stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברוך פוזנר
משפחתו ויחוסו > יחוסו

הביוגרף חיים מאיר הילמן בספרו "בית רבי" מונה את ברוך בתור דור שביעי למהר"ל מפראג, בעוד על פי מנחם מנדל שניאורסון הוא נמנה בתור דור שישי למהר"ל אשר מיוחס לדוד בן ישי. מרדכי טייטלבוים מציין כי יחוס זה אינו מאושר על ידי תעודות רשמיות או כל הוכחה מדויקת אחרת. גם שלמה אנגלרד העלה ספקות בנוגע לייחוס ברוך למהר"ל מפראג אך ציין כי מכיוון שברוך הוא נינו של ר' יהודה מקוואלי על פי המסורת המקובלת, אזי הוא מתייחס בכל אופן לדוד המלך. שכן ר' יהודה היה צאצא לרבי יהודה הנשיא המיוחס לדוד המלך.
על פי עדות אחד ממשפחת שניאורסון, ישראל ברוך יוחס לרבי שלמה יצחקי על פי הצמח צדק וחיים אברהם חקר. בנוסף, סופר כי שמואל שניאורסון הוכיח יחוס זה בעת ששהה בפראג. שלמה יצחקי עצמו מיוחס לדוד בן ישי.
משפחתו ויחוסו > ילדיו

לישראל ולרבקה פוזנר היו ארבעה בנים, כולם נתמנו לרבנים:
שניאור זלמן מלאדי - מייסד חסידות חב"ד ומחבר ספר התניא ושולחן ערוך הרב.
יהודה לייב מינוביץ' - רבה של ינוביץ' ומחבר ספר שארית יהודה.
מרדכי פוזנר - רבה של אורשה.
משה - רבה של ברודניה ולאחר מכן רבה של לפל וכן של רודניה.
בנוסף לארבעת הבנים, ידוע שנולדה לברוך ורבקה עוד בת אחת. בספר "תולדות משפחת הרב מלאדי", "ספר הצאצאים" וספר "שם ושארית" מצוין כי שמה היה "שרה", בעוד ב"אגרות קודש אדמו"ר האמצעי" היא מכונה בשם "לאה". כל המקורות מודים שאותה בת התחתנה עם ישראל קוזיק.
ישראל ברוך כדמות הגיבור בספר הזכרונות

ספר הזכרונות הוא ספר בעל שני חלקים שחובר בידי יוסף יצחק שניאורסון, מנהיגה השישי של חסידות חב"ד וצאצא של ישראל ברוך. הספר כולל את זכרונותיו של יוסף יצחק כפי ששמעם מסבתו הרבנית רבקה, ומדודו שניאור זלמן אהרן שניאורסון. פרקי הספר מתמקדים בימיה הראשונים של תנועת החסידות וחסידות חב"ד, ומתאר באריכות את תולדותיו של ברוך מליוזנה, מי שלימים יהיה אביו של מייסד חסידות חב"ד, תוך שהוא מפרט את התהליכים שעבר ברוך בנפשו ומציין אנקדוטות מחייו.
שניאורסון מתאר כי ישראל ברוך סלל לעצמו דרך אשר רק מעטים מסוגלים לצעוד בה מבלי להינזק, תוך ויתור על כל עזר וסיוע מאדם אחר, ומציין כי ברוך תרם רבות לעיצובה של שיטת חב"ד בצדקתו ובאורח חייו. עוד הוסיף כי ברוך לא נזקק לתשומת לב מאחרים והיה אדם קר, עד אשר נחשף לתורת המוסר.
את סיפור תולדות ישראל ברוך בנערותו תיאר שניאורסון כדוגמה לקושי דרגתו ולסבל שעובר הצדיק. כמו גם את הסבל שעובר הצדיק עד אשר מגיע לדרגתו הרוחנית. הוא הוסיף כי הוא משמש דוגמה לעקביות, אופי יציב, החלטיות, וקישור גוף עם נשמה, רוחניות עם גשמיות. הוא תואר כמי שידע לחבר בין שני העולמות השונים, הגשמי והרוחני, עולם הנפש ועולם החומר, הגוף והנשמה, בהרמוניה מושלמת. וכן כאחד שהתברך במעלות גופניות, כתפיים רחבות, שרירים חזקים, קומה גבוהה ותואר נאה. עוד צוין כי הוא היה רגיש, וכי הוא בורך בשפה ברורה, קול נעים ושלט בשפה הפולנית.
השפעת ישראל ברוך על מנהגי חסידות חב"ד

ישראל ברוך השפיע על כמה ממנהגי חב"ד שיוחסו לו במקור, ביניהם הנוהג לקרוא מספר תהילים בכל הלילה שבין יום הראשון של ראש השנה ללילה השני, והנוהג אצל אדמו"רי חב"ד להתחתן ביום השישי.
ראו גם

