stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקרב על טירת איטר

הקרב על טירת איטר התרחש ב-5 במאי 1945, בימיה האחרונים של החזית המערבית במלחמת העולם השנייה. בקרב זה לחמו קומץ חיילים אמריקאים מדיוויזיית השריון ה-12 שכם אל שכם לצד חיילים גרמנים מהוורמאכט כנגד כוחות מדיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17, במטרה להגן על טירת איטר שבה הוחזקו אסירים פוליטיים צרפתיים, עד אשר הגיע כוח התגבורת האמריקני. חרף העובדה שמדובר בקרב קטן וזניח, הוא התפרסם בשל העובדה שזהו אחד משני הקרבות היחידים במלחמת העולם השנייה שבו לחמו חיילים אמריקאים וגרמנים זה לצד זה (השני זה מבצע קאובוי). בהיסטוריה הפופולרית הוא מכונה לעיתים "הקרב המוזר ביותר של מלחמת העולם השנייה".
רקע

טירת איטר (בגרמנית: Schloss Itter) היא טירה קטנה הממוקמת על גבעה ליד הכפר איטר במחוז צפון טירול במדינת טירול שבאוסטריה. ב-1938, בעקבות האנשלוס, שכרו השלטונות הנאציים את הטירה מידי בעליה, פרנץ גרינר. ב-7 בפברואר 1943 הופיע בטירה גרופנפיהרר אוסוואלד פוהל, ובפקודה מפורשת מהיינריך הימלר הפקיע את הטירה מגרינר והחל בהפיכת המקום למתקן מאסר. ב-25 באפריל של אותה שנה כבר היה המקום כשיר לקבל אסירים. המקום נוהל בידי הנהלת מחנה הריכוז דכאו.
המקום נועד מלכתחילה לקבל אסירים צרפתיים רבי ערך עבור הרייך הגרמני, שהוחזקו כבני ערובה. בין האסירים במקום נמנו שחקן הטניס ז'אן בורוטרה, ראשי ממשלת צרפת לשעבר אדואר דאלאדיה ופול ריינו, הרמטכ"לים לשעבר מקסים וייגאן ומוריס גמלאן, אחותו הגדולה של שארל דה גול מריה-אגנס קאיליאו, מנהיג ההתנגדות הצרפתית פרנסואה דה לה רוקה ואח"מים נוספים. פרט לצרפתים הוחזקו בטירה גם מספר עובדי כפייה ממדינות מזרח אירופה, שהועברו מדכאו לטירה כדי לסייע בתחזוקה השוטפת שלה.
לאחר הקרב

על חלקו בחילוץ השבויים, קיבל לי את צלב השירות המצוין. על שמו של גנגל נקרא רחוב בוורגל. יומיים בלבד לאחר הקרב נכנעו הנאצים ללא תנאי. בהיסטוריה הפופולרית הוא מכונה לעיתים "הקרב המוזר ביותר של מלחמת העולם השנייה". זהו כנראה הקרב היחיד במלחמה בו לחמו חיילים גרמנים ואמריקאים זה לצד זה.
אחד מהשירים באלבומה של הלהקה השוודית "סבטון" (אשר שיריה עוסקים כמעט כולם במלחמות) - The Last Stand נקרא The Last Battle ומתאר את אירועי הקרב. סרט על הקרב בשם The Last Battle בבימויו של פטר לנדסמן אמור לצאת לאקרנים ב-2018.
בתרבות

בשנת 2016 יצא לאור משחק לוח, שבו השחקנים צריך "להגן" על הטירה מפני כוחות האס. אסץ המנסים לכבוש אותה ב-5 במאי 1945.
לקריאה נוספת

Harding, Stephen (2013). The Last Battle: When U.S. and German Soldiers Joined Forces in the Waning Hours of World War II in Europe. Da Capo Press. ISBN 978-0-306-82209-4.
ראו גם

מבצע קאובוי, הקרב הנוסף היחיד שבו ידוע שכוחות אמריקאיים נלחמו לצד כוחות גרמנים
הערות שוליים

↑  "World War II's Strangest Battle: When Americans and Germans Fought Together"
↑  The Game Steward, Castle Itter (Kickstarter Special), The Game Steward,  פרסומי
טרנובז'ג

טַרְנובְּזֶ'ג (בפולנית: Tarnobrzeg, ביידיש: דזיקאוו או דזשיקאוו) היא עיר בדרום-מזרח פולין, על גדתו המזרחית של נהר הוויסלה. אוכלוסייתה מונה 47,387 תושבים, נכון ל-31 בדצמבר 2017. מבחינה מנהלית משתייכת טרנובז'ג מאז 1999 לפרובינציית פודקרפצקיה (Województwo Podkarpackie), אך בשנים 1975 עד 1998 הייתה בירת פרובינציית טרנובז'ג, כשיחידה מנהלית זו התקיימה. העיר גובלת, בין היתר, בעיר סנדומייז', בצפון-מערב.
חסידות דז'יקוב נקראת על שם עיר זו.
יהודי טרנובז'ג

