stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בני אור
ביקורת

הסדרה העלתה ביקורת ציבורית רבה בשל האלימות והשפה הבוטה השוררים ועל המסרים החינוכיים שהיא מעבירה. הסדרה שמביאה את סיפורם האמיתי של בני נוער שנאלצים להצטרף לתעשיית הפשע כדי לשרוד, אבל הרצף הבלתי פוסק של אלימות וייאוש מקהה את החושים של בני הנוער ואף עלולה לגרום לחיקוי. גם העיתונאי אלמוג בוקר הצטרף לקריאה "אל תתנו לילדכם לצפות ב'בני אור'". טוען כי: "35 דקות של קללות, סחר אלים בסמים, ילדים בני 12 שמעשנים באנגים, מכות אכזריות ולקינוח אב שנדקר לעיני בנו, לא ממש מצליח להבין איך הסדרה כזאת קיבלה אישור לעלות לאוויר בלי אזהרת צפייה חמורה יותר".
בתגובה, טענו ב־Yes כי הסדרה מסווגת כדרמת פשע, מוגבלת לצפייה מגיל 18 ומעלה ומשודרת אחרי השעה 22:00, כך שמראש אינה מיועדת לילדים.[דרוש מקור]
בכתבה בחדשות 13, ששודרה ב-17 ביוני 2021, הציגו יוצרי ושחקני הסדרה את הרקע לכתיבה ויצירת הסדרה והתייחסותם לביקורת שנשמעה על הסדרה.
הערות שוליים

↑  עמי פרידמן, "בני אור" ירוק: הסדרה המצליחה קיבלה אישור לעונה שנייה, באתר ישראל היום, 17 ביוני 2021
↑  אילנה קוריאל, גיא בלילה, יוצר הסדרה "בני אור", הלך לעולמו בגיל 38, באתר ynet, 26 בדצמבר 2021
↑  גיל משעלי, ‏לאחר מות היוצר: חודשה העבודה על ההמשך של "בני אור", באתר ‏מאקו‏, 13 בדצמבר 2022
↑  רינת קרמר יבלינוביץ, ‏למרות שחודשה לעוד עונה: הסדרה האהובה בוטלה, באתר "סרוגים", 31 בדצמבר 2023
1 2  מערכת tvbee, ‏yes מציגה את הסדרות החדשות לשנה הקרובה, באתר ‏מאקו‏, 14 בספטמבר 2020
↑  רן בוקר, עמיר בניון יככב בסדרה חדשה בתפקיד אבא נרקומן, באתר ynet, 30 בדצמבר 2019
↑  מישל צ'יקו, ‏שובר מסך: סדרות חדשות ל-HBO והאם השומרים תחודש לעונה שנייה?, באתר "סרט", 6 בינואר 2020
↑  הסדרה “בני אור” של יס – הזמר עמיר בניון בתפקיד דרמה, באתר קצת תרבות, ‏19 בדצמבר 2020
↑  אילנה קוריאל, גיא בלילה, יוצר הסדרה "בני אור", הלך לעולמו בגיל 38, באתר ynet, 26 בדצמבר 2021
↑  סמדר שילוני, "בני אור": הצפייה למזוכיסטים בלבד, באתר ynet, 26 באפריל 2021
↑  כפיר אדר, אלמוג בוקר הזהיר: "אל תתנו לילדכם לצפות ב'בני אור'", מדוע עשה זאת?, באתר אייס, 6 ביוני 2021
↑   הסיפור של "בני אור" הילדים שנולדו לעולם של פשע ואלימות - ומככבים בסדרה שמבוססת על חייהם, סרטון  באתר יוטיוב
אלי בן דוד, אלרן ויתושי מתוך "בני אור"
סער גמזו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 ביוני 1977 (בן 47)
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  המכללה למינהל
 עיסוק:  שדרן רדיו, מבקר מוזיקה, עורך
 תחום סיקור:  תרבות
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  https://www.facebook.com/saar972
 
סער גמזו (נולד ב-22 ביוני 1977) הוא איש תקשורת, שדרן רדיו, מבקר, יזם תרבות ומנהל אמנותי. משדר תוכנית שבועית בגלגלצ ומשמש כמנהל התקשורת של תזמורת ירושלים מזרח ומערב.
ביוגרפיה

