stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה (חבל ארץ)
אטימולוגיה

על פי המסורת האפונימית שבמקרא, חבל יהודה נקרא על שם מתיישביו בני שבט יהודה, המתייחסים על יהודה בן יעקב. גיזרון השם איננו ברור, וחלק מהחוקרים סבורים שמעיקרו הוא כינוי גאוגרפי לחבל הארץ שסביבו צמחה ברבות הימים ממלכת יהודה. עם אלה נמנה אדוארד ליפינסקי (אנ'), שהציע שמשמעותו הראשונית של הצירוף "ארץ יהודה" הייתה "חבל ארץ מבותר", כשהמילה "יהודה" היא מעיקרה תואר השם, צורת הנקבה של התואר המשוער *יָהוּד, צורת בינוני פעול הגזורה מהשורש השמי וה"ד שעניינו גיא, בתרון.
גאוגרפיה

אזור יהודה מחולק לתת-אזורים גאוגרפיים בצורת 'רצועות אורך' מצפון לדרום. ה'רצועה' המערבית היא שפלת יהודה המאופיינת בגבעות נמוכות ועמקים. טרם הקמת המדינה נחשב גם אזור החוף כחלק מאזור יהודה (לכן היישובים היהודיים שהוקמו שם כונו "מושבות יהודה"). הרצועה המרכזית היא הרי יהודה, שעולה מהשפֵלה בתלילות (יחסית לשומרון שצפון לו) - לשם השוואה: הירידה מחלחול לחראס ונובא, לעומת הירידה בשומרון מאריאל לראש העין. הרי יהודה מהווים חלק מהרכס המרכזי של עבר הירדן המערבי. חלקו המזרחי, בין קו מעלה אדומים - בני נעים - כרמל, ממזרח לפרשת המים לבין בקעת הירדן וים המלח הוא מדברי ונקרא מדבר יהודה.
אזור הרי יהודה עצמו מתחלק לרצועות רוחביות:
הרי בית אל - הגוש ההררי שבמרכזו בית אל ורמאללה, וכולל את הרי גופנה, רכסי בית חורון ובית חנן (בית איענן), רכס בני מורה, רמת חצור ואזור מכמש - מגרון. הרי בית אל גבוהים מכל סביבתם, וגבולותיהם - נחלי שילה ועוג'א בצפון, ונחלי פרת ואילון בדרום.
הרי ירושלים - אזור נמוך יותר מהרי בית אל והרי חברון, הכולל את ירושלים וסביבותיה ורוב הפרוזדור. שיא גובהו בהר שמואל (א-נבי צמויל) - 918 מ', וגבולותיו נחלי פרת, דרגה, אילון ושורק.
הר חברון - האזור הגבוה בחבל יהודה. רמה גבוהה המובדלת בבירור מהרי ירושלים, בעיקר מדרום לנחל רפאים, בהתרוממות הר גילה. הרמה כוללת את הרי גוש עציון ובית לחם, גוש חלחול וחברון, ורכסי דרום הר חברון. שיא הגובה הוא בהר חלחול (1020 מ'), אך בניגוד לשיאי הגובה בשאר האזורים הוא בולט רק מעט מעל סביבתו, שנעה ברובה סביב גובה של 950 מ'. מדרום לחברון משתפלים ההרים במתינות לעבר בקעת באר שבע, דרומה מערבה. רק בדרום מזרח ההר נשמר גובה של כתשע מאות מטר, לאורך "הציר המזרחי" המוביל מחברון לערד וממשית. מהר עמשא (859), הפסגה הדרומית של הרכס, צונחים הרי חברון לבקעת ערד.
היסטוריה > תקופת המקרא

לאחר מותו של שלמה המלך ועליית בנו רחבעם על כיסאו, בשנת 928 לפנה"ס, מרדו כל שבטי ישראל למעט שבט יהודה ושבט בנימין אשר נותרו נאמנים לבית דוד. ירושלים הפכה לבירתה של הממלכה החדשה, שנקראה ממלכת יהודה. הממלכה נהנתה מקיום נפרד במשך 389 שנים ושטחה היה כ־8,900 קמ"ר. ממלכת יהודה שרדה גם אחרי חורבנה של ממלכת ישראל עד לנפילתה הסופית בחורבן בית המקדש הראשון (586 לפנה"ס) על ידי נבוזראדן, שהיה מפקד שומרי הראש של נבוכדנצר השני (מלכים ב' כ"ה 8–21).
לאחר שיבת ציון היו שטחי יהודה נפה של האימפריה הפרסית אשר השליט בה כונה "פחת יהודה". הארץ כונתה "יהוד", והייתה מעין פרובינקיה של האימפריה הפרסית, כאשר השליט בה מונה מטעם מלך פרס מקרב היהודים. בתקופה זו שיקם העם את חייו לאחר חורבן הבית הראשון. בית המקדש השני נבנה, והחלו נבטיה של עצמאות מדינית.
היסטוריה > התקופה ההלניסטית

