שמואל לייב שניידרמן
קורות חיים

שניידרמן נולד בעיירה קז'ימייז' דולני ("קוזמיר דלובלין") שליד לובלין שבפולין, בנם של חנה לבית מנדלבאום ואברהם שניידרמן (Sznajderman). למד באוניברסיטת ורשה ובבית הספר הגבוה לעיתונאות, שם הכיר את אשתו לעתיד, הלינה-איילין.
בשנים 1929–1932 ערך את ביטאון האקדמאים היהודים בפולין Trybuna Akademicka ('הבמה האקדמית'), ובשנת 1931 ערך את Almanach Literacki ('אלמנך ספרותי') – אנתולוגיה של שירה ופרוזה מודרנית יידית ועברית. פרסם שני ספרי שירה: "גילדערנע פייגל" ('ציפור זהובה'; ורשה 1927) ו"פייערן אין שטאט" ('להבות בעיר'; ורשה–פריז 1932), ותרגם ליידיש מפולנית את Laur olimpijski‏ (1928) למשורר קזימייז' ויֶיז'ינסקי (Wierzyński) ואת הרומן הפוטוריסטי Palę Paryż ('אני שורף את פריז') למשורר והסופר היהודי-פולני ברונו ישיֶינסקי (Jasieński) (ורשה 1929). כן השתתף במשך שנים רבות בכתב העת הספרותי היידי "ליטעראַרישע בלעטער".
משנת 1931 שימש ככתב שטח בפריז (גם בשם העט "א. לוּבּלִינֶר") עבור כמה יומונים יהודיים-פולניים ביידיש ובפולנית, בהם Chwila,‏ Nasz Przegląd ו-Nowy Dziennik, וכן היה עורך-משותף של הירחון הספרותי היידי "בלעטער" ועורך השבועון היידי "פּאַריז". במסגרת עבודתו סיקר את מלחמת האזרחים בספרד, ולבסוף פרסם רפורטז'ה בשם "קריג אין שפאַניען" ('מלחמה בספרד', 2 כרכים; ורשה 1938).
בשנת 1933 נישא להָלָה (הלינה) שִימִין (Szymin; לימים איילין (Eileen);‏ 1908–2004), בתם הבכורה של רגינה ובנימין שימין (1880–1942), מו"ל נודע של ספרים עבריים ויידיים בוורשה, שותף בהוצאת הספרים החשובה "צֶנטרַל", ואחותו הגדולה של צלם העיתונות הנודע דוד סימור ("שִים"). איילין, שהייתה נשואה לשניידרמן עד מותו, לקחה חלק מרכזי במחקר ובעריכת חומריו של בעלה.
בשנת 1940, בעת מלחמת העולם השנייה, היגר עם אשתו ובתו לארצות הברית, והתאזרח בה ב-1949. התגורר בניו יורק. משנת 1945 כיהן כתב שטח באו"ם עבור עיתונים בארצות הברית, בארץ ישראל, באירופה ואמריקה הדרומית.
ב-1945 ערך את הספר הראשון שסיפר על אודות גטו ורשה – יומנה של מרי בֶּרג. כבר בסוף 1944, כחצי שנה לפני תום המלחמה, פרסם שניידרמן קטעים מהיומן בתרגום לאנגלית וליידיש. בפברואר 1945 התפרסם היומן המלא בתרגום לאנגלית; כבר באותה שנה תורגם לעברית (על ידי יהודה האזרחי), ולאחר מכן תורגם לשפות רבות נוספות.

בהמשך התקין לדפוס את זיכרונותיה מהגטו של מרים בידרמן, "נעורים בצל המות" (עברית: חוה יערי; תל אביב תשכ"א), וכן את זיכרונותיה של ג'מה לה גוארדיה גלוק (אחותו של פיורלו לה גוארדיה), שהוחזקה בעת המלחמה כאסירה פוליטית במחנה הריכוז לנשים ראוונסבריק, וניצלה (My story, ניו יורק 1961).
שניידרמן כתב בקביעות ביומון הניו-יורקי "פאָרווערטס" ולעיתונים יידיים נוספים בארצות הברית וברחבי העולם (בהם "דער טאָג", "דער אידישער קעמפער"). כן הרבה לכתוב בעיתונות האנגלית האמריקאית (The Reporter,‏ The New York Times Book Review ועוד) ובעיתונות העברית בישראל ("על המשמר", "דבר"). הרבה לנסוע לאירופה (בעיקר למדינות הגוש הסובייטי) ולישראל.
בשנים 1975–1978 כיהן כנשיא אגודת פא"ן היידית בארצות הברית.
בשנת 1946 ביקר בפולין ודיווח על המתרחש בה. את רשמיו כינס בספר "צווישן שרעק און האָפענונג: א ריַיזע איבער דעם ניַיעם פוילן" ('בין פחד לתקווה'; בואנוס איירס 1947; יצא באותה שנה באנגלית: Between Fear and Hope, ניו יורק 1947), שבו הביע דאגה מהאנטישמיות בקרב האוכלוסייה הפולנית לאחר המלחמה. בשנת 1959 פרסם ספר נוסף, The Warsaw Heresy, שבו תיאר את האי-שקט האזרחי בפולין ב-1956 והרפורמות שבאו בעקבותיו.
בשנת 1965 כתב את הסרט The Last Chapter: The Rise and Fall of the Thousand Year Old Jewish Community in Poland ("הפרק האחרון: אלף שנות חיים יהודיים בפולין"), אשר עוקב אחר ההיסטוריה של יהדות פולין מההגירה לפולין בימי הביניים, דרך ממלכת הכוזרים ועד ההשמדה בשואה, ומתאר את השטעטל והקהילה היהודית.
ב-1970 פרסם בתל אביב את הספר "ווען די ווייסל האָט גערעדט יידיש"" ('כשהוויסלה דיברה יידיש'; יצא באנגלית בשנת 1978 בשם The River Remembers), המתאר מסע אישי והיסטורי בנבכי יהדות פולין. הספר זכה ב"פרס הזיכרון" של הפדרציה העולמית של אגודות ניצולי ברגן-בלזן, הניתנת ליצירה ספרותית העוסקת בשואה ובמורשתה.
בשנת 1994 עבר שניידרמן מביתו שבשדרה התשיעית במנהטן לרמת אביב.
נפטר בישראל בשיבה טובה בשנת 1996 בעקבות שבץ. בן 90 במותו. נקבר בבית העלמין ירקון. אשתו איילין נפטרה ב-2004, ונקברה לצדו.
היה אב לשניים.
בתו הלן שניידרמן שָׂרִיד (נולדה ב-1937) עלתה לישראל ב-1962, מורה לאנגלית באוניברסיטת תל אביב (בדימוס), מתגוררת ברמת אביב. בנו בן שניידרמן (נולד ב-1947; (אנ')) הוא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת מרילנד, ומתגורר בוושינגטון הבירה.
לאחר מותו תרמה אשתו את ארכיונו, הכולל את כל פרסומיו, למרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן באוניברסיטת תל אביב.