גמזו גדל והתחנך ברמת גן, ולמד בתיכון אהל שם בעיר. בשנת 2007 סיים לימודי תואר ראשון בתקשורת וניהול במכללה למינהל.
את הקריירה הרדיופונית החל בזמן הלימודים לתואר כשדרן בתחנת קול הקמפוס, בה הגיש ערך והגיש בין השנים 2004–2014 את התוכניות "המבדיל", "972", "סתימה זמנית" ו"משחקי השאפל", פורמט רדיופוני מקורי אותו פיתח והגיש עם חברי להקת הקולקטיב רועי ריק ועידן רבינוביץ'.
החל מ-2005 החל לכתוב ביקורות מוזיקה, טורים אישיים וכתבות מגזין בעיתון מעריב, באתרים וואלה! תקשורת, בית אבי חי, Nrg, ובאתר התחנה של קול הקמפוס.
בשנים 2009–2011 ערך את מדורי המוזיקה והלילה באתר עכבר העיר.
בשנת 2011 חזר לקול הקמפוס ושימש בתפקיד העורך הראשי של התחנה עד 2013.
בשנת 2013 מונה למבקר המוזיקה של ישראל היום.
בשנת 2014 ערך בערוץ 24 מספר תוכניות ובהן תוכניתו של לירון תאני ו-הקצהTV בהגשת קוואמי ולאון פלדמן.
בשנים 2014–2015 היה העורך הראשי ומנהל הדיגיטל של תחנת הרדיו במרכז הבינתחומי הרצליה.
בשנת 2017 החל לשדר תוכנית שבועית בגלגלצ, במסגרת הרצועה "האנשים של המוזיקה". התכנית מייצרת חיבורים לא שגרתיים של מוזיקה מאזור המזרח התיכון וצפון אפריקה, וחושפת סצנות מחתרתיות ולא מוכרות מהמדינות השכנות.
בשנת 2017, בשיתוף אשת יחסי הציבור יפעת לדר יזם גמזו את פרויקט שבט אחים ואחיות, אליו נרתמו גלגלצ וחברת התקליטים "הליקון". את מילות השיר כתב דורון מדלי ואת הלחן יצר עידן רייכל, להפקה של תומר בירן. בשיר השתתפו עשרות של זמרות וזמרים מהשורה הראשונה בישראל והוא זכה להשמעות וחיקויים רבים. על היוזמה וניהול הפרויקט קיבל גמזו את פרס מפקד גלי צה"ל למצוינות.
בשנת 2020, היה עמית בתוכנית למנהיגות בתרבות יהודית של מכון מנדל למנהיגות.
רדיו > קול הקמפוס

בשנים 2004–2011 שימש גמזו כשדרן מן המניין בתחנה והיה מעורב בכמה תוכניות, אותן ערך והגיש. שתי התוכניות המרכזיות שאותן הגיש היו "972", בה אירח אמנים ישראלים רבים בהם רמי פורטיס, ברי סחרוף, מאיר בנאי, אביתר בנאי, אהוד בנאי, גבריאל בלחסן, אסף אבידן, נינט טייב ועשרות אחרים.
התכנית "סתימה זמנית", שעלתה בשנת 2011, סימנה מעבר מתוך הזירה הישראלית למבט רחב יותר. העריכה המוזיקלית שילבה סגנונות מגוונים ורבים, המוזיקה שיקפה אירועים והתרחשויות מהאקטואליה והפוליטיקה האזורית וההגשה נעשתה בקריצה ובמידה לא מבוטלת של הומור.
את שעשועון הרדיו "משחקי השאפל" הגה יחד עם רועי ריק ועידן רבינוביץ', חברי להקת הקולקטיב, והוא עלה לשידור בשנת 2012. הפורמט המקורי הפך לפופולרי מאוד בקרב מאזיני התחנה, שלקחו בו חלק פעיל ואף הוזמנו להשתתף ב"טורניר השאפל הגדול" שנערך באולפן ביוני 2013. השיר "איזה בלאגן" של פרננדו סיישס היה האות המרכזי של התכנית, והוא היה אורח הכבוד בשיאו של טורניר השאפל הגדול.
כעורך התחנה בשנים 2011–2013 גמזו הכניס אל התחנה קולות מהפריפריה התרבותית והגאוגרפית של ישראל. תקופה זו אופיינה בקידום של סצנת האינדי הישראלית, יצירת סדרת אלבומים באולפני התחנה תחת הכותרת "חרק"ה" (חיות רדיו קול הקמפוס) ופעילות דיגיטלית מתקדמת ברשתות החברתיות.
רדיו > גלגלצ

את המשבצת ברצועת "האנשים של המוזיקה" אייש גמזו לאחר עזיבתה של חן אלמליח, והמשיך בקו מוזיקלי דומה. התכנית, שמשודרת בימי ג' בין השעות 22:00-24:00, מציגה את הסצנות העצמאיות של פלסטין, מצרים, לבנון, מרוקו ומדינות אחרות מהאזור, לצד מיטב היוצרים העצמאיים מישראל.
דוקו וטלוויזיה

בשנת 2010 יצר את התסריט לסרטם התיעודי של רותם פלדנר ותניא פלשקס, "בארץ החיפושיות השחורות", שיצא לאור ב-2011. הסרט מתעד את הפסטיבל השלישי ומרואיינים בו מוזיקאים, עיתונאים ומפיקי הפסטיבל. הסרט הוקרן במסגרת אינדינגב 5 בשנת 2011.
בשנת 2014 תפקד גמזו כעורך תוכן בערוץ 24, והיה אחראי על עריכת המגזין שהגישו אילנה ברקוביץ' וג'ייסון דנינו-הולט, התכנית האישית של לירון תאני ומגזין האינדי הקצהTV. גמזו סיים את תפקידו במסגרת חילופי עורכים ראשיים בערוץ ומעבר לתוכן בעל אופי שונה.
בשנת 2017 עיצב את פסקול הסרט הארץ שמעבר להרים, סרטם של ניר ברעם והבמאי מיכאל אללו, שמלווה את מסעו של ברעם אל יהודה, שומרון ומזרח ירושלים.
חיים אישיים

