stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הילדים של מחר
עלילה

בשנת 2027, לאחר 18 שנים שבהן לא נולדו ילדים ברחבי העולם עקב בעיית פוריות, האנושות נמצאת על סף הכחדה. רק בבריטניה מתקיים שלטון סדיר. בעקבות כך המדינה מתמלאת בפליטים מכל רחבי העולם. בריטניה הופכת להיות מדינת משטרה בניסיון לעצור את גל המסתננים. תיאו פארון (קלייב אוון), אקטיביסט לשעבר, נחטף על ידי קבוצה קיצונית של תומכי זכויות פליטים הנקראת "הדגים". מנהיגת הקבוצה מתגלית כג'וליאן טיילור (ג'וליאן מור), אשתו לשעבר של תיאו. השניים נפרדו כתוצאה ממות בנם במהלך מגפת שפעת.
צוות שחקנים

קלייב אוון - תיאו פארון, אקטיביסט לשעבר, הנמצא במשבר מאז בנו נפטר במהלך מגפת השפעת. תיאו מסמל את "האב טיפוס לכל בני האדם" שבחוסר רצון הופך להיות מושיע. אוון לוהק באפריל 2005. אוון שיתף פעולה במשך שבועות עם אלפונסו קוארון וטימותי סקסטון לגבי תפקידו. בנוסף הם שיתפו אותו בכתיבת התסריט.
ג'וליאן מור - ג'וליאן טיילור. לתפקידה של ג'וליאן, קוארון רצה שחקנית עם אמינות של מנהיגות, אינטליגנציה ועצמאות. מור לוהקה ביוני 2005, ובתחילה הייתה אמורה לגלם את דמותה של האישה הראשונה שנכנסת להריון בעשרים שנה האחרונות. קוארון הביע סיפוק מליהוקה של מור בטענה כי היא משעשעת ומאתגרת.
מייקל קיין - ג'ספר פאלמר, חברו והדילר של תיאו. קיין ביסס את דמותו של ג'ספר על מפגשיו עם ג'ון לנון. מבקר הקולנוע, מייקל פיליפס, ציין כי דמותו של ג'ספר מושפעת מהדמות אל שוורץ מסרטו של אורסון ולס, "מגע של רשע" (1958).
קלייר הופ אשיטי - קיי, האישה הראשונה מזה 18 שנה שנכנסת להריון ומהגרת בלתי חוקית. דמותה של קיי לא הופיעה במקור בספר, אך קוארון הוסיף אותה על מנת להראות ששורשיו של האדם הגיעו מאפריקה.
צ'ואיטל אג'יופור - לוק.
פאם פריס - מרים.
פיטר מולאן - סייד.
צ'ארלי האנם - פטריק.
דני יוסטון - ניגל, בן דודו של תיאו ופקיד בכיר בממשלת בריטניה. ניגל מריץ תוכנית במשרד האומנויות שמטרתה להציל יצירות כמו "דוד" של מיכלאנג'לו ו"גרניקה" של פבלו פיקאסו.
אונה פיליאה - מארישקה.
פול שארמה - איאן.
ג'אסק קומן - תומאסז.
אד וסטוויק - אלכס.
מרים קרלין - אישה גרמנית מבוגרת. זהו תפקידה האחרון של קרלין שנפטרה בשנת 2011.
אגם פרייקסל

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  Fritiof Fryxell 
 סוג:  אגם מרומקטי 
 מידות
 שטח:  7.8 קילומטר רבוע
 אורך:  5.8 קילומטר
 רוחב ממוצע:  2.1 ק"מ 
 מידע נוסף
 נהר מזין:  נחל קרסנט 
 ‏אגן ניקוז:  230 קילומטר רבוע
 קואורדינטות:  77°37′00″S 163°11′00″E﻿ / ﻿77.616666666667°S 163.18333333333°E﻿ / -77.616666666667; 163.18333333333
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיאגם פרייקסל(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיאגם פרייקסל
 
אגם פרייקסל (באנגלית: Lake Fryxell) הוא אגם קפוא, בשטח העמקים היבשים מקמרדו בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
האגם ממוקם בין קרחון קנדה, וקרחון חבר העמים.
גאוגרפיה

עשרה נחלים של מי קרחונים נמסים מזינים את האגם (ובהם נחל קרסנט).
שטח אגן הניקוז של האגם 230 קמ"ר.
אורכו של האגם 5.8 קילומטרים, רוחבו 2.1 קילומטרים, ושטח פני האגם 7.8 קמ"ר.
עומקו הממוצע של האגם 3.2 מטרים. עומקו המרבי של האגם כ-20 מטרים, ולכן, מאחר שפני האגם מצויים בגובה של 18 מטרים מעל פני הים, שיא עומקו של האגם מצוי מתחת לפני הים.
קרחון קנדה סוכר את האגם, ולאגם אין שפך בשל כך.
האגם מכוסה בקרח בגובה של 4.5 מטרים, ואולם בחודשי הקיץ לעיתים נמס חלק מהקרח ונגלים חלק מפני האגם. בין השנים 1971–1996 בשל התחממות כדור הארץ עלו פני האגם בכ-2 מטרים.
באגם מספר איים קטנים.
אקלים

