stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כוכב נולד (סרט, 2018)
הערות שוליים

↑  (A Star is Born (2018 באתר the-numbers.com
↑  Why Every Era Gets the A Star Is Born It Deserves, ואניטי פייר, אוקטובר 2018
↑  Carrie Wittmer, All of the 'A Star Is Born' movies ranked from worst to best, Business Insider (באנגלית אמריקאית)
↑  Brian Truitt, Every version of 'A Star Is Born' (including Lady Gaga/Bradley Cooper's new one), ranked, USA TODAY (באנגלית אמריקאית)
↑  Kring-Schreifels, Jake (2018-10-04). "4 Stars, 4 Distinct Eras: Which Version of 'A Star Is Born' Does It Best?". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2023-02-07.
↑  Joe Lynch, Every Version of ‘A Star Is Born’ Ranked Worst to Best, Billboard, ‏2018-10-04 (באנגלית אמריקאית)
| פרס סטלייט לסרט הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| דרמה (1996–2009, 2018–הווה) | פארגו (1996) ‏•‏‏ טיטניק (1997) ‏•‏‏ הקו האדום (1998) ‏•‏‏ המקור (1999) ‏•‏‏ טראפיק (2000) ‏•‏‏ בחדר המיטות (2001) ‏•‏‏ הרחק מגן עדן (2002) ‏•‏‏ באמריקה (2003) ‏•‏‏ מלון רואנדה (2004) ‏•‏‏ הר ברוקבק (2005) ‏•‏‏ השתולים (2006) ‏•‏‏ ארץ קשוחה (2007) ‏•‏‏ נער החידות ממומביי (2008) ‏•‏‏ מטען הכאב (2009) ‏•‏‏ סיפורו של רחוב ביל (2018) ‏•‏‏ פורד נגד פרארי (2019) ‏•‏‏ ארץ נוודים (2020) ‏•‏‏ בלפסט (2021) ‏•‏‏ אהבה בשחקים: מאווריק (2022) ‏•‏‏ אופנהיימר (2023) ‏•‏‏ הברוטליסט (2024) |  |
| מוזיקלי או קומדיה (1996–2009, 2018–הווה) | אוויטה (1996) ‏•‏‏ הכי טוב שיש (1997) ‏•‏‏ שייקספיר מאוהב (1998) ‏•‏‏ להיות ג'ון מלקוביץ' (1999) ‏•‏‏ האחות בטי (2000) ‏•‏‏ מולין רוז' (2001) ‏•‏‏ החתונה היוונית שלי (2002) ‏•‏‏ אבודים בטוקיו (2003) ‏•‏‏ דרכים צדדיות (2004) ‏•‏‏ הולך בדרכי (2005) ‏•‏‏ נערות החלומות (2006) ‏•‏‏ ג'ונו (2007) ‏•‏‏ חופשייה ומאושרת (2008) ‏•‏‏ Nine‏ (2009) ‏•‏‏ האקסים של החברה שלי (2010) ‏•‏‏ כוכב נולד (2018) ‏•‏‏ היו זמנים בהוליווד (2019) ‏•‏‏ הבמה של ראדה (2020) ‏•‏‏ טיק, טיק... בום! (2021) ‏•‏‏ הכול בכל מקום בבת אחת (2022) ‏•‏‏ נשארים לחג (2023) ‏•‏‏ אנורה (2024) |  |
| סרט קולנוע (2010–2017) | הרשת החברתית (2010) ‏•‏‏ היורשים (2011) ‏•‏‏ אופטימיות היא שם המשחק (2012) ‏•‏‏ 12 שנים של עבדות (2013) ‏•‏‏ בירדמן (2014) ‏•‏‏ ספוטלייט (2015) ‏•‏‏ לה לה לנד / מנצ'סטר ליד הים (2016) ‏•‏‏ ארץ אלוהים / שלושה שלטים מחוץ לאבינג, מיזורי (2017) |  |
| סרט עצמאי | שחור על לבן (2018) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010180014605171  LCCN: no2018139772   WorldCat (עם LCCN): no2018-139772
אסון המוקש בבאר אורה

| --- | --- |
 תאריך:  18 במרץ 1968
 תאריך עברי:  י"ח באדר ה'תשכ"ח
 מקום:  נחל רחם, כיום אזור באר אורה
 מטרה:  אוטובוס תלמידים של הגימנסיה העברית "הרצליה"
 סוג:  מוקש
 הרוגים:  2
 פצועים:  26
 
אסון המוקש בבאר אורה היה פיגוע טרור, שהתרחש ביום שני, 18 במרץ 1968, ובו הוטמן מוקש בדרך נחל רחם, כיום היציאה מהיישוב באר אורה. המוקש הונח על ידי מחבלים שהסתננו מירדן, והתפוצץ כאשר עלה עליו אוטובוס של תלמידי בית הספר גימנסיה הרצליה שטיילו במקום. בפיגוע נרצחו 2 אנשים ונפצעו 26.
הפיגוע