אדם בעל שם
ביאורים

↑  להרחבה ראו #ביוגרפיה
↑  להרחבה נוספת בנושא שמו ראו #זיהוי מצבתו ושמו המלא
↑  לגבי יחוסו ראו #משפחתו ויחוסו
↑  יש המוכיחים מכאן שאין זו מצבתו של ברוך, ראו #זיהוי מצבתו ושמו המלא
↑  וינוהרדיב הוא שמה המודרני של העיר סעליש
↑  אלם יש המפקפקים בייחוס זה
תותחי אוואלון

| --- | --- |

כריכת הספר במהדורה העברית
 מידע כללי
 מאת:  רוג'ר זילאזני
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  פנטזיה
 הוצאה
 הוצאה:  דאבלדיי 
 הוצאה בשפת המקור:  Doubleday (אנגלית)
 תאריך הוצאה:  1972 1980 (מהדורה עברית)
 מספר עמודים:  200 (במהדורה העברית)
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  עם עובד
 תרגום:  דורית לנדס
 סדרה
 סדרת ספרים:  אמבר (סדרת ספרים)
 ספר קודם:  תשעה נסיכים לאמבר
 הספר הבא:  בסימן החדקרן
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 0-385-08506-0
 הספרייה הלאומית:  003732718, 001908621
 
תותחי אוואלון (באנגלית: The Guns of Avalon) הוא רומן מסוגת הפנטזיה, והשני בסדרת ספרי אמבר של הסופר רוג'ר זילאזני. הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1972. הספר ממשיך את עלילת הסיפור בדיוק מהמקום שבו נפסק קודמו, "תשעה נסיכים לאמבר", אך כולל בהמשך שחזור קצר של אירועי הספר הקודם.
עלילה > רקע

קורווין, נסיך אמבר, נמלט מכלאו בצינוק במרתפי טירת אמבר, שם נכלא על ידי אחיו השנוא - אריק, שהשתלט על כס המלוכה. אחיו ואחיותיו של קורווין, נסיכי אמבר, משוכנעים שלא ניתן להפעיל נשק חם בעולמה של אמבר, מאחר שאבק שרפה אינו מתלקח בה עקב חוקי הפיזיקה השונים מעט בין הצללים. קורווין אוחז בידע בלעדי: בעולם הצללים אוואלון, שם שלט בעבר, קיימת אבקת צורפים (דו ברזל תלת חמצני Fe2O3) שיכולה לתפקד באמבר כאבק שרפה. קורווין מתכנן לגייס צבא לוחמי צללים ולחמשם ברובים מהצל הידוע בשם כדור הארץ.
ביקורות

אברם דוידסון נתן לספר ביקורת פושרת, וציין שלא הרגיש ”אפילו מידה קטנה ביותר של אמפתיה, סימפטיה או אפילו אוסטאופתיה כלפי אף אחת מהדמויות [בספר]” וסיכם ש”אין שום דבר רע באופן קיצוני בספר הכישוף, אינטריגות ומלחמה [הזה], אך יש בו מעט מאוד דברים שהם טובים באמת.”
השפעות תרבותיות

ניתן להניח ששם הספר הוא משחק מילים המתייחס לספרו של אליסטר מקלין, תותחי נברון. מלבד השם הדומה גם אוואלון וגם נבארון הם איים בדיוניים.
חלק מהדימויים הוויזואלים בספר מושפעים מהאומנות על קלפי הטארוט. כשגנאלון קושר את הצעיר זהוב השיער לעץ מקרסולו כשהוא תלוי וראשו מטה, הדבר מזכיר את קלף האיש התלוי. הגלגל שעליו חולם קורווין מושפע מקלף גלגל המזל.
השם "גנאלון" הוא שמה של דמות מספרות ימי הביניים הצרפתית. "גנאלון" הוא גם שמה של הדמות בספר "העולם האפל" ("The Dark World") של הנרי קוטנר, ספר שהיווה השפעה משמעותית על סדרת אמבר.
השיר שמצטט קורווין לגנאלון מתייחס הן לפסוק ”עַל נַהֲרוֹת בָּבֶל שָׁם יָשַׁבְנוּ, גַּם-בָּכִינוּ, בְּזָכְרֵנוּ אֶת צִיּוֹן.” והן לשיר ילדים מוכר ("How many miles to Babylon? Threescore miles and ten").
היסטוריה

רוג'ר זילאזני שילב בספר סצנת מין מפורשת (בסטנדרטים של שנות ה-70 של המאה העשרים) בין קורווין לדארה, והיה משועשע כשהמוציא לאור ביקש ממנו להוריד את הסצנה כדי שספריות לא יחרימו את הספר. הסצנה לא פורסמה באף אחת מההוצאות של הספר אך הופיעה לראשונה בכרך השלישי של אסופת הסיפורים של זילאזני.
עיבודים והופעות במקומות אחרים

דמותה של דארה מופיעה ב"מדריך בארלו לפנטזיה"(אנ').
בשנת 1996 יצר טרי ביסון עיבוד קומיקס בן שלושה חלקים.
לקריאה נוספת

Levack, Daniel J. H. (1983). Amber Dreams: A Roger Zelazny Bibliography. San Francisco: Underwood/Miller. pp. 56–58. ISBN 0-934438-39-0.
הערות שוליים

