stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי
שפתה של הכתובת > הגרסה היוונית

נראה שהגרסה היוונית שהופצה לאנקירה ולאפולוניה נוצרה באופן מרכזי. השימוש במילה גרסה הוא מכוון, כיוון שאין מדובר בתרגום מילולי ליוונית של המקור הלטיני. המחקר המודרני מניח שהתרגום בוצע במזרח היווני ולא ברומא. אף על פי שניכר שחלקים מהתרגום הושפעו מאוד מהמקור הלטיני, ייתכן והדבר מכוון כדי לשוות לכיתוב היווני נופך לטיני.
חוקרים סוברים כי השימוש ביוונית מיומן יותר מתרגומים של החלטות סנאט, ואף משתמש באוצר מילים עשיר יותר. לעיתים התרגום היווני מדייק יותר מהמקור הלטיני, למשל בתרגום המילה הלטינית populus כ"עם" ולא כ"אזרחים" כדי להבדיל בין ה-populus Romanus ובין עמים אחרים (26.4). לא רק שהכיתוב היווני אינו תרגום מילה-במילה של המקור הלטיני, אלא אף נראה שהיוונית שוּנתה כדי להיות מובנת יותר לקורא הפרובינקיאלי ובמקרים מסוימים אף שונתה מהותית, כדי להתאים לציפיותיו.
כדי להקל על ציבור שאינו מכיר את הטופוגרפיה או את מוסדותיה של העיר רומא וסביבותיה, נתונים מסוימים פושטו, וניתנו הסברים שאינם במקור הלטיני, כשלעיתים הושמטו פרטים מסוימים בתרגום. לדוגמה, במקום לתרגם את מילותיו של אוגוסטוס ולהזכיר את תיקון כל הגשרים על הויה פלמיניה
(via Flaminia) למעט המולובי והמינוקי בשמם, בַּתרגום ביוונית: כתוב "כל הגשרים על הדרך למעט שני גשרים שלא נזקקו לתיקון" (20.5). ה-curia Iulia הפכה פשוט לְלשכת המועצה (34.2, 35.1), ובפישוט נוסף, ה-פונטיפקס (pontifices) הפכו לכהנים והבתולות הווסטליות לכוהנות (11, 12.2). שמות של אלים רומאיים ניתנים במקבילותיהם היווניים או מוסברים בסוגריים (11.1, 13.1, 19.1, 19.2, 2.נספח). משמעות חג משחקי המאה (ludi saeculare) והכבוד שניתן לאוגוסטוס במתן הכתר האזרחי (corona civica) מתורגמים ומוסברים שניהם בתרגום היווני (22.2).
ההבדל הבולט ביותר בין שתי השפות הוא בכותרת: בעוד שהמקור הלטיני מדגיש את כיבוש העולם בידי אוגוסטוס והתועלת שהביא לעם הרומי: "הישגיו של אוגוסטוס האלוהי, בהם כפף העולם לשלטונו של העם הרומי, וההוצאות שהוציא למען המדינה והעם הרומיים" (rerum gestarum divi Augusti, quibus orbem terra[rum] imperio populi Rom[a]ni subiecit, et impensarum, quas in rem publicam populumque Romanum fecit) ומסר אימפריאליסטי זה ניכר ביתר הכתובת, הרי בתרגום היווני הכותרת קצרה בהרבה, אינה מזכירה את כיבושיו של אוגוסטוס, ומותירה האפשרות שמעשי המתת של אוגוסטוס ניתנו גם לפרובינקיות ולא רק לרומי: "מתורגמים וחרותים מתחת מעשיו ומעשי המתת של האל אוגוסטוס." בדרך זו מכַוון החלק הבולט ביותר לפירוש שונה של הכתובת כולה ומנסה שלא לפגוע ברגשותיהם של הקוראים המקומיים במקומות כמו אנקירה, שרק לאחרונה באו תחת שלטון רומאי ישיר.
המסר האימפריאליסטי ממותן גם במקום אחר. כאשר אוגוסטוס מסביר את משמעות סגירת דלתות מקדש יאנוס, הסברו משקף את האידאולוגיה השלטת שהשלום הרומאי (pax Augusta) משמעו שלום הבא בעקבות ניצחון צבאי. מאידך, התרגום היווני משמיט את הביטוי התוקפני parta victoriis pax (שלום שהושג על ידי ניצחונות, 13.1).
לבסוף, העובדה שבתרגום היווני נפלו מספר שגיאות בפירוש המקור הלטיני תומכת בהנחה שהתרגום נעשה במזרח ההלניסטי ולא ברומא. למשל, בדווחו על תוצאות המפקדים – שלא מדעת מקעקע התרגום היווני את התגאותו של אוגוסטוס על כך שהגדיל את האזרחות הרומית בהתמדה מ-4,063,000 דרך 4,233,000 ועד ל-4,937,000 – בכך שתרגם בטעות את מספר האזרחים בקנסוס הראשון כ-4,603,000 (8.4-8.2).
הרוסטרטוס

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־4 לפנה״ס אפסוס, טורקיה 
 הוצאה להורג:  356 לפנה״ס אפסוס, טורקיה 
 
