stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תגלית גלי הכבידה
הערות שוליים

↑  סרטון וידאו של ההודעה על הגילוי, בליווי הסברים (באנגלית, ללא תרגום)
↑  לא משום שהיה שחצן, אלא מפני שהליך כזה לא היה מקובל בגרמניה, ממנה היגר זמן קצר לפני כן.
↑  "הטעויות של איינשטיין", מאמר ב"סיינטיפיק אמריקן ישראל"
↑  בשנת 2019 התגלו לראשונה, כנראה, גלים שמקורם בהתגשות בין חור שחור לבין כוכב ניטרונים.
↑  המסלול עצמו משלים הקפה בכל 12 מיליון שנות-מרקורי. למעשה, גם המכניקה הקלאסית של ניוטון הצליחה להסביר תנועה מחזורית זו, כאשר נלקחו בחשבון ההשפעות של כל הפלנטות האחרות; ברם, יש סטיה של 42.98 שניות-קשת בכל מאה שנים, בין הניבוי של תורת ניוטון לבין התצפית. עיקום המרחב-זמן מסביר סטייה זו באופן מספק, בדיוק של 0.09% .
↑  בחישוב המקורי (שלא היה של איינשטיין - הוא הוצע לראשונה ב-1804) איינשטיין התבסס על עיקרון השקילות בלבד, ולכן התקבלה זווית סטייה שהייתה מחצית מהזווית הנכונה. ניבוי שגוי כזה היה מכשיל את האישוש, וייתכן שהדבר היה מקשה על המשך פיתוח התורה באותה עת.
↑  זהו האישוש המפורסם ביותר של רעיון המרחב העקום, אם כי התוצאה שהתקבלה אז לא הייתה מובהקת מספיק, והיו שחלקו עליה. המדידה התבצעה שוב, בין היתר, בליקויי חמה בשנים 1922, 1953, ו-1973, בדיוק הולך וגדל; התוצאות התאימו היטב לתאוריה.
↑  מאמר באתר מכון דוידסון לחינוך מדעי
↑  "אוזן קשבת למפץ הגדול", מאמר ב"סיינטיפיק אמריקן ישראל", 5 בפברואר 2014
↑  המתקן קרוי על שם ממציאו, אלברט אברהם מייקלסון, שהשתמש בו כדי להוכיח שמהירות האור קבועה בכל מערכת ייחוס.
↑  מתברר שההתנגשות אירעה בערך בזמן שנוצרו החיים הרב-תאיים על כדור הארץ.
↑  בעתיד יצטרפו אינטרפרומטרים נוספים, באיטליה, יפן והודו, כך שניתן יהיה להעריך יותר במדויק את כיוון ההגעה של גלי הכבידה.
↑  Gravitational Waves from a Binary Black Hole Merger מאת B. P. Abbott ועוד רבים מצוות LIGO ו-Virgo, מאמר ב-Physical Review Letters, ‏11 בפברואר 2016
↑  בפעם השנייה, LIGO מאתר גלי כבידה מתאריך 15 ביוני 2016, אתר MIT
↑  GW151226: Observation of Gravitational Waves from a 22 Solar-mass Binary Black Hole, אתר LIGO
↑   מדענים תיעדו התנגשות בין שני כוכבי נויטרונים, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2017
↑  בעקבות אירוע נוסף של גילוי גלי כבידה באוגוסט 2017, אמר דובי פוזננסקי מאוניברסיטת תל אביב, שהטלסקופ שלה במצפה רמון היה שותף לגילוי: "זו תגלית שפותחת עידן חדש בחקר היקום. עד לאחרונה היה באפשרותנו להתבונן ביקום... רק באמצעות גלים אלקטרומגנטיים. היכולת לקלוט גלי כבידה היא כמו לזכות בחוש נוסף, כזה שניתן להקביל אותו לחוש המישוש." פוזננסקי ותלמידיו פרסמו את ממצאיהם בירחון Nature.
↑  "לראשונה תועדה התנגשות של כוכבי ניטרונים", מאמר באתר מכון דוידסון לחינוך מדעי של מכון ויצמן, ובו פירוט של תרומות רבות של מדענים ישראליים למחקרים החדשים
↑  עידו אפרתי, שלושה מדענים אמריקאים זכו בפרס נובל לפיזיקה על גילוי גלי הכבידה, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2017
↑  קישור למאמר ב-(Physical Review Letters)
↑  דיווח בחדשות המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס
טלסקופ BICEP2 (מימין) בקוטב הדרומי
רישום של האות שנקלט בגלאי בליווינגסטון, לואיזיאנה (מימין), והאות שנקלט בהנפורד, וושינגטון (משמאל), בהשוואה לניבוי התאורטי
תנועה להתחדשות ממלכתית

