stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון ה. סונונו
הערות שוליים

↑  ר. וו. אפל ג'וניור, Washington at Work; Emotions in Check, Intellect Not, Sununu Wins Reluctant Respect in Capital, באתר הניו יורק טיימס, 13 בספטמבר 1989 (באנגלית)
↑  NH US Senate - R Primary, באתר Our Campaigns (באנגלית)
↑  1982 Gubernatorial General Election Results - New Hampshire, באתר US Election Atlas (באנגלית)
↑  מייקל דאפי, The Markets Vote, באתר מגזין טיים, 28 בנובמבר 1988 (באנגלית)
↑  Bush's Bad Cop, שער מגזין טיים, 21 במאי 1990 (באנגלית)
↑  נייתניאל ריץ', Losing Earth: The Decade We Almost Stopped Climate Change, באתר מגזין הניו יורק טיימס, 1 באוגוסט 2018 (באנגלית)
↑  ביל מקאליסטר, SPY SHIP BROUGHT IN FROM THE COLD, באתר וושינגטון פוסט, 15 ביוני 1991 (באנגלית)
↑  Questions Surround Ceremony for Survivors of Uss Liberty, באתר JTA‏, 20 ביוני 1991 (באנגלית)
↑  AIR SUNUNU GROUNDED, באתר וושינגטון פוסט, 9 במאי 1991 (באנגלית)
↑  אנדרו רוזנטל, Sununu Travel Records to Be Opened, באתר הניו יורק טיימס, 23 באפריל 1991 (באנגלית)
↑  מייקל דאפי, The White House: A Bad Case of the Perks, מאורכב מאתר טיים, 27 בינואר 2008 (באנגלית)
↑  ר. וו. אפל ג'וניור, Sununu as Symbol; Departure of Embattled Chief of Staff Removes Convenient Target of Critics, באתר הניו יורק טיימס, 4 בדצמבר 1991 (באנגלית)
↑  אנגרו רוזנטל, SUNUNU RESIGNS UNDER FIRE AS CHIEF AIDE TO PRESIDENT; CITES FEAR OF HURTING BUSH, באתר הניו יורק טיימס, 4 בדצמבר 1991 (באנגלית)
↑  קת'לין דקר, Sununu Known for Delight in Exerting Power, באתר לוס אנג'לס טיימס, 18 בנובמבר 1988 (באנגלית)
↑  רבקה קפלן, Sununu calls Obama un-American, then backtracks, באתר CBS News‏, 17 ביולי 2012 (באנגלית)
↑  קריסטן א. לי, Romney surrogate Gov. John Sununu suggests Colin Powell’s Obama endorsement was race-based, באתר ניו יורק דיילי ניוז, 26 באוקטובר 2012 (באנגלית)
↑  קייטי גלוק, Sununu: Obama base gets handouts, באתר פוליטיקו, 5 בדצמבר 2012 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007334143905171  GND: 1177150549  ISNI: 0000 0000 2816 7540  LCCN: n90614511  MGP: 267813  NARA: 10573117  NKC: jo2017958591  SNAC: w60d5mbs  VIAF: 11461702   WorldCat (עם VIAF): 11461702 
הנשיא בוש משוחח בטלפון בנוגע להפלישה האמריקאית לפנמה כשלצדו סונונו וברנט סקוקרופט, 1989
סונונו, 2015
פלישות וכיבושים מונגוליים

פלישות וכיבושים מונגוליים הוא שם כולל לסדרת כיבושים של האימפריה המונגולית, שגרמו לה להיות האימפריה השנייה בגדלה בהיסטוריה.
מרכז אסיה

לאחר שהביסו את האימפריה של קארה חית'אי, האימפריה המונגולית גבלה במערב עם האימפריה של חווארזם (בערך במיקום איראן של היום), שנשלטה על ידי השאח' אלה עד-דין מוחמד. השאח' כבש לאחרונה שטחים במזרח כמו סמרקנד ואפגניסטן והיה גם מצוי בסכסוך עם החליף' של בגדאד ממערב לאחר שסירב להכיר בו כמנהיג הראשי של האסלאם. ג'ינגיס חאן לא תכנן כלל לפלוש לחווארזם בטווח הקרוב, אלא קיווה לשתף פעולה עם הפרסים בתחום הכלכלי ואולי אפילו לכרות ברית עימם. ב-1218 החלו שתי האימפריות לשתף פעולה ביניהן ויצרו דרכי מסחר.
מרכז אסיה > רקע

השאח' היה מאוד חשדן לגבי כוונותיו של ג'ינגיס חאן, במיוחד לאחר שקיבל מסרים מהשגרירים שלו בסין שתיארו כמה אכזרים היו המונגולים כשכבשו ערים סיניות. בנוסף, החליף' של בגדאד ניסה להצית מלחמה בין המונגולים לשאח' לפני מספר שנים, אך ג'ינגיס חאן סירב לפתוח במלחמה עם חווארזם משום שהוא הרוויח הרבה מהסחר איתה, מה גם שהיה שרוי במלחמה עם שושלת ג'ין במזרח ולא רצה לפתוח חזית נוספת במערב.
מרכז אסיה > מעצר המונגולים

