stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה אלקנה
ביוגרפיה

יהודה אלקנה נולד בסובוטיצה בממלכת יוגוסלביה ב-16 ביוני 1934. ב-1944, בהיותו בן עשר, נכלא עם משפחתו במחנה הריכוז אושוויץ, שבו שהה כשנה. בשנת 1948 עלה לישראל.
אלקנה למד פיזיקה, מתמטיקה, ביולוגיה והיסטוריה של המדע. הוא קיבל תואר שני בפיזיקה האוניברסיטה העברית ב-1966. בעבודת הדוקטור שלו שאותה הגיש בהדרכתו של סטיבן טולמין באוניברסיטת ברנדייס, עסק בהופעתו של מושג האנרגיה בפיזיקה. בשנת 1968, התקבל למשרת מרצה באוניברסיטת הרווארד.
בין השנים 1969–1973 היה מרצה ויו"ר המחלקה להיסטוריה ולפילוסופיה של המדע באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמקביל ניהל את מכון ון ליר בירושלים, עד שנת 1993. בשנת 1979 אצר את התערוכה "איינשטיין תרל"ט-תשל"ט" שהתקיימה בבית הספרים הלאומי.
בין 1981–1983 עסק עם עמיתו עמוס פונקנשטיין בהקמת המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב, ומ-1983 ועד 1991 היה מנהל המכון.
הקים את תוכנית המצטיינים של אוניברסיטת תל אביב ועמד בראש המגמה הבינתחומית שלה.
בין השנים 1981–1991 ערך את כתב העת "Science in Context".
בשנים 1995–1999 כיהן כפרופסור לפילוסופיה של המדע במכון הטכנולוגי של ציריך, בשנים 1999–2009 היה נשיא ורקטור האוניברסיטה המרכז-אירופית בבודפשט.
אלקנה כיהן כחבר באקדמיה הבינלאומית להיסטוריה של המדע, חבר המכון למחקר מתקדם בברלין, חבר בוועדה המדעית של ה-Collegium Helveticum, חבר וסגן יו"ר הוועדה המייעצת של ה-Collegium Budapest וחבר בחבר-הנאמנים של קרן קרנגי לקידום ההוראה (CFAT).
חיים אישיים

היה נשוי לד"ר יהודית אלקנה, ואב ל-4 ילדים, אחד מהם הוא המוזיקאי עמוס אלקנה.
גישה חינוכית

אלקנה ביקר את השיטה ה"צרה" בה מלמדים מדעים. לדבריו לא ניתן להבין את המדעים ואת מקומם בסביבה המודרנית המשתנה ללא תמונה רב-תחומית רחבה. הוא ביקש לשנות את ההוראה, ובפרט את הוראת המדעים להוראה בין-תחומית, בראייה רחבה, מתוך כוונה שהתלמידים יבינו את המכלול, דבר שיסייע להם לפנות בעצמם לפעילות מדעית יוצרת. גישתו פנתה בעיקר אל המצטיינים מתוך אמונה שהדבר ייצור שאיפה פנימית בקרב שאר התלמידים להדמות להם.
חייבת מסורת ה"טקסטבוק" לפנות את מקומה למסורת חדשה של ספרי מדע המלמדים מדע יחד עם חלק מבעיותיו הפתוחות ומדגימים בעזרת ההיסטוריה של המדע את המתודות השונות שבעזרתן אפשר להגיע להישג מדעי... ההיסטוריה של המדע יכולה – ולדעתי אף צריכה – להיות חלק בלתי נפרד של הוראת המדע בכל שלביה. אין היא באה במקום ההוראה הלוגית השיטתית, אלא בנוסף אליה... כחלק בלתי נפרד של חינוכו (של התלמיד) לקראת הבנת המדע.
גישתו החינוכית של אלקנה דוגלת בקידום הפרט, ובייחוד המצטיין. לדבריו, יש להשקיע תקציב עודף במצטיינים ולטפח אותם לשם יצירת אליטה מובילה, אשר תהווה קטר שימשוך אחריו את החברה. הוא התנגד חריפות לגישה החינוכית הנפוצה בישראל, שלפיה יש לצמצם פערים על ידי קידום חלשים והבאתם אל הממוצע, תוך הסתפקות בהישגים ממוצעים טובים, תוך השקעת משאבים רבים בהקלות והתאמות לתלמידים שהיו יכולים לגייס מתוכם משאבים, בהינתן מוטיבציה להצטיינות.
גישתו לזיכרון השואה: בזכות השכחה

