stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון ד. רוקפלר
כניסה לעסקי הנפט

בשנת 1863 נכנס רוקפלר לעסקי הנפט יחד עם שותפו מוריס קלארק ושותף שלישי, סמואל אנדרוז. רוקפלר היה ידוע לכל בעיירת קליבלנד ודרך קשרים אלו הצליחה החברה להשיג מניה בת 4,000 דולר עם הקמתה (שווה ערך ל-100,000 דולר בערכי 2019). החברה שהקימו בנתה מזקקת נפט באזור התעשייתי של קליבלנד, אשר פרח באותה העת וכונה "המישור". נפט וזיקוקו היו אז תעשיות צעירות. בשנת 1855, רק שבע שנים לפני כן, הצליח בנג'מין סילימן (Silliman), פרופסור לכימיה באוניברסיטת ייל לזקק נפט גולמי ולהפיק קרוסין, שהתברר כחומר טוב יותר למאור משמן הלווייתנים שהיה מקובל אז. תוצרי לוואי אחרים של הזיקוק היו שמן סיכוך, בנזין ופרפין, שהתאים מאוד לייצור נרות.
הנפט בתקופה ראשונית זו היה, כלשונו של עיתונאי אחד, "חדשות טובות ללווייתנים", אבל חדשות טובות לא פחות ליזמים. חסמי הכניסה לתחום היו נמוכים מאוד: עלות ציוד קידוח הייתה פחות מאלף דולר ומחירי האדמות שבהן היה נפט היו זולים יחסית. בשנת 1852 החלה פריחה של העסק כאשר התגלו מרבצי נפט בפנסילבניה, מה שהוביל ל"הבהלה לנפט בפנסילבניה". הרווחים, במיוחד בשל התנודות החריפות בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית, היו גבוהים מאוד. נפח אחד, לדוגמה, השתמש בציוד קידוח בשווי מאתיים דולר וקדח לעצמו רווח של מאה אלף דולר. אחרים גרפו אפילו יותר. גם הסיכונים היו גבוהים, אך אלו לא מנעו מ"הבהלה לנפט" באזור פנסילבניה להזרים לאזור אלפי קודחים ומזקקים קיקיוניים. בגיל 24 החליט רוקפלר להקדיש את כל זמנו לעסקי הנפט והחל לפעול כדי להביא למצב שינטרל גופים שלישיים ויהפוך את העסק לעצמאי כמה שיותר. במקום לבצע עסקה יקרה עם חברת כורתי עצים, רוקפלר קנה יער שלם וממנו העובדים שלו כרתו עצים לבניית חביות.
שנותיו האחרונות

עיקר פעילותו בשנים שאחרי פרישתו הוקדשה למעשי צדקה. ההערכה היא כי עד למותו תרם רוקפלר סכום של כחצי מיליארד דולר (שווה ערך ליותר מ-100 מיליארד דולר בערכי המטבע של ימינו). רוקפלר גם העניק מתנות בערך רב לבני משפחתו, בעיקר בעשור האחרון לחייו, ובמותו בגיל 97, בשנת 1937 נותר בידיו רק חלק קטן מעושרו.
האסטרואיד 904 Rockefellia (אנ') שהתגלה על ידי מקס וולף, נקרא על שמו.
משפחתו

רוקפלר נישא בשנת 1864 כאשר היה בן 25, ללורה סלסטיה (סטי) ספילמן, מורה מקליבלנד (1915-1839). לזוג נולדו ארבע בנות ובן: בסי (1866-1906), אליס (1869–1870) שמתה כעבור זמן קצר, אלטה (1871–1962), אדית (1872–1932) וג'ון ד. רוקפלר, הבן (1874–1960).
נכדו (מבנו ג'ון) היה סגן נשיא ארצות הברית ומושל ניו יורק, נלסון רוקפלר.
ראו גם

מוזיאון רוקפלר
לקריאה נוספת

Chernow, Ron. Titan: The Life of John D. Rockefeller, Sr. New York: Random House, 1998. ISBN 0679438084
Burton W. Folsom, Jr., The Myth of the Robber Barons, Young America
הערות שוליים

