stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם סימפסון
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בקיץ 1942 פיקד סימפסון על הדיוויזיה ה-30, ובאוקטובר באותה שנה מונה לפקד על הקורפוס ה-12, שזה עתה הוקם. באוקטובר 1943 קודם לדרגה זמנית של לוטננט גנרל והיה למפקד הארמייה הרביעית.
במאי 1944 יצא סימפסון לבריטניה על מנת להקים את מטה הארמייה האמריקנית התשיעית. הארמייה הפכה למבצעית ב-5 בספטמבר, ופעלה במסגרת קבוצת הארמיות ה-12. משימתה הראשונה הייתה שחרור העיר הצרפתית ברסט שבברטאן, בעוד שתי הארמיות האמריקניות האחרות בצרפת (הראשונה והשלישית) מתקדמות מזרחה.
בהמשך הצטרף סימפסון עם עוצבתו לקו החזית בגבול גרמניה. בנובמבר 1944 היא תקפה את קו זיגפריד. במהלך קרב הארדנים הועברה העוצבה לפיקודה של קבוצת הארמיות ה-21 הבריטית. הארמייה התשיעית השתתפה במסגרתה בצליחת נהר הריין במרץ 1945. באפריל 1945 שבה הארמייה שבפיקודו לפיקוד קבוצת הארמיות ה-12 ובאותו חודש הייתה הראשונה לחצות את נהר האלבה.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

ביוני 1945, לאחר כניעת גרמניה, שב סימפסון לארצות הברית. הוא מילא שליחות לסין, ולאחר מכן נטל את הפיקוד על הארמייה השנייה בטנסי. בנובמבר 1946 פרש מן השירות הצבאי. ביולי 1954 קודם על פי החלטת הקונגרס לדרגת גנרל (ארבעה כוכבים).
סימפסון נודע במראהו, שהפך לסמל שלו - גבה קומה וקרח לחלוטין.
סימפסון נפטר בשנת 1980 ונטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
עיטורים

סימפסון עוטר במדליית השירות המצוין (פעמיים), בעיטור כוכב הכסף, באות לגיון ההצטיינות ובאותות מערכה אמריקניים שונים. כמו כן הוענקו לו אות מסדר האימפריה הבריטית ואות לגיון הכבוד וצלב המלחמה הצרפתיים.
סימפסון (בשורה הקדמית, ראשון משמאל) בצילום קבוצתי של מפקדים אמריקניים בכירים בחזית אירופה, 1945
מיכאל שמרקין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בפברואר 1970 (בן 54) אודסה, ברה"מ 
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל 
 ספורט
 ענף ספורט:  החלקה אמנותית 
 
מיכאל שמרקין  (נולד ב-5 בפברואר 1970) הוא מחליק אמנותי על קרח. שמרקין היה הנציג הישראלי הראשון שהשתתף באולימפיאדת חורף. הוא השתתף בשתי אולימפיאדות חורף.
ביוגרפיה

שמרקין נולד באודסה, שהייתה חלק מברית המועצות. הוא החל להחליק על קרח בגיל צעיר. ב-1990 ייצג את ברית המועצות באליפות העולם לנוער, ולאחריה עלה לישראל והחל להתאמן במרכז קנדה במטולה.
האליפות המרכזית הראשונה בה ייצג שמרקין את ישראל הייתה אליפות העולם ב-1993 בפראג. שמרקין סיים במקום ה-19.
ב-1994 השתתף שמרקין באולימפיאדת החורף בלילהאמר, נורווגיה, ובכך הפך לישראלי הראשון שהשתתף באולימפיאדת החורף. הוא היה הנציג הישראלי היחיד באולימפיאדה זו, וסיים במקום ה-16.
ב-1998 השתתף באולימפיאדת החורף בנאגנו, יפן, וסיים אותה במקום ה-18.
בנוסף לשתי האולימפיאדות, ייצג שמרקין את ישראל ב-8 אליפויות עולם וב-5 אליפויות אירופה. מיקום השיא שלו בתחרויות אלה היה 11 (פעמיים, באליפויות העולם ב-1995 וב-1996).
ב-2002, משלא התאפשר לו להשתתף באולימפיאדת סולט לייק סיטי, פרש שמרקין מהחלקה וכיום הוא מאמן החלקה על קרח בניו יורק.
הישגים בתחרויות מרכזיות

