stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפסלים המדברים של רומא
הערות שוליים

1 2  Piperno, Roberto. "The Talking Statues of Rome". נבדק ב-2009-10-20.
1 2 3 4  Sullivan, George H. (2006). Not built in a day: exploring the architecture of Rome. Carroll & Graf Publishers. pp. 117. ISBN 0-7867-1749-1. talking statues of rome.
1 2 3  Claridge, Amanda; Toms, Judith & Cubberley, Tony (1998). Rome: An Oxford archaeological guide. Oxford University Press. pp. 211. ISBN 0-19-288003-9. rome talking statues.
1 2 3  Varriano, John L. (1995). A literary companion to Rome. Macmillan. p. 167. ISBN 0-312-13112-7.
הפסל מרפוריו במוזיאונים הקפיטוליניים
הספרייה המרכזית של אוניברסיטת קלוז'-נאפוקה

| --- | --- |

 מיקום:  קלוז'-נאפוקה, רומניה
 תאריך ייסוד:  1872
 קואורדינטות:  46°46′01″N 23°35′06″E﻿ / ﻿46.76694444°N 23.585°E﻿ / 46.76694444; 23.585
 http://www.bcucluj.ro/
 he
 
הספרייה המרכזית של אוניברסיטת באוניברסיטת קלוז'-נאפוקה (ברומנית: Biblioteca Centrală Universitară "Lucian Blaga" din Cluj-Napoca) היא הספרייה האקדמית המרכזית של אוניברסיטת באבש-בויאי (אנ') בקלוז'-נאפוקה.
היסטוריה

הספרייה הוקמה ב-1872 במסגרת האוניברסיטה בשפה ההונגרית על שם פרנץ יוזף  שקמה באותה השנה.  בתחילה היא הכילה כ-18,000 פריטים שמקורם מאוספים שהתקבלו על ידי האקדמיה למשפטים של סיביו בית ספר לרפואה וארכיון העיר קלוז' ואוסף פרטי של יוז'ף בניני.
בשנים 1873–1874 המוזיאון של טרנסילבניה (לימים המוזיאון הלאומי להיסטוריה של טרנסילבניה (אנ')) הועבר יחד עם הספרייה שלו  (שנוסדה ב-1859) אל בניין הספרייה המרכזית והספרים שלה  היו לחלק מספרייה ציבורית.  בשנות השבעים של המאה ה-19 חזרה הספרייה לשמש את  האוניברסיטה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה כשאוסטרו הונגריה נפלה וטרנסילבניה הועברה לשליטת רומניה היא החלה לשמש כספריית הפקדה, מספר מוסדות וביניהם האקדמיה הרומנית ואוניברסיטת בוקרשט תרמו לפיתוח הספרייה.
בין אוספיה המיוחדים של הספרייה נמנים מפות, תחריטים וספרים נדירים שהתקבלו מהמוזיאון של טרנסילבניה. הם היו בסיס למחקרים של ז'יגמונד פאל יאקו על ההיסטוריה של טרנסילבניה בימי הביניים.
ב-1996 החלה להוציא לאור את כתב העת האקדמאי "Philobiblon" (אנ').
הפארק הלאומי פיורדלנד

פארק לאומי פיורדלנד (באנגלית: Fiordland National Park) הוא הפארק הלאומי הגדול ביותר בניו זילנד, ומאז שנת 1990 הוא מוכרז כאתר המורשת העולמית טה ואהיפוונמו יחד עם שלושה פארקים לאומיים נוספים. הפארק משתרע על פני 12,500 ק"מ רבוע בדרום מערב האי הדרומי באזור הגאוגרפי המכונה גם הוא פיורדלנד. הפארק מכסה את רוב שטחו של אתר המורשת העולמית טה ואהיפוונמו. האזור הוכרז כפארק לאומי בשנת 1952.
שמו של הפארק, פיורדלנד (מילולית - ארץ הפיורד) נגזר מהמילה הנורווגית "פיורד" המציינת עמק צר ומוצף בים שהועמק על ידי קרחון, ואכן אחד המאפיינים של הפארק הוא פיורדים רבים ועמוקים שנוצרו על ידי קרחונים במהלך עידן הקרח האחרון והוצפו אחריו על ידי ים טסמן. בין הפיורדים המפורסמים בפארק נמנים מילפורד סאונד (Milford Sound), דאסקי (Dusky) ודאוטפול סאונד (Doubtful Sound). באותה צורה נוצרו אגמים רבים ומספר רב של איים קטנים הופרדו מן האי הדרומי, שני האיים הגדולים בפארק הם סקרטרי (Secretary Island) ורזולושין (Resolution Island). בין האגמים הרבים בפארק בולטים אגם טה אנאו, אגם מאנאפורי ואגם האורקו.
בתוך תחומי הפארק קיים כביש אחד בלבד (Milford Road - SH 94) המוליך מטה אנאו למילפורד סאונד וכן כ-500 ק"מ של שבילי טיול להולכי רגל המאפשרים גישה קרקעית לחלק קטן מאוד משטחו של הפארק. רוב שטחו של הפארק נגיש אך ורק מן האוויר או מן הים. אל החלקים הדרומיים של הפארק הגישה קשה במיוחד, ופרט למספר משלחות מחקר וחיפוש אחר זנים נכחדים אין מבקרים בהם.
הפיגוע בשגרירות ישראל בפרגוואי

