stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עע"ם 9135/03 המועצה להשכלה גבוהה נ' הוצאת עיתון הארץ
החלטות בבית המשפט המחוזי > בעניין עמותת שחר

עמותת שחר היא עמותה לקידום החינוך בישראל. בשנת 2003 ביקשה עמותת שחר מהמועצה להשכלה גבוהה רישיון לקיים באשקלון מוסד ללימודים קדם קליניים בחסות אוניברסיטת גדנסק שבפולין. ועדת המשנה של המועצה לענייני שלוחות המליצה להעניק לעמותה רישיון זמני בכפוף לתנאים שונים. למרות זאת, בדצמבר 2003 דחתה המועצה את הבקשה ברוב דעות לאחר ששמעה את עמדת הדיקנים של בתי הספר לרפואה בישראל ואת עמדת נציגי עמותת שחר.
עמותת שחר פנתה לבית המשפט המחוזי בירושלים בשבתו כבית משפט לעניינים מינהליים ועתרה לביטולה של ההחלטה. בעתירתה טענה, בין היתר, כי חלק מחברי המועצה שהשתתפו בקבלת ההחלטה נגועים בניגוד עניינים בשל היותם נציגי אוניברסיטאות שקיימות בהן פקולטות לרפואה המבקשות לחסום תחרות בתחום זה. כסעד ביניים ביקשה עמותת שחר להורות למועצה להשכלה גבוהה להעביר אליה את כל הפרוטוקולים מהדיונים שנערכו בעניינה ואת דוח יחידת הרישוי הנוגע אליה שהוגש לוועדת השלוחות.
בית המשפט המחוזי קבע כי יש לחשוף את המסמכים בהשמטת הקטעים הנוגעים לייעוץ משפטי. בית המשפט קבע שאין לקבל את הטענה הכללית שהעלתה המועצה להשכלה גבוהה ולפיה חשיפת פרוטוקולים מדיונים פנימיים של רשויות ציבוריות תגרום לפגיעה בהיקף רישומם, והדגיש כי המועצה חייבת לערוך פרוטוקול מלא ושלם מן הדיונים שהיא מקיימת כדי לאפשר ביקורת על תהליך קבלת ההחלטות בה.
דיון בבית המשפט העליון > טענות המועצה להשכלה גבוהה

בשני הערעורים כאחד המועצה להשכלה גבוהה מלינה על הפירוש שניתן בפסקי הדין בעניין "הארץ" ובעניין שחר, לסייג הקבוע בסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע. לטענת המועצה, די בכך שתראה כי המסמכים שנתבקשו הם פרוטוקולים מדיונים פנימיים כדי שתוכל לעשות שימוש בסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע, ולא למסור אותם.
לטענת המועצה, חשיפת מידע מדיונים פנימיים עלולה לגרום לפגיעה בהליך קבלת ההחלטות, משום שחברי הרשות ונציגיה יירתעו מהבעת דעות באופן גלוי. הדבר עשוי לגרום לכך שרשויות ימנעו מלערוך פרוטוקולים מילוליים לשיקוף הדיון. הדבר בעצם פוגע באינטרס הציבורי העומד ביסוד הסייג בסעיף 9(ב)(4) לחוק. לחלופין טענה המועצה כי גם בהנחה שעליה למסור את המידע המבוקש, היא תהיה רשאית להשמיט את שמות הדוברים מהפרוטוקולים.
דיון בבית המשפט העליון > טענות המשיבים

המשיבים בשני הערעורים מסתמכים על פסקי הדין של בתי המשפט המחוזיים. העיתונאים מ"הארץ" וכן עמותת שחר טוענים כי פירוש מצמצם לסייג הקבוע בסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע מגשים את זכות הציבור לקבל מידע מרשויות ציבוריות, שהוא עקרון על המונח ביסוד חוק חופש המידע. לדעתם, יש לאמץ את קביעות בית המשפט המחוזי לפיהן אין זה מספיק שמדובר במידע הנוגע לדיונים פנימיים כדי לבסס סירוב של הרשות למסור את המידע, אלא על הרשות להראות כי קיים בנסיבות העניין טעם ממשי המצדיק את חיסוי המידע. בנוסף, לטענתם אין זה ראוי שישיבות המועצה להשכלה גבוהה, שהיא גוף ציבורי בעל סמכויות נרחבות, יישארו חסויות אלא עליה להתנהל בשקיפות במהלך דיוניה.
פסק הדין בבית המשפט העליון > הזכות לקבל מידע מרשויות ציבוריות