1993 – אליפות העולם, פראג. מקום 19.
1994 – אולימפיאדת החורף, לילהאמר. מקום 16.
1994 – אליפות העולם, צ'יבה, יפן. מקום 14.
1995 – אליפות העולם, ברמינגהאם, בריטניה. מקום 11.
1996 – אליפות העולם, אדמונטון, קנדה. מקום 11.
1997 – אליפות אירופה, פריז. מקום 14.
1997 – אליפות העולם, לוזאן, שווייץ. מקום 15.
1998 – אליפות אירופה, מילאנו. מקום 13.
1998 – אולימפיאדת החורף, נאגנו. מקום 18.
1998 – אליפות העולם, מיניאפוליס. מקום 15.
2000 – אליפות אירופה, וינה. מקום 19.
2000 – אליפות העולם, ניס, צרפת. מקום 35.
2001 – אליפות אירופה, ברטיסלאבה, סלובקיה. מקום 20.
2001 – אליפות העולם, ונקובר. מקום 33.
2002 – אליפות אירופה, לוזאן. מקום 25.
חיים שושקס

חיים שושקס (1891 - 7 במאי 1964) היה כלכלן, עיתונאי, אתנוגרף ועסקן אמריקאי-יהודי יליד פולין.
נולד בביאליסטוק ולמד באוניברסיטת חראקוב והאוניברסיטה של בריסל. בין השנים 1918-1920 היה מנהל הבנק היהודי בחראקוב ובין השנים 1921-1923 היה מפקח הבנק הפולני הקואופרטיבי.
ב-1939 היה בין חברי המועצה היהודית בוורשה בעת הכיבוש הנאצי, ודיווח לעיתונות העולמית על התנהלות הנאצים ועל ההנחיות להקמת הגטו. בהמשך עותה שנה היגר לארצות הברית בה כיהן החל משנת 1941 כקונסול-כבוד של פולין. מעט לאחר הגעתו לארצות הברית החל לעבוד כעיתונאי במערכת 'דער טאג'. במסגרת תפקידו סייר ברחבי העולם וכתב על סוגיות הנוגעות ליהדות ולישראל.
בשנות ה-60 סייר במדינות הערביות במזרח התיכון: בסוריה, במצרים, ובלבנון, ודיווח בין היתר על מצב היהודים בהן. בירדן ביקר לאחר שנפגש עם המלך חוסיין בעצרת האו"ם וקיבל לכך את ברכתו, והגיע בין היתר גם למקומות הקדושים ליהדות שהיו תחת שלטון ירדני - הכותל המערבי, קבר רחל ומערת המכפלה. כשביקר בקהילה היהודית בלוב, נעצר וגורש מהמדינה. גם בקהילות היהודיות בברית המועצות ביקר עוד טרם הסרת מסך הברזל וכן ביקר את הקהילה היהודית באתיופיה, בדרום אמריקה ובדרום אפריקה. עוד ביקר בליבריה ובמרוקו.
ב-1959 היה בין יוזמי הקמת איגוד עיתונאים יהודים עולמי. כיהן גם כסגן יו"ר מגבית ההסתדרות בארצות הברית ובהנהלת היאס. פרסם ספרים רבים על מסעותיו בייידיש ובאנגלית, שאחדים מהם תורגמו לעברית.
נפטר בניו יורק ב-7 במאי 1964.
ספריו שתורגמו לעברית

מהקרמלין עד הפירמידות: רשמים, ירושלים: מ' ניומן, תשי"ט
עולם ומלואו, תל אביב: המנורה, תשכ"ד
בדרכי תבל: פרקי מסע (עברית: ב' וילינצ'וק), תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ד
הערות שוליים

1 2 3 4  נפטר ד"ר חיים שושקס, חרות, 8 במאי 1964
↑  כיצד ניתנה פקודת הגיטו בוורשה, הַבֹּקֶר, 26 בדצמבר 1939
↑  דן זקס, יהודי מצרים ולבנון חיים במצב טוב בעוד יהודי סוריה נתונים בתנאים ירודים, שערים, 25 בנובמבר 1960
↑  יהודי ביקר בירדן על פי הזמנת חוסיין, למרחב, 25 בנובמבר 1960
↑  עיתונאי יהודי - ליד הכותל, קבר רחל ומערת המכפלה, מעריב, 24 בנובמבר 1960
↑  ד"ר חיים שושקס גורש מלוב, הארץ, 14 בפברואר 1964
↑  מוריס קאר, תיאטרון באידיש ייפתח שוב במוסקבה, הארץ, 27 בפברואר 1962
↑  ד"ר ח. שושקס, אצל היהודים השחורים היושבים בהרי חושך, מעריב, 8 במאי 1953
↑  ישראל-מקרר עידוד ליהודי הגרלה, הַבֹּקֶר, 17 במרץ 1953
↑  אנשים ומוסדות, דבר, 22 בינואר 1956
↑  יוקם איגוד בינלאומי של עתונאים יהודיים, שערים, 13 באוגוסט 1959
↑  ח. שושקס ב'דבר', דבר, 23 במאי 1955
↑  יצחק בצלאל, מסעות בנימין של זמננו, למרחב, 12 בפברואר 1965
מיכאל שני

| --- | --- |

 לידה:  מענית
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בריגהם יאנג, המדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה, האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים 
 שיתופי פעולה בולטים:  בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה, המקהלה הקאמרית תל אביב, הזמריה
 צאצאים:  להב שני 
 
