stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף בכור שור
בכור שור כפרשן המקרא > עיונים טקסטואליים > שילוב מקראות

דרך נוספת שבה נקט בכור שור, היא שילוב המקראות זה בזה והסבר ההקשר ביניהם, לפעמים בחריפות מקורית שלא מצאנו כמוה אצל פרשני פשט אחרים. כך, לדוגמה, הוא מסביר את הסדר של עשרת הדיברות (שמות כ', א-יד):
אנכי ה' אלהיך – זה הדיבור הראשון, אנכי מצווה עליך שאהיה אדון שלך ודיין שלך... לא יהיה לך אלהים אחרים – שלא יאמר אדם, אני אהיה עבד לך כאשר צויתני, וגם אלהים אחרים יעבוד... לא תשא - שלא תאמר, מאחר שאין הקב"ה רוצה שיהיה לנו אדון אלא הוא, בשמו אשבע הן לאמת הן לשקר... זכור את יום השבת – ... ולפי שאמר שלא יכבד אדם אלא הקב"ה, אבל שבת תכבדו, שזהו כבודי... כבד את אביך ואת אמך – אף על פי שאמרתי לך שלא תכבד ותעבוד כי אם אותי, אביך ואמך כבד... לא תרצח – שלא תאמר, מאחר שאמר הקב"ה שלא אכבד כי אם אותו ושבת ואבי ואמי, כל אדם שיעשה לי שלא כרצוני אכנו נפש... לא תנאף – לפי שאמר 'לא תרצח' דמשמע אסור למעט הבריות, הייתי אומר: אבל לגדל הבריות שפיר דמי, ולפיכך כל אשה שימצא אדם, בין אשת איש בין שאר עריות יבוא עליה כדי להוסיף על הבריות... לא תגנוב – שלא תאמר, על רציחתו ועל ניאוף אשתו אני נזהר... אבל לגנוב אותו או ממונו כדי להשתכר מותר... לא תענה – שאפילו לגרום שימות או שיפסיד ממונו אי אתה רשאי, ואחר כך לא תחמוד - שתתן עליו לצדד שיבא שלו בידך, לא בדמים ולא שלא בדמים....
אך עם כל זאת, נראה כי עיקר מעייניו של בכור שור היה להסביר בעיות בדרך של העמקה בסיפורים מבחינה 'חווייתית' (פסיכולוגית-ריאליסטית) ופחות בצורה ספרותית.
בכור שור כפרשן המקרא > שבעים פנים לתורה

מבחינה של פירושיו של בכור שור, עולה כי בדומה לפשטנים אחרים בזמנו ומקומו, הוא מכיר בלגיטימיותם של כמה פירושים מקבילים, ובכמה רבדים שונים. כך, פעמים רבות הוא מביא את פירושו בפשט לצד פירושם של חז"ל, ואף במקומות שהדברים נוגעים לנושאים תאולוגיים מהותיים ולהלכה, כאשר אמר במפורש ש'אין להשיב על דבריהם' ושפירושם הוא 'אמת', לא נמנע מלהציג את פירושו הפשטי (וראו להלן, בפרק על יחסו לדרשות חז"ל). הביטוי "שבעים פנים לתורה" אף מוזכר אצלו במפורש:
ומדרש אגדה כמו שפירש רש"י... ובע' פנים התורה נדרשת, ואני פירשתי אחר לשון המקרא העברי.
ריבוי רבדים מתבטא גם ביחסו לרמזים וגימטריות, שאין הוא מתנזר מהם לחלוטין. כך, למשל, כאשר הביא גימטריה של המילים ”לֶךְ לְךָ” (בראשית י"ב, א), חזר ואמר 'ולפי הפשט תיקון לשון בעלמא...'. גימטריה מצויה אצלו גם בחישובו את הקץ (דברים כ"ח, סג; ל"א, יח).
כיוצא בזה גם בריבוי הסברים ברובד הפשט גופו. עתים הוא אומר זאת גם על שני פירושים שונים שהביא ”ונראה דאיתא להא ואיתא להא” (=ששניהם נכונים; בראשית י"ג, ד). פעמים רבות הוא גם אומר בסתם 'וגם יש לפרש', 'אי נמי', וכיוצא בזה, על אף שמכאן אין ראיה מחייבת, שהרי ייתכן שלדעתו רק פירוש אחד הוא הנכון, ואין הוא יודע להכריע ביניהם.
בכור שור כפרשן המקרא > סגנונו

