stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לגו. מחנה ריכוז, 1996
יצירת העבודה

ליברה ציין בראיון עמו כי ברקע ליצירת העבודה עמדה השתיקה בפולין בימי ילדותו אודות גורלם של יהודי פולין והיהודים קורבנות מחנות הריכוז וההשמדה בכלל: קיום המחנות לא הוסתר, אך קורבנותיהם הוזכרו כפולנים בלבד. יצירת העבודה הייתה לדבריו תגובה מצדו לשתיקה זו.
העבודה נוצרה בעקבות פעילותו של ליברה יחד עם המרכז לאמנות עכשווית בעיר ורשה שבפולין, אשר קישר אמנים עם נותני חסות שונים שהציעו לממן את עבודתם. הסניף המקומי של חברת לגו הזמין את ליברה להשתמש בחלקים מתוך קטלוג החברה. לדברי ליברה, הוא התכוון בתחילה לבנות דגם של מוסד חברתי כגון בית חולים, בית סוהר או גולאג, ואולם בסופו של דבר בנה דגם של מחנה ריכוז.
החלקים ששימשו אותו לבניית הדגמים נלקחו כמעט כולם מתוך ערכות הרכבה של חברת לגו, והוא יצר בעצמו חלקים בודדים נוספים (גדרות התיל, שערים ושינויים קלים במבנה הגגות). כדמויות האסירים שימשו את ליברה דמויות לגו של שלדים, שנלקחו מתוך ערכה להרכבת משחק של שודדי ים. דמויות השומרים נלקחו מערכה המכילה דמויות שוטרים.
התגובות לעבודה

עבודה זו של ליברה עוררה תגובות עזות ומעורבות. ליברה הואשם על ידי מבקרי אמנות שונים ועל ידי ניצולי שואה בטריוויאליזציה של השואה. מנגד נשמעו תגובות חיוביות רבות לעבודה. מבקר התרבות סטפן פיינסטיין כתב: המרכיבים של זוועה שכזו מתקיימים בתוך תרבותנו. כל מה שדרוש הוא האדם הנכון ש"ירכיב" את החלקים בסדר הנכון.
חברת לגו טענה כי לא ידעה על כוונותיו של ליברה בעת שנתנה לו רשות שימוש בחלקי משחק שלה. היא לא הגיבה להצגת העבודה בפולין, אך יצאה נגד הכוונה להציגה בדנמרק ואף נקטה צעדים משפטיים כדי למנוע זאת. החברה חזרה בה מכך בהמשך, מסיבות משפטיות ובלחץ כלי התקשורת שם. בכל אתר בו מוצגת העבודה מובאת הסתייגות מטעמה והבהרה כי היא איננה עומדת מאחוריה.
בעקבות יצירת העבודה דחה ליברה הזמנה להעלות תערוכה של עבודותיו בביתן הפולני בביאנלה של ונציה ב-1997. הוא דחה את ההזמנה משום שאוצר הביתן התנה אותה בהשמטת עבודת הלגו מן התערוכה.
הערות שוליים

↑  להרחבה ראו Zbigniew Libera.
↑  להרחבה ראו Haus der Geschichte.
↑  http://raster.art.pl/gallery/artists/libera/libera_lego.htm.
↑  הילה שקולניק-ברנר, מגחיכים את הנאצים בתערוכה מפתיעה, באתר הארץ, 22 בנובמבר 2008
1 2  גילרמן, 2008.
↑  http://www.othervoices.org/2.1/feinstein/auschwitz.html.
↑  לטענת ליברה, הוא הראה לנציג חברת לגו רישומים של הדגם שהתכוון לבנות, אך זה לא גילה בו עניין (גילרמן, 2008).
ליאור הר-לב

| --- | --- |

 לידה:  18 באוגוסט 1966 (בן 58) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 http://www.liorharlev.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ליאור הר-לב (נולד ב-18 באוגוסט 1966) הוא במאי קולנוע, פרסומות ואמן חזותי.
ביוגרפיה

