stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פפה (כדורגלן פורטוגלי)
קריירת מועדונים

פפה נולד בשם קפלר לבראן במסייאו, אלגואס, ברזיל. אביו קרא לו כך על שם המדענים יוהאנס קפלר ושארל לואי אלפונס לבראן. הוא החל לשחק כדורגל במועדון הספורט המקומי "קורינתיאנס אלגואנס". בגיל 18 עזב את הקבוצה וחתם בקבוצת המשנה של מאריטימו מליגת העל הפורטוגלית. לאחר עונה אחת בה שותף בעשרה משחקים בלבד, קודם פפה לקבוצה הראשונה לעונת 2002/2003. בסיום עונה זו, תחת המאמן החדש אנטולי בישובץ, הוא שיחק במספר עמדות, כגון קשר הגנתי והתקפי ותמך בהתקפה של קבוצתו. בפגרת הקיץ שלאחר עונה זו, הורשה להתאמן בספורטינג ליסבון למשך שבועיים. בניסיון להעבירו לספורטינג נתקלו שתי הקבוצות בבעיות ולכן הוא שב למאריטימו לעונה נוספת.
בקיץ 2004 הועבר לאלופת אירופה פורטו תמורת מיליון אירו ושלושה שחקנים נוספים: טונל, אבראלדו ואנטוניילטון פריירה. עם פורטו הוא זכה במספר תארים, ביניהם הגביע הביניבשתי (2004) ושתי אליפויות פורטוגל (2006, 2007) ובנוסף על כך כבש שמונה שערים ב-88 הופעות במדיה בכל המסגרות.
ב-16 ביולי 2007 נקנה על יד אלופת ספרד ריאל מדריד תמורת 30 מיליון אירו והוחתם על חוזה לחמש שנים. ב-8 בנובמבר נקלע לריב עם חברו לקבוצה, חאבייר בלבואה, ולא נכלל בסגלה של ריאל במשחקה הבא. הוא סיים את עונתו הראשונה בריאל ללא שערים, אך עם זכייה באליפות הליגה.
ב-21 באפריל 2009, לקראת סיום משחקה של קבוצתו, ריאל מדריד, מול חטאפה, נפל חבייר קסקרו, שחקן חטאפה, ברחבת ה-16 של ריאל מדריד בתום מאבק על הכדור עם פפה. בזמן שקסקרו היה שרוע על כר הדשא, בעט בו פפה פעמיים בכוונה תחילה, והורחק מיידית מהמשחק. בנוסף, ספג עונש השעיה לעשרה משחקים, שגרמו לו להחסיר את כל משחקיה של ריאל עד לסיום העונה ואת ארבעת משחקיה הראשונים בעונת 2009/2010. הוא חזר לשחק ב-26 בספטמבר 2009, במשחק מול טנריפה וכבר בשבוע שלאחר מכן כבש את שערו הראשון במדי ריאל בהפסד הקבוצה 1–2 לסביליה. בתאריך 27 באפריל 2011 פפה שיחק במשחק הקלאסיקו נגד ברצלונה והורחק בדקה ה-60 בעקבות פגיעה במגן ברצלונה דני אלבס, מה שהביא להפסד הקבוצה 0–2 לברצלונה. ב-25 באוקטובר 2014 כבש שער בקלאסיקו מול ברצלונה, וסייע לקבוצתו לנצח בתוצאה 1–3.
ב-6 ביוני 2017 פרסם מכתב פרידה בעקבות עזיבתו את הקבוצה לאחר עשור.
ב-4 ביולי 2017 חתם בבשיקטש. ב-17 בדצמבר 2018 התיר את חוזהו בקבוצה בהסכמה הדדית, לאור הקשיים הכלכליים שהמועדון נמצא בהם.
ב-8 בינואר 2019 חזר לאחר 11 וחצי שנה לפורטו וחתם לשנתיים וחצי.
ב-8 באוגוסט 2024 הודיע על פרישה מכדורגל.
נבחרות לאומית

פפה מעולם לא ייצג את מולדתו ברזיל באף אחת מנבחרות הנוער. הוא קיבל את אזרחותו הפורטוגלית באוגוסט 2007 וכבר ב-30 באוגוסט זומן לסגל נבחרת פורטוגל למשחק נגד פולין במסגרת מוקדמות יורו 2008. אולם פציעה באחד מאימוני קבוצתו דחו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, שהתקיימה בסופו של דבר ארבעה חודשים לאחר מכן, במשחקה האחרון של פורטוגל במוקדמות נגד פינלנד ב-21 בנובמבר.
בטורניר הגמר שותף בכל משחקיה של פורטוגל ואף כבש את שערו הראשון בנבחרת, בניצחון על טורקיה 0–2 ב-7 ביוני 2008. ביורו 2012 פתח את משחקו הראשון בטורניר נגד דנמרק בניצחון 2–3.
הוא זומן לסגל הנבחרת ביורו 2016, שם נבחר לשחקן המצטיין במשחק הגמר ועזר לנבחרתו לזכות בתואר הראשון בתולדותיה.
ב-10 בספטמבר 2018 ערך את הופעת ה-100 שלו בנבחרת. בניצחון קבוצתו על איטליה במסגרת ליגת האומות של אופ"א.
נכלל בסגל נבחרת פורטוגל לטורניר מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת פורטוגל לטורניר יורו 2024.
חיים אישיים

