ירושלים בתקופה העות'מאנית
העדות השונות > העדה היהודית

מדיווחים של נוסעים נוצרים במאה ה-16, עולה כי ליהודים בירושלים כבר היה בתקופה זו רחוב או רובע משלהם.
הקהילה היהודית נחלקה לשני זרמים מרכזיים. ספרדים, שהיוו את הרוב בעיר במשך רוב התקופה, ואשכנזים, שרק במאה ה-19 אושר להם מחדש להיכנס לירושלים ולייסד בה באופן רשמי קהילה, הפכו לרוב בסופה. הרישום העות'מאני מצביע על מספרים נמוכים בהרבה של יהודים מהמשוער. ייתכן כי מרבית היהודים המהגרים העדיפו להיות רשומים כנתינים זרים בקונסוליות מאשר ברישום הטורקי. לכן ייתכן שהיהודים היו האוכלוסייה הגדולה בעיר במאה ה-19. היהודים היו מופלים לרעה, מצבם השתפר מעט לאחר סילוק הכיבוש המצרי עם קבלת חסות בריטית, ועם תרומת פטרונים כמשה מונטיפיורי לשיפור תנאי החיים העלובים בעיר.
במשך רוב התקופה היו היהודים הספרדים מאורגנים באמצעות ועד פקידי קושטא, גוף כלכלי בעיקרו שישב באיסטנבול, תמך כלכלית ביהודי ירושלים וייצג אותם מול השלטון המרכזי. הגוף המקביל עבור האשכנזים נוסד רק באמצע המאה ה-19 ונקרא ועד הפקידים והאמרכלים.
גלעין הרובע היהודי נקבע באזור בתי הכנסת הספרדים וסביבתם הקרובה. נשלחו שלוחות לרובע המוסלמי הקרוב לכותל, אך מרכז הכובד לא השתנה. הרובע היהודי התגבש במקומו המוכר היום כבר במאה ה-15, מפני שהיה אז שטח ריק ומרוחק ממקומות מקודשים לנצרות ולאסלאם. התרחבות הרובע בוצעה באמצעות יהודים עשירים שקנו חצרות ערבים ושיקמו אותם. בחצרות אלו השתכנו אשכנזים; וכך נוצרה הפרדה מרחבית בין שני הזרמים. התחזוקה הנמוכה והזוהמה הן תוצאה של עוני התושבים, הזנחה של בעלי הבתים המוסלמים והוואקפים והכבדת השלטון העוין. מספר פעולות נעשו על ידי המוסלמים כדי להשפיל את היהודים כמו השארת בית מטבחיים בצמוד לבית הכנסת.
חלק מהיהודים עסקו במלאכה ובמסחר. סחר האריג לדוגמה, היה כמעט כולו בידי יהודים. מרביתם התקיימו בדוחק מכספי "החלוקה". היהודים נאלצו להיאבק עם הנטיות המיסיונריות של הנוצרים שניסו לדבר אל לב היהודים במתנות ומתן שירותים חיוניים כמו רפואה.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 נחתו על הקהילה היהודית בצפת מספר מכות (רעידות אדמה, מגפות, ופרעות כחלק ממרד הפלחים) והיא הצטמצמה מאוד. חלק מהקהילה ובפרט הפרושים עברו לירושלים והיו לקבוצה בולטת שם. כך גם חודשה הקהילה האשכנזית בעיר לאחר שהם גורשו ממנה בעקבות חובות שלא שולמו לאחר מות רבי יהודה החסיד בתחילת המאה ה-18. ירושלים הפכה לעיר הגדולה בין ארבע ערי הקודש של אנשי היישוב הישן.
במחצית השנייה של שנות ה-40 חל גידול ניכר במספר היהודים שהגיעו לעיר מרוסיה.
היהודים בדרך כלל לא שהו מחוץ לחומות העיר, אלא אם הלכו בחבורות קטנות אל קבר רחל או חברון.
ביום שישי שלפני חג הפסחא, לא יצאו היהודים מחוץ לרובע היהודי, כדי להימנע מעלבונות ופגיעות מצד הנוצרים הלטינים, היוונים והארמנים, ולעיתים נאלץ הפחה להציב שמירה צבאית בכניסה לרחובותיהם, כדי להגן עליהם מקנאים מוסתים על ידי הכמרים שלהם.