עלילת הדם בטרנובז'ג 1757
בשנת 1757 הייתה עלילת דם בדז'יקוב, לאחר שנעלם ברתלומיאיי קובאקי Bartłomiej Kubacki בן ה-15 ממיכוצין (Miechocin) הואשמו היהודים בחטיפתו. מספר יהודים הועמדו למשפט ונרצחו באכזריות. ההוצאות להורג התקיימו ב-19 באפריל 1757 (ה'תקי"ח) בשדה צ'פוצ'וב, היכן שנמצאים כיום אצטדיון העיר ומתקני הספורט ברחוב Aleja Niepodległości (אזור זה נתרם לעיר בשנת 1925 על ידי הרוזן זדז'יסלב טרנובסקי (Zdzisław Tarnowski) הנער שנעלם חזר לביתו לאחר זמן.
ההיסטוריון גרשון דוד הונדרט (Gershon David Hundert) כתב בספרו Jews in Early Modern Poland בעמוד 134 על האירוע. והביא מקורות מספרי הכנסייה. ובהמשך הוא מביא נתונים ש"הקורבן" המדומה היה חי בשנת 1774.
בלילה של 21–22 בדצמבר 1927 התרחשה שרפה ב"טירת דז'קוב" של הרוזן זדז'יסלב טרנובסקי, שהיה משפחת טרנובסקי שמשלו במקום בזמן העלילה. היהודים במקום ואף העיתונות היהודית הזכירו את הדבר ואף תלו אותו כעונש מהשמים. דבר זה גרם לד"ר מיכאל מרצ'אק (פול') (1886-1945) להזכיר בספרו את האירוע. הוא עצמו הועסק כספרן וארכיונאי בספריית טרנובסקי על ידי זדז'יסלב יאן טרנובסקי וניהל בזמן השרפה את פעולות החילוץ של אוצרות האומנות של הארמון. ואולם הוא אינו מזכיר שברתלומיאיי קובאקי חזר אחר כך לביתו.
הסופר יעקב פליישר שהוא עצמו יליד דז'קוב כתב בספר יזכור לקהילת טרנובז'ג-דז'יקוב מאמר בשם "הקדושים" (עמוד 23) על עלילת הדם הזו .
שתי משפחות שמקורם בדז'יקוב מייחסים עצמם לנרצחים. משפחת נוסבאום ומשפחת שליסל .
משפחת שליסל מיוחסים ל"יוסקי הקדוש" - יוסף שקולניק. ומשפחת נוסבאום מיוחסים ללייביש, ונקראה מאז משפחת "דגל הזהב" ביידיש-"גאלדענע פינדל" כיוון שלאחר שנודע שלא היה רצח הרוזנת רוזה טרנובסקה Róża Konstancja Tarnowska (Dunin Karwicka h. Łabędź) Łabędź) שלחת למשפחה כאות חרטה דגל זהב.
במאה ה-19 ייסד רבי אליעזר הורוביץ את חסידות דז'יקוב.
בין מלחמות העולם חיו בטרנובז'ג כ-2,100 יהודים – כשני שלישים מאוכלוסייתה. הגרמנים כבשו את טרנובז'ג בספטמבר 1939. במחנה עבודה שהוקם בטרנובז'ג בקיץ 1941 נכלאו כ-500 יהודים מהאזור. עשרות מהם מתו בו. בסוף 1941 הוקם במקום גטו. ב-19 ביולי 1942 חוסל הגטו ויושביו נשלחו משם ובהמשך גורשו למחנה ההשמדה בלז'ץ, לאושוויץ ולמחנות עבודה באזור קרקוב.
הערות שוליים

↑  "Population. Size and structure by territorial division". Central Statistical Office. 31 בדצמבר 2009. אורכב מ-המקור ב-2012-03-14. נבדק ב-12 בינואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה) (קובץ ZIP)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531018105171  BnF: cb15566818p (data)  GND: 4342687-6  LCCN: n96060216  LNB: 000290189  MusicBrainz: 26ca7689-9d3e-4206-b9b6-cdef6780dfbc  NKC: ge1105444  VIAF: 237427013   WorldCat (עם VIAF): 237427013 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בפולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפולמוס שלי עם הירש ראסיינאי

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  חיים גראדה
 שפת המקור:  יידיש
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1951
 הוצאה בעברית
 תרגום:  שלמה צוקר
 