מיכאל שני הוא מנצח ישראלי.
ביוגרפיה

מיכאל שני הוא יליד קיבוץ מענית. בתחילת הקריירה המוזיקלית שלו ניגן מיכאל שני בצ'לו בתזמורת הקאמרית הקיבוצית וניצח על התזמורת הסימפונית הקיבוצית.
הוא למד מוזיקה במדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה בתל אביב ובאקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים והמשיך בהשתלמות באוניברסיטת בריגהאם יאנג בארצות הברית.
לאחר שובו ארצה קיבל את משרת המנצח והמנהל המוזיקלי של המקהלה הפילהרמונית תל אביב ומקהלת האופרה הישראלית החדשה. כן התמנה למנהל המוזיקלי של הפסטיבל למוזיקה ווקאלית בתל אביב ופסטיבל אבו גוש. כמו כן היה מנהלה המוזיקלי של הזמריה.
מיכאל שני ניצח על רוב התזמורות בישראל, ביניהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, תזמורת הקמפוס רמת השרון, התזמורת הקאמרית הישראלית, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, התזמורת הסימפונית חיפה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, סימפונט רעננה. כן הוזמן לנצח על תזמורות בגרמניה, איטליה, צ'כיה והונגריה.
ב-1986 היה בין מייסדי בית הספר לשירת מקהלה. כיום הוא המנהל האקדמי והמנצח הראשי של בית ספר זה.
ב-1987 ייסד את המקהלה הקאמרית תל אביב ומאז הוא מנהלה המוזיקלי. המקהלה מופיעה בקונצרטים רבים בניצוחו, הן בשירת א-קפלה והן עם תזמורות בארץ ומחוצה לה.
בשנים 2004–2008 שימש ראש המחלקה לניצוח מקהלות של בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה שבאוניברסיטת תל אביב. כיום מלמד ניצוח באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובמדרשה למוזיקה במכללת לוינסקי לחינוך.
מיכאל שני הוא אביו של המנצח להב שני.
הערות שוליים

↑  עומר שומרוני, ‏המנצח להב שני: "אני מסוגל להעביר לתזמורת את מה שאני רוצה", באתר גלובס, 10 ביולי 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298512205171  ISNI: 0000 0004 0195 2804  VIAF: 297205571   WorldCat (עם VIAF): 297205571
חיים שיבי

| --- | --- |

 לידה:  23 בספטמבר 1949 (בן 75) ירושלים 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  התיכון ליד האוניברסיטה  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת מיזורי 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  haim.shibi
 טוויטר:  life999
 haim999.wordpress.com
 
חיים שיבי (נולד ב-23 בספטמבר 1949) הוא עיתונאי, סופר ומשפטן ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בירושלים. בוגר בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית. בעל תואר שני בתקשורת מהפקולטה לעיתונות של אוניברסיטת מיזורי בארצות הברית. חבר לשכת עורכי הדין.
שיבי החל את דרכו העיתונאית בעריכת עיתון הסטודנטים "פי האתון", שבין צוות כותביו היו, בין היתר, חנוך מרמרי, קובי ניב ואברהם גל. היה כתב "על המשמר" בשטחים. ערך ופיתח במשך 7 שנים את העיתון המקומי הראשון ברשת המקומונים של ידיעות אחרונות - "קול ירושלים". לאחר מכן הפך לכתב ב"ידיעות אחרונות", תפקיד בו החזיק לאורך 27 שנים. במהלכן שימש בין היתר ככתב מדיני, כתב פרלמנטרי ואף שליח העיתון בוושינגטון לאורך 4 שנים.
ערך והגיש עם חיים הכט את "הכיסאות", תוכנית טלוויזיה מן הכנסת ששודרה בערוץ 2.
שיבי פרש מ"ידיעות אחרונות" בינואר 2006. ב-1988 ייסד עם עו"ד יוסי ריכטר והחל לערוך ולפתח את ביטאון לשכת עורכי הדין במחוז ירושלים "הלשכה".
באביב 2018 עלו לרשת אתר ומגזין מחוז ירושלים של לשכת עורכי הדין - בעריכתו - עד ליוני 2022.
חבר נשיאות מועצת העיתונות, עורך אתר המועצה ויוזם הקמת צוות התגובות במועצה. חבר הנהלת אגודת העיתונאים ירושלים, פעיל בוועדות מקצועיות של האגודה ועורך אתר האינטרנט של האגודה-2024-2009.
שיבי הופיע כפרשן פוליטי בכלי תקשורת רבים, בין השאר ב-CNN, אל ג'זירה, פוקס ניוז, אן.פי.אר. רדיו קנדה וערוץ הכנסת.
בפברואר 2010 הצטרף שיבי לאגף ההסברה בבית יד שרה בירושלים כמנהל תקשורת ועורך הידיעון שנשלח מדי שבוע לאלפי מתנדבים. חבר פעיל בצוות ההסברה הבכיר עד נובמבר 2020.
ספריו

