stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יין-יאנג
עקרונות

כל דבר ניתן לתיאור הן כיין והן כיאנג.
יין ויאנג הם הפכים 
לכל דבר יש את ההופכי שלו באופן יחסי, שום דבר הוא לא מוחלט. אין דבר שהוא לחלוטין יין או לחלוטין יאנג. בכל נכלל גם גרעין של ההפוך ממנו. לדוגמה חורף יכול להפוך לקיץ; "מה שעולה חייב לרדת".
יין ויאנג תלויים זה בזה
האחד לא יכול להתקיים ללא האחר. לדוגמה: יום לא יכול להתקיים ללא לילה, אור לא יכול להתקיים ללא חשכה.
יין ויאנג מתחלקים לחלוקות משנה של יין ויאנג
כל היבט של יין או יאנג ניתן לחלוקה נוספת של יין ויאנג. לדוגמה טמפרטורה יכולה להראות חמה או קרה. אולם, חם ניתן לחלוקת משנה חמים או רותח, וקר לקריר או צוֹנֵן. לכל ספקטרום ישנו ספקטרום צר יותר, לכל התחלה יש רגע בזמן, לכל רגע יש התחלה וסוף, בדיוק כמו שכל שעה מתחילה ומסתיימת.
יין ויאנג מכלים ותומכים זה בזה
בדרך כלל היין והיאנג שומרים על שיווי משקל כאשר אחד גדל השני קטן, אולם, יכול להתקיים חוסר איזון. 
יכולים להיות ארבעה סוגים של חוסר איזון: עודף יין, עודף יאנג, חוסר יין, חוסר יאנג.
הם יכולים למרות חוסר האיזון להיות זוג: כי עודף יין, יוצר חוסר ביאנג ולהפך. חוסר האיזון יכול להיות עניין יחסי: עודף של יאנג "מכריח" את היין להיות "יותר מרוכז".
יין ויאנג יכולים לשנות צורה מאחד לשני
בשלב ספציפי, יין יכול להפוך ליאנג ולהפך. לדוגמה, לילה הופך ליום, חם מתקרר, חיים באים אל קיצם והופכים למוות, צד ההר המוצל עכשיו, יהיה מואר אחר-כך והצד המואר עכשיו, יוצל אחר-כך. אולם גם שינויים אל הם יחסיים. יום ולילה מתקיימים יחד בכדור הארץ בזמן שמתבוננים מן החלל.
חלק מהיין הוא יאנג וחלק מן היאנג הוא יין הנקודות בכל אחד מן המאפיינים משרתות:
כתזכורת שיש עקבות של אחד בשני. לדוגמה תמיד יהיה אור בחשכה (כוכבים בלילה), מאפיינים אלה הם לעולם לא אחד או השני.
כתזכורת לכך שצד קיצוני ביותר יכול להפוך מידית להפך שלו, או במילים אחרות התוויות יין ויאנג מותנות בנקודת המבט של המתבונן. לדוגמה האבן הקשה ביותר היא הקלה ביותר לשבירה. דבר זה מראה כי קיצוניות של קיום כל מאפיין במצבו הטהור והבלעדי היא מלאכותית.
הסמל בתרבות

מעבר למקומו בפילוסופיות סיניות, סמל היין ויאנג נפוץ בתרבות הפופולרית ברחבי העולם ומשמש כסמל פופולרי, המוטבע למשל על תכשיטים. גם בישראל נפוצות שרשראות עם סמל יין ויאנג ובני נוער רבים עונדים שרשראות אלו. במדינות מסוימות ישנן בריכות נוי בצורת יין ויאנג והן מאכלסות דגי קוי, שפמנונים וכדומה. בזיכיון הסרטים "קונג פו פנדה" על ארבעת סרטיו נעשה רבות שימוש במונח זה, לצד צ'י. כמו כן שרביטו של לוחם הדרקון נשא את הסמל הזה.
הסמל בתרבות > דגלים

