stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב ורדן
תחילת המתקפה

בשעה 6 בבוקר 21 בפברואר, יום לאחר שמזג האוויר התבהר, החלה ההרעשה הגרמנית, ונמשכה כל הבוקר. הפגז הראשון שנורה פגע בחצר ארמון הבישוף שבוורדן. הפגזים האחרים לא אחרו לבוא. במשך כל הבוקר שטפו פגזי הארטילריה הגרמנים את ורדן. בשעה שמונה אבדו לצרפתים כל קווי הטלפון לחזית, והוקם מערך רצים מאולתר, שכמעט ולא יכול היה לעזור במאום. לקראת הצהריים ההרעשה נפסקה, והחיילים הצרפתים החלו לבצבץ מן החפירות, משוכנעים כי ההתקפה הגרמנית קרבה. אולם ההתקפה מיאנה לבוא. יציאת הצרפתים מהשוחות סייעה לצופי הארטילריה הגרמנים להבחין אילו מעוזים וחפירות עמדו בפני ההפגזה. ההרעשה החלה שוב, ונמשכה עד שעה 16:00 באותו היום. רק אז החלו הגרמנים במתקפה.
על אף שכל חורש ד'אומון נלכד בתוך כחמש שעות, ונעשה שימוש ראשוני ומרתיע בלהביורים, לא הצליחה ההתקפה הגרמנית כמצופה, בין השאר בגלל הססנותו של פון פאלקנהיין ומיעוט הכוחות התוקפים. עם בוא הלילה חודשה ההרעשה.
ביום המחרת, 22 בפברואר, החלו הצרפתים בניסיונות נואשים לכבוש מחדש חלק מהשטחים שאבדו. רוב ההתקפות קרסו עוד בתחילתן, חלקן בשל חוסר בכוח אדם, חלקן בשל חידוש ההרעשה וחלקן משום שנתקלו בהתקפות גרמניות. קורפוס המילואים ה-7 של גרמניה, בראשות הגנרל יוהאן פון צווהל, המשיך מתוך חורש ד'אומון, אותו כבש ביום האתמול, וכבש את אומון. כפר סאמונייה נפל אף הוא לידי הגרמנים. עשרת אלפים צרפתים נשבו, וכן 65 תותחים ו־75 מקלעים. כמה גדודים צרפתיים נעלמו לגמרי, ביניהם גדוד הזוּאבים האפריקאי. עד ערב 24 בפברואר היו הצרפתים מוכים ומובסים. כל הגדה הימנית עמדה ליפול לידי גרמניה. מצודות וו ודואומון נותרו כמעט מקומות המבטח היחידים, ואם אלה יפלו, הרי שהעיר ורדן עצמה תהיה חשופה לארטילריה גרמנית.
תחילת המתקפה > כיבוש מבצר דואומון

ב־25 בפברואר נכבש מבצר דואומון, הגדולה והחזקה שבמצודות ורדן, באופן חסר תקדים. סמל גרמני בשם קונצה נהדף בלהט הקרב לבדו אל מצודת דואומון. בצעד מתמיה הוא החליט לבחון את המצודה מקרוב, והופתע לגלות שכמעט ולא היו בה מגינים צרפתים. הוא נכנס פנימה, ובשרשרת אירועים קומית כמעט שבה את המצודה לבדו.
בצירוף מקרים שיכולה לטוות רק ההיסטוריה, נכנסו לדואומון באותו יום עוד שלושה קצינים גרמנים, מן הרגימנט ה-24: ראטקֶה, האופט ופון-בראנדיס. ראטקה היה הראשון שביניהם, והוא נכנס למצודה עם 20 חיילים מאחוריו, ו"שבה" אותה אף הוא. במשך זמן רב הוא הוכר ככובשה הראשון של המצודה, אולם טעות זו תוקנה לאחר מכן, וקונצה קיבל את ההכרה המגיעה לו.
נפילת דואומון נפלה כרעם ביום בהיר על הצרפתים. שוב ושוב אורגנו התקפות על המצודה, במטרה לכבוש אותה מחדש, אולם זו חומשה עתה והתמלאה במגנים גרמנים, וההתקפות הצרפתיות נהדפו מן המצודה הענקית ללא קושי רב, ובמחיר איום לצרפת. דואומון הופצצה יום ולילה על ידי הצרפתים, אך ללא הועיל. בינתיים, מהמצודה עצמה, החלו הגרמנים להפציץ את כפר דואומון, וב-27 בפברואר ניסו לכבוש אותו, ללא הצלחה. רק לאחר שבוע נכבש הכפר.
"האיש המת" ו-304