"דוגה פרייד צ'יקן" - על יורדים ישראלים בניו-יורק
"חינוכו מחדש של ח"כ קליין" - רומן פוליטי
"מסכת התדמית" - על פוליטיקה, תקשורת והישרדות
"חיה פוליטית" - סיפורים קצרים (זכה בפרס ירושלים לספרות)
"תיק לוין" - רומן פוליטי
"המקצוע שנתפש ברשת" - מאחורי הקלעים של תעשיית התקשורת
חורחה מאחיו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בנובמבר 1982 (בן 41) בואנוס איירס, ארגנטינה 
 מדינה:  ארגנטינה 
 תקופת הפעילות:  מ-2001 
 פרופיל ב-IMDb
 
חורחה מאחיו (בספרדית: Jorge Maggio, נולד ב-2 בנובמבר 1982) הוא שחקן ארגנטינאי.
ביוגרפיה

מאחיו נולד בבואנוס איירס ובתחילת דרכו שיחק רוגבי. הופעת המשחק הראשונה שלו הייתה בסדרה קטנטנות, הוא התפרסם כשגילם את תומאס, חברו הטוב של פבלו (בנחמין רוחאס), בטלנובלה הישראלית טלנובלה בע"מ שיחק את דייגו, נער הלוקה בתסמונת ירושלים.
בין 2005–2006 שיחק בפלוריסיינטה. ב-2006 שיחק באחד התפקידים הראשיים בטלנובלה "El Refugio".
מיני ומוסקוביץ

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  ג'ון קסאווטס
 הופק בידי:  אל רובן
 תסריט:  ג'ון קסאווטס
 עריכה:  פרדריק נודסון
 שחקנים ראשיים:  ג'ינה רולנדס סימור קאסל
 צילום:  מייקל מרגוליאס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  22 בדצמבר 1978
 משך הקרנה:  114 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט קומדיה 
 תקציב:  900.000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
מיני ומוסקוביץ (באנגלית: Minnie and Moskowitz) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית רומנטית משנת 1971 בכתיבה ובימוי של ג'ון קסאווטס, עם ג'ינה רולנדס וסימור קאסל בתפקידים הראשיים.
ג'ון קסאווטס היה מועמד לפרס גילדת הכותבים של אמריקה על התסריט המקורי הטוב ביותר.
העלילה היא על קשר בין צעיר יהודי חסר השכלה לאשה משכילה המבוגרת ממנו.
כמו בשאר סרטיו, משתף קסאווטס את בני משפחתו.
תקציר העלילה

סימור מוסקוביץ (סימור קאסל) הוא צעיר יהודי חסר השכלה שמתגאה בשיער אסוף ובשפם גדול ועובד כמחנה מכוניות במגרש חנייה. הוא מבלה הרבה בשתייה בבארים, מאזין לנאום הייאוש של האלמן מורגן (טימוטי קארי), מתגרה בלקוחות ונזרק לרחוב.
הוא הולך לאמו שיבא מוסקוביץ (קתרין קסאווטס, אמו של ג'ון קסאווטס) שדואגת שיאכל טוב אך הוא מודיע לה שהחליט לטוס ללוס אנג'לס ולחיות שם. גם שם הוא חי בשולי החברה, עובד במגרש חנייה ומנהל יחסים מזדמנים עם נשים.
מיני מור (ג'ינה רולנדס) עובדת במוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס. היא מבלה עם חברתה לעבודה פלורנס (אלסי איימס) המבוגרת ממנה. שתיהן הולכות לצפות בסרט קזבלנקה ומיני מאמינה שהסרטים זה קונספירציה למושג אהבה. היא אינה מצליחה ליצור קשרים קבועים עם גברים. כעת המאהב שלה הוא גבר נשוי בשם ג'ים (ג'ון קסאווטס) שלא מהסס להכות אותה כשהיא שתוייה.
מיני נמצאת כעת בבליינד דייט עם האלמן זלמו (ואל אוורי).שמתחיל לריב אתה. היא יוצאת למגרש החנייה וסימור שעובד שם מביא את מכוניתו של זלמו ומפריד ביניהם. סימור מתאהב נואשות במיני למרות שהיא מבוגרת ממנו ואינטלקטואלית. היא דוחה אותו אבל הוא לא מרפה. הוא נפגש עם דיק הנדרסון (ג'ק דנסקין), ידיד עשיר של מיני. מתפתחת קטטה ושלושתם נפצעים קל. סימור מרגיש שמיני מתנשאת עליו בגלל השכלתה.
סימור מציע נישואים ולאחר ארבעה ימים מיני נכנעת ומזמינה את אמה ג'ורג'יה (ליידי רולנדס, אמה של ג'ינה רולנדס) להכיר את סימור ואמו שיבא. שיבא מוסקוביץ אומרת כי בנה סימור הוא "בטלן" וכדאי שמיני תבחר גבר אחר. ג'ורג'יה מור נדהמת וכמעט אינה מוציאה מילה מהפה.
לבסוף הם נישאים על ידי כומר ולבסוף יש פלשפורוורד בו נראים מיני, סימור ואמותיהם במסיבת יום הולדת של ילדם.
צוות השחקנים