בית המשפט העליון הדגיש את חשיבותה של הזכות לקבלת מידע, ועמד על כך שקבלת מידע על פעילותן של רשויות ציבוריות היא מאבני היסוד של חברה חופשית, נוגעת לעצם קיומו של המשטר הדמוקרטי, מזינה את חירות הביטוי וניזונה ממנה, והיא משקפת את התפיסה המשפטית שלפיה הרשות כנאמן הציבור מחויבת לדאוג לציבור ולא לעצמה במילוי תפקידיה.
בית המשפט מדגיש כי סעיף 1 לחוק חופש המידע קובע כי "לכל אזרח ישראלי או תושב הזכות לקבל מידע מרשות ציבורית בהתאם להוראות חוק זה". שקיפות פעולותיהן של רשויות השלטון מאפשרת לאזרחים להתחקות על פעולות אלה ועל השיקולים שעמדו בבסיסן ולבקרן, והיא תורמת תרומה מכרעת לשיפור האיכות של פעולת הרשות שיודעת כי פעולותיה ותהליך קבלת החלטותיה חשופים ושקופים לעין הציבור. נגישותו של הפרט למידע, להבדיל מחיסוי המידע ושמירתו בסוד, מקרבת בין הפרט לרשות ומגבירה את אמונו בהחלטות השלטוניות".
פסק הדין בבית המשפט העליון > הסייגים בחוק חופש המידע

בערעור, בית המשפט התייחס לכך שחוק חופש המידע מונה מצבים שונים בהם נסוג חופש המידע מפני זכויות ואינטרסים אחרים. הזכות לקבל מידע, בדומה לזכויות חוקתיות אחרות, אינה זכות מוחלטת אלא זכות יחסית, אשר במקרים מתאימים צריכה לסגת מפני זכויות אחרות הראויות אף הן להגנה וכן מפני אינטרסים ציבוריים חשובים כגון ביטחון המדינה, יחסי החוץ שלה או תפקודה התקין של הרשות הציבורית.
סעיף 9(א) לחוק מונה סוגים של מידע שהרשות מנועה מלמסור. מדובר במידע שגילויו מקים חשש לפגיעה ביחסי החוץ של המדינה או בביטחון המדינה, ביטחון הציבור או בשלומו של אדם, וכן במידע שגילויו מהווה פגיעה בפרטיות או שגילויו אסור לפי כל דין. סעיף 9(ב) לחוק חופש המידע מונה רשימה נוספת של פרטי מידע, שהרשות אינה חייבת למסור. על כן מתחם שיקול הדעת שעל הרשות להפעיל בטרם תסרב למסור מידע מן הסוגים המפורטים בסעיף 9(ב) לחוק רחב יותר. בסוגי המידע הללו נכללים, בין היתר, מידע שגילויו עלול לשבש את התפקוד התקין של הרשות הציבורית או את יכולתה לבצע את תפקידיה (סעיף 9(ב)(1)), מידע העוסק במדיניות הנמצאת בשלבי עיצוב (סעיף 9(ב)(2)) ו"מידע בדבר דיונים פנימיים, תרשומות של התייעצויות פנימיות בין עובדי רשויות ציבוריות, חבריהן או יועציהן, או של דברים שנאמרו במסגרת תחקיר פנימי" (סעיף 9(ב)(4) לחוק).
לסעיפים אלו מתווסף סעיף 10 לחוק הקובע כי כאשר הרשות שוקלת סירוב למסור מידע מכוח סעיפים 8 ו-9, עליה להתייחס בין היתר לעניינו של המבקש במידע, אם ציין זאת בבקשתו, וכן לעניין הציבורי שבגילוי המידע מטעמים של שמירה על בריאות הציבור או בטיחותו, או שמירה על איכות הסביבה.
כמו כן, סעיף 11 לחוק מוסיף כי מידע הבא בגדר סעיף 9, שניתן לגלותו ללא הקצאת משאבים בלתי סבירה או הכבדה ניכרת על פעולתה של הרשות, בהשמטת פרטים, בעריכת שינויים או בהתניית תנאים בדבר דרך קבלת המידע והשימוש בו – על הרשות למוסרו בהתאם.
סעיף 17(ד) לחוק קובע כי על אף הוראות סעיף 9 בית המשפט רשאי להורות על מתן מידע מבוקש, כולו או חלקו ובתנאים שיקבע, אם לדעתו העניין הציבורי בגילוי המידע עדיף וגובר על הטעם לדחיית הבקשה, ובלבד שגילוי המידע אינו אסור על פי דין.
פסק הדין בבית המשפט העליון > הסייג שבסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע

סעיף 9(ב)(4) קובע:
"...רשות ציבורית אינה חייבת למסור מידע שהוא אחד מאלה:
מידע בדבר דיונים פנימיים, תרשומות של התייעצויות פנימיות בין עובדי רשויות ציבוריות, חבריהן או יועציהן, או של דברים שנאמרו במסגרת תחקיר פנימי, וכן חוות דעת, טיוטה, עצה או המלצה, שניתנו לצורך קבלת החלטה, למעט התייעצויות הקבועות בדין".
בפסק הדין (הערעור), המועצה סומכת את טיעוניה על הסייג שבסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע וטוענת כי אין למסור למשיבים את המידע שנתבקש בהיותו "מידע בדבר דיונים פנימיים". דיונים פנימיים הם התייעצויות פנימיות בין עובדי רשויות ציבוריות, חבריהן, יועציהן וכיוצא בכך.
לפי בית המשפט, הטעם המרכזי להצדקת הסייג למסירת מידע מדיונים פנימיים בסעיף 9(ב)(4) לחוק נעוץ בחשש מן "האפקט המצנן" (Chilling effect), המתבטא ברתיעתם של חברי הרשות הציבורית ועובדיה לקיים דיונים כנים מקום שלא מובטח בו חיסיון מסוים לדעות המוחלפות בתהליך קבלת ההחלטות. המטרה היא להגן על איכות החלטותיהן של רשויות הציבור ועל האפקטיביות של תהליך קבלתן, וזוהי התכלית המרכזית שביסוד הסייג.
פסק הדין בבית המשפט העליון > משפט משווה

