stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הירושימה אהובתי
אזכורים לסרטים

בספרו על רנה, ג'יימס מונקו מסיים את הפרק אודות "הירושימה אהובתי" כשהוא טוען שהסרט מכיל אזכור לסרט הקלאסי משנת 1942 "קזבלנקה":
סיפור אהבה 'בלתי אפשרי' בין שני אנשים אשר מתמודדים עם התמונות של מלחמה ארוכה. בסופו של הסרט הרומנטי והשנון הזה אודות פרידות ונטילת אחריות, שני האוהבים אשר אינם יכולים לברוח מהגורל שלהם, נפגשים בבית קפה. רנה מעניק לנו צילום נדיר של אתר ההסרטה. "הוא" הולך לפגוש את "היא" בפעם האחרונה בבאר הנקרא 'קזבלנקה' – כאן במרכז הירושימה! זה אותו סיפור ישן. מאבק לאהבה ותהילה. סיפור של לחיות או לחדול. העולם תמיד יקדם בברכה את האוהבים. תמיד.
ביקורות

בספרו "יומנים מיפן: 1947-2004:, דונלד ריצ'י, חוקר ההיסטוריה של הקולנוע, מספר על היום בו ראה את הסרט בטוקיו, ב-25 בינואר 1960, ומעיר על סטיות וטעויות שונות מהתרבות היפנית של רנה. הוא מציין, לדוגמה, שההכרזות ביפנית על זמני ההגעה והיציאה בסצנות הרכבת אינן תואמות את השעה בה צולמו הסצנות, האנשים נכנסים לתוך חנויות האמורות להיות סגורות, אולם נכנסים דרך ה"נורן"- וילונות יפניים מסורתיים המהווה סימן מסורתי שהחנות פתוחה לעסקים, ותמיד מוסרים בשעת הסגירה, ולכן יש כאן אי דיוק.
פרסים

הירושימה אהובתי זיכה את מרגריט דיראס במועמדות לפרס אוסקר עבור כתיבת התסריט, וגם בפרס מיוחד בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-1959, הסרט הוצא מהבחירה הרשמית עקב נושאו הרגיש וגם על מנת להימנע מלהרגיז את הממשל האמריקאי.
הלן טאפט מאנינג

| --- | --- |

 לידה:  1 באוגוסט 1891 סינסינטי, ארצות הברית 
 פטירה:  21 בפברואר 1987 (בגיל 95) פנסילבניה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  פנסילבניה 
 השכלה:  מכללת ברין מאר 
 בן או בת זוג:  Frederick Johnson Manning (15 ביולי 1920–?) 
 
הלן טאפט עם הוריה ואחיה (1912)
הלן הרון טאפט מאנינג (באנגלית: Helen Herron Taft Manning ‏ 1 באוגוסט 1891 - 21 בפברואר 1987) הייתה פרופסור אמריקאית להיסטוריה ודקאן קולג'. היא הייתה ילדתם האמצעית ובתם היחידה של נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט ואשתו הלן הרון טאפט.
חיים אישיים

כמו אחיה הבכור רוברט ואחיה הצעיר צ'ארלס, הלן טאפט הייתה בעלת הישגים לימודיים גבוהים. היא הצליחה להגיע למטרות שאמה לא קיבלה גישה אליהן בגלל המגבלות החברתיות שהוטלו על נשים בתקופת אמה. היא קיבלה מלגת לימודים במכללת ברין מאר בפילדלפיה, שם למדה כשאביה נבחר לנשיא בשנת 1908.
לימודיה באוניברסיטה הופסקו לזמן מה כשאמה לקתה בשבץ מוחי ונותרה נכה. היא עברה לגור בבית הלבן עם משפחתה ועזרה לאמה להתגבר על הבעיות בתנועה ובדיבור כתוצאה מהשבץ. טאפט שימשה גם כמארחת רשמית בתפקידים רבים בבית הלבן בזמן שאמה הייתה מוגבלת. בדצמבר 1910 נערכה לה מסיבת הצגתה לראשונה בחברה בבית הלבן.
לאחר שאמה התאוששה, היא חידשה את לימודיה בברין מור, וסיימה את לימודיה בשנת 1915 עם תואר ראשון בהיסטוריה. היא הייתה סופרג'יסטית שנסעה ברחבי המדינה ונאמה נאומים למען תמיכה בהצבעה למען זכות הצבעת נשים וזכויות נשים.
ב־15 ביולי 1920 התחתנה עם פרופסור להיסטוריה מאוניברסיטת ייל בשם פרדריק ג'ונסון מאנינג (1894–1966), שעבר אז ללמד במכללת סווארת'מור.
למאנינג היו שתי בנות:
הלן טאפט מאנינג האנטר (5 באוקטובר 1921 - 17 באוקטובר 2013)
קרוליין מאנינג קנינגהאם (18 בינואר 1925 - 23 במרץ 2020)
שתי הבנות המשיכו גם בקריירה בהוראה.
קריירה אקדמית