ליאור הר-לב נולד וגדל בחיפה. לאחר לימודי צילום בקמרה אובסקורה (1988-1989) המשיך ללימודי תעודה במגמת צילום סטילס ווידאו במכללת ויצו קנדה חיפה (1989-1993). בשנה השלישית ללימודיו כבר החל לביים ולערוך כתבות ווידאו קליפים ללהקות מוזיקה אזוריות עבור הטלוויזיה בכבלים - מת"ב חיפה (1992–1993). עם סיום לימודיו, בד בבד עם פתיחת ערוץ 2 המסחרי, עבר לתל אביב והחל לעבוד כעורך וידאו עצמאי offline ו-online של פרסומות, פרומואים לערוצים השונים וסרטים תעודיים (1993-1996). במקביל לעבודתו כעורך המשיך לביים קליפים (פורטרט, ריטה ועוד) וסרטוני אמנות שונים.
ב 1996 הר-לב זנח לחלוטין את העריכה והפך לבמאי פרסומות עצמאי. במהלך השנים ביים ליאור פרסומות למרבית החברות והמותגים הגדולים בישראל ונחשב כיום לאחד מבכירי במאי הפרסומות המקומיים. בין לקוחותיו ניתן למצוא את: אורנג', סמסונג, בנק לאומי, 012 קווי זהב, גולדסטאר, קוקה-קולה, שטראוס, בזק, סובארו, רנו, פג'ו, יונדאי, פוקס, רנואר, לי קופר ועוד רבים אחרים.
בין השנים 2002–2011 היה במאי הבית ושותף בחברת Og, אשר עסקה בהפקת פרסומות ותוכן לטלוויזיה.
הר-לב מיוצג ועובד כיום כבמאי גם בספרד, צרפת, איטליה וכן ברוסיה ומזרח אירופה.
במקביל לעבודתו המסחרית, שמר הר-לב לאורך השנים גם על ערוץ ביטוי אמנותי ואישי יותר ביצירת צילומי סטילס ווידאו ארט, ומדיה מעורבת, אותם הציג במספר תערוכות ופסטיבלים, ביניהם:
"Transmediale" – פסטיבל אמנות מדיה דיגיטלית בברלין, ב-"VideoZone" - הביאנלה לווידאו ארט בתל אביב, ""Traveling without Moving - תערוכת יחיד ביפו, ועוד.
בשנים 2008–2012 עבד הר-לב על סרטו העלילתי הראשון באורך מלא (90 דקות) – "אנחנו לא לבד". הסרט נכתב על ידי אחיו הצעיר, הסופר יזהר הר-לב, קיבל את תמיכת קרן הקולנוע הישראלי וזכה להקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים ה 29 בחיפה. הסרט (בהפקת יולי אוגוסט הפקות ו Og) מספר את סיפורו של שומר ביטחון (אוהד קנולר) בקניון גדול (דיזנגוף סנטר) אשר מתכונן לסוף העולם הקרב. זמן קצר לפני התאריך הגורלי הוא מכיר בקניון צעירה פרועה (אפרת בן יעקב) ומתאהב בה. הסרט הופץ ועלה למסכים במרץ 2012 והשתתף במספר פסטיבלים בעולם, ביניהם פסטיבל הקולנוע הבינלאומי ביוסטון, טקסס, שם זכה בפרס ה- Remi gold award .
ב-2013 עיבד לתסריט וביים את "בית, בכי", סרט קצר (14 דקות) אשר הוקרן בפסטיבל אפוס ה -4 לסרטי תרבות ואמנות שהתקיים במוזיאון תל אביב בפברואר 2013. הסרט מבוסס על סיפור קצר מאת אברי הרלינג ומספר על גבר (בועז הראל) שאינו מצליח להירדם כבר מספר לילות בגלל בכי בלתי נפסק שמקורו אינו ברור.
במהלך 2012 הר-לב יזם ויצר יחד עם במאית נוספת, בטינה פיינשטיין, פרויקט וידאו מחול - City Dance Project – אסופת סרטי מחול מודרני המתרחשים כולם במרחב הציבורי. זהו פרויקט מתמשך אשר מטרתו להציג מחול מודרני בדרך חדשה לקהל שלא היה נחשף אליו בדרך הרגילה. מטרת הפרויקט היא לבצע כל שנה בעיר אחרת בישראל ובעולם מספר נוסף של סרטים באופן זה. חמשת הסרטים הראשונים בפרויקט צולמו בירושלים.
פרסים לפרסומות

2001 London International Awards – Finalist. "012" TV Utilities category
2001 Promax L.A – Gold for best T.V campaign and best channel promo "YES"
2002 Promax Europe – Silver for Best Channel promo "YES+"
2004 EPICA – Finalist. "012" Public services category
תערוכות

נובמבר 2013 – וידאו ארט, "Through the peeping hole", תערוכה קבוצתית, אמפולי, איטליה
אוקטובר 2013 – סטילס ומדיה מעורבת, food processor 2" תערוכה קבוצתית, חלל קיר, תל אביב
יולי 2013 - סטילס ומדיה מעורבת, תערוכה קבוצתית "NotBook", בית העיר, תל אביב
אוגוסט 2011 – וידאו ארט, סטילס ומדיה מעורבת, תערוכת יחיד "Traveling without moving", הקונטיינר, יפו
פברואר 2004 - עבודת וידאו בפסטיבל מדיה דיגיטלית “Transmediale” ברלין
נובמבר 2004 - שתי עבודות וידאו, "VideoZones" הביאנלה השנייה לווידאו ארט, תל אביב
מרץ 2003 - מיצב וידאו על 4 מסכים, "women power" תערוכה קבוצתית, תיאטרון נוצר, יפו
פברואר 2003 - שלוש עבודות סטילס ווידאו ארט, "פובידיליה" תערוכה קבוצתית, תל אביב
נובמבר 2002 - שתי עבודות וידאו ארט, "VideoZones" הביאנלה הראשונה לווידאו ארט, תל אביב
לילה קאליף

| --- | --- |

 לידה:  2 בספטמבר 1971 (בת 53) דובאי, איחוד האמירויות 
 מוקד פעילות:  איחוד האמירויות הערביות 
 שפה מועדפת:  ערבית 
 פרופיל ב-IMDb
 