פפה נשוי לאנה סופיה מורירה ולהם שתי בנות.
תארים

אליפות פורטוגל: 2005/2006, 2006/2007, 2019/2020, 2021/2022
הגביע הפורטוגלי: 2005/2006, 2019/2020, 2021/2022, 2022/2023
הסופר קאפ הפורטוגלי: 2004, 2006, 2022
הגביע הביניבשתי: 2004
אליפות ספרד: 2007/2008, 2011/2012, 2016/2017
גביע המלך הספרדי: 2010/2011, 2013/2014
ליגת האלופות: (3) 2013/2014, 2016/2017, 2015/2016
הסופר-קאפ הספרדי: 2008, 2012
הסופר-קאפ האירופי: 2014, 2016
יורו: 2016
ליגת האומות: 2019
דייוויד פישר

| --- | --- |

דייוויד פישר על רקע המבנים אשר הציע
 לידה:  סביבות 1949 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל ישראל  איטליה איטליה
 השכלה:  אוניברסיטת פירנצה 
 
דייוויד פישר (נולד כחיים דייוויד פישר בערך ב-1949) הוא אדריכל איטלקי-ישראלי שבסיסו בפירנצה, איטליה. הוא ידוע בתכנון המגדל הדינמי, גורד שחקים מסתובב שהוצע לבנייה בדובאי.
ביוגרפיה

פישר נולד בתל אביב-יפו, ישראל, בערך בשנת 1949. ב-1970 עזב את ישראל כדי ללמוד באוניברסיטת פירנצה. לאחר סיום לימודיו שימש כמרצה לארכיטקטורה והנדסת מבנים באותה אוניברסיטה.
קריירה

פישר השיקה את חברת Fiteco Ltd בניו יורק באמצע שנות ה-80, תוך שהיא מעורבת גם בפיתוח ובניית בתי מלון. הוא עיצב חדרי אמבטיה שהורכבו מראש לבתי יוקרה ולמלונות.
משתנה לתושבים. המגדל זיכה את פישר במקום ה-16 ברשימת ההמצאות הטובות ביותר של 2008 של מגזין טיים.
הערות שוליים

↑  A Prefab, Rotating Skyscraper Coming to a City Near You?, www.architecturalrecord.com (באנגלית)
↑  Randl 2008, p. 188. "...Italian-Israeli architect David Fisher."
↑  Chad Randl, Revolving Architecture, Princeton Architectural Press, 2008-05-15, ISBN 978-1-56898-681-4
↑  Len, Jackie (2008-07-12). "Israeli-born architect unveils twirling tower for Dubai". The Jerusalem Post. He has relinquished his Israeli citizenship, but wouldn't say why.
1 2  Condé Nast, Shape-Shifter, The New Yorker, ‏2008-07-14 (באנגלית אמריקאית)
↑  It's alive! Euro architect unveils rotating building. - Real Estate Weekly | HighBeam Research, web.archive.org, ‏2016-03-07
↑  Kari Jormakka, "The Empire and its Amazing Technicolor Dreamcoat", Architecture in the Age of Empire, Bauhaus-University: Weimar, 2011, pp. 69-70.
Y בלילה

| --- | --- |

 מנחים:  תמיר קמחי אריק משעל ליאון רוזנברג מורן אייזנשטיין שירז טל שירי בן ארי שירי הלר מורן סטויצקי חיים צינוביץ'
 ארץ מקור:  ישראל
 הפקה
 עורכים:  אילנית סימן טוב
 אתר צילומים:  אולפני רול
 שידור
 רשת שידור:  yes
 תקופת שידור מקורית:  2001–2003
Y בלילה הייתה תוכנית טלוויזיה בישראל לנוער ששודרה משנת 2001 עד 2003.
רקע

התוכנית היא תוכנית ייעוץ ואירוח לצעירים ששודרה בכל יום בלילה. בכל תוכנית העלו לשידור כמה מאזינים, שוחחו איתם וייעצו להם בנושאים שונים, בעיקר בנושאי אהבה וסקס.
התוכנית שודרה בערוץ YTV ב-yes וצולמה באולפני רול בגבעתיים. את התוכנית ערכה אילנית סימן טוב. כשעלתה לשידור ב-2001, הגישו אותה תמיר קמחי, אריק משעלי, ליאון רוזנברג, מורן אייזנשטיין, שירז טל ושירי בן ארי. ב-2003 המגישה שירי בן ארי עזבה את התכנית ובמקומה הגישו שירי הלר ומורן סטויצקי.
דליה בן ארי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1951 (בת 73 בערך) ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-שנות ה-70
 עיסוק:  עיתונאית, ודוקומנטריסטית
 מעסיק:  לאשה ידיעות אחרונות
 