אגם פרייקסל ממוקם בשטח העמקים היבשים מקמרדו, בהם אקלים יבש באופן יחסי, וזאת בשל רוחות המדרון היורדות מן ההרים הסמוכים. רוחות אלה שמהירותן יכולה להגיע ל-320 קמ"ש, מעלות את הטמפרטורה של האזור, ויכולות להביא לאידוי מים, ולהמסת השלג שעל פני הקרקע (בשל החיכוך עם הקרקע). בשל כך טמפרטורת העמקים הממוצעת היא 20 −°C, והטמפרטורה בחודשי הקיץ היא מעל נקודת הקיפאון.
| נתוני אקלים עבור אגם פרייקסל, אנטארקטיקה, 1961-1990> בחודש | נתוני אקלים עבור אגם פרייקסל, אנטארקטיקה, 1961-1990> ינואר | נתוני אקלים עבור אגם פרייקסל, אנטארקטיקה, 1961-1990> פברואר | נתוני אקלים עבור אגם פרייקסל, אנטארקטיקה, 1961-1990> מרץ | נתוני אקלים עבור אגם פרייקסל, אנטארקטיקה, 1961-1990> אפריל | נתוני אקלים עבור אגם פרייקסל, אנטארקטיקה, 1961-1990> מאי | נתוני אקלים עבור אגם פרייקסל, אנטארקטיקה, 1961-1990> יוני | נתוני אקלים עבור אגם פרייקסל, אנטארקטיקה, 1961-1990> יולי | נתוני אקלים עבור אגם פרייקסל, אנטארקטיקה, 1961-1990> אוגוסט | נתוני אקלים עבור אגם פרייקסל, אנטארקטיקה, 1961-1990> ספטמבר | נתוני אקלים עבור אגם פרייקסל, אנטארקטיקה, 1961-1990> אוקטובר | נתוני אקלים עבור אגם פרייקסל, אנטארקטיקה, 1961-1990> נובמבר | נתוני אקלים עבור אגם פרייקסל, אנטארקטיקה, 1961-1990> דצמבר | נתוני אקלים עבור אגם פרייקסל, אנטארקטיקה, 1961-1990> שנה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ממוצע יומי °F (°C) | 27 (-2.8) | 16.2 (-8.8) | 0.9 (-17.3) | -5.6 (-20.9) | -9.9 (-23.3) | -9.2 (-22.9) | -14.4 (-25.8) | -17.3 (-27.4) | -14.3 (-25.7) | -2.9 (-19.4) | 14.5 (-9.7) | 25.7 (-3.5) | 0.9 (-17.3) |
| ממוצע המשקעים ימים (≥ 1 מ"מ) | 2 | 4 | 3 | 4 | 5 | 5 | 4 | 4 | 3 | 3 | 2 | 2 | 41 |
מקור: המכון המטאורולוגי הנורווגי
מחנה המחקר אגם פרייקסל

מחקר רב מבוצע באגם פרייקסל, וזאת בשל גילוי אצות בימי האגם, ומחנה מחקר קבוע ובו ארבע מעבדות ומבנים נוספים הוקם בשנת 1984 על גדת האגם (החוקרים ישנים באוהלים, בדומה לחוקרי אנטארקטיקה בראשית המאה ה-20). לוחות סולאריים וטורבינת רוח מספקות חשמל למחנה המחקר.
אקולוגיה

יש מספר מיני אצות ובקטריות החיות בתוך האגם. העדרו של חמצן במימי האגם יוצר סביבה אקולוגית ייחודית, הנחקרת על ידי מחנה המחקר. סבורים כי סביבה זו דומה לסביבה שהייתה על פני כדור הארץ לפני 2.4 מיליארד שנים.
היסטוריה גילוי האגם

האגם מופה לראשונה בשנת 1910, על ידי משלחת טרה נובה, שבראשה עמד רוברט פלקון סקוט.
האגם נחקר במהלך מבצע הקפאה עמוקה, בשנת 1950, על ידי פרופסור ט. ל. פווה (T.L. Péwé) שנתן לאגם את שמו.
האגם נקרא על שם דוקטור פריטיוף פרייקסל (Dr. Fritiof M. Fryxell), חוקר קרחונים ממכללת אוגוסטה במדינת אילינוי שבארצות הברית.
לקריאה נוספת