ב-18 במרץ 1968 טיילו 150 תלמידי שמינית מבית הספר גימנסיה הרצליה במסגרת טיול שנתי להרי אילת והערבה, תלמידי בית הספר לנו ליד מלון על קו החוף באילת. יום לאחר מכן כאשר החלו לרדת מנחל רחם, אחד האוטובוסים עלה על המוקש שהונח והתפוצץ, וכתוצאה מהפיצוץ נפצעו 26 תלמידים ונרצחו ד"ר פסח מיילן ששימש רופא מלווה והחייל חנן כלב ששימש כמדריך ומאבטח, המוקש במשקל 10 ק"ג נפץ הונח על ידי מחבלים מירדן מארגון הטרור פת"ח שפעלו בשיתוף פעולה מלא עם צבא ירדן.
חקירת הפיגוע

מחקירת הפיגוע עלה כי המוקש הונח על ידי מחבלים שחדרו מגבול ירדן, וכי מדובר במוקש מדגם מארק 7 שהכיל כ-10 ק"ג חומר נפץ. במקום נתגלו עקבות 3 אנשים שהוליכו לכיוון גבול ירדן המרוחק כ-2.5 ק"מ ממקום הפיגוע. הערכת גורמי הביטחון הייתה כי חוליית המחבלים של הפתח היא שהניחה את המוקש והיא פעלה בתיאום מלא עם הצבא הירדני וייתכן כי היא אותה חוליית מחבלים שביצעה פיגוע תופת כמה ימים לפני כן באילת בה נפצע קשה נהג המונית אלפונסו בר-אור בוארון שנפטר מפצעיו ב-2007.
תגובות

דובר צה"ל והממשלה הכריזו שתגובה לפיגוע תבוא. יומיים לאחר הפיגוע יצא צה"ל לשני מבצעים מבצע אסותא ומבצע תופת.
הערות שוליים

↑  אמיר אורן, צה"ל חושף לראשונה את הכישלון בכראמה, באתר הארץ, 23 באפריל 2011
הנס מודרו

הנס מודרו (בגרמנית: Hans Modrow;‏ 27 בינואר 1928 – 10 בפברואר 2023) היה פוליטיקאי גרמני שכיהן כראש הממשלה הקומוניסטי האחרון של גרמניה המזרחית.
מודרו, שנכנס לתפקידו באמצע המהפכה השלווה, היה המנהיג דה פקטו של המדינה במשך רוב החורף של 1989 ו-1990. הוא היה דמות מעבר, וסלל את הדרך לבחירות החופשיות הראשונות והיחידות בגרמניה המזרחית וכלל פוליטיקאים רבים מהאופוזיציה בקבינט שלו.
לאחר סיום השלטון הקומוניסטי ואיחוד גרמניה מחדש הוא הורשע בהונאת בחירות ובעדות שקר על ידי בית המשפט המחוזי של דרזדן ב-1995 בשל היותו פקיד מפלגת האיחוד הסוציאליסטי (SED, מפלגת השלטון בגרמניה המזרחית) האחראי על תהליך הבחירות. מאוחר יותר הוא הורשע באישום הראשון ונידון למאסר על-תנאי של תשעה חודשים. הוא היה אחד מהבכירים לשעבר ב-SED הבודדים שלא גורשו, וכיהן כיושב ראש הכבוד של מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי (PDS) ונשיא "מועצת הזקנים" של מפלגת השמאל הגרמנית די לינקה משנת 2007 ועד מותו.
ביוגרפיה > ראשית חייו וחינוך

מודרו נולד ב-27 בינואר 1928 ביאסניץ (אנ'), מחוז פומרניה, הרייך הגרמני, כיום יאסייניצה, חלק מהעיירה פוליץ בפולין. כילד הוא היה מנהיג סניף הנוער ההיטלראי ולמד בפולקסשול. הוא הוכשר כמכונאי מ-1942 עד 1945, והיה מלא בשנאה עזה כלפי הבולשביקים, אותם ראה כתתי-אדם, נחותים מהגרמנים מבחינה פיזית ומוסרית. במשך שישה חודשים במהלך הפצצת בעלות הברית על שצ'צ'ין הוא שירת ככבאי מתנדב. מאוחר יותר שירת זמן קצר בפולקסשטורם בינואר 1945, ולאחר מכן נלכד כשבוי מלחמה על ידי הצבא האדום הסובייטי בשטרלזונד במאי 1945. הוא ואסירים גרמנים נוספים נשלחו לעבודה בחווה בפומרניה הרחוקה. עם הגעתו נגנב תרמילו, מה שגרם לו להתחיל לפקפק באחוות הגרמנים, כביכול. ימים לאחר מכן הוא מונה לנהג של קפטן סובייטי, ששאל אותו על היינריך היינה, משורר גרמני. מודרו מעולם לא שמע על היינה והרגיש נבוך מכך שהאנשים שעליהם חשב כ"תת-אדם" יודעים על התרבות הגרמנית יותר ממנו. לאחר שהועבר למחנה שבויים ליד מוסקבה, הוא הצטרף לוועד הלאומי למען גרמניה החופשית עבור חברי הוורמאכט וקיבל הכשרה במרקסיזם-לניניזם, אידאולוגיה אותה אימץ. עם שחרורו בשנת 1949 עבד כמכונאי עבור מפעל הרכבות LEW הניגסדורף. באותה שנה הצטרף למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (SED).
מ-1949 עד 1961 עבד מודרו בתפקידים שונים בנוער הגרמני החופשי (FDJ) בברנדנבורג, מקלנבורג וברלין, וב-1952–1953 למד במכללת קומסומול במוסקבה. בשנת 1953 השתתף בהלווייתו של מנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין. מ-1953 עד 1961 הוא שימש כפעיל FDJ בברלין המזרחית. מ-1954 עד 1957 למד בבית הספר קרל מרקס של ה-SED בברלין, וסיים את לימודיו כמדען חברתי. בשנים 1959–1961 למד באוניברסיטה לכלכלה בברלין-קרלשורסט וקיבל תואר כלכלן. הוא קיבל את הדוקטורט שלו באוניברסיטת הומבולדט של ברלין בשנת 1966. שירות הביון הפדרלי של גרמניה המערבית (BND) עקב אחרי מודרו בתצפית מ-1958 עד 2013.
ביוגרפיה > קריירה במפלגה הקומוניסטית

