stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיגוע הירי ברחוב דיזנגוף (2016)
המצוד אחר המחבל

המחבל נשאת מלחם עבד לפני הפיגוע כשליח בחנות ירקות ברמת אביב ג'. בשנת 2007 הוא נדון לחמש שנות מאסר, אחרי שניסה לחטוף את נשקו האישי של חייל צה"ל בצומת כרכור.
מלחם צולם במצלמת אבטחה באזור הפיגוע, ובהתאם לצילומים שפורסמו בתקשורת זוהה על ידי אביו, שדיווח על כך למשטרה. האב, מוחמד מלחם, גילה שהנשק ששימש לפיגוע נלקח ממנו מהכספת שבביתו, בעקבות שיחה טלפונית שקיבל ממקורבו, והודיע על כך למשטרה.
לאחר הפיגוע נמלט מלחם מהזירה. כוחות הביטחון החלו מיד לחפש אחריו בחצרות ובבתים באזור. מלחם נמלט לרחוב אבן גבירול, שם עלה על מונית שבה נהג אמין שעבאן, ערבי-ישראלי מלוד ונסע איתו צפונה. בחוף הצוק, בסמוך למלון מנדרין, בצפון תל אביב רצח מלחם את שעבאן, השליך את גופתו, ונהג בעצמו במונית לדרך נמיר, שם נטש את המונית ועקבותיו נעלמו. לפני שיצא למסע הרצח שלו השליך מלחם את הטלפון הסלולרי שלו סמוך לרחוב רדינג ברמת אביב, שם נמצא על ידי ילדה, ואותר בידיה על ידי המשטרה למחרת הרצח.
המצוד אחר מלחם נמשך שבוע. כוחות רבים חיפשו אחריו. מחשש שהוא מסתתר בצפון תל אביב ויחזור לרצח נוסף, נמנעו הורים מלשלוח את ילדיהם לבתי הספר באזור בימים שלאחר הפיגוע. יומיים לאחר רצח נהג המונית נודע לחוקרים שמלחם גנב ממנו את השעון החכם שענד, והדבר אפשר את איכונו של מלחם בערערה והפניית החיפושים אחריו לשם. בעקבות זו הודיע מפכ"ל המשטרה, רוני אלשיך, ביום שלישי בבוקר, שניתן "להוריד משמעותית את המתח בגוש דן".
שבוע לאחר הפיגוע, ב-8 בינואר, בסביבות השעה 16:20, אותר המחבל במבנה נטוש בערערה שמזוהה עם חמולת מלחם, ביתם לשעבר של הורי המחבל. אחרי שכותר, יצא המחבל ופתח בירי לעבר השוטרים ונורה למוות בידי צלפי הימ"מ. איש מכוחות הביטחון לא נפגע במהלך המבצע.
בסוף ינואר פורסמו פרטים נוספים על החקירה שהובילה להגשת כתבי אישום נגד שלושה חשודים בסיוע למלחם להסתתר לאחר הפיגוע.
תגובות לפיגוע

יו"ר הרשימה המשותפת, איימן עודה, אמר לאחר פרסום זהות המחבל: "הלב נשבר למראה התמונות היום. למרות שעוד לא ברורים כל הפרטים צריך לגנות כל פגיעה בחפים מפשע בצורה החדה והברורה ביותר".
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, הגיע לפאב "הסימטא" למחרת הרצח, ונשא נאום שבו התייחס לכלל ערביי ישראל: "אינני מוכן לקבל שתי מדינות בישראל, מדינת חוק לרוב אזרחיה ומדינה בתוך מדינה לחלק מאזרחיה במובלעות שאין בהן אכיפת חוק. יש בהן הסתה איסלאמיסטית ויש בהן נשק בלתי חוקי למכביר שלעיתים תכופות יורים בו באירועים, בחתונות, בשמחות וגם באירועי פשע בלתי פוסקים, העידן הזה הסתיים".
הערות שוליים