דליה בן ארי (נולדה ב-1951) היא עיתונאית ויוצרת סרטי תעודה ישראלית.
ביוגרפיה

בן ארי החלה לכתוב בשבועון "לאישה" בשנות השבעים. בכתבותיה התמקדה בראיונות ובסיפורים אישיים. היא סיקרה בקביעות את טקסי בחירת מלכת היופי ואת הזוכות בתחרות.
בשנות השמונים שהתה תקופה בארצות הברית עקב תפקידו של בעלה כנספח צבאי בוושינגטון.
היא עסקה גם ביצירה דוקומנטרית ויצרה את "מחפשים את אבא", סדרה של חמישה סרטים תיעודיים ששודרו בערוץ 2 אודות ישראלים המחפשים אחר אביהם במקומות שונים בעולם, הסרטים זכו למדרוג גבוה.
בשנת 2012 עזבה את "לאישה". ב-2017 החלה לכתוב עבור הירחון "את".
הייתה נשואה לנתן בן ארי עד למותו ב-2022. אם לשתי בנות, בהן הדוגמנית שירי בן ארי.
מלחמת ישראל ויהודה במואב

מלחמת ישראל ויהודה במואב, על פי המקרא, הייתה מלחמה שערכו יהורם מלך ישראל, יהושפט מלך יהודה ומלך אדום מול מישע מלך מואב, בסביבות המאה השמינית או התשיעית לפני הספירה. המלחמה פרצה לאחר שמישע מרד בממלכת ישראל בתקופת המלך אחזיה. לאחר מות אחזיה, עלה לשלטון יהורם אחיו, ויצא למלחמה במואב. ואליו הצטרף יהושפט מלך יהודה יחד עם מלך אדום שהיה משועבד לו.
על פי ספר מלכים ב', פרק ג', שלושת המלכים התוקפים יצאו למסע פלישה למואב מדרום, דרך מדבר אדום. לקראת סיום המסע הם מצאו עצמם במצוקה קשה כיוון שכלו המים שברשותם, אולם בזכות נס שחולל הנביא אלישע, הם ניצלו ממוות בצמא ואף הצליחו לפלוש למואב ולזרוע שם הרס והרג. מישע מלך מואב התבצר בבירתו קיר חֲרָשֶׂת, ובניסיון נואש לפרוץ לעצמו נתיב בריחה דרך מחנה מלך אדום, הוא הקריב את "בנו הבכור" על חומת העיר. מעשה זה עורר "קצף גדול על ישראל" שגרם להם לסגת ממואב ללא הכרעה ברורה.
הפרשנים והחוקרים שעסקו בסיפור התמקדו לפרשנות מעשהו החריג של מישע, ובפרט בטיבו של הקצף הגדול שגרם לנסיגת הפולשים. זהותו של "בנו הבכור" נתונה במחלוקת. בספרות חז"ל ובחקר המקרא מקובל לפרש שמדובר בבנו של מישע מלך מואב, בעוד שרוב פרשני הפשט היהודים של ימי הביניים סברו שהיה זה בנו של מלך אדום.
רקע

בסביבות שנת 880 לפנה"ס כבש עמרי מלך ישראל את מואב, ושעבד אותה לישראל. גם בימי מלכות אחאב, נשארה מואב משועבדת לישראל, והמקרא מעיד שמישע מלך מואב היה משלם למלך ישראל מס שנתי קבוע מהצאן הרב שהיה ברשותו. עם מות אחאב בקרב רמות גלעד בשנת 852 לפנה"ס, ועליית בנו אחזיה לשלטון, מרד מישע בישראל והפסיק לשלם את המס הקבוע. על פי מצבת מישע, מישע אף השתלט על ארץ המישור והגיע עד הר נבו שמצפון למידבא והרג את "איש גד". לאחר מות אחזיה שמלך כשנתיים, החליט יהורם אחיו, שמלך במקומו, לצאת למלחמה במואב על מנת לדכא את המרד.
על פי הכתוב בספר מלכים ב', פרק ג', יהורם יצא משומרון "ביום ההוא", ופקד את צבא ישראל לקראת המלחמה. נראה כי לא מדובר ביום שבו פרץ מרד מישע, אלא ביום שבו אלישע שב לשומרון לאחר עליית אליהו לשמיים. לפי סדר עולם, היה זה בשנה החמישית למלכותו של יהורם. יש הסוברים שמדובר ביום שבו אחזיה מת ויהורם עלה לשלטון, ולשיטתם המלחמה התרחשה בשנה הראשונה למלכותו של יהורם. אפשרות נוספת היא ש"ביום ההוא" הוא ביטוי ספרותי שמשמעותו "ביום שבו התחיל סיפור המעשה".
רקע > ברית שלשת המלכים