הפולמוס שלי עם הירש ראסיינאי (במקור היידישאי: מײַן קריג מיט הערש ראַסיינער) הוא שמו של דיאלוג מסאי דמיוני, שחיבר חיים גראדה בעקבות הביוגרפיה האישית שלו בישיבת נובהרדוק. החיבור נכתב ביידיש ופורסם לראשונה בשנת 1951 בעיתון "דער אידישער קעמפער". הוא גם תורגם לאנגלית ונכלל באנתולוגיה "The Treasure of Yiddish Literature", ובעברית הוא הופיע לראשונה בספר "ישיבות ליטא - פרקי זכרונות".
בחיבור מתוארות שלוש פגישות מקריות בין "הירש ראסיינאי" (בן העיר ראסיין, Raseiniai) לבין "חיים וילנער" (בן העיר וילנה) שניהם בוגרי סניף ביאליסטוק של ישיבת נובהרדוק. שתיים מהן קצרות, אפיזודיות, בשנים 1937 ו-1939, והשלישית ארוכה ונערכה בשנת 1946. במהלך שלוש הפגישות מתנהל עימות פילוסופי-דתי בין הירש ראסיינאי, בוגר אידיאלי של ישיבת נובהרדוק הקיצונית והמסוגרת המקנה לתלמידיה את ההלקאה העצמית והפרישות כדרך חיים, לבין חיים וילנער, בוגר ישיבת נובהרדוק גם הוא שנטש את דרכה ואף הפסיק לקיים תורה ומצוות.
בשנת 1991 עובד החיבור לסרט קולנוע בשם "המריבה" בבימויו של אלי כהן. הסרט הוצג בסינמטקים בישראל ב-1996.
על היצירה

הפולמוס הוא היצירה הראשונה והיחידה שפרסם גראדה בסוגת המסה. חשבון הנפש שמהווה עיקרון-יסוד בשיטת המוסר של נובהרדוק, מתבטא במובהק ביצירה זו ובדיאלקטיקה שבה. בעקבות השואה שהעמידה את האדם במבוכה, מציג גראדה התלבטויות הבוחנות את אורח החיים הדתי של תקופת טרום-השואה, ומעמידות באור מורכב את החורבן והמסקנות הנובעות ממנו. חשיבות המסה נמצאת הן בתיעוד של זמנה והן בשאלות הדתיות והקיומיות שהיא מציגה. המסה משמשת גם כיסוד לניתוח כלל יצירתו של גראדה, בשל החומרים האוטוביוגרפיים והפילוסופיים המשתקפים ממנה.
רקע

האידאולוגיה המרכזית של היהדות המסורתית שבאירופה במאה ה-19 ובחציה הראשון של המאה ה-20, שאפה להיבדל מהגויים ומהתרבות שאינה יהודית. ביישומה של האידאולוגיה חל כרסום עמוק לאורך התקופה ההיא, וצעירים רבים דגלו באידאולוגיות שונות ומנוגדות ליהדות המסורתית. אידאולוגיות אלו התבטאו מחד בפריקת עול תורה ומצוות ומנגד בקפדנות יתרה עליהן.
השואה הייתה שבר תרבותי או מעין רעידת אדמה ששברה את הכלים שמדדו אותה, בניסוחו של הפילוסוף הצרפתי ליוטר. במהלכה, וגם לאחר סיומה, היא טלטלה ואתגרה את השקפות העולם של הציבור הדתי והחילוני; של היהודי הדתי, המסורתי ושל החילונים והמשכילים. השבר התרבותי מתאר את הפער שנוצר בין תפיסות העולם וההנחות הקודמות הרווחות בקרב חברות שונות לבין המציאות ההיסטורית.
ציטוט זה מתייחס לשואה, אך הוא משקף את סופו של התהליך שהחל להבשיל שנים רבות לפני כן, בין השאר, עם היווצרות תנועת ההשכלה בסוף המאה ה-18. רשת ישיבות נובהרדוק הייתה הגדולה באירופה והשתייכה לתנועת המוסר, ובמסגרתה נעשה ניסיון לתת מענה מסורתי לשבר התרבותי שהתחולל ביהדות. היו לישיבה מאפיינים ייחודיים בנוף הישיבות הליטאיות כישיבה הדוגלת בשיטת המוסר, אך גם בתוך זרם המוסר מיצבה עצמה נובהרדוק כישיבה שונה. רבי יוסף יוזל הורוביץ, "הסבא מנובהרדוק", חינך את תלמידיו לאורח חיים סגפני, התנזרות מתענוגות ואנרכיזם דתי. לשיטתו מעשים קיצוניים יכולים לסלק לחלוטין את התשוקות האסורות ולכן תלמידיו היו מרושלים בלבושם והשתדלו להיות פרושים לגמרי מהנאות גשמיות. הם היו עסוקים בפשפוש מתמיד אחר מעשיהם ומחשבותיהם, ולעיתים גם היו נוהגים במוזרות בכוונה תחילה במטרה לבטל את השפעת היצר הרע עליהם. השקפת העולם הנובהרדוקאית גרסה כי ניתן לבטל לחלוטין את התשוקות הטבעיות באמצעות מעשים קיצוניים כדוגמת המוזכרים לעיל.
בתוך המאבק המתמיד הזה התחנכו חיים וילנער והירש ראסיינאי. הדרך הקשה והלא-טבעית בה נהגו בצעירותם השפיעה עליהם באופן משמעותי, אך הירש ראסיינאי המשיך להיאחז באידאולוגיה שכבר חלפה מהעולם לאחר השואה, ואילו חיים וילנער התפקר והפך למשורר וסופר.
הדברים שבפי גראדה וראסיינאי בחיבור מייצגים משבר זה שעבר על עולם הישיבות האירופי. במהלך הפולמוס מבטא חיים וילנער ביקורת על התמודדות העולם היהודי המסורתי עם השואה אך לא מסתיר את הנוסטלגיה הרומנטית ויסורי המצפון שביחסו לישיבה ולתקופת לימודיו בה. מאידך, בדבריו של הירש ראסיינאי בא לידי ביטוי יאושו הטראגי מעולם פורק-עול וניסיונו הנואש להיאחז עדיין באותו עולם שבתקופת ויכוחם השלישי, ב-1946, כבר היה חרב כמעט לגמרי.
פגישה ראשונה - 1937