↑  "Books", F&SF, April 1973, p. 37
↑  "...And Call Me Roger": The Literary Life of Roger Zelazny, Part 3, by Christopher S. Kovacs. In: The Collected Stories of Roger Zelazny, Volume 3: This Mortal Mountain, NESFA Press, 2009
↑  The Collected Stories of Roger Zelazny, Volume 3: This Mortal Mountain, NESFA Press, 2009
↑  רשימת עבודות מאת טרי ביסון
כריכת ההוצאה הראשונה של הספר, באנגלית
יצחק נאמן

| --- | --- |

 לידה:  24 במאי 1936 עיראק עיראק
 פטירה:  21 בפברואר 2025 (בגיל 88) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  שחקן, במאי
 פרופיל ב-IMDb
יצחק (בבי) נאמן (24 במאי 1936 – 21 בפברואר 2025) היה שחקן ובמאי ישראלי.
ביוגרפיה

נאמן נולד בעיראק, ועלה ארצה יתום מהוריו ב-1950 לקיבוץ כפר מנחם.
בשנות ה60, לאחר שירותו הצבאי בנחל מוצנח יחד עם הגרעין בקיבוץ, נשלח  ללמוד משחק ובימוי בבית הספר הגבוה למשחק בלונדון E15. עם שובו ארצה החל ללמד יחד עם ניסן נתיב, חברו הקרוב.
יצחק (באבי) נאמן לימד משחק כארבעה עשורים במסגרת הסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב ובירושלים. לימד גם בבית הספר החקלאי מקוה ישראל ובסטודיו הדרך.
ביוגרפיה > משחק

ב-1972 שיחק בסרט "עזית הכלבה הצנחנית". פריצת הדרך שלו כשחקן הייתה כשהשתתף באותה השנה בסרט האמריקאי "תיק ירושלים" בתפקיד יוסף.
ב-1973 הופיע בסרט "אבו אל בנאת".
ב-1976 השתתף בסרט "עלילת פסח" בתפקיד קבצן עיוור.
ב-1977 שיחק בסרט "מבצע יונתן" גילם את ג'אבר, מחבל פלסטיני.
ב-1978 שיחק בסרט "חפיף".
ב-1979 שיחק בסרט "ישו" בתפקיד יעקב. באותה השנה גם השתתף בסרט האמריקאי Mary and Joseph: A Story of Faith בתפקיד איש בקהל. בנוסף באותה השנה השתתף בסרט "הברית החדשה במדיה: ספר בראשית" גילם את שוע. כמו כן באותה השנה גם השתתף בסרט "הברית החדשה במדיה: הבשורה על פי לוקאס" בתפקיד יעקב.
ב-1982 שיחק בסרט "אישה ושמה גולדה" בתפקיד מהמט.
ב-1983 הופיע בסרט "קוני למל בקהיר". באותה השנה שיחק בסרט "סהרה" בתפקיד משרת.
ב-1984 שיחק בסרט האמריקאי Best Defense בתפקיד איש הפליטים. באותה השנה גם השתתף בסרט המטח האמריקאי "השגריר" בתפקיד חייל סייקה 4.
ב-1985 הופיע בסרט "קומפוט נעליים" בתפקיד מנהיג שבט בדואי.
ב-1988 שיחק בסרט "החתול במגפיים" בתפקיד סמל. באותה השנה השתתף בסרט האמריקאי The Beast בתפקיד איסקנדר.
ב-1989 גילם את רפאל בסרט "המיועד".
ב-1990 התארח בסדרת הטלוויזיה הגרמנית Diese Drombuschs.
ב-1991 שיחק בסרט "תרנגול כפרות" המבוסס על הספר. באותה השנה השתתף בסרט "המסע המופלא בארץ {מסע בר-מצווה}" בתפקיד הבדואי. בנוסף באותה השנה גם שיחק את משיח בסרט "מלאכים ברוח".
ב-1993 הופיע בסרט "זהר" גילם את דמותו של בן-טובים.
ב-1994 התארח בסדרת הטלוויזיה האמריקאית Love Hurts גילם את אלי.
ב-1995 גילם את מוריס בסרט "חולה אהבה בשיכון ג'".
ב-1996 שיחק בסרט "נשים" גילם את דמותו של אהרון שמאי.
ב-1997 שיחק בסרט האמריקאי Heaven Before I Die בתפקיד איש חכם.
ב-1998 השתתף במספר פרקים בודדים באופרת הסבון של ערוץ 2 "כסף קטלני" גילם את דמותו של שיח' אבו חסן.
ב-1999 הופיע בסדרת הטלוויזיה "האישה באפור" בתפקיד אב הבית.
ב-2002 גילם את סבא של הודא ומרי בסרט "חצוצרה בואדי". באותה השנה גם שיחק בסרט "טאהרה" בתור עיד.
ב-2004 הופיע בתפקיד אורח בסדרת הדרמה של HOT3 "שבתות וחגים" בתפקיד שופט רבני. באותה השנה השתתף במספר פרקים בודדים בסדרת הדרמה של ערוץ 2 "המשאית" גילם את ג׳קי סבג, רוכב אופניים.
ב-2010 גילם רב בסדרה הקומית של ערוץ 2 "הכל דבש". באותה השנה שיחק בסרט "טאטה".
ב-2011 התארח בסדרת הילדים של ערוץ ג'וניור "קופיקו" גילם את מנשה הסנדלר.
ב-2013 השתתף בסרט "רימון הזהב" שיחק את מהדי המבוגר.
ב-2015 הופיע בסדרת הטלוויזיה של Yes "ג'וני ואבירי הגליל" בתור באבא.
ב-2016 שיחק בסרט "ישמח חתני" רוקח חנניה.
ב-2017 שיחק בסרט "מונטנה" בתפקיד סבא משה.
ביוגרפיה > בימוי

