הטרק הגדול
התרחבות, התיישבות מוקדמת ומלחמה > מלחמת האפריקאנרים בזולו

הטבח של אנשי הזולו באנשיו של רטיף הותיר זעזוע עמוק וחרדה כבדה בקרב האפריקאנרים שייצאו לטרק הגדול. בנוסף, הוא היווה איום על המוניטין החיובי שיצר הטרק הגדול באמצעות הניצחונות של פוטכיטר על הנדבלה. על רקע הטבח שיצר זעם רב, החליטו האפריקאנרים להשיב מלחמה ולצאת לנקמה. כבר עם בואן של הידיעות הראשונות על הטבח, יצא חריט מאריץ מזרחה אל נטאל, על מנת לפגוש את ניצולי האירוע. הוא מצא כמה מאות ספורות של אפריקאנרים מבולבלים שהיו מצויים בחוסר ודאות וללא הנהגה. הוא ניחם אותם והחל לארגן אותם מחדש תחת הנהגתו. עם זאת, עקב מחלה קשה ממנה החל לסבול מספר שבועות בודדים לאחר מכן, הנהגתו של מאריץ הייתה קצרת ימים (לבסוף הוא אף נפטר ממחלתו בספטמבר 1838). את הריק ההנהגתי שהשאיר מאריץ מילא בין השאר פיט אויס שהגיע לאזור כבר באותו החודש. אויס עמד בראשות משלחת של למעלה ממאה משתתפים שיצאה מאוחר יחסית ממושבת הכף, באפריל 1837. אל אויס ואנשיו חבר הנדריק פוטכיטר שבא גם הוא למקום עם כוח צבאי משלו. יחד, תכננו אויס ופוטכיטר מסע עונשין כנגד הזולו, אך עד מהרה החלו לפרוץ חילוקי דעות מרים באשר למפקד הראוי לביצוע המשימה. לבסוף, לאחר שלא הצליחו להגיע להסכמה בעניין, הוחלט שכל אחד מהם יפקד על אנשיו בעצמו כאשר שני הכוחות ידאגו לפעול בשיתוף פעולה. כשכל כוח מונה מעט יותר מ-150 לוחמים, ב-9 באפריל 1838, כחודשיים לאחר הטבח במשלחת רטיף, פרץ הקרב, אשר יקבל לימים את השם קרב איטאלני (Italeni). אל מול צבאם הלא מאורגן, פגשו האפריקאנרים כוח זולו מאומן היטב ומתואם של כ-8,000 לוחמים במערכי אימפי. מצוידים בנשק חם הכוחות של אויס ופוטכיטר הצליחו להנחית מכות קשות על צבא הזולו, כאשר בקרב כוחותיהם שלהם נרשמו עשרה הרוגים בלבד. למרות זאת, נראה היה שהשגת ניצחון על צבא הזולו הייתה עבורם משימה בלתי אפשרית. מעבר לכך, בין עשרת ההרוגים היה גם פיט אויס עצמו, דבר אשר העיב על מהלך הקרב. בעקבות כך, החליט פוטכיטר בעצת חייליו להורות על נסיגה כאשר הקרב נתפס ככישלון.
חוסר ההצלחה להכריע את הזולו בקרב איטאלני הוביל למסע הפקת לקחים בקרב האפריקנארים. הפעם הוחלט על קיום הכנה מדוקדקת לפני היציאה לקרב, ושלא כמו בקרב איטאלני הוסכם כבר מוקדם יחסית על מינויו של מפקד אחד לצבא האפריקנרי כולו. לתפקיד נבחר המצביא האפריקנרי הצעיר אנדריאס פרטוריוס. שמונה חודשים לאחר קרב איטאלני, ב-9 בדצמבר 1838, נשא הכוח האפריקנרי תפילה המונית לאלוהים ובסיומה נשבע שאם זה יעניק להם את הניצחון, יקדישו יום זה בשנה לעבודת האל ולפיאור שמו. זמן קצר לאחר מכן החל הקרב, אשר עתיד להיקרא לימים קרב נהר הדם (Bloedrivier). הצבא האפריקאנרי, אשר מנה כ-700 לוחמים חמושים בנשק חם ומצוידים בתותח אחד, התמקם בעמדות הגנה על גדות נהר הבפאלו, סמוך לאתר בו נערך קרב איטאלני. עם בוקר 16 בדצמבר, כוח זולו עצום בגודלו של 12,000 עד 21,000 לוחמים מצוידים בחניתות החל לתקוף במערכי אימפי את הכוח האפריקנרי. אל מול רעמי אש רובי האפריקנרים, כשלו הזולו בכל ניסיון להתקרב אל עמדותיהם. הקרב, אשר נערך בין שעתיים לשלוש שעות, הסתיים בתוצאה מכרעת יוצאת מגדר הרגיל. למעלה מ-3,000 אנשי זולו נהרגו ואף לא אחד מקרב האפריקאנרים. בנוסף, נסוג צבא הזולו משדה הקרב וממלכת הזולו הידרדרה לתוך מלחמת אזרחים וחדלה למעשה מכל תפקוד ריבוני. ארבעה ימים לאחר תום הקרב מצא כוח אפריקאנרי את שרידי עצמותיו של פיט רטיף, במקום בו בוצע הטבח באנשי משלחתו.
באופן לא מפתיע, ראו האפריקאנרים את ניצחונם בקרב נהר הדם כאות מבשר מהאל באשר לצדקת דרכם. הקרב נתן רוח גבית לטרק הגדול כאשר זה התעצם וזכה במצטרפים נוספים ממושבת הכף. הניצחון על הזולו, אשר הידיעות אודותיו התפשטו ברוב שטחי דרום אפריקה של ימינו, הביא לביסוס תדמיתם של האפריקאנרים כעם נחוש ובלתי מנוצח, אשר היווה את הכוח הדומיננטי בטריטוריות שמחוץ לתחומי המושבה הבריטית. בנוסף, מפקד הקרב, אנדריאס פרטוריוס בן ה-40, הסתמן עד מהרה כמנהיג לאומי אפשרי אשר עשוי להצליח לרשת את הנהגתם של ראשי המשלחות המבוגרים ולאחד את האפריקאנרים תחת מנהיג אחד. עניין זה עמד למורת רוחו של הנדריק פוטכיטר, אשר חשש שחוסר נוכחותו בקרב נהר הדם יביא לגזילת מעמדו הרם לטובת פרטוריוס. בעקבות הניצחון הכריזו האפריקאנרים על 16 בדצמבר כעל "יום הנדר" (Geloftedag or Dingaansdag), אשר נחגג במאה וחמישים השנה הבאות מדי שנה ושנה (עם נפילת האפרטהייד בשנת 1994, שונה החג ל"יום הפיוס").