stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וולטר קנון
ביוגרפיה

קנון נולד ב-19 באוקטובר 1871 בפררי דו שין (אנ') בוויסקונסין, בנם של קולבר הנשה קנון (Colbert Hanchett Cannon) ואשתו וילמה דניו (Wilma Denio). אחותו אידה מוד קנון (אנ') (1877–1960) הפכה לעובדת סוציאלית ידועה בבית החולים הכללי מסצ'וסטס.
באוטוביוגרפיה שלו "דרכו של חוקר" (The Way of an Investigator), מנה קנון את עצמו בין צאצאיו של ז'אק דה נויון (אנ'), חוקר צרפתי קנדי ו"קורר דה בואה (אנ'). משפחתו הקלוויניסטית הייתה פעילה אינטלקטואלית, כולל קריאה בכתביהם של ג'יימס מרטינו (אנ'), ג'ון פיסק (אנ') וג'יימס פרימן קלארק (אנ'). סקרנותו של קנון הובילה אותו גם לתומאס הנרי האקסלי, ג'ון טינדל, ג'ורג' הנרי לוס (אנ') וליאם קינגדן קליפורד. מורה בתיכון, מרי ג'נט ניוסון (Mary Jeannette Newson), הפכה למנטורית שלו. "מיס מאי" ניוסון הניעה אותו ועזרה לו לנצל את כישוריו האקדמיים כדי להתקבל לאוניברסיטת הרווארד ב-1892.
עם סיום לימודי התואר הראשון שלו ב-1896, הוא הצטרף לבית הספר לרפואה בהרווארד. הוא החל להשתמש בקרני רנטגן כדי ללמוד את הפיזיולוגיה של העיכול תוך כדי עבודה עם הנרי פ. בוודיץ' (Henry P. Bowditch). בשנת 1900 קיבל תואר רופא.
לאחר סיום לימודיו, נשכר קנון על ידי ויליאם טאונסנד פורטר (אנ') בהרווארד כמדריך במחלקה לפיזיולוגיה תוך כדי המשך המחקר על העיכול. קנון הועלה לדרגת מרצה בכיר לפיזיולוגיה בשנת 1902. הוא היה חבר קרוב של הפיזיקאי, ג'ורג' וושינגטון פירס (אנ'), ויחד הם הקימו את מועדון ויכט (Wicht Club) עם מדריכים צעירים נוספים למטרות חברתיות ומקצועיות. בשנת 1906, קנון ירש את בודיץ' כפרופסור על שם היגינסון (Higginson Professor) ויו"ר המחלקה לפיזיולוגיה בבית הספר לרפואה של הרווארד עד 1942. בשנים 1914–1916, קנון היה גם נשיא האגודה האמריקנית לפיזיולוגיה (אנ').
הוא היה נשוי לקורנליה ג'יימס קאנון (אנ'), סופרת של רבי מכר ורפורמטורית פמיניסטית. ב-19 ביולי 1901, במהלך ירח הדבש שלהם במונטנה, הם היו האנשים הראשונים שהגיעו לפסגה הדרום-מערבית (2,657 מטרים) של הר גואט (Goat Mountain, "הר העז"), בין אגם מקדונלד ומעבר לוגן (אנ'). האזור הזה הוא כיום הפארק הלאומי גליישר. הפסגה נקראה לאחר מכן, הר קנון (אנ'), על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית. לזוג נולדו חמישה ילדים; בן, ד"ר ברדפורד קנון (אנ'), מנתח פלסטי צבאי וחוקר קרינה. הבנות היו וילמה קנון פיירבנק (Wilma Cannon Fairbank, אשתו של ג'ון קינג פיירבנק (אנ')), לינדה קנון בורגס (Linda Cannon Burgess), הלן קנון בונד (Helen Cannon Bond) ומריאן קנון שלזינגר (אנ'), ציירת וסופרת שהתגוררה בקיימברידג' במסצ'וסטס.
ניתן להסיק על פילוסופיית החיים שלו על פי מעשיו והצהרותיו. נולד למשפחה קלוויניסטית, הוא התנתק מהסמכותנות הדתית וזכה בעצמאות מהדוגמה הקודמת שלו. בהמשך חייו הוא קבע שאירועים טבעיים הם מה שגורם לסוף מועיל. הוא לקח על עצמו את התפקיד של חוקר טבע שבו האמין שהגוף והנפש אינם ניתנים להפרדה כיחידה אורגניזמית. ההסברים על עבודתו צריכים לאפשר לאדם לחיות בצורה נבונה, מאושרת ומושכלת יותר ללא עזרה של התערבות על טבעית.
אדוארד דיגבי בולטצל (אנ') אמר שלד"ר קנון הוצע פעם עבודה במאיו קליניק תמורת שכר כפול ממשכורתו בהרווארד. קנון סירב ואמר "אני לא צריך פי שניים יותר כסף. כל מה שאני צריך זה חמישים סנט לתספורת פעם בחודש, וחמישים סנט ליום כדי לאכול ארוחת צהריים".
קנון תמך בניסויים בבעלי חיים והתנגד לטיעונים של אנטי ויוויסקציוניסטים (אנ'). בשנת 1911, הוא חיבר חוברת עבור איגוד הרפואה האמריקאי שביקר את הטיעונים של אנטי-ויוויסקציוניסטים.
וולטר קנון מת ב-1 באוקטובר 1945 בפרנקלין (אנ') בניו המפשייר.
עבודתו