למודרו הייתה קריירה פוליטית ארוכה בגרמניה המזרחית, כששימש כחבר בפולקסקאמר מ-1957 עד 1990 ובוועד המרכזי של ה-SED מ-1967 עד 1989. בין השנים 1961–1967 היה המזכיר הראשון של הנהלת המחוז של ה-SED בברלין-קופניק ומזכיר התסיסה והתעמולה בשנים 1967–1971 בהנהגת ה-SED בברלין. במהלך תקופה זו היה מעורב בהקמת מועדון הכדורגל אוניון ברלין. בשנים 1971 עד 1973 עבד כראש מחלקת התסיסה של ה-SED. בשנת 1975 הוענק לו מסדר ההצטיינות הפטריוטי של גרמניה המזרחית ומסדר קרל מרקס בשנת 1978.
משנת 1973 ואילך הוא היה המזכיר הראשון של ה-SED בדרזדן, העיר השלישית בגודלה בגרמניה המזרחית. נמנע ממנו להתרומם מעבר לראש מפלגה מקומית, בעיקר מפני שהיה אחד ממנהיגי ה-SED הבודדים שהעזו למתוח ביקורת פומבית על ראש ה-SED הוותיק, אריך הונקר. הוא פיתח כמה קשרים חשובים עם ברית המועצות, כולל המנהיג הסובייטי מיכאיל גורבצ'וב. מודרו תמך בתחילה ברפורמות הגלאסנוסט והפרסטרויקה של גורבצ'וב. בתחילת 1987 בחנו גורבצ'וב והק.ג.ב. בחנו את האפשרות למנות את מודרו כיורשו של הונקר. בשנים 1988–1989 ניהל השטאזי, בהוראת הונקר ואריך מילקה, ניהלה מבצע מעקב מסיבי נגד מודרו במטרה לאסוף מספיק ראיות כדי להרשיעו בבגידה.
ביוגרפיה > המהפכה השלווה וראשות הממשלה