חורף 1853, בזמן מלחמת קרים, היה קשה מאוד וגרם למצוקה בקרב היהודים. בשל המלחמה, לא הגיעו אליהם כספים רבים של תרומות מקהילות יהודיות בארצות אחרות, ובמיוחד מרוסיה, מה שהביא לגרעון חמור מאוד בכספי התמיכה המיועדים לעניים.
החורף הקשה גרם לשיבוש אספקת המצרכים הדרושים להסקה, וזאת במקביל לרעב קשה שפשה בקרב עניי העיר בתחילת 1854, ממנו סבלו היהודים יותר מכולם. ברובע היהודי היו המים מעטים, הן בשל הצפיפות בבתים, שבכל אחד מהם התגוררו מספר משפחות, והן בשל חוסר תחזוקת בורות המים על ידי בעלי הבתים המוסלמים. עקב כך, נאלצו היהודים לקנות מים מהאיכרים, שהיו מביאים אותם ממעיינות סילואן וליפתא. מצב זה חזר על עצמו גם בסוף 1855. תחת אחד מבתי הכנסת היה "הקדש", מערה הכוללת מערכת חדרים תת-קרקעיים קטנים, בהם התגוררו נשים אלמנות ועניות, שלא הייתה להן זכות ל"חלוקה" ולא היה ביכולתן לשלם עבור שכירות של חדר בבית מגורים ברובע. האומנים היהודים התקשו בהשגת תעסוקה. הנוצרים המזרחיים נמנעו ממגע איתם בשל דעות קדומות, ואילו המוסלמים פנו בדרך כלל לאומנים מעדתם. שיעור התמותה בקרב היהודים העניים היה גדול מאד.
בתקופה העות'מאנית היה קיים בקרב הקהילה הספרדית מנהג של טביעת מטבעות בצורת ריבועים ועליהם המילים העבריות "ביקור חולים". המטבעות היו בשימוש בשוק היהודי ושימשו כסממן של מעין עצמאות לאומית. על פי מנהג מסורתי נוסף, קיבלה הקהילה את המפתחות הגדולים של שערי העיר בכל פעם שנפטר סולטאן באיסטנבול, משחה את המפתחות ב"שמן-המשחה" והחזירה אותם לשלטונות. ארמטה פיירוטי תיאר את הטקס שנערך לאחר מותו של הסולטן עבד אלמג'יד הראשון: "ב-8 ביולי 1861...התייצבו היהודים, בכל גינוני הרשמיות, לפני המושל סוראיה-פחה, וביקשוהו להחזיר לידיהם את מפתחות ירושלים... סעיד-פחה, גנרל הצבא, בלוויית קציני המטה שלו ואחדים מחברי המועצה, ובעקבותיהם קהל צופים, הלך אל רובע היהודים, מקום שנתקבל על ידי נציגי העם הזה והובל אל בית הרב הראשי...ושם הוגשו לו בפומבי מפתחות העיר.... לאחר מכן הוזמן הפחה להיכנס לחדר האורחים של הרב... עם שהביע את רוב תודתו, החזיר הרב הראשי את מפתחות העיר לידי הגנרל, ונכבדי היהודים נתלוו אליו בשובו אל מושל העיר". מנהג זה נעשה תמורת מתנות גדולות למושל המקומי. באמצע המאה ה-19 נאלצו היהודים לשלם באמצעות הרב הראשי גם תשלומי-כופר שונים למוסלמים המקומיים: 300 לירות בשנה לנכבד שביתו סמוך לכותל המערבי, תמורת הרשות להתפלל שם, 100 לירות בשנה לתושבי סילואן תמורת אי-חילול הקברים על הר הזיתים, 50 לירות בשנה לבדואים משבט תעמרה תמורת אי-פגיעה בקבר רחל ו-10 לירות בשנה לשייח' אבו גוש כדי שלא יתנכל ליהודים בדרכם ליפו. על אלה נוספו מגוון היטלים קטנים, ובהם: תשלום למוסלמי עבור השגחה על השחיטה היהודית ומתנות של סוכר ודברים נוספים לראשי המוסלמים בחגיהם. באותה תקופה עדיין הוחזקה המזבלה של העיר בתוך הרובע היהודי.