stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רקפת (מתקן אלקטרוני)
הערות שוליים

↑  אריה הלל, וידי אדם מתחת כנפיהם - תולדות המערך הטכנולוגי בחיל האוויר 1948–1973, עמ' 121
↑  חולקו פרסי ביטחון ישראל, דבר, 24 במאי 1967
↑  אורי מילשטיין, ‏מתחת לרדאר: הסיפור שלא סופר על חטיפת המכ"ם המצרי במלחמת ההתשה, באתר מעריב אונליין, 26 בדצמבר 2015
↑  אורי מילשטיין, הכישלון וחוסר האמינות - פרק שמיני: סגן מפקד גיס מנוטרל במלחמה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 12 באפריל 2013
חרדל השדה

חרדל השדה (נקרא גם חרדל הבר; שם מדעי: Sinapis arvensis) הוא צמח חד שנתי ממיני החרדל, שמוצאו באירופה והוא נפוץ באמריקה הצפונית ובחופי הים התיכון. בישראל גדל חרדל הבר ברוב אזורי הארץ. חרדל השדה פורח בפריחה צהובה מבהיקה ויוצר מרבדים צהובים מרהיבי עין על פני שטחים נרחבים. את חרדל השדה ניתן גם לראות בצידי דרכים והוא אף גדל כצמח מזיק בשטחים חקלאיים.
מאפיינים

הגבעול, התפרחת והתרמילים הטריים של חרדל השדה הם אכילים. לזרעי החרדל מיוחסות סגולות רפואיות, וניתן להפיק מהם שמן המוכר בטיפול בכאבי גב ומפרקים. ערבובו עם שמן זית משמש טיפול להצטברות נוזלים ודלקת באוזניים. בנוסף הוא משמש כתבלין. ככלל, בכמויות גדולות, עלי הצמח רעילים, ואינם ראויים למאכל בעלי חיים, אך הם נאכלים על ידי זחלים של פרפראים שונים כגון לבנין הכרוב.
גובהו של הצמח 60–120 סנטימטרים. גבעוליו ישרים ומכוסים בשיער זיפני. עלי חרדל הבר הם דמויי כינור, מנוצים ומפורצים, ומכוסים בזיפים קצרים. הפרחים צהובים וערוכים באשכולות. הפרי הוא תרמיל זיפני, צר וארוך. חרדל השדה פורח בחודשים דצמבר-מאי הזרעים מבשילים ומתייבשים באוקטובר-ינואר.
למרות ייחודיותו של חרדל השדה ביצירת שטחים ענקיים המכוסים בפריחה צהובה, הוא אינו היחיד האחראי למרבדים אלו. פרחיהם של צמחים נוספים ממשפחת המצליבים צבעם צהוב, ויש המזהים צמחים אלו בטעות כחרדל השדה. בין צמחים אלו ניתן למנות את החרדל הלבן, בן-חרדל מצוי, איסטיס, תודרה סיגית, חטוטרן מצוי, בקבוקן מקומט, אליסון, מצלתיים מצויים, משקפי הזקנה, רשתון השדות, טוריים זיפניים, טוריים קטנים וצנון משולשל.
חרדל השדה מוזכר פעמים רבות במקורות חז"ל לעניין מצוות התלויות בארץ, והוא אף נזכר לשבח בתיאור גידולי ארץ ישראל: ”מעשה בשיחין, באחד שהניח לו אביו שלשה בדי חרדל, ונפשח אחד מהן, ונמצאו בו תשעה קבין חרדל, ועציו סיככו בו סוכת יוצרין”. הצמח מוזכר במקורות כצמח מאכל, והוא נודע גם בשל סגולותיו הרפואיות, וזרעיו אף שימשו כמשקולת מידה.
גז חרדל לא מופק מחרדל השדה, אלא נקרא כך משום ריחו, הדומה לשום, חרדל או חזרת.
הערות שוליים

↑  אבי שמידע ודוד דרום, מדריך פרחי הבר בישראל - כרך א', עמוד 96
↑  מתוך עלי עשב, ביטאון האגודה הישראלית למדע העשבים הרעים.
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף קי"א, עמוד ב', וכן תלמוד ירושלמי, מסכת פאה,  פרק ז', הלכה ג', ומקבילה במדרש ספרי דברים האזינו ל"ב.
שדה חרדל ברמת כורזים, תצפית לנחל מחניים המהווה את הגבול הצפוני של רמת כורזים, מבט לכיוון צפון. האזור ליד חורבת ירדה
המלחמה הגרמנית-פולנית (1028–1031)