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה .  הסיבה היא: הרחבה.
| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ג'ינה רולנדס | מיני מור |  |
| סימור קאסל | סימור מוסקוביץ |  |
| ג'ון קסאווטס | ג'ים |  |
| קתרין קסאווטס | שיבא מוסקוביץ |  |
| ליידי רולנדס | ג'ורג'יה מור |  |
| ואל אוורי | זלמו |  |
| אלסי איימס | פלורנס | חברה של מיני |
| טימוטי קארי | מורגן |  |
| ג'ק דנסקין | דיק הנדרסון |  |
חיים שטסל

חיים שטסל (15 בדצמבר 1929 – פברואר 1999) היה החשב הכללי בשנים 1971–1977.
ביוגרפיה

שטסל נולד באוראדיאה בטרנסילבניה למשפחה חרדית. הוא היה ילד רביעי בין שמונה אחים ואחיות ובמהלך השואה נרצחו כולם, מלבד אביו והוא, במחנה ההשמדה אושוויץ. גם אמו לא שרדה את השואה. בסיום המלחמה חזר עם אביו לעיר הולדתו, בה שהו שלוש שנים. שטסל הצטרף לתנועת בני עקיבא ובלילות סייע להברחת יהודים בדרכם הבלתי-ליגאלית לארץ ישראל. כאשר המשטרה החשאית הרומנית (ה"סקוריטטה") גילתה את פעילותם, ברחו אביו והוא לבודפשט ובשנת 1949 הגיע בעזרת הג'וינט לישראל.
לאחר שירות בצה"ל עבר בהצלחה את בחינות הבגרות החיצוניות והחל ללמוד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה. בהמשך עבר לירושלים וסיים תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בשנת 1957. בשנת 1962, בהמלצת משרד האוצר קיבל מלגת-לימודים לבית הספר למינהל עסקים INSEAD בפונטנבלו, להשתלמות של שנה אחת במנהל עסקים וסיים כחניך מצטיין. התלוותה אליו אשתו, גילה, אותה נשא לאשה ממש לפני הנסיעה.
עם שובו לישראל מלימודיו מונה לתפקיד רפרנט חינוך באגף תקציבים במשרד האוצר ובהמשך קודם לתפקיד של סגן הממונה על התקציבים באוצר. במסגרת תפקידו היה גם יו"ר מועצת המנהלים של הבנק למלאכה. לאחר מכן היה הממונה על שוק ההון ובתחילת שנת 1971 מונה לחשב הכללי. עם סיום תפקידו כחשב כללי ב-16 בינואר 1977 סיים שטסל תקופת שירות של 27 שנים רצופות במשרד האוצר.
לאחר עבודתו במשרד האוצר הוא עבר לכהן כיו"ר הדירקטוריון של צים. באוקטובר 1985 פרש מתפקידו כיו"ר צים על רקע חילוקי דעות לגבי דרכי ניהול החברה. באוקטובר 1980 צורף לדירקטוריון הבורסה לניירות ערך. לאחר מכן היה יו"ר הבורסה לניירות ערך. היה גם יו"ר הדירקטוריון של אבנר חברה לביטוח עד פטירתו ממחלה ממארת בשנת 1999. לתפקיד זה מונה כדי להתמודד עם הגירעונות הגדולים של החברה.
שטסל היה נשוי לגילה ולהם שלוש בנות חני, והתאומות שלומית ופנינה.
לקריאה נוספת

רמי טל, קורות חיים - חייו ופועלו של חיים שטסל, טפר הוצאה לאור, 2003, 240 עמודים
הערות שוליים

↑  יו"ר חדש למועצת המנהלים של בנק למלאכה, דבר, 26 בפברואר 1967
↑  הממונה על שוק ההון, מעריב, 18 בינואר 1971
↑  חיים שטסל - יו"ר הדירקטוריון של צים, דבר, 13 בינואר 1977
↑  חיים שטסל פרש מדירקטוריון "צים", מעריב, 1 בנובמבר 1985
↑  עדה כהן, על אנשים ועסקים, מעריב, 10 באוקטובר 1980
↑  המפקח לשעבר על הביטוח, בן-עמי צוקרמן, מונה ליו"ר אבנר, באתר גלובס, 15 בספטמבר 1999
ויליאם סטרונג