ערך זה עוסק בתל"ם - תנועה להתחדשות ממלכתית - מפלגה שפעלה בשנות ה-70 וה-80. אם התכוונתם למפלגה בראשות משה יעלון שהוקמה בשנת 2019, ראו .
| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 שם רשמי:  תנועה להתחדשות ממלכתית 
 מנהיגים:  משה דיין, מרדכי בן-פורת
 תקופת הפעילות:  1981–1983 (כשנתיים) 
 כנסות:  תשיעית - עשירית
 ממשלות:  19, 20
 אותיות:  כן
 שיא כוחה:  4 מנדטים (הכנסת התשיעית)*  *נוסף מנדט לאחר הקמת הסיעה
 שפל כוחה:  2 מנדטים (הכנסת העשירית)
 נוצרה מתוך:  תנועה להתחדשות ציונית חברתית, הרשימה הממלכתית, פורשי הליכוד, המערך וד"ש
 התמזגה לתוך:  התפלגה לרכיביה
 
תל"ם - תנועה להתחדשות ממלכתית היא מפלגה ישראלית שפעלה בסוף שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, בראשות משה דיין ומרדכי בן-פורת.
רקע

בסוף שנת 1980 החלה המערכת הפוליטית להיערך לבחירות שהיו מתוכננות בשנת 1981. משה דיין, שנבחר לכנסת התשיעית מטעם המערך, הוזמן ב-1977 על ידי מנחם בגין להיות שר החוץ בממשלתו, אך התפטר מהממשלה והתלבט האם לפרוש מהחיים הפוליטיים או להתמודד במפלגת מרכז שתיקח את מקומה של התנועה הדמוקרטית לשינוי שהתפוררה.
באותה תקופה פרשו יגאל הורביץ, זלמן שובל וחבריהם מהרשימה הממלכתית, מהליכוד על רקע חילוקי דעות במדיניות הכלכלית, וביקשו להתמודד בחירות. שובל האמין שעדיף להתמודד יחד עם דיין ופעל לשדך בין דיין להורביץ.
המפלגה

המפלגה נוסדה במרץ 1981 לקראת הבחירות לכנסת העשירית על ידי ח"כ משה דיין וזלמן שובל. בתחילה סיכם דיין עם זלמן שובל על ריצה משותפת עם הרשימה הממלכתית, אך המגעים עם יגאל הורביץ, ראש רפ"י באותה עת, עלו על שרטון, על רקע עמדותיו הניציות של יגאל הורביץ ובתחילת אפריל הציג דיין את רשימתו שכללה את מרדכי בן-פורת, זלמן שובל, הרצל שפיר, בועז נהיר, ישראל כץ, אברהם בן מאיר, רם כספי, ישראל גרנית ושלמה אהרונסון. בהמשך הסכים הורביץ יחד עם חבריו, יוצאי הרשימה הממלכתית, להצטרף לרשימה ושובץ במקום השלישי, תוך שדחק אחורה את זלמן שובל והבאים אחריו. ניסיונות לצרף את עזר ויצמן לרשימה, לא צלחו.
בכנסת היוצאת כללה הסיעה את דיין, יגאל הורביץ, זלמן שובל ושפיק אסעד מסיעת אחווה (שנבחר במקור לכנסת במסגרת התנועה הדמוקרטית לשינוי).
סקרים מוקדמים חזו למפלגה, לכשתקום, חזרה על ההישג של התנועה הדמוקרטית לשינוי. אולם לאחר הקמת המפלגה ועם התקדמות מערכת הבחירות והקיטוב בין הליכוד למערך, התמיכה בתל"ם ירדה. באפריל, קיבלה המפלגה בסקר מינה צמח שבעה מנדטים ובמאי ירדה ל-4 מנדטים.
בבחירות זכתה להישג של 2 מנדטים בלבד, מכוחם נכנסו לכנסת דיין ומרדכי בן-פורת. במהלך הקדנציה נפטר משה דיין ובמקומו נכנס הורביץ לכנסת. ביוני 1983 התפלגו הורביץ ובן פורת והקימו שניהם סיעות יחיד בהן כיהנו במשך יתרת כהונת הכנסת. בן פורת שב והתמודד בראשות התנועה להתחדשות ציונית חברתית בבחירות לכנסת האחת עשרה, אך היא לא עברה את אחוז החסימה.
נציגי המפלגה בכנסת

| כנסת | חברי כנסת | הערות |
| --- | --- | --- |
| הכנסת התשיעית (1977) | 4 מנדטים: משה דיין, יגאל הורביץ, זלמן שובל, שפיק אסעד |  הסיעה הוקמה ב-19 במאי 1981 על ידי יגאל הורוביץ וזלמן שובל שפרשו מסיעת רפ"י - הרשימה הממלכתית, ומשה דיין שהיה חבר סיעת יחיד.  אסעד הצטרף לסיעה ב-15 ביוני 1981 מסיעת אחווה (פורשי ד"ש). |
| הכנסת העשירית (1981) | 2 מנדטים: משה דיין, מרדכי בן-פורת,  יגאל הורביץ |  מועמדים בולטים שלא נכנסו לכנסת: ישראל כץ לרשימת מועמדים מלאה ראו :   ב-16 באוקטובר 1981 נפטר משה דיין. החליף אותו יגאל הורוביץ.  ב-6 ביוני 1983 התפלגה הסיעה: יגאל הורוביץ הקים מחדש את סיעת "רפ"י - הרשימה הממלכתית" כסיעת יחיד, ואילו מרדכי בן-פורת הקים אף הוא סיעת יחיד תחת השם התנועה להתחדשות ציונית חברתית. |
הערות שוליים

