stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה
ההפיכה הצבאית

החל מחודש אוגוסט 1973 התארגנו קצינים ויחידות בחיל הים ובחיל האוויר לקראת הפיכה צבאית כנגד משטרו של סלבדור איינדה, תחת הנהגתם של תת אדמירל חוסה טוריביו מרינו (Jose Toribio Merino) והגנרל גוסטבו לייג (Leigh). ב-21 באוגוסט התפטר קרלוס פראטס מתפקידו כראש הצבא ויומיים לאחר מכן, ב-23 באוגוסט, מונה במקומו אוגוסטו פינושה, שנחשב כנאמן לשלטון הדמוקרטי וכאישיות בלתי פוליטית. בין התפטרותו של פראטס לבין מינויו של פינושה פרסם בית הנבחרים הודעה שקראה לשרים ולאנשי הצבא לפתור את "השבר העמוק בסדר החוקתי".
אלטאמיראנו, ראש המפלגה הסוציאליסטית, הזהיר מפני הפיכה צפויה מטעם חיל הים, ודבר זה עורר דיון משלהב יצרים סביב צ'ילה כ"וייטנאם השנייה" וכן גל של השתלחויות באלמיראנטה. ב-7 בספטמבר שוכנע פינושה בידי מרינו ולייג להצטרף לקושרים, ואילו בקרב הזרוע הביטחונית הרביעית, הקרביניירוס של צ'ילה, תמך בהפיכה הגנרל הצעיר ססאר מנדוסה (César Mendoza) בלבד.
ב-10 בספטמבר הפליגה השייטת, כמתוכנן, על מנת להשתתף בתמרונים ימיים משותפים לחילות הים של ארצות הברית של אמריקה ושל מדינות לטינו-אמריקאיות שונות (UNITAS). יחידות הצבא נשארו בבסיסיהן על מנת למנוע עימותים ביום פתיחת הדיון המשפטי בעניינו של אלטאמיראנו. למחרת היום, 11 בספטמבר 1973, שב הצי לפנות בוקר לנמל ולפראיסו וכבש את העיר במהירות. בשעה 7 בבוקר נודע הדבר לאיינדה במשכנו הנשיאותי והוא ניסה ליצור קשר עם לייג ופינושה, אולם ללא הצלחה, וחשב כי הם מוחזקים בידי המתקוממים. ספולבדה, מפקד הקרביניירוס, הבטיח לאיינדה כי פקודיו יישארו נאמנים לו, אולם מנדוסה הדיחו ותפס את מקומו כמפקד. בו בזמן הגיע פינושה למרכז הפיקוד של הצבא ולקח חלק בפיקוד על ההפיכה. בשעה 8:42 בבוקר שידר "רדיו מינרייה אי אגריקולטורה" (כרייה וחקלאות) את ההודעה הראשונה של החונטה הצבאית מטעמם של פינושה, לייג, מנדוסה ומרינו, שתבעה מאיינדה להתפטר מיידית מתפקידו ולפנות את ארמון הנשיאות, אחרת יותקף מהיבשה ומהאוויר. עם השידור נטשו כוחות הקרביניירוס שאבטחו את הארמון את עמדותיהם.
איינדה החליט להישאר בארמון הנשיאות ובשעה 9:55 הגיעו הטנקים הראשונים של המתקוממים לפרבר האזרחי של סנטיאגו והחלו להילחם במספר צלפים שנשארו נאמנים לשלטון. מרכז הפועלים המאוחד קרא להתנגדות בפרברים בהם התגוררו הפועלים, ואילו הנשיא מסר את הודעתו האחרונה בה הבטיח לשלם בחייו בעבור נאמנותו של העם, הביע את ביטחונו כי הישגי שלטונו ניטעו בתודעתם של הצ'יליאנים ולא יעקרו בקלות, כי יש לו אמון בצ'ילה ובעתידה וכי בעתיד הקרוב יתגברו הצ'יליאנים על הבוגדים וישובו לחוש חופש ולבנות חברה טובה יותר.
באותה שעה החלו חילופי האש בין כוחות המורדים ובין חבורת ידידי הנשיא (Grupo de Amigos del Presidente), משמר מזוין שהגן על איינדה, ובשעה 11:52 הופצצו ארמון הנשיאות וכן ביתו של איינדה בשכונת לאס קונדס (Las Condes) במזרח סנטיאגו בידי מטוסי חיל האוויר. ארמון הנשיאות החל לעלות באש, אולם הנשיא ונאמניו סירבו לצאת ולהיכנע, ועל כן בסביבות השעה 2 בצהריים הופלו דלתות הארמון וכוחות הצבא פרצו פנימה.
רופאו האישי של איינדה העיד כי ראה במו עניו את איינדה עת שהתאבד באמצעות ירי בסנטרו. דיווח זה על אופן מותו של איינדה נתמך בידי עדויות נוספות.
בשעה 6 בערב התכנסו מנהיגי ההפיכה הצבאית בבית הספר הצבאי (Escuela Militar del Libertador Bernardo O'Higgins), תפסו את השלטון כחונטה צבאית והכריזו על מצב של מדינה במצור.
התפרקות החונטה (1986 - 1989)