במהלך המהפכה השלווה של 1989 הורה מודרוב לאלפי אנשי פולקספוליציי, שטאזי, קבוצות המאבק של מעמד הפועלים וכוחות צבא העם הלאומי לעצור הפגנה בדרזדן האופטבאנהוף ב-4-5 באוקטובר. כ-1,300 בני אדם נעצרו. בטלקס סודי ביותר ומוצפן להונקר ב-9 באוקטובר דיווח מודרו: "במחויבות הנחושה של החברים לגופי הביטחון, דוכאו התפרעויות הטרור נגד המדינה".
כשהונקר הופל ב-18 באוקטובר, קיווה גורבצ'וב שמודרו יהפוך למנהיג ה-SED החדש, אך במקומו נבחר אגון קרנץ. הוא הפך לראש הממשלה בעקבות התפטרותו של וילי שטוף ב-13 בנובמבר, ארבעה ימים לאחר נפילת חומת ברלין. ה-SED ירד רשמית מהשלטון ב-1 בדצמבר. קרנץ התפטר יומיים לאחר מכן, ב-3 בדצמבר. מכיוון שראשות הממשלה הייתה המשרה הממלכתית הגבוהה ביותר בגרמניה המזרחית, הפך מודרו למנהיג דה פקטו של המדינה.
כדי להימנע מדרישת האופוזיציה לפירוק מוחלט של השטאזי שונה שמו ל"משרד לביטחון לאומי" (Amt für Nationale Sicherheit – AfNS) ב-17 בנובמבר 1989. גם הניסיון של מודרו למתג אותו מחדש כ"משרד להגנת החוקה של גרמניה המזרחית" (Verfassungsschutz der DDR) נכשל עקב לחץ מצד הציבור ומפלגות האופוזיציה, וה-AfNS פורק ב-13 בינואר 1990. ממשלת מודרו נתנה הוראה להשמיד תיקי שטאזי מפלילים.
ב-7 בדצמבר 1989 קיבל מודרו את הצעתן של קבוצות האופוזיציה בשולחן העגול (אנ') לקיים בחירות חופשיות (אנ') בתוך שישה חודשים. מודרו והשולחן העגול הסכימו ב-28 בינואר להקדים את הבחירות ל-18 במרץ. בשלב זה הוסיפה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי את "מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי" לשמה. החלק "האיחוד הסוציאליסטי" הוסר ממנו בפברואר. חלק ממפלגות השולחן העגול חתרו למודל "דרך שלישית" של סוציאליזם דמוקרטי ולכן הסכימו עם מודרו להאט או לחסום איחוד מחדש עם גרמניה המערבית הקפיטליסטית. כשכוחו של משטר המפלגה הסוציאליסטית הולך ונחלש, מודרו הציע ב-1 בפברואר 1990 תהליך איטי בן שלושה שלבים שייצור קונפדרציה גרמנית נייטרלית והמשיך להתנגד לאיחוד "מהיר". קריסת כלכלת גרמניה המזרחית בתחילת 1990 והבחירות החופשיות המתקרבות אפשרו לממשלתו של הלמוט קוהל בבון להתעלם מהדרישה של מודרו לנייטרליות.
מ-5 בפברואר 1990 ואילך, כלל מודרו שמונה נציגים של מפלגות אופוזיציה וקבוצות זכויות האזרח כשרים ללא תיק בקבינט שלו. ב-13 בפברואר 1990 נפגש מודרו עם קנצלר גרמניה המערבית הלמוט קוהל, וביקש הלוואת דיור בסך 15 מיליארד מארק גרמני, אשר נדחתה על ידי קוהל. מודרו נשאר ראש הממשלה עד הבחירות ב-18 במרץ 1990. המפלגה גירשה את הונקר, קרנץ ומנהיגים אחרים מהתקופה הקומוניסטית בפברואר 1990.
ביוגרפיה > הרשעה פלילית

ב-27 במאי 1993 הרשיע בית המשפט המחוזי של דרזדן את מודרו בהונאת בחירות שבוצעה בבחירות המוניציפליות בדרזדן במאי 1989 על ידי המעטת אחוז המצביעים שסירבו להצביע עבור הרשימה המפלגתית. הוא הודה באשמה, אך טען שהמשפט הונע ממניעים פוליטיים וכי לבית המשפט אין סמכות שיפוט על פשעים שבוצעו בגרמניה המזרחית. השופט סירב להטיל עונש מאסר או קנס. בית המשפט המחוזי בדרזדן ביטל את ההחלטה באוגוסט 1995 ומודרו נידון לתשעה חודשי מאסר על-תנאי.
ביוגרפיה > חיים מאוחרים ומותו

לאחר איחוד גרמניה מחדש כיהן מודרו כחבר בבונדסטאג (1990–1994) ובפרלמנט האירופי (1999–2004). לאחר שעזב את תפקידו כתב מספר ספרים על חוויותיו הפוליטיות, השקפותיו הפוליטיות המרקסיסטיות ואכזבתו מפירוק הגוש המזרחי. אף על פי שתמך ברפורמות של גורבצ'וב בשנות ה-80, לאחר נפילת הקומוניזם ביקר אותן על כך שהחלישו את כלכלת הגוש המזרחי. בשנת 2006 הוא האשים גרמניה המערבית בהרג המזרח גרמנים על ידי המשטר הקומוניסטי בחומת ברלין, ולאחר מכן הגן על בניית החומה כאמצעי הכרחי למניעת מלחמת עולם שלישית. הוא גם כינה את גרמניה המזרחית "דמוקרטיה יעילה". הוא ספג ביקורת על שמירה על קשרים עם קבוצות נאו-סטליניסטים. בשנת 2018 הוא תבע את שירות הביון הפדרלי של גרמניה על גישה לתיקי מודיעין מערב גרמנים עליו מתקופת המלחמה הקרה. ב-2019 הוא מתח ביקורת על הרחבת נאט"ו, ארגון שהתנגד לחברותה של גרמניה המאוחדת בו. מודרו מת ב-10 בפברואר 2023, בגיל 95.
גלריה

מודרו (משמאל) עם קנצלר גרמניה המערבית הלמוט קוהל במהלך פתיחת שער ברנדנבורג ב-22 בדצמבר 1989
מודרו נואם בעצרת ב-13 במרץ 1990
מודרו ב-1989
מודרו ב-1989
שלישיית בלוויל