וולטר קנון החל את הקריירה שלו במדע כבוגר תואר ראשון בהרווארד בשנת 1892. הנרי פיקרינג בודיץ' (אנ'), שעבד עם קלוד ברנאר, ניהל את המעבדה לפיזיולוגיה בהרווארד. כאן התחיל קנון את המחקר שלו: הוא השתמש בקרני רנטגן שהתגלו זמן קצר קודם לכן, תוך שימוש בביסמוט כחומר נוגד, כדי לחקור את מנגנון הבליעה ואת יכולת התנועה העצמאית של הקיבה. במהלך הניסויים הראשונים שלו הוא היה מסוגל לצפות במהלך של כפתור במורד הוושט של כלב. הוא כתב באוטוביוגרפיה שלו, "דרכו של חוקר": ”כל מטרת המאמץ שלי הייתה לראות את הגלים הפריסטלטיים כדי ללמוד את השפעתם. רק לאחר זמן מה שמתי לב שהיעדר פעילות מלווה בסימני של סטייה, וכשהשלווה חזרה הגלים הופיעו בחזרה מיד”.
הוא הדגים בליעה באווז בפגישת האגודה האמריקנית לפיזיולוגיה בדצמבר 1896 ופרסם את המאמר הראשון שלו על מחקר זה בגיליון הראשון של כתב העת American Journal of Physiology (כתב העת האמריקאי לפיזיולוגיה) בינואר 1898.
בשנת 1945 סיכם קנון את הקריירה שלו בפיזיולוגיה על ידי תיאור המיקוד שלו בגילאים שונים:
גיל 26 – 40: עיכול תוך שימוש בביסמוט כחומר נוגד
גיל 40 - 46: השפעות גופניות של התרגשות רגשית
גיל 46 - 51: חקירות הלם מפצעים
גיל 51 - 59: מצבים יציבים של האורגניזם
גיל 59 - 68: תיווך כימי של דחפים עצביים (שיתוף פעולה עם ארטורו רוזנבלות)
גיל 68+: רגישות כימית של איברים מבודדים עצביים
עבודתו > תרומות למדע

יציבות במערכת פתוחה הדורשת מנגנונים הפועלים לשמירה על מערכת זו, בדיוק כמו הגוף שלנו. קנון ביסס הצעה זו על תובנות של מצבים יציבים כמו ריכוזי גלוקוזה, טמפרטורת הגוף ואיזון חומצה-בסיס.
תנאי מצב יציב (אנ') מחייבים שכל נטייה לשינוי תיפגש אוטומטית עם גורמים שמתנגדים לשינוי. עלייה ברמת הסוכר בדם גורמת לצמא כאשר הגוף מנסה לדלל את ריכוז הסוכר בנוזל החוץ תאי.
מערכת הוויסות הקובעת את המצב ההומאוסטטי מורכבת ממנגנונים רבים שמשתפים פעולה הפועלים בו-זמנית או ברצף. רמת הסוכר בדם מווסתת על ידי אינסולין, גלוקגון והורמונים אחרים השולטים בשחרור שלו מהכבד או בקליטתו ברקמות.
הומאוסטאזיס אינו מתרחש במקרה, אלא הוא תוצאה של שלטון עצמי מאורגן.
פרסומיו

קנון כתב מספר ספרים ומאמרים.
1910, A Laboratory Course in Physiology, Harvard University Press 6th ed. 1927.
1910, 'Medical Control of Vivisection'
1911, Some Characteristics of Antivivisection Literature
1911, The Mechanical Factors of Digestion
1915, Bodily Changes in Pain, Hunger, Fear and Rage
1920, Bodily Changes in Pain, Hunger, Fear and Rage (2 ed.)
1923, Traumatic Shock
1926, 'Physiological Regulation of Normal States'
1932, The Wisdom of the Body
1933, Some modern extensions of Beaumont's studies on Alexis St. Martin
1937, Digestion and Health
1937, Autonomic Neuro-effector Systems, with Arturo Rosenblueth
1942, '"Voodoo" Death'
1945, The Way of an Investigator: a scientist's experiences in medical research
לקריאה נוספת