ליילה קאליף (בערבית: ليلى كليف בתעתיק: לִילַא כַּלִיףְ; נולדה ב-2 בספטמבר 1971) היא זמרת-יוצרת ותסריטאית בריטית, ילידת האמירויות.  היא החלה את הקריירה המוזיקלית שלה ב-1999, כשהוציאה את אלבומה הראשון "كفى حبل" (בתעתיק: "כַּפַא חבּל"). בשנת 2015, היא זכתה בפרס יוצר הסרטים של IWC בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של דובאי על התסריט שלה, كاتب الرسالة,   דרמה רומנטית המתרחשת בשנות ה-60 של המאה ה-20.
דיסקוגרפיה > אלבומים

كفى حبل (1999)
جسد الأكاذيب (2008)
דיסקוגרפיה > סינגלים

شكسبير في الحب (1999)
توقيت المشمش (1999)
جسد الأكاذيب (2008)
كما انا (2020)
العشاق لا يجتمعون
פילמוגרפיה

| שנה | שם הסרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2015 | كاتب الرسالة (בתעתיק: כַּאתִבּ א-רִסַאלַה) | במאי/תסריטאי | זכתה בפרס יוצר הסרטים של IWC‏ |
הערות שוליים

↑  Emirati Layla Kaylif wins IWC Filmmaker Award
↑  Emirati Layla Kaylif wins IWC Filmmaker Award at DIFF
↑  Diff 2015: Layla Kaylif wins $100,000
↑  Layla Kaylif Releases New Single 'As I Am' (אורכב 04.10.2020 בארכיון Wayback Machine)
↑  Northern Sky Layla Kaylif – Lovers Don’t Meet (אורכב 04.10.2020 בארכיון Wayback Machine)
↑  Emirati Layla Kaylif wins IWC Filmmaker Award - The National (אורכב 04.10.2020 בארכיון Wayback Machine)
↑  Dubai Festival: Tyro Helmer Layla Kaylif Wins IWC Filmmaker Award
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לילה קאליף".
מגדל סמארטורג

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מגדל משרדים
 שימוש:  משרדים, מסחר
 מיקום:  קואופווגיר
 מדינה:  איסלנד 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2006–2008 (כשנתיים)
 תאריך פתיחה רשמי:  11 בפברואר 2008
 אדריכל:  Arkís 
 מידות
 גובה:  77.6 מטר
 קומות:  20
 קואורדינטות:  64°06′09″N 21°52′50″W﻿ / ﻿64.10252778°N 21.88061111°W﻿ / 64.10252778; -21.88061111
 he
 
מגדל סמארטורג או סמארטורג 3 (באיסלנדית: Smáratorg Tower; Smáratorg 3) הוא המגדל הגבוה ביותר באיסלנד והמבנה החמישי בגובהו במדינה. הוא ממוקם בקואופווגיר, העיר השנייה בגודלה באיסלנד, דרומית לבירה רייקיאוויק.
במגדל 20 קומות וגובהו 77.6 מטרים. הוא משמש למשרדים ולמסחר.
בנייתו החלה ב־2006 והסתיימה כשנתיים לאחר מכן. הוא נפתח רשמית ב־11 בפברואר 2008.
המגדל במבט מרחוק
הערות שוליים

↑  "Smáratorg Tower (Kópavogur, 2008) | Structurae". Structurae (באנגלית). נבדק ב-2017-10-27.
ערך זה הוא קצרמרבנושא גורדי שחקים ובנושא איסלנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כללי הגישה הדומסטית בכלכלה הפוליטית הבין-לאומית