↑  נחום ברנע, בתחנת באר שבע עמד קטר, דבר, 27 בפברואר 1981
↑  דיין מוכן שרשימתו תצטרף, דבר, 5 באפריל 1981
↑  ילקוט הפרסומים 2721, עמוד 2057
↑  דיין מציע מקום שלישי להורביץ, דבר, 20 באפריל 1981
↑  נחום ברנע, דיין הוא כמו הרעש בצפת, דבר, 13 בפברואר 1981
↑  אבי בטלהיים, המפלגות חלו בקדחת הסקרים, מעריב, 21 בספטמבר 1980
סקר דחף: 17 מנדטים, דבר, 4 בינואר 1981
↑  מערך - 46 מנדטים, ליכוד - 34, המפד"ל - 8, תל"ם - 7 מנדטים, דבר, 21 באפריל 1981
↑  סקר מאי של מינה צמח, דבר, 25 במאי 1981
מערך - 43; ליכוד - 42, דבר, 9 ביוני 1981
תפרים (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  עדיה אמרי אור
 הופק בידי:  עדי דרוקר
 תסריט:  עדיה אמרי אור
 עריכה:  אור לי-טל
 שחקנים ראשיים:  ריקי בליך איציק גולן שירה קצנלנבוגן
 צילום:  מידן ארמה
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  23 ביולי 2011
 משך הקרנה:  18 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט קצר סרט סטודנטים סרט דרמה סרט להט"בי
 פרסים:  זוכה פסטיבל טרייבקה 2012
 דף הסרט ב־IMDb
תפרים הוא סרט ישראלי קצר משנת 2011. הסרט, בבימויה של עדיה אמרי אור ובכיכובם של ריקי בליך, שירה קצנלנבוגן ואיציק גולן, זכה בפרס Student Visionary בפסטיבל הסרטים טרייבקה 2012. הסרט נתמך על ידי קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
עלילה

עמית (ריקי בליך) ונועה (שירה קצנלנבוגן), בנות-זוג בשנות ה-30 שלהן, במהלך לילה אחד בבית החולים, לאחר הלידה של הבת הראשונה שלהן, סוף סוף אומרות אחת לשנייה את האמת.
שחקנים ודמויות

ריקי בליך - עמית
איציק גולן - שאול
שירה קצנלנבוגן - נועה
פרסים

בשנת 2012, זכה הסרט בפרס Student Visionary בפסטיבל הסרטים טרייבקה. בין הנימוקים להענקת הפרס: "הסרט כתוב היטב ... ומשוחק בעוצמה".
הערות שוליים

↑   "תפרים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
תולדות החולה

תולדות החולה (בלועזית: אָנַמְנֵזָה) הוא מושג ברפואה, ופירושו תיאור ההיסטוריה הרפואית של החולה, ובפרט התסמינים שבהם הבחין בראשית המחלה - כאב, עקצוץ, סחרחורת, נפיחות, אודם וכן הלאה. לקיחת אנמנזה היא חלק בלתי נפרד מן הראיון שרופאים עורכים למטופלים.
תולדות החולה הן חלק מהותי מתהליך האבחנה, ומסייעות למטפלים להתמקד בשאלות הרלוונטיות לכך. מחקרים רפואיים העלו שבמקרים רבים ניתן להגיע לאבחנה על סמך אנמנזה בלבד, אך שיש לה תפקיד חשוב גם אם אינה מספקת לאבחנה מלאה. לצד זאת, האנמנזה מספקת הזדמנות למגע בלתי אמצעי בין המטפל למטופל ומסייעת בבניית הבנה ואמון מקצועיים.
תולדות החולה כוללות בדרך כלל את הפרטים הבאים:
פרטים מזהים
תלונה עיקרית / סיבת הפנייה לטיפול
המחלה הנוכחית
תולדות המטופל, מחלות עבר, טיפולים רפואיים בעבר
תרופות שאותן נוטל המטופל
אלרגיות
הרגלים בעלי השלכה בריאותית (עישון, שימוש בסמים וכדומה)
תולדות המשפחה
רקע סוציאלי
סקירת מערכות הגוף
ראו גם

דגל אדום
תקרית לאג'ו

| --- | --- |
 תאריך:  31 בינואר 1974
 מקום:  פולאו בוקום, סינגפור
 קואורדינטות:  1°13′42″N 103°45′59″E﻿ / ﻿1.2284°N 103.7664°E﻿ / 1.2284; 103.7664
 סוג:  פיגוע מיקוח
 נשק:  תתי מקלעים וחומרי נפץ
 חטופים:  5
 מספר מפגעים:  4
 he
 
