stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקרב על טיניאן
מהלך הקרב

דיוויזיות הנחתים ה-2 וה-4 נחתו בטיניאן ב-24 ביולי 1944. הן נתמכו בהפגזות ימיות ובאש ארטילרית שהומטרה מסאיפאן בצידו השני של המיצר. תרגיל הסחה מוצלח ליד העיירה טיניאן הסיט את המגינים מאתרי הנחיתה האמיתיים בצפון האי. ספינת הקרב קולורדו (USS Colorado) והמשחתת נורמן סקוט (USS Norman Scott) נפגעו שתיהן מסוללות תותחי חוף 6 אינץ' יפניות. הקולורדו נפגעה 22 פעמים ו-44 חיילים נהרגו. הנורמן סקוט נפגעה 6 פעמים וכתוצאה מכך נהרגו הקפטן סימור אוונס (Seymore Owens) ו-22 מחייליו.
היפנים אימצו את אותה הטקטיקה של הגנה עיקשת ששימשה אותם בסאיפאן – נסיגה ביום ותקיפה בלילה. פני השטח המתונים יותר של טיניאן אפשרו לאמריקאים שימוש יעיל יותר בטנקים ובארטילריה בניגוד לשטח ההררי בסאיפאן, וכך הם הצליחו לכבוש את טיניאן בתוך 9 ימי לחימה. ב-31 ביולי היפנים ששרדו יצאו למתקפת התאבדות אחרונה.
קרב זה היה הראשון באוקיינוס השקט בו נעשה שימוש בנפלם. מתוך 120 המכלים שהושלכו במשך המבצע, 25 הכילו נפלם והשאר הכילו תערובת של שמן ודלק. מתוך המכלים שהושלכו, 14 היו נפלים ו-8 מהם התפוצצו לאחר שהופצצו מהאוויר. פצצות נפלם ("פצצות האש") הושלכו ממטוס ה-P-47 ת'נדרבולט ושימשו לשריפת הצמחייה ולחישוף מתקני צבא מוסווים.
לאחר הקרב

כמה מאות חיילים יפנים החזיקו מעמד בג'ונגל במשך חודשים. חיל המצב באי אגויג'אן (Aguiguan) דרומית מערבית לטיניאן, בפיקודו של לוטננט קיניצ'י יאמאדה, החזיק מעמד עד לסיום המלחמה ונכנע ב-4 בספטמבר 1945. החייל האחרון שהסתתר בטיניאן, מוראטה סוסומו, לא נתפס עד 1953.
לאחר הקרב טיניאן הפכה לבסיס חשוב לפעולות הבאות של בנות הברית במערכה. נבנו מחנות עבור 50,000 חיילים. 15,000 חיילים מחיל הבינוי של ארצות הברית הפכו את האי לשדה התעופה העמוס ביותר במלחמה. באי נבנו שני שדות תעופה צבאיים למטוסי בואינג B-29 סופרפורטרס שבהם שישה מסלולי המראה באורך של 2,700 מטרים. אמנם היפנים סללו שלושה מסלולים עבור מטוסי קרב, אך אלו לא היו מתאימים לשימוש המפציצים האמריקאים הכבדים.
מבסיסי חיל האוויר האמריקאי בטיניאן המריאו המפציצים שנשאו את פצצות האטום "ילד קטן" ו"איש שמן" להפציץ את הירושימה ואת נגסאקי, אולם כיום בסיסים אלו נטושים. העדות היחידה שנותרה במקום היא מצבת זיכרון שנבנתה במפרץ ההטענה של הפצצות (הפצצות היו גדולות מדי מכדי להטעינן למטוסים באופן רגיל ולכן נחפרו עבורן מפרצי הטענה תת-קרקעיים). מפרצים אלו, שנאטמו לאחר המלחמה מטעמי בטיחות, נפתחו מחדש ביום השנה ה-60 לציון הקרבות בטיניאן ובסאיפאן.
טנקים על החוף בטיניאן
הערכת שפה

הערכת שפה היא תחום לימודי הנכלל בבלשנות יישומית. כאשר מעריכים שפה עיקר ההתמקדות הוא על ההערכה של שפת האם ושפה שנייה. משקלים שווים יוכלו להינתן כשהם מבוססים על ידע כיצד השפה עובדת מבחינה תאורטית ומבחינה פרקטית וכן, כיצד נעשה השימוש בשפה והשליטה בה.[דרושה הבהרה]
להערכה שפתית של תלמידים קיימת חשיבות עליונה הן עבור התלמידים והן עבור המורים. ההערכה מצביעה על מספר התלמידים שכבר השיגו את מטרות הלמידה וכן, על מספר התלמידים המתקשים בלמידה ועל הפעילויות והשיטות המועילות ביותר ליישום הלמידה.
בהוראת שפה המורה חייב לעיתים קרובות להעריך את הישגי השפה של התלמידים. ניתן לבצע הערכה זו באמצעות מבחנים ובחנים או על ידי הערכות בלתי פורמליות כגון הצגות ומשחקים. בנוסף, מורים משתמשים אף במבחנים אשר הוכנו מראש ממקורות חיצוניים. סגנון הערכה זה נקרא "הערכה חיצונית".
המונח "הערכה שפתית" הוא מונח כוללני יותר בהשוואה למונח "מבחני שפה" ומהווה הגדרה כוללנית להערכה כגון מבחנים בכיתה ללימודים ולמבחני מוסדות.
לקריאה נוספת