↑  אלי שלזינגר, נרקומן ושונא אדם; הותרו לפרסום עובדות חדשות על פיגוע הירי בתל אביב, באתר בחדרי חרדים, 27 בינואר 2016
↑  חסן שעלאן, היסטוריה של אלימות: היורה מכר סמים, ניסה לחטוף נשק מחייל, ותקף שוטרים, באתר ynet, 2 בינואר 2016
↑  אלי סניור, חסן שעלאן, איתי בלומנטל, יואב זיתון, נואם (דבול) דביר, רותם אליזרע, שחר חי, גלעד מורג ורעות רימרמן, מצוד אחר המחבל הערבי-ישראלי; אביו התקשר למשטרה לאחר שזיהה אותו, באתר ynet, 1 בינואר 2016.
↑  חסן שעלאן, זה האדם שזיהה לראשונה את המחבל: ראיתי את הנשק והתקשרתי לאבא, באתר ynet, 3 בינואר 2016
↑  אלי סניור, המצוד נמשך: זה נתיב הבריחה של רוצח השלושה בתל אביב, באתר ynet, 4 בינואר 2016
אבי אשכנזי‏, המשטרה: המחבל מהפיגוע בתל אביב רצח את נהג המונית במנוסתו, באתר וואלה, 7 בינואר 2016
↑   יניב קובוביץ, במשטרה מעריכים כי המחבל מדיזנגוף ינסה לפעול שוב, באתר הארץ, 4 בינואר 2016
↑  שחר חי, נועם (דבול) דביר, אסף קמר ואטילה שומפלבי, חוששים מהמחבל: הכיתות והגנים נותרו ריקים, באתר ynet, 3 בינואר 2016
גלי מרקוביץ סלוצקר, ‏במוסדות החינוך ברמת אביב מנסים לחזור לשגרה: "שכרנו מאבטח", באתר מעריב אונליין, 4 בינואר 2016
↑  יניב קובוביץ, במשטרה גילו לאחר יומיים שנשאת מלחם נשא שעון ג'י-פי-אס, באתר הארץ, 2 בפברואר 2016
↑  אחיה ראב"ד וחסן שעלאן, המפכ"ל בהודעה לציבור: להוריד משמעותית את המתח בגוש דן, באתר ynet, 5 בינואר 2016
↑  נועם אמיר, ‏רשמית: נשאת מלחם נורה ונהרג במהלך חילופי אש, הצטרפו לדיווח החי, באתר מעריב אונליין, 8 בינואר 2016,
אבי אשכנזי ואלי אשכנזי‏, בתום מצוד של שבוע: חוסל בערערה המחבל שביצע את הפיגוע בתל אביב, באתר וואלה, 8 בינואר 2016.
↑  ירון דורון, המחבל מתל אביב אותר בערערה וחוסל על ידי הימ"מ, באתר nrg‏, 8 בינואר 2016.
↑  לילך שובל, צבי הראל וליאב נחמני, מלחם צילם סלפי ואיים: "הפיגוע הבא יהיה בתל אביב", באתר ישראל היום, 27 בינואר 2016
↑  אלי אשכנזי‏, עודה על הפיגוע בת"א: הלב נשבר, מגנה פגיעה בחפים מפשע, באתר וואלה, 2 בינואר 2016
ארנסט, דוכס אוסטריה

ארנסט, דוכס אוסטריה, הידוע בכינוי ארנסט הברזל (בגרמנית: Ernst von Österreich, Ernst der Eiserne)‏ (1377 - 10 ביוני 1424), היה דוכס שטיריה, קרינתיה ואוסטריה הפנימית בין השנים 1406–1424.
חייו

ארנסט נולד ללאופולד השלישי, דוכס אוסטריה וורדה ויסקונטי, בתם של ברנבאו ויסקונטי וביאטריצ'ה דלה סקאלה. בשנת 1379 חתמו אביו לאופולד השלישי, דוכס אוסטריה ודודו אלברכט השלישי, דוכס אוסטריה על אמנת נויברג, ולפיו פוצלה אוסטריה ביניהם, אלברכט החזיק באוסטריה עצמה, בעוד שלאופולד החזיק בטריטוריות הירושה, שכללו את שטיריה, קרניולה, קרינתיה וטירול. בשנת 1386 נהרג אביו לאופולד השלישי, דוכס אוסטריה, וארנסט ואחיו וילהלם, דוכס אוסטריה, לאופולד הרביעי, דוכס אוסטריה ופרידריך הרביעי, דוכס אוסטריה ירשו את נחלותיו, תוך שבן דודם אלברכט החמישי, דוכס אוסטריה משמש להם כעוצר.
בשנת 1406 מת אחיו וילהלם, דוכס אוסטריה, ולאחר מכן חילקו האחים ביניהם את הנחלה: ארנסט קיבל את שטיריה, קרינתיה וקרניולה, ופרידריך הרביעי, דוכס אוסטריה את טירול ואת דרום מערב אוסטריה שהיה אוסף של טריטוריות הבסבורגיות, ולאופולד הרביעי, דוכס אוסטריה נשאר ראש המשפחה, והיה אחראי על כל שטחי המשפחה. בשנת 1407 פרצה מלחמה בין ארנסט ללאופולד, שנמשכה עד לשנת 1409.
בשנת 1411 מת אחיו לאופולד הרביעי, דוכס אוסטריה, וארנסט הפך לראש המשפחה, ובשנת 1414 נטל לעצמו את התואר ארכידוכס.
בשנת 1412 הסתכסך ארנסט עם זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, עקב תמיכתו של זיגיסמונד באנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה. בשנת 1417 ניסה ארנסט להשתלט על שטחיו של אחיו פרידריך הרביעי, דוכס אוסטריה, אולם לבסוף הגיע עמו להסכם, כדי למנוע מזיגיסמונד לנצל את הסכסוך ביניהם לטובתו.
ב-10 ביוני 1424 מת ארנסט בברוק אן דר מור, ובנו פרידריך החמישי, דוכס אוסטריה ירש את נחלותיו. בנו פרידריך איחד תחת שלטונו את כל נחלות בית הבסבורג, נבחר בשנת 1440 למלך הרומאים, ובשנת 1452 הוכתר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה
משפחתו