ויליאם סטורנג (באנגלית: William Strong;‏ 6 במאי 1808 –  19 באוגוסט 1895) היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של פנסילבניה וכשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, משרה לה מונה על ידי הנשיא יוליסס ס. גרנט. הוא גם היה חבר "הוועדה האלקטורלית" שפסקה בנוגע לתוצאות הבחירות לנשיאות של 1876, וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ראשית חייו

ויליאם סטרונג נולד בסומרס, קונטיקט ובהמשך עברה המשפחה לפנסילבניה. הוא היה הבכור מבין 11 ילדיהם של ויליאם לייטברן סטרונג, צאצא של ג'ון סטרונג, שהיגר במאה ה-17 מאנגליה, ושל רעייתו, הארייט (לבית דמינג) סטרונג. הוא היה אחיו של ניוטון דמינג סטרונג, עורך דין וחבר בית הנבחרים של אילינוי ודודנו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ת'רון ר. סטרונג מניו יורק. ויליאם סטרונג התחנך באקדמיית מונסון שבמסצ'וסטס וב-1828 סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל, שם היה חבר באחוות פי בטא קפא. לאחר סיום לימודיו הוא לימד בבית ספר בברלינגטון, ניו ג'רזי, ובמקביל למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתו של גארט וול והשלים את השכלתו המשפטית בקורס של חצי שנה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל. לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין, הוא פתח משרד עורכי דין ברדינג, פנסילבניה, שהיה פעיל בשנים 1832–1857. ב-1866 נבחר סטרונג כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
ב-1846 נבחר סטרונג כדמוקרט מתנגד העבדות לבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא כיהן בתפקיד שתי תקופות כהונה והיה יושב ראש ועדת הבחירות של הבית בתקופת כהונתו השנייה. בבחירות של 1850 הוא לא הציג את מועמדותו לבחירה מחדש ושב לעיסוקו בעריכת דין.
קריירה שיפוטית

ב-1857 נבחר סטרונג מטעם הדמוקרטים כשופט בבית המשפט העליון של פנסילבניה. זמן קצר לאחת תחילת כהונתו הוא עבר לשורות המפלגה הרפובליקנית. ב-1868 הוא התפטר מכהונתו כדי לשוב לעיסוקו בערכית דין בפילדלפיה, שהכניסה לו יותר כספים.
קריירה שיפוטית > שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית

ב-1870, כאשר שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית רוברט קופר גריר פרש מכהונתו, הוצע לסטרונג להתמנות במקומו. בכל אופן, על נשיא ארצות הברית יוליסס ס. גרנט הופעלו לחצים כבדים למנות לתפקיד את מזכיר המדינה לשעבר אדווין סטנטון. מועמדותו של סטנטון הוגשה לסנאט, אושרה, אך הוא נפטר ארבעה ימים לאחר מכן. ב-7 בפברואר 1870 הגיש גרנט את מועמדותו של סטרונג, שאושרה והוא הושבע לכהונתו ב-14 במרץ.
בפסק הדין "בליו נגד ארצות הברית" (Blyew v. United States) הוא פסק לטובת זכויות המדינות ונגד חוק זכויות האזרח של 1866 (אנ'), שהתיר לאפרו-אמריקאים להעיד בבתי משפט נגד לבנים.
בפסק הדין "ארצות הברית נגד גיבן" (United States v. Given), תיק שסטרונג דן בו בשבתו כשופט פדרלי מחוזי, הוא אישר את תקפותו של כתב אישום שהוגש על פי חוק האכיפה של 1870, כאשר פקידי בחירות מנעו משחורים מלהצביע. סטרונג פסק שתיקוני החוקה של תקופת השיקום אפשרו לקונגרס לחוקק חוקים לענישת יחידים כאשר המדינות כשלו בהגנת זכויות חוקתיות. סטרונג כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "סטראודר נגד וירג'יניה המערבית" (Strauder v. West Virginia) מ-1879, שהיה אחד מפסקי הדין הראשונים שעסקו ב"סעיף ההגנה השוויונית", הסעיף הראשון של התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
סטרונג היה אחד מחמשת שופטי בית המשפט העליון שהיו חברי "הוועדה האלקטורלית" (Electoral Commission), שמונתה כדי לקבוע את תוצאות ההצבעה בבחירות לנשיאות של 1876 השנויות במחלוקת. הוא הצביע יחד עם עמיתיו הרפובליקנים, שהחזיקו ברוב בוועדה, להעביר את כל הקולות השנויים במחלוקת למועמד הרפובליקני רתרפורד הייז, וכך הבטיחו את בחירתו לנשיאות.
סטרונג כיהן על כס השיפוט עד 14 בדצמבר 1880, כאשר הוא פרש על אף בריאותו הטובה, בין השאר כדי לשמש דוגמה לכמה שופטים שלא היו בקו הבריאות וסירבו לוותר על תפקידם. לאחר פרישתו הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין.
שנותיו האחרונות

