stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארמון ראשי המסדר של אבירי רודוס
הערות שוליים

↑  UNESCO World Heritage Centre, Medieval City of Rhodes, UNESCO World Heritage Centre (באנגלית)
| אתרים בעיר רודוס |
| --- | --- | --- |
| עיר ימי הבניים | ארמון ראשי המסדר של אבירי רודוס • בית החולים של האבירים • רחוב האבירים ברודוס |  |
| יהדות רודוס | בית הקברות היהודי ברודוס • המוזיאון היהודי של רודוס • לה ג'ודריה • בית הכנסת קהל שלום |  |
| מוזיאונים | המוזיאון הארכאולוגי של רודוס |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4642014-9  NKC: kn20020403016  RERO: 02-A024215129  VIAF: 235679059   WorldCat (עם VIAF): 235679059
אן מקבת'

| --- | --- |

 לידה:  25 בספטמבר 1875 בולטון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  23 במרץ 1948 (בגיל 72) קאמבריה, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות של גלאזגו 
 תחום יצירה:  רקמה, עיצוב טקסטיל, אמנות שימושית, lacemaking 
 זרם באמנות:  אסכולת גלאזגו 
 
אן מקבת' (באנגלית: Ann Macbeth;‏ 25 בספטמבר 1875 – 23 במרץ 1948) הייתה רוקמת, מעצבת, מורה וסופרת בריטית, חברה בתנועת גלאזגו ומקורבת לצ'ארלס רני מקינטוש. היא גם הייתה סופרג'יסטית פעילה ועיצבה כרזות לתנועות פמיניסטיות.
ראשית חייה

מקבת׳ נולדה בפרבר בולטון של האליוול, ולמדה בבית הספר לאמנות של גלאזגו.  כשמקבת׳ הייתה ילדה, היא עברה התקף קדחת. היא הייתה הבכורה מבין תשעה ילדים. אביה היה נורמן מקבת', מהנדס מכונות, ואמה הייתה אנני מקניקול.
היא באה מרקע אמנותי: דודיה כללו את האמנים רוברט ווקר מקבת' והנרי מקבת'-רייבורן וסבה מצד אביה היה הפורטרט נורמן מקבת'. בשנת 1902, היא השתתפה ב"מדור הסקוטי" של התערוכה הבינלאומית הראשונה לאמנות דקורטיבית מודרנית בטורינו. שם זכתה במדליית כסף על עיצוב סמל גלאזגו של האגודה הבריטית לקידום המדע.
הוראה

לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר לאמנות בגלאזגו בשנת 1901, הפכה מקבת' לעוזרת של ג'סי ניוברי ועבודת הרקמה המרשימה שלה זכתה לסיקור קבוע במגזין סטודיו. בשנת 1906 היא החלה ללמד עבודת מתכת בבית הספר לאמנות של גלאזגו. שם גם לימדה גם כריכת ספרים מ-1907 עד 1911, וקישוט קרמיקה מ-1912 ואילך.
משנת 1902 עד 1911 בערך, מחלקת עבודות היד הייתה הגדולה מבין מדורי המלאכה בבית הספר לאמנות של גלאזגו. הייתה דרישה שכל תלמידות בית הספר בגלאזגו ילמדו לתפור. המחלקה שנבנתה על ידי ניוברי, מקבת ותלמידיהם הייתה משני סוגים עיקריים: הסגנון הנועז, המעוצב בהשראת הטבע ונמצא על פריטים פרקטיים, או הסגנון האסתטי המקובל יותר המורכב מתמונות, שנמצאו על מסכי אש או וילונות בכנסיות. ניוברי אולי הייתה הנועזת מבין שני המעצבות, אם כי מקבת׳ רקמה פאנלים בצורה נרחבת יותר עם תפרים אקספרסיביים. לוחות רקומים אלה הציגו נערות צעירות עם זרים או נערות הממוקמות בתוך נוף, בדומה לחלקי הזכוכית הצבעונית של התקופה.
בשנת 1908 היא ירשה את ג'סי ניוברי כראש המדור לעבודות רקמה בבית הספר לאמנות של גלאזגו, ובשנת 1912 היא הפכה למנהלת הלימודים בסטודיו לאמנויות רקמה-דקורטיביות. ב-1911 היא השתתפה בתכנון התערוכה הסקוטית להיסטוריה, אמנות ותעשייה לאומית, כשהיא יושבת בוועדה של המדור דקורטיבי ואמנויות יפות.
יחד עם הפסיכולוגית החינוכית מרגרט סוונסון פרסם מקבת' את ספר הלימוד Educational Needlecraft בשנת 1911. ספר הלימוד זכה להערכה בינלאומית והשפיע רבות על הוראת עבודת המחט. המקצוע נשאר בסילבוס של בתי הספר הסקוטיים עד שנות ה-50. שיעורי הרקמה בבית הספר לאמנות בגלאזגו היו פתוחים לקהילה כולה. שיעורי השבת למורים, העניקו תעודה ממחלקת החינוך הסקוטית. בהוראה ובפרסומים שלה הפיצה מקבת' את הגישה הרדיקלית לעיצוב של תנועת גלאזגו והוציאה לפועל את הרעיונות של תנועת האמנויות והאומנות. היא העלתה את מעמד ההלבשה הביתית ועודדה נשים ליצור בגדים אינדיבידואלים משלהן. היא הביאה שמלות מעוצבות בהישג ידן של נשים באמצעים צנועים על ידי תמיכה בשימוש ב"חומרים צנועים" כמו כותנה ופשתן. בפרסומים שלה עודדה מקבת' דור חדש של מעצבות-אומנות.
השימוש בחומרים צנועים הפריד בינה לבין בעלי מלאכה מחוג מוריס, שהשתמשו במשי עשיר. מקבת׳ חשבה שהמשי והסאטן הפופולריים ביותר בקרב הדור הקודם של רוקמי האמנות לא רק שהם יקרים יותר, אלא "באמת פחות אמנותיים".
משנת 1920 ואילך לימדה מקבת גם מלאכת יד במכון לנשים והשתתפה בתוכניות להקלה על המצוקה הכלכלית המקומית. בספרה "עבודות עור רקומות ושרוכים" קוננה מקבת על כך שנשים ייצרו מלאכת יד בזמנן הפנוי והפחיתו מערך עבודתן על ידי תשלום נמוך עבורה, כך שכמעט ולא כוסתה עלות החומרים. באמצעות עבודת ההוראה שלה במכון לנשים שמה מקבת׳ למטרה לייצר אמצעי פרנסה לעובדי מלאכה על ידי יצירת סגנונות עבודה אזוריים.
אקטיביזם פוליטי

מקבת׳ עיצבה את הדגל עבור מצעד אדינבורו 1908 של האיחוד הלאומי של אגודות זכות הבחירה לנשים. באוקטובר 1909 הוצגה לסניף גלאזגו של איגוד הנשים החברתי והפוליטי, האגף המיליטנטי של הקמפיין למען זכות הבחירה לנשים בבריטניה, כרזה רקומה שעוצבה על ידי מקבת'. עבור תערוכה משנת 1910 עיצבה מקבת את הבאנר - שמיכת פשתן עם החתימות הרקומות של 80 סופרג'טים, לאחר מכן הוא שימש ככרזה.
מלבד העבודה כיוצרת כרזות זכות בחירה, הייתה מקבת גם חברה באיגוד החברתי והפוליטי של נשים, והיא עסקה בפעולה אקטיבית. כתוצאה מכך היא נכלאה אף שאינה מופיעה בדיווחים בבית המשפט או בעיתונים, נראה שהיא עשתה זאת בשם בדוי; אופי פעולתה אינו ידוע. במכתב למזכיר בית הספר לאמנויות בגלאזגו ממאי 1912 הודתה לו מקבת על "מכתביו החביבים" וכתבה "אני עדיין הרבה פחות נמרצת ממה שציפיתי... לאחר מאסר בודד של שבועיים עם האכלה בכפייה". לאחר שהות בכלא ב-1912 היא נזקקה לטיפול של מספר חודשים כ"נכה למחצה".
מנהל בית הספר תמך מאוד במקבת' במהלך תקופת ההחלמה שלה. מקבת' קיבלה "כל שיקול עד שיהיה מספיק כוח כדי לחזור לעבודה". רמה זו של מחויבות הדגישה הסכמה בשתיקה של אמנים הדוגלים בעניין זכות הבחירה מצד מנהלי בית הספר.
תפוקה אמנותית