שיחזור של מקדש ארטמיס באפסוס, בפארק באיסטנבול
הרוסטרטוס (ביוונית עתיקה: Ἡρόστρατος) היה עלם צעיר אשר העלה באש את מקדשה של האלה ארטמיס בעיר אפסוס, ככל הנראה בשנת 356 לפנה"ס.
את שריפת המקדש, שהיה אחד משבעת פלאי תבל של העולם העתיק, ביצע הרוסטרטוס כדי ששמו ייכנס להיסטוריה. בעשותו כך קיווה ששמו ייזכר לעד לצד שמות האלים והגיבורים של המיתולוגיה היוונית ובכך למעשה חטא בחטא ההיבריס. בדומה ליצירות רבות מן המיתולוגיה והטרגדיה היווניות, כדוגמת "אנטיגונה" של סופוקלס, עונשו של הרוסטרטוס היה לא רק מוות בתלייה, אלא גם איסור הגיית שמו וסיפורו בכל רחבי יוון העתיקה.
בספרות ובתרבות

בתרבות נקשר שמו של הרוסטרטוס בעיקר לגדלות המושגת באמצעים לא כשרים:
בגרמנית "Herostrat" הוא פושע המבצע את פשעיו לשם ראוותנות.
בקובץ הסיפורים שלו "הקיר" (1939) פרסם ז'אן-פול סארטר את "הרוסטרטוס", סיפור קצר בו הגיבור מתכנן לבצע פשע של אלימות מקרית על מנת לזכות בתהילה.
המחזה "לשכוח את הרוסטרטוס" של המחזאי והסופר הסובייטי גרגורי גורין עוסק בהתנהלותם של תושבי אפסוס לאחר שריפת המקדש, ובכך בעצם מותח ביקורת על החברה האנושית. בשנת 2007 עלתה הפקה של המחזה בעברית, בתיאטרון גבעתיים.
בסרט "אומה של רוצחים", ישנה דמות של האקר אלמוני העונה לכינוי "ארוסטראטוס" (Er0str4tus, בLeetspeak) שמפיץ מידע שקרי ומשמיץ על תושבי העיירה ובכך גורם להם לפנות זה נגד זה ולהידרדר למעשי אלימות ורצח. לאחר שהוא נתפס, הוא נשאל מדוע עשה את כל זה, והוא עונה "בשביל הצחוקים".
ראו גם

אפקט סטרייסנד
חמש עשרה דקות של תהילה
הערות שוליים

↑  הגיית השם ביוונית: הרוסטרטוס, במלעיל דמלעיל (ההטעמה בהברה השלישית מהסוף).
↑  זאת לפי הסיפור שלפיו אלכסנדר הגדול נולד ביום שבו נתלה הרוסטרטוס.
↑  ירמי עמיר, ‏לשכוח ולא לזכור, באתר גלובס, 18 במרץ 2007
מיכאל הנדלזלץ, הנבלים וההיסטוריה, באתר הארץ, 12 במרץ 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007367356105171  PLWABN: 9811425347305606  GND: 119090481  ISNI: 0000 0001 0128 4146  LCCN: n85080456  VIAF: 74655642   WorldCat (עם VIAF): 74655642 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אראב איידול

| --- | --- |

סמליל התוכנית
 סוגה:  תוכנית מציאות
 יוצרים:  סיימון פולר
 מנחים:  אנאבלה הילאל (מהעונה הראשונה עד העונה השלישית)  עבדאללה אלטליחי (בעונה הראשונה)  אחמד פהמי (החל מהעונה השנייה ואילך)
 זוכים:  כרמן סולימאן (בעונה הראשונה) מוחמד עסאף (בעונה השנייה) חאזם שריף (בעונה השלישית) יעקוב שאהין (בעונה הרביעית)
 ארץ מקור:  לבנון, העולם הערבי
 שפות:  ערבית 
 מספר עונות:  4
 מספר פרקים:  28 
 הפקה
 חברת הפקה:  פרימנטל 
 אורך פרק:  שעתיים-3 שעות
 שידור
 רשת שידור:  MBC 1
 תקופת שידור מקורית:  9 בדצמבר 2011 – 25 בפברואר 2017
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
אראב איידול (באנגלית: Arab Idol, בערבית: آراب آيدول) היא תוכנית ריאליטי של רשת הטלוויזיה MBC, המופקת בלבנון ומשודרת בעיקר ברחבי העולם הערבי. התוכנית מבוססת על הפורמט הבריטי של התוכנית "פופ איידול", אשר נוצרה על ידי המפיק הבריטי סיימון פולר, ובמרכזה תחרות שירה בין כישרונות חדשים מכל רחבי העולם הערבי.
רקע

"אראב איידול" מהווה מעין "תגובת נגד" לתוכנית "סופר סטאר" ששודרה ברחבי העולם הערבי (בערוץ Future TV הלבנוני) בין השנים 2005–2008 שהיא בעלת פורמט זהה. כעבור 3 שנים, ב-2011 רשת MBC הביעה רצון לשדר תוכנית אחרת בעלת פורמט זהה.
התוכנית משודרת גם בישראל במסגרת השידורים של רשת MBC.
העונה הראשונה (9 בדצמבר 2011 - 24 במרץ 2012)

