stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ינו ברטלי
סיוע להצלת יהודים במלחמת העולם השנייה

בשנים 1943–1945, בזמן מלחמת העולם השנייה, שימש ברטלי כשליח של מחתרת אסיזי שפעלה באזור טוסקנה להסתרת פליטים יהודים במנזרים, והברחתם לדרום איטליה שנשלטה בידי בעלות הברית. במסגרת אימוניו הספורטיביים, רכב ברטלי על אופניו והגיע לכל מקום מבלי לעורר חשד. הוא ניצל את המוניטין שיצא לו וסמך על כך שהמשטרה המקומית לא תעז לעצור אותו.
כאשר נודע על קיום קבוצת פליטים במנזר מסוים, נהג ברטלי לצאת לכיוון המנזר במסגרת אימוניו כשהוא לבוש בחולצה הנושאת את שמו במטרה שהדבר יסייע לזהותו כרוכב הנודע. הוא אסף צילומים של הפליטים מהמנזרים והביא אותם למעבדה באסיזי לשם שילובם בתעודות זהות מזויפות, והעביר באופן דומה את התעודות המוכנות לפליטים שבמנזרים. כל זאת, תחת עיניהן הפקוחות של משמרות המשטרה הפשיסטית הגלויה והסמויה והצבא הגרמני.
המסמכים הוחבאו בשלדת האופניים, באוכף האופניים ובספר התפילות שנשא ברטלי האדוק. החיפושים, שנעשו לעיתים בכליו במחסומי הדרכים, לא העלו דבר. בפעם אחת הוא נקרא לחקירה בווילה, שהייתה ידועה כמפקדה של המשטרה הפשיסטית, בה בוצעו עינויים והוצאות להורג. בחקירתו הוזהר שלא לקיים קשר עם המחתרת. לאחר חקירה זו שלח ברטלי את בני משפחתו למחבוא והמשיך בפעולותיו במחתרת.
הוא אף מסר מידע על היערכות המשמרות הגרמנים לאורך דרך המילוט היחידה שנותרה לדרום, אך בסופו של דבר, נתפסו המבריחים שהשתמשו בה והדרך נסגרה. בעקבות דיווחיו החליטה המחתרת להפסיק את ניסיונות משלוח הפליטים לדרום המדינה.
מעשיו אלה של ברטלי פורסמו רק ב-2003, שלוש שנים לאחר מותו. ב-2008 ערכו מספר רוכבי אופניים איטלקים, בהם פאולו בטיני, מאוריציו פונדריסט וכדורגלן העבר פבריציו רבאנלי, מסע אופניים מפירנצה לאסיזי - הדרך אותה עשה ברטלי על אופניו בזמן המלחמה, לציון פעולתו האמיצה להצלת פליטים.
בסוף 2010 התפרסמה עדותו של ניצול שואה ישראלי, שעל פיה הוסתרה משפחתו במרתף "וילה בנדינו" - ביתו של ברטלי בפירנצה, עד שחרור העיר על ידי בנות הברית.
בזכות מעשיו העניק נשיא איטליה לברטלי את מדליית הזהב עבור גבורה אזרחית. לשון ההכרזה:
"במהלך העימות העולמי האחרון, ברוח נוצרית ראויה לציון, ואגב הפגנת גבורה אזרחית מהוללת, שיתף פעולה עם גוף מחתרתי אשר העניק מחסה וסיוע לנרדפים פוליטיים ולכאלה אשר נמלטו מהרדיפות הנאצי-פשיסטיות בטוסקנה עילית, והצליח להציל כ-800 אזרחים יהודים. דוגמה נאצלת לגדלות רוח ההקרבה ולסולידריות אנושית".
הכרה והנצחה

| --- | --- |

ברטלי, 1963
 מקום קבורה:  טוסקנה 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 עיסוק:  רוכב אופניים
 מידע חסיד אומות העולם
 מקום ההצלה:  איטליה
 אופן ההצלה:  הברחת מסמכים ותמונות שהוחבאו בשלדת האופניים והעברת התעודות המוכנות לפליטים שבמנזרים
 תאריך הכרה:  7 ביולי 2013
 מקום ההכרה:  יד ושם בירושלים
 מספר היהודים שהציל:  800
 פרסים והוקרה:  קצין בכיר במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (27 בדצמבר 1986)  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (27 בדצמבר 1992)  חסיד אומות העולם (7 ביולי 2013) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ג'ינו ברטלי
 