מקבת הפכה לרוקמת ומעצבת ידועה. התפוקה הפוריה שלה כללה כריכות ספרים, עבודות מתכת ועיצובים עבור יצרני השטיחים אלכסנדר מורטון ושות', האחים דונלד מדנדי. מקבת סיפקה גם עיצובי רקמה בסגנון אר נובו שהופיעו בקטלוגים של הזמנות הדואר של המשרד עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. עיצוביה נמכרו על ידי ליברטי כהעברות גיהוץ לרקמה של שמלות ורהיטים.
בשנת 1920 עברה מקבת לפטרדייל בווסטמורלנד, קומבריה. היא נשארה מרצה אורחת בבית הספר לאמנויות בגלאזגו עד פרישתה בשנת 1928. היא הגתה שיטה פשוטה של אריגת שטיחים שפורסמה בספרה בשנת 1929. היא טענה שמכונות יביאו לדמוקרטיזציה של עיצוב וכי אומנים המבינים את פעולת המכונות יוכלו להגיע לאיכות אמנותית גבוהה. בקיץ חיה מקבת׳ על צוק בהלוולי בבית בעיצוב עצמי ותארה את הגבעות המקומיות ברקמה. מחוץ לבית היא צבעה את החוטים שלה בבורות.
פרסומים

מקבת פרסמה שישה ספרים על רקמה:
Educational Needlecraft (פורסם לראשונה ב-1911, עם מרגרט סוונסון)
The Playwork Book (פורסם לראשונה ב-1918)
School and Fireside Crafts‏ (פורסם לראשונה ב-1920 עם מיי ספנס)
The Country ספר שטיחים (פורסם לראשונה ב-1921)
אריגת מחטים (פורסם לראשונה ב-1922)
עבודות תחרה וריקמה (פורסם לראשונה ב-1924).
הערות שוליים

1 2  Juliet Ash, Elizabeth Wilson (1990). Chic Thrills: A Fashion Reader. Edinburgh: Canongate. pp. 215–217. ISBN 1-84195-151-X.
↑  Cunningham, Jennifer (21 June 2007). "How Scotland forged itself a bold and beautiful future A new exhibition celebrates the Arts and Crafts movement . . . and how it empowered women". The Herald. Archived from the original
↑  "Saints in the Oxford DNB". Oxford Dictionary of National Biography (online ed.). Oxford University Press. 23 September 2004
↑  Arthur, Liz (1990). Ann Macbeth (1875–1948), pp. 153–55, Glasgow Girls. Women in Art and Design, 1880-1920. (Ed. Jude Burkhauser). Edinburgh: Canongate. p. 153.
↑  Elizabeth L. Ewan; Sue Innes; Sian Reynolds; Rose Pipes (2006). The Biographical Dictionary of Scottish Women. Edinburgh University Press. pp. 216
↑  Cumming, Elizabeth (November 2014). "The Arts and Crafts Movement in Scotland: A History Annette Carruthers". The Journal of Modern Craft. 7 (3): 335–339.
↑  Arthur, Liz (1992). Jessie Newbery (1864–1948), pp. 147–51, Glasgow Girls. Women in Art and Design, 1880-1920. (Ed. Jude Burkhauser). University of California Press. p. 151.
↑  Scottish National Exhibition: Catalogue of the Decorative and Ecclesiastical Arts Section. Glasgow: Dalross Limited. 1911. p. 1.
↑  "Ann Macbeth: Book Designer". GSofA Library. 10 March 2015.
↑  Walker, Lynne; Callen, Anthea (1980). "Women Artists of the Arts and Crafts Movement, 1870-1914". Woman's Art Journal. 1 (2): 69.
↑  Juliet Ash, Elizabeth Wilson (1990). Chic Thrills: A Fashion Reader. Edinburgh: Canongate. pp. 221–222
↑  Lynn Abrams (2006). Gender in Scottish History Since 1700. Edinburgh University Press. pp. 62
↑  Elizabeth Crawford (2003). The Women's Suffrage Movement: A Reference Guide 1866-1928. Routledge. p. 254.
↑  "Glasgow Girl Ann Macbeth and a Recent Acquisition". The Glasgow School of Art’s Archives and Collections
↑  Elizabeth Wilson (1989). Through the Looking Glass: A History of Dress from 1860 to the Present Day. BBC Books. p. 62.
↑  "Hand, Heart & Soul – The Arts and Crafts Movement in Scotland"
↑  Garrett, Miranda; Thomas, Zoë, eds. (2019). Suffrage and the Arts
↑  Linda Cluckie (2008). The Rise and Fall of Art Needlework: Its Socio-economic and Cultural Aspects. Arena Books. p. 143.
↑  Educational Needlecraft | by Margaret Swanson and Ann MacBeth, chestofbooks.com
↑  Macbeth, Ann (1930). "School and Fireside Crafts". Methuen &
↑  Macbeth, Ann (1932). "The Country Woman's Rug Book". Dryad Press
↑  Macbeth, Ann (1930). "Embroidered and Laced Leather Work". Methuen & Co.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1136605290  ISNI: 0000 0000 6706 3330  LCCN: nb2004313196  NKC: xx0208339  NLA: 35318121  NTA: 399376054  RKD: 51644  SNAC: w6jg00sx  ULAN: 500004867  VIAF: 43816057   WorldCat (עם VIAF): 43816057 
אן מקבת׳, איור במגזין סטודיו, 1902
אן מקבת׳, כרזה רקומה, במגזין סטודיו, 1910
אן מקבת׳, דיוקן של נערה, ציור, 1904
ארמון קינגס לאנגלי