| --- | --- |
 מקום:  אסונסיון, פרגוואי
 מטרה:  ישראלים
 הרוגים:  1
 פצועים:  1
 מבצע:  פת"ח פת"ח
 מספר מפגעים:  3
 מניע:  אנטי-ציונות
 
הפיגוע בשגרירות ישראל בפרגוואי אירע ב-4 במאי 1970, בבניין שגרירות ישראל באסונסיון, בירת פרגוואי. שניים מעובדי שגרירות נורו על ידי שלושה גברים פלסטינים שככל הנראה היו משויכים לפת"ח. זה היה הפיגוע הראשון שבוצע נגד שגרירות ישראלית. בפיגוע נרצחה עובדת השגרירות עדנה פאר.
הפיגוע

בבוקר ה-4 במאי 1970, בשעה 10:30 לערך, ניגשו שלושה צעירים פלסטינים לעמדת קבלת הפנים של שגרירות ישראל באסונסיון, וביקשו לראות את שגריר ישראל בפרגוואי, בנימין ורון. מזכירות השגרירות דיאנה זבלוק ועדנה פאר שוחחו עם שליישית ההגברים והודיעו להם שהשגריר לא נכח באותה עת. לאחר מכן עזבו השלושה. כעבור שעה, בסביבות השעה 11:30 בבוקר, הם חזרו לשגרירות ופתחו באש לעבר שתי הנשים שדיברו איתן קודם לכן. עדנה פאר מתה מאוחר יותר בבית חולים מפצעיה וזבלוק נפצעה באורח אנוש.
בחקירות שנערכו לאחר מכן במשטרה הלאומית, התברר כי שלושת התוקפים היו ממוצא פלסטיני והתגוררו בטרם הגיעו לדרום אמריקה ברצועת עזה, לאחר מכן התברר גם שהמחבלים היו ככל הנראה חברי ארגון פת"ח
הערות שוליים

↑  "Major Terror Attacks Against Israeli Embassies". www.mfa.gov.il. נבדק ב-2021-06-17.
↑  "Eban Demands Punishment of Gunmen Who Killed Israel Embassy Worker and Wounded One". Jewish Telegraphic Agency (באנגלית אמריקאית). 1970-05-06. נבדק ב-2021-06-17.
↑  "Cincuenta años del atentado contra la Embajada de Israel en Paraguay - Nacionales - ABC Color". www.abc.com.py (בספרדית). נבדק ב-2021-06-17.
↑  "Israeli Slain in Attack At Embassy in Paraguay". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 1970-05-05. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-06-17.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפארק הלאומי עמק קידפו

הפארק הלאומי עמק קידפו (באנגלית: Kidepo Valley National Park) הוא פארק לאומי באוגנדה.
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  פארק לאומי
 תאריך הקמה:  1958 
 גוף מנהל:  רשות חיי הבר של אוגנדה
 נתונים ומידות
 שטח:  1,399 קילומטר רבוע
 מיקום
 מדינה:  אוגנדה אוגנדה
 מיקום:  צפון-מזרח המדינה
 קואורדינטות:  3°55′48″N 33°48′25″E﻿ / ﻿3.93°N 33.80694444°E﻿ / 3.93; 33.80694444
  (למפת אוגנדה מוגדלת) קמפלה גולו לירה מבאלה ג'ינג'ה אנטבה קבאלה מורוטו ארוא מבארארה פורט פורטל דרום סודאן קניה רפ. דמ. קונגו  רואנדה טנזניה אגם ויקטוריה  אגם אלברט הפארק הלאומי עמק קידפו(למפת אוגנדה רגילה) קמפלה גולו לירה מבאלה ג'ינג'ה אנטבה קבאלה מורוטו ארוא מבארארה פורט פורטל דרום סודאן קניה רפ. דמ. קונגו  רואנדה טנזניה אגם ויקטוריה  אגם אלברט הפארק הלאומי עמק קידפו
 
