stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יגאל בן-אריה
על יצירתו > על ספרו "טיפות של זמן"

ראובן דותן, טיפות של שירה דתית, מאזנים, כרך ס"ה, גל' 6 (1991), עמ' 29–30. חזר ונדפס בספרו: הרהורים על שירה: בעקבות 37 משוררים ישראלים (תל אביב, הוצאת ירון גולן, תשנ"ט 1998), עמ' 85–87.
אברהם הגורני-גרין, יגאל בן-אריה - כאן ועכשיו, בספרו: משא ועיון: מסות על לשון, חינוך וספרות (תל אביב, אור עם, תשנ"ג 1992), עמ' 204–206.
מנחם בן, הוויתור קרוב לשחיתות, כל העיר, 4 בנובמבר 1988.
על יצירתו > על ספרו "אפשרות אחרת"

מלכה נתנזון, מתוך העומק הפעור, מאזנים, כרך ס"ח, גל' 1 (תשרי תשנ"ד, אוקטובר 1993), עמ' 60.
רות לאופר, שירה אחרת, עיתון 77, גיליון 162, יולי 1993.
שמעון שתל, אהבה זורמת, על המשמר, 29 באוקטובר 1993.
על יצירתו > על ספרו "והיה נותן שמות: שירים"

נעמי גוטקינד, והיה נותן בהם סימנים, הצופה, 5 באפריל 1996.
על יצירתו > על ספרו "קו פרשת הזמן"

יעל חן, בגילי חולמים פחות, מעריב, 5 במאי 1997.
רחל גיל, שירים ממקור אחר, עיתון 77, אוקטובר 1997.
על יצירתו > על ספרו "הארץ שהבטיחה"

גדעון עפרת, אמשיך בלעדיי, מאזניים, כרך ע"ז, גל' 3, דצמבר 2003
על יצירתו > על ספרו "מפה אילמת: שירים"

בני ציפר, המוסיקה של השירה הישראלית, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2013
הערות שוליים

↑  "סימן קריאה", 10, ינואר 1980
↑  יגאל בן-אריה, חיים פסח (ע), צינת רוחות, תל אביב: עם עובד, 1982
↑  חנן חבר ומשה רון (עורכים), ואין תִכְלה לקרבות ולהרג: שירה פוליטית במלחמת לבנון, הוצאת הקיבוץ המאוחד/ספרי סימן קריאה/סדרת קו אדום, 1982
↑  טל ניצן (עורכת), בעט ברזל: שירת מחאה עברית 1984–2004, חרגול, 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810575419905606  VIAF: 5214713   WorldCat (עם VIAF): 5214713
אלכסיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה

אלכסיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית: Алексей Александрович‏; 14 בינואר 1850 - 14 בנובמבר 1908) היה בנו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה שנרצח בשנת 1881. היה מפקד הצי הרוסי הקיסרי בדרגת גנרל-אדמירל, ופיקד עליו במהלך מלחמת רוסיה–יפן.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

אלכסיי נולד ב-14 בינואר 1850 כבנם של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה ומריה, נסיכת הסן בתם של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן ווילהלמינה, נסיכת באדן. הוא נולד בסנקט פטרבורג בארמון החורף. אחיו הגדולים היו ניקולאי, אלכסנדר, מריה וולדימיר, ואחיו הקטנים היו סרגיי ופאבל. הייתה לו אחות נוספת בשם אלכסנדרה שמתה בילדותה.
אלכסנדר נבחר כבר מילדותו לקריירה צבאית ימית. בגיל שבע הוענקה לו דרגה רשמית בצי הרוסי הקיסרי. אביו שכר את האדמירל קונסטנטין פוסיט כדי שילמד את בנו. בחורף היה פוסיט מלמד את אלכסיי לימודים תאורטיים, ובקיץ היה רוכש ניסיון מעשי בספינות הצי הבלטי. ב-18 בספטמבר 1866 הועלה אלכסיי לדרגת לוטננט. הוא המשיך את הקריירה שלו בחיל הים כקצין על גבי הפריגטה "אלכסנדר נבסקי" שהוצבה בים התיכון.
ביוגרפיה > חיים אישיים