עוד באותה שנה (1218) שלח ג'ינגיס משלחת של 500 איש כדי לפתוח באופן רשמי את קו המסחר עם חווארזם. כאשר הגיעה המשלחת לעיר אוטרר בחווארזם, מושל העיר ציווה לעצור את כל המונגולים באשמת ריגול. בתגובה ג'ינגיס חאן שלח קבוצה נוספת של שלושה שגרירים מהם שניים מונגולים ואחד מוסלמי כדי לפגוש את השאח' ולדרוש ממנו את שחרורם של חברי המשלחת ולהעניש את מושל העיר. השאח' בתגובה הוציא להורג את שלושת השגרירים ושלח את גופותיהם חזרה לחאן וגם הורה להרוג את כל חברי המשלחת המונגולית. בעיני ג'ינגיס חאן נחשבו השגרירים כחסינים דיפלומטית, כמי שאסור לפגוע בהם. הדבר הוביל לפלישה לחווארזם ב-1219 שהוביל ג'ינגיס בעצמו.
מרכז אסיה > ההכנות לפלישה

ג'ינגיס חאן אסף צבא אדיר שמוערך בין 200,000 ל-300,000 חיילים ביחד עם המצביאים הטובים ביותר שלו. בנוסף הוא צירף לצבא שלו חיילים זרים כמו מומחים סינים ללוחמת מצור ולבניית גשרים. בפלישה לפרס השתמש החאן לראשונה במתקפה לא ישירה, שלימים תהפוך להיות מודל של צבאות רבים כמו של גרמניה הנאצית. ג'ינגיס פיצל את כוחותיו לשלושה, ושלח אחד מהם לרדוף אחרי השאח' ולהרגו, בזמן שיתר הצבא ישמיד את כוחותיו של המלך ויהרוס את המדינה.
מרכז אסיה > הפלישה

לשאח' היה צבא בגודל של כ-400,000 חיילים בקירוב, אך הוא לא אורגן לצבא אחד אלא פוצל בין ערים שונות, משתי סיבות. הראשונה היא שהשאח' פחד שכל צבאו יהיה מאורגן כיחידה אחת, תחת פיקוד אחד. הסיבה השנייה היא שדיווחים שהגיעו מסין אמרו שהמונגולים לא מומחים בלוחמת מצור, ומתקשים לכבוש ערים ומבצרים שנמצאים מאחורי חומה. החלטות אלו של השאח' התבררו מאוחר יותר כשגיאות חמורות שעלו לו בממלכתו.
המזרח התיכון

הפלישה המונגולית למזרח התיכון כללה הן כיבושים בכוח, והן כניעה מרצון של האזורים שכיום הם: איראן, עיראק, סוריה, וחלקים מטורקיה בשנים 1260 ו-1300 בשנים אלו שלטו המונגולים לתקופה קצרה גם על ארץ ישראל. הקרבות החשובים במזרח התיכון היו הקרב על בגדאד בשנת 1258, כשהמונגולים בזזו את העיר שהייתה במשך 500 שנים מרכז העולם האיסלאמי, וקרב עין ג'אלות בשנת 1260, בו הממלוך המצרי הצליח לעצור בפעם הראשונה את ההתקדמות המונגולית בעין ג'אלות כיום: הג'אלוד, נחל ג'אלוד למעשה נחל חרוד ומעיין חרוד שבעמק יזרעאל המזרחי.
עקב שילוב של בעיות פוליטיות וגורמים גאוגרפיים, כמו חוסר בשדות מרעה לסוסים, הפלישה המונגולית למזרח התיכון הייתה הגבול הרחוק ביותר שהמונגולים הגיעו באזור של הים התיכון ואפריקה.
אירופה

הפלישה המונגולית לאירופה כללה בעיקר את כיבוש רוס של קייב, רובה של רוסיה, פולין והונגריה. במשך שלוש שנים (1240-1237) המונגולים החריבו עד היסוד את כל הערים המרכזיות של רוסיה, מלבד הערים נובגורוד ופסקוב.
אירופה > רוסיה > רקע