ב-2013 הכיר יד ושם בברטלי כחסיד אומות העולם, בעקבות עדויות שהציל 800 יהודים תוך ניצול מעמדו כרוכב נערץ.
ב-2014 יצא לאקרנים הסרט התיעודי "הסוד האיטלקי שלי: הגיבורים הנשכחים, שנכתב ובוים על יד אורן ג'קובי. הסרט מספר את סיפור ההצלה של יהודים איטלקים על ידי חסידי אומות עולם איטלקים, בהם ברטלי ורשת ההצלה בפירנצה ואסיזי. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בהמפטונס, ניו יורק (אנ'), ושודר בישראל ביום השואה ב-2015.
ב-2018 התקיים בשפלת יהודה בשיתוף עם בית העדות להנחלת זיכרון השואה בניר גלים מסע אופניים בשם "Ride To Remember" לזכרו של ברטלי.
לקטע הראשון בג'ירו ד'איטליה 2018 שנערך בירושלים, נתנו מארגני המרוץ את השם "קטע ברטלי" (Tappa Bartali). הקטע הוקדש לפועלו ולזכרו ובסיומו העניקה נכדתו של ברטלי פרס בדמות לוחית ציון למנצח הקטע, טום דימולן. כמו כן הופק סרטון מיוחד לרגל האירוע המוקדש לפועלו של ברטלי כחסיד אומות העולם.
ב-2009 דואר איטלקי וב-2010 דואר של סן מרינו הוציאו בול לזכרו.
קיימת תנועת נוער לזכרו של ברטלי, והיא פועלת במספר כפרי נוער בארץ ועוסקת ברכיבה על אופניים.
ניצחונות חשובים

| --- | --- |
 1935 אליפות איטליה (מרוץ אופני כביש)   וואלטה פאיז ואסקו  קופה ברנוקי  תואר "מלך ההרים" וניצחון בשלב אחד בג'ירו ד'איטליה 1936 ג'ירו די לומברדיה  ג'ירו ד'איטליה, כולל ניצחונות ב-3 שלבים ובתואר "מלך ההרים  1937 אליפות איטליה (מרוץ אופני כביש)   ג'ירו ד'איטליה, כולל ניצחונות ב-4 שלבים ובתואר "מלך ההרים   ניצחון בשלב אחד בטור דה פראנס  ג'ירו די לאציו 1938 טור דה פראנס, כולל ניצחונות ב-2 שלבים ובתואר "מלך ההרים    טרה ואלי וארזינה 1939 מילאנו – סן רמו  ג'ירו די לומברדיה  מקום שני בג'ירו ד'איטליה, כולל ניצחונות ב-4 שלבים ובתואר "מלך ההרים 1940 אליפות איטליה (מרוץ אופני כביש)   מילאנו - סן רמו  ג'ירו די לומברדיה  ניצחון בשני שלבים בג'ירו ד'איטליה ובתואר "מלך ההרים":  1946 אליפות ציריך  ג'ירו ד'איטליה, כולל ניצחון בתואר "מלך ההרים   טור דה סוויס כולל ניצחונות ב-4 שלבים 1947 מילאנו - סן רמו  מקום שני בג'ירו ד'איטליה, כולל ניצחונות ב-2 שלבים ובתואר "מלך ההרים  טור דה סוויס כולל ניצחונות ב-2 שלבים 1948 אליפות ציריך  טור דה פראנס, כולל ניצחונות ב-7 שלבים ובתואר "מלך ההרים   1949 מקום שני בטור דה פראנס כולל ניצחון בשלב אחד  מקום שני בג'ירו ד'איטליה  טור דה רומאנדי 1950 מילאנו - סן רמו  ניצחון בשלב אחד בטור דה פראנס  מקום שני בג'ירו ד'איטליה כולל ניצחון בשלב אחד 1952 אליפות איטליה (מרוץ אופני כביש)
לקריאה נוספת

איילי מקונון ואנדרס מקונון, הדרך לתהילה, סיפור חייו הלא-ייאמן של ג'ינו ברטלי, הוצאת קוראים, 2018
הערות שוליים

↑  Cycling Hall of Fame, Gino Bartali, bio.asp?rider id=21,
↑  Cycling Revealed, 26 Giro D'Italia 1938 Snippets/GdI/GdI 1938.htm,
1 2  Le Tour de France: Stage 8 – Lourdes-Toulouse, 1948, בבלוג, "Cycling History", ‏11 ביולי 2015
↑  שלמה פז מתראיין בתוכניתו של יצחק נוי "האפיפיור ושואת יהודי איטליה", רשת ב, 2 במאי 2011 (תחילת ריאיון לאחר 1:22:00)
↑  “Sono vivo perchè Bartali ci nascose in cantina”, אתר Firenze Ebraica, ‏ 27 בדצמבר 2010
↑  אתר מוסד ברטלי
↑  דליה מזורי, הרוכב האגדי הוכר כחסיד אומות העולם, באתר nrg‏, 23 בספטמבר 2013
↑  נטע בר יוסף, המסלול לחיים, באתר ישראל היום, 15 באפריל 2015
↑  Ride To Remember, תיירות שפלת יהודה
↑  גיא חלמיש, יש שופטים (מה-UCI) בירושלים – כתבת תמונות של אורי ניצן (תמונה אחרונה בכתבה), באתר bikepanel.com, ‏5 במאי 2018
↑  Jerusalem U (2018-04-30), The Giro d'Italia's Secret Holocaust Hero and Cycling Champ, נבדק ב-2018-10-26
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007319659805171  PLWABN: 9810536833805606  BNE: XX5647093  BnF: cb11985674x (data)  GND: 123541352  ICCU: SBLV088071  ISNI: 0000 0000 2410 5668  LCCN: n79006821  NTA: 07279691X  SUDOC: 079550312  VIAF: 8298035   WorldCat (עם VIAF): 8298035 
בשנת - 2000 הונח לוח הוקרה לברטלי, המפרט את הישגיו, בשער הכניסה לעיר העתיקה מוקפת החומה בריאנסון בצרפת, שהייתה נקודת הסיום של הקטע הקשה ביותר בטור של 1948.
כיכר ג'ינו ברטלי בפירנצה
ראובן גרינברג (לח"י)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 במאי 1916
 פטירה:  30 באפריל 1966 (בגיל 49)
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 כינויים נוספים:  אלחנן
 