בשנת 1392 התחתן ארנסט עם מרגרטה מפומרניה, בתם של בוגיסלאב הרביעי, דוכס פומרניה ואדלהיידה מבראונשווייג-גרובנהאגן, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1412 התחתן ארנסט עם צימבורגיס ממזוביה, בתם של שימוביט הרביעי, דוכס מזוביה ואלכסנדרה מליטא, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1415–1493)
מרגרטה מאוסטריה, דוכסית סקסוניה (1416–1486)
אלברכט השישי, ארכידוכס אוסטריה (1418–1463)
אלכסנדר (מת בשנת 1420)
רודולף (מת בשנת 1424)
קתרינה מאוסטריה (1420–1493)
לאופולד (מת בשנת 1424)
אנה (מתה בשנת 1429)
ארנסט (מת בשנת 1432)
בית ליכטנשטיין

| --- | --- |

 
 מדינה:  אוסטריה, צ'כיה, ליכטנשטיין
 תארים:  נסיך ליכטנשטיין   דוכס טרופאו   דוכס יגרנדורף   רוזן ריטברג
 מייסד:  קרל הראשון, נסיך ליכטנשטיין
 ראש הבית הנוכחי:  הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין
 תקופת השושלת:  המאה ה-12 – הווה
 אתניות:  גרמנית
בית ליכטנשטיין (בגרמנית: Haus Liechtenstein), שממנו הנסיכות נוטלת את שמה, היא המשפחה ששולטת בנסיכות ליכטנשטיין.
הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין (יליד 1945), הריבון השליט הנוכחי של הנסיכות וראש בית ליכטנשטיין
היסטוריה

מקור המשפחה הוא בטירת ליכטנשטיין שבאוסטריה תחתית, אשר הייתה בשליטת המשפחה מאז המאה ה-12. במשך השנים רכשה המשפחה אדמות רבות, בעיקר בשטחי המדינות אוסטריה וצ'כיה של היום.
בתחילת המאה ה-18 רכש יוזף ונצל הראשון, נסיך ליכטנשטיין, את שטחי מחוזות שלנברג וואדוץ שבעמק הריין, ובשנת 1719 הוכרו על ידי הקיסר קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כ"נסיכות" במסגרת האימפריה הרומית הקדושה, שנקראה על שם בעליה. הרכישה בוצעה כדי לבסס מעמד פוליטי, אך בפועל כף רגלם של נסיכי בית ליכטנשטיין לא דרכה בנסיכותם במשך דורות, והם המשיכו להתגורר בווינה.
בשנת 1806, בעקבות התפוררות האימפריה הרומית הקדושה, הוכרה נסיכות ליכטנשטיין כמדינה ריבונית. במשך שנים מספר הייתה כבושה תחת צרפת של נפוליאון, ואחר כך הייתה חלק מהקונפדרציה הגרמנית. עם התפרקות הקונפדרציה הכריזה ליכטנשטיין על נייטרליות, וזו נשמרה במשך שתי מלחמות העולם. עד מלחמת העולם הראשונה הייתה בעלת קשרים כלכליים חזקים ביותר לאוסטריה, אך מצבה הכלכלי הקשה של אוסטריה בעקבות המלחמה הביא את ליכטנשטיין להיקשר כלכלית לשווייץ השכנה.
עד האנשלוס בשנת 1938 ישב פרנץ הראשון, נסיך ליכטנשטיין, בווינה, ואשתו אליזבת פון גוטמן הייתה ממוצא יהודי. לאחר השתלטות הנאצים הוא ויתר על כס הנסיכות והוחלף על ידי בן דודו פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין. הנייטרליות והקשר עם שווייץ אפשרו לנסיכות לעבור בשקט יחסי את שנות מלחמת העולם השנייה, ולאחריהן זכתה לפריחה כלכלית.
כיום עומד בראש הבית הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין.
ארמונות ובתי מגורים

טירת ואדוץ, המעון הרשמי של נסיכי ליכטנשטיין
טירת ליכטנשטיין באוסטריה תחתית, משמש כמוזיאון
איור ארמון הגן של ליכטנשטיין
ארמון העיר ליכטנשטיין בווינה
טירת וילפרסדורף באוסטריה, משמשת כאחד ממעונותיו הרשמיים של נסיך ליכטנשטיין
טירת ולטיס בצ'כיה, מעון הנסיך עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
טירת לדניס בצ'כיה, הולאמה בשנת 1945 על ידי ממשלת צ'כוסלובקיה
אחוזת ולקהל לוסיני
טירת ריגרסבורג
אחוזת ולדשטיין
בית רוסג
אחוזת הולנד באוסטריה
ראו גם