Benison, Saul A., Clifford Barger, Elin L. Wolfe (1987) Walter B. Cannon: The Life and Times of a Young Scientist. ISBN 0674945808
Cannon, Bradford. "Walter Bradford Cannon: Reflections on the Man and His Contributions". International Journal of Stress Management, vol. 1, no. 2, 1994.
Kuznick, Peter. "The Birth of Scientific Activism". Bulletin of the Atomic Scientists, December 1988
Schlesinger, Marian Cannon. Snatched from Oblivion: A Cambridge Memoir. Boston: Little, Brown and Company, 1979.
Wolfe, Elin L., A. Clifford Barger, Saul Benison (2000)  Walter B. Cannon, Science and Society. ISBN 0674002512
ביאורים

↑  Coureur des bois, מילולית "רץ היער" היה סוחר צרפתי קנדי יזם עצמאי שפעל בצרפת החדשה ובתוך אמריקה הצפונית, בדרך כלל כדי לסחור עם הילידים על ידי החלפת פריטים אירופיים שונים בפרוות. חלקם למדו את המקצועות והמנהגים של העמים הילידים.
↑  ויוויסקציה היא ניתוח של בעלי חיים כשהם בחיים
↑  "נִיעוּת"התרגום של האקדמיה העברית ל-Motility, מונח בביולוגיה המתאר היכולת לנוע באופן ספונטני ועצמאי
הערות שוליים

↑  Past Presidents
↑  Fred Spicker, Moni (19 ביוני 2011). "Mount Cannon (MT)". SummitPost. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Dr. W.B. Cannon, 73, Neurologist, Dead. Harvard Psychology Professor for 36 Years Noted for His Work on Traumatic Shock Became Professor in 1906". New York Times. 2 באוקטובר 1945. Dr. Walter Bradford Cannon of Cambridge, Mass., George Higginson Professor Emeritus of Psychology as the Harvard Medical School and a member of the Harvard Epilepsy Commission, died here today in his summer home. He would have been 74 years old on Oct. 19. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Walter Bradford Cannon".
↑  "Cannon, Walter Bradford (1871-1945)". 28 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Walter B. Cannon, 	Bodily Changes in Pain, Hunger, Fear and Rage - An Account of Recent Researches Into the Function of Emotional Excitement (1927)
1 2  DAVID GOLDSTEIN, Walter Cannon: Homeostasis, The Fight-Or-Flight Response, The Sympathoadrenal System, And The Wisdom Of The Body
↑  Van der Kloot, William (2010). "William Maddock Bayliss's therapy for wound shock". Notes Rec. R. Soc. 64 (3): 271–286. doi:10.1098/rsnr.2009.0068. PMID 20973450.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277054005171  BIBSYS: 90130978  BnF: cb15510865q (data)  CiNii: DA0177988X  GND: 119275104  ISNI: 0000 0001 0893 7322  LCCN: n50051510  NDL: 00435215  NKC: nlk20000082161  NLA: 35989515  NLK: KAC200307707  NTA: 070380996  RERO: 02-A003074199  SNAC: w67m09v4  SUDOC: 066910625  Trove: 1175251  VIAF: 44608821   WorldCat (עם VIAF): 44608821 
וולטר ברדפורד קנון ב-1934
וולטר ברדפורד קנון
קרניתיים

| קרניתיים |
| --- | --- |
 עלים ופרחים של Cornus suecica
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קורנאים
משפחה:: קרניתיים
שם מדעי
 Cornaceae ‏ברכטולד ופרסל, 1825

פרח של Alangium Salvifolium
פרי פרוס של Cornus kousa
קַרְנִיתִיִּים (שם מדעי: Cornaceae) הם משפחה של צמחים בסדרה קורנאים (אנ') במערכת בעלי פרחים. המשפחה כוללת כ-85 מינים בשני סוגים: Alangium (אנ') וקרנית (אנ') (באנגלית Dogwood). הם משמשים בעיקר כצמחי נוי בפארקים ובגנים. מינים מסוימים הם מקור לעץ כחומר גלם. המשפחה נפוצה בעיקר באזורים ממוזגים בחצי הכדור הצפוני. מינים מסוימים נמצאים גם באמריקה הדרומית הטרופית ובאפריקה. הם נמצאים בעיקר באזורים הממוזגים, או באזורים הרריים באזורים הטרופיים והסובטרופיים.
תיאור