גמזו מתגורר בתל אביב עם בת זוגו ושני ילדיהם המשותפים.
פרט לעיסוקיו בתקשורת, מעניק גמזו שירותי ייעוץ תקשורתי ואסטרטגי לארגונים וגופי תרבות.
המוזיאון היהודי בפראג

| --- | --- |

בית הכנסת מייזל, אחד ממבני המוזיאון
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון ליהדות
 מיקום:  יוספוב 
 מדינה:  צ'כיה 
 מייסדים:  הוגו ליבן, אוגוסט שטיין 
 מבקרים בשנה:  721,193 (נכון ל־2018)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1906
 תאריך פתיחה רשמי:  1906 
 
 קואורדינטות:  50°05′25″N 14°25′16″E﻿ / ﻿50.090285388889°N 14.421100111111°E﻿ / 50.090285388889; 14.421100111111
 www.jewishmuseum.cz
  (למפת פראג מוגדלת) המוזיאון היהודי בפראג(למפת פראג רגילה) המוזיאון היהודי בפראג
 
המוזיאון היהודי בפראג (בצ'כית: Statní židovské museum) הוא מוזיאון לתולדות יהדות צ'כיה. הוקם בשנת 1906 ונמצא ברובע יוספוב (הרובע היהודי לשעבר) בעיר פראג.
המוזיאון כולל ארבעה מבני בתי כנסת ומבנה בית טהרה לא פעילים, הנמצאים בשני רחובות ברובע, ומשמשים לתצוגת אוספי המוזיאון: חפצי יודאיקה, צילומים, ספרים, מסמכים ועוד. מתחם המוזיאון כולל גם את בית הקברות היהודי העתיק בפראג, שבו קבור בין השאר המהר"ל.
ההיסטוריה של המוזיאון

יהודים התיישבו בפראג כבר במאה ה-10. הרובע היהודי (יוספוב) שגשג לקראת סוף המאה ה-16.
המוזיאון היהודי נוסד בשנת 1906 על ידי ההיסטוריונים ד"ר הוגו ליבן וד"ר אוגוסט שטיין, לימים ראש הקהילה היהודית בפראג. יעדם היה לשמור על חפצים מבתי הכנסת בפראג, שנהרסו במהלך לחידוש העירוני של הרובע היהודי הישן בתחילת המאה ה-20 (מרבית הרובע נהרס בין 1893 ל-1913). לאחר ההרס נשארו שישה בתי כנסת, בית הקברות הישן ו"אולם העיר העתיקה".
בתקופת הכיבוש הנאצי החליטו השלטונות הגרמנים לשמר אתר עתידי ל"מוזיאון המרכזי של הגזע היהודי הנכחד". בשנת 1942 המשטר הנאצי הקים את המוזיאון היהודי המרכזי, במטרה להנציח את המורשת של העם שהושמד לאחר ביצוע הפתרון הסופי. חפצים בולטים של אמנות יהודית נאספו ונבזזו באותה תקופה למוזיאון מכל הקהילות ובתי הכנסת היהודיים של בוהמיה ומוראביה. האחריות לאיסוף הייתה בידי ד"ר יוסף פולאק, ד"ר טוביה יעקובוביץ וד"ר סלומון הוגו ליבן, עד שליחתם לאושוויץ באוקטובר 1944.
בשנת 1950 הועבר המוזיאון לניהול ממשלת צ'כוסלובקיה, אך הוא הוגבל והוצנע מאוד תחת השלטון הקומוניסטי, ולא התאפשרה פעילות מחקרית או חינוכית בו.
ב-1989, לאחר קריסת הקומוניזם והקמת ממשלה חדשה, הוסרו ההגבלות, וב-1994 הוחזרו מבני המוזיאון לידי הקהילה היהודית הקטנה של פראג, אשר התקשתה להחזיק בו.
בראשית המאה ה-21 הוא מנוהל על ידי הממשלה הצ'כית. ב-1996 הוקם במסגרת המוזיאון גם מרכז לחינוך ותרבות, המספק מידע על יהדות ועל ההיסטוריה היהודית של צ'כיה. מבנים באוסף של המוזיאון ניזוקו מאוד במהלך שיטפונות בשנת 2002.
המבנים

המוזיאון היהודי כולל מספר מבני בתי כנסת ובית טהרה ברחובות סמוכים ברובע יוזפוב, שבכל אחד מהם תערוכה על ההיסטוריה והתרבות של יהדות צ'כיה וכן בית קברות עתיק. ניתן לרכוש כרטיס כניסה לכל המבנים יחד וגם לכל אחד מהם בנפרד.
המבנים > בית הכנסת מייזל