↑  פיתוח תעשיית הנפט המודרנית בפנסילבניה (Development of the Pennsylvania Oil Industry) ניסויי סמואל קייר עם נפט בפנסילבניה (Samuel Kier Experiments with Pennsylvania Oil), באתר כימיה לחיים (Chemistry for Life)
↑  האזור הבין-יבשתי (MID-CONTINENT REGION), באתר מחלקת האנרגיה של ארצות הברית (Department of Energy), ‏פברואר 2006
↑  חברת הביטחונות הצפונית | חברה אמריקאית (Northern Securities Company | American company), באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
↑  תיק חברת הביטחונות הצפונית (The Northern Securities Case), באתר מרכז תאודור רוזוולט (Theodore Roosevelt Center), אוניברסיטת דיקינסון (Dickinson State University)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273520705171  PLWABN: 9810701254605606  BIBSYS: 90151001  BNE: XX1237073  BnF: cb14639280k (data)  CiNii: DA0835586X  GND: 118745603  ISNI: 0000 0001 2119 7891  LCCN: n79095196  MusicBrainz: 22dbf9e8-9417-4f81-a16e-0680d7d1fc23  NARA: 10581180  NDL: 00621391  NKC: jn20010316144  NLA: 35457997  NLK: KAC199623279  NTA: 071592067  RERO: 02-A023953985  SELIBR: 322709  SNAC: w6vn52bb  SUDOC: 076060055  Trove: 959828  ULAN: 500447584  VIAF: 8183009   WorldCat (עם VIAF): 8183009 
בית הולדתו של רוקפלר בריצ'פורד, מדינת ניו יורק.
תצלום של רוקפלר בן ה-18. צולם ב-1856 או 1857.
קריקטורה מ-1901 המציגה את רוקפלר כ"קיסר התעשייה" במגזין 'Puck'.
דיוקן רוקפלר מאת ג'ון סינגר סרג'נט משנת 1917.
רוקפלר בתצלום מ-1902, שפמו נשר בעקבות מחלת אלופציה אראטה.
מעון מגוריו של רוקפלר בשנות פרישתו, מחוז וסטצ'סטר, מדינת ניו יורק.
רוקפלר בזקנתו לאחר פרישתו, תצלום משנת 1911.
ויארג'ו

ויארג'ו (באיטלקית Viareggio), היא עיר לא גדולה בחלק הצפוני מערבי של מרכז איטליה. מספר תושבי העיר היה 60,793, נכון לתאריך 1 בינואר 2024. העיר הנה עיר קייט ונופש. הקרנבל של ויארג'ו (אנ') השנתי הנערך בה. ויארג'ו מכונה "פנינת ורסיליה" (Versilia), שהיא רצועת החוף בה שוכנת העיר.
מקור השם

יש שתי גרסאות לגבי מקור שמה של ויארג'ו. לפי הגרסה הראשונה, מקורו של השם בא מהביטוי הלטיני ויה רג'יס (Via Regis), שמשמעותו "דרך המלך". הכוונה לדרך שהובילה מעיר הנפה לוקה, אל חוף הים, שם היה מבצר הגנה אזורי בשם "טורה מתילדה" (Torre Matilde). הגרסה האחרת ביחס לשם העיר סוברת, כי המקור בביטוי "ויקוס רגיוס" (Vicus Regius). ויקוס פירושו מקום יישוב, ומשמעות רגיוס הוא מלכותי, כלומר יישוב הנמצא בשליטת בית מלוכה. בשתי הגרסאות מופיע הנושא המלכותי, והן שונות בפירושן רק לחלקו הראשון של השם Viareggio.
גאוגרפיה ואקלים

ויארג'ו ממוקמת בצפון מערב מחוז טוסקנה, בנפת לוקה, על חוף הים הליגורי, ברצועת חוף באורך של כ-20 ק"מ, הנקרא ורסיליה. גובהה הממוצע מעל פני הים מסתכם ב-2 מטרים. העיר נמצאת לרגלי רכס האלפים האפואנים (באיטלקית Alpi Apuane). ויארג'ו מרוחקת כ-27 ק"מ מעיר הנפה לוקה, הנמצאת מזרחית לה, וכ-103 ק"מ מעיר המחוז פירנצה, גם היא בכיוון כללי מזרח. העיר הקרובה ביותר לויארג'ו היא פיזה, כ-23.5 ק"מ בכיוון כללי דרום מזרח. בכיוון צפון מצויה צ'ינקווה טרה, במרחק של כ-85 ק"מ. במרחק קצר מהעיר מצוי אגם מסאצ'וסולי (Lago di Massaciuccoli).
העיר ממוקמת על חוף ים באזור צפוני, אך לא צפוני מאוד ולכן, היא נהנית מאקלים נח יחסית. החודשים החמים ביותר הם יולי ואוגוסט, בהם הטמפרטורה הממוצעת ביום עלה עד 28 מעלות צלזיוס. הממוצע בלילה בחודשים אלו הוא 18 מעלות. בינואר הכי קר בויארג'ו, במהלכו ממוצע המעלות ביום הוא 11, ובלילות 4 צלזיוס. אוקטובר הוא החודש היותר גשום, וממוצע המשקעים בחודש זה מסתכם ב-101.1 מ"מ. החודש השחון הוא יולי, והממוצע במהלכו אינו עולה על 22.6 מ"מ. הממוצע הרב שנתי של כמויות גשם בעיר הנו 629.9 מ"מ. עקב מיעוט ימי שלג, אין סטטיסטיקה נפרדת של ימי שלג. רוב הימים המושלגים הם ימים מעורבים, בהם יורדים שלג וגשם בנפרד, או שיורד גשם מעורב בשלג.
היסטוריה