נסיך ליכטנשטיין
הערות שוליים

↑  Princely House of Liechtenstein.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810816940405606  GND: 118572784  HDS: 019973  LNB: 000153938  NKC: jx20060403053  VIAF: 4250155832945033490000   WorldCat (עם VIAF): 4250155832945033490000
אנדריי בלואוסוב

אנדריי רמוביץ' בלואוסוב, או אנדריי בלוסוב (ברוסית: Андре́й Рэ́мович Белоу́сов; נולד ב-17 במרץ 1959, מוסקבה, ברית המועצות) הוא מדינאי, מדען וכלכלן רוסי. שר ההגנה של רוסיה מאז 12 במאי 2024. כיהן בעבר כסגן ראש ממשלת רוסיה. מאז מרץ 2020 עד 2024 שימש כיושב ראש דירקטוריון חברת הרכבות הלאומית.
כיהן כשר הפיתוח הכלכלי של הפדרציה הרוסית מ-21 במאי 2012 עד 24 ביוני 2013 וכעוזר לנשיא הפדרציה הרוסית לענייני כלכלה מ-24 ביוני 2013 עד 21 בינואר 2020.
כיהן כממלא מקום ראש הממשלה (כאשר ראש ממשלת הפדרציה הרוסית מיכאיל מישוסטין נדבק בנגיף הקורונה) במשך 20 יום.
הוא חבר באקדמיה הרוסית למדעי הטבע. חבר במועצות האקדמיות של המכון לחיזוי כלכלי של האקדמיה הרוסית למדעים. חבר המועצה המדעית והמערכת של כתב העת "בעיות חיזוי". דוקטור לכלכלה (2006). כלכלן מכובד של הפדרציה הרוסית (2007).
ביוגרפיה

אנדריי בלואוסוב נולד ב-17 במרץ 1959 במוסקבה במשפחתו של הכלכלן הסובייטי רם בלואוסוב (אמו - אליסה פאבלובנה - הייתה רדיוכימאית, לימים עסקה בכימיה של יסודות נדירים). על פי דיווחים בתקשורת, רם בלואוסוב היה יוצר בית הספר המדעי הסובייטי בתחום התמחור והניהול והיה אחד המשתתפים בהכנת "הרפורמות של קוסיגין", לימים חקר את ההיסטוריה הכלכלית של ברית המועצות.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר השני לפיזיקה ומתמטיקה, הוא נכנס לפקולטה לכלכלה באוניברסיטת מוסקבה וסיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1981. במהלך ההכשרה הוא החל לשתף פעולה עם קבוצת כלכלנים בהנהגתו של אלכסנדר אנצ'ישקין, שבשנים 1977–1981 שימש כראש אחת המחלקות בפקולטה לכלכלה.
לאחר שקיבל תעודה להשכלה גבוהה, המשיך אנדריי בלואוסוב את לימודי התואר הראשון במכון המרכזי לכלכלה ומתמטיקה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות. במקביל החל שם את הקריירה המדעית שלו, תחילה כחוקר מתלמד, אחר כך כעמית מחקר זוטר במעבדה למידול מערכות, בראשותו של א.ב. ירשוב. בשנת 1994 הוא הפך לאקדמאי של האקדמיה הרוסית למדעים.
בפברואר 1986 הוקם המכון לכלכלה וחיזוי ההתקדמות המדעית והטכנית של האקדמיה למדעים של ברית המועצות על בסיס מספר חטיבות מדעיות של המכון המרכזי לכלכלה ומתמטיקה. פעילותו העיקרית של המכון היא תחזית כלכלית. בלואוסוב עבר לעבוד במכון לכלכלה ופוליטיקה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות, שם מילא בעקביות תפקידים של עמית מחקר זוטר ועמית מחקר. סדרי העדיפויות המחקריים שלו התמקדו בחיזוי מגמות מקרו-כלכליות, כמו גם באינפלציה ובמשבר המבני בכלכלה בסגנון סובייטי.
בשנת 1988 קיבל את התואר שלו ושלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1991 מונה לראש מעבדה במכון לכלכלה ופוליטיקה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות ובמשרה זו החזיק עד 2006, תוך שהוא משלב אותו עם עבודה בארגונים אחרים ושוחרר מהמכון רק לאחר שעבר לשירות המדינה. ביוזמתו של בלואוסוב פורסמה במעבדה כתב עת אנליטי לכלכלה.
ביוגרפיה > בממשלה הפדרלית

