stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוברט מוריס
ביוגרפיה > המהפכה האמריקאית > קונספירציית ניובורג

לאור הקשיים הכלכליים המורכבים, מוריס לא הצליח לשלם את משכורות חיילי הצבא הקונטיננטלי. הבעיה העיקרית, מעבר לחוסר הרצון של המדינות לתקן את תקנון הקונפדרציה, הייתה חוסר נכונותן של המדינות לספק מימון הולם. רבות מהן סירבו לספק כספים בכלל, והבנק של צפון אמריקה נתן הלוואות אך בסופו של דבר סירב להעניק הלוואות נוספות עד שההלוואות הקודמות לא נפרעו. מאמציו של מוריס התבצעו גם מול קשיים מצד צרפת, שסירבה להעניק הלוואות נוספות, וכן ירידה בסחר האמריקאי, בחלקה כתוצאה מפעולות הצי הבריטי.
בדצמבר 1782, מיד לאחר התבוסה המסתמנת של התיקון המוצע שיאפשר לממשל הפדרלי להטיל מכס, הגיש גנרל אלכסנדר מקדוגל עם משלחת פנייה לקונגרס בדרישה לתשלום מיידי עבור חיילי הצבא הקונטיננטלי. מוריס הצליח להרגיע את המשבר באופן זמני על ידי הצעת תשלום עבור חודש אחד לחיילים, אך הפנייה שיקפה את חוסר שביעות הרצון הרבה ששרר בצבא בשל היעדר התשלומים המתמשכים. כמה לאומנים, כולל גוברנר מוריס, סברו כי רק חוסר שביעות רצון בצבא יכול היה להכריח את העברת התיקון שיאפשר לקונגרס להטיל מכס.
במרץ 1783, קולונל וולטר סטיוארט נשא את "נאום ניווברג", שבו קרא לחיילי הצבא הקונטיננטלי למרוד בקונגרס ולדרוש תשלום. וושינגטון הצליח למנוע מרד בכך שהבטיח לחיילים כי בסופו של דבר הם יקבלו את משכורתם. לאחר המרד שכמעט התרחש, מוריס הכחיש כי מילא תפקיד כלשהו בהצתת המרד. עם זאת, רוב ההיסטוריונים מאמינים כי מוריס היה אחד משלושה מנהיגים של "קונספירציית ניווברג", יחד עם אלכסנדר המילטון וגוברנר מוריס.
היסטוריון ג'ק נ. רקוב מדגיש את מנהיגותו של רוברט מוריס, אולם מסקנה זו מתעלמת ממספר עובדות מקילות: 1) מוריס סיפק 800,000 דולר מכספיו האישיים לשם תשלום לחיילים במטרה למנוע חוסר שביעות רצון בצבא, 2) הנאום נכתב על ידי מייג'ור ארמסטרונג, עוזרו של גנרל גייט, שהיה יריב של מוריס, 3) ארמסטרונג הפך לחביבם של תומכי החוקה של פנסילבניה, שהפכו אותו לפקיד האספה של פנסילבניה, 4) אויבו המושבע של מוריס, ארתור לי, עודד פרסומים בעיתון Freeman's Journal, שהותקפו נגד מוריס. הטלת האשמה על מוריס נשמעה כמו קמפיין מידע מוטעה מוקדם, שנועד להסיט את האשמה ממורד לא פופולרי ולקבוע את האחראים לכישלון.
ביוגרפיה > המהפכה האמריקאית > חוב לאומי

מוריס, שהיה מתוסכל מההפסד במאבק על המכס ומהכישלון של המדינות לספק מימון הולם, הרגיש שהוא נאלץ להסתכן בהעמקת החובות שהמדינות לא היו מוכנות לשלם. בתחילת 1783, הוא כתב כי לא יהיה "שר העוול" והגיש את התפטרותו, אך המילטון ותומכים אחרים מהפאציה הלאומית שכנעו אותו להישאר בתפקיד.
נכון ל-1 בינואר 1783, החוב הציבורי של ארצות הברית היה 42 מיליון דולר, מתוכם 18.77% היו חוב חוץ ו-81.23% היו חוב פנימי. בדו"ח שנשלח לנשיא הקונגרס, מוריס ציין את החוב הפנימי ואת הפירוט של החובות השונים, כולל חובות צבאיים והחובות שעוד לא נפרעו.
באותה תקופה, מוריס ואחרים בפילדלפיה גילו כי ארצות הברית ובריטניה חתמו על הסכם שלום ראשוני, ששימש למעשה כסיום לא רשמי למלחמת העצמאות. הקונגרס אישר חופשה לחיילי הצבא הקונטיננטלי, עם אפשרות להחזרתם במקרה של חידוש הלחימה. מוריס חילק שטרות "שטרות מוריס" לחיילים שנותרו, אך רבים מהם עזבו את פילדלפיה בדרכם הביתה ולא המתינו לשטרות.
לאחר מרד קטן על רקע תשלומים בפנסילבניה, הקונגרס הצביע על עזיבת פילדלפיה והעברת בירת המדינה לפרינסטון, ניו ג'רזי. המרד התפוגג זמן קצר לאחר מכן. תומכי הרעיון הלאומי היו מופתעים מהתפניות האירועים, והמילטון התפטר מהקונגרס במחצית השנייה של 1783 אחרי שההצעה שלו לכנס כינוס כדי לתקן את תקנון הקונפדרציה לא התקבלה.
בנובמבר 1784, מוריס התפטר מהמשרות הממשלתיות שלו. במקום למצוא לו מחליף, הקונגרס הקים את "ועדת האוצר" בת שלושה חברים, שכללה את ארתור לי, ויליאם ליווינגסטון וסמואל אוזגוד. בשנים 1778–1779, מוריס ניסה לארגן את החשבונות של הוועדה המסחרית הישנה, אך לא הצליח להשלים את המשימה. במהלך השנים, הוועדה שנבחרה בשנים 1794–1795 סיימה את התחשבנותה עם מוריס, וב-1796 רשמה את החוב שלו מול האוצר על סך 93,312.63 דולר. ב-1800, מוריס הסביר בכלא של נושים כי החוב לא היה רק שלו, אלא גם של שותפיו ג'ון רוס ונתנאל וילינג.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית מאוחר יותר > ועידת החוקה