בשנת 1987 אישר הממשל הצבאי בחוק את הקמתן של מפלגות פוליטיות, וחוק נוסף אישר את פתיחת רישומי הבוחרים. הסדרים חוקיים אלו היו לתחילת הדרך ביישום חוקת 1980. בחוקה זו נקבע כי ציבור הבוחרים יאשר במשאל עם את המועמד אותו יציגו הכוחות המזוינים והקרביניירוס לתפקיד נשיא הרפובליקה לכהונה בת 8 שנים. במידה שהמועמד לא יאושר, קבעה החוקה, תוארך כהונתו של פינושה בשנה נוספת, וכך גם סמכויותיה של החונטה, בסופן ייערכו בחירות לנשיאות המדינה ולפרלמנט.
בתחילת שנת 1987 ביקר בצ'ילה האפיפיור יוחנן פאולוס השני, והיה עד במו עיניו לדיכוין של מספר הפגנות בטקס הביאטיפיקציה של תרזה הקדושה מלוס אנדס בפארק או'היגינס (Parque O'Higgins). בזמן ביקורו נפגש האפיפיור עם פינושה, ודן עמו אודות החזרה לדמוקרטיה. במהלך הפגישה האיץ האפיפיור בפינושה לערוך שינויים בממשל, ולמעשה ביקש ממנו להתפטר. בשנה שלאחר מכן הכריז הממשל על קיומו של משאל עם ביום 5 באוקטובר 1988.
ב-30 באוגוסט 1988 הציעו ראשי הכוחות המזוינים וראש הקרביניירוס, בהתאם לחוקה, את פינושה כמועמדם לנשיאות. תומכיו של פינושה לנשיאות, מצביעי ה"כן" במשאל העם, היו אנשי הממשל, מפלגת הימין-מרכז התחדשות לאומית (Renovación Nacional), מפלגת הימין האיחוד הדמוקרטי העצמאי (Unión Demócrata Independiente) ומספר מפלגות קטנות נוספות. מצידו השני של המתרס כללה האופוזיציה, מצביעי ה"לא" במשאל העם, התרכזו קואליציית המפלגות למען הדמוקרטיה (Concertación de Partidos por la Democracia), שאיגדה 16 ארגונים פוליטיים שהתנגדו למשטר, ובהם המפלגה הנוצרית דמוקרטית, המפלגה למען הדמוקרטיה (Partido por la Democracia) ופלגים שונים שמקורם במפלגה הסוציאליסטית. המפלגה הקומוניסטית של צ'ילה הייתה מחוץ לחוק ולא השתתפה כמפלגה במשאל העם.
ביום 5 בספטמבר 1988 הותרה התעמולה הפוליטית לאחר 15 שנות דיקטטורה. התעמולה הייתה אמצעי חיוני של מתנגדי המשטר באמצעותו תארו עתיד שונה ואופטימי, שעמד בניגוד לתעמולת הבחירות הרשמית, שנודעה כלא יעילה והזהירה מפני חזרת שלטונו של האיחוד העממי במידה שיפסיד פינושה. על אף שתעמולת תומכי המשטר ניסתה לפצות על הכישלונות התעמולתיים הראשוניים, הראו התוצאות הסופיות כי היו אלו המתנגדים שניצחו עם כ-56% מהקולות, לעומת כ-44%. על אף הסתייגותו הראשונית הכיר פינושה בתוצאות משאל העם ואישר את המשך תהליך המעבר בהתאם לחוקת 1980, והכריז על בחירות לנשיאות ולקונגרס שיערכו ב-14 בדצמבר 1989. בטרם נערכו הבחירות, כתוצאה ממשאל עם נוסף שנערך ב-30 ביולי 1989, נערכו מספר רפורמות בחוקה שהפחיתו את מידת הסמכותניות של הממשל.
בבחירות שנערכו בסוף 1989 ניצח פטריסיו איילווין, מועמד קואליציית המפלגות למען הדמוקרטיה, בו תמכו 55.17% מהמצביעים. שאר הקולות התחלקו בין בוצ'י (29.4%) ופרנסיסקו חוויאר ארסוריס (15.43%), שהיה מועמד עצמאי, ובכך תמו 16 שנות דיקטטורה וצ'ילה שבה למשטר דמוקרטי.
ראו גם