מאז 1999 הוא היה חבר יועץ למשרד הכלכלה וייעץ למספר ראשי ממשלה: יבגני פרימקוב, סרגיי סטפאשין, מיכאיל קסיאנוב ומיכאיל פרדקוב.
בנובמבר 1991 הוקמה קבוצה אנליטית של האיגוד למדיניות חוץ, המכונה לעיתים גם "קבוצת בסמרטניך" (על שם מייסדה, שר החוץ לשעבר של ברית המועצות, אלכסנדר בסמרטניך). אופן עבודתה היה ארגון של דיונים נושאיים קבועים. בהמשך, התמלול מפוענח והופך לנושא מחקר מעמיק יותר, ובמקרים מסוימים משמשים כבסיס ליצירות מדעיות. בלואוסוב הצטרף לקבוצה בתחילת שנות ה-90 והשתתף בפיתוח מספר נושאים. יחד איתו השתתף בעבודת הקבוצה אנדריי קלפאץ', שבעתיד מונה לסגנו של בלואוסוב במשרד לפיתוח כלכלי.
בשנת 2000 הקים ועמד בראש המרכז לניתוח מקרו-כלכלי וחיזוי לטווח קצר, שעל בסיסו בשנת 2005 פרסם את הדו"ח "מגמות ארוכות טווח בכלכלה הרוסית: תרחישים להתפתחותה הכלכלית של רוסיה עד 2020". בדו"ח חזה בלואוסוב את המשבר הכלכלי של 2008. בנוסף, הוא הצביע על נסיגה כלכלית אפשרית בשנים 2011–2012 וכישלון מערכת הממשל הציבורי בשנים 2015–2017.
בשנת 2006 עבר לשירות ציבורי ובהזמנת שר הפיתוח הכלכלי של הפדרציה הרוסית הרמן גרף מונה לסגנו. במקביל, הוא התפטר מכל שאר תפקידיו הקודמים.
באותה שנה קיבל בלואוסוב תואר דוקטור לכלכלה והגן על עבודת הדוקטורט שלו "סתירות וסיכויים להתפתחות מערכת ההתרבות של הכלכלה הרוסית".
במשרד בלואוסוב פיקח על החסמים המקרו-כלכליים ועבק בסוגיות של שיפור אקלים ההשקעה, יישום תוכניות ממוקדות פדרליות ופעילות השקעות של ונשאקונום בנק. תחת הנהגתו פותחו המושג פיתוח חברתי-כלכלי ארוך טווח (KDR-2020) והצעת החוק לסחר (שאומצה ב-28 בדצמבר 2009).
בשנת 2007, כשעזב גרף את משרד הפיתוח הכלכלי, מונתה אלווירה נביאולינה, שכיהנה בעבר בתפקיד סגנית השר, לשרה. בלואוסוב נשאר בתפקידו עד שנת 2008, כשמונה לתפקיד בממשלה הפדרלית: ראש הממשלה ולדימיר פוטין מינה אותו למנהל המחלקה לכלכלה ומימון של מזכירות הממשלה ולסגן ראש ממשלת רוסיה. זמן קצר לפני כן, בקיץ 2007, קיבל בלואוסוב את התואר כלכלן מכובד של הפדרציה הרוסית. על עבודת כינון סדר היום הכלכלי של ממשלת רוסיה בשנים 2008–2012 היו אחראים איגור שובאלוב, בלואוסוב ואלווירה נביאולינה.
בממשלת הפדרציה הרוסית בלואוסוב היה אחראי לנושאים הקשורים לתקצוב, השקעות ציבוריות ושיפור אקלים ההשקעה. תחתיו הוקמה הסוכנות ליוזמות אסטרטגיות, שמטרתה לשפר את התנאים לביצוע עסקים ברוסיה.
במאי אישרה הדומה הממלכתית על פי הצעת הנשיא פוטין, את דמיטרי מדבדב כראש ממשלת הפדרציה הרוסית. לאחר זמן מה הוכרז על קבינט חדש: בלואוסוב מונה לתפקיד שר הפיתוח הכלכלי. יתרה מזאת, על פי דיווחים בתקשורת, בלואוסוב נחשב גם כעוזרו של נשיא הפדרציה הרוסית בנושאים כלכליים, אולם אז התקבלה החלטה למנות את אלווירה נביאולינה לתפקיד זה.
ב-24 ביוני 2013 מונה לעוזר נשיא הפדרציה הרוסית (בסוגיות כלכליות), במקום אלווירה נביאולינה, שעזבה את הסגל הנשיאותי כדי לכהן כנגידת הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית.
מ-17 ביוני 2015 ועד 29 בספטמבר 2017, שימש כיו"ר הדירקטוריון של חברת הנפט רוסנפט. ב-21 בינואר 2020 מונה לסגן ראש הממשלה הראשון של הפדרציה הרוסית בממשלתו החדשה של מיכאיל מישוסטין. מאז מרץ 2020 משמש כיו"ר דירקטוריון חברת הרכבות הרוסית.
ביוגרפיה > ממלא מקום ראש הממשלה

| --- | --- |
 :  ראו גם – התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה
ב-30 באפריל 2020 מונה לממלא מקום ראש ממשלת רוסיה בעקבות כניסתו של מיכאיל מישוסטין לבידוד בשל הידבקותו בנגיף COVID-19.‏ במשך 20 יום שכיהן בתפקיד בלט בכך שדחף להקלות בסגר שהוטל על האזרחים.
ביוגרפיה > שר ההגנה