| --- | --- |

צילום האזור בו שכן ארמון קינגס לאנגלי
 מידע כללי
 סוג:  בית אחוזה אנגלי, ארמון, חורבות 
 מיקום:  קינגס לאנגלי 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־13
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־13 
 קואורדינטות:  51°42′43″N 0°27′32″W﻿ / ﻿51.7119°N 0.458889°W﻿ / 51.7119; -0.458889
  (למפת אנגליה מוגדלת) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי ארמון קינגס לאנגלי(למפת אנגליה רגילה) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי ארמון קינגס לאנגלי
 
ארמון קינגס לאנגלי (באנגלית: Kings Langley Palace) שימש במהלך המאה ה-13 כארמון המלכים מבית פלנטג'נט (Plantagenet). הארמון נמצא בכפר קינגס לאנגלי, הקרוי על שם הארמון, בהרטפורדשייר, צפונית מערבית ללונדון שבאנגליה.
היסטוריה

הארמון נבנה ביוזמת המלכה אלינור מקסטיליה, שבשנת 1276 רכשה את האחוזה שהייתה בכפר והורתה להקים את הארמון ואת פארק ציד הצבאים על גבעה בסמוך לכפר.
האזכור הראשון בכתובים לקיום הארמון הוא כתב זימון שהוציא אדוארד הראשון, מלך אנגליה בשנת 1299, ובו הוא דורש מהבישוף של נוריץ' להגיע לארמון. בשנת 1349, בשל פרוץ מגפה בלונדון, העביר המלך אדוארד השלישי את חצר המלוכה לארמון קינגס לאנגלי, והמלך ריצ'רד השני נהג לחגוג את חג המולד בארמון זה. 
הארמון נפגע בשריפה בשנת 1431. הוא שוקם חלקית אך לא שב לשימוש מלא. האירוע הרשמי האחרון המתועד שנערך בארמון היה בשנת 1476, עת ויליאם וולינגפורד, ראש מנזר סנט אולבנס, ערך בארמון נשף רשמי עבור הבישוף של לאנדאף.
תיעוד משנת 1591 מציין כי בית השער וחלק מהמבנה נותר עדיין על עומדו, אולם בהיעדר תחזוקה נהרס הבניין במהלך השנים.
באתר שבו היה הארמון נמצא כיום בית הספר רודולף סטיינר קינגס לאנגלי.
תיאור הארמון

בחפירות ארכאולוגיות שנערכו באתר התגלה מרתף רחב ידיים, ששימש ככל הנראה לאחסון יינות. כמו כן התגלה כי מבני הארמון הקיפו שלוש חצרות פנימיות.
לקריאה נוספת

Anthony Emery, Greater Medieval Houses of England and Wales, vol. III, Cambridge University Press, 2006
John Steane, The archaeology of the medieval English monarchy , Routledge, 1998
אריה לב