אניטה רום, מיכל סגל ובתיה צור, ‏ילד מה הוא אומר? על התפתחות שפה אצל ילדים, מכון מופ"ת, 2005, עמ' 201 - 220‏, באתר "כותר"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000095878 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תעלת מוסקבה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  תעלת מים, סימן נוף 
 מיקום:  מוסקבה 
 מדינה:  רוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1932
 תאריך פתיחה רשמי:  15 ביולי 1937 
 מידות
 אורך:  128.1 ק"מ 
 קואורדינטות:  56°43′00″N 37°08′00″E﻿ / ﻿56.716666666667°N 37.133333333333°E﻿ / 56.716666666667; 37.133333333333
 נתיב התעלה מאזור דובנה בצפון עד לעיר מוסקבה בדרום
 
תעלת מוסקבה (ברוסית: Канал имени Москвы) היא תעלה באורך 128 ק"מ שמקשרת את נהר מוסקבה עם הוולגה. התעלה נבנתה במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20. היא עוברת בשטח מחוז טבר, מחוז מוסקבה ומסתיימת בשטח העיר מוסקבה. רוחב התעלה הוא 85 מטר והיא מסוגלת להעביר אוניות עד 5,000 טון. המטרה העיקרית של התעלה היא לספק מים לעיר מוסקבה, לספק נתיב תחבורה והסדרת מקומות נופש לאורך מאגרי מים של התעלה.
היסטוריה

בשנת 1931 הנהר מוסקבה כמעט התייבש וכבר לא יכול היה להמשיך ולספק מים לעיר הגדולה. בהתאם לכך נבדקו אפשרויות לקשר אותו עם נהר הוולגה ועל ידי כך לספק לו מקורות מים נוספים. בניית התעלה החלה בשנת 1932 ובמהלכה השתתפו אסירי גולאג. לצורך כך הוקם מחנה מיוחד שהיה קיים במשך 5 שנים. הכוח העיקרי להקמת התעלה היו אסירי גולאג שעבדו כ-12 שעות ביום. חלק מהאסירים שוחררו עם סיום הקמת התעלה כפרס עבור העבודה. מאטביי ברמן וראשי נ.ק.וו.ד נוספים שהיו בראש מנהלת ההקמה הוצאו להורג במהלך הטיהורים הגדולים באשמת הכנת הפיכה שלטונית בעזרת האסירים.
ב-15 ביולי 1937 נפתחה התעלה תחת השם "תעלת מוסקבה-וולגה". לאורך התעלה נבנו שבע תחנות כוח הידרואלקטריות לתגבור אספקת החשמל למוסקבה. בסך הכול נבנו מעל 240 מתקנים הנדסיים. במקום חיבור התעלה לוולגה הוקמו פסלי ענק של ולדימיר לנין ויוסיף סטלין בגובה של 25 מטר. בשנת 1963 פורק הפסל של סטלין.
במהלך מלחמת העולם השנייה נוצלו מתקני התעלה להצפת שטחים בקרבת מוסקבה והדבר עצר את התקדמות הצבא הגרמני.
בשנת 1947, לכבוד שנת 800 לייסוד העיר, שונה שמה של התעלה ל"תעלת מוסקבה".
במהלך שנות ה-70 וה-80 בוצעו עבודות שיקום נרחבות במתקני התעלה. על שפת מאגרי מים בקרבת מוסקבה נבנו בתי הבראה. כמו כן שופצו והורחבו מתקני תיירות לאורך החוף.
תוואי התעלה וניצולה