השופטים בעונה הראשונה היו הזמר הלבנוני ראע'ב עלאמה, הזמרת מאיחוד האמירויות אחלאם והזמר והמפיק המצרי חסן אלשאפעי.
את העונה הנחו מלכת היופי הלבנונית לשנת 2005 אנאבלה הילאל, והשחקן הכוויתי עבדאללה אל-טליחי.
האודישנים התקיימו בספטמבר - אוקטובר 2011 בכל רחבי העולם הערבי, בקהיר, קזבלנקה, דובאי, כווית, עמאן, לונדון, תוניס וביירות. האודישנים בדמשק בוטלו בעקבות המצב הביטחוני המעורער בסוריה.
בגמר העונה שנערך ב-24 במרץ זכתה כרמן סולימאן ממצרים שניצחה את המתמודדת המרוקאית דניה בטמה.
העונה השנייה (8 במרץ 2013 - 22 ביוני 2013)

בעונה השנייה הצטרפה לצוות השופטים הזמרת הלבנונית נאנסי עג'רם, ולצד אנאבלה הילאל הנחה השחקן והזמר המצרי אחמד פהמי.
האודישנים התקיימו באוקטובר - נובמבר בלוקסור, אלכסנדריה, קהיר, קזבלנקה, תוניס, עמאן, אירביל, דובאי, ביירות ודוחה.
בעונה זכה המתמודד הפלסטיני מוחמד עסאף, שניצח בגמר התוכנית ב-22 ביוני את המתמודד המצרי אחמד גמאל, והמתמודדת הסורית פרח יוסף.
העונה השלישית (5 בספטמבר 2014 - 13 בדצמבר 2014)

בעונה השלישית הצטרף לצוות השופטים הזמר הלבנוני וואל כפורי אשר החליף את ראע'ב עלאמה.
האודישנים התקיימו בפברואר - מרץ 2014 בקזבלנקה, פריז, ברלין, תלמסאן, אלכסנדריה, קהיר, רמאללה, כווית, מנאמה, דובאי, אירביל וביירות.
בעונה זו נערכו לראשונה אודישנים ברמאללה, וזאת בעקבות הזכייה של מוחמד עסאף בעונה הקודמת. בעונה זו השתתפו לראשונה שני מתמודדים ערבים אזרחי ישראל אשר ייצגו בתוכנית את הרשות הפלסטינית: המתמודד היית'ם ח'לאילה, תושב מג'ד אל-כרום והמתמודדת מנאל מוסא, תושבת דיר אל-אסד. מנאל מוסא הודחה במהלך העונה, אך היית'ם ח'לאילה הגיע עד לשלב הגמר אשר נערך ב-13 בדצמבר.
בגמר זכה המתמודד הסורי חאזם שריף אשר גבר על היית'ם ח'לאילה ועל המתמודד הסעודי מג'ד אל-מדני.
העונה הרביעית (4 בנובמבר 2016 - 25 בפברואר 2017)

אחרי שנתיים שלא שודרה כלל, חזרה התוכנית לשדר בעונה הרביעית. הפעם בהנחיית אחמד פהמי בלבד.
האודישנים התקיימו באפריל - יוני 2015 בקזבלנקה, עמאן, איסטנבול, אלג'יר, ארביל, רמאללה, מנאמה, ביירות, דובאי, קהיר ואלכסנדריה.
מתמודדי העונה הם:
כמיליה ווארד - בת (אלג'יריה), סמר אל-חוסייני - בת (מצרים), רוואן עליאן - בת (רצועת עזה, הרשות הפלסטינית), חסיין מוחמד - בן (מצרים), מוחמד סעיד - בן (מצרים), מוחמד מוסטפא - בן (מצרים), שאדי דאקוור - בן (מעלות-תרשיחא, ישראל. אך בתוכנית ייצג את הרשות הפלסטינית), נאדר חמודה - בן (רצועת עזה, הרשות הפלסטינית), תאמר דאהר - בן (לבנון), חוסאם א-שוויח'י - בן (תוניסיה), אחמד אל-חמזי - בן (תימן), בדר אל-חסן - בן (בחריין) ורביע זיוד - בן (סוריה) - כל השלושה עשר הללו הודחו בסוף שנת 2016. חוסאם א-שוויח'י - בן (תוניסיה) - הודח ב-7 בינואר 2017, איסרא גמאל - בת (מצרים) ובנדר מוקרי - בן (ערב הסעודית) - הודחו ב-14 בינואר 2017, נאדין ח'טיב - בת (נצרת, ישראל. אך בתוכנית ייצגה את הרשות הפלסטינית), וואליד בשארה - בן (לבנון) וכוות'ר בראני - בת (מרוקו) - הודחו ב-28 בינואר 2017, הומאם איברהים - בן (עיראק) - הודח ב-4 בפברואר 2017, דליה סעיד - בת (מצרים) - הודחה ב-11 בפברואר 2017, מוחמד בן-סאלח - בן (תוניסיה) ומוהאנד חסיין - בן (ירדן) - הודחו ב-18 בפברואר 2017.
בגמר העונה אשר נערך ב-25 בפברואר 2017 זכה המתמודד הפלסטיני מבית-לחם יעקוב שאהין, אשר גבר על המתמודד הערבי-ישראלי ממג'ד אל-כרום אמיר דנדן אשר ייצג בתוכנית את הרשות הפלסטינית ועל המתמודד התימני עמאר מוחמד אל-עזאכי. זכייה זו עוררה עניין רב הן בקרב ערביי-ישראל והן בקרב הפלסטינים תושבי שטחי הרשות.
ראו גם