לאחר כיבוש הארץ על ידי אלכסנדר הגדול, בשנת 332 לפנה"ס, הפכה יהודה למדינה הנשלטת בידי ההלניסטים. אחרי מלחמות הדיאדוכים נשלטה על ידי בית תלמי, שליטי מצרים התלמיית, ולאחר מכן על ידי הסלאוקים אשר כבשו אותה ממצרים בשנת 198 לפנה"ס. בזמן השלטון ההלניסטי נהנתה יהודה ממידה רבה של אוטונומיה וחופש פולחן. אנטיוכוס הרביעי שינה את הקו המתון הזה וכתוצאה מכך, מרדה יהודה בהנהגתו של מתתיהו החשמונאי.
מרד החשמונאים כנגד הסלאוקים, שהתחיל בשנת 167 לפנה"ס תחת הנהגתם של מתתיהו הכהן ויהודה המכבי היה למעשה מלחמה ממושכת שידעה עליות ומורדות. יהודה הכה קשות בצבא הסלאוקי והביא לביטול הגזירות שהובילו למרד, אך היה רצון לעצמאות מדינית מלאה. לאחר מותו של יהודה בקרב אלעשה, הסלאוקים חזרו והשתלטו על שטחים ביהודה. יונתן הוופסי יורשו של יהודה, ניהל בעיקר מלחמת גרילה, ומדי פעם כרת ברית עם מנהיג סלאוקי אחד נגד האחר. אחיו, שמעון התרסי, שהחל את ההנהגה אחרי שיונתן נרצח בידי המצביא הסלאוקי טריפון, השתלט על מצודת החקרא בירושלים, שהייתה מעוז חשוב של הסלאוקים והמתיוונים, גירש את הצבא הסלאוקי מרוב שטח יהודה והשתלט על ערים לא יהודיות. בתקופתו גם פטרו הסלאוקים את יהודה מתשלום מיסים, ובכך הכירו בפועל בעצמאות יהודה. בתקופה החשמונאית נהנתה המדינה מעצמאות דתית מדינית ופוליטית והגיעה לשיא שטחה בכיבושים טריטוריאליים, וגיירה את האדומים והיטורים.
היסטוריה > התקופה הרומית

לאחר מות שלומציון המלכה החלו בניה אריסטובולוס השני והורקנוס השני רבים על המלוכה. המצביא הרומי פומפיוס שכבש את סוריה נשלח להכריע ביניהם, וכבש את ירושלים בשנת 63 לפנה"ס. פומפיוס הכריע לטובת הורקנוס השני ומינה אותו לאתנארך (נשיא) וכהן גדול, ועמו כ"אפוטרופוס" את אנטיפטרוס האדומי יועצו. בשנת 54 לפנה"ס שדד המצביא הרומי קראסוס את אוצרות בית המקדש. בשנת 40 לפנה"ס פלשו הפרתים ליהודה, והמליכו את אנטיגונוס השני.
הורדוס בנו של אנטיפטרוס, ברח לרומא ושם שכנע את אוקטביוס ומרקוס אנטוניוס להמליך אותו למלך היהודים. בשנת 37 לפנה"ס הרומאים גירשו את הפרתים מהמזרח, והורדוס כבש בעזרת הצבא הרומי את ירושלים ומלך בחסות הרומאים עד מותו בשנת 4 לפנה"ס.
במותו הורדוס ציווה לחלק אחרי מותו את הממלכה לשלושה מבניו. הורדוס אנטיפס מונה לטטראך הגליל, פיליפוס מונה לטטראך הבשן וארכלאוס אמור היה למלוך על יהודה, אדום והשומרון. אוגוסטוס אישר את צוואתו של הורדוס ברובה, למעט ההחלטה לתת לארכלוס את התואר של אתנארך ולא של מלך בעקבות המהומות שפרצו ביהודה ותגובתו הרופסת של ארכלאוס. עם מותו של הורדוס, העם שדוכא רוב שנות שלטונו מרד. ארכלאוס הגיב בהססנות, דבר שגרם להתערבותו של נציב סוריה וארוס, שדיכא את המרד. שלטונו של ארכלאוס היה כה כושל, עד כי הרומאים מצאו לנכון ליטול ממנו את השלטון בשנת 6 לספירה, ולהפוך את הממלכה לפרובינקיה. המצביא קויריניוס שהיה מושל סוריה נשלח לייצב את המדינה ומינה נציב.
בשנת 41 מלך ביהודה לתקופה קצרה אגריפס הראשון שהיה ידיד אישי של הקיסרים קליגולה וקלאודיוס, אך לאחר מותו שבו הנציבים לארץ. תקופה זו מאופיינת ביחס אכזרי של הנציבים אל תושבי הארץ. בשנים 66–74 לספירה התחולל ביהודה מרד גדול נגד הרומאים. תוצאותיו של המרד הגדול אמנם הביאו לחורבן בית המקדש השני ומספר ערים אולם היהודים עדיין היו רוב בארצם והתמונה הכללית הדמוגרפית לא השתנתה.
מרד התפוצות שאירע בעשור השני של המאה ה-2 התרחש בעיקר מחוץ ליהודה אולם ישנן עדויות ספורות אודות מרידות ביהודה הידועות במקורות התלמודיים בשם פולמוס קיטוס. בין השנים 132 ל-136 התרחש ביהודה מרד בהנהגתו של שמעון בר כוכבא והביא לאוטונומיה יהודית מספר שנים, אולם דיכויו גרר טבח באוכלוסייה היהודית ביהודה שבעקבותיו היהודים היו מיעוט בארצם. ירושלים נבנתה כעיר אלילית ושמה איליה קפיטולינה. שמה של הפרובינקיה השתנה ל"סוריה-פלשתינה" ועל היהודים נגזרו גזירות דת אכזריות שבוטלו רק בימי הקיסר אנטונינוס פיוס.
היסטוריה > התקופה הביזנטית והערבית