במאי 2024 מונה לשר ההגנה של רוסיה, כשהוא מחליף את סרגיי שויגו, ששימש בתפקיד 12 שנים.
משפחתו

הוא נשוי ללריסה ולדימירובנה בלואוסובה (אבדייבה) (ילידת 1961). אלו נישואיו השניים. מנישואיו הראשונים יש לו בן, פאבל (יליד 1994), בוגר אוניברסיטת באומן במוסקבה.
אחיו הצעיר דמיטרי הוא מומחה מוביל במרכז לניתוח מקרו-כלכלי וחיזוי לטווח קצר.
ארתור אירשאי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 במרץ 1855 פשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  5 באוגוסט 1918 (בגיל 63) בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 שם לידה:  Feuer Artúr 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תפקידים:  רופא, רופא אף אוזן גרון, מרצה באוניברסיטה 
 
ארתור אירשאי (במקור פויר - Feuer מסמלהג'-Szemlőhegy שמסמל תואר אצולה, בהונגרית: Szemlőhegyi Irsai Artúr;‏ פשט, 2 במרץ 1855 – בודפשט, 5 באוגוסט 1918) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון, מרצה (פרופסור חבר פרטי, כלומר לא חלק מהסגל) באוניברסיטה. מנהל בית חולים.
קורות חייו

ארתור פויר נולד במשפחה יהודית כבנם של דויד פויר ושל פאני פוליצר. הוא למד בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), לאחר שסיים את לימודיו (1876) הפך לעוזרו של פרידייש קוראני (1877) וככזה, עמד בראש מחלקת הגרון מ-1883 עד 1913. בשנת 1885, הוא הפך למרצה בכיר פרטי באוניברסיטה (ולאחר מכן פרופסור חבר) לבדיקת שיקוף אף וגרון, הוא היה גם הרופא הראשי של כמה בתי חולים, ומשנת 1890 הוא היה הרופא והמנהל בבית החולים יאנוש. משנת 1897 הוא היה מנהל בית החולים סנט מרגיט, משנת 1912 היה סגן מנהל מספר בתי החולים שעל גדות הדנובה והרופא הראשי של בית האופרה המלכותי ההונגרי. הוא כתב מספר חיבורים מדעיים. אירשאי נחשב לאחד מחלוצי רפואת הגרון בהונגריה. בשנת 1890 התחתן עם יוליה פישר בת ה-24, בתם של יוז'ף פישר, תעשיין, ושל אמיליה מאייר.
ייסוד האגודה הרפואית

1893 הוא תאריך משמעותי בהיסטוריה של רפואת אף אוזן גרון הונגרית. בדצמבר אותה השנה הוקמה אגודת רופאי האוזניים והגרון ההונגרית. (21 בדצמבר 1893) הרעיון הגיע מאימרה נבארטיל, שנתמך בהתלהבות על ידי דיולה בקה וקורנל ליכטנברג. הרעיון הוביל ליוזמה וב-21 בדצמבר 1893 אורגנה אספה כללית בספריית הפוליקליניקה של האוניברסיטה בהשתתפותם של רופאי אוזניים ורופאי גרון. באספה כללית זו רהצהירה האגודה על הקמתה דרך קבע עם 14 חברים.
שמותיהם של האבות המייסדים היו:
אגמונט באומגרטן - Egmont Baumgarten
דיולה בקה - Gyula Böke
שאמו גוט - Samu Guth
ארתור אירשאי - Artúr Irsai
גזה קרפושקה - Géza Krepuska
קורנל ליכטנברג - Kornél Lichtenberg
אדה לרי - Ede Lőri
קארוי מורלי - Károly Morelli
אימרה נבארטיל - Imre Navratil
אדולף אונודי - Adolf Ónodi
לאיוש פויאק - Lajos Polyák
איגנץ פורייס - Ignácz Purjesz
ז'יגמונד סנש - Szenes Zsigmond
ארנה ואלי - Váli Ernő
כתביו שפורסמו

מדריך לאנדוסקופיה של האף והגרון (בודפשט, 1892)
על חייו ובריאותו של קול הזמר (בודפשט, 1893, 1901)
מסמכים שהוכנו לרגל יום השנה העשירי למרפאת הגרון קוראני (1893)
הוא ערך את העבודה הרפואית שפורסמה לרגל יום השנה לבית החולים סנט מרגיט (1907).
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon I. (A–K). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת
הערות שוליים

↑  Budapest-belvárosi r.k. plébánia házassági anyakönyve, 80/1890. folyószám.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1012608174  ISNI: 0000 0001 2066 4961  VIAF: 171668453   WorldCat (עם VIAF): 171668453
רצח שלי דדון

| --- | --- |
 תאריך:  1 במאי 2014
 מקום:  מגדל העמק 
 סוג:  רצח
 הרוגים:  1
 מבצע:  נהג מונית ערבי ישראלי (חוסיין ח'ליפה)
 מניע:  לאומני
 