תקרית לאג'ו, הידועה גם כחטיפת המעבורת "לאג'ו", הייתה אירוע טרור, שהתרחש ב-31 בינואר 1974 באי פולאו בוקום (אנ'), סינגפור. ארבעה מחבלים מארגוני הטרור הצבא האדום היפני והחזית העממית לשחרור פלסטין תקפו את מתחם זיקוק הנפט של חברת האנרגיה "של" באי פולאו בוקום ובהמשך חטפו את המעבורת "לאג'ו", ולקחו את חמשת אנשי הצוות שלה כבני ערובה.
משבר בני הערובה נפתר לאחר שממשלת סינגפור אפשרה למחבלים לשוב בבטחה למזרח התיכון בתמורה לשחרור אנשי הצוות החטופים. אירוע זה היה אירוע הטרור הבינלאומי הראשון בסינגפור.
רקע

קבוצת המחבלים הפלסטינים תכננה תחילה לתקוף את מתחם בתי זיקוק הנפט של חברת אסו (אנ') (אחד מהחטיבות של חברת אקסון מוביל) בסלאגנטנגן (Slagentangen) מחוץ לטונסברג בנורווגיה בשנת 1973 במהלך משבר האנרגיה העולמי, אך שינתה את תוכניותיה לאחר שהרשויות הנורווגיות קיבלו מידע מקדים על כוונתם, הפעילו אזעקת טרור ובכך גרמו להם להבין כי כוונתם ידועה ואלו הסתלקו במהירות ובשקט מהמדינה.
התקרית

ב-31 בינואר 1974, קבוצה של ארבעה גברים חמושים בתת מקלעים וחומרי נפץ, יצאה לבצע פיגוע במתחם בתי זיקוק הנפט של חברת "של" בפולאו בוקום, אי קטן השוכן מדרום לאי סינגפור. שניים מהמחבלים היו חברים בצבא האדום היפני (JRA) והשניים האחרים השתייכו לחזית העממית לשחרור פלסטין (PFLP). מטרתם הייתה לשבש את אספקת הנפט הגדולה מסינגפור למדינות אחרות, ובמיוחד לדרום וייטנאם (ימי מלחמת וייטנאם). ב-1 בפברואר 1974 הצהיר דובר החזית העממית בביירות כי מטרת הפיגוע הייתה לשמש אזהרה לכל חברות הנפט המונופוליסטיות בפרט ולאימפריאליזם בכלל, הגורמים לדיכוים המתמשך של הערבים במזרח התיכון.
בתחילת פעולתם עלתה סירת המחבלים על שונית אלמוגים סמוכה. הם הצליחו להגיע לחוף פולאו בוקום לאחר ששכנעו ספן חולף תמים לגרור אותם לעבר האי. כשהם פנו לעבר השער של מתקן הנפט, הם ירו יריות לעבר שני כלי רכב חולפים, אך איש לא נפגע. שומר בעמדת האבטחה של המתקן הצליח להימלט ולהפעיל את האזעקה. המחבלים הצליחו לפוצץ 3 מתוך 12 חומרי הנפץ שנשאו אך הם הצליחו לגרום רק לנזק קל.
בניסיונם לברוח לאחר הביצוע הכושל של הפיגוע במתקני הנפט, חטפו המחבלים את המעבורת "לאג'ו" במזח הראשי של האי ולקחו את כל חמשת אנשי הצוות שלה כבני ערובה. עד מהרה גילו שלטונות סינגפור על חטיפת המעבורת והחל מרדף אחריה. המעבורת הוקפה במהירות על ידי ספינות תותחים של חיל הים הסינגפורי וספינות סיור של משמר החופים הסינגפורי במעגן המזרחי, ממש מחוץ למפרץ המרינה.
בשבעה הימים הבאים התנהל משא ומתן אינטנסיבי בין ממשלת סינגפור למחבלים. שניים מבני הערובה הצליחו להימלט משוביהם על ידי קפיצה מסיפון המעבורת באמצע הלילה וחולצו במהירות על ידי הכוחות הסינגפוריים. לבסוף הסכימו המחבלים לשחרר את כל אנשי הצוות החטופים שנותרו בתמורה לליווי של קבוצת "עֲרֵבִים" שילוו אותם בשלום למזרח התיכון. קבוצה זו שכללה 13 בני אדם, הורכבה מארבעה אנשי קומנדו מצבא סינגפור (SAF) ושמונה גורמי ממשל בראשות מנהל חטיבת הביטחון והמודיעין (SID) של משרד הביטחון של סינגפור, סלפן רמנתן.
בליל 7 בפברואר הועברה קבוצת המחבלים מהמעבורת למטה משטרת החופים ומשם לשדה התעופה הצבאי פאיה לבאר, שם מסרו המחבלים את נשקם ושחררו את שאר בני הערובה. לאחר מכן, ארבעת המחבלים עזבו את סינגפור ב-8 בפברואר בשעה 1:25 בבוקר, בליווי קבוצת ה-"עֲרֵבִים" בראשות רמנתן בטיסה מיוחדת של ג'פאן איירליינס לכווית. בהגיעם לכווית, שבה קבוצת ה-"עֲרֵבִים" חזרה אל סינגפור. המחבלים התקבלו בכווית ומשם הוטסו לדרום תימן.
כל חברי צוות המשא ומתן קיבלו עיטורי כבוד ב-9 באוגוסט 1974, היום הלאומי של סינגפור (יום העצמאות). 20 שנה מאוחר יותר הפך אחד מדמויות המפתח באירוע, סלפן רמנתן לנשיאה השישי של סינגפור וכיהן בשתי כהונות כנשיא משנת 1999 עד 2011.
הערות שוליים