בשנת 324 לספירה הקיסר קונסטנטינוס השתלט על אזור יהודה, שינה את שמה של איליה קפיטולינה בחזרה לירושלים והכריז על הנצרות כדת החוקית. בתקופה הזאת הוקמה כנסיית הקבר. הקיסר יוליאנוס ניסה להחזיר את הדת ההלניסטית לדת החוקית של האימפריה הרומית וראה ביהודים כבני ברית. הוא התחיל לבנות עבורם את בית המקדש השלישי אך אחרי מותו הבנייה נפסקה.
בשנת 638 הערבים כבשו את אזור יהודה מידי הביזנטים. בתקופה זו המרכז היהודי בארץ ישראל חזר לאזור יהודה ונוסדו קהילות יהודיות בירושלים ובחברון. על אף שהשלטון בארץ היה מוסלמי, יהודים ונוצרים הורשו להתפלל בירושלים.
בימי הסלג'וקים החלה הרעה במצב היהודים והנוצרים ביהודה שבעקבותיה התחוללו מסעות הצלב. בעקבות מסעות הצלב יהודה נשלטה על ידי נוצרים. בתקופה זו מצבם של היהודים והמוסלמים הורע. במהלך התקופה חלקים מיהודה נכבשו על ידי צלאח א-דין.
היסטוריה > התקופה הממלוכית והעות'מאנית

בשנת 1291 כבשו הממלוכים את יהודה. בתקופה הממלוכית יכלו היהודים והנוצרים לקיים את מצוותיהם. בשנת 1517 כבשו העות'ומנים את יהודה. בתקופה זו תנאיהם של היהודים והנוצרים היו דומים לאשר היו בתקופה הממלוכית. יהודים ונוצרים הורשו להתיישב באזור, והישוב היהודי היה מרוכז בעיקר בירושלים.
היסטוריה > המנדט הבריטי ומדינת ישראל

בשנת 1917 אזור יהודה נכבש על ידי הבריטים במהלך מלחמת העולם הראשונה. בתוכנית החלוקה נכלל חלק מאזור יהודה במדינה הערבית וחלקו במדינה היהודית. לאחר סיום מלחמת העצמאות חלק מאזור יהודה הערבי נכבש על ידי ישראל והחלק שלא נכבש נותר בשליטה ירדנית. במהלך מלחמת ששת הימים כל אזור יהודה נכבש על ידי ישראל והוקמו בו התנחלויות רבות. בימינו חלק מאזור יהודה נמצא תחת ממשל צבאי ישראלי.
אתרים מרכזיים

יער בן שמן - אחד מהיערות הגדולים במרכז הארץ.
פארק איילון-קנדה
פארק יצחק רבין
פארק בריטניה
פארק בגין
מערת שורק - שמורת אבשלום (מערת הנטיפים / מערת אבשלום)
סטף
נבי סמואל - תצפית נוף, גן לאומי,  שמורת טבע ואתר קדוש.
חברון "עיר האבות" - בעיר נמצאת מערת המכפלה שהיא האתר המרכזי בעיר העתיקה של חברון.
גן לאומי בית גוברין.
גן לאומי תל לכיש - שרידי אחת הערים המקראיות החשובות ביהודה.
הרודיון
שמורת עין גדי.
מצדה.
יער יתיר (בדרום הר חברון)
יער להב - בדרום.
העיר העתיקה של ירושלים
כנסיית המולד בבית לחם.
קבר רחל
מערת אפולופאנס, בית גוברין
מצדה, מדרום לים המלח
הרודיון
עין גדי, ממערב לים המלח
כנסיית המולד, בית לחם
ראו גם