לאחר שעזב את תפקידו, מוריס חזר לעסקים, אך פוליטיקה המדינתית והפדרלית נותרה חלק משמעותי מחייו. לאחר שבית המחוקקים של פנסילבניה שלל את היתר הפעולה של בנק צפון אמריקה, הוא נבחר שוב לבית המחוקקים של המדינה וסייע להחזיר את היתר הפעולה של הבנק. במהלך הזמן, ארצות הברית חוותה מיתון ממושך לאחר סיום מלחמת העצמאות, שנגרם מהנטל הכלכלי המתמשך ומהמגבלות החדשות שהטילו מעצמות אירופיות על הסחר. חברי קונגרס, כולל חברי "ועדת האוצר", המשיכו לתמוך בשינויים בתקנון הקונפדרציה, אך המדינות סירבו לאשר שינויים משמעותיים.
ב-1786, נבחר מוריס לאחד מחמישה נציגים מפנסילבניה שייצגו את המדינה בכנס אנאפוליס, שבו דנו הדרכים לתקן את Articles of Confederation. למרות שמוריס בסופו של דבר לא השתתף בכנס, הנציגים הצליחו לשכנע את הקונגרס לאשר כינוס בקונטיננטל קונגרס בפילדלפיה במאי 1787 במטרה לתקן את Articles. המדינה שלחה נציגים חשובים כמו מוריס, ג'יימס וילסון, גוברנור מוריס, ג'ורג' קלימר, תומאס מיפלין, ג'ארד אינגרסול ובן פרנקלין. כל הנציגים, למעט פרנקלין, היו בעלי זיקה לפאציה הרפובליקנית של מוריס, דבר שהשקף את כוחם של הרפובליקנים באספה המחוקקת של פנסילבניה.
בשנת 1786, בחר מוריס לאחד מחמישה נציגים מפנסילבניה שייצגו את המדינה בכנס אנאפוליס, שבו דנו הדרכים לתקן את תקנון הקונפדרציה. אף על פי שמוריס בסופו של דבר לא השתתף בכנס, הנציגים הצליחו לשכנע את הקונגרס לאשר כינוס בפילדלפיה במאי 1787 לתיקון הסעיפים. בית המחוקקים של מדינת פנסילבניה שלח נציגים חשובים כמו מוריס, ג'יימס וילסון, גוברנר מוריס, ג'ורג' קליימר, תומאס מיפלין, ג'ארד אינגרסול ובן פרנקלין לוועידת פילדלפיה. למעט פרנקלין (שנמנע מלהזדהות עם כל אחד מהפלגים הפוליטיים בפנסילבניה), כל הנציגים של פנסילבניה הזדהו היטב עם הפלג הרפובליקני של מוריס, דבר ששיקף את כוחם של הרפובליקנים בבית המחוקקים של המדינה. רבים מבעלי בריתו הלאומיים של מוריס ממדינות אחרות, כולל המילטון, ג'יימס מדיסון, ג'ון דיקינסון ו-וושינגטון, השתתפו גם הם בוועידה.
מאחר שפרנקלין היה חולה, פתח מוריס את ישיבות ועידת פילדלפיה ב-25 במאי. ההצעה שלו למנות את וושינגטון לראש הוועידה התקבלה פה אחד. מוריס השתתף באופן קבוע בישיבות, אך מיעט לדבר לאחר היום הראשון; במקום זאת, הוא אפשר לעורכי דין ואחרים מנוסים יותר עם החוק לדון בנושאים השונים. מטרותיו העיקריות, כמו הצעת האפשרות לממשל הפדרלי להטיל מכסים ומיסים, היו שותפות לרבים מהנציגים בוועידה. ב-17 בספטמבר, מוריס חתם על המסמך הסופי שהופק על ידי הוועידה, שהיה לא רק תיקון לתקנון הקונפדרציה, אלא תחליף להם — החוקה החדשה של ארצות הברית. מוריס היה אחד משישה אנשים בלבד שחתמו גם על הכרזת העצמאות וגם על חוקת ארצות הברית.
במקום לנסות לחסום את החוקה החדשה, הקונגרס פשוט העביר אותה לכל מדינה לצורך דיון ואישור. פאציית הרפובליקנים של מוריס, יחד עם קבוצות פדרליסטיות במדינות אחרות, ניסו לקדם את אישור החוקה החדשה. הקבוצות שראו בחוקה הפדרלית איום על ריבונות המדינות הצטרפו לאנטי-פדרליסטים במדינות אחרות כדי למנוע את אשרור החוקה. בבחירות שנערכו באוקטובר-נובמבר 1787, תומכי מוריס שמרו על שליטתם בבית המחוקקים של פנסילבניה וזכו ברוב בבחירות לבחירת נציגים לכינוס שידון באשרור החוקה. בשל סכסוך עם שותף עסקי, מוריס לא השתתף בוועידת האשרור, שנערך בדצמבר 1787 ואישר את החוקה. עד סוף 1788, החוקה אושרה על ידי מספיק מדינות כדי להיכנס לתוקף. בספטמבר 1788, אספת פנסילבניה בחרה במוריס ובוויליאם מקליי, שניהם תומכים פדרליסטיים, כנציגי המדינה הראשונים בסנאט של ארצות הברית.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית מאוחר יותר > חבר הסנאט של ארצות הברית