הגישה הדומסטית בכלכלה הפוליטית היא תפיסה תאורטית בתחום הכלכלה הפוליטית הבין-לאומית, המדגישה את חשיבותם של גורמים פנים-מדינתיים, סקטוריאליים וחברתיים בעיצוב התנהגותם של שחקנים בזירה זו.
על פי הגדרתו של תומאס אוטלי (Oatley), תחום הכלכלה הפוליטית הבינלאומית בוחן את המאבק שבין מרוויחים ומפסידים בסחר בינלאומי. שתי השאלות הכלליות בתחום זה הן: ראשית, כיצד מעצבת הפוליטיקה את החלטות החברה לגבי ניצול המשאבים העומדים לרשותה? ושנית, מהן ההשלכות של החלטות אלו? במשך מאה השנים האחרונות עסק המחקר בתחום הכלכלה הפוליטית הבינלאומית בניתוח סוגיות שונות על פי שלוש פרדיגמות מרכזיות: המרקנטיליזם, הליברליזם והמרקסיזם. ואולם, שלוש גישות אלה בוחנות את המדינה כיחידת בחינה, ומתקשות להסביר את הפן הדומסטי. על כן, במקביל התפתחו גישות המתמקדות בהתבוננות באינטראקציה בין אינטרסים סקטוריאליים ומוסדות פוליטיים, כהסבר לעיצוב מדיניות כלכלית בינלאומית.
ככלל, חוקרי הכלכלה הפוליטית הבינלאומית בוחנים את האינטראקציה בין כוחות שונים המשפיעים על התנהגותן של כלכלות ושל מדינות. בתחום זה, כמו במדעי החברה בכלל, קיימת מחלוקת בין תפיסות תאורטיות שונות, אשר ניתן לחלק באופן כללי על פי שני חתכים: יחסי הדומסטי והחיצוני בכלכלה הפוליטית ויחסי מדינה–חברה. על הכול מוסכם כי ישנם כוחות שונים המעצבים את התנהגותם של שחקנים בכלכלה הפוליטית אך ישנם חוקרים השמים דגש על הכוחות הבינלאומיים וממעיטים בחשיבותם של כוחות דומסטיים, וכן חוקרים המדגישים דווקא את הכוחות הלאומיים על פני כוחות גלובאליים. פרספקטיבות אלו מובילות להסברים שונים למשטרים מוניטריים, מדיניות סחר בינלאומית, אירועים היסטוריים רבים וכן התפתחויות עכשוויות בכלכלה הפוליטית הבינלאומית.
בערך זה יוצגו מודלים תאורטיים ספציפיים במסגרת הגישה הדומסטיות וכן מספר מקרי בוחן המדגימים את כוחה ההסברי של הגישה הדומסטית.
מודל רוגובסקי

מודל זה, שפותח על ידי רונלד רוֹגוֹבסקי (Ronald Rogowski), מתאר כיצד כוחות הכלכלה הבינלאומית משפיעים על הפוליטיקה הדומסטית במדינות, וכך מדגיש את חשיבותם של גורמים דומסטיים בקבלת החלטות. בכך, מציע רוגובסקי הסבר למערכת האינטרסים הסקטוריאליים במדינות, ולוּ ברמה הכלכלית. המודל מייחס את האינטרסים הסקטוריאליים בחברות השונות לפתיחות או חסמים לסחר, ואת הפערים בהתנהגותן של מדינות בזירת הסחר הבינלאומי בעיקר לשפע או נדירות של גורמי ייצור. על פי המודל, המפתח להבנת קואליציות במדינות הוא בשפע או בנדירות של גורמי ייצור. יחד עם זאת, יש להדגיש כי המודל אינו מתייחס כלל לגורמים אחרים שעשויים להשפיע על התנהגותה של מדינה או להתהוותן של קואליציות בתוכה, כגון דת, תרבות, מורשת היסטורית, מוסדות וכדומה.
על פי תיאורית סטולפר-סמואלסון (The Stolper-Samuelson Theorem), בכל כלכלה ישנם גורמי ייצור שונים – בעיקר הון, אדמה או עובדים – אשר חלקם נמצאים בשפע יחסי וחלקם במחסור יחסי. כמעט בכל כלכלה, גורמי הייצור הנמצאים במחסור ירוויחו ממדיניות פרוטקציוניסטית מצד המדינה, בעוד גורמי הייצור הנמצאים בשפע ירוויחו דווקא מפתיחת השוק והסרת חסמי סחר. כך, למשל, במדינה העשירה בעובדים אך ענייה בהון, בעלי ההון יעדיפו פרוטקציוניזם בעוד העובדים יפגעו מכך. לעומת זאת, באותה מדינה, ליברליזציה של הסחר תטיב עם העובדים אך תפגע בבעלי ההון.
על פי רוגובסקי, מבחינה אמפירית, במדינות שבהן יש שפע באדמה יהיה מחסור בעובדים, ולהפך. מדינות מפותחות הן מדינות בעלות שפע בהון, בעוד במדינות מתפתחות יש שפע בעובדים. מצב זה עלול ליצור במדינות הנפתחות או נסגרות לסחר בינלאומי קונפליקט בין האזורים הכפריים לעיר או בין מעמדות. על כך מוסיף רוגובסקי מימד פוליטי נוסף באמצעות שלוש טענות: ראשית, המרוויחים משינוי מדיניות סחר (בין אם בפרוטקציוניזם או בהסרת חסמים) ישאפו להעמיק ולהמשיך באותה מדיניות, בעוד "קורבנות" השינוי ינסו למנוע או לבטל אותו; שנית, אלו המרוויחים והמתעשרים משינוי במדיניות סחר יגדילו גם את כוחם הפוליטי; ושלישית, ככל שמתגברת השאיפה של סקטורים לקידום אינטרסים בזירה הפוליטית כך גדל הסיכוי שמקבלי ההחלטות בדרג הפוליטי יצליחו לעקוף מכשולים ויקדמו את אותם אינטרסים. במילים אחרות, חשיפה גדולה לסחר בינלאומי תגדיל את כוחן הפוליטי של קבוצות במדינה הקשורות בגורמי ייצור המצויים בשפע יחסי, על חשבון הקבוצות הקשורות בגורמי ייצור הנמצאים במחסור.
מודל גורמי הייצור (The Factor Model)