ב-2 במרץ 1988, על רקע פרוץ האינתיפדה הראשונה ומשפט דמיאניוק, כתב אלקנה מאמר בעיתון הארץ תחת הכותרת "בזכות השכחה". במאמר, שעורר פולמוס והתנגדות עזה, טען אלקנה שעל מנהיגי ישראל, מחנכי הנוער שבה וקובעי הטון בתרבותה להימנע משימת דגש על לקחי השואה כתוכן מרכזי לכל פעולה מדינית וחינוכית ועליהם להפנות משאבים ומקום להסתכלות לעתיד, לקידום העם החי. הוא התקומם כנגד הפרשנות שניתנה לשואה בישראל, אשר הניבה תחושות חרדה עמוקות, מנטליות של מצור ותסביך קורבן, שהיו, לדבריו, בסיס לעימות של ישראל עם הפלסטינים. עוד טען, שלא ניתן ללמוד מהשואה לקחים חיוביים כלשהם. ישראל חייבת לשכוח כדי להיות ל"נורמלית".
בזמן האחרון אני הולך ומשתכנע, שלא תסכול אישי, כגורם פוליטי-חברתי, מניע את החברה הישראלית ביחסה לפלסטינים, אלא חרדה קיומית עמוקה, הניזונה מפרשנות מסוימת של לקחי השואה, ומהנכונות להאמין שהעולם כולו נגדנו ואנחנו הקורבן הנצחי... ההיסטוריה והזיכרון הקיבוצי הם חלק בלתי נפרד מתרבותו של עם, אך אין, ואסור, לתת לעבר שליטה בקביעת עתידה של חברה ובגורלו של עם. עצם קיומה של הדמוקרטיה נתון בסכנה כאשר זיכרון קורבנות העבר משתתף כגורם פעיל בתהליך הדמוקרטי...
איני רואה סכנה גדולה יותר לעתידה של מדינת ישראל מאשר העובדה שהשואה הוחדרה בשיטתיות ובעוצמה לתודעתו של כל הציבור הישראלי, גם לאותו חלק שלא עבר את השואה, וכן לדור הבנים שנולדו וגדלו כאן... מה רצינו שילדים רכים יעשו בחוויה הזאת? דיקלמנו באטימות מוחין ואף באטימות לב, ומבלי לפרש – "זכור"! לשם מה? מה אמור הילד לעשות בזיכרונות אלה? בעבור רבים מאוד תמונות הזוועה עשויות להתפרש כקריאה לשנאה. "זכור" יכול להתפרש כקריאה לשנאה מתמשכת ועיוורת.
אחד ההוגים שקידמו את המאמר ולקחו היה משה צוקרמן, שטען שהחברה הישראלית השתמשה בשואה כטקסט וכמכשיר לאשרור נטיותיה המיליטריסטיות; על אף שאלקנה לא אמר זאת במפורש במאמרו, זה הרושם שהותירו דבריו בציבור.
ישראל אלדד הגדיר את המאמר "זוועה מוסרית, חינוכית ופסיכולוגית".
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  רשימת מקבלי תארים, דבר, 23 ביוני 1966
↑   עודד רענן, מחאת המונים בהונגריה על חוק המגביל אוניברסיטאות זרות, באתר הארץ, 14 באפריל 2017
↑  Collegium Helveticum
↑  Collegium Budapest
↑  קרן קרנגי
↑  יהודה אלקנה, בזכות השכחה, באתר הארץ, 13 באוקטובר 2012
↑  תום שגב, המליון השביעי, עמ' 471.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260870605171  PLWABN: 9810549132005606  BIBSYS: 90202640  BnF: cb13328533s (data)  CiNii: DA00419288  GND: 109790200  ISNI: 0000 0001 0931 0222  LCCN: n50012103  LNB: 000128070  NLA: 35061331  NSK: 000302348  NTA: 068340362  RERO: 02-A003214236  SNAC: w6fw4d8w  SUDOC: 03567282X  VIAF: 108274001   WorldCat (עם VIAF): 108274001
מאיר בצרי

| --- | --- |

 לידה:  19 בספטמבר 1911 בגדאד, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  4 ביוני 2006 (בגיל 94) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  עיראק עיראקהממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 השקפה דתית:  יהדות 
 
מאיר בצרי (בערבית: مير بصري;‏ 19 בספטמבר 1911 – 4 ביוני 2006) היה כלכלן, היסטוריון, סופר, משורר ידוע, והמנהיג האחרון של הקהילה היהודית בבגדאד.
קורות חיים