דגלים עם סמל ה"יין-יאנג":
דגל קוריאה הדרומית
דגל מונגוליה
דגל טיבט (בשימוש הממשלה הטיבטית הגולה)
ראו גם

| --- | --- |
 דגל קוריאה הדרומית  רפואה סינית  חמשת היסודות  פילוסופיה סינית:  טאואיזם  פאלון גונג  מקרוביוטיקה
קוצ'ינצ'ינה

| --- | --- |
 מדינה:  וייטנאם וייטנאם
 בירת החבל ארץ:  הו צ'י מין סיטי 
 
קוצ'ינצ'ינה (באנגלית: Cochinchina) הוא אזור המקיף את החלק הדרומי של וייטנאם הנוכחית שהעיר העיקרית בה היא הו צ'י מין (קודם: סייגון). האזור היה מושבה צרפתית מ-1862 עד 1954. המדינה המאוחרת יותר של דרום וייטנאם נוצרה בשנת 1954 על ידי שילוב של קוצ'ינצ'ינה עם דרום אנאם. בווייטנאמית שם האזור השתנה במהלך ההיסטוריה.
במאה ה-17, וייטנאם הייתה מחולקת בין אצילים צפוניים לבין אצילים דרומיים. החלק הצפוני נקרא טונקין על ידי האירופים, וחלקה הדרומי נקרא קוצ'ינצ'ינה על ידי רוב האירופים וקינאם על ידי ההולנדים. קוצ'ינצ'ינה מעולם לא הייתה יחידה מנהלית אחת מאוחדת עד שהצרפתים השתלטו עליה. במהלך התקופה הקולוניאלית הצרפתית, השם התייחס באופן בלעדי לחלק הדרומי של וייטנאם, שנשלטה על ידי קמבודיה במאות הקודמות. בירת המושבה הצרפתית של קוצ'ינצ'ינה הייתה סייגון. שני החלקים האחרים של וייטנאם היו אז ידועים בשם אנאם (מרכז וייטנאם) וטונקין (צפון וייטנאם).
רקע

כיבוש דרום וייטנאם היה תהליך ארוך של רכש טריטוריאלי על ידי הווייטנאמים. וייטנאם כמעט הכפילה את שטחה בשנת 1470 בזמן שלטון המלך הגדול לה טאן טונג על חשבון צ'אמפה. מאתיים השנים הבאות היו תקופה של איחוד טריטוריאלי ומלחמת אחים עם התרחבות הדרגתית בלבד כלפי דרומה.
בשנת 1516 נחתו סוחרים פורטוגלים שהפליגו ממלאקה בדה נאנג, צ'אמפה. והקימו שם מושבה. הם כינו את האזור "קוצ'ין-סין" - הרכיבו את השם מהחלק הראשון של קוצ'ין המלזית, אשר התייחס לכל וייטנאם. הם צירפו לשם את המילה "סין" כדי להבחין בין האזור לבין העיר ומדינת קוצ'ין בהודו, המושבה הוותיקה שלהם.
כתוצאה ממלחמת אזרחים שהחלה ב-1520, שלח קיסר סין ועדה ללימוד מעמדה המדיני של אנאם בשנת 1536. כתוצאה מהדו"ח שנמסר, הוא הכריז מלחמה נגד שושלת מאק ששלטה על רב שטח וייטנאם הצפונית והמרכזית. השליט של וייטנאם מת בשעה שהצבאות הסיניים עברו את גבולות הממלכה ב-1537, ואביו, מונג דוננג דאנג, מיהר להיכנע לרצון הקיסרי והכריז על עצמו כווסאל של קיסר סין. הסינים הכריזו כי גם לשושלת לי וגם לשושלת מאק יש זכות לחלק מהאדמות ולכן הם הכירו במשטר של לי בחלק הדרומי של וייטנאם ובמקביל הכירו בשלטון של מאק בחלק הצפוני, שנקרא טונקין. זאת הייתה מדינה פאודלית תחת השליטה של סין.
אולם הסדר זה לא נמשך זמן רב. בשנת 1592, המלך טין טונג הוביל את הצבא המלכותי כבש כמעט את כל השטח של שושלת מאק, והעביר את מלכי שושלת לי בחזרה לבירה המקורית של האנוי. שושלת מאק החזיקה רק בחלק זעיר של צפון וייטנאם עד 1667, כאשר שושלת לי כבשו את האדמות האחרונות של מאק.
קוצ'ינצ'ינה ממלכת נגואיין (1620–1774)