ויארג'ו נוסדה במאה ה-12, כאשר לוקה וג'נובה איחדו כוחות נגד פיזה, ובנו מבצר קטן על החוף, "קסטרום דה ויה רג'יה" (castrum di via regia), להגן על רצועת החוף מפני עוצמתה של פיזה. במרוצת המאות הבאות איבד מבצר זה מחשיבותו הצבאית, ובמאה ה-16 נבנה במקומו מבצר מתילדה. ב-1559 נבנתה הכנסייה הראשונה בסמוך למבצר, והיא משכה מאמינים ואיפשרה את המשך התפתחותה של העיר. למרות הכנסייה הבנויה, ההתפתחות התעכבה. רק ב-1819 הורתה הדוכסית מריה לואיזה די בורבון (Maria Luisa di Borbone) על בניית רציף, שהבטיח את המשך הפיתוח. ויארג'ו הוכזה עיר בשנת 1820. ב-1822 פולין בונפרטה בנתה וילה מפוארת על החוף, ובכך הפכה את המקום לאופנתי, ולייעד לתיירותי מתפתח. ב-1861 ויארג'ו שולבה עם כל שאר חלקי איטליה בתוך ממלכת איטליה המאוחדת, של המלך ויטוריו אמנואלה השני. במאה ה-20 חלה התפתחות משמעותית של חופי הרחצה, הטיילות, המלונאות והתיירות, שהפכו את ויארג'ו ל-"פנינת הים הטירני".
יהדות ויארג'ו

בשנות ה-30 של המאה ה-20 התגוררו בעיר כחמישים משפחות יהודיות. לקהילה היהודית היו מוסדות, בית כנסת ובית עלמין יהודי. בית ספר יהודי נוסד, לאחר חוקי הגזע שנחקקו על-ידי המשטר הפשיסטי באיטליה. עם הגעת הנאצים למקום ב-1943-חדלה הקהילה היהודית מלהתקיים, וכך גם מוסדות הקהילה. רק ב-1954 שבו יהודים לויארג'ו ובית הכנסת נפתח מחדש ב-1955, בכספי תרומות פרטיות. בית הכנסת ממוקם בסמטת vicolo delgi Oleandri 30. הביקור במקום מתאפשר לאחר תיאום מראש עם נציגי הקהילה.
תרבות ואירועים

אירועים רבים נערכים בסביבת ויארג'ו, ובמקומות שונים באזור ורסיליה. אלה האירועים העיקריים, המתרחשים גם בעיר עצמה.
הקרנבל של ויארג'ו-מסורת הקרנבל של ויארג'ו נוסדה ב-1873, והיא נמשכת מאז. הקרנבל נמשך חודש ימים, בדגש על אירועים בסופי השבוע. הוא כולל מופעים, פעילויות שונות, נשפי מסכות וכדומה. הקרנבל מתקיים גם בימים וגם בערבים ובלילות. קרנבל זה החל להתפרסם ב-1954, כאשר הטלוויזיה הממלכתית האיטלקית RAI-(Radiotelevisione Italiana) שידרה ממנו את שידור החוץ הראשון שלה. מאז הקרנבל משודר בכל שנה, והוא נחשב לשני בחשיבותו באיטליה, אחרי קרנבל המסיכות של ונציה. החלק המפורסם ביותר של הקרנבל, הוא מצעד הבובות והדמויות הענקיות, הצבעוניות, הסטיריות וה"מרחפות". המצעד המתנהל בטיילת של העיר במסלול שאורכו כ-2.5 קילומטר. הדמויות משתתפות בתחרות, בה מוכרזים זוכים. הקרנבל משודר גם בשידורי האיחוד האירופי, ומידיי שנה מושך אליו למעלה מ-600,000 מבקרים ותיירים.
פסטיבל פוצ'יני-בכל שנה נערך בטורה דל לאגו, השייכת מינהלית לויארג'ו, פסטיבל לכבוד המלחין פוצ'יני (יליד לוקה, עיר הנפה אליה ויארג'ו מסונפת, ומאוחר יותר תושב של טורה דל לאגו). פסטיבל פוצ'יני אורך כשבוע, בחודשים נובמבר-דצמבר. הפסטיבל נקרא רשמית "פסטיבל טורה דל לאגו-ויארג'ו". במהלך הפסטיבל מעלים אופרות של המלחין, ויצירות מוזיקליות שלו ושל יוצרים אחרים.
פסטיבל הסרטים-במסגרת הקולנוע האירופי, נערך פסטיבל הסרטים בויארג'ו ובלוקה. הפסטיבל מחולק לפי נושאים, סרטי עלילה, סרטים דוקומנטריים, וסרטים קצרים וקולנוע נושאי. בפסטיבל מחולקים פרסים.
תחבורה