רצח שלי דדון היה רצח שהתרחש ב-1 במאי 2014 במגרש נטוש באזור תעשייה רמת גבריאל שבמגדל העמק. קורבן הרצח, שלי דדון, צעירה בת 19 תושבת עפולה, נרצחה על ידי נהג המונית חוסיין ח'ליפה, ערבי ישראלי תושב אעבלין, לאחר שעלתה אל מוניתו כדי שיסיע אותה לראיון עבודה במגדל העמק. לאחר הרצח, העלו גורמים שונים את החשד שהרצח היה פיגוע טרור או פשע שנאה. חשד זה לא הוזם ולא הוכח באופן חד משמעי: מחד גיסא, בכתב האישום שהוגש נגד הרוצח קבעה פרקליטות המדינה כי המניעים לרצח אינם ידועים לה, ומאידך גיסא, משרד הביטחון הכיר במנוחה כנפגעת פעולות איבה.
הרצח

ב-1 במאי 2014 נסעה דדון באוטובוס למגדל העמק לראיון עבודה. בהגיעה לפארק הראשונים היא עלתה על מונית נהוגה בידי ח'ליפה. דדון התיישבה ליד הנהג, ומסרה לו את כתובת היעד אליו היא צריכה להגיע, לחברת "באבקום".
ח'ליפה לא ידע היכן ממוקמת החברה או את כתובתה. לטענתו, דדון אמרה לו: "איך אתה לא מכיר את הכתובת, אתה נהג מונית". על פי כתב האישום ופסק הדין, זה הרגע בו גמלה בלבו ההחלטה לרצוח את דדון.
במהלך הנסיעה, הספיקה דדון להתקשר לבת דודתה, ולחשה לה בשיחת טלפון שהוקלטה כי היא נמצאת במונית "אחת המפחידות", וכי היא "אינה נושמת".
ח'ליפה הסיע את המונית למגרש נטוש באזור התעשייה מגדל העמק. במגרש הוא הוציא סכין שהייתה ברשותו והוסלקה בתוך תא המטען של המונית, ודקר את דדון 17 דקירות שפצעו אותה פצעים אנושים, תוך שהיא מנסה להימלט מפניו ללא הצלחה, וכתוצאה מאיבוד הדם הרב מתה. הוא הותיר את דדון מתבוססת בדמה במגרש הנטוש וברח מהזירה. בדרכו השליך מהמונית את הטלפון הסלולרי וארנקה של דדון שנותרו בה. במהלך אותו יום ובימים שלאחר מכן, ניקה ח'ליפה את המונית, במטרה להעלים ממנה את דמה של המנוחה, אשר נספג במושב המונית.
פענוח הרצח

תחילה נעצרו בפרשה שישה ערבים ישראלים, בהם קטינים, שמצאו את ארנקה של דדון, והשתמשו בכרטיס האשראי שלה. לבסוף התברר שאינם קשורים לרצח והם שוחררו.
ב-3 במאי 2014 חודשיים לאחר הרצח הוא פוענח על ידי השב"כ בסיוע משטרת ישראל.
החוקרים ידעו כי דדון עלתה על מונית על פי שיחת הטלפון שעשתה לבת דודתה והוקלטה. על פי אותה שיחה הם גם ידעו באיזו שעה נערכה הנסיעה. החוקרים סרקו 70 מצלמות האבטחה באזור מגדל העמק, בטווח הזמן המתאים, בדקו 100 מוניות, ולבסוף התמקדו במונית אחת שנקלטה יוצאת ממגדל העמק במצלמת אבטחה בצומת נהלל. היא לא נסעה ישר ולא נסעה שמאלה ולכן הסיקו החוקרים, כי האפשרות היחידה שהיא פנתה לכיוון בית זרזיר. וכך גילו את המונית שבה נסעה דדון, והחלו לבדוק את בעל המונית ואת שלושת נהגי המונית. אחד מנהגי המונית, הרוצח, חוסיין ח'ליפה, החזיר אותה במפתיע לבעל הרכב משפרעם, הפסיק לעבוד איתו והסתגר בביתו, מה שעורר את חשד החוקרים והוא נעצר ונחקר.
החוקרים הסתייעו בחברת טיק טק טכנולוגיות, שמתמחה בשחזור מידע אלקטרוני, ועל כך זכו אנשיה בתעודת הוקרה מיוחדת ממשטרת ישראל.
בחקירתו הודה הרוצח במיוחס לו ושחזר את הרצח. במשפטו ביקש ח'ליפה לפסול את ההודאות שמסר לחוקרי השב"כ והמשטרה, בנימוק שנפלו בחקירתו פגמים שונים, אך בית המשפט פסק שאין כל בסיס לפסול את הודאותיו.
בבדיקות המעבדה נמצאו שרידים מדמה של דדון בספוג שבתחתית המושב הקדמי במונית שבה נהג הרוצח. ובנוסף שרידי DNA שנותרו מתחת לציפורן מלאכותית של דדון שהתנתקה ממנה בעת הרצח והתגלתה בזירת הרצח, תאמו ל-DNA של הרוצח.
ביולי 2014 משרד הביטחון החליט להכיר בשלי דדון כנפגעת פעולת איבה, בנימוק: "יש יסוד סביר כי דדון נרצחה על רקע לאומני".
המשפט