המלחמה הגרמנית-פולנית (בפולנית: wojna polsko-niemiecka) הייתה סכסוך שהתרחש בין השנים 1028 ל-1031. המלחמה הייתה בין האימפריה הרומית הקדושה בראשות קונרד השני, דוכסות בוהמיה בראשות ברטיסלב הראשון, רוס של קייב בראשות ירוסלב החכם ומשנת 1031, ממלכת הונגריה בראשות אישטוואן הראשון, נגד ממלכת פולין בראשות מיישקו השני למברט ועד 1031, ממלכת הונגריה בראשות אישטוואן הראשון. המלחמה החלה בהתקפות פולניות על סקסוניה בתוך האימפריה הרומית הקדושה. לאחר מכן, האימפריה ורוס של קייב תקפו את פולין וניצחו במלחמה ב-1031. בעקבות הניצחון הגרמני, מיישקו השני למברט איבד את התואר מלך פולין, וארצו הפכה לדוכסות פולין, עם בזפרים כדוכס.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  "Mieszko II Lambert". zamki.name.
אל-פאחשה

אל-פאחשה (בערבית: الفاحشة) הוא מושג באסלאם, שמשמעותו זימה או דבר מגונה.
המושג מוזכר בסורה 17 בפסוק 32 בקוראן:
אל תתקרבו אל הזנות, כי תועבה גדולה היא וכמה רעה הדרך.
קיימת מחלוקת בין פוסקי ההלכה המוסלמים, בנוגע למשמעות ההלכתית של המושג. הדעה הראשונה אומרת שהמושג מדבר אך ורק על חטאים הקשורים למין, כזנות וניאוף. הדעה השנייה אומרת שהמושג כולל סוגים רבים של חטאים ביניהם גנבה ורצח.
הערות שוליים

↑  Revolvy LLC, "Fahisha" on Revolvy.com, www.revolvy.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: sh2020003719 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כביש 45

| --- | --- |

כביש 45 וצומת גבעת זאב לעת שקיעה
כביש 45 וצומת גבעת זאב לעת שקיעה
 מידע כללי
 סיווג:  כביש ארצי
 ציר:  כביש רוחב
 אורך:  4.7 (בעתיד 21.7) ק"מ
 מיקום
 נקודת התחלה:  צומת גבעת זאב (בעתיד מחלף בן שמן)
 נקודת סיום:  עטרות (בעתיד צומת מישור אדומים)
 
 קואורדינטות:  31°51′44″N 35°12′01″E﻿ / ﻿31.86219444°N 35.20030556°E﻿ / 31.86219444; 35.20030556
  מפת מיקום  מפה מפורטת  תוואי כביש 45  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
תוכנית אב ירושלים 1968 בה הופיע תוואי הכביש לראשונה, ככביש גישה ראשי נוסף בצפון ירושלים
כביש 45 הוא כביש שהיה אמור להחליף את כבישים 443  ו-437 ולשמש כביש גישה צפוני לירושלים ובנימין ממחלף בן שמן,  דרך מודיעין-מכבים-רעות גבעת זאב ועטרות, שם יתחבר לכביש 50 (דרך בגין) ולמחלף גבע בנימין ומשם ימשיך אל  מעלה אדומים. כיום רק כעשרה ק"מ, המחברים בין צומת גבעת זאב ועטרות (ליד קלנדיה) נמצאים תחת המספור '45'.
היסטוריה

תוואי הכביש הוצע במסגרת "תוכנית אב ירושלים 1968" שהוכנה ביזמת עיריית ירושלים ובהשתתפות משרד השיכון, משרד התחבורה ומינהל מקרקעי ישראל, על ידי צוות בראשות האדריכלים האחים ציון השמשוני ואביה השמשוני יחד עם אדריכל יוסף שביד.
ב-1976 יזם שר השיכון אברהם עופר, תוכנית לסלילת הכביש והקמה של שרשרת יישובים לאורכו. כאשר כביש הגישה היחיד לירושלים ממערב היה כביש 1 שהיה כביש מיושן, מוזנח, בעל עיקולים חדים וללא שוליים בחלק מהתוואי. לכן עלה הצורך בכביש חדש, מהיר ואיכותי, שיהווה את הכניסה העיקרית לבירה מכיוון השפלה.
בסוף שנות השבעים התבצע תכנון המפורט של הכביש. ועדת השרים לענייני ירושלים אישרה את סלילת הכביש, כולל חיבורו לכביש בגין, בפברואר 1982. חלקו של הכביש העובר בתוך תחומי הקו הירוק אושר במועצה הארצית לתכנון ולבנייה ב-1985, וחלקו העובר בתוך שטחי יהודה ושומרון אושר במועצת התכנון העליונה של המנהל האזרחי, בסוף שנות ה-80. למרות זאת סלילת הכביש לא יצא לפעול, בגלל עלותו הגבוהה, הצורך בכריתת כ-50 אלף עצים ביער בן שמן, חציבות ענק בצלע הר, הקמת מנהרות, מחסומים אקוסטיים, גשרים ומחלפים והפקעת קרקעות.
במרץ 1997 התקבלה החלטת ממשלה על ביצוע הכביש ומע"צ החלה בתכנון המפורט של הכביש. באוקטובר 1998 הורה שר התשתיות אריאל שרון להתחיל בעבודות, ומע"צ פרצה שתי דרכי עפר מאזור מחנה עופר ועד מודיעין עילית.
היסטוריה > המאבק נגד סלילת הכביש