ב-6 במרץ תקפו הגרמנים בגדה השמאלית של המז, כדי לכבוש את גבעה 304 ואת גבעת "האיש המת" (Mort-Homme בצרפתית). ראשית באה הרעשה כבדה, שלאחריה התקדמו הגרמנים מצפון לגבעות. בו בזמן, חצו כוחות גרמנים את המז בבארבאן ושאמפנאֶוויל. תנועת המלקחיים של שני הכוחות השיגה חלק נכבד ממטרתה, ושטח רב אבד לצרפת. גבעת "האיש המת", החיונית לצורך כיבוש הגדה השמאלית (מערבית), טרם נכבשה.
ביום המחרת ניסו הגרמנים לכבוש את כפר קומייר, הסמוך לגבעת "האיש המת", אולם ללא הועיל. שני הצדדים ספגו אבדות קשות, והשטח נותר בידי הצרפתים. גם ההתקפה הבאה על הגבעה ספוגת הדמים לא הועילה. עם זאת, במהלך ימים אלו נכבש שטח רב, כולל הכפרים
פורז וריינוויל. ההתקדמות הגרמנית כמעט והגיעה לשיאה, אך הצרפתים הצליחו עתה להתארגן מחדש, לאחר הכאוס ששרר בשורותיהם מאז תחילת המתקפה, ומכאן והלאה שוב לא תדע ורדן את אותה "מלחמת תנועה" של הימים הראשונים. ב־8 במרץ הם פתחו במתקפת נגד, והכריחו את הגרמנים לסגת מחורש קוֹרבּוֹ, ממנו תכננו הגרמנים מתקפה נוספת על גבעת האיש המת. ביום המחרת הצליחו אמנם הגרמנים להחזיק לזמן מה בגבעה זו, אולם במחיר נורא. גם הכיבוש מחדש של חורש קוֹרבּוֹ תבע מגרמניה מחיר דמים - 70% מהכוחות הגרמנים התוקפים נהרגו במהלך חמשת ימי המתקפה.
ב־14 במרץ לאחר הרעשה ארטילרית כבדה ושימוש בגז הצליחו הגרמנים לכבוש את גבעת "האיש המת" ולהחזיק בה, והכוחות הצרפתים התמקמו עתה על המדרונות הדרומיים של גבעה זו. עם זאת, הצרפתים החזיקו עדיין בגבעה 304, שהשקיפה על "האיש המת", ומשם יכלו לכוון את הארטילריה שלהם כנגד הכוחות הגרמנים. כדי לקנות אחיזה מלאה על "האיש המת" פתחו הגרמנים ב־20 במרץ במתקפה שנועדה לפנות את הדרך ל־304. תוך 11 יום נכבשו חורש אבוֹקוּר, כפר מלנקור וכפר ביתאנקור.
ההתקפה על הגדה הימנית של המז

התקפה גרמנית נוספת ממזרח למאז יצאה לפועל ב־6 במרץ, לאחר שקשיים בהעברת תחמושת גרמו לגרמנים לדחותה ביומיים. המתקפה החלה לאחר הרעשה כבדה ושימוש בגז, אולם נבלמה במהירות על ידי הצרפתים, שהיו מוכנים לקראתה. הגרמנים כבשו רק כמה חורבות מכפר ווֹ, ושילמו על כך מחיר כבד בחיי אדם. על אף שהגרמנים הגיעו עד תעלות מצודת וו, המצודה עצמה לא נפלה. לאחר הלקח שנלמד מנפילת מצודת ד'אומון חימשו הצרפתים מחדש את מצודותיהם ואיישו אותן כהלכה. המתקפה עלתה לגרמנים ב־54,000 אבדות, ולצרפתים ב־65,000 איש.
למרות מספר האבדות הרב, בטוחים עדיין בניצחונם, חידשו הגרמנים את מתקפתם על גבעה 304 ב־6 באפריל. הפצצה צרפתית כבדה אילצה אותם לסגת, והגבעה לא נכבשה. עם זאת, באותו יום תקפו הגרמנים גם בכפר וו (Vaux), ועד מחרת היה כל מה שנותר מכפר זה בידיים גרמניות.[דרוש מקור]
המתקפה על מערב המז

גבעה 304 עדיין היוותה מכשול לכל התקדמות גרמנית באזור. בשל נקודת התצפית הטובה שעל הגבעה יכלו הצרפתים להמשיך ולהפציץ עמדות גרמניות, ולגרום לגרמנים אבדות כבדות. כדי לפתור בעיה זו החלו מעל ל־500 תותחים גרמנים להפציץ את הגבעה ב־3 במאי. לאחר שלושה ימי הרעשה רצופים, בהם נמחו רוב הקווים הצרפתים, החלו הגרמנים במתקפתם. למרות ההרעשה הכבדה נדרשו לגרמנים שלושה ימי לחימה קשים כדי לכבוש סוף סוף את ראש הגבעה.
עשרה ימים לאחר כיבוש גבעה 304, ב־19 במאי, ניסו הגרמנים שוב לנקות את מדרונות גבעת האיש המת מעמדות צרפתיות. ללא ההרעשות מגבעה 304, שהייתה עתה בידי הגרמנים, נאלצו הצרפתים לסגת. בתוך כך כבשו הגרמנים גם את כפר קוּמייר. בשלב זה של המלחמה שוב לא התקדמו עוד הגרמנים באותה מהירות בה הם התקדמו בימים הראשונים לקרב ורדן. הצרפתים נלחמו על כל שעל, וכל כיבוש קרקע עלה במחיר חיי אדם רבים. מטרתו של פאלקנהיין, להקיז את דם הצבא הצרפתי, עלתה בידו, אולם בתוך כך הקיז הצבא הגרמני את דמו שלו. בסוף יוני הגיעו הדברים לידי כך שהפיקוד הגרמני העליון אסר על כל ניסיון נוסף לכבוש קרקעות בוורדן. המחיר ששולם בחיי אדם היה יקר מדי.
במאמץ נוסף להקל על הלחץ הגרמני פנו הצרפתים לבני בריתם הצבא הקיסרי הרוסי בבקשה לתקוף בחזית המזרחית מתוך תקווה כי ההתקפה תחייב את הגרמנים להסיט כוחות ומשאבים מוורדן. המתקפה הרוסית ב-21 במרץ 1916 ליד ריגה ומתקפת אגם נארוץ' שהחלה באפריל הסתיימו בתבוסה רוסית מוחצת וללא השפעה על מערכת ורדן.
המתקפה על מערב המז > ההתפוצצות במצודת דואומון

