משרד התעופה של הרייך
היסטוריה > עד פרוץ מלחמת העולם

בפברואר 1933 מינה היטלר את גרינג לעמוד בראש הסוכנות (Commissariat) לתעופה שהפכה למשרד ממשלתי חודשיים לאחר מכן. ב-25 במרץ 1933 איגדה התאחדות הספורט האווירי הגרמנית (DVLA) את כל ארגונים הפרטיים והלאומיים שעסקו בתקופה, גרינג הוציא צו שהשתלט על מפעלי הייצור של יונקרס והכפיף את חברת התעופה האזרחית, לופטהנזה, לסוכנות. המשרד הוקם ב-5 במאי 1933 והשליטה של גרינג על כל ההיבטים בתחום התעופה הפכה מוחלטת. ארהרד מילך, מנכ"ל לופטהנזה לשעבר, התמנה כסגנו וכאחראי על פיתוח ורכש מטוסים וחימוש צבאי ואלברט קסלרינג מונה למזכיר ה"וועדה המדינתית לתחבורה אווירית", שם קוד למטה הלופטוואפה. המיזוג של כל ארגוני התעופה הצבאית תחת משרד התעופה הושלם ב-15 במאי 1933, שצוין כ"יום ההולדת" הרשמי של הלופטוואפה. המשרד נחלק להלכה לשניים: "המשרד להגנה אווירית" (Luftschutzamt (LA, בראשות מילך ו"המשרד הכללי לתעופה" (Allgemeines Luftamt (LB, בראשות גרינג.
המבנה הארגוני של המשרד נקבע בספטמבר 1933 וכלל שש מחלקות:
(Luftkommandoamt (LA – משרד פיקוד אוויר (תעופה צבאית)
(Allgemeines Luftamt (LB – משרד התעופה הכללי (תעופה אזרחית)
Technisches Amt – המשרד הטכני (C-Amt, CA או T-Amt), אחראי על כל נושאי המחקר והפיתוח
(Luftwaffenverwaltungsamt (LD – הלשכה לפיקוח על חיל האוויר
(Luftwaffenpersonalamt (LP – לשכת כוח אדם במשרד חיל האוויר, האחראית גם על ההכשרה וההדרכה
(Zentralabteilung (ZA – החטיבה המרכזית
ב-1934 נוספה (Luftzeugmeister (LZM – מחלקת הלוגיסטיקה.
במסגרת חוזה ורסאי שסיים את מלחמת העולם הראשונה הוגבלה גרמניה ונאסר עליה לפתח כוח אווירי משמעותי ולכן נעשה הדבר בשלבים הראשונים של השלטון הנאצי בחשאי. הגוף שנועד לבניין הכוח האווירי הצבאי והאזרחי של הרייך היה "בית הספר הגרמני לתעופה" (Deutsche Verkehrsfliegerschule), שפעל בחשאי כבר מאז 1926, אליו גויסו כ"יועצים" טייסים בכירים ממלחמת העולם הראשונה כהלמוט פלמי, ברונו לרצר וארנסט אודט, חברים אישיים של גרינג וחברי המפלגה הנאצית, אשר יחד עם מילך הקימו למעשה את הדוקטרינה צבאית של הלופטוואפה, הגדירו את מטרותיו ואת האמצעים ופעלו במרץ למחקר, פיתוח והצטיידות בכלי טיס. ב-26 בפברואר 1935 הורה היטלר לגרינג להקים באופן פומבי את הלופטוואפה והטיל עליו את הפיקוד הישיר על חיל האוויר. לאחר 1936 פנה גרינג מניהולה השוטף של פעילות הפיתוח והשאיר את הארגון והבנייה של הלופטוואפה לסגנו, ארהרד מילך. היעדרו של גרינג בענייני תכנון וייצור היה יתרון. גרינג היה בעל ידע מיושן בתעופה וטס בפעם האחרונה ב-1922 ולא היה מעודכן בהתפתחויות בתחום. בנוסף, גרינג הציג חוסר הבנה בדוקטרינה וידע טכני בלוחמה אווירית והותיר זאת לאחרים שהיו מוסמכים יותר. עם זאת, גרינג היה חלק מהמעגל הפנימי של היטלר וסיפק משאבים כספיים עצומים לחימוש ולהצטיידות. ב-1936 מונה אודט לראש זרוע הפיתוח של המשרד (T-Amt), המנהל הכללי של ההתעשיות האוויריות של הרייך ואחראי פיתוח אמצעי הלחימה. אודט, שהיה אמנם טייס מוכשר, היה חסר מיומנות בנושאי ארגון, תיאום ופיתוח, כשל בתפקידו ולבסוף התאבד ב-1941, לאחר שנדחף על ידי גרינג, שביקש להסיט את האשמה מעצמו, "לקחת אחריות" על כישלונות הלופטוואפה.
תוכנית החימוש הגרמנית נתקלה בקשיים ברכישת חומרי גלם כיוון שגרמניה ייבאה את רוב החומרים החיוניים לשיקום הלופטוואפה, גומי, אלומיניום ובפרט נפט. במצב זה, הגביל משרד התעופה את פיתוח המטוסים לייצור מפציצי צלילה בינוניים דו-מנועיים (כגון מסרשמיט Bf 109, היינקל He 111, יונקרס Ju 87 "שטוקה", ודורניר Do 17) שדרשו הרבה פחות חומרי גלם, כוח אדם וכושר ייצור מאשר מפציצים כבדים, דבר שהשפיע על יכולת הלופטוואפה לעמוד במשימות אסטרטגיות (לראיה כישלונו של הלופטוואפה בקרב על בריטניה). לדברי מילך, גרינג לא התייחס לשיקול הטקטי-דוקטרינרי להתמקדות במפציצים בינוניים ומה שהנחה אותו הייתה האימרה: "הפיהרר לא ישאל כמה גדולים המפציצים שיש לך, אלא רק כמה יש" ובמחיר ובזמן של בניית מפציץ ארבעה-מנועי ניתן לבנות שניים וחצי מפציצים בינוניים. מסקנות הפעלת "לגיון הקונדור" הגרמני שנשלח כסיוע ללאומנים של פרנקו במלחמת האזרחים בספרד (יולי 1936 עד מרץ 1939) הראו כי מטוסים דו מושביים וחד-מנועיים השיגו תוצאות טובות יותר בהפצצות טקטיות מאשר מטוסים לשישה-שבעה אנשים, בעשירית מהעלות ובפי ארבעה יותר דיוק. לפיכך החל ארנסט אודט לדגול במפציצי צלילה (במיוחד יונקרס Ju 87 "שטוקה") לא רק כאילוץ אלא כשיטה. הדבר הוביל לכך שהמשרד לחץ על חברת היינקל להוסיף למפציץ הכבד היינקל He 177 גם יכולות תקיפה בצלילה, בניגוד לדעת המומחים וראשי התעשייה. בסופו של דבר הובילה דרישה זו לעיכוב בהצטיידות במטוס זה ולבלימת יכלתו האסטרטגית של הלופטוואפה.
עם זאת, למרות הכשלים וההתנהלות המכוונת לרצות את בכירי המפלגה, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה הלופטוואפה אחד מכוחות האוויר המתקדמים ביותר בעולם מבחינה טכנולוגית, בזכות איכותן של התעשיות האוויריות והמשאבים שהוקדשו לפיתוח.