במטרה למנוע אפקט מצנן כאמור, הכירו מדינות רבות בעולם, במסגרת החקיקה המבטיחה את חופש המידע, בצורך לחסות מידע הנוגע להתייעצויות, לחוות דעת ולדיונים פנימיים שהם חלק מתהליך קבלת ההחלטות של רשויות ציבוריות.
בארצות הברית- דיונים פנימיים של רשויות ציבוריות חשופים לעיני הציבור על פי Open Meetings Act, 5 U.S.C. §552b (OMA) ככל הנראה בהשראת דבריו של השופט ברנדייס כי "אור השמש הוא המחטא הטוב ביותר".
באנגליה - חוק חופש המידע האנגלי, Freedom of Information Act 2000, נכנס לתוקפו בינואר 2005. סעיף 1 לחוק, בדומה לחוק חופש המידע הישראלי, קובע את זכות הגישה למידע המוחזק בידי רשויות הציבור, ובסעיפיו האחרים של החוק מפורטים סייגים ספציפיים, ובהם הסייג הנוגע למידע בדבר גיבוש מדיניות ממשלתית, הקבוע בסעיף 35 לחוק, והסייגים הכלליים הקבועים בסעיף 36 לחוק למסירת מידע באותם עניינים ובאשר לאותן הרשויות שעליהם לא חל סעיף 35.
באוסטרליה - סעיף 36 לחוק חופש המידע האוסטרלי, Freedom of Information Act משנת 1982, קובע כי אין על הרשות חובה למסור מידע הנוגע לדעה, לעצה, להמלצה או להתייעצות לקראת קבלת החלטה אם מסירת המידע נוגדת את האינטרס הציבורי.
בפסק הדין עורכת השופטת חיות סקירה השוואתית, אשר עולה ממנה כי הרציונל שביסוד הסייגים דוגמת זה הקבוע בסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע, נעוץ בהכרה המשותפת לישראל ולארצות העולם כי "חשיפת מידע בדבר דיונים פנימיים ובדבר תרשומות של התייעצויות פנימיות וחוות דעת שניתנו לצורך קבלת החלטות, עלולה לפגוע בתהליך קבלת ההחלטות של הרשות ולגרוע מאיכותן. אולם הצורך להגן על תהליך קבלת ההחלטות ועל איכותן אינו הדבר היחיד שיש להתייחס אליו".
בשל האינטרס הציבורי הכללי הרשות אמנם רשאית לסרב למסור מידע הנוגע לדיונים פנימיים, אך עד שתעשה כן עליה לבחון את מכלול השיקולים הצריכים לעניין, ועליה למצוא בנסיבות הספציפיות של כל מקרה נתון את נקודת האיזון בין האינטרס הציבורי שבחיסוי המידע ובין האינטרס הציבורי והפרטי, ככל שהוא קיים, בחשיפתו של המידע.
למעשה, לפי בית המשפט העליון, הרשות אינה יכולה לסרב למסירת המידע שנתבקש תוך הישענות בלעדית על האינטרס הציבורי הכללי הקיים בשמירה על כנות הדיונים ועל האפקטיביות שלהם. סירוב כזה הופך בפועל את הסייגים דוגמת הסייג שבסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע לסייגים מוחלטים שאינם מאפשרים הפעלת שיקול דעת בכל מקרה נתון, והדבר אינו מתיישב עם לשונם של ההסדרים הסטטוטוריים. כמו כן, הדבר אינו מתיישב עם התכלית הכללית שביסוד ההסדרים הללו החותרים להגשים את עקרון חופש המידע בכל הנוגע לפעילותן של רשויות ציבוריות.
לפי בית המשפט יש עניין בנוסחת איזון גמישה שיש לבנות וליישם בהתחשב בנתוניו ובנסיבותיו של כל מקרה ומקרה.
פסק הדין בבית המשפט העליון > שאלת הנטלים