ב־8 במאי נשמעה התפוצצות עזה במבצר דואומון. זוג חיילים שחימם קפה הדליק בטעות את מחסן הלהביורים ופוצץ אותו. פניהם של חלק מהחיילים הגרמנים כוסו בפיח, וחבריהם, שחשבו כי זוהי פלישה של חיילים צרפתים שחורים מהקולוניות, ירו בהם. במהלך הקרב התפוצצו רימוני יד, שפוצצו בתורם רימוני גז מאוחסנים, וגרמו למוות נוסף. מקרה ביש מזל זה עלה ב־700 אבדות.
מאז נפלה מצודת דואומון לא הפסיקו הצרפתים לנסות ולכבוש אותה שנית. ההתפוצצות במצודה לא נעלמה מעיניהם, והוחלט לנסות לכובשה כל עוד שוררת בה אנדרלמוסיה. ב־17 במאי הפגיזו מאות כלי ארטילריה את המצודה, בהרעשה שנמשכה חמישה ימים רצופים. ב־22 במאי הצליחו כמה צרפתים להגיע לגג המצודה, וחלק קטן מהם אף נכנסו למצודה עצמה. אולם למחרת היום החלו הגרמנים במתקפה על הכוחות המבודדים, שנכנסו למצודה וחיסלו אותם. רק באוקטובר של אותה שנה, כאשר הופגזה המצודה בפגזי 40 ס"מ, הצליחו הצרפתים להרחיק את כוחות גרמניה מן המצודה ולקנות בה דריסת רגל.
המתקפה הגרמנית האחרונה

ההתקפה הגרמנית האחרונה אמורה הייתה ללכוד את מצודת סוּביל, שלכידתה הייתה מאפשרת לגרמנים לחלוש על רוב שטח המז. אם מצודת סוביל תיפול שוב, לא יוכלו הצרפתים להחזיק בעיר ורדן לאורך זמן. כדי לכבוש את המצודה היה על הגרמנים לכבוש קודם את כפר פלאֶרי ואת ביצורי תיאוֹמוֹן. 30,000 איש נאספו, ריכוז כוח גדול אף יותר מזה עמו פתחה גרמניה את המערכה על ורדן. קונסטנטין שמידט פון קנובלסדורף, ראש מטה הארמייה החמישית, שפיקד על המתקפה, היה בטוח בניצחונו, ואף פקד שתזמורות הרגימנטים יתכוננו למצעד הניצחון בוורדן. לביטחונו של פון קנובלסדורף היה ביסוס - במתקפה זו עמדו הגרמנים לעשות שימוש לראשונה בגז הפוֹסגֶן. גז זה הופק במטרה לחדור דרך מסכות הגז הצרפתיות, שלא היו אמורות להועיל כנגדו. ב־22 ביוני ועד יום המחרת ניחתו פגזי הפוסגן על העמדות הצרפתיות. ביום ה־23 תקפו הגרמנים.
הגרמנים הצליחו להתקדם, למרות התנגדות צרפתית קשה (לצרפתים חולקו מסכות גז חדשות, וסבלו "רק" מ־1,600 נפגעים מהפוסגן), עד פלארי ותיאומון, ואף הגיעו למרחק של כ־400 מטר ממבצר סוביל. התקפות נגד צרפתיות הצליחו להסיג את הגרמנים אך מעט, אולם לא הייתה לכך עוד משמעות. ב־24 ביוני החלה ההרעשה הבריטית בסום. הקרב על הסום החל, והגרמנים נאלצו לפנות חלק מכוחותיהם בוורדן, שעוד לפני כן לא היה בהם די, כדי לעמוד בפני ההתקפה הבריטית-צרפתית המשולבת.
במקביל למערכה בוורדן עמדו הגרמנים מול אתגר נוסף, מתקפת ברוסילוב, המתקפה הגדולה ביותר של הצבא הרוסי בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה. היא נערכה בשטח אוקראינה דהיום בתאריכים 4 ביוני 1916 - 20 בספטמבר 1916 והביאה את הרוסים אל הרי הקרפטים והכריחה את הגרמנים להסיט כוחות מזירת ורדן.
הטרגדיה במנהרת הרכבת טוואנל