מודל זה מתבסס על ההנחה שלליברליזציה מסחרית ישנן השלכות חלוקתיות, אשר יוצרות תחרות פוליטית בין המרוויחים והמפסידים מכך, השואפים לקדם או להגן על האינטרסים הכלכליים שלהם. אחת מהנחות המוצא כאן היא שהעלאה או הורדה של מכסים יוצרת חלוקה מחדש של ההכנסה, אשר בתורה משפיעה על העדפות במדיניות הסחר. מודל זה מציע הסבר אחד למכניזם המאפשר זאת (מודל ענפי הייצור שלהלן מציע הסבר אחר).
הטענה המרכזית של מודל גורמי הייצור היא שמדיניות סחר מעוצבת כתוצאה מהתחרות, הקיימת בכל מדינה, בין שני גורמי ייצור – הון ועבודה. גורמי ייצור אלו יעדיפו תמיד מדיניות סחר שונה ואף מנוגדת, ולכן לעולם יתחרו על חלוקת ההכנסות הלאומית. טענה זו מתיישבת עם מודל רוגובסקי ותיאורית סטולפר-סמואלסון, שהוצגו לעיל: פתיחה לסחר מעלה את ההכנסה עבור גורם הייצור שנמצא בשפע ומקטינה את הרווחים של גורם הייצור הנדיר, ולהפך. במצב זה נוצרים אינטרסים פוליטיים לבעלי ההון ולעובדים בכל הקשור לקביעת מדיניות הסחר. לפי המודל, על פי רוב במדינות המתפתחות ישנו שפע של כוח עבודה ונדירות של הון בעוד במדינות מפותחות ישנו שפע בהון ונדירות בעובדים. כך, בעלי ההון במדינות המפותחות ישאפו לליברליזציה בעוד העובדים במדינות אלו ישאפו לפרוטקציוניזם. ולהפך – במדינות מתפתחות, בעלי ההון ישאפו לפרוטקציוניזם בעוד העובדים ישאפו לליברליזציה. תהליכים אלו יתרחשו עם פתיחת השווקים, אך תאורטית, לאחר זמן מה ללא חסמים כלל ייווצר איזון בין המדינות המתפתחות והמפותחות וכל מדינה תממש את יתרונה היחסי.
זוהי גישה פרסמונית המתארת את התפלגות הכוחות הדומסטיים בצורה ברורה. יחד עם זאת, לגישה זו מספר חסרונות בולטים. ראשית, מדובר בגישה מאוד תאורטית המרוחקת במידה רבה מהמציאות האמפירית. הנחת היסוד של מודל זה היא כי גורמי הייצור הם ניידים לחלוטין, וכך, העובדים בהכרח ימצאו עצמם מתניידים בשוק העבודה עם פתיחת השווקים ואילו הון ינתב עצמו בהתאם לכוחות השוק. כלומר, תאורטית אין כל הגבלה על התניידותם של גורמי הייצור מלבד הגורם הכלכלי – הימצאותם של גורמי ייצור בשפע או בנדירות. לעובדים לכאורה לא תהיה כל מגבלה במעבר לעבודה מסוג שונה לחלוטין, בתנועה גאוגרפית בארצם ובהתניידות חברתית. כמו כן, המודל מניח הומוגניות של העובדים ואינו מבחין בין עובדים מיומנים או לא מיומנים, מומחים או חסרי מומחיות, בעלי רקע, השכלה ויכולות שונות. נוסף על כך, המודל הוא כלכלי ותו לא ואינו לוקח בחשבון גורמים פוליטיים, חברתיים ואחרים, אשר ימנעו על פי רוב פתיחה מלאה ומוחלטת של השווקים.
מודל ענפי הייצור (The Sector Model)