סוף המאה ה-12 - תחילת המאה ה-13 התאפיינה בהחלשות של קייב כמרכז של רוס של קייב ועליית כוחם של נסיכויות הצפוניות ונסיכות ולדימיר במיוחד. בהדרגה מרכז הכוח עובר לוולדימיר אך התהליך התאפיין במאבקים פנימיים בין הנסיכים הצפוניים ובראשם נסיכות ולדימיר לבין הנסיכים בדרום ובראשם נסיכות גאליץ'-וולין.
בפעם הראשונה ג'ינגיס חאן החליט על תחילת מסע למערב עוד בשנת 1221. בשנת 1223 התרחש הקרב על נהר קלקה בו הכוחות המשותפים של הקומנים ונסיכים מדרום רוסיה נחלו תבוסה מוחצת. אומנם לאור האבדות וקשיים במערכה בבולגריה של הוולגה הכוחות המונגולים לא המשיכו בהתקדמות לכיוון קייב חזרו מזרחה. בשנת 1229 אוגדיי חאן יוצא במערכה נגד בולגריה של הוולגה. תוך מספר שנים המונגולים השלימו השתלטות על בולגריה של הוולגה ובשנת 1236 פליטים בולגרים מתיישבים במספר ערים בצפון רוסיה. גם במהלך שנה זו, יורי השני, נסיך ולדימיר שברשותו היה כוח צבאי המשמעותי בין הנסיכים הרוסים לא ניצל אותו לטובת תמיכה בבולגרים וניצל אותו במאבקים פנימיים והשתלטות על קייב. הוא ניצל את הכוח שלו לביטול מיסים שעד כה כל הנסיכים הרוסים שילמו לנסיכי קייב.
במקביל, נסיכויות רוסיות בצפון ומערב ניהלו מערכות צבאיות נגד כוחות של הגרמנים והשוודים שפלשו במסגרת מסעי הצלב הצפוניים.
אירופה > רוסיה > הכיבוש

על פי העדויות בכרוניקות, לא הייתה פלישת המונגולים בסוף 1237 הפתעה. הכוחות העיקריים של המונגולים בראשות באטו חאן התקדמו דרך ריאזן לכיוון ולדימיר. יורי השני, נסיך ולדימיר שלח מולם כוח הצבאי בראשות בנו וסבולוד בתוספת כוחות מנובגורוד. לאחר 6 ימי מצור נפלה העיר ריאזן בידי המונגולים; הכוחות היריבים נתקלו זה בזה ליד העיר קולומנה. בקרב שהתפתח, קרב קולומנה, נחלו הרוסים מפלה ואבדות כבדות, והמונגולים המשיכו בהתקדמות לכיוון ולדימיר. הנסיך יורי נמלט לצפון במטרה לאסוף כוחות צבא חדשים, ובתקווה להגעת כוחותיו של אחיו, נסיך קייב, ונסיכים נוספים. ב-20 בינואר 1238 כבשו המונגולים את מוסקבה; בקרב זה נפל בשבי המונגולי ולדימיר, בן נוסף של הנסיך יורי, שעמד בראש הכוחות במוסקבה. במהלך פברואר 1238 כבשו המונגולים את העיר ולדימיר וערים נוספות בנסיכות ולדימיר, והרגו את כל משפחת הנסיך.
במקביל להתקדמות בנסיכות ולדימיר כבשו כוחות נוספים של המונגולים ערים לחופי הוולגה. בפברואר 1238 התחולל הקרב על נהר סיט, במהלכו נהרג הנסיך יורי, ולמעשה הסתיימה התנגדות מאורגנת ומאוחדת לפלישה בצפון-מזרח רוסיה. ב-5 במרץ 1238 התאחדו הכוחות המונגולים, אך לא המשיכו בהתקדמות לכיוון נובגורוד. לא ברור האם הסיבה לכך היה החלשות הכוחות עקב האבדות הגדולות או העדר דרכים עבירות בתקופת האביב. באביב 1238 המונגולים החלו במצור על העיר קוזלסק בנסיכות צ'רניגוב. המצור היה קשה ונמשך 7 שבועות. רק במאי 1238 נכבשה העיר בידי המונגולים. בסוף 1238 ותחילת 1239 השלימו המונגולים את ההשתלטות על הנסיכויות הרוסיות בצפון מזרח רוסיה.
ב-5 בספטמבר 1240 החלו הכוחות המונגוליים, בראשות באטו חאן, במצור על קייב. העיר נכבשה ב-19 בנובמבר. לאחר כיבוש העיר המונגולים המשיכו בהשתלטות על חלקיה הדרומיים של נסיכות קייב, והמשיכו מערבה לכיוון נסיכות גאליץ'-וולין.
אירופה > רוסיה > הכיבוש > תיאורים

ג'ובאני דה פיאן דל קרפינה, שליח האפיפיור למונגוליה, שעבר דרך קייב בפברואר 1246, כתב: "הם [המונגולים] תקפו את רוסיה, השמידו ערים ומבצרים וטבחו בגברים והשאירו אחריהם חורבן עצום; הם שמו מצור על קייב, הבירה של רוסיה; לאחר שהם צרו על העיר זמן רב, הם כבשו אותה והרגו את כל התושבים. כשסיירנו בעיר נתקלנו באין ספור גולגולות ועצמות של בני אדם שהיו פזורים על האדמה. קייב הייתה עיר גדולה ומאוכלסת בצפיפות, אבל כעת לא נותר ממנה כמעט דבר, שכן כיום נשארו רק 200 בתים, והתושבים הפכו לעבדים."
פינקי ובר

