פולמוס המשיחיות בחב"ד
היסטוריה > המתח המשיחי בערוב ימי הרמ"מ: 1980–1992

ככל שמעמדו של הרב שניאורסון כדמות ציבורית מוכרת בעולם הרחב התחזק, רבים מחסידי חב"ד הלכו והשתכנעו שהוא עונה בדיוק על התנאים למשיח שתיאר בשיחותיו ובכתביו. ב-1965 הדפיס החסיד אברהם פריז בתל אביב אלפי כרוזים, בהם הכריז ששניאורסון הוא הגואל המקווה, אך רמ"מ גינה את הפרסום. ב-1970 תכנן החסיד מ. זליגסון להודיע בפומבי על מעמדו המשיחי של שניאורסון, אך עסקני חב"ד התנגדו. באותה שנה צעק החסיד נחמן קובלסקי באחת ההתוועדויות ש"הגיעה העת שתתגלה!" ורמ"מ הורה לו שלא לדבר על כך פן יעזוב את בית המדרש.
במשך השנים, רמ"מ גינה יוזמות אלו ואחרות להודיע ברבים שהוא המשיח בתקיפות ובתכיפות, כשהוא מאשים את הפועלים לכך בהרחקת יהודים מן התורה ובפגיעה במוניטין של חב"ד. ב-1984, הורה לשלום דב וולפא, שביקש להפיץ קונטרס בעניין: ”הנני מזהירו שיפסיק לדבר או לכתוב, ועל אחת כמה וכמה להפיץ, ועל אחת כמה וכמה להדפיס, בענייני משיח, הן בשמו והן בשם אחר, על ידי שליח וכיוצא בזה – או באיזה קונץ שיהיה, ובאיזה סגנון ואופן שיהיה. ואם חס וחלילה יעשה משהו בזה, יידע ברור שזהו מלחמה נגדי בפרט ובכלל”.
בעשור הרביעי לכהונת הרמ"מ הוא החל לחדד ולהעצים את הציפייה שפיעמה בחסידות. עבור כל שנה חדשה נטבע על ידו נוטריקון ברוח הגאולה, החל מתשמ"ב (1981/1982) "תהא שנת ביאת משיח". ב-25 במרץ 1983, בשנת תשמ"ג אותה כינה "גילוי משיח", קיבל מנשיא ארצות הברית רונלד רייגן את מגילת הכבוד הלאומית של ארצות הברית בשיחת לוויין. הוא הצהיר בפני שומעיו כי משיח יבוא "בקרוב ממש", ניסוח שהשתמש בו כבר בשנות ה-60, בעודו מטעים בהדגשה את ה"ממש". בקרב החסידים התקבל ש"ממש" הוא רמז בראשי תיבות לשמו, מנחם מנדל שניאורסון. הוא היה מודע לכך שזו הפרשנות, והוסיף להגיד "בקרוב ממש" יותר ויותר. בשיחה ב-1992 אף הדגיש ש”וכל הפירושים שב'ממש', ולכל לראש מיד ממש כפשוטו”.
ב-1985 החלו אנשי חב"ד לחשוף את ציפייתם מחוץ לחוגיהם הסגורים. העיתונאית ליז האריס (אנ') כתבה בספרה Holy Days כי ”מאמינים כי בכל דור ישנו אדם בחזקת משיח... חסידי ליובאוויטש אינם נרתעים מלומר כי הרב שניאורסון עומד להפליא בתנאים שקבע הרמב"ם.” תוך זמן קצר התקשורת כולה דיווחה על כך, והסברה הגיעה לידיעת הכלל. ב-16 במאי 1989 נפגש הרב שניאורסון עם הרבנים הראשיים לישראל מרדכי אליהו ואברהם שפירא ואמר שיש לפסוק הלכה שעל הגואל להתגלות מיד. הוא ציין ש”איש לא יקפיד גם אם אליהו הנביא יבוא בחוץ לארץ, אפילו בברוקלין, ולמחרתו יבוא משיח לטבריה”.
בשנת 1990 הגיע הלהט לשיאו. מרגע זה עברו אנשי חב"ד ואדמו"רם לעיסוק גלוי ופומבי מאוד ביעדיהם האסכטולוגיים. רמ"מ חדל מלמחות על הפרסום, ולא עשה דבר כדי לבלום את חסידיו הנלהבים. הליברליזציה והקריסה של ברית המועצות, שהייתה אויבת מושבעת והתגלמות כוחות הכפירה בעיני חב"ד, יחד עם הצלחת השיחות לפירוז נשק גרעיני ולקץ המלחמה הקרה, נתפשו כהתרחשויות קוסמיות; פלישת עיראק לכוויית ומלחמת המפרץ סיפקו את מה שנתפש כאות גדול עוד יותר. בא' חול המועד סוכות, 5 באוקטובר 1990, נשא רמ"מ דרשה בה פירש את המשבר במזרח התיכון כהתגשמות המדרש המובא בילקוט שמעוני על "מלך פרס מתגרה במלך ערבי" ב"שנה שמלך המשיח נגלה בו". הוא הבטיח שכדברי המדרש, המהלך האלוהי המקווה יתרחש ללא צער, וכי לא יאונה ליהודים בארץ ישראל רע. קץ המלחמה בתאריך הסמלי של פורים תשנ"א (28 בפברואר 1991), והפגיעות המועטות בנפש שגרמו מתקפות הטילים העיראקיות בישראל, התקבלו בהתרגשות רבה על ידי האדמו"ר ואנשיו, כהוכחה לאמיתות תחזיתו.