בבחירות הנשיאותיות הראשונות של ארצות הברית, ג'ורג' וושינגטון נבחר לנשיאה הראשון של המדינה. וושינגטון הציע את תפקיד שר האוצר למוריס, אך מוריס דחה את ההצעה והציע במקומו את אלכסנדר המילטון לתפקיד. בסנאט, מוריס המשיך לדחוף עבור אותן הצעות אותם ניסה לקדם כשהיה מנהל האוצר: מכס פדרלי, בנק לאומי, מטבע פדרלי, ומימון החוב הלאומי. הקונגרס הסכים ליישם את "חוק התעריפים של 1789", אשר יצר מס אחיד על סחורות שהובלו על ידי ספינות זרות לנמלי ארצות הברית, אך נושאים רבים אחרים נותרו ללא פתרון עד 1790. אחד מהנושאים היה מיקום הבירה הפדרלית ועתיד החובות של המדינות. מוריס קידם את החזרת הבירה לפילדלפיה ואת קבלת החובות של המדינות על ידי הממשלה הפדרלית. מוריס הצליח להכשיל את הצעת מקליי להקים את הבירה בפנסילבניה על נהר ססקואנה ממערב לפילדלפיה, אך ג'יימס מדיסון הצליח להכשיל את ניסיונו של מוריס להקים את הבירה מחוץ לפילדלפיה.
הדו"ח של מוריס ב-1781 על "החוב הציבורי" היווה את הבסיס לדו"ח של המילטון ב-1790, שבו הציע המילטון לממן את כל החובות הפדרליים ולכנס את חובות המדינות תחת ממשלה פדרלית אחת, תוך הנפקת איגרות חוב פדרליות כדי לשלם את החובות. המילטון טען כי צעדים אלו יחזירו את האמון בחוב הציבורי ויסייעו להחיות את הכלכלה, אך המתנגדים תקפו את ההצעות ככאלו שמיטיבות עם הספקולטורים שרכשו חלקים גדולים מהחוב של הממשלה.
מוריס תמך בהצעות הכלכליות של המילטון, אך השניים נחלקו לגבי מיקום הבירה הפדרלית. המילטון רצה להשאיר את הבירה בניו יורק. ביוני 1790, מזכיר המדינה תומאס ג'פרסון שכנע את מוריס, המילטון ומדיסון להסכים לפשרה שבמסגרתה הממשלה הפדרלית תספוג את חובות המדינות, והבירה הפדרלית תוקם על נהר הפוטומק; עד סיום בנייתה של הבירה, פילדלפיה תשמש כבירה זמנית של המדינה. הפשרה, שהפכה ידועה בשם "פשרת 1790", אושרה על ידי הקונגרס. באותה שנה, מוריס ומקליי עזרו להבטיח את שליטת פנסילבניה במשולש אירי, שסיפק למדינה גישה לאגמים הגדולים.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-18, המדינה החלה להתחלק בין המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, בראשות ג'פרסון ומדיסון, לבין המפלגה הפדרליסטית בראשות המילטון. אף שמוריס היה פחות מעורב בפוליטיקה לאחר פשרת 1790, הוא תמך ברוב המדיניות של המילטון והזדהה עם המפלגה הפדרליסטית. במיוחד, הוא תמך בהצעת המילטון להקים בנק לאומי. למרות ההתנגדות מצד מדיסון ומנהיגים דרומיים אחרים, הקונגרס אישר את הקמת הבנק הלאומי הראשון של ארצות הברית ב-1791.
בזמן שמוריס כיהן בקונגרס, צמחה אליטה פוליטית חדשה בפילדלפיה. מנהיגים חדשים אלו לרוב כיבדו את מוריס, אך רובם לא חיפשו את מנהיגותו. כשמוריס לא לקח חלק פעיל, הם כינסו כינוס לתיקון חוקת המדינה, וכללו שינויים רבים שמוריס העדיף, כגון חקיקת חוק שיקים בית מחוקקים דו-ביתי, ממשל מדינתי בעל סמכויות וטו, ומערכת משפטית עם כהונה לכל החיים.
ביוגרפיה > אחרית חייו

