stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסע ה-14 לאום רשרש
המסע > יום שני 8 בינואר

המסע נמשך לכיוון דרום-מזרח. כשהגיעו לנחל ציחור נתגלתה לפניהם הערבה כשמעברה השני התרוממו הרי אדום המושלגים בפסגותיהם. סולימאן הוביל בציר נוח דרומית מנחל פארן לכיוון באר מנוחה אך בטרם הגיעו אליה התארגנו ללינת לילה.
המסע > יום שלישי 9 בינואר

לאחר הליכה קצרה הגיעו לבאר מנוחה. עומק הבאר רק מספר מטרים, אך שפעה מים הראויים לשתייה שאיתם מילאו מחדש את מיכליהם. למרות שמכאן היה נוח מאוד להמשיך במישור הערבתי לאום רשרש, סולימאן הסביר לקבוצה שבערבה עוברים שני סיורי משטרה: מעין יהב דרומה, והשני מאום רשרש על חוף המפרץ צפונה. שני הפטרולים נפגשים באמצע, שותים תה יחד וחוזרים לבסיסם, והסכנה להיתפס גדולה. על כן הוחלט להמשיך דרומה בנחל חיון ולרדת לערבה רק בחלקה הדרומי. את חניון הלילה הקימו בסמוך לבקעת עובדה.
המסע > יום רביעי 10 בינואר

כאשר הגיעו לבקעת עובדה הם נוכחו בעשרות גמלים הגוררים מחרשות תחת פיקוחם של בדואים חמושים. הם מיהרו לתעד את הפוטנציאל החקלאי של המקום, אך נמנעו מלחצות את הבקעה ולהתעמת עם החמושים. על כן פנו מזרחה, אל ראש מעלה יתרו (מעל לקיבוץ גרופית). את הלילה העבירו בחניון הקרוב למעלה יתרו דרכו ירדו למחרת לערבה.
המסע > יום חמישי 11 בינואר

הירידה עברה ללא קושי, ונמשכה כשעה. לאחר שעתיים נוספות ברכיבה דרומה חנו למנוחה ליד עין יטבתה. הקבוצה תיעדה נווה מדבר שכלל מאות עצי צאלים ודקלי-בר, שיחים רבים, שרידי מצודה עתיקה ומבנה דל של תחנת המשטרה – חדר קטן בודד, בו יושבים שוטרים רק כשמגיעים במהלך סיוריהם. למרות המים לא התקיימה שם התיישבות, בגלל יתושים וקדחת.
ההליכה דרומה בערבה המישורית הייתה נוחה ומהירה. בשעות אחה"צ הגיעו אל מול בקעת תמנע. תוך כדי ארוחת הצהרים שם כ-20 ק"מ מחוף הים, הגיח טנדר מתוך ענן אבק ועצר לידם. ברכב ישב קצין בריטי מלווה בנהג בדואי, ושני שומרים בדואים נושאי נשק. לאחר דין ודברים הודיע להם הקצין שהם נמצאים באזור האסור לכניסת יהודים, וציווה עליהם להגיע למשטרת אום רשרש בליווי שני השומרים הבדואים. כעבור מספר שעות הגיעו לעין עברונה (כ-10 ק"מ מצפון לחוף המפרץ). הם התארגנו לכאורה לחניית לילה כשהמלווים הבדואים במרחק מה מהם והבעירו מדורה משלהם, אך החבורה הערימה עליהם, ולאחר שהשאירו את המדורה בוערת, קמו והמשיכו בשקט עם הגמלים דרומה.
המסע > יום שישי 12 בינואר

בבוקר, בהגיעם לאום רשרש, התייצבו כמצווה בתחנת המשטרה שם. הם נעצרו, וחפצים שונים שלהם הוחרמו. השוטרים התייחסו אליהם במתינות, ואפשרו להם לגשת לטבול במי הים, אבל אחד אחד. לא רחוק מהתחנה עסקו 4 פועלים של מפעל האשלג בתצפיות עבור חיל האוויר הבריטי. החבורה הצליחה להעביר אליהם ציוד רגיש ומזון לבל יפלו בידי הבריטים. השוטרים הודיעו להם שעליהם להמתין בתחנה, שהייתה בנויה ממספר מבני בוץ, עד שיגיע אוטובוס מבאר שבע שייקחם לשם למשפט. את הלילה בילו בתחנת המשטרה.
המסע > יום שבת 13 בינואר

לכשהגיע האוטובוס, נסעו לכיוון מעלה אילת ודרך ראס א-נקב. עברו את הגבול הבינלאומי לסיני שבמצרים. משם החלו בנסיעה במישורים של דרב אל ע'זה, שמונה שעות נסיעה בחסות משטרת המנדט, במדבר צחיח ושומם. עברו את כונתילה, קסיימה, עוג'ה אל חפיר (ניצנה דהיום). עם חשכה הגיעו לבאר שבע, ושוב לתחנת משטרה, למעצר. במהלך המעצר עברו חקירות בנפרד, והם דבקו בסיפור הכיסוי שמדובר בטיול פרטי בהנהגת שמעון פרסקי. לאחר חצות הסתיימה החקירה ואת הלילה העבירו בכלא.
המסע > ימי ראשון ושני 14–15 בינואר