ב-1623 הקים נגואיין פוק נגוין, שליט המחוזות הדרומיים של וייטנאם, קהילה מסחרית בסייגון. במהלך 50 השנים הבאות, השליטה הווייטנאמית בדרום התרחבה באיטיות, ושליטי נגואיין נלחמו במלחמת אזרחים מתמשכת עם השלטון המרכזי שישב בצפון.
עם תום המלחמה עם הטראנה, היו שליטי הנגואיין מסוגלים להקדיש יותר מאמץ (וכוח צבאי) להמשך כיבוש הדרום. בעיקר האזורים סביב נהר המקונג שעברו להיות תחת שליטה וייטנאמית.
לפחות שלוש מלחמות התרחשו בין שליטי הנגואיין למלכים הקמבודים בתקופה שבין 1715 ל-1770, כאשר הווייטנאמים זכו לשטח גדול יותר בכל מלחמה. המלחמות כללו גם את המלכים הסיאמיים החזקים שלחמו למען הווסאלים שלהם, הקמבודים. בסוף המאה ה-18, וייטנאם הייתה מאוחדת לזמן קצר תחת טאי סון. אלה היו שלושה אחים, איכרים לשעבר, שהצליחו לכבוש תחילה את אדמות נגואיין ואחר כך את אדמות הטראנה.
איחוד סופי היה תחת נגויאן פוק אן שלחם במשך 25 שנים נגד טאי סון ובסופו של דבר כבש את כל המדינה בשנת 1802. הוא שלט על כל וייטנאם תחת שמה באותם ימים - גיה לונג. בנו מין מונגנג מלך מ-14 בפברואר 1820 עד 20 ינואר 1841 על מה שהיה ידוע לבריטים ולאמריקאים כקוצ'ין סין. בתקווה לנהל משא ומתן על חוזים מסחריים, הבריטים ב-1822 שלחו את סוכן חברת הודו המזרחית ג'ון קרופורד, והאמריקנים ב-1833 שלחו את הדיפלומט אדמונד רוברטס, שחזר בשנת 1836. שני השליחים לא היו מודעים היטב לתנאים בתוך הארץ, ואף אחד מהם לא הצליח.
שליטי גיה לונג המשיכו במלחמתם נגד קמבודיה, ואף הצליחו לספח את פנום פן ואת השטח שסביבה במלחמה בין 1831 ל-1834, אך נאלצו לוותר על כיבושים אלה במלחמה בין 1841 ל-1845.
קוצ'ינצ'ינה הקולוניאלית (1864–1949)

ב-1858 החליטה ממשלת צרפת של נפוליאון השלישי, בסיועם של חיילים ספרדים שהגיעו מהפיליפינים (שהייתה מושבה ספרדית באותה תקופה), להשתלט על החלק הדרומי של וייטנאם; ממשלת וייטנאם נאלצה לוותר על הפרובינציות ביין הואה, גייה ודונה טנג לצרפת ביוני 1862. שטחים אלה, שנקראו אז קוצ'ינצ'ינה הצרפתית התחתית, הפכו למושבה הצרפתית - קוצ'ינצ'ינה.
בשנת 1887 הפכה המושבה של קוצ'ינצ'ינה הצרפתית לחלק מהודו-סין הצרפתית, ונותרה מנותקת משטחי החסות של אנאם וטונקין.
קוצ'ינצ'ינה נכבשה על ידי יפן במהלך מלחמת העולם השנייה (1941-1945), אך הוחזרה לצרפת לאחר מכן. אחרי 1945, מעמדו של קוצ'ינצ'ינה היה נושא של מחלוקת בין צרפת לבין וייט מין של הו צ'י מין. ב-1946 הכריזו הצרפתים על קוצ'ינצ'ינה כ"רפובליקה אוטונומית", שהייתה אחת הסיבות למלחמת הודו-סין הראשונה. ב-1948 שונה שמה של קוצ'ינצ'ינה לממשלה הזמנית של דרום וייטנאם. היא התמזגה שנה לאחר מכן עם הממשלה המרכזית הזמנית של וייטנאם, ומדינת וייטנאם, עם הקיסר לשעבר, בוגו דאו, כראש המדינה, הוקמה אז רשמית.
הערות שוליים