אמריקן איידול
כוכב נולד
הערות שוליים

↑  יעל מרום, מייצגים את פלסטין, לא את ישראל: שני מתמודדים מהצפון ב"ערב איידול", באתר "שיחה מקומית", 23 בספטמבר 2014
פולחן עצים

פולחן עצים הוא תופעה אוניברסלית עתיקת יומין המאפיינת תרבות עממית משותפת, החוצה גבולות אתניים ודתיים. עדויות לכך ישנן החל מתקופת המקרא ועד ימינו.
פולחן עצים לאורך ההיסטוריה > תקופת המקרא

במקרא מופיעה עדות לפולחן העצים באיסור המפורש להימצאותם של עצים נטועים בסמוך למזבח ה' (ספר דברים, פרק ט"ז, פסוק כ"ב). בנוסף, אחת מהוראות המילה 'אשרה' במקרא היא חפץ פולחני עשוי עץ, המייצג את האלה "אשרה" ואת פוריותה. פולחן ה'אשרה' היה חלק מהפולחן הכנעני ופשט גם בקרב בני ישראל, מה שהוביל לכך שנביאי ה' יצאו בזעם כנגדו. נראה שבחלק מהמקרים שימשו העצים כנקודת ציון בולטת למקום קיום הפולחן בלבד (מלכים א' יד כג; מלכים ב' טז ד; ועוד) וגם סיפקו צל למקום הפולחן (הושע ד יג). שמות העצים 'אלון' ו'אלה', שמשולב בהם השם 'אל', המבטא כוח ועוצמה, משקפים את שימושם בפולחן. עצים אלו היו בדרך כלל גדולים (יחזקאל ו יג), והשתמרו הודות לקדושתם וטיפוחם בידי האדם. כמו כן אנו מוצאים תופעה של עצים מקודשים הסמוכים למקומות קדושים, ואשר לידם נקברו אנשים, כמו דבורה מיניקת רבקה "מתחת לבית אל תחת האלון" (ספר בראשית, פרק ל"ה, פסוק ח').
בחפירות ארכאולוגיות בכמה אתרים בארץ, יוחסו שרידי עצים לפולחן ה'אשרה', בשל זיקתם לאתר קבורה או במה פולחנית.
פולחן עצים לאורך ההיסטוריה > תקופת המשנה

בתקופת המשנה היה עדיין פולחן ה"אשרה" נפוץ באזורים שונים בארץ, אך הוא נדחק עם התפשטות הנצרות. נראה שבתקופה הביזנטית הוא התקיים רק באזורים בהם עדיין התגוררה אוכלוסייה פגנית. אך על אף שהנצרות ניהלה מלחמת חורמה נגד הפולחן האלילי, עדיין קלטה לתוכה השפעות אליליות, ונאלצה להתפשר ולקבל את פולחן האשרה במעטה נוצרי, לפחות בחלקו. למן המאה הרביעית פיתחה הכנסייה מערכת ענפה של פולחנים ותפילות הקשורים למקומות בהם אירעו מעשי מופת הנזכרים במקרא ובברית החדשה, אשר במסגרתם צוינו עצים קדושים הקשורים לאירועים אלה. כתוצאה מכך, פולחן העצים הקדושים במתכונתו הקדומה נעלם כמעט לגמרי.
פולחן עצים לאורך ההיסטוריה > ימי הביניים

בימי הביניים נותרו עדיין שרידים לפולחן האלילי בשכבות אוכלוסייה אחדות, כתופעה עממית משותפת ליהודים ולמוסלמים. פולחן האשרה נעלם לחלוטין, ונותרו ממנו רק סממנים חיצוניים. המאמינים לא עבדו יותר את העץ, אך מעמדו כאובייקט מקודש השתמר, וחל איסור לפגוע בו. מנהגי העלייה לרגל, סממני הקדושה שנקשרו לעצים, טיפוחם ואופן השתמרותם היו דומים. רוב הידיעות על כך הן מהמקורות היהודיים, המציינים את קדושת הקברים היהודיים בקרב יהודים ומוסלמים כאחד, כאשר עבור המוסלמים הם שימשו כקדושים מקומיים. המקורות ההיסטוריים (בעיקר ספרות נוסעים) מציינים את ההתייחסות לעצים המקודשים סמוך לציוני קברים של דמויות מקראיות, ובעיקר של חכמים מתקופת המשנה והתלמוד.
פולחן עצים לאורך ההיסטוריה > העת החדשה עד ימינו