נאמן ביים הפקות לפסטיבל עכו, בסטודיו למשחק של ניסן נתיב ובבית הספר הדרך. ב-2010 העלה עם תלמידיו בניסן נתיב את "הילד חולם" של חנוך לוין. בין ההפקות שביים היו גם "ציד המכשפות", "תמונות ציד מבוואריה תחתית" ואחרות.
הערות שוליים

1 2 3 4  תיאטרון – "חנוך מוציא לך את הנשמה", באתר "הבמה"
1 2 3 4 5 6 7  יצחק נאמן, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
1 2 3  יצחק נאמן, באתר ספר הקולנוע הישראלי
1 2 3 4 5 6 7 8   יצחק נאמן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
1 2  יצחק נאמן, במאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי "אידיבי"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007592518405171  VIAF: 29148036019087971921   WorldCat (עם VIAF): 29148036019087971921
אלוהים יודע

| --- | --- |

עטיפת המהדורה הראשונה באנגלית
 מידע כללי
 מאת:  ג'וזף הלר
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  טרגדיה קומית
 הוצאה
 הוצאה:  אלפרד א. קנופף 
 הוצאה בשפת המקור:  קנופף (אנ')
 תאריך הוצאה:  1984
 מספר עמודים:  349
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  עם עובד
 תרגום:  מאיר ויזלטיר
 סדרה
 ספר קודם:  Good as Gold 
 הספר הבא:  No Laughing Matter 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001048091, 002325918, 002602543
 
אלוהים יודע (באנגלית: God knows) הוא ספר בסגנון הטרגדיה הקומית, שנכתב על ידי ג'וזף הלר, מחבר הספר הידוע "מלכוד 22", ופורסם בשנת 1984. הספר תורגם לעברית על ידי מאיר ויזלטיר ויצא לאור בעברית ב-1987.
"אלוהים יודע" מסופר ישירות, כביכול, מפיו של דוד מלך ישראל, הגיבור המספר. דוד הבדיוני של הלר סוקר את תולדותיו תוך כדי שהוא נעזר באנכרוניזם ספרותי שמאפשר לו לדבר מתוך פרספקטיבה מאוחרת בת ימינו. הסקירה משלבת את הטקסט התנכ"י עם נקודת המבט של גיבור בן המאה העשרים, שמכיר את מיכלאנג'לו, שייקספיר ופרויד, בין השאר. השילוב הזה יוצר מבט שבחלקו הוא היסטורי-סיפורי, בחלקו פסיכולוגי-אנליטי, וברובו הומוריסטי.
דוד המלך

דמותו של דוד מופיעה בספרי שמואל, מלכים ודברי הימים, אלא שבדברי הימים, בניגוד למסופר ב"שמואל" זוהי דמות מופת חיובית לחלוטין שלא דבק בה רבב. אין לה פגמים מוסריים ואין לה בעיות במשפחה. לדעת ג'וזף הלר ולדעת גיבורו, זוהי דמות שטוחה, לא אנושית.
ספר דברי הימים שנוא עלי. בדברי הימים אני מופיע כטרחן קדוש, עבש כמו מים עומדים, חסוד ותפל כאותה ז'אן ד'ארק צדקנית, ואלוהים יודע שלא הייתי כזה מעודי...
בספרו משתדל הלר "להאניש" את דמותו המורכבת של דוד, כפי שהיא משתקפת במעלותיו ובחסרונותיו בספרי שמואל ומלכים ולמלא את הפערים שהתנ"ך לא מספק לקורא. "יצירה ספרותית עשויה קרעים קרעים, שיש לקשרם ולאחותם במהלכה, והיא בונה מערכת פערים שיש למלאם" אומרים החוקרים פרי ושטרנברג במאמרם הידוע שמנתח את סיפור דוד ובת-שבע.
הלר אינו מנסה לעמעם את גדולתו של דוד המלך, אלא להפוך אותו למלך בשר ודם, דמות אנושית, שהקורא בן המאה העשרים יוכל להזדהות איתה. נקודת המוצא שלו שונה מזו של הפרשנים המסורתיים; הטקסט איננו מקודש בעיניו (ועל כך הוא זכה לגינויים ממספר מבקרים) הטקסט המקראי מספק להלר סיפור נהדר והיסטוריה מרתקת, לא רק על דוד, אלא גם על אברהם ושרה, משה ואהרן, יוסף ואחיו ושאר דמויות המופת שממלאות את דפי המקרא. דוד של הלר מקדיש לא מעט שורות לכל אחת מהדמויות הללו, ומציג אותן לפנינו בלבוש אנושי, מודרני והומוריסטי.
דוד ובת-שבע

