אולין ג'ונסטון
ביוגרפיה > פוליטיקה

ב-1922, בעודו לומד בקולג', נבחר ג'ונסטון לבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית כדמוקרטי וייצג את מחוז אנדרסון למשך קדנציה אחת לפני שפרש מתפקידו ב-1924 כדי לנהל את משרד עריכת הדין שלו. הוא נבחר לאותו גוף ב-1927 כנציג ממחוז ספרטנבורג וכיהן במשך שתי קדנציות. ג'ונסטון התגלה כקמפיינר מוכשר ופופולרי. כמחוקק צעיר, ג'ונסטון היה תומך של עובדי מפעלי הטקסטיל של המדינה, וההישג העיקרי שלו היה שמירה על חוק שחייב את בעלי הטחנות להתקין ביוב בכפרי טחנות.
ג'ונסטון ערך את הקמפיין הראשון שלו למושל ב-1930, והוביל על פני שאר המועמדים בפריימריז, אך הפסיד בכ-1,000 קולות בסיבוב הבחירות השני. לא נרתע מההפסד, הוא התמודד שוב ונבחר למושל קרוליינה הדרומית ב-1934, וכיהן במשך קדנציה אחת. בנאום ההשבעה שלו ב-1935, ג'ונסטון הצהיר--"אירוע זה מסמן את הסוף של מה שמכונה בדרך כלל 'שלטון הטבעת' בקרוליינה הדרומית." בין הישגיו כמושל היו ביטול מס הרכוש האישי של המדינה; הייזום בדרום קרוליינה של תוכנית החשמול הכפרי הראשונה במדינה, תוכנית פיילוט שאושרה באופן אישי על ידי הנשיא רוזוולט; והקמת נציבות התעשייה, משרד העבודה, המועצה לתכנון ופיתוח ורשות הנמלים.
עם כניסתו לתפקיד, ג'ונסטון הציע שורה של הצעות חוק לסיוע לעובדי הטקסטיל של המדינה. כתומך ניו דיל נלהב, הוא הצליח לדחוף את תוכנית החקיקה שלו דרך בית הנציגים של המדינה אולם הובס בסנאט של המדינה הנשלט על ידי חבלי השפלה. במה שהפך לקרב המפורסם ביותר בין מושל לבית מחוקקים בהיסטוריה של קרוליינה הדרומית, ג'ונסטון ניסה לפטר מספר חברים בוועדת הכבישים המהירים החזקה. לאחר שהנציבים סירבו לעזוב את תפקידיהם, גייס ג'ונסטון את המשמר הלאומי כדי לכבוש את משרדי מחלקת הכבישים המהירים. בסופו של דבר, הוא הפסיד בקרב מול ועדת הכבישים המהירים, ופגע קשות במערכת היחסים הגרועה ממילא עם בית המחוקקים. ג'ונסטון איבד את כוחו למנות נציבים על הכבישים המהירים, סמכות שמשרד המושל מעולם לא החזיר לעצמו.
בשנת 1935, ג'ונסטון העביר את חוק הפיקוח על משקאות אלכוהוליים להסדרת מכירת אלכוהול במדינה לאחר סיום חוק היובש הלאומי. ב-1937 הוא חתם על חוק הרווחה הציבורית של קרוליינה הדרומית והקים מערכת ממלכתית לביטוח לאומי, פיצויי עובדים ודמי אבטלה. לעומת מושלים קודמים שהשתמשו במשמר הלאומי ובמשטר צבאי כדי לרסק שביתות, ג'ונסטון השתמש בהם כדי להגן על שובתים והן לאטום מתחמי טחנות מפני פורצי שביתה. לעיתים קרובות הוא הכריח את ההנהלה לקבל אותו כמתווך ומדי פעם מצא משרות ממלכתיות עבור שובתים שהטחנות סירבו להעסיק מחדש.
כשלא הצליח להיבחר מחדש ב-1938, ג'ונסטון קרא תיגר על אליסון ד. סמית' על מושבו בסנאט של ארצות הברית. המירוץ הביא עניין לאומי, שכן סמית' נהיה ממתנגדי הניו דיל וג'ונסטון היה תומך נלהב. סמית' היה אחד מהסנאטורים שהנשיא פרנקלין ד. רוזוולט ניסה לטהר. בסופו של דבר, ג'ונסטון הפסיד בבחירות לסמית'. עם זאת, מקובל היה שסמית' היה מאוד לא פופולרי בקרוליינה הדרומית ושג'ונסטון היה זוכה בפריימריז אם רוזוולט לא היה מתערב לטובתו או אם היה מתמקד בהשגת תמיכה מבעלי מפעלי הטקסטיל המשפיעים במדינה או בשימור ההפרדה הגזעית. אף שג'ונסטון לא הגן על זכויותיהם של אפרו-אמריקאים, הוא לעיתים קרובות התעלם מהנושא של שמירה על ההפרדה הגזעית, מתוך אמונה ששיפור הרווחה הציבורית חשוב יותר. בינתיים, סמית' התנגד לרפורמת העבודה של רוזוולט ולמשך שנים ניהל קמפיין על פלטפורמה בת שני סעיפים כדי "לשמור על השחורים למטה ולשמור על מחירי כותנה גבוהים", ולאחרונה הוכיח שהוא מתכוון להמשיך להילחם לשימור ההפרדה הגזעית לאחר שעזב את ועידת המפלגה הדמוקרטית הלאומית של 1936 כשהוא שמע כי כומר שחור עומד למסור את התפילה.