על קו ורדן-מץ נחו קווי רכבת, בהם השתמשו הצרפתים כאזור בטוח מהפצצות וכמחסנים לתחמושת ומצרכים נוספים. אורך מנהרת הרכבת היה 1,300 מטר, והיא הייתה קרובה הן לשדה הקרב והן לעיר ורדן עצמה. המנהרה, עורק אספקה חיוני זה, הייתה אחת מהיעדים המרכזיים של הגרמנים בוורדן, אולם הם לא הצליחו לכבוש אותה. ב־4 בספטמבר 1916, בדומה לאסון שקרה בדואומון, אש אחזה בתחמושת, שנישאה על ידי פרדה, התפשטה למחסן רימוני יד, ומשם אחזה בדלק, ששימש להארת המנהרה. הצרפתים נסו מן המנהרה אחוזי בעתה, רק כדי להיקצר באש החיילים הגרמנים, שירו לכיוון היציאה כדי להגדיל את הנזק. בסופו של היום, סבלו הצרפתים מ־500 אבדות.
הגלגל מתהפך - המתקפות הצרפתיות

לאחר חודשים של התגוננות צרפתית עיקשת והתקפות נגד כושלות, פתחו הצרפתים ב־19 באוקטובר בהרעשה ארטילרית על הקווים הגרמנים. ההרעשה הלכה והתעצמה בימים הבאים, עד הפסקתה הפתאומית ב־22 באוקטובר. הגרמנים ניסו בתגובה להפגיז את הקווים הצרפתיים, אולם הן בשל הנזק הכבד שנגרם לארטילריה שלהם והן בשל התקדמות הצרפתים מחפירותיהם, הם לא גרמו נזק כבד. ביום המחרת (23 באוקטובר) פגעו פגזים במבצר דואומון, וגג המבצר עלה באש, מחסל את מערכת החשמל. ב־23:00 באותו היום פקד המאיור רוזנדל, המפקד הגרמני של המבצר, על נטישה, אולם למחרת בבוקר נשלחה פלוגה גרמנית לשוב ולהגן על מבצר חיוני זה.
הסיבה להצלחה הצרפתית הייתה נעוצה בטקטיקה חדשה, ששימשה את הצרפתים מאוחר יותר גם בקרב על הסום (אם כי בהצלחה מועטה מאוד). טקטיקה זו נקראה "ארטילריה זוחלת" או "נחשול אש", ועל פיה היה על כוחות הרגלים הצרפתים להתקדם למרכז ההרעשה הצרפתית, בעוד הארטילריה מעתיקה את אשה הלאה לעמדות גרמניות אחרות. הטקטיקה נוסתה לראשונה ב־24 באוקטובר, ונחלה הצלחה מסחררת. בתום השעה הראשונה למתקפה נפלו הכפרים המוגנים היטב, פלארי ות'יאמונט, לידיים צרפתיות. חיילי הרגימנט הקולוניאלי המרוקאי הצליחו להגיע בשתיים ורבע בצהרי אותו יום עד מבצר דואומון עצמו, בו התרחש קרב קצר אך אכזרי, והמבצר נפל אף הוא לידי הצרפתים. ב־2 בנובמבר נתפסה מצודת וו על ידי הכוחות הצרפתיים, והגרמנים נהדפו לכל אורך אזור ורדן בחזרה לעמדות מהן התחילו את המתקפות הראשונות שלהם ב־21 בפברואר. רק כאשר הצליחו הגרמנים להתארגן מחדש, נעצרו הצרפתים.
הסוף

מתקפתם האחרונה של הצרפתים, שמטרתה הייתה הדיפת הגרמנים אל מחוץ לאזור ורדן, החלה ב־15 בדצמבר, לאחר שהצרפתים הצליחו לאסוף מספר רב של תותחים. בבוקר אותו יום חזר צבא צרפת על האסטרטגיה, שהשתלמה כל כך, של מתקפות אוקטובר — "הארטילריה הזוחלת". המתקפה הצרפתית החלה ברגל ימין, וכבר ביום הראשון נכבשו הכפרים וושרביל ולובומונט. בידי הגרמנים נשאר רק חורש טאלו, שהצרפתים נמנעו מניסיונות רחבי היקף לכובשו.
עם זאת, הגרמנים עדיין החזיקו בגבעת "האיש המת" ובגבעה 304, אם כי כעת הצליחו הצרפתים להבטיח את שלום העיר ורדן מהאיום הגרמני. ב־18 בדצמבר הסתיים הקרב על ורדן בהפסד גרמני. ורדן הפכה למונומנט היסטורי, שמייצג את הטבח הנורא, חסר הטעם, של מלחמת העולם הראשונה. ייתכן כי בוורדן הפסידו הגרמנים את סיכוייהם לזכות במלחמה זו. מאות אלפי ההרוגים בקרב (סכום אבדות שני הצדדים הגיע למיליון איש) לא תרמו דבר למאמץ הגרמני, והמלחמה נמשכה עוד שנתיים.
ההצלחה הברורה של מערכת המבצרים הקבועה בוורדן (מלבד מבצר דואומון) הובילה לאימוץ קו מאז'ינו כשיטת ההגנה המועדפת לאורך הגבול הגרמני-צרפתי בזמן שבין שתי מלחמות העולם. עד היום נמצאות עצמות חיילים באזור. העצמות שנמצאו נאספו למבנה הקבורה של דואומון, שניתן לראותו עד היום.
עיבודים בתרבות