על תכנונו וסלילתו של הכביש נמתחה ביקורת, ונטען שהכביש הוא מיותר לאור העובדה שבמקביל אליו עובר כביש 443 (זאת למרות שבכביש 443 יש צמתים ורמזורים, ואילו כביש 45 מתוכנן להיות ממוחלף לכל אורכו). ביקורת זאת התעצמה לאור העובדה שכביש 45 תוכנן לעבור באזור בעל רגישות נופית גבוהה. הכביש ידרוס את הפיתולים ההרריים בנחל מודיעים. עם קבלת ההחלטה על ביצוע הכביש החל מאבק של ארגוני איכות הסביבה נגד סלילתו. לצורך המאבק אף הוקמו שתי עמותות, העמותה לשימור אתרים ונוף במודיעין ועמותת ש.ל.ח (שילת, לפיד, חשמונאים). גם השרה להגנת הסביבה דליה איציק הודיעה שתאבק נגד התוכנית.
סלילת הכביש בוטלה למעט קטע באורך 10 ק"מ, המחבר את כביש 443 בצומת גבעת זאב עם אזור התעשייה עטרות, שנסלל בעלות של 210 מיליון שקל ונפתח לתנועה ב-30 בדצמבר 2002.
היסטוריה > תוכניות

בדצמבר 2018 הודיע משרד התחבורה על כוונתו לשנות את מספור הכבישים בישראל (ראה כבישי ישראל) ובמסגרת כך לאחד את כביש 443 וכביש 437 עם כביש 45, ולהשלים את הקטע מקלנדיה למחלף גבע בנימין. התוכנית נכללה גם בתוכנית אב לתחבורה ביו"ש.
ב-2023 אושרה תוכנית ראשונית להארכת הכביש מקלנדיה עד צומת מעבר מכמש, ושם הוא יתחבר עם כביש 60. ההארכה נועדה לאפשר לתושבי מזרח בנימין להגיע לכביש 443 ולכביש 50 מבלי לעבור בכביש 437 ובמחסום חיזמא. התוכנית אושרה באופן סופי בוועדת התכנון העליונה במאי 2024.
תוואי הכביש הסלול

| קילומטרים | שם | סוג מפגש | מיקום | דרכים מצטלבות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
כביש 45 ממערב למזרח
| 0 | צומת גבעת זאב |  | גבעת זאב מחנה עופר |   כביש 436,   כביש 443 |
| 3.3 | צומת עטרות |  | עטרות |   כביש 50 (כביש בגין) |
| 4.1 | כיכר עטרת |  | אזור התעשייה עטרות שדה התעופה עטרות (סגור) | רחוב עטרות   |
| 4.7 | כיכר יהושע |  | עטרות | רחוב נמל התעופה |
הקטע קיים של   כביש 60 הצפוי להתחבר ל  כביש 45
| 5.2 | מעבר קלנדיה | מחסום צה"ל | א-ראם, קלנדיה | מעבר בין שטחי יהודה ושומרון לעיר ירושלים |
| 9.2 | מחלף גבע בנימין |  | גבע בנימין |  |
הקטע הקיים של   כביש 437 הצפוי להתחבר להתחבר ל  כביש 45
| 13.4 | צומת מורש |  | חיזמא |  |
| 13.7 | כיכר חיזמא |  | מחסום חיזמא |   כביש 4197 |
| 14 | כיכר ללא שם |  | חיזמא |  |
| 15.2 | צומת ללא שם |  | חיזמא |  |
| 16.7 | צומת עלמון |  | עלמון | כביש 4370 (כביש הטבעת המזרחית) |
| 21.7 | צומת מישור אדומים |  | מעלה אדומים |   כביש 1 |
הערות שוליים