• Enderson, R., Prebble, W., Hoare, R., Popplewell, K., House, D., & Wilson, A. , Journal of Glaciology, 6(43), 129-133. doi:10.3189/S0022143000019110
• M.J.F. Lawrence & C.H. Hendy, , ca, New Zealand Journal of Geology and Geophysics, 28:3, 543-552, DOI: 10.1080/00288306.1985.10421206
• Elizabeth A. Karr, W. Matthew Sattley, Melissa R. Rice, Deborah O. Jung, Michael T. Madigan, and Laurie A. Achenbach, , APPLIED AND ENVIRONMENTAL MICROBIOLOGY, Oct. 2005, p. 6353–6359 Vol. 71, No. 10, doi:10.1128/AEM.71.10.6353–6359.2005
• Elizabeth A. Karr, W. Matthew Sattley, Melissa R. Rice, Deborah O. Jung, Michael T. Madigan, and Laurie A. Achenbach, , APPLIED AND ENVIRONMENTAL MICROBIOLOGY, Feb. 2006, p. 1663–1666 Vol. 72, No. 2, doi:10.1128/AEM.72.2.1663–1666.2006
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי על האגם באתר אוניברסיטת קולורדו
↑  David Lubinski, Waterbody Summary :: Antarctic Freshwater Diatoms, huey.colorado.edu
1 2 3 4  מידע היסטורי וגאוגרפי
1 2  נתוני אקלים של האגם באתר המכון הנורווגי למטאורולוגיה
↑  מידע על המחקר האקולוגי באגם פרייקסל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554353405171  LCCN: sh2002007225 
מחנה המחקר אגם פרייקסל
המלאך לבש אדום

| --- | --- |
כרזת הסרט באנגלית
כרזת הסרט באנגלית
 מבוסס על:  הרומן "הכלה היפה" של ברוס מרשל
 בימוי:  ננלי ג'ונסון 
 הופק בידי:  ג'ופררו לומברדו
 תסריט:  נאנלי ג'ונסון
 עריכה:  לואיס לפלר
 שחקנים ראשיים:  דירק בוגרד אווה גרדנר
 מוזיקה:  ברוניסלב קפר 
 צילום:  ג'וזפה רוטונו 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית איטליה איטליה
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר 
 חברה מפיצה:  מטרו גולדווין מאייר (ארצות הברית), טיטאנוס (איטליה)
 הקרנת בכורה:  28 בספטמבר 1960
 משך הקרנה:  95 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  ספרד 
 תקציב:  $1,843,000
 הכנסות:  $935,000
 דף הסרט ב־IMDb
 
המלאך לבש אדום (באנגלית The Angel Wore Red, באיטלקית: La Sposa Bella) הוא סרט קולנוע מסוגת דרמת מלחמה רומנטית בהפקה אמריקאית-איטלקית בשחור-לבן משנת 1960 בבימויו של נאנלי ג'ונסון, עם דירק בוגרד ואווה גרדנר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס בחלקו על הרומן הכלה היפה (אנ') של ברוס מרשל (אנ') משנת 1953.
הסרט צולם באיטליה. העלילה מתרחשת באחת הערים בספרד בשנת 1936 במלחמת האזרחים בספרד שבה נלחמים מורדים פשיסטים בפיקודו של פרנקו שזוכים לאהדת הכנסייה הקתולית, בכוחות הממשלה.
נעימת הנושא של הסרט נכתבה על ידי ברוניסלב קאפר (אנ') והיא משמשת כאות הפתיחה לתוכניתו של דן כנר "מתוק מאז".
תקציר העלילה