בבוקר, לאחר פגישה של מפקד הכלא עם מוכתר בית אשל, סוכם ששמעון פרס ייסע לתל אביב לגיוס סיוע משפטי ויחזור עד הבוקר. הוא נסע ישירות לביתו של בן-גוריון בתל אביב, וחזר בבוקר לבאר שבע עם היועמ"ש של ההסתדרות. סגן מושל המחוז שפט את כל חברי הקבוצה והטיל על כולם קנס כספי בסך 8 לירות ארץ-ישראליות, למעט שמעון פרס והיינריך מנדלסון שנקנסו ב-12 לירות עקב אחריותם הגדולה יותר.
אחרית הדבר

לאחר סוף המסע, החלו עלילותיו להתגלגל בציבור. תיאור הנגב, על מרחביו ונחליו, על נופיו ואוכלוסייתו, סופר בפני פורומים שונים. החוויות מהמסע הראשוני התפרסמו בעיתון הנוער העובד "במעלה". חיים זינגר "הסייר הראשי" דיווח למטה הפלמ"ח. שמריה גוטמן סיכם זאת ליצחק שדה. שמעון פרס הוזמן להרצות על "הנגב ועתידו" לחברי מפלגתו, שפרסמו את דבריו בביטאון "המשמרת הצעירה". שמריה גוטמן, שמעון פרס וקודסי הגיעו לדווח לבן-גוריון. בן-גוריון הזמין את פולה רעייתו להצטרף ולשמוע, כי היא הייתה איתו בביקורו בעקבה ב-1935. בן-גוריון חקר את הנציגים על אפשרויות ההתיישבות והחקלאות, והתיאורים היו מאוד מבטיחים: מים, גשמים, מפל, עצי אלה אטלנטית גדולים, שרידי טרסות, בדואים זורעים – התמונה שהתקבלה מכל התיאורים הייתה שיש סיכוי להתיישבות בנגב. כזכור, המסע נערך מיד אחרי גשם כבד, שירד זמן קצר לפני המסע, והשקה את כל הנגב. קודסי סיפר, שבקרב שבטי הבדואים התגלגל הסיפור ונדד בין אוהלי קידר, על המסע הארוך שעשו היהודים, וסופר בהערצה ובכבוד גדול.
רעיונו של שמריה גוטמן לא התבצע מעולם. יהודי עיראק הועלו ארצה רק במבצע עזרא ונחמיה ב-1950. התיישבות יהודית בנגב ובערבה לא קמה בעקבות המסע, אלא ביוזמת תנועות ההתיישבות ורק לאחר קום המדינה. אך ממצאי המסע סייעו כאמור להכנות חטיבת הנגב במבצע עובדה, ומאבקיו של בן-גוריון למען נגב עברי, עד אילת, נבעו לא מעט מהדוח ומהאלבום שהוגשו לו בסיומו של המסע העברי הראשון שחצה את הנגב לכל אורכו.
שחזור המסע

בשנת 1995, במלאת 50 שנה למסע ה-14, התקיים שיחזור כמעט מלא שלו ביוזמת: ספי הנגבי ממקימי היישוב שחרות ואיש תיירות מדבר בנגב, אשר סיפק את הגמלים למסע השחזור; רמי חרובי, איש מצפה רמון וקיבוץ בארי ויזם תיירותי ובתמיכת המנהלה לפיתוח התיירות בנגב והסוכנות היהודית. השחזור החל בטקס פתיחה בקיבוץ רביבים במעמד שמעון פרס, ועוד מקצת המשתתפים המקוריים: בר-כוכבא קוטיק, קודסי, והשייח' עודה אבו מועמר. מסע השחזור הסתיים בטקס חגיגי בסמוך למבנה תחנת המשטרה הבריטית המשוחזר. מסע השחזור תועד בסרט.
ראו גם

שמעון פרס
מבצע עובדה
מצפה רביבים
לקריאה נוספת

שמעון פרס, הנגב קורא – רשמי מסע לאילת, עידן 6, עמ' 203–212, 1945
חיים רון, מסע אל הקדקוד דבר השבוע, 11 ינואר 1985
ביאורים

↑  על פי היסטוריון הנגב וההתיישבות בה, ד"ר זאב זיוון: "אחת מתוצאות אותו מסע הייתה המשימה שהטיל בן-גוריון על שמעון פרס, אלחנן ישי וארתור בן נתן, לתכנן את כיבוש הנגב במלחמת העצמאות". זיוון, ז., 2002. מסעות ותגליות בנגב. בתוך אריאל - כתב עת לידיעת ארץ-ישראל 152 - 153, עמ' 87.
↑  לא ישראל גלילי שהיה לימים שר בישראל, אלא חבר קיבוצו בשם זהה.
↑  בעת ההיא המקום היה ידוע כ-ואדי רמאן - נחל רמון דהיום, המנקז את המכתש מזרחה לנחל נקרות.
הערות שוליים