ניתן להגיע לויארג'ו במספר דרכים. הכבישים המובילים לויארג'ו הם האוטוסטרדה A12/E80 המחברת את פיזה עם ליבורנו, והכביש האזורי SS1-"ויה אאורליה" (Via Aurelia).
אוטובוס-אוטובוס מלוקה לויארג'ו יוצא פעם בשעה, וכך גם בכיוון ההפוך. הנסיעה באוטובוס היא הדרך הזולה ביותר, אך זמן הנסיעה הממוצע ארוך ועומד על 53 דקות, למרות שהמרחק 27 ק"מ בלבד.
רכבת-הרכבת היא הדרך המהירה והפשוטה ביותר להגעה אל ומ-ויארג'ו. אפשרי להגיע מלוקה, וגם מפירנצה ומערים נוספות באיטליה, מהצפון ומהדרום, לוח הזמנים משתנה לפי שעות הביקוש ביממה. בנוסף, קיים קו רכבת לעיר גם מפיזה. החברה המפעילה את קווי הרכבת היא טרנאיטליה. 3 קווי אוטובוס מקומיים, מספר 21, 25 ו-31 מגיעים אל תחנת הרכב של ויארג'ו.
בימיי קרנבל ויארג'ו מגיעים לעיר תיירים רבים, גם ברכבים פרטיים. בתקופה זו מתאפשרת חנייה במרכזים עירוניים אחדים.
נמל התעופה הקרוב ביותר לויארג'ו הוא נמל התעופה הבינלאומי של פיזה, במרחק של כ-32 ק"מ. המרחק לנמל התעופה פירנצה-אמריגו וספוצ'י מסתכם בכ-92 ק"מ.
תאונת רכבת קטלנית

תחנת הרכבת ממוקמת במקום מרכזי בויארג'ו. התאונה התרחשה ב-29 ביוני 2009, בשעה 23:45. רכבת משא בת 14 קרונות, הובילה גז פחממני מעובה (גז נפט נוזלי), מכיוון מילאנו בצפון איטליה, לכיוון אזור נאפולי בדרום. הרכבת חלפה בתחנת ויארג'ו במהירות של 90 ק"מ לשעה (לפי מקור אחר 90 מייל לשעה, שהם כ-145 ק"מ לשעה). לפתע הופעלה מסיבה לא לגמרי ברורה בלימת חירום אוטומטית, וארבע קרונות ירדו מהפסים. קרון אחד התהפך על רציף ונבקע בו חור גדול, שדרכו התפרץ החוצה הגז שהכיל. מהחום נוצרה התפוצצות, והגז הרעיל החל מתפזר במהירות לאזורים הסמוכים. הגז הרג 32 בני אדם, רובם שכנים שגרו קרוב לתחנת הרכבת, שישנו את שנתם. 32 בני אדם נוספים נפגעו בתאונה, שהוגדרה כשלישית בחומרתה באיטליה, מאז שהופעלו רכבות במדינה. כוחות ההצלה נאלצו באותו לילה לפנות מיידית מבתיהם כ-1,000 בני אדם נוספים, עד חלוף הסכנה.
ראו גם

קרנבל המסכות בוונציה
תאונות רכבת
טוסקנה
לוקה (עיר)
פיזה
צ'ינקווה טרה
ערים תאומות

צרפת באסטיה, צרפת
איטליה סן בנדטו דל טרונטו, איטליה
הרפובליקה העממית של סין סניה, הרפובליקה העממית של סין
קולומביה פסטו, קולומביה
איטליה אצ'יריאלה, איטליה
גלריה

מעגן הסירות בעיר.
גשר מורם מעל תעלה.
הכניסה לבית הכנסת. צולם ב-2021.
בית הקברות היהודי.
בובת ענק בקרנבל ויארג'ן ב-2011.
בובת ענק של נשיא ארצות הברית אובמה.
האיחוד האירופי וארצות הברית בקרנבל 2011.
דמויות גיבורי על במצעד בקרנבל.
חיות ומסיכות.
צולם בקרנבל 2011.
הערות שוליים