היסטוריה של צ'ילה
הערות שוליים

1 2 3  Report of the Chilean National Commission on Truth and Reconciliation. 1993. (Notre Dame, Indiana: University of Notre Dame Press, 1993), vol. I/II. .Pp. 64-74, 90-109, 140-152.
↑  Peter Kornbluh, Chile and the United States: Declassified Documents Relating to the Military Coup, September 11, 1973
↑  מספר זה הוא המספר הרשמי שהתפרסם בדו"ח רטיג (Rettig), אולם ארגונים לא ממשלתיים שונים מערערים על מספר זה ונוקבים במספרים גבוהים יותר. אמנסטי אינטרנשיונל נוקבת במספר של 30,000 נרצחים במהלך השנה הראשונה לשלטון החונטה הצבאית.
↑  מספר בו נוקבת ועדת ואלץ' (Valech)
↑  בספרדית: "Frente a la agresión internacional desatada en contra de nuestra patria, respaldo al Presidente Pinochet en su defensa de la dignidad de Chile y reafirmo la legitimidad del gobernante de la República para encabezar soberanamente el proceso de institucionalización del país."
↑  Consulta Nacional 1978, באתר Base de Datos de Elecciones en Chile
↑  Ricardo Ffrench-Davis, Economic Reforms in Chile: From Dictatorship to Democracy, University of Michigan Press, 2002, עמ' 7
↑  Chiles Weg zur Sozialen Marktwirtschaft. (בגרמנית)
↑  Ley Orgánica Constitucional de los Partidos Políticos
↑  Ley Orgánica Constitucional sobre sistema de inscripciones electorales y Servicio Electoral
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007439288605171  LCCN: n50080349  VIAF: 150686311   WorldCat (עם VIAF): 150686311 
האצטדיון הלאומי בסנטיאגו, שהיה אחד ממרכזי המעצר והעינויים הגדולים.
שער הכניסה הישן לוייה גרימאלדי, שהייתה אחד ממרכזי המעצר והעינויים הידועים לשימצה של החונטה הצבאית.
האיים פיקטון, איי המריבה בעימות ביגל בין צ'ילה וארגנטינה.
החוקה הפוליטית של הרפובליקה של צ'ילה של שנת 1980
מחאה בלתי אלימה כנגד המשטר הצבאי (1985)
הפגנת ניצחון במרכז סנטיאגו למחרת ניצחון מצביעי ה"לא" במשאל העם ב-5 באוקטובר 1988, שהביא לסיום המשטר הצבאי.
הבחירות לראשות העבודה (1992)

הבחירות לראשות מפלגת העבודה נערכו ב-19 בפברואר 1992. ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין חזר להנהיג את המפלגה לאחר שגבר על שמעון פרס, שהנהיג את המפלגה מאז 1977, ישראל קיסר ואורה נמיר. ביוני 1992 הוביל רבין את מפלגת העבודה לניצחון בבחירות לכנסת השלוש עשרה. זו הייתה הפעם הראשונה בישראל שבה הצבעה למנהיגות מפלגה הייתה פתוחה בפני כלל חברי המפלגה.
רקע

שמעון פרס הנהיג את מפלגת העבודה מאז התפטרותו של יצחק רבין ב-1977 ועמד בראשה בארבע מערכות בחירות רצופות. הפעם הקודמת בה בחרה המפלגה מנהיג הייתה במרץ 1988, כאשר פרס נבחר פה אחד (למעט חבר אחד שהתנגד) על-ידי מרכז המפלגה. ב-1990, בזמן שהיה שר האוצר בממשלת האחדות בראשות יצחק שמיר, ניסה פרס להקים ממשלה צרה בראשותו במה שנועד לימים כ"תרגיל המסריח". ממשלת האחדות נפלה בהצבעת אי-אמון אך פרס לא הצליח להרכיב ממשלה ולבסוף יצחק שמיר הרכיב ממשלת ימין צרה בראשותו. יצחק רבין ביקש לנצל את הפגיעה במעמדו של פרס לאחר כישלון התרגיל המסריח וקרא לקיים בחירות לראשות המפלגה. מספר סקרים שהתפרסמו באותה תקופה הראו שהציבור מעדיף את רבין כראש ממשלה על פני יצחק שמיר ושמעון פרס. במחנה פרס טענו כי פרס נבחר לקדנציה שלמה ואין טעם לקיים בחירות להנהגת המפלגה שנתיים לפני הבחירות הבאות לכנסת.
ב-3 ביולי קבעה ועדת החוקה של המפלגה, בראשותו של דוד ליבאי, כי אם לשכת המפלגה תעלה לסדר היום את השאלה בדבר בחירת מנהיג חדש למפלגה, המרכז יוכל לדון בכך. ב-12 ביולי התקיימה הצבעה בלשכת מפלגת העבודה ו-59 תמכו בהצעה לקיים בחירות לראשות המפלגה באופן מיידי לעומת 41 מתנגדים. ההכרעה עברה למרכז מפלגת העבודה ושני הצדדים טענו כי ברשותם סקרים המראים כי ינצחו. ב-22 ביולי התכנס מרכז מפלגת העבודה, המונה כ-1,400 חברים, במרכז הקונגרסים בתל אביב וברוב של 54% מול 46% דחה את ההצעה לקיים בחירות לראשות המפלגה. הוחלט כי הבחירות לראשות המפלגה יתקיימו לאחר כשנה וחצי לאחר מפקד וועידה חדשה. המפלגה ערכה מפקד ועד יולי 1991 התפקדו למפלגה יותר מ-140 אלף איש.
לראשונה בישראל הוחלט שההצבעה לראשות המפלגה תהיה פתוחה לכלל חברי המפלגה. ביולי 1991 החליטה ועדת הפריימריס של המפלגה, בראשות חגי מרום, כי כל חבר שיתפקד למפלגה עד 75 יום לפני הפריימריס יהיה רשאי להשתתף. בנוסף הוחלט כי יתקיים סבב בחירות שני, אם איש מבין המתמודדים לא יזכה לתמיכה של 40% בסבב הראשון. בנובמבר 1991 התכנסה בבנייני האומה בירושלים הוועידה החמישית של מפלגת העבודה וצירי הוועידה תמכו פה אחד בשיטת הפריימריס. בדצמבר 1991 הוחלט במרכז מפלגת העבודה לקיים את הפריימריס ב-19 בפברואר 1992 ובמידת הצורך, לקיים סיבוב הצבעה שני שבוע אחר כך.
לקראת סוף שנת 1991 התהוו בממשלת שמיר חילוקי דעות על רקע תהליך השלום שהחל בוועידת מדריד. מפלגות התחיה, מולדת וצומת פרשו מהקואליציה וממשלת שמיר איבדה את הרוב בכנסת. התפתחות זו הובילה לפיזור הכנסת ובינואר 1992 סיכמו הליכוד והעבודה כי הבחירות לכנסת ה-13 יוקדמו ל-23 ביוני.
מועמדים