יוסוף אבו גוש עם איש הקשר שלו ראובן גרינברג
ראובן "רומֶק" גרינברג (1916–1966) היה איש לח"י, שבשנים הראשונות של המדינה היה מעורב במספר פרשות, בהן משפטו של אליעזר מלחי ומשפט הדיבה נגד מלכיאל גרינוולד בעניינו של ישראל קסטנר. הוא היה המו"ל של כתב העת "סולם" בעריכת ישראל אלדד.
ביוגרפיה

גרינברג נולד בכ"ט בניסן תרע"ו (1916) בוורשה שבפולין לזאב, יליד אודסה, ודינה לבית אלבינגר. המשפחה הייתה חסידית וציונית. משפחת סבו מצד אביו הייתה בעלת אצמעים וברשותה היו מכרות מלח בים השחור. הפעיל הציוני אברהם גרינברג נמנה עם קרובי משפחתו.
בנערותו היה פעיל בבית"ר וממארגני תאי האצ"ל בוורשה. הוא ניסה לארגן מצעד של אלף יהודים שיצעדו מפולין לגבול רומניה במטרה למשוך אחריהם המונים בעלייה לארץ ישראל, אולם המסע הוכשל על ידי הבריטים. עם פרסום הספר הלבן הוא ארגן עם נתן ילין-מור הפגנה ליד הקונסוליה הבריטית בוורשה.
עוד בפולין נפגש עם אברהם שטרן ונכח במפגשיו עם הקצונה הפולנית הגבוהה, שבהם נידונו תוכניות להעברת אנשים ונשק באניות לארץ ישראל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא לחם כקצין בצבא פולין, ולאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית ברח לרומניה והגיע לארץ ישראל. בארץ ישראל הוא נהיה איש מודיעין של הלח"י בירושלים. בין השאר היה שותף לארגון בריחתה של גאולה כהן מהכלא (בסיועו של יוסוף אבו גוש). לקראת כיבוש דיר יאסין הוא הביא את דגל ישראל לתליה על בית המוכתר לאחר כיבוש הכפר והיה שותף ללחימה כנגד ערביי הכפר, שעליהם אמר שנלחמו כאריות והצטיינו בצליפות מדויקות. לאחר רצח פולקה ברנדוט ארגן גרינברג את הברחת מבצעי הרצח במשאית עמוסת רהיטים לתל אביב
לאחר קום המדינה גרינברג היה פעיל במאבקים שונים נגד ממסד מפא"י ומשטרת ישראל.
בשנת 1953 היה גרינברג שותף לוועד למען גולי אבו גוש, יחד עם עמוס קינן, אורי אבנרי, ר' בנימין, ערי ז'בוטינסקי ואחרים, ועד מותו הוא היה בקשר טוב עם אנשי אבו גוש. בבחירות לכנסת השלישית בשנת 1955 הוא עסק בתעמולה למען חרות בין ערביי אבו גוש. בהלווייתו הלכו זה לצד זה אחר ארונו אנשי לח"י כמו ישראל אלדד, וערביי אבו גוש.
גרינברג גם היה יושב ראש הוועד להגנת גרינוולד, שבו היו שותפים גם יוסף שכטמן ושמואל מרלין, בעת שהלה יצא בהאשמותיו נגד ישראל קסטנר ודאג למימון ההגנה במשפט. איסר הראל טען שספק אם שמואל תמיר היה מצליח במשפט קסטנר אילולא המימון שארגן גרינברג.
גרינברג יצא בהאשמות נגד קציני משטרה על שחיתות, וטען שמעצרו נובע מהתנכלות בגלל האשמותיו. על האשמותיו כנגד קצין המשטרה חיים סלומון, שאותן לקח מכתביו של מלכיאל גרינוולד, הועמד לדין באשמת הוצאת דיבה. הורשע ונקנס. הוא גם היה זה שהגיש את התלונה נגד יעקב בר-אור ובעקבות הרשעתו של בר-אור ביקש שהמדינה תעניק לו פרס על שחשף את הפרשה.
גרינברג נעצר מספר פעמים והועמד לדין בפרשות פליליות שונות, כמו זיוף, שוד ואיומים, כמו גם באשמה של הקמת מחתרת, אולם בכל המקרים יצא זכאי. בשנת 1954 הוא נעצר כחשוד בשוד של חנות עתיקות. בשנת 1965 זוכה מאשמת זיוף דרכון, אולם הזיכוי בוטל בבית המשפט המחוזי. באותה תקופה היה גרינברג מעורב במשפטו של השופט אליעזר מלחי. התביעה טענה שגרינברג תיווך במתן השוחד למלחי. השבועון "בול" פרסם שיומיים לפני מותו טען גרינברג שעדת התביעה משקרת וטען שהשופט אינו קשור לפרשת השוחד.
גרינברג נישא לפנינה לבית מני (1907-1987; בתם של יוסף ושרה מני) בשנת 1943 ולשניים נולדו שני בנים ובת.
ראובן גרינברג נפטר בי' באייר תשכ"ו ונטמן בהר המנוחות.
הערכה