הקרב זכה למיתולוגיזציה כסמל למוות האין-סופי והמיותר של המלחמה. אין-ספור יצירות נכתבו בהשראתו, ביניהם "קורבן" מאת פריץ פון אונרו, 1919, "שבעה לפני ורדן" מאת יוזף מגנוס וואנר, 1930, "הנס מוורדן" מאת הנס חלומברג, 1930, רובם בין שתי המלחמות, אך גם אחרי מלחמת העולם השנייה.
לקריאה נוספת

אליסטר הורן, ורדן, מחיר התהילה. מאנגלית: שרגא גפני. הוצאת מערכות, 1967
Grabolle, Harro, Verdun and the Somme. Budapest: Akadémiai Kiadó, 2004
מהלכי קרב ורדן
הרגימנט הצרפתי ה-87 בחפירות במהלך קרב ורדן
מצבת הזיכרון של ורדן
עימאד עקל (נוסייראת)

ערך זה עוסק בפעיל בכיר בחמאס. אם התכוונתם לראש הזרוע הצבאית הראשון של החמאס, שנהרג בשנת 1993, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  רצועת עזה
 מדינה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 השתייכות:    חמאס  גדודי עז א-דין אל-קסאם 
עימאד עקל (בערבית: عماد عقل, תעתיק מדויק: עמאד עקל), הוא ראש מערך העורף, ופעיל בכיר בזרוע הצבאית של חמאס. משמש בתפקידו כאיש חבלה בכיר, המסייע רבות באימון והכנת אמל"ח לאנשי ועדות ההתנגדות העממית.
ביוגרפיה

ב-9 באוקטובר 2002 חוליה בראשותו של עימאד עקל חיסלה את ראג'ח אבו אל-יחיא, מפקד משטרת ההפגנות בעזה. אל-יחיא, בן 47, נסע במכוניתו עם שומרי ראשו בעיר עזה כאשר באחד הצמתים הומי האדם פתחה לפתע קבוצה של רעולי פנים בירי לעבר המכונית. אל-יחיא נהרג מיד, ושומרי ראשו נפצעו. גופתו של אל-יחיא נלקחה לבית החולים "שיפא" בעזה. חולית החמאס לבשה מדים של הביטחון הלאומי הפלסטיני ושל המודיעין הצבאי. לאחר החיסול דרשה המשטרה הפלסטינית להסגיר לידיה את אנשי החוליה שביצעו את הרצח ובראשם עימאד עקל.
על ההתנקשות נטלו אחריות בני חמולת עקל, שאחד מבניה הוא אחד מששת ההרוגים שנורו על ידי שוטרים פלסטינים סמוך לאוניברסיטה האיסלאמית. האירוע התרחש במהלך פיזור הפגנת תמיכה באוסאמה בן לאדן בעקבות פיגועי 11 בספטמבר. בני משפחת עקל טענו כי הרשות הפלסטינית לא הגיבה לרצח המפגינים, ולא טיפלה כלל בנושא.
ב-20 באוקטובר 2003 נעשה ניסיון לחסל את עימאד עקל, כאשר מסוקי צה"ל שיגרו טילים אל טנדר פז'ו במרכז עזה. ברכב נסעו שני בכירים בזרוע הצבאית של החמאס, וכן נהג הרכב, שנהרגו מהירי. בתקיפה נפצעו 11 בני אדם, בהם חמש נשים ושני ילדים. מקורות פלסטיניים מסרו כי המכונית שהותקפה שייכת לפעיל החמאס עימאד עקל, אולם הוא לא נהרג. אל הרכב שנפגע חשו עשרות פלסטינים, ובהם צוותי רפואה. אז ירו המסוקים שני טילים נוספים, מהם נהרגו 5 אזרחים, בהם רופא, וכ-50 בני אדם נפצעו.
עימאד עקל מעורב בניסיון הפיגוע במעבר קרני ב-26 באפריל 2006. הפיגוע בוצע על ידי חוליית מחבלים המשתייכים לפלג ועדות ההתנגדות העממית מעזה בראשות מומתאז דוע'מוש.
ב-2 בינואר 2009, במסגרת מבצע עופרת יצוקה, הפציץ חיל האוויר הישראלי את ביתו שבמחנה הפליטים נוסייראת. בתקיפה נהרגו שלושה מחבלים, אך עקל, שלא שהה בביתו בעת התקיפה, לא נפגע.
הערות שוליים