הקרניתיים הם בעיקר עצים ושיחים, שעשויים להיות נשירים או ירוקי עד, אם כי כמה מינים, דוגמת קרנית קנדית (אנ') הם עשבים רב-שנתיים. העלים פשוטים נגדיים או מסורגים. חלק מהמינים בסוג Alangium הם צמחים מטפסים.
הפרחים של משפחת הקרניתיים קטנים יחסית והם נוצרים בתפרחת או בתפרחת דמוית פרח (pseudanthia) קיצונית ומסועפת שלעיתים עטופה בעלי חפה ראוותניים. המינים של הסדרה קורנאים משתנים מאוד במבנה הפרח שלהם: עם זאת, לרוב הפרחים קטנים, עם ארבעה עד חמישה עלי גביע מוקטנים בגודלם יוצרים צינור המתמזג עם השחלה. דיסק המייצר צוף נמצא לעיתים קרובות בחלק העליון של השחלה. השחלה תחתית בעלת 1–4 מגורות. באופן כללי, לפרחים יש ארבעה עד חמישה עלי כותרת שאינם מתמזגים, אך הם יכולים גם להיעדר לחלוטין. הפרי הוא בית גלעין.
טקסונומיה

משפחת הקרניתיים הוגדרה לראשונה בשנת 1825 על ידי פרידריך פון ברכטולד (אנ'), אבל הסיסטמטיקה של הקרניתיים הייתה שנויה מאוד במחלוקת, וסוגים רבים נוספו לה והוסרו ממנה עם הזמן. משום כך יש מקורות המונים במשפחה 12 סוגים (חוקר אחד כינה את זה "פח אשפה".) פילוגנטיקה מולקולרית הבהירה את הקשר של כמה סוגים קשורים, ולפחות תשעה סוגים שנכללו בעבר במשפחת הקרניתיים בוטלו לחלוטין מהסדרה קורנאים, אבל ההיקף של הקרניתיים עדיין לא ברור. APG II מגדיר בדרך כלל את הקרניתיים ככוללים את הסוגים Alangium (אנ') וקרנית (אנ'), כמו גם חמישה סוגים המופרדים כעת למשפחה Nyssaceae (אנ'). עם זאת, רבים מהסוגים הללו מתפצלים לפעמים למשפחות משלהם (למשל Alangiaceae (אנ')), והשימוש נותר לא עקבי.
Alangium (אנ')‏ – 21 עד 27 המינים נפוצים מאפריקה הטרופית, ברחבי אסיה, ועד לאיים של דרום-מערב האוקיינוס השקט.
קרנית (אנ') (Cornus) – 46 עד 60 המינים מופצים באזורים הממוזגים של אירואסיה עד הודו-סין, באוגנדה עד דרום אפריקה הטרופית ובאמריקה הצפונית עד בוליביה.
שימושים

החשיבות הכלכלית של משפחת הקרניתיים מתייחסת בעיקר לשימוש שלהם כעצי נוי: מגדלים צמחי קרנית בגלל המראה האטרקטיבי של הפרחים והפירות ובגלל עלוות הסתיו הצבעונית. הם מתרבים בקלות על ידי ייחורים. כמה מיני עץ משמשים גם לייצור רהיטים. את הקרנית הנאכלת (Cornus mas) ניתן למצוא במקומות רבים באירופה וגם בישראל ביערות ובשיחים, זהו צמח פופולרי בעל עלים סגלגלים מבריקים ותפרחות צהובות, המשמש בין השאר לגדר חיה. פירותיו האדומים מוארכים בגודל 15–18 מילימטרים והם אכילים, ובצרפת הם משמשים להכנת משקה אלכוהולי, Vin de cornouille. קרנית מאדימה (אנ') (Cornus sanguinea) – העלווה שלה הופכת לאדום בסתיו - יוצרת פירות שחורים, המופצים על ידי ציפורים; היא גדלה כסבך ביערות דלילים. שמן המתקבל מהפרי משמש בצרפת להכנת סבון.
תיעוד מאובנים

המאובן העתיק ביותר שיכול להיות קשור לקרניתיים הוא Hironoia fusiformis, טקסון נכחד שנאסף ממשקעי חבורת פוטאבה (Futaba Group) בקמיטיקה ביפן. סינפומורפיות (אנ') של פירות המאובן קיימות גם בקרניתיים. גיל המשקעים הוא מקוניאק (אנ') התחתון ועד הסנטון (אנ') התחתון (כ-88 למ"ש). אף על פי שהפסיפס של התכונות ב-Hironoia מונע הקצאה לסוג קיים, הרכב הפרי הסיבי במקום תאי אבן מציב אותו בתוך המשפחות Nyssaceae-Mastixiaceae. קרניתיים אפשריים נוספים ממשקעי קרטיקון כוללים גלעינים הדומים לקרנית ממכלול המזופוסילים מגיל הסנטון-קמפן של אוסן (Åsen) בנורווגיה. במשקעים מעט צעירים יותר של הקרטיקון העליון (מאסטריכט) תוארו מגרמניה ארבעה סוגים של פירות מאובנים ממשפחת Mastixiaceae (Beckettia‏, Eomastixia‏, Mastixicarpum ו-Mastixiopsis).
ביאורים