בין השנים 1869-1870 ניהל אלכסיי רומן עם אלכסנדרה ז'וקובסקיה בתו של המשורר וסילי ז'וקובסקי נולד להם בן אחד מחוץ לנישואים בשם אלכסיי. אלכסיי לא יכל להתחתן עם אלכסנדרה, כיוון שחוקי משפחת המלוכה לא הכירו בנישואים מורגנטיים. הפתרון היחיד היה שאלכסנדרה תקבל תואר אצולה. אולם אביו של אלכסיי התנגד למערכת היחסים של בנו, וסירב להעניק לאלכסנדרה תואר כזה. אלכסיי פנה אל שליטים אחרים באירופה, אולם גם הם סרבו. כמוצא אחרון, פנתה אלכסנדרה לרפובליקת סן מרינו, שניאותה להעניק לה את התואר "הברונית סג'יאנו". תואר זה הספיק כדי שבית המלוכה הרוסי יכיר באבהותו של אלכסיי על בנה של אלכסנדרה. ב-1875 התחתנה אלכסנדרה עם הברון הגרמני כריסטיאן היינריך פון פורמן. ב-1883 העניק אחיו של אלכסיי, הצאר אלכסנדר השלישי, את התואר "רוזן בלבסקי" לבנו של אלכסיי.
בהמשך חייו רכש לעצמו אלכסנדר מבנה בסנקט פטרבורג, שיפץ אותו והפך אותו לארמון קטן הידוע בשם "ארמון אלכסיי". ב-1910 נמכר הבניין והפך לבית חרושת לממתקים. המונוגרמה של אלכסיי נותרה בחזית הבניין, אולם זכתה להתעלמות ולא הוסרה בימי השלטון הסובייטי. בשנת 2000 המקום עבר שיקום, וב-2008 נפתח מחדש כבית מוזיקה.
ביוגרפיה > ביקורים נוספים

ב-29 בפברואר עצרה השייטת הרוסית בהוואנה בירת קובה שהייתה עדיין תחת שלטון האימפריה הספרדית. באותה תקופה השתוללה באי מלחמת עשר השנים, והמורדים הקובנים שלטו בחלקים ממנו, אולם הדבר לא מנע מהמושל הספרדי לקבל את אלכסיי בכל הכבוד הראוי. ב-3 ביוני השייטת הרוסית עצרה בריו דה ז'ניירו בירת האימפריה הברזילאית. אלכסיי אירח את פדרו השני, קיסר ברזיל ואת הפמליה הקיסרית הברזילאית על סיפון אחת האניות שלו. הקיסר הברזילאי העניק לאלכסיי את אות מסדר פדרו הראשון. אלכסיי נראה מעט מאוכזב, וכאשר הקיסר התעניין על כך, השיב אלכסיי שקיווה לקבל את אות מסדר רוז הנמוך יותר, כיוון שזהו העיטור היפה ביותר שראה מימיו. ב-9 ביוני עזב אלכסיי את ברזיל, והפליג למזרח הרחוק. הוא ביקר בג'קרטה, סינגפור, הונג קונג, קנטון ושאנגחאי. ב-15 באוקטובר עגנה השייטת של אלכסיי בנגסאקי, שם התקבל אלכסיי בכבוד רב בידי המושל המקומי, ונערכו לכבודו מסיבות שכללו טורניר התאבקות בו השתתפו 60 המתאבקים הטובים ביותר של האימפריה היפנית. ב-22 באוקטובר ביקרו הרוסים בכפר הקטן אינאשה שבו הייתה מושבה רוסית קטנה.
ב-24 באוקטובר עזבה השייטת את נגסאקי והגיעה אל העיר קובה. גם כאן הם התקבלו בכבוד רב. הרוסים ראו לראשונה את הריקשות והתפעלו מאוד. ב-1 בנובמבר הגיעה השייטת ליוקוהמה, ואלכסיי פגש את הנסיך אריסוגאווה טארוטו, הדאיג'ו דאייג'ין (ראש הממשלה) של האימפריה, שליווה אותו אל טירת אדו. אלכסיי התארח בטירה, וב-5 בנובמבר פגש את הקיסר מוצוהיטו. הקיסר היפני העניק לאלכסיי במתנה את דיוקנו, וביקש בתמורה את דיוקנו של אלכסנדר השני. אלכסיי העניק לו דיוקן שלו, והבטיח לשלוח דיוקן של הצאר מיד כשיחזור לסנקט פטרבורג. ב-9 בנובמבר צפו אלכסיי והקיסר במצעד צבאי יפני, ואלכסיי הוצג בפני הקיסרית מסאקו. ב-26 בנובמבר חזרה השייטת הרוסית לולדיווסטוק, והגיעה לבסיס רוסי באוקיינוס השקט כמעט שנה וחצי לאחר שעזבה את קרונשטאדט. לאחר מכן חזר אלכסיי לסנקט פטרבורג במסע על פני סיביר. ב-1874 ערך אלכסיי ביקור מלכותי נוסף בלונדון, כאשר נסע עם אביו לבקר את אחותו מריה אלכסנדרובנה שנישאה לאלפרד, דוכס אדינבורו וסקסוניה-קובורג-גותה.
ביוגרפיה > קריירה צבאית