בכור שור כתב בעברית חיה, המתובלת בלשון תלמודית-ארמית. סגנונו הוא דיאלקטי לעיתים, כדרכם של בעלי התוספות: רווחים אצלו ביטויים כגון "ואם תאמר", "והכי קאמר", "ויש לומר". הוא מרבה לשלב בלשונו חלקי פסוקים ולשונות מקראיים, וכן לבנות לעיתים את פירושו בתוך דברי הפסוק. בכור שור נהג גם לכלול כללים, שיבארו כמה מקומות בכתובים, ואף בזאת קדמו ר"י קרא.
לעיתים כולל פירושו משא ומתן ארוך בסגנון בעלי התוספות, עם קושיות ותירוצים; בעיקר אמור הדבר בנוגע לפירושים הנוגעים לפן ההלכתי.
כן נוהג בכור שור לפעמים להשתמש בדרך ביאור פראפראסטית, המשכתבת פרשה שלמה במילותיו הוא, בלשון בהירה וצחה, כדי לבאר את סדרה ועניינה לדעתו. דוגמה לדבר ניתן למצוא בביאור פיתוי הנחש את האישה בחטא עץ הדעת (בראשית ג', א-ו); ראו במדגם הפירושים הנבחרים.
מאפיין נוסף של בכור שור, שהיה מקובל בקרב פשטני ימי הביניים, הוא השימוש בלעזים להבהרת דבריו; לעיתים הוא עושה זאת אף בתרגום משפט שלם, או כדי להבהיר פרט בריאליה.
את חותמו כפייטן (ראו להלן) הותיר בכור שור גם על פירושו, כאשר שילב בין הפרשות (בעיקר בחומשים בראשית ושמות) חרוזים אחדים. בחרוזים ישנו לרוב שילוב בין בקשה לגאולת עם ישראל ושאיפה לנקמה בגויים, מוטיב אשר חוזר גם בפיוטיו הרגילים. לא ברור מדוע הפסיק עם חרוזים אלו כמעט כליל בחומשים ויקרא-דברים. יצוין, כי שילוב חרוזים בין הפרשות מצוי גם אצל פרשנים-משוררים נוספים, כדוגמת ראב"ע.
בכור שור כפרשן המקרא > יחסו לדרשות חז"ל

יחסו של בכור שור לדרשות חז"ל היה מורכב. מחד, העריץ את חז"ל, ואמר עליהם ש"אין להשיב על דברי רבותינו, שאף הם כמלאכים לדעת אשר בארץ" (פירושו על בראשית י"ח, ב). פעמים רבות הביא פירושים הנסמכים על דברי חז"ל (ובפרט בפרשות הלכתיות). מאידך, פעמים רבות חלק על פירושם של חז"ל, לרוב באמצעות מטבע הלשון "ועל דרך הפשט". נראה, כי בדומה לפרשני פשט רבים מימי הביניים (ובפרט רשב"ם) ראה מקום לפירושים ברבדים שונים לאותו פסוק. הוא העניק קדימה לפירושי חז"ל, אך לא מחק את פירושו "על דרך הפשט" מפני פירושם. נראה כי נטה לקבל את דברי חז"ל ככל שיכול לתמכם בפשט, אך כאשר לא יכול לעשות זאת הציע את פירושו שלו, "על דרך הפשט".
בכור שור כפרשן המקרא > יחסו לדרשות חז"ל > יחסו לדרשות חז"ל באגדה

בפרשנות האגדה, לרוב היה בכור שור חופשי יותר לחלוק על פירושי חז"ל. זאת עשה כמיטב מסורתם של ר"י קרא ושל רשב"ם, שהצהירו שעל אף שדבריהם של חז"ל נכונים ואמיתיים בתחום הדרש, הרי שיש מה לחדש בתחום הפשט. כך, ניתן לראות זאת בפסוק "ואני נתתי לך שכם אחד על אחיך, אשר לקחתי מיד האמורי בחרבי ובקשתי". את המילים "בחרבי ובקשתי" פירשו חז"ל "בתפילתי ובבקשתי", או "במצוות ובמעשים טובים", ואילו בכור שור כתב:
אין מקרא יוצא מידי פשוטו, כי בוודאי במלחמה לקחו, אבל לא נודע היכן...
עם זאת, גם בתחום זה לא חלק בקלות על חז"ל, מתוקף סמכותם הגדולה בעיניו. כך כתב על האנשים שנגלו לאברהם (בראשית י"ח, ב):
וירא והנה שלשה אנשים – לפי הפשט אנשים ממש... אך אין להשיב על דברי רבותינו, שאף הם כמלאכים לדעת אשר בארץ.
בכור שור כפרשן המקרא > יחסו לדרשות חז"ל > יחסו לדרשות חז"ל בהלכה

יחסו של בכור שור לדרשות חז"ל הנוגעות להלכה היה מורכב ועל כן ניתנו תיאורים שונים ליחס זה. בשנת 1896 כתב ד"ר יצחק שלמה פוכס: "לההלכה ישים אך לב בהמקומות שלא תתנגד לביאור הפשוט, ואיננו ירא לנטות ממנה כאשר תעמוד לשטן על דרך פירושיו". אחרים טענו שדרכו הרגילה של בכור שור היא להסתמך על חז"ל, ולהביא להם, עד כמה שיכול, תימוכין בפשט.
בכור שור כפרשן המקרא > יחסו לדרשות חז"ל > יחסו לדרשות חז"ל בהלכה > פולמוס נגד המפרשים כנגד חז"ל בהלכה