בעת החדשה כמעט ונעלמה התופעה בקרב היהודים, אך עדיין נותרה מצויה בקרב המוסלמים, יחד עם מנהגים שונים הקשורים בכך, כמו קשירת פיסות בד על העצים. במאה ה-19 וה-20 תועדו בארץ ישראל, בעבר הירדן ובלבנון פולחן עצים במקומות כמו עייתא א-שעב (אלון מצוי), וואלי מרביי ביטא (אלון מצוי).
עצים גדולים שרדו במקומות שונים בארץ עקב קרבתם למתחם מוסלמי מקודש.
באזור חברון וגוש עציון: שייח' אחמד אל-עבד (אלונים), מסל א-שייח' איברהים (אלונים וקטלב), שרפאת (שני אלונים המקודשים לשייח'ה בדריה), נבי דניאל (אלונים), ועוד.
בימינו החלה התעוררות מחודשת של היהודים בעניין קברי הקדושים, שיצרה גם הערצה מחודשת של עצים בידי היהודים, כמו בקבר יונתן בן עוזיאל בעמוקה, ציון הקבר של פנחס בן יאיר בכניסה לבית הקברות החדש בצפת, ועוד. התופעה רווחת בעיקר באזור הגליל, אך גם ביהודה ושומרון.
מסורות ומנהגים הקשורים בהערצת העצים

המקומות הקדושים שימשו יהודים ומוסלמים כמקום משותף לעלייה לרגל, לנדרים ולהדלקת נרות. במקומות מסוימים הפיקו שמן מהעצים להדלקה באתר עצמו. בנוסף, נהגו לקשור חפצים או בדים לעצים, כדי לקדש את בקשת האדם שתלה אותם, או לקרוע את המחלה ולהעבירה מהבד הלקוח מאדם חולה אל העץ, וכדומה.
מנהג נפוץ בקרב הצליינים היה ליטול מזכרות מהמקומות הקדושים, ששימשו עבורם כמזכרות לחוויית הביקור, לסגולה ולרפואה. בתקופה זו חל איסור לכרות את העץ או להשתמש בפרותיו לצורכי חולין. מטרתו הייתה, בין היתר, למנוע את פגיעת העצים הקדושים בידי המאמינים. קיימים סיפורים עממיים הממחישים את עוצמת העצים הקדושים ואת העונשים שהוטלו על אלה שפגעו בהם.
יחס היהדות והאסלאם לפולחן העצים

בימי הביניים ראו המאמינים בעצים הקדושים דרך ביטוי מוחשית לאמונתם, לצד עבודת האל הרוחנית. אך רעיון המונותאיזם הצרוף באורתודוקסיה היהודית והמוסלמית, לא יכול לאמונה העממית של קדושת העצים. חלק מחכמי הדת המוסלמים ניסו בכל הדורות להילחם בתופעה זו ולעקרה, אך לשווא. היו מהם שאף האשימו את חכמי היהודים בהנהגת פולחן זה.
מהמקורות עולה שיחסה של היהדות לתופעה זו היה בדרך כלל סובלני יותר, ואף מובלט יותר, מאשר באסלאם. מידע רב על התופעה ומאפייניה ניתן למצוא במאות ה-15 וה-16. התפשטות הקבלה במאה ה-16 אף הביאה לפריחת הפולחן וציון של קברים ועצים קדושים. גם אם היו חכמים שדעתם לא הייתה נוחה מכך, הרי שבדרך כלל אין לכך ביטוי ברור. ניתן לראות אף מצב הפוך: בדור האחרון פסק הרב חיים דוד הלוי שעצים המקודשים למוסלמים מותרים בהחלט בכל הנאה. באשר לעצים הקדושים לנוצרים, לעומת זאת, קבע כי יש מקום לאיסור.
פסיכולוגיה

ברובד הפסיכולוגי ממלא העץ הקדוש, וקשירת חפצים אל ענפיו, תפקיד חשוב במכלול הרגשות הפוקדים את המאמין העולה לרגל למקום הקדוש. הפסיכולוגיה הסביבתית המודרנית טוענת כי צמחייה ירוקה המלווה במים, נוף פתוח ושמש, מהווים את הסביבה הנעימה ביותר לאדם. תנאי סביבה אלו נמצאים ברוב שטחי הגליל בהם מצויים ציוני הקברים, ולכן ניתן להניח כי האדם יחוש בנח בקרבה אל העץ בתוך הפעילות הדתית במרחב הקדוש. תופעת הערצת הקדושים (ולא רק עצים) היא דרך נוחה וקלה לפעילות דתית שאינה מחייבת הזדהות מלאה וקיום הדת האורתודוקסית, ומשחררת את רגשות האשם על אי קיומה. כך יכול האדם לבקש על עצמו ולעסוק בפעילות דתית אף אם אינו שומר את מצוות הדת כולן. מחקרים שעסקו בפסיכולוגיה של תקשורת אל-מילולית הראו כי דווקא קשירת החפצים לעצים, ולא התפילה, היא בעלת ההשפעה הגדולה יותר על המאמין. ניתן להבחין כי תופעת העצים הקדושים ומכלול מנהגיה נפוצה יותר בקרב נשים. מחקרים הראו כי נשים בממוצע הרבה יותר "דתיות" או "רוחניות" מאשר הגברים.[דרוש מקור]
מיני העצים הקדושים בעבר ובהווה