נולד בבגדאד ב-1911 למשפחה יהודית אמידה, אביו היה סוחר בד בבגדאד ואמו הייתה בת משפחת דנגור, משפחה מיוחסת שיצאו ממנה מספר רבנים. בוגר אוניברסיטת בגדאד, שם למד כלכלה.
מילא מספר תפקידים חשובים בעיראק, כולל ראש לשכת המסחר בבגדאד ב-1943 וגם עורך כתב העת של הלשכה (בו התפרסמו גם יצירות של יעקב לב). לפני כן כיהן כמנכ"ל משרד החוץ העיראקי. נשאר בעיראק גם לאחר ההגירה המסיבית של יהודי עיראק בסוף שנות הארבעים ותחילת שנות החמישים, עם קרוב ל-10,000 יהודים נוספים שסירבו לעזוב את עיראק.
שימש נשיא של כבוד של הקהילה היהודית בעיראק בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-20.
ב-1974 עזב את עיראק לצמיתות ועבר לבריטניה, לאחר תקופה של רדיפה, שכללה מאסר ומעצר בית, ולאחר סדרה של הוצאות להורג פומביות של כמה יהודים בבגדאד. היה הנשיא האחרון של הקהילה היהודית בעיראק. בלונדון פרסם שורה של ספרים ביוגרפיים על אישים עיראקיים, ובישראל התפרסם קובץ שירים כולל שלו וכן אוטוביוגרפיה בשם "מחופי החידקל לחופי התמזה".
נפטר בלונדון ב-2006.
עבודותיו

בצרי צבר ספרים רבים, ולפני שעזב את עיראק, תרם לספרייה הלאומית העיראקית את ספרייתו האישית, שכללה כ-4,000 ספרים.
בשפה הערבית היו לו כ-40 כתבי יד, החל משירה, כלכלה, תרגומים והיסטוריה:
אישים יהודים בעיראק המודרנית (أعلام اليهود في العراق الحديث) – ספר ובו ביוגרפיות של כ-60 מראשי יהדות עיראק במאה ה-20, שהיו כמוהו חסידי האורנטצייה העיראקית והיו פעילים בסנאט ובפרלמנט, בכלכלה, במסחר, בחיי הספרות והדת.
אישים בפוליטיקה בעיראק המודרנית (أعلام السياسة في العراق الحديث).
מחקרים בכלכלה העיראקית (مباحث في الاقتصاد العراقي).
תפקיד הסופר הערבי בבניית החברה הערבית המודרנית (دور الأديب العربي في بناء المجتمع العربي العصري).
אישים לאומיים והלאומיות הערבית בעיראק (أعلام الوطنية والقومية العربية في العراق).
אישים כורדים בעיראק (أعلام الكرد في العراق)
אישים באמנות העיראקית המודרנית ובת זמננו (أعلام الفن العراقي الحديث والمعاصر)
הערות שוליים

↑  שלומית לן, ‏בגדאד אלך, באתר גלובס, 20 ביולי 2003
↑  אריה דיין, "The Day Iraqi Jews Return to Baghdad". Haaretz (באנגלית). נבדק ב-2022-11-19., באתר הארץ באנגלית, 26 ביולי 2002
↑  ירמיהו יובל, מרכזים של תרבות יהודית, זמן יהודי חדש: תרבות יהודית בעידן חילוני - מבט אנציקלופדי, כרך שלישי: ספרויות ואמנויות, שלישית, ירושלים: למדא – עמותה לתרבות יהודית מודרנית, 2007, עמ' 326
↑  "יהודי בגדאד המודרנית"
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, כרך 1, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 153
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258355805171  BnF: cb13598892x (data)  GND: 133537978  ISNI: 0000 0000 8400 8800  LCCN: n88179708  NTA: 097022993  RERO: 02-A017652460  SUDOC: 053445864  VIAF: 93144417   WorldCat (עם VIAF): 93144417
חיברות

חִבְרוּת, או סוֹצְיָאלִיזָצְיָה, הוא תהליך של התנסות חברתית ותרבותית מתמשכת, המקנה ליחיד דפוסים, כללים וערכי תרבות בחברה בה הוא חי. תהליך החיברות הוא תהליך בסיסי ואף קריטי לעיצוב האישיות, ההתנהלות הרגשית ודפוסי המחשבה של היחיד בחברה.
תהליך החיברות מתחיל כבר בילדות, נמשך בגיל ההתבגרות, הבגרות, הזקנה וכך הלאה עד המוות. אין שלב בחיים בו תהליך החיברות נפסק והוא נחשב לתמידי.
חשיבות החיברות

הדברים הנחשבים למוסריים או מקובלים חברתית תלויים בהקשר התרבותי ולכן יש ללמוד אותם במהלך ההתפתחות.
היחידים בחברה נוטלים חלק במבנים ובמוסדות חברתיים וכך הם לומדים את כללי ההתנהגות והערכים הרלוונטיים לאותה חברה. דרך פעילות הגומלין עם הזולת מגבש לו היחיד זהות יחידנית. ההנחה הרווחת היא כי אם לא יבוצע תהליך החיברות או לא יצלח, תיפגע התפתחותו האישית והחברתית של היחיד. תהליך החיברות מייצג שני תהליכים משלימים של הנחלה של מורשת חברתית ותרבותית מצד אחד ופיתוח האישיות מהצד האחר. מההיבט הפונקציונלי ניתן לומר שתהליך החיברות ממלא פונקציות כמו הקניית כללי נוהג ומשמעת בסיסיים הרלוונטיים לתרבות בה היחיד חי, נטיעת שאיפות ויצירת זהות משפחתית, קבוצתית ומינית. מההיבט הקונפליקטואלי ניתן לומר שתהליך החיברות מלמד את היחיד את הדפוסים הקיימים בחברה ובשל כך מנציח, ברוב המקרים, סטריאוטיפים וריבוד חברתי ומגדרי ואף מונע בחלק מהמקרים ניעות חברתית ושינוי של מצב סטטוס. כמו כן, יכול להיות מצב בו החברה תשדר מסרים סותרים וזהו מצב היכול ליצור בלבול ושבירה של הערכים החברתיים.
סוכני חיברות