בשיחות לקראת הפסח, עסק באינטנסיביות בכך שניסן הוא חודש הגאולה, ובקרב החסידים פשטה הוודאות כי היא תתרחש במהלך החג. כשבוע לאחר הפסח, ב-12 באפריל, נשא רמ"מ דרשה נסערת בפני נאמניו, בה תהה מדוע טרם אירע הדבר: ”מה עוד יכולני לעשות כדי שכל בני ישראל ירעישו ויצעקו באמת ויפעלו להביא את המשיח בפועל, לאחרי שכל מה שנעשה עד עתה לא הועיל... ואני את שלי עשיתי, ומכאן ולהבא תעשו אתם כל אשר ביכולתכם.” דבריו זעזעו את הקהל הנאסף, והם פצחו בגל אקטיביזם קדחתני לדחוק את הקץ.
יומיים לאחר מכן, במוצאי שבת, כמה חסידים בכפר חב"ד הכינו פסק דין חתום על ידי רבנים שהכריז כי מנהיגם הוא המלך המובטח ושומה עליו להתגלות מיד: ”שהגיע זמן הגאולה אשר בו יתגלה הרבי תיכף ומיד כמלך המשיח ותתגלה מלכותו בכל העולם”. לפי האמונה כי התורה שולטת במציאות, פסק הלכה היה אמור להביא את האל לשנות את העולם בהתאם. בחג השבועות שהה החסיד דוד נחשון, אחד מיוזמי הפסק, בחצר החסידות בניו יורק. הוא ניגש אל האדמו"ר, הכריז כי הנוכחים מקבלים עליהם את מלכותו, וצעק "יחי אדוננו מלך המשיח." רמ"מ חייך ועודד את הקריאות, והקהל כולו הצטרף אליהן בשאגה. במוצאי החג, פסק הדין אושרר והורחב על ידי רבני חב"ד שנכחו בעיר. שליחים טסו לברית המועצות כדי להקריא אותו על קברי אדמו"רי חב"ד, ורמ"מ קראו על קבר הריי"צ. נערך מסע פרסום בעיתונות האמריקנית והעולמית ועל גבי שלטי חוצות, כדי להודיע שסוף העולם קרב. עוד פסקי דין דומים נחתמו בשנה הבאה, ורמ"מ הצהיר שוב ושוב כי כל ההכנות נשלמו והעידן החדש ניצב ממש מעבר לפינה.
בכ"ז אדר א' תשנ"ב (2 במרץ 1992), בעת התבודדות שארכה יותר משעתיים וחצי בקבר הריי"צ, לקה הרב שניאורסון בשבץ מוחי קשה. הוא חזר להופיע בציבור לאחר שישה חודשים, בראש השנה, אך היה משותק ואילם ולא חזר עוד לתפקד. לשארית חייו הקצרה, ניהלו עוזריו הבכירים את חב"ד בשמו.
רמ"מ מעולם לא הצהיר במפורש כי הוא הוא המשיח, ובה במידה לא הכחיש זאת. הגינויים החריפים, שהוציא לפני גל ההתלהבות של 1990–1992, כוונו נגד פרסום הטענה ולא כללו מעולם הפרכה שלה עצמה. אמירותיו לאורך השנים התפרשו בעיני רבים כרמיזות לכך. כפי שכתבה רחל אליאור, בהיעדר מסמכים פרי עטו העוסקים בנושא בבירור, לא ניתן יהיה אף פעם לדעת בדיוק מה חשב בעצמו בנדון. דוד ברגר שיער ש”לרבי עצמו היתה נפש חצויה בעניין זה: היתה לו נטייה לזהות את עצמו כמשיח, ובמקביל הוא גם היסס בקשר לכך. הוא הצליח לרסן את עצמו ממש עד לשנותיו האחרונות, אבל אז הלכה התנגדותו ודעכה.”
בקרב החוקרים שעסקו בכך, ישנן שתי דעות עיקריות. האחת, שמייצגה הבולט הוא אלון דהן ושנתמכה בין היתר על ידי יוסף דן, היא שרמ"מ סבר שהוא הגואל משלב מוקדם. כל מה שעשה נועד כדי לעמוד בתנאים שקבע הרמב"ם, ובכלל זה הפרסום ב-1991 שביתו בברוקלין הוא "מקדש מעט" (כדי למלא את הדרישה בהלכות מלכים לבנות את בית המקדש), האדנות והשררה שנהג בפוליטיקאים ישראלים, ואף היותו חשוך ילדים, משום שמסורות מסוימות קובעות שלמשיח לא יהיו צאצאים. הדעה האחרת נוסחה על ידי הביוגרפים מנחם פרידמן ושמואל היילמן, ונתמכת בין היתר על ידי יורם בילו. לפי זו, עם מות רעייתו הרבנית ב-1988 ומות רבים מחסידיו הקשישים, לא נותר מי שיאזן את גלי ההערצה שאפפו אותו. רק אז, כשהוא מבודד לגמרי, השתכנע רמ"מ באמונת חסידיו, והתיר את חרצובותיה.