אלכסיי המשיך להתקדם בסולם הפיקוד בצי, ובמהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) קודם לתפקיד מפקד כוחות הצי על הדנובה. ב-9 בינואר 1878 הוא עוטר בצלב מסדר גאורג הקדוש דרגה רביעית. ב-1882 נרצח אביו, ואחיו הוכתר כאלכסנדר השלישי. באותה שנה הדיח אחיו את קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה מתפקידו כראש מחלקת הצי ומינה את אלכסיי לתפקיד במקומו. ב-1883 הוענקה לו דרגת גנרל-אדמירל. בחיי היום יום של הצבא הייתה לו השפעה מועטת, אולם הוא היה מעורב רבות בתכנון אסטרטגיות ימיות. היותו אחיו של הצאר נתנה לו השפעה רבה על קבלת החלטות.
מלבד היותו מפקד הצי, קיבל אלכסיי גם סדרת תפקידי פיקוד סמליים. הוא היה מפקד חיל הצוערים הימי, מפקד רגימנט המשמר של מוסקבה, מפקד רגימנט הרגלים ה-37 (יקטרינבורג), מפקד רגימנט הרגלים ה-77 (טנגינסק) ורגימנט הרגלים הסיבירי ה-17. דאגתו העיקרית של אלכסיי הייתה המודרניזציה של הצי. הוא דאג לצייד את הצי בספינות חדישות רבות. הוא פיתח את הנמלים הצבאיים, הגדיר מחדש את הכישורים הנדרשים לקצינים ואת התגמולים השונים. כאשר גברה המתיחות בגבול עם האימפריה היפנית, הוא הורה על תגבור כוחות הצי הרוסיים בפורט ארתור. עם פרוץ מלחמת רוסיה–יפן ב-1904, הייתה השייטת הרוסית ה-1 של האוקיינוס השקט מסוגלת לעמוד בפני ההתקפה היפנית במהלך קרב הים הצהוב. עם זאת, השייטת נהרסה במהלך קרב פורט ארתור, והצי הבלטי שנשלח כדי לחזק אותה, הובס לחלוטין בקרב צושימה. ב-2 ביוני 1905, אלכסיי פוטר מתפקידו ופרש מהצי.
ביוגרפיה > אחריתו

בשנותיו האחרונות, חי אלכסיי בפריז והקדיש אלכסיי את עצמו למנעמי החיים, וניהל רומן מפורסם עם אוגניה מקסימיליאנובנה, נסיכת לויכטנברג. הוא שימש כסנדקו של אלכסיי ניקולאייביץ', הצארביץ' של רוסיה. הוא מת ב-14 בנובמבר 1908.
אבנר דן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בנובמבר 1948 (בן 76) קזבלנקה, מרוקו
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1967
 עיסוק:  בדרן, שחקן, סטנדאפיסט, מחזאי, במאי
 פרופיל ב-IMDb
 
אבנר דן (נולד ב-18 בנובמבר 1948) הוא קומיקאי, שחקן, סטנדאפיסט, מחזאי ובמאי ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בשם אבנר דדון בקזבלנקה שבמרוקו במשפחה מרובת ילדים. אביו היה נהג מונית.
בגיל ארבע, בשנת 1952, עלה לישראל יחד עם משפחתו. לאחר עלייתם נשלחה המשפחה למושב רוויה בעמק בית שאן. לאחר זמן קצר עברה המשפחה לבני ברק. התגייס לצה"ל ב-1965 ושירת בגולני, שם זכה בקרב החיילים לכינוי "זמיר הפלוגה". ב-1968 השתחרר והופיע לראשונה כבדרן במועדון בתל אביב.
בשנים 1969 עד 1972 למד משחק אצל ניקו ניתאי ועדנה שביט ופנטומימה אצל סמי מולכו.
בשנת 1974, נכח מאיר אזולאי, מבעלי חברת התקליטים “האחים אזולאי", באחת מהופעותיו. לאחר מכן הפיק אזולאי לדן את הקסטה "אבנר דן בהופעה פומבית", שזכתה להצלחה רבה והביאה לדן פרסום נרחב.
דן התפרסם בקרב הקהל הרחב בעיקר בזכות מערכוני יחיד ומונולוגי סטנד-אפ שכתב וביים עבור עצמו, ביניהן: "צחוק מקיר לקיר", "סוף שבוע פרוע", "צחוקים שכאלה", "אל תקרא לי פרסי", "אגם הבירבורים", "תפסתי ראש", "טוב לצחוק בעד ארצנו", "אם תצחקו-אין זו הצגה", "צוחק עם זאבים", "מדן עד כאן", "צחקי ארץ עצובה" ו"חוזר בצחוק". את הצגות היחיד הקליט ושיווק בעשרות קלטות דרך דוכני הקלטות בישראל. מספר אוספים גם הפיק בהוצאה מחודשת על גבי תקליטורי DVD. דן היה בין הבדרנים הבולטים במהלך שנות ה-80, חלק מהופעותיו היו יחד עם הזמר ג'קי מייקה, עם צאת אלבומו הראשון.
דן כתב, ביים ושיחק במספר קומדיות מקוריות בשפה המרוקאית:
"אל-פמיליה", אותה העלה בשנים 2007- 2005 ו"נסיבא לחביבא" (החותנת החביבה) אותה הוא מציג משנת 2011.
דן הוא חבר נשיאות הפדרציה העולמית של יהדות מרוקו מאז היווסדה בשנת 2000.
ביוגרפיה > בטלוויזיה ובקולנוע