↑  Viareggio (Lucca, Toscana, Italy) - Population Statistics, Charts, Map, Location, Weather and Web Information, www.citypopulation.de (באנגלית)
↑  Viareggio, Terme della Versilia (באנגלית בריטית)
↑  admin, Tuscany - Viareggio, Tuscany, ‏2014-03-08 (באנגלית)
↑  Versilia, from the mountains to the sea | Visit Tuscany, www.visittuscany.com (באנגלית)
↑  Viareggio Climate, Weather By Month, Average Temperature (Italy) - Weather Spark, weatherspark.com (באנגלית)
↑  Viareggio's history, Versilia.org (באנגלית)
↑  The Versilia coast | Turismo Lucca, www.turismo.lucca.it (באנגלית)
↑  House of Savoy | Italian Royal Family, European Dynasty | Britannica, www.britannica.com, ‏2024-09-27 (באנגלית)
↑  Viareggio - jewish heritage, history, synagogues, museums, areas and sites to visit, JGuide Europe (באנגלית)
↑  Small Synagogue in Viareggio, cja.huji.ac.il (באנגלית)
↑  Synagogue of Viareggio, Viareggio Podcast, Loquis (באנגלית)
1 2  VIAREGGIO CARNIVAL | THIS TUSCAN LIFE, thistuscanlife.com (באנגלית)
↑  Siesta Cloud, Viareggio Carnival, Tuscany Guide (באנגלית)
↑  70° Festival Puccini - June-August 2024, 70° Festival Puccini - Luglio / Agosto 2024 (באנגלית אמריקאית)
↑  Viareggio Europacinema - festivals, Filmitalia (באנגלית)
↑  staff, Lucca Film Festival e Europa Cinema a Viareggio, Lucca Film Festival (באנגלית), ‏2019-04-05 (באיטלקית)
↑  5 ways to travel to Viareggio, Rome2Rio (באנגלית), ‏18/11/2024
↑  Getting around Viareggio, Kanoa UK (באנגלית אמריקאית)
↑  Getting to Viareggio, Carnevale di Viareggio (באנגלית ואיטלקית), ‏18/11/2024
↑  Max.S, Next Stop: Hell. The 2009 Viareggio Derailment Inferno., Medium (באנגלית), ‏Feb 25, 2021
↑  FRANCESCA PELLEGRINO, [https://skybrary.aero/sites/default/files/bookshelf/4760.pdf#page=21 VIAREGGIO RAIL ACCIDENT:
CONCLUSION OF THE ITALIAN
FIRST INSTANCE COURT], JUST CULTURE & JUDICIARY – Quo Vadis?, עמ' Rome, 21-22 November 2017
↑  https://en.db-city.com/Italy--Tuscany--Lucca--Viareggio
↑  https://sistercities.app/sistercities/italy/viareggio
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552520405171  GND: 4119413-5  LCCN: n79119185  MusicBrainz: ef250090-9a49-49ac-bae5-e62c5e642c48  NKC: ge550591  VIAF: 168395690   WorldCat (עם VIAF): 168395690
קמרון מניפה

קמרונות מניפה במנזר באת' בבאת', אנגליה. זהו שחזור ויקטוריאני משנות ה-1860 לגג המקורי מ-1608.
קמרונות המניפה שבקלויסטרים שבקתדרלת גלוסטר (גלוסטר, אנגליה), הם קמרונות המניפה הקדומים ביותר ששרדו.
פרטים של קמרון מניפה בקלויסטר של קתדרלת גלוסטר.
קמרון מניפה הוא סוג של קמרון בסגנון גותי ניצב ששימש לקירוי אולמות באדריכלות גותית אנגלית. בקמרון זה כל הצלעות הן באותה עקמומיות ומפוזרות במרווח שווה זו מזו, הן מסודרות כך שהן יוצרות צורה דמויות חרוט או מניפה. הצלעות והמרווחים שביניהן מקושטים בתחרת אבן מפותחת.
הדוגמה המוקדמת ביותר לקמרון מניפה מתוארכת ל-1351‏ ונמצאת בקלויסטר של קתדרלת גלוסטר. דוגמה טובה אך מאוחרת יותר, מ-1640, היא הקמרון מעל גרם המדרגות בקתדרלת כנסיית ישו (אוקספורד). קמרון המניפה הגדול ביותר בעולם נמצא בקפלת קינגס קולג'.
לידתו של קמרון המניפה

קמרון המניפה פותח בגלוסטר שבאנגליה בשנים 1351–1377,
 כאשר קמרון המניפה הקדום ביותר שעדיין קיים נמצא בארקדה המזרחית של הקלויסטר של קתדרלת גלוסטר. ג'ון הרווי שיער ב-1978 שהקלויסטר המזרחי הושלם תחת תומאס דה קיימברידג' מקיימברידג' (גלוסטרשייר) שעזב ב-1364 לעבוד על בית מועצת הקתדרלה (Chapter House) בקתדרלת הרפורד (חושבים שגם היא קורתה בקמרונות מניפה על בסיס שרטוטים מאת ויליאם סטקלי על שלושת החלקים האחרים של הקלויסטר בגלוסטר התחילו לעבוד ב-1381, כנראה תחת רוברט לסינגהאם.
דוגמאות אחרות של קמרונות מניפה מוקדמים קיימים סביב גלוסטר, דבר המרמז על פעילות של מספר רבי-בנאים מהמאה ה-14 באזור, שיצרו את קמרון המניפה והתנסו בצורותיו השונות בעת שימוש מוקדם ברעיון.
מבנים עם קמרונות מניפה > גותיים

קפלת קינגס קולג', קמרון המניפה הגדול בעולם
קתדרלת גלוסטר, הקלויסטרים
קתדרלת קנטרברי, מגדל המצלב
מנזר באת', ספינה ראשית ואגף מזרחי (שוחזר בשנות ה-1860)
קפלת הגבירה של הנרי השביעי, מנזר וסטמינסטר, לונדון, 1503–1519 ‏
כנסיית ישו (אוקספורד), מעל גרם המדרגות לאולם הגדול
קפלת סנט ג'ורג' (וינדזור), מקום המצלב
קתדרלת פיטרבורו
מנזר שרבורן, הספינה הראשית
קתדרלת מנצ'סטר, מתחת למגל
מבנים עם קמרונות מניפה > נאו-גותיים

