stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הממלכה התיכונה (מצרים)
היסטוריה > איחוד מחדש תחת השושלת האחת עשרה

לאחר קריסת הממלכה הקדומה, נכנסה מצרים לתקופה של כוח פרעוני מוחלש ומבוזר. תקופה זו נקראת תקופת הביניים הראשונה. לקראת סוף תקופה זו, שתי שושלות יריבות, הידועות באגיפטולוגיה בשם העשירית והאחת-עשרה, נלחמו על השליטה על המדינה כולה. שושלת תבאי האחת-עשרה שלטה רק בדרום מצרים מהאשד הראשון ועד לנום העשירי של מצרים העליונה. מצפון, מצרים התחתונה נשלטה על ידי השושלת העשירית היריבה מהרקליאופוליס. המאבק היה אמור להסתיים על ידי מנתוחוטפ השני (אנ'), שעלה על כס המלכות בתבאי בשנת 2055 לפני הספירה. במהלך שנת מלכותו הארבע עשרה של מנתוחוטפ השני, הוא ניצל מרד בנום תיניס כדי לפתוח בהתקפה על הרקליאופוליס, שגילתה התנגדות מועטה. לאחר הפיכת השליטים האחרונים של השושלת העשירית, החל מנתוחוטפ השני לבסס את כוחו בכל מצרים, תהליך אותו סיים בשנה ה-39 למלוכתו. מסיבה זו, מנתוחוטפ השני נחשב כמייסד הממלכה התיכונה.
מנתוחוטפ השני פיקד על מסעות קטנטנים עד דרומו של האשד השני בנוביה, שקיבלה את עצמאותה במהלך תקופת הביניים הראשונה. הוא גם החזיר את ההגמוניה המצרית על אזור סיני, שאבדה למצרים מאז תום הממלכה הקדומה. כדי לבסס את סמכותו, הוא החזיר את פולחן השליט, תוך שהוא מציג את עצמו כאל בחייו, כשהוא עוטה את כיסויי הראש של אמון ומין. הוא מת לאחר שלטון של 51 שנים והעביר את כס המלכות לבנו, מנתוחוטפ השלישי (אנ').
מנתוחוטפ השלישי שלט רק שתים-עשרה שנים, במהלכן המשיך לבסס את שלטון תבאי על מצרים כולה, תוך בניית שורה של מבצרים באזור הדלתא המזרחית כדי להבטיח את מצרים מפני איומים מאסיה. הוא גם שלח את המשלחת הראשונה לפונת במהלך תקופת הממלכה התיכונה, באמצעות ספינות שנבנו בקצה ואדי חמאמאט, על הים האדום. מנתוחוטפ השלישי הוחלף על ידי מנתוחוטפ הרביעי (אנ'), ששמו, באופן משמעותי, מושמט מכל רשימות המלכים המצריים הקדומים. רשימת המלכים מטורינו טוענת שאחרי מנתוחוטפ השלישי הגיעו "שבע שנים ללא מלכים". למרות היעדר זה, שלטונו מעיד על כתובות בודדות בוואדי חמאמאת (אנ') המתעדות משלחות לחוף הים האדום ולחציבת אבן עבור האנדרטאות המלכותיות. מנהיג המשלחת הזו היה הוזיר שלו אמנמחת, שלפי ההנחה היה הפרעה לעתיד אמנמחת הראשון, השליט הראשון של השושלת השתים עשרה.
היעדרותו של מנתוחוטפ הרביעי מרשימות המלך עוררה את התיאוריה שאמנמחת הראשון השתלט על כסאו. אמנם אין תיאורים עכשוויים של מאבק זה, אך עדויות נסיבתיות מסוימות עשויות להצביע על קיומה של מלחמת אזרחים בסוף השושלת ה-11. כתובות שהשאיר אחד נהרי, הטי-א (אנ') של הרמופוליס (אנ'), מעידות על כך שהוא הותקף במקום שנקרא שדיאט-שה על ידי כוחות השליט המכהן, אך כוחותיו ניצחו. חנומחוטפ הראשון (אנ'), פקיד תחת אמנמחת הראשון, טוען כי השתתף במשט של עשרים ספינות שנשלחו להרגעת מצרים העליונה. דונלד רדפורד הציע לפרש אירועים אלה כעדות למלחמה גלויה בין שני הטוענים לשושלת. מה שבטוח הוא שאמנמחת הראשון עלה לשלטון אף על פי שלא היה זכאי לכך מלידה מלכותית.
היסטוריה > דעיכה אל תקופת הביניים השנייה