בשנת 1986 שיחק דן בסרט הדרמה הטלוויזיוני, "לחם", בו שיחק את דמותו של זגורי – דמות סטראוטיפית של העולה ממרוקו - מבטא מרוקאי כבד, דיבור ששזור בקללות רבות והתפרצויות אלימות.
בקולנוע השתתף דן בסרטים "נערת הפרברים", כשהוא מגלם את הדמות "סוסיתא", לצידם של עפרה חזה ומנחם עיני וב"חולה אהבה בשיכון ג'".
בערוץ הכבלים הנחה את תוכנית האירוח "שמיים כחולים" בשנים 1991–1994.
בשנים 1999–2002 הופיע בפינה קבועה בתוכנית "ריח מנטה" בערוץ 33.
בשנת 2015 שיחק בפרק בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "שנות ה-80".
קלטות ו-DVD

חגיגת צחוק עם אבנר דן - 1988
אוסף מס' 1 - 2003
אוסף מס' 2 - 2003
אותי זה מצחיק - 2005
צחוק בלי חוק - 2005
אוסף מס' 3 - 2009
אח שלי צ'רלי - 2012
הערות שוליים

↑  ג'קי מייקה בן 60: ראיון מיוחד בגובה העיניים, באתר tribona.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519019805171  LCCN: n99052810  ULAN: 500484029  VIAF: 308268186   WorldCat (עם VIAF): 308268186 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גונסלו חארה

גונסלו אלחנדרו חארה רייס (בספרדית: Gonzalo Alejandro Jara Reyes; נולד ב-29 באוגוסט 1985) הוא כדורגלן עבכ צ'יליאני ששיחק בעמדת המגן הימני.
קריירת מועדונים

חארה נולד בואלפן שבצ'ילה. התחיל את הקריירה במקצועית של בקבוצת ואצ'יפאטו הצ'יליאנית. ב-4 שנים בקבוצה הופיע ב-69 משחקי ליגה, וכבש שער אחד. ב-2007 עבר חארה לקולו-קולו. חארה שיחק בקולו-קולו 3 שנים. במהלך תקופה זו שיחק 64 משחקי ליגה במדי הקבוצה, וכבש שער אחד.
באוגוסט 2009 סוכם בין קולו-קולו לוסט ברומיץ' אלביון מליגת הצ'מפיונשיפ האנגלית על העברתו של חארה לאנגליה, תמורת 1.4 מיליון לירות שטרלינג. ב-25 באוגוסט 2009 חתם חארה על חוזה ל-3 שנים בקבוצה האנגלית. חארה כבש את שער הבכורה שלו באנגליה ב-7 בנובמבר 2009, בניצחון החוץ 1-2 על לסטר סיטי. בסיום עונתו הראשונה של חארה בוסט ברומיץ' עלתה הקבוצה לפרמייר ליג, לאחר שסיימה במקום ה-2 בליגה. בעונה הבאה כבש נגד ארסנל בניצחון קבוצתו 2-3 במשחק שנערך באצטדיון האמירויות.
ב-21 באוקטובר 2011 חזר חארה לצ'מפיונשיפ, כאשר חתם על חוזה השאלה בברייטון אנד הוב אלביון, עד לינואר 2012. עם זאת, ב-20 בדצמבר 2011 חזר לוסט ברומיץ', בעקבות פציעות רבות של שחקני הקבוצה. בינואר 2012 חזר חארה לברייטון עד לסיום העונה.
ב-10 בינואר 2013 חתם חארה על חוזה השאלה בנוטינגהאם פורסט, עד לסיום העונה. ב-19 ביוני 2013, לאחר ששוחרר מוסט ברומיץ', חתם בנוטינגהאם פורסט על חוזה עד לסיום עונת 2013/2014. ב-27 במאי 2014 היה חארה אחד מ-7 השחקנים ששוחררו מהקבוצה.
ב-16 ביולי 2014 חארה חתם על חוזה לשנתיים במיינץ מהבונדסליגה הגרמנית. ב-15 באוגוסט 2014 החמיץ את הפנדל המכריע של קבוצתו מול קמניצר מהליגה השלישית במסגרת הסיבוב הראשון של הגביע הגרמני דבר שהביא להדחת קבוצתו מהמפעל. ב-16 בינואר 2016 שוחרר מהקבוצה. ב-19 בינואר 2016 חזר צ'ילה וחתם באוניברסידד דה צ'ילה.
קריירה בין־לאומית