רשימת מיני העצים המופיעים במקורות היהודים מגוונת מאוד, וקשה לקבוע בהחלטיות מדוע נבחרו דווקא אלו כעצים קדושים. נראה שבדרך כלל הדבר מקרי. רבים מהעצים הקשורים למשק האדם הם עצי פרי שניטעו בידי התושבים ועם הזמן הפכו למקודשים. אך יש גם עצי בר, כמו אלון מצוי, אלה ארצישראלית, זית, חרוב מצוי (כעץ בר וכעץ תרבות) ועוד.
ראו גם

עצים עתיקים בארץ ישראל
פולחן קברי קדושים
לקריאה נוספת

זהר עמר, על העצים הקדושים בספרות היהודית, דף שבועי של אוניברסיטת בר-אילן מספר 160.
הערות שוליים

↑  זהר עמר, ציוני קברים בארץ ישראל, קובץ על יד יד, תשנ"ח, עמ' 296-277
↑  ויקטור גרן, תרגום: חיים בן־עמרם, תיאור גיאוגרפי, היסטורי וארכיאולוגי של ארץ ישראל, כרך ז': הגליל (ב), ירושלים: יד יצחק בן־צבי, תשמ"ז, עמ' 65
1 2  מנחם מרקוס ודוד עמית, הר חברון: סקר נוף ומסלולי טיול, ירושלים: ספרית מעריב, רשות שמורות הטבע, מועצה אזורית גוש עציון, 1989, עמ' 28-32
↑  להרחבה: זהר עמר, "פולחן העצים ליד קברי קדושים במסורת היהודית והמוסלמית", אריאל 117-118 (תשנ"ו), עמ' 161-155
↑  להרחבה: זהר עמר ואפרים גיל-עד, "תופעת העצים הקדושים בקרב היהודים בגליל בעבר ובהווה", מחקרי גליל (תשס"ט), עמ' 159-135.
משה יוסף (פאול)

| --- | --- |

 לידה:  27 בספטמבר 1930 וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה אוסטריה
 פטירה:  25 באוקטובר 2013 (בגיל 83) טורונטו, קנדה קנדה
 מדינה:  קנדה, הונגריה 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 השקפה דתית:  יהדות אורתודוקסית 
 בת זוג:  לאה רייכמן
 צאצאים:  6 ילדים
 
משה יוסף רייכמן (Paul Reichmann) (תרצ"א, 27 בספטמבר 1930 - כ"א בחשוון תשע"ג, 25 באוקטובר 2013) היה איל-הון יהודי-קנדי, מבעלי חברת הנדל"ן Olympia & York (אנ').
קורות חיים

נולד בווינה לשמעיה (Samuel) ורֶנֶה רייכמן, יהודים חרדים מעיר קטנה בהונגריה, שהתעשרו מסחר בביצים בווינה. משפחת רייכמן נסעה להונגריה לבקר את הסב שסבל משבץ ביום של האנשלוס ובעקבות זאת החליטה לא לחזור לאוסטריה אלא עברה לצרפת ומשם אחרי כיבושה לטנג'יר, במרוקו הנייטרלית. המשפחה התבססה שם בסחר במטבע חוץ. בסוף שנות ה-40 הלך משה יוסף ללמוד בישיבת גייטסהד ולאחר כן בישיבות בישראל. ב-1953 נשא לאישה את לאה פלדמן.
לאחר מכן נסע לטורונטו בקנדה והצטרף לאחיו אדוארד, רלף ואלברט בחברה לייצור רצפות ורעפים, בין השאר שיווקו אריחים של חברת "נגב קרמיקה" בעולם. עד מהרה נוכח לדעת שהסטנדרטים לבנייה בקנדה אינם מספקים, והחליט להקים את חברת Olympia & York ב-1964. החברה החדשה זכתה להצלחה ניכרת ופרסום וזכתה במכרז מממשלת קנדה להקים את גורד השחקים הגבוה ביותר בטורונטו ובקנדה, הנקרא First Canadian Place (המקום הקנדי הראשון) (אנ'). באמצע שנות ה-80 הגיעה החברה אף לניו יורק וטוקיו, והפכה לחברת הנדל"ן הגדולה ביותר בעולם, שווי הנכסים של החברות שלהם באותה עת, הוערך בכ-18 מיליארד דולר. בנוסף נכנס לעסקי הנפט.
בתחילת שנות ה-90 השקיעה חברת אולימפיה ויורק בבניית פרויקט הקנרי וורף בלונדון. לצורך הפרויקט גייסו כ־1.2 מיליארד דולר. עקב המיתון שהחל באותה עת באנגליה וסבך בירוקרטי שעיכב את בניית הרכבת התחתית לאזור הקנרי וורף לא הצליחה החברה להשכיר חלק גדול מהבניינים שבנתה ונקלעה לקשיים. בנוסף לקחה המשפחה הלוואות גדולות לרכישת בניני משרדים בניו יורק ובשנת 1992 הכריזה חברת אולימפיה על צ'פטר 11, הליך פשיטת רגל, ונשארה חייבת לבנקים 12.8 מיליארד דולר. בשנת 1995 הצליח פול רייכמן, להשיב לעצמו את השליטה בחברה ולרכוש בחזרה את פרויקט הקנרי וורף מהבנקים תמורת כ-800 מיליון ליש"ט. לאחר שהרכיב קבוצה של משקיעים ביניהם המיליארדר היהודי-אמריקאי לורנס טיש והנסיך הסעודי אל-וליד בן טלאל. בשנת 2003 מכרו את החזקתם בפרויקט לבנק מורגן סטנלי ולאיש העסקים סיימון גליק.
בשנת 2005 מכרה המשפחה את החזקותיה בחברת אולימפיה ויורק לחברת Brookfield Consortium תמורת 2.1 מיליארד דולר.
קורות חיים > פעילות בישראל