הריב"ש יצא בחריפות נגד החולקים על פירושי חז"ל בהלכה. למשל, בדין מצוות כיסוי הדם (ויקרא י"ז, יא):
...והכופרים שאומרים אין כיסוי הדם מצווה, ראוי להפשיט עורם מעליהם, והוא הוא המגלה פנים בתורה שלא כהלכה. יש מהם אומרים, אם צריך לנקות חצרו יכסהו בעפר – וכי הכתוב מלמדם לנקות חצירות? ומי לימדם לנקות רפת בקר שלהם וגללי צאת אדם? יקחו אותם בידיהם ויוציאום לחוץ, כי דבריהם דברי צדוקים. ויש מהם אומרים, לפי שאמר למעלה שיש עונש בדם המוקדשין אם לא יביאנו לאהל מועד, אמר בזה שאין בהם עונש... ודבריהם חולין אפילו להזכיר וספריהם ראויין לישרף.
בחריפות דומה יצא נגד הפירוש על הפסוקים "וקשרתם לאות על ידיך... וכתבתם על מזוזות ביתך", שאינם מדברים על תפילין ומזוזה כפירוש חז"ל וכהלכה, אלא על דרך משל, שיהיו דברי התורה כמין קמע (דברים ו', ט):
וכתבתם על מזוזות ביתך – כדי שתזכור בשעת יציאה וביאה. והמפרשים שזה כמו 'שימני כחותם על לבך כחותם על זרועך', ואינו מדבר בתפילין ומזוזות, טועים ומשבשים ומראים פנים בתורה שלא כהלכה, ולא שמו לב מה שאומר הקב"ה אל משה 'פה אל פה אדבר בו, ומראה ולא בחידות', ולפי דבריהם אילו חידות הם, ומה טעם לא נתנו לב על רבותינו, שהיו יודעים לטהר את השרץ מן התורה, ומעולם לא תמצא אחד מהם שחיסר מצווה מן התורה, ולא נחלקו, רק בדקדוקי המצוות וגזירותם, אבל לעקור גוף מצווה לא תמצא מחלוקת, והם מחסרים בפשטיהם, שרא להו מרייהו (=ימחל להם ריבונם)! ועל כיוצא בהם אמרו רבותינו, פושעי ישראל - קרקפתא דלא מנח תפילין (=ראש שלא מניח תפילין)...
שצף-קצף זה כנגד המפרשים את המצווה שלא כחז"ל, קיים גם בפירוש ראב"ע לתורה, בנושא זה. ייתכן שכיוונו לרשב"ם, שפירש (שמות י"ג, ט) את הפסוקים כמשל, אך לא נראה שעיקר חצי הביקורת של הריב"ש מופנים אליו; שהרי רשב"ם ודאי לא הפקיע למעשה את מצוות תפילין ומזוזות, והיה פרשן תלמודי לא פחות מאשר פשטן מקראי. רשב"ם אף מעלה על נס את הדרשות מעל תפקידו של הפשט, בהקדמתו המתודולוגית המפורסמת בתחילת פרשת וישב. נראה שבימיו של הריב"ש היה זלזול במצוות תפילין ומזוזות באזור צרפת, ייתכן עקב השפעת הפרשנות הנוצרית האלגורית לכתובים, ולכן ראה הריב"ש עצמו מחויב לעמוד בפרץ אל מול תופעה זו; דבר זה משתלב יפה עם היותו מראשי המדברים בפולמוס היהודי-נוצרי.
בכור שור כפרשן המקרא > יחסו לדרשות חז"ל > יחסו לדרשות חז"ל בהלכה > פירושים של בכור שור עצמו שלא כפי המסורת ההלכתית של חז"ל