↑  מרדכי נאור, אל הקוראים. בתוך:"יישוב הנגב 1900–1960 – מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר" (מרדכי נאור, עורך). הוצאת יד יצחק בן-צבי תשמ"ו, 1985 עמ' 2. נוסף לכך, בר כוכבא קוטיק, שהשתתף במסע וגם בכיבוש אילת, דברים בעל פה, בטקס היציאה למסע שחזור המסע בקיבוץ רביבים, 1995.
↑  אבי נבון, שמעון פרס - מראשוני הסיירים בנגב ובמדבר, באתר yoaview
↑  עופר אדרת, אחרי מות - ירד עם פרס לאום רשרש בשיירת גמלים, באתר הארץ, 10 באפריל 2014
↑  אליהו נאוי. שייח' עודה אבו מועמר - מותה של אגדה. "אריאל", 194. עמ' 104 -105, דצמבר, 2010.
↑  אילנה קוריאל, מת השייח' אבו מועמר שחצה את התעלה עם שרון, באתר ynet, 15 בפברואר 2009
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14  אבי נבון, ‏ירדו ברגל לאילת, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 10 בינואר 2020
↑  ההרפתקה שהפכה את שמעון פרסקי לפרס, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 29.01.2020
מבנה המשטרה של אום רשרש (אחרי שימור).
כח מחטיבת הנגב עוקף את מכתש רמון בוואדי עידד במהלך מבצע עובדה, 4 שנים לאחר מיפוי הציר במהלך המסע.
מפרץ אילת בשנת 1945.
טקס פתיחת שיחזור מסע ה-14 ברביבים 1995, במלאת 50 שנה לקיומו. מהמשתתפים המקוריים: שמעון פרס יושב במרכז; לימינו "קודסי", מוכתר רביבים לעת ההיא; בר-כוכבא קוטיק יושב ראשון משמאל; השייח' עודה אבו מועמר יושב ראשון מימין ולידו משתתף מקורי נוסף (מתבקשת השלמה). עומד ראשון מימין, רמי חרובי, מארגן המסע, מאחורי שמעון פרס, ספי הנגבי, איש הגמלים של הנגב שסיפק את הגמלים לשיחזור.
נשים מתוך קטלוג

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  סביון ליברכט
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  כתר
 תאריך הוצאה:  2000
 מספר עמודים:  206
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001946216
"נשים מתוך קטלוג" הוא ספר מאת הסופרת סביון ליברכט, הכולל שלוש נובלות: "הגבר של בריגיטה", "הילד של דיאנה" ו"אמא של ולנטינה".
הספר יצא לאור בשנת 2000.
עלילה > הגבר של בריגיטה

הנובלה הראשונה, "הגבר של בריגיטה", מציגה את הדרמה הנוצרת במשפחה כאשר הבת תלמה, עורכת הדין, מחליטה להשיג להוריה מטפלת פיליפינית. אותה מטפלת, בריגיטה שמה, נבחרה אקראית מתוך רשימה של מטפלות זרות אפשריות ומביאה לשינוי בחיי הוריה של תלמה.
בשל ניתוח שעבר אבי המשפחה, הוא הפך מרותק לכיסא גלגלים, ובריגיטה הצעירה סועדת אותו, מנקה ומטפחת את הבית ובכך פולשת לטריטוריה המקודשת של האם. בנוסף, בריגיטה, גורמת לאב לחוש ממרום שנותיו התאהבות מחודשת בילדה–אישה. על אף הכאב והטלטלה שעוברים בני המשפחה כולה בעקבות כניסתה לתא המשפחתי המצומצם, כניסה זו, בדרכה שלה, מיטיבה עימם בסופו של דבר. היא מובילה אותם להתפשר, לסלוח, לקבל זה את זה. הבת, תלמה, שהיא המספרת של הסיפור, מעידה בגוף ראשון כי הסיטואציה שנוצרה במשפחה הפכה מורכבת מדי לשיפוט.
עלילה > הילד של דיאנה

הנובלה השנייה, "הילד של דיאנה", הוא כרוניקה ידועה מראש של מות הבן. באופן מפתיע, המוות הזה שבו חשה האם מרגע לידתו של בנה, מצליח להצמיח ולגלגל חיים חדשים בדמותו של תינוק שנולד לבן המת ולחברתו האירית, דיאנה.
עלילה > אמא של ולנטינה

הנובלה השלישית, "אמא של ולנטינה", עוסקת בכניסה של עוזרת צעירה, פולנייה, לתוך חייה של ניצולת שואה. בין השתיים נרקמת מערכת יחסים ממשית של אם ובת, אך מערכת יחסים זו מבוססת על תפיסה מעוותת של ניצולת השואה את המציאות החוזרת אליה מן העבר. זו מובילה את השתיים אל עבר סיום טרגי. אריק לובצקי ומתי הררי עיבדו את הנובלה לסרט בשם "אמא של ולנטינה".
קונטרה פוסטו