יהודה ושומרון
הערות שוליים

↑  Edward Lipiński, "L'étymologie de 'Juda'", Vetus Testamentum 23/3 (1973), pp. 380-381. להסבר בעברית ראו עמ' 156–157 אצל אבי עופר, "הר-יהודה המקראי - מנוודות לממלכה לאומית", בתוך: נדב נאמן וישראל פינקלשטיין (עורכים), מנוודות למלוכה, ירושלים 1990, עמ' 155–214. מהדורה אלקטרונית באתר כותר.
| אזורים בארץ ישראל |
| --- | --- | --- |
| רמת הגולן וסביבתה | הר חרמון • טרכון • חורן • הבשן • רמת הגולן |  |
| הגליל והעמקים | הגליל העליון • אצבע הגליל • הגליל המערבי • הגליל התחתון • עמק יזרעאל • עמק חרוד • בקעת בית שאן |  |
| מישור החוף | מישור החוף הצפוני • הכרמל • חוף הכרמל • השרון • מישור חוף יהודה • גוש דן • מישור החוף הדרומי |  |
| הבקע הסורי-אפריקני | בקעת הירדן • עמק החולה • ארץ כינרות • עמק בית שאן • הערבה • בקעת ים המלח |  |
| מרכז שדרת ההר המערבית | הגלבוע • השומרון • הרי בנימין • הרי ירושלים • גוש עציון • השפלה • יהודה • מדבר יהודה • הר חברון |  |
| שאר עבר הירדן | הגלעד • ארץ המישור • עמון • מואב • הרי אדום |  |
| הנגב | הנגב הצפוני • חבל אשכול (חבל הבשור) • בקעת באר שבע • מכתשים בנגב • הר הנגב • מדבר פארן • הרי אילת |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530559905171  BNE: XX5391981  GND: 4028805-5  LCCN: sh2005006625  NKC: ge289293  VIAF: 315143988   WorldCat (עם VIAF): 315143988 
יהודה כפרובינקיה באימפריה הרומית
מערת המכפלה, חברון
צילום פנורמי

צילום פנורמי של סידני
צילום פנורמי הוא סוג של צילום שבו נראית תמונה או סרטון מאוזן וארוך, כמו המראה הנשקף מהעין האנושית, ולא תמונה ממוקדת המתמקדת על אזור מסוים.
המראה הפנורמי הוא המראה הטבעי הנשקף לעינינו כי זווית הראייה של אדם מבוגר היא 130 מעלות.
בכל זאת, גם בקולנוע וגם בצילום בוחרים אנו להתבונן בתמונות צרות יותר. בצילום הפנורמי מדובר בהשגת תצלומים ביחס של 1:3 במידות האורך והרוחב.
מאפייני הצילום הפנורמי

ישנן דרכים לא מעטות לצלם צילום פנורמי. דרכים אלה נבדלות במספר משתנים עיקריים:
זמני הצילום של חלקי התמונה השונים, האם כל חלקי התמונה מצולמים באותו זמן, או בזמנים שונים.
הפרמטרים של הצילום חייבים להיות דומים לאורך כל התמונות, כדי שלא יהיו הבדלים משמעותיים בחיבורים.
רציפות הצילום, האם הצילום מבוצע באופן המייצר רצף של שדות ראיה, או מקטעים.
מידת האוטומציה של הצילום, האם הצלם נדרש לפעולה יזומה לצורך צילום מקטעי התמונה השונים, או שהמצלמה מצלמת אותם באופן אוטומטי.
מידת האוטומציה ביצירת התמונה הסופית, האם נדרשת התערבות הצלם ביצירת התמונה (חיבור המקטעים השונים) או שהפעולה אוטומטית.
צילום היקפי 180 מעלות של ניו יורק ממרפסת התצפית בבניין אמפייר סטייט
צילום בו זמני של כל חלקי התמונה נעשה בשני אופנים עיקריים,
שימוש במערכת אופטית המכסה את כל שדה הראיה הנדרש, ומטילה אותו על הגלאי או סרט הצילום. מערכת זו יכולה להיות עדשה רחבת זווית, לזוויות של עד כ-180 מעלות, או מראות כדוריות לזוויות של עד 360 מעלות.
שימוש במספר מערכות אופטיות נפרדות המכסות את שדה הראיה הנדרש, לדוגמה מערך מצלמות המקובע עם הסטה זוויתית ביניהן. מערך זה יכיל בדרך כלל חפיפה אופטית מסוימת בין שדות הראיה.
צילום בזמנים שונים, מתבצע בדרך כלל על ידי מצלמה בודדת המסתובבת סביב צירה, ומצלמת תמונות שונות בכוונים שונים. שיטה אחרת היא על ידי מצלמות חריץ, אשר בהן תנועת המצלמה, או תנועת המערכת האופטית רציפה, ומכל זווית מצולם רק פס רוחבי צר של התמונה. במצלמות סרט, תנועת הסרט מתואמת עם תנועת האופטיקה ליצירת רצף אחיד. במצלמות דיגיטליות, מצולמות תמונות בקצב גבוה המכסות את כל שדה הראיה במימד הצר של התמונה הסופית, ושל זווית צרה במימד הרחב של התמונה הסופית. שיטה זו נהוגה בעיקר בצילומי אוויר ולווין.
בצילומים המתבצעים על ידי סיבוב המצלמה, קימות רמות שונות של אוטומציית התהליך:
צילום ידני, בו הצלם מצלם כל תמונה על ידי לחיצה נפרדת על לחצן הצילום. בשיטה זו הצלם מחליט על מידת החפיפה בין התמונות.
צילום בעזרת חצובה עם ראש חצובה ייעודי, בשיטה זו ציר הסיבוב של המצלמה נקבע באופן מדויק סביב המוקד האופטי של העדשה, קיימים סימוני עזר לקביעת זוויות הצילום הרצויות, ומישור הסיבוב נשמר בצורה מדויקת. גם בשיטה זו הצלם צריך ללחוץ על לחצן הצילום לצורך צילום כל אחת מהתמונות.
צילום דיגיטלי אוטומטי. בשיטה זו המצלמה מסתובבת באחד האופנים שהוזכרו כאן, אולם ההחלטה מתי, ובאיזה זווית לבצע את הצילום מתבצעת על ידי המצלמה באופן אוטומטי. שיטה זו מיושמת דווקא במצלמות לא מקצועיות ובמצלמות בטלפונים סלולריים, ומאפשרת לצלמים לא מקצועיים לצלם צילומים פנורמיים סבירים.
צילום בעזרת חצובה ממונעת, בשיטה זו המצלמה נעה באופן אוטומטי בין זוויות הצילום, והצילום עצמו נעשה גם הוא באופן אוטומטי. שיטה זו משמשת בדרך כלל ליצור תמונת תוצאה ממספר רב של תמונות נרכשות, כדי להשיג תוצאה בעלת רמת דיוק גבוהה ורזולוציה גבוהה.
יצירת התוצאה במקרה של צילום תמונות שונות לצורך יצירת תמונת תוצאה יכולה להיות בדרגות אוטומציה שונות:
הדפסה או טעינה של התמונות למחשב, והתאמתן באופן ידני, או על ידי תוכנת מחשב ליצירת הרצף.
מעבר אוטומטי של מערכת הצילום המייצרת תמונת תוצאה ללא צורך בהתערבות הצלם או העורך. מערכות צילום מסוג זה מקובלות בשני הקצוות של הצילום. במערכות ייעודיות ומקצועיות לצילום פנורמי, אשר בדרך כלל הן מערכות יקרות ומורכבות. ומאידך במצלמות דיגיטליות ובמצלמות בטלפונים סלולריים, בהן יש אפשרות לקבלת תמונת התוצאה הפנורמית מיידית לאחר סיום הצילום באופן אוטומטי.
צילום פאנוראמות על ידי מצלמות סרט