אורה נמיר
שמעון פרס
ישראל קיסר
יצחק רבין
אורה נמיר – חברת כנסת מאז 1974 ויושבת ראש וועדת העבודה והרווחה מאז 1984
שמעון פרס – חבר כנסת מאז 1959 ויושב ראש מפלגת העבודה מאז 1977, שר לשעבר וראש ממשלת ישראל בשנים 1984–1986
ישראל קיסר – חבר כנסת ויושב ראש ההסתדרות מאז 1984
יצחק רבין – חבר כנסת מאז 1974, ראש ממשלה ויושב ראש מפלגת העבודה בשנים 1974–1977, לשעבר שר העבודה, שר הביטחון,ראש המטה הכללי ושגריר ישראל בוושינגטון
לאחר כישלון התרגיל המסריח ניסה חבר הכנסת עוזי ברעם להקים מחנה משלו בתוך המפלגה והודיע כי יתמודד בבוא היום על ראשות המפלגה אך לבסוף ברעם לא התמודד. במהלך 1991 הביע חבר הכנסת משה שחל את רצונו להתמודד, אך בנובמבר 1991 הסיר את מועמדותו מפני שהיה סבור שהבחירות הן למעשה התמודדות בין פרס לרבין. חבר הכנסת והשר לשעבר גד יעקבי גם כן הביע את רצונו להתמודד אך בסוף נובמבר 1991 הסיר את מועמדותו והודיע על תמיכתו ברבין.
תוצאות הבחירות

108,347 חברי מפלגה השתתפו בבחירות, מתוך 151,679 מתפקדים ב-718 קלפיות שהוצבו ברחבי הארץ. אחוז ההצבעה עמד על כ-71%.
תוצאות הבחירות:
| שם המועמד |  % |
| --- | --- |
יצחק רבין: 40.59%
שמעון פרס: 34.80%
ישראל קיסר: 18.77%
אורה נמיר:  5.44%
רבין זכה להצלחה בערים הגדולות ובמחנהו נטען כי מאוכזבי ליכוד רבים התפקדו למפלגת העבודה ותמכו בו. בנוסף לכך זכה רבין להצלחה במקומות בהם ריכוזי עולים כמו חיפה, נצרת ואשדוד. פרס זכה במירב הקולות בקרב המגזר הערבי, אך נראה שאיבד קולות לישראל קיסר שזכה להצלחה רבה מהצפוי בציבור הערבי. ייתכן שקיסר זכה להצלחה גדולה מהצפוי בשל התמיכה בו בקרב מצביעים שהם חברי הסתדרות.
ההצבעה בקלפי בקריית שמונה, בה היו רשומים כ-500 חברי מפלגה, לא התאפשרה בשל ירי קטיושות על העיר.
לאחר הבחירות

ביוני 1992 נערכו הבחירות לכנסת ה-13. מפלגת העבודה זכתה בבחירות ויצחק רבין הרכיב את ממשלת ישראל העשרים וחמש בה החזיק גם בתיק הביטחון. שמעון פרס החזיק בתיק החוץ ושימש כממלא מקום ראש הממשלה. אורה נמיר כיהנה בממשלת רבין בתחילה כשרה לאיכות הסביבה ולאחר מכן כשרת העבודה והרווחה. ישראל קיסר כיהן כשר התחבורה בממשלת רבין. ממשלה זו חתמה על הסכמי אוסלו והסכם השלום עם ירדן. הסכמי אוסלו ופיגועי טרור שבאו בעקבותיו הובילו להתנגדות פוליטית וציבורית לממשלה. בארבעה בנובמבר, 1995 נרצח יצחק רבין בעצרת השלום בכיכר מלכי ישראל בתל אביב. שמעון פרס מונה לראש ממשלה בפועל והרכיב את ממשלת ישראל העשרים ושש.
הערות שוליים

