מתנקשים (משחקי Assassin's Creed)
פילוסופיה ומטרות > מטרות

מה אפשר לעשות כדי לעצור את זה? לעודד סובלנות ושוויון? יש ימים שאנחנו מדברים על חינוך, מאמינים שהידע יציל אותנו מחיי נצח. אך כשאני צועד ברחובות ורואה עבדים נשלחים למכירה פומבית, הלב שלי מתקרר. כשאני רואה בעל שמטיל התעללות ואבנים על אשתו, בהתעקשותו שהיא קיימת רק כדי לשרת אותו, האגרוף שלי מתקמץ. וכשאני רואה ילדים נקרעים מידי הוריהם כדי שאדם אחר ירוויח מכך, נשלחים לסבול מתחת לשמש המדבר ולמות... בימים כאלה, אני לא חושב שדו-שיח יגרום לשינוי. ביום כזה, אני רק חושב עד כמה גורמי העוולה חייבים למות.
המקור באנגלית
لWhat can be done to stop this? To encourage tolerance and equality? Some days we speak of education, believing that knowledge will free us from immorality. But as I walk the streets and see slaves sent off to auction—my heart grows cold. When I see the husband hurl abuses and stones at his wife, insisting she exists only to serve him—my fists clench. And when I see children torn from their parents so that another man might profit—sent off to suffer beneath the desert sun and die...
...On these days, I do not think that dialogue will make a difference. On these days, I can think only of how the perpetrators need to die
לאור האנטיפתיה שלהם לסמכותנות, המתנקשים נאבקו לאורך העידנים למען חירותם של אנשים מדוכאים. למרות זאת, חירות לא הייתה בראש שאיפתם, אלא השלום. המתנקשים שואפים לביסוסם של שגשוג והרמוניה כלל-עולמיים, ולברוא את מה שמקביל לאוטופיה. בכך, הם חולקים יחד עם הטמפלרים רצון כנה לפתור את הכאוס שדבק באנושות. חזונם הבלתי מתואם לגבי איזו אוטופיה תושג כתוצאה מכך הוא מה שפירק את הרוח המשותפת בה חלקו.
שלא כמו הטמפלרים - שמוקיעים את האנושות כבעלת מוח רפה, חלש ומושחת ללא כל תקנה - המתנקשים מצייתים לאמונה ואף לאהבה לאנושות כחלק מהאידיאלים הבסיסיים שלהם. האמנה הסקפטית מיסודה לא מצדיקה את התבוסתנות שבאידאולוגיה של הטמפלרים ולא תומכת בעובדה שקבוצה אחת יכולה להיות חכמה מספיק כדי לכפות דרך חיים או אמונה נכונה באנשים. לפיכך, הם בזים לרעיון שקיצור דרך לשלום אוניברסלי - במיוחד בצורת שעבוד עולמי ושלטון אליטיסטי - יכול לשמש כפתרון מתאים לחולי החברה. במקום זאת, הם מציינים שיש לאפשר לאנושות לעבור תהליך איטי ומפרך כדי לפתח סובלנות כלפי ההבדלים המהותיים ביניהם - תהליך שנלעג כלא מציאותי ובלתי אפשרי בידי הטמפלרים.
מנקודת מבטם של המתנקשים, השלום הוא תוצר של חינוך, ולא של שימוש בכוח. והדבר יתאפשר אך ורק ללא השליטה הקפדנית והנוקשה על מידע ועל החברה בה מצדדים הרודנים. מסיבה זו, ולאור הרפורמציה של אלטאיר למסדר וההתמקדות ברצון חופשי, המתנקשים הזדהו עם האידיאלים לחופש במהלך המאות. קיבעון זה לחופש ולחמלה הביאו את הטמפלרים בתקופת המהפכה האמריקאית - ובמיוחד את הגראנד מאסטר היית'ם קנוויי - להאשים בטעות את המתנקשים על נטישת המטרה שלהם לשלום לטובת חופש מוחלט כמטרה סופית.
למרבה האירוניה, למרות נקודת המבט האופטימית של המתנקשים על האנושות ככלל, הם לא תמיד מחזיקים באמונה של אלה הנאבקים למען זכויות האדם. זהו הכוח המניע שמאחורי פעולותיהם, שההתנקשות היא חלק נכבד מתוכם. אלטאיר לא יכול היה שלא לפקפק ביעילות שבשכנוע, והתלונן על כך שמתעללים רבים היו מקובעים מדי בדרך שלהם מכדי להיגאל באמצעות דו-שיח. המתנקשת והאנליסטית רבקה קריין חלקה את אותו רגש, והסבירה לדזמונד מיילס שלפעמים "אין דרך אחרת". כדי להגן על חייהם של חפים מפשע, המתנקשים מאמינים שפתרון אצילי ואידיאלי לא תמיד אפשרי, ולכן אחד צריך להרוג עבריין כדי להציל את חייו של חף מפשע. עבור חברים רבים באחוות המתנקשים, החמלה תפקדה ככוח מניע עיקרי, אך באופן פרדוקסלי התפרש כמטרות שסובבות סביב רצח. צדק חברתי הוא תמה מאחדת רבת עוצמה בקרב המתנקשים, ולצורך זה הם מתפקדים ככוח שמגיב נגד דיכוי, רודנות והתעללות באנושות - מה שמציב אותם כאויביהם המושבעים של הטמפלרים.