הדעות לגבי גרינברג, מעשיו ומניעיו נתונות במחלוקת עמוקה.
איסר הראל כתב שלאחר רצח ברנדוט גרינברג סייע לש"ב באיתור חברי הלח"י, בהם נתן ילין-מור, תמורת חסינות ממעצר בספרו, מתאר הראל את גרינברג כבריון אלים, איש העולם התחתון. לטענתו, גרינברג לא פעל למען גרינוולד ואנשי אבו גוש ממניעים טהורים, אלא כדי שאלו וחבריהם יסייעו לו בפעילויותיו הפליליות.
לעומת זאת, גבריאל שטרן ותום שגב כתבו עליו:
הערות שוליים

↑  ש. בן חיים, החל משפטו של עו"ד חרותי, מעריב, 27 ביוני 1957.
↑  מתוך כתבות ב"העולם הזה" המצוטטות אצל: איסר הראל, האמת על רצח קסטנר: טרור יהודי במדינת ישראל, ירושלים: עידנים, תשמ"ו-1985, עמ' 126–128.
↑  נתן ילין-מור, שנות בטרם, תל אביב: כנרת, 1990, עמ' 23–24.
↑  יצחק חסון, הפסטיבל הלאומני של גאולה כהן, 25 במאי 2003, אתר "הגדה השמאלית".
↑  אורי מילשטיין, תולדות מלחמת העצמאות, כרך ד': "ממשבר להכרעה", תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ב-1991, עמ' 261.
↑  אורי מילשטיין, תולדות מלחמת העצמאות, כרך ד': "ממשבר להכרעה", תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ב-1991, עמ' 263.
↑  יאיר שלג, רוח מדבר: סיפורו של יהושע כהן, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998, עמ' 93.
1 2  דן מרגלית, "אני הייתי איש המודיעין של לח"י", הארץ, 6 במאי 1966
↑  הוקם ועד למען גולי אבו גוש, מעריב, 7 בספטמבר 1953.
↑  עירנות וסדר בירשלים, דבר, 27 ביולי 1955.
↑  יו"ר הועד להגנת גרינואלד נאשם בקשירת קשר לשוד, דבר, 4 באוגוסט 1954.
↑  יחיעם ויץ, האיש שנרצח פעמיים: חייו, משפטו ומותו של ד"ר ישראל קסטנר (עורך: אבי כצמן), ירושלים: כתר, 1995, עמ' 121.
1 2  איסר הראל, איסר הראל, האמת על רצח קסטנר: טרור יהודי במדינת ישראל, ירושלים: עידנים, תשמ"ו-1985, עמ' 137.
↑  בדרישה לפתוח בחקירה, דבר, 5 ביולי 1955
↑  אברהמי מכחיש האשמות "רומק", דבר, 1 באוגוסט 1955.
↑  עדותו של "רומק" הנאשם בהוצאת דיבה, דבר, 12 ביוני 1955,
↑  "רומק" נקנס ב-100 ל"י, מעריב, 1 בדצמבר 1959
↑  "רומק" תובע פרס על פרשת בר-אור, מעריב, 26 בפברואר 1963
1 2  תום שגב, גבריאל שטרן, על המרפסת של מוסא הג'ינגי, עמ' 87–88.
↑  רומק ובר לב זוכו מזיוף, דבר, 5 באוקטובר 1965.
↑  בוטל זיכויים של "רומק" ובר לב, מעריב, 19 בדצמבר 1965.
↑  יחיאל לימור, המשטרה נמנעה בכוונה מלרשום עדותו של רומק, מעריב, 1 בדצמבר 1966.
↑  השבועון "בול" - לדין, מעריב, 29 בנובמבר 1966.
↑  איסר הראל, ביטחון ודמוקרטיה, תל אביב: עידנים, תשמ"ט-1989, עמ' 111.
כ"ח בכסלו

כ"ח בכסלו הוא היום העשרים ושמונה בחודש השלישי 
בשנה העברית, למניין החודשים מתשרי, והיום העשרים ושמונה בחודש התשיעי 
למניין החודשים מניסן.
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בכ"ח כסלו היא לרוב פרשת מקץ. אולם אם הבר מצווה חל בשנה שלמה המתחילה ביום חמישי (שנה מסוג השא או השג), פרשת הבר מצווה היא פרשת ויגש.
חגים ומועדים