הרייכמנים, במקביל, לאחר שהתעשרו, התחילו לתמוך במוסדות תורה בארצם ובישראל. משה יוסף התקרב מאוד לרב אלעזר מנחם מן שך ותרם בקביעות לישיבות ליטאיות. כמו כן סבסדו משכנתאות לאברכים.
ביוני 1978, נכנסו האחים רייכמן למשא ומתן על רכישת מניות המדינה בבנק טפחות, אך לבסוף פרשו מהעסקה.
בדצמבר 1978 רכשו כ-10% ממניות חברת הביטוח אררט (שמוזגה אחר כך לתוך כלל ביטוח). לאחר מספר שנים מכרו את המניות ברווח ניכר.
בשנת 1989, פנה שר האוצר שמעון פרס לאחים רייכמן בבקשה שייקחו על עצמם את מימון הקמת שכונת רמת שלמה בירושלים. במאי 1990 חתמו על ההסכם להקמת 2,400 יחידות דיור בשכונה עם מינהל מקרקעי ישראל.
בשנת 1986 זכו במכרז להקמת קריית עיריית ירושלים, הבנויה סביב כיכר ספרא וגן דניאל.
ב-2005 רכשו את זכויות הפיתוח של מלון וולדורף אסטוריה ירושלים מחברת רג'נסי, תמורת 20 מיליון דולר. בשנת 2008 חתמו האחים רייכמן על הסכם עם רשת מלונות הילטון להפעלת המלון תחת מותג העל היוקרתי של הרשת, וולדורף-אסטוריה. בדצמבר 2017 מכרו בניו של רייכמן את המלון לאיש העסקים הצרפתי-יהודי מישל אוחיון תמורת 160 מיליון דולר.
נפטר בטורונטו בכ"א בחשוון תשע"ג, וארונו הועלה לארץ ישראל והובא לקבורה בהר המנוחות. בהלוייתו השתתפו הרב ברוך מרדכי אזרחי, הרב שמואל אוירבך, הרב יהודה עדס והרב משה שטרנבוך ועוד רבים ממנהיגי היהדות החרדית.
חיים אישיים

ב-1953 נשא את לאה פלדמן, בת הגביר משה פלדמן
צאצאיו;
2 בניו; רבי יששכר דב (בערי) רייכמן, ורבי יחזקאל שרגא רייכמן.
3 חתניו; רבי ישראל מילר - ראש כולל בטורונטו, רבי שמואל האואר, ורבי העניך ברכפלד.
לקריאה נוספת