↑  Michael Arthur Aung-Thwin; Kenneth R. Hall (13 May 2011). New Perspectives on the History and Historiography of Southeast Asia: Continuing Explorations. Routledge. pp. 158–
↑  Li, Tana Li (1998). Nguyễn Cochinchina: southern Vietnam in the seventeenth and eighteenth centuries. SEAP Publications. p. 72
↑  Yule, Sir Henry Yule, A. C. Burnell, William Crooke (1995). A glossary of colloquial Anglo-Indian words and phrases: Hobson-Jobson. Routledge. p. 34. ISBN 0-7007-0321-7.
↑  Tana Li (1998). Nguyễn Cochinchina: Southern Vietnam in the Seventeenth and Eighteenth Centuries. SEAP Publications. pp. 63–
↑  Vietnam - A Long History by Nguyễn Khắc Viện (1999). Hanoi, Thế Giới Publishers
↑  Crawfurd, John (21 August 2006) [1830]. Journal of an Embassy from the Governor-general of India to the Courts of Siam and Cochin China. Volume 1 (2nd ed.). London: H. Colburn and R. Bentley. 475 pgs. OCLC 03452414. Retrieved 2 February 2012.
↑  Roberts, Edmund (12 October 2007) [First published in 1837]. Embassy to the Eastern courts of Cochin-China, Siam, and Muscat : in the U. S. sloop-of-war Peacock ... during the years 1832-3-4 (Digital ed.). Harper & brothers. 310 pages. Retrieved 25 April 2012.
↑  Ruschenberger, William Samuel Waithman (24 July 2007) [First published in 1837]. A Voyage Round the World: Including an Embassy to Muscat and Siam in 1835, 1836 and 1837. Harper & brothers. OCLC 12492287. Retrieved 25 April 2012.
↑  Encyclopedia of Asian History, Volume 4 (Vietnam) 1988. Charles Scribner's Sons, New York.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX456953  GND: 503933-2  VIAF: 191145857061722921645   WorldCat (עם VIAF): 191145857061722921645 
מפת אזור קוצ׳ינצ׳ינה 1861
חלוקת הודו-סין הצרפתית לשטחי החסות השונים
פדרל ריזרב

| --- | --- |


בניין הנהלת הפדרל ריזרב בעיר וושינגטון
 
 מטה מרכזי:  וושינגטון די. סי.
 הקמה:  23 בדצמבר 1913
 נגיד:  ג'רום פאואל
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מטבע:  דולר אמריקני
 קוד ISO 4217:  USD
 שער לוֹוִים:  4.75% - 4.50%
 
 אתר הפדרל ריזרב
הפדרל ריזרב (בקיצור: ה"פד"; באנגלית: Federal Reserve System; נקרא לעיתים גם הבנק הפדרלי) היא מערכת פרטית המשמשת כסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי של ארצות הברית.
הפדרל ריזרב נוסד ב-23 בדצמבר 1913, עם חקיקתו של חוק הפדרל ריזרב, כתגובה לסדרה של משברים פיננסים שקדמו לו, ובפרט המשבר הפיננסי של שנת 1907. עם הזמן התפקידים, המחויבויות והסמכויות של הבנק התרחבו משמעותית, ומבנהו התפתח. כיום, תפקידיו העיקריים של הפדרל ריזרב, לפי מסמכים רשמיים שלו, הם לנהל את המדיניות המוניטרית של ארצות הברית, להשגיח ולפקח על המוסדות הבנקאיים, לשמר את היציבות של המערכת הפיננסית, לשמר רמת אינפלציה נמוכה ויציבה ולספק שירותים פיננסיים למוסדות הפקדות, ממשלת ארצות הברית, ומוסדות של ממשלות אחרות. הפד הוא הנושה העיקרי של ממשלת ארצות הברית, ומחזיק ברוב החוב שלה.
המטה הראשי של הבנק נמצא בעיר הבירה וושינגטון. הבנק כולל 12 סניפים אזוריים, בערים בוסטון, ניו יורק, פילדלפיה, קליבלנד, ריצ'מונד, אטלנטה, שיקגו, סנט לואיס, מיניאפוליס, קנזס סיטי, דאלאס וסן פרנסיסקו. שבעת חברי מועצת הנגידים של הפדרל ריזרב, לרבות היו"ר, ממונים על ידי הנשיא באישור הסנאט. אף על פי כן, החלטות הפדרל ריזרב בתחום המדיניות המוניטרית הן עצמאיות ולא נדרשות לאישור הרשות המבצעת או הרשות המחוקקת. נכון לשנת 2018 יו"ר הבנק הוא ג'רום פאואל, שמונה לתפקיד ב-5 בפברואר 2018. בשנת 2010, הפדרל ריזרב הרוויח 82 מיליארד דולר מהריביות על איגרות החוב וההון שהוא מלווה לממשל האמריקאי ולבנקים המסחריים, ומתוכם שמר בקופתו 3 מיליארד דולר, והעביר 79 מיליארד דולר למחלקת האוצר של ארצות הברית.
הרקע להקמת הבנק

