המדינה האימפריאלית של איראן
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

רזא שאה ניסה להימנע ממעורבות במלחמה לצד בריטניה וברית המועצות. למרות שרבים מפרויקטי הפיתוח שקידם דרשו מומחיות טכנית זרה, הוא נמנע מהענקת חוזים לחברות בריטיות וסובייטיות בגלל חוסר שביעות רצון מהם, זאת למרות שבריטניה, באמצעות בעלותה על חברת הנפט האנגלו-איראנית, שלטה בכל משאבי הנפט של איראן, רזא שאה העדיף לקבל סיוע טכני מגרמניה, צרפת, איטליה ומדינות אחרות באירופה.
כאמור, איראן הייתה מדינה נייטרלית במהלך שנות הפתיחה של מלחמת העולם השנייה. באפריל 1941, המלחמה הגיעה לגבולות איראן כאשר הפוליטיקאי העיראקי, רשיד עאלי אל-כילאני, בסיוע מגרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית בהפיכת ריבוע הזהב, שהובילה למלחמה האנגלו–עיראקית במאי 1941. גרמניה ואיטליה שלחו במהירות כוחות סיוע בעיראק דרך סוריה שהייתה תחת שלטון צרפת של וישי, אך עד יולי הביסו הבריטים ובעלות בריתם את הכוחות הפרו-צירים בעיראק ולאחר מכן מדינות הציר גם הפסידו במערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה.
ביוני 1941 הפרה גרמניה הנאצית את הסכם מולוטוב-ריבנטרופ ופלשה לברית המועצות, שכנתה הצפונית של איראן. הסובייטים החלו לשתף פעולה עם בעלות הברית וביולי ואוגוסט 1941 דרשו הבריטים מממשלת איראן לגרש את כל הגרמנים מאיראן, לאחר שהבריטים התעקשו שהמהנדסים והטכנאים הגרמנים באיראן הם מרגלים עם משימות לחבל במתקני נפט בריטיים בדרום מערב איראן אך רזא שאה סירב בטענה שהדבר ישפיע לרעה על פרויקטי הפיתוח שלו. בעקבות סירוב זה ואי-שיתוף הפעולה שלו עם בעלות הברית, ב-25 באוגוסט 1941, פתחו הבריטים והסובייטים בפלישה מפתיעה לשטחי איראן וממשלתו של רזא שאה נכנעה במהירות לאחר פחות משבוע של לחימה. מטרתה האסטרטגית של הפלישה הייתה להבטיח קו אספקה עבור תובלה צבאית לברית המועצות ("הפרוזדור הפרסי" (אנ')), לאבטח את שדות הנפט במדינה ואת בתי הזיקוק של החברת הנפט האנגלו-פרסית שהייתה בבעלות בריטניה) ולהגביל את ההשפעה הגרמנית באיראן. לאחר הפלישה, ב-16 בספטמבר 1941 התפטר רזא שאה והוחלף על ידי יורש העצר, מוחמד רזא פהלווי, בנו בן ה-21.
במהלך שאר מלחמת העולם השנייה, איראן הפכה לאזור שדרכו עבר סיוע בריטי ואמריקאי לברית המועצות וממנו נמלטו מעל 120,000 פליטים פולנים. בועידת טהראן שנערכה ב-1943 ובה בנכחו "שלושת הגדולים" של בעלות הברית - יוסיף סטלין, פרנקלין דלאנו רוזוולט ווינסטון צ'רצ'יל - פרסמו את הצהרת טהראן, בה הבטיחו השלושה להשיב את עצמאותה וגבולותיה של איראן לאחר המלחמה.
ב-13 בספטמבר 1943 הבטיחו בעלות הברית לאיראנים שכל הכוחות הזרים יעזבו עד 2 במרץ 1946. באותה תקופה, מפלגת תודה, מפלגה קומוניסטית שכבר הייתה בעלת השפעה ונציגות פרלמנטרית, הפכה ליותר ויותר מיליטנטית, במיוחד בצפון המדינה. בעקבות כך הממשלה הגבירה יותר את פעילותה באזור, כולל ניסיונות של הצבא האיראני להשיב את הסדר על כנו במחוזות הצפוניים על ידי רדיפת הפעילים הקומניסטים. בזמן שמטה המפלגה בטהראן נסגר ו"נכבש" וסניף אספהאן, הכוחות הסובייטים שהיו באזורים הצפוניים של המדינה מנעו את כניסת הכוחות האיראניים לכל צפון המדינה. בעקבות הנוכחות הסובייטית, עד נובמבר 1945 הפכה הרפובליקה העממית של אזרבייג'ן (אנ') למדינה אוטונומית פרו-סובייטית בסיוע "מפלגת תודה". המדינה פרו-סובייטית זו קרסה נובמבר 1946, לאחר שהאמריקאים תמכו בבקשה האיראנית להשתלט מחדש על האזורים שהכריזו על עצמם אוטונומיים.
בתום המלחמה נותרו כוחות סובייטים באיראן והקימו שתי מדינות בובות בצפון מערב איראן, כאמור, הרפובליקה העממית של אזרבייג'ן ורפובליקת מהאבאד (אנ'), מדינה כורדית פרו-סובייטית. הדבר הוביל המשבר האיראני של 1946, שנחשב לאחד העימותים הראשונים של המלחמה הקרה, המשבר הסתיים לאחר שהובטחו ויתורים על נפט לטובת ברית המועצות והכוחות הסובייטיים נסוגו מאיראן עצמה במאי 1946. שתי מדינות הבובות קרסו תוך זמן קצר ולאחר מספר חודשים, בוטלו זיכיונות הנפט בין איראן לברית המועצות.