לאחר מותה של סובקנפררע, ייתכן כי כס המלכות עבר לידי סובחוטפ הראשון (אנ'), אם כי במחקרים קדומים יותר חשבו שווגף (אנ'), שהיה בעבר המשגיח הגדול על הכוחות, שמלך לאחר מכן. החל משלטון זה, נשלטה מצרים על ידי שורה של מלכים ארעיים במשך כעשר עד חמש עשרה שנים. מקורות מצריים קדומים רואים באלה המלכים הראשונים של השושלת השלוש-עשרה, אם כי המונח שושלת מטעה, שכן רוב המלכים של השושלת השלוש-עשרה לא היו קשורים. שמותיהם של מלכים קצרי מועד אלה מוזכרים על מספר אנדרטאות וכתובות גרפיטי (אנ'), וסדר הירושה שלהם ידוע רק מהקאנון של טורינו, אם כי אפילו זה אינו מהימן במלואו.
לאחר הכאוס השושלתי הראשוני, שלטו במשך כחמישים עד שמונים שנה שורה של מלכים באופן ממושך יותר ובעלי תיעוד טוב יותר. המלך החזק ביותר בתקופה זו, נפרחוטפ הראשון (אנ'), ששלט במשך אחת עשרה שנים ושמר על שליטה אפקטיבית במצרים העליונה, נוביה והדלתא, למעט חריגים אפשריים של קסויס ואווריס. נפרחותפ הראשון אף הוכר כריבון על של שליט גבל, מה שמעיד על כך שהשושלת השלוש-עשרה הצליחה לשמור על חלק ניכר מכוחה של השושלת ה-12, לפחות עד שלטונו. בשלב מסוים במהלך השושלת ה-13, קסויס ואווריס החלו לשלוט בעצמן, שליטי קסויס היו השושלת הארבע-עשרה, והשליטים האסייתים של אוורס היו החיקסוס של השושלת החמש עשרה. לפי מנתון, מרד אחרון זה התרחש בתקופת שלטונו של יורשו של נפרחוטפ, סובקהוטפ הרביעי (אנ'), אם כי אין ראיות ארכאולוגיות לכך. את סובקהוטפ הרביעי ירש שלטונו הקצר של סובקהוטפ החמישי (אנ'), ואחריו בא אייב (אנ'), ואז מרנפר איי (אנ'). אייב שלט עשר שנים, ומרנפר איי שלט במשך עשרים ושלוש שנים, תקופת השלטון הארוכה ביותר מכל מלכי השושלת השלוש-עשרה, אך אף אחד משני המלכים הללו לא השאיר עדויות רבות כמו אף נפרהוטפ מסובקהוטפ הרביעי. למרות זאת, נראה ששניהם החזיקו לפחות בחלקים ממצרים התחתונה. אולם לאחר מרנפר איי, אף מלך לא השאיר את שמו על אף חפץ שנמצא מחוץ לדרום. זוהי תחילת חלקה האחרון של השושלת השלוש-עשרה כאשר מלכי הדרום המשיכו למלוך על מצרים העליונה. אבל כאשר אחדות מצרים התפרקה לחלוטין, הממלכה התיכונה פינתה את מקומה לתקופת הביניים השנייה.
מינהל

כאשר השושלת האחת-עשרה איחדה את מצרים היה עליה ליצור ממשל ריכוזי, כזה שלא היה קיים במצרים מאז נפילת ממשל הממלכה הקדומה. לשם כך היא מינתה אנשים לתפקידים שיצאו מכלל שימוש בתקופת הביניים הראשונה המבוזרת. הגבוה מביניהם היה הוזיר. הוזיר היה השר הראשי של המלך, שטיפל בכל עסקי הממשל השוטפים במקומו של המלך. הייתה זו משימה מונומנטלית, ולכן היא הייתה מפוצלת לרוב לשתי עמדות, וזיר בצפון וזיר בדרום. לא ברור באיזו תדירות זה התרחש במהלך הממלכה התיכונה, אבל לסנוסרת הראשון היו בבירור שני וזירים שפעלו בו זמנית. תפקידים אחרים עברו בירושה מצורת הממשל הפרובינציאלית בתבאי ששימשה את השושלת האחת עשרה לפני איחודה מחדש של מצרים. המשגיח על סחורות חתומות הפך לגזבר של המדינה, ומשגיח האחוזה הפך למנהל הראשי של המלך. שלושת התפקידים הללו וסופר המסמך המלכותי, כנראה הסופר האישי של המלך, נראים כמשרות החשובות ביותר של הממשל המרכזי, אם לשפוט לפי ספירת המונומנטים של בעלי התפקידים הללו.
לצד זאת, משרות רבות בממלכה העתיקה איבדו את משמעותן המקורית והפכו לתואר כבוד גרידא הוחזרו לממשלה המרכזית. רק פקידים בכירים יכלו לתבוע את התואר "חבר האליטה", שהוחל באופן חופשי במהלך תקופת הביניים הראשונה.
צורת הממשל הבסיסית הזו נמשכה בכל תקופת הממלכה התיכונה, אם כי ישנן עדויות לרפורמה גדולה בממשל המרכזי תחת סנוסרת השלישי. רישומים מתקופת שלטונו מצביעים על כך שמצרים העליונה והתחתונה חולקו לאזורים (waret) נפרדים ונשלטו על ידי מנהלים נפרדים. מסמכים מינהליים ואסטלות פרטיות מצביעים על ריבוי של כותרים בירוקרטיים חדשים בתקופה זו, שנלקחו כעדות לשלטון מרכזי גדול יותר. השלטון במעון המלכותי הועבר לחטיבה נפרדת של הממשלה. הצבא הועבר לשליטתו של גנרל ראשי. עם זאת, ייתכן שהתארים והתפקידים הללו היו עתיקים בהרבה, ופשוט לא נרשמו באסלטות קבורה בשל מוסכמות דתיות.
מינהל > ממשל מחוזי