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  סילוויין שומה 
 הופק בידי:  דידה ברונר   פול קדיו   רג'יס גזלבש   קולין רוז   ויויאן ואנפלטרן
 תסריט:  סילוויין שומה, ז'אק טאטי 
 עריכה:  דומיניק ברון שנטל קוליבר ברונר דומיניק לפבר
 שחקנים ראשיים:  ביאטריס בוניפאסי   לינה בודרו
 מדבבים:  Béatrice Bonifassi מישל רובין מתיו צ'דיד Camilia Blereau בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מוזיקה:  בנווה שארס
 מדינה:  קנדה, בלגיה, לטביה, הממלכה המאוחדת, צרפת, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  France 3, פואטו-שראנט, National Centre of Cinematography and Animated Pictures, פלנדריה, BBC Radio Bristol, שראנט, Telefilm Canada, Société de développement des entreprises culturelles, Canal+, BBC Worldwide 
 חברה מפיצה:  סוני פיקטשורז קלאסיק
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 בנובמבר 2003
 משך הקרנה:  78 דקות
 שפת הסרט:  צרפתית, אנגלית
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט ספורט, סרט דרמה, סרט הרפתקאות, סרט מוזיקלי 
 מקום התרחשות:  פריז, בלוויל 
 תקציב:  8,000,000‏$
 הכנסות:  14,776,760‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   tripletsofbelleville
 פרסים:  פרס ג'יני לסרט הטוב ביותר   מועמד לשני פרסי אוסקר
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
שלישיית בלוויל (בצרפתית: Les Triplettes de Belleville), הידוע גם בכינויו "בלוויל רנדוו" (בצרפתית: Belleville Rendez-vous), הוא סרט הנפשה בלגי-צרפתי-קנדי מאת סילוון קומה.
את הסרט דיבבו מישל קושטה, ז'אן קלוד דונדה, מישל רובין ומוניק וייגאס. הוא היה מועמד לפרס אוסקר על שיר מקורי, שיר הנושא של הסרט, "Belleville Rendez-Vous" ששר מתיו שדיד, וכן לפרס אוסקר בקטגוריית סרט ההנפשה הטוב ביותר. הסרט זכה בפרס סזאר על הפסקול שלו, ובפרס לומייר ובפרס ג'יני לסרט הטוב ביותר.
תקציר העלילה

בתחילת הסרט מוצגת פרודיה מונפשת בסגנון שנות ה-30 של המאה ה-20, המציגה שלישייה של זמרות: ויולט, בלנש ורוז (לפי צבעיו של דגל צרפת: כחול, לבן ואדום). לאחר מכן הסרט מתמקד במאדאם סוזה, אישה מבוגרת המגדלת את נכדה צ'מפיון, שהתייתם בילדותו. כדי לעודד את צ'מפיון לאחר מות הוריו, סוזה מנסה לפתות אותו במתנות (כלב קטן, רכבת צעצוע), אולם מצליחה לשמח אותו רק כאשר היא קונה לו זוג אופניים, אחרי שהיא מגלה את הערצתו לרוכבי אופניים.
לאחר שנים של רכיבה ואימונים שנערכים בהדרכתה, צ'מפיון מתחרה בטור דה פרנס. תוך כדי המרוץ הוא ושני רוכבים נוספים נחטפים לעיר הדמיונית בלוויל, הדומה לניו יורק בשנות ה-50 של המאה ה-20, ולה מאפיינים של מונטריאול ושל פריז (אף שמדברים בה רק צרפתית).
הסבתא רודפת אחרי האונייה שחטפה את צ'מפיון בסירת דוושות ששכרה, ומגיעה לעיר הזרה. שם היא מאבדת את עקבותיו ונשארת ללא פרוטה. החוטפים הם חברי מאפיה, המהמרים על הרוכבים בתחרויות אופניים שנערכות במרתף של מועדון יין צרפתי.
הסבתא פוגשת את שלישיית בלוויל, כעת בזקנתן, ובעזרתן ובעזרת הכלב המשפחתי ברונו מצליחה לחלץ את נכדה רגע לפני שהורגים אותו, ואף להרוג את חברי המאפיה.
הסרט הוא סרט סאטירי המתאר את החברה הצרפתית כחברה של גברים עצלנים ופחדנים שבהם שולטות נשים שמנות, ואת החברה האמריקאית כחברה של מאפיונרים גדולים ושל נשים הסובלות מהשמנת יתר.
הסרט חסר מלל, למעט תיאורו של  הטור דה פרנס ונאום שנושא שארל דה גול ומוקרן באחד הקטעים.
הכותב, סילוון קומה, התוודה שהסדרה הקומית האנגלית "המלון של פולטי" השפיעה על עלילת הסרט (דמות המלצר במסעדה שבסרט היא דמותו של בזיל פולטי). כמו כן ניכרת השפעה מצד סרטיו של הבמאי הצרפתי ז'אק טאטי.
עטיפת ה-DVD
אי הכלבים (סרט)

ערך זה עוסק בסרט של וס אנדרסון. אם התכוונתם לחצי האי במזרח לונדון, ראו .
| --- | --- |