הכומר ארתורו קאררה (דירק בוגרד) נפגש עם הבישוף של העיר (פינלי קורי) ומודיע לו כי החליט לעזוב את הכנסייה בגלל תמיכתה במורדים של פרנקו. העיר מופצצת מהאוויר על ידי המורדים וארתורו נכנס למקלט ומתיישב ליד סולדאד (אווה גרדנר) ומרגיע אותה.
התושבים זועמים על הכנסייה. הבישוף מזמן את הכמרים ונותן לאב רוטה (אלדו פבריצי) תכשיט מקודש ובו דמו של יעקב הקדוש ומבקש שיעביר זאת לפרנקו. התושבים חודרים לכנסייה עם לפידים, שורפים, הורסים והורגים את הבישוף והכמרים פרט לרוטה שהצליח להימלט וטמן את התכשיט במקום סתר בכנסייה.
מפקד הצבא בעיר, הקפיטן בוטרגוס (אנריקו מריה סלרנו), מכריז על מצוד אחרי ארתורו ורוטה. ארתורו מסתובב ברחובות ונכנס למועדון לילה בו עובדת סולדאד כמארחת ויצאנית. חיילים נכנסים לחיפוש והיא מבריחה אותו לדירתה. ארתורו מסגיר לבסוף את עצמו למחפשים, נאסר ומובא לפני הקפיטן ואומר לו שהוא דווקא לצד הממשלה וכי יש למצוא את התכשיט המקודש כדי להעלות את מורל הלוחמים. למקום מגיע גנרל קלאבה (ויטוריו דה סיקה) שמתכנן מתקפה נגד המורדים ומכיר בחשיבות מציאת התכשיט על אף שאינו מאמין בכך.
על כל זה צופה העיתונאי האמריקאי שתום העין, הות'ורן (ג'וזף קוטן), שמחפש סיפורים מהמלחמה ומלווה את הסרט בקולו.
רוטה נתפס ומעונה אך לא מגלה את מקום התכשיט אלא רק לארתורו שמבקר אותו בכלא לפני הוצאתו להורג. ארתורו שולח את סולדאד לכנסייה אבל היא נתפסת על ידי עוקבים ומעונה אך לא מגלה את מקום התכשיט. ארתורו מצליח לחדור לכנסייה ולמצוא את התכשיט.
לבסוף נשלחים ארתורו, סולדאד ועוד מאתים אסירים לקו החזית כדי לחזק את ההגנה מפני המורדים. בדרך נקשרים ארתור וסולדאד באהבה אף על פי שהוא כומר והיא יצאנית.
המורדים מצליחים בהתקפה והמפקד (ארנולד פואה) עומד להוציא את כל האסירים להורג אף על פי שארתורו אומר לו שהם היו אסירים בגלל תמיכתם במורדים. הוא מוסר את התכשיט לסולדאד כדי שתעבירו לכפרה אבל היא נפצעת קשה. התכשיט שבידה נמצא והמפקד משחרר את האסירים.
לבסוף מובאת סולדאד לקבורה בכפרה וארתורו מניח את התכשיט בקבר קדוש.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| דירק בוגרד | ארתורו קאררה | כומר |
| אווה גרדנר | סולדאד | יצאנית |
| ג'וזף קוטן | הות'ורן | עיתונאי |
| ויטוריו דה סיקה | גנרל קלאבה |  |
| פינלי קורי |  | בישוף |
| אלדו פאבריצי | האב רוטה | כומר |
| אנריקו מריה סלרנו | קפיטן בוטרגוס | מפקד העיר |
| ארנולד פואה | מייג'ור של המורדים |  |
אלג'יריה העות'מאנית

אלג'יריה העות'מאנית או "איילט אלג'יר" הייתה פרובינציה עות'מאנית בשטחה של אלג'יריה בת זמננו לערך, שמרכזה העיר אלג'יר. היא הוקמה בסביבות 1525 אחרי כיבוש העיר בידי ח'יר א-דין ברברוסה, והייתה המרכז השלטוני העיקרי של האימפריה העות'מאנית במגרב. מכאן, כמו גם מטריפולי ותוניס, יצאו הקורסארים הברברים להתקפותיהם על אוניות סוחר אירופיות ולימים גם על ספינות אמריקניות. היא השתלטה על נחלותיהן בצפון אפריקה של שושלת בני זיאניד, השושלת החאפצית והאימפריה הספרדית, ונעשתה למוקד הפיראטיות העיקרי בים התיכון עד הפלישה הצרפתית לאלג'יר(אנ') ב-1830.
רקע

למן שנת 1496 החלה ספרד לבסס מאחזים בחופי צפון אפריקה. מדיניות הכיבוש של ספרד בצפון אפריקה התפתחה בזמן כהונתו של פרננדו השני ולאחר סיומה של הרקונקיסטה בחצי האי האיברי. לאחר כיבושה של מלייה ב-1497, נכבשו בעידודו של הכומר פרנסיסקו חימנז דה סיסנרוס הערים הצפון אפריקאיות - מרס אל כאביר (1505), באדיז (1508), אוראן (1509), אלג'יר (1510), בוחיה (1510) וטריפולי (1511). בנוסף, כבשה ספרד מאחז על חופיה האטלנטיים של מרוקו ב-1476.
שנים מוקדמות