צילום פנורמות על ידי מצלמות סרט יכול להתבצע באופנים שונים, והוא מוכר כבר מסוף המאה התשע עשרה:
הדרך הפשוטה והזולה מצויה במצלמות קומפקטיות שלהן עוצמית רחבת זווית ומתאם פנורמי במסגרת התמונה. לרוב ממדי התצלום בסרט הם 12:36 מ"מ וזווית הצילום אינה יותר מ-60 מעלות.
דרך נוספת היא בשיטת הצילום המתקדמת APS, בה ניתן לבחור בין האפשרויות המובנות את הצילום הפנורמי. ממדי התצלום בסרט שכזה אף קטנים יותר מאשר בסרט 35 מ"מ ובהגדלות בינוניות או יותר מכך, כבר ניכרת ירידה משמעותית באיכות התצלום.
דרך לחובבים מתקדמים היא לצלם מסגרת מלאה במצלמת 35 מ"מ או של פורמט בינוני עם עצמית רחבת זווית של 28 מ"מ ולאחר מכן לבצע חיתוך של התמונה ביחס של 1:3 לפי טעמו של הצלם.
יש אפשרות גם לצלם שתי מסגרות עוקבות ולחבר את התמונות זו לזו לשם השגת תצלום פנורמי וזאת בשני אמצעים:
בשני האמצעים שהוזכרו ישנן לעיתים בעיות מיקוד ובעיקר בעיות חשיפה, כמו למשל בתצלום פנורמי של חומה ארוכה, כאשר במסגרת הימנית החומה היא בהירה ובמסגרת השמאלית החומה כהה יותר וזאת בגלל שיטות החשיפה הממוצעת שבוחרות יחס חשיפה שונה בכל פעם, בהתאם לנושא התמונה.
בימינו, על ידי שימוש בתוכנות שמיועדות לשם כך, אפשר לחבר תמונות עוקבות מן הסוג הנ"ל לתמונת פנורמה המצויה בקובץ דיגיטלי, אותה כמובן אפשר להדפיס לאחר מכן. התוכנות מאפשרות גם לעבד את התמונות ולהתאים להן את הגוון הנכון ביותר בעת החיבור ביניהן ועל ידי כך מתקנות את הבעיות הנפוצות בשיטת החשיפה הממוצעת.
ישנה גם דרך מקצועית והיא לצלם במצלמות המיועדות במיוחד לצילום פנורמי. ישנם שני סוגי מצלמות שכאלה, אחת בעלת עצמית הנעה על ציר ואחרת בעלת עצמית מתחלפת אולם זו קבועה במקומה לאחר התקנתה. מצלמה מן הסוג השני היא מצלמת כוונת של פורמט בינוני לרוב, אך יש מעטות של 35 מ"מ שמצלמות גם מסגרת רגילה (24:36 מ"מ) וגם ביחס של 24–72 מ"מ. העיקרון של מצלמות אלה מבוסס על מישור סרט רחב יותר מאשר הרגיל (36 מ"מ).
היתרון במצלמה שכזו הוא שהנושא מקבל בתצלום חשיפה אחידה לעומת השיטה של חיבור שתי תמונות זו לזו, אולם זווית הצילום היא לרוב 70 מעלות ואילו בשיטת הצמדת התמונות היא 140 מעלות.
מצלמה בעלת עצמית הנעה על ציר לוכדת נושא בזווית צילום של 140 מעלות והתצלום זוכה לחשיפה אחידה. מצלמות שכאלה הן של 35 מ"מ המפיקות מסגרת של 24:66 מ"מ והן של סרט גליל בפורמט בינוני המפיקות מסגרת של 60:170 מ"מ. ישנן כאלה שהתוף הנע על הציר פועל בעזרת סוללות בלבד ויש כאלה שהמנגנון איננו אלקטרוני אלא מכני ואינו זקוק לסוללות אלא לדריכת המנוף בלבד. ישנן המאפשרות הסטה קלה של העצמית לכוונון מדויק יותר ויש כאלה שמאפשרות מהירות סגר ארוכה למדי עבור צילום לילה.
ראו גם