מודל זה מנסה להסביר את אותן שאלות שמודל גורמי הייצור שלעיל מתייחס אליהן, כלומר כיצד משפיעה החלוקה מחדש שיוצרת הליברליזציה על התחרות הדומסטית בין המרוויחים והמפסידים מכך, וכיצד תחרות זו מעצבת את מדיניות הסחר ברמת המדינה. ההסבר שמציג מודל ענפי הייצור גורס כי דינמיקה זו מעוצבת על ידי התחרות בין ענפי ייצור (סקטורים) ולא בין גורמי ייצור. כאשר מכסים מועלים או מורדים, הן השכר והן שוויו של ההון עולים בסקטורים מסוימים ויורדים יחדיו בסקטורים אחרים. פתיחת הסחר גורמת אפוא לתחרות בין עובדים ובעלי הון בסקטורים ספציפיים המרוויחים מהסחר לבין עובדים ובעלי הון בסקטורים הנפגעים מכך.
על פי מודל זה, גורמי הייצור אינם ניידים לחלוטין, אלא ניידותם תלויה בסקטור בו הם מנוצלים. לדוגמה, הון המנוצל בתעשיית הטקסטיל (למכונות תפירה וכדומה) לא יוכל לעבור בקלות לתעשיית המחשבים, אם בכלל. כך, עובדים המועסקים שנים רבות בתעשיית הטקסטיל לא יוכלו בהכרח לרכוש את המומחיות הנדרשת ולא יוכלו להתנייד לתעשיית המחשבים. כאמור לעיל, ישנם גורמים גאוגרפיים, לוגיסטיים, פסיכולוגיים ותרבותיים אשר בפועל מונעים מגורמי הייצור להתנייד, כפי שמניח מודל גורמי הייצור.
במצב זה, כאשר פתיחת הסחר משפיעה הן על ההון והן על העובדים בסקטור ספציפי באותו האופן, לא ניתן לדבר על אינטרס משותף של העובדים הסותר את האינטרס במשותף של בעלי ההון בנוגע למדיניות סחר. לדוגמה, במדינות מפותחות הנפתחות לסחר עובדי הטקסטיל מפסידים בעוד עובדי המחשבים מרוויחים – כלומר אין להם אינטרס משותף כלל בנוגע למדיניות סחר. ניתן אף להגדיר במדויק אילו תעשיות ירוויחו מפתיחת הסחר ואילו תעשיות יפסידו מכך: הון ועובדים המועסקים בתעשיות שבהן יש לאותה כלכלה יתרון יחסי ירוויחו מפתיחת סחר. בכלכלות מפותחות מדובר בדרך כלל בתעשיות היי-טק, כגון מחשבים, ביוטכנולוגיה ותרופות. סקטורים אלה מסווגים כמוטי ייצוא. לעומת זאת, הון ועובדים המועסקים בתעשיות שאין בהן לאותה כלכלה יתרון יחסי (גורם הייצור בנדירות יחסית) יפסידו מפתיחת הסחר. במדינות המפותחות הכוונה היא להון ולעובדים במועסקים בתעשיות הנתמכות על ידי כוח עבודה רב, כגון טקסטיל, נעליים וכדומה. סקטורים אלו מסווגים כמתחרי ייבוא. על פי המודל, הדינמיקה הדומסטית במדינות מעוצבת בתחרות שבין סקטורים מוטי ייצוא לבין סקטורים מתחרי ייבוא.
להלן טבלה המשווה בין מודל גורמי הייצור למודל ענפי הייצור:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ‏ | מודל גורמי הייצור | מודל ענפי הייצור |
| השחקנים המרכזיים | גורמי ייצור או מעמדות | תעשיות או סקטורים |
| עד כמה ניידים גורמי הייצור? | ניידים לחלוטין בין הסקטורים השונים בכלכלה | גורמי הייצור אינם ניידים כלל בין הסקטורים השונים |
| המרוויחים והמפסידים מסחר בינלאומי פתוח | המרוויחים: גורמי ייצור שבשפע – הון במדינות המפותחות;  המפסידים: גורמי ייצור נדירים – עובדים במדינות המפותחות | המרוויחים: הון ועובדים בתעשיות מוטות ייצוא;  המפסידים: הון ועובדים בסקטורים מתחרי ייבוא |
| המימד המרכזי על התחרות על מדיניות הסחר | במדינות המפותחות העובדים תומכים בפרוטקציוניזם בעוד בעלי ההון תומכים בליברליזציה | הסקטורים המתחרים בייבוא יתמכו בפרוטקציוניזם בעוד הסקטורים מוטי הייצוא יתמכו בליברליזציה |
בעיית הפעולה הקולקטיבית (The Collective Action Problem)