↑  עלי ואקד וחנן גרניברג, צה"ל תקף את ביתו של בכיר חמאס, עימאד עקל, באתר כלכליסט, 2 בינואר 2009
סייברנט

| --- | --- |

"סייברנט"
 סוגה:  משחקי וידאו
 ארץ מקור:  בריטניה
 הפקה
 מפיק:  Capricorn Programmes
 שידור
 רשת שידור:  ITV
 רשת שידור בישראל:  ערוץ הילדים
 תקופת שידור מקורית:  1995–2010
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
סייברנט (באנגלית: Cybernet) הייתה תוכנית טלוויזיה בריטית ששודרה בין השנים 1995–2008 בתדירות שבועית. התוכנית סיקרה מגוון רחב של משחקי וידאו למגוון קונסולות משחקים תוך מתן ביקורות ועצות למשחקים.
שודרה במקור ברשת ITV בממלכה הבריטית ובמדינות נוספות, ביניהן רוסיה וישראל עם קולות של מגישים מקומיים.
ישראל שינדלר

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1940 הונגריה הונגריה
 נהרג:  16 באוקטובר 1973  (בגיל 33 בערך)
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תאריך עלייה:  1948
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    סמל
 תפקידים בשירות
 לוחם בחטיבת הצנחנים
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
   עיטור העוז
 
ישראל שינדלר (1940 – 16 באוקטובר 1973) היה לוחם בצה"ל שעל לחימתו במלחמת ששת הימים עוטר בעיטור העוז.
ביוגרפיה

שינדלר נולד בהונגריה בעיצומה של מלחמת העולם השנייה. משפחתו גורשה למחנה טרזיינשטט בצ'כיה ושרדה את השואה. בשנת 1948 הגיעו שינדלר ואחיו לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער. משפחתו התגוררה במושב ניר גלים שאוכלס בעיקר על ידי ניצולי שואה מהונגריה. הוא למד בישיבה הקטנה של פוניבז' ומשם המשיך את לימודיו בישיבה הגבוהה של ישיבת חכמי לובלין בבני ברק. עם הגיע זמן גיוסו התגייס במסגרת גרעין נח"ל של קיבוץ שעלבים.
בשנת 1958 התגייס ושירת בחטיבת הצנחנים. שימש לוחם וכמפקד כיתה. כשנה וחצי לאחר גיוסו נפצע קשה מרסיס פגז, ושכב כשנה בבית החולים. עם שחרורו מבית החולים נאבק כדי להעלות את הפרופיל הרפואי שלו. מאבקו הצליח והוא שירת במילואים במסגרת פלוגת הסיור של אחת מחטיבות המילואים של הצנחנים.
לאחר שחרורו חזר לעבודת המשק. בשנת 1965 נישא לכוכבה, עמה התגורר במושב בית גמליאל ושם נולדו לו ארבעת ילדיו.
מלחמת ששת הימים

במלחמת ששת הימים גויס שינדלר במסגרת סיירת 75 של חטיבת הצנחנים 80 והשתתף בקרב על ירושלים. בקרב על גשר גת שמנים בשישי ביוני, עסק שינדלר בפינוי פצועים תחת אש. הוא פינה פצוע אחד ושב לפנות פצוע נוסף, בגדיו של פצוע זה בערו ושינדלר ניסה לכבות את האש בידיו החשופות. תוך כדי פינוי נורתה עליהם אש, הפצוע נהרג, ושינדלר קפץ מהגשר מגובה של שבעה מטרים למקום מחסה. כשהוא נקוע ברגלו וידיו חרוכות הגיע בכוחות עצמו לתחנת הפינוי. על מעשהו זה הוענק לו ציון לשבח מטעם הרמטכ"ל, רב-אלוף יצחק רבין. העיטור הומר לימים לעיטור העוז.
מלחמת יום הכיפורים

במוצאי יום הכיפורים גויב שינדלר ליחידתו. בליל כ' בתשרי תשל"ד (15 - 16 באוקטובר), במסגרת מבצע אבירי לב - הצליחה לעברה המערבי של תעלת סואץ, הוטל על כוח של גדוד הסיור לפרוץ את צומת "טרטור-לכסיקון". במעבר הצומת נתקל הכוח באש כבדה. הזחל"ם שבו היה שינדלר מש"ק סיור נפגע והוא נהרג.
שינדלר נקבר בחלקה הצבאית בבית הקברות בהר הזיתים.
ולנטין בק

| --- | --- |

 לידה:  1905 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 הוצאה להורג:  22 ביוני 1939 (בגיל 34 בערך) קריית מוצקין, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי חוף הכרמל 
 תקופת הפעילות:  מ-1938
 עיסוק:  מתורגמן
 
ולנטין בק (1905 – 22 ביוני 1939) היה מתורגמן שעבד בשירות משטרת המנדט ונרצח על ידי האצ"ל, לאחר שנחשד שהיה סוכן כפול, שהסגיר לידי הבריטים עסקת נשק של האצ"ל.
מהלך חייו