בית המשפט המחוזי, וכך גם הצדדים בטיעוניהם, התייחסו לשאלה של נטלים. הוצאת הארץ ועמותת שחר ביקשו לאמץ את קביעתו של בית המשפט המחוזי שלפיה מוטל על הרשות הנטל להראות טעם מיוחד לסירוב, ואילו המועצה טענה כי בהינתן הסייג הקבוע בחוק, על המבקש להראות טעם מיוחד מדוע עליה למסור את המידע למרות הסייג.
בית המשפט העליון סבר כי השימוש בטרמינולוגיה של נטלים השאולה מדיני הראיות אין לו מקום בהקשר זה. רשות ציבורית המתבקשת למסור מידע באחד העניינים שבנוגע אליהם חל אחד מן הסייגים שבסעיפים 8 או 9 לחוק חופש המידע, צריכה לטפל בבקשה זו על פי כללי המשפט המינהלי שבהם היא מחויבת בכל פעולותיה. אחד הכללים החשובים בהקשר זה קובע כי על רשות ציבורית להפעיל את שיקול הדעת המסור לה בסבירות.
כדי שהחלטה לסרב למסירת מידע מכוח סעיפים 8 ו-9 לחוק תעמוד במבחן הסבירות, על הרשות לאתר ולבחון את מכלול השיקולים הצריכים לעניין ולאזן ביניהם, בין היתר בהסתייעות בכלי העזר שהועמדו לרשותה לצורך כך בסעיפים 10 ו-11 לחוק חופש המידע.
פסק הדין בבית המשפט העליון > חובת הרשות לנמק

בית המשפט מדגיש כי רשות ציבורית אינה רשאית להסתפק בסירוב לקוני לבקשה למסירת מידע ועליה לפרט את הטעמים לכך כדי לאפשר למבקש המידע לעמוד על טעמים אלה ולשקול את מהלכיו. פירוט הטעמים לסירוב מאפשר לבית המשפט לעמוד על השיקולים ששקלה הרשות. כמו כן, חובת ההנמקה מקטינה את החשש מפני החלטות שרירותיות או שגויות והיא תורמת לבניית האמון במערכת היחסים שבין הרשות לאזרח במדינה דמוקרטית.
פסק הדין בבית המשפט העליון > הכרעת הדין

המועצה להשכלה גבוהה לא שקלה בשני המקרים את מכלול השיקולים שהיה עליה לשקול טרם שסירבה למסור את המידע שנתבקש, וממילא לא קבעה את נקודת האיזון הראויה בכל אחד ואחד מהם. המועצה להשכלה גבוהה ביקשה להישען באופן מוחלט על הסייג שבסעיף 9(ב)(4) לחוק, ועל כן לא הביאה בחשבון את מעמדה הממלכתי המרכזי בכל הנוגע לחינוך הגבוה בישראל, את העוצמה התקציבית שהיא מרכזת בידיה, את החשיבות הציבורית שיש לדיוניה ולהחלטותיה ברמה הכללית ואת מידת החשיבות הספציפית של הדיונים שבעניינם נתבקש המידע.
כמו כן לא נשקלה על ידי המועצה הפגיעה שתיגרם לאינטרס הפרטי של עמותת שחר אם לא ייחשף המידע שנתבקש על ידיה והפגיעה שתיגרם לאינטרס הציבורי מחיסוי המידע שנתבקש על ידי המשיבים בערעור בעניין הארץ, בהיותם נציגי התקשורת המשמשת כלי חשוב ואפקטיבי למימוש זכותו של הציבור לדעת.
החלטותיה של המועצה לסרב לבקשות למסירת מידע בשני המקרים אינן עומדות במבחן הסבירות המינהלית ועל כן אין הן יכולות לעמוד.
ביהמ"ש העליון מפי השופטת חיות דחה את הערעורים וחייב את המועצה בתשלום שכר טרחת עורך דין בסך 20,000 ש"ח למשיבה בערעור בעניין שחר וסך נוסף של 20,000 ש"ח למשיבים בערעור בעניין "הארץ".
בעקבות פסק הדין