פִּינְחָס מָרְדְּכַי וְבֵּר נקרא: פינקי וובר (הכתיב ביידיש: וועבער) הוא מלחין חרדי במוזיקה החסידית, ומשמש גם כבדחן בחתונות. הוא תושב ארצות הברית ונמנה עם אנשי חסידות סאטמר.
אלבומים

התרגשות, 2008
אלבומים > אלבומים בהם השתתף

הנשמה בקרבי, מוטי שטיינמץ, 2017
מאך א ברכה, שמילי אונגר, 2018
אלע אלע, מנדי וייס, 2019
תנועות, 2022
מימיני מיכאל, מיכאל שניצלר
הערות שוליים

↑  מוזיקה/shlager/להאזנה-התרגשות-הפרויקט-החדש-של-פינקי-וועבר.html
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312367705171  ISNI: 0000 0003 5596 1506  LCCN: n2011061065  MusicBrainz: bfdc4aa3-1b33-4198-b632-a33e28de3e01  VIAF: 174770990   WorldCat (עם VIAF): 174770990
מילנה יסנסקה

| --- | --- |

 לידה:  10 באוגוסט 1896 פראג 
 פטירה:  17 במאי 1944 (בגיל 47) ראוונסבריק, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית, צ'כוסלובקיה 
 מקצוע:  סופרת, פובליציסטית, מתרגמת, עיתונאית, עורכת תורמת 
 בן או בת זוג:  Jaromír Krejcar  Ernst Polak (1918–1925) 
 צאצאים:  Jana Černá 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  מסדר טומאש מסריק, דרגה 2 (1996)  חסידת אומות העולם (14 בדצמבר 1994) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  מילנה יסנסקה
 
מילנה יסנסקה (בצ'כית: Milena Jesenská‏, 19 באוגוסט 1896 – 17 במאי 1944) הייתה עיתונאית צ'כית, כתבת אופנה, עורכת ומתרגמת. היא ידועה בשל קשר האהבה שהיה לה עם פרנץ קפקא וחליפת המכתבים שערכה עמו משנת 1920 עד 1923, אך גם בשל הסיכונים שלקחה על עצמה בעת פלישת הגרמנים לצ'כיה בשנת 1939. היא הסתירה בביתה פליטים פוליטיים מבני ארצה ויהודים רבים, וסייעה להבריח אותם לפולין. ב-11 בנובמבר 1939, אסר הגסטפו את מילנה יסנסקה ושלח אותה למחנה הריכוז לנשים ראוונסבריק, שם היא נספתה. ב-14 בדצמבר 1994, הכיר בה יד ושם כחסידת אומות העולם.
ראשית חייה

יש הסוברים כי משפחת יסנסקי היא מצאצאי יאן יסניוס, פרופסור לרפואה באוניברסיטת קארל בפראג שהיה אחד מ-27 מורדים פרוטסטנטים שהוצאו להורג ב-1621 כעונש על מעשיהם נגד הקיסר פרדיננד השני מבית הבסבורג. לסברה זו, לא נמצאו תימוכין עד היום.
מילנה יסנסקה נולדה בפראג למשפחה קתולית שמרנית ומבוססת. אביה יאן יסנסקי היה כירורג לרפואת שיניים ופרופסור באוניברסיטת קארל. כשהייתה בת 3, נולד אחיה שנפטר זמן קצר לאחר לידתו. אמה מילנה הייזלרובה נפטרה כשהייתה בת 16, והותירה אותה לבד עם אביה הנוקשה שהטיל את מוראו עליה. מאז מות אמה, היא נאלצה להתמודד עם דעותיו השמרניות והאנטישמיות, שהיו מנוגדות לאופיה המרדני, לחשיבתה העצמאית ולערכי המוסר שסיגלה לעצמה עוד בימי נעוריה.
יסנסקה למדה ב"מינרווה", גימנסיה יוקרתית לנערות שהקימה האימפריה האוסטרו-הונגרית, שם התוודעה לראשונה לרעיונות פמיניסטיים וליברליים. בתקופה זו היא עשתה כרצונה. היא גנבה גלולות וקוקאין מהקליניקה של אביה ועשתה בכספו ככל העולה על רוחה. לאחר סיום לימודיה, היא נרשמה ללימודי רפואה בפראג, אך נטשה אותם לאחר שני סמסטרים בלבד.
נישואין ראשונים