הפארק ממוקם בחלקה הצפון-מזרחי של המדינה, בצמוד לגבולה עם דרום סודאן ובמרחק של כ-350 קילומטר מבירת המדינה קמפלה. הוא משתרע על פני שטח של 1,442 קילומטר רבוע. הוא הפארק הלאומי המבודד ביותר באוגנדה.
צפייה בבעלי חיים בפארק, 2011
הפארק הוקם כשמורה על ידי השלטון הקולוניאלי הבריטי באוגנדה בשנת 1958, ואגב כך הוגלתה ממנו האוכלוסייה הילידית של בני הקטבו (Ketebo) שחיה בשטחו והיא סבלה מרעב. ממשלת אוגנדה העצמאית הסבה את השמורה לפארק לאומי.
הפארק הוא סוואנה מדברית שאדמתה היא חרסית. בולט בו ההר מורונגול (אנ'), שגובהו הוא 2,749 מטר. שני נהרות, קידפו (אנ') ונארוס (אנ'), חוצים את שטח הפארק בגובה של 910 עד 1,200 מטר מעל פני הים. כמות המשקעים השנתית בעמקי שני הנהרות נעה בין 640 ל-890 מילימטר בממוצע, ועקב כך יש שוני בחי ובצומח בין שניהם. בעונה החמה מתייבשים הנהרות ברובם. בפארק מצוי גם המעיין החם קנאנגורוק (Kanangorok).
הפארק הוא בית לכ-80 מינים של יונקים ולכ-500 מיני ציפורים. צפייה בבעלי חיים על ידי תיירים בכלי רכב מתנהלת בו על גבי דרכי עפר המצויות בעיקר במערב הפארק ובדרומו.
הפארק מנוהל על ידי רשות חיי הבר של אוגנדה.
הסייח השחור

| --- | --- |

עטיפת המהדורה הראשונה
 מידע כללי
 מאת:  אנה סואל
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן
 נושא:  ספרות ילדים ונוער 
 מקום התרחשות:  אנגליה 
 הוצאה
 הוצאה:  Jarrold 
 תאריך הוצאה:  1877
 מספר עמודים:  263 (מהדורה ראשונה)
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת אמנות (מהדורה ראשונה)
 תאריך:  1944 (מהדורה ראשונה)
 תרגום:  ראובן גרוסמן (מהדורה ראשונה)
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורות נוספות:  ראה תרגומים לעברית
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003154128, 002024506, 002152180, 002024510, 002233030, 002022167
 
הסייח השחור (באנגלית: Black Beauty) הוא רומן של הסופרת האנגלייה אנה סואל משנת 1877. הוא מספר את קורותיו של סוס שחור בגוף ראשון, העובר בין בעלים שונים ומספר את חוויותיו בכפר ובעיר. במקור נכתב הספר למבוגרים, אך עם הזמן הפך לקלאסיקת ילדים ונוער. עם השנים נמכרו יותר מ-50 מיליון עותקים של הספר, מה שהופך את הספר לאחד מרבי המכר הגדולים של כל הזמנים.
הספר מבקש לטפח יחס של חמלה כלפי סוסים, ויוצא בביקורת נגד העבדה של סוסים מעבר עד אפיסת כוחות, הצלפות מרובות, השימוש בסכי עיניים ובעיקר נגד השימוש ברסנון (check-rein), סוג של רסן המגביל את תנועת הצוואר של הסוסים ומאלץ את הסוסים להישאר בתנוחה זקופה, שהשימוש בו היה פופולרי מאוד בתקופה הוויקטוריאנית. מספר שנים לאחר פרסום הספר קמה באנגליה "התנועה נגד השימוש ברסנון", ומספר ארגונים שונים להגנת בעלי חיים פעלו למניעת השימוש בו.
עיבודים

הספר עובד לקולנוע מספר רב של פעמים, החל מ-1917. בעקבות מעמדו כקלאסיקה לילדים ונוער, הופקו גם כמה סרטי הנפשה בעלי אותו שם, המבוססים על הספר. בשנת 1972 החלה הקרנה של סדרת טלוויזיה "הקסם השחור" שמבוססת על הספר. בשנת 1978 הופק סרט הנפשה לטלוויזיה על ידי אולפני האנה ברברה. בשנת 1987 הופק סרט הנפשה על ידי אולפני ההנפשה ברבנק, ובשנת 1995 הופק סרט הנפשה שהופץ ישירות לוידאו על ידי Jetlag Productions. בשנת 2020 עובד הספר לסרט שהוזרם לצפייה ישירה בדיסני+.
בשנת 2011 הסרט עובד להצגה שעלתה באנגליה.
תרגומים לעברית

הספר תורגם פעמים רבות לעברית, במספר שמות שונים.
שחור ונאוה, הוצאת אמנות, תרגם ראובן גרוסמן, צייר נחום גוטמן, 263 עמודים, 1944 ו-1966
היפהפה השחור, לדורי, 1966
הקסם השחור, תרגמה דניאלה שליט, הוצאת זמורה ביתן, 209 עמודים, 1979
הקסם השחור (מהדורה מקוצרת), תרגם נעם רחמילביץ', הוצאת עופרים, 173 עמודים, 2002
הסיח השחור, תרגם אלון אלטרס, הוצאת מודן, 270 עמודים, 2011
הערות שוליים