ביזור במהלך תקופת הביניים הראשונה הותיר את המחוזות (נומים) המצריים הבודדים, בשליטתן של משפחות חזקות שהחזיקו בתואר, העובר בירושה, של "האדון הגדול של הנום", או נומארך. עמדה זו התפתחה במהלך השושלות החמישית והשישית, כאשר סמכויותיהם השונות של פקידי מחוז הממלכה הקדומה החלו להיות מופעלות על ידי אדם אחד. בערך בזמן הזה, האצולה הפרובינציאלית החלה לבנות לעצמה קברים משוכללים, שנלקחו כעדות לעושר ולכוח שרכשו שליטים אלה כנומארכים. עד סוף תקופת הביניים הראשונה, חלק מהנומארכים שלטו בשמותיהם כשליטים קטנים, כגון הנומארך נהרי מהרמופוליס (Nehry of Hermopolis), אשר תיארך כתובות לפי שנת מלכותו שלו.
כאשר עלתה השושלת האחת-עשרה לשלטון, היה צורך להכניע את כוחם של הנומארכים אם מצרים הייתה מתאחדת מחדש תחת ממשלה מרכזית. הצעדים הגדולים הראשונים לקראת מטרה זו התרחשו תחת אמנמחת הראשון. אמנמחת הפך את העיר, ולא את הנומים, למרכז הממשל, ורק ה-haty-a (אנ'), או ראש העיר, של הערים הגדולות יותר, היה מורשה לשאת את התואר של נומארך. תואר הנומארך המשיך לשמש עד לתקופת שלטונו של סנוסרט השלישי, וכך גם הקברים המשוכללים המעידים על כוחם, שלאחר מכן נעלמו לפתע. זה התפרש במספר דרכים. באופן מסורתי, האמינו כי סנוסרת השלישי נקט פעולה כלשהי כדי לדכא את משפחות הנומארכים במהלך שלטונו. לאחרונה הוצעו פרשנויות אחרות. דטלף פרנקה (אנ') טען כי סנוסרת השני אימץ מדיניות של חינוך בני נומארכים בבירה ומינה אותם לתפקידי ממשלה. בדרך זו, ייתכן שמשפחות פרובינציאליות רבות איבדו מכוחם. כמו כן, בעוד התואר "האדון הגדול של הנום" נעלם, נותרו תארים ייחודיים אחרים של הנומארכים. במהלך תקופת הביניים הראשונה, אנשים המחזיקים בתואר "האדון הגדול" החזיקו לעיתים קרובות גם בתואר משגיח הכוהנים. בממלכה התיכונה המאוחרת, היו משפחות שהחזיקו בתארים של ראש עיר ומשגיח על כוהנים כרכוש העובר בירושה. לכן, נטען כי משפחות הנומארכים הגדולות מעולם לא הוכנעו, אלא פשוט נקלטו בממשל הפרעוני של המדינה. אמנם זה נכון שהקברים הגדולים המעידים על נומארכים נעלמו בסוף השושלת השתים-עשרה, אך גם קברי מלכות מפוארים הפסיקו להיבנות זמן קצר לאחר מכן עקב חוסר יציבות כללית סביב שקיעת הממלכה התיכונה.
חקלאות ואקלים

לאורך ההיסטוריה של מצרים העתיקה, הסתמכו על ההצפה השנתית של נהר הנילוס כדי להפרות את האדמה המקיפה אותו. היה זה חיוני לחקלאות וייצור מזון. קיימות עדויות לכך שהתמוטטות הממלכה העתיקה הקודמת נבעה, כנראה בחלקה, מרמות שיטפונות נמוכות, וכתוצאה מכך רעב. נראה כי מגמה זו התהפכה במהלך השנים הראשונות של הממלכה התיכונה, כאשר מפלסי מים גבוהים יחסית נרשמו במשך חלק ניכר מתקופה זו, עם הצפה ממוצעת של 19 מטרים מעל לרמות השגרה שלו. השנים בהן רמות הצפה גבוהות חוזרות ונשנות מתאימות לתקופת השגשוג הרב ביותר של הממלכה התיכונה, שהתרחשה בתקופת שלטונו של אמנמחת השלישי. נראה שהדבר מאושש בחלק מספרות התקופה, כמו למשל בהוראותיו של אמנמחת, שם המלך מספר לבנו כיצד שגשגה החקלאות בתקופת שלטונו.
אמנות