בית הכנסת נבנה בשנים 1590–1592, מומן על ידי ראש הגטו היהודי מרדכי מייזל. כמו ב"אלטנוי שול", בבית כנסת זו התיר הקיסר להניף דגל. בית הכנסת נשרף בשנת 1689 ונבנה מחדש לאחר מכן בסגנון הבארוק. הוא שופץ כמעט מחדש בשנים 1893- 1905 בסגנון נאו-גותי.
בבית הכנסת מוצגת תערוכה על תולדות היהודים בצ'כיה ומוראביה מהמאה העשירית, בתקופת ימי הביניים והרנסאנס ועד האמנציפציה בסוף המאה ה-18.
המבנים > בית הכנסת הספרדי

בית הכנסת הישן ביותר של פראג. למרות שמו, הוא מעולם לא היה בשימוש על ידי קהל ספרדי, אלא היה לבית הכנסת המודרני הרפורמי הראשון, שנפתח בשנת 1868 לאחר ששופץ בסגנון מאורי. המבנה מעוטר בסגנון אסלאמי בעיטורי זהב ובאריחים צבעוניים, המנסים לחקות את סגנון האדריכלות המורית.
בית הכנסת הספרדי ממשיך את התערוכה מבית הכנסת מייזל על תולדות היהודים בצ'כיה ומוראביה, מתקופת ההשכלה והאמנציפציה ועד השנים האחרונות, כולל תרשימים, ספרים ותמונות. הקומה השנייה כוללת חדר עם חפצי יודאיקה מוזהבים (חנוכיות, פמוטים, כלים לאתרוג ועוד).
המבנים > בית הכנסת פינקס

בית כנסת זה נבנה בשנת 1535 על ידי ר' אהרון משולם הורוביץ, אחד משבעת האחים למשפחת הורוביץ. בית הכנסת הושלם על ידי אחיו, ר' פנחס ונקרא על שמו. לאחר מלחמת העולם השנייה הוא הפך לאתר הנצחה לכ-80,000 יהודי צ'כיה (מבוהמיה ומוראביה) שנספו בשואה. על כל קירותיו נרשמו שמות היהודים שנספו ולידם הקהילות אליהם השתייכו. בקומה השנייה, נמצאת כיום תערוכה של ציורי ילדים מגטו טרזינשטט, בהם של הנער פטר גינץ.
בעבודות שיפוץ שנערכו במקום בסוף שנות השישים, נתגלו בקרקעית הבניין מקווה ובאר מים.
כיתוב המבואה לבית הכנסת פינקס בפראג המפרט על האתר המנציח 153 קהילות יהודיות בצ׳כיה ובמורביה
חלק משמות יהודי קהילות בוהמיה ומורביה שנספו בשואה, כתובים על קיר בבית הכנסת פינקס
יד לקהילות היהודיות בבית הכנסת פינקס
בית הכנסת פינקס המשמש להנצחת הנספים בשואה מקרב יהודי צ'כיה
המבנים > בית הקברות היהודי העתיק

בית קברות היה פעיל מהמחצית הראשונה של המאה ה-15 (המצבה הוותיקה ביותר שנשמרה, של רבי אביגדור קרא, היא מ-1439) ועד שנת 1787. ישנם חוקרים הטוענים כי בית הקברות נוסד 1,000 שנים לפני התיארוך המקובל. ראשיתו בבית קברות בשם "גן יהודי", אשר אותר בחפירות ארכאולוגיות.
מספר המצבות והאישים הקבורים בו אינו ידוע בוודאות, כי ישנן 12 שכבות של קברים. כאשר התמלא מקום הקבורה, ומכיוון שרכישת קרקעות נוספות הייתה בלתי אפשרית, הונחו על הקברים הקיימים שכבות נוספות של עפר ומצבות ישנות הוצאו והונחו על השכבה החדשה. פעולות אלו גרמו כנראה לצפיפות הרבה בין המצבות. ההערכה היא כי ישנן כ-12,000 מצבות מעל פני הקרקע, וייתכן שבסביבות 100,000 בני אדם נטמנו בבית עלמין זה. האישים החשובים ביותר הקבורים במקום הם: הרב יהודה בן בצלאל, הידוע בשם המהר"ל מפראג, ראש הגטו מרדכי מייזל, ההיסטוריון דוד גנץ והרב והפוסק דוד אופנהיים.
בבית הקברות הוקמו שני מסלולי הליכה במימון הרשויות, אחד לחורף ואחד לקיץ.
המבנים > בית הטהרה

ביציאה מבית הקברות מצוי בניין בן שתי קומות ששימש את החברה קדישא כבית טהרה וחדר מתים של בית הקברות. מוצגת בו תערוכה מצומצמת הכוללת מידע על מנהגים ומסורת יהודית בעת פטירה והלכות טהרת המת.
המבנים > בית הכנסת "הקלויז"

הקלויז בפראג (מכונה בעיוות: בית הכנסת קלאוזן) נבנה בין השנים 1689- 1694 סמוך לבית הקברות, ושימש כבית הכנסת של חברה קדישא. כיום מוצגים בו חפצים הקשורים במנהגים ובטקסים היהודיים (ברית מילה, בר מצווה, חופה וקידושין ועוד).
המבנים > אלטנוישול