↑  אסתר זנדברג, תענוג מעצם העשייה, באתר הארץ, 20 בינואר 2008
↑  אהרון דולב, מי כפ"ת את תכנית עיבוי ירושלים?, מעריב, 6 בפברואר 1976
טוביה מנדלסון, עופר מציע שורת יישובים בין עטרות ולוד ובמרכזם העיר גבעון, דבר, 18 בפברואר 1976
↑  אושרה סלילת כביש נוסף מהשפלה לירושלים, כל העיר, 16 בפברואר 1982
↑  ענת ג'ורג'י, כל הכבישים מובילים לירושלים, באתר הארץ, 28 בנובמבר 2002
↑  הרכבת הקלה בירושלים לקראת אישור, באתר גלובס, 10 במרץ 1997
↑  שרון הורה על הרחבת פרוייקטים בתשתית, באתר גלובס, 13 באוקטובר 1998
↑  כביש 45 מהיר או מיותר
↑  הירוקים להגנת המכבים: מתנגדים לסלילת כביש מהיר באיזור מודיעין, באתר גלובס, 15 בדצמבר 1998
↑  שרון קדמי, ‏התנגדות לכביש בן-שמן מודיעין, באתר גלובס, 24 ביוני 2001
↑  שרון קדמי, ‏מודיעין: המאבק נגד כביש 45 נמשך, באתר גלובס, 17 במרץ 2002
↑  דליה טל, ‏איציק: כביש 45 - מבן שמן לצפון מודיעין - יפגע בסביבה, באתר גלובס, 21 בפברואר 2000
↑  גל ניסים, ‏ירושלים: ייפתחו כבישים 45 ו-4 בכניסה הצפונית לעיר, באתר גלובס, 29 בדצמבר 2002
↑  גל ניסים, ‏משרד התחבורה יקדם את הרחבת כביש 45, באתר גלובס, 28 באפריל 2002
↑  443 אאוט, 45 אין, באתר מודיעין ניוז
↑  אורלי הררי, אושרה סלילת כביש חדש: ממזרח בנימין ישירות לכביש 443 - בלי לעבור בחיזמא, באתר ערוץ 7, 3 באפריל 2023.
↑  הפקעה של 280 דונם לצורך סלילת כביש עוקף חדש למתנחלים מדרום לרמאללה, 19 ינואר 2025, באתר "שלום עכשיו".
בוב הוסקינס

| --- | --- |

 לידה:  26 באוקטובר 1942 בורי סט. אדמונדס, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  29 באפריל 2014 (בגיל 71) בורי סט. אדמונדס, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  בית הקברות הייגייט 
 שם לידה:  Robert William Hoskins 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1972–2012 (כ־40 שנה) 
 מקום לימודים:  בית הספר המרכזי לנאום ודרמה בלונדון 
 בן או בת זוג:  ג'יין לייבסי  לינדה בנוול 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  פרס גלובוס הזהב פרס פסטיבל קאן פרס האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה
 פרופיל ב-IMDb
 
רוברט "בוב" ויליאם הוסקינס (באנגלית: Robert William "Bob" Hoskins; ‏26 באוקטובר 1942 – 29 באפריל 2014) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון בריטי. זכה בין היתר, ב-1986, בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי, פרס גלובוס הזהב והיה מועמד לפרס אוסקר, על תפקידו הראשי בסרט "מונה ליזה".
ביוגרפיה

הוסקינס נולד ב-1942 בעיירה בורי סט. אדמונדס, שבמחוז סאפוק, אנגליה, לאלזי ליליאן (טבחית וגננת) ורוברט ויליאם הוסקינס (מנהל חשבונות ונהג משאית). אביו היה קומוניסט וגידל אותו כאתאיסט. אחת הסבתות שלו הייתה ממוצא צועני. נשר מבית הספר בגיל 15 ועבד למחייתו כסבל, נהג משאית, מנקה חלונות ועוד. ניסה ללמוד ניהול חשבונות, אך נשר באמצע הלימודים. בשנת 1967 התנדב במשך תקופה קצרה בקיבוץ זיקים בישראל ורעה גמלים בסוריה. באותה שנה גם נישא לראשונה לג'יין לייבסי, ממנה התגרש ב-1978.
להוסקינס ארבעה ילדים - שניים מנישואיו הראשונים לג'יין לייבסי ושניים מאשתו השנייה לינדה באנוול, לה נישא ב-1982 ועימה חי עד יום מותו.
קריירה