↑  תכונה משותפת לשני טקסונים או יותר, ולכן ההשערה היא שהם התפתחו מהאב הקדמון המשותף האחרון שלהם.
↑  mesofossil, מאובן של חלק קטן מצמח, כגון פרי, עלה או זרע
הערות שוליים

1 2 3  ראו למשל את הערך קַרְנִיתִיִּים באנציקלופדיה העברית, כרך ל' עמוד 276
↑  Eyde, R. H. (1988). Comprehending Cornus - puzzles and progress in the systematics of the dogwoods. Botanical Review 54, 233-351.
1 2  Fan, C. Z., and Xiang, Q. Y. (2003). Phylogenetic analyses of Cornales based on 26S rRNA and combined 26S rDNA-matK-rbcL sequence data. American Journal of Botany 90, 1357-1372.
↑  Angiosperm Phylogeny Group (2009). "An update of the Angiosperm Phylogeny Group classification for the orders and families of flowering plants: APG III". Botanical Journal of the Linnean Society. 161 (2): 105–121. doi:10.1111/j.1095-8339.2009.00996.x. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2017-05-25.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530058505171  BnF: cb123861470 (data)  GND: 4128002-7  LCCN: sh88022701  NKC: ph546075
ציור בארוק

קריאתו של מתיו הקדוש (1599–1600), מאת קאראווג'ו. קפלת קונטארלי, סן לואיג'י דיי פראנצ'זי, רומא. אלומת האור, הנכנסת לתמונה מכיוון חלון אמיתי, מבטאת כהרף עין את המרתו של מתיו הקדוש, הציר שעליו יסוב גורלו, ללא מלאכים מעופפים, עננים נפרדים או אמצעים פלאיים אחרים.
רמברנדט ואן ריין, משמר הלילה או חברת המיליציה של קפטן פרנס באנינג קוק, 1642, שמן על בד, 363 X 437 סנטימטר, רייקסמוזיאום, אמסטרדם. הציור הוא דוגמה קלאסית לאמנות הבארוק.
ציור הבארוק הוא הציור המזוהה עם תנועת תרבות הבארוק. תנועת הבארוק מזוהה לעיתים קרובות עם אבסולוטיזם, הרפורמציה הנגדית והתחייה הקתולית, אך למרות זאת אפשר למצוא ברחבי מערב אירופה אמנות ואדריכלות בארוק רבה וחשובה במדינות שלא היו אבסולוטיות או היו פרוטסטנטית וזה מראה את הפופולריות הנרחבת של תנועה זו.
ציור הבארוק מקיף מגוון רחב של סגנונות, שכן רוב הציורים החשובים והעיקריים ביותר נוצרו בתקופה שמתחילה בסביבות 1600 ונמשכת לאורך המאה ה-17 ועד לתחילת המאה ה-18 שייכים לסגנון מזוהה כיום כציור הבארוק. בביטויים הטיפוסיים ביותר שלה, אמנות הבארוק מאופיינת בדרמה גדולה, צבעים עשירים ועמוקים והן אורות עזים וצללים כהים, אך הקלאסיציזם של ציירי הבארוק הצרפתיים כמו פוסן וציירי הז'אנר ההולנדיים כמו ורמיר נכללים גם הם במונח זה, לפחות באנגלית. בניגוד לאמנות הרנסאנס, שבדרך כלל הציגה את הרגע שלפני התרחשות אירוע, אמני הבארוק בחרו את הנקודה הדרמטית ביותר, הרגע השיא שבו התרחשה הפעולה: מיכלאנג'לו, שעבד ברנסנס הגבוה (אנ'), מראה את דוד שלו רגוע ושקט לפני שהוא נלחם גוליית; דוד בסגנון הבארוק של ברניני נתפס בעת השלכת האבן לעבר הענק. אמנות הבארוק נועדה לעורר רגש ותשוקה במקום הרציונליות השלווה שזכתה להערכה בתקופת הרנסאנס.
בין הציירים הגדולים ביותר של תקופת הבארוק נמנים ולאסקס, קאראווג'ו, רמברנדט, רובנס, פוסין, ו-ורמיר. Caravaggio הוא יורש של הציור ההומניסטי של הרנסאנס הגבוה. גישתו הריאליסטית לדמות האדם, שצוירה ישירות מהחיים ומוארת באופן דרמטי על רקע אפל, זעזעה את בני דורו ופתחה פרק חדש בתולדות הציור. ציור הבארוק הופך לעיתים קרובות סצנות לדרמטיות יותר באמצעות אפקטי אור של chiaroscuro ; ניתן לראות זאת ביצירות של רמברנדט, ורמיר, לה נאין (אנ') ודה לה טור.
הצייר הפלמי אנתוני ואן דייק פיתח סגנון דיוקן חינני אך מרשים שהשפיע מאוד, במיוחד באנגליה.
השגשוג של הולנד של המאה ה-17 הוביל לייצור עצום של אמנות על ידי מספר רב של ציירים שברובם היו בעלי התמחות גבוהה בציור ז'אנר, נופים, טבע דומם, דיוקנאות או ציור היסטורי. הסטנדרטים הטכניים היו גבוהים מאוד, וציור תור הזהב ההולנדי הקים רפרטואר חדש של נושאים שהיה משפיע מאוד עד להגעתו של המודרניזם.
היסטוריה