ציור פנורמי
Google Maps - גוגל תצוגת רחוב
גרפיקה וקטורית
תפירת תמונות
סינאורמה
פנורמה נעה
צילום פנורמי של שיניים
צילום פנורמי משנת 1864 של נוף בטנסי
צילום פנורמי של המבצר הצלבני בכוכב הירדן
מארק שאגאל

.
| --- | --- |

 לידה:  24 ביוני 1887 (יוליאני) ליוזנה, גוברמנטת ויטבסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  28 במרץ 1985 (בגיל 97) סן-פול-דה-ואנס, האלפים הימיים, צרפת 
 שם לידה:  Моисей Хацкелевич Шагал 
 מקום קבורה:  Cimetière de Saint-Paul-de-Vence 
 לאום:  יהודים 
 מקום לימודים:  School Yehuda Pen in Vitebsk  Académie de La Palette 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם, מודרניזם קטלאני 
 הושפע על ידי:  ניקולאי רוריך, ליאון באקסט 
 יצירות ידועות:  מאחורי הבית, חלונות שאגאל, טרקלין שאגאל, אני והכפר, מחווה לאפולינר, הנביא ירמיהו 
 פרסים והוקרה:  פרס קרנגי (1939)  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1975)  פרס וולף לאמנויות (1981)  פרס ארסמוס (1960)  צלב גדול של לגיון הכבוד (1977)  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הקתולית של לוון  יקיר ירושלים  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת גלאזגו 
 בן או בת זוג:  בלה שאגאל (25 ביולי 1915–2 בספטמבר 1944)  Virginia Haggard (1945–1952)  Valentina Brodsky (יולי 1952–28 במרץ 1985) 
 צאצאים:  Ida Chagall, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 www.marcchagall.com
 
האב, יצירה משנת 1911
מארק שאגאל, 1915, ציור של יהודה פן
אחד מחלונות הוויטראז', הקרויים 'חלונות שאגאל' בבית החולים הדסה עין כרם
פסל בדמותו של שאגאל המוצב בפולין
מַארְק שַׁאגַאל (נולד משה סג"ל, בצרפתית: Marc Chagall, ברוסית: Марк Шага́л;‏ 7 ביולי 1887 – 28 במרץ 1985) היה אמן סוריאליסטי צרפתי-בלארוסי-יהודי, מאסכולת פריז. התגורר ופעל במספר מדינות, בעיקר ברוסיה ובצרפת.
קורות חיים