↑  "Første gang på 41 år: – Derfor slår myndighetene offentlig alarm" (בנורווגית). NRK. 24 ביולי 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "- Stoppet terror i 1973 ved å slå alarm". Aftenposten (בנורווגית). 28 ביולי 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Squire, Thomas A. Always a Commando : the life of Singapore army pioneer Clarence Tan. pp. 242–253. ISBN 978-9814779319.
↑  "Newspaper Article - Hijackers say: We are sorry". אורכב מ-המקור ב-20 בדצמבר 2013. נבדק ב-17 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ship Hijackings Are A Rare Occurrence, Often Complicated With AM-Ship Hijack, Bjt". Associated Press. 8 אוק' 1985. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Newspaper Article - N-Dayhonours for Laju heroes". אורכב מ-המקור ב-17 ביוני 2013. נבדק ב-17 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
תומאס אסק

תומאס אסק (אנגלית: Thomas Usk; נפטר ב-4 במרץ 1388), משורר אנגלי משלהי ימי הביניים.
הוא נולד בלונדון, ומחברו של The Testament of Love, שבעבר נחשב בכלל ליצירתו של ג'פרי צ'וסר. הפרלמנט (המכונה "הפרלמנט חסר-הרחמים" בחיבור) רדף אותו ובשנת 1388 אף הביא להוצאתו להורג. The Testament of Love הוא יצירת פרוזה אלגורית שנכתבה בשבתו בבית-הסוהר במטרה לגייס עזרה. ואלטר סקיט גילה שהאותיות התחיליות של הפרקים יוצרות יחד אקרוסטיכון: "MARGARET OF VIRTU HAVE MERCI ON TSKNVI." על פי הפענוח המקובל, המילה האחרונה היא "THINUSK," או "thin(e) Usk."
אסק שימש כמשרת לג'ון נורת'המפטון כשהאחרון כיהן כראש העיר של לונדון בשנים 1381 עד 1383. בשנת 1384, הוא נעצר ושוחרר בתמורה להלשנה על נורת'המפטון, משום שלא היה לו כל רצון, לדבריו, להיות "מרטיר מסריח". דבר זה הקנה לו את איבתה של קבוצת גלוסטר. כשהם החלו לצבור כוח, אסק נשפט לטביעה, תלייה והתזת ראשו, וזה הוצג מעל שער ניוגייט.
ג'ון ממאלוורן מספק תיאור של ההוצאה להורג בהמשכו ל-Polychronicon, בספרו על כך שנדרשו שלושים מכות חרב כדי לגדוע את ראשו של אסק. אסק היה גובה-מכס בין השנים 1381 ל-1384, כאשר צ'וסר היה מבקר-המכס, והוא הכירו. ב-The Testament of Love, אל האהבה מהלל את "mine own true servant, the noble philosophical poet in English", שכתב שיר על טרוילוס (כלומר, צ'וסר). אסק היה חבר בתנועת הלולארדים, אך הושב לכנסייה הקתולית במהלך שהותו בבית-הסוהר.
תקרית לאקוניה

שתי צוללות גרמניות אוספות ניצולים מהאונייה לאקוניה
תקרית לאקוניה התרחשה באוקיינוס האטלנטי הדרומי במהלך מלחמת העולם השנייה בחודש ספטמבר 1942. במהלכה טירפדה צוללת גרמנית אוניית נוסעים של בעלות הברית, ולאחר מכן היא וצוללות אחרות אספו ניצולים מהאונייה על סיפונן החיצוני. מטוסים של בעלות הברית תקפו שתיים מהצוללות, שנאלצו לצלול ולהותיר את הניצולים שעליהן בים הפתוח. האירועים הביאו את הפיקוד העליון של הצי הגרמני לאסור על הצוללות לאסוף להבא ניצולי אוניות ולהגיש להם עזרה. פקודה זו הייתה לימים נושא לדיון באחד ממשפטי נירנברג.
התקרית > ההטבעה