לאחר איחודה מחדש של מצרים לממלכה התיכונה, יכלו מלכי השושלות האחת-עשרה והשתים-עשרה להחזיר את הפוקוס לאמנות. בשושלת האחת-עשרה, המלכים ערכו את המונומנטים שלהם בסגנון שהושפע מהמודלים הממפיסים מהשושלת החמישית והשישית המוקדמת. במהלך תקופה זו, סגנון התבליט התבאני שלפני האיחוד כמעט ונעלם. לשינויים אלו הייתה מטרה אידאולוגית, שכן מלכי השושלת האחת-עשרה הקימו מדינה ריכוזית לאחר תקופת הביניים הראשונה, וחזרו לאידיאלים הפוליטיים של הממלכה העתיקה. בתחילת השושלת השתים-עשרה הייתה ליצירות האמנות אחידות בסגנון בשל השפעת בתי המלאכה המלכותיים. בנקודה זו הגיעה איכות ההפקה האמנותית לאנשי העילית בחברה לשיא שמעולם לא התעלה עליו, אף על פי שהשתוותה בתקופות אחרות. מצרים שגשגה בשלהי השושלת השתים-עשרה, והדבר בא לידי ביטוי באיכות החומרים ששימשו לאנדרטאות מלכותיות ופרטיות.
מלכי השושלת השתים-עשרה נקברו במתחמי פירמידה המבוססים על אלו של השושלות החמישית והשישית. בממלכה העתיקה, היו אלה עשויים מלבני אבן, אך מלכי הממלכה התיכונה בחרו לעשות את שלהם מלבני בוץ ולסיים במעטפת מאבן גיר טורה. קברים פרטיים, כמו אלה שנמצאו בתבאי, כללו בדרך כלל מעבר ארוך שנחצב בסלע, עם חדר קטן בקצהו. אלה נטו לקבל מעט או ללא עיטור. סרקופגים של קופסת אבן עם מכסים שטוחים ומקומרים יוצרו בממלכה התיכונה, כהמשך למסורת הממלכה הישנה. המוטיבים על אלה היו מגוונים יותר ובאיכות אמנותית גבוהה יותר מזה של כל סרקופגים שהופקו לפני ואחרי הממלכה התיכונה. בנוסף, אסטלות קבורה התפתחו בהתייחס לדימויים ואיקונוגרפיה. הם המשיכו להראות את המנוח יושב מול שולחן מנחות, והחלו לכלול את אשתו של המנוח ובני משפחה נוספים.
לקראת סוף תקופת הממלכה התיכונה, חל שינוי ביצירות האמנות שהוצבו בקברים לא מלכותיים. כמות דגמי קברי העץ (אנ') ירדה באופן דרסטי, והם הוחלפו בדגמי פאיאנס קטנים של מזון. שרביטים ומוטות קסמים, דגמים של בעלי חיים מגינים ודמויות פוריות החלו להיקבר עם המתים. בנוסף, גדל מספר הפסלים ואסטלות הקבורה, אך איכותם ירדה. בשלהי השושלת השתים-עשרה, ארונות קבורה עם עיטורי פנים הפכו נדירים, והקישוטים מבחוץ הפכו משוכללים יותר. ארון קבורה רישי (אנ') הופיע לראשונה בתקופה זו. עשוי עץ או קרטונג' (אנ'), הארון היה בצורת גוף עטוף פשתן, עטוי צווארון חרוזים ומסכת לוויה.
היו גם שינויים בצורת האמנות של אסטלות בממלכה התיכונה. במהלך תקופה זו, התפתחו אסטלות עם ראש עגול מתוך הצורה המלבנית של תקופות קודמות. דוגמאות רבות לשני הסוגים הללו מגיעות מתקופה זו; חפירה באבידוס הניבה למעלה מ-2000 אסטלות פרטיות, החל מיצירות מצוינות ועד חפצים גולמיים, אם כי מעטים מאוד השתייכו לאליטה. בנוסף, בתקופה זו נמצאו לראשונה אסטלות הנצחה מלכותיות קלאסיות. אלה לבשו צורה של אסטלות עגולות, והן שימשו לסימון גבולות. לדוגמה, סנוסרת השלישי השתמש בהם כדי לסמן את הגבול בין מצרים לנוביה. בשל השגשוג של תקופה זו, יכלו האליטה הנמוכה להזמין לעצמם פסלים ואסטלות, למרות שאלו היו באיכות אמנותית ירודה יותר. לאלה שהזמינו אסטלות לא מלכותיות הייתה המטרה הסופית של קיום נצחי. מטרה זו נמסרה עם מיקום ספציפי של מידע על לוחות האבן בדומה לאסטלות מלכותיות (תמונת הבעלים, נוסחת ההצעה, כתובות של שמות, שושלת וכותרות).
אמנות > פיסול