↑  מנחם רהט, פרס נבחר מחדש ליו"ד העבודה: "בבחירות יתייצב מחנה התקווה נגד מחנה הפחד", מעריב, 25 במרץ 1988
↑  מנחם רהט, הציבור מעדיף את רבין כרה"מ, מעריב, 3 באפריל 1990; המשך
↑  רונית אנטלר, יצחק רבין – המועמד העדיף לראשות הממשלה, חדשות, 11 ביולי 1990
↑  מנחם רהט, קרב פרס-רבין: עוברים ושבים, מעריב, 6 ביולי 1990; המשך
↑  רונית אנטלר, ועדת החוקה של המערך: למפלגה מותר להסיק מסקנות מכשלון המועמד, חדשות, 4 ביולי 1990
↑  מנחם רהט, אנשי פרס השלימו מראש עם התבוסה לרבין, מעריב, 13 ביולי 1990
↑  מנחם רהט, פרס: רבין הזמין דו קרב - והוא יקבל אותו, מעריב, 20 ביולי 1990
↑  16 חודשי התמודדות, מעריב, 23 ביולי 1990
↑  מנחם רהט, העמיק הקרע פרס – רבין; סיפוק בליכוד, מעריב, 23 ביולי 1990; המשך
↑  מנחם רהט, הגדודים של קיסר מתפקדים, מעריב, 5 ביולי 1991
↑  מנחם רהט, "העבודה" החליטה: בבחירות המוקדמות יהיו שני סיבובים, מעריב, 15 ביולי 1991
↑  מנחם רהט, העבודה הכריעה בעד הפריימריס; היום מתחיל הקרב על ההסתדרות, מעריב, 20 בנובמבר 1991
↑  חנה קים, החבר קירשטיין יתמודד מול פרס ורבין על ראשות המפלגה, חדשות, 16 בדצמבר 1991
↑  מנחם רהט, שרים בליכוד: אנו בשפל ועלולים להפסיד את השלטון, מעריב, 31 בינואר 1992
↑  שלום ירושלמי, עוזי ברעם משמיע קול, כל העיר, 4 במאי 1990
↑  חנה קים, ומי נשאר אחרי ששחל נסוג? פרס נגד רבין, וקצת קיסר, חדשות, 11 בנובמבר 1991
↑  חנה קים, המועמד (הנצחי) גד יעקבי פורש מהמרוץ לטובת רבין, חדשות, 28 בנובמבר 1991
1 2  אבי בטלהיים, מאוכזבי ליכוד הלכו עם רבין, מעריב, 21 בפברואר 1992
↑  מנחם רהט, ראש מטה קיסר יוזם "אמנת אי התקפה" בין המתמודדים, מעריב, 26 בדצמבר 1991
↑  אבי בטלהיים, פרס נגד מחנה ממוסד בראשותו: דייבים להתלכד מאחורי רבין, מעריב, 23 בפברואר 1992
↑  סימה קדמון, יונים בשובך של רבין, מעריב, 13 בפברואר 1992
↑  משה פרל, עוד סקר: עם ובין, העבודה תקבל 32.5% והליכוד 28.5%, חדשות, 18 בפברואר 1992
↑  מיכל קדם, מחנה רבין מתקיף: תומכיו של כוס פאתטיים ומונעים מרחמים, חדשות, 14 בפברואר 1992
↑  מנחם רהט, סיבה חדשה למתיחות בין מחנות רבין ופרס: ביקור ח"כ גולדמן בלוד, מעריב, 19 בספטמבר 1991
↑  מיכל קדם, רבין: ממסכנות לא בונים מנהיגות. פרס: ולא מהשמצות, חדשות, 22 בינואר 1992
↑  מיכל קדם, כמה פעמים הצבעת פרס ושום דבר לא קרה...? הסטיקרים חזרו ורבין רוצה חקירה משטרתית, חדשות, 22 בינואר 1992
↑  מיכל קדם, ועדת הפיקוח בעבודה תרגיע את פרס ורבין, חדשות, 24 בינואר 1992
↑  סקר של חנוך סמית קובע: רבין ינצח את שמיר; שמיר ינצח את פרס, חדשות, 24 בינואר 1992
↑  רבין ושמיר מובילים בסקרים, מעריב, 7 בפברואר 1992
↑  מנחם רהט, פרס: הסקרים של חנוך סמית לא יבחרו מועמד לראשות הממשלה, מעריב, 26 בינואר 1992
↑  "ניצחון לעבודה אם רבין יעמוד בראש", חדשות, 14 בפברואר 1992
↑  אילו נערכו הבחירות היום, מעריב, 14 בפברואר 1992
↑  אבי בטלהיים, "אנחנו המנצחים – הם מעכירים את האווירה", מעריב, 14 בפברואר 1992
1 2  אבי בטלהיים והדס מנור, ערב הפריימריס בעבודה; מלחמות סקרים רבין נגד פרס, מעריב, 18 בפברואר 1992
↑  מיכל קדם, מקל ביטל עימות בין רבין ופרס, חדשות, 10 בפברואר 1992
↑  אמנון לוי, משה פרל, תוצאות סופיות: רבין ניצח עם 40.57% מהקולות; פרס עם 34.48%, חדשות, 20 בפברואר 1992
↑  אבי בטלהיים, פרס: אקבל כל תפקיד רבין: לא מחלק תיקים, מעריב, 21 בפברואר 1992
↑  אמנון אברמוביץ', רבין, קיסר והסקרים, מעריב, 20 בפברואר 1992
↑  Ben Lynfield, Rabin defeats Peres in Labor party primary, UPI, ‏Feb 20, 1992
ויקטור מורוז