לאחר שפקד את צבא ישראל, פנה יהורם ליהושפט מלך יהודה, והציע לו להצטרף אליו למלחמה נגד מואב. יהושפט נענה להצעה, באומרו: ”כָּמוֹנִי כָמוֹךָ כְּעַמִּי כְעַמֶּךָ כְּסוּסַי כְּסוּסֶיךָ” (ג', ז'), משפט ששימש אותו גם בהיענתו להצעת אחאב לשתפו במלחמה עם בן הדד, ורומז על הברית שהייתה קיימת בין ישראל ליהודה באותה תקופה. אמנם, יהושפט סירב להצעת אחזיה להשתתף עמו במסע האניות לאופיר, כנראה מחמת שאחזיה עבד עבודה זרה. על יהורם, לעומת זאת, אומר הפסוק ”וַיַּעֲשֶׂה הָרַע בְּעֵינֵי ה' רַק לֹא כְאָבִיו וּכְאִמּוֹ” (ג', ב') - כלומר שמעשיו היו טובים יותר בעיני יהושפט מאשר מעשיו של אחזיה. בנוסף, אם נניח שסיפור פשיטת בני מואב על יהודה אירע לפני המלחמה במואב, מובן שיהושפט נענה ברצון להילחם באויבים שניסו לתקוף גם אותו.
יהושפט הציע לתקוף את מואב דרך "מדבר אֱדוֹם", כלומר לעשות איגוף ולתקוף את מואב מדרום, על אף שהדרך הפשוטה להגיע למואב היא מצפון, דרך הירדן. נראה שהסיבה לכך היא שאת הערים שבצפון מואב, ביצר מישע כהכנה לתקיפת נגד ישראלית, ויהושפט רצה להפתיע אותו בתקיפה מהדרום, שהיה דל יותר בביצורים ומצבת חיילים. ייתכן גם שפחד מהתעמתות עם מלך ארם שקשר קשרי ברית עם מישע, או שמטרת המעבר דרך אדום הייתה רק כדי לצרף למחנה את מלך אדום, שהשתתף גם במסע כפי שמתואר בהמשך הסיפור.
אזכורו של מלך אדום שהצטרף למסע מתמיה, כיוון שמפורש בתנ"ך שבימי יהושפט אדום הייתה משועבדת ליהודה ולא מלך בה מלך. לכן יש המאחרים את המסע לימי יהורם או אחזיה מלכי יהודה, בהם אדום הייתה עצמאית. עם זאת, ייתכן שהתואר "מלך" שימש גם ככינוי לנציב היהודי שעמד באדום.
נבואת אלישע על הצלחת המלחמה והתגשמותה

שלשת המלכים (יהורם, יהושפט, ומלך אדום) סבבו את מואב "דרך שבעת ימים" (שהלכו שבעה ימים, או שהלכו בדרך שרגילים לעבור אותה בשבעה ימים), על מנת לתקוף את מואב מדרום. בסוף המסע, כלו המים שהביאו עמם, מה שגרם ליהורם להיבהל ולקרוא: ”אֲהָהּ! כִּי קָרָא ה' לִשְׁלֹשֶׁת הַמְּלָכִים הָאֵלֶּה לָתֵת אוֹתָם בְּיַד מוֹאָב!” (ג', י') - המים נגמרו בגלל רצון ה' שהם יפסידו במלחמה. יהושפט, לעומת זאת, תהה האם אין במחנה ”נָבִיא לַה', וְנִדְרְשָׁה אֶת ה' מֵאוֹתוֹ?” (ג', י"א). לאחר שהתברר שאלישע, משמשו של אליהו, נמצא במחנה, טען יהושפט שבהכרח אלישע בא למלחמה מחמת שיש בפיו נבואה, ולכן שלשת המלכים ירדו אליו. בבואם, אלישע תקף את יהורם בחריפות על כך שהוא פונה אליו במקום לפנות לנביאי הבעל: ”מַה לִּי וָלָךְ? לֵךְ אֶל נְבִיאֵי אָבִיךָ וְאֶל נְבִיאֵי אִמֶּךָ!” (ג', י"ג). אף על פי שיהורם חזר על קריאתו, שהמים נגרמו בגלל רצון ה' שהם יפסידו במלחמה, אלישע לא שינה את יחסו אליו, ונשבע בשם ה': ”חַי ה' צְבָאוֹת אֲשֶׁר עָמַדְתִּי לְפָנָיו, כִּי לוּלֵי פְּנֵי יְהוֹשָׁפָט מֶלֶךְ יְהוּדָה אֲנִי נֹשֵׂא אִם אַבִּיט אֵלֶיךָ וְאִם אֶרְאֶךָּ” (ג', י"ד). הפרשנים נחלקו האם התכוון לומר שהוא מסתכל רק בפניו של יהושפט כיוון שהוא לא רוצה לראות את פניו של יהורם הרשע, או שכוונתו הייתה שהוא יכול להתנבא רק בזכות נוכחתו של יהושפט במקום.
לאחר מכן ציווה אלישע שיביאו לו "מנגן" כדי שתשרה עליו רוח הנבואה, וכשהמנגן ניגן, הוא התנבא:
כֹּה אָמַר ה': עָשֹׂה הַנַּחַל הַזֶּה גֵּבִים גֵּבִים. יז כִּי כֹה אָמַר ה': לֹא תִרְאוּ רוּחַ וְלֹא תִרְאוּ גֶשֶׁם וְהַנַּחַל הַהוּא יִמָּלֵא מָיִם וּשְׁתִיתֶם אַתֶּם וּמִקְנֵיכֶם וּבְהֶמְתְּכֶם. יח וְנָקַל זֹאת בְּעֵינֵי ה' וְנָתַן אֶת מוֹאָב בְּיֶדְכֶם. יט וְהִכִּיתֶם כָּל עִיר מִבְצָר וְכָל עִיר מִבְחוֹר וְכָל עֵץ טוֹב תַּפִּילוּ וְכָל מַעְיְנֵי מַיִם תִּסְתֹּמוּ וְכֹל הַחֶלְקָה הַטּוֹבָה תַּכְאִבוּ בָּאֲבָנִים.
אלישע ניבא שהשקעים בקרקעית הנחל, ימלאו במים והחיילים והבהמות שעמם ישתו מהם, ולאחר מכן הם יצליחו להביס את מואב בקלות. הוא ציווה אותם להחריב את ערי מואב, להפיל עצים ולסתום מעיינות. הציווי להפיל עצים טובים סותר את הצווי בספר דברים: ”כִּי תָצוּר אֶל עִיר... לֹא תַשְׁחִית אֶת עֵצָהּ”. לכן יש המפרשים את הציווי כהוראת שעה שנתינה בשל חשיבות המלחמה במואב. חז"ל דרשו שהציווי בדברים לא נאמר ביחס למואב, עליהם נאמר ”לֹא תִדְרֹשׁ שְׁלֹמָם וְטֹבָתָם” - עצים טובים שלהם. באותה רוח יש שפירשו שהייתה זו נקמה במואב על חטאיהם כנגד ישראל בתקופת נדודי בני ישראל במדבר, או על יחסו האכזרי של מישע לאוכלוסייה הישראלית בדרום גלעד.
נבואתו של אלישע התקיימה באותו יום, ולקראת הערב הנחל התמלא במים במעין שיטפון בזק, וכך ניצל מחנה שלשת המלכים ממוות בצמא.
בזמן ששלשת המלכים חנו בגבול מואב, נודע למואבים על התקיפה המתוכננת, ולכן הם גייסו "כל חוגר חרב", והציבו את צבאם בסמוך לגבול. כשהם השכימו למחרת בבוקר, המים שבמחנה ישראל יהודה נדמו להם אדומים כדם בשל השתקפות השמש, ולכן הם חשבו שצבאות שלשת המלכים הסתכסכו ביניהם והרגו זה את זה. טעות זו גרמה להם לבוא למחנה ישראל לאסוף את השלל, מבלי להתכונן לקרב. גורם ההפתעה נתן לשלשת המלכים עליונות צבאית, והם הצליחו לגבור עליהם ולהניס אותם. הם הכו את המואבים, הרסו את הערים ואת השדות, סתמו את המעיינות והפילו את העצים הטובים, כפי שציווה אותם הנביא, אך לא הצליחו להגיע אל מישע מלך מואב, שהתבצר בעירו בירתו קִיר חֲרָשֶׂת.
עולת מישע > סיום המלחמה על פי המתואר במקרא