במחצית הראשונה של תקופת שלטון השושלת השתים עשרה, הפרופורציות של דמות האדם חזרו לסגנון הממפיטי המסורתי של השושלות החמישית ותחילת השושלת השישית. לדמויות גבריות היו כתפיים רחבות, חלק קטן מהגב וגפיים שריריות עבות. לדמויות נשיות היו גזרות דקיקות, גב קטן גבוה יותר וללא שרירים. בתקופה זו הונחו סקיצות לייצור פסלים ותבליטים על גבי רשת מרובעת, מערכת הנחיה חדשה. מכיוון שמערכת זו הכילה מספר רב יותר של קווים, היא אפשרה לסמן יותר חלקי גוף. דמויות עומדות הורכבו משמונה עשר ריבועים מכפות הרגליים ועד קו השיער. דמויות יושבות היו עשויות מארבעה-עשר ריבועים בין כפות רגליהן לקו השיער שלהן, המהווים את הירך והברך האופקיות. פסל הגרניט השחור של המלך אמנמחת השלישי הוא דוגמה מושלמת לפרופורציות גבריות ולמערכת הרשת המרובעת של תקופה זו. רוב פסלי המלוכה, כמו זה, שימשו כמייצגים את כוחו של המלך.
איכות הפסלים המצריים הגיעה לשיאה בתקופת הממלכה התיכונה. פסלים מלכותיים שילבו גם אלגנטיות וגם חוזק באופן שנראה רק לעיתים נדירות לאחר תקופה זו. צורה פופולרית של פסלים בתקופה זו הייתה של ספינקס. בתקופה זו הופיעו הספינקסים בזוגות, והיו שכובים, עם פנים אנושיות, ורעמת אריה ואוזניים. דוגמה לכך היא הספינקס דיוריט של סנוסרת השלישי.
אחד החידושים בפיסול שהתרחשו במהלך תקופת הממלכה התיכונה היה פסל בלוק (אנ'), שהמשיך להיות פופולרי עד לתקופת ממלכת בית תלמי - כמעט 2,000 שנים מאוחר יותר. פסלי בלוק מורכבים מצורת אדם ישוב מכופף כשברכיו מורמות עד לחזה וזרועותיו שלובות על גבי ברכיו. לעיתים קרובות, גברים אלה לבשו "גלימה רחבה" המצמצמת את גוף הדמות לצורה פשוטה דמוית בלוק. פני הבגד או "הגלימה הרחבה" אפשרו מקום לכתובות. רוב הפירוט שמור לראש הפרט המתואר. במקרים מסוימים, הדגם של הגפיים נשמר על ידי הפסל. ישנם שני סוגים בסיסיים של פסלי בלוקים: כאלה שכפות הרגליים מכוסות לגמרי על ידי הגלימה וכאלה שהרגליים חשופות.
פסל זה משמאל, מייצג אישה מהמעמד העליון של החברה ומדגים מאפיינים של אמנות הממלכה התיכונה. הפאה המשולשת הכבדה ממסגרת את הפנים הרחבות ועוברת מאחורי האוזניים, וכך נוצרת רושם של כופה אותן קדימה. הם רחבים בהתאם לאידיאל היופי המצרי הקדום; אותו אידיאל דרש שדיים קטנים, וגם מבחינה זו הפסל אינו יוצא מן הכלל. בעוד שהקימור הטבעי של הגבות צונח לכיוון שורש האף, הגבות המלאכותיות בתבליט שטוח הן ישרות לחלוטין מעל פינות העיניים הפנימיות, תכונה שמרמזת על כך שנוצר בתחילת תקופת השושלת השתים-עשרה. בסביבות 1900 לפני הספירה החלו הגבות המלאכותיות הללו לעקוב אחר העקומה הטבעית ולטלוד לכיוון האף.
הפרופורציות של דמות האדם השתנו בתקופת שושלת השתים-עשרה המאוחרת. שינויים אלה שרדו מאז ועד השושלת השבע-עשרה. לדמויות גבריות היו ראשים קטנים יותר ביחס לשאר הגוף, כתפיים ומותניים צרות, גב קטן גבוה וללא גפיים שריריות. לדמויות נשיות היו פרופורציות קיצוניות יותר עם כתפיים ומותניים צרים יותר, גפיים דקות וגב קטן יותר על מנת לשמור על הבחנה בין מידות גברים ונשים.
ספרות