↑  עיתון הטיימס
↑  Li, C. H. (2019). Mobilizing Traditions in the First Wave of the British Animal Defense Movement. Palgrave Macmillan UK
↑  שפרה הורן, "הסייח השחור" מאת אנה סואל - מפי הסוס, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007341902505171  GND: 4547745-0  VIAF: 6408147270704735700005   WorldCat (עם VIAF): 6408147270704735700005
הר שני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  894 מטר
 מדינה:  ישראל ישראל מצרים מצרים
 מיקום:  דרום הנגב
 רכס הרים:  הרי אילת
 קואורדינטות:  29°41′17″N 34°51′23″E﻿ / ﻿29.6880556°N 34.8563889°E﻿ / 29.6880556; 34.8563889
  (למפת דרום הנגב מוגדלת) הר שני(למפת דרום הנגב רגילה) הר שני(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר שני(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר שני
 
הר שני הוא הר בגובה 894 מטרים מעל פני הים בהרי אילת, בדרום הנגב.
ההר ממוקם על גבול ישראל–מצרים, כשני קילומטרים ממערב לקניון האדום וכ־17 קילומטרים מצפון־מערב לאילת. כביש 12 חולף ממזרח להר. הר שני הוא השני בגובהו מבין הרי אילת, לאחר הר נשף הגבוה ממנו בחמישה מטרים.
מדרומו של ההר עובר נחל שני.
ערך זה הוא קצרמרבנושא הרים ובנושא גאוגרפיה של ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית

"אנדיורנס" במכלול מפרשיה, 1915
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית (1914–1917), (באנגלית: Imperial Trans-Antarctic Expedition) הידועה גם בשם "משלחת אנדיורנס", נחשבת למשלחת הגדולה האחרונה של העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה. תכלית המשלחת, פרי הגותו ותכנונו של סר ארנסט שקלטון, הייתה לחצות לראשונה ברגל את יבשת אנטארקטיקה. לאחר כיבוש הקוטב הדרומי בידי רואלד אמונדסן בשנת 1911, נשארה חצייה זו מים אל ים, במילותיו של שקלטון, "המסע הגדול האחרון לקוטב ... עכשיו עומד בפנינו האתגר הגדול מכולם - חציית היבשת". המשלחת כשלה בניסיונה להשיג מטרה זו, אך הוכרה תחת זאת כמעלל אפי של כוח עמידה, התמדה ודבקות במטרה.
ההכנות למסע

שקלטון שירת באנטארקטיקה במשלחת דיסקברי של קפטיין סקוט, 1904-1901, ועמד בראש המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה, 1909-1907. במשלחת חדשה זו התכוון להפליג אל ים ודל ולהנחית קבוצת חוף סמוך למפרץ ואסל, כהכנה לצעדה חוצה-היבשת דרך הקוטב הדרומי אל ים רוס. פלוגה מסייעת, המשלחת של ים רוס, תפליג במקביל אל צדה השני של היבשת, תקים מחנה במצר מקמרדו, ומשם תתקדם דרך שורה של מצבורי צידה על פני מדף הקרח רוס עד לרגלי קרחון בירדמור, מצבורי הצידה האלה יהיו חיוניים לשרידתה של המשלחת חוצה היבשת, כיוון שזו לא תוכל לשאת עמה כמות מספקת של מצרכים לכל החצייה. המשלחת הייתה זקוקה לשתי ספינות: אנדיורנס בפיקודו של שקלטון לקבוצה של ים ודל, ו"אורורה", בפיקודו של קפטיין אניאס מקינטוש, לקבוצת ים רוס.
חילוץ

בינתיים, שקלטון, וורסלי, קרין, הארי מקניש, ג'ון וינסנט וטים מקארתי, היטלטלו במשך שבועיים בגלי ענק שאיימו להטביעם, בתנאים שסיכנו את עצם קיומם והכבידו יותר ויותר על חייהם. לבסוף, ב-10 במאי 1916 בשעה 5 אחר הצהריים, הצליחו להידחק במעבר צר כל כך שחייב אותם להרים ברגע האחרון את המשוטים אל תוך הסירה, ונחתו על היבשה. הדבר הראשון שעשו היה להסתער על פלג מי-קרחון שפיכה על החוף ולהרוות את צמאונם הנורא, לאחר שהמים שלקחו עמם אזלו לחלוטין.
ב-19 במאי, אחרי שנחו והשיבו לעצמם משהו מכוחותיהם שתשו במסע הימי המפרך, יצאו שלושה מחברי המשלחת - שקלטון, וורסלי וקרין - לטיפוס על ההרים, ללא אוהלים או שקי שינה, עם קרדום, חבל, מצפן, פתילייה ומזון לשלושה ימים. בטיפוס, ירידה וגלישה במדרון ארוך ותלול, שלא ידעו מה בסופו, הגיעו לבסוף ב-21 במאי אל תחנת ציידי הלווייתנים במפרץ סטורמנס וזכו, לראשונה לאחר חצי שנה, לרחצה, גילוח ובגדים שלמים ונקיים. למחרת הפליג וורסלי בספינת התחנה אל צדו השני של האי, שם השאירו את שלושת חבריהם. עוד למעלה משלושה חודשים של ניסיונות חוזרים ונשנים נדרשו עד שהצליחו לבסוף, ב-30 באוגוסט, להגיע אל אי הפיל ולחלץ משם את עשרים ושניים חברי המשלחת הנותרים, שכמעט נואשו משובם. החילוץ הושלם.
קבוצת ים רוס