תולדות חייו וקווים לדמותו בספר אהל משה עמ' 21-57, כסלו תשע"ד
הערות שוליים

↑  איתמר לוין, ‏בעלות הברית חשדו: משפ' רייכמן סחרה במלחמה עם גרמניה הנאצית, באתר גלובס, 18 בנובמבר 1996
↑  העולם עובר לקרמיקה של נגב, מעריב, 7 בספטמבר 1990
↑  היסטוריית החברה
↑  רן דגוני, ‏פול רייכמן: העובדה שמעולם לא שגיתי, יצרה כמה פגמים באופיי - וגרמה לי לשגות, באתר גלובס, 13 בינואר 1997
↑  מסכי זכוכית, כותרת ראשית, 16 בדצמבר 1987
↑  האחים רייכמן משקיעים בעסקי נפט, דבר, 10 בספטמבר 1981
ביזנס־וויק: לאחים רייכמן עסקים מסוכנים בתעשיית הנפט והגז, מעריב, 24 במרץ 1987
↑  האחים רייכמן מגייסים כ־1.2 מיליארד דולר, מעריב, 7 באוקטובר 1990
↑  דוד ליפקין, גם לאחים רייכמן יש צרות, מעריב, 13 באפריל 1990
↑  קנארי וורף הופך לנורמלי: "עוד שנתיים לא יזכרו מה קרה כאן", באתר גלובס, 4 באוגוסט 1997
↑  משקיעי קנארי וורף, ובהם רייכמן וספרא, לא יממשו את מניותיהם, באתר גלובס, 29 בספטמבר 1999
↑  סיימון גליק יקבע את עתיד מתחם קנארי וורף בלונדון, באתר גלובס, 22 בספטמבר 2003
↑  מורגן סטנלי וגולדמן זאקס מגבשות הצעה משותפת לרכישת קנארי וורף, באתר גלובס, 1 בספטמבר 2003
↑  קנדה: משפחת רייכמן מממשת נכסים, באתר גלובס, 4 בספטמבר 2005
↑  שמעיה רייכמן במו"מ לרכישת השליטה בקרן הנדל"ן המניב IPC US האמריקנית, באתר גלובס, 24 בדצמבר 2006
↑  גדעון מרון, בהלה למשכנתות בציבור החרדי בעקבות סקר האחים רייכמן, מעריב, 26 בינואר 1988
↑  האוצר פועל למכירת בנק "טפחות" לאחים רייכמן, דבר, 7 ביוני 1978
עמירם פליישר, בנק המזרחי יקנה את טפחות בכספם של האחים רייכמן, מעריב, 21 במרץ 1979
↑  האחים רייכמן פרשו, בנק המזרחי ממשיך במו"מ, דבר, 10 בספטמבר 1979
↑  לאחים רייכמן אופציה לרכוש מניות נוספות ב"אררט", דבר, 20 באוגוסט 1979
אררט חברה לביטוח בע"מ - דוח שנתי ליום 31 בדצמבר 1978, מעריב, 15 במאי 1979
↑  אלעזר לוין, הקרב על "אררט", כותרת ראשית, 3 באוקטובר 1984
↑  מעדיפים לתרום, מעריב, 24 בספטמבר 1990
↑  יואב יצחק, פרס פנה לאחים רייכמן, מעריב, 3 באוקטובר 1989
עודד שורר, האחים רייכמן יבנו 2,400 דירות לחרדים בירושלים, מעריב, 8 במאי 1990
↑  אריה בנדד, ירושלים לא תשכב לישון כשילך פקיד העיריה הביתה; כיכר העיר החדשה תהיה תוססת גם בלילה', מעריב, 6 באוקטובר 1986
↑  דוד ליפקין, האחים רייכמן יבצעו את פרויקט עיריית ירושלים, מעריב, 26 ביוני 1988
↑  רם דגן, רג'נסי מכרה זכויות פיתוח בקרב העיר העתיקה לאחים רייכמן בתמורה ל-20 מיליון דולר, באתר הארץ, 13 בספטמבר 2005
↑  עירית רוזנבלום, מלון ראשון במותג וולדורף אסטוריה קולקשן ייפתח בירושלים, באתר הארץ, 18 באפריל 2008
↑  נמרוד בוסו, מלון היוקרה וולדורף אסטוריה בירושלים נמכר ב־600 מיליון שקל, באתר כלכליסט, 24 בדצמבר 2017
↑   גילי מלניצקי, מלון וולדורף אסטוריה בירושלים נמכר ב-160 מיליון דולר; כמה שוות הדירות שקיבל הרוכש?, באתר TheMarker‏, 24 בדצמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513650005171  VIAF: 311119626   WorldCat (עם VIAF): 311119626
שמעון נתן נטע בידרמן (השני)

רבי שמעון נתן נטע בידרמן (ז' בטבת ה'תרצ"א, 27 בדצמבר 1930 – י' בתשרי ה'תש"ע, 28 בספטמבר 2009) היה האדמו"ר מלעלוב.
תולדותיו

נולד בבני ברק, לרבי משה מרדכי בידרמן, האדמו"ר מלעלוב. בצעירותו למד בישיבות תומכי תמימים וחידושי הרי"ם בתל אביב.
נישא לבתו של הרב שלמה פריינד, נכדו של הרב סנדר פריינד "הרב מבאכטא", לאחר נישואיו התגורר בקראון הייטס ובבורו פארק. לאחר פטירת אביו, הוכתר לאדמו"ר מקרלין-לעלוב. מייד לאחר הכתרתו פעל לסיום המחלוקת בחסידות קרלין, ופרש מתפקידו זה והמשיך לכהן כרבם של חסידי לעלוב, בלבד.
פעל רבות להעלות את המודעות על האיסור לדבר בתפילה.
בית מדרשו המרכזי היה בבני ברק, בסוף ימיו התגורר בצפת, כשהוא שב בתקופות החגים לבני ברק.
בליל יום הכיפורים ה'תש"ע לאחר תפילת ערבית נכנס לחדרו שם נפטר בפתאומיות. במוצאי יום הכיפורים נקבר במעמד רבבות בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
ספריו

חלק מדברי תורתו כונסו בספר "דברות קודש".
הדפיס את ספר הר בשן על רמב"ם הלכות תרומות. לאחר פטירתו נדפס ממנו ספר הר בשן על הש"ס.
לקראת יום כיפור ה'תשפ"א יצא לאור ספרו של הסופר יאיר וינשטוק 'הרבי הקדוש מלעלוב'