ועידת טרנטו (1545–1563), שבה ענתה הכנסייה הקתולית על שאלות רבות אודות רפורמות פנימיות שהועלו הן על ידי הפרוטסטנטים והן על ידי אלה שנשארו בתוך הכנסייה הקתולית, התייחסה לאומנויות הייצוג (אנ') בתשובות קצרות ובמעוקם במקצת בצוויה שפורשו והוצגו לאחר מכן על ידי מספר מחברי דת כמו מולנוס (אנ'), שדרשו שציורים ופסלים בהקשרים כנסייתיים יתארו את נושאיהם בצורה ברורה ועוצמתית, ובהגינות, ללא האווירה הסגנונית של המנייריזם. זה הוביל לתפיסה פופוליסטית של תפקידה של אמנות כנסייתית כפי שנתפסה על ידי היסטוריונים רבים של אמנות כמניע לחידושים של קאראווג'ו והאחים קראצ'י, שכולם עבדו (והתמודדו על עמלות) ברומא בסביבות שנת 1600, אם כי בניגוד לקראצ'י, קרוואג'יו ספג ביקורת מתמדת על חוסר צניעות במושאי עבודתו.
יחד עם זאת, למרות שציור דתי, ציור היסטורי, אלגוריות ודיוקנאות עדיין נחשבו לנושאים האציליים ביותר, נוף, טבע דומם וז'אנר הפכו נפוצים יותר גם במדינות קתוליות, והיו הז'אנרים העיקריים במדינות הפרוטסטנטיות.
היסטוריה > המונח

המונח "בארוק" שימש בתחילה במשמעות גנאי שמציינת את הגזמות ההדגשה שלו. אחרים שואבים אותו במקור מהמונח המנמוני "בארוקו" המציין בלוגיקה צורה של סילוגיזם. בפרט, המונח שימש לתיאור יתירות אקסצנטרית ושפע פרטים רועש, שעמד בניגוד חד לרציונליות הברורה והמפוכחת של הרנסאנס. שמו טוהר מהיבטים שליליים לראשונה על ידי היסטוריון האמנות יליד שווייץ, היינריך ולפלין (1864–1945) ב-Renaissance und Barock שלו (1888); ולפלין זיהה את הבארוק כ"תנועה מיובאת להמונים", אמנות שהיא אנטיתזה לאמנות הרנסאנס. הוא לא עשה את ההבחנות בין מנייריזם לבארוק כפי שעושים מחברים מודרניים, והוא התעלם מהשלב המאוחר יותר, הבארוק האקדמי שנמשך עד המאה ה-18. מחברים בצרפתית ובאנגלית לא התחילו להתייחס לבארוק כאל מחקר מכובד עד שהשפעתו של ולפלין הפכה את תחום לימוד הגרמני של הבארוק לבולט.
וריאציות לאומיות

בעקבות איטליה, מדינות הים התיכון ובעקבותיהן באיטיות רוב האימפריה הרומית הקדושה בגרמניה ובמרכז אירופה, אימצו בדרך כלל גישה בארוקית מלאה.
אמנות שונה למדי התפתחה מתוך מסורות ריאליסטיות צפוניות בציור תור הזהב ההולנדי של המאה ה-17, שהיה בו מעט מאוד אמנות דתית, ומעט ציור היסטורי; במקום זאת היא מילאה חלק מכריע בפיתוח ז'אנרים חילוניים כמו טבע דומם, ציור ז'אנר של סצנות יומיומיות, וציור נוף. בעוד שהאופי הבארוקי של אומנותו של רמברנדט ברור, התווית "בארוק" פחות בשימוש עבור ורמיר ואמנים הולנדים רבים אחרים. רוב האמנות ההולנדית חסרה את האידיאליזציה ואהבת הפאר האופייניים להרבה יצירות בארוק, וזה כולל את הציור הבארוק הפלמי (אנ') השכן ששותף לחלק מהמגמות ההולנדיות, תוך שהוא ממשיך לייצר את הקטגוריות המסורתיות שלו בסגנון הבארוק ברור יותר.
בצרפת קלאסיקה מכובדת וחיננית העניקה טעם מיוחד לציור הבארוק, וגם שם המאה ה-17 המאוחרת נחשבת כתור זהב לציור. שניים מהאמנים החשובים ביותר, ניקולא פוסין וקלוד לורן, שנשארו בבסיסם ברומא, שם עבודתם, שכמעט כולה בציורים שצוירו בכן לציור, זכתה להערכה רבה על ידי פטרונים איטלקים כמו גם צרפתים.
ציירי בארוק > בריטיים