בשנת 1917, בגיל 26 בלבד, מונתה טאפט לדקאן של מכללת ברין מאר, וכיהנה כנשיאת המכללה בפועל בשנת 1919.
לאחר מכן למדה באוניברסיטת ייל, שם סיימה דוקטורט בהיסטוריה. תחומי העניין של המחקר שלה התמקדו בהיסטוריה של צפון אמריקה בסוף המאה השמונה עשרה ובתחילת המאה התשע עשרה. בשנת 1925 חזרה לברין מאר כדיקנית ופרופסור להיסטוריה. היא שימשה כדיקנית עד 1941, ולימדה היסטוריה עד שפרשה בשנת 1957, לאחר שהייתה ראש המחלקה. היא המשיכה לחקור ולפרסם מאמרים במהלך פרישתה.
כתביה, הכוללים אוסף של התכתבויות אישיות, עבודה מקצועית ועבודות בעלה מאוחסנים בארכיון מכללת ברין מאר.
מותה

טאפט נפטרה בשנת 1987 בגיל 95 מדלקת ריאות בבית אבות בפילדלפיה. היא נקברה בבית הקברות של כנסיית הגואל בברין מאוור, פנסילבניה.
הערות שוליים

1 2  "Helen Herron "Helene" Taft Manning".
1 2  "Helen Taft Manning, Ex-Dean of Bryn Mawr". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 1987-02-23. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2019-02-24.
↑  "Helen Taft Manning papers, 1861-1992". dla.library.upenn.edu. נבדק ב-2019-02-24.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280262805171  GND: 1055276858  ISNI: 0000 0000 2636 6458  LCCN: n86053368  NTA: 074474529  SNAC: w6jh4qc3  SUDOC: 120446308  VIAF: 20057968   WorldCat (עם VIAF): 20057968
ההצגה הגדולה

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  פייר קלוסטרמן
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  מלחמת העולם השנייה
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1948
 מספר עמודים:  261
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת מערכות
 תאריך:  1962
 תרגום:  י. מסד
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002084402, 000887308
 
ההצגה הגדולה: זיכרונות של טייס קרב צרפתי בחיל האוויר הבריטי (בצרפתית: LE GRAND CIRQUE Souvenirs d'un pilote de chasse français dans a R.A.F) הוא ספר מאת פייר קלוסטרמן (Pierre Clostermann). זהו אחד מהספרים הראשונים של זיכרונות טייס קרב לאחר מלחמת העולם השנייה. חתן פרס נובל לספרות, ויליאם פוקנר ציין אותו כספר התעופה הצבאי המובחר ביותר שיצא ממלחמת העולם השנייה.
הספר הוא סיפורו של טייס קרב, סיפורם של קרבות אוויר, ובעיקר סיפורם של אומץ-לב אישי המועמד במבחן קרבות, ושל הרעות המקשרת את הטייסים הצעירים באחוות לוחמים. בספר מתוארים רגשותיו של הטייס, פחדיו, מחשבותיו, עייפותו, שמחתו בשמחת חבריו וצערו בעת נפילתם. כמו כן פרגון לטייסים וללוחמים, ורתיעה מדרגי המטה ומהפוליטיקה המעורבת בהם.
מהדורות

הספר יצא לאור בעטיפות רכות וקשות, במספר הוצאות, ונמכר עד היום בכמות של למעלה משנים וחצי מיליון עותקים. הוצאה נוספת בשנת 2004.
הספר בעברית, בתרגומו של י. מסד, יצא בהוצאת מערכות. נדפס בישראל כסלו, תשכ"ג – דצמבר 1962 באמצעות ההוצאה לאור – משרד הביטחון, 261 עמודים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: aun20181001549
ההצגה במקדש (אמברוג'ו לורנצטי)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  אמברוג'ו לורנצטי
 תאריך יצירה:  1342
 טכניקה וחומרים:  טמפרה ועלי זהב על לוח עץ
 ממדים בס"מ
 רוחב:  168 ס״מ 
 גובה:  257 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  00284616 (גלריית אופיצי) 
 מיקום:  גלריית אופיצי, פירנצה, איטליה
 