האורך הכולל של התעלה הוא 128 ק"מ. התעלה מתחילה במאגר המים "איוונקובו" בקרבת העיר דובנה. במהלך 74 ק"מ התעלה עולה ב-38 מטר ולצורך כך נבנו 6 תאי שיט. בהמשך באורך 30 ק"מ ממוקמים מספר מאגרי מים. בקטע האחרון באורך של כ-3 ק"מ נבנו עוד 2 תאי שיט והתעלה יורדת ב-36 מטר.
בעקבות הקמת התעלה, הוקם הנמל הנהר הצפוני במוסקבה. באמצעות מערכת תעלות בלומורקנל, תעלת הוולגה-דון ותעלת מוסקבה, נמל זה קשור עם הים הבלטי, הים הלבן, הים השחור, ים אזוב והים הכספי. בעקבות כך נקראת העיר לפעמים "נמל חמישה ימים".
התעלה מנוצלת עד היום להעברת סחורות שונות. בתקופה הסובייטית עברו בתעלה גם אוניות נוסעים ששטו במסלול מוסקבה-ניז'ני נובגורוד ומוסקבה-אסטרחן. הם נסגרו בשנת 2005 כי לא הייתה הצדקה כלכלית להמשך הפעלתם. היום משייטות בתעלה אוניות תיירים רבות. משך השייט הוא 3 - 4 ימים.
תא שיט מס' 3
הערכת ספריות

הערכת ספריות (באנגלית, Library Assessment or Performance Measurement) היא תהליך מובנה הנועד להעריך את איכות שירותי הספרייה בעיני המשתמשים.
הנתונים והמידע הנרכשים בפעילות זו מאפשרים לספרייה לשפר את שירותיה ולזהות את צורכי המשתמשים בהיבטים רבים: הסביבה הפיזית, בחינת האוספים, בחינת ממשקי הגישה לתכנים והשירותים הניתנים על ידי הספרייה מתוך הספרייה ומרחוק.
את נושא הערכת ספריות מוביל בעולם איגוד ספריות המחקר בארצות הברית (ARL) אשר מפרסם באופן שוטף מאמרים, קווים מנחים וכלים סטטיסטיים לפעילות זו.
אחד מכלים אלו הוא ה-LibQUAL הבודק שלושה ממדי שירות: הספרייה כמקום (LP: Library as Place) שליטה במידע: איכות האוסף והממשקים (IC: Information Control) ואיכות השירות (AS: Affect of Service).‏ LibQUAL הפך לכלי הערכה הנפוץ ביותר בקרב ספריות אקדמיות ועשו בו שימוש יותר מאלף ספריות אקדמיות בעולם, רובן מצפון אמריקה ואירופה, אך גם בהונג קונג, דרום אפריקה, האמריות וישראל והוא תורגם ליותר מ-20 שפות כולל עברית.
בנוסף לסקרי שביעות רצון, בפעולות הערכת ספריות כוללות: סקרי שימוש בספרייה, סקרי שמישות של כלי הגילוי ואתר הספרייה, תצפיות על דלפקי השירות, קבוצות מיקוד וראיונות.
פעילות הערכה בספריות בישראל

הספרייה האקדמית הראשונה בישראל בה החל תהליך שיטתי של פעילות הערכה משנת 2007 היא ספריית יונס וסוראיה נזריאן, אוניברסיטת חיפה.
צוות הערכה בספרייה המורכב מנציגי כל היחידות בספרייה תרגם את שאלון LibQUAL לעברית ועושה בו שימוש מדי שלוש שנים בקרב קהל לקוחות הספרייה: סטודנטים, סגל אקדמי ומנהלי.
הספרייה אף מבצעת באופן שוטף מגוון פעולות הערכה וסקרי שביעות רצון שונים ותוצאותיהם מתפרסמים באתר הספרייה ובאתר ייעודי לפעולות אלו.
על פעילות ייחודית זו זכה צוות הערכה בספריית יונס וסוראיה נזריאן, אוניברסיטת חיפה בפרס פינקלר למידע בשנת 2012.
לקריאה נוספת

בלומה פרץ, שיטות סקר לפתרון בעיות מעשיות בספרייה. בתוך: "עלון אגודת הספריות המיוחדות ומרכזי המידע בישראל", י"א(2): 58–64, 1981
ג. מרי., טי.טי.טי. הון וק. וילימסון, סקר ניתוח צרכים של משתמשי ספרייה מוקלטת. בתוך: "ליקוטים: כתב-עת לענייני עיוורים ועיורון", 25: 34–40, 1996
אסתר שמש, הערכה של מערכת שרותי הספרייה: יעילות, חשיבות ושביעות רצון בעיני המשתמשים. עבודת מאסטר, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 2002
נורית רויטברג, הספרייה האקדמית: מספריה אלקטרונית למרכז למידה: שילוב שימושים מסורתיים וחדשים בספרייה ובמחשביה, עבודת דוקטורט, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 2004
אדית פאלק ולובה גורנשטיין, הספרייה האקדמית בעיני החוקרים: הערכת שביעות רצונם של חברי הסגל האקדמי ותלמידים לתואר שלישי משירותי ספריות האוניברסיטה העברית. בתוך: "מידעת: כתב עת של קהילת המידע בישראל", 6: 31–45, 2010
קבלת פרס פינקלר למידע לשנת 2012. בתמונה, חלק מחברי צוות הערכה יחד עם מנהלת הספרייה, ספריית יונס וסוראיה נזריאן, אוניברסיטת חיפה
תעלת עינת