הלאקוניה הייתה אוניית נוסעים בעלת הדחק של 19,695 טון, שנבנתה ב-1921. לאחר פרוץ המלחמה היא גויסה לשירות צבאי וב-1942 הוסבה לנושאת גייסות. ב-12 בספטמבר 1942 היא הייתה בדרכה מקייפטאון שבדרום אפריקה אל פריטאון שבסיירה לאון הבריטית. על סיפונה היו 2,732 איש - 463 אנשי צוות, 87 אזרחים, 286 חיילים בריטים, 1,793 חיילים שבויים איטלקים ו-103 חיילים פולנים, ששימשו בתפקיד שמירה על השבויים.
בבוקר 12 בספטמבר אותרה האונייה על ידי הצוללת הגרמנית U-156 בנקודה מול חופי אפריקה המערבית, במחצית הדרך בין ליבריה לבין האי אסנשן. האונייה שטה לבדה והייתה חמושה בתותחים, עובדה שהפכה אותה למטרה צבאית לגיטימית. הצוללת שיגרה לעבר האונייה טורפדו (או טורפדות) שפגע בה והיא החלה לשקוע, תוך שידור קריאות מצוקה, שככל הנראה לא נקלטו. היא טבעה קצת יותר משעה לאחר שנפגעה.
על סיפון האונייה נמצאו סירות הצלה ורפסודות הצלה בקיבולת מספיקה לכל הנפשות שעל סיפונה, אבל הצוות לא הצליח להשיק יותר ממחציתן בטרם טבעה האונייה. השבויים האיטלקים לא שוחררו ונותרו בחללים שבבטן האונייה, אך רובם הצליחו להיחלץ מהם בכוחות עצמם דרך אשנבים וצינורות אוורור. חלק מהשבויים קפצו למים. הם ניסו לעלות על סירות ההצלה, אך חיילים פולנים דקרו אותם בכידוני רובה כדי למנוע זאת מהם ושבויים אחרים נורו למוות. רק רפסודה אחת עזבה את האונייה הטובעת כשעליה שבויים. הדם שניגר למים משך למקום כרישים שתקפו ניצולים.
הצוללת הגרמנית צפה על פני המים במטרה לאתר בין הניצולים קצינים בכירים ולשבות אותם. להפתעת צוותה הם מצאו במים כאלפיים ניצולים. כאשר הבין קברניט הצוללת שרבים מהם הם אזרחים ושבויים איטלקים, הוא הניף מיד את דגל הצלב האדום והחל בפעולות הצלה.
בשעה 01:25 ב-13 בספטמבר דיווח קברניט הצוללת על המצב בשידור רדיו מוצפן למפקדת כוח הצוללות הגרמני. מפקד הכוח האדמירל קרל דניץ הורה לשבע צוללות שנאספו כדי לערוך התקפה על קייפטאון לנטוש את משימתן ולצאת למשות את ניצולי הלאקוניה. הוא דיווח למנהיג גרמניה אדולף היטלר על הפקודה שנתן. היטלר התרתח ופקד שפעולות ההצלה יופסקו. האדמירל אריך רדר, מפקד הצי, הורה לשבע הצוללות, לרבות הצוללת המטרפדת, לשוב למשימתן המקורית. במקביל הוא פקד על הצוללות U-506 ו-U-507 ועל צוללת איטלקית לאסוף את הניצולים מסיפונה של U-156 ולהמשיך לאתר טביעת הלאקוניה כדי למשות שבויים איטלקים נוספים מהמים. גם הצי של צרפת של וישי התבקש לסייע מבסיסיו במערב אפריקה. הצי שיגר מסנגל ודהומיי לאתר ההטבעה סיירת ושתי אוניות קטנות יותר. דניץ הורה לצוללת U-156 להישאר במקומה ושלח למשימה מול קייפטאון צוללת אחרת תחתיה. הוא הורה שהצוללות יאספו ניצולים רק עד למידה שתאפשר להן להיות מוכנות לפעולה בצלילה.
הצוללת U-156 כבר הייתה עמוסה באותה עת בכ-200 ניצולים ששהו בתוכה ועל סיפונה. עוד 200 שהו בסירות הצלה שגררה אחריה. בבוקר ה-13 בספטמבר פקד קברניטה לשדר שידור לא מוצפן באנגלית שבו ציין את מיקומו, ביקש מכל כלי השיט באזור סיוע והבטיח לא לתקוף אותם אם לא יותקף בעצמו. ב-15 בספטמבר הצטרפו אליו שלוש הצוללות שנשלחו לסייע בפעולות ההצלה. סיפוניהן המו במהרה בניצולים וכל אחת מהן גררה סירות הצלה אחריה. הם יצאו לדרך כדי לפגוש את שלוש האוניות הצרפתיות ולהעביר אליהן את הניצולים. במהלך הלילה הן נפרדו זו מזו.
השדר ששידרה U-156 נקלט על ידי הבריטים בפריטאון, שסברו כי מדובר בהונאה. ב-15 בספטמבר הועברה הודעה לכוחות ארצות הברית כי האונייה לאקוניה טורפדה וכי אונייה בריטית יצאה אל אתר הטביעה כדי למשות ניצולים. השדר נוסח בצורה לקויה, כך שהאמריקאים סברו שהטביעה התרחשה ב-15 בספטמבר ולא ידעו על מעורבות צוללות גרמניות ואוניות צרפתיות בפעולות החילוץ.
התקרית > ההתקפות האוויריות על הצוללות