"ההצגה במקדש" (1342) הוא ציור מאת אמברוג'ו לורנצטי.
תיאור

ציור זה הוא אחת מן העבודות הגדולות שיצר לורנצטי, ואחת מחמש עבודות שבהן מופיעה חתימתו. הציור הוזמן כחלק ממחזור של עבודות בנושא מרים, אם ישו, שהוזמנו בין השנים 1350-1330 מאמנים שונים עבור קתדרלת סיינה, ובהן "הבשורה עם מרגרט הקדושה ואנסאנוס הקדוש", "לידת הבתולה" וה"מאסטה". שני מקורות מן המאה ה-15 מתארים את העבודה כטריפטיך, שצדדיו מתארים את המלאך מיכאל והמרטיר קרסצנטיוס הקדוש (אנ'), שהחזיק את ראשו הערוף בידיו.
העתקים של הציור נוצרו על ידי האמנים ג'ובאני די פאולו (אנ') וברטולו די פרדי (אנ'). בשלב כלשהו פורק הציור, וחלקו המרכזי הוצג במנזר בסיינה. פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה, העביר את הציור לטוסקנה בשנת 1822, והחל משנת 1913 הוא נמצא באוסף גלריית אופיצי.
נושא הציור הוא הבאתו של ישו אל בית המקדש השני על ידי מרים ויוסף הקדוש. במישור הקדמי שש דמויות: הדמות השמאלית היא יוסף, המופיע מאחורי שתי נשים. לפניהן מתוארת מרים, כשהיא אוחזת בבד לבן שבו היה עטוף התינוק. מן העבר השני מתואר שמעון הקדוש, האוחז את ישו התינוק בידיו, וחנה הנביאה (אנ'). במישור האחורי מתואר מזבח ולצדו שתי דמויות העוסקות בפולחן ובהקרבת יונה. התיאור מתרחש במבנה כנסייה מפוארת. היא מרוצפת שיש בדגם גאומטרי בן שלושה צבעים, ותקרתה היא סדרה של קמרונות צולבים ועליהם דוגמה של כוכבים. בדומה לעיטורי כנסיות רבות, גם צערך העיטור בציור זה מצביעה על פרשנות נוצרית של פרה-פיגורציה לסיפורי התנ"ך, המהווים רקע להבאתו של ישו לבית המקדש. על אחת הלונטות שבכנסייה מופיע תיאור של מלאכים האוחזים מעין מדליון ובו דמותו של ישו. תיאורים נוספים הם של שני פסלים - של משה האוחז את לוחות הברית ויהושע בן נון, האוחז כגלגל השמש. אלו מתוארים כפסלי שי על גבי העמודים. מעל הכניסה מופיעות עוד שתי דמויות - אלו הם משה ומלאכי, האוחזים בידיהם מגילות ובהן פסוקים מן הברית הישנה.
תיאור החלל נוצר על ידי שימוש בנקודת מגוז, היוצרת תחושת חלל פרספקטיבי.
הערות שוליים

↑  ראו: מישורי, אליק, תולדות האמנות: מבוא כללי, האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, 2000, עמ' 60–61
הלן זינגר קפלן

| --- | --- |

צילום משנת 1979 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  6 בפברואר 1929 וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 פטירה:  17 באוגוסט 1995 (בגיל 66) ניו יורק, ארצות הברית 
 לאום:  יהודיה
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת סירקיוז   אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק   מכללת ניו יורק לרפואה
 התמחות:  טיפול מיני
 תפקידים:  פסיכולוגית, פסיכיאטרית, מרצה באוניברסיטה 
 מחלקות ובתי חולים:  בית-הספר לרפואה וייל קורנל- הקליניקה פיין-ויטני לפסיכיאטריה
 בן או בת זוג:  Harold Kaplan (1953–1968)  צ'ארלס לזרוס 
 
הלן זינגר קפלן (Helen Singer Kaplan;‏ 6 בפברואר 1929, וינה – 17 באוגוסט 1995, ניו יורק) הייתה סקסולוגית, פסיכולוגית ופסיכיאטרית אמריקאית, יהודייה ילידת אוסטריה. קפלן הייתה חלוצה של הטיפול המיני בשנות ה-60, וייסדה את המרפאה האמריקנית הראשונה לטיפול מיני במסגרת בית הספר לרפואה. בטיפוליה התבססה בעיקר על טכניקות של טיפול התנהגותי, אך שילבה גם תובנות ושיטות מסוימות של הפסיכואנליזה.
שנותיה המוקדמות ולימודיה

הלן זינגר נולדה בווינה בשנת 1929 כבת בכורה מבין 2 ילדים. הוריה ניהלו עסק לתכשיטים. בגיל 9, בשנת 1939, נמלטה המשפחה משלטון הרייך השלישי להונגריה ומשם דרך ארצות נוספות הפליגה באונייה "קווין מרי" לאמריקה, לשם הגיעה ב-1940. בעקבות ההגירה סבלה המשפחה מקשיים כלכליים חמורים. את האזרחות האמריקאית קיבלה זינגר בהגיעה לבגרות בגיל 18.
שאיפתה בצעירותה הייתה לעסוק באמנות פלסטית. לכן נרשמה ללימודי ציור באוניברסיטת סירקיוז (תואר ראשון בשנת 1951). אחר כך, במהלך הקשר עם בעלה הראשון, הפסיכיאטר הרולד קפלן, התחילה להתעניין בבריאות הנפש. למדה פסיכולוגיה באוניברסיטת קולומביה וסיימה תואר שני בהצטיינות יתרה (magna cum laude) בשנת 1952 ותואר דוקטור ב-1955. לאחר מכן פנתה ללימודי רפואה במכללת ניו יורק לרפואה, בה סיימה תואר MD (דוקטור לרפואה) בשנת 1959. התמחתה בפסיכיאטריה בבתי חולים לחיילים משוחררים, אחר כך השתלמה בהתמחות זו בבית חולים ברובע הברונקס, בבית החולים בלוויו ובבית החולים המטרופוליני בניו יורק המסונף למכללת ניו יורק לרפואה.
אחרי השתלמות בטיפול התנהגותי ובפסיכופרמקולוגיה, בשנת 1970 השלימה לימודי פסיכואנליזה.
ספרים