בשנת 2005 השתתף חארה עם נבחרת צ'ילה עד גיל 20 בגביע העולם עד גיל 20. במהלך הטורניר כבש שער בניצחון 0-7 על הונדורס.
חארה זומן לראשונה לנבחרת צ'ילה הבוגרת בשנת 2006, לקראת סבב משחקי ידידות נגד צפון אירלנד, נגד חוף השנהב ונגד שוודיה. הוא כבש את שער הבכורה שלו במדי נבחרת צ'ילה ב-19 ביוני 2008, במשחק נגד ונצואלה, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. חארה שיחק עם נבחרת צ'ילה בקופה אמריקה 2007, במונדיאל 2010, בקופה אמריקה 2011 ובמונדיאל 2014. בשמינית גמר מונדיאל 2014, הגיעה נבחרת צ'ילה לדו-קרב בעיטות עונשין עם ברזיל. חארה נבחר לבועט החמישי של נבחרת צ'ילה. הוא החטיא את הבעיטה, ובעקבות כך הודחה צ'ילה מגביע העולם.
בקופה אמריקה 2015 חארה דחף את אצבעו לישבנו של שחקן נבחרת אורוגוואי אדינסון קבאני, האחרון הורחק מהמשחק. לבסוף הרחיקו את קבאני וחארה משני משחקים.
הערות שוליים

↑  Leicester 1 - 2 West Brom, באתר BBC
↑  Arsenal 2 - 3 West Brom, באתר BBC
↑  ברזיל ניצחה 2:3 את צ'ילה בפנדלים ועלתה לרבע הגמר, באתר וואלה, 28 ביוני 2014
פיוטר ניקולאייביץ' דורנובו

ערך זה עוסק במדינאי, משפטן ושר הפנים הרוסי ב-1906. אם התכוונתם למושל מוסקבה ב-1906, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  23 בנובמבר 1842 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  11 בספטמבר 1915 (יוליאני) (בגיל 72) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 השכלה:  בית הספר לקציני צי (1860)  Alexander Military Law Academy (1870) 
 תפקיד:  חבר המועצה המדינית של האימפריה הרוסית 
 פרסים והוקרה:  מסדר ולדימיר הקדוש  אות מסדר אנה הקדושה 
 
פיוטר ניקולאייביץ' דורנובו (ברוסית: Пётр Николаевич Дурново́;‏ 23 בנובמבר 1842 - 24 בספטמבר 1915) היה משפטן ומדינאי של האימפריה הרוסית. כיהן כשר הפנים של רוסיה במשך כשנה ועמד בראש מחלקת המשטרה של האימפריה הרוסית. נודע במיוחד בעקבות פרסום מסמך שחזה את קריסת האימפריה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, במסמך הממוען לצאר ניקולאי השני ומכונה מסמך דורנובו.
ביוגרפיה

פיוטר דורנובו נולד בפלך מוסקבה למשפחת דורנובו האצילה בנובמבר או דצמבר של שנת 1842.
דורנובו החל את דרכו בשירות הצי והצבא, בשנת 1881 הועבר למחלקת המשטרה במשרד הפנים, ומשנת 1884 עד 1893 היה מנהל המחלקה. הוא המשיך לתפקידים גבוהים במחלקות אחרות של אותו משרד, כולל תקופת כהונה קצרה (1905–1906) כשר הפנים של האימפריה. תפקידו העיקרי בעשור האחרון של חייו היה חבר המועצה המדינית.
הוא היה בוגר בית הספר הימי הקיסרי והמכללה למשפט צבאי של חיל הים ושירת במשרד המשפטים והגיע לתפקיד עוזר התובע בבית הדין לערעורים בקייב, עד שהועבר למשרד הפנים בשנת 1881. דורנובו מונה למנהל מחלקת המשטרה בשנת 1884 ונשאר בתפקיד זה עד שנת 1893, כאשר נאלץ להתפטר עקב מחלוקת בינו לבין שגריר ספרד ברוסיה, בה הואשם בשימוש לרעה בסמכויות המשטרה. הוא מונה לסנאט הרוסי בשנת 1893 שם התבלט מאוד בפועלו. בשנת 1900 התמנה לעוזר שר הפנים האחראי על שירותי הדואר והטלגרף לבקשתו של סיפיאגין ומילא תפקיד זה עד שנת 1905, כאשר מונה לשר הפנים, על פי המלצת ראש הממשלה, סרגיי ויטה. הוא פרש מתפקיד השר זמן קצר לאחר התפטרותו של ויטה מראשות מועצת השרים למרות מחלוקות קודמות בין השניים.
דורנובו נודע בהתנגדותו הגלויה לקשרים הדוקים יותר עם בריטניה על חשבון היחסים עם גרמניה. הוא האמין שהאינטרסים הגרמניים והרוסים משלימים זה את זה ואילו מלחמה בין שתי האימפריות יכולה להביא רק להרס הסדר הפוליטי הקיים בשתי המדינות. דורנובו פירט את עמדותיו, שרובן היו אמורות להתגשם בעקבות מלחמת העולם הראשונה במכתב שנשלח לניקולאי השני בפברואר 1914. דורנובו צפה מלחמה קרובה בין רוסיה, צרפת ובריטניה נגד גרמניה, אוסטרו-הונגריה וטורקיה. הוא חזה במדויק כי התבוסה הרוסית תביא אחריה לדמורליזציה של הצבא הקיסרי והתמוססות מוסדות החקיקה הקיימים ומפלגות האופוזיציה האינטלקטואליות, לטובת "מהפכה חברתית במתכונת הקיצונית ביותר". המסמך נמצא בין ניירותיו של הצאר לאחר מהפכת פברואר .
פיוטר דורנובו מת בספטמבר 1915 באחוזתו שבפטרוגרד. הוא היה שר הפנים הקיסרי הרוסי האחרון שמת בנסיבות טבעיות. ששת ממשיכי דרכו (פיוטר סטוליפין, אלכסנדר מקרוב, ניקולאי מקלקוב, [ניקולאי שצ'רטבטוב (נפטר בסטארנברג, בוואריה, גרמניה)], אלכסיי חווסטוב, בוריס שטירמר, [אלכסנדר חווסטוב (נפטר בילץ, רוסיה)] אלכסנדר פרוטופופוב) לא מתו בנסיבות טבעיות.
ראו גם