המלחמה הסתיימה במעשה חריג מצידו של מלך מואב, שגרם לסיום המלחמה ללא הכרעה, ולחזרתם של ישראל לארצם בלי ניצחון מוחלט:
וַיַּרְא מֶלֶךְ מוֹאָב כִּי חָזַק מִמֶּנּוּ הַמִּלְחָמָה וַיִּקַּח אוֹתוֹ שְׁבַע מֵאוֹת אִישׁ שֹׁלֵף חֶרֶב לְהַבְקִיעַ אֶל מֶלֶךְ אֱדוֹם וְלֹא יָכֹלוּ. וַיִּקַּח אֶת בְּנוֹ הַבְּכוֹר אֲשֶׁר יִמְלֹךְ תַּחְתָּיו וַיַּעֲלֵהוּ עֹלָה עַל הַחֹמָה וַיְהִי קֶצֶף גָּדוֹל עַל יִשְׂרָאֵל וַיִּסְעוּ מֵעָלָיו וַיָּשֻׁבוּ לָאָרֶץ.
על פי הכתוב, מישע ראה כי הוא עומד להפסיד בקרב, ולא הצליח לפרוץ את המצור אל מלך אדום. לכן הוא לקח את בנו הבכור, יורש העצר, והעלה אותו לעולה על החמה. לאחר מכן, נהיה "קצף גדול על ישראל", שגרם לשלשת המלכים לסגת ממואב ולשוב לארצם. פסוקים אלו עוררו מחלוקת פרשנית רבה, בעיקר בשאלת טיבו של הקצף הגדול שגרם לנסיגת צבאות שלשת המלכים, הנגזרת מסיבת מעשהו של מישע, ומשאלת זהותו של הבכור שהוקרב (בנו של מלך מואב או מלך אדום).
עולת מישע > פרשנות חז"ל