בבוקר ה-16 בספטמבר איתר מטוס אמריקני מדגם B-24 שהמריא מהאי אסנשן את הצוללת U-156, שדגל הצלב האדום היה פרוש על סיפונה. הצוללת אותתה אל המטוס בקוד מורס וביקשה סיוע. קצין בריטי שהיה על סיפון הצוללת שידר אל המטוס כי על הצוללת נמצאים ניצולים, לרבות אזרחים. מפקד המטוס לא השיב, התרחק מהצוללת ודיווח לבסיסו על המצב. הקצין המפקד בבסיס פקד עליו להטביע את הצוללת. הוא טען לימים שלא ידע כי צוללת גרמנית מעורבת בפעולות ההצלה וכי סבר שדיני המלחמה אינם מתירים לכלי שיט לוחם להניף את דגל הצלב האדום. הוא חשש שהצוללות יתקפו כלי שיט בריטים שיצאו לאזור הטביעה, הניח שהצוללות מצילות רק שבויים איטלקים וכן חשש שהצוללות יתקפו את שדה התעופה באסנשן, שפעילותו הייתה חיונית להעברת אספקה לזירות אחדות של המלחמה.
המטוס חזר לטוס לכיוון הצוללת ובשעה 12:32 החל לתקוף אותה. הוא ערך מספר גיחות והטיל פצצות ומטעני עומק. הצוללת נפגעה קלות בלבד אך שתי סירות הצלה טובעו ועשרות ניצולים נהרגו. קברניט הצוללת ניתק את כבל הגרירה של סירות ההצלה שגרר ופקד על הצוללת לצלול באיטיות כדי לאפשר לניצולים שעל סיפונה החיצוני לרדת לאט אל המים, ולאחר מכן צלל לעומק הים. היושבים בשתי סירות הצלה שנותרו מאחור החליטו להפליג אל חוף אפריקה המרוחק. 120 איש היו על סיפונן, אך רק 20 שרדו.
לשלוש הצוללות האחרות לא נודע מיד על ההתקפה האווירית על U-156. הן המשיכו למשות ניצולים. לאחר שנמסר להן על ההתקפה דיווחו שתי הצוללות הגרמניות כי אספו יחד 642 ניצולים, מהם 40 נשים וילדים. הפקודה הבאה ממפקדת הצוללות הורתה להם לנטוש בלב ים את הניצולים הבריטים והפולנים, לרשום את מיקומם ולהורות להם להישאר בו, ואז להפליג במהירות למפגש עם הספינות הצרפתיות. לא ידוע אם מפקדי הצוללות מילאו את הפקודה לנטוש ניצולים בים.
מטוס ה-B-24 מאסנשן וחמישה מטוסי B-25 מאותו הבסיס המשיכו לסרוק את הים בחיפוש אחר הצוללות. ב-17 בספטמבר איתר מטוס ה-B-24 את הצוללת U-506 וערך שתי גיחות תקיפה עליה. הצוללת צללה בצלילת חירום, נטשה את הניצולים שאתה על פני הים ולא נפגעה.
ב-17 בספטמבר דיווח הבסיס הבריטי בפריטאון לבסיס באסנשן על הפלגת האוניות הצרפתיות לאזור. מפקד הבסיס באסנשן חשש כי משמעות הדבר היא ניסיון פלישה לאי והפסיק את הסריקות האוויריות אחרי צוללות כדי להתכונן לפלישה.
בימים הבאים אספו האוניות הצרפתיות מן הים ניצולים וכן פגשו את שתי הצוללות הגרמניות והעלו את הניצולים שאספו על סיפונן. ב-25 בספטמבר הגיעו רוב הניצולים לנמל קזבלנקה שבמרוקו. קצין בריטי בכיר בין השבויים הגיש למפקד הצוללת האיטלקית מכתב תודה על מאמצי ההצלה שנקט. מתוך 2,732 הנפשות שהיו על סיפון הלאקוניה ניצלו 1,113 בלבד. 1,619 ניספו, מתוכם 1,420 שבויים איטלקים.
הניצולים שהגיעו למרוקו הצרפתית נועדו להישלח למחנות שבויים בגרמניה, אך פלישת בעלות הברית לצפון אפריקה בנובמבר 1942 הביאה לשחרורם.
פקודת לאקוניה