בית הכנסת העתיק ביותר באירופה שעדיין פעיל, ואחד משלושת בתי הכנסת הפעילים של פראג. על פי האגדה, בעליית הגג שלו נמצא בגניזה הגולם מפראג. הוא נמצא גם כן ברובע היהודי בסמוך לבית הקברות, אך אינו מהווה חלק מהמוזיאון. מול בית הכנסת ישנו מבנה ובו תערוכה נוספת על המסורת היהודית שאינה קשורה למוזיאון.
אוספי המוזיאון

ברשות המוזיאון היהודי בפראג אלפי פריטים שנאספו עם השנים, והם מאופסנים במבנה מיוחד בעיר. ליבת אוספי המוזיאון התגבשה בזמן הקמתו בשנת 1906, והיא מכילה פריטים שנרכשו מבתי כנסת שנהרסו במהלך שיקום הרובע היהודי, כמו גם תרומות שונות של ארגונים ושל יחידים.
חלק גדול מהאוסף כולל את הפריטים שנאספו ונלקחו לטובת "המוזיאון היהודי המרכזי" בתקופת השלטון הנאצי והשואה בשנים 1942–1945. באותה תקופה הפך המוזיאון ליעד מרכזי עבור משלוחי חפצים מבתי הכנסת ומיהודי המדינה תחת הכיבוש הנאצי. הם קוטלגו ונשמרו כביכול למשמרת, על מנת שיוכלו להחזירם לבעליהם לאחר שובם ממחנות הריכוז. הרוב המכריע של הרכוש הוחרם בידי הנאצים ממשקי בית ומהארגונים היהודיים.
נכון לשנת 2023, מרבית האוספים נמצאים עדיין במחקר, קיטלוג ותיעוד ואינם נגישים לציבור הרחב אלא בתיאום מיוחד מראש. חלק מהתיעוד נועד להיות נגיש בעתיד בצורה דיגיטלית.
באוסף המתכות נמצאים מאות קישוטי תורה: כתרים, מגנים ועיטורים רובם מתחילת המאה ה-19, ומאות כלי יודאיקה מכסף ומתכת, כולל חנוכיות, פמוטים, צלחות לפסח, קופסאות אתרוג ועוד.
אוסף הטקסטיל של המוזיאון מכיל אלפי פריטים בעיקר מהמאות ה-16 וה-17 שנאספו מבתי כנסת ומאנשים פרטיים, כולל וילונות מעוטרים, מעילי תורה, טליתות, חופות, כיסויי תפילין, כיסויי ראש, בגדים, אריגים ורקמות שונות שהיו שייכות ליהודי צ'כיה.
אוסף האומנות מכיל אלפי יצירות מהמאה ה-18 ועד היום, כולל יצירות אמנות שהוחרמו מאוספים פרטיים, שהפכו עדות חשובה לפעילות האספנים היהודים של בוהמיה ומוראביה. האוסף כולל דיוקנאות של דמויות בולטות מן ההיסטוריה היהודית, ציורים ופריטים גרפיים המתארים חיים דתיים וחברתיים, ותיעוד מאויר של אתרים יהודיים (בתי כנסת, בתי קברות, וגטאות).
אוסף כתבי היד והספרים מכיל אלפי כתבים מודפסים מהמאה ה-13 ועד למאה ה-20 בעיקר בעברית, וגם ביידיש ובגרמנית שנאספו מצ'כיה, גרמניה, איטליה והולנד. הליבה של האוסף כולל כתבי יד וספרים מודפסים נדירים שהיו בבעלות הספרייה של הקהילה היהודית בפראג, בעיקר עיזבונות של מלומדים יהודים שפעלו בעיר, כולל של הרב הנודע שלמה יהודה רפפורט ושמעון ליכטנשטאדט.
אוסף הצילום כולל אלפי נגטיבים שתיעדו את פעילות הרובע היהודי במאות ה-19 וה-20 לפני שנבנה מחדש, ותמונות של יהודי צ'כיה ושל אישים יהודים מאותה תקופה. האוסף כולל גם נגטיבים רבים מתקופת הכיבוש הנאצי, כולל תשלילי סרטים ותמונות ממחנה טרזין, העבודה במחנות הריכוז, וכן תמונות משפחתיות של יהודים צ'כים שהומתו בשואה.
ארכיון המוזיאון מכיל מאות אלפי מסמכים ותמונות על קהילת יהודי צ'כיה.
הארכיון לתולדות השואה נועד לסווג ולקטלג את הסיפור האישי של ניצולי השואה ואת שואת יהודי צ'כיה מבוהמיה ומוראביה. ארכיון השואה כולל תיעוד סיפורים אישיים של ניצולי השואה ואת ארכיון מחנה טרזין, המכיל יצירות ספרותיות ומוזיקליות, הצגות תיאטרון, יומנים, אלבומים ועיזבונות הקשורים ביהודים שהיו עצורים במחנה.
הערות שוליים

↑  פראג באתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306517905171  GND: 10202428-5  ISNI: 0000 0004 0610 9920  LCCN: n98066371  NKC: kn20010725502  VIAF: 159308686   WorldCat (עם VIAF): 159308686 
בית הכנסת הספרדי
בית הקברות היהודי העתיק ומאחוריו הקלויז בפראג
בית הטהרה של החברה קדישא הצמוד לבית הקברות העתיק
בית הכנסת קלאוזן
דורית שילה

| --- | --- |

דורית שילה ב-2022
 לידה:  27 באוגוסט 1969 (בת 55) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  תיכון חדש, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת פריז-סורבון 
 סוגה:  פרוזה, תרגום ספרותי
 פרסים והוקרה:  פרס קרן י.ל. גולדברג לתרבות וספרות, פרס ספר הפרוזה הישראלי ע״ש ז׳קלין כהנוב.
 