לאחר בחירתו מחדש של רוזוולט, גרם ג'ונסטון לתסכול נוסף בקרב אנשי העסקים המקומיים במדינה כשהראה את תמיכתו בדחיפה החדשה של הנשיא לרפורמת העבודה ותמיכתו הגלויה בחוק תקני העבודה ההוגנים של 1938. חבר הסנאט של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית ג'יימס פ. ברנס, שהיה גם הוא תומך נלהב של הניו דיל, התנגד לדחיפה החדשה הזו, בטענה שהיא תהפוך את מפעלי הטקסטיל של המדינה ללא תחרותיים. כתוצאה מתמיכתו של ג'ונסטון ברפורמת העבודה החדשה, ברנס - דמות פופולרית ומשפיעה במדינה, שנבחר מחדש בפריימריז הדמוקרטיים של 1936 עם יותר מ-87% מהקולות - סירב לתמוך בג'ונסטון ותמך במקום זאת בבחירה מחדש של סמית'. לאחר ההפסד שלו ב-1938, ג'ונסטון התמודד לסנאט בבחירות מיוחדות ב-1941 כדי להחליף את ברנס, שזה עתה מונה לבית המשפט העליון, אך הפסיד למושל קרוליינה הדרומית, ברנט ר. מייבנק.
ג'ונסטון נבחר שוב למושל קרוליינה הדרומית ב-1942. הוא זכה בניצחון דחוק בפריימריז הדמוקרטי, והתמודד ללא מתנגדים בבחירות הכלליות. עם זאת, הוא עדיין חפץ לזכות במושב בסנאט. פרוץ מלחמת העולם השנייה גרמה לכך שסוגיות העבודה לא יתבלטו בקדנציה השנייה של ג'ונסטון. במהלך אותה קדנציה שנייה, הוא התמקד יותר בשמירה על הפרדה גזעית וחתם על חוקים שניסו לעקוף את החלטת Smith v. Allwright, שהצהירה כי פריימריז מופרדים גזעית אינם חוקתיים, בכך שהוא איפשר למפלגות פוליטיות במדינה לפעול כארגונים פרטיים נפרדים מהשלטון המדינה ולכן מחוץ להישג ידו של בית המשפט העליון של ארצות הברית. הוא כיהן עד להתפטרותו ב-3 בינואר 1945, באותו יום שבו הושבע למושב הסנאט האמריקאי שאותו ניסה להשיג במשך כמה שנים.
ג'ונסטון נבחר לבסוף לסנאט ב-1944, והביס את אליסון ד. סמית' בסיבוב חוזר של המירוץ שלהם ב-1938. לאחר מכן הוא נבחר מחדש שלוש פעמים וכיהן בסנאט עד מותו ב-1965. ג'ונסטון כיהן בוועדות לחקלאות ויערנות, מחוז קולומביה, מערכת המשפט וסניפי הדואר ושירות המדינה. הוא הפך ליושב ראש ועדת הדואר ושירות המדינה ב-1950 וזכה לכינוי "מר שירות המדינה" על מנהיגותו בוועדה זו ומסירותו לצרכים ולאינטרסים של עובדי הדואר ועובדים פדרליים אחרים. הוא גם הצטרף עם דרומיים אחרים כחלק מקואליציית הדמוקרטים השמרנים בדרום.
ג'ונסטון היה תומך נלהב של כוח ציבורי, תוכניות לשוויון בחקלאות, תוכנית ביטוח סוציאלי רחבה וחזקה, והענקת ארוחות צהריים לילדים נזקקים בבתי ספר. הוא גם התנגד בדרך כלל לסיוע חוץ, וראה בו תמיכה באינטרסים זרים על חשבון התעשייה והצרכנים האמריקאים. בניגוד לרוב הדמוקרטים הדרומיים, ג'ונסטון התנגד לחוק העבודה נגד האיגודים של טאפט-הארטלי ב-1947 והוא הצביע הן בעד המלחמה בעוני ב-1964 והן עבור המדיקר זמן קצר לפני מותו ב-1965. עם זאת, כמעט כמו כל הפוליטיקאים האחרים מהדרום העמוק בתקופה זו, ג'ונסטון היה שמרן אזורי ב"שאלת הגזע", התנגד לכל חקיקת זכויות האזרח וחתם על המניפסט הדרומי של 1956 שהתנגד לביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר הציבוריים שהורה בית המשפט העליון בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
על אף שלא היה דמות בולטת ברמה הארצית, ג'ונסטון היה מקושר היטב במדינתו. ייתכן שהוא הסנאטור היחיד שהביס שני סנאטורים עתידיים. הוא שמר על מושבו למרות אתגרים מסטרום ת'ורמונד בפריימריז הדמוקרטיים ב-1950 ומארנסט הולינגס בפריימריז ב-1962. לאחר מכן הוא הביס את המועמד הרפובליקני שהתמודד מולו, העיתונאי וו. ד. וורקמן הבן. בכל אחד מהמרוצים הללו, ג'ונסטון היה המועמד הליברלי יותר. הולינגס, שהיה המושל ב-1962, תקף את ג'ונסטון כ-'הכלי של בוסי העבודה הצפוניים', אך ג'ונסטון ניצח את הולינגס ברוב של 2–1.