 מבוסס על:  רעיון של וס אנדרסון, ג'ייסון שוורצמן, רומן קופולה וקוניצ'י נומורה
 בימוי:  וס אנדרסון
 הופק בידי:  וס אנדרסון, ג'רמי דוסון, סקוט רודין, סטיבן ריילס
 תסריט:  וס אנדרסון
 עריכה:  ראלף פוסטר, אדוורד בורש
 מדבבים:  בריאן קראנסטון   אדוארד נורטון   ביל מארי   ג'ף גולדבלום   בוב בלבן   גרטה גרוויג   פרנסס מקדורמנד   הארווי קייטל   לייב שרייבר   סקרלט ג'והנסון   טילדה סווינטון   פ. מארי אברהם   קן ואטאנבה   יוקו אונו
 מוזיקה:  אלכסנדר דספלה
 צילום:  טריסטאן אוליבר
 מדינה:  ארצות הברית, גרמניה
 חברת הפקה:  American Empirical Pictures, Indian Paintbrush, חטיבת ההנפשה של פוקס המאה ה-20, Annapurna Pictures 
 חברה מפיצה:  20th Century Fox France, סרצ'לייט פיקצ'רס, דיסני+ 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2018
 משך הקרנה:  101 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית, יפנית
 סוגה:  הנפשה, קומדיה, דרמה, סאטירה
 מקום התרחשות:  יפן 
 הכנסות באתר מוג'ו:   isleofdogs
 פרסים:  פרס דוב הכסף
 www.isleofdogsmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
אי הכלבים (באנגלית: Isle of Dogs; ביפנית: 犬ヶ島; הפבורן: Inugashima) הוא סרט הנפשה בסטופ מושן משנת 2018, אותו הפיק, כתב וביים וס אנדרסון. את הסיפור פיתח אנדרסון יחד עם ג'ייסון שוורצמן, רומן קופולה וקוניצ'י נומורה. הסרט מתרחש ביפן דיסטופית בעתיד הלא רחוק. בסרט, נער בן 12 וחבורת כלבים, מחפשים את כלבו האבוד באי אליו הוגלו כל הכלבים בעיר, לכאורה בשל התפרצות שפעת כלבים.
אנסמבל המדבבים כולל את בריאן קראנסטון, אדוארד נורטון, ביל מארי, ג'ף גולדבלום, בוב בלבן, גרטה גרוויג, פרנסס מקדורמנד, הארווי קייטל, לייב שרייבר, סקרלט ג'והנסון, טילדה סווינטון, פ. מארי אברהם, קן ואטאנבה ויוקו אונו.
הפקת הסרט היא קופרודוקציה אמריקאית-גרמנית. הסרט הופק על ידי חברת Indian Paintbrush וחברת ההפקה של אנדרסון American Empirical Pictures. הסרט פתח את פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-68, וזיכה את אנדרסון בפרס דוב הכסף לבמאי הטוב ביותר.
מדבבים

בריאן קראנסטון - צ'יף
קויו ראנקין - אטרי קובאיאשי
אדוארד נורטון - רקס
ביל מארי - בוס
ג'ף גולדבלום - דוק
בוב בלבן - קינג
קוניצ'י נומורה - קובאיאשי, ראש העיר
אקירה טאקטיאמה - מייג'ר דומו
גרטה גרוויג - טרייסי ווקר
פרנסס מקדורמנד - מתורגמנית
הארווי קייטל - גונדו
לייב שרייבר - ספוטס
סקרלט ג'והנסון - נוטמג
טילדה סווינטון - אורקל
פ. מארי אברהם - יופיטר
קן ואטאנבה - פרופסור ואטאנבה
אנג'ליקה יוסטון - פודל אילם
יוקו אונו - יוקו אונו, עוזרת מחקר
לוגו הסרט במקור
הכלב "ספוטס" אותו מדבב לייב שרייבר
מימין לשמאל: אנטול ובר, קוניצ'י נומורה, ג'ף גולדבלום, לייב שרייבר, קווין ראנקין ווס אנדרסון
מימין לשמאל: בריאן קראנסטון, גרטה גרוויג, ביל מארי, בוב בלבן ורומן קופולה
היימו פפייפנברגר

היימו פפייפנברגר (בגרמנית: Heimo Pfeifenberger, נולד ב-29 בדצמבר 1966 בצדרהאוס שבאוסטריה) הוא כדורגלן עבר אוסטרי ששיחק בעמדות החלוץ והקשר ההתקפי. עיקר הצלחתו של פפייפנברגר כשחקן היה בקבוצת אוסטריה זלצבורג האוסטרית, במדיה הוכתר כמלך השערים של הבונדסליגה האוסטרית ונבחר ככדורגלן השנה באוסטריה לשנת 1994. פפייפנברגר ערך 40 הופעות במדי נבחרת אוסטריה, עמה השתתף במונדיאל 1990 ובמונדיאל 1998, והבקיע במדיה תשעה שערים. כיום פפייפנברגר הוא מאמן כדורגל, שאימן לאחרונה את וולפסברגר מהבונדסליגה האוסטרית.
קריירת מועדונים