ויקטור ואסיליוביץ' מורוז (באוקראינית: Віктор Васильович Мороз; נולד ב-18 בינואר 1968) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה כשחקן

מורוז התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דינמו קייב.
ב-15 במרץ 1991 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק נגד שחטאר דונצק.
בקיץ 1993 עזב לראשונה את אוקראינה וחתם בהפועל באר שבע הישראלית.
ב-28 באוגוסט 1993 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-3 נגד הפועל חיפה בו אף כבש את שער הבכורה שלו בישראל. את עונתו הראשונה בישראל סיים עם 9 שערים ב-36 הופעות וסיים את העונה עם באר שבע במקום ה-3 שהוביל לגביע אופ"א. עונה לאחר מכן כבש 11 שערים והיה מלך השערים של הקבוצה.
בקיץ 1995 חתם במכבי תל אביב וזכה עימה בדאבל, אך היה שותף רק ב-25 משחקים וכבש 2 שערים.
בקיץ 1997 חתם בהפועל צפרירים חולון, בה שותף ולא מצא את הרשת. אך במהלך תקופתו בחולון נפצע למשך שנה.
בשנת 1999 חזר לשחק כדורגל כאשר חתם בצסק"א קייב, וכעבור עונה אחת חתם בליאונינג ווהווין הסינית בה סיים את הקריירה.
קריירה כמאמן

בשנת 2004 התחיל את הקריירה שלו כמאמן כאשר מונה למאמן נבחרת אוקראינה בכדורגל חופים עימה הגיע למקום השלישי באליפות אירופה בכדורגל חופים שהוביל לאליפות העולם בכדורגל חופים בו סיימה אוקראינה במקום השישי ובסיום האליפות עזב את נבחרת החופים. בשנת 2007 מונה לסקאוט של דינמו קייב. בשנת 2012 מונה למאמן ווהלין לוצק.
תארים

אליפות ברית המועצות: 1990
אליפות אוקראינה: 1992/1993
הגביע האוקראיני: 1992/1993
אליפות ישראל: 1995/1996
הגביע הישראלי: 1995/1996
עדנה מודה

| --- | --- |

 הופעה ראשונה:  "משפחת סופר-על" (2004)
 הופעה אחרונה:  "דודה עדנה" (2018)
 יוצרים:  בראד בירד
 דיבוב:  בראד בירד
 דיבוב בשפה העברית:  טל פרידמן (2004) אלחי לויט (2018)
 מידע
 שם אמיתי:  עדנה מארי "ע" מודה
 סטטוס:  פעילה
 מין:  נקבה
 מקצוע:  מעצבת אופנה מעצבת תלבושות
 מומחיות:  חוש אופנתי ידע נרחב במדע, הנדסה וטכנולוגיה
 מקום מגורים:  מטרוויל 
 דמויות קשורות
 חברים:  בוב והלן פאר
 
עדנה מארי "ע" מודה (באנגלית: Edna Marie "E" Mode) היא מעצבת אופנה ותלבושות אקסצנטרית בדיונית המופיעה בסרט ההנפשה "משפחת סופר-על" (2004) ובהמשכו, "משפחת סופר-על 2" (2018); הידועה בעיצוב תלבושותם של מספר גיבורי-על מפורסמים, לאחר שעבדה באופן הדוק במיוחד עם מר סופר-על ונערת הגומי (בוב והלן פאר), איתם שמרה על קשרי ידידות חזקים. כאשר בני הזוג מחדשים את קריירת גיבורי-העל שלהם לאחר חמש עשרה שנים, עדנה חוזרת מפרישתה הכפויה על מנת לסייע לשתי הדמויות, תחילה על ידי עיצוב חליפות חדשות למר סופר-על ומשפחתו, ולאחר מכן על ידי החזרת האמון של הלן בעצמה כגיבורת-על.
עדנה נוצרה על ידי הקולנוען בראד בירד על מנת להסביר כיצד גיבורי-העל בעולם בו מתקיים "משפחת סופר-על" משיגים את תלבושותם, נושא שלדעתו נחקר לעיתים רחוקות בסרטי גיבורי-על בצורה משכנעת. בירד גם החליט לדבב את הדמות בעצמו לאחר שמספר שחקניות שנחשבו במקור לתפקיד לא הצליחו להביע את מבטאה הייחודי של עדנה (לילי טומלין, אחת מבחירותיו המובילות של בירד לתפקיד, אף המליצה לו כי הוא היחיד שיוכל לעשות זאת). הבמאי הבין שבנוסף למומחיות אופנתית, הדמות תצטרך להפגין בקיאות במדע, הנדסה וטכנולוגיה על מנת ליצור תלבושות המסוגלות לעמוד ביכולותיהם ופעילויותיהם השונים של גיבורי-העל בסרט; ובסופו של דבר, עיצב אותה כדמות נמוכת-קומה ואקסצנטרית ממוצא גרמני ויפני, המבוססת על המוניטין של מדינות אלו כמעצמות קטנות. מעריצי הזיכיון אף מאמינים כי בנוסף להשראה מדמותו של Q מ"ג'יימס בונד", דמותה של עדנה התבססה בעיקר על מעצבת התלבושות אדית הד, ואף רווחו ספקולציות לגבי זהות הסלבריטאיות מהן שאב בירד השראה לעיצוב דמותה של עדנה, בהן נמנו העורכת הראשית של "ווג", אנה וינטור, אייריס אפפל והשחקנית לינדה האנט.
על אף שבשני הסרטים דמותה ממלאת רק תפקיד משני, עדנה ביססה את עצמה מאז ככוכבת הפריצה של הסרט הראשון בשל הפופולריות לה זכתה בקרב מעריצים. בנוסף לקונצזוס בקרב מבקרי הקולנוע, שהסכימו כי עדנה נחשבת ל"גנבת הסצנות" של שני הסרטים ושיבחו במיוחד את חוש ההומור ודיבורה השנון, בירד זכה גם לשבחים על דיבוב דמותה, וזכה בפרס אנני בקטגוריית "הדיבוב הטוב ביותר". עדנה הפכה לאחת הדמויות המוכרות והפופולריות ביותר של פיקסאר על ידי מספר גופי תקשורת בולטים.
הופעותיה בזיכיון