מוריס לא היה מסוגל לשלם את חובותיו, והוא נשאר בכלא החייבים במשך שלוש וחצי שנים. הוא שוחרר באוגוסט 1801 לאחר שהקונגרס העביר את חוק פשיטת הרגל הראשון, חוק פשיטת הרגל של 1800, בין היתר כדי להביא לשחרורו. בזמן שחרורו, שלושה נציבים קבעו כי חובותיו מסתכמים ב-2,948,711.11 דולר. ההליך אושר ב-15 באוקטובר 1801 לאחר ששני שלישים מנושיו הסכימו לוותר על חובו, ותעודת פשיטת הרגל שלו הוכרזה רשמית ב-4 בדצמבר 1801. למרות זאת, הוא נותר חסר כל. גוברנר מוריס, ששימש כנציגו של רוברט מוריס בחברת הולנד לאנד, הצליח להוסיף סעיף למכירת קרקע שהעניק לאשתו של מוריס, מרי, קצבה שנתית של 1,500 דולר (שווה ערך לכ-27,000 דולר ב-2023). קצבה זו אפשרה לה לשכור בית קטן בפילדלפיה, הרחק ממרכז העיר. אחד הנכסים הבודדים שנותרו למוריס היה שעון הזהב הישן והבלוי של אביו, שאותו ירש בתחילת הקריירה שלו. מוריס השאיר את השעון בצוואתו לבנו, רוברט מוריס הבן. הוא נפטר ב-8 במאי 1806 בפילדלפיה, ללא טקסים ציבוריים לציון מותו, ונקבר בחצר כנסיית כרייסט צ'רץ'.
מורשת > מוניטין היסטורי

הביוגרף צ'ארלס ראפלי כותב שמוריס "היה עשיר מכדי להיות גיבור עממי, והאובדן של הונו האישי גזל ממנו כל מיסטיקה דמוית מידאס". כמה היסטוריונים התעלמו במידה רבה מתפקידו של מוריס בהקמת ארצות הברית, בעוד שאחרים רואים בו מנהיג של פלג שמרני ואנטי-דמוקרטי של האבות המייסדים. רוברט אי. רייט ודייוויד ג'. קאון מתארים את מוריס כ"מלאך שנפל" ש"מימן כמעט לבדו את השנים האחרונות" של המהפכה האמריקנית לפני שנקלע ל"ביזיון" בשל אי עמידה בחובותיו. ההיסטוריון ויליאם הוגלנד כותב "בהתחשב בביצועיו המכוננים לניצחון במהפכה, כמו גם לגיבוש האומה, רוברט מוריס אינו מוכר על ידי האמריקאים כפי שהוא אמור להיות."
מורשת > הנצחה

הדיוקן של מוריס הופיע על שטרות של 1,000 דולר שהונפקו בין 1862 ל-1863, וכן על שטרי 10 דולר מסוג "תעודת כסף" שהונפקו בין 1878 ל-1880. מספר מוסדות נקראו על שמו, בהם אוניברסיטת רוברט מוריס והמכללה הניסיונית רוברט מוריס באוניברסיטת רוזוולט. העיירה מאונט מוריס בניו יורק, שבה נמצא סכר גדול לשליטה בשיטפונות על נהר ג'נסי, קרויה על שמו. מספר ספינות בצי ארצות הברית ובמשמר החופים נקראו USS Morris או USRC Morris לכבודו. מוריסוויל שבפנסילבניה נקראה על שמו, וכן ספינת הסיור מסדרת Morris-Taney שנקראה על שמו ועל שם רוג'ר טוני.
פסל של מוריס מוצב בפארק ההיסטורי הלאומי של העצמאות, ואנדרטה המוקדשת לו, לג'ורג' וושינגטון ולחיים סלומון נמצאת בכיכר הילד בשיקגו, אילינוי. אחוזתו לשעבר של מוריס, Summerseat במוריסוויל, רשומה כאתר היסטורי לאומי. Lemon Hill, אחוזה בסגנון פדרלי הרשומה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, נמצאת על שטח שבעבר היה בבעלותו. חלק ממרכז פעמון החירות ממוקם על אדמה שהייתה בעבר חלק מהאחוזה הידועה בשם "בית הנשיא". מוריס הוא האב המייסד היחיד שביתו הוא אתר הנצחה לאומי, אך אין במקום תצוגה המספרת את סיפור חייו.
מוריס נכלל באנדרטה בוושינגטון הבירה לזכר 56 החותמים על הכרזת העצמאות.
באפריל 2023, אלמונים ריססו את הכתובת "סוחר בבני אדם" על פסל של מוריס בפארק העצמאות ההיסטורי הלאומי בפילדלפיה. הנהלת הפארק מסרה כי הכתובת נכתבה באמצעות טוש, והמרצף הישן והבלוי ספג את הצבע. משמרי חומרים ניסו להסיר את הכתובת באמצעות לייזר, אך הצליחו רק להבהיר אותה ולא להסיר לחלוטין.
מומיו