בספרות חז"ל מוסכם שמישע הקריב לעולה את בנו הבכור שעתיד למלוך תחתיו, כקורבן אדם, כדי לגרום לאל לעזור לו במלחמה. באגדה נוסף תיאור הדו-שיח בין מישע ליועציו, בו הוא שאל אותם מדוע ישראל תמיד מנצחים (או מדוע אלוהיהם אוהב אותם, על פי גרסה אחרת), והם אמרו לו שזה בזכות מעשהו של אברהם אביהם, שעקד את בנו יצחק מתוך כוונה לשחטו כקרבן לאלוהים. מישע הבין מדברים אלו, שאם הוא יקריב את בנו לאלוהים, הוא יעשה מעשה גדול יותר ממעשהו של אברהם, שרק רצה לשחוט את בנו ובסוף נמנע מכך, וודאי שייעשו לו ניסים והוא ינצח את ישראל. לפי אחד המדרשים, בשעת ההקרבה הוא אף התפלל לאלוהים: ”רבש"ע אברהם העלה את בנו ע"ג המזבח ולא שחטו ואני אשחוט את בני ואעלהו עולה כליל לפניך שכל מה שתאמר אלי אעשה”.
המשך הסיפור נתון במחלוקת בין המדרשים, המובאת בגמרא כמחלוקת בין האמוראים רב ושמואל. לפי שיטה אחת, מישע הקריב את בנו לשם ה', וכפי שהוא תכנן, העובדה שאדם מאומות העולם שלא ניתנה להם התורה, מקריב קרבן לשם ה', בעוד ישראל עוברים על מצוותו ועובדים עבודה זרה, גרמה לזעם אלוהי גדול על ישראל שהתבטא בכישלונם במלחמה. עם זאת, חז"ל מדגישים שרק כוונתו של מישע הייתה רצויה בעיני האל, בעוד המעשה עצמו של הקרבת קורבן אדם מגונה בעיני אלוהים. השיטה השנייה לומדת מכך שכתוב בפסוק "החמה", בכתיב חסר (ללא ו'), שמישע הקריב את בנו לחמה, ומעשהו הזכיר את העבודה שגם בני ישראל היו מקריבים את בניהם למולך. עם זאת, אלוהי ישראל הבחין בכך שמישע הקריב את בנו לעבודה זרה מחמת חוסר היכרותו עם אלוהי ישראל: ”עובדי עבודה זרה אין מכירין כבודי, לפיכך הם מורדין בי. ואתם מכירין כבודי ומורדין אתם בי?”. לכן נוצר כעס אלוהי דווקא על עם ישראל, שגרם לכישלונם במלחמה.
יש המצביעים על כך שגם במדרשים המפרשים שמישע הקריב את בנו לחמה, השיחה בינו לבין חכמיו עוסקת בקרבן לאלוהי ישראל. לפי זה, הם טוענים שכוונת המדרש היא שמישע טעה וחשב שהחמה, שהיא האל של אדום, היא גם האל של ישראל, ובהקרבת בנו לחמה התכוון להקריב לאלוהי ישראל. יש המפרשים גם, שהקצף על ישראל יצא כיוון שהם גרמו למישע להקריב את בנו, מעשה מגונה בעיני האל, או מחמת שהם גרמו לו לצער גדול כל כך שגרם לו לעשות את המעשה המזעזע הזה.
בין כך ובין כך, ע"פ חז"ל כעסו של אלוהים היה כל כך גדול, עד כדי כך ש”באותה שעה ירדו שונאיהם של ישראל ממדרגה עליונה למדרגה תחתונה”. הכעס גרם לכישלון המלחמה, לנסיגת ישראל לארצם, ולגזירת פורענות או גיהנום על רשעי ישראל. לפי רבי משה יצחק אשכנזי, אלישע הודיע לישראל על הקצף שיצא עליהם, והם שבו לארצם כי פחדו להפסיד במלחמה מחמת הקצף.
עולת מישע > פרשנות הפשט היהודית

רוב פרשני הפשט היהודים, התייחסו לדברי חז"ל בתור דרש, וכתבו שעל פי הפשט, מעשהו של מישע לא היה קורבן אדם אלילי, אלא הוא שרף על החומה את בנו הבכור של מלך אדום, כדי להשיג רווח מדיני-צבאי. רב האי גאון, שנראה שהוא המקור הראשון לשיטה זו, מביא דעה שמלך אדום הצטרף למלחמה כיוון שקיווה לשחרר מיד מואב את בנו הבכור, שהיה בן ערובה בידם, ומישע שרף אותו על החומה, כדי שמלך אדום ובני בריתו יראו את הדבר ויתעצבו. לשיטתו, ה"קצף" הוא "רעה גדולה", "כי רע הדבר הזה בעיני ישראל מאד". בדומה לכך פירש רבי יוסף קרא, שמישע שרף את בנו השבוי של מלך אדום על החומה, בתור נקמה על הצטרפותו של מלך אדום לברית נגדו, אך הוא כתב שהקצף הוא כעסו של מלך אדום על כך שבנו מת בגללם. כך נקט גם רבי יוסף קמחי (אביו של רד"ק), והוסיף שכוונת הביטוי "ויעלהו עולה" היא לומר שהוא שרף אותו לגמרי כמו ששורפים קורבן עולה.
לעומת זאת, רבי משה קמחי (אחיו של רד"ק), פירש שנסיונותיו של מישע להבקיע אל מלך אדום אמנם לא הצליחו, אך הוא הצליח לשבות את בנו של מלך אדום ולשרוף אותו על החומה, ומלך אדום קצף על כך שישראל לא עזרו לו בקרב מול מישע, ובכך גרמו למות בנו. כך נקט גם הרלב"ג, שהוסיף שייתכן שהקצף הוא כעסם של ישראל על "שקרה המקרה הרע למלך אדום שבא לעזור להם", וכך פירש גם רבי דוד אלטשולר.
כל הפרשנים הללו לא כתבו במפורש כיצד הקצף גרם לנסיגת צבאות שלשת המלכים ממואב, אך בפירוש המלבי"ם מבואר, שהקצף של מלך אדום גרם לסכסוך בין שלשת המלכים, ולפירוקה של הברית נגד מואב, וישראל נאלצו לשוב לארצם. ולפי השיטה שהקצף היה כעס או עצב של ישראל, כתב האברבנאל "שבני ישראל קצפו מאד ויחר אפם... ובקצפם עלו מעל העיר ושבו לארצם". הרב אלחנן סמט העיר שבשיטה זו יש קושי מסוים, כיוון שאם הקצף היה מצדם של ישראל, הוא היה אמור להוליד תגובה הפוכה, ולגרום לישראל לחזק את מלחמתם במישע מלך מואב. בנוסף, בפסוק משמע שהקצף היה כעס "על ישראל", ולא מצדם של ישראל.
יוצא מן הכלל מבין הפרשנים היהודים בימי הביניים, הוא רבי יוסף אבן כספי, שפירש שמישע הקריב את בנו כקורבן כדי לעורר את רחמיו של אלוהיו, וכן את רחמיהם של האויבים הצרים על העיר. פעולתו הצליחה, ו”עַמֵנוּ השוטים (=עם ישראל) התפעלו מזה, ויתעצבו האנשים מאד כי היו סבה להשחית זה הבן, ולכן ויסעו מעליו”. לפירוש זה מקור בקדמוניות היהודים של יוסף בן מתתיהו, שם נכתב שהקרבת הבן גרמה לשלשת המלכים לרחם עליו בשל מצוקתו, ומתוך רחמי אנוש הסירו את המצור וחזרו איש לארצו. הקושי בשיטה זו הוא ההכרח לפרש שה"קצף" שהיה על ישראל אינו כעס כפירוש המקובל, אלא רחמים והומניות.
עולת מישע > פרשנות חקר המקרא