חיים גראדה הגיע לביקור במקום לימודיו בעבר - ישיבת נובהרדוק בביאליסטוק, ופגש שם את חבריו לשעבר. בגישה מעט מתנשאת כותב גראדה: ”בפניהם משולחי זקן הפרע הכרתי כי לבושם הקרוע ובלוי גורם להם סבל. אש התלהבות נעוריהם כלתה במשך הזמן. אף על פי שהוסיפו לקיים באדיקות את כל הדינים והמנהגים, רבצה עליהם עייפות ממאבקים רוחניים קשים. במשך שנים הם ניסו לקרוע מתוכם את החשק לתענוגות החיים, ובאיחור התבוננו והכירו שהמלחמה עם עצמם הייתה אבודה מלכתחילה. את היצר הרע הם לא ניצחו.”
את הירש ראסיינאי פגש גראדה באקראי בעת שהלך ברחוב, ומיד מתואר מתח בין שני החברים לשעבר. הירש פתח בנאום ארוך המבקר את אורח חייו של גראדה, ואת עזיבתו את הישיבה: ”"סבור אתה, חיים וילנאי, שאם ברחת מבית המדרש, הרי אתה ניצול? הלא יודע אתה מה אומרים אצלנו: מי שלמד מוסר לא ימצא עוד הנאה בחייו. תישאר בעל מום, חיים וילנאי. נכה תישאר כל ימי חייך.”
בתגובתו שוטח גראדה את ביקורתו על דרכה של נובהרדוק. הוא טוען כנגד הירש כי מעשיהם של תלמידי נובהרדוק אינם מרחיקים את התשוקות וכי לא ניתן לבטלן לחלוטין. הירש עונה בקצרה ונעלם.
פגישה שנייה - 1939

לאחר שנתיים פוגש גראדה באקראי את הירש ראסיינאי בוילנה. הירש כבר נשוי, ולפי תיאורו של גראדה, חזותו הפכה להיות מעט יותר כשל אדם מן היישוב ולא מרושלת כמנהג תלמידי נובהרדוק. בגלל הכיבוש הרוסי את העיר חושש הירש לדבר בחופשיות, אך הוא בכל זאת פונה לגראדה במרירות ושואל: "עכשיו אתה כבר שבע רצון? לזה נתכוונת?" בהטילו את אשמת המלחמה על פורקי העול שעליהם נמנה חיים וילנער - גראדה.
פגישה שלישית - 1946