"נושא הרומח" מאת פוליקליטוס.
"קונטרה פּוסטו" (מאיטלקית: Contrapposto) הוא מונח המשמש באמנות הוויזואלית ובתולדות האמנות לתיאור תנוחה של דמות אדם.
תנוחת ה"קונטרה פוסטו" נחשבת לתנוחה הקלאסית באמנות של יוון העתיקה. בקאנון הקלאסי הדמות נמצאת במצב של עמידה, רגל אחת של הדמות מונחת קדימה ישרה וכנגדה היד הנגדית מכופפת. כך נופל משקל הגוף על רגל אחת. בתנוחה זו, כתפי הדמות נוטות מעט ואילו קו המותן של הדמות נוטה לכיוון הנגדי כך שהגוף מקבל תנוחה המזכירה את האות S. לעיתים מקבל הגוף גם נטייה סיבובית מסוימת בכתפיים או במותן. הצלבה בין פרקי הגוף נקראת גם "מבנה כיאסטי" (מונח הלקוח משם האות היוונית כי). היא יוצרת תחושה של שלמות וקומפוזיציה המכילה הרמוניה של ניגודים ומשלימה את תנוחת הקונטרה פוסטו.
אמני הרנסאנס גילו מחדש את עקרון הקונטרה פוסטו ואת הטבעיות האנושית  הגלומה בו.
גלריה

ונוס ממילו במוזיאון הלובר
המגרד מאת ליסיפוס במוזיאוני הוותיקן
דוד מאת דונטלו במוזיאון הלאומי ברג'לו
דוד מאת אנדראה דל ורוקיו
ארבעה קדושים מוכתרים מאת נני די בנקו בכנסיית אורסנמיקלה בפירנצה
דוד מאת מיכלאנג'לו באקדמיה לאמנות של פירנצה
עידן הברונזה מאת אוגוסט רודן במוזיאון ני קרלסברג גליפטוטק בקופנהגן
מדונה קרדלינו מאת רפאל  בגלריית אופיצי
העצלן מאת פרדריק לייטון במוזיאון ויקטוריה ואלברט
התאלות

| --- | --- |

התאלות אצבעות הידיים
 מיקום אנטומי:  אצבע 
 סיווגים
 ICD-10:  R68.3
 
הִתְאַלּוּת (באנגלית: Nail clubbing) היא התנפחות של הרקמה הרכה בקצות האצבעות והציפורניים, אשר משווה לאצבעות מראה של אלה. ההתנפחות נובעת משגשוג של רקמת חיבור, בפרט בהיבט הגבי של האצבעות, ומלווה באובדן הזווית שבין מיטת הציפורן לציפורן. מצב זה נקשר במגוון מחלות, בעיקר מחלות לב וריאה הגורמות להיפוקסיה כרונית. המנגנון הגורם להתאלות אינו ברור לאשורו.
ראו גם

כיחלון
הערות שוליים

↑  הִתְאַלּוּת במילון רפואת עור [רפואה] (תשע"א), באתר האקדמיה ללשון העברית
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משפט אלזה טרנק

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט המחוזי בתל אביב
 תאריך החלטה:  14 בדצמבר 1951
 חברי המותב
 חברי המותב:  מרדכי קנת, י. גביזון, ב. כהן
 דעות בפסק הדין
 דעת רוב:  זיכוי מביצוע פשעים נגד האנושות וביצוע פשעי מלחמה; הרשעה בגרימת חבלות חמורות ובתקיפה
 
משפט אלזה טרנק הוא משפט שהתקיים נגד אלזה טרנק, שהייתה ממונה על בלוק מספר שבע במחנה הנשים שבמחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו. פסק הדין שניתן במשפט היה פסק הדין הראשון בישראל שניתן על קאפו. טרנק הייתה האישה הישראלית הראשונה שעמדה לפני אפשרות של גזר דין מוות בשל האשמתה בעברות של "פשע כלפי האנושות" ו"פשע מלחמה".
רקע

אלזה טרנק הגיעה למחנה ההשמדה אושויץ בירקנאו מסלובקיה במחצית הראשונה של שנת 1942 באחד המשלוחים הראשונים אל המחנה. היא שימשה כקאפו בבלוק מספר שבע במחנה הנשים שבמחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו.
בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל היוו הניצולים איום על מיתוס הגבורה, והיחס כלפיהם אופיין בשיפוט ביקורתי ובהטלת אשמה. זה היה הרקע של החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם שחקיקתו הושלמה באוגוסט 1950. פנחס רוזן, בהצגת הצעת החוק אמר שהחוק ”חל גם על עושי-דברם של נאצים, ולצערנו לא נוכל להיות בטוחים, שכאלה לא יימצאו במחננו... החוק המוצע עשוי גם לתרום תרומה לטיהור האווירה בתוך שארית הפליטה שעלתה לארץ ישראל... והיה מחננו טהור”.
גילוי