עם זאת, לעיתים חלק במישור הפשט גם על דעת חז"ל (אם כי ייתכן שמצא דעת יחיד בחז"ל כדבריו). כך, לדוגמה, בפרשת עבד עברי, היוצא לחפשי "בשביעית" (שמות כ"א, ב), כתב:
בשביעית שאינו חורש וזורע וקוצר ובוצר, אינו צריך עבודה כל כך.
פרשנות זו מתייחסת למילה "שביעית" כאילו היא מתייחסת לשנת השמיטה, אשר בה אין עובדים בשדה, ובניגוד לפרשנות המקובלת בחז"ל, שלפיה מדובר בשנה השביעית לעבודתו של העבד. עם זאת, מצינו בכמה מקומות בודדים התייחסות מעין זו ל"שביעית" בהקשר של עבד עברי לשנת השמיטה (ראו התרגום המיוחס ליונתן על שמות כ"א, ז, וכן ירושלמי קידושין פ"א ה"ה, שם ניתן אולי למצוא רמז לכך).
גם במקרים שבהם סבר שבמישור הפשט יש מקום לפרשנות אחרת מדברי חז"ל, הרי שלעיתים דחה פרשנות זו, מכוח היותם של חז"ל מעבירים את מסורת הפרשנות האמיתית. כך כתב על הציווי ללוויים לגלח את כל שערם (במדבר ח', ז):
והעבירו תער – לפי הפשט נראה לתקן עצמן ולייפות את עצמן לבא לפני המלך, להבדיל כמו 'ויגלח ויחלף שמלותיו ויבא אל פרעה' (בראשית מ"א, יד). אבל אין להעמידו, כי גזירה שווה היא מנזיר שיגלחו כל שיער שעליהם כדלעת, וגזירה שווה ניתנה בסיני, ולהעביר כל צחנה מהם נצטוו על כך.
מקרה מעניין הוא בפסוק "ראשית בכורי אדמתך תביא בית ה' אלהיך, לא תבשל גדי בחלב אמו" (שמות כ"ג, יט), שסופו נדרש על ידי חז"ל כאיסור אכילת בשר בחלב. בכור שור פירש אחרת לגמרי:
לפי הפשט, 'בישול' לשון גידול וגמר, כמו 'הבשילו אשכלותיה ענבים'. והכי קאמר (=וכך אמר): לא תניחנו לגדל ולגמול בחלב אמו, שתאחרנו עד שתגדלנו האם בחלבה, אלא בראשית תביאנו, דומיית תחילת הפסוק, שאמר 'ראשית בכורי אדמתך'.
פירוש זה מפתיע, בפרט על רקע פירושו של ראב"ע במקום, היוצא נמרצות נגד פירוש כזה, שהיה שגור בפי הקראים. ונראה כי במקום זה לא נמנע בכור שור לפרש אחרת מחז"ל, כיוון שישנם עוד מופעים של המצווה, ואם יופקע מקום אחד לטובת הפשט וההקשר, לא יופקע האיסור בכללותו. יצוין שבהמשך לפירוש זה יש פירוש המחזיר את הפסוק לדברי חז"ל, אם כי לא ברור אם הוא משל בכור שור או משל מעתיק מאוחר:
והאמת כי אסר בשר לבשל בחלב, כי החלב שגדלו וחי ממנו, איך תבשלו בו, דומיא ד'אותו ואת בנו' ו'לא תקח האם על הבנים'. וגדי לאו דווקא, אלא לפי שהעז יש לה רוב חלב והגדי דק וקטן, ששנים ושלשה יולדות בכרס, ויכול לבשלה בחלבה, והוא הדין לכל בהמה חיה ועוף...
בהמשך שם מופיעים עוד שני משפטים, המסיימים במילה 'הגה"ה'. אך נראה (שלא כמהדיר הפירוש במהדורת מוסד הרב קוק, י' נבו) כי הקטע המצוטט לעיל הוא של בכור שור עצמו, על פי סגנונו, וכן על פי ההקשר ('לפי הפשט' לעומת 'והאמת' – כפי שנהג בנוגע לגילוח הלויים). ואם אכן כך הדברים, הרי ששוב הדגיש את עליונות פירוש חז"ל ('האמת') על 'הפשט'. ואכן, כך שיער גם ש' ברוכי (במאמרו במגדים מ', עמ' 91).
בכור שור כפרשן המקרא > יחסו לפרשנים קודמים

בכור שור אינו מרבה לציין את מקורותיו, אף כי הוא מזכיר כמה חכמים בחיבורו. מלבד חז"ל, שכאמור, פירושים רבים אצלו נכתבו תוך השפעה של דרשותיהם וביאוריהם (עתים תוך הסכמה ועתים תוך דחייתם מהפשט), נזכרו בשמותם: רש"י (המוזכר אף הוא רבות), ר' יוסף קרא, רשב"ם, ר' עובדיה (הוא ר' עובדיה בר' שמואל הספרדי), ר'שלמה פרחון, ר' יהודה חיוג', מנחם בן סרוק, ר' אברהם בר חייא מברצלונה, ר' אליעזר ממגנצא (הוא ר' אליעזר בן נתן ממגנצא, או ר' אליעזר מבלגנצי). פירושים רבים שלו דומים לפירושי של ראב"ע, אך אין לדעת אם הכיר את פירושיו.
בכור שור כפרשן המקרא > יחסו לפרשנים קודמים > יחסו לתרגום אונקלוס

בכור שור מביא לא מעט את תרגום אונקלוס, שאותו הוא מביא כסיוע לדעתו או כדי לחלוק עליו. נבו זיהה שיטה בצורות ההבאה השונות של התרגום:
כאשר בכור שור מביע דעה מסוימת, שלה ניתן למצוא סימוכין גם מדברי התרגום, הרי הוא מפרש את הפסוק ומוסיף את דברי התרגום כלשונם. בפרט הוא עושה זאת כאשר יש בכך סיוע לדעתו נגד רש"י.
כאשר לדעתו של בכור שור יש סימוכין במקרא עצמו, מסתפק בכור שור בציון העובדה ש"כך תרגם אונקלוס", ללא ציטוט דבריו. כן הוא עושה זאת כאשר הוא משתמש בדברי המתרגם, אך מרחיבם, מפתחם או מוסרם בלשון ברורה יותר.
לעיתים הוא דוחה את דברי התרגום, ולמרות זאת מביא אותו. נראה שהוא עושה זאת מפאת משקלו הגדול של התרגום, ומתוך הכרה בלגיטימיות של פרשנויות שונות למקרא.
בכור שור כפרשן המקרא > יחסו לפרשנים קודמים > יחסו לפירוש רש"י

פירושי רש"י מובאים לרוב אצל בכור שור, בציון שמו או בסתם. לדעת נבו (שם, עמ' 12), לרוב לא רואה בכור שור צורך להזכיר את שמו של רש"י, מאחר שכמו שאר פרשני צפון צרפת, גדל על פירושיו והם נהפכו לחלק טבעי מהסתכלותו הפרשנית. כאשר הוא אכן מציין את שמו של רש"י, לעיתים הדבר בא כדי למצוא לו סיוע בפירוש המנוגד לדעתם של חז"ל.
לא תמיד מסכים בכור שור עם פירושי רש"י שהוא מביא; לעיתים הוא דוחה אותם בצורה מנומקת או רק מביע הסתייגות. לדעת נבו (שם), עצם הציטוט מדברי רש"י מחזק את הסברה שאין הוא דוחה את דבריו אלא רק מציע פירוש מסתבר יותר. כאשר בכור שור דוחה את דברי רש"י, לרוב הוא רואה צורך לעצמו להסביר ולנמק מדוע אין הוא מקבל אותם.
בכור שור כפרשן המקרא > יחסו לפרשנים קודמים > יחסו לפירוש רשב"ם