שאגאל נולד ליחזקאל חצקל ולפייגה-איטה סג"ל, בעיירה ליוזנה הסמוכה לוויטבסק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), הבכור מבין 9 ילדים במשפחה חסידית. כילד למד בחדר, וב-1906 נרשם לאקדמיה לאמנות בסנקט פטרבורג. היה מתלמידיו של הצייר יהודה פן. ב-1910, לאחר שרכש מוניטין כאמן, עבר להתגורר בפריז, ברובע האמנים מונפארנס. שם התיידד עם אמדאו מודיליאני, פרנן לז'ה ואחרים.
בשנת 1914 שגאל חזר לוויטבסק, ונשא לאישה את ארוסתו בלה רוזנפלד, שהכיר בשנת 1909. בשנת 1916 נולדה לזוג בת בשם אידה.
שאגאל היה מעורב במהפכה הרוסית של שנת 1917. משרד האמנות של השלטון המהפכני מינה אותו לקומיסר לענייני אמנות במחוז ויטבסק, והוא הקים שם בית ספר לאמנות בו היו מלמדים חבריו קזימיר מלביץ' וז'אן פוני. בשנת 1920 עבר למוסקבה, עבד בעיצוב בתיאטרון היהודי, ולימד בבית היתומים היהודי במלחובקה. בשנת 1922 עבר לליטא, ובשנת 1923 הוא שב לפריז. בדרך חזרה שהה שמונה חודשים בברלין. שם יצר סדרה של עשרים תחריטים בשם "חיי" העוסקת בזיכרונותיו מוויטבסק; וכן הציג מספר תערוכות. ברבות הימים ועם עליית הנאצים לשלטון הוקעה יצירתו, והיא אף נכללה בתערוכה "אמנות מנוונת", שבאה להציג את כל מה שלדעת הנאצים מנוון וסוטה באמנות המודרנית. האירועים בגרמניה הנאצית השפיעו על יצירתו של שאגאל, שהפכה לקודרת יותר, והציגה את סבלם של היהודים.
ב-1941 נמלט שאגאל מצרפת הכבושה בידי הנאצים לארצות הברית, בעזרתם של הוועד לסיוע לשעת חירום בראשות וריאן פריי והיירם בינגהאם הרביעי. בשנת 1944 נפטרה אשתו בלה. שאגאל נשא לאישה את וירג'יניה האגארד, ולזוג נולד בן. הוא התגרש כעבור שנים ספורות ובשנת 1952 נישא לוולנטינה (ואוה) ברודסקי, בת של לזר ברודסקי. בשנת 1949 חזר לצרפת והתיישב בכפר סן-פול-דה-ואנס בפרובאנס, שם חי עד מותו. בשנת 1960 זכה בפרס ארסמוס. את כספי הפרס הקדיש להענקת "פרס שאגאל", שמחולק אחת לשנה.
ב-8 באפריל 1971 הוענק לו אות לגיון הכבוד בדרגת עליונות שנייה בידי ראש ממשלת צרפת, ז'אק שבאן-דלמאס, וב-1981 זכה בפרס וולף לאמנות.
שאגאל ביקר בארץ ישראל כמה פעמים. לראשונה ביקר בארץ עם אשתו בלה בשנת 1931. בביקור זה, התלווה אליו הסופר זלמן יצחק אנכי, שערך לו סיור בין המושבות בארץ. בפעם האחרונה שביקר, בשנת 1977, הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
שאגאל נפטר ב-28 במרץ 1985 בגיל 97, ונקבר בכפר מגוריו, סן-פול-דה-ואנס, בפרובאנס שבצרפת.
על שמו קרוי רחוב בעיר נתניה בשכונת קריית השרון.
יצירתו

מארק שאגאל נחשב לצייר היהודי הגדול בכל הזמנים. סגנון הציור שלו הושפע רבות מהזרם הקוביסטי, וכן מתאפיינים ציוריו בעולם של פנטסיה וחלום. הוא הרבה לצייר ציורים מהווי עולם החסידות והעיירה היהודית במזרח אירופה, אך צייר גם בתחום התנ"ך. מרבית יצירותיו מוצגות כיום במוזיאונים בארצות הברית, רוסיה, שווייץ, גרמניה והולנד, ורק מיעוטן נמצא בישראל.
יצירתו המפורסמת של שאגאל בישראל היא חלונות שאגאל בבית הכנסת בבית החולים "הדסה" בירושלים, עליהם צייר את שנים-עשר השבטים. בנוסף עיצב שטיחי קיר המוצבים בטרקלין שאגאל במשכן הכנסת, ובהם אירועים מתולדות עם ישראל. יצירות גדולות ממדים נוספות שלו הם ציורים בבניין האופרה של פריז ובבניין האופרה של ניו יורק, ויטראז'ים בקתדרלת מץ וחלונות כנסייה בציריך.
בנוסף לפעילותו כצייר עסק שאגאל באיור ספרים, פיסול בחרס ועיצוב תפאורה לתיאטרון.
סגנון וטכניקות אמנותיות אצל שאגאל