בשנת 2007 הכינו חברי הכנסת שלי יחימוביץ וגדעון סער הצעת חוק פ/3202/17– הצעת חוק חופש המידע (תיקון – יישום שקיפות המידע לטובת הציבור), התשס"ח–2007.
בשנת 2015 הונחה על שולחן הכנסת הצעת חוק לפיה ועדה ציבורית תחויב לתעד את דיוניה על ידי תיעוד בכתב, בצילום או בקול. בנוסף, ועדה ציבורית המחויבת בתיעוד כאמור, תפרסם באתר האינטרנט שלה פרוטוקולים של דיוניה באופן מלא, הכולל, בין היתר, את שמות הדוברים ודבריהם.
הרציונל מאחורי הצעות החוק לעיל הוא שרישום מסודר ומהימן של פרוטוקולים הוא אבן יסוד במימוש זכות הציבור לדעת. הניסיון מוכיח שרשויות ציבוריות רבות נמנעות מרישום פרוטוקולים במכוון, כדי להימנע ממתן דין וחשבון על שהתרחש במסגרת תהליך קבלת ההחלטות.
למרות זאת, גם היום ישנם מקרים בהם רשויות לא מפרסמות פרוטוקולים, או שמפרסמות פרוטוקולים ללא שמות הדוברים (עניין ועדת גרמן בג"ץ 5222/13).
כאמור, בחוק הישראלי אין חובה לרישום פרוטוקולים אך בתי המשפט קבעו במספר מקרים כי רישום מסודר של פרוטוקולים והעמדתם לרשות הפרטים הנוגעים בדבר הוא עיקרון יסוד של המשפט המינהלי. לדוגמה, בבג"ץ 95,ז4/97 כהן נ' ראש לשכת עורכי הדין פ"ד נב(3), 486 נקבע כי: "רישומו של פרוטוקול מלא מאפשר ביקורת על תהליך קבלת ההחלטות, והרי הוועד המרכזי הוא גוף המקבל החלטות והעומד לביקורת על החלטותיו. חשיבותו של הרישום, המלא מתעצמת בזוכרנו כי הוועד המרכזי קנה סמכות להחליט החלטות המשפיעות על זכויותיהם, על חירויותיהם ועל מעמדם של עורכי-הדין."
בבג"ץ 3751/03 אילן נ' עיריית תל אביב, פ"ד נט(3), 817 נקבע כי: "כסדרי המינהל התקינים, חייבת ועדה לרשום פרוטוקול אשר ישקף את עיקרי המידע שהובא לפניה ואת ההחלטות שנתקבלו בעקבות אותו מידע… זכותו של הציבור וזכותם של המועמדים לדעת כיצד ועל יסוד איזה מידע נתקבלו החלטות שנתקבלו; זכותם של חברי הוועדה היא כי הציבור והמועמדים ידעו כיצד ניהגו את דרכיהם וכיצד מילאו הם את חובתם; זכותם של אלה ושל אלה לגילוי האמת, גילוי שיאפשר ביקורת ציבורית ומשפטית. ועל כל אלה: הצורך הדוחק לחשיפת האמת ולהבטחה כי המכרז אכן מילא את ייעודו והעניק שוויון הזדמנויות מלא למתחרים בו."
לקריאה נוספת

א' ברק, חופש המידע ובית-המשפט, קריית המשפט ג' 95, תשס"ג
הערות שוליים

1 2  עע"ם 9135/03 המועצה להשכלה גבוהה נ' הוצאת עיתון הארץ, פ"ד ס(4) 217, עמ' 231 (2006
↑  א' ברק "חופש המידע ובית-המשפט" עמ' 96–99 קרית המשפט ג (תשס"ג-2003) וכן עע"ם 9135/03 המועצה להשכלה גבוהה נ' הוצאת עיתון הארץ, פ"ד ס(4) 217, עמ' 232 (2006)
↑  עע"ם 9135/03 המועצה להשכלה גבוהה נ' הוצאת עיתון הארץ, פ"ד ס(4) 217, עמ' 233,235 (2006)
↑  א' ברק "חופש המידע ובית-המשפט" עמ' 99–102 קרית המשפט ג (תשס"ג-2003)
↑  חוק חופש המידע, תשנ"ח-1998
↑  חוק חופש המידע, תשנ"ח-1998
↑  חוק חופש המידע, תשנ"ח-1998
↑  עע"ם 9135/03 המועצה להשכלה גבוהה נ' הוצאת עיתון הארץ, פ"ד ס(4) 217, עמ' 237 (2006)
↑  עע"ם 9135/03 המועצה להשכלה גבוהה נ' הוצאת עיתון הארץ, פ"ד ס(4) 217, עמ' 239 (2006)
↑  עע"ם 9135/03 המועצה להשכלה גבוהה נ' הוצאת עיתון הארץ, פ"ד ס(4) 217, עמ' 240 (2006)
↑  עע"ם 9135/03 המועצה להשכלה גבוהה נ' הוצאת עיתון הארץ, פ"ד ס(4) 217, עמ' 241 (2006)
1 2  עע"ם 9135/03 המועצה להשכלה גבוהה נ' הוצאת עיתון הארץ, פ"ד ס(4) 217, עמ' 245 (2006)
↑  עע"ם 9135/03 המועצה להשכלה גבוהה נ' הוצאת עיתון הארץ, פ"ד ס(4) 217, עמ' 246 (2006)
↑  עע"ם 9135/03 המועצה להשכלה גבוהה נ' הוצאת עיתון הארץ, פ"ד ס(4) 217, עמ' 248 (2006)
1 2  עע"ם 9135/03 המועצה להשכלה גבוהה נ' הוצאת עיתון הארץ, פ"ד ס(4) 217, עמ' 249 (2006)
עגונות

ערך זה עוסק בסיפור מאת ש"י עגנון. אם התכוונתם לאישה שאינה יכולה לקבל גט, ראו .
עגונות הוא סיפור קצר מאת ש"י עגנון, הראשון מסיפוריו שפורסם בארץ ישראל. שמו של הסיפור מהווה בסיס לתימת העגינות שעליה כתב עגנון רבות, תימה שממנה שאב את שם משפחתו (שקודם לבואו לארץ ישראל היה "טשאטשקעס"), ובו השתמש לראשונה, כשם עט, בפרסום סיפור זה בכתב העת "העומר", באוקטובר 1908.
תקציר העלילה