על אף שהוא מזכיר את רשב"ם בשמו רק פעמיים, הרי שזיקתו של בכור שור לרשב"ם היא גדולה, ופירושים רבים מזכירים את פירושיו; גם כללים רבים שטבע רשב"ם מוזכרים אצל בכור שור בסתם. לעיתים הוא דוחה את דבריו, ללא הזכרת שמו, אף בביטויים קשים, כגון "והוא בדאות בעיני" (בראשית כ"ה, לד; וכיוצא בזה שם ל"ז, כח), או אף במתקפה חריפה על פירוש אלגורי למצוות, המצוי גם אצל רשב"ם (ראו לעיל, בסעיף פולמוס נגד המפרשים כנגד חז"ל בהלכה).
בכור שור כפרשן המקרא > יחסו לפרשנים קודמים > יחסו לראב"ע

לא ידוע האם הכיר בכור שור את ראב"ע, על אף שהלה קיים קשרים עם פרשני צרפת, ואף התגורר זמן מה בעיר רואן שבצפון צרפת. שמו של ראב"ע אינו מוזכר בפירושי בכור שור, אך פירושים רבים שלו דומים לפירושי ראב"ע. עם זאת, אין בכך הוכחה מוחלטת, שכן מסתבר הדבר שפרשנים המנסים לכוון אל הפשט, בפרט כאשר הם חיים באותה תקופה ובאותו אזור, יכוונו אל אותו פירוש.
בכור שור כפרשן המקרא > השפעתו על פרשנים מאוחרים

בכור שור היה נודע מאוד בתקופתו, והשפיע לא מעט על פירושים שנכתבו באזור צרפת לאחר זמנו. בקובצי בעלי התוספות לתורה, ובספרי מאסף כגון "הדר זקנים", "מנחת יהודה" ועוד, מופיעים פירושים רבים משלו. גם הפרשן הנודע חזקוני, שפירושו מהווה אוסף אקלקטי של מיטב פשטני ימי הביניים, מביא לא מעט מפירושיו של בכור שור, ואולי אף יותר מכל פרשן אחר שהביא. פירושיו של בכור שור הוזכרו גם בספרות התוספות, וכן בספרות הפוסקים, כגון בספר אור זרוע (ח"א ד ע"א), ובמרדכי (שבועות סוף פרק ג).
החכם בן המאה ה-15 רבי משה אבן דאנון, הזכיר בחרוז שלו שני פרשנים יוצאי צרפת, שרק אותם הוא מעריך:
כל הצרפתה השלך לאשפתא חוץ מפרשנדתא ובן פורתא.
לצד הרמז לרש"י ("פרשנדתא"), מופיע גם כינוי לחכם שאותו הוא מכנה "בן פורתא"; אם אכן הכוונה לר' יוסף בכור שור (ועל כך חלוקות הדעות[דרוש מקור]), הרי שיש בכך כדי להצביע על השפעתו הניכרת של ר' יוסף בכור שור גם לדורות רבים אחר כך, ולכבוד גדול שלו הוא זכה, בהיותו מועמד לצד רש"י, בתור שני הפרשנים הצרפתים היחידים המוערכים על ידו.
השפעתו כפולמוסן אנטי-נוצרי הייתה מכרעת אף היא. ספרי פולמוס שחוברו לאחר זמנו, כגון הספר 'יוסף המקנא', הביאו טיעונים רבים בשמו, וייתכן שעצם פעולתו הפולמוסית השפיעה על חיבור ספרים אלו.
עם זאת, במהלך השנים הוא הלך ונשכח, ועדות לכך מהווה גם עצם העובדה שאך כתב יד יחיד של פירושו נשתמר. רבים מחידושיו הפרשניים מיוחסים בטעות לחזקוני, אשר כאמור נטל אותם ממנו; אלא שגורלו של החזקוני שפר עליו בזמננו, כאשר נדפס על הדף במהדורה הפופולרית של מקראות גדולות לתורה של מוסד הרב קוק - תורת חיים, ובכור שור לא זכה להימנות על הפרשנים המובאים שם. רק בשנים האחרונות הייתה עדנה מחודשת לבכור שור, כאשר הודפס במהדורת מקראות גדולות הכתר של אוניברסיטת בר-אילן (ראו להלן). ועם זאת, עדיין אין פרשן זה מוכר היטב בקרב ציבור לומדי התורה.
בכור שור כפרשן המקרא > מקומות שבהם נשתמרו פירושיו