האמיר של אלג'יר סאלים אל תוהמי הזמין את אורוץ' וח'יר א-דין ברברוסה, שני אחים בני האי לסבוס ביוון לסייע לו אל מול הנוכחות הספרדית המסיבית שהלכה והתחזקה. אורוצ' נחת בחופיה של אלג'יר והחל בפעולות השתלטות והתבססות ביניהן לחימה כנגד שליטיה החפצ'ידיים של תוניס ובני זיאן שליטיה של תלמסאן.
לאחר מותו של אורוצ' בפשיטה על תלמסאן (1518) הפך ח'יר א-דין אחיו למפקד הצי הפיראטי במגרב, אחד ממעשיו הראשונים היה לקבל את הכרתו ואת חסותו של הסולטן סלים הראשון, בתמורה לצירופה של אלג'יריה לאימפריה הוענק לחיר א-דין התואר פאשה והוא הוגדר כביילרביי ולעזרתו נשלחה יחידת יניצ'רים. תחת שלטון חי'ר א-דין הפכה אלג'יר לבייליק ומרכז של פיראטיות וסחר בעבדים.
בשנת 1529 צלחו מאמציו של ח'יר א-דין לעקור את האחיזה הספרדית אל מול חופי אלג'יר והמבצר הספרדי החולש על הכניסה לנמל אלג'יר נכבש ומגיניו הוצאו להורג. העזתו של הצי האלג'יראי הלכה וגברה וטווח פשיטותיו על ערי נמל שבשליטה ספרדית הלך והתרחק. כתוצאה מכך בשנת 1536 השתלט צי הליגה הקדושה על העיר אלג'יר וח'יר א-דין ברברוסה נמלט לתוניס. לאחר קרב פרווזה בו לחם הצי האלג'יראי בתוך הכוחות הימיים העות'מאנים המנצחים חזרה השליטה באלג'יר לידי העות'מאנים.
בשנת 1580 חתמו הסולטן מוראט השלישי ומלך ספרד לבית הבסבורג פליפה השני על הסכם למניעת לוחמה. הסכם זה הפחית את הלחימה המאורגנת ובכך ירד האזור מחשיבותו האסטרטגית לאימפריה העות'מאנית. מאז החלה ההתעניינות העות'מאנית באזור לפחות ולבסוף עם סיפוחה המלא של אלג'יריה למינהל העות'מאני (1659) חולקה צפון אפריקה לשלושה מחוזות שווי מעמד (טריפוליטניה, אלג'יר, ותוניס) ושליטי אלג'יר החלו לשאת את התואר ביי ובכך הועמדו בדרגת חשיבות שווה למושלים העות'מאנים במרוקו ולוב.
הירידה במעמדה של העוצרות לא מנעה מעסקי הפיראטיות לפרוח וטווח הפשיטות הלך והתרחק עד שבשנת 1629 הנהיג הקורסאר מוראט ראיד פשיטה על העיר רייקיאוויק (בירת איסלנד).
מאבקים פנימיים באלג'יריה העות'מאנית

מאבקי כח פנימיים היו חלק מעיצובה של אלג'יר אוכלוסיית הקורסרים שייסדה את העוצרות האלג'יראית מצאה עצמה בעימות אל מול אוכלוסיית היניצ'רים שהיוותה עמוד השדרה המנהלי של העוצרות. לבסוף, בשנת 1568 ניצחו היניצ'רים. הם הורשו להצטרף למסעות ימיים ומכאן פתוחה הייתה הדרך לפיקוד על הצי ולניהול העוצרות.
עם הפיכתה של אלג'יר לפרובינציה עות'מאנית הייתה הטורקית לשפה הרשמית במדינה ומעמדה של האליטה היניצ'רית כשכבה שלטת הלך והתחזק. בשנת 1659 במהפכת האגות קיבלו האגות בני השכבה השלטת באלג'יר את הזכות לבחור את הדיי מתוכם. מצב זה הוביל למרחץ דמים במהלכו נרצחו 14 מתוך 15 הנושאים בתואר דיי. בשנת 1711 הדיי סוקלי עלי צ'אוש שכנע את הסולטאן להכיר בילדיו כממשיכיו ובכך הושם קץ לאי היציבות שאחזה באלג'יריה. כתוצאה מהעברת השלטון בירושה ואף שאלג'יר נותרה חלק מן האימפריה העות'מאנית מן הבחינה העקרונית, הלכה למעשה פחתה השפעת השלטון המרכזי בטורקיה על הנעשה במדינה.
הסכמי כופר

המעצמות הימיות האירופאיות שלמו מעשר שנדרש על ידי אלג'יר, כדי למנוע התקפות על אוניותיהן. המלחמות הנפוליאוניות בתחילת המאה ה-19 הסיטו את תשומת הלב של המעצמות הימיות מן המאבק בפירטיות.
אולם כאשר חזר השלום לשכון באירופה, בשנת 1815, אלג'יר מצאה עצמה במלחמה נגד ספרד, הולנד, פרוסיה, דנמרק, רוסיה ונאפולי. אלג'יריה והאזורים הסמוכים לה, אשר כונו בשם המדינות הברבריות, היו אחראיות לתופעת הפירטיות בים התיכון וכן לשיעבוד עבדים נוצרים, פעולות שהביאו עליהן את המלחמה הברברית הראשונה והשנייה נגד ארצות הברית ולבסוף את הכיבוש הצרפתי בשנת 1830.
האלימות האלג'יראית