"אורורה" הפליגה מהובארט ב-24 בדצמבר 1914, לאחר עיכוב עקב בעיות מימון וארגון. הגעת הספינה אל מצר מקמרדו ב-15 בינואר 1915 הייתה מאוחרת בעונה מכפי שתוכנן, אבל מפקד המשלחת אניאס מקינטוש ערך תוכניות מיידיות למסעות הנחת מצבורים על מדף הקרח רוס, מתוך הנחה ששקלטון עשוי לנסות חצייה מים ודל במשך העונה הראשונה. האנשים והכלבים לא הורגלו באקלים והקבוצה הייתה, בכללה, חסרת ניסיון בתנאי הקרח. המסע הראשון המזורז על פני הקרח הסתיים באובדנם של עשרה מ-18 כלבי המשלחת, שני מצבורי אספקה לא מלאים, וקבוצת חוף נגועה בכוויות כפור ומדוכדכת באופן כללי.
ב-7 במאי נעקרה "אורורה" ממעגנה במטה המשלחת בכף אוונס במהלך סופה עזה וסחף הקרח שנשא אותה הרחק אל מרחבי הים מנע את שיבתה. היא נשארה כלואה בקרח עד 12 בפברואר 1916, לאחר ששייטה למרחק של 1600 ק"מ לפני שנחלצה ונמלטה כל עוד נפשה בה אל ניו זילנד. על הספינה הייתה רוב אספקת הדלק, מנות המזון, הביגוד והמכשירים, אם כי מנות המגררות שנועדו למצבורים נפרקו אל החוף. כדי להמשיך במשימתה נאלצה קבוצת החוף לחדש את ציודה משיירי משלחות קודמות, בעיקר של משלחת טרה נובה של קפטיין סקוט, שישבה בכף אוונס כמה שנים קודם. הודות לאלתורי הקבוצה החלו מסעות הנחת המצבורים של העונה השנייה במועדם, ספטמבר 1915.
בחודשים הבאים צוידו המצבורים הדרושים, ברווחים של מעלה אחת לרוחב מדף הקרח רוס אל מרגלות קרחון בירדמור. במסע חזרה מן הקרחון נפלה הקבוצה קורבן לצפדינה; ארנולד ספנסר-סמית', הכומר וצלם המשלחת, התמוטט ומת על הקרח. שאר חברי הקבוצה הגיעו למחסה הזמני של האט פוינט ושם התאוששו. ב-8 במאי 1916 החליטו מקינטוש וויקטור הייוורד לחצות ברגל את ים הקרח הלא-יציב אל כף אוונס, נלכדו בסופת שלג ולא נראו שוב. שבעת הנותרים נאלצו לחכות בתנאים קשים עוד שמונה חודשים, עד שב-10 בינואר 1917 הגיעה "אורורה" המתוקנת והמצוידת מחדש להשיבם לציוויליזציה.
שקלטון ליווה את ה"אורורה" כקצין נוסף, לאחר שבקשתו לפקד על הספינה נדחתה על ידי ממשלות ניו זילנד, אוסטרליה ובריטניה, שארגנו במשותף את חילוצה של משלחת ים רוס.
חברי משלחת שקלטון

| --- | --- |
 ארנסט שקלטון - ראש המשלחת  פרנק ויילד - סגן ראש המשלחת  פרנק וורסלי - קפטן  ליונל גרינסטריט - קצין ראשון  יוברט ט' האדסון - נווט  תומאס קרין - קצין שני  אלפרד צ'יתאם - קצין שלישי  לואיס ריקינסון - קצין מכונות ראשון  אלכסנדר קר - קצין מכונות שני  אלכסנדר מקלין - רופא  ג'יימס מק אילרוי - רופא  ג'יימס וורדי - גאולוג  לאונרד האסי - מטאורולוג  רג'ינלד וו. ג'יימס:  רוברט ס. קלארק - ביולוג  ג'יימס פרנסס הארלי - צלם  ג'ורג' מרסטון - צייר  תומאס אורד-ליס - מכונאי ולאחר מכן מחסנאי  הארי מקניש - נגר  צ'ארלס גרין - טבח  וולטר האו - ימאי  ויליאם בייקוול - ימאי  טימותי מקארתי - ימאי  תומאס מקלאוד - ימאי  ג'ון וינסנט - ימאי  ארנסט הולנס - מסיק  ויליאם סטיבנסון - מסיק  פרס בלקבורו - נוסע סמוי שהפך לעוזר טבח
לקריאה נוספת

