משבר הקיבוצים
הסדר הקיבוצים

לאחר בחירות 1988 היו נציגי הקיבוצים והמושבים בין הגורמים החשובים בתוך מפלגת העבודה שלחצו על שמעון פרס להעדיף את משרד האוצר על משרד החוץ מתוך תקווה שיסייע לתנועות אלו להיחלץ ממצבן הכלכלי הקשה.
להסדר הקיבוצים הראשון קדמו ניסיונות ליצירת תוכניות לפתרון הבעיה, בהן ועדת רביד, בראשות שמעון רביד. בתחילה היה הניסיון של התנועות הקיבוציות לפתרון הבעיה בתוך עצמן, ולאחר מכן בשיתוף עם הבנקים, אולם תוכניות אלו לא נשאו פרי. בסוף 1989, לאחר שנה שלמה של דיונים בין התנועות הקיבוציות, הבנקים והאוצר הושג הסדר משולש שעקרונותיו המרכזיים היו:
מחיקת 2 מיליארד ש"ח (בערכי סוף 1993) מתוך חובות הקיבוצים על ידי הבנקים.
מחיקת 1.3 מיליארד ש"ח נוספים על ידי הבנקים במימון הממשלה.
גיוס 1.7 מיליארד ש"ח להחזר חוב למערכת הבנקאית על ידי התנועות הקיבוציות בצורה של מימוש נכסים תנועתיים ומלווה פנימי בין הקיבוצים באמצעות הטלת העול לתשלום החוב על הקיבוצים החזקים.
פריסה מחדש לזמן ארוך של 6.7 מיליארד ש"ח מן החוב, בריבית צמודת מדד של 4.5% לשנה מול פקדונות ממשלתיים שהועברו למערכת הבנקאית.
ביטול הערבויות ההדדיות בין הקיבוצים (ערבות הסדין), הפסקת פעילות הקרנות התנועתיות כנותנות אשראי וערבות, והסבת כל חובות הקרנות וארגוני הקניות הארציים אל חובות הקיבוצים הבודדים.
לכל קיבוץ נקבע "כושר החזר", שהוא הסכום שאותו קיבוץ יכול לשלם כהחזר חוב בכל שנה על פי אמצעי הייצור שלו.
הופעלה מערכת פיקוח של הבנקים על התוכניות השנתיות של הקיבוצים כולל מערכת קריטריונים שעל הקיבוץ היה לעמוד בהם, כגון: רמת הוצאות מחייה, השקעות, נטילת הלוואות חדשות, ועוד.
הקמת מטה הסדר הקיבוצים, שאמור היה לפקח על ביצוע ההסדר ואשר הוגדר כנאמן של שלושת הצדדים להסדר.
בפועל, לא בוצעו כל המחיקות שנקבעו. הריבית שהושתה על החוב שנותר גם היא הייתה גבוהה ממה שנקבע בהסדר. חלק גדול מהקיבוצים לא הצליח לעמוד בכושר ההחזר שנקבע לו, וחובם הלך וגדל. כבר בתחילת שנות התשעים החלו דיונים על הסדר נוסף. בסופו של דבר, הוחלט כי "ההסדר המשלים" יתחיל ב-1994, אולם ההסכם עצמו נחתם רק ב-1996. בהסדר המשלים נקבעו העקרונות הבאים:
הקיבוצים חולקו לקיבוצי נדל"ן ולקיבוצי פריפריה.
חובם של כל הקיבוצים הוגדר מחדש כך שייפרע, על ידי כושר ההחזר שנקבע להם בעבר, במשך 20 שנה. שאר החוב שנותר לכל קיבוץ הוגדר כ"בלון".
חוב ה"בלון" של קיבוצי הפריפריה נמחק. על חוב ה"בלון" של קיבוצי הנדל"ן נקבע, כי ייפרע על ידי השבת הנדל"ן למינהל מקרקעי ישראל וקבלת פיצוי על הקרקע.
הקיבוצים יעבירו למדינה 25 אחוז מהחזקותיהם בתנובה לאחר הפיכתה לחברה בע"מ.
בשנים שחלפו מאז חתימת ההסדר המשלים, ועד סוף 2003, הצטרף להסדר רוב מוחלט של הקיבוצים מתוך 135 קיבוצים שאמורים היו להיכנס להסדר. בדצמבר 2006 הצטרף הקיבוץ האחרון להסדר המשלים. על פי כנס שערך מטה הסדר הקיבוצים במאי 2007 נמחקו בתקופה שבין דצמבר 1989 ובין דצמבר 2006, חובות בסך 14.95 מיליארד ש"ח ל-213 קיבוצים. בנוסף, נמחקו חובות בסך 3.6 מיליארד ש"ח לתאגידים שבשליטת הקיבוצים. בנטל המחיקות נשאו הבנקים (62%) והמדינה (38%). חוב הקיבוצים השונים שנפרס בהסדר (עד שנת 2013), עמד על כ-8.3 מיליארד ש"ח וחלק גדול ממנו הוחזר עד מאי 2007. באותו כנס פרסם מטה הסדר הקיבוצים כי בהסדר המשלים השיבו 45 קיבוצים למדינה 19.1 אלף דונם קרקע בעלת פוטנציאל נדל"ני. ההסדר עורר לא מעט ביקורת בציבור הישראלי. רבים טענו כי יש בהסדר זה משום העדפה של מגזר מסוים, והוא מפלה עסקים רבים שהתמוטטו באותן שנים כתוצאה ממדיניות הממשלה. עם זאת, יש לזכור כי ההסדר שרת לא רק את הקיבוצים, אלא גם את הצדדים האחרים להסכם. הבנקים, שחוב הקיבוצים הענק העיק עליהם מאוד ואיים למוטט את חלקם, שיפרו את מצבם הפיננסי בעקבות העברת פקדונות הממשלה אליהם. לטענת צבי זיו, מנכ"ל בנק הפועלים באותה עת, עמד אז חוב הקיבוצים לבנק על סכום כפול מהונו העצמי של הבנק. ראש מטה הסדר הקיבוצים, ישראל עוז, טען באפריל 2007 כי: "הסדרי החובות לקיבוצים ולמושבים (שנערכו בהיקפים דומים) איפשרו את הפרטת מערכת הבנקאות, והתמורות והתועלות שהשיגה המדינה ממכירת החזקותיה במערכת הבנקאות גבוהות מעלות הסדרי החובות לאוצר המדינה". כמו כן, בעקבות ההסדר הם הצליחו להגדיל בצורה משמעותית את גביית החוב מקיבוצי ההסדר בהשוואה לזמן שלפני חתימת ההסדר המשלים. הממשלה שהחזיקה בבעלות על הבנקים לאחר הלאמתם בעקבות משבר המניות הבנקאיות, נהנתה מהסדרת חובות הבנקים ומהפיכתם לנכס אטרקטיבי שניתן למוכרו במחיר נאה. עוד יש לזכור כי הסדרים כאלו נעשו עם מגוון מוסדות אחרים, כגון מפעלים, קונצרנים (כדוגמת "כלל" ו"כור"), ועם רשויות מקומיות אחרות.