יד וילס, אוניברסיטת בריסטול
אולם הגילדה של מידל אסקס, הסיטי של וסטמינסטר
כנסיית פטריק הקדוש (ניו אורלינס), ארצות הברית
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא קמרון מניפה בוויקישיתוף
אדריכלות גותית אנגלית
קמרון (אדריכלות)
הערות שוליים

↑  Brittania: Architecture of Gloucester Cathedral
↑  Pevsner Architectural Guides fan vault design
↑  Harvey, John (1978). The Perpendicular Style. London: Batsford.
↑  David Verey, Gloucestershire, Yale University Press, New Haven, Connecticut, USA (1976)
↑  Aylmer, Gerald (2000). Hereford Cathedral : A History. The Hambledon Press. p. 62.
↑  Art and Architecture fan vault example from Henry VII Lady Chapel
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567954805171  LCCN: sh85047089
ג'וליה פירסון

ג'וליה פירסון (באנגלית: Julia Pierson, נולדה ב-21 ביולי 1959) הייתה ראש השירות החשאי של ארצות הברית. היא האישה הראשונה אי פעם לעמוד בראשות המוסד, הנחשב לארגון ה"נשלט על ידי גברים". פירסון מונתה לתפקיד על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה ב-2013, וכיהנה כמנהלת ה-23 של השירות עד להתפטרותה ב-1 באוקטובר 2014 לאחר חשיפתם של מספר מחדלים.
ביוגרפיה

פירסון היא ילידת אורלנדו, פלורידה. בזמן לימודיה בתיכון, פירסון עבדה באתר הנופש דיסניוורלד כעובדת במגרש החנייה של האתר, עובדת בספינת האתר וגם כמשתתפת ב"תהלוכת דיסני" של המקום. היא השתתפה בתוכנית "מגלים" של תנועת הצופים בארצות הברית, במהלכה התמחתה באכיפת חוק במשטרת אורלנדו. היא הייתה הנציגה בתחום אכיפת החוק של פרויקט "מגלים" בשנת 1978.
היא למדה באוניברסיטת מרכז פלורידה, ובשנת 1981 קיבלה תואר ראשון במשפט פלילי.
ביוגרפיה > קריירה

פירסון עבדה במשך שלוש שנים במשטרת אורלנדו ועסקה בפיטרולים בחלקה הצפוני של העיר. בשנת 1983 החלה לעבוד במטה השירות החשאי במיאמי, כסוכנת מיוחדת. בשנת 1985 עברה למטה באורלנדו. לאחר חמש שנים מתחילת עבודתה בשירות החשאי, עברה למחלקה לאבטחת הנשיא ושימשה בתפקיד זה במשך ארבע שנים. בהמשך הקריירה שלה שימשה כסגנית עוזר המנהל למשימות הגנה (2005-2006), סגנית עוזר המנהל במשרד האדמיניסטרציה (2001–2005) וסוכנת מיוחד אחראית במשרד למשימות הגנה (2000–2001). כמו כן עבדה פיטרסון בצוות האבטחה הנשיאותי של ג'ורג' בוש האב, ביל קלינטון וג'ורג' בוש הבן. משנת 2008 שימשה בתפקידי ראש צוות ועוזרת מנהל המשרד למשאבי אנוש ואימונים של השירות החשאי. עוד לפני קידומה לתפקיד ראש השירות החשאי היא הייתה האישה הבכירה ביותר בארגון.
ביוגרפיה > שירותה כראשת השירות החשאי של ארצות הברית

פירסון מונתה לתפקיד בידי נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, לאחר תקרית הזונות בקולומביה ב-2012, בה נחשף כי אנשי השירות החשאי האמריקאי שנשלחו לקולומביה על מנת לאבטח את ביקורו של הנשיא בילו עם זונות שעות לפני הגעת הנשיא לקולומביה. לפחות אחד מאנשי השירות החשאי השתמש בתג שלו על מנת לאפשר לזונות להישאר עמו. מינויה של פירסון הובא בפרסומים רבים כדרכו של אובמה להביא לשינוי באופן התנהלות הדברים בשירות החשאי, לאור התקרית.

לאחר ההודעה על מינויה לתפקיד, הובעה תמיכה רבה בפירסון. ראש השירות החשאי היוצא סאליבן הביע בה אמון ואמר כי "אני יודע שג'ולי תעשה עבודה יוצאת מן כלל". גם סנאטורים בולטים הביעו בה תמיכה.
ב-1 באוקטובר 2014 התפטרה פירסון לאחר חשיפתם של מספר מחדלים, בהם שהיית מאבטח חמוש שאינו סוכן במעלית משותפת עם הנשיא אובמה וחדירת אדם לבית הלבן.
הערות שוליים