אוכרנה
הערות שוליים

↑  Vernadsky, George (1972). “Durnovo’s Advice to the Tsar, February 1914”, in: A Source Book for Russian History. New Haven: Yale University Press. pp. 793–798.
↑  - The Durnovo Memorandum, translated to English.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1043396675  ISNI: 0000 0000 7138 1948  LCCN: no2009151743  NKC: js2015888060  VIAF: 100823710   WorldCat (עם VIAF): 100823710 
קריקטורה מאת זינוביי גרז'בין, 1906
יאקוב ז'ילינסקי

| --- | --- |

 לידה:  15 במרץ 1853 (יוליאני) מיכאילוב, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1918 (בגיל 64 בערך) חצי האי קרים, אוקראינה אוקראינה 
 השכלה:  מכללת חיל הפרשים של הצאר ניקולאי 
 דרגה:  גנרל חיל הפרשים 
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-14 מפקד הקורפוס ה-10 מפקד המחוז הצבאי ורשה ראש המטה הכללי הרוסי מפקד החזית הצפון-מערבית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת רוסיה-יפן  מלחמת העולם הראשונה 
 עיטורים
 אביר בלגיון הכבוד  עיטור ולדימיר הקדוש, דרגה 4  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 2  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 3  עיטור  ולדימיר הקדוש, דרגה 3  מסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 2  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 1  אות המסדר אנה הקדושה, דרגה 3  אביר במסדר אלכסנדר נבסקי  אות מסדר העיט הלבן  עיטור  אנה הקדושה,  דרגה ראשונה  מסדר סנטה אנה, דרגה 2  מסדר סטניסלב הקדוש 
 
יעקב גריגוריביץ 'ז'ילינסקי (ברוסית: Я́ков Григо́рьевич Жили́нский;‏ 27 במרץ 1853–1918) היה גנרל פרשים רוסי ממוצא פולני, ראש המטה של הצבא הרוסי הקיסרי מ-2 בפברואר 1911 עד ה-4 במרץ 1914. הוא נחשב לאחד האחראים העיקריים של כישלון המערכה הפרוסית במזרח בשלבים המוקדמים של מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה

ז'ילינסקי נולד ב-15 במרץ 1853 במיכאילוב שבמחוז ריאזאן. משפחתו הייתה משפחת אצולה ממחוז סמולנסק, והוא נולד לקולונל גריגורי ז'ילינסקי ויקטרינה פטרובנה (לבית מורומצבה). בגיל צעיר הוא למד בגימנסיה קריימן במוסקבה.
הוא הצטרף לשירות פעיל כצוער ברגימנט ההוסארים סומי, ובשנת 1876, הוא סיים את מכללת חיל הפרשים והוצב לשרת כקצין זוטר ברגימנט משמר הפרשים של המשמר הקיסרי. הוא נחשב לאחד הרוכבים הטובים ביותר בבית הספר והיה אחראי על אימונים של הרגימנט.
בשנת 1883 הוא סיים את לימודיו באקדמיה של ניקולאייב. בשל הצלחתו הרבה, הוא הועלה לדרגת קפיטן. לאחר ששימש כעוזר בכיר במטה דיוויזיית הגרנדירים ה-1, שירת ב-14 בפברואר 1894 בוועדה המדעית הצבאית של המטה הכללי, ארגון מודיעין צבאי שהיה אחראי על חקר המדינות הזרות.
במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד היה ז'ילינסקי משקיף צבאי רוסי עם הצבא הספרדי בקובה. עם שובו פרסם ספר על המלחמה, אשר ניתח את הסיבות לתבוסתה של ספרד.
ב-1899 שימש ז'ילינסקי כחבר המשלחת הרוסית בוועידת אמנות האג. הוא מונה למפקד רגימנט הדרגונים ה-52 באוגוסט 1899, ובשנת 1900 הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה לראש אגף האספקה של הצבא.
במהלך מלחמת רוסיה–יפן היה ז'ילינסקי ראש המטה של המשנה למלך במזרח הרחוק, האדמירל יבגני אלכסייב, עד שאלכסייב פוטר באוקטובר 1904. הוא נשאר באזור הלחימה כדי לשרת את שר המלחמה, אלכסיי קורופטקין עד סוף הסכסוך. ב-27 בינואר 1906 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-14 בפולין, וב-7 ביולי 1907 מונה למפקד הקורפוס ה-10. ב-18 באפריל 1910 מונה ז'ילינסקי למפקד מחוז ורשה והמושל הכללי של ורשה.
ז'ילינסקי שירת מה-22 בפברואר 1911 עד ה-4 במרץ 1914 כהמטה הכללי של צבא האימפריה הרוסית. בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא קיבל את הפיקוד על החזית הצפון-מערבית. החזית הצפון-מערבית כללה את הארמיות הראשונה והשנייה בפיקודם של גנרל פאול פון רננקמפף וגנרל אלכסנדר סמסונוב . לאחר מבצע "פרוסיה המזרחית" שנכשל, וההפסדים בקרב טננברג ובקרב הראשון על האגמים המזוריים, הוא הודח מהפיקוד על אף ניסיונותיו להאשים את רננקמפף על הפיאסקו. ז'ילינסקי נשלח כנציג צבאי לצרפת בשנים 1915-1916 וחזר לרוסיה בסתיו 1916. ב-19 בספטמבר 1917 הוא פרש מהצבא.
לאחר מהפכת אוקטובר, הוא ניסה להימלט מרוסיה, אך נהרג בדרום רוסיה בנסיבות בלתי-מוגדרות.
הערות שוליים