מומיו (לעיתים נקרא גם שילג'יט, מסנסקריט: शिलाजीत) הוא תוצר אורגני-מינרלי ממקור ביולוגי בעיקר, שנוצר באזורים הרריים (בנקיקים ובמערות ההרים). הוא מכיל למעלה מעשרים יסודות, בין היתר סידן, מגנזיום, נתרן, כרום וברזל וכן מתכות כבדות המסוכנות לאדם, ובהן עופרת.
מאפיינים

התצורה של המומיו היא אבקה או תפליט בצבעי חום כהה-שחור, הניתן למצוא בדרך כלל בסלע באזורים הרריים גבוהים. הוא נפוץ בעיקר באזורים אלו: רכס הרי הימלאיה, הרי פמיר (בעיקר באזור גורנו-בדחשאן וטג'יקיסטן), קראקוראם, פרובינציית גילגיט-בלטיסטן בפקיסטן, נפאל, בהוטן, הרי הקווקז ברוסיה, הרי אלטאי, מרכז אסיה, איראן, מונגוליה ודרום פרו, שם הוא נקרא Andean shilajit. במזרח אסיה השתמשו בו ברפואה עממית-אלטרנטיבית (איורוודה, רפואה סינית ורפואה טיבטית). הוא נמכר גם בצורה של תמצית יבשה וגם כמרכיב שהוא חלק מתוספי תזונה.
היסטוריה

מאז ימי קדם המומיו היה מרכיב המשמש ברפואה העממית בכל מיני אזורים בעולם: אפגניסטן, הודו, איראן, סין, פקיסטן, נפאל, מרכז אסיה וטיבט. השתמשו בו ברפואה עממית עתיקה וברפואה אלטרנטיבית כבר יותר מארבעת אלפים שנה. ההשפעות המרפאות שלו למחלות שונות מוזכרות בכתבים של אריסטו, אל-ראזי, אל-בירוני, אבן סינא ואחרים.
בכתביו של ד'הרבלו, מזרחן ממוצא צרפתי, נמצא תיעוד משנת 1821 בו נכתב שהפרסים השתמשו בחומר שנקרא mumiay או mummy כתרופה חזקה לטיפול בשברי עצמות ומחלות.
תפוצה

ניתן למצוא מרבצים של מומיו באזורים שונים בעולם, בין היתר בקווקז, רוסיה, הודו, מונגוליה, נפאל, אפגניסטן ומדינות צפון מזרח אפריקה. לחומר הזה יש שמות שונים ברחבי העולם. מחקר מטעם מרכז חקר גאוגרפי מרכזי של המדינה הראה שמרבצים של החומר נדירים מאוד, וכמות החומר במאגרים אלו מוגבל. הוא נמצא בסלע אבן גיר, סלע מותמר וסלע משקע במרכז אסיה, רפובליקת טובה, ימת באיקל, קווקז ואזורים נוספים.
היווצרות

ישנה דעה רווחת שהמומיו נוצר כתוצאה מפירוק של סלעי נפט על ידי מיקרואורגניזמים. ההרכב הכימי של החלק האורגני של התמצית (כ-50% פחמן ו-10% מימן) תומך בהשערה הזו למקור של המומיו. על פי ניתוח אחר מקור המומיו הוא צמחי, וככל הנראה, הוא תוצר פירוק איטי מאוד של חומר צמחי. חלק מהחוקרים משערים שהמומיו מיוצר על ידי פירוק או אידוי של חומר צמחי מלטקס ושרף מצמחים שונים (Euphorbia royleana ו־Trifolium repens) במשך תקופה של מאות שנים.
הרכב

למרות שהמומיו מכונה לעיתים גם זפת מינרלית או שרף, למעשה הוא אינו אף אחד מהם. בדומה לזפת או שרף, גם הוא צמיג ביותר, צבעו חום כהה מאוד ואף שחור, אך בניגוד לזפת ושרף המומיו מסיס במים בקלות אך אינו מסיס באתנול. הוא מכיל יותר מ-20 יסודות, בין היתר: סידן, מגנזיום, נתרן, עופרת, כרום. הוא מכיל גם אלקאן, מוצקים, חלבונים, פחמימות, חומצות אמינו, חומצות שומן ואלכוהול. תכולת המינרלים בו היא 15-20% יחד עם יסודות קורט כולל סלניום. דגימות של החומר נחקרו בשיטות אנליטיות:
5.1 יחידות מסה אטומיות מאוחדות בחומר שנאסף בהרי ההימלאיה
8 יחידות בחומר שנאסף בהרי אלטאי
7.5 יחידות בחומר שנאסף בטיין שאן.
מבדיקה של החומר עלה שהוא מכיל מרכיבים מולקולריים, חומצות שונות ותרכובת כימית פשוטה דימר. בבדיקות נוספות נמצאו מתכות כבדות ובהן עופרת, שהן מסוכנות לאדם.
השפעות בריאותיות