תהליך החיברות מתבצע על ידי קבוצות שונות בהן נתקל היחיד במהלך חייו בהקשרים החברתיים השונים. סוכני החיברות העיקריים:
משפחה - בשלב הילדות המשפחה היא סוכן החיברות העיקרי ביותר בשל היותה מרכז עולמו של הילד.
ילדים קטנים תלויים כמעט לחלוטין באחרים והאחריות לסיפוק צורכיהם נופלת כמעט תמיד על כתפי הוריהם ובני משפחה אחרים. לפחות עד לתחילת הלימודים בבית הספר המשפחה היא גם המנחילה להם את ערכיה, עמדותיה ודעותיה הקדומות של התרבות לגבי עצמם ולגבי הזולת.
בנוסף, המשפחה מעניקה לילדים גם עמדה חברתית. כלומר, ההורים מביאים את ילדיהם לא רק לעולם החומרי, אלא גם משבצים אותם בחברה מבחינת הגזע, האתניות, הדת והמעמד. בבוא הזמן יסודות אלה יהפכו לחלק מדימויו העצמי של הילד.
בית ספר - בגן הילדים ובבית הספר מתבצעת הרחבה של עולמו ותחומי העניין של היחיד. בבית הספר לומד הילד על הכללים החברתיים הקולקטיביים ביחס לתחומי החיים השונים.
קבוצת השווים - קבוצה חברתית המורכבת מבני אותו גיל ואותו סטטוס חברתי ותחומי עניין משותפים.
תקשורת המונים - אמצעי התקשורת משמשים כגורם חשוב בתהליך החיברות, בשל חשיפת מסרים שונים ומגוונים היוצרים השפעה עצומה על העמדות וההתנהגות בקרב ארצות רבות.
תהליך החברות

תהליך החברות מתחיל בשנות חיי האדם הראשונות בהתאם להתפתחות החברתית שלו.
למשחק תרומה חשובה לתהליך החברות משום שהוא מספק הזדמנויות לאינטראקציות חברתיות.
דרך המשחק הילד יכול להפנים נורמות חברתיות ולשפר את כישוריו החברתיים, תוך שמירה על חוקים וכבוד הזולת.
תהליך החברות ממשיך במסגרת מערכת החינוך ובתי הספר.
תהליך החברות > חיברות ראשוני וחיברות משני

על אף שבמהלך התבגרותו נחשף הנער למסגרות מחברות נוספות מלבד המשפחה כמו: מורים, מדריכים, חברים, תנועות נוער, כלי תקשורת ועוד. יש לזכור כי עשויים להיווצר השפעות באורחים שונים ולעיתים אפילו מנוגדים.
המשפחה נבדלת מסוכנויות חיברות אחרות בכך שהנער עוד בהיותו ילד לומד בה להיות חבר בחברה בכללותה בשונה מתהליך החיברות המשני בה מודרך הנער על ידי המסגרות האחרות לעולם חברתי מסוים בלבד, ועל כן מכנים אנו את הלימוד בחיק המשפחה כחיברות ראשוני.
סוגי חיברות

חיברות מעמדי- ילדים ונערים, מבני מעמדות שונים, הנקבעים מרמת השייכות המשפחתית, מבינים לאחר זמן קצר מאוד להעריך את מעמדם בחברה ובהתאם לכך מפתחים אורח התנהגותי מתאים. הפערים החברתיים באים לידי ביטוי באמירות שונות כמו: " זכור, בני, מי אתה" או "אסור לי לשחק איתך", באופייה של הלמידה ותכניה, בבחירת החברים בכותלי בית הספר ואף באזורי המגורים הנבדלים אף הם מבחינה מעמדית.
חיברות מגדרי - היא מכלול של תפיסות ותפקידים מיניים המונחלים לבן או לבת. זהו למעשה, התהליך, שבו היחיד מפתח את התכונות ההתנהגותיות ואת מאפייני האישיות המוגדרים מבחינה תרבותית כמתאימים למינו הביולוגי. חברות זו מהווה דוגמה להשפעה הכה רבה של החיברות על האישיות, מכוון שזהותם של הילדים נרכשת בעקבות התייחסות החברה כלפיהם, הציפיות התנהגותיות מהם, אמירת האמירות שנות כמו: "שיתנהג כמו "גבר" או "היא ממש מתנהגת כמו אישה קטנה" וכדומה. ולכן, כבר בהיותם מגיעים לבית הספר הם בעלי זהות מינית ברורה לחלוטין.
חיברות-מחדש