↑  Loscher. Page 624
↑  Kowner,  Historical Dictionary of the Russo-Japanese War
↑  First World War.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb158784461 (data)  GND: 1058713787  ISNI: 0000 0004 3704 5157  VIAF: 310694370   WorldCat (עם VIAF): 310694370
ויקטור סחרוב

| --- | --- |

ויקטור סחרוב
 לידה:  20 ביולי 1848 מוסקבה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית (1699–1858)
 פטירה:  22 בנובמבר 1905 (בגיל 57) סראטוב, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית (1883–1917)
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 השתייכות:   צבא האימפריה הרוסית
 תקופת הפעילות:  1865–1905 (כ־40 שנה)
 דרגה:   לוטננט גנרל
 תפקידים בשירות
 ראש המטה הכללי
 פעולות ומבצעים
 המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878)
 עיטורים
 עיטור  אנה הקדושה,  דרגה ראשונה  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 3  עיטור ולדימיר הקדוש, דרגה 4  מסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 2  עיטור  ולדימיר הקדוש, דרגה 3  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 2  אות המסדר אנה הקדושה, דרגה 3  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 1  מסדר סנטה אנה, דרגה 2  עיטור הכוכב של רומניה 
 תפקידים אזרחיים
 שר המלחמה
 
ויקטור ויקטורוביץ' סחרוב (ברוסית: Виктор Викторович Сахаров;‏ 20 ביולי 1848 – 22 בנובמבר 1905) היה לוטננט גנרל רוסי אשר שימש כראש המטה הכללי הרוסי בין 1898-1904, וכשר המלחמה הרוסי בין 1904–1905. נרצח בידי המהפכנית הסוציאליסטית אנסטסיה ביצ'קו.
ביוגרפיה

סחרוב נולד במוסקבה ב-20 ביולי 1848 למשפחת אצולה. הוא סיים את הגימנסיה הצבאית השנייה במוסקבה בשנת 1864 ואת בית הספר הצבאי אלכסנדר השלישי בשנת 1866. עד 1872 שירת בתפקידי קצין זוטר ברגימנט חיל הרגלים ה-123. ב-1875 סיים את לימודיו באקדמיית המטה הכללי "ניקולייב" ושרת במפקדת המחוז הצבאי סנט פטרבורג. ב-1876 שרת בארמיית הדנובה, ובשנה שלאחר מכן מונה לראש מטה הדיוויזיה הקוזאקית הקווקזית. הוא שרת במלחמה העות'מאנית-רוסית ולחם בקרבות בבלקן. במהלך המלחמה עבר לשמש כראש מטה דיוויזיית הגרנדירים ה-2. לאחר המלחמה הוא שהה מספר חודשים בבולגריה, ולאחר מכן חזר לסנט פטרבורג.
ב-30 באוגוסט 1880 הועלה סחרוב לדרגת פולקובניק. בינואר 1884 הוא מונה לראש מטה דיוויזיית הפרשים ה-2 של המשמר. במקביל, לימד בבית הספר לקציני חיל הפרשים. בפברואר 1890 הוא מונה לסגן ראש מטה המחוז הצבאי ורשה. ב-30 באוגוסט של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור. ב-1894 הוא מונה לראש מטה המחוז הצבאי אודסה. ב-6 בדצמבר 1897 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-20 בינואר 1898 הוא מונה לראש המטה הכללי.
ב-11 במרץ 1904 הצאר ניקולאי השני מינה את סחרוב לשר המלחמה שלו. באוקטובר 1905 נשלח סחרוב בידי הצאר כדי להרגיע מהומות במחוז סראטוב. הוא הצליח להרגיע מוקדי מהומות רבים באמצעות משא ומתן וללא שפיכות דמים. ב-22 בנובמבר 1905, הוא שהה בבית המושל בעיר סראטוב, ונפגש עם נציגים אזרחיים. המהפכנית הסוציאליסטית אנסטסיה ביצ'קו הגישה לו עצומה. כאשר סחרוב החל לקרוא אותה, ביצ'קו ירתה בו ארבע פעמים באקדח שהסתירה בבגדיה. הוא מת כעבור דקות ספורות.
ביצ'קו נידונה למוות, אולם גזר דינה הומתק למאסר עולם עם עבודות פרך. היא שוחררה במהלך מהפכת פברואר, אולם נרצחה בידי הנ.ק.ו.ד. בגיא ההריגה בקומונרקה.
פיודור פאליצין

