סטיבן לויצקי
הגותו

לויצקי ידוע בעבודתו עם לוקאן ואי (Lucan Way) אודות סוג של משטרי כלאיים שהם מאפיינים כ"סמכותנות תחרותית". במשטרים אלו מקובל מצד אחד להתייחס למוסדות הדמוקרטיים כאמצעי להשגה ולהפעלה של כוח פוליטי, ומצד שני בעלי תפקידים מפרים את הנורמות של אותם מוסדות באופן תדיר, עד שהמשטר לא מצליח לעמוד בתנאי ההבסיס של דמוקרטיה. במערכת כזו, בעלי תפקידים כמעט תמיד שומרים על אחיזתם בשלטון, כי הם משתמשים במנגוני המדינה כדי לדכא אופוזיציה, לעצור ולהפחיד יריבים פוליטיים, לשלוט בסיקור התקשורתי ולהתערב בתוצאות הבחירות. כשהשניים כתבו אודות התופעה ב-2002, הם ניתחו את סרביה תחת סלובודן מילושביץ' ורוסיה תחת ולדימיר פוטין, כמקרים מייצגים של משטרי סמכותנות תחרותית.
בשנת 2015 פרסם יחד עם גלן וויל (Glen Weyl) מאמר דעה בוושינגטון פוסט שכותרתו "אנחנו ציונים כל חיינו. זו הסיבה שבחרנו להחרים את ישראל". בפתחו של המאמר כתבו:
בדומה ליהודים פרוגרסיבים אחרים, תמיכתנו בישראל הושתתה על שתי קונבנציות: ראשית, ש[הקמת] מדינה הייתה הכרחית כדי להגן על עמנו מפני אסון עתידי; ושנית, שכל מדינה יהודית תהיה דמוקרטית, ותאמץ את ערכי זכויות האדם האוניברסליות שרבים החשיבו כלקח מהשואה. צעדים לא דמוקרטיים שננקטו במרדף אחר הישרדותה של ישראל, כמו כיבוש הגדה המערבית ועזה ושלילת זכויות בסיסיות לפלסטינים החיים שם, נתפסו כזמניים. אבל עלינו להתמודד עם המציאות: הכיבוש הפך קבוע. כמעט חצי מאה לאחר מלחמת ששת הימים, ישראל מסדירה משטר דמוי האפרטהייד שכנגדו הזהירו רבים ממנהיגיה לשעבר.
בשנת 2018, פרסם לויצקי עם עמיתו בהרווארד דניאל זיבלט את הספר איך דמוקרטיות מתות (How Democracies Die). בספר זה נבחנים התנאים שיכולים להוביל דמוקרטיות להתמוטטות מבפנים בהפיכה עצמית, בשונה מהטמוטטות בעקבות אירועים חיצוניים כמו הפיכות צבאיות או פלישות זרות.
דיקטטורות מובהקות נעלמו מרוב מדינות העולם. הפיכות צבאיות והשתלטויות אלימות אחרות על השלטון הן דבר נדיר. ברוב המדינות מתקיימות בחירות סדירות. דמוקרטיות עדיין מתות, אך באמצעים שונים. מאז תום המלחמה הקרה, רוב התמוטטויות הדמוקרטיות לא נגרמו בידי גנרלים וחיילים, אלא בידי הממשלות הנבחרות עצמן. כמו צ'אווס בוונצואלה, מנהיגים נבחרים ערערו את המוסדות הדמוקרטיים בגאורגיה, הונגריה, ניקרגואה, פרו, הפיליפינים, פולין, רוסיה, סרי לנקה, טורקיה ואוקראינה. נסיגתן לאחור של דמוקרטיות מתחילה כיום בתיבת הקלפי. [...] מאחר שאין רגע יחיד – לא הפיכה, לא הכרזה על המשפט הצבאי ולא השעייה של החוקה – שבו המשטר 'חוצה את הקווים' בצורה ברורה לעבר דיקטטורה, דבר אינו מדליק את נורות האזהרה של החברה. התרעות על ניצול לרעה של השלטון עלולות להיתפס כהגזמות או קריאות 'זאב זאב'. עבור רבים, שחיקתה של הדמוקרטיה כמעט ואינה מובחנת.
המקור באנגלית
Military coups and other violent seizures of power are rare. Most countries hold regular elections. Democracies still die, but by different means. Since the end of the Cold War, most democratic breakdowns have been caused not by generals and soldiers but by elected governments themselves. Democratic backsliding today begins at the ballot box. [...] Because there is no single moment—no coup, declaration of martial law, or suspension of the constitution—in which the regime obviously “crosses the line” into dictatorship, nothing may set off society’s alarm bells. Those who denounce government abuse may be dismissed as exaggerating or crying wolf. Democracy’s erosion is, for many, almost imperceptible.
הספר זכה לשבחים רבים, ובילה מספר שבועות ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס וברשימת רבי המכר של השבועון הגרמני דר שפיגל. הספר הוכר כאחד מספרי העיון הטובים ביותר של 2018 על ידי הוושינגטון פוסט, טיים ו-Foreign Affairs. לויצקי וזיבלט גם כתבו יחד מאמרי דעה רבים על הדמוקרטיה האמריקאית בניו יורק טיימסואת הספר רודנות המיעוט.