דורית שילה (נולדה דורית שוילי ב-27 באוגוסט 1969) היא מתרגמת, סופרת, עורכת, מבקרת, וחוקרת ספרות ישראלית. ב-12 באוגוסט 2020, הוענקה לשילה אזרחות צרפתית עבור "תרומתה להפצת התרבות הצרפתית בישראל".
ביוגרפיה

שילה היא ילידת תל אביב. אמה נולדה בבוקרשט להורים ניצולי שואה ואביה נולד בירושלים בשכונת שיח ג'ארח למשפחה ממוצא סורי וגרוזיני. כשהייתה בת עשר שינו הוריה את שם משפחתם משוילי לשילה. שילה בוגרת בית הספר תיכון חדש במגמת היסטוריה וקולנוע. את שירותה הצבאי עשתה בחיל החינוך כצלמת ועורכת סרטי וידאו. ב-1996 הייתה ממקימי הארגון ההומניטרי "אקיליבר" - ישראל, שהפך שנתיים לאחר מכן לארגון לתת. ניהלה את הנסיעה ההומניטרית הראשונה של הארגון לקרואטיה בתום מלחמת האזרחים ביוגוסלביה לשעבר. בין השנים 1996–2011 התגוררה בצרפת, כתבה שם את עבודת הדוקטורט שלה ולימדה באוניברסיטאות שונות, בהן אקול נורמל סופרייר בליון.
לשילה תואר ראשון בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב, תואר שני בהיסטוריה מודרנית מאוניברסיטת הסורבון ותואר דוקטור בספרות (בהצטיינות יתרה) מאוניברסיטת אינלקו שבפריז.
כיום משמשת כמתרגמת של שגרירות צרפת בישראל, מרצה לספרות צרפתית ולתרגום בתוכנית לתרבות צרפת באוניברסיטת תל אביב ובמכון הצרפתי בתל אביב, וחברת סגל באוניברסיטת הקיץ לשפות עתיקות של אוניברסיטת לוזאן, המתקיימת כל שנה באוניברסיטה הבינלאומית בוונציה. שילה מלמדת שם עברית מקראית ותרגום.
בשנת 2017 הקימה עם חברותיה לקבוצת "תיקון" את המוסך, כתב עת מקוון לספרות. שילה חברה בהנהלת עמותת כתב העת לספרות הו!.
יצירתה

סיפורים פרי עטה ראו אור במוספים וכתבי עת ספרותיים כגון "תרבות וספרות", "הו!", "מעבורת", "פטל", "אלכסון". ספר הביכורים שלה, "אחרי הספירה", ראה אור בשנת 2020 בהוצאת פרדס וזכה לתמיכת קרן רבינוביץ לאמנויות תל אביב ומשרד התרבות, ולפרס קרן י.ל. גולדברג לתרבות וספרות לספר ביכורים. "אחרי הספירה" גם זכה בפרס ספר הפרוזה הישראלי ע״ש ז׳קלין כהנוב לשנת 2023, מטעם המכון למחשבה ישראלית.
שילה כתבה לאורך השנים ביקורות ספרות ומסות וערכה ראיונות עם אנשי ספרות מעל בימות שונות, ביניהן מוסף "ספרים" של עיתון "הארץ", "ידיעות אחרונות", כתב העת "הו!" "עיתון 77" ו"המוסך".
בשנת 2017 ראה אור תרגומה לספר "חיבוק גדול" מאת רומן גארי (אמיל אז'אר) בהוצאת עם עובד.
בספטמבר 2023 ראה אור תרגומה לרב המכר "להתראות שם למעלה" מאת פייר למטר בהוצאת בבל.
חיים אישיים

שילה היא בת זוגו של הפילוסוף תדהר ניר ומתגוררת ביפו.
פעילות חברתית

ב-1996 הייתה ממקימי הארגון ההומניטרי "אקיליבר" - ישראל, שהפך שנתיים לאחר מכן לארגון לתת. ניהלה את הנסיעה ההומניטרית הראשונה של הארגון לקרואטיה בתום מלחמת האזרחים ביוגוסלביה לשעבר.
בין השנים 2015-2018, לימדה עברית בהתנדבות ילדים של מבקשי מקלט בדרום תל אביב, במסגרת פעילותה של עמותת אליפלט - אזרחים למען ילדי פליטים.
במאי 2021, בעקבות המהומות בישראל והמצור שהוטל על ערים מעורבות בימי מבצע שומר החומות, ארגנה שילה מבצע קניות נרחב ברחוב יפת ביפו על מנת לתמוך בבתי המסחר המקומיים. במהלך ימי המבצע, הקימה שילה מערך משלוחים מיפו לתל אביב ונאספו 10,000 שקלים לקניית מוצרי יסוד אשר נתרמו לעמותות רווחה.
מכתביה