| --- | --- |

פיודור פאליצין
 לידה:  28 באוקטובר 1851
 פטירה:  19 בפברואר 1923 (בגיל 71) ברלין, רפובליקת ויימאר גרמניה
 מקום קבורה:  Berlin-Tegel Russian Orthodox Cemetery 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 השכלה:  בית הספר הצבאי פבלובסק 
 בן או בת זוג:  Mariya Palitsina (1875–1915) 
 השתייכות:   צבא האימפריה הרוסית
 תקופת הפעילות:  1870–1917 (כ־47 שנים)
 דרגה:   לוטננט גנרל
 תפקידים בשירות
 ראש מנהל המטה הכללי
 פעולות ומבצעים
 המלחמה העות'מאנית-רוסית  מלחמת העולם הראשונה 
 עיטורים
 אביר במסדר אלכסנדר נבסקי  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 2  עיטור ולדימיר הקדוש, דרגה 4  מסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 2  עיטור  ולדימיר הקדוש, דרגה 3  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 1  אות המסדר אנה הקדושה, דרגה 3  אות מסדר העיט הלבן  מסדר סנטה אנה, דרגה 2  אות המסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 1 
 
פיודור פיודורוביץ' פאליצין (ברוסית: Фёдор Фёдорович Палицын;‏ 28 באוקטובר 1851 – 19 בפברואר 1923) היה לוטננט גנרל רוסי אשר שימש כראש מנהל המטה הכללי.
ביוגרפיה

פאליצין נולד ב-28 באוקטובר 1851 כבן למשפחת אצולה מליבוניה. ב-1870 הוא סיים את בית הספר הצבאי בפלוב והתגייס לצבא האימפריה הרוסית בדרגת לוטננט משנה. הוא הוצב במשמר הקיסרי בגדוד צארסקויה סלו. הוא למד באקדמיית המטה הכללי "ניקולייב" וסיים את לימודיו ב-1877. הוא לחם במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית, ולאחריה שרת במפקד הקורפוס ה-3. ב-1889 מונה לראש מטה דיוויזיית הפרשים ה-2 של המשמר. ב-1898 הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור. ב-1895 הוא מונה לראש מטה המשמר הקיסרי. בהמשך אותה שנה עבר לשמש כראש מטהו של המפקח הכללי של חיל הפרשים.
ב-21 ביוני 1905 הוא מונה לראש מנהל המטה הכללי של צבא האימפריה הרוסית - גוף חדש שהוקם על פי מודל המטה הכללי הגרמני ונועד להיות גוף עצמאי שאינו כפוף למשרד המלחמה. בתפקידו זה הוא העביר רפורמה מקיפה בחינוך הצבאי. ב-2 בדצמבר 1908 הוא פוטר מהתפקיד ו-ולדימיר סוכומלינוב מונה לרמטכ"ל במקומו. כפיצוי, הוא מונה לחבר המועצה המדינית. בספטמבר 1916, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, מונה פאליצין לנציג הצבא הרוסי במועצה הצבאית של מדינות ההסכמה בוורסאי. בעקבות מהפכת פברואר הוא פוטר מתפקידיו הצבאיים. באוקטובר 1917 הוא עזב את הצבא.
לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה, והשתלטות הבולשביקים על המדינה, עזב פאליצין את רוסיה ועבר לפריז, ולאחר מכן לברלין. בשתי הערים הוא היה פעיל מאוד בקהילת הגולים הרוסים. הוא נפטר ב-19 בפברואר 1923.
מעבר (מדעי החברה)

מעבר או לעבור (באנגלית: passing) הוא מונח במדעי החברה המתאר יכולת של אדם לשנות באופן יזום מרכיבים בזהותו, ולעבור מקבוצה חברתית אחת לקבוצה חברתית אחרת, בעלת זהות שונה ונפרדת. המונח "מעבר" יכול להתייחס להחלפת קטגוריה של גזע, מוצא אתני, קאסטה או מעמד חברתי, נטייה מינית, מגדר, דת, גיל, או מצב של לקות גופנית או חושית.