בגיל 20 התאהבה יסנסקה בארנסט פולק, אינטלקטואל יהודי שהיה מבוגר ממנה ב-10 שנים. הוא התפרנס למחייתו כמתרגם בבנק, אך את עיקר זמנו השקיע בישיבה בבתי הקפה של פראג עם אנשי רוח, עמם שוחח על אמנות, ספרות ופוליטיקה. יסנסקה הצטרפה לבילויים בבתי הקפה, שם הציג בפניה ארנסט את חבריו, ביניהם פרנץ קפקא, מקס ברוד ופרנץ ורפל.
שנים רבות מאוחר יותר, העידה בתה יאנה צ'רנה, כי בראשית היכרותם, טרם נישואיהם, הרתה אמה לארנסט פולק אך בעקבות החלטתה שלא לשמור על הריונה, היא ביצעה הפלה. לאחר שנודע לאביה, כי בתו מתעתדת להינשא ליהודי, ולאחר שלא הצליח לשכנעה לעזוב אותו, הוא אשפז אותה בבית חולים לחולי נפש, שם שהתה מחודש יוני 1917 עד חודש מרץ 1918. לאחר שחרורה מבית החולים, היא נישאה לפולק. כתוצאה מהנישואין הללו, ניתק אביה של יסנסקה את קשריו עימה ואת תמיכתו הכספית בה.[דרושה הבהרה]
החיים בווינה

מיד לאחר הנישואין, עבר הזוג להתגורר בווינה. החיים בעיר הזרה, ללא אנשים מוכרים וחוסר שליטתה של מילנה בשפה הגרמנית הקשו על הסתגלותה למקום החדש. אך המשבר העיקרי שפקד את מילנה, היה בעת שגילתה, כי זמן קצר לאחר המעבר לווינה, החל בעלה להתרועע עם נשים אחרות. בנוסף לקשיים הללו, סבלו מילנה ופולק גם מקשיי פרנסה, שנבעו מהמשבר הכלכלי העמוק שפקד את אוסטריה בעקבות התפוררותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית. משכורתו של פולק נשחקה וכיוון שלא היה בה די כדי לכלכל את שניהם, נאלצה מילנה להשלים את הכנסת המשפחה. היא החלה לעבוד כמורה לצ'כית ובמקביל מצאה עבודה נוספת ככתבת לענייני אופנה וינאית עבור עיתון מפראג.
החיים בווינה > קשריה עם קפקא

לקראת סוף שנת 1919, לכד את תשומת לבה של מילנה, סיפור קצר שהתפרסם - 'Der Heizer' - 'המסיק' - פרי עטו של פרנץ קפקא. במכתב ששלחה לו, היא ביקשה את רשותו לתרגם את הסיפור לשפה הצ'כית. קפקא שלח מכתב תשובה למילנה בו הוא מביע את הסכמתו לבקשתה. באותו מכתב הוא הזכיר גם את המפגש בבית הקפה בפראג, שם ראה אותה לראשונה עם ארנסט פולק: "אני לא זוכר שום דבר מיוחד אודותייך, אבל אני זוכר את הדרך בה הִתְנוֹעעת בין שולחנות בית הקפה". בתחילת שנת 1920 שלחה מילנה לקפקא את הסיפור שתרגמה, שהיה הראשון מבין יצירותיו שתורגמו לשפה זרה. כך החלה להירקם ביניהם פרשת אהבה שהתנהלה ברובה על דפי המכתבים שכתבו האחד לשנייה עד שנת 1923. קפקא העיד כי מכתביה של מילנה "היו הדבר היפה ביותר שקרה בחיי", אם כי בהמשך, מכתבים אלה גרמו לו ייסורים קשים. מילנה האמינה, כי נוכחותה בקרבת קפקא, תוכל לרפא אותו ממחלותיו, והיא נסתה ככל יכולתה לשכנעו לפגוש בה. במהלך ההתכתבות, נפגשו מילנה וקפקא פעמיים בלבד. המפגש הראשון נערך בווינה במשך 4 ימים ומאוחר יותר הם נפגשו יום אחד, בעיר גמינד השוכנת בגבול שבין צ'כיה ואוסטריה.
מתוך הביוגרפיה מילנה שכתבה מרגרט בובר נוימן על מילנה יסנסקה, עולה כי הייתה זו מערכת יחסים מלאת תשוקה, שאת עיקר פרטיה, ניתן ללמוד בעיקר ממכתביו של קפקא למילנה, שכן המכתבים ששלחה מילנה לקפקא, לא נמצאו עד עצם היום הזה.
מכתביו פורסמו בספר "מכתבים אל מילנה", שיצא לאור לראשונה ב-1952, בגרמנית.
חזרה לפראג