הלן זינגר קפלן כתבה 110 ספרים ומאמרים, כמו כן 127 קורסים והרצאות.
מבין ספריה:
"New Sex Therapy: Active Treatment of Sexual Dysfunctions" (Random House, 1974),
"Disorders of Sexual Desires and Other New Concepts and Techniques in Sex Therapy" (Brunner-Mazel, 1979),
"The Evaluation of Sexual Disorders: Psychological and Medical Aspects" (Brunner, 1983),
"The Illustrated Manual of Sex Therapy" (Brunner; 2d ed., 1987),
"How to Overcome Premature Ejaculation" (Brunner, 1989),
"Sexual Aversion, Sexual Phobias and Panic Disorder" (Brunner, 1987), (עם דונלד קליין)
הערות שוליים

1 2 3  Helen Singer Kaplan, NY Times Obit, edited
↑  Rebecca Mead עמוד 39
↑  Helen Singer Kaplan, Disorders of Sexual Desire, Simon & Schuster, 1979
↑  Claude Guldner
↑  Raie Goodwatch
↑  Rebecca Mead
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007439390405171  BIBSYS: 90238514  BNE: XX1033109  CANTIC: a10108257  CiNii: DA01378142  GND: 1055749020  ISNI: 0000 0000 8159 5392  LCCN: n79060072  NDL: 00445152  NKC: mub2012684302  NLA: 35259463  NLG: 73485  NLK: KAC201851185  NTA: 068286058  SELIBR: 66138  SNAC: w6n59jk3  SUDOC: 135437601  Trove: 886191  VIAF: 79331002   WorldCat (עם VIAF): 79331002
הירי באוניברסיטת קאבול (2020)

| --- | --- |

 תאריך:  2 בנובמבר 2020 
 מקום:  אוניברסיטת קאבול 
 קואורדינטות:  34°31′03″N 69°07′56″E﻿ / ﻿34.517407°N 69.132309°E﻿ / 34.517407; 69.132309
 סוג:  פיגוע 
 נשק:  כלי ירייה 
 הרוגים:  35 
 פצועים:  50 
 מבצע:  המדינה האסלאמית מחוז ח'וראסאן
 he
 
ב-2 בנובמבר 2020, הסתערו שלושה מחבלים חמושים על קמפוס אוניברסיטת קאבול בעיר קאבול, אפגניסטן, הרגו 32 בני אדם ופצעו 50 אחרים. המתקפה החלה בערך בזמן שחברי הממשלה היו אמורים להגיע לקמפוס לפתיחת יריד ספרים איראני. שלושת החמושים נהרגו מאוחר יותר במהלך עימות עם כוחות הביטחון. המתקפה התרחשה בסביבות השעה 11:00 לפנות בוקר כשארגון המדינה האיסלאמית לקח אחריות לפיגוע.
המתקפה הגיעה לאחר חודשים של מתיחות גוברת בין ממשלת אפגניסטן, הטליבאן, ולוחמים המזוהים עם מחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית.
רקע

אוניברסיטת קאבול, הממוקמת ברובע השלישי של קאבול, היא אחד המוסדות הגדולים להשכלה גבוהה באפגניסטן עם 22,000 סטודנטים. האוניברסיטה הותקפה בעבר כאשר ביולי 2019 פצצה הרגה תשעה מחוץ לשערי האוניברסיטה. קצת יותר משבוע לפני הפיגוע בנובמבר באוניברסיטה, מחבל מתאבד הרג 30 במוסד חינוכי אחר בקאבול.
ביום הפיגוע אירחה האוניברסיטה יריד ספרים בינלאומי. כמה פקידי ממשלת אפגניסטן ושגריר איראן באפגניסטן היו צפויים להשתתף באירוע.
הפיגוע