בקיץ 1950, נכנסה נערה לחנות גלידה ברחוב נחלת בנימין בתל אביב וזיהתה את המוכרת כ"אלזה טרנק", הממונה על בלוק מספר שבע שבמחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו. היא ניגשה מיד לתחנת המשטרה והגישה תלונה על סיוע לנאצים ופשעים נגד האנושות.
המשפט

משפטה של טרנק החל בבית משפט השלום בתל אביב בספטמבר 1950, ונמשך בבית המשפט המחוזי בתל אביב. במשפט הואשמה אלזה טרנק בביצוע מעשי פשע נגד האנושות ובהתעללות בעצירות יהודיות במחנה הריכוז אושוויץ בירקנאו. התובע היה א. דינרי. העד הראשון במשפט, לואיס הורויץ, סיפר שאף על פי שאינו מכיר את הנאשמת באופן אישי, כחבר המחתרת האנטי-נאצית היה ידוע לו על כל מעשי הקאפוס, ועל מעשי אלזה טרנק לא הגיעו תלונות, ומשכך היא חפה מפשע.
העדה השנייה, אירנה מרקוביץ, סיפרה שפגשה את אלזה במחנה עונשים, שם שהתה כעונש על יחסה ה"רך" מדי כלפי העצורות.
אחת מעדות התביעה סיפרה ”בכל מקום מעצר אחר קבלתי עזרה ואפילו מה-ס"ס. רק אלזה הכתה אותי”. עדת תביעה אחרת טענה: ”אלזה קבלה פקודות אך היא עשתה מה שחפצה. היא לא הייתה חייבת להוציאנו בעת שירד גשם. אלזה יכלה לסדר שהמפקד ייערך בצריף בימי הגשם”. העדֹות סיפרו על מכות, מניעת עזרה, אילוץ נשים לכרוע על ברכיהן במשך שעות ומעשים נוספים. הן הוסיפו וסיפרו על המראה החיצוני של טרנק — על גופה, בגדיה ושערה, על שפתה הגסה ועל התנהגותה הוולגרית. כמה מהעדות טענו שטרנק הכתה דווקא את האסירות הזקנות והחלשות.
טענת ההגנה הייתה שטרנק ביצעה מעשים אלו אך ורק כדי לשרוד. היא אמרה "מה שעשיתי, עשיתי לטובתן. לא הרבצתי אלא נתתי מכה לפעמים. חשבתי שמוטב שאני אסטור מאשר שאמסרן לגרמנים".
גזר דין

ב-4 בדצמבר 1951 זוכתה אלזה טרנק בבית המשפט המחוזי בתל אביב מביצוע פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה, ונידונה למאסר של שנתיים בגין תקיפת עצורים במחנה ריכוז. מתקופת המאסר קוזזה תקופת מעצרה שהחלה ב-16 באוגוסט 1950 (לפני פתיחת המשפט), נוכה שליש מראש, כלומר 16 חודשי מאסר בסך הכל, ולכן כאשר השופט מרדכי קנת הקריא את גזר הדין ב-14 בדצמבר 1951, נותרו לה רק יומיים במעצר ואחריהם השתחררה. לאחר שחרורה היא נעלמה, וככל הנראה שינתה את שמה. לא ידוע מה עלה בגורלה ואם היא בכלל מתגוררת בישראל.
הערות שוליים

↑  ספר חדש: קאפו באלנבי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 23 בנובמבר 2015
1 2  הבקר, החלו עדויות סניגוריה במשפט אלזה טרנק, הַבֹּקֶר, 6 בדצמבר 1951
↑  קול העם, אחת טראנק זוכתה מאשמת ביצוע פשעים נגד האנושות, קול העם, 16 בדצמבר 1951
↑  חוק לעשיית דין בנאצים - האשמתו של מ. פוצ'יץ, סגן ראש המשטרה היהודית במחנה, באתר ארכיון המדינה
אמון (אל)

| --- | --- |

 תפקיד:  האל המקומי של תבאי אל השמש
 תרבות:  דת מצרים העתיקה, מיתולוגיה מצרית 
 אלים מקבילים:  זאוס 
 אב:  נו 
 בן או בת זוג:  מות 
 צאצאים:  ח'ונסו, Monthu 
 