ולנטין בק נולד בברלין בשנת 1905 להורים יהודים שמוצאם מחצי האי קרים אשר עברו להתגורר בגרמניה מספר שנים קודם לכן. בגיל צעיר חזר עם הוריו לקרים. בשנת 1921 עלתה המשפחה לארץ ישראל. בשנת 1925 יצא ולנטין בק הצעיר לשוטט בעולם וביקר בארצות הברית, גרמניה ונורווגיה. תוך כדי כך רכש בקיאות בשפות שונות. בשנת 1932 נשא לאשה צעירה גרמנייה נוצרייה, חזר עימה לארץ ישראל והם התגוררו בחיפה והביאו לעולם את בנם מיכאל. בשנת 1934 נפרדו בני הזוג והאשה עזבה את הארץ עם בנם. כשנתיים לאחר מכן התחתן ולנטין בק עם אשה יהודיה ובני הזוג עברו להתגורר בירושלים. בירושלים התקרב בק, שהיה רוויזיוניסט בהשקפתו, לאנשי פלוגת הכותל, קבוצת אנשי בית"ר שהתארגנה בשנת 1937 להגן על יהודי הרובע היהודי.
בשנת 1938 נולד בנו אלכסנדר והוא עבר עם משפחתו לחיפה. בזכות בקיאותו בשפות הצליח להשיג משרה של מתורגמן במשטרת המנדט, שתפקידו היה לקשר בין הנוסעים שהגיעו לנמל חיפה לבין רשויות ההגירה. בהמשך סופח כמתורגמן לבולשת הבריטית, ה-CID.
בתוקף תפקידו נקרא ב-20 באוגוסט 1938 מחיפה לתל אביב, כדי להשתתף בפשיטה שיעדה היה עסקת נשק שאמורה הייתה להתבצע בתל אביב בין מיכאל איליאגין, רוסי נוצרי שחי בארץ והציג עצמו כגר, לבין יוסף טנדובסקי, פעיל רוויזיוניסטי שרצה לרכוש נשק לחימוש אנשי תנועתו. תפקידו של בק היה לשמש מתורגמן בין איליאגין, ששפתו רוסית, לבין אנשי הבולשת, ששפתם אנגלית.
טנדובסקי הרגיש במעקב הבריטי והחביא את המזוודה עם הנשק שהביא איליגין בגרם המדרגות של מועדון הסתדרות העובדים הלאומית, המסונפת לתנועה הרוויזיוניסטית, ברחוב אלנבי והסתלק מן המקום. צעיר בשם יעקב קוטיק, שהיה באותו זמן במועדון, ניסה להוציא את המזוודה אל מחוץ לכותלי המועדון ונתפס על ידי הבריטים כשהמזוודה עם הנשק בידו. במזודה נמצאו חמישה אקדחים, 450 כדורים, שמונה נפצים ושבע אצבעות חומר נפץ.
קוטיק הועמד לדין בפני בית הדין הצבאי בירושלים על החזקת נשק, עבירה שדינה היה עונש מוות. בק שימש עד הסניגוריה העיקרי במשפטו של קוטיק. בעדותו סיפר שהמזוודה לא הייתה שייכת לקוטיק, וכי קוטיק רק הרים אותה מתחת למדרגות, שם הייתה מונחת.
למרות עדותו של בק ולמרות מאמצי ההגנה של עורך הדין מקס זליגמן הרשיע בית הדין את קוטיק ודן אותו למוות, וכעבור חמישה ימים הומר עונשו למאסר עולם (כעבור חמש שנים זכה לחנינה ושוחרר ממאסרו). בעקבות מתן עדותו לטובת הנאשם פוטר ולנטין בק ממשרתו במשטרה והפך למחוסר עבודה.
דן יהב, חוקר ארץ ישראל, ניתח בספרו "דמו בראשו - רציחות פוליטיות על ידי יהודים בתקופת היישוב" את העדויות שנשמעו במשפטו של יעקב קוטיק וכך כתב:
לאור העדויות במשפט מסתמן התסריט הבא: אלגין שימש סוכן כפול; מצד אחד עבד עבור האצ"ל בתל אביב וירושלים ומצד שני היה איש הבולשת הבריטית. אלגין גויס על ידי האצ"ל להפיץ נשק לחברי האצ"ל בתל אביב וירושלים. לצורך כך הוא נפגש בתל אביב ביום ה-20.8.1938 בקפה "שלג לבנון" עם יוסף טנדובסקי – חבר הסתדרות העובדים הרוויזיוניסטית. חבר תנועה יוסף וינר מצהיר שראה את השניים בבית הקפה ואלגין נראה שם כשבידיו המזוודה שנתפסה מאוחר יותר, בשעות הערב עם הנשק....ברור שאותו יהודי שנראה היה אלגין כי לפי הממצאים ביום 20.8.1938 אליגין נסע מחיפה עם השוטרים ואילו ולנטין בק כבר עזב את חיפה ונסע לתל אביב יומיים קודם ביום 18.8.1938. מהדברים הנ״ל ניתן להסיק שהבריטים הם אלו "ששתלו" את המזוודה בידי אלגין.
מותו