ההתקפה החלה בבוקר 2 בנובמבר בסביבות השעה 11:00 בבוקר כשקבוצה של חמושים פוצצו מטען חבלה (ואולי מחבל מתאבד) בשער הכניסה לאוניברסיטה, שלאחריה הם נכנסו למתחם, הרגו עוברים ושבים מאוחר יותר ולקחו בערך 35 בני ערובה. סטודנטים רבים הצליחו להימלט תוך טיפוס מעל הגדרות המקיפות את האוניברסיטה ואילו אלה שנלכדו בבניינים נאלצו להסתתר במקום. חלק מהפצועים מהפיגוע פונו לבית החולים עלי עבד הסמוך.
משטרת קאבול והכוחות המיוחדים של צבא אפגניסטן הובהלו לאוניברסיטה והקימו מצור סביב המקום ולאחר מכן הם עסקו בניקוי בניין אחר בניין במהלך השעות הבאות, כשהשוטרים והחיילים עוברים מבניין לבניין. חיילים אמריקאים וכוחות מיוחדים נורווגיים שהיו מוצבים בעיר סייעו גם הם בארגון תגובה לפיגוע.
בעקבות הפיגוע דיווחה קבוצת המודיעין של SITE כי הסניף האזורי של המדינה האסלאמית - מחוז ח'וראסאן - נטל אחריות על ההרג. הטליבאן האפגני הכחיש את האחריות לפיגוע, אף שפקיד ממשל אפגני אחד ייחס זאת לטליבאן.
נפגעים

שלושים וחמישה בני אדם נהרגו ויותר מ-50 אחרים נפצעו. רוב הקורבנות היו סטודנטים באוניברסיטה, שכולם היו חלק ממתקן המינהל הציבורי. גורם עיתונאי מקומי אחד תיאר את מקרי המוות כשאפגניסטן "מאבדת את נעריה המוכשרים" מכיוון שלפי הדיווחים רבים מהקורבנות היו בין המצטיינים בכיתות שלהם.
תגובות

ההתקפה נידונה באופן נרחב הן בתקשורת לאומית והן הבינלאומית. דובר הנשיא אמר כי "טרוריסטים תוקפים מרכזים אקדמיים לאחר שהובסו בהלמנד". סגן הנשיא הראשון אמרוללה סאלח צייץ בטוויטר "יום אחד נתקן את כישלונות המודיעין שלנו. אבל הטליבאנים, בעלי בריתם השטניים הדומים בדלת הסמוכה, לא יוכלו לשטוף את מצפונם מהמתקפה המסריחה והלא מוצדקת הזו על אוניברסיטת קאבול." הנשיא לשעבר חאמיד כרזאי כינה זאת "פשע בלתי נסלח". סעד מוחסני מאתר TOLO News תיאר את המחבלים כ"חיות שהורגות את ילדינו". ממשלת אפגניסטן הכריזה יום אחרי המתקפה על יום אבל לאומי.
סאלח הודה שהמתקפה הייתה כישלון מודיעיני. עם זאת, הוא התמודד עם תגובת נגד לאחר שהאשים את הטליבאן בתקיפה, שבתגובה הכחיש את מעורבותו.
גם פקיסטן וגם הודו גינו את המתקפה, וכך גם מדינות אחרות ואף האו"ם עצמו.
סטודנטים מהאוניברסיטה אמרו למחרת לעיתונות המקומית שההתקפה לא תרתיע אותם מלהמשיך בלימודיהם.
הדיוויזיה המוטסת ה-17

| --- | --- |

סמל הדיוויזיה המוטסת ה-17
 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:   צבא ארצות הברית
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  אוגוסט 1943 – 1945
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ויליאם מיילי
הדיוויזיה המוטסת ה-17 (באנגלית: 17th Airborne Division) הייתה דיוויזיה מוטסת של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה > גיבוש והדרכה

הדיוויזיה המוטסת ה-17 הוקמה ב-15 באפריל 1943 במחנה מקאל, צפון קרוליינה בפיקודו של ויליאם מיילי. סמל הדיוויזיה היה טופר עיט זהוב על רקע שחור. זה סימל את התפיסה של הזדמנויות טובות ("זהובות") - המיוצגות על ידי טופר הזהב - באמצעות הפתעה - המיוצגת על ידי הרקע השחור.
הדיוויזיה בשלב זה כללה את רגימנט הרגלים המוצנח ה-513 ואת הרגימנטים המוטסים ה-193 וה-194 ומספר יחידות תמיכה. לאחר אימונים אינטנסיביים בארצות הברית, הועברה הדיוויזיה לאנגליה באוגוסט 1944 והוצבה במחנה צ'יזלדון, במחוז וילטשייר. שם היא תוגברה על ידי רגימנט הרגלים המוצנח ה-507 - שהשתתף בנחיתות בנורמנדי כחלק מהדיוויזיה המוטסת ה-82. הדיוויזיה הייתה חלק מהקורפוס המוטס ה-18 של הארמייה המוטסת הראשונה של בעלות הברית. במהלך מבצע מרקט גארדן הדיוויזיה עדיין הייתה בהקמה ולכן נשארה באנגליה כעתודה אסטרטגית.
היסטוריה > הגנה במתקפת הארדנים הגרמנית