בגיל 26 החל לשחק בתיאטרון בלונדון, כאשר ליווה חבר לאודישן וזכה בתפקיד (שולי אמנם), בלי להתכוון לכך. בשנים שלאחר מכן עבר לשחק בסדרות טלוויזיה שונות. תפקידו הקולנועי הראשון היה תפקיד קטן בקומדיה הבריטית Up the Front‏ (1972). פריצתו הגדולה לתודעת הקהל התרחשה כאשר השתתף כשחקן ראשי במיני סדרת הטלוויזיה של דניס פוטר וערוץ הבי.בי.סי "מטבעות מן השמיים" בשנת 1978.
הופעתו בסרט הקולנוע הבריטי "יום שישי הארור" (1980), לצידה של הלן מירן זכתה לביקורות טובות רבות ובעקבותיה זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 1982 השתתף בתפקיד אורח קצר בסרטה של להקת פינק פלויד, "פינק פלויד - החומה", בו גילם את אמרגן הלהקה. ב-1984 שיחק בסרטו של פרנסיס פורד קופולה "מועדון הכותנה". באותה שנה גם כיכב בקומדיה "נוכל בצמרת" לצד טום סלק.
ב-1985 השתתף בסרט הפולחן הבריטי של טרי גיליאם "ברזיל"' שהפיק ארנון מילצ'ן.
על תפקידו הראשי בסרט "מונה ליזה" של הבמאי ניל ג'ורדן, ב-1986 זכה הוסקינס בפרס גלובוס הזהב ובפרס BAFTA וכן היה מועמד לפרס האוסקר, כשחקן הטוב ביותר. ב-1987 כיכב לצד מיקי רורק במותחן "עדות במבחן".
הופעתו הראשונה בסרט מיינסטרים אמריקאי הייתה בפילם נואר החצי מצויר "מי הפליל את רוג'ר ראביט" (1988), בבימויו של רוברט זמקיס, שזכה להצלחה רבה. באותה שנה דיבב את הדובי בסדרה "הצעצועים העזובים". הוסקינס אף היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על התפקיד. בהמשך השתתף בסרטים הוליוודיים רבים נוספים, בהם "בתולות הים" (1990), לצידה של שר, "הוק" (1991), בבימויו של סטיבן ספילברג, "האחים סופר מריו" (1993) שכשל, "ניקסון" (1995), לצידו של אנתוני הופקינס ובבימויו של אוליבר סטון, "מייקל" (1996) בבימויה של נורה אפרון, "המסע של פליסיה" (1999) של אטום אגויאן.
ב-2004 שיחק בסרט "יריד ההבלים", עיבוד לרומן באותו שם מאת הסופר האנגלי ויליאם מייקפיס תאקרי.
ב-2005 כיכב לצד ג'ודי דנץ' בסרט "גברת הנדרסון גאה להציג", דרמה מוזיקלית תקופתית שביים סטיבן פרירס. באותה שנה גם כיכב בסרט "ללא מחסום" לצד מורגן פרימן.
בינואר 2006 ביקר בישראל לרגל הקרנת סרטו, "גברת הנדרסון גאה להציג", שהוקרן במסגרת פסטיבל הקולנוע הבריטי שנכרך בסינמטקים של תל אביב, חיפה, ירושלים ונצרת. הסרט
ב-2007 התראיין הוסקינס בקשר לסרט "האחים סופר מריו", הודה ששנא את הסרט, התחרט על תפקידו והחשיב אותו לדבר הכי גרוע שאי-פעם עשה בקריירה.
ב-2010 השתתף בסרט איזה מין שוויון העוסק במאבק נשים משנת 1968, שעבדו במפעל פורד אנגליה, על שכר שווה עבור עבודה שווה.
ב-2011 גילם את דמותו של סמי במיני-סדרה "ארץ לעולם לא".
תפקידו הראשי האחרון היה בסרט Outside Bet‏ (2012) ותפקידו האחרון היה תפקיד משני בסרט שלגייה והצייד (2012), בכיכובה של שרליז ת'רון.
באוגוסט 2012 הודיע על פרישתו ממשחק לאחר שחלה במחלת פרקינסון.
הוסקינס נפטר ב-29 באפריל 2014 מדלקת ריאות חמורה.
ז'ורז' פרק

| --- | --- |

 לידה:  7 במרץ 1936 הרובע התשעה-עשר של פריז, צרפת 
 פטירה:  3 במרץ 1982 (בגיל 45) איברי-סיר-סן, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  קרמטוריון-קולומבריום דו פר-לאשז 
 אירועים משמעותיים:  הלוויה 
 מקום לימודים:  Lycée Claude-Bernard 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 תקופת הפעילות:  מ-1965 
 בן או בת זוג:  Paulette Perec 
 פרסים והוקרה:  פרס רנודו (1965)  פרס מדיסיס (1978) 
 חתימה:   
 
ז'ורז' פֶּרֶק (בצרפתית: Georges Perec‏; 7 במרץ 1936 – 3 במרץ 1982) היה סופר, מחזאי ותשבצאי ופובליציסט יהודי-צרפתי. פרק, הנחשב לאחד מחשובי הסופרים בעולם לאחר מלחמת העולם השנייה, היה המפורסם בחברי קבוצת אוליפו.
קורות חיים