לאחר פרישתו שימש סטרונג כבורר בסכסוך בינלאומי בין האיטי ובין ארצות הברית. שני אזרחים אמריקאים טענו לנזקים שנגרמו להם עקב התנהלותה של ממשלת האיטי. סטרונג מונה כבורר ליישוב התביעות על פי הסכם מ-1884 בין שתי המדינות והגיש את החלטתו ביוני 1885.
ויליאם סטרונג נפטר ב-19 באוגוסט 1895 באגם מינווסקה, שבמחוז אלסטר, מדינת ניו יורק ונטמן בבית הקברות צ'ארלס אוונס שברדינג.
נכדו של סטרונג, לוטננט ויליאם סטרונג הבן, התנדב לשרת במלחמת העולם הראשונה בצבא קנדה. הוא היה תושב וושינגטון הראשון שהתנדב לשירות צבאי במלחמה. לוטננט סטרונג נפטר ב-1919 בפסדינה, כאשר היה בהחלמה מסיבוכים של חשיפה לנשק כימי בשדות הקרב של איפר ורכס וימי.
הערות שוליים

↑  APS Member History". search.amphilsoc.org
↑  Death of Lieutenant William Strong, The Washington Post, 23 Dec 1919, p. 4.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007363890605171  PLWABN: 9810637463705606  ISNI: 0000 0000 6364 9422  LCCN: n85363505  NLA: 36144754  SNAC: w6tt53b5  Trove: 1219786  US Congress: S001021  VIAF: 50687612   WorldCat (עם VIAF): 50687612
מיני ריפרטון

| --- | --- |

 לידה:  8 בנובמבר 1947 שיקגו, ארצות הברית 
 פטירה:  12 ביולי 1979 (בגיל 31) מרכז רפואי סידרס-סייניי, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות ווסטווד וילג' 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1962 
 מקום לימודים:  תיכון הייד פארק 
 סוגה:  מוזיקת נשמה 
 סוג קול:  סופרן 
 חברת תקליטים:  צ'ס רקורדס, קפיטול רקורדס, אפיק רקורדס 
 בן או בת זוג:  ריצ'רד רודולף 
 צאצאים:  מאיה רודולף 
 www.minnieriperton.com
 פרופיל ב-IMDb
 
מיני ג'וליה ריפרטון (באנגלית: Minnie Julia Riperton;‏ 8 בנובמבר 1947 - 12 ביולי 1979) הייתה זמרת אמריקאית, שזכתה לפרסום בעיקר בשל מנעד ייחודי של חמש אוקטבות ובשל להיטה Lovin' You משנת 1975.
ביוגרפיה

ריפרטון נולדה בשיקגו לדניאל ותלמה ריפרטון. בתקופת ילדותה למדה מוזיקה, דרמה וריקוד במרכז לינקולן שבשיקגו. בשנות נערותה (מ-1961) הייתה הסולנית של להקת הבנות The Gems. בין השנים 1967–1971 פעלה במסגרת להקת הרוק הפסיכדלי Rotary Connection שהקים מרשל צ'ס מחברת התקליטים צ'ס רקורדס. עבודתה עם צ'ס העניקה לה הזדמנות ללוות אמנים בולטים כמו אטה ג'יימס, בו דידלי, צ'אק ברי, מאדי ווטרס, רמזי לואיס ופונטלה בס.
בשנת 1970 יצא אלבום הסולו הראשון שלה Come to My Garden בחברת התקליטים GRT Records. האלבום לא זכה להצלחה מסחרית. בשנת 1972 נישאה ריפרטון לריצ'רד רודולף, יוצר ומפיק מוזיקלי שהלחין רבים משיריה. השניים חיו בגיינסוויל שבפלורידה והביאו לעולם את בנם מארק ואת בתם, השחקנית והקומיקאית מאיה רודולף. בשנת 1973 נתגלתה מחדש על ידי מתמחה בחברת התקליטים Epic Records והוחתמה על חוזה. בעקבות זאת עברה המשפחה ללוס אנג'לס. בשנת 1974 יצא אלבומה השני Perfect Angel. במשך תקופה מסוימת המכירות היו חלשות. אולם יציאת הסינגל הרביעי Lovin' You, אותו כתבה ביחד עם בעלה, בתחילת 1975 סימנה את נקודת המפנה. השיר הגיע לראש המצעדים בארצות הברית ובעשרים וארבע מדינות נוספות. הסינגל נמכר ביותר ממיליון עותקים, האלבום הגיע למעמד אלבום זהב וריפרטון זכתה להכרה בינלאומית.
בשנת 1976 אובחן אצל ריפרטון סרטן השד והיא עברה מסטקטומיה. כבר בעת האבחון היו בגופה גרורות שלדעת הרופאים הותירו לה זמן קצר מאוד לחיות. למרות זאת היא המשיכה להקליט שירים ולקיים הופעות. בשנת 1977 הפכה לדוברת החברה האמריקנית לסרטן. בשנת 1978 קיבלה את פרס האומץ של החברה האמריקנית לסרטן, אשר הוענק לה בבית הלבן על ידי הנשיא ג'ימי קרטר. נפטרה בזרועות בעלה בבית חולים בלוס אנג'לס ב-12 ביולי 1979 בבוקר, כשהיא מקשיבה להקלטה שהכין עבורה סטיבי וונדר.
דיסקוגרפיה