מלבד פירושו לתורה שבידינו, נשתמרו פירושים נוספים של בכור שור, בעיקר בקובצי פירוש של בעלי התוספות לתורה ובספרי מאסף נוספים, כגון "מושב זקנים", "דעת זקנים" "הדר זקנים", "פענח רזא", "מנחת יהודה", בפירושי חזקוני, ועוד. כן מופיעים פירושים בשמו בתוספות על הגמרא. בחלק מן המקומות הפירושים מקבילים למופיע לפנינו, ובחלקם מובאים פירושים שאינם כתובים בפירוש לתורה שבידינו. בקבצים אלה מופיעים לפעמים גם ייחוסים מוטעים, ועל כן יש להשתמש בהם בזהירות.
באחד הקבצים מובא קטע מפירוש שכתב לתהילים, ובו פרשנות אנטי-נוצרית. פירוש זה לא הגיע לידינו.
הפירוש לתורה שכתב בכור שור נשתמר בכתב יד יחיד בעולם (כת"י מינכן 52; אמנם ישנם עוד שני כתבי יד של פירושים המייחסים עצמם לבכור שור, אך מקובל שאין הם שלו). כתב יד זה משנת ה'ש"ט (1549) הועתק מאות שנים לאחר שנכתב הפירוש, ויש בו (מעצם היותו כתב יד יחיד) בעיות ייחודיות המקשות על זיהוי דבריו המדויקים של בכור שור.
בכור שור כפרשן המקרא > ה"הגהות" בפירושו לתורה

בכתב היד שלפנינו, מופיעה פעמים רבות המילה 'הגה"ה', אשר ההנחה היא שהיא מציינת את סופן של הערות שהוספו לפירוש. לא ברור האם הערות אלו הן של בכור שור עצמו או של מעתיק קדמון, או שחלקם כאלו וחלקם כאלו. בהיעדר סימון ברור של תחילת ההערות, לא תמיד ברור היכן הן מתחילות. לעיתים אף יש ספק אם המילה 'הגה"ה' מסמנת את תחילת התוספת או את סופה. כך ישנם קטעים שלמים בפירוש אשר זיהוים מסופק, האם הם של בכור שור או של מעתיק אלמוני. בנוסף, מופיע בפירוש לעיתים המילה 'מצאתי' שגם לגביו נטען שייתכן שהוא מציין תוספות מאוחרות.
מהדורות שונות התמודדו בדרכים שונות עם ההגהות. חלק מהמהדורות סימנו את ההגהות בסוגריים, חלקם הסירו אותם מהטקסט, וחלקם השאירו אותם בטקסט.
בכור שור כפרשן המקרא > מהדורות מודפסות של פירושו לתורה

לפירושו של בכור שור לתורה יצאו כמה מהדורות מודפסות, שהתבססו על כתב היד היחיד הקיים.
בתחילה נדפסו חלקים של הפירוש על ידי מהדירים שונים בתקופות שונות. חלק ראשון הודפס בשנת 1856, בתקופה בה החלו לצאת לאור פירושים מכתבי יד, על ידי אהרן ילינק. חלק זה כלל את הפירוש על בראשית ושמות. בהמשך יצאו לאור דברים ל"ב-ל"ד - על ידי ג' ולטר (ברסלאו 1890), במדבר א'-ט"ו - על ידי י' נוימן (ברסלאו 1900), דברים א'-י"ב - א' צוויג (MGWJ 57, 1913), ויקרא - מ' הלוי (הצופה לחכמת ישראל ח', 1924), ובמדבר ט"ז-ל"ב - מ"א במברגר (הצופה לחכמת ישראל יא, 1927). כל אלה כונסו יחד במהדורת צילום בהוצאת 'מקור' תשל"ח (1978).
מהדורה נוספת נדפסה בידי הרב ח"י איסר גד, בשנים תשט"ז-תש"ך (1956–1960), ובה הושלם גם החלק של ספר דברים שלא הודפס עד אז. מהדורה משוכללת ומוערת נדפסה בשנת תשנ"ד (1994) בידי יהושפט נבו, בהוצאת מוסד הרב קוק.
מהדורה מדעית מודפסת של הפרוש על כל התורה יצאה במסגרת מפעל מקראות גדולות הכתר, המהדיר והעורך המדעי: מנחם כהן, בהוצאת אונ' בר-אילן. כמו כן הפרוש נמצא גם במהדורה המקוונת של מקראות גדולות הכתר.
בכור שור כפרשן המקרא > מהדורות מודפסות של פירושו לתורה > דרכן של המהדורות השונות ביחס להגהות בפירוש