עד כה דובר על מערכת האינטרסים הדומסטית במדינות המעצבת את מדיניות הסחר ומושפעת ממנה. אך האם אינטרס משותף של קבוצה רחבה בהכרח בא לידי ביטוי בלחץ פוליטי משמעותי? האם קבוצה בעלת אינטרס משותף בהכרח תתארגן לכדי קבוצת אינטרס בעלת עוצמה? לעיתים קרובות נלקח הדבר כמובן מאליו, כי אם לקבוצה מסוימת יהיה אינטרס משותף, הרי שנטייתה תהיה לקדם אינטרס זה. עם זאת, טוען מנסור אולסון (Mancur Olson) כי על פי רוב, בני האדם הרציונליים, השואפים לקדם את האינטרסים העצמיים שלהם, דווקא לא יפעלו לקידום אינטרס קבוצתי.
בעיית הפעולה הקולקטיבית היא תוצאה של "טרמפיסטיוּת"(free riding), כלומר מצב שבו בני אדם מסתמכים על אחרים שיישאו במחיר עבור תוצאה שממנה הם נהנים. בכל קבוצה גדולה בעלת מטרה משותפת, חברי הקבוצה יחושו ברווחים רק אם המטרה המשותפת תושג, אך התרומה של כל אדם למאמץ המשותף תהיה קטנה מדי מכדי להשפיע על קידומה. כך, למשל, על פי אוטלי, בארצות הברית ישנו ציבור צרכנים שגודלו כ-200 מיליון איש, אשר חולק אינטרס משותף בסחר חופשי; אך כדי לקדם אינטרס משותף יש צורך בקבוצת אינטרס, המצריכה השקעה כספית. חרף גודלו של הציבור שיהנה מייצוג האינטרס של הצרכנים, אין לאינדיבידואלים תמריץ לתרום מזמנם או מכספם לקידום המטרה של קבוצה כה גדולה. מעבר לכך, גם אם קבוצת אינטרס תצליח בפעילותה, הרי שהרווחים יגיעו לכל חברי הקבוצה הרלוונטית, בין אם תרמו למאמץ הקבוצתי ובין אם לאו, וחלקו של כל פרט יהיה קטן.
לעומת זאת, בקבוצות קטנות בעלות אינטרס משותף הדינמיקה מורכבת יותר; בקבוצות קטנות קיים סיכוי גבוה יותר לפעילות וולונטארית לטובת הקבוצה, בין היתר משום שרווחים המתחלקים בין פחות פרטים משאירים יותר רווח לכל פרט. כתוצאה מכך, עלול להיווצר מצב שבו למעטים יש כוח פוליטי רב יותר מאשר לרבים; ייתכן מצב שבו לתעשיינים, למשל, תהיה קבוצת אינטרס חזקה לקידום מדיניות פרוטקציוניסטית, בעוד לצרכנים, שייפגעו מהעדר התחרותיות, לא תהיה קבוצת אינטרס כלל.
לבעיית הפעולה הקולקטיבית ישנן מספר השלכות בתחום מדיניות הסחר. ראשית, ליצרנים ישנה השפעה רבה יותר מאשר לצרכנים, שכן בעוד הצרכנים הם קבוצה גדולה הנוטה ל"טרמפיסטיות", היצרנים הם קבוצה קטנה בעלת תמריץ חזק לפעולה משותפת. שנית, למדיניות סחר תהיה נטייה טבעית לכיוון פרוטקציוניזם. הסיבה לכך היא שמכסים מיטיבים עם קבוצה קטנה של תעשיות, בעוד שעלותם מתחלקת בין קבוצה גדולה מאוד של צרכנים. על פי הרציונל שלעיל, קבוצות קטנות יצליחו לקדם את האינטרס המשותף שלהן יותר מאשר קבוצות גדולות. שלישית, ממשלות ינקטו בליברליזציה חד-צדדית לעיתים רחוקות מאוד.
מקרי בוחן היסטוריים > הפוליטיקה הדומסטית בסדר המוניטרי הבינלאומי: תקן הזהב