לתקרית היו השלכות מרחיקות לכת. עד שהתרחשה היה זה שכיח שצוותי צוללות גרמניות שטירפדו אוניות סייעו לאחר מכן לניצולי ההטבעה במתן מזון ומים, טיפול רפואי בסיסי, סיוע לסירות הצלה שהתהפכו וכן הדרכה בדבר כיוון המצפן לשיט אל היבשה הקרובה ביותר. עם זאת, נדיר ביותר היה שהצוללות העלו ניצולים על סיפונן, שכן המקום בתוכן היה צר אפילו לאנשי הצוות שלהן.
ב-17 בספטמבר 1942, בעקבות ההתקפות האוויריות על הצוללות שסייעו לניצולים, הוציא האדמירל דניץ פקודה חדשה לכוח הצוללות. היא נקראה טריטון נול (Triton Null), אך נודעה לאחר מכן בעיקר בכינוי פקודת לאקוניה. הפקודה הורתה לצוותי הצוללות להימנע ממתן סיוע לניצולי כלי שיט שטורפדו בכל צורה שהיא, למעט מקרים נדירים שבהם בהצלת ניצולים היה משום חשיבות לצוללת עצמה.
במסגרת משפטי נירנברג שנערכו לאחר המלחמה הועמד קרל דניץ לדין פלילי באישומים של פשעי מלחמה, והוצאת פקודת לאקוניה בכלל זה. ההחלטה להאשים אותו בפשע בגין אותה פקודה התבררה כבעייתית ביותר, שכן היא איפשרה לצוות ההגנה שלו להביא עדויות על מקרים רבים שבהם הגישו צוללנים גרמנים סיוע לניצולי הטבעות, לעומת מקרים שבהם חיילי בעלות הברית לא נהגו כך. כמו כן הצביעה ההגנה על כך שארצות הברית החליטה לנקוט מיד עם כניסתה למלחמה בלוחמת צוללות בלתי מוגבלת. לעניין זה הציגו סנגוריו של דניץ עדות כתובה לטובתו מפיו של אדמירל צ'סטר נימיץ האמריקאי. דניץ גם טען כי הפקודה הוצאה לאחר שמטוסי בעלות הברית תקפו צוללות שניסו לסייע לניצולים, באופן שפעולת ההצלה העמידה אותן בסכנה. בעקבות זאת קבע בית הדין הצבאי כי דניץ הורה שלא לסייע לניצולי הטבעות, אך גם לא הורה להוציא אותם להורג. בית הדין קבע כי דניץ הפר את הוראות אמנת הצי השנייה של לונדון (אנ') שהורתה כי אין להטביע כלי שיט אם לא ניתן לסייע לניצוליו. עם זאת, לאור העדויות לכך שבעלות הברית הפרו גם הן את המשפט הבינלאומי לעניין זה, הוא לא ראה לנכון להטיל עליו עונש בשל כך.
לעומת זאת, משפטנים ציינו כי ההוראה למטוסי ארצות הברית לתקוף את הצוללות הגרמניות בעת שצוותיהן הגישו סיוע לניצולי הטבעת הלאקוניה היוותה על פניה פשע מלחמה על פי המשפט הבינלאומי שנהג באותה עת, שכן בעת שעסקו בפעולות ההצלה לא היוו הצוללות מטרה צבאית שהפגיעה בה היא לגיטימית. פרסום משפטי של מכללת המלחמה של צי ארצות הברית משנת 1993 כלל בצד הקביעה האמורה גם ביקורת על כך שחילות האוויר של צבא ארצות הברית לא ראו לנכון לחקור את פעולת מטוסיהם בתקרית לאקוניה ולהעמיד לדין את אלו שעברו עברות פליליות במסגרת זאת.
בשנת 2011 הופק בבריטניה ובגרמניה סרט הטלוויזיה הטבעת הלאקוניה (אנ') שעסק בתקרית.
האונייה לאקוניה
מטוס מדגם B-24
תנועה חוצה את גשר לידס

| --- | --- |

פריים מתוך הסרט
 בימוי:  לואי לה פרינס
 עריכה:  לואי לה פרינס 
 צילום:  לואי לה פרינס
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקרנת בכורה:  בריטניה אוקטובר 1888
 משך הקרנה:  2.76 ± 0.01 שניות
 שפת הסרט:  סרט אילם
 סוגה:  סרט אילם, סרט קצר, סרט תיעודי
 דף הסרט ב־IMDb
 
הסרט, 2 שניות
תנועה חוצה את גשר לידס (באנגלית: Traffic Crossing Leeds Bridge) הוא סרט קצר אילם משנת 1888, שמראה את גשר לידס. הסרט צולם על ידי לואי לה פרינס כשנתיים לפני שנעלם. הסרט הוא אחד הסרטים המוקדמים ביותר והסרט הניסויי השני בהיסטוריית הקולנוע.
עלילה

הסרט, באורך 2 שניות, מציג צילום של הולכי רגל ומרכבות סוסים זזות על גשר לידס שנמצא בלידס, הממלכה המאוחדת.
הפקה

המקום ממנו צילם לה פרינס נקרא באנגלית Hicks the Ironmongers.
הסרט צולם כדי לבדוק את הביצועים של מצלמה כרונופוטוגרפית אחרת שהורכבה על ידי לה פרינס. מצלמת העדשה היחידה, שזכתה מאוחר יותר לכינוי LPCCP Mk II על ידי סינמטגורפרים, צולמה על נייר צילום רחב של 54 מ"מ שפותח בשנת 1884 על ידי ג'ורג' איסטמן וויליאם ווקר. זו הייתה התפתחות חדשה שקדמה לה אחת פחות מוצלחת שכללה 16 עדשות. בסך הכל יוצרו שני עותקים של מצלמה כזו, שונים זה מזה. על פי עדותו של בנו של הממציא, אדולף לה פרינס, נעשה שימוש בעותק שני של המצלמה לצילום הגשר, בצילום בתדירות של 20 פריימים לשנייה.