ריצ'רד ברוס פרקינסון (אנ') ולודוויג דוד מורנז (אנ') כותבים שספרות מצרית עתיקה - שהוגדרה באופן צר כספרות יפה - לא נרשמה בצורה כתובה עד לשושלת השתים-עשרה המוקדמת. כתבים מתקופת הממלכה הקדומה שימשו בעיקר לשמירה על הפולחנים האלוהיים, לשימור נשמות בחיים שלאחר המוות ולתיעוד חשבונות לשימושים מעשיים בחיי היומיום. רק בתקופת הממלכה התיכונה נכתבו טקסטים למטרת בידור וסקרנות אינטלקטואלית. פרקינסון ומורנץ גם משערים שיצירות כתובות מתקופת הממלכה התיכונה היו תעתיקים של ספרות שבעל-פה (אנ') מתקופת הממלכה הקדומה. ידוע שחלק מהשירה שבעל-פה השתמרה בכתיבה מאוחרת יותר; למשל, שירי נושאי האפריון נשתמרו כפסוקים כתובים בכתובות הקברים של הממלכה העתיקה.
כמו כן, סבורים כי צמיחת מעמד הביניים וגידול במספר הסופרים הדרושים לבירוקרטיה המורחבת תחת סנוסרת השני סייעו לדרבן את התפתחות ספרות הממלכה התיכונה. המצרים שחיו לאחר תקופת הממלכה התיכונה, ראו בספרות מתקופה זו כ"קלאסית". סיפורים כמו "סיפורו של מלח הספינה הטרופה" ו"סיפורו של שאנהת" נכתבו במהלך תקופה זו, והיו פופולריים מספיק כדי להיות מועתקים בהרחבה לאחר מכן. גם יצירות פילוסופיות רבות נוצרו בתקופה זו, ביניהן מחלוקת בין אדם לבה שלו שבו אדם אומלל משוחח עם נפשו, הסאטירה אודות בעלי המלאכה שבה תפקיד הלבלר זוכה לשבחים מעל כל שאר בעלי המלאכה, וסיפורים שסופרו כביכול לפרעה ח'ופו של הממלכה הקדומה בפפירוס ווסטכר.
לפרעונים מהשושלת השתים-עשרה עד השמונה-עשרה מיוחסים שימור כמה מהפפירוסים המעניינים ביותר של מצרים העתיקה:
1950 לפני הספירה: לוחות עץ אחמים (אנ').
1950 לפני הספירה: פפירוסי הקאנאחת (אנ').
1800 לפני הספירה: פפירוס ברלין 6619.
1800 לפני הספירה: פפירוס המתמטיקה של מוסקבה.
1650 לפני הספירה: פפירוס רינד.
1600 לפני הספירה: פפירוס אדווין סמית'.
1550 לפני הספירה: פפירוס אברס.
לקריאה נוספת

Allen, James P. Middle Egyptian Literature: Eight Literary Works of the Middle Kingdom. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 2015.
Bourriau, Janine. Pharaohs and Mortals: Egyptian Art in the Middle Kingdom. Cambridge, UK: Fitzwilliam Museum, 1988.
Grajetzki, Wolfgang. The Middle Kingdom of Ancient Egypt: History, Archaeology and Society. Bristol, UK: Golden House, 2006.
Kemp, Barry J. Ancient Egypt: Anatomy of a Civilization. 2d ed. London: Routledge, 2006.
Oppenheim, Adela, Dieter Arnold, and Kei Yamamoto. Ancient Egypt Transformed: The Middle Kingdom. New York: Metropolitan Museum of Art, 2015.
Parkinson, Richard B. Voices From Ancient Egypt: An Anthology of Middle Kingdom Writings. Norman: University of Oklahoma Press, 1991.
Poetry and Culture in Middle Kingdom Egypt: A Dark Side to Perfection. London: Continuum, 2002.
Szpakowska, Kasia. Daily Life in Ancient Egypt. Oxford: Blackwell, 2008.
Wendrich, Willeke, ed. Egyptian Archaeology. Chichester, UK: Wiley-Blackwell, 2010.
הנוסע

| --- | --- |

 בימוי:  ז'אומה קולייט-סרה 
 עריכה:  ניקולס דה תות' 
 שחקנים ראשיים:  ליאם ניסן (Michael MacCauley) קיליאן סקוט Zaak Conway קינגסלי בן-אדיר Andy Nyman Nakay Kpaka אדם נגייטיס לטישה רייט רולנד מולר אלה-ריי סמית' Edward Bluemel דמסון אידריס קולין מקפרלן קלרה לאגו אליזבת' מק'גוברן סם ניל ורה פרמיגה שזאד לטיף ג'ונתן בנקס דין צ'ארלס צ'פמן פטריק וילסון קובנה הולדברוק-סמית' פלורנס פיו Pat Kiernan 
 מוזיקה:  רוקו בנוס 
 צילום:  פול קמרון 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת 
 חברת הפקה:  StudioCanal 
 חברה מפיצה:  Big Bang Media, ליונס גייט אנטרטיינמנט, StudioCanal, הולו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  8 בינואר 2018 
 משך הקרנה:  105 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט מתח, סרט בלשי 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 תקופת התרחשות:  2016 
 תקציב:  30 מיליון דולר
 הכנסות:  119.9 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   thecommuter
 www.thecommuter.movie
 דף הסרט ב־IMDb
 
הנוסע הוא סרט מותחן פעולה אמריקאי משנת 2018 בבימויו של ז'אומה קולייט-סרה ונכתב על ידי ביירון וילינגר, פיליפ דה בלאסי וראיין אנגל. בסרט מככבים ליאם ניסן, ורה פרמיגה, פטריק וילסון, ג'ונתן בנקס, וסם ניל.
הסרט עוקב אחר גבר שגויס בלי משים לקונספירציית רצח לאחר שפגש אישה מסתורית בזמן נסיעתו היומית ברכבת.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בניו יורק ב-8 בינואר 2018, ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-12 בינואר 2018, על ידי סרטי ליונסגייט, וב-19 בינואר 2018, בבריטניה על ידי StudioCanal. הסרט הכניס 119 מיליון דולר ברחבי העולם וקיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים, שכינו אותו בדומה לסרטם הקודם של ניסן וקולט-סרה, נון-סטופ, אך שיבחו את המשחק של ניסן ואת ריגושי הז'אנר.
עלילה