בחקר המקרא רווחת הדעה שמישע הקריב את בנו הבכור כקורבן אדם לאלוהיו כמוש, מתוך אמונה שהקורבן יעורר את רחמיו של כמוש והוא יושיע אותו ממצוקתו, או שהייתה זו פעולה מאגית שנועדה להביא לתבוסה על-טבעית של האויב. יש המציינים שהקרבת הבן הבכור בעת צרה לאל היה נוהג רווח באותה תקופה, והוא מוזכר בשיר אוגריתי הנקרא "תפילה לבעל": ”בַּעַל, גָּרֵשׁ-נָא עַז מִשְׁעָרֵינוּ, גִּבּוֹר מֵחוֹמוֹתֵינוּ! [...] בְּכוֹר, בַּעַל, נַקְדִּישָׁה! קָרְבָּן, בַּעַל, נְמַלְּאָה!”.
הדיון העיקרי נסוב סביב משמעות ה"קצף" שיצא על ישראל, שלא התבאר בפסוק במפורש מהי מהותו, ומי הקוצף. מעטים רואים בקצף זה זעם מצד אלוהי ישראל, כדעת חז"ל. אחרים טוענים שמדובר בזעם מצידו של כמוש אלוהי מואב, שהתעורר לעזרת מואב בזכות הקרבן. לשיטתם, מחבר הסיפור האמין שהקוצף הוא כמוש אלוהי מואב, אך הסתיר את זהותו בגלל הקושי התאולוגי שלו להודות בכוחו של כמוש. שיטה אחרת שייסד כנראה יחזקאל קויפמן, גורסת שהקצף הוא השפעה מאגית שלילית על הצבאות הצרים, שנגרמה כתוצאה מההקרבה המאגית של הבן הבכור.
אסכולה אחרת מפרשת את הקצף בתור היסטריה המונית שהתפשטה בקרב הצבאות הצרים שהיו חדורים באמונות טפלות אליליות, וחששו מכוחו של הקורבן, ויש המרחיקים לכת וטוענים שמטרתו המקורית של הקרבן הייתה הטלת אימה על האויבים. אפשרות נוספת שהועלתה היא שהקרבן עורר את התלהבותם של הנצורים והעלה את המורל בליבם, וכך הם הצליחו לפרוץ את המצור ולהניס את ישראל ויהודה. יעקב ליוור שיער, שהאמונה של הצרים והנצורים בכוחו של הקורבן, גרמה להתגברות כוחם של הנצורים ולהארכת המצור, והמצור הממושך ללא תנאים סניטריים נאותים, הוביל למגפה או סימני מגפה שהחלו להיראות בקרב החיילים הצרים על העיר. הוא טען שהמגפה נקראה קצף, כיוון שבתפיסת הקדמונים מגפות היו הסימן המובהק ביותר לזעם האל, ותפיסה זו גרמה לצבאות הצרים על העיר לסגת מפני זעם האל. יהודה אליצור הרחיב את דבריו והוכיח מכמה מקומות בתנ"ך שמגפה נקראת "קצף", אך הוא טען ששרשרת המאורעות שגרמה למגפה תלויה ב"השגחתו של אלוהים החופפת על המאורעות". לטענתו, המגפה מבטאת את קצפו של אלוהים על מעשיה הרעים של ממלכת ישראל ויהורם בן אחאב העומד בראשה, כפי שמתבטא בנבואת אלישע, שהתקיף את יהורם ואמר לו שהניצחון יהיה רק בזכות יהושפט מלך יהודה.
השלכות המלחמה