מאחר שוולנטין בק היה רוויזיוניסט אך מצא את פרנסתו כמתורגמן בשירות המשטרה הבריטית, נתעורר חשדם של אנשי האצ"ל כי הוא שימש סוכן כפול ומסר לבריטים על דבר עסקת הנשק. בכך הם התעלמו מהחשד הסביר כי המלשין היה מיכאל איליאגין. הבריטים מצאו לנכון להגן דווקא על איליאגין, הבריחו אותו לסוריה ונשאו בהוצאות שהותו בה. אנשי האצ"ל ערכו לבק משפט שדה ללא נוכחותו, ודינו יצא מלפניהם כי הוא חייב מיתה. כעבור תשעה חודשים, ביוני 1939, הם איתרו אותו מתגורר בביתו של הצייר יעקב רטנר בקריית מוצקין. מפקד האצ"ל בחיפה, בנימין זרעוני, לא ביקש אישור מחדש של גזר הדין אלא החליט להרוג את בק, משום שבארכיון המודיעין של ה״הגנה״ בחיפה שהוחרם ע״י האצ״ל נכתב שבק שימש מודיע של המשטרה הבריטית.
ב-22 ביוני 1939, בחצר ביתו של הצייר רטנר, נורה בק למוות. בן 34 היה במותו. הוא הותיר אחריו אשה ובן, ובן נוסף מנשואיו הראשונים היה בחו"ל. הוא הובא לקבורה בבית העלמין בחוף הכרמל. על קברו תחילה לא הוצבה מצבה, שהוקמה מאוחר יותר על ידי חברה קדישא חיפה.
משפט רצח בני הזוג לואיס

בלילה שבין 25 ל-26 בדצמבר 1937 אירע בתל אביב מעשה רצח, כאשר שני בני זוג קשישים, חנה ושמואל לואיס, הוא בן 76 והיא בת 70, נרצחו בדירתם ברחוב אחד העם הנרצחים היו אנשים אמידים שעלו לארץ מניו זילנד. האשה נמצאה מתה והבעל היה פצוע אנושות ונפטר מפצעיו בבוקר. הנתיחה שלאחר המוות העלתה שמותם נגרם כתוצאה ממכות פטיש בגולגולתיהם. חקירת המשטרה העלתה כי הרצח הכפול בוצע למטרת שוד.
כשנתיים לאחר רצח בני הזוג, בנובמבר 1939, עצרה המשטרה אדם בשם טוביה יארלובסקי כחשוד ברציחתם של שני בני הזוג. עמו נעצר מיכאל איליאגין, שנחשד כשותפו במעשה הרצח. בחקירתו טען איליאגין כי הרצח בוצע על ידי יארלובסקי וכי הוא עצמו רק נלווה ליארלובסקי כדי לבצע שוד.
ב-28 בנובמבר 1939 הועמדו איליאגין ויארלובסקי לדין באשמת רצח בפני בית המשפט לפשעים חמורים. כעד התביעה במשפט הופיע אדם בשם דוד אדלר שהעיד כי לפני הרצח הציע לו יארלובסקי להשתתף בשוד בביתם של בני הזוג האמידים אך הוא סירב, ולמחרת הרצח התוודה יארלובסקי בפניו וסיפר לו כי רצח את בני הזוג. עדותו של אליאגין במשפט העלתה גרסה מסובכת ומפותלת, ובה חזר בו מדבריו במשטרה כי הרצח בוצע על ידי יארלובסקי וסיפר כי יצר עם אדלר גרסה משותפת המפלילה את יארלובסקי. לפי דבריו הוא ואדלר פעלו כמודיעים בשירות המשטרה, ואדלר שרצה לקבל קביעות במשטרה ונשא עיניו לפרס שהוצע למגלי רוצחי בני הזוג, הציע לאליאגין להעליל על יארלובסקי את עלילת הרצח.
לשאלה מדוע הסכים להעיד נגד יארלובסקי ענה בסיפור ארוך בו תיאר כיצד התוודע לוולנטין בק, שהיה פעיל רוויזיוניסטי, ובק הציע לו להוביל כלי נשק לחלוקה בין פעילי התנועה הרוויזיוניסטית, לפי רשימה ובה שמותיהם וכתובותיהם של מקבלי הנשק. לדבריו באוגוסט 1938 הוא פגש את אדלר, שהיה ידידו זה מכבר, ונכנס עמו לשיחה. בשיחתם גילה איליאגין לאדלר שהוא עובד בשירות הבולשת. השניים בילו לדבריו כל אותו היום עד שעה מאוחרת. למחרת נוכח איליאגין לראות כי הרשימה שקיבל מבק נעלמה מכיס מעילו. איליאגין המשיך וסיפר כי במאי 1939 נפגש באקראי עם אדלר ברחוב ואדלר גילה לו כי הרשימה שנעלמה מכיסו של איליאגין נמצאת בידיו ואיים עליו כי יגלה את הרשימה לרוויזיוניסטים אם אליאגין יסרב להעיד נגד יארלובסקי.
ב-3 באפריל 1940 נתן בית המשפט את פסק דינו ובו זיכה את שני הנאשמים. נימוקי הזיכוי היו:
עדותו של אדלר על התוכנית לביצוע השוד בביתם של בני הזוג ועל כך שיארלובסקי הודה בפניו לאחר הרצח על ביצועו, איננה מספיקה כדי להרשיעם. במשפט רצח שדינו עונש מוות, כדי להרשיע את הנאשמים דרושה עדות מסייעת.
לו גם ניתן היה לראות ב הודאתו של איליאגין במשטרה כראיה מסייעת לעדותו של אדלר, הרי שאיליאגין חזר בו במשפט מן ההודאה.