פגישתם השלישית מתרחשת בפריז בתום מלחמת העולם השנייה. היא הארוכה מבין השלוש ומתנהלת בצל השואה אותה עברו שניהם. עם זאת השיחה ארוכה ונינוחה יחסית לשתי הקודמות. הירש הפך לנחמד יותר, והוא מספר לגראדה כי במהלך המלחמה היה במחנות ריכוז וכיום הוא מכהן כראש ישיבה בזלצהיים וכעת הוא באחד ממסעותיו לאיסוף כספים ותלמידים לישיבתו.
תוך זמן קצר שיחתם נסובה אודות השאלה היכן היה אלוהים בשואה. חיים וילנער אינו מצליח להבין איך הירש ראסיינאי עודנו מאמין בהשגחה פרטית לאחר הירצחם של המיליונים בשואה, ובהמשך, שיחתם נסובה אודות היחס לתרבות שאיננה יהודית, והדרך בה יש להתייחס ליהודים שאינם שומרים תורה ומצוות.
הירש נואם על כך שלמרות החכמה שניתן למצוא בגויים עדיין על הכל להישפט על פי המעשים, ומההשמדה ההמונית בשואה הוא מסיק כי חכמת הגויים נשארת במישור התאורטי:
באו הגרמנים, תפסו אותי בזקני היהודי ומשכו את ראשי אל על, וציוו עלי להביט עליהם היישר בעיניים. אנוס הייתי להביט בעיניהם המרושעות ובעיני כל העולם. וראיתי, חיים, ראיתי - אתה כבר יודע מה: כל מה שעבר עלינו. עכשיו יכול אני להביט בכל העבודות הזרות ולקרוא כל טריפה פסולה, ולהתבונן בכל תענוגות החיים, ולגביי לא יהיה בכך משום נסיון, מפני שלמדתי להכיר את פרצופו האמיתי של העולם.
בשלב זה של מעמיד גראדה את הדיון על שאלה עקרונית: האם אין להשלים עם הגרמנים ולו במחיר של חורבן העולם? לגראדה הדבר ברור שמחיר חורבן העולם כבד מנשוא ויש לוותר למענו ולמחול לנאצים, אך הירש ראסיינאי, בעיקשות נובהרדוקאית אופיינית, טוען כי השלמה עם הגרמנים אינה באה בחשבון, וללא כל קשר למחיר.
הירש מבקר את היהודים שלא שמרו תורה ומצוות ומאשים אותם בצביעות. לדבריו הכיסוי התרבותי אותו ניסו לשוות לעצמם על מנת להידמות לגויים היה התכחשות לאמת ובריחה מהמציאות האנטישמית שהייתה באירופה כולה:
מייללים הייתם בראש חוצות: אומות העולם שונאים אותנו, על שום היותנו שונים. הבה לנו, נהיה כמותם! יתירה מזו, נעשיתם ראשי תרבותם... אפילו החורבן לא פקח את עיניכם. באוזניי שמעתי מפי יהודי מפולין. שהיה במקום שאתה היית, ברוסיה, שחלומו היה: אחרי המלחמה ישררו שלום ואחווה בין היהודים לשונאי ישראל.
תשובתו של גראדה נוגעת לבסיס השוני בהשקפות העולם שלהם:
נתעורר בנו הרצון להיות כגויים, שאצלם העיקר הוא - "אני"... אכן, חילוניותנו באה לשחרר את היחיד. אתה טוען שאת ה"אני" שלו אדם חייב לשרש כחרולים... אתה בעצמך יודע היטב על פועלים יהודים שנלחמו בזמננו ובימי קדם עם כל הנוגשים והשוטרים. אין זאת אלא שצרה עינך מלהכיר שגם "חופשים" יכולים למסור את נפשם - לפיכך צועק אתה שהם התרחקו מיהדות בגלל הנאות אסורות. זהו שקר מוחלט... אתה, ר' הירש, ביטלת את העולם ונסתלקת לעליית גג, ואילו אותם צעירים שאהבו מאוד את החיים, הפקירו את עצמם - לגאול את העולם.
את פגישתם חותם ר' הירש: ”חיים, כבר שעת לילה מאוחרת. הבה ניקח ברכת פרידה זה מזה. דרכינו נפרדות, במובן הרוחני ואף כפשוטן. הסערה שעקרה אותנו מטלטלת אותנו, את שארית הפליטה, לכל קצווי תבל. מי יודע אם אי-פעם ניפגש. הלוואי ונזכה להיפגש עוד פעם ולראות היכן אנו עומדים, ולוואי ואהיה אז עומד איתן ביהדותי כהיום הזה. חיים, הבה ונישק איש לרעהו.”
זיהוי דמותו של 'הירש ראסיינאי'

שנים רבות לא ידעו הקוראים איזו דמות היסטורית מישיבות המוסר מייצג 'הירש הראסיינאי'. הועלו השערות שמדובר בר' גרשון ליבמן, שכן הוא עונה על כל ההגדרות: חבר נעוריו של גראדה מישיבת 'נוברדוק' בביאליסטוק, שרד את השואה ונותר באמונתו, ולא עוד אלא שלאחריה המשיך להפיץ ביתר שאת את תורת 'תנועת המוסר', פרטים ביוגרפיים נוספים המופיעים בסיפור מתאימים לגמרי לביוגרפיה של הרב ליבמן: לימודים בישיבת ביאליסטוק, 'הירש' נשא אשה בווילנה בתקופה הסובייטית, היה במחנה בלטביה, אחר כך במחנה בזלצהיים. בנוסף, הוא מספר על עצמו כיצד בשואה הגניב ספר תורה ממחנה למחנה, וכיצד הציל את תלמידו ממחנה החולים אל מחנה הבריאים. לאחר השואה טס למרוקו להביא תלמידים לישיבתו שבצרפת. כל אלה פרטים ידועים מחיי הרב ליבמן. כמו כן, בסיפור מצטרף לשיחה תלמיד של הירש ומכנה אותו בשם 'רבנו'.. וכידוע זהו הכינוי שדבק בו ברב ליבמן כל ימיו.
ההשערה התאמתה סופית לאחר ראיון שנערך עם הרב ישראל דוד נויוונר, תלמידו של ר' גרשון ליבמן בישיבתו שממחנה העקורים צלסהיים, ולאחר מכן בישיבתו שבבאיי בצרפת. בראשית שנות השישים אף שימש נויוונר כ'משגיח' בישיבתו שבפובליין. לדברי נויוונר המסה מבוססת על מפגש אמיתי שהתרחש בין גראדה לליבמן, שכן הרב ליבמן בעצמו נהג לספר למקורביו לא פעם על המפגש הזה עם חיים גראדה, שאף התקיים בפריז על יד 'הוטל-דה-וויל' ובית עיריית פריז בפריז כפי שמספרת המסה. המפגש היה מרגש לשניהם, הם התנשקו ושוחחו בידידות, ואף התווכחו בידידות. לדברי המרואין, פעמים רבות סיפר ליבמן לתלמידיו הקרובים על חיים גראדה ועל נסיונותיו להחזירו בתשובה לאחר השואה. הוא גם הכיר את המסה הספרותית הזו, והיה משועשע מכך שחיים גראדה העניק לו את השם 'הירש ראסיינר'.
לקריאה נוספת