למרות העובדה שאדם סופג ערכים וכללים תרבותיים לאורך כל חייו, ישנה אפשרות ליחיד לשנות את הערכים שהפנים ולבצע טרנספורמציה אישיותית וחברתית. חיברות מחדש יכול להתבצע בכפייה, כמו במוסדות כוללניים דוגמת בית סוהר. חיברות מחדש יכול להתבצע שלא בכפייה, למשל במסגרת המרת דת או חזרה בתשובה/יציאה בשאלה.
תאוריות חיברות

ישנם חוקרים שעסקו בחיברות מנקודת מבטו של היחיד, דוגמת זיגמונד פרויד, ג'ורג' הרברט מיד וצ'ארלס הורטון קולי; חוקרים שעסקו בחיברות מנקודת מבטה של החברה, דוגמת אלקס אינקלס; וחוקרים שעסקו בחיברות בקשר שבין הפרט והחברה, דוגמת לורנס קוהלברג, ז'אן פיאז'ה והאוורד בקר. המחקר גם מצביע על 'חיברות לתפקידי מין', האופן שבו ילדים עוברים דפוס חיברות שונה בהתאם למגדר ובכך נשמרת חלוקת תפקידים/שאיפות/כוח בין נשים וגברים.
ראו גם

הומוסוציאליזציה
אינדוקטרינציה
הצבת גבולות
סוציולוגיה - מונחים
פסיכולוגיה התפתחותית - מונחים
חינוך
תרבות דיגיטלית
הערות שוליים

↑  חִבְרוּת במילון סוציולוגיה (תשע"ו), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  Rueda, M., Checa, P., & Rothbart, M. K. (2010). Contributions of Attentional Control to Socioemotional and Academic Development. Early Education And Development, 21(5), 744-764.
1 2  קבלסון, א. (2005). התפתחות, למידה ומשחק בגיל הרך. מאתר פסיכולוגיה עברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553404305171  BnF: cb11933278p (data)  GND: 4055783-2  LCCN: sh85124152  LNB: 000057794  NDL: 00571865  NKC: ph137463
מוריהירו הוסוקאווה

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
מוריהירו הוסוקאווה (ביפנית: 細川 護煕;‏ נולד ב-14 בינואר 1938) הוא פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-79. הוא עמד בראש הקואליציה הראשונה בה לא הייתה חברה המפלגה הליברלית-דמוקרטית מאז 1955.
ראשית חייו

הוסוקאווה נולד בטוקיו, בנו הבכור של המרקיז מוריסאדה הוסוקאווה, ונכדו של ראש ממשלת יפן לשעבר, פומימרו קונואה. כזכות מולדת, ירש הוסוקאווה עם לידתו את תואר הקזוקו של אביו, אך איבד אותו ב-1947, לאחר שרשויות הכיבוש האמריקאיות ביטלו את המוסד.
הוא סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת סופיה ב-1961, ולאחר שעבד מספר שנים כעיתונאי בעיתון אסאהי שינבון, קיבל הוסוקאווה מושב בבית היועצים של יפן כחבר המפלגה הליברלית-דמוקרטית ב-1971, שם יצג את מחוז קומאמוטו. לאחר שכיהן במשך שתי כהונות, עזב הוסוקאווה את הדיאט של יפן ב-1983, והתמנה למושל מחוז קומאמוטו, תפקיד אותו מילא עד 1991.
ב-1992 הודיע שאינו מסוגל לסבול את השחיתות שפשתה במפלגה הליברלית-דמוקרטית והודיע על פרישה ממנה, והקמת המפלגה החדשה של יפן (日本新党), ששאפה לערוך רפורמות.
ראשות הממשלה