בתגובה למתקפת הארדנים הגרמנית, חלקים מהדיוויזיה הועברו לצרפת בטיסות לילה בין ה-23 ל-25 בדצמבר 1944 והוצבו במחנה מורמלון. לאחר שהוכפפה תחת הקורפוס ה-8 של הארמייה השלישית של ג'ורג' פטון, תפסה הדיוויזיה המוטסת ה-17 עמדות הגנה על נהר המז בין ה-27 ל-31 בדצמבר. ב-1 בינואר 1945, היא הועברה ל-Neufchâteau בבלגיה והלאה למורת, שם החליפה את דיוויזיית הרגלים ה-28. ב-3 בינואר 1945, הדיוויזיה השתתפה במתקפת נגד של בעלות הברית ממערב לבסטון, וכבשה כמה עיירות בלגיות קטנות. פלמיירגה, שנכבשה ב-7 בינואר, נעזבה שוב לאחר התקפות הנגד הגרמניות ונכבשה מחדש רק חמישה ימים לאחר מכן - לאחר שהכוחות הגרמנים נסוגו. ב-18 בינואר 1945, הדיוויזיה המוטסת ה-17 השתלטה על עמדות דיוויזיית השריון ה-11 באזור הופליז ובימים הבאים דחקה את החיילים הגרמנים בחזרה לעמדות המוצא שלהם לפני תחילת מתקפת הארדנים. ב-26 בינואר הוחלפה הדיוויזיה על ידי דיוויזיית הרגלים ה-87.
לאחר מכן הדיוויזיה המוטסת ה-17 הוקצתה לקורפוס ה-3, שבפיקודו היא התקדמה ללוקסמבורג. הדיוויזיה כבשה בין היתר את הערים אשוויילר וקלבו וטיהרה את הגדה המערבית של הכוחות הגרמניים. יחידות קטנות יותר חצו את הנהר כדי לאתר את ההגנות הגרמניות של קו זיגפריד ולהקים ראש גשר קטן ליד דסבורג. ב-10 בפברואר, דיוויזיית השריון ה-6 השתלטה על עמדות הדיוויזיה המוטסת ה-17.
היסטוריה > חציית הריין וסיום המלחמה

בתקופה שלאחר מכן, הדיוויזיה המוטסת ה-17 - כעת שוב בפיקודו של הקורפוס המוטס ה-18 - הוכנה מחדש למשימתה המוטסת (מבצע ורסיטי) במסגרת מבצע ביזה - חציית הריין. לשם כך אורגנה הדיוויזיה מחדש בתחילת חודש מרץ, והיא הורכבה אז מרגימנטים הרגלים המוצנחים ה-507 וה-513 - שהוקצו כעת באופן קבוע - והרגימנט המוטס ה-194. הרגימנט המוטס ה-193 פורק כדי לתגבר את הרגימנט המוטס ה-194.
בשעות הערב של ה-23 במרץ החלו חיילי הקרקע של הארמייה הבריטית השנייה והארמייה התשיעית לחצות את הריין. בסביבות השעה 10:00 למחרת, נחתו הדיוויזיה המוטסת ה-17 והדיוויזיה המוטסת ה-6 הבריטית בין ווסל להמינקלן בצד המזרחי של הריין התחתון. מטרת מבצע ורסיטי הייתה להרחיב את ראש הגשר בגדה המזרחית של הריין במהירות האפשרית, על מנת לאפשר לחיילי בעלות הברית להתקדם במהירות לתוך הרייך הגרמני. הדיוויזיה המוטסת ה-17 קיבלה את המשימה לאבטח את השטח הגבוה ממזרח ליער דירספורד ואת הגשרים מעל האיסל. כמה שעות לאחר תחילת ההתקפה, יחידותיהם כבשו את כל מטרותיהן, ולעיתים ספגו אבדות כבדות. אחר הצהריים של אותו יום, הדיוויזיה המוטסת ה-17 חברה ליחידות המתקדמים של הדיוויזיה הבריטית ה-15 (הסקוטית) וחטיבת הקומנדו הבריטית ה-1.
בימים הבאים ההדיוויזיה דחפה מזרחה תחת פיקודו של הקורפוס ה-13 של הארמייה התשיעית בפיקודו של גנרל ויליאם סימפסון, היא כבשה את הלטרן ב-29 במרץ ואת מנסטר ב-2 באפריל. הדיוויזיה המוטסת ה-17 השתתפה אז בלחימה באזור הרוהר, והחליפה את דיוויזיית הרגלים ה-79.
ב-6 באפריל, היא הוכפפה לקורפוס ה-164. באותו יום חצו חיילי הדיוויזיה את תעלת הריין-הרן והקימו ראש גשר להתקפה על אסן, שנפלה כעבור ארבעה ימים. בהתקפות הבאות נכבשו גם ערי התעשייה מולהיים אן דר רוהר ודואיסבורג. החל מ-12 באפריל לקחה על עצמה הדיוויזיה גם תפקידי כיבוש ברייך הגרמני. עם הכניעה של כיס הרוהר, הסתיימו פעולות הלחימה באירופה עבור הדיוויזיה המוטסת ה-17.
הדיוויזיה עברה לפיקודו של הקורפוס ה-22 ב-27 באפריל, במסגרתו היא המשיכה לבצע את תפקידי הכיבוש עד להעברתה לצרפת ב-25 ביוני 1945. בספטמבר אותה שנה, הדיוויזיה המוטסת ה-17 נפרסה מחדש בארצות הברית, שם היא פורקה במחנה מיילס סטנדיש, מסצ'וסטס ב-16 בספטמבר 1945. הדיוויזיה הופעלה מחדש במחנה פיקט, וירג'יניה, ב-6 ביולי 1948 כדיוויזיית הדרכה, אך ב-19 ביוני 1949 היא הושבתה לצמיתות.
היסטוריה > סיכום