בסרט "משפחת סופר-על" (2004), עדנה מוצגת כמעצבת אופנה של גיבורי-על וכידידה קרובה של משפחת פאר. בתקופת "תור הזהב של גיבורי-העל", עדנה הוזמנה כאחת מאורחי עילית שמגיעים לטקס החתונה הפרטי של בוב והלן פאר, אז ידועים כגיבורי-העל מר סופר-על ונערת הגומי. לאחר שגיבורי-על הוצאו מחוץ לחוק ונאלצו לפרוש בעקבות סדרה של תביעות משפטיות, נאלצה עדנה לפרוש מעבודת גיבורי-על עקב מגבלות ממשלתיות, ודמותה לא מופיעה שוב עד לאמצע הסרט, כאשר היא זוכה לביקור בלתי-צפוי מבוב, שחזר לעבוד בסתר במשימות עבור גיבורי-על, סוד שהוא שומר ממשפחתו. בוב מבקש בתחילה מעדנה פשוט לתקן את חליפת-העל המקורית שלו, אך בסופו של דבר, עדנה משכנעת אותו לאפשר לה לעצב תלבושת חדשה לגמרי בתנאי שלא ישולבו גלימות כלשהן בשל נוהלי בטיחות. עד מהרה, הלן מגלה שחליפת-העל המקורית של בוב תוקנה, ובידיעה שהאדם היחיד המסוגלת לתקן חליפת-על תהיה עדנה; הלן מבקרת את עדנה בתקווה לגלות מידע נוסף על מקום הימצאו של בוב, ומגלה שהיא נטלה חירות לעצמה לעצב סט תואם שלם של חליפות-על למשפחת פאר. למרות מפגשן המחודש והמקוצר, עדנה מספקת להלן המבולבלת את העידוד לה היא זקוקה על מנת ליטול מחדש את זהותה כנערת הגומי על מנת להציל את בעלה (ואת נישואיהם), בנוסף לאיתורו באמצעות מכשיר ביות שהשתילה בחליפתו של בעלה, שחושף את מיקומו המדויק בפניה.
בסרט ההמשך, "משפחת סופר-על 2" (2018), כאשר הלן מגויסת על ידי זוג יזמים המעוניינים לשנות את תפיסת הציבור לגבי גיבורי-על ובכך חוזרת להילחם בפשע בתור נערת הגומי, עדנה נסערת לגלות שחליפתה עוצבה על ידי מעצב מתחרה. בהמשך הסרט, בוב ההמום לגלות את כוחותיו המתפתחים של ג'ק-ג'ק, מגייס לעזרתו את עדנה לסיוע בשליטה בו. למרות בתחילה עדנה נרתעת מלשמרטף על ג'ק-ג'ק, היא מפתחת חיבה עזה לתינוק ומוכנה לשמור עליו ללא תשלום; במהלך תקופה זו, היא משדרגת את חליפתו באמצעות חיישנים ושלט רחוק על מנת שהמשפחה תוכל לעקוב אחר כוחותיו ולרסן אותם לפי הצורך.
עדנה מופיעה גם בעיבוד של "Disney on Ice" לסרט: "The Incredibles in a Magic Kingdom Adventure". עדנה מופיעה שוב בסרט המונפש הקצר "דודה עדנה", המגולל את קורות התקופה בה היא שמרטפה על ג'ק-ג'ק.
ביקורות