אָמוֹן (במצרית עתיקה: jmn, בקופטית: Ⲁⲙⲟⲩⲛ, בפיניקית: 𐤀𐤌𐤍, אמן) היה אל במיתולוגיה המצרית. תחילה היה האל המקומי של העיר תבאי, היא נֹא אָמון על פי המקרא. עם עליית חשיבותה של תבאי והפיכתה לבירת מצרים עלתה גם חשיבותו של האל של העיר. במהלך השושלת ה-18 של שליטי מצרים התמזג עם אל השמש רע והפך לראש האלים אמון-רע. האל המצרי היחיד שמוזכר בתנ"ך, בספר ירמיהו.
כאשר אחנתון ביצע את המהפכה האתניסטית והעלה את אתון למעמד ראש האלים, היה ניסיון לבטל לחלוטין את פולחנו של האל אמון-רע והייתה פגיעה במקדשיו ובכוהניו. אולם בחלוף תקופת שלטונו של אחנתון שב האל אמון-רע למעמדו ודחק שוב את אתון למעמד משני.
אמון מופיע במגילת ון אמון ובמכתבי אל-עמארנה. בכתבים אלה מייחסים לו את הבעלות והשליטה על העולם.
האל אמון מופיע בצורות שונות: איל,  אדם שראשו ראש איל, לעיתים הוא עטור נוצות גבוהות שלפניהן גלגל חמה ולעיתים מופיע עם ראש נחש הקוברה.
האל נחשב לאביהם של מלכי מצרים החל מהשושלת ה-18 ואילך. מקדשו העיקרי היה בכרנך ונקרא "מושבי שתי הארצות". האל היה חלק משלישיית אלים נערצת, אשר כללה גם את אשתו מות ובנם ח'ונסו.
בתנ"ך

הסגידה לאל בעל ראש איל מוזכרת בפרשת ויגש ופרשת וארא והטלה מוגדר כ"תועבת מצרים". בספר ירמיה מוזכר אמון כראש המיתולוגיה המצרית. חז"ל מסבירים שזה כי מזל טלה הוא ראש המזלות. מנשה, מלך יהודה, שתואר בתנ"ך כמלך הרע ביותר בתולדות יהודה, קרא לבנו אמון כנראה על שם אל זה.
ראו גם

אלוהויות במצרים העתיקה
הערות שוליים

↑  RÉS 367
↑  אם כי יש מפרשים גם את הפסוקים בספר שמות, פרק י', פסוק י' ובספר שמות, פרק ל"ב, פסוק י"ב כמתייחסים לאל המצרי רע
↑  ספר ירמיהו, פרק מ"ו, פסוק כ"ה
| המיתולוגיה המצרית |
| --- | --- | --- |
| הפנתאון המצרי | אוסיריס • איסיס • אכר • אמון • אמונת • אנוביס • אפיס • עאפפ • ארבעת בני הורוס • אתום • אתון • בת • בס • בסתת • גב • הורוס • חעפי • חכא • וואדג'ת • ח'ונסו • ח'נום • ח'פרי • חתחור •  מות • מונתו • מין • מע'ת • מפדת • נו • נות • נחבת • נית • נפרתם • נפתיס • סתת • סבכ • סופדו • סח'מת • סת (סת־בעל) • ענקת • פאחת • פתח • קבוי • קוק • קטש • רע (העין של רע) • רשף • שו • תאורת • תחות • תפנות • סרקת |     |
| אתרים מיתולוגיים | בנבן |     |
| כתבים דתיים | אמדואת • כתבי הפירמידות • כתבי ארונות קבורה • ספר האדמה • ספר המערות • ספר המתים (הפפירוס של אני) • ספר הנשימה • ספר השערים |     |
| פולחן | מקדשים מצריים (מקדש לוקסור • כרנך • מקדשי אבו סימבל) • הפירמידות במצרים (הפירמידה הגדולה של גיזה) • הספינקס הגדול של גיזה • עמק המלכים • חג הסד |     |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007355288405171  LCCN: no2014023319  SUDOC: 027398722  VIAF: 306390671   WorldCat (עם VIAF): 306390671 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חלי אברהם-איתן

| --- | --- |

רחלי אברהם-איתן, 6 ביוני 2023
 לידה:  24 במאי 1960 (בת 64) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 שפות היצירה:  עברית 
 www.chellyabraham-eitan.com
 
רחלי (חלי) אברהם-איתן (נולדה ב-24 במאי 1960) היא משוררת, סופרת, עורכת, מו"ל שבילי-אור וחוקרת ספרות ישראלית. שיריה תורגמו לשפות רבות.
ביוגרפיה