לאחר פתיחה בסגנון מדרשי, המציבה את הסיפור כמשל על יחסי הקב"ה ועם ישראל בגלות, מוצגות הדמויות הראשיות. הקצין ר' אחיעזר עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים כדי לתקן "תיקונים", וכשרצה לחתן את בתו היחידה דינה ("זיו פניה כבת מלכים, צדקת ישרה כאחת מהאמהות, קול דיבורה כנור דוד וכל הליכותיה בכבוד ובצניעות"), שלח לחפש לה חתן מחו"ל. בזמן שהתכוננו לבוא החתן, שהיה תלמיד חכם גדול ("כלי מפואר, יפה פרי תואר, תורתו בתוך מעיו, עולה על כל רעיו..."), בנה אחיעזר ישיבה ובה גם בית כנסת, ומינה אמן בשם בן-אורי כדי לעצב למענו ארון קודש.
בזמן שבן-אורי עבד על עיצוב הארון, והשקיע בכך את כל מאודו, נמשכה דינה לזמירות שזימר בזמן העבודה. לאחר שנסתיימה בניית הארון, בן אורי הרגיש ריקנות, ויצא לשוח בגן. דינה חשה כאילו נלקח ממנה בן אורי, ניגשה אל החדר בו הכין את הארון, ודחפה את הארון מבעד לחלון. כשהגיעו בני העיר להכניס את הארון לבית הכנסת, גילוהו שוכב על הקרקע. אמרו: "ריקא זה ודאי רשע הוא ואינו כדאי שתהא מלאכת הקודש נעשית על ידו ועכשיו שנעשתה מן השמים דחפוהו". אף על פי שהארון לא נפגם בהוראת הרב שלחוהו להיגנז, ובבית הכנסת שם ר' אחיעזר ארון קודש אחר ש"נראה כזכר לחורבן". בן-אורי נעלם, והחתן ר' יחזקאל הגיע.
ביום חתונתה התוודתה דינה בפני הרב כיצד נשמט הארון. ניחם הרב את דינה, ואמר לה שביום חתונתה נמחל עוונה. "לאחר שיצאה הכלה מבית הרב שלח הרב לר' אחיעזר שיכניס את ארונו של בן אורי לבית הכנסת. הלכו להביאו ולא מצאוהו. נגנב או נגנז או נתעלה למרום, מי יגיד ומי יאמר?"
היחסים בין החתן לבין דינה לא היו מוצלחים מלכתחילה ("סמוכים הם זה לזה ולבותיהם רחוקים זה מזה"), משום שדינה התגעגעה לבן-אורי, ויחזקאל התגעגע לאהובתו פרדלי שנשארה בגלות. לאחר זמן מה התגרש הזוג. ר' אחיעזר ודינה יצאו מירושלים, והישיבה נתרוקנה.
בשלב זה עובר הסיפור לתאר אירועים מיסטיים: הרב שהחליט לגנוז את הארון חלם על בן אורי, ובעקבות החלום יצא לגולה לחפש אחר בן-אורי ולהשיבו לארץ. עם יציאתו אמר לאשתו: "בתי אל תבקשיני, חובת גלות נתחייבתי לתקן עגונות". הרב נעלם בגולה, "בקשוהו ולא מצאוהו". שד"ר זקן סיפר שלילה אחד, בזמן שנתנמנם בבית המדרש, "ראה שאותו רב עומד על גבי בחור אחד ומושכו. נתחלחל השד"ר וצעק, רבי אתה כאן? מיד נתעלם הרב".
"מכאן ואילך התחילו הרבה מספרים שאותו רב סובב הולך בעולם התוהו רחמנא ליצלן". השד"ר ר' נסים סיפר שראה אותו מפליג בים הגדול ותינוק בחיקו.
הסיפור מסתיים במילים: "כעת יאמר שהוא סובב הולך בארץ הקדושה. הגדולים מפקפקים בדבר ויש מהם שמלגלגים.. אבל תינוקות של בית רבן אומרים שפעמים בערבין מזדמן להם זקן אחד, מתקרב להם ומציץ לתוך עיניהם והולך לו. ומי שיודע אותו המעשה סיפרנו לעיל אומר שזקן זה אינו אלא אותו הרב. ולאלקים פתרונים."
תולדות הסיפור