עם הופעתה בסרט "משפחת סופר-על" (2004), דמותה של עדנה הפכה בין לילה לאהובת המעריצים וזכתה לפופולריות עצומה, תופעה אותה ייחסה קרלי ויזל מ-"Racked" לשילוב של שנינותה וחוש האופנה הייחודי של הדמות. מספר מבקרים התייחסו לעדנה כאל "גנבת סצנות"; ארין דנלופ מ-"Fashion" הכתירה את עדנה כ"גנבת הסצנות הבלתי מעורערת" של הסרט. במאמר עבור ה-"Mountain Xpress", החשיב קן האנקה את עדנה כאחת מהדמויות של הסרט ש"מענגות ומצחיקות מאוד", הדגיש במיוחד את המונולוג האנטי-גלימות של הדמות, וציין שהיא לבדה "שווה את מחיר הכרטיס". במאמר עבור ה"אייריש טיימס", שיבח מבקר הקולנוע פיטר בראדשו את הביטוי של עדנה: "אני אף פעם לא מסתכלת אחורה, יקירי. זה מסיח את הדעת מהעכשיו". דורותי וודנד מ-"The Tyee" שיבחה את עדנה כ"יצורה מעניינת יותר מכל בני משפחת סופר-על ביחד". וודנד תיארה אותה כ"אישיות שהייתי רוצה לראות ממנה יותר", וציינה כי הדמות "גונבת את ההצגה ועושה איתה דברים נפלאים, יקירי." קווין לאלי מ-"Film Journal International" תיאר את מונולוג האנטי-גלימות של הדמות כ"רגע מצחיק שלא יסולא בפז", באתר "Notable Biographies" אף ציינו את דמותה של עדנה כ"אחת הדמויות האהובות על הקהל".
בירד גם זכה לשבחי המבקרים על ביצועיו בדיבוב דמותה של עדנה. נל מינאו מ-"Common Sense Media" כתבה כי בירד "מגלם את הדמות הכי מצחיקה בסרט", בעוד שפרי סייברט מ-"AllMovie" תיאר את הופעתו כ"מצחיקה עד חוסר נשימה". פיט וונדר האר מ-"Film Threat" כתב כי בירד תרם לסרט את "העבודה הטובה ביותר" בדמותה של עדנה במונחי דיאלוג וביצוע ווקאלי, וכינה את ההתלהמות שלה על ה"טיפשות" שבגלימות כרגע ש"לא יסולא בפז". סקוט צ'יטווד, במאמר עבור "ComingSoon", הסכים כי בירד "מצחיק לחלוטין כעדנה". קולין קנדי מ"אמפייר" כינה את דיבובו של בירד כ"גולת כותרת שאין לטעות בה". סטלה פאפאמייקל מ-"BBC" הסכימה שהבמאי "גונב את ההצגה" בתור עדנה. בשנת 2005, בירד זכה בפרס אנני במהלך טקס פרסי אנני ה-32 בקטגוריית "הדיבוב הטוב ביותר", בנוסף לזכייה בקטגוריות הבימוי והתסריט הטובים ביותר. את הפרס לבירד העניק השחקן סמואל ל. ג'קסון, שהיה מועמד באותה קטגוריה על תפקידו כפריזון בסרט.
האתר "Vulture" דירג את דיבובו של בירד כעדנה בתור "הדיבוב הרביעי בגודלו בסרט הנפשה", וכינה אותו "דיבוב גונב סצנות". באופן דומה, "אנטרטיינמנט ויקלי" מיקמו את דמותה של עדנה במקום הרביעי בדירוג "10 הדיבובים הגדולים ביותר של פיקסאר", וכותב הרשימה, מארק סנטיקר, כינה זאת "הופעה קצרה מדי אך טעימה ובלתי נשכחת" שבה בירד "הותיר חותם בל יימחה על היקום שלו." סנטיקר כינה את הדמות "מצחיקה ביותר מכולם הודות למאמציו הבלתי-מרוסנים של בירד אפילו בשורות הדיאלוג הפשוטים ביותר." "IndieWire" דירג את דיבובו של בירד בדמותה של עדנה במקום ה-14 ברשימת "30 הדיבובים הטובים ביותר בסרטי פיקסאר". קיקו מרטינז מה"סן אנטוניו קורנט", ציינה כי לדעתה ביצועיו של בירד ראויים לפרס אוסקר, ודירגה אותו ברשימת ה-"15 שחקנים שהיו צריכים לזכות באוסקר על דיבובם". בירד גילה כי מעריצים נוטים להתרשם יותר מהעובדה שהוא מדבב את קולה של עדנה מאשר מהצלחתו כבמאי ותסריטאי הסרט, והסביר, "אם אני אומר שורה בקולה של עדנה, זה הרבה יותר מענג מהעובדה שבילתי ארבע שנים במאבק ליצור משהו."
אלש מאתיו

אלש מאתיו (בצ'כית: Aleš Matějů; נולד ב-3 ביוני 1996 בפריברם שבצכ'יה) הוא כדורגלן צ'כי המשחק בעמדת המגן הימני בנבחרת צ'כיה ובקבוצת ספציה ההאיטלקית.
קריירת מועדונים > פריברם

ב-30 באוגוסט 2014 ערך מאתיו את הופעת הבכורה שלו בפריברם מליגת העל הצ'כית, בהפסד 3-2 לבוהמיאנס 1905. בסף הכל ערך 15 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע שער אחד.
קריירת מועדונים > ויקטוריה פלזן

בשנת 2015 חתם מאתיו בוויקטוריה פלזן מליגת העל הצ'כית. הוא ערך 17 הופעות ליגה בעונת 2015/2016, ועזר לקבוצתו לזכות באליפות צ'כיה ובסופר קאפ הצ'כי. בעונת 2016/2017 ערך 18 הופעות ליגה נוספות.