"אנדיורנס", אלפרד לנסינג, תרגום מרינה גרוסלרנר, הוצאת וכטנברג 2001, הוצאת ידיעות אחרונות 2013
"Antarctic Rescue" מסע הסירה של שקלטון" מאת פרנק וורסלי, Sphere Books Ltd., לונדון 1979
הערות שוליים

↑  אלפרד לנסינג, "אנדיורנס", עמ' 18
↑  לנסינג, עמ' 21-18
↑  פרנק וורסלי, "חילוץ אנטארקטי", עמ' 43
↑  לנסינג, עמ' 181-145
↑  לנסינג, עמ' 196
↑  לנסינג, עמ' 218-217
↑  https://endurance22.org/ Endurance22 - The Hunt For Shackleton's Lost Ice Ship
↑  ynet, רויטרס, אחרי יותר מ-100 שנים: נמצאה הספינה של שקלטון, ששקעה באנטארקטיקה, באתר ynet, 9 במרץ 2022
↑  לנסינג, עמ' 258-227
↑  Tom Griffiths, "Slicing the Silence", Harvard University Press, 2007, ISBN 978-0-674-02633-9, pp. 33-34
↑  לנסינג, עמ' 282-265
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007380655505171  BIBSYS: 9071047  GND: 7577761-7  LCCN: no99001019  NKC: mzk2007378623  SNAC: w65x6m9f  TePapa: 17802  VIAF: 124288074   WorldCat (עם VIAF): 124288074 
מפת הנתיבים הימיים של "אנדיורנס", "ג'יימס קיירד" ו"אורורה", הנתיב היבשתי של מצבורי הצידה של קבוצת ים רוס, והנתיב היבשתי המתוכנן של קבוצת ים ודל, שהיה אמור להוביל ארנסט שקלטון במשלחת הטראנס-אנטארקטית שלו בשנים 1915-1914:   מסע ה"אנדיורנס"  היגרפות "אנדיורנס" בקרח הדחוס  סחף קרח אחרי שקיעת "אנדיורנס"  מסע ה"ג'יימס קיירד"  הנתיב הטראנס-קונטיננטלי המתוכנן  מסע "אורורה" לאנטארקטיקה  היסחפות ונסיגה של "אורורה"  נתיבי מצבורי הצידה
"גיימס קיירד" יוצאת להפלגה
הסירה "ג'יימס קיירד" במוזיאון של דאלוויץ'
אניאס מקינטוש, מפקד קבוצת ים רוס
מפת הסחף של "אורורה"
פרנק וורסלי
הספרייה הממלכתית של רוסיה

| --- | --- |

מבנה הספרייה החדש. בחזית המבנה מוצב פסלו של הסופר פיודור דוסטויבסקי
 מיקום:  ул. Воздвиженка 3/5 
 תאריך ייסוד:  1862 
 על שם:  ולדימיר איליץ' לנין 
 מנהל:  Vadim Duda 
 מספר מועסקים:  1,618 
 קואורדינטות:  55°45′06″N 37°36′32″E﻿ / ﻿55.751732°N 37.608996°E﻿ / 55.751732; 37.608996
 https://www.rsl.ru/
  (למפת מוסקבה מוגדלת) הספרייה הממלכתית של רוסיה(למפת מוסקבה רגילה) הספרייה הממלכתית של רוסיה
 
המבנה הישן אשר שימש את הספרייה הממלכתית של רוסיה. המבנה צופה לעבר מתחם הקרמלין.
הספרייה הממלכתית של רוסיה או ספריית המדינה של רוסיה (ברוסית: Российская государственная библиотека) היא הספרייה הלאומית של רוסיה. הספרייה ממוקמת במרכז מוסקבה, בירת רוסיה והיא הגדולה שבספריות המדינה ואחת מהספריות הגדולות בעולם, עם כ-45 מיליון פריטים.
היסטוריה