עגונות פורסם בארבעה נוסחים: הנוסח הראשון פורסם בכתב העת "העומר" בשנת 1908 ביפו. הנוסח השני פורסם בספרון בסוד הישרים, ברלין 1921, ביחד עם סיפורים נוספים של עגנון. הנוסח השלישי ראה אור בברלין, במהדורת 1931 של כל כתבי עגנון. הנוסח הרביעי, שההבדלים בינו לבין הנוסח השלישי מעטים מאוד, יצא לאור בהוצאת שוקן 1953, במהדורה המורחבת של כל סיפורי ש"י עגנון, בכרך אלו ואלו, והוא פותח את המקבץ הקרוי "סיפורים נאים של ארץ ישראל". כשכינס עגנון את סיפוריו, היה "עגונות" הסיפור המוקדם ביותר שנכלל באוסף כל כתביו. עגנון שלח למרטין בובר תרגום לגרמנית של "עגונות", ובובר פרסמו בשנת 1910 בשבועון הציוני "די ולט".
לפי חוקרי ספרות, בנוסח הראשון של הסיפור נקשרים ר' נסים והקצין ר' אחיעזר לכולל הו"ד. ר' נסים הוא הרב אליהו נסים המכונה מיוחס, שהיה שד"ר ירושלים. אליעזר ברגמן עלה לירושלים כבעל אמצעים, כדי לפרנס את בני ירושלים, אבל עסקיו נכשלו - ושמו בסיפור, אחיעזר, קשור גם לרצון לעזור שנכשל. מדובר בניסיון חרדי קדם-ציוני, אבל ההקשר ההיסטורי המדויק הושמט מגרסאות הסיפור הבאות, והרקע הורחב לשיבת ציון בכללה.
מלבד ביטול הספסיפיקציה ההיסטורית, בנוסחים הבאים הופך הסיפור לפחות פסיכולוגי ואישי, והרובד האלגורי שבו מובלט יותר. עם זאת, הרובד האלגורי היה טמון בסיפור מראשיתו, ומעיד על כך המבוא המדרשי, המופיע כבר בנוסח הראשון.
מושגי תשתית > עגינות

עגונה היא אישה הקשורה לבעלה בקשר נישואין אך אינה חיה איתו בפועל. היא מצויה בין נישואין לבין גירושין או בין נישואין לאלמנות. זהו מצב ביניים שיש להתירו. בעגונות מובאים מצבי עגינות שונים, שכולם מכוונים למצב העגינות הבסיסי המוצג במבוא המדרשי לסיפור: העגינות שבין עם ישראל הגולה לבין השכינה. זוגות מנותקים נוספים, המדגימים מימושים שונים של הבסיס, הם: דינה ובן-אורי, בן-אורי והארון, ר' יחזקאל ופריידל.
בין הזוגות העגונים ישנם מתווכים, האמורים להביא לאיחוד: עם ישראל מקושר לשכינה באמצעות ארץ ישראל, דינה ובן-אורי מתווכים באמצעות הארון, וכו'. מערכות של אנלוגיות מבלבלות את היוצרות, כך שמתווך נעשה עגון, ודמויות עגונות שונות מושוות זו לזו. הערבול בדגמי העגינות השונים מונע אפשרות של פרשנות מוחלטת ולקח יחיד לסיפור.
מושגי תשתית > האמנות

דמותו של בן-אורי מעוצבת כדמות האמן המתייסר, ודומה מאוד לתיאורים שתיאר עגנון את עצמו בחיבורים אוטוביוגרפיים. בן-אורי משקיע את כל מאודו ביצירת ארון קודש, ונשמתו נבלעת במעשה היצירה עד שהוא מתרוקן ונעלם.
דמות האמן שאינו יכול ליצור תוך כדי עגינות אלא רק תוך קשר עמוק למושא היצירה תואמת את היותה של היצירה עגונות היצירה הראשונה של עגנון שפורסמה בארץ ישראל, בתום תקופת גלותו וניתוקו מהארץ.
מושגי תשתית > מוטיבים תנ"כיים, מדרשיים, קבליים וחסידיים

פסוקים רבים משיר השירים שנרמזים בטקסט (כגון: "על משכבה בלילה דינה שוכבת ולבה ער") מרמזים על יחסי הדוד (הקב"ה) והרעיה (עם ישראל), שביניהם ישנה תהום שאינה ניתנת לגישור גם לאחר מעשה האהבה. מוטיב גן העדן מחוזק גם על ידי המוטיבים משיר השירים וגם על ידי מוטיבים מספר בראשית, כאשר חטאה של דינה מעוצב כחטאה של חוה. בן אורי מתקשר לדמותו של בצלאל בן אורי, שעליו הוטלה מלאכת הקמת המשכן ושביצע לבדו את מלאכת ארון הברית. לנושא זה מתקשרים גם מוטיבים של העלאת הארון לבית המקדש בחנוכתו, וגניזת הארון לפני היציאה לגלות.
הדמויות השונות מנסות להביא תיקון, מושג קבלי המבטא את האיחוד מחדש של האלוהים הרוחני עם העולם הגשמי. המצוקות שאותן מנסות הדמויות לתקן הן אסתטיות, פסיכולוגיות-אישיות ותאולוגיות-קיומיות. הפתרון לכל הבעיות הוא אחד, והוא מציאת חתן מתאים לדינה: אלא שהטעות הייתה להביא לה חתן מחו"ל, ובכך לבייש את ארץ ישראל.
הסיפור מתקשר לסיפורים חסידיים כגון מעשה מאבידת בת מלך של רבי נחמן מברסלב, שם מנסה שליח המלך לתקן את העולם בהבאת בת המלך בחזרה למקומה, וסיפורו של רבי יוסף דלה ריינה המנסה לתקן את העולם ולהשמיד את השטן באמצעים מאגיים, ובהיכשלו הוא מאבד את שפיותו ואת נשמתו.
מבנים