גיבורת הספר "אלוהים יודע" המככבת לצדו של המספר דוד המלך, היא בת-שבע, ובכך כאילו מפצה אותה הלר על התפקיד הסביל שאותו היא מגלמת בסיפור המקראי. בתנ"ך מסופר שהמלך ראה אותה, חקר אודותיה, הביא אותה לארמונו, שכב עמה, וכו'. אין לדעת אם שיתפה פעולה במעשה האהבה, בתכנון הרצח של בעלה, ואפילו באפשרות הפיתוי של המלך. בכך, היא הופכת במקרא לדמות שמשחקת רק תפקיד משני בכל האירוע המשמעותי הזה שמתרחש בחייו של דוד המלך, השוכב עם אשת אוריה החתי, ושולח אותו אל מותו לאחר מכן כדי להעלים את התוצאות של מעשיו. גם במשל של נתן הנביא היא מגלמת את הכבשה התמימה.
דוד של ג'וזף הלר מקדיש לבת-שבע עשרות עמודים ב"אוטוביוגרפיה" שלו, והוא מאוהב בה עד כלות גם לעת זקנתו, גם אם הוא מציג אותה באור תחמני ואינטרסנטי.
דווקא על אהבתה של בת-שבע התענגתי כל הימים, והייתי שב להתענג על אהבתה של בת-שבע אילו התמסרה לי עוד פעם אחת, אילו התיישבה לידי על מיטתי [...] ניסיתי לשדלה, 'אחותי, רעייתי, יונתי, תמתי', החנפתי, 'השמיעיני את קולך, ליבבתני באחת מעיניך, בענק מצוואריך, קרבי אלי, כי קולך ערב, ומראיך נאוה, מה יפו פעמיך בנעלים.
הלר מתרשם ש"שיר השירים" נכתב על ידי דוד, המלך הרומנטי והייצרי שהיה גם נעים זמירות ישראל, מחבר שירי קינה ומזמורי תהילים, ולא על ידי שלמה בעל אלף הנשים. ניתן לשער שלא רק על שיר השירים מסתמך הלר ברשמי אהבת דוד המתמשכת לבת-שבע, אלא גם על המדרש. התלמוד מספר על ניסיונה הכושל של אבישג להינשא לדוד, לעומת תיאור פלסטי של מעשה האהבה שלו עם בת-שבע באותו המעמד. במילים אחרות, אהבתו ותאוותו המתמשכות של דוד אל בת-שבע אינן רק מרכיבי אגדה שנרקמה במוחו הקודח של סופר יהודי אמריקני – היא הייתה נוכחת גם בקרב חכמי התלמוד.
דוד היה מלך בעת העתיקה, מסביר הלר. התנהגותו במעשה אוריה תאמה את המנהגים של התקופה. התנ"ך עצמו מזהיר את עם ישראל בהתנהגותם השרירותית של מלכים. אך דוד לא תכנן מלכתחילה לרצוח את אוריה. הוא ניסה בכל מאודו לפתות את החייל שחזר משדה הקרב ללכת לביתו ולשכב עם אשתו, כדי להימנע מהאשמות הניאוף, אך אוריה סירב. לא נותרה לדוד ברירה, אלא לשלוח אותו אל מותו, מסביר דוד של הלר, ומוסיף: "הסכנה האורבת לך כמלך היא שכעבור זמן מה אתה מתחיל להאמין שאכן מלך אתה."
דוד ובניו