אברהם-איתן סיימה בהצטיינות לימודי תואר שני במחלקה לספרות עם ישראל של אוניברסיטת בר-אילן, ובעלת תואר דוקטור מטעם אותה אוניברסיטה. קיבלה את פרס המחלקה ע"ש ישראל אפרת על עבודות המסטר (1998) והדוקטורט (2006) ופרס יד ושם על עבודת הדוקטורט (2004). עסקה בחינוך ובהוראה. ממשיכה במחקר הספרות העברית, משוררת-אורחת, מרצה במוסדות חינוך ותרבות ומנחה סדנאות לכתיבה יוצרת. ייסדה את בית הסופר מודיעין והסביבה ואת כתב העת לספרות ולאמנות – "שבילים" (2008). יו"ר בית הסופר מודיעין והסביבה ועורכת כתב-העת שבילים.
פרסמה שישה-עשר ספרים: שני ספרי מחקר, ספר ילדים ושלושה-עשר ספרי שירה, שזיכו אותה בפרסים פרס שר החינוך לספרי ביכורים, פרס אדלר; פרס ישראל אפרת מאוניברסיטת בר-אילן, פרס יד ושם על עבודת הדוקטורט (2004).
קיבלה מספר תעודות כבוד ודוקטורט של כבוד מהאקדמיה הבינלאומית לאומנות והקונגרס העולמי לשירה, פרס שירה בקונגרס העולמי WCP ה-36 ב-2016 ובקונגרס העולמי WCP ה-38 ב-2018;
כלת פרס ראש הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ז–2017.
שיריה תורגמו לסינית, לאנגלית, לספרדית, לרוסית, לצרפתית, לערבית, לטורקית, לרומנית, לטמילית, להינדית ולמונגולית ופורסמו בכתבי עת בינלאומיים.
אברהם-איתן מופיעה בתוכניות המיועדות לתלמידים ומבוגרים גם בשיריה המולחנים: בשירי הדיסק והספר "מחזור אור, שיר ואישה", שהלחין ניסן פרידמן, בשירי אלבום השירים והספר: "שירת השחרור" שהולחנו על ידי המוזיקאי, עודד גדיר ובשירים מולחנים רבים מכל ספריה, שהולחנו על ידי המוזיקאי-המשורר דוד ברבי, על ידי המוזיקאי זאב אולמן ומבוצעים על ידי מקהלת "קולות מודיעין" וכן שירים שהולחנו מתוך הספר "כמעט בית" על ידי המוזיקאי רמי שולר ואחרים.
ספרה הראשון "בוקר ירוק" (ספריית פועלים 1997) זכה בפרס שר החינוך לספרי בכורים, בפרס ע"ש רון אדלר ובפרס אח"י. ספרה השני זכה בפרס האגודה לטיפוח חברה ותרבות ובפרס אח"י.
ב-2012 קיבלה תואר דוקטור כבוד מטעם הקונגרס הבינלאומי לשירה WCP והאקמיה העולמית לאמנויות WAAC וכן בציון לשבח על שירתה.
ב-2016 זכתה במקום השני בתחרות השירה הבינלאומית של קונגרס השירה העולמי WCP ה-36 בפראג.
כלת פרס ראש הממשלה ליצירה לשנת תשע"ז 2017.
ב-2018 זכתה במקום הראשון בתחרות השירה הבינלאומית של קונגרס המשוררים העולמי WCP ה-38 בסין.
ספריה > שירה

בוקר ירוק, שירים, הוצאת ספרית פועלים 1997, בעריכת המשורר, נתן יונתן. זכה בשני פרסים: פרס שר החינוך לספרי ביכורים ופרס אדלר.
קרן עין כחולה, שירים, הוצאת עקד, 2000, בסיועה של קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
נופי הבית, שירים, הוצאת כרמל, 2003.
מעלית אל הים, שירים, הוצאת עתון 77, 2005.
מחזור אור, שיר ואישה, שירים, הוצאת שבילים, 2009.
להעיר את האנזימים, שירים, הוצאת שבילי-אור, 2011.
סימפוניית אביב, שירים באנגלית ובעברית, הוצאת שבילי-אור, 2011.
בובת האשבול, שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014. הספר יצא לאור בסיוע אקו"ם.
שירת השחרור, שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, מרץ 2017.
Tomorrow The Tangles Will Unravel (translated poems), Amazon April 2018
Waking the Enzymes, שירים מתורגמים, שבילי-אור, 1911 (הספר זכה בפרס הקונגרס העולמי לשירה WCP 36th בפראג 2016).
דעסא-קרקוביאק ומחות הקורונה (מודיעין שבילי-אור, יוני 2020)
כמעט-בית, (תל אביב, שבילי-אור ועמדה, 2024)
ספריה > מחקר

כאב השורשים הכפולים: עיון ומחקר, הוצאת עקד, 2008. הספר מבוסס על עבודת המסטר שזכתה לפרס ישראל אפרת מאוניברסיטת בר-אילן.
מבגדאד לישראל: עיון משווה בטרילוגיה של אלי עמיר: יסמין מול מפריח היונים ותרנגול כפרות: עיון ומחקר, הוצאת עם עובד, 2011.
ספריה > ספר ילדים

אורי ואלמוג מדברים בסקייפ – הוצאת שבילי-אור וסגול, יוני 2018.
על המחברת ויצירתה

רחלי אברהם איתן, מדרש הצדף, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 552–553, הוצאת כרמל, 2017.
נורית גוברין: "הקטר והקרון: שבילי מודיעין", בתוך: 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ו', הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשע"ה/2015, עמ' 214 - 220. על 'שבילים' בעריכת רחל אברהם איתן.
יעוז, חנה. חלונות ללשון המטאפורה עם חלי אברהם-איתן (פגישות). פסיפס, חוב' 57 (2004), עמ' 39–41.
הערות שוליים