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע נוסף
 קואורדינטות:  32°05′19″N 34°56′18″E﻿ / ﻿32.088625°N 34.938325°E﻿ / 32.088625; 34.938325
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) תעלת עינת(למפת גוש דן רגילה) תעלת עינת(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תעלת עינת(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תעלת עינת  he תעלת עינתhe תעלת עינתמפת  __ ראש העין (in English: Rosh HaAyin)מצפון: __ כפר קאסם (in English: Kafr Qasim) ממזרח: סלפית (נפה) (in English: Salfit Governorate) מדרום וממערב: __ מועצה אזורית דרום השרון (in English: Drom HaSharon Regional Council) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
תעלת עינת בנויה על בסיס ערוץ שניקז בעבר את האזור שמדרום וממזרח למעיינות הירקון בתל אפק (אנטיפטריס). אגן הניקוז של התעלה מצוי בין אגני הניקוז של נחל שילה שמדרום לה ואגן הניקוז של נחל רבה שמצפון לה והיא חלק מאגן הניקוז של הירקון. למרות שכיום התעלה היא מלאכותית, היא מהווה בית גידול לח ובחלקה התחתון זורמים מים המרחיבים את המערכת האקולוגית של הקטע הנקי בירקון.
מפת תעלת עינת 1940
תוואי התעלה

תחילת התעלה במורדות המזרחיים של גבעת מגדל צדק והיא עוברת בכיוון הכללי מזרח-מערב בשדות קיבוץ עינת עד לכביש חוצה ישראל, לאחר חציית כביש הגישה לקיבוץ מצטרף לתעלה ערוץ המגיע ממתקן השאיבה של מקורות ובו זורמים מים במשך מרבית החורף.


לאחר חציית כביש חוצה ישראל ממשיכה התעלה במקביל לו לכיוון צפון, חוצה את כביש פתח תקווה ראש העין ועוברת בשוליים המערביים של תל אפק.


מתל אפק משנה שוב התעלה את מהלכה וזורמת מערבה עד שהיא נשפכת לירקון באזור בריכת הנופרים. בקטע זה זורמים בתעלה כל השנה מים המגיעים מהאגם בגן הלאומי בתל אפק.
חי וצומח

התעלה מהווה בית גידול לח באזור שמרבית בתי הגידול מסוג זה נעלמו עקב פגיעת האדם, 
במורדות המערביים של גבעת מגדל צדק גדלה בתה שמרובים בה הגאופיטים כדוגמת כלניות ואירוס.
בשדות קיבוץ עינת מצפון לערוץ ולכביש הגישה לקיבוץ בולטת גבעה סלעית ועליה עצי חרוב.
מאזור קיבוץ עינת מערבה זורמים בתעלה מים במשך מרבית עונת הגשמים והיא מהווה מקום רבייה לדו-חיים, כן נצפו באזור התעלה תנים ושועלים.
מאזור תל אפק מערבה זורמים בתעלה מים כל השנה והתעלה אמורה לעבור שיקום נופי ולהיות מאוכלסת בחי וצומח המאפיין את מקורות הירקון.
אתרים ושרידי אדם

התעלה חוצה את מעבר אפק שבו עברה בתקופה הקדומה דרך הים ובימינו כביש חוצה ישראל ומסילת הרכבת המזרחית.
ראשית התעלה בגבעת מגדל צדק שעליו שרידי מצודה והכפר מג'דל יאבא, בשדות קיבוץ עינת בולטת גבעה סלעית ועליה עצי חרוב, הגבעה נוצרה כתוצאה ממאמציהם של מייסדי קיבוץ עינת לסקל את האדמה שניתנה להם לעיבוד, האבנים מפעולת הסיקול רוכזו במקום אחד וכך נוצרה הגבעה, אנדרטה לכך הבנויה מסלעי ענק בצורת דולמן מצויה בכניסה לקיבוץ.
התעלה עוברת ממזרח לתל אפק ובתחומי הגן הלאומי ירקון.
חשיבות אקולוגית

חשיבותה האקולוגית של התעלה היא בכך שהיא מהווה בית גידול לח הכולל ארבעה חלקים, נחל אכזב שהזרימה בו מוגבלת לימי גשם בלבד, ערוץ שבו זורמים מים במשך מרבית עונת הגשמים וערוץ זרימה קבועה המרחיב את המערכת האקולוגית של הקטע הנקי של הירקון.
בנוסף התעלה מקשרת בין המערכות האקולוגיות של ציר הגבעות (הדום השומרון) והירקון ובין שלושה אתרים הנכללים בגנים לאומיים, מגדל צדק, תל אפק (אנטיפטריס) ומקורות הירקון (כפר הבפטיסטים).
מסלולי טיול