מייקל מקאולי, לשעבר קצין משטרה וכיום סוכן ביטוח, מפוטר בפתאומיות מעבודתו ומוצא את עצמו תחת לחץ כלכלי כבד. בזמן שהוא מתמודד עם המחשבה כיצד לספר למשפחתו על אובדן העבודה, הוא עולה על הרכבת שהוא לוקח מדי יום, מחוץ לניו יורק. במהלך הנסיעה, אישה מסתורית בשם ג'ואנה פונה אליו ומציעה לו הצעה מפתה: למצוא נוסע בשם "פרין" שמחזיק בפריט גנוב, בתמורה לסכום כסף גדול. מייקל מגלה 25,000 דולר בחדר האמבטיה של הרכבת, סכום ראשוני למשימה.
מייקל מהסס, אך כאשר ג'ואנה מתחילה לאיים על משפחתו, הוא מבין שאין לו ברירה. הוא מנסה לעזוב את הרכבת עם הכסף, אך מקבל אזהרה בדמות טבעת הנישואין של אשתו שנמצאת במעטפה מסתורית. כשהוא לא מצליח ליצור קשר עם אשתו, הוא מבין שהוא תחת מעקב. ג'ואנה מאיימת עליו ומסבירה שהרכבת מצולמת והוא חייב להמשיך במשימה. כאשר אחד הנוסעים שהוא מנסה להיעזר בו נהרג, מייקל מבין את חומרת המצב.
לאורך הדרך, מייקל נתקל בנוסעים נוספים ומתחיל לחשוד במספר אנשים. לאחר שהוא שותל גשש GPS על אחד הנוסעים, הוא מגלה שהוא סימן את האדם הלא נכון - סוכן FBI שנהרג במהלך האירועים. ג'ואנה מייסרת אותו על הטעות ודורשת ממנו להמשיך במשימה. במקביל, מרפי, עמיתו לשעבר במשטרה, מתקשר אליו ומסביר ש"פרין" היא עדת מפתח בפרשת רצח של פקיד ממשלתי. מייקל מבין ש"פרין" עומדת להירצח, והוא עצמו נפל למלכודת.
מייקל מגלה שהאדם שהרג את סוכן ה-FBI הוא נוסע אחר בשם אוליבר, שקיבל הוראה להרוג את "פרין" בתמורה לסכום כסף. לאחר קרב עז בין השניים, מייקל מצליח להרוג את אוליבר ומגלה ש"פרין" היא נערה בת 16 בשם סופיה, שמחזיקה במידע מסוכן. היא חושפת שאנריקה, בן דודה, נרצח על ידי שוטרים מושחתים.
ג'ואנה מנסה להכריח את מייקל להרוג את סופיה כדי להציל את משפחתו, אך הוא מסרב. היא מפוצצת מטען כדי להרוס את הרכבת ולהרוג את הנוסעים, אך מייקל מצליח להציל את כולם על ידי ניתוק אחד הקרונות. לאחר שמגיעים כוחות משטרה, מייקל נאלץ להתמודד מול מרפי, שהתברר כי הוא השוטר המושחת שהרג את אנריקה. לאחר קרב ביניהם, מייקל מצליח להוכיח למרפי שהוא זה שהפליל אותו, וכתוצאה מכך מרפי נורה למוות.
לבסוף, מייקל חושף את הקנוניה וסופיה מוסרת ל-FBI את המידע שהחזיקה. מייקל מקבל הצעה לחזור לעבוד במשטרה, אך הוא נחוש לסגור את החשבון עם ג'ואנה. בסצנה האחרונה, מייקל מתעמת עם ג'ואנה ברכבת אחרת, מראה לה את תג הבלש שלו ומתכונן לעצור אותה.
שחקנים ודמויות

ליאם ניסן בתור מייקל מקאולי
ורה פרמיגה בתור ג'ואנה
פטריק וילסון בתפקיד ד.ט. סגן אלכס מרפי
ג'ונתן בנקס בתור וולט
סם ניל בתור קפטן דייוויד הות'ורן
אליזבת מקגאוורן בתור קארן מקאולי
קיליאן סקוט כסוכן ה-FBI דילן
שאזאד לטיף בתפקיד וינס
אנדי ניימן בתור טוני
קלרה לאגו בתור אווה
רולנד מולר בתור ג'קסון
פלורנס פאה בתור גוון
אדוארד בלומל בתור החבר של גוון
דין צ'ארלס צ'פמן בתפקיד דני מקאולי
אלה-ריי סמית' בתור סופיה
נילה עליה בתור שרי
קובנה הולדברוק-סמית' בתפקיד אוליבר
קולין מקפרלן בתור המנצח סם
אדם נגייטיס בתפקיד המנצח ג'ימי
ג'ון אלאסטיר בתור השוטר אוניל
קינגסלי בן-אדיר בתור הסוכן המיוחד גרסיה
דמסון אידריס בתור הסוכן המיוחד דניס
בן קפלן בתור פרנק
לטישה רייט בתפקיד ג'ולס סקייטבורד
פאט קירנן בתור עצמו
הפקה > התפתחות