אריה (ליאון) לב (1905–1992), שנודע בכינוי "מוישה גוי", היה פעיל קומוניסטי ישראלי, ובין המתנדבים שיצאו מא"י-פלשתינה לבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים בספרד.
לקריאה נוספת

ניר אריאלי, "התנדבות מכורח הנסיבות? הדילמה של הקומוניסטים היהודים בארץ-ישראל ומלחמת האזרחים בספרד", בתוך מכאן למדריד: המתנדבים הארץ-ישראלים לבריגדות הבין-לאומיות בספרד, 1938-1936 (תל אביב: מוזיאון ארץ ישראל, 2012), עמ' 41–57.
שמואל דותן, אדומים: המפלגה הקומוניסטית בארץ ישראל (כפר סבא: שבנא הסופר, 1991).
דן יהב, גם אלה בגיבורים: לוחמים ומתנדבים ארצישראלים ב"בריגדות הבינלאומיות" בספרד (1938-1936) (תל אביב: דן יהב, 2008).
זהבי, ליאון, לחוד או ביחד: יהודים וערבים בפלסטינה (א"י), על-פי מסמכי הקומינטרן (1943-1919) (ירושלים: כתר, 2005).
הערות שוליים

↑  לוי יצחק הירושלמי, "חפץ דיבר בגעגועים על הכותל", מעריב, 21.4.1972, עמוד 19.
↑  למידע נוסף על פנחס חפץ, ראו Raanan Rein, "El precio a pagar por decisiones personales: Pinchas Chefetz, la egohistoria y los voluntarios judíos en la Guerra Civil española”, Historia del Presente, 35, (2020/1), 137-152.
↑  ליאון זהבי, לחוד או ביחד: יהודים וערבים בפלסטינה (א"י), על פי מסמכי הקומינטרן (1943-1919) (תל אביב: כתר, 2005), עמוד 411.
↑  ניר אריאלי, "התנדבות מכורח הנסיבות? הדילמה של הקומוניסטים היהודים בארץ-ישראל ומלחמת האזרחים בספרד", בתוך מכאן למדריד: המתנדבים הארץ-ישראלים לבריגדות הבין-לאומיות בספרד, 1938-1936 (תל אביב: מוזיאון ארץ ישראל, 2012), עמ' 50.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אריה לב".
אנסידמוס

| --- | --- |
 לידה:  80 לפנה״ס? קנוסוס, יוון 
 פטירה:  10 לפנה״ס? (בגיל 70 בערך) אלכסנדריה, האימפריה הרומית 
 זרם:  פירוניזם 
 עיסוק:  פילוסוף 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 
אנסידמוס (יוונית: Αἰνησίδημος; המאה הראשונה לפנה"ס) היה פילוסוף יווני.
חייו

אנסידמוס נולד בעיר קנוסוס שבאי כרתים, למד באלכסנדריה והיה תלמידו של פילון מלאריסה שעמד בראש האקדמיה האפלטונית. אנסידמוס טען כי אנשיה של אקדמיה זו החזיקו בתאוריות מסוימות (ובהן אלה של הפילוסופים מן האסכולה הסטואית) ללא הצדקה, ודחו תאוריות אחרות ללא סיבות מספיקות.
בתגובה לדוגמטיזם פילוסופי זה, אנסידמוס תמך בעיקרון שלפיו אין לחרוץ משפט על דבר - עיקרון שהוצע לראשונה על ידי פירון מאליס ותלמידו טימון מפליוס כפתרון לבעיית מגבלותיו של הידע האנושי. האסכולה של אנסידמוס נודעת כפירוניזם. הוא פיתח תורה ספקנית זו בתגובה לטיעונו של פילו מלאריסה שלפיו אם כי החושים מוליכים אותנו שולל, יש בכוחנו להבין את טבעם של כל הדברים באמצעות תבונתנו.
דבר לא שרד מכל כתביו של אנסידמוס, אך אנו יודעים על אודותיו באמצעות פוטיוס, סקסטוס אמפיריקוס, דיוגנס לארטיוס ופילון האלכסנדרוני.
יצירתו

יצירתו העיקרית של אנסידמוס "פירוניה", שהוקדשה ללוקיוס טוברו, ידידו של קיקרו וחבר האקדמיה האפלטונית, עוסקת בראש ובראשונה בצורך שלא לחרוץ משפט על דבר. ביצירה זו הוא עוסק בארבעה נושאים יסודיים:
הסיבות לספקנות ולאי ודאות.
טיעונים נגד הסיבתיות והאמת.
תאוריה של הפיזיקה.
תאוריה של המוסר.
יצירתו > תורת הספקנות