סקירה מקיפה על דרכן של המהדורות בנוגע להגהות בפירוש בכור שור, הובאה על ידי ש' ברוכי במאמרו במגדים. א' ילינק נקט בדרך לא-אחידה. לעיתים כתב בסוגריים את כל ההגהה (לפי דעתו), ולעיתים רק את המילה 'הגה"ה' (או אף אותה לא). מ' הלוי לא ציין את תחילתה של ההגהה לדעתו. מ"א ברגר לא סימן את ההגהות בגוף הפירוש, אך לרוב ציין בהערות את דעתו בנוגע לגבולות ההגהה. אצל נוימן, צוויג ו-ולטר אין הגהות רבות ועל כן קשה למצוא שיטה אחידה, וכן אמורים הדברים לגבי מהדורת גד (שלרוב הלך בעקבות קודמיו). לעומת כל אלה, נקט נבו בדרך אחרת: לרוב הפריד בין ההגהות (לפי דעתו בתיחומן) לגוף הטקסט, והכניסן להערות; עם זאת, לא עשה זאת תמיד, בפרט במקרים בהם היה מסופק בגבולותיהן של ההגהות. במהדורת מקראות גדולות הכתר לא קיבלו את חידושו של נבו וציינו רק את המילה 'הגה"ה' בסוף הפירוש, ובכך הותירו לקורא לבחור את גבולות ההגהה בעצמו.
על דרכו של נבו, להפריד את ההגהות מן הטקסט, מתח ש' ברוכי ביקורת, מכמה טעמים: ראשית, ייתכן שחלק מההגהות הן של המחבר; הורדתן לחלק ההערות כמוה כקביעה מוחלטת שאין הן שלו. שנית, גבולות ההגהה אינם ברורים תמיד, וחילוק בין גוף הפירוש להערות קובע מסמרות בצורה מטעה. שלישית, ייתכן שהמילה הגה"ה מתייחסת דווקא לנאמר בהמשך, וכך 'מקצץ' המהדיר פירוש שהוא במובהק של המחבר. ברוכי הציע, מצדו, דרך אחרת לההדרת פירוש בכור שור, על ידי הבדלה גרפית בין הפירוש להגהות (הדפסת ההגהות באות קטנה יותר), והערה על השיקולים בקביעת תיחומן של ההגהות במדור ההערות.
דרכו כפרשן התלמוד

רבנו יוסף בכור שור נחשב גם כפרשן תלמוד חשוב, ושמו נזכר בתוספות לש"ס כמה פעמים. כן נזכר בספרות הפוסקים. שמו נזכר גם, כאמור, בכמה שאלות שהפנה אל רבנו תם ושהובאו ב'ספר הישר'. עם זאת, עיקר פועלו היה בתחום המקרא, ומההבאות הספורות שלו בתחום התלמוד אין לעמוד על שיטה כלשהי בצורה ברורה.
בכור שור כפייטן

בכור שור כתב כמה פיוטים וסליחות, וכאמור אף שילב חרוזים בין הפרשות בפירושו לתורה. על דרכו כפייטן כתב א"א אורבך (בעלי התוספות, עמ' 140):
ר' יוסף מאורליאנש כתב גם פיוטים בסגנונם של פייטני אשכנז וצרפת הצפונית. ארבע מסליחותיו ועקדה אחת נדפסו בימינו (על ידי א"מ הברמן ב'תרביץ' שנה ט, עמ' 323 ואילך), ופיוט אחד שנמצא בו הסימן 'יוסף בכור שור' נשאר בכתב יד. כשם שבפירושיו נשמע הד לוויכוח עם מינים ונוצרים, כך גם משתקפות בפיוטיו הצרות שפגעו בבני דורו, והן אשר חיבלו את רוחו והורידו פלגי מים מעיניו. גדולה שנאתו ללוחצי עמו, לזדים המכים ומורטים בדומה לפריץ חיות. ותפילתו אחת שהיא שתיים: 'שבור זרוע רשע אף קדקוד'.
בין סליחותיו הוא הפיוט אדון מועד כתקח (המוכר גם כפיוט "מרובים צורכי עמך", לפי הפתיח של חציו השני של הפיוט, שנאמר בהזדמנויות שונות כפיוט נפרד), שבו אין קריאות נקמה כנגד האומות הצרות לישראל. בסוף סליחה זו חתום באקרוסטיכון "יוסף בר יצחק", הוא ר' יוסף מאורליאנס, שכאמור זהה כנראה לר' יוסף בכור שור. הפיוט קבוע בכל מנהגי אשכנז בסליחות לערב ראש השנה, ולפי מנהג אשכנז המזרחי הוא נאמר גם בתפילת נעילה ביום הכיפורים. במנהג אשכנז המערבי אומרים אותו גם בערב יום הכיפורים. ישנן קהילות האומרות בחלק מהמקרים רק את חלקו השני של הפיוט, "מרובים צורכי עמך".
לקריאה נוספת

שמואל אברהם פוזננסקי, 'מבוא על חכמי צרפת מפרשי המקרא', פירוש על יחזקאל ותרי עשר לרבי אליעזר מבלגנצי, ורשה תרע"ג, עמ' LXXXV-LV.
משה צבי סגל, פרשנות המקרא: סקירה על תולדותיה והתפתחותה, ירושלים תש"ד, עמ' עב–עה.
מאיר צבי גרוזמן, 'רבי יוסף בכור שור', שמעתין ה, 21-2 (תשכ"ט), עמ' 47–53.
אפרים אלימלך אורבך, בעלי התוספות, ירושלים תשל"ו5, עמ' 132–140, ובערכו במפתח.
מאיר מיארה, בעלי התוספות - רבותינו המפרשים: מפעלם התורני ופירושיהם לתורה ולנביאים [על רקע המציאות ההיסטורית של זמנם], ירושלים תשנ"ח.
אברהם גרוסמן, חכמי צרפת הראשונים, ירושלים תשס"א3, בערכו במפתח.
יהושפט נבו, פרק המבוא בספר פירושי רבי יוסף בכור שור על התורה, ירושלים, תשס"א3.
יהושפט נבו, פרשנות המקרא הצרפתית: עיונים בפירושי המקרא של פרשני צפון צרפת בימי הבינים, מכללת מורשת יעקב, תשס"ג.
שאול ברוכי, 'ההגהות בפירוש ר' יוסף בכור שור לתורה' (אורכב 30.07.2017 בארכיון Wayback Machine), מגדים מ, תשס"ד.
שרה קמין, בין יהודים לנוצרים בפרשנות המקרא, ירושלים: הוצאת מאגנס, ה'תשס"ט. פרק על הפולמוס נגד האלגוריה בדבריו של ר' יוסף בכור שור, עמ' 89–112.
יהונתן יעקבס, בכור שורו הדר לו - ר' יוסף בכור שור בין המשכיות לחידוש, הוצאת מאגנס, תשע"ז.
אביגיל ראק, ר' יוסף בכור שור, בתוך: פרשני המקרא, ספרי מגיד, הוצאת קורן, 2021, עמ' 131–150.
Yehoshafat Nevo, The exegetical method of R. Joseph Bekhor Shor (Ph.D.), Leiden, 1987
שלומי שטרן