נגד ח'ליפה הוגש כתב אישום בגין רצח, ומשפטו נערך בבית המשפט המחוזי בנצרת בהרכב של שלושה שופטים. ח'ליפה כפר באשמתו.
במהלך המשפט העיד בעל המונית, אותה שכר ח'ליפה, כי ח'ליפה יזם איתו שיחה לאחר שפורסם דבר הרצח של שלי דדון, שאל אותו אם שמע על הרצח, ואמר לו: "אני חושב שמי שרצח אותה היה גבר". כששאל אותו למה הוא חושב שמי שביצע את הרצח הוא גבר, ענה לו ח'ליפה: "כי הם רוצחים ילדים קטנים".
ב-9 בספטמבר 2015 הורשע ח'ליפה פה אחד ברציחתה של שלי דדון ונידון למאסר עולם. בנוסף נגזר עליו לשלם פיצוי למשפחת הנרצחת.
ב-25 באוגוסט 2016 דחה בית המשפט העליון פה אחד את ערעורו של ח'ליפה על הרשעתו, אך הפחית את גובה הפיצוי שעליו לשלם, תוך קביעה כי פתוחה הדרך בפני הורי דדון להגיש תביעה אזרחית נגד ח'ליפה.
הערות שוליים

↑  אלי אשכנזי‏, האזינו לשיחה האחרונה של שלי דדון: "אני לא נושמת", באתר וואלה, 20 בנובמבר 2014
↑  הנסיעה במונית שהפכה לסיוט: רצח שלי דדון, באתר מאקו
↑  ורד לוי וענת גון, שלב אחר שלב: כך פוענח הרצח של שלי דדון, באתר mynet‏ העמק, 17 ביולי 2014
↑  TicTac, טיק טק שחזור מידע - שחזור קבצים, באתר www.tictac.co.il
↑  ברהנו טגניה, ‏רצח שלי דדון: השחזור נחשף, באתר ‏מאקו‏, 9 בספטמבר 2015
↑  אחיה ראב"ד, מאסר עולם לנהג המונית שרצח את שלי דדון, באתר ynet, 9 בספטמבר 2015
↑  אלון שני, כתב בחיפה והגליל, ‏המדינה החליטה להכיר ברצח שלי דדון כמעשה איבה, באתר ‏מאקו‏, 21 ביולי 2014
דף לזכר שלי רחל דדון, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
↑  אחיה ראב"ד, נחשף המניע הלאומני לרצח שלי דדון, באתר ynet, 6 בנובמבר 2014
↑  אלון שני, כתב בחיפה והגליל, ‏משפט רצח שלי דדון: "הנאשם אמר: הם רוצחים ילדים", באתר ‏מאקו‏, 6 בנובמבר 2014
↑  ברהנו טגניה, ‏מאסר עולם לנהג שרצח את שלי דדון ז"ל, באתר ‏מאקו‏, 9 בספטמבר 2015
תפ"ח (מחוזי נצרת) 18194-07-14 מדינת ישראל נגד חוסיין ח'ליפה
↑  ע"פ 7090/15 חוסיין ח'ליפה נ' מדינת ישראל, ניתן ב־25 באוגוסט 2016
ירון אברהם, ‏נדחה ערעור רוצח שלי דדון, באתר ‏מאקו‏, 25 באוגוסט 2016
בית בורבון-פארמה

| --- | --- |

 
 מדינה:  דוכסות פארמה, לוקסמבורג
 בית האב:  בית בורבון
 תארים:  דוכס פארמה
 מייסד:  פליפה, דוכס פארמה
 השליט האחרון:  רוברטו הראשון, דוכס פארמה
 ראש הבית הנוכחי:  הנסיך קרלוס, דוכס פארמה
 תקופת השושלת:  18 באוקטובר 1748 – 9 ביוני 1859 (110 שנה)
 אתניות:  צרפתים, איטלקים, לוקסמבורגים
 
בית בורבון-פארמה (באיטלקית: Casa di Borbone-Parma, בצרפתית: Maison de Bourbon-Parme) הוא ענף של בית בורבון הצרפתי ששלט בעבר בדוכסות פארמה האיטלקית. ראש הבית הנוכחי הוא הנסיך קרלוס, דוכס פארמה, הטוען גם לתואר מלך ספרד מטעם הקרליסטים, אך לא עושה דבר לשם מימוש זכותו. הנסיך קרלוס הוא נינו של הדוכס האחרון של פארמה, רוברטו הראשון, אשר הודח מתפקידו במהלך איחוד איטליה.