סוגיה זו מבוססת על מאמרו של לורנס ברוז (Lawrence Broz), המנתח את התנהגותן של מעצמות אירופה – בריטניה, צרפת וגרמניה – בשלהי המאה ה-19 ביחס לתקן הזהב. טענתו של ברוז היא כי משטר מוניטארי בינלאומי יכול להתקיים רק אם הוא תואם להעדפות דומסטיות במדינות החברות בו. בהמשך לכך, יציבותו של תקן הזהב הייתה תלויה למעשה ביצירתן של קואליציות דומסטיות תומכות במדינות אלו.
משטר מוניטארי בינלאומי הוא מערכת של עקרונות, כללים והסכמות המסדירים את התנהגותן מוניטארית של מדינות. מבחינה כלכלית, מדובר במוצר ציבורי חיובי, שכן בהיעדר פערי שערי מטבע, יכולים סחורות, שירותים והון לחצות גבולות וכך להעלות את הרווחה הכללית ולקדם יעילות. ואולם, מבחינה פוליטית, הדבר אינו טבעי כלל וכלל שכן מדינאים מתמודדים עם כוחות דומסטיים הטרוגניים, המשפיעים על קבלת החלטות. בכל מדינה ישנו מבנה דומסטי מעט שונה, המבוסס על היסטוריה, תרבות, מוסדות וכו', אשר משפיע על התנהגותה של המדינה בכלכלה העולמית. על פי רוב, הנטייה במחקר היא לראות במדינות החברות במשטר מוניטארי משותף כמי שחולקות מטרות וסדרי עדיפויות דומים. טענה זו היא בעייתית, על פי ברוז, שכן ישנם כאמור פערים בין המדינות, כפי שבא לידי ביטוי, בין היתר, בסדרי עדיפויות שונים.
ניתן לסווג מדינות, בין היתר, על פי האוריינטציה הכלכלית שלהן. מדינות המעורבות עמוקות במסחר הבינלאומי יעדיפו יציבות בשערי חליפין על חשבון גמישות בקביעת השער, בעוד מדינות בעלות חשיפה נמוכה יחסית למסחר בינלאומי יעדיפו גמישות בשער המטבע המקומי, שתאפשר להן להתמודד עם תנודות בכלכלה המקומית והבינלאומית. כבר כעת, אם כן, ניתן לראות שלקבוצות שונות בתוך המדינות עשויים להיות אינטרסים סותרים ביחס למדיניות מוניטארית. מבחינת המדינה, ישנו אינטרס ברור לשמור על שביעות רצון של קואליציות דומסטיות (מוצר פרטי) – ובו-זמנית ישנו אינטרס לשמור על יציבות המערכת המוניטארית הבינלאומית (מוצר ציבורי). במקרים שבהם האינטרסים הללו סותרים זה את זה, מחפשות המדינות את האיזון, על פי יכולתן.
תקן הזהב הקלאסי הוא משטר מוניטארי בינלאומי אשר כלל מדינות המוכנות להתחייב לשני עקרונות התנהגותיים ברורים: ראשית, על המדינות לאפשר קנייה ומכירה של זהב במטבע המקומי שלהן במחיר קבוע ללא כל תנאי או מגבלה; שנית, על הרשויות המוניטאריות לאפשר חרות מלאה לייבא ולייצא זהב, ללא מגבלה כמותית וללא קשר לאזרחות או נתינות. כלומר, על המדינות לשמור על שער חליפין יציב ולהימנע מכל מגבלה על תנועת הון. ועם זאת, יש להדגיש כי מדובר במודל תאורטי, אשר גם בתקופות בהן היה קיים באופן רשמי, הוא לא מומש על ידי המדינות בצורה מיטבית. להלן מקרי הבוחן של בריטניה, צרפת וגרמניה במאה ה-19.
מקרי בוחן היסטוריים > הפוליטיקה הדומסטית בסדר המוניטרי הבינלאומי: תקן הזהב > המקרה של בריטניה

בריטניה הפגינה מחויבות גבוהה לתקן הזהב ולעקרונות המחייבים הנגזרים ממנו. החל ממחצית המאה ה-19 שימש הפאונד הבריטי, שנחשב עקב כך למטבע יציב ובטוח, כמטבע העיקרי במסחר הבינלאומי ובמערכת הפיננסית הבינלאומית. בריטניה אף נתנה ערבות למשטר מוניטרי זה. מבחינה דומסטית, הייתה קואליציה שתמכה בכך בין הבנקים ובעלי הקרקעות האריסטוקרטים. הגורמים שהתנגדו לתקן הזהב ותמכו בהשהייתו בשנות המשבר של 1821–1879 היו חקלאים (שאינם בעלי הקרקעות) ובעלי מלאכה שונים; ברור אפוא שהכוח הפוליטי היה בידי הבנקאים ובעלי הקרקעות העשירים. הסקטורים שהתנגדו לתקן הזהב היו קשורים בגורמי הייצור ובענפי הייצור שנפגעו מפתיחת השווקים, ועל אף שהמתנגדים היו קבוצה גדולה בבריטניה, נבצר מהם מליצור קבוצת אינטרס חזקה שתשפיע על מדיניות הסחר של המדינה.
מקרי בוחן היסטוריים > הפוליטיקה הדומסטית בסדר המוניטרי הבינלאומי: תקן הזהב > המקרה של צרפת

מחויבותה של צרפת לתמיכה בתקן הזהב הייתה נמוכה בשנות קיומו, כפי שבא לידי ביטוי בהגבלות על תנועת הון ובניסיון להגן על שער החליפין על ידי הגדלת עתודות הזהב במדינה. כתוצאה מכך, מערכת הבנקאות הצרפתית והפרנק הצרפתי לא היו אטרקטיביים באופן יחסי. מבחינה דומסטית, לאחר המהפכה הצרפתית לא נשארה שכבה של בעלי קרקעות אריסטוקרטים, והקרקעות חולקו לחקלאים קטנים שעיבדו אותן בעצמם ומכרו בשוק המקומי. התעשייה הצרפתית הייתה אף היא בעד פרוטקציוניזם יחסי, לאור היעדר תחרותיות מספקת ביחס לעולם. למערכת הבנקאות הצרפתית, ששרתה בעיקר את הכלכלה המקומית, היה אינטרס לשמר את ההגבלה על תנועת הון ואת הריבית היציבה. כך, המבנה החברתי-פוליטי בצרפת מנע שיתוף פעולה מלא עם תקן הזהב.