לא ידוע באיזו מידה חזרה השליטה על ארץ המישור לידי ישראל, אך מהמסופר בהמשך ספר מלכים, על פלישת חזאל עד הארנון, ניתן ללמוד שבימי יהוא היה המישור כולו או בחלקו בידי ישראל.
ייתכן שהצטרפות יהושפט למלחמה על מואב, גרמה לתקיפה של ברית מואב ועמון על ממלכת יהודה המתוארת בספר דברי הימים ב', פרק כ'. על פי הפרשנות שמלך אדום קצף על בני ישראל בגלל מותו של בנו, יש המשערים שהיה זה אחד הגורמים למרד האדומים בממלכת יהודה בימי יהורם.
אזכורים פנים מקראיים

מלחמתם של יהורם ויהושפט במואב לא מוזכרת במפורש בספרים אחרים במקרא. עם זאת, יהודה אליצור טען, ש"מלכי-צדק" המוזכר במזמור ק"י בתהילים, הוא יהושפט מלך ישראל, ונס התמלאות הנחל שחולל אלישע במסע המלחמה במואב, מוזכר גם הוא בסופו של המזמור: ”מִנַּחַל, בַּדֶּרֶךְ יִשְׁתֶּה; עַל-כֵּן, יָרִים רֹאשׁ”. לפי פרשנותו, משורר המזמור בא לשבח את יהושפט ולתאר את צדקותו, ולכן הוא זוקף לזכותו את הנס שהציל את צבא ישראל.
בנוגע לעולת מישע, בספרות חז"ל המפרשת שמישע הקריב על החומה את בנו, נטען שלמעשה זה התכוון הנביא מיכה בתוכחתו ”הֲיִרְצֶה ה' בְּאַלְפֵי אֵילִים, בְּרִבְבוֹת נַחֲלֵי שָׁמֶן? הַאֶתֵּן בְּכוֹרִי פִּשְׁעִי, פְּרִי בִטְנִי חַטַּאת נַפְשִׁי?”, וכן ירמיה בתוכחתו: ”לִשְׂרֹף אֶת בְּנֵיהֶם וְאֶת בְּנֹתֵיהֶם בָּאֵשׁ, אֲשֶׁר לֹא צִוִּיתִי וְלֹא עָלְתָה עַל לִבִּי”. בפרשנות הפשט היהודית הסוברת שמלך אדום קצף על שריפת בנו כליל בידי מישע מלך מואב, מתפרשת תוכחתו של הנביא עמוס, ”עַל שְׁלֹשָׁה פִּשְׁעֵי מוֹאָב, וְעַל אַרְבָּעָה לֹא אֲשִׁיבֶנּוּ; עַל שָׂרְפוֹ עַצְמוֹת מֶלֶךְ אֱדוֹם לַשִּׂיד”, כתוכחה על מעשהו של מישע שגרם לקצף של מלך אדום על ישראל. הרווח בפרשנות זו הוא שהיא הופכת את שריפת עצמות מלך אדום לפשע כנגד ישראל, וכך משתווה תוכחה זו לשאר התוכחות של עמוס שכוונו לאומות העולם, והתמקדו בפשעיהם נגד ישראל.
לקריאה נוספת

יעקב ליוור, מלחמותיו של מישע מלך מואב עם ישראל, באתר דעת, מתוך: היסטוריה צבאית של ארץ ישראל בימי המקרא, תל אביב תשכ"ה, עמ' 221–240
נדב נאמן, "בין כתובת מלכותית לסיפור נבואי: מרד מישע מלך מואב בהארה היסטורית", בתוך: ציון - רבעון לחקר תולדות ישראל, החברה ההיסטורית הישראלית, שנה ס"ו (תשס"א) (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
אבי דנטלסקי, מל"ב ג - קריאה היסטוריוגרפית, בתוך: בית מקרא נט, תשע"ד, עמודים 19–37
הרב אלחנן סמט, "המלחמה במואב", בתוך: פרקי אלישע, מעליות, ירושלים תשס"ז, עמודים 57–156 (מהדורה מקוונת)
ביאורים

↑  כינוי לעם ישראל בלשון סגי נהור
קוד המינג

בתורת הקודים, קוד המינג הוא קוד תיקון שגיאות ליניארי, הקרוי על שמו של ריצ'רד המינג, שהגה אותו. קוד המינג מסוגל לזהות ולתקן שגיאות בסיבית בודדת, וכן לזהות (אך לא לתקן) שגיאה בשתי סיביות. לשם השוואה, קוד הזוגיות הפשוט אינו מסוגל לזהות שגיאות כאשר שתי סיביות מתהפכות, או לתקן את השגיאות שהוא כן מסוגל לזהות.
מספר הסיביות הנוספות הדרושות עבור קוד המינג הוא המינימלי ההכרחי עבור כל קוד לתיקון שגיאות המסוגל לתקן שגיאה בסיבית בודדת.