הספרייה נוסדה ב-1 ביולי 1862 כספרייה ציבורית בשם "הספרייה של המוזיאון הציבורי של מוסקבה ושל מוזיאון רומיאנצב" או "ספריית רומיאנצב". הספרייה הייתה חלק מהמוזיאון הציבורי הראשון של מוסקבה, בו הוצגו אוספיו של ניקולאי רומיאנצב, אשר נתרמו על ידי האספן העשיר לאומה הרוסית והועברו מסנקט פטרבורג למוסקבה. האוספים כללו גם ספרים וכתבי יד.
במהלך השנים גדלו אוספי המוזיאון בעקבות תרומות נוספות של מוצגים וכן תרומות כספיות. חלק מהאוספים הולאמו וצורפו לספרייה, כגון אוסף שניאורסון של חסידות חב"ד שהולאם ב-1920.
בעקבות מהפכת אוקטובר (1917) הועברו למוזיאון ולספרייה אוספים רבים של אצילים שהוחרמו על ידי השלטונות הקומוניסטיים. במקביל, פחת המימון של המוזיאון (מרבית הכספים הוזרמו על ידי השלטונות למוזיאון פושקין). בשנת 1925 הוחלט לפרק את המוזיאון ולפזר את אוספיו בין מוזיאונים אחרים - ומרבית האוספים הועברו למוזיאון פושקין. באותה שנה הוחלט לשנות את שם הספרייה ל"הספרייה הממלכתית של ברית המועצות ע"ש ו. א. לנין". בין השנים 1922–1991 הייתה חובת הפקדה בספרייה של עותק מכל ספר אשר פורסם בברית המועצות.
במקביל נהרס ארכיון המדינה הישן, והחלה בניית מבנה ספרייה חדש, בתכנונם של האדריכלים ולדימיר שצ'וקו וולדימיר גלפריק. התכנון נעשה בין השנים 1927–1929 ועבודות הבנייה החלו בשנת 1930.
בניית חלקו הראשון של המבנה, אשר נבנה בסגנון מודרני עם אלמנטים נאו קלאסיים, הסתיימה בשנת 1941. בניית אולם הקריאה ובו 250 מושבים, הסתיימה בשנת 1945, ואגפים נוספים של המבנה הושלמו בשנת 1960.
בשל מספר הספרים הרב אזל המקום בספרייה בשנת 1968, ומבנה חדש הוקם על מנת לאחסן כתבי עת, ספרים מדעיים, וספרים להם ביקוש נמוך. מבנה זה, הממוקם בחימקי, הושלם בשנת 1975.
בשנת 1992 שונה שם הספרייה לשמה הנוכחי. למרות מחיקת שמו של לנין מהשם המלא הרשמי של הספרייה, הכינוי העממי "לֵנִינְקָה" (Ленинка) עדיין משמש בפי תושבי מוסקבה ובפי הקוראים הפוקדים אותה בקביעות ואף מופיע באתר האינטרנט הרשמי של הספרייה; גם שם תחנת הרכבת התחתית הסמוכה הוא עדיין "הספרייה על שם לנין" (Библиотека имени Ленина). עם נפילת ברית המועצות נותרה חובת ההפקדה של הספרים המפורסמים ברוסיה, וכל מוציא לאור במדינה מחויב להפקיד בספרייה עותק מכל ספר היוצא לאור.
כיום בספרייה 275 ק"מ של מדפים עליהם 17 מיליון ספרים, 13 מיליון כתבי עת, 350,000 דפי תווים והקלטות ו-150,000 מפות. בספרייה ספרים ב-247 שפות, כאשר 71% מהאוסף הוא בשפה הרוסית והיתר בשפות אחרות.
נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין בעת ביקור באוסף כתבי היד העבריים בספרייה הממלכתית של רוסיה, מרץ 2016
הפסיון של ישו

ערך זה עוסק בסוף חייו של ישו. אם התכוונתם לסרט הקולנוע, ראו .
"ישו נושא את הצלב", רפאל, 1519, התמונה מוצגת במוזיאון הפראדו
הפסיון של ישו (בלטינית: Passio Christi, על דרך היוונית: παθεῖν, "עֱנוּת, סבל") הוא השם המקובל למסכת הייסורים שעבר ישו בדרכו אל הצליבה, אירוע מרכזי בנצרות. ישו עבר דרך זו בירושלים, במסלול הקרוי ויה דולורוזה. תיאור הפסיון חוזר פעמים אחדות בברית החדשה, והוא בעל משמעות תאולוגית עמוקה בנצרות. לאורך הדורות שימש סיפור הפסיון השראה ליצירות אמנות רבות.
בתיאור הבשורות