חיים גראדה, "הפולמוס שלי עם הירש ראסיינאי", תרגום: שלמה צוקר, עמנואל אטקס ושלמה טיקוצ'ינסקי (עורכים) ישיבות ליטא - פרקי זכרונות, מרכז זלמן שזר ומרכז דינור, ירושלים, 2004 (לראשונה בעברית, במהדורה מוערת)
חנה שטרר, "מקומה ומשמעותה של המסה ’מיין קריג מיט הערש ראסיינער’ בפרוזה המתעדת של חיים גראדה", חוליות - דפים למחקר ספרות יידיש ותרבותה (גיליון 10, עמ' 149 - 157) 2006
הערות שוליים

↑  אם כי אין לדעת עד כמה פרטים מתוכו שאובים מהביוגרפיה של גראדה שלמד בעצמו בישיבת נובהרדוק.
↑  כרך 32, הוצאת פועלי ציון של אמריקה, ניו יורק, 1951.
↑  בערל כהן, לעקסיקאן פון יידיש-שרייבערס, ניו יורק, 1986.
↑  ראו בפרק "לקריאה נוספת".
↑  גראדה בתפקיד עצמו.
↑  הירש אמנם נשאר נובהרדוקאי בשלוש הפגישות, אך הוא עובר שינויים במהלך השנים.
↑  אסף טל, "ואנו שנינו ניצבים לנוכח כלל ישראל, החרב" – על הסרט "המריבה", באתר יד ושם
↑  ראו: תבנית:Imdb title
↑  חנה שטרר, "מקומה ומשמעותה של המסה ’מיין קריג מיט הערש ראסיינער’ בפרוזה המתעדת של חיים גראדה", חוליות: דפים למחקר ספרות יידיש ותרבותה, 10: 149-157, 2006.
↑  יישום קיצוני-לחומרה, התרחש בעיקר בישיבת נובהרדוק. ראו: נעם גרין, "שבע יפול צדיק וקם - על מגמות אנטי-נומיסטיות בישיבת נובהרדוק", חיותה דויטש ודוד ענקי (עורכים) אקדמות (גיליון כ"ב, עמ' 143 - 167) הוצאת בית מורשה, ירושלים, 2009.
↑  השפעתה העצומה של נובהרדוק על עולמו של גראדה החילוני באה לידי ביטוי בחיבוריו, שחלקם הגדול נכתב ביידיש, ונסובו אודות הישיבה בה למד, בהם "צמח אטלס", "מלחמת היצר", וכמובן "הפולמוס שלי עם הירש ראסיינאי".
↑  לדוגמה, מתוך דברי חיים וילנער: ”כמה מרוחק ונוכרי אתה בריגשותיך לכל היהודים החילונים אני רואה בכך שאתה חוזר עד זרא על "אנחנו" ו"אתם".”
↑  את הראיון ערך שלמה טיקוצינסקי בפברואר 2009. ראו: ש' טיקוצינסקי, 'שכחו החיים וזכרו המוות' – הרב חיים זייצ'יק ולקחי השואה ברוח תנועת נובהרדוק', זיכרון בספר, (א' ידידיה, נ' כהן, א' פרבשטין עורכים) הוצאת ראובן מס, ירושלים תשס"ח. עמ' 130, ובהערה 61 שם.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009832382605171
הרמן מאס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 באוגוסט 1877 גנגנבאך, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  27 בספטמבר 1970 (בגיל 93) היידלברג, גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה 
 מקצוע:  תאולוג, לוחם מחתרת, כומר, Reverend 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (28 ביולי 1964)  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  הרמן מאס
 
הרמן לודוויג מאס (בגרמנית: Hermann Ludwig Mass; ‏5 באוגוסט 1877 – 27 בספטמבר 1970) היה כומר גרמני, מחסידי אומות עולם, אשר סייע ליהודי מחוז באדן בגרמניה להגר למדינות מקלט בזמן מלחמת העולם השנייה.
קורות חייו

הרמן מאס נולד ב-5 באוגוסט 1877 בגגנבאך (Gegenbach), במחוז באדן, למשפחה שרבים מבניה שמשו כמרים פרוטסטניים משני צידי הוריו. מאס היה נשוי לקורנלי נה-הסלבאכר (Cornelie nee Hesselbacher), ונולדו להם שלוש בנות.
קורות חייו > קריירה