הנושא הראשון הוא המשמעותי ביותר בתורתו של אנסידמוס. תורתו הספקנית, שלפיה לא ניתן לדעת דבר, מבוססת על עשרה טיעונים:
קיימים הבדלים ניכרים באופן שבו יצורים שונים תופסים את הדברים. לשם דוגמה: השליו אוכל עשבים ארסיים המהווים סם מוות בעבור האדם.
הבדלים דומים קיימים גם בין בני אדם שונים ומצביעים על אותה עובדה.
הידע שאותו האדם מקבל באמצעות החושים הוא מלא ניגודים.
ידע זה משתנה מעת לעת עם השתנותם הפיזית של העצמים.
ידע זה משתנה בהתאם לתנאים המקומיים.
אנו מכירים את העצמים השונים בעקיפין באמצעות האוויר, הלחות וכיוצא בזה.
עצמים אלה נמצאים בתהליך תמידי של שינוי גוון, טמפרטורה, גודל ותנועה.
כל הפרטים שאותם אנו מקבלים באמצעות החושים הם יחסיים וכרוכים זה בזה.
אנו מתרגלים לפרטים אלה באופן חוזר ונשנה ומקבלים אותם ללא ביקורת.
בני האדם מחזיקים באמונות שונות ובחוקים שונים, וחיים בתנאים חברתיים שונים.
במילים אחרות, אנסידמוס טען כי האמת משתנה בהתאם לנסיבות. היות שכל אדם תופס את הדברים באופן שונה, ומסדר אותם במוחו באופן מתאים לו בלבד, אנסידמוס דחה את האפשרות שקיימת אמת אובייקטיבית, וטען כי האמת היא סובייקטיבית.
ראו גם

ארקסילאוס
אריק היל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 בספטמבר 1927 הולוויי, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  6 ביוני 2014 (בגיל 86) טמפלטון, ארצות הברית 
 מדינה:  בריטניה, ארצות הברית
 לאום:  בריטי
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  ספרות ילדים
 יצירות בולטות:  פינוקי 
 תקופת הפעילות:  1980 – 6 ביוני 2014 (כ־34 שנים)
 מספר צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  קצין במסדר האימפריה הבריטית 
 
אריק גורדון היל (באנגלית: Eric Gordon Hill; ‏7 בספטמבר 1927 – 6 ביוני 2014) היה סופר ומאייר ילדים אנגלי, נודע בזכות סדרת ספרי "פינוקי".
ביוגרפיה

היל נולד בלונדון. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כשהיה בן 12, פונה לכפר קטן וחזר בשנת 1940. הוא עזב את הלימודים בגיל 15 והחל לעבוד. בגיל 16 הוא עבד בסטודיו לאמנות כשליח ושם החל להתעניין באיור. הוא שירת תקופה קצרה בחיל האוויר ואחר כך חזר לסטודיו והחל לפרסם איורים במגזינים ועיתונים.
בשנת 1976 נולד בנו כריסטופר, והיל כתב עבורו סיפור אודות כלכלב קטן, ובשנת 1980 פורסם הספר "Spot the Dog" (או "פינוקי" בעברית).
בשנת 2008 הוענק לו תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית.
היל נפטר בעקבות מחלה ב-6 ביוני 2014, בגיל 86.
ארמון קנזינגטון

| --- | --- |

חזית הארמון
 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים שהוסב למוזיאון, ארמון, מוזיאון עצמאי 
 כתובת:  גני קנזינגטון 
 מיקום:  הרובע המלכותי קנזינגטון וצ'לסי 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 בעלים:  רוזן נוטינגהאם 
 מבקרים בשנה:  383,286 (נכון ל־2015)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1605
 תאריך פתיחה רשמי:  1605 
 אדריכל:  כריסטופר רן 
 סגנון אדריכלי:  בארוק 
 קואורדינטות:  51°30′19″N 0°11′18″W﻿ / ﻿51.505277777778°N 0.18833333333333°W﻿ / 51.505277777778; -0.18833333333333
 אתר רשמי
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסארמון קנזינגטון(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסארמון קנזינגטון(למפת קנזינגטון וצ'לסי רגילה) ארמון קנזינגטון(למפת קנזינגטון וצ'לסי מוגדלת) ארמון קנזינגטון
 