בינואר 2010, הבמאי אולטונדה אוסונסנמי היה במגעים עם חברת ההפקה Gold Circle Films, על תסריט שנכתב על ידי ביירון וילינגר ופיליפ דה בלאסי. יותר משנה לאחר מכן, באוגוסט 2011, דווח כי ג'וליאן ג'רולד יביים את הסרט במקומו. בינואר 2016, ג'אומה קולט-סרה סגר עסקה לבימוי הסרט, מה שסימן את שיתוף הפעולה הרביעי שלו עם ניסן, וגם עם חברת הפקת ההנהלה דרך Ombra Films, עם השותף חואן סולה. הסרט הופק על ידי StudioCanal ו-The Picture Company.
הפקה > ליהוק

בספטמבר 2015, הוכרז שליאם ניסן יככב בסרט. ביוני 2016 הצטרפה ורה פרמיגה, בתפקיד שתואר כ"אישה מסתורית שעולה על רכבת נוסעים ומציעה הזדמנות מפתה לדמותו של ניסן, כזו שיש לה נסיבות קשות אם יקבל אותה". הפרויקט מציין את שיתוף הפעולה השני בין פרמיגה וקולט-סרה, לאחר המותחן הפסיכולוגי היתומה מ-2009. ב-13 ביולי נוספו סם ניל, אליזבת מקגוברן וג'ונתן בנקס לצוות השחקנים הראשי, ובאוגוסט 2016 הצטרפה קובנה הולדברוק-סמית' לתפקיד לא ידוע. באותו חודש, פטריק ווילסון הצטרף לצוות כידיד מהימן של דמותו של ניסן.
הפקה > צילום

הצילום הראשי החל ב-25 ביולי 2016, באולפני פיינווד בבקינגהאמשייר, אנגליה, והמשיך בניו יורק. ניסן ומקגוברן נצפו על הסט של הסרט בתחנת הרכבת וורפלסדון בסארי ב-18 בספטמבר 2016.
הערות שוליים

↑  מקנרי, דייב, ‘Commuter’ driven, Variety, ‏2010-01-25 (באנגלית אמריקאית)
↑  Brad Miska, מעגל הזהב מקיש על 'רכיבה אדומה' מנהל 'הנוסע, באתר Bloody Disgusting!, ‏2011-08-30 (באנגלית אמריקאית)
↑  מקנרי, דייב, ה'נוסע' של ליאם ניסן מושך את ג'אומה קולט-שרה לביים, באתר Variety, ‏2016-01-29 (באנגלית אמריקאית)
↑  פלמינג, מייק ג'וניור, Jaume Collet-Serra מתאחד עם ליאם ניסן ב"The Commuter", באתר Deadline, ‏2016-01-29 (באנגלית אמריקאית)
↑  פלמינג, מייק ג'וניור, ליאם ניסן יככב במותחן 'הנוסע' עבור StudioCanal וחברת התמונות", באתר דדליין הוליווד, ‏2015-09-21 (באנגלית אמריקאית)
↑  פלמינג, מייק ג'וניור, ורה פארמיגה עוקבת אחר 'Conjuring 2' על ידי העלייה ל-'The Commuter' עם ליאם ניסן, באתר דדליין הוליווד, ‏2016-06-17 (באנגלית אמריקאית)
↑  מקנרי, דייב, ורה פרמיגה מצטרפת לליאם ניסן במותחן 'הנוסע, באתר Variety, ‏2016-06-17 (באנגלית אמריקאית)
1 2  היפס, פטריק, הנוסע' מוסיף שלישייה, קובע את אוקטובר 2017 הגעה לארה"ב, באתר דדליין הוליווד, ‏2016-07-13 (באנגלית אמריקאית)
↑  פדרסון, אריק, ג'יימס רמר מצטרף ל'רוק מזבח'; קובנה הולדברוק-סמית' מוביל ב-Paradise Garage Pic, באתר דדליין הוליווד, ‏2016-08-09 (באנגלית אמריקאית)
↑  מקנרי, דייב, פטריק ווילסון עולה על המותחן של ליאם ניסן "הנוסע, באתר Variety, ‏2016-08-23 (באנגלית אמריקאית)
↑  דניאלס, ניה, מותחן: ליאם ניסן מצטלם בלונדון, באתר The Knowledge Online, ‏2016-04-14 (באנגלית אמריקאית)
↑  ויסמן, אנדראס, מותחן הפעולה של ליאם ניסן 'הנוסע' קובע את תאריכי הצילום וההפצה, באתר Screen (באנגלית)
↑  אדוארדס, מארק, ליאם ניסן ושותפיו מצלמים בתחנת הרכבת של וורפלסדון עבור הנוסע, באתר Surrey Live, ‏2016-09-19 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 311578c6-d445-492b-b27c-e63ff9cfa638
דאגלס לאו

דאגלס גורדון ארתור לאו (באנגלית: Douglas Gordon Arthur Lowe, ‏7 באוגוסט 1902 – 30 במרץ 1981) היה אתלט בריטי, פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (פריז 1924 ואמסטרדם 1928) בריצת 800 מטר ושיאן עולם בריצת 600 יארד.