מאמרי דורית שילה, באתר "הארץ"
דורית שילה, מחשבות בעקבות "האירוע" מאת אנני ארנו, כלת פרס נובל לספרות לשנת 2022, באתר "הַמּוּסָךְ - מוסף לספרות" של הספרייה הלאומית, ‏13 באוקטובר 2022
דורית שילה, פרק מתוך רומן בכתובים, באתר "הַמּוּסָךְ - מוסף לספרות" של הספרייה הלאומית, ‏21 באוקטובר 2021
"הזר", סיפור מאת דורית שילה, מאזניים, מרץ 2021.
הארץ, "אחרי הספירה" מאת דורית שילה: פרק לקריאה, באתר הארץ, 3 באפריל 2020.
דורית שילה, ‏המשאיות של אברמוביץ׳, באתר ‏מאקו‏, 28 בפברואר 2020
אלכסון, הסיפור "נובמבר", מאת דורית שילה, 1 בפברואר 2018.
"בואו נסכים שלא להסכים", מסה מאת דורית שילה, באתר "הַמּוּסָךְ - מוסף לספרות" של הספרייה הלאומית, 03.10.2017, פורסם לראשונה בכתב העת "הו!", גיליון 15.
"הסיפור הקצר מאריך ימים", מסה מאת דורית שילה, עיתון 77, גיליון 6–375, מאי-יוני 2014
הערות שוליים

↑   רן שפירא, הספרים החדשים של רומן גארי, דוד אוחנה וגליה עוז, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2017
↑  שלמה מירב, "אגיש גם פרח, מבצע קניות אצל בעלי העסקים ביפת", ידיעות אחרונות (תל אביב),21 במאי 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007356572105171  SUDOC: 16889825X  VIAF: 28151431537156300828   WorldCat (עם VIAF): 28151431537156300828
פסיון סווינו

| פסיון סווינו |
| --- | --- |
 
מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
משפחה:: פסיוניים
סוג:: פסיון אדום-גב
מין:: פסיון סווינו
שם מדעי
 Lophura swinhoii ‏גולד, 1863
תחום תפוצה


Lophura swinhoii
פסיון סווינו (שם מדעי: Lophura swinhoii) הוא מין עוף קרקע ממשפחת הפסיוניים האנדמי לטאיוואן.
מאפיינים

אורכו של הפסיון 80 ס"מ ומשקלו 1.1 ק"ג. הפסיון בעל נוצות כחולות מרשימות עם כנפיים ירוקות- סגולות וכרבולת אדומה. המקור והעיניים לבנים והרגליים אדומות. כמו הרבה מיני פסיונים הזכר גדול בהרבה מהנקבה וגם מקושט ממנה בהרבה. הנקבות חומות-לבנות וקטנות מהזכרים. הזכרים כלל אינם עוזרים להן במלאכת הרבייה.
הפסיון חי ביערות ההר של טאיוואן ומחפש ביער זרעים, פירות וחרקים שונים.
מצב השימור של הפסיון מוגדר קרוב לסיכון עקב פגיעה בבתי הגידול שלו.
הערות שוליים

↑  פסיון סווינו באתר הרשימה האדומה של IUCN
ניצן סדן

| --- | --- |

 לידה:  16 במרץ 1982 (בן 42) קריית אונו, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  מכינת נחשון  האוניברסיטה הפתוחה 
 עיסוק:  עיתונאי, פרשן, היסטוריון תעופה
 תחקירים בולטים:  טור "הקברניט"
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  nitsan.saddan
 
ניצן סדן (נולד ב-16 במרץ 1982) הוא עיתונאי טכנולוגיה והיי-טק, היסטוריון תעופה ופרשן בתחום ההיסטוריה של התעופה והלוחמה האווירית ישראלי. נודע בשל טור התעופה שלו, "הקברניט", אותו הוא מפרסם מדי שבוע באתר כלכליסט.
ביוגרפיה

סדן נולד בקריית אונו, וגדל בכוכב יאיר. למד במכינה הקדם צבאית נחשון ולאחר מכן התגייס כלוחם ביחידה 636, ולאחר קורס הקצינים הפך לקמ"ן היחידה. לאחר קבלת דרגת סגן, עבר לשרת בחיל האוויר.
ב-2005 הוביל סדן צוות פינוי במסגרת פינוי גוש קטיף וההתנתקות מעזה. במהלך ההיערכות והאימונים פגש בנציגי ynet שחיפשו אדם שיסקר מהשטח ולאחר שסדן הראה להם דוגמאות מכתיבתו נבחר וקיבל את הטור "ניצן סדן: יומן קצין" שבו סיפר על שירותו ונסיונותיו עם אנשים.
לאחר שחרורו מחיל האוויר בדרגת סא"ל למד מדעי המדינה ויחסים בין-לאומיים באוניברסיטה הפתוחה. לאחר הלימודים החל לערוך מדריכים אלקטרוניים, ואחר פנה לעיתונות ועבד כעורך בערוץ המחשבים של ynet, כעורך ערוץ הטכנולוגיה וההייטק של כלכליסט והתבלט כפרשן בתחום החומרה, אבטחת המידע והמובייל. כמו כן, פרסם מאמרים בתחום הסייבר באתרי אינטרנט כלי תקשורת בארצות הברית, והתמחה בתחום התוכן השיווקי מכוון הביצועים.
לצד קריירת העיתונות, עוסק סדן במחקרי תעופה, עבור קהילת התעופה הבין-לאומית ובין היתר עבור חיל האוויר הישראלי ומוזיאוני תעופה גדולים בארצות הברית, בהם ה-FOF ומוזיאון התעופה קוואנו (אנ') בטקסס.
הקברניט