נר רביעי של חנוכה
אירועים היסטוריים

ה'תרפ"א – נוסד הארגון ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל.
ה'תש"ח – הותקפה שיירת העשרה שנועדה להעביר אספקה לגוש עציון הנצור.
ה'תשל"ז – "התרגיל המבריק": יצחק רבין מפטר את שרי המפד"ל מהממשלה, עקב הימנעותם בהצבעת אי אמון בכנסת על חילול השבת בהבאת מטוסי F-15 לארץ. באותו יום מגיש רבין את התפטרותו לנשיא המדינה, מה שמוביל להקדמת הבחירות ל-17 במאי 1977 ולמהפך.
נולדו

ה'תמ"א – רבי יעקב יהושע פאלק, מגדולי האחרונים ידוע בכינויו הפני יהושע (נפטר ב-ה'תקט"ז)
ה'תרמ"ז – פרנץ רוזנצווייג, פילוסוף יהודי-גרמני. (נפטר ב-ה'תר"צ)
ה'תרמ"ט – הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב הראשי האשכנזי הראשון של מדינת ישראל (נפטר ב-ה'תשי"ט)
ה'תש"ט – עלי מוהר, פזמונאי ישראלי ובעל טור בעיתונים דבר והעיר (נפטר ב-ה'תשס"ז)
ה'תשמ"א – יובל סגל, שחקן ומדבב ישראלי
נפטרו

ה'תנ"ח – רבי חזקיה די סילוה, מחבר פרי חדש על השולחן ערוך (נולד ב-ה'תט"ז)
ה'תקצ"ו – רבי שלמה משה סוזין, הראשון לציון והרב הראשי לירושלים
ה'תרנ"ג – הרב יהושע אהרן צבי ויינברגר רבה של מרגיטה, נודע בכינוי מהריא"ץ (מורנו הרב יהושע אהרן צבי), מתלמידיו של החת"ם סופר (נולד ב-ה'תקע"ה)
ה'תרע"ז – יחזקאל חנקין, ממקימי ארגון "השומר" (נולד ב-ה'תרמ"א)
ה'תש"ך – שניאור זלמן חשין, שופט בית המשפט העליון (נולד ב-ה'תרס"ד)
ה'תשל"ב – הרב שלמה זלמן הכהן קוק, רבה של רחובות, ואשתו הרבנית יהודית ושני ילדיהם – נהרגו בתאונת דרכים
ה'תשל"ד – קדיש לוז, יושב ראש הכנסת (נולד ב-ה'תרנ"ה)
ה'תשס"ח – הרב יחיאל אברהם זילבר, מחבר סדרת הספרים "בירור הלכה"
ה'תשפ"ב – הרב גדעון פרל, רב היישוב אלון שבות וממייסדיו, דיין ואב בית דין.
כ"ז בכסלו – כ"ט בכסלו
כסלו
הערות שוליים

↑  כ-90% מכלל השנים.
↑  כ-10% מכלל השנים.
סביבון חנוכה
יעקב מימון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 ביולי 1902 
 פטירה:  26 ביולי 1977 (בגיל 74) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
יעקב מימון (וַסֶרמן; 27 ביולי 1902 – 26 ביולי 1977) היה הוגה ומפתח שיטת הקצרנות העברית הנפוצה ומייסד מפעל של הנחלת הלשון העברית במעברות. יקיר ירושלים (1967) וחתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת 1976.
ביוגרפיה

מימון נולד בשם יעקב וסרמן ב-1902 בליבאו שבלטביה (רוסיה) לר' צדוק אליהו ובלה וסרמן (דודו היה הרב אלחנן וסרמן).
בתקופת מלחמת העולם הראשונה למד יעקב הצעיר חשבונאות וקצרנות על פי השיטה הגרמנית. בשנת 1921, בהיותו כבן עשרים, עלה לארץ ישראל לבדו בעלייה בלתי ליגאלית דרך לבנון. עם עלייתו לארץ ישראל עִברת את שם משפחתו מווסרמן למימון. בשנת 1925 נישא לאסתר לבית מזרחי, ילידת חברון, ונולדו להם ארבעה ילדים. המשפחה התגוררה במעונות עובדים שבגבול השכונות רחביה ושערי חסד. בנו עמנואל נהרג במלחמת העצמאות ב-1948 בקרב על צמח.
ביוגרפיה > פועלו בתחום הקצרנות