במהלך משימות הלחימה בנות 45 הימים שלה בארדנים, הריין ובאזור הרוהר, הדיוויזיה המוטסת ה-17 ספגה סך של 2,166 נפגעים. מתוכם, 564 נהרגו, 129 דווחו כנעדרים ו-1,473 נפצעו באורח קשה עד שלא יכלו עוד להילחם. מספר הפצועים הקלים היה גבוה בהרבה. בנוסף, 854 מחברי הדיוויזיה נהרגו מחוץ לפעילות קרבית - בעיקר עקב תאונות או מחלה - או שלא היו מבצעיים עוד. הפסדים אלו מהווים כמעט רבע מכלל לוחמי הדיוויזיה.
במהלך אותה תקופה, הדיוויזיה המוטסת ה-17 לקחה 17,344 שבויי מלחמה.
עבור גבורה מיוחדת, הוענקו ללוחמי הדיוויזיה בסך הכל 4 צלבי השירות המצוין, 177 כוכבי כסף ו-695 כוכבי ארד.
אנדרטה לזכר הדיוויזיה המוטסת ה-17 במוזיאון חיל הרגלים הלאומי
הומי באבא

ערך זה עוסק בתאורטיקן ומבקר תרבות. אם התכוונתם לפיסיקאי, ראו .
| --- | --- |

הומי באבא
 לידה:  1 בנובמבר 1949 (בן 74) מומבאי, הודו 
 מקום לימודים:  כרייסט צ'רץ'  St. Mary's School  Elphinstone College 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת סאסקס 
 פרסים והוקרה:  פדמה באושן 
 בן או בת זוג:  ז'קלין באבא 
 
הומי ק' באבא (Homi K. Bhabha; נולד ב-1949 במומבאי) הוא תאורטיקן ספרותי ביקורתי הודי-אמריקאי. באבא, לצד אדוארד סעיד הוא אחד מהבולטים בהגות של פוסטקולוניאליזם. באבא נבחר על ידי שבועון החדשות ניוזוויק כאחד מ"מאה האמריקאים של המאה החדשה".
באבא נולד בעיר מומבאי שבהודו למשפחה פארסית - זורואסטרית. הוא השלים לימודים לתואר ראשון באוניברסיטת בומביי, בקולג' אלפינסטון. הוא המשיך את לימודי התואר השני והדוקטורט באוניברסיטת אוקספורד בבריטניה. את המשך הקריירה האקדמית שלו הוא עשה באוניברסיטאות סאסקס (1978-1994), שיקגו (1994  ו-1996-2000) ומ-2001 הוא פרופסור באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2015 זכה בפרס הומבולדט מטעם קרן אלכסנדר פון הומבולדט הגרמנית.
תורתו של הומי באבא