ויליאם דובסון (1611–1646)
גודפרי נלר (1646–1723)
פיטר לילי (1618–1680)
ציירי בארוק > הולנדיים

רמברנדט (1606–1669)
גררד טר בורך (אנ') (1617–1681)
אדריאן ברואר (1605–1638)
אלברט קאופ (1620–1691)
הריט דאו (אנ') (1613–1675)
ואן יאן גוין (1596–1656)
פרנס הלס (1580–1666)
מיינדרט הובמה (1638–1709)
חרארד ואן הונטהורסט (1592–1656)
פיטר דה הוך (1629–1684)
פיטר ואן לאר (1599–1642)
יודית לייסטר (1609–1660)
חבריאל מטסו (1629–1667)
אדריאן ואן אוסטדה (1610–1685)
יאקוב ואן רויסדאל (1628–1682)
סאלומון ואן רויסדאל (אנ') (1602–1670)
יאן ורמיר (1632–1675)
יאן סטין (1626–1679)
ציירי בארוק > פלמיים

פטר פאול רובנס (1577–1640)
אנתוני ואן דייק (1599–1641)
יאקוב יורדאנס (1593–1678)
יאן ברויגל האב (1568–1625)
פרנס סניידרס (1579–1657)
דוד טנירס הבן (1610–1691)
אדריאן ואן אוטרכט (1599–1652)
קורנליס דה פוס (1584–1651)
ציירי בארוק > צרפתיים

פיליפ דה שאמפן (1602–1674)
ז'ורז' דה לה טור (1593–1652)
שארל לה ברן (1619–1690)
האחים לה ניין (אנ') :
אנטואן לה ניין (אנ') (בערך 1599–1648)
לואי לה ניין (אנ') (בערך 1593–1648)
מטיה לה ניין (אנ') (1607–1677)
אסטאש לה סואר (1617–1655)
קלוד לורן (1600–1682)
פייר מיניאר (1612–1695)
היאסינט ריגו (אנ') (1659–1743)
ניקולא פוסן (1594–1665)
סימון וואה (1590–1649)
ציירי בארוק > איטלקיים

אנטוניו טמפסטה (1555–1630)
צ'יגולי (1559–1613)
קאראווג'ו (1571–1610)
גוארצ'ינו (1591–1666)
אניבלה קראצ'י (1560–1609)
גווידו רני (1575–1642)
אורציו ג'נטיליסקי (אנ') (1563–1639)
ארטמיזיה ג'נטילסקי (1592– c. 1656)
דומניקינו (אנ') (1581–1641)
אגוסטינו קראצ'י (1557–1602)
לודוביקו קראצ'י (1555–1619)
ברנרדו סטרוצי (אנ') (1581-1644)
פייטרו דה קורטונה (1596–1669)
וירג'יניה וזי (אנ') (1601-1638)
מתיה פרטי (1613–1699)
סלבטור רוזה (1615–1673)
לוקה ג'ורדאנו (1634-1705)
אליזבטה סיראני (1638-1665)
ציירי בארוק > פולניים

סימון צ'כוביץ' (1689–1775)
ציירי בארוק > ספרדים

קלאודיו_קואלו (1642–1693)
ברטולומה אסטבן מוריו (1617–1682)
חוסה דה ריברה ("לוֹ סְפַּניולֶטוֹ") (1591–1652)
דייגו ולאסקס (1599–1660)
פרנסיסקו דה סורבראן (1598–1664)
גלריה

מולד מאת יוזפה דה אובידוס, 1669, המוזיאון הלאומי לאמנות עתיקה, ליסבון
כניסת בעלי החיים לתיבת נוח (1613), מאת יאן ברויגל האב
תומס ייפס (אנ'),הבתולה של חסרי ישע,1644,דוגמה של טרומפ-לויל בסגנון [[אימת הריק (אמנות)|]]
קאראווג'ו, בכחוס, בערך 1595, גלריית אופיצי, פירנצה, שמן על בד,95x85 ס"מ
ארטמיזיה ג'נטילסקי, יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס, 1614–1620,אופיצי, פירנצה, שמן על בד,199x162 ס"מ
פרנס הלס, הצוענייה,1628–1630,מוזיאון הלובר, פריז, שמן על בד,199x162 ס"מ
פטר פאול רובנס (1602–1670),פאריס, בערך 1636,הגלריה הלאומית, לונדון
חוסה דה ריברה (1591–1652),מות הקדושׁים של פיליפוס הקדוש, 1639, מוזיאון הפראדו, מדריד
דייגו ולאסקס, כניעת ברדה,1635,מוזיאון הפראדו, מדריד, שמן על בד
דייגו ולאסקס, לאס מנינאס,1656–57,מוזיאון הפראדו, מדריד, שמן על בד, 318x276 ס"מ
רמברנדט, הוועד של אגודת הדרייפרים, 1662, רייקסמוזיאום, אמסטרדם, שמן על בד, 191.5x279 ס"מ
יאן ורמיר, אמנות הציור או אלגוריה על הציור, 1666–67, המוזיאון לתולדות האמנות, וינה, 130x110 ס"מ
לקריאה נוספת