עגנון משתמש בטכניקות של תקבולות כדי לערבב את המסר: במקום לתת דוגמה אחת בעלת מסר אחד, הוא מציג דוגמאות שונות של אותו מבנה בסיסי של עגינות, והמסרים השונים העולים מהמימושים השונים יוצרים מסר מורכב, שאינו ניתן לפענוח יחיד. לתקבולות שימושים אירוניים או אנלוגיים, והן שוברות את הרצף של קו העלילה המרכזי ויוצרות תנועה מקבילה בכיוונים שונים.
לקראת סוף הסיפור מופיעה טכניקה נוספת של עגנון, הנקראת "תזמונים": פגישות מקריות לכאורה בין דמויות, מביאות להדגמות נוספות של המבנה הבסיסי. כך, דמותו של הזקן המנסה להביא את הצייר מבית המדרש שבגולה אל ירושלים, דומה לדמותו של הקצין אחיעזר המחפש חתן לבתו דווקא מחו"ל. הדמיון במקרה הזה הוא הפוך, כיוון שדווקא הבאתו של הצייר, שהוא בעצם בן-אורי שנעלם, בחזרה לארץ, היא זו שיכולה להביא את התיקון.
ביקורות ופרשנויות

הסיפור עגונות, בהיותו הסיפור הראשון של עגנון שפורסם בארץ ישראל, היווה מוקד מרכזי למחקר על יצירתו של עגנון. רבות מהמגמות של כתיבת עגנון מתבטאות בו, בין אם ברובד התמטי (נושא העגינות) ובין אם ברבדים הלשוניים והעיצוביים.
מחמאות ראשונות לסיפור הופיעו בסקירותיהם של המשורר יעקב פיכמן, שפורסמה בשבועון "העולם" בווילנה, ושל המבקר י"ל ברוך בעיתון "הד הזמן". הסופר יוסף חיים ברנר התלהב מהסיפור מיד עם פרסומו, וכתב:
כלום לא ב"העומר" קראנו אותה היצירה של ש"י עגנון, זו היצירה האמיתית והמלאה כוח מקורי רב, אף על-פי שהיסוד הארץ-ישראלי – במובן הטכני של המושג הזה – אינו תופס בה מקום חשוב כל עיקר, ותכנה בעיקר – העיגון המיסטי בין נשמות אוהבות וקשורות זו בזו – הוא עניין פסיכולוגי-ריאלי עולמי? היצירה "עגונות" – מסופקני, אם הרבה מקוראינו יודעים זאת – היא מהדברים שאינם נכתבים בכל ערב ראש חודש! בנוֹי, הזיו והשירה שבה, היא מזכירה לנו את מעשיותיו היותר פואיטיות של ר' נחמן מבראצלב, או מיטב-אגדותיו של מיכה יוסף ברדיצ'בסקי (מעין "אגדת-המתה" ועוד).  ואולם עולה היא, לפי טעמנו, על דבריו של הראשון בשפתה המפליאה ובחיטובה מעשי-ידי אמן, הדומה לארונו של בן-אורי (אחת הנשמות העגונות שבמעשה הנורא) וקרובה היא לנו מאגדותיו של ברדיצ'בסקי בזה, שבאגדת-חיים הלזו אין כלל מעשי-נסים ודברים שלמעלה מן הטבע, אלא הכל פשוט ונאה, עושׂה רושׁם עז, אשׁר לא ימָחה, ומהַנה בעונג אסתטי כביר.  והמעשה-רב הזה שבספרותנו – מעשה רב בכל המובנים – וכי לא "העומר" ספר שלישי, הביאו לנו למנה?
ביקורות ופרשנויות > העלייה השנייה

החוקרת ארנה גולן טוענת שביסוד הסיפור עומדת משמעות אידיאית שמביעה את עמדת עגנון כלפי העלייה השנייה. עגנון, לפי גולן, הביע בסיפור את חששותיו מכישלון העשייה הציונית של אותה העת. לדעתה, עגנון תפס את העלייה לארץ כמעשה דתי, שיש בו קדושה וניסיון לחבר את עם ישראל לקב"ה, דרך ארץ ישראל. חטאים שונים גרמו לקלקול: דינה ובן-אורי חטאו בכניעה ליצריהם הארציים, ורבי יחזקאל חטא בזיקתו לגולה, המתבטאת בזיקתו לפריידל. אלא שלפי גולן חטאים אלו מתבטלים תוך כדי הסיפור, היות שנישואיו לדינה לא מתקיימים באמת (ולכן אין הוא חוטא בהרהוריו על אישה אחרת), ודינה ובן-אורי צריכים היו לשתף פעולה בבניית הארון, היות שהם מוקבלים לשבט דן ולשבט יהודה, שהשתתפו יחד, על פי המקורות, בבנית המקדש. מזוג זה היה אמור לצאת המשיח, אלא שקלקל הקצין אחיעזר והביא חתן מהגולה כדי לפאר את עצמו, וזהו החטא המכריע לדעתה של גולן. עגנון מבקר את העלייה השנייה על כך שהיא מנסה להקים בארץ יישוב ללא בניית ארון קודש, דהיינו בסיס רוחני, קודם להקמת הבסיס הפיזי.