למרות שהמומיו נפוץ יחסית בשימוש ברפואה עממית, אין ראיות טובות לכך שיש לו השפעות מועילות כלשהן על בריאות האדם ומחקרים מצביעים על סכנה אפשרית בצריכתו, בשל הימצאות מתכות כבדות ובהן עופרת.
רות קלדרון

רות קלדרון (נולדה ב-25 בספטמבר 1961) היא חברת הכנסת לשעבר ממפלגת יש עתיד וסגנית יו"ר הכנסת בכנסת ה-19. חוקרת תלמוד ואגדה, אשת חינוך ותרבות עברית, מייסדת בית מדרש 'אלול' ועלמא בית לתרבות עברית.
ביוגרפיה

רות קלדרון נולדה בתל אביב בשנת 1961. היא השלימה תואר ראשון במקרא, פילוסופיה ומחשבת ישראל במכללת אורנים, ותואר שני באוניברסיטה העברית בתלמוד. נושא עבודת המוסמך שלה היה "דמויות משנה בסיפור האגדה התלמודי", שם אפיינה את הופעותיהן השונות של דמויות משנה כ'מטרוניתא', 'תינוק', 'תינוקת' ו'כובס'. את הדוקטורט בנושא 'צפנים קבועים בסיפורת האגדה התלמודית' השלימה בשנת 2007 באוניברסיטה העברית. במסגרת הדוקטורט מנסה קלדרון ליישם כלים של סטרוקטורליזם על אגדות התלמוד הבבלי, ולחשוף מעין 'שפה' פנימית.
לצד לימודיה האקדמיים קלדרון למדה בבית המדרש של מכון הרטמן בירושלים. ב-1989 היא יסדה וניהלה יחד עם מוטי בראור את בית מדרש אלול, בית המדרש הראשון המשותף לנשים ולגברים, לדתיים ולחילונים. בשנת 1997 קיבלה את פרס אבי חי על היוזמה להקמת 'אלול' מטעם קרן אבי חי. לאחר מספר שנים של ניהול, השתתפה במחזור הראשון של בית הספר למנהיגות חינוכית של מכון מנדל למנהיגות.
לאחר שסיימה את לימודיה במכון מנדל, חזרה לתל אביב על מנת להקים את עלמא בית לתרבות עברית ב-1995. עלמא היא מרכז המשלב דרכי לימוד מסורתיות של בית מדרש עם לימוד אקדמי של תרבות כללית ולימוד אמנות. עלמא הוקמה במרכז תל אביב, מתוך שאיפה לחדש את המושג "תרבות עברית" בדרכם של אחד העם וביאליק. בעלמא פיתחה את אירוע 'תיקון ליל שבועות' שנערך ובשיאו אירח כ-3500 איש ואישה[דרוש מקור] במוזאון תל אביב וכלל לימוד ופעילות תרבותית.
ב-2002 הוקמה עלמא חיפה וב-2003, במהלך שלוש שנות שהות בארצות הברית, הקימה קלדרון את עלמא ניו יורק. גם בניו יורק קיימה 'תיקון ליל שבועות'.
קלדרון ערכה והגישה את התוכנית "החדר" בערוץ 2, המארחת שני אורחים ללימוד משותף של טקסט קלאסי מהמקורות וממקורות חדשים. הייתה חברה בוועדה המייעצת של סדרת הספרים "עם הספר" בהוצאת "ידיעות ספרים". הייתה חברה בוועדת שנהר, שבדקה את החינוך היהודי במגזר הממלכתי. במרץ 2012 מונתה כראש אגף תרבות וחינוך בספרייה הלאומית.
קלדרון היא ראש 'עלמא', בית לתרבות עברית. על פועלה זכתה לתוארי דוקטור לשם כבוד מבית המדרש לרבנים באמריקה שבניו יורק, מה-Hebrew College שבבוסטון ומבית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת שבפילדלפיה. בשנת 2018 זכתה בפרס רוטברג לחינוך יהודי של האוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה > בפוליטיקה