| --- | --- |
שלומי שטרן, 2017
שלומי שטרן, 2017
 לידה:  14 במרץ 1965 (בן 59) תל אביב
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  יהודי
 עיסוק:  סופר, משורר ומורה דרך רוחני
 שפות היצירה:  עברית
 תחום כתיבה:  שירה, סיפורת
 יצירות בולטות:  "איש אקורדיון"   "בגן הלב שכנה נקודה"   "סיפורים מהדוכן ברכבת בתל אביב וקצת שירה"
 הושפע מ:  תנועת החסידות ושלמה קרליבך
 פרסים והוקרה:  פרס קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב
 דף הפייסבוק של שלומי שטרן
 
שלמה (שלומי) משה שטרן (נולד בי' באדר ב' ה'תשכ"ה, 14 במרץ 1965 בתל אביב) הוא סופר, משורר ושחקן ישראלי חוזר בתשובה. על ספרו "איש אקורדיון" זכה בפרס קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
ב-2009 הקים עם אשתו ארגון לאהבת ישראל בשם "הרכבת שנוסעת", ובמשך 4 שנים הם פעלו בתחנת רכבת סבידור, תחנת הרכבת המרכזית בתל אביב, ומאז הוא מכונה "האדמו"ר מהרכבת". ב-2016 הוציא לאור את הספר "סיפורים מהדוכן ברכבת בתל אביב".
ביוגרפיה > משפחתו

אביו נפתלי, יליד פרנקפורט שבגרמניה, היה ניצול שואה יחיד ממשפחתו שעלה בגיל 7 עם אימו לישראל בסיוע הברון רוטשילד - שפרש את חסותו על קבוצת ילדים יתומים ניצולי שואה. משפחתה של אורה, אימו של שלומי, היא ממייסדי העיר תל אביב: סבה, אליהו הכהן - שהיה מזכיר הנגרים הראשון של העיר תל אביב וגר ליד הרב אברהם יצחק הכהן קוק בשכונת נווה צדק - נורה על ידי ערבי ועקבותיו לא נודעו. בן דודה של אימו הוא עולה הגרדום אליהו בית צורי. דודו של שלומי הוא המשורר והפסיכולוג זוכה פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ישראל בר-כוכב.
ב-2003 נישא בשנית לענבר-רות (לבית כהן) ולהם שבעה ילדים (מתוכם חמישה משותפים). גר באפרת.
ביוגרפיה > ילדותו

נולד בתל אביב וגדל ברמת גן. למד בבית הספר היסודי "פרדס" ברמת גן. בנערותו היה פעיל שנים רבות בתנועת הנוער "הצופים" ואף שימש כראש שבט בסניף שכונת קריית קריניצי ברמת גן. את לימודי התיכון למד במגמת אומנות בתיכון עירוני מקצועי י"ד - ויצו צרפת בתל אביב. בשירותו בצה"ל שירת בבריאות הנפש בבסיס קליטה ומיון תל השומר, שם עסק בעיקר בטיפול ועידוד נוער שוליים, והיה שותף להקמת המיזם הצבאי "נערי רפול".
למד משחק וציור. למד שירה אצל המשורר רוני סומק. במשך שנים פורסמו שיריו בעיתונים וירחוני שירה שונים. השתייך לקבוצת "עכשיו" אותה הנהיג פרופ' גבריאל מוקד.
לאחר מכן נכנס לעולם הפרסום, תחילה עבד בחברת "אינדקס פרסומים", לאחר מכן עבר לפרסום "דחף" שם יזם ירידי תעסוקה בשיתוף משרד העבודה, ומשם עבר לידיעות אחרונות שם מילא תפקידים שונים בקבוצת המקומונים – "ידיעות תקשורת".
לאחר מכן הקים חברת פרסום בשם "קומפוזיציה" שהתמחתה בעיקר בשוק ההון והנדל"ן ועבדה עם חברות גדולות כגון: שיכון עובדים, סולל בונה, אליעזר פישמן, ועוד. עד היום קמפיינים שונים בתחומי המגורים מבוססים על רעיונותיו, לרבות השימוש באפקט לילה בהדמיה ממוחשבת והקמת דירה לדוגמה כמקור משיכה למתבונן בהם.
בעקבות המיתון הגדול שפקד את השווקים בשנת 2000 חברתו התרסקה. ושטרן נאלץ לעבוד בעבודות מזדמנות