דרך עפר עוברת במקביל לתעלה בשדות קיבוץ עינת עד כביש חוצה ישראל, דרך עפר נוספת עוברת מהפינה הצפון-מערבית של גן לאומי תל אפק עד ברכת הנופרים.
הערות שוליים

↑  אתר רשות הטבע והגנים
שדות ותעלת עינת באביב
תעלת עינת בחלקה הזורם
סיומה של תעלת עינת בבריכת הנופרים
הר אידה (טורקיה)

| --- | --- |
מפל מים מילי למרגלות הר אידה
מפל מים מילי למרגלות הר אידה
 מידע כללי
 גובה:  1,774 מטר
 שטח:  700 קמ"ר 
 מדינה:  טורקיה 
 מיקום:  צפון-מערב טורקיה בסמוך לחורבות טרויה
 קואורדינטות:  26°50′00″N 39°42′00″E﻿ / ﻿26.833333°N 39.7°E﻿ / 26.833333; 39.7
  (למפת טורקיה מוגדלת) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורהר אידה(למפת טורקיה רגילה) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורהר אידה
 
הר אידה (בטורקית: Kazdağı; תרגום מילולי: הר האווזים) הוא הר בצפון-מערב טורקיה. ההר נמצא כ-20 קילומטרים דרומית-מזרחית מחורבות העיר העתיקה טרויה, בסמוך לחופי מפרץ אדרמיט.
גובה ההר הוא 1,774 מטר מעל גובה פני הים. ההר הוא פארק לאומי בטורקיה.
בעבר ההר היה מוקדש לאלה קיבלי, ולכן כונתה על ידי הרומאים Idaea Mater, על שם ההר. על הר זה, לפי האגדה, חוברו ספרי הסיבילות. המיתולוגיה היוונית מספרת כי על הר אידה התקיים 'משפט פאריס', שחרץ את גורלה של טרויה. על פי אגדה זו, הכעס של הרה שלא נבחרה על ידי פאריס כאלה היפה ביותר מכולן היה העילה האמיתית למלחמה.
במהלך מסע כיבושיו של חשיארש הראשון, היה ההר אחד ממוקדי העצירה של המחנה הפרסי.
ייתכן ושם ההר נובע משמו של הגבוה בהרי כרתים הר אידה.
תעלת מיין–דנובה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  תעלת מים 
 על שם:  מיין 
 מיקום:  בוואריה 
 מדינה:  גרמניה 
 מידות
 אורך:  170.71 ק"מ 
 קואורדינטות:  49°11′30″N 11°15′03″E﻿ / ﻿49.191666666667°N 11.250833333333°E﻿ / 49.191666666667; 11.250833333333
 
 
תעלת מיין-דנובה
תעלת מיין–דנובה (בגרמנית: Main-Donau Kanal), המכונה גם בשם "תעלת אירופה" (Europakanal), היא תעלה חפורה בבוואריה, באורך 171 קילומטרים, המחברת החל מ-1992, את הנהרות מיין ודנובה במסלול המאפשר שיט נהרות. התעלה הזאת היא חלק מדרך השיט החוצה את אירופה מרוטרדם עד קונסטנצה.
מבנה

בתעלת מיין-דנובה יכולות לשוט ספינות באורך מקסימלי של 190 מטר, ברוחב (Beam (nautical)) 11.45 מטר ובשוקע 4 מטרים. היא בנויה מ-16  תאי שיט.
כבר ב-1938 החלה בניית התעלה.
היסטוריה

לפרויקטים המחברים בין נהר הדנובה לבין נהר המיין ישנה היסטוריה ארוכה. בשנת 793, הורה הקיסר קרל הגדול על בניית תעלה בשם "פוסה קרולינה", או "קרלסגראבן" - שתחבר את שוואבישי רזאט, יובל של נהר הרדניץ, לנהר האלטמואל, ליד טרויכטלינגן.
ראו גם

תעלת דנובה-הים השחור
המוזיאון ובית הילדות של מארק טוויין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים, מוזיאון 
 כתובת:  206–208 Hill Street 
 מיקום:  האניבל 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1844
 תאריך פתיחה רשמי:  1844 
 קואורדינטות:  39°42′43″N 91°21′27″W﻿ / ﻿39.711861°N 91.357611°W﻿ / 39.711861; -91.357611
 www.marktwainmuseum.org
 he
 
המוזיאון ובית הילדות של מארק טוויין הוא מתחם מוזיאוני הממוקם בהיל סטריט 206–208 בהאניבל, מיזורי על הגדה המערבית של נהר המיסיסיפי בארצות הברית.
בית הילדות היה ביתו של סמואל לנגהורן קלמנס, הריהו הסופר מארק טוויין, משנת 1844 עד לשנת 1853. קלמנס מצא בבית ההשראה לרבים מסיפוריו, ובפרט בגדר הכלונסאות הלבנה שלו. הבית פתוח לציבור כמוזיאון מאז שנת 1912, והוא הוגדר כנקודת ציון היסטורית לאומית (אנ') ב-29 בדצמבר 1962.
מבנים