קלדרון נבחרה לכנסת התשע עשרה במקום ה-13 ברשימת יש עתיד. עם היבחרה לכנסת מונתה לסגנית יו"ר הכנסת. כיהנה כחברה בוועדת החינוך, התרבות והספורט ובוועדה לביקורת המדינה. שימשה כיושבת ראש השדולה להתחדשות יהודית וכן יושבת ראש של השדולה ל"תרבות פרלמנטרית". שימשה חברה במספר שדולות נוספות, בהן השדולה למען הספרות הישראלית ועידוד הקריאה בישראל והשדולה לקידום הדברות בין חילונים לחרדים. וכן שימשה כיושבת-ראש משותפת של קבוצת הידידות הפרלמנטרית ישראל-אוסטרליה.
במהלך כהונתה בכנסת יזמה מספר תיקוני חקיקה: חוק יסוד: מגילת העצמאות והמדינה היהודית ודמוקרטית, ברית הזוגיות האזרחית (יחד עם סיעת 'יש עתיד'), תיקון לחוק ועדת שמיטה ממלכתית בעניין סמכויות הוועדה, הרכב הוועדה וסדרי עבודתה וכן חוק השבת במרחב הציבורי (יחד עם חבר הכנסת אלעזר שטרן). בנוסף, קלדרון הנהיגה "בית המדרש בכנסת", המתכנס מדי שבוע ודן בנושאים הקשורים לדת היהודית ולמסורתה ומתבסס על לימוד מקורות וטקסטים יהודיים.
בבחירות לכנסת העשרים הוצבה במקום ה-15 ולא נכנסה לכנסת.
בדצמבר 2021 הוגשה מועמדותה לתפקיד יו"ר הסוכנות היהודית על ידי שר החוץ ויו"ר יש עתיד יאיר לפיד. לבסוף נבחר לתפקיד דורון אלמוג.
חיים אישיים

קלדרון אם לשלושה. מתגוררת בתל אביב.
ספריה

השוק. הבית. הלב. (יצא ב-2001, הוצאת כתר) הוא קריאה אישית באגדות תלמודיות. הספר תורגם לאנגלית ולספרדית. בספרה "השוק. הבית. הלב." (הוצאת כתר 2000)
אלפא ביתא תלמודי: אוסף פרטי, תל אביב: (ידיעות אחרונות, 2014). אוסף של תובנות, דמויות ורגעים דרמטיים בתלמוד.
Machloket/Streitschriften 1. Säkulares Judentum aus religiöser Quelle. (herausgegeben mit), Hentrich & Hentrich Verlag Berlin, 2015, ISBN 978-3-95565-084-1
סיפור על גשם, סיפור לילדים הוצאת מודן וספריית פיג'מה, 2016. הסיפור מבוסס על סיפור בתלמוד העוסק ברבי חנינא בן דוסא.
הנסיכה והאבן, סיפור ילדים המבוסס על סיפורי מעשיות של רבי נחמן מברסלב. הוצאת מודן וספריית פיג'מה, 2020.
שקית של געגוע, סיפור לילדים הוצאת ידיעות ספרים וספריית פיג'מה.
ימים ראשונים, ידיעות ספרים, 2023
העלמה בהיכל, הוצאת מודן, 2022
קלדרון היא עורכת ראשית בסדרת טקסי חיים של עלמא, בהוצאת ידיעות אחרונות. בסדרה יצאו הספרים 'לקראת כלולות', 'קבלת פנים', בת מצווה ובר מצווה'.
מאמרים נבחרים

"כנפיים של זהב" על 'פונדק הרוחות' לאלתרמן כמדרש אגדה. טורא: אסופת מאמרי הגות ומחקר במחשבת ישראל, כרך ב (1992), עמ' 134 - 151.
"על תלמוד תורה", אלפיים 18.
לקריאה נוספת

יעקב אגמון,שאלות אישיות - מבחר ראיונות - ריאיון עם רות קלדרון שנערך בתאריך 26 בספטמבר 1992, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1994, עמ' 325–337
הערות שוליים

↑  ד"ר רות קלדרון מונתה לראש אגף תרבות וחינוך בספרייה הלאומית, 18 במרץ 2012, באתר התחדשות הספרייה הלאומית
↑  אנה ברסקי, ‏לאחר פרשת שטרן: ד"ר רות קלדרון היא המועמדת של לפיד לראשות הסוכנות היהודית, באתר מעריב אונליין, 29 בדצמבר 2021
↑  רות קלדרון, פרק מהספר "ימים ראשונים", באתר הארץ, 20 באפריל 2023
↑   מישאל ציון, שני ספרים מזמינים לפגוש את העלמה הנסתרת, באתר הארץ, 3 במאי 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310724105171  BIBSYS: 14035160  CiNii: DA19121011  GND: 1053638558  ISNI: 0000 0001 1878 3304  LCCN: no2002017329  RERO: 02-A028096800  SNAC: w61c9bh6  SUDOC: 185281249  VIAF: 78441760   WorldCat (עם VIAF): 78441760
יעקב דורצ'ין

| --- | --- |

 לידה:  12 במרץ 1946 (בן 78) חיפה, פלשתינה (א"י) 
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  פיסול, ציור, רישום
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2011)  פרס אויגן קולב לגרפיקה ישראלית (2006)  פרס אוסקר הנדלר (1985)  פרס א.מ.ת. (2004) 
 