הבנק המרכזי הראשון בארצות הברית היה הבנק הראשון של ארצות הברית, אשר נוסד בשנת 1791 על סמך היתר ("צ'ארטר") של הקונגרס לתקופה של 20 שנה, ונסגר עם תפוגת ההיתר בשנת 1811. 5 שנים לאחר מכן, בשנת 1816, נוסד הבנק השני של ארצות הברית על סמך היתר דומה, אשר פג בשנת 1836. חידושו האפשרי של ההיתר היווה בסיס לעימות פוליטי, שבו ניצח הנשיא אנדרו ג'קסון אשר נאבק נגד קיומו של בנק מרכזי, וכך בשנים 1837–1862 לא פעל בארצות הברית בנק מרכזי, במסגרת "עידן הבנקאות החופשית". בשנים 1862–1913 פעלו בנקים מרכזיים במדינות השונות, וב-23 בדצמבר 1913 נוסד הפדרל ריזרב, עם כניסתו לתוקף של חוק הפדרל ריזרב באישור הקונגרס ועם חתימת הנשיא וודרו וילסון.
תפקידים עיקריים

פיקוח ורגולציה על הבנקים המסחריים
יישום מדיניות מוניטרית, לרבות קביעת הריבית
מונופול על הנפקת והשמדת הכסף
מחקר כלכלי
מבנה הבנק

מועצת המנהלים - כוללת שבעה חברים, הממונים על ידי הנשיא באישור הסנאט לתקופת כהונה של 14 שנים. שבעה חברי המועצה בשנת 2022- היו"ר ג'רום פאואל, סגן היו"ר לייל בריינרד, סגן היו"ר מייקל בר, והנגידים מישל באומן, ליזה קוק, פיליפ ג'פרסון וכריסטופר וואלר.
ועדת השוק הפתוח (איגרות החוב) (FOMC) - שמתקימת מדי 5-8 שבועות (לפי חוק לא פחות מ-4 פעמים בשנה) ובעלי זכות הצבעה בה הם חברי מועצת המנהלים, 4 נציגים מתחלפים (כעבור שנה) מסניפים מחוזיים, ונציג סניף ניו יורק, הסניף הגדול ביותר, שמכהן כנציג קבוע. מינוי 4 נציגים המתחלפים נעשה מתוך 11 סניפים המחוזיים שמתחלקים לארבע קבוצות שכל אחת מהם שולחת נציג לוועדה-
קבוצה אחת - בוסטון, פילדלפיה, וריצ'מונד.
הקבוצה השנייה - קליבלנד ושיקגו.
הקבוצה השלישית - אטלנטה, סנט לואיס, ודאלאס.
הקבוצה הרביעית - מיניאפוליס, קנזס סיטי, וסן פרנסיסקו.
נציגי הסניפים שאינם בעלי זכות הצבעה השנה נוכחים גם הם בוועדה ונוטלים חלק בדיונים.
סניפים אזוריים - 12 סניפים אזוריים, בערים מרכזיות (פירוט בפסקה הבאה).
סניפים אזוריים

| מיקום | מספר | אות |
| --- | --- | --- |
| בוסטון, מסצ'וסטס | 1 | A |
| ניו יורק, ניו יורק | 2 | B |
| פילדלפיה, פנסילבניה | 3 | C |
| קליבלנד, אוהיו | 4 | D |
| ריצ'מונד, וירג'יניה | 5 | E |
| אטלנטה, ג'ורג'יה | 6 | F |
| שיקגו, אילינוי | 7 | G |
| סנט לואיס, מיזורי | 8 | H |
| מיניאפוליס, מינסוטה | 9 | I |
| קנזס סיטי, מיזורי | 10 | J |
| דאלאס, טקסס | 11 | K |
| סן פרנסיסקו, קליפורניה | 12 | L |
יושבי ראש הבנק

| # | שם | תקופת הכהונה |
| --- | --- | --- |
| 1 | צ'ארלס סאמנר המלין | 10 באוגוסט 1914 – 9 באוגוסט 1916 |
| 2 | ויליאם הרדינג | 10 באוגוסט 1916 – 9 באוגוסט 1922 |
| 3 | דניאל קריסינג'ר | 1 במאי 1923 – 15 בספטמבר 1927 |
| 4 | רוי ארצ'יבלד יאנג | 4 באוקטובר 1927 – 31 באוגוסט 1930 |
| 5 | יוג'ין מאייר | 16 בספטמבר 1930 – 10 במאי 1933 |
| 6 | יוג'ין בלק | 19 במאי 1933 – 15 באוגוסט 1934 |
| 7 | מרינר אקלס | 15 בנובמבר 1934 – 31 בינואר 1948 |
| 8 | תומאס מקייב | 15 באפריל 1948 – 31 במרץ 1951 |
| 9 | ויליאם מקצ'סני מרטין | 2 באפריל 1951 – 31 בינואר 1970 |
| 10 | ארתור ברנס | 1 בפברואר 1970 – 31 בינואר 1978 |
| 11 | ג'ורג' ויליאם מילר | 8 במרץ 1978 – 6 באוגוסט 1979 |
| 12 | פול וולקר | 6 באוגוסט 1979 – 11 באוגוסט 1987 |
| 13 | אלן גרינספן | 11 באוגוסט 1987 – 31 בינואר 2006 |
| 14 | בן ברננקי | 1 בפברואר 2006 – 3 בפברואר 2014 |
| 15 | ג'נט ילן | 3 בפברואר 2014 – 3 בפברואר 2018 |
| 16 | ג'רום פאואל | 5 בפברואר 2018 ואילך |
ראו גם