רק לאחר מותו של קפקא, אזרה מילנה כוחות והתגרשה מבעלה. היא עזבה את וינה וחזרה להתגורר בעיר הולדתה. בפראג החלה מילנה לבסס את הקריירה שלה כעיתונאית, כעורכת וכמתרגמת. היא כתבה עבור מספר עיתונים ומגאזינים וערכה ותרגמה ספרי ילדים. כמו כן היא תרגמה שני סיפורים קצרים שכתב קפקא, טקסטים של הרמן ברוך, פרנץ וורפל, אפטון סינקלר ואחרים. חלק מהמאמרים שכתבה באותה תקופה, התפרסמו בשני אוספים נפרדים על ידי בית ההוצאה לאור 'טופיק' בפראג.
בשנת 1927, נישאה מילנה לארכיטקט ירומיר קרייצר (Jaromír Krejcar), מהפכן צ'כי ושנה לאחר מכן נולדה בתם יאנה. נישואין אלה הסתיימו בשנת 1934, כאשר נתנה את הסכמתה לגירושין ואפשרה לבעלה לשאת אשה לטבית אותה פגש בביקור שערך בברית המועצות.
בשנת 1930, החלה מילנה לאמץ את הרעיונות הקומוניסטיים שרווחו באותה תקופה בקרב רבים מהאינטלקטואלים הצ'כים. היא הצטרפה למפלגה הקומוניסטית וכתבה מאמרים ל'סביט פראצה' - כתב העת של המפלגה. בשנת 1936, נטשה מילנה את המפלגה הקומוניסטית בעקבות הטיהורים הגדולים שביצע סטלין בארצו. בין השנים 1938–1939, ערכה מילנה את המגזין היוקרתי לענייני פוליטה ותרבות 'פריטומנוסט' שנוסד ויצא לאור על ידי הפרשן הפוליטי הדמוקרט פרדיננד פרוטקה. במגזין זה היא כתבה מאמרים על עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, על האנשלוס - סיפוחה של אוסטריה לרייך השלישי ועל ההשלכות שעלולות להשפיע על צ'כוסלובקיה כתוצאה מהמהלכים הללו.
פעילותה בתנועת ההתנגדות הצ'כית

בספטמבר 1938, נחתם הסכם מינכן על ידי מנהיגי בריטניה, צרפת, איטליה וגרמניה. הסכם זה העניק להיטלר את הלגיטימציה לספח את חבל הסודטים שבצ'כוסלובקיה, שהיה מיושב ברובו על ידי תושבים ממוצא אתני גרמני, לבעלות הרייך הגרמני, בתנאי שלא יפתח במלחמה באירופה. בעקבות הסיפוח, הגיעו לפראג פליטים רבים, שרובם היו יהודים. חצי שנה לאחר סיפוח חבל הסודטים הפר היטלר את הסכם מינכן וכבש את בוהמיה ומוראביה.
מילנה הצטרפה לתנועת ההתנגדות הצ'כית והחלה לסייע בהברחת פעילים פוליטיים אנטי נאצים ויהודים לפולין, בתקווה כי משם הם ימצאו את דרכם מערבה. האדם שסייע לה בפעולות אלה, היה ידידה, הרוזן יואכים פון זדטוויץ, גרמני במוצאו יליד 1910, שהיה באותם זמנים סטודנט לרפואה בפראג. הוא יידע את מילנה על קיומו של נתיב בריחה באזור מורבסקה אוסטרבה הסמוך לגבול, וכי ניתן לחצותו בעזרתם של מורי דרך מקומיים ולהגיע לקטוביץ שבפולין, שם שכן משרד שמנהליו הבריטים סייעו לנמלטים להגיע לאנגליה.
מילנה וזדטביץ החליטו לנצל את נתיב הבריחה לצרכיהם. דירתה של מילנה ברחוב קורמסקה מספר 6, החלה לשמש כמקום מסתור עבור הפליטים, עד שנמצאה ההזדמנות הנאותה להעבירם בבטחה אל מעבר לגבול. בזמן שהותם במקום, דאגה מילנה לכל מחסורם וסיפקה להם מסמכים מזויפים שישמשו אותם בהמשך דרכם. כשהעיתוי לעזיבה, היה בטוח, נטל זדקביץ את מכוניתו הדו-מושבית והסיע בה את הפליטים לגבול. בין האנשים שנצלו הודות לתושייתם של יסנסקה וזדקביץ, היה העיתונאי הקומוניסטי היהודי, אויגן קלינגר שהצליח לאחר חצייתו את הגבול, להגיע ללונדון ולשרוד שם את המלחמה. עוד בהיותו בפראג, ניסה קלינגר לשכנע את יסנסקה להימלט מארצה, אך היא סרבה בכל תוקף מתוך אמונה שהסכנה בה היא נמצאת קטנה לאין ערוך מהסכנה המרחפת מעל ראשם של ידידיה היהודים. התעקשותה של מילנה להמשיך בפעולות ההצלה, הייתה בסופו של דבר בעוכריה.
6 חודשים לאחר כיבוש השטחים הצ'כיים, ב-1 בספטמבר 1939, פרצה מלחמת העולם השנייה וגרמניה פלשה לפולין. כתוצאה מכך, נחסמו כל דרכי המילוט ולא ניתן היה להבריח פליטים נוספים לפולין.
אחריתה בראוונסבריק