בית הילדות הוא אחד מתשעה מבנים המרכיבים את המתחם הנוכחי של המוזיאון ובית הילדות של מארק טוויין. הנכס מוקף בגדר הכלונסאות הלבנה המוזכרת בספר הרפתקאותיו של תום סויר. במתחם קיימים בנייני מוזיאון נוספים: מרכז הפרשנויות, בית בקי תאצ'ר, בית האקלברי פין, משרד שופט השלום ג.מ. קלמנס, חנות התרופות של גרנט, בניין מינהל קידום העבודות ובניין המכיל חנות מתנות. המוזיאון רכש את בית "בקי תאצ'ר", ביתה של אהובת נעוריו של קלמנס, לורה הוקינס. החלק החיצוני של בית הילדות שופץ ושוחזר ב-2010, ואילו הפנים נפתח מחדש ב-2016.
במהלך קיץ 2006, המוזיאון השלים את העבודה על העתק בית האקלברי פין, שהיה ביתו של טום בלנקנשיפ, הילד שעליו ביסס טוויין את דמותו של האקלברי פין. תערוכות בבית האקלברי פין מתעמקות בהיסטוריית העבדות של העיר האניבל. המוזיאון מתחזק את פסל תום והאקלברי למרגלות קרדיף היל. הפסל הוקם בשנת 1926, והוא אחד הפסלים הידועים המוקדמים ביותר שהוקמו לכבוד דמויות בדיוניות.
נקודות עיקריות אחרות של נכסי המוזיאון כוללות את אזור הגן של בית הילדות, הגובל בחומת אבן גבוהה. מערת מארק טוויין ושאר המקומות שהוזכרו ברומן של טוויין, וכן הקרבה לנהר המיסיסיפי המוזכר רבות בסיפוריו, מושכים אלפי מבקרים למוזיאון מדי שנה.
אוספים

אוסף המוזיאון כולל מהדורות ראשונות רבות שכתב מארק טוויין. כמו כן, הוא כולל פריטים אישיים רבים ביניהם גלימת אוניברסיטת אוקספורד שלו, מעיל החליפה הלבן היחיד הידוע ששרד, ומגוון עצום של מזכרות, כגון מסכת המת של בנו התינוק, וכן קופסת תכשיטים אשר טוויין גילף בעבודת יד באיטליה כמתנה לאשתו, אוליביה.
במוזיאון ישנן תערוכות אינטראקטיביות רבות, הכוללות העתקים של הכרכרה ושל רפסודת הנהר. אלה מיצגים הקשורים לספרים ספציפיים מאת טוויין: הרפתקאותיו של תום סויר, הרפתקאותיו של האקלברי פין, מסע תענוגות לארץ הקודש, וינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור. התערוכה מאפשרת למבקרים במקום להשמיע שריקת סירת קיטור אמיתית כשהם משקיפים על נהר המיסיסיפי.
המוזיאון מכיל גם את האוסף השני בגודלו של ציורים מקוריים של נורמן רוקוול, שהוזמנו כאיורים למהדורה מיוחדת של הרפתקאותיו של תום סויר והרפתקאות האקלברי פין. בנוסף, מארח המוזיאון אומנות אזורית ותערוכות נוספות.
אירועים

המוזיאון נותן חסות לאירועים רבים במהלך השנה, חלקם אירועי ילדים. תוכניות ההסברה החינוכיות במקום כוללות סדנאות מורים, סדנאות סופרים, ואת פרס ההוראה היצירתית. ב-15 במאי 2012, לציון יום השנה ה-100 למוזיאון, הכריז הדובר על הקמת "פרס מפעל חיים על שם מארק טוויין", שהזוכה הראשון בו היה האל הולברוק.
בשנת 2011 הוציא המוזיאון את התקליטור הכפול Mark Twain: Words & Music, המספר את חייו של טוויין במילה מדוברת ובשיר. הפרויקט הופק על ידי זוכה פרס הגראמי קרל ג'קסון. הוא מציג את ג'ימי באפט בתפקיד האקלברי פין, את גאריסון קילר בתפקיד המספר, את קלינט איסטווד בתפקיד מארק טוויין, ואת אנג'לה לאבל בתפקיד סוזי קלמנס. בין הזמרים ניתן למצוא את אמילו האריס ושריל קרואו. סינדי לאבל, מנכ"לית המוזיאון באותה תקופה כתבה את הנרטיב, ומספר שירים חדשים נכתבו עבור הפרויקט.
המוזיאון הוא יעדם של אלפי מבקרים. העיירה האניבל חוגגת את יום תום סויר הלאומי ב-4 ביולי בכל שנה, עם תחרויות הלבנה ותחרויות קפיצות צפרדעים. לכן, מרבים לבקר בו בקיץ, ובית הילדות מהווה מוקד מרכזי באירועים הללו.
ראו גם