בבחירות הכלליות של 1993 איבדה המפלגה הליברלית-דמוקרטית את הרוב בבית הנבחרים של יפן, לראשונה מאז 1955, ואת מקומה תפסה קואליציה של שמונה מפלגות, שהבטיחה לערוך רפורמות חברתיות, כלכליות ופוליטיות. הקואליציה נהנתה מתמיכתן של כל המפלגות שעד אז היו באופוזיציה, מלבד המפלגה הקומוניסטית של יפן, והוסוקאווה נבחר לעמוד בראשה, כראש ממשלה.
אחת מפעולותיו הראשונות הייתה קבלת האחריות על פעולותיה של יפן במלחמת העולם השנייה. בנאום שנשא ב-15 באוגוסט 1993, הכיר הוסוקאווה בעובדה שמלחמת העולם השנייה הייתה מלחמת תוקפנות מצד יפן, ושזו הייתה טעות. הוא אף הטיל את האחריות למלחמה על כתפי יפן והביע את תנחומיו לקורבנות ולניצולים ביפן, אצל שכנותיה, ובכל העולם.
הוסוקאווה ערך ביקור לקוריאה הדרומית ב-6 בנובמבר 1993, ולסין ב-19 במרץ 1994, ובמהלך שני הביקורים חתם עם ממשלות המדינות על הסכמי שיתוף פעולה והגנה סביבתית.
אף על פי שהקואליציה שלו הצליחה לערוך רפורמות בשיטות ההצבעה בבחירות, לא החזיקה מעמד כהונתו של הוסוקאווה זמן רב. ב-1994 נחשף שהוסוקאווה השתמש בכספים שלא כדין, והוא נאלץ להתפטר בהמשך אותה שנה, שמונה חודשים בלבד לאחר שנכנס לתפקיד. לאחר פרישתו החליף אותו צוטומו האטה.
הוסוקאווה הצטרף למפלגה הדמוקרטית ב-1998, אך פרש מהחיים הפוליטיים שנה לאחר מכן.
הערות שוליים

↑  לוס אנג'לס טיימס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292087405171  CiNii: DA05378348  GND: 119179423  ISNI: 0000 0001 0947 4374  LCCN: nr90003001  NDL: 00185362  NLK: KAC199640378  SUDOC: 147087775  VIAF: 816078   WorldCat (עם VIAF): 816078
מבצע לפיד

מבצע לפיד (באנגלית: Operation Torch) הוא שם הקוד שניתן למבצע נחיתה אמפיבית של בעלות הברית בחופי צפון אפריקה המערבית, מרוקו ואלג'יריה, במסגרת המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה.
מטרת הנחיתות, שהחלו ב־8 בנובמבר 1942, הייתה להשתלט על מושבות צרפת בצפון אפריקה המערבית, שהיו תחת שליטת משטר צרפת של וישי, כצעד ראשון לקראת השתלטות על כל אגן הים התיכון. מעבר לכך, המבצע היה אמור לשמש תחליף לפתיחת חזית שנייה נגד גרמניה הנאצית במערב אירופה בשנת 1943, ונועד להפגין בפני ההנהגה הסובייטית את מחויבותן של בעלות בריתה המערביות, ארצות הברית ובריטניה, גם להקל על ברית המועצות במלחמתה נגד הנאצים בתקופה הקשה של קרב סטלינגרד, באמצעות פתיחתה של חזית נוספת. המטרה העיקרית של המבצע הייתה להשתלט על כל החוף של צפון אפריקה באמצעות תנועת מלקחיים ענקית ממזרח וממערב, שהשלב הראשון שלה נפתח בהתקדמות כוחות הארמייה השמינית הבריטית ממצרים מערבה בעקבות תבוסת כוחות הציר בראשות ארווין רומל בקרב אל־עלמיין השני. ההשתלטות על צפון אפריקה נועדה להכשיר את הקרקע לשורת מבצעים התקפיים של בעלות הברית המערביות נגד כוחות הציר בדרום אירופה בשנת 1943.
המטרות הראשוניות של המבצע הושגו בעיקרן, תוך תצוגה של שיתוף פעולה אנגלו־אמריקאי, והפגנת העוצמה הצבאית האמריקנית במבצע נחיתה גדול מהים, שהיה הראשון בשרשרת מבצעים ששיאם בנחיתה בנורמנדי בשנת 1944. התנגדות כוחות וישי במושבות צרפת בצפון אפריקה בראשות האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן הייתה סמלית בעיקרה, והסתיימה תוך זמן קצר. לאחר מכן הסכימו הכוחות הצרפתיים להיכנע, וחלקם אף הצטרפו למלחמה לצד בעלות הברית נגד כוחות הציר, וכתגובה, החליטה גרמניה לכבוש את החלק "החופשי" של צרפת. ניסיון בעלות הברית לנצל את ההצלחה לצורך כיבוש תוניסיה נכשל. בסוף דצמבר 1942 נעצרה התקדמות כוחות בעלות הברית מזרחה, והחלה המערכה בתוניסיה, שהסתיימה רק במאי 1943 בחיסול שארית כוחות הציר בצפון אפריקה.
רקע היסטורי ואסטרטגי

עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה לאחר המתקפה על פרל הארבור, החלו גורמי צבא אמריקאיים לבחון אפשרויות לפעולה צבאית נרחבת בזירה האירופית, שנתפסה על ידי הנהגת ארצות הברית כחשובה יותר מזירת האוקיינוס השקט. חלק מפיקוד הצבא האמריקני, בראשות הרמטכ"ל ג'ורג' מרשל, תמך בביצוע נחיתה אמפיבית בחופי צרפת ובפלישה למערב אירופה כבר בשנת 1942, אולם וינסטון צ'רצ'יל והפיקוד הצבאי הבריטי סברו כי מדובר בתוכנית שנועדה לכישלון, משום שעדיין לא נוצרו התנאים ההכרחיים לביצועה, ותמכו בביצוע נחיתה אמפיבית בחופי צפון אפריקה, שהייתה כרוכה בסיכונים פחותים בהרבה. בחלק המזרחי של צפון אפריקה, במצרים ובלוב, נלחמו כוחות חבר העמים הבריטי בכוחות הציר תחת פיקוד גנרל־פלדמרשל ארווין רומל זה כשנתיים, אך בחלקה המערבי שלט הצבא הצרפתי הקולוניאלי, הנאמן למשטר צרפת של וישי, על מרוקו, אלג'יריה ותוניסיה, שטחים בעלי חשיבות אסטרטגית רבה, שהבטיחו שליטה על האגן המערבי של הים התיכון.
קיץ 1942 היווה נקודת שפל במערכה הצבאית שניהלו בעלות הברית כנגד כוחות הציר. ב־20 ביוני נפל נמל טוברוק לידי רומל, ובראשית יולי כבר הגיעו כוחותיו עד קו אל עלמיין, ואיימו לכבוש את מצרים כולה ולהשתלט על תעלת סואץ האסטרטגית. בחזית הסובייטית פתחו הגרמנים במתקפת הקיץ שלהם בדרום רוסיה ב־28 ביוני, ואיימו למנוע מהסובייטים את השימוש בנתיב התעבורה החיוני על נהר הוולגה, להשתלט על כל אזור הקווקז, ובכך לגרום פגיעה חמורה במאמץ המלחמה של ברית המועצות. ההנהגה הסובייטית (סטלין) הפעילה לחץ כבד על בעלות הברית המערביות לפתוח "חזית שנייה" נגד גרמניה הנאצית בשנת 1942, כדי לגרום להעברת כוחות גרמניים מהחזית הסובייטית מערבה. צ'רצ'יל ופרנקלין דלאנו רוזוולט הבינו שהם חייבים ליזום במהירות פעולה צבאית אנגלו־אמריקנית משמעותית נגד כוחות הציר, כדי להקל על הלחץ הצבאי שלהם על כוחות חבר העמים הבריטי שהגנו על מצרים, ועל כוחות הצבא הסובייטי בדרום רוסיה, ולהוכיח את מחויבותם לסייע לברית המועצות במלחמתה נגד גרמניה הנאצית ובעלות בריתה. הם חששו שדחייה של הפעולה עלולה להביא להתמוטטות ברית המועצות ולכיבוש המזרח התיכון כולו בידי כוחות הציר.
לחץ הזמן אילץ את ההנהגה האמריקנית לוותר זמנית על רצונה לפתוח "חזית שנייה" בצרפת, ולאמץ את התוכנית הבריטית לנחיתה במושבות צרפת בצפון אפריקה, שהייתה הרבה יותר פשוטה לביצוע, ויכלה לספק תוצאות מיידיות. ב־24 ביולי 1942 החליטו ראשי המטות המאוחדים של בריטניה וארצות הברית להתחיל בתכנון מבצע נחיתה אמפיבי גדול בחופי צפון אפריקה הצרפתית, שקיבל את שם הקוד "מבצע לפיד", ויום לאחר מכן אישר הנשיא רוזוולט את קווי המתאר של המבצע המתוכנן. באוגוסט 1942 נסע צ'רצ'יל למוסקבה, כדי לדון עם סטלין בפעולה המתוכננת בצפון אפריקה, ולהסביר לו מדוע לא ניתן לפתוח ב"חזית שנייה" במערב אירופה ב־1942. סטלין לא היה מרוצה, בלשון המעטה, מהתוכניות הצבאיות של בעלות בריתו, אך נאלץ בסופו של דבר להסתפק בכך. הכישלון החרוץ של מבצע הפשיטה על דייפ, שהתרחש מספר ימים לאחר חזרתו של צ'רצ'יל משיחותיו במוסקבה, הדגים בפני ראשי המטות האמריקאים את הקשיים הכרוכים בנחיתה אמפיבית בחופי צרפת, וסייע לשכנע אותם, כי לפני שהכוחות האמריקנים ה"ירוקים" וחסרי הניסיון הצבאי ידרשו לנחות על חופי צרפת ולהתמודד כנגד הצבא הגרמני עדיף שיתנסו קודם בנחיתות על חופים פחות מוגנים.
המגעים עם ההנהגה הצרפתית > הכוח הצרפתי בצפון אפריקה