באבא הפך לאחד מההוגים החדשניים והבולטים שבחקר הפוסטקולוניאליזם. יש בהגותו ממד פסיכואנליטי מודגש, ועיקר תרומתו היא בטענה להיברידיזציה (יציר כלאיים) בתיאור היחסים שבין הכובש והנכבש בקולוניות. באבא ביקש להצביע על כך שבנקודת המפגש בין שתי התרבויות התרחשו חילופי תרבות דו-צדדיים ומורכבים. הלבנים לא רק "חינכו מחדש" את המקומיים, או ניצלו אותם, תוך שימוש במשאביהם הטבעיים וכוח העבודה הזול שלהם, אלא גם השפיעו והושפעו מהם על אף חוסר השוויון ביניהם.
לפי גישתו של באבא, אין זה מדויק לדבר על דיכוי תרבותי של עולם המערב כנגד המזרח בתקופה הקולוניאלית, אלא יש "מפגש" תרבותי, בו כולם משפיעים על כולם והתוצאות הן פרי של הכלאה בין הצדדים. בניגוד לספרות הפוסטקולוניאליסטית שנשענה על הדיכוטומיה מזרח מול מערב, כפי שהובלה בידי אדוארד סעיד, טענתו של באבא שונה. לפי באבא, השלטון הקולוניאליסטי ספג ערכים ומאפייני תרבות מהחברה הנשלטת. בנוסף הנחיל השלטון הקולוניאליסטי למקומיים חשיפה לתרבות אחרת והגדרה מחודשת של זהותם העצמית. ההודים, לדוגמה, למדו מהאנגלים פרק בהלכות שלטון ובבניית אומה, ידע שאיפשר להם, בסופו של דבר, להתקומם נגד האנגלים ולדרוש עצמאות.
התפיסה ההיברידית מתנגדת לראייה דיכוטומית של כובש מדכא מול נכבש מדוכא. בכך, נתפס באבא כמי שיוצא נגד אדוארד סעיד, שעיקר הביקורת על ספרו אוריינטליזם היא בראייתו את היחסים בין הכובש והנכבש כבינאריים. אך למרות שסעיד ובאבא מתוארים כנמצאים על שני קטבים מנוגדים בספרות הפוסט-קולוניאלית, יהודה שנהב ואחרים סברו כי מדובר בניגוד מדומה. באבא המסתמך על אפיסטמולוגיה היברידית, בוחן את האינטראקציה והיחסים המורכבים שבין הכובש לנכבש, כך שבמובן זה עמדתו של באבא אינה מנוגדת לזו של סעיד, אלא משלימה אותה. שנהב מציע כי עבודתו של ברונו לאטור מציגה אופציה תאורטית המשלבת את הבינאריות וההיברידיות שבעבודותיהם של סעיד ובאבא. כיוון שלאטור מראה כיצד ההיברידיזציה והבינאריות מתקיימות זו לצד זו ומייצרות זו את זו, כך שניתן לראות באוריינטליזם שיח היברידי שעבר טיהור, שיח בעל שוליים רחבים.
ביקורת

על סגנון כתיבתו של הומי באבא נמתחה ביקורת כי הוא קשה לקריאה ומשתמש בז'רגון קשה לפענוח ומאפשר רק לחבורה מצומצמת, אם בכלל, להבינו. כתב העת "פילוסופיה וספרות" (Philosophy and Literature) בחר בו במקום השני ב"תחרות הכתיבה הגרועה" לשנת 1998 (במקום הראשון זכתה ג'ודית באטלר).
יש מלומדים הטוענים כי מאחורי הז'רגון והבאזוורדס לא מסתתר דבר. כך, חוקרת השירה פרופסור מרג'ורי פרלוף מאוניברסיטת סטנפורד אמרה שהיא מאוד התאכזבה כששמעה על מינויו באוניברסיטת הרווארד וכי אין לבאבא מה לומר. פרופסור מרק קריספין מילר מאוניברסיטת ניו יורק אמר כי אין משמעות לכתיבתו, מעבר למטבעות הלשון החדשות והבאזוורדס בעלי הצליל הלטיני וכי הוא (מילר) אינו מבין בדרך כלל על מה באבא מדבר.
בתשובה לשאלה בראיון אודות תגובתו למבקריו אמר באבא כי מרגיז אותו כשמדברים על כתיבה נגישה ללא הבנה במה הדבר כרוך. הוא הביא לדוגמה את המדור המדעי בניו יורק טיימס וציין כי המאמרים שם לא תמיד מובנים לו במלואם, אך אין פירושו כי הוא אינו מתעניין בהם כלל. בדומה הוא גרס כי למאמרים במדעי הרוח יש שפה פילוסופית משלהם והם לא אמורים להיות כתובים בשפה המובנת ל"אדם מהרחוב".
הערות שוליים

↑  ראו קורות חייו האקדמיים.
↑  The Bad Writing Contest
↑  New York Times 17 November 2001
↑  The Hindu : Literary Review : Towards a global cultural citizenship
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007430487505171  PLWABN: 9810548801005606  BNE: XX856774  BnF: cb12419413z (data)  CANTIC: a11705048  CiNii: DA04793457  GND: 119556154  ICCU: MILV078732  ISNI: 0000 0001 2321 5758  LCCN: n88196274  LNB: 000010854  NDL: 01004506  NKC: zcu2009506899  NLA: 35684166  NLG: 134029  NLK: KAC200302296  NTA: 086988255  SNAC: w6gf25w4  SUDOC: 033315973  Trove: 1041346  ULAN: 500253757  VIAF: 111325907   WorldCat (עם VIAF): 111325907
הורמיזד הראשון

הורמיזד הראשון (בפרסית אמצעית: 𐭠𐭥𐭧𐭥𐭬𐭦𐭣) היה מלך פרס השלישי מהשושלת הסאסאנית, לאחר מותו של שאפור הראשון. הוא היה בנו השלישי של שאפור הראשון ומלך תקופה קצרה בין שנת 270 לשנת 271. לא ידוע הרבה על שלטונו, הוא בנה את העיר הורמיזד-ארדשיר (כיום אהוואז).
אטימולוגיה

השם הורמיזד (מאוית גם כהורמזד או הורמוזד) הוא שמו של האל הראשי בזורואסטריות, שמו המלא היה הורמיזד-ארדשיר כאשר השם ארדשיר מבטא את העיקרון של ההליכה בדרך האמת.