בתקופת מלחמת העולם הראשונה למד יעקב הצעיר חשבונאות וקצרנות על פי שיטתו של פליכס פון קונובסקי. חודשים מעטים לאחר הגיעו לארץ התקבל לעבודה בלשכה הראשית של הקרן הקיימת לישראל, בעיקר בזכות שליטתו בקצרנות הגרמנית. השפה הגרמנית הייתה אז כמעט השפה הרשמית של מוסדות ההסתדרות הציונית. חלק ניכר מההתכתבות בין משרדיה ברחבי העולם התנהל בשפה זו. במשך רוב שנות עבודתו המשיך לעבוד כפקיד בקרן הקיימת, ולאחר מכן בקרן היסוד.
מימון הוזמן על ידי דוד בן-גוריון לשמש כקצרן עבור מוסדות היישוב ומפא"י. הוא החל לרשום באספות וועידות של ההסתדרות ותנועת העבודה, וכן הוזמן להשתתף בקונגרסים הציוניים באירופה בשנות השלושים.
תוך כדי עבודתו החל בניסיונות להתאים את שיטת הקצרנות שלמד לעברית והצליח בכך. בהיותו חבר מפלגת אחדות העבודה ערך את נסיונותיו ותרגוליו ברישום במסגרת הפגישות המפלגתיות, ישיבות, הרצאות וכדומה. בסוף 1924 הצליח לראשונה לרשום סטנוגרפית הרצאה שלמה בעברית. עיקר עבודתו ברישום סטנוגרפי בתקופה הראשונה, שנעשתה בנוסף לעבודתו בקרן הקיימת, הייתה במסגרת המפלגה, הרצאות של מנהיגיה – בן-גוריון, ברל כצנלסון ואחרים - וישיבות מוסדותיה.
בהמשך הרחיב את המסגרת והחל לרשום באספות וועידות של ההסתדרות ותנועת העבודה ושל המוסדות הנבחרים של היישוב העברי. בשנת 1929 הוזמן לרשום את הנאומים בעברית בדיוני הקונגרס הציוני שהתכנס בשווייץ. במשימה זו התמיד במשך שנות השלושים והארבעים, יחד עם תלמידיו, בקונגרסים הציוניים שהתכנסו אז באירופה, ולאחר קום המדינה – בקונגרסים, שהעבירו את מקום התכנסותם לישראל.
שנים רבות המשיך בפיתוח שיטתו ובהכשרת תלמידים, ממשיכים במקצוע. בשנת 1929 הוציא לאור את המהדורה הראשונה של הספר "סטנוגרפיה לעברית" המגדיר את שיטת הקצרנות העברית שהמציא. שיטתו התקבלה כשיטת הקצרנות הרווחת בארץ, ועם קום המדינה - בעבודת הכנסת ומשרדי הממשלה.
לאחר שנים לא מעטות של הכשרת תלמידים בשיעורי ערב ובקורסים, נכנסה הקצרנות כמקצוע לימודים מן המניין בבית הספר המקצועי ע"ש סליגסברג בירושלים. בעיצומה של מלחמת העצמאות נרתם מימון למשימה שהוטלה עליו - הכשרה מזורזת של קצרנים שישמשו את הכנסת ואת משרדי הממשלה במדינה העומדת לקום.
בשנת 1951 עבר מקרן היסוד למשרד ראש הממשלה היה לקצרן הראשון של ממשלת ישראל ורשם את ישיבות ממשלת ישראל והכנסת. כמו כן שימש כרשם בחוג התנ"ך שהקים בן-גוריון.
בנוסף, העביר קורסים בקצרנות. שיטתו זכתה להכרה, ומקובלת עד היום במשרדי הממשלה והכנסת ובמקומות רבים אחרים.
אחיו, צבי מימון, היה שותף ליעקב בחיבור שיטת הקצרנות. עלה לארץ בשנת 1935 ונכנס לעבוד בסוכנות כקצרן. שימש שנים אחדות כמזכירו האישי של בן-גוריון, ועם הקמת מנהלת העם, ולאחריה הממשלה הזמנית והממשלה הנבחרת, החל בעבודתו כאחד מצוות הקצרנים של הממשלה, תפקיד בו המשיך עד מותו, בשנת 1965. לאחר מות אחיו החל יעקב מימון לשמש כקצרן בממשלה באופן יותר קבוע ורצוף למשך שנים אחדות.
בנו, בנציון מימון, למד ועסק שנים ארוכות בקצרנות. נכדתו, אסתר מימון, משמשת כיום בתפקיד קצרנית הכנסת.
ביוגרפיה > התנדבות בקרב עולים