ארמון קנזינגטון
ארמון קנזינגטון (באנגלית: Kensington Palace) הוא ארמון בגני קנזינגטון בלונדון שבאנגליה. הארמון נמצא ב"רובע המלכותי קנזינגטון וצ'לסי" - אחד מרובעי לונדון.
היסטוריה

המבנה המקורי הוקם בראשית המאה ה-17 עבור הרוזן מנוטינגהאם. באותה עת היה קנזינגטון כפר קטן, והרוזן הקים את ביתו הכפרי באתר וקרא לו "בית נוטינגהאם" (Nottingham House).
בשנת 1689 קנה המלך ויליאם השלישי את הארמון מנכדו של הרוזן, מאחר שהמלך רצה בית קיץ המרוחק מהעיר המזוהמת בשל האסתמה ממנה סבל. קנזינגטון היה כפר קטן בפאתי לונדון, שהגישה אליו הייתה קלה יותר מאשר הגישה אל ארמון המפטון קורט (אליו הגיעו בהפלגה על התמזה).
דרך פרטית נסללה עבור המלך מאזור וסטמינסטר לקנזינגטון (כיום הרוטן רו), ומבנה הארמון הוגדל על ידי האדריכל סר כריסטופר רן. רן בנה בארמון שני ביתנים לאור המבנה המרכזי, והוסיף לו את חדרי המגורים עבור המלך, אולם מועצה וקפלה מלכותית, וכן גרם מדרגות ייצוגי מרכזי. כמו כן רן בנה אגף דרומי ואגף צפוני לארמון על מנת לבנות חצר כניסה מרכזית אליה יכנסו דרך כניסה רשמית.
הארמון המשיך להיקרא "בית קנזינגטון" (Kensington House) ולא נקרא "ארמון". גני הארמון סיפקו ירקות ופירות לארמון סנט ג'יימס שהיה באותה עת מקום מגוריה הרשמי של משפחת המלוכה.
במשך מרביתה של המאה ה-18 היה ארמון קנזינגטון מקום המגורים החביב על מלכי בריטניה, אף שמקום מושבם הרשמי נותר ארמון סנט ג'יימס. מרי השנייה נפטרה בארמון קנזינגטון בשנת 1694, ובשנת 1702 המלך ויליאם נפל מסוסו בהמפטון קורט והובא לארמון קנזינגטון בו נפטר זמן קצר לאחר מכן בשל פציעתו.
לאחר מותם של ויליאם ומרי, עברה להתגורר בארמון המלכה אן. בשנת 1704 בנה סר ג'ון ואנברוג את ה"אורנז'רי" (חממת התפוזים) עבורה בסגנון בארוק, וגני הארמון בשטח של 121,000 מ"ר נשתלו על פי תכנונו של הנרי וייס.
המלך ג'ורג' הראשון הורה על שיפוץ חדרי המגורים המלכותיים בשנת 1718, וויליאם קנט עיטר את חדר המדרגות והתקרות בשנים 1718–1722. בשנת 1722 עיצב קנט את "חדר הכיפה" - החדר הממלכתי הרשמי של הארמון, ובו הוטבלה המלכה ויקטוריה בשנת 1819 (ויקטוריה נולדה בארמון).
האחרון ממלכי בריטניה שהתגורר בארמון היה המלך ג'ורג' השני. בתקופתו עוצבו מחדש הגנים על ידי צ'ארלס ברידג'מן אשר הפך את הגנים הרשמיים לגני קנזינגטון של ימינו - בסגנון אנגלי כפרי, וכן בנה את הסרפנטין, ואת האגם העגול שבגנים.
לאחר מותו של ג'ורג' השני, המשיכו בני משפחת המלוכה להתגורר בארמון, אך לא המונרך. בין היתר נולדה בארמון מרי מטק בשנת 1867.
בשנת 1981 אוחדו דירות 8 ו-9 בארמון על מנת ליצור דירה חדשה לצ'ארלס, נסיך ויילס ולרעייתו דיאנה שאך נישאו. הארמון נותר מקום מגוריה הרשמיים של דיאנה, אף לאחר גירושי בני הזוג, ועד יום מותה.
החל משנת 2011 התגוררו בארמון הדוכס והדוכסית מקיימברידג' הנסיך ויליאם וקייט מידלטון, וילדיהם, ג'ורג', שארלוט ולואי. בספטמבר 2022, לאחר מותה של אליזבת השנייה והכתרת צ'ארלס השלישי למלך עברו הזוג עם ילדיהם לקוטג' בווינזדור. גם הנסיך אדוארד, דוכס קנט מתגורר בארמון.
החדרים הממלכתיים בארמון מנוהלים על ידי רשות הארמון המלכותיים ופתוחים לציבור.
ראו גם