פפייפנברגר גדל במועדון הנוער בעירו צדרהאוס, ובשנת 1987 החל לשחק בבוגרים של אוסטריה זלצבורג, שכונתה אז בשם קזינו זלצבורג (כיום רד בול זלצבורג). בעונת הבכורה שלו בקבוצה הבקיע 13 שערים ב-30 הופעות, ולאחר עונה אחת חתם בראפיד וינה, הדאבליסטית הטרייה והקבוצה הטובה ביותר באוסטריה באותה תקופה. פפייפנברגר שיחק בראפיד וינה במשך ארבע עונות, בהן הבקיע 42 שערי ליגה ב-117 הופעות, אך לא הצליח לזכות בתארים בתקופתו בקבוצה. בקיץ 1992 חזר פפייפנברגר לאוסטריה זלצבורג, והיה חלק בלתי נפרד מאחת התקופות הטובות בתולדות המועדון. בעונתו השנייה במועדון, 1993/94, זכה פפייפנברגר באליפות הבונדסליגה האוסטרית עם אוסטריה זלצבורג, כאשר הוא גם סיים כמלך השערים של הליגה עם 14 כיבושים, ונבחר ככדורגלן השנה באוסטריה. באותה עונה, פפייפנברגר הוביל את אוסטריה זלצבורג לגמר גביע אופ"א, כאשר הבקיע מספר שערים חשובים בדרך לגמר, בו פגשה אוסטריה זלצבורג את אינטר מילאנו למפגש גמר כפול. במשחק הראשון ניצחה אינטר בתוצאה 1-0, ופפייפנברגר קיבל כרטיס צהוב שמנע ממנו להשתתף בגומלין, שגם בו הפסידה אוסטריה זלצבורג בתוצאה 1-0. בעונת 1994/95 זכה פפייפנברגר באליפות שנייה ברצף עם אוסטריה זלצבורג. בשתי עונות אלה זכה פפייפנברגר גם במשחק הסופר קאפ האוסטרי, לאחר ניצחונות בתוצאה 1-2 על אוסטריה וינה ועל ראפיד וינה. בקיץ 1996 עזב פפייפנברגר את אוסטריה זלצבורג לאחר ארבע עונות, בהן הבקיע 58 שערי ליגה ב-122 הופעות, וחתם בקבוצת ורדר ברמן מהבונדסליגה הגרמנית.
פפייפנברגר שיתף פעולה בקישור של ורדר ברמן עם חברו לנבחרת אוסטריה, אנדי הרצוג, ועם שחקנים כדיטר איילטס, ינס טוט ומרקו בודה. בשתי עונותיו של פפיינברגר בקבוצה, ברמן סיימה במרכז הטבלה, כאשר בעונה השנייה פחתה כמות ההופעות של פפייפנברגר. לאחר שתי עונות, עזב פפייפנברגר את ורדר ברמן, לאחר שערך 43 הופעות והבקיע חמישה שערים, וחזר לקדנציה שלישית באוסטריה זלצבורג. קדנציה זו הייתה ארוכה יותר משתי הקודמות וארכה שבע עונות, אך פפייפנברגר סבל מפציעות ולא שיחק באופן סדיר בתקופה זו, בה לא זכתה הקבוצה בתארים. בשנת 2005 פרש פפייפנברגר ממשחק פעיל, לאחר שהוסיף 15 שערים ב-91 הופעות ליגה למאזנו באוסטריה זלצבורג, וסך הכל 86 שערי ליגה ב-241 הופעות בקבוצה זו בשלוש הקדנציות. בשנת 2007 חזר פפייפנברגר לשחק כדורגל, כאשר ערך הופעות בודדות בקבוצת זיקירכן 1945 ובקבוצת גרודיג.
קריירה בינלאומית

פפייפנברגר ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת אוסטריה בשנת 1989, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1990 מול נבחרת איסלנד. אוסטריה ופפיינפברגר העפילו למונדיאל 1990 עצמו, בו נכלל פפייפנברגר בסגל האוסטרי, אך לא שיחק דקה, ואוסטריה הודחה מהמונדיאל לאחר שלב הבתים. פפייפנברגר ניסה להעפיל עם אוסטריה למספר טורנירים, והצליח לעשות זאת במונדיאל 1998. במונדיאל זה, אוסטריה צברה שתי נקודות, והודחה בתום שלב הבתים. פפייפנברגר פתח בכל שלושת המשחקים של אוסטריה. לאחר מונדיאל זה פרש פפייפנברגר מהנבחרת, לאחר שהבקיע במדיה תשעה שערים ב-40 הופעות.
קריירת אימון

לאחר פרישתו, עסק פפייפנברגר באימון נוער ברד בול זלצבורג, ואחר כך אימן בגרודיג. בהמשך שימש עוזר מאמן בנבחרת אוסטריה בכדורגל עד גיל 21, ומאמן ראשי במועדונים קטנים כמו אקזמס-גצנס ווינר נוישטאט. החל משנת 2015 פפייפנברגר הוא מאמנה של קבוצת וולפסברגר מהבונדסליגה האוסטרית.
בשנת 2020 החל לאמן גרודיג האוסטרית.
תארים

עם אוסטריה זלצבורג:
אליפות הבונדסליגה האוסטרית: 1993/94, 1995/95
הסופר קאפ האוסטרי: 1994, 1995
תארים אישיים:
מלך השערים של הבונדסליגה האוסטרית: 1994
כדורגלן השנה באוסטריה: 1994
נחום לנגנטל