פרק נולד בפריז להורים יהודים ילידי פולין, קרוב משפחה של הסופר י"ל פרץ. השם "פֶרֶק" נוצר מקריאה צרפתית של השם פרץ לפי האיות הפולני (Perec). בגיל צעיר התייתם: אביו, שגויס לצבא הצרפתי, נהרג ב-1940, הילד ז'ורז' נשלח לקרובי משפחה של אביו בצרפת של וישי, ואילו אמו, שנותרה בפריז, גורשה לאושוויץ ב-1943 ונרצחה. לאחר המלחמה חזר לפריז ואומץ על ידי אחות אביו.
למרות יהדותו, ואף על פי שיש לו קרובי משפחה בנתיבות ובאר שבע, פרק לא קיים קשר עם מדינת ישראל. הוא ביקר בישראל פעם אחת בילדותו, בילה את הקיץ אצל המשפחה בבאר שבע וכתב בזכרונותיו שהביקור היה מורכב והותיר בו רשמים 
לא טובים.
כתב ביקורות ומאמרים לכתבי עת ספרותיים ולמד בסורבון היסטוריה וסוציולוגיה. ב-1958 התגייס לצבא צרפת והשתחרר ב-1959. לאחר שחרורו התחתן עם פולט פטרס, ובמשך שנה חי בספקס שבתוניסיה, שם עבדה כמורה. לאחר שובם לצרפת החל לעבוד כארכיבאי במעבדה רפואית ונשאר במשרה דלת שכר זו עד 1978. כמה ממבקריו סבורים כי העבודה בארכיב השפיעה על אופי כתיבתו הבלתי שגרתי, שלעיתים עובר מתיאורים למעין דיווח אודות תכונותיהם של חפצים או חללים.
בשנות השישים החל פרק לעבוד על סדרת תסכיתי רדיו וכמה שנים מאוחר יותר החל לעסוק גם בקולנוע. ההתעניינות בספריו גברה לאחר מותו בשנת 1982, והוא נחשב לאחד הסופרים הצרפתים החשובים ביותר במחצית השנייה של המאה העשרים.
קורות חיים > יצירתו

רבים מכתביו של פרק מכילים משחקי מילים, רשימות וניסיונות ליצור קטגוריות. הרומן הראשון של פרק, 'הדברים' (Les Choses) התפרסם ב-1965 וזכה בפרס 'רנודו'. במאמר פסבדו-מדעי בשם טקרטטיס סופרנוס כתב פרק 'מחקר' על התוצאות של זריקת עגבניות רקובות על זמרי אופרה.
בשנת 1969 פרק פרסם סיפור פלינדרומי בן 1,247 מילים. באותה שנה כתב גם את ספרו 'ההיעלמות' (La Disparition), רומן בן 300 עמודים שנכתב כולו ללא האות e. אילוץ כזה הוא קשה במיוחד ביותר בשפה הצרפתית, שהאות e היא הנפוצה בה ביותר, והיא גם חלק מ et - ו"ו החיבור בצרפתית. ב-1972 פרסם רומן משלים, Les Revenentes, שבו אך ורק אות תנועה אחת - e. ב-1974 כתב פרק רומן שנקרא 'חלל וכו', מבחר מרחבים' (Espèces d'espaces). ספר נוסף, חצי אוטוביוגרפי של פרק הוא 'W או זיכרון-הילדות' (W ou le souvenir d'enfance), שנכתב ב-1975, ובו שתי עלילות מקבילות, האחת היא דיסטופיה על אי שנקרא W ובו משטר טוטליטרי המתבטא בתחרויות ספורט אינסופיות. העלילה השנייה מכילה תיאורים מקוטעים מילדותו של פרק בתקופת המלחמה.
בשנת 1978 פרסם פרק את עבודתו החשובה ביותר, 'החיים הוראות שימוש', וזכה בפרס מדיסיס. 99 הפרקים ביצירה זו נעים כמו פרש על לוח שחמט, בתוך תרשים של בניין דירות פריזאי. עלילת הספר מתרחשת בין חללי המגורים וחדרי המדרגות של הבניין ומתארת את חייהם של דייריו. הצלחת 'החיים - הוראות שימוש' אפשרה לפרק לעזוב את עבודתו ולעבור לכתיבה במשרה מלאה.
ב-1980 הפיק יחד עם הבמאי רוברט בובר את הסרט התיעודי "סיפורים מאליס איילנד", שכלל עדויות של מהגרים שעברו דרך האי שהיה שער הכניסה לארצות הברית. העבודה על הסרט הניבה גם את הספר הנושא את אותו השם.
ב־1981 קיבל מלגת סופר באוניברסיטת קווינסלנד באוסטרליה, שם החל לעבוד על יצירתו האחרונה והבלתי גמורה - '53 ימים'. פרק היה מעשן כבד, וזמן קצר לאחר חזרתו מאוסטרליה בריאותו התדרדרה, ואובחן אצלו סרטן הריאה. הוא נפטר בעיירה איברי-סיר-סן כשנה לאחר מכן, והוא בן 45 בלבד.
קורות חיים > הנצחה

אסטרואיד מספר 2817 שהתגלה ב-1982, שנת מותו, נקרא על שמו של פרק. ב-1994 נחנך רחוב על שמו בפריס, ובשנת 2002 יצא בצרפת בול דואר לזכרו.
ספריו שתורגמו לעברית