ג'וזף הלר מעלה על נס את מסירותו הטוטאלית של דוד לבניו, והיא משרתת את מטרתו להציג בפני הקורא את הפן האנושי של דמות מופת. אב המסור למשפחתו, מפנק את בניו, אוהב אותם בהתמכרות עזה ומתעלם מפשעיהם - הוא דמות נוגעת ללב, אהודה, במיוחד כשהוא מכהן כאחד המלכים בעת העתיקה, שנהגו לא פעם באכזריות כלפי הבנים שסיכנו את מלכותם. מסירותו של דוד מובלטת יותר לנוכח האנלוגיה ההפוכה להתנהגותו של שאול, שניסה פעמיים להרוג את בנו יהונתן, עצמו ובשרו, ולזכר ההיענות המהירה של אברהם להקריב את בנו יחידו אשר אהב, ועם שניהם מתעמת הלר בספרו. דוד התווכח עם אלוהים והתחנן אליו לחוס על חיי התינוק החף מפשע, אולם אלוהים לא שעה לתפילתו.
ואשר לאבשלום, הבן המורד בו והמחלל את כבוד פילגשיו לעיני כל בית ישראל, הוא מפגיע ביואב: "לאט לי לנער לאבשלום", וגם – "התחננתי על נפשו של הנער המורד, ככל אב מסור שמתעלם ממעשי המשובה של בנו האהוב הסורר, כי אני אהבתי אותו, אך הוא לא אהב אותי, ובזה היה יתרונו הגדול עלי", אומר דוד ב"אלוהים יודע".
"אומר לכם מה פוצע את לבי עד עצם היום הזה: 'והכיתי את המלך לבדו' יעץ אחיתופל [לאבשלום] והוא האזין לו בנחת. ואילו הפקודה שנתתי אני היתה 'לאט לכם בנער, באבשלום'. אני שואל אתכם, כלום מן הצדק הוא שבן יבקש כך את נפש אביו ושאב יבקש כך לגונן על חיי בנו?"
כך קורא דוד של הלר בלב שבור. עם כל זאת, הוא מכיר באחריותו להשתלשלות האירועים והידרדרותם; אהבתו היתירה של דוד לבניו הייתה בעוכריו – הימנעותו מלהעניש את אמנון גררה אחריה את תגובתו הקשה של אבשלום, אחיה של תמר ואת שנאתו. דוד ידע מה העונש המתבקש לאונס אחותו והחליט להתעלם מהפשע הנורא, כדי לא לאבד את אמנון. "האם עלי לנקום את נקמת בתי או להציל את חיי בני [אמנון]? אמור לי אתה, אם נדמה לך שזה כל כך קל," מטיח דוד של הלר באבשלום. אבשלום דרש עונש ודוד התחמק. "בסופו של דבר לא עשיתי מאומה", מתוודה דוד, "לעיתים זה הרבה יותר קל להפנות מבט הצידה מאשר לפעול, והוא לא סלח לי מעולם". במילים אלה חושף דוד בספר את הסיבה האמיתית לדעתו להתנהגותו האכזרית של בנו האהוב עליו.
קינתו של דוד על מותו של אבשלום היא מהקינות החזקות והזועקות שכתובות בתנ"ך או בספר כלשהו. במילים הפשוטות, שעליהן חזר המלך המשורר בצורות שונות, הוא ביטא את כאבו העצום שהשכיח ממנו את תוצאות הקרב:
בְּנִי אַבְשָׁלוֹם בְּנִי בְנִי אַבְשָׁלוֹם, מִי-יִתֵּן מוּתִי אֲנִי תַחְתֶּיךָ, אַבְשָׁלוֹם בְּנִי בְנִי.
דוד ואלוהים

את החשבון הנוקב ביותר מנהל דוד, הגיבור המספר של ב"אלוהים יודע", עם אלוהיו. מערכת היחסים המורכבת בין דוד ואלוהים תופסת מקום נכבד בספרו של הלר ומהווה לדעתו את המקור לתחושות הדיכאון, הקור והאדישות שהולכים ומשתלטים על המלך הזקן. וזאת בניגוד מוחלט להתרשמות מהסיפור המקראי, שם יחסיו של דוד עם אלוהים הם מושלמים; אלוהים בחר בדוד ליורשו של שאול, דוד מצליח בכל דרכיו, לא מעט תודות לעצותיו המועילות של ה' שמתרכזות אפילו באסטרטגיה צבאית, ואלוהים אף סלח לו על חטאו עם בת שבע. אלא שאצל הלר, דוד הוא זה שלא סלח לאלוהיו.
במשך שבעה ימים התחנן דוד על נפשו של הרך הילוד החף מפשע, על בנו העולל, שאלוהים העביר אליו את עונשו, אך לא הצליח לעורר את רחמי האל. הילד התענה בייסוריו ואני לא יכולתי להתבונן, מתלונן דוד, בדיוק כשם שהגר לא יכלה לצפות ביסורי בנה. אלא שאלוהים שעה להגר! ואילו אלי ואל תחינותיי הוא לא שעה. "שבעה ימים שכבתי ארצה כל הלילה וביקשתי על נפש הילד מאת אלוהים, אף כי ידעתי בלבי כי לשווא תפילותי וכי עם כל רגע עובר אני הולך ומאבד את תינוקי ואת אלוהי כאחד. וביום השביעי מת הילד." וכך למדים על תסכולו הגדול של דוד ביחסיו אל ה': מחד כעס גדול על הרג בנו ועל מותם של שני בניו האחרים, ומאידך, געגועיו העזים אל אלוהים.
אכן, מאז שיחת דוד עם נתן הנביא אין כל עדות בתנ"ך לתקשורת נוספת בין דוד ואלוהים, והרי האירועים הגדולים הלכו ותכפו; אך דוד, שרגיל היה להתייעץ עם אלוהים לפני כל צעד חשוב, לא מבקש את עזרתו בעניינים הקשים של אמנון ומרד אבשלום למשל. לג'וזף הלר תשובה ברורה לתעלומה זו: דוד "ברוגז" עם אלוהיו.
החיים של נבחרי ה' מעולם לא היו גן של ורדים, מסביר דוד. ראו אדם וחוה, משה, שאול, איוב. דוד מאמין שהיה שיתוף פעולה פורה בינו ובין אלוהיו. הוא לא קיבל שום דבר על מגש של כסף, אלא עבד קשה כדי להשיג את הכל. זו הייתה מעין מערכת יחסים דו סטרית. משמע, יש פה מעין ערבות הדדית, ולא רק תלות מוחלטת של האחד בשני. רק במערכת יחסים שכזו, יש אפשרות לאדם לדרוש את עלבונו, את התנצלותו של האל ולהביע את כעסו ואכזבתו.
שלושה אבות היו לדוד של הלר ושלושתם אכזבו אותו: ישי - אביו הביולוגי, מלכו שאול ואלוהיו. מזה שנים, הוא מעיד על עצמו, שהוא חי בלעדיהם וקרוב לוודאי, הוא צופה, שהוא גם ימות בלעדיהם, ובייחוד ללא אלוהיו. לא פלא, אם כך, שהקור לופת אותו ואין מרפא. אבל אין מחילה בלבו לחוסר הרחמים של אלוהים על הריגת תינוק חף מפשע. אין מחילה לאב שאינו מרחם על בניו, מאשים דוד, והוא חש שאפילו איוב זכה להתייחסות יותר גדולה מצדו של האל, כי אלוהים התייחס לזעקותיו והאשמותיו. ורק אליו הוא שותק. ועובדה זו פוגעת בו מאוד.
ניתן להתרשם שעל אף אכזבתו והטחותיו הקשות באלוהים – מילה אחת מצדו הייתה מרצה את המלך הפגוע והמיוסר, הייתה מסלקת את הקור הגדול שהתנחל בקרבו. זהו קור פנימי ולא כזה שנערה יפהפייה ובתולה יכולה לרפא. "אני רוצה שישיבו לי את אלוהי, והם שולחים לי נערה" מסיים דוד בתסכול את האוטוביוגרפיה שלו בספרו "אלוהים יודע".
הביקורת