נחום לנגנטל (נולד ב-20 בינואר 1960) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפד"ל בכנסת ה-15.
ביוגרפיה

לנגנטל, בנו של עו"ד בן ציון לנגנטל, מוותיקי המפד"ל, נולד וגדל בבני ברק. הוא אח של יפי גליק (שעד פטירתה הייתה נשואה ליהודה גליק) והרב שמואל טל. הוא התחנך בבית ספר של הזרם החרדי של החינוך העצמאי ובבית הספר סגולה בבני ברק, ובהמשך בישיבה התיכונית ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר ובישיבת ההסדר במעלה אדומים. לאחר שחרורו מצה"ל למד משפטים ותולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
לנגנטל נכנס לחיים הפוליטיים כבר בגיל צעיר. בשנת 1982 נבחר ליו"ר הדור הצעיר במפד"ל, תפקיד אותו מילא עד שנת 1993. בתחילת 1983 לנגנטל השתייך למחנה של זבולון המר וניסה לשכנע את הרב חיים דרוקמן לא לפרוש מהמפד"ל. בשנת 1983, בגיל 23, נבחר כחבר מועצה בגבעת שמואל, ואף שימש כממלא מקום ראש המועצה. בשנת 1993 התמנה למזכיר המדיני של המפד"ל. במקביל לתפקידיו הציבוריים עבד כעורך דין. וכן ערך, בשנת 1988, את הספר "במעגלי החיים", העוסק במעגלי החיים והשנה היהודיים, יחד עם הרב יונה מצגר הרב הראשי האשכנזי. לקראת הבחירות לכנסת בשנת 1988 התמודד לנגנטל על מקום ברשימת המפד"ל לכנסת, אך הצליח בקושי לעבור את השלב הראשון לאחר שלא זכה בתמיכה לה ציפה מסיעת הצעירים של זבולון המר.
בשנת 1996 עזב את עיסוקו כעורך דין והתמנה למנכ"ל משרד התחבורה בתקופת כהונתו של השר יצחק לוי, ומאוחר יותר בתקופת כהונתו של שאול יהלום. במסגרת תפקידו כמנכ"ל היה חבר בוועדת המנכ"לים למלחמה בתאונות הדרכים, שהמליצה על שימוש בסימולטורים בלימודי הנהיגה ועל מגרשי הדרכה לנהיגה בשעת חירום. עוד עסק בהפרטת אל על והתחבורה הציבורית. במהלך כהונתו נחתמו הסכמי תחבורה עם ירדן והושלמה הרפורמה ברשות הרישוי.
לנגנטל נבחר לכנסת ה-15 לאחר שיו"ר המפד"ל, יצחק לוי, התפטר מהכנסת עם מינויו לשר הבינוי והשיכון בממשלת ברק. כחבר הכנסת, עסק לנגנטל רבות בנושאי דת ומדינה, כאשר ניסה למצוא פתרונות שיוכלו לגשר על פערים בין דתיים לחילונים. הוא אף הירבה לעסוק בנושא תאונות הדרכים, וגם עמד בראש ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא.
לנגנטל השתייך לזרם המתון במפד"ל. זאת, בניגוד לאחיו הצעיר, הרב שמואל טל, שנחשב לאחד מרבני הציבור החרד"לי. בעבר נהגו השניים להתפלמס מעל דפי העיתונות לגבי השקפותיהם השונות. בשנת 1987 הוא יצא נגד הצעתו של יוסקה שפירא לשלם לערבים שיסכימו להגר מישראל. בשנת 1989 דרש למנוע מאנשי חב"ד לפעול במחנות של צה"ל.
עם התפזרות הכנסת ה-15, העדיף לנגנטל שלא להתמודד בשנית על מקום בכנסת. תחת זאת, פנה לעסקים, וכן הגיש תוכניות מסורת בערוץ הראשון.
ב-2005 פרסם את הספר "כשמשה פגש את בודהא", בעקבות סדרת ויכוחים שערך עם הבודהיסט ניסים אמון. כמו כן ערך, ביחד עם שוקי פרידמן, את קובץ המאמרים "הקונפליקט: דת ומדינה בישראל", וכן ערך את "פרשיות פרלמנטריות: חברי הכנסת כותבים על פרשת השבוע", בו כששים חברי כנסת מפרשים את פרשת השבוע לפי השקפותיהם המגוונות.
בשנת 2007 עמד בראש הוועדה המייעצת לסדרת "עם הספר", מיזם שהוא פרי יוזמתם של בנק הפועלים וידיעות אחרונות, לרגל 60 שנה למדינת ישראל.
בינואר 2015 נחקר באזהרה, יחד עם בנצי ליברמן, בשל חשד למעורבותם בפרשת שחיתות במינהל מקרקעי ישראל. לאחר החקירה הם נשלחו למעצר בית בן חמישה ימים. במרץ 2015 המליצה המשטרה להעמיד לדין את לנגנטל באשמת סיוע להפרת אמונים, אך פרקליטות המדינה החליטה לסגור את התיק נגדו.