חודש לאחר כיבוש פולין, ב-11 בנובמבר 1939, הוזמנו מילנה וזדביץ לארוחת צהריים בביתם של משפחת מאייר. מילנה לא הופיעה לארוחה זו. באותו יום היא נלקחה מביתה על ידי הגסטפו ולאחר ששהתה בבתי סוהר שונים, היא נשלחה למחנה הריכוז לנשים ראוונסבריק.
הגסטפו מצא בביתה של מילנה 3 מכתבים שכתב לה זדביץ, בהם הוא הזכיר את כוונתו להגר לאנגליה. מכתבים אלה הובילו למאסרו ב-27 במרץ 1940. לפי עדותו של זדביץ, הגסטאפו לא ידע כלל על פעילותם המשותפת שלו ושל מילנה בהברחת פליטים מעבר לגבול, לפיכך הוא נחקר בעיקר אודות מילנה. במהלך חקירותיו, הצליח זדביץ לזייף מחלת נפש ושוחרר מכלאו ללא משפט לאחר 15 חודשים.
במחנה הריכוז ראוונסבריק, פגשה מילנה את מרגרט בובר נוימן, אלמנתו של הקומוניסט הגרמני היינץ נוימן שנורה בידי הסובייטים ב-1937 (הייתה נשואה עד 1929 לרפאל בובר, בנו הקומוניסט של הפילוסוף היהודי מרטין בובר). בובר נוימן שנדונה ל-5 שנות מאסר בסיביר, הוסגרה ב-1940 לידי הגסטפו, ונכלאה בראוונסבריק. בזמן שהותן במחנה, הן התחברו והבטיחו האחת לשנייה כי אם מי מהן תינצל, היא תכתוב ספר שיתעד את התופת אליהן הן נקלעו.
תנאי החיים ששררו בראוונסבריק היו קשים מנשוא. הצפיפות הרבה, המזון המצומצם והעבודות הקשות שהוטלו על האסירות, גרמו להתפרצות של מגפות ולמותן של אלפי אסירות. התנאים הללו הובילו להידרדרות במצב בריאותה של מילנה והיא נפטרה בשנת 1944, שלושה שבועות לפני פלישת בעלות הברית לנורמנדי.
בשנת 1963 קיימה מרגרט בובר נוימן את הבטחתה, וספרה "Kafkas Freundin Milena" ("ידידתו של קפקא, מילנה"), יצא לאור ותורגם לשפות רבות, בהן עברית.
ב-14 בדצמבר 1994, הכיר יד ושם הן במילנה יסנסקה והן ברוזן יואכים פון זדטביץ כחסידי אומות העולם.
עבודותיה

אסופת כתבים ומאמרים של מילנה יסנסקה שהתפרסמו בחייה
Cesta k jednoduchosti (The Road to Simplicity), Praha: Topič, 1926
Člověk dělá šaty (Man Makes Clothes), Praha: Topič, 1927
אסופת כתבים, מאמרים, והתכתבויות של מילנה שפורסמו אחרי מותה
Ludmila Hegnerová, ed. 'Milena Jesenská zvenčí a zevnitř: Antologie textů Mileny Jesenské, (Anthology of Jesenská's texts.) Praha: Prostor, 1996
Václav Burian, ed. Nad naše síly: Češi, židé a Němci 1937-1939, (Articles published in Přítomnost), Olomouc: Votobia, 1997.
Kathleen Hayes, ed. The Journalism of Milena Jesenska: A Critical Voice in Interwar Central Europe, Translated from Czech and with an introduction by Kathleen Hayes, New York: Berghahn Books, 2003.
Alena Wágnerová, ed. Dopisy Mileny Jesenské. (Jesenská's letters) Prague: Prostor, 1998
בעקבות מילנה

קפה מילנה - בכיכר המרכזית של העיר העתיקה בפראג, לא הרחק מהבית בו גדל קפקא ממוקם בית קפה מילנה, שנקרא על שמה של מילנה יסנסקה.
קנטטה מילנה - מילנה יסנסקה, הייתה נושא ליצירת קנטטה לסופרן ולתזמורת שנקראה על שמה. הקנטטה נכתבה על ידי המלחין הארגנטינאי, אלברטו ג'ינסטרה בהשראת מכתביו של קפקא למילנה.
מילנה - סרט קולנוע - בשנת 1991 ביימה ורה בלמונט, סרט ביוגרפי על חייה של מילנה, בהשתתפותה של השחקנית Valérie Kaprisky שגלמה את דמותה.
ספרי ביוגרפיה

Margarete Buber-Neumann. Milena: The Tragic Story of Kafka's Great Love. Arcade Publishing, 1997. ISBN 1559703903
Mary Hockaday. Kafka, Love, and Courage: The Life of Milena Jesenská. New York: The Overlook Press, 1997. ISBN 087951731X
Jana Černá. Kafka's Milena . Souvenir Press, 1988. ISBN 028565070X - ספר זה נכתב על ידי בתה של מילנה יסנסקה.
לקריאה נוספת