בראשית שנות החמישים החלה רעייתו של מימון, אסתר, להתנדב במסגרת "ארגון אמהות עובדות" אשר סייע לנשים עולות, רובן חסרות ידיעת קרוא וכתוב, להיקלט בארץ. מעת לעת התלווה מימון לרעייתו, בפעולת ההתנדבות במעברות, ובהמשך הלך בעקבותיה ונרתם אף הוא לפעולה בקרב העולים החדשים. הוא צירף אליו את תלמידותיו מבית הספר סליגסברג בירושלים, שבו לימד קצרנות. בהמשך צירף לפעילות רבים מבני משפחתו וממכריו.
מימון החל לפעול במעברת לוזים, בה ריכז שיעורי שפה שניתנו על ידי שמונה מתנדבים. הפעילות התרחבה למעברות נוספות בפרוזדור ירושלים, ובהמשך כללה אף יישובים מרוחקים ובהם מרגליות, דובב וחצור הגלילית ואיתו מתנדבים נוספים ש"גייס". במהלך השנים הרחיב והעמיק את פעולות ההתנדבות וזכה לתמיכה ושיתוף פעולה של תנועות נוער, יחידות צה"ל, אוניברסיטאות, קיבוצים ויהדות התפוצות, ולא פסח אף על חברי כנסת, שרים ונשיאים. מימון גייס אלפי מתנדבים, אשר היו מגיעים בהנחייתו לבתי עולים ומסייעים בהקניית השפה ובהתערות בחיי הארץ. פעולות אלו, נמשכו בשכונות מצוקה, והתחדשו במרכזי הקליטה שהוקמו עבור העלייה מברית המועצות בשנות השבעים. מימון עסק בפרויקט ההתנדבות כחצי יובל שנים, עד לשנתו האחרונה ב-1977.
על פעולות אלו זכה בתואר יקיר ירושלים (1967) ובתואר עמית כבוד של האוניברסיטה העברית בירושלים (1976).
בשנת 1976, כשנה לפני מותו, הוענק ליעקב מימון פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בשנת 1964 התאלמן מאשתו אסתר. יעקב מימון נפטר ביולי 1977, בגיל 75. נקבר בהר המנוחות. הותיר את ילדיו בן-ציון מימון (חבר קיבוץ צרעה), רחל מרינוב (אשתו של הפיזיקאי אמנון מרינוב) ואריה מימון.
בשנת 1979 הופקד ארכיונו בספרייה הלאומית
תורת הסטינוגרפיה לעברית: לפי שיטת הסטינוגרפיה הבין לאומית של פליכס פון קונובסקי, ברלין; (פוטסדם: דפוס לב), תרפ"ט. (27 עמ')
"אלף קצורי מלים לסטינוגרפיה עברית (לפי שיטת הסטינוגרפיה הבין לאומית של פליכס פון קונובסקי)"; עִבד על יסוד הניסיון יעקב מימון, ירושלים; ברלין: (הוצאת המחבר), תרצ"ב. (20 עמ')
סטינוגרפיה לעברית: לפי שיטת הסטינוגרפיה הבין לאומית של פליכס פון קונובסקי, מהדורה מורחבת, ירושלים: עבר, תרצ"ח. (מהדורה ג מורחבת: תש"י; מהדורה ד מתוקנת: ירושלים: אחיעבר, תשי"ז.
הנצחתו

לאחר מותו, ועל מנת להמשיך את מורשתו, הוקמה עמותת "מתנדבי יעקב מימון", הממשיכה בקליטת עלייה בהתנדבות עד היום. בשנת 2002, הוציאו ילדיו את הספר "שלום לך לינה יקרה", המבוסס על מכתביו לאחותו בארצות הברית, ובהם תיאור פעילותו למען העולים.
לקריאה נוספת

רות ירדני-כץ, מי המשוגע הזה; אייר: משה לוין, תל אביב: י’ גולן, תש"ן 1990.
רחל מימון-מרינוב ודינה מימון (ערכו והביאו לדפוס), שלום לך לינה יקרה: יעקב מימון – האיש ופעלו, ירושלים: [חמו"ל], 2002. (כולל מכתבים של מימון לאחותו לינה)
הערות שוליים

↑  אנשים ומוסדות, דבר, 26 במרץ 1951.
↑  השתקן הלך לעולמו, מעריב, טור 3, 14 בינואר 1965.
↑  יעקב מימון – עמית כבוד של האוניברסיטה העברית, דבר, 9 במרץ 1976.
↑  אסתר מימון, דבר, 8 ביוני 1964 (עם מותה); טובה שפירא, לזכר נעדרים: אסתר מימון, דבר, 6 ביולי 1964.
↑  בן-ציון מימון, באתר הפלמ"ח.
↑  רחל מרינוב (מימון), באתר הפלמ"ח.
↑  יעקב מימון, דבר, מודעת אבל, 27 ביולי 1977.
↑  ארכיון יעקב מימון, בספרייה הלאומית
↑  יעקב מימון ועמותת המתנדבים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301817505171  ISNI: 0000 0000 8287 6057  LCCN: n94049533  VIAF: 107506983   WorldCat (עם VIAF): 107506983
ברוניסלב הוברמן

| --- | --- |

 לידה:  19 בדצמבר 1882 צ'נסטוחובה, פולין 
 פטירה:  16 ביוני 1947 (בגיל 64) Corsier-sur-Vevey, שווייץ 
 מוקד פעילות:  פולין, אוסטריה, האימפריה הרוסית, פלשתינה (א"י) 
 תקופת הפעילות:  מ-1893 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרדריק שופן למוזיקה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית, פולנית 
 כלי נגינה:  כינור 
 חברת תקליטים:  Fonotipia, דקה רקורדס, קולומביה רקורדס 
 בן או בת זוג:  Elsa Marguérite Galafrés (1910–1913) 
 פרסים והוקרה:  קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה 
 www.huberman.info
 פרופיל ב-IMDb
 
ברוניסלב הוברמן (בפולנית: Bronisław Huberman;‏ 19 בדצמבר 1882 – 15 ביוני 1947, קורסיה-סיר-ווויי, שווייץ) היה כנר יהודי וירטואוז, נודע בפרשנותו החמה והאישית ליצירות שניגן. מייסד התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בשנת 2012 נקראה הפילהרמונית בעיר הולדתו צ'נסטוחובה על שמו.
קורות חיים