מאס למד תאולוגיה באוניברסיטאות האל (Halle), שטראסבורג (Strassburg), והיידלברג (Heidelberg). ב-1900 החל לכהן ככומר בכנסייה בהיידלברג. באוגוסט 1914 השתתף בהקמת "הברית הבינלאומית לשיתוף פעולה ידידותי בין נוצרים" ("Weltbund fur intemationale Freundschaftsarbeit der Christen") ולאחר מכן הצטרף ל"חברה להגנה נגד אנטישמיות" (Verein zur Abwehr des Antisemitism). ב־1915 החל לכהן ככומר בכנסיית הרוח הקדושה (Heiliggeistkirche) בעיר ונשא את משרה זו עד 1943. לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הצטרף לכנסיית הווידוי הגרמנית (Bekennende Kirch).
קורות חייו > הזדהות עם העם היהודי

ב-1903 ביקר מאס בקונגרס הציוני השישי, שם פגש מנהיגים ציוניים מהבולטים בתקופה, ביניהם הרצל, ויצמן, מרטין בובר – איתו שמר על קשר כל חייו. בקונגרס נחשף לוויכוח בין הזרמים השונים בציוניות בנוגע ל-"תוכנית אוגנדה", וחיזק את קשריו עם העם היהודי. כחלק מהתנועה הנוצרית האקומוניאלית (תנועה הדוגלת בשיתוף פעולה בין זרמים שונים בנצרות, ובין הדתות המונותאיסטיות באופן רחב יותר) תמך הרמן מאס בתנועה הציונית, ופעל לשיתוף פעולה בין הדתות המונותאיסטיות.
ב-1 באפריל 1933 יצא מאס לסיור בן שלושה חודשים בפלשתינה. בביקורו התרשם מאס עמוקות מהקמת היישובים היהודיים החדשים בארץ. כשמאס שב לעירו, היידלברג, קידם את פניו מסע השמצות מצד חוגי האס. אה. והתועמלנים הנאציים המקומיים שכינו אותו "הכומר של היהודים" ודרשו שיגורש ממשרת הכמורה. הכנסייה יעצה לו לבטל את הדרשה הראשונה שלו מאז חזרתו, והוא קיבל את עצתם. בסופו של דבר התערב לטובתו הבישופ יוליוס קילווין (Julius Kuhlewein) כשהגיש למשרד הפנים הגרמני דרישה שיעזבו את מאס לנפשו מפאת חוסר ראיות ממשיות. על אף שהדרישה הרשמית להדיח את מאס הוסרה, הגסטאפו המשיך לעקוב אחר הבאים לשמוע את דרשותיו של מאס.
התנכלותו של המשטר הנאצי לא הרתיע את מאס, והוא המשיך לחזק את קשריו עם הקהילה היהודית. הוא תרגם שירים של ביאליק (מאס שלט בעברית באופן שוטף), וכתב מאמרים לעיתון הציוני-גרמני יודישה רונדשאו (Jüdische Rundschau). את בתו שלח לפלשתינה ללמד ציונים צעירים אריגה. הוא אירח בביתו מנהיגי דת יהודיים בערב חג המולד, ולחליפין לקח חלק בסדר הפסח ובחגי תשרי. הזדהותו עם העם היהודי הייתה כה חזקה, עד כי הרב של היידלברג, רבי ד"ר פריץ פינקוס, היה צריך לשכנע את מאס לא להיות נוכח בטקסים ודרשות יהודיים, כדי שלא יסכן את עצמו.
עם זאת, למאס היה חשוב להמשיך בעבודתו. כשהאשמות נגדו סיכנו את משרתו, שלח מאס מכתב פומבי לרשויות הגרמניות, בו הכחיש את קשרו ליהודים והביע הזדהות עם האידאולוגיה הנאצית. פשרה זו, שנעשתה ברמה המילולית, אפשרה לו להמשיך את תפקידו לא רק בקהילה הנוצרית אלא גם בהגנת הקהילה היהודית הנרדפת.
אחרי מלחמת העולם השנייה מאס ביקר במדינת ישראל בשנות 1950, 1953, 1958, 1962, 1967.
בזמן מלחמת העולם השנייה > פעולות להצלת יהודים במהלך השואה

יחד עם אחרים, ייסד מאס ארגון בשם "ביורו גרובר" (Buro Gruber). כשיהודי באדן נשלחו למחנות ריכוז באוקטובר 1940, הצליח מאס לשמור על הזקנים והחלשים יותר בביתם. לאלו שנשלחו עזר לקבל ויזות.
בזמן מלחמת העולם השנייה > השלכות תמיכתו ביהודים

במרץ 1942 התחדשה מתקפת ההסתה האישית נגד מאס, ונמשכה עד אמצע שנת 1943, אז נאלץ לפרוש ממשרת הכמורה. בין הראיות המפלילות כנגדו, נמצאה ברשותו של מאס חבילת מכתבים בהם הוא מביע את תיעובו למשטר הנאצי ולרדיפתו הגזענית אחר היהודים. ב-1944 נשלח מאס בן ה-67, למחנה מעצר בו נאלץ לעבוד עבודת פרך בצרפת, שם נשאר כמה חודשים עד לשחרור המחנה על ידי האמריקאים.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה חזר מאס למשרת הכמורה, ומ-1945 עד 1965 כיהן במשרת הכומר המחוזי (Kreisdekan) של הכנסייה האוונגליסטית המחוזית (Evangelical Landeskirc) של באדן. מאס עודד את יצירת והעמקת היחסים הבינלאומיים בין גרמניה למדינת ישראל הצעירה, והעלה את הרעיון שעל גרמניה לסייע לישראל בתקופת הצנע.
הרמן מאס כתב מספר ספרים על ישראל, יהדות ונצרות. הוא מת בלילה שבין ה-26 ל-27 בספטמבר 1970, בן 93.
הכרה והנצחה