הבנק המרכזי האירופי
לאיוש אסטאלוש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 ביולי 1889 פץ', הונגריה 
 פטירה:  1 בנובמבר 1956 (בגיל 67) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 הישג בולט:  היה מס' 11 בעולם בתקופות שונות בשנים 1917–1918
 הדרגה הגבוהה ביותר:  אמן בינלאומי משנת 1950.
 מד כושר מרבי:  2656 (יולי 1913)
 מקצוע נוסף:  פרופסור לפילוסופיה ומומחה לשפות
 מדינה:  יוגוסלביה, הונגריה
 
קברו של לאיוש אסטאלוש בבודפשט
לאיוש אסטאלוש (בהונגרית: Asztalos Lajos, בסרבו-קרואטית: Ljudevit Astaloš; ‏29 ביולי 1889 – 1 בנובמבר 1956), שחמטאי הונגרי בדרגת אמן בינלאומי, אלוף הונגריה בשחמט לשנת 1913, פרופסור לפילוסופיה ומומחה לשפות.
בתחילת הקריירה שלו חלק אסטאלוש מקום 6–8 בתחרות בודפשט 1911 (אליפות הונגריה השלישית, ניצחו: זולטן פון באלה וז'יגמונד ברס), חלק מקום 7–8 בתחרות וורצלאב 1912 (ניצח: גריגורי), הגיע למקום השני, בתחרות טמשואר 1912 (אליפות הונגריה הרביעית, ניצח: גיולה ברייר), ניצח בתחרות דברצן 1913 – אליפות הונגריה החמישית, חלק מקום 8–9 בתחרות בודפשט 1913 (ניצח: רודולף שפילמן), הגיע למקום החמישי בתחרות מנהיים 1914, הגיע למקום הרביעי בתחרות וינה 1917 (ניצח: מילן וידמר) והגיע למקום החמישי בתחרות קשאו 1918 (ניצח: ריכרד רטי).
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עקר אסטאלוש לממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, שלימים נודעה כיוגוסלביה. בשנת 1923 חלק מקום 6–7 בתחרות טריאסטה (ניצח: פאול יונר). בשנת 1924 הגיע למקום השלישי בתחרות גיור (אליפות הונגריה השביעית, ניצח: גזה נאגי). בשנת 1925 הגיע למקום החמישי בתחרות בודפשט (ניצחו: לוואש ושטֶרק) וחלק מקום 13–14 בתחרות דברצן (ניצח: הנס קמוך) בשנת 1926 הגיע למקום השלישי, אחרי הרמניס מטיסונס וסבלי גריגורייביץ' טרטקובר בתחרות ברדיו. בשנת 1927 הגיע למקום הרביעי בתחרות קצ'קמט (ניצח: אלכסנדר אלכין).
השתתפות באולימפיאדות

