח ללא היכר, וחנה בבילה צרקווה. להערכת היסטוריונים, מטרותיו הראשוניות היו צנועות למדי, וכללו בעיקר את השבת ההטבות השונות לרשומים. הוא לא היה מעוניין בעצמאות דווקא, וחשש מהתסיסה החברתית בקרב הצמיתים ופשוטי העם: אחרי שטבחו באדונים הקתולים והאוניאטים, היו עשויים להפנות אלימות דומה גם כלפי בני המעמדות הגבוהים הרותנים האורתודוקסים. באותו החודש שיגר איגרת לוורשה, בדרישה להכפיל את מספר הרשומים, לשלם להם את שכרם ולהפסיק את רדיפת הדת. הסיים, שהיה עסוק בבחירת מלך חדש במקום ולדיסלב שמת ב־19 במאי, השיב בחיוב. חמלניצקי פרש לביתו בצ'יהירין.
כמה מנהיגי קוזאקים, בראשות קריבונוס, פנו לתמוך לבדם בצמיתים המתקוממים, ונעו מערבה במסע כיבושים מזורז. בערים שנפלו לידיהם נטבחו אלפים. במקביל, ניהל האציל העשיר ביותר באוקראינה, ירמי וישניובייצקי, מסע מלחמה נגד המורדים על דעת עצמו. התפתחויות אלה שמו קץ לרגיעה. בסוף יולי יצא חמלניצקי לשדה הקרב כדי לתמוך בקריבונוס. ב-23 בספטמבר השמיד את צבא הכתר בפילאבצי, וחילו התקדם מערבה עד זמושץ' והטיל עליה מצור. חמלניצקי חשש מניהול מערכה באזור פולני וקתולי בחורף, צבאו היה תשוש ויאן השני קז'ימייז', מלך פולין היה נכון לפשרה. ב־24 בנובמבר נסוג חמלניצקי מזמושץ', ונכנס לקייב בתהלוכת ניצחון ב־2 בינואר 1649. ארבעה ימים קודם לכן נשא את הלנה צ'פלינסקי (היא מתה ב-1651, והוא נשא אז את רעייתו השלישית אנה זולוטרנקו).
לנוכח הישגיו, שעלו בהרבה על אלו של כל מרד קוזאקים בעבר, לא היה נכון ההֶטמָן להסתפק עוד בדרישותיו ההתחלתיות. הוא החל לכנות עצמו בתואר "נסיך רותניה". המשא ומתן עם האיחוד נכשל בפברואר, ושביתת הנשק קרסה במאי. חמלניצקי חיפש בעלי־ברית מבחוץ, ופנה בתחילה לשולטן הטורקי. בשנים הבאות ניהל לסירוגין מלחמה עם האיחוד, שנקטעה על ידי שביתות נשק מזדמנות שהופרו זו אחר זו, תוך שהטטרים עוברים צד בכל פעם שהדבר השתלם להם. כמו כן פלש פעמיים למולדובה כדי לאלץ את וסילה לופו לתת את בתו לאשה לבנו, טימיש, בתקווה שיוכל לאחד את הסיץ' עם הנסיכות ולזכות בחסות העות'מאנים.
בשלהי 1653, נענה לבסוף הצאר הרוסי לפניות שחמלניצקי שיגר אליו עוד מראשית ההתקוממות. הזמסקי סובור הצביע בעד מתן סוזרניות לסיץ'. נציגי הקוזאקים התכנסו בעיר פריאסלאב ונשבעו אמונים למוסקובי בראשית 1654. חמלניצקי והצבא הרוסי יצאו למערכה נגד פולין–ליטא בשנה הבאה. אך ההטמן נוכח לראות שהצאר מתערב בפוליטיקה הפנימית של הקוזאקים וחותר תחתיו. בקיץ 1655 פלשו השוודים לאיחוד. הרוסים חששו מהאויב החדש וכרתו ברית עם יאן קז'ימייז', ומנהיג הקוזאקים החליט לנצל את ההזדמנות להיפטר מבעלי-בריתו. לאחר משא ומתן חשאי, הצטרף הסיץ' בדצמבר 1656 להסכם ראדנוט, שנועד לחלק את פולין-ליטא בין השוודים, ברנדנבורג-פרוסיה, נסיכות טרנסילבניה וצדדים אחרים. בינואר 1657 שיגר את עוזרו אנטין ז'דנוביץ, בראש חיל קוזאקים, לסייע בפלישה המשולבת של כוחות החותמים אל פולין גופא. מתווה ראדנוט נכשל, והצאר הזועם עורר מריבות ומתחים בשורות הסיץ'. צבאם של הטרנסילבנים וז'דנוביץ הובס ביולי. חמלניצקי מת זמן קצר לאחר ששמע על כך, ב־6 באוגוסט 1657.
גופתו נטמנה בכנסיית אליהו הנביא בכפר סובוטיב, והיא אבודה כיום. ככל הידוע, המצביא הפולני סטפן צ'רנייצקי הורה על חילול הקבר כשכבש את האזור ב־1664. נסיונותיו של חמלניצקי לבסס עצמאות רותנית הוכתרו בכישלון: הגדה המזרחית של הדנייפר הייתה לגרורה רוסית והסיץ' פורק על ידי יקטרינה הגדולה ב־1775. הגדה המערבית נותרה תחת שליטה פולנית ורובה סופח אף הוא לרוסיה ב־1795.