הוברמן נולד בעיר צ'נסטוחובה שבפולין קטן (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום במדינת פולין). אביו, יעקב, שהיה פקיד במשרד עורכי דין, ביקש שבנו ילמד לנגן. כלי הנגינה שהיה יכול להרשות לעצמו היה כינור. הוברמן היה ילד מסוגר והקדיש את רוב זמנו הפנוי לנגינה. הוא נודע כילד פלא וניגן בפני הרוזן ולדיסלב זמויסקי, בן למשפחת זמויסקי, שהעניק לו בתמורה כינור סטרדיוואריוס יקר-ערך שהיה נחלת משפחתו. בגיל 9 שמע את נגינתו נגן הכינור יוזף יואכים, ידידו של יוהנס ברהמס, שהזמין את המלחין הקשיש, יחד עם יוהאן שטראוס וגוסטב מאהלר להאזין לקונצרט בו ביצע הוברמן את אחת היצירות המאתגרות ביותר, קונצ'רטו לכינור של ברהמס אופוס 77. ברהמס התרגש מנגינתו של הוברמן הילד, ובפרט מהקונצ'רטו שנחשב לבלתי ניתן לנגינה על ידי בני תקופתו.
הוברמן היה לכנר מוביל ומפורסם בכל רחבי אירופה והופיע ברחבי העולם. יום הולדתו ה-50 (ב-1932) היה אירוע תרבותי וחברתי שסוקר בעיתונות. עם עליית הנאצים לשלטון וגירוש היהודים מתזמורות בגרמניה, התגייס הוברמן למלחמה תרבותית והטיף ברחבי העולם נגד שיתוף פעולה תרבותי עם תזמורות גרמניות שגירשו את נגניהן היהודים. במקום להגר לארצות הברית ולחיות שם מוקף תהילה, החליט הוברמן להקים בארץ ישראל תזמורת שתהיה מורכבת מכל המוזיקאים היהודים המעולים שגורשו מהתזמורות הגרמניות.
בשנת 1936 הקים בארץ ישראל את התזמורת הסימפונית הארץ-ישראלית, לימים התזמורת הפילהרמונית הישראלית, עם כ-70 מוזיקאים. לצערו לא יכול היה הוברמן לקבל את כל הנגנים, כיוון שרצה רק בטובים ביותר. כך למעשה הציל רבים, כולל בני משפחותיהם של הנגנים (ובסך הכל כ-800 איש) אך גם חרץ את גורלם של נגנים טובים פחות, אותם לא יכול היה לחלץ. הספר "רביעיית רוזנדורף" מאת נתן שחם עוסק בפרשייה זו.
באפריל 1936 יצאה התזמורת לסדרת קונצרטים לגיוס תרומות בארצות הברית במסגרתה הצליח הוברמן לשכנע את המנצח המפורסם ארטורו טוסקניני לבוא ולנצח ללא תשלום על קונצרט הפתיחה של התזמורת הסימפונית הארץ-ישראלית, בדצמבר 1936, תוך שהוא משעה את כניסתו למשרת מנצח תזמורת NBC.
במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב לנגן בפני חיילי בעלות הברית. היצירה האחרונה שניגן, ברדיו לוצרן, זמן קצר לפני מותו, הייתה הקונצ'רטו לכינור של ברהמס.
הסטרדיווריוס של הוברמן

במהלך קונצרט לגיוס תרומות בקרנגי הול בניו יורק נגנב כינור הסטרדיווריוס של הוברמן. כחמישים שנה לאחר מכן הודה אסיר בשם ג'וליאן אלטמן שהוא האיש שגנב את הכינור. הכינור זוהה על ידי נציג חברת הביטוח לוידס, שביטחה את הכינור בשעתה, ונמכר במיליון דולר לנורברט בריינין, הכנר הראשון של רביעיית אמדאוס. אלמנתו של הגנב קיבלה רבע מן התמורה. בריינין מכר את הכינור לחנות בלונדון אליה הזדמן באקראי הכנר ג'ושוע בל, שרכש אותו.
הנצחה

טקס הענקת אות המציל היהודי לברוניסלב הוברמן, 19 בינואר 2025, במעמד התזמורת הפילהרמונית הישראלית
אות המציל היהודי שהוענק לברוניסלב הוברמן
על שמו של הוברמן קרוי רחוב לצד מתחם הבימה בתל אביב, שבו שוכן היכל התרבות, לצד רחוב על שמו של ארטורו טוסקניני. גם בבאר שבע ובחיפה הונצח בשמות רחובות. בפתח תקווה קרוי על שמו גם רחוב, גם בית הספר "הוברמן" שנמצא באותו הרחוב. בשנת 1986 יצאה לאור סדרת בולים המוקדשת להוברמן ולטוסקניני.
בשנת 2011 יצא לאור בפולין הסרט התיעודי "הוברמן" בהסתמך על חומרים ארכיוניים ובבימויו של פיוטר שלשה. ב-2012 הופק סרט הטלוויזיה "הכינור שחזר: ברוניסלב הוברמן, ילד הפלא מצ'נסטוחובה". ארכיון הוברמן נמצא במרכז למוזיקה והספרייה ע"ש פליציה בלומנטל בתל אביב.
ב-19 בינואר 2025 הוענק להוברמן אות המציל היהודי מטעם ארגון בני ברית במעמד התזמורת הפילהרמונית הישראלית.