Belkin, Kristin Lohse (1998). Rubens. Phaidon Press. ISBN 0-7148-3412-2.
Belting, Hans (1994). Likeness and Presence: A History of the Image before the Era of Art. Edmund Jephcott. University of Chicago Press. ISBN 0-226-04215-4.
Mark Getlein, Living With Art, 8th edition.
Gombrich, E.H., The Story of Art, Phaidon, 1995. ISBN 0-7148-3355-X
Christine Buci-Glucksmann, Baroque Reason: The Aesthetics of Modernity, Sage, 1994
Michael Kitson, 1966. The Age of Baroque
Heinrich Wölfflin, 1964. Renaissance and Baroque (Reprinted 1984; originally published in German, 1888) The classic study. ISBN 0-8014-9046-4
הערות שוליים

↑  Counter Reformation, from Encyclopædia Britannica Online, latest edition, full-article.
↑  Counter Reformation (אורכב 11.12.2008 בארכיון Wayback Machine), from The Columbia Encyclopedia, Sixth Edition. 2001–05.
↑  Helen Gardner, Fred S. Kleiner, and Christin J. Mamiya, "Gardner's Art Through the Ages" (Belmont, California: Thomson/Wadsworth, 2005)
↑  For example, in French calling Poussin Baroque would be generally rejected
↑  "Getty profile, including variant spellings of the artist's name". Getty.edu. 2002-12-11. נבדק ב-2012-02-13.
↑  Gombrich, p. 420.
↑  Belkin (1998): 11–18.
↑  His Lives of the Painters was published in Rome, 1672. Poussin's other contemporary biographer was André Félibien.
↑  W. Liedtke (2007) Dutch Paintings in the Metropolitan Museum of Art, p. 867.
↑  Panofsky, Erwin (1995). "What is Baroque?". Three Essays on Style. The MIT Press: 19.
↑  Wölfflin, Heinrich, Renaissance und Barock: Eine Untersuchung über Wesen und Entstehung des Barockstils in Italien, Heidelberger historische Bestände – digital, ‏1888
↑  מתואר לעיתים קרובות כסנט ברתולמיאו, מת מות קדושים בצורה דומה, אך כעת מוכר כפיליפ הקדוש. ראה Museo del Prado, Catalogo de las pinturas, 1996, p. 315, Ministerio de Educación y Cultura, מדריד, ללא ISBN.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558112605171  BNE: XX529918  BnF: cb119330575 (data)  LCCN: sh85096696  LNB: 000059584  NKC: ph118762 
ארמון בנטהיים (1653), מאת יאקוב ואן רויסדאל
פטר פאול רובנס, גלילאו גליליי, בערך 1630
יוסף הנגר, 1642, הלובר
אורציו ג'נטיליסקי (אנ'), דוד וגוליית (1605–1607 לערך)
ברטולומה אסטבן מוריו, פטרוס הקדוש בדמעות, 1650–1655
משה ליפל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בנובמבר 1964 (בן 60) סאו פאלו, ברזיל
 תאריך עלייה:  1981
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1985–2007 (כ־22 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 היועץ הכספי לרמטכ"ל
 תפקידים אזרחיים
 סמנכ"ל הכספים של רפאל  סמנכ"ל הכספים של חטיבת אלתא
 
משה ליפל (נולד ב-23 בנובמבר 1964) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שכיהן כיועץ הכספי לרמטכ"ל וראש אגף התקציבים במשרד הביטחון.
ביוגרפיה

משה ליפל נולד בסאו פאולו בברזיל. בשנת 1981 עלה לבדו לישראל. בהגיעו לארץ הצטרף לישיבה התיכונית "נתיב מאיר" שבירושלים. מכיוון ששהה בארץ רק שנה וחצי, לא היה חייב בגיוס ולכן פנה ללימודי כלכלה באוניברסיטת בר-אילן. עם תום לימודיו, למרות שלא חויב בגיוס, החליט להתגייס כדי שיוכל לתרום בתחומו, כלכלה.