ב-24 ביוני 2017 השיק בכלכליסט את טור "הקברניט" אשר מציג סיפורים מהיסטוריית התעופה, על בסיס חומרים שאסף מאז ילדותו לצורך כתיבת ספר – בין היתר דרך גורמים בקהילת שחזור המטוסים בארצות הברית ובאירופה, מהנדסי תעופה, טייסים וקהילות אקדמיות.
הטור, שכולל תמיד טקסט ותקציר וידאו, זכה להצלחה גדולה באתר וכן בפייסבוק וביוטיוב, ואף צבר קוראים ומגיבים מחו"ל, לרבות מדינות ערב. הטור ספג ביקורת על שפתו העוקצנית של הכותב, ועל נטייתו להציג דעות לא פופולריות המשבחות את הצד המפסיד בעימותים היסטוריים – הסובייטים במלחמה הקרה, מדינות ערב במלחמות ישראל, ארגנטינה במלחמת פוקלנד ועוד. כמו כן, נטען שנקודות טכניות בטוריו מובאות באופן פשטני. לטור פעילות באינסטגרם, שבמסגרתה נוצר לעיתים שיח בין בני נוער חובבי תעופה מישראל וממדינות ערב.
מאז פרוץ מלחמת אוקראינה–רוסיה סדן מסקר את המלחמה מהפן של הלוחמה האווירית, בערוץ היוטיוב של "כלכליסט".
במהלך מלחמת חרבות ברזל העלה סדן סרטונים הקשורים ליכולות המבצעיות של ארגוני הטרור השונים וכן סיקור יומי על המלחמה בעמוד האינסטגרם ובפייסבוק.
חיים אישיים

סדן רווק ומתגורר בתל אביב.
סיליה גולד

סיליה גולד (באנגלית: Celia Gold; נולדה ב-10 בפברואר 1998) היא מרימת משקולות ישראלית-אמריקאית.
קריירה > 2022

באליפות העולם (אנ') שנערכה בבוגוטה שבקולומביה בדצמבר סיימה במקום 12 כללי בקטגוריית המשקל של עד 76 ק"ג בתוצאה של 217 ק"ג (מקום 13 בהנפה בתוצאה של 96 ק"ג ומקום 12 בדחיקה בתוצאה של 121 ק"ג).
קריירה > 2023

באליפות אירופה (אנ') שנערכה בירוואן שבארמניה באפריל סיימה במקום חמישי כללי בקטגוריית המשקל של עד 71 ק"ג בתוצאה של 222 ק"ג (מקום חמישי בהנפה בתוצאה של 99 ק"ג ומקום רביעי בדחיקה בתוצאה של 123 ק"ג).
באליפות העולם (אנ') שנערכה בריאד שבערב הסעודית בספטמבר סיימה במקום 23 כללי בקטגוריית המשקל של עד 71 ק"ג בתוצאה של 219 ק"ג (מקום 27 בהנפה בתוצאה של 97 ק"ג ומקום 22 בדחיקה בתוצאה של 122 ק"ג).
קריירה > 2024

באליפות אירופה (אנ') שנערכה בסופיה שבבולגריה בפברואר זכתה במדליית כסף בדחיקה בקטגוריית המשקל של עד 71 ק"ג בתוצאה של 128 ק"ג. בהנפה סיימה במקום שמיני בתוצאה של 98 ק"ג, ובסך הכל סיימה במקום חמישי כללי בתוצאה של 226 ק"ג.
הערות שוליים

↑  סיליה גולד סיימה במקום ה-12 באל' העולם, באתר ערוץ הספורט, 14 בדצמבר 2022
↑  משקולות: סיליה גולד שברה שני שיאים וסיימה במקום ה-12 באליפות העולם, באתר ynet, 14 בדצמבר 2022
↑  הרמת משקולות: סיליה גולד סיימה במקום ה-5 באליפות אירופה – הוועד האולימפי
↑  רותם פלדברג, ‏מדליית כסף לסיליה גולד באליפות אירופה, באתר ערוץ הספורט, 18 בפברואר 2024
↑  יניב טוכמן, ‏‏מדליית כסף לסיליה גולד באליפות אירופה בהרמת משקולות, באתר ספורט1, 16 בפברואר 2024