מבקרי האמנות סבורים ששאגאל שבה את הצופים במלאכתו באמצעות צבעיו. צבעיו מעולם אינם מרוחים כלאחר יד, אלא תורמים באופן ממשי לפיסול הדמויות, נותנים חיות לנפחן של הצורות, ומוסיפות פרספקטיבות חדשות ופנטזיה. כמו כן, אין הם מנסים לחקות את הטבע, כי אם רומזים לתנועה, משטחים וקצבים. יחד עם זאת, שאגאל חסכוני בשימושו בצבעים; ויש והוא משתמש בשניים או בשלושה צבעים בלבד, בכדי לקבל את האפקטים והאווירה, שהוא מבקש ליצור.
בעזרת עולמו הפנימי, שאגאל בנה מציאות עשירה בפנטזיה. בציוריו שאגאל מרבה לתאר את נוף ואת חוויות ילדותו בוויטבסק שבבלרוס – וכן ובמיוחד זמרים, אנשי קרקס וצמחים. אלא שמעניין שלולייניו וליצניו נראה שכאילו הם מעטרים ציורים דתיים; או שמא הם בעצמם שייכים לעולם הצומח. מכל מקום גם באמצעות הליצנים, הוא מבטא את החרדה שהוא חווה למול האירועים האיומים שהתרחשו באירופה במלחמות העולם וביניהן.
ציוריו הראשונים של שאגאל הם ריאליסטיים, ובאמצעים פשוטים, הם מעניקים את ההרגשה שהם לוכדים חוויה דרמטית, שמוגדרת בזמן ובמקום. אחרי שהוא רכש טכניקות קוביסטיות ופוביסטיות, בהשפעתם של מצינגר וגלייזס, סגנונו הפך לפולקלוריסטי. באופן כפייתי, הוא ציפה את חייהם העלובים של יהודים חסידים, במעטה רומנטי. אתו הוא בנה עולם קסום, תוך שהוא אגב כך מתעד ציוויליזציה שלמעשה נעלמה.
בהשפעת מלחמת העולם השנייה הוא כתב שיר בשם 'לזכר האומנים שנשחטו: 1950'. הוא כותב שם שהוא רואה את האש, העשן והגז מתמרים מעל ארובות מחנות הריכוז; וכן שיניהם ושערותיהם של הקורבנות עפים לכל עבר. אלו משתלטים עליו ועל פלטת הצבעים שלו, בעודו אומר קדיש עליהם. בעודו מצייר, דוד מתגלה אליו, כשנבלו בידיו; והוא מסייע בידו לבכות ולומר מזמורי תהילים. מעניין כי למרות זיקתו החזקה במיוחד ליהדות ולשואה, שאגאל לא נמנע לעסוק בתמות נוצריות.
שאגאל צייר את תקרת האופרה של פריס וערך ציורי קיר ענקיים במטרופוליטן אופרה של ניו יורק. שאגאל התבטא לא רק בציור, כי אם בתפאורות לתיאטרון וכן בחלונותיו הצבועים. הוא גם צייר בקרמיקה וערך עבודות הציור שבבסיס ריקמת שטיחים, לרבות שטיח קיר שנמצא במשכנה של כנסת ישראל.
שאגל התפרסם במיוחד בזכות הויטרג'ים שלו. ייתרונו של מדיום זה הוא במשחקים עם האור הטבעי, שהם מאפשרים אגב השינוי במיקומו של הצופה. הויטרז'ים שלו מעטרים מספר מבנים וביניהם בית הכנסת של בית החולים הדסה, בניין האו"ם ('שלום'), ומכון האמנות של צ'יקגו. הם גם מעטרים מספר לא קטן של כנסיות - לרבות הקתדרלה של מץ, כנסיית אסי, כנסיית פראומונסטר בציריך, כנסיית סטפנוס הקדוש, כנסיית כל הקדושים בטאדיליי, כנסיית צ'יצ'סטר ועוד.
תערוכות במדינת ישראל

מחווה למארק שאגאל: יצירות מארק שאגאל באוספי מוזיאון ישראל, ירושלים, מוזיאון תל אביב, בנין הכנסת ובית הכנסת של בית-החולים האוניברסיטאי הדסה, ירושלים, אוצרי התערוכה - יונה פישר, עדנה מושנזון, מוזיאון ישראל, ירושלים, תשל"ח, 1977.
ראו גם

אני והכפר יצירה משנת 1911
אסכולת פריז
חיים סוטין
יצחק פרנקל פרנל
מישל קיקואן
ז'ול פסקין
ואסילי קנדינסקי
לקריאה נוספת

חיי, מארק שאגאל, תרגום: מנשה לוין, ציורים: מארק שאגאל, ספרית פועלים, תל אביב, 1978. (הספר בקטלוג ULI)
שירים, מאת מארק שאגאל, ספרית מעריב, תל אביב, 1979. (הספר בקטלוג ULI)
סידני אלכסנדר, שאגאל: ביוגרפיה, תרגום: שלומית קדם, הוצאת לדורי, 1990. (הספר בקטלוג ULI)
אינגו פ. ואלתר, ריינר מצגר, מארק שאגאל: 1887 - 1985 הצייר והמשורר, סטימצקי, 1994. (הספר בקטלוג ULI)
Benjamin Harshav, Marc Chagall and his Times: a Documentary Narrative, Stanford University Press, 2004 (הספר בקטלוג ULI)
Benjamin Harshav, Marc Chagall and the Lost Jewish World: the Nature of Chagall's Art and Iconography, Rizzoli Press, 2006 (הספר בקטלוג ULI)
Patrick J. Lewis, Self-Portrait with Seven Fingers: the Life of Marc Chagall in Verse, Creative Paperbacks, 2013 (הספר בקטלוג ULI)
Fred R. Dallmayr, Marc Chagall: the Artist as Peacemaker, Routledge, 2021 (הספר בקטלוג ULI)
Roy McMullen, The World of Marc Chagall, Doubleday, 1968 (הספר בקטלוג ULI)
Jackie Wullschlager, Chagall: a Biography, Knopf, 2008 (הספר בקטלוג ULI)
Avram Kampf, Chagall to Kitaj: Jewish Experience in 20th Century Art, L. Humphries, 1990 (הספר בקטלוג ULI)