בית הולדתו של מארק טוויין
החיים על המיסיסיפי
ספינת קיטור
סירת מנוע
הערות שוליים

↑  NATIONAL REGISTER OF HISTORIC PLACES INVENTORY -- NOMINATION FORM
↑  National Historic Landmarks Program (NHL), web.archive.org, ‏2009-03-01
↑  Home, The Mark Twain Boyhood Home & Museum (באנגלית)
↑  Collection & Exhibitions, Mark Twain Boyhood Home & Museum
↑  Mark Twain Young Authors Workshop (Stetson University)
↑  Mark Twain Museum. "Hal Holbrook responds to Twain Lifetime Achievement Award". אורכב מ-המקור ב-2015-02-05. נבדק ב-2012-05-25.
↑  Mark Twain Museum. "Mark Twain: Words & Music". אורכב מ-המקור ב-2012-08-18. נבדק ב-2012-05-25.
השופט דרד

| --- | --- |

השופט דרד, כפי שהוא מופיע על עטיפת החוברת 2000AD #1242 ממאי 2001, אמנות מאת קליף רובינסון.
 סוג:  גיבור-על
 הוצאה לאור:  Rebellion Developments (מאז 1999)IPC Media
 הופעה ראשונה:  AD #2 ‏2000 (מרץ 1977)
 יוצרים:  ג'ון וגנר קרלוס אזקוורה פאט מילס
 גילום הדמות:  סילבסטר סטאלון, "השופט דרד" קארל אורבן, "השופט דרד"
 מידע
 שם אמיתי:  ג'וזף דרד
 סטטוס:  פעיל
 מקצוע:  Judge
 חבר בקבוצה:  מחלקת הצדק של מגה-סיטי אחת
השופט דְרֶד (באנגלית: Judge Dredd) הוא דמות בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס של חברת "Rebellion Developments". דמותו הופיעה לראשונה בחוברת AD #2‏ 2000 ממרץ 1977 ונוצרה על ידי הכותב ג'ון וגנר, המאייר קרלוס אזקוורה והעורך פאט מילס.
דמותו של השופט דרד מדורגת במקום ה-35 ברשימת מאה גיבורי העל הגדולים, לפי IGN וכן במקום השביעי ברשימת 50 דמויות הקומיקס הגדולות של כל הזמנים לפי מגזין אמפייר. עלילות הקומיקס עובדו פעמיים למסך הגדול. את דמותו של דרד גילם בסרט הלייב אקשן "השופט דרד" (1995) השחקן סילבסטר סטאלון, ואילו קארל אורבן גילם אותו בסרט "השופט דרד" (2012). במאי 2017 נודע לפי אנטרטיינמנט ויקלי כי סדרת טלוויזיה המבוססת על הקומיקס נמצאת בשלבי הפקה, ואשר תיקרא "השופט דרד: מגה-סיטי אחת".
 זאת ועוד, אורבן נשקל לשוב ולגלם את הדמות בסדרה.
בממלכה המאוחדת, דמותו של דרד והשם שלו מוזכרים לעיתים בשיחות הנוגעות למדינת משטרה, משטר סמכותני ושלטון החוק.
אפיון דמות