מרגרט בובר-נוימן, מילנה (תרגם: גרשון ריטרמן), תל אביב: עם עובד, 1996.
פרנץ קאפקא, מכתבים אל מילנה (תרגמה: עדנה קורנפלד), ירושלים: שוקן, תשל"ה.
פרנץ קפקא, מכתבים אל מילנה (תרגם: יונתן ניראד), ירושלים: כרמל, 2014. תרגום חדש לפי המהדורה השלמה והמתוקנת בגרמנית (ראו הסבר בערך מכתבים אל מילנה).
הערות שוליים

↑  https://kotar.cet.ac.il//KotarApp/Viewer.aspx?nBookID=112221086#1.undefined.6.default התופרות מאושוויץ/ לוסי אדלינגטון
↑  Hockaday, 1997, 2; Marková-Kotyková, 1993, 17
↑  סיפור זה הוא הפרק הראשון ברומן אמריקה.
↑  PA163&dq=Milena+Jesenska&source=bl&ots=xa2RG_ftCx&sig=hwdb / Ethics in practice an anthology
↑  אהובתי היקרה, באתר ynet, 14 בפברואר 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263200905171  PLWABN: 9810598303505606  BNC: 000037187  BNE: XX980598  BnF: cb12044458n (data)  CANTIC: a12384276  CiNii: DA06513879  GND: 118557467  ICCU: RAVV006762  ISNI: 0000 0003 6861 7421  LCCN: n50076479  LNB: 000272098  NDL: 00620885  NKC: jk01051564  NLA: 35513143  NLG: 70792  NSK: 000093148  NTA: 069968039  RERO: 02-A003424922  SELIBR: 343550  SNAC: w62w74fj  SUDOC: 028156765  Trove: 980308  ULAN: 500382124  VIAF: 19695848   WorldCat (עם VIAF): 19695848 
הרוזן פון יואכים זדטביץ
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
צריפי המגורים במחנה הריכוז לנשים ראוונסבריק
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
קוז'י

| --- | --- |
סמל קוז'יסמל קוז'י

 מדינה:  ליטא ליטא
 מחוז:  שיאוליאי
 גובה:  106 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  1,332 (2010)
 קואורדינטות:  55°59′50″N 23°08′40″E﻿ / ﻿55.997222222222°N 23.144444444444°E﻿ / 55.997222222222; 23.144444444444 
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ליטא מוגדלת) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד קוז'י(למפת ליטא רגילה) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד קוז'י  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קוז'י (בליטאית: Kužiai) היא עיירה קטנה במחוז שיאוליאי בצפון־מרכז ליטא. נכון לשנת 2011 היו בה 1,168 תושבים.
תחבורה

קוז'י שוכנת בסמוך לכביש המהיר בין קלייפדה, פוניבז', שאוולי ווילנה, כביש E272, וכן בסמוך למסילת הרכבת וילנה - קלייפדה, 12 ק"מ צפונית-מערבית לשאוולי, בגדה השמאלית של נהר הרינגובה. בדרום מערב העיר יש תחנת רכבת. בעיירה יש בית אבות וסניף דואר.
היסטוריה

מצפון מזרח לקוז'אי נמצא תל לופוני (Luponiai). האזור מוזכר במסמכים היסטוריים מאז המאה ה-17. ב-1653 נבנתה בעיירה כנסייה. בראשית המאה ה-19 הוקם בעיירה בית ספר קהילתי. העיירה החלה לצמוח במאה ה-19, כאשר נבנה סניף דואר על כביש שאוולי - טלז. קוז'י נפגעה במלחמות העולם, בעיקר ב-1915 וב-1944, כשרבים מבתיה עלו באש.
ב-1933 הוקם בעיירה בית ספר יסודי ומאז 1994 הוא בית הספר התיכון של קוז'י.
במהלך מלחמת העולם השנייה ירו הגרמנים למוות בכ-8,000 יהודים שהיו אסירים בגטו שאוולי וביהודים מכלא שאוולי ביער לוז'טינס, 1.5 ק"מ צפונית-מזרחית לקוז'י.
לאחר מלחמת העולם השנייה חוברה מסילת הרכבת של קוז'י לשאוולי ולמז'ייקיאי. הכפרים קלנליס (Kalnelis) וקוז'י מחוברים לעיירה. בין השנים 1950 - 1992 התקיימה ביישוב חווה שיתופית, מעין קולחוז. בין השנים 1950–1975 הייתה העיירה מרכז מחוז. ב-1946 נבנתה בעיירה, מעץ, כנסיית המולד של מרים הבתולה. ב-1947 הוקמו בעיירה ספרייה, מרפאת חוץ וגן ילדים.
ב-2001 אושר הסמל של קוז'י.