"אלוהים יודע" זכה אמנם להצלחה בקרב הקוראים, אך לא התקרב להצלחתו יוצאת הדופן של ספרו הראשון של הלר: "מלכוד 22" שתופס מקום מכובד ברשימת הספרים המצליחים של המאה העשרים.
הביקורות היו בדרך כלל משבחות, אך היו גם כאלו שהסתייגו מדרך ההתייחסות של הלר לטקסט המקודש, כאילו הוא טקסט ספרותי לכל דבר. ארל רוביט כתב על הלר, שהוא ניצל לרעה את הטקסט של ספרי שמואל והשתמש בו בטעם רע וקלוקל. גאלן סטראוסון טען שהספר אורג עלילה קלוקלת על נושא תנ"כי מרתק.
לעומתם, טענו ג'והן פרידמן ויהודית רודרמן שהלר יצר מדרש משלו, שבאמצעותו הוא מעלה את דמויות התנ"ך השונות, שדווקא החשיפה של תכונותיהם האנושיות מאדירה את דמותם. מרדכי ריצ'לר מגדיל לעשות ומכנה את הלר הרש"י המודרני של סיפורי דוד, משום שהוא משתדל לחשוף את הדמות האנושית שמסתתרת מאחורי דורות של אצטלה פרשנית תאולוגית, יהודית ונוצרית כאחת, ולהעלות על הבמה את האיש דוד המלך.
עיבוד לתיאטרון

עיבוד תיאטרוני של הספר על ידי השחקן עודד תאומי והבמאי איציק ויינגרטן, הופק על ידי התיאטרון הקאמרי בשנת 1991 בתרגומו של מאיר ויזלטיר.
לקריאה נוספת

משה גרסיאל, "הסיפור על דוד ובת-שבע (שמואל ב' י"א) – עיון ישן חדש". על הפרק 15, (1998), עמ' 1–12
מנחם פרי ומאיר שטרנברג, "המלך במבט אירוני; על תחבולותיו של המספר בסיפור דוד ובת-שבע ושתי הפלגות לתאוריה של הפרוזה". הספרות 1/2, (קיץ 1968), עמ' 263–292
דו"ח המלך דוד - ספר נוסף שעוסק בדמותו של דוד מנקודת מבט ביקורתית וחילונית
Cheryl J.Exum, "Raped by the Pen". Fragmented Women. (Sheffield, 1993), 170-219
Geroge G. Nicol, "The Alleged Rape of Bathsheba". JSOT 73, (1997), 43-54
E.L.Greenstein, A pragmatic Pedagogy of Bible. Brandes University, Working paper, no. 2. July, 2006
הערות שוליים

↑  ב. מיכאל, אני קלודיוס לעניים - אלוהים יודע מאת: ג'וזף הלר; תרגום: מאיר ויזלטיר; עם־עובד, כותרת ראשית, 13 במאי 1987
↑  מנחם פרי ומאיר שטרנברג, המלך במבט אירוני; על תחבולותיו של המספר בסיפור דוד ובת-שבע ושתי הפלגות לתיאוריה של הפרוזה, הספרות 1/2, (קיץ 1968), עמ' 263
↑  תלמוד, סנהדרין כ"ב, ע"א
↑  ראו למשל: ספר שמואל א', פרק ח', פסוקים י"א–כ"א
↑  אלוהים יודע, עמ' 183
↑  אלוהים יודע, עמ' 290
↑  אלוהים יודע, עמ' 349
↑  Joel Shatzky, Michael Taub, Contemporary Jewish-American Novelists: A Bio-critical Sourcebook, Greenwood Press, 1997, עמ' 51
↑  Friedman & Ruderman, Joseph Heller and the 'Real' King David, Judaism 36, 1987, עמ' 301
↑  Richler, Mordecai, He who laughs last, New York Times Book Review, Sept. 23rd, 1984
↑  שוש אביגל, בכורה / שלא נדע, חדשות, 12 במאי 1991
"דוד ובת שבע" מאת ארטמיזיה גֶ'נְטִילֶסְקִי, שנת 1640
קינת דוד על אבשלום, תחריט של גוסטב דורה
ירון מרגולין