↑  ידידיה בן אור, ארה"ב: אישה ראשונה בראש השירות החשאי, באתר ערוץ 7, 26 במרץ 2013
1 2 3  אי-פי, רויטרס, בעקבות סקנדל הזונות בקולומביה || לראשונה: אשה תמונה לראשת השירות החשאי בארצות הברית, באתר הארץ, 26 במרץ 2013
↑  ענת סרגוסטי, הגיע הזמן לשרת הביטחון של ישראל, באתר סלונה, 2 באפריל 2013
↑  בריאן, Our own background check on the new Secret Service director turns up …, הבלוג "בריאן על הצופים", 5 באפריל 2013
↑  לראשונה: אישה בראש השירות החשאי בארצות הברית, באתר וואלה, 27 במרץ 2013
↑  קולומביה עמלה על תדמיתה - ומאבטחי אובמה הסתבכו בשערוריית מין, באתר TheMarker‏, 16 באפריל 2012
↑  לראשונה: אישה בראש השירות החשאי בארצות הברית, באתר וואלה, 27 במרץ 2013
↑  בעקבות המחדלים: ראש השירות החשאי של ארצות הברית התפטרה, וואלה, 2 באוקטובר 2014
בעקבות המחדלים בהגנה על אובמה, ראשת השירות החשאי התפטרה, הארץ, 1 באוקטובר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810624853205606  VIAF: 3766151778215918130001   WorldCat (עם VIAF): 3766151778215918130001
עניבה לבנה

עניבה לבנה או לבוש ערב מלא הוא קוד הלבוש הרשמי ביותר בין קודי הלבוש המערביים המסורתיים לגברים אחרי שש בערב, לפני שעה זו נהוג ללבוש חליפת בוקר. הוא מורכב ממעיל זנבות שחור חתוך מלפנים. הנלבש על חולצת כפתורים לבנה מבד פיקה, ווסט לבן מאותו בד ועניבת פרפר (פפיון) לבנה, שממנה בא השם לקוד. עם צווארון כנפיים, מכנסיים שחורים מאותו בד עם גלאון: פס של עיטור המורכב משני פסי משי להסתרת התפרים החיצוניים של המכנסיים (להבדיל מעניבה שחורה שבה יש פס אחד של גלאון), יחד עם נעלי אופרה או נעלי אוקספורד שחורות מצופות בלכה. ניתן ללבוש עיטורים ומדליות. אביזרים מקובלים כוללים כובע צילינדר, כפפות לבנות, צעיף לבן, שעון כיס, ממחטה לבנה ובוטניריה (פרח אמיתי אמיתי או מזויף בדש). נשים לובשות שמלות ערב באורך מלא עם כפפות, תכשיטים וגם ניתן לשאת תיק יד קטן.
הרקדן פרד אסטר לובש עניבה לבנה
ניתן לייחס את מקורותיו של קוד הלבוש לסוף המאה ה-18 סגנונות חדשים של מעילי יוסטאוקורפס התחילו להופיע באזור המהפכה צרפתית, שאומצו במיוחד על ידי האצילים של אותה תקופה. בעקבות המהפכה הצרפתית יותר ויותר גברים עזבו את מעילי היוסטאוקורפס המקושטים בכבדות לטובת מעילי זנבות כהים וסולידיים, עם גזרה שבאה כנראה ממעילי הרכיבה של ג'נטלמנים כפריים. בהדרגה אחרי מעיל היוסטאוקורפס הוחלפו גם מכנסי האברקיים, הקישוטים והתחרה בחולצות מכופתרות, לבנות פשוטות, וסטים קצרים יותר עניבות קרוואט לבנות ומכנסיים רגילים (מכונים גם כ"מכנסי בני ברק"), זה נודע כסגנון דיירקטוירי. במהלך תקופת העוצרות מעילי זנבות כהים עם מכנסיים בהירים הפכו ללבוש בוקר מקובל (לפני שש בערב) ושחור ולבן שויכו ללבוש ערב. אף על פי שסגנון הדיירקטוירי הוחלף בשעות היום למעילי זנבות ועניבות פרפר עד אמצע המאה ה-19 מעילי זנבות חתוכים מלפנים עם פפיון לבן בלבד נשארו כלבוש ערב רשמי מאז.
למרות הופעתו של הטוקסידו (או מקטורן ארוחת הערב) בשנות השמונים של המאה התשע עשרה כחלופה פחות רשמית אבל נוחה יותר עניבה לבנה נותרה פופולרית יותר. לקראת סוף התקופה הוויקטוראנית עניבת פרפר לבנה על רקע חולצה לבנה הפכו לסטנדרט בעניבה לבנה. בעוד שעניבה שחורה, חולצה לבנה וחליפת טוקסידו השתייכו לעניבה שחורה.
מעיל יוסטאוקורפס
במהלך השינויים החברתיים אחרי מלחמת העולם הראשונה ובשנות השישים של המאה העשרים עניבה שחורה עלתה בפופולריות שלה על גבי עניבה לבנה כקוד הלבוש לאירועים רשמיים. מאז סוף המאה העשרים עניבה לבנה משמשת במיוחד לאירועים הרשמיים ביותר כמו: נשף האופרה של וינה, טקס חלוקת פרסי נובל, חגיגות מרדי גרא בדרום ארצות הברית וסעודת הזיכרון של אל סמית' בניו יורק (כינוס לצורכי צדקה). עניבה לבנה משמשת גם בטקסים נוצריים מסורתיים, איגודים שונים, חתונות בחוץ לארץ ואוניברסיטאות אירופאיות.
היסטוריה > המאה התשע עשרה