הנחת הבסיס של מבצע לפיד הייתה כי ניתן יהיה להימנע מלחימה כבדה נגד הכוחות הצרפתיים בצפון אפריקה, ולהשתלט על אלג'יריה, תוניסיה ומרוקו בכמות נפגעים קטנה. אמנם, שיתוף הפעולה של משטר וישי עם הנאצים לא הוטל בספק, אך בעלות הברית הניחו שניתן יהיה לאתר בתוך הנהגת וישי בצפון אפריקה גורמים התומכים במטרת בעלות הברית, ומתנגדים לנאצים ולמשטרו של המרשל אנרי פיליפ פטן.
לאחר כניעת צרפת במהלך המערכה על צרפת נותרו אנשי השלטון הצרפתי בצפון אפריקה נאמנים למשטר צרפת של וישי. על פי הסכם הכניעה הצרפתי מ־1940, נמנעה נוכחות צבאית של מדינות הציר במושבות צרפת בצפון אפריקה, אך הצבא הצרפתי הקולוניאלי בשטחן כלל 14 דיוויזיות, שהיו יכולות לגרום אבדות קשות לכוחות הפולשים, אם הפיקוד שלהן יהיה נחוש להתנגד לפלישה. כוחות אלו היו נתונים לפיקודם של מפקדים מקומיים, שנהנו מסמכויות נרחבות, והקשר בינם לבין שלטון וישי היה רופף. אלו כונו בפי דה גול בבוז בשם "פרו־קונסולים". המפקד הכללי של הכוחות בצפון אפריקה היה הגנרל אלפונס ז'ואן. במרוקו היה הנציב הכללי, שהיה גם מפקד כוחות צבא צרפת בצפון אפריקה, הגנרל שארל נוגס, ובתוניסיה היה הנציב ומפקד כוחות הצבא האדמירל ז'אן פייר אסטווה. אנשים אלו נקרעו בשלל נאמנויות סותרות. חלקם ניהלו כמעט בגלוי מגעים עם בעלות הברית. נאמנותם לווישי הלכה והתפוגגה ככל שהסתבך משטר וישי עצמו ואיבד מן הפופולריות שלו בצרפת גופא, וככל שמצבם הצבאי של כוחות הציר במלחמה, ובצפון אפריקה, נראה פחות מבטיח עם התקדמות המפנה במלחמת העולם לקראת סוף שנת 1942.
שנתיים לפני כן פעל בצפון אפריקה דיפלומט אמריקאי בשם רוברט מרפי. הוא הצליח לזכות באמונם של ראשי צבא וישי בצפון אפריקה, הגנרל אלפונס ז'ואן והגנרל שארל מאס. כשבועיים לפני הפלישה המתוכננת, ב־21 באוקטובר, ארגן מרפי פגישה בחוף אלג'יריה, בעיירה שרשל, בין הגנרל מאס וגורמים נוספים שהיו מעוניינים בהפלת משטר וישי במושבות צרפת ובשיתוף פעולה עם בעלות הברית, ובין סגן מפקד הכוח הפולש, הגנרל קלארק, שהגיע לפגישה בצוללת. הפגישה הצליחה, ושיתוף הפעולה בין שני הצדדים היה הדוק עד כדי כך, שפיקוד בעלות הברית נתן התרעה מראש לאנשי וישי, שהיו מצויים בסוד העניין, על מועד הפלישה, באמצעות שידור הסיסמה "רוברט מגיע" בתחנות הרדיו. לעומת זאת, לדה גול נודע על הנחיתות בצפון אפריקה רק בבוקר היום שבו החלה הפלישה, כאשר זומן לפגישה עם צ'רצ'יל בדאונינג סטריט. בסוד הקשר עמדו, פרט לגנרל ז'ואן ולגנרל מאס גם הגנרל דה־מונסאבר (Joseph de Goislard de Monsabert) שפיקד על דיוויזיה בבלידה, וקצינים רבים נוספים בדרגות ביניים.
הקושי העיקרי שאיים לטרפד את המאמץ האנגלו־אמריקני לנטרל התנגדות אפשרית של כוחות וישי למבצע הנחיתה המתוכנן, היה השנאה שרחשו צרפתים רבים לבריטים, שנאה שלובתה בעקבות אירועי מבצע דינמו ובמיוחד לאחר השמדת השייטת הצרפתית במרס אל כביר על ידי הצי הבריטי. לכן הסכימו צ'רצ'יל ורוזוולט מראש שמבצע הנחיתה בחופי צפון אפריקה הצרפתית יתנהל תחת פיקוד אמריקני, ושחיל המשלוח של בעלות הברית יורכב בעיקר מחיילים אמריקנים. מצד שני, רווחה הסברה, שיש צורך להגדיל ככל האפשר את היקף הכוחות שהשתתפו ב"מבצע לפיד", כדי לאפשר לפיקוד הצרפתי המקומי בצפון אפריקה לטעון בפני ממשלת וישי, שכוחותיו הותקפו על ידי "כוח צבאי מכריע", כאמתלא לכניעה מהירה. כתוצאה מכך, שולבו גם כוחות בריטיים בחיל המשלוח של בעלות הברית, אך הם הצטוו להתחזות לחיילים אמריקנים באמצעות תפירת דגל הכוכבים והפסים על שרוול מדיהם