גני קנזינגטון
הערות שוליים

↑  איי.פי, רויטרס והארץ, התרגשות בממלכה הבריטית: קייט מידלטון ילדה בן, באתר הארץ, 23 באפריל 2018
| הרובע המלכותי של קנזינגטון וצ'לסי |
| --- | --- | --- |
| שכונות | אלברטפוליס • בלגרביה • ברומפטון • צ'לסי • ארלז קורט • פארק הולנד • קנזינגטון • קנסאל טאון • נייטסברידג' • לאדברוק גרואוב • צפון קנזינגטון • נוטינג היל • דרום קנזינגטון • מערב ברומפטון |  |
| אתרים בעלי חשיבות | אנדרטת אלברט • בית הולנד • ארמון קנזינגטון וגני קנזינגטון • מוזיאון הצבא הלאומי • המוזיאון להיסטוריה של הטבע • רויאל אלברט הול • מוזיאון המדע • מוזיאון ויקטוריה ואלברט • שגרירות ישראל בלונדון |  |
| שווקים | שוק פורטובלו |  |
| ארמונות מלכותיים בבריטניה |
| --- | --- | --- |
| בשימוש כיום | ארמון בקינגהאם • ארמון הולירוד • ארמון וסטמינסטר • ארמון סנט ג'יימס • ארמון קנזינגטון • בית סאנדרינגהאם • בית קלרנס • הייגרואוב • טירת בלמורל • טירת הילסבורו • טירת וינדזור • פארק באגשוט • גטקום פארק |  |
| ארמונות היסטוריים | ארמון אלת'ם • ארמון בוליו • ארמון בומונט • ארמון בריידוול • ארמון דנפרמליין • ארמון וייטהול • ארמון לינלית'גו • ארמון נונסאץ' • ארמון פלסנטיה • ארמון סבוי • ארמון קיו • בית אוסבורן • בית המלכה • בית מרלבורו • המפטון קורט • טירת אדינבורו • טירת ביינארד • טירת בלוודיר • טירת מיי • טירת סטירלינג • מצודת לונדון • קינגס לאנגלי • הביתן המלכותי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293548005171  GND: 4749230-2  ISNI: 0000 0004 0492 3339  LCCN: sh00005028  VIAF: 172644537   WorldCat (עם VIAF): 172644537 
ארמון קנזינגטון, מבט מדרום. תחריט מעשה ידי יאן קיפ, 1724.
חדר הכיפה, בעיצובו של ויליאם קנט, 1722. בחדר עמד שעון מוזיקלי רחב ממדים, אשר ניגן יצירות מאת הנדל, קורלי וג'מיניאני.
הגלריה המלכותית בארמון, 1819
אריה בראון (מזכיר צבאי)

| --- | --- |

אריה בראון, 1969
 לידה:  4 ביוני 1935 חיפה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  6 ביוני 1997 (בגיל 62) פתח תקווה, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות סגולה 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  מכללת מקס פיין 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1953–1977 (כ־24 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 המזכיר הצבאי לשר הביטחון
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים    מלחמת ההתשה    מלחמת יום הכיפורים
 
בראון (מימין) עם אלוף פיקוד הדרום, אריאל שרון (במרכז, עם התחבושת המפורסמת) ושר הביטחון, משה דיין (משמאלו) בצדה המערבי של תעלת סואץ במלחמת יום הכיפורים לאחר צליחתה במבצע אבירי לב, 18 באוקטובר 1973
אריה בראון (4 ביוני 1935 – 6 ביוני 1997) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף שכיהן כמזכירו הצבאי של שר הביטחון.