דרד הוא המפורסם ביותר מבין החיל הבכיר של שופטי הרחוב. שופטים אלה מנהלים את העיר הבדיונית מגה סיטי אחת עם הכוח לא רק לאכוף את החוק, אלא גם למצוא את האשמים, לגזור את דינם ואפילו להוציאם להורג. דרד חמוש באקדח "אוכף החוק", המתוכנת לזהות את טביעת ידו בלבד ולירות שישה סוגים של תחמושת, וכן באלה, סכין ורימוני גז. קסדתו מכסה את כל פניו פרט לפיו ולסתו. הוא רוכב על אופנוע גדול הידוע בשם "אדון החוק", שחמוש בתת-מקלעים, תותח לייזר, ובינה מלאכותית שמסוגלת לבצע את פקודותיו ונהיגה אוטומטית.
פניו המלאות של דרד לא נראו מעולם מעל דפי הקומיקס. מנהג זה החל כהנחיה בלתי רשמית, אך עד מהרה הפך לחוק אותו אמנים נדרשו שלא להפר. לדבריו של הכותב ג'ון וגנר, "[הפרצוף] מסכם את חוסר פניו של הצדק, שלו אין כל נשמה. לכן, לקוראים אין כל צורך לראות את פניו של דרד, ולי אין רצון בכך".
במקרים נדירים, פניו של דרד נראו בפלאשבקים לימי ילדותו, והתמונות היו חסרות בפרטים במתכוון. בסיפור מוקדם בחוברת מספר 8, דרד נאלץ להסיר את קסדתו, ושאר הדמויות הצופות בו מגיבות כאילו פניו מושחתות. לקורא, פניו של דרד כוסו במדבקת צנזורה.
הזמן בקומיקס של השופט דרד עובר בזמן אמת, כך ששנה שחולפת במציאות מתוארת כשנה בקומיקס. אי לכך, כאשר הסיפור הראשון של דרד (שפורסם בשנת 1977) נערך בשנת 2099, סיפורים מאוחרים שפורסמו בשנת 2012 התרחשו בשנת 2134. לדבריו של העורך אלן מקנזי, "כל שנה בחייו של דרד מתארכת כשנה, שלא כמו בקומיקס ספיידרמן למשל, שבו פיטר פארקר הוא סטודנט צעיר במשך כל שנות קיומו". נכון להיום, גילו של דרד הוא למעלה מ-70 שנים, עם למעלה מחמישים שנות שירות (2079-2134), ומספר דמויות לאורך הקומיקס אף מציינות שדרד כבר אינו בכושר שהיה בצעירותו. לא ידוע אם יש כוונה להתייחס לנושא זה של הגיל (על אף שלמגה סיטי אחת קיימת טכנולוגיית שיבוט והשתלת מוח).
דמויות > משפחה ועמיתים לעבודה

ריקו דרד: מעט לאחר הפיכתו לשופט, אחיו של דרד הפך למושחת והחל לעבור על החוק, מה שאילץ את דרד להסגיר אותו. עשרים שנה לאחר מכן, ריקו חוזר מהכלא במטרה לנקום באחיו, ודרד נאלץ להרוג אותו מתוך הגנה עצמית.
ויינה: אחייניתו של דרד, ובין השניים יש מערכת יחסים הדוקה ונאמנה.
השופט ריקו: שיבוט של דרד שאימץ את שם אחיו, ולפעמים טועים לחשוב שמדובר בדרד.
השופטת אנדרסון: למשך שנים, היו לדרד יחסי חברות לא נינוחים עם קסנדרה אנדרסון ממחלק העל-טבעי (Psi Division). החברות הגיעה לקיצה כאשר אנדרסון נטשה את דרכי החוק לתקופת מה. לאחר מכן, דרד הכחיש שמועות על החברות ביניהם וציין רק שהוא נאלץ לסבול את נוכחותה. בשלב מסוים אנדרסון נפצעת אנושות ודרד מאשר לה שהשניים חברים.
השופטת הרשי: השופט דרד הכיר את השופטת הראשית הרשי מאז 2102, וכמו עם כל יתר השופטים הבכירים מאז גודמן, גם איתה יש לו מערכת יחסים נינוחה. בנוסף, יש ביניהם מערכת יחסים אישית בהתבסס על כבוד הדדי. דרד מחשיב אותה לשופטת הבכירה הטובה ביותר שהייתה להם.
וולטר הוובוט ומריה: דרד נהג לחלוק את דירתו עם רובוט מבוית בשם וולטר הוובוט שביצע את מטלות הבית. וולטר היה נאמן ביותר לדרד, אך זה האחרון התנהג אליו בזלזול. לדרד גם הייתה גבירת בית בשם מריה. בשנים האחרונות נפרדו דרכיהם של דרד והשניים.
גיילן דה מארקו: שופטת שהתאהבה בדרד. הוא אמנם כיבד אותה כשופטת, אך מעולם לא שעה לחיזוריה משום שיחסים רומנטיים בין שופטים היו אסורים. הפרות הנהלים שלה גרמו לנפילתה ולהתפטרותה מהכוח. דרד שמר עימה על קשר ועזר לה להסתגל לחיים האזרחיים, אך כאשר הוא המשיך לדחות את חיזוריה, היא ניתקה עמו קשר לבסוף.
שבט פארגו: בשנת 2006 הוצגו תושביה המוטנטים של עיירה, שהיו לצאצאיו של אפרם פארגו, אחיו התאום של השופט הבכיר יוסטס פארגו. אי לכך, המוטנטים הללו הם קרובי משפחתו הגנטיים של דרד ומחשיבים אותו ל"בן דודם". עצם עובדה זו גורמת לדרד לפעול לביטולם של חוקי ההפרדה של מגה סיטי אחת נגד מוטנטים.
השופטת ביני: שופטת צעירה אותה לקח דרד תחת חסותו מאז שנת 2007.
השופט מורפי: המורה הרוחני של דרד בתחילת הקריירה שלו באכיפת חוק. נהרג בעת מילוי תפקידו.