ב-1950 הוזמן הרמן מאס לישראל – הגרמני הראשון שנחלק לו הכבוד הזה. ב-28 ביולי 1964 יד ושם הכריז עליו כחסיד אומות העולם. ב-17.10.1967 ננטע לכבודו עץ הנצחה על ידי יד ושם. על שמו הוקמה הקרן ע"ש הרמן מאס (Hermann Maas Foundation), אשר מחלקת פעם בשנתיים את פרס הרמן מאס ואת מדליית הרמן מאס ליחידים, קבוצות, או ארגונים שפועלים ברוחו. כמו כן נקרא על שמו גשר בהיידלברג. גם נקרא על שמו חורשה בתוך יער וינגייט בהר הגלבוע ורחוב ("הרמן מאאס") בשכונת היובל ברחובות, עיר תאומה של היידלברג.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Hermann Maas - Rescuer and Builder of Bridges, Evangelische Kirche Heid
1 2 3 4 5 6  Hermann Maas, יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264986305171  GND: 118817825  ISNI: 0000 0000 8110 088X  LCCN: nr89005467  NTA: 086645501  SNAC: w6c97jsx  SUDOC: 146059158  VIAF: 30333563   WorldCat (עם VIAF): 30333563 
בית הרמן מאס בהיידלברג-קירכהיים
חואקין קארירה

| --- | --- |

חואקין בקולג' שבו עבד, 1942
 לידה:  8 בספטמבר 1908 קרנגז'יירה, פורטוגל 
 פטירה:  7 בדצמבר 1981 (בגיל 73) רומא, איטליה 
 מדינה:  פורטוגל 
 מקצוע:  טייס, כומר קתולי 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (4 בספטמבר 2014) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  חואקין קארירה
 
חואקין קארירה (בפורטוגלית: Joaquim Carreira; ‏8 בספטמבר 1908 – 1 בינואר 1981), היה כומר פורטוגלי שפעל ברומא להצלת יהודים במלחמת העולם השנייה והוכר כחסיד אומות העולם.
קורות חיים

חואקין קארירה נולד בסוטו דה צ'ימה, בקרנגז'יירה שבפורטוגל. היו לו שלוש אחיות, ומשפחתו הייתה משפחה נוצרית אדוקה. ב-1926 בגיל 18 נסע לרומא ללימודי כמורה. עם סיום הלימודים הוצב כפרופסור בסמינר ליריה. בזמנו הפנוי גם הוסמך לטייס ולצלם רשמי ובכך הפך לכומר הטייס הפורטוגלי הראשון. ב-1940 קיבל הוראה לחזור לרומא. למרות שלא רצה והחשש מהחיים ברומא בזמן המלחמה חזר קארירה לרומא ושם נשאר עד סוף המלחמה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

במהלך מלחמת העולם השנייה, עבד קארירה בתור סגן רקטור הקולג' הפורטוגלי ברומא. קארירה נתן מחסה ליהודים בקולג' בו עבד. בין השנים 1943–1945, סיפק מקום מסתור ליהודים באופן קבוע, ואחרים הוסתרו על ידו באופן זמני. בין היהודים שהסתיר היו שלושה בני משפחת סיטון, רוברטו אליהו ואיזקו סיטון. כדי לנסות להבטיח את ביטחונם של היהודים שהסתתרו אצלו הוא תלה שלט מחוץ לקולג' בו היה כתוב "שטח פרטי של הכנסייה" כדי למנוע כניסה של הנאצים לקולג'. למרות ניסיון זה הנאצים ערכו ביקור פתע בו נאלצו הנרדפים להסתתר על גג המבנה. אחרי המקרה נאלצו היהודים שהסתתרו אצלו לעבור למקום מחסה אחר מחשש שיתפסו למרות שאף אחד מהם לא נתפס באותה פשיטה.
קארירה ערך יומן מפורט במהלך המלחמה בו הסביר את הסיבות שבגללן הציל יהודים וכתב על האירועים שעבר. על פי היומן הוא הסתיר את היהודים תוך סיכון עצמי גדול.
לאחר המלחמה

מיד בסיום המלחמה, מונה קארירה לרקטור הקולג', וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1954. לאחר שעזב את הקולג' האפיפיורי, החל לעבוד בשגרירות פורטוגל בוותיקן. הוא שהה שם עד 1978. קארירה נפטר ב-7 בדצמבר 1981, בקאסה מדונה די פטימה, שם התגורר.