יעקב דוֹרְצ'ין (נולד ב-12 במרץ 1946) הוא פסל, צייר, רשם ואנטומולוג[דרוש מקור] ישראלי, חתן פרס ישראל בתחום האמנות הפלסטית (2011) ופרופסור אמריטוס לאמנות באוניברסיטת חיפה. דורצ'ין שימש כמנהל האמנותי של בית הספר בסיס לאמנות ותרבות עד לסגירתו בשנת 2020.
ביוגרפיה

יעקב דורצ'ין נולד בחיפה. בשנת 1958 עבר עם הוריו לקיבוץ רמת דוד. את שירותו הצבאי עשה בחטיבת הצנחנים ולאחר שחרורו התגורר בקריית טבעון. בשנת 1967 הצטרף לקיבוץ כפר החורש שם הוא מתגורר עם משפחתו עד היום.
בקיבוץ פגש את הצייר יאיר גרבוז ובעזרתו החל להציג את יצירותיו בגלריות בתל אביב. בשנת 1968 הציג דורצ'ין לראשונה בתערוכה קבוצתית בגלריה "הקיבוץ". שנה לאחר מכן נערכה תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה "מבט" שבתל אביב.
בשנת 1970 פרצה שרפה בסטודיו של דורצ'ין בקיבוץ וכל היצירות שהיו בה עלו באש, ביניהן יצרות שטרם הוצגו. דורצ'ין יצא לגרמניה שם הכיר את האמן הרב-תחומי יוזף בויס והושפע ממנו. עד אותה פגישה מכרעת נטה דורצ'ין להתמקד בציור, אך עם שובו לארץ החל לעסוק באופן נרחב יותר בפיסול וברישום.
בשנת 1983 הוצגה תערוכתו "מלאך בנוף אירי" בגלריה "גבעון" שבתל אביב. תערוכה זו סימנה מעבר לפיסול מאסיבי וחומרי שנמשך בפסלי הברזל שהציג בגלריה "הקיבוץ" בתל אביב בשנת 1984. משנת 1985 דורצ'ין מיוצג על ידי "גלריה גורדון" שבתל אביב.
בין התערוכות הקבוצתיות בהן הציג, דורצ'ין היה שותף לשתיים מתערוכות הנושא של קבוצת +10 בשנים 1968 ו-1969. כמו כן, השתתף בשנת 1986 בתערוכה המכוננת "דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית" אותה אצרה שרה ברייטברג במוזיאון תל אביב לאמנות
בשנת 1990 ייצג את ישראל בבינאלה לאמנות בוונציה, תערוכה אותה אצר אדם ברוך. טרם נסיעתו לוונציה הוצגו היצירות במוזיאון לאמנות ישראלית ברמת-גן. לאחר הביאנלה התגורר דורצ'ין תקופה קצרה בארצות הברית ועבד לצד הפסל הנודע אנתוני קארו.
יצירה

יצירותיו של דורצ'ין לאורך שנים רבות הן אסמבלז'ים ופסלים העשויים על פי רוב ממתכת וברזל חלוד לרוב. לעיתים ישנן חריגות מבחינת החומרים המרכיבים את הפסלים וכן נוכחות של שרידי צבע בברזל. חלק מיצירותיו הן מונומנטליות בממדיהן וחלקן ומוצבות בחללים פתוחים. לדוגמה, בשנת 1995 נערכה במוזיאון תל אביב לאמנות תערוכתו "באר אטומה" שהוצבה בחצר המוזיאון בשל גודלם ומשקלם החריג של הפסלים מסדרת הבארות.
בשנת 2009 נערכה תערוכת רטרוספקטיבה ליצירתו של דורצ'ין במוזיאון תל אביב במסגרתה פורסם קטלוג מקיף ומספר מאמרים. במאמרו תיאר אוצר התערוכה מרדכי עומר את יצירתו של דורצ'ין: "דומה שהמתח בין הקו לחומר תואם או מהדהד את המתח החוזר ועולה ללא הרף בכל עבודותיו של דורצ'ין – המתח בין הפואטי לקונקרטי, בין מסה שהיא בבחינת "נתון" לבין קו המבקש להיווצר מתוכה ו"להסתדר עמה" על מנת לשמר את המציאות האנושית החבויה בתוככי החומר."
פסלים, ציורים ורישומים של דורצ'ין מצויים באוספים רבים בישראל ובעולם, ביניהם אוספי מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב ומוזיאון תפן. רבים מפסליו מוצבים באתרים ציבוריים ברחבי הארץ. חלקם מצויים במוסדות להשכלה גבוהה, במשכן הכנסת ובגבעת התור בנס ציונה. 15 מפסליו מוצבים בשטח מלון דן קיסריה.
פרסים

על יצירתו זכה דורצ'ין בפרסים רבים, בהם: פרס אוסקר פנדלר מטעם קיבוץ לוחמי הגטאות (1985), פרס אפטוביצר מטעם מוזיאון חיפה לאמנות (1998), פרס א.מ.ת (יחד עם יאיר גרבוז בשנת 2004), פרס מטעם קרן המדע והתרבות של משרד ראש הממשלה (2005), פרס אוייגן קולב לרישום ולתחריט (2006) ופרס ישראל לאמנות פלסטית (2011).