כותבים אירופאים הרבו לעסוק ולתאר את האלימות של האלג'יראים ואת רצחנותם של הטורקים יושבי אלג'יר. תיאורים אלו עסקו בראש ובראשונה במר גורלם של השבויים שנמכרו לעבדות בשוקי אלג'יר וצפון אפריקה אך בהמשך עסקו התיאורים גם באלימות אותה הפעילו האלג'יראים כלפי תושביה הערבים והברברים של העוצרות ואף באלימות שהייתה כרוכה במאבקי הכח על מינוי הדיי.
ההיסטוריון טל שובל במאמרו אלימות באלג'יר העות'מאנית טוען כי אלימות זו לא הייתה חריגה מאוד ביחס למצב במדינות אחרות באותה העת, להפך נוקשותו של השלטון יצרה ביטחון אזרחי רב. גם מצבם של העבדים הנוצרים היה שפיר ואף טוב לאין ערוך ממצבם של שבויים מוסלמים שנחטפו במעשי שוד ימי, לבסוף טוען שובל כי חלק מן הכותבים האירופאים שעסקו באלימות הכרוכה במאבקי השלטון או באלימות שכבת היניצ'רים כלפי הערבים והברברים כתבו דברים אלו מתוך רצון לנמק את הפלישה הצרפתית (1830) פלישה שלוותה בטבח באנשי האליטה הטורקית.
יהודים באלג'יריה העות'מאנית

הקהילה היהודית באלג'יריה נחשבת לעתיקת יומין בשנות השלטון העות'מאני התווספו לקהילה מהגרים ממגורשי ספרד ויהודים שבאו משורות הקורסארים. בפסיקת ההלכה נשתמרו מספר שאלות העוסקות בסחר העבדים בשווקיה של אלג'יר.
להיות ג'וליה

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  הרומן "תיאטרון" של סומרסט מוהם
 בימוי:  אישטוואן סאבו
 הופק בידי:  רוברט לנטוס
 תסריט:  רונלד הארווד
 עריכה:  סוזן שיפטון
 שחקנים ראשיים:  אנט בנינג ג'רמי איירונס שון אוונס
 מוזיקה:  מייקל דנה
 צילום:  לאיוש קולטאי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית בריטניה בריטניה
 חברת הפקה:  Serendipity Point Films, ISL Film, Myriad Pictures 
 חברה מפיצה:  Sony Pictures Classics
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  15 באוקטובר 2004
 משך הקרנה:  104 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט דרמה, קומדיה רומנטית 
 מקום התרחשות:  לונדון 
 תקופת התרחשות:  1938 
 תקציב:  18,000,000 דולר
 הכנסות:  14,339,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   beingjulia
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
להיות ג'וליה (באנגלית: Being Julia) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2004 בבימויו של אישטוואן סאבו, עם אנט בנינג, ג'רמי איירונס ושון אוונס בתפקידים הראשיים.
התסריט של רונלד הארווד מבוסס על הרומן תיאטרון (Theatre) של סומרסט מוהם משנת 1937. העלילה מתרחשת בלונדון, 1938 ומתרכזת בשחקנית תיאטרון מפורסמת שמרגישה עצמה מבוגרת ועייפה ורומן עם מאהב צעיר מפיח בה כוחות חדשים.
אנט בנינג הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לשחקנית הטובה ביותר וזכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
תקציר העלילה

ג'וליה למברט (אנט בנינג) היא שחקנית תיאטרון מפורסמת בלונדון בעשור החמישי לחייה. בעלה מייקל גוסלינג (ג'רמי איירונס) הוא המנהל האמנותי של התיטארון והאלמנה העשירה דולי דה פריס (מרים מרגוליס) שותפה לו בניהול התיאטרון מבחינה כספית. לבני הזוג יש גם בן בגיל ההתבגרות בשם רוג'ר (טום סטארידג').
ג'וליה מרגישה עייפות ושעמום בחייה. יחסיה עם מייקל הם על רקע מקצועי בלבד. היא דורשת ממנו לתת לה פסק זמן כדי להתאושש. כל מחשבותיה של ג'וליה מגולמות ברוחו של ג'ימי לנגטון (מייקל גמבון) שהיה המנטור שלה ותמך בה כשחקנית כשהייתה צעירה.
מייקל מכיר לה בחור אמריקאי צעיר בשם טום פנל (שון אוונס) שמחזר אחריה בהתלהבות למרות שגילו כמחצית מגילה. הוא מקיים אתה יחסי מין סוערים שממלאים מרץ ושמחה בג'וליה. דולי דה פריס מזהירה את מייקל אבל הוא לא מתרגש ומסכים לארח את טום בביתם בכפר.
טום מתיידד עם רוג'ר שמכיר לו שחקנית צעירה בשם אביס קרייטון (לוסי פאנץ'). טום מתחיל לחזר אחריה וג'וליה מתעמתת אתו. טום מתגלה כג'יגולו החי על כספי נשים אך זה לא אכפת לג'וליה. היא לוקחת חופשה ונוסעת לאי ג'רסי לנוח בבית אנה (רוזמרי האריס) ודודתה (ריטה טאשינגהם). לאי מגיע גם ידידה הוותיק לורד צ'ארלס (ברוס גרינווד) והיא מנסה להתחיל אתו יחסים אך הוא מגלה לה שהוא גיי.
ג'וליה חוזרת ללונדון ומתכננת את נקמתה. היא מבקשת ממייקל שיקבל את אביס לתפקיד חשוב במחזה חדש בו היא אמורה לשחק בתפקיד ראשי. אביס "עוברת" את האודישן של מייקל ושתיהן עורכות חזרות על סצנה משותפת. לפני הפרמיירה מחתים מייקל את אביס על חוזה והיא פורצת בשמחה.
בהצגה מפתיעה ג'וליה את אביס בבגדים שמשווים לה דמות שטנית. היא צועקת עליה ומשנה את הטקסט בהצגה. אביס נשארת המומה והקהל מקבל את משחקה הפרוע של ג'וליה בהתלהבות. מייקל מבהיר לאביס כי היא חתומה על חוזה לכל העונה ועליה להמשיך בהופעות עם ג'וליה.
ג'וליה יושבת במסעדה, לוגמת בירה בהנאה ומודיעה שלא תשתתף במסיבת הבכורה של ההצגה, הנקמה הושלמה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| אנט בנינג | ג'וליה למברט |  |
| ג'רמי איירונס | מייקל גוסלין |  |
| שון אוונס | טום פנל |  |
| לוסי פאנץ' | אביס קרייטון |  |
| ג'ולייט סטיבנסון | איווי | עוזרת אישית של ג'וליה |
| מרים מרגוליס | דולי דה פריס | תומכת בתיאטרון |
| טום סטארידג' | רוג'ר גוסלין |  |
| ברוס גרינווד | לורד צ'ארלס |  |
| רוזמרי האריס | אמא של ג'וליה |  |
| ריטה טאשינגהם | דודה של ג'וליה |  |
| מייקל גמבון | ג'מי לנגטון | מנטור מנוח של ג'וליה |
| מרשה פיצאלן | פלורנס | ידידה של ג'וליה ומייקל |
טייסת 633