הפסיון מתואר בכל ארבע הבשורות של הברית החדשה. התיאור כולל את מאסרו של ישו בידי היהודים לאחר הסעודה האחרונה וחקירתו על ידי הסנהדרין, משפטו אצל הנציב הרומאי פונטיוס פילאטוס, צליבתו, מותו על הצלב ביום שישי וקבורתו.
הברית החדשה מתארת את הניסיון של פילטוס לשכנע את ראשי היהודים לשחרר את ישו, כיוון שהמנהג איפשר חנינה של אסיר אחד לכבוד החג (אין שום עדויות היסטוריות שאכן מנהג כזה היה קיים, וזו העמדה המקובלת במחקר בימינו), ואת סירוב היהודים לעשות כן. חלק מהבשורות מתארות את ההלקאה של ישו על ידי החיילים הרומאים, ההשפלות שעבר עת הכתירו אותו בכתר הקוצים וקראו לו בלעג "מלך היהודים", וצליבתו לצד שני גנבים.
בכל הבשורות מסופר גם על תחייתו של ישו כעבור שלושה ימים, ביום ראשון.
בתאולוגיה הנוצרית

למותו ותחייתו של ישו משמעות תאולוגית עמוקה בנצרות.
דמותו של ישו כמשיח נבנית בדרכים רבות בארבע הבשורות של הברית החדשה. המשיח, במסורת היהודית של ימי הבית השני, נתפס כמלך שיבוא וישחרר את עם ישראל מעולה של רומא, או כדמות בעלת מאפיינים אלוהיים (לדוגמה "בר אנש" בספר דניאל) שתבוא באחרית הימים ותגאל את העם, ובכל מקרה הוא נתפס כדמות רבת הוד ועוצמה. תפיסה מעין זו לא יכולה לקבל דמות של משיח סובל, נרדף ונצלב. מותו של ישו הותיר את תלמידיו ומאמיניו במשבר גדול והיווה נקודת שינוי. ממשיכי דרכו של ישו עברו בעקבות מותו מאמונה לישו לאמונה בישו. דווקא מותו על הצלב ותחייתו לאחר שלושה ימים הפכו לעיקרי האמונה של הנצרות. מותו של ישו נתפס כמוות המנקה את האנושות מהחטא הקדמון של אדם וחוה. ישו הוצג כקורבן מרצון הלוקח על עצמו את חטאי האנושות והמביא על ידי כך לאדם את החסד האלוהי ואת אפשרות הגאולה.[דרוש מקור]
בספר "מעשי השליחים" בברית החדשה כבר באגרות פאולוס, הכתבים הנוצריים העתיקים ביותר שנמצאים בידנו, יש דגש על מותו ותחייתו של ישו ולא על חייו או פועלו. מכל מעשיו של ישו רק לידתו, צליבתו ותחייתו מופיעים ב-credo, עיקרי האמונה שנוסחו בוועידת ניקיאה ב-325 לספירה. לא פלא, אם כן, כי רגעיו האחרונים של ישו, האתרים בהם נשפט, הובל אל הצלב, נצלב, נקבר וקם לתחייה, ריתקו את הנוצרים כבר מראשית המאה הרביעית, עת הפכה הנצרות לדת מותרת. הלנה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס, הגיעה לארץ הקודש והניחה את הבסיס לזיהוי המקומות בהם פעל ישו, לבניית כנסיות באתרים אלו ולהפיכתם למקומות הקדושים.
הפסיון באמנות

הפסיון של ישו (ומכאן, התחנות בוויה דולורוזה) הונצח במוזיקה, באמנות פלסטית, בספרות ואף בקולנוע.
היצירות המוזיקליות הקלאסיות המפורסמות העוסקות בנושא כוללות את המתאוס פסיון (הפסיון על פי מתי) והיוהנס פסיון (הפסיון על פי יוחנן) מאת יוהאן סבסטיאן באך, המתאוס פסיון של ג'ובאני בטיסטה פרגולזי ועוד.
נושא הפסיון ודרך הייסורים תופסים מקום נכבד באמנות הפיגורטיבית הנוצרית. החל מהפרסקו של ג'וטו (Giotto) בקפלת ארנה בפדובה וה-Maestà של דוצ'ו (Duccio di Buoninsegna).
להלן מספר דוגמאות מני רבות, לעיסוק בנושא ייסורי ישו באמנות הפלסטית לאורך הדורות:
ההכחשה של פטרוס בעת משפטו של ישו בסנהדריון מופיעה בציור מפורסם של רמברנדט (Rembrandt)
הלקאת ישו בידי החיילים הרומיים (התחנה השנייה בדרך הייסורים) מתוארת אצל אל גרקו (El Greco)
ההכתרה בכתר הקוצים (התחנה השנייה בדרך הייסורים) מונצחת בציור ידוע של פרה אנג'ליקו (Fra Angelico)
ההורדה מהצלב (התחנה השלוש עשרה בדרך הייסורים) מופיעה אף היא בציור של רמברנדט
פסל הפייטה (מריה עם גופת בנה על ברכיה) המפורסם של מיכלאנג'לו, והפייטה של בליני (Bellini), מתארים את התחנה השלוש עשרה בדרך הייסורים
קבורת ישו של טיציאן (Titian) (התחנה הארבע עשרה בדרך הייסורים).