| --- | --- |

 לידה:  5 ביוני 1954 (בן 70) תל עדשים, ישראל 
 תחום יצירה:  מחול מודרני 
 
מרגולין בשנת 2013
ירון מרגולין - צילום: אלדד ברון 1987
ירון מרגולין (נולד ב-5 ביוני 1954) הוא רקדן וכוראוגרף ישראלי. נודע, בין השאר, כרקדן הישראלי הראשון שהופיע בעירום מלא על הבמה, ביצירה "נשים מקוללות"
.
ביוגרפיה > ילדות

בשנת 1958 החל מרגולין ללמוד ריקוד בכפר הולדתו תל עדשים ובהמשך, משנת 1968 התקבל ללימודים אצל ירדנה כהן, כלת פרס ישראל, ממייסדי המחול הישראלי.
ביוגרפיה > קריירת מחול

בזכות כישרונו המרשים התקבל ב-1977 ללהקת בת שבע בהנהלת קאי לוטמן. הופעת הבכורה שלו בבת שבע הייתה כסולן בבלט המודרני "חדרים" (Rooms) בכוריאוגרפיה מאת אנה סוקולוב.
בשנת 1978 פרש והחל להופיע עם סדנת המחול הירושלמית בניהולה של פלורה קושמן. את הרסיטל הראשון שלו יצר בשנת 1979, ויצא איתו לסיבוב הופעות ובשנת 1980 הופיע ברסיטל זה בברלין. בשנת 1982 יצא לסיבוב הופעות ברחבי מקסיקו והופיע לצד הרקדנית המקסיקנית רבקה סיט (Rebecca Sitt) בתוכנית דואט ישראלי.
כישרונו ופרסומו בארץ ובעולם הביאו להופעת המחול הראשונה שלו בפסטיבל ישראל, בשנת 1986, עם להקתו "להקת מחול ירון מרגולין". להפקה זו יצרה אנה סוקולוב עבורו את הריקוד "שיר" (Poem), בהשראת שירו של אדגר אלן פו.
מרגולין ייסד שתי להקות מחול: בשנת 1986 הקים את "להקת מחול ירון מרגולין", ובשנת 1999 ייסד להקת חובבים בשם "להקת המחול הרב-תרבותית" ובה הפעיל בני נער שהוגדרו כנוער במצוקה, נערים ערבים ממחנות הפליטים הופיעו, בלהקה זו, לצד עולים חדשים מחבר העמים ואתיופיה. עבור "להקת המחול הרב תרבותית" יצר את הסוויטה "מחולות בני שם" ויצא עמה לשני סבבי הופעות ברחבי אירופה.
ביוגרפיה > מוריו

מרגולין החל ללמוד בגיל 4 אצל מרים אופיר בתל-עדשים (כפר הולדתו), המשיך ללמוד בחיפה אצל ירדנה כהן. לאחר שרותו הצבאי (אותו סיים כמפקד טנק בדרגת סמ״ר) התקבל ללימודי המחול אצל רינה שחם, למד בבית ספר בת-דור במלגה מלאה בן מוריו המרכזיים שם הייתה דורינה לאור, (בלט קלאסי) ומודרני למד אצל פלורה קושמן וכן לקח שעורי מחול מודרני עם יאיר ורדי, יגאל פרי ומורים רבים שהגיעו מארצות הברית. כמו כן למד בבת-שבע אצל קאי לוטמן, אנה סוקולוב, דונלד מקקיל, תרצה שפנאוף, דינה שמואלי ורינה שחם. מרגולין יצא להשתלם במודרה שבבריסל (בית הספר של מוריס בז׳אר ובלט המאה העשרים). מרגולין למד באותה תקופה גם בפריז ובבית הספר של האופרה בפריז, השתלם אצל קרולין קרלסון וז׳אן בבילה. בניו יורק למד אצל דון פרסוורסט ומרס קנינגהם.
ביוגרפיה > שיטת מרגולין

מרגולין המציא ופיתח שפת מחול ייחודית: שיטת מרגולין, שנודעה כיעילה בפיתוח גמישות הרקדן. לדבריו, בעת שלמד בלט קלאסי, "ספגתי זעזוע קשה משיטות האימון והריקוד של הבלט הקלאסי הלוקות לדעתי בשימוש נוקשה ולא נכון בגוף". הזעזוע הביא אותו לחיפוש אחר דרך אחרת, חדשה, במישור התאורטי והמעשי כאחד. בין מי שהשפיעו עליו בדרך זו היו המורות למחול תרצה שפנוב ונעמי בהט. נקודת המוצא של מרגולין בגישה לתנועה היא הכרת הגוף וחוקי התנועה, נשימה נכונה, הרפיה ושימוש מדוד ונכון במאמץ ללא אילוץ ובלי לשבור את הרקדן.