אסטאלוש ייצג את יוגוסלביה בארבע אולימפיאדות שחמט. באולימפיאדת השחמט 1926, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית השנייה שהתקיימה בבודפשט. אסטאלוש שיחק בלוח הראשון של הנבחרת ויוגוסלביה זכתה במדליית הכסף הקבוצתית. שנה מאוחר יותר, באולימפיאדת השחמט 1927, אולימפיאדת השחמט הראשונה שאורגנה על ידי פיד"ה, שיחק אסטאלוש בלוח השלישי וצבר ארבעה ניצחונות, שמונה תוצאות תיקו וארבעה הפסדים. בין היתר ניצח את מריו מונטיצ'לי, הולגר נורמן הנסן ואלאן נילסון וסיים בתיקו מול ארנסט גרינפלד ומקס אויבה.
באולימפיאדת השחמט 1931, אולימפיאדת השחמט הרביעית שאורגנה על ידי פיד"ה, שיחק אסטאלוש בלוח השני והשיג שבעה ניצחונות, שש תוצאות תיקו ושלושה הפסדים. בין היתר ניצח את סבלי גריגורייביץ' טרטקובר, פרדריק ייטס ופרנק מרשל. באולימפיאדת השחמט 1936, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית השלישית, שיחק אסטאלוש בלוח הרביעי והשיג חמישה ניצחונות, שמונה תוצאות תיקו ושלושה הפסדים.
בשנת 1931 הגיע אסטאלוש למקום ה-13 בתחרות בלד (ניצח: אלכסנדר אלכין). בשנת 1934 הגיע למקום השישי בתחרות מריבור (ניצחו: וסיה פירץ ולאיוש שטיינר). בשנת 1935 חלק מקום 8–9 בתחרות בלגרד (ניצחו: וסיה פירץ ובוריסלב קוסטיץ'). בשנת 1938 חלק מקום 5–7 בתחרות ליובליאנה (ניצח: בוריסלב קוסטיץ').
במהלך מלחמת העולם השנייה שיחק אסטאלוש בלוח הראשון של נבחרת קרואטיה בדו-קרב מול איבן ולדימיר רוהאצ'ק מסלובקיה וסיים בתיקו 1-1. ההתמודדות התקיימה בזגרב, בחודש דצמבר 1941. בשנה שלאחר מכן חזר אסטאלוש להונגריה והתמנה להיות סגן הנשיא של איגוד השחמט ההונגרי ומזכיר של ועדת הדירוג של פיד"ה. הוא קיבל דרגת אמן בינלאומי בשנת 1950 ותואר שופט בינלאומי בשנת 1951.
בשנת 1948 חיבר, ביחד עם גדעון ברצה את הספר A hágai és moszkvai világbajnoki sakkversenyek ולאחר מכן חיבר ספר שחמט בשם A sakkjáték elemei שיצא לאור בשנת 1951 בבודפשט. הוא נפטר בבודפשט כתוצאה משאיפת גז רעיל במהלך המרד ההונגרי נגד ברית המועצות. תחרות שחמט לזכרו מתקיימת מדי שנה, מאז שנת 1958.
לקריאה נוספת

Arpád Walter Földeák: Dr. Lajos Asztalos
הערות שוליים

↑  Das unvollendete Turnier: Mannheim 1914, באתר ChessBase
↑  Trieste, torneo internazionale 1923
↑  Budapest 1926 Chess Summit - Team Tournament, באתר OlimpBase
↑  1st Chess Olympiad: London 1927, Yugoslavia, באתר OlimpBase
↑  4th Chess Olympiad: Prague 1931, Yugoslavia, באתר OlimpBase
↑  unofficial Chess Olympiad: Munich 1936, Yugoslavia, באתר OlimpBase
↑  Nedjelja, 9. prosinca 2001. MOZAIK Nedjeljni Vjesnik 31, באתר Vjesnik on-line
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7908 0584  LCCN: no99032659  NKC: mzk2013791071  NTA: 159027187  VIAF: 24232388   WorldCat (עם VIAF): 24232388
בניין משרד ההנהלה ע"ש אייזנהאואר

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  בניין משרדים ממשלתי
 שימוש:  משרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית
 על שם:  דווייט אייזנהאואר
 כתובת:  Pennsylvania Avenue and 17th Street, NW Washington, D.C., United States
 מיקום:  וושינגטון די.סי
 מדינה:  ארצות הברית
 בעלים:  ממשלת ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1871–1888 (כ־17 שנים)
 עלות:  10,038,482.42 דולר
 אדריכל:  Alfred B. Mullett
 סגנון אדריכלי:  Second Empire style
 
 קואורדינטות:  38°53′51″N 77°02′21″W﻿ / ﻿38.897567°N 77.039147°W﻿ / 38.897567; -77.039147
 he
 
בניין משרד ההנהלה של אייזנהאואר, הממוקם בסמוך לאגף המערבי של הבית הלבן, הוא מבנה מרשים בעל מיקום ייחודי הן בהיסטוריה האמריקאית והן במורשת האדריכלית שלה. הבניין נבנה במקור עבור מחלקות המדינה, המלחמה והצי בין 1871 ל-1888, בניין משרד ההנהלה של אייזנהאואר משמש כיום כמטה של משרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית ומכיל כיום את רוב המשרדים של צוות הבית הלבן.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל הצרפתי אלפרד מולט. הבנייה נמשכה כ-17 שנים.
בין היתר משכן הבניין את:
המועצה לביטחון לאומי, המועצה הלאומית לכלכלה, המועצה למדיניות פנים, משרד האדמיניסטרציה הנשיאותי, מועצת היועצים הכלכליים, משרד המדיניות הלאומית למלחמה בסמים, סגל סגן הנשיא, המשרד למדיניות מדע וטכנולוגיה ויחידות משרד אחרות המשרתות את הנשיא.
הערות שוליים