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  רומן של פרדריק סמית'
 בימוי:  ולטר גראומן
 הופק בידי:  לואיס רצ'מיל, ססיל פורד
 תסריט:  ג'יימס קלאוול, הווארד קוץ'
 עריכה:  ויליאם ליון
 שחקנים ראשיים:  קליף רוברטסון ג'ורג' צ'קיריס מריה פרשי
 מוזיקה:  רון גודווין
 צילום:  אדוארד סקייף
 מדינה:  בריטניה בריטניה
 חברת הפקה:  Mirisch Films 
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  4 ביוני 1964
 משך הקרנה:  102 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מלחמה, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  נורווגיה 
 תקציב:  1,300,000 ‏$
 הכנסות:  1,700,000‏$
 דף הסרט ב־IMDb
 
טייסת 633 (באנגלית: 633 Squadron) הוא סרט מלחמה בריטי משנת 1964, בבימויו של ולטר גראומן, עם קליף רוברטסון וג'ורג' צ'קיריס בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב בידי ג'יימס קלאוול והווארד קוץ' והוא מבוסס על הרומן "טייסת 633 של פרדריק סמית' משנת 1956.
העלילה היא בדיונית - תקיפה של טייסת מטוסי מוסקיטו על מפעל גרמני לייצור דלק מוצק בנורווגיה בעת מלחמת העולם השנייה.
זה סרט התעופה הראשון שצולם בצבע ועל מסך רחב בשיטת Panavision.
המוזיקה נכתבה על ידי המלחין הבריטי רון גודווין (אנ') והפכה פופולרית בעולם ובפרט בתזמורות של חיל האוויר המלכותי.
תקציר העלילה