W או זיכרון-הילדות: סיפור, תרגמה אביבה ברק, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1991 (הספר בקטלוג ULI)
הדברים, תרגם דן דאור, בבל, 1997 (הספר בקטלוג ULI)
חלל וכו': מבחר מרחבים, תרגמו דן דאור ואוולין עמר, הוצאת בבל, 1999 (הספר בקטלוג ULI)
איזה טוסטוס קטן עם כידון מצופה כרום בקצה החצר?, תרגמה חגית בת עדה, הוצאת בבל, 2001 (הספר בקטלוג ULI)
מחזות: העלאה במשכורת/מתחם התפודים תרגמה אירית עקרבי, ערכה דפנה שניצר, רסלינג, 2004 (הספר בקטלוג ULI)
החיים הוראות שימוש, תרגם עידו בסוק, הוצאת בבל, 2005 (הספר בקטלוג ULI)
איש ישן, תרגמה מיכל סבו, עריכה שרון רוטברד, הוצאת בבל, 2005 (הספר בקטלוג ULI)
(יחד עם רובר בובר), סיפורים מאליס איילנד, תרגמה נורית פלד-אלחנן, הוצאת בבל, 2009. (הספר בקטלוג ULI)
לחשוב / למיין, תרגמה שירה פנקס, הוצאת בבל, 2020. (הספר בקטלוג ULI)
מקומות בריחה, תרגם עמית רוטברד, הוצאת תרסט, 2024.
לקריאה נוספת

דפנה שניצר, W או זכר האובדן, על ז’ורז’ פרק וזיכרון-הילדות שלו, נדפס בסימן קריאה, 22, 1991.
עודד מנדה-לוי, להתבונן ושוב להתבונן - על "חלל וכו': מבחר מרחבים" מאת ז'ורז' פרק, כתב העת רסלינג, גיליון 7, קיץ 2000
עדי שורק, ארכיטקטורה של אוטוביוגרפיה אפשרית - על "להגיע לאליס איילנד" מאת ז'ורז' פֶּרֶק ורוברט בובר, כתב העת רסלינג, גיליון 7, קיץ 2000
יניב חג'בי, ברית המלה בין ש"י עגנון לבין ז’ורז’ פרק : על קשר המלה בין הגוף לשפה, נדפס בדימוי, 23, תשס"ד 2004.
שירה סתיו, המעגל הריק : זיכרון השואה ובעיית הייצוג; "W או זיכרון הילדות" לז’ורז’ פרק, נדפס במכאן ד', תשס"ה 2005.
דייוויד בלוס, ז'ורז' פרק, חיים במילים, תרגם יניב חג'בי, (הוצאת בבל, 2016)
הערות שוליים

↑  נעה גרינברג, "אתה רואה אותך. אתה רואה אותך רואה אותך", באתר הארץ, 5 בנובמבר 2005
↑   מוטי פוגל, לפרק את ז'ורז' פרק, באתר הארץ, 5 בדצמבר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309379905171  PLWABN: 9810621892005606  BIBSYS: 90051573  BNC: 000113871  BNE: XX1057853  BnF: cb119191026 (data)  CANTIC: a10136423  CiNii: DA01966333  GND: 118903004  ICCU: CFIV009722  ISNI: 0000 0001 2137 1845  LCCN: n50009666  LNB: 000003857  NDL: 00452491  NKC: jn19990006459  NLA: 35416612  NLG: 65937  NLK: KAC199635862  NSK: 000391102  NTA: 06995318X  RERO: 02-A003681612  SELIBR: 219889  SNAC: w6x071c6  SUDOC: 027064581  Trove: 945090  ULAN: 500273993  VIAF: 66472103   WorldCat (עם VIAF): 66472103
כותה

.
ערי שומר בדרום מסופוטמיה בתקופת אור 3
כּוּתָה או כות (בערבית كوثى או كُوثَا; בשומרית: גודואה Gudua-Ki), משמעות השם הוא מקום (פתח) השאול, באכדית. העיר נקראה בימי שושלת אכד: כותים ובתקופה האשורית כות (ו) כותה הייתה עיר שומרית-אכדית עתיקה, שהייתה מרכז פולחן לאל השאול נרגל, אתר ארכאולוגי במחוז באבל בעיראק. שמו של האתר היום הוא תל אבראהים.
המחקר הארכאולוגי

הארכאולוג הראשון שסקר את האתר היה ההיסטוריון האנגלי ג'ורג' רולינסון, הוא הציע לזהות את האתר עם כותה, לאחר ששם לב באתר לאבן של המלך נבוכדנצר השני מתקופת האימפריה הנאו-בבלית, המזכירה את העיר כותה. באתר ביקרו גם האשורולוג האנגלי ג'ורג' סמית (אנ') והדיפלומט האמריקאי חובב העתיקות אדגר ג'יימס באנקס (אנ'). התל נחפר ב-1881 במשך ארבעה שבועות, על ידי הארכאולוג האנגלי הורמוזד רסאם. הממצאים המעטים כללו: שרידי חומה, שרידי יישוב וכן ממצא קטן שכלל מספר קערות מעוטרות בכתובות, חותמות ומעט לוחות בכתב יתדות מימי האימפריה הנאו-בבלית. חפירה קטנה זאת אישרה את הזיהוי של רולינסון, שהתל הוא של העיר כותה. האתר נבדק לאחר מכן על ידי האשורולוג הגרמני פרידריך דליטש שגם אישר את זיהויו של האתר.
סביבת התל