1970: Come to My Garden
1974: Perfect Angel
1975: Adventures in Paradise
1977: Stay in Love
1979: Minnie
1980: Love Lives Forever
מוניטריזם

מוניטריזם היא אסכולה כלכלית נאו-קלאסית בכלכלה המודרנית המבקרת שימוש במדיניות מוניטרית כאמצעי לוויסות הביקוש המצרפי ושוללת התערבות פיסקלית ישירה של הממשלה בכלכלה.
עיקרי הכלכלה המוניטריסטית

התפיסה מנוגדת לכלכלה קיינסיאנית. בעוד שהכלכלן הנאו-קיינסיאני מאמין ביכולתה של מדיניות פיסקלית להשפיע על התוצר ורמת האבטלה ורואה בהוצאות הממשלה כלי מקרו-כלכלי חשוב, הכלכלן המוניטריסט רואה בהתערבות ממשלתית כזו תופעה מזיקה שאין ביכולתה לגרום לתוצאות המיוחלות, משום שהגידול בביקוש לכסף והאינפלציה יבטלו את השפעותיה.
במקום התערבות פיסקלית, דוגלת הכלכלה המוניטריסטית בפיקוח הדוק על היצע הכסף מצדו של הבנק המרכזי על מנת להשיג יציבות מחירים, וכתוצאה ממנה שגשוג כלכלי.
שורשיה של התאוריה בשתי אסכולות כמעט סותרות: הגישה אל הכסף של הכלכלנים הקלאסיים בני המאה ה-19, כדוד ריקרדו, ולעומתה התאוריה הקיינסיאנית של הכסף, המתייחסת לשוק הכסף בדגש על צד הביקוש שמניע את הכלכלה.
מוניטריסטים בולטים

אבי המוניטריזם המודרני הוא הכלכלן האמריקאי רב ההשפעה מילטון פרידמן. ב-1963 הוציאו פרידמן והכלכלנית אנה שוורץ את ספרם "ההיסטוריה המוניטרית של ארצות הברית 1867-1960", סקירה של גלי הגאות והשפל הכלכליים של כמאה שנים מנקודת מבט מוניטריסטית התולה אותם בעודפי או חוסרי היצע בשוק הכסף בהתאמה.
מוניטריסט אחר הוא נגיד הבנק הפדרלי לשעבר פול וולקר.
התפתחות היסטורית

מוניטריזם הפך להיות פופולרי בראשית שנות השבעים כאשר הכלכלה הקיינסיאנית כשלה בניסיון להסביר כיצד ייתכן מצב של סטגפלציה, אינפלציה המלווה במיתון ובאבטלה. נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר מינה את פול וולקר לנגיד הבנק הפדרלי וזה הטיל מגבלות משמעותיות על היצע הכסף והשיג יציבות מחירים, גם אם במחיר של מיתון חריף.
מאז ראשית שנות התשעים חל פיחות מסוים במידת הקבלה של התאוריה בקרב כלכלנים וקובעי מדיניות ברחבי העולם, אם כי היא עדיין גורם מוביל בארצות רבות, בעיקר בקרב הבנקים המרכזיים.
אסכולת שיקגו

"אסכולת שיקגו" הוא כינוי לקבוצה של כלכלנים מהזרם הניאוקלאסי שמקורה באוניברסיטת שיקגו. האסכולה דוחה את הכלכלה הקיינסיאנית ומקדמת על פניה את המונטריזם. באמצע שנות ה-70 אנשי האסכולה פנו לקדם את הכלכלה הניאוקלאסית המבוססת על ציפיות רציונליות.  כלכלנים בולטים הנמנים עם אנשי האסכולה הם: ג'ורג' סטיגלר, מילטון פרידמן, גארי בקר ויוג'ין פאמה.
ראו גם

מדיניות מוניטרית
מדיניות פיסקלית