רוי גרנט (קליף רוברטסון) הוא מפקד "טייסת 633" של חיל האוויר המלכותי, טייסת של מפציצי דה הבילנד מוסקיטו. לאחר שהם חוזרים מטיסת הפצצה ומתכוננים לחופשה קצרה, הוא נקרא דחוף למפקד הבסיס דייוויס (הנרי אנדרוז).
דייוויס מסביר לו כי על הטייסת לצאת למבצע צבאי סודי וחשוב לקראת הפלישה לנורמנדיה. בנורווגיה נמצא מפעל לייצור דלק מוצק לטילים שיכולים לשבש את הנחיתה. המפעל נמצא בקצה של פיורד כ-20 ק"מ מצפון לברגן, מתחת לצוק סלע גדול. הפיורד מרושת כולו בתותחי נ"מ. לקראת המבצע יתאמנו הטייסים בעמק גלן קו (אנ') בסקוטלנד הדומה בצורתו לפיורד בנורווגיה.
כדי לפעול נגד עמדות הנ"מ מוטס לבריטניה אריק ברגמן (ג'ורג' צ'קיריס), לוטננט בצי המלכותי הנורווגי ומפקד המחתרת הנורווגית. הגרמנים מגבירים את השמירה על המפעל ועל ג'ורג' מוטלת המשימה לטוס בחזרה לנורווגיה, לגייס עוד מתנדבים למחתרת ובעת הפעולה, להשמיד את עמדות הנ"מ.
אריק פוגש במקום את אחותו הילדה (מריה פרשי) שהגיעה לבריטניה בסירה, מכיר אותה לרוי ומתפתחת ביניהם אהבה.
רוי מאמן את טייסיו במשימת ההפצצה. מטוס אחד נתקל בצוק ומתרסק.
ג'ורג' מוצנח בנורווגיה אך כעבור זמן קצר מגלים אותו הגרמנים, מתפתח קרב והגרמנים שובים אותו ומחסלים את כל חבריו. ג'ורג' מובא לחקירה בגסטפו נחקר על ידי אשת גסטפו (אן רידלר) ועובר עינויים קשים.
דייוויס מטיל על גרנט להפציץ את מטה הגסטפו ולהרוג בדרך זו את ג'ורג' בטרם יגלה את סודות המבצע. גרנט יוצא עם הטייס ביסל (סקוט פינץ'), הם הורסים את מטה הגסטפו אך מטוסם נפגע וגרנט מצליח בקושי להגיע לבסיס. ביסל מוצא מהמטוס הבוער ומאבד את מאור עיניו.
הטייסת יוצאת למבצע. דייוויס מקבל ידיעה שכל לוחמי המחתרת חוסלו והגרמנים ממתינים למטוסים בעמדות הנ"מ. הוא נותן אפשרות לגרנט לחזור לבסיס אך גרנט מחליט להמשיך.
רק מטוסים מעטים מצליחים להטיל פצצות על הצוק וכולם לבסוף או נופלים מאש הנ"מ או מתרסקים על הצוק. לבסוף הצוק מתמוטט וקובר תחתיו את המפעל. גרנט הפצוע מצליח להנחית את מטוסו ובעזרת הנווט הופקינסון (אגנוס לני) ואיכר מקומי הוא מוצא מהמטוס הבוער ומאבד את הכרתו (בספר הם נופלים בשבי הגרמנים). דייוויס מגדיר את המבצע כהצלחה למרות אובדן כל הטייסת.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| קליף רוברטסון | רוי גרנט | מפקד טייסת |
| ג'ורג' צ'קיריס | אריק ברגמן | מפקד מחתרת |
| מריה פרשי | הילדה ברגמן | אחותו של אריק |
| הנרי אנדרוז | דייוויס | סגן מרשל אוויר |
| דונלד יוסטון | דון בארט | מפקד כנף |
| אגנוס לני | הופקינסון | נווט |
| סקוט פינץ | ביסל | טייס |
כאזאלו

כאזאלו או כאזאלה הוא שמה של עיר עתיקה ששכנה בדרום מסופוטמיה. העיר מופיעה במקורות בשפה האכדית.
על פי לוח בכתב יתדות מתקופת שלטונו של גודאה מלך לגש, שכנה כאזאלו במערב מסופוטמיה באזור בו שכנו האמורים. החוקרים היום מעריכים שהעיר שכנה כ-15 ק"מ מצפון מערב לעיר בבל, ממערב לנהר הפרת.
במאה ה-24 או ה-23 לפנה"ס, נשלטה העיר על ידי המלך כשתובילה. הוא מרד ונלחם כנגד סרגון מאכד על השליטה בעיר. לאחר מכן הייתה העיר בתחום השפעתה של אור. המלך שלה היה בעל ברית של איבי-סין, השליט האחרון של אור. בעקבות נפילתה של העיר אור, התעצם בתחילת האלף השני לפנה"ס כוחה של העיר לתקופה קצרה, יחד עם עליית כוחה של העיר איסין. היא הפכה לעיר-מדינה שכבשה מספר ערים שכנות, כולל הערים בבל וכיש. היא הצליחה להרחיב את תחום שליטתה לתעלות שמדרום לעיר מאראד (אנ'), עיר קטנה ממערב לניפור על הגדה המערבית של הפרת, עליה היא שלטה כחצי מאה.
בתחילת המאה ה-19 לפנה"ס שלט עליה המלך שומודיתמה (Sumuditama). לאחר מותו, הצליח שומו-אבו, שהיה המלך הראשון של השושלת הראשונה של בבל במחצית הראשונה של המאה ה-19 לפנה"ס, לגבור על העיר ולהשתחרר משלטונה של כאזאלו. גם העיר כיש השתחררה משלטון העיר. העיר המשיכה לשלוט על אזור נרחב בדרום מסופוטמיה, מסיפר ועד מאראד. שומו-ל-אל, בנו של שמו-אבו, נלחם בעיר והרס את חומותיה. מלכה של העיר, יחזיר-אילו (Yakhzir-ilu), שאולי היה ממוצא שמי, נהרג. בהמשך נבלעה כאזאלו בממלכת בבל שגודלה עלה והיא התפשטה על פני כל האזור.