תל אבראהים שוכן על הגדה הימנית של הזרוע המזרחית של נהר הפרת, מצפון לניפור, 40 ק"מ מצפון-מזרח לעיר בבל ו-20 ק"מ ממערב לג'מדת נצר. האתר מורכב משני תלים או תלוליות מיושבות. אורכה של התלולית המרכזית הגדולה יותר הוא 1.21 ק"מ והיא מעוצבת כחצי סהר. התלולית הקטנה יותר שוכנת ממערבה. שתי התלוליות מופרדות ביניהן על ידי תעלת מים עתיקה, שאט א-ניל (אנ'), הידועה גם מהתנ"ך בשם נהר כבר. השם הערבי תל אבראהים מקורו במסורת יהודית שמקורה בתלמוד (בבא בתרא, צא, א) המספרת שאברהם היה אסור בכותה במשך שלוש שנים על ידי נמרוד.
היסטוריה

קרבתו של התל לאתר ג'מדת נצר ופולחן העיר הקשור במתים, העלה את ההשערה שהעיר נוסדה יחד עם ערי שומר הראשיות. שמה של כותה מופיע פעמים רבות בתעודות שנחפרו מהעת העתיקה. בתקופת סרגון מאכד (המאה 24–23 לפנה"ס), העיר הייתה עיר וסאלית של האימפריה האכדית. היא לא הגיעה לעצמאות. העיר נשלטה על ידי נסיך-כהן. שולגי (המאה ה-21 לפנה"ס), המלך שומרי מהשושלת השלישית של אור בנה בה היכל - בניין תאומים בזיקורת לאל המלחמה נינורתה, שהיה אחיו של האל נרגל, האל הפטרון של העיר. שומו-ל-אל (המאה ה-19 לפנה"ס), שהיה מלך בבל בשושלת הראשונה שלה, בנה את חומות כותה. במאה ה-18 לפנה"ס, העיר נכבשה על ידי חמורבי, בשנה ה-39 למלכותו. היא הייתה העיר הקדושה השלישית בחשיבותה אחרי העיר בבל שהייתה עירו של האל מרדוך והעיר בורסיפה, שהייתה העיר של האל נבו.
קדושתה של העיר נשמרה גם בתקופת האימפריה האשורית (סוף המאה ה-10 עד סוף המאה ה-7 לפנה"ס). מלכי אשור שמרו על יחסיהם הטובים עם הכוהנים לאל נרגל שהיו בעלי השפעה רבה. שלמנאסר השלישי (858 -824 לפנה"ס), אדד-ניררי השלישי (783-811 לפנה"ס) ותגלת-פלאסר השלישי (745–727 לפנה"ס) נהגו להקריב קורבן בכותה לאל נרגל לאחר ששבו ממסע מלחמה. בזמנו של תגלת-פלאסר השלישי, האזור סביב כותה וסיפר היה מיושב כבר על ידי הכשדים. בתקופתו של המלך האשורי סרגון השני (722–705 לפנה"ס) התקיים כנגדו מרד בהובלתו של מרדוך-אפלה-אידינה השני, נסיך כשדי שעלה לשלטון בבבל, בימי המהומות של תחילת מלכותו של סרגון השני. הקרבת הקורבנות על ידי מלכי אשור, פסקה באותה עת בכותה. בעקבות המרד נכבשה העיר ותושביה הוגלו. המקורות האשוריים לא מציינים לאן הם גורשו. ייתכן כפי שהתנ"ך מציין, שהם גורשו לשומרון. לאחר מותו של סרגון השני עלה לשלטון בנו סנחריב. כל ערי בבל היו מאוחדות במרד כנגדו. בכותה ישב מטה כוחות המרד כנגד סנחריב שכלל את הכשדים, הכותיים והעילמיים. סנחריב כבש את בבל ואת כותה והרס את שתי הערים. יחס האשורים אל כותה נשאר עוין גם בימי אסרחדון בנו. לאחר שהמלך האשורי אשורבניפל (669–631 לפנה"ס) עלה לשלטון הוא שיקם את הערים הקדושות, כולל העיר כותה. לאחר ששמש-שום-אוכין מלך בבבל, ואחיו של אשורבניפל, מרד בו, כבש שמש-שום-אוכין את כותה. אשורבניפל הצליח לדכא את המרד וכתב דין וחשבון לנרגל בו הוא מסביר את הסיבות למלחמה בבבל, ומתאר את שיקום המקדש לנרגל שבנה שולגי בכותה. מקדש זה נהרס לאחר מכן, ונבוכדנצר השני בנה אותו מחדש.
העיר מופיעה גם בתעודות מהתקופה הנאו-בבלית, התקופה האחמנית וכן בתקופתו של אנטיוכוס הראשון (323–261 לפנה"ס) מייסד הממלכה הסלאוקית.