↑  Eisenhower Executive Office Building, The White House (באנגלית)
↑  Eisenhower Executive Office Building, The White House (באנגלית אמריקאית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא מבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007288845705171  GND: 1117056430  LCCN: sh89003871  SUDOC: 276527518  VIAF: 316746643   WorldCat (עם VIAF): 316746643
שולמית אדר

| --- | --- |

 לידה:  25 בינואר 1938 (בת 86) ראשון לציון, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1950
 עיסוק:  שחקנית תיאטרון
 מקום לימודים:  בית הספר חביב  הגימנסיה הריאלית 
 מספר צאצאים:  2 
 פרופיל ב-IMDb
 
שולמית אדר (נולדה ב-25 בינואר 1938) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה וקריינית ישראלית.
ביוגרפיה

שולמית אדר נולדה בראשון לציון לאליהו קפלן הלוי, איש העלייה השלישית ובעלי מאפיית קפלן, שהייתה המאפייה הראשונה במושבה, ושרה קפלן לבית פורר שהייתה חברת מקהלת זרובבל.
כבר בגן הילדים ידעה שולמית לנגן על פסנתר ולשיר לילדים האחרים בליווי תנועות והסברים, וכשלמדה בבית הספר חביב ובגימנסיה הריאלית, נטעו בה הוריה את אהבת התיאטרון, כשהיו לוקחים אותה להצגות שהוצגו באולם "נעמן".
תפקידה הראשון על הבמה היה בהצגה "החשמונאים" כשהייתה בכיתה ז', ובשנת 1954 שיחקה את המלכה איזבלה בהצגה "כריסטופר קולומבוס", שהעלה תיאטרון הנוער "קלעים" מייסודו של עודד קוטלר ובהדרכתו של איזי אברהמי,ולמדה משחק בסטודיו של תיאטרון האוהל אצל הבמאי הלל נאמן.
עוד לפני גיוסה לשירות צבאי התקבלה לסטודיו הדרמטי של הבימה, אחרי שקראה בבחינת הכניסה את שירו של נתן אלתרמן "אל תתנו להם רובים" מול מסקין, ברטונוב, פינקל ורובינא. היא המשיכה את לימודיה גם לאחר גיוסה בסוף שנת 1955, והייתה מגיעה ללימודיה בערב ישירות ממחנה הקריה בתל אביב.
לאחר הלימודים קיבלה כמה תפקידים קטנים בתיאטרון הבימה, אך ב-1959 פוטרה מהתיאטרון במסגרת תהליכי ייעול (יחד איתה פוטרו גם גילה אלמגור, שמואל עצמון ויונה עטרי). לאחר מכן ניסתה אדר להתקבל לתיאטרון הקאמרי ולתיאטרון האוהל, אך בשניהם לא נמצאו תפקידים עבורה.
תפקידה הזכור ביותר נפל לידיה לאחר שהצטרפה לתיאטרון זווית ב-1963, כשגילמה את דמותה של נורה בהצגה "ביבר הזכוכית" לצידה של רחל מרכוס. בהמשך שיחקה גם בתיאטרון האוהל, הקאמרי, בית לסין והחאן.
בשנות ה-90 פצחה גם בקריירה קולנועית בצרפת, אחרי שחברתו לשעבר של בנה אורון, שלמד קולנוע בצרפת, הציעה לבמאי הצרפתי־יהודי עימנואל פינקל(צר') לבחון אותה לתפקיד הראשי בסרטו “מאדאם ז’אק על הטיילת”. אדר זכתה בתפקיד ולאחר מכן שיתפה פעולה עם פינקל גם בסרט "נסיעות". ארנו דספלשין(אנ') ראה אותה בסרט זה ובחר בה לתפקיד גברת סיבו ב"מלכה אחת ומספר מלכים", ובשנת 2007 השתתפה בסרט "קירות תומכים" של הבמאי היהודי, סיריל גלבלט, לצד השחקניות מיו מיו וג'ובנה מצוג'ורנו, זוכת פסטיבל ונציה. בשנת 2016 שבה אדר לבימת הבימה כדי להשתתף במחזה "לבד בברלין", 30 שנים אחרי תפקידה האחרון שם במחזמר "סלאח שבתי".