↑   השחקנית ענת עצמון קוראת בספר הילדים של רחלי אברהם-איתן "אורי ואלמוג מדברים בסקייפ", סרטון בערוץ "Rachelly Abraham-Eitan", באתר יוטיוב (אורך: 06:49)
↑   מיכל סנונית מדברת על ספר הילדים "אורי ואלמוג מדברים בסקייפ" מאת רחלי אברהם-איתן, סרטון בערוץ "Rachelly Abraham-Eitan", באתר יוטיוב (אורך: 11:43)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297741005171  LCCN: n97071720  VIAF: 37223599   WorldCat (עם VIAF): 37223599
מיכל בן-שחר

אין תמונה חופשית
מיכל בן-שחר (נולדה ב-1974) היא מדענית ישראלית, פרופסור חבר לחקר המוח ובלשנות וראש המעבדה לנוירוביולוגיה של שפה במרכז לחקר המוח על שם לסלי וסוזן גונדה באוניברסיטת בר-אילן. עוסקת בעיבוד וייצוג שפה במוח, תחום התורם להבנת ליקויי קריאה וגמגום.
ביוגרפיה

מיכל בן-שחר נולדה בקיבוץ יפעת. היא בוגרת התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן, ובעלת תואר מוסמך בהצטיינות בפסיכולוגיה מאוניברסיטת תל אביב. ב-2005 הוענק לה דוקטורט מאוניברסיטת תל אביב על עבודתה בפיתוח של שיטות הדמיה מוחית למחקר של ייצוג ועיבוד שפה במוח, בהנחיית פרופ' יוסף גרודזינסקי.
מחקר הפוסט דוקטורט שלה נערך במחלקה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת סטנפורד, בשיתוף עם פרופ בריאן וונדל (אנ'). המחקר התרכז בדרך שבה אזורי המוח המעורבים בקריאה מפתחים רגישות מוגברת למילים כתובות במהלך רכישת הקריאה.
בשנת 2008 הצטרפה לסגל האקדמי הבכיר של אוניברסיטת בר-אילן כחברת החוג לבלשנות וספרות אנגלית וחברה במרכז לחקר המוח ע"ש גונדה.
בשנים 2015 - 2016 הייתה פרופסורית אורחת במרכז הרפואי של אוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 2017 התמנתה לראש הכנס הבינלאומי לנוירוביולוגיה של שפה ולחברת הוועד המנהל של האגודה הבינלאומית לנוירוביולוגיה של שפה
בשנים 2018 - 2022 כיהנה בראש התוכנית ללימודי מדעי המוח באוניברסיטת בר-אילן.
מחקרים (מבחר)

מחקריה של ד"ר בן-שחר עוסקים במנגנונים המוחיים המעורבים בעיבוד שפה, ובשיטות הדמיה מוחית המאפשרים לזהות הבדלים בעיבוד שפה באוכלוסיות שונות. למשל, מחקריה מראים הבדלים בקישוריות מוחית אצל אנשים בוגרים בעלי גמגום התפתחותי, ומצביעים על הבדלים מוחיים בקישוריות במערכת השפה בילדים שנולדו פגים. בן-שחר הייתה מראשוני החוקרים בישראל שאימצו שיטות של הדמיה מוחית תפקודית (functional MRI) כדי לחקור כיצד המוח מעבד מאפיינים מורכבים של שפה כגון תחביר.
בסדרת מחקרים ביחד עם עמיתים, הראתה כיצד תהליך לימוד קריאה מתבסס על שינויים בקשרים במוח עם התפתחות בילדות, מחקרים אלו זכו לתהודה ופרסים
הערות שוליים

↑   .
↑   .
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303557005171  VIAF: 97349296   WorldCat (עם VIAF): 97349296 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
Light My Fire (שיר)

"Light My Fire" (בעברית: "תדליקי את האש שלי") הוא שיר של להקת הרוק האמריקאית הדלתות מתוך אלבומם הראשון, The Doors. למרות שהשיר נכתב בעיקר על ידי גיטריסט הלהקה, רובי קריגר, הקרדיט למילות השיר ניתן לכל חברי הלהקה. השיר מוכר כאחת הדוגמאות המוקדמות ביותר לרוק פסיכדלי, הוא הוקלט באוגוסט 1966 ויצא בינואר 1967 באלבומם הבכורה.
השיר יצא כסינגל ב-24 באפריל 1967. הוא היה להיטם הראשון שנכנס למצעדים ושהה שלושה שבועות במקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. השיר נכנס מחדש לבילבורד הוט 100 בשנת 1968 בעקבות הצלחת גרסת הכיסוי של חוזה פליסיאנו (שהגיעה למקום השלישי במצעד), והגיעה בשיאה למקום ה-87. השיר גם שהה שבוע אחד בטופ 100 של קאש בוקס, כמעט שנה לאחר הקלטתו. בטקס פרסי הגראמי השנתי ה-11 שנערך בשנת 1969, זכתה גרסת הכיסוי של פליסיאנו בפרס גראמי לביצוע הפופ הווקאלי הגברי הטוב ביותר. פליסיאנו זכה גם בפרס גראמי לתגלית השנה.