בתחילת התקופה המודרנית, אצילים ועשירים ממערב איפורה לבשו בגדים מפוארים בטקסים וחגיגות, מעילים מעוטרים בכבדות, חולצות ומכנסיים מלאי תחרה היו החלק המרכזי של הלבוש הרשמי באותה תקופה. לקראת סוף המאה השמונה עשרה החברה הגבוהה התחילה ללבוש בגדים בעלי חזית חמורה יותר בהשראת הג'נטלמנים הכפריים. עד סוף המאה השונה עשרה, שני סוגים שונים של מעילי זנבות היו נפוצים באירופה: מעלי זנבות לערב החתוך מלפנים ומעיל הזנבות לבוקר המתעקל אחורה לכיוון הזנבות. והמצב המשיך גם לתקופה הוויקטוראנית, בו ברומל הדנדי התלבש בבגדי ערב מינימליסטים לאותה תקופה: ווסט לבן, מעיל כחול, מכנסיים שחורים וגרבי ברך שחורים. אף על פי שברומל חשב ששחור הוא צבע מכוער למעילי זנבות, גברים אחרים לבשו מעילי זנבות שחורים כמו שארל בודלר, ולאחר מכן בשנות ה-40 של המאה ה-19 שחור ולבן הפכו לצבעים המקובלים ללבוש ערב.
במהלך המאה ה-19 שחור ולבן הפכו לתקן הרשמי לאירועים אחרי 18:00. בשנות ה-70 בחברה הגבוהה הקוד התפתח, ועניבה לבנה כללה מעיל זנבות לערב עם מכנסיים מאותו סוג בד וסט לבן שחור ופפיון לבן. לאחר מכן, בשנות השמונים הופיעה העניבה השחורה.
בתחילת המאה העשרים עניבה לבנה כללה וסט לבן, פפיון לבן, מעיל זנבות שחור ומכנסיים מאותו סוג בד, והפכה לקוד לבוש שונה מעניבה שחורה. למרות הפופולריות הגוברת שלה בסוף התקופה הוויקטוראנית, עניבה שחורה שימשה רק בארוחות ערב משפחתיות ומועדוני ג'נטלמנים.
היסטוריה > המאה העשרים

עד תחילתה של המאה ה-20 עניבה לבנה הייתה מורכבת ממעיל זנבות כבד במשקל של 500 - 560 גרם למטר רבוע, עם דשים מחודדים ברוחב בינוני, מכנסיים תואמות, וסט לבן ולחולצה הלבנה שנלבשה תחת הווסט חזית נוקשה ומעומלנת מהודקת בניטים לחולצה וצווארון כנפיים. לאחר מלחמת העולם הראשונה במיוחד בארצות הברית עניבה שחורה הפכה לפופולרית יותר, והפיעו גרסאות ניחוחות יותר של חלק מפריטיה כמו מקטורן בעל חזית כפולה (עם שני טורים של כפתורים), והחולצה בעלת הצווארון המוכר לנו כיום, עם צווארון תפור לחולצה. הנורמות החברתיות בעידן הג'אז בארצות הברית הובילו לכך שעניבה שחורה הפכה לברירת המחדל לגברים צעירים, במיוחד במועדוני לילה. לפי העיתון "The Delineator" העניבה הלבנה כמעט ננטשה אחרי מלחמת העולם הראשונה, אבל עדיין היו לה שימושים באותה תקופה. מומחית הנימוס אמילי פוסט אמרה באופרה בשנת 1922 שכל ג'נטלמן צריך להחזיק עניבה לבנה, אבל אמרה בכל שטוקסידו הוא "חיוני" לכל ג'נטלמן "שנלבש כמעט בכל ערב ובכל מקום" בעוד שעניבה לבנה נצרכת רק בנשפים, ארוחות ערב רשמיות ואופרה.
בתחילת שנות העשרים עניבה לבנה נלבשה עם מכנסיים צרים, וגם דשים רחבים ווסטים בעלי חזית כפולה היו באופנה המלך אדוארד השמיני (כשהיה יורש העצר) לבש מעיל ומכנסיים בצבע כחול חצות כדי לרכך את הניגודיות שבין שחור ללבן. בשנות ה-20 וה-30 עלתה הפופולריות של קוד הלבוש.אבל כבר בשנת 1953 אמר מומחה נימוס שהמגמה היא ללבוש עניבה לבנה רק בארוחות ערב רשמיות, נשפים, חתונות רשמיות ונשפי אופרה. אבל זה נשאר כקוד הלבוש לארוחת הערב באחוזתו של ראש עיריית לונדון עד 1996.
הנשיא האמריקאי האחרון שלבש עניבה לבנה בטקס ההשבעה שלו היה ג'ון קנדי ב-1961 שלבש חליפת בוקר בבוקר שלפני ההשבעה ועניבה לבנה בהשבעה.