חומבבה
חומבבה וגילגמש > האפוס של גילגמש > הגרסה הבבלית הסטנדרטית

לאחר התקופה הבבלית העתיקה הופיעה גרסה חדשה של האפוס המכונה "בבלית סטנדרטית" או "מהדורת שנים עשר הלוחות". מקורות נאו-אשוריים מייחסים גרסה זו של האפוס לסופר סינ-לקה-אוניני, שחי כנראה בתקופת כסית. תיארוך מדויק יותר קשה בשל מספר קטן של קטעים ידועים המתוארכים לתקופה שבין האפוס הבבלי הישן לבין המהדורה הקנונית החדשה, אם כי ניתן להניח שהוא אינו מאוחר יותר משנת 1150 לפנה"ס בשל היעדר אזכורים למרדוך או לאשור, האלים המסופוטמיים העיקריים באלף הראשון לפנה"ס. סיפור חומבבה תופס את הלוח החמישי, עם עותקים שנמצאו מנינוה (נאו-אשורית) וארך (בבלית מאוחרת).
במהדורה הבבלית הסטנדרטית, חומבבה מוזכר לראשונה כאשר גילגמש מציע מסע ליער הארזים לאנכידו, בדומה לסיפורים ישנים יותר. אנכידו מסתייג בתחילה, ומתאר את חומבבה כיצור מפחיד שהוקצה לתפקידו על ידי אנליל:
"כדי לשמור על ביטחון הארזים, אנליל שם לו למטרה להיות אימת העם. המסע הזה הוא לא מסע ליצירה, האדם הזה הוא לא מסע לראייה. מי ששומר על יער ארזים, שלו (...) רחבים, חומבבה, קולו הוא המבול, דיבורו הוא אש, נשימתו היא מוות. הוא שומע את מלמול היער במשך שישים מיל; מי יש שם שיעז להיכנס ליער שלו?"
עם זאת, בסופו של דבר שני הגיבורים מחליטים לצאת יחד. בעודו עוזב, גילגמש מזכיר את חומבבה המודיע על תוכניותיו לתושבי ארך:
"בימים אנו נוסעים לשם ובחזרה, עד שאנו מגיעים ליער ארזים, עד שאנו הורגים את חומבבה האכזר, ומשמידים מן הארץ את הדבר הרע[ה] ששַמַש שונא"
לאחר מסע ארוך מגיעים גילגמש ואנכידו ליער הארזים. לאחר כניסתם אליו הם שומעים את שאגתו של חומבבה, הרועם כקולו של הדד, אל מזג האוויר המסופוטמי. תיאור מפורט של מקום מגוריו השתמר בעותק סולימאניה, ומהווה את אחד הקטעים היחידים הידועים בספרות המסופוטמית המתמקדים בנוף. הוא מדגיש את יופיים של העצים הסבוכים ומציין כי האזור כולו היה מבושם בשרף ארז. אל-ראווי וג'ורג' מציינים כי לאור הקטע הבא, חומבבה עצמו מתואר לא כ"ענק ברברי", אלא כשליט זר הנהנה ממוזיקה בחצרו בדומה למלך בבל, אם כי המוזיקאים המבדרים אותו הם בעלי חיים ולא בני אדם, דבר המשקף מוטיב המעיד היטב באמנות המסופוטמית:
"בכל היער החלה ציפור לשיר: [...] ענו זו לזו, דין תמידי היה הרעש, בודד(?) צרצר עצים[f] הפעיל מקהלה רועשת, [...] שרו שיר, והשמיעו את [...] המקטרת בקול רם. יונת עץ נאנחה, יונת צב קוראת בתשובה. לקריאת החסידה, היער צוהל, לזעקת הפרנקולין, היער צוהל בשפע. אמהות הקופים שרות בקול רם, קוף צעיר צווח: כמו להקה(?) של מוזיקאים ומתופפים(?), מדי יום הם משמיעים קצב בנוכחות חומבבה."
חומבבה לומד על הגעתם של פולשים ליער שלו, מנחש לכאורה שאחד מהם חייב להיות אנכידו, שכבר פגש בעבר, ואולי מביע שמחה על האיחוד המחודש שלהם. חומבבה מבקר את גילגמש על כך שהגיע ליער שלו, ומצהיר שהוא פעל לפי "עצתו של אדם טיפש". הוא גם מעליב את אנכידו, מכנה אותו "שרץ של דג, שלא ידע אבא", מדגיש שהוא "לא ינק חלב אם", בהתייחסו לנסיבות יוצאות הדופן של לידתו וראשית חייו; העלבון השני מבהיר את תכליתו של הראשון, שכן בעלי החיים המוזכרים אינם יונקים ואינם צורכים חלב בינקות. הוא שב ומעיר שכבר פגש את אנכידו בעבר, רומז שהבאת גילגמש ליער שלו מהווה בגידה, ומבטיח להרוג את האחרון ולהאכילו בציפורי נבלות. נתן וסרמן מציין כי מאחר שהעימות בין הגיבורים לחומבבה מתרחש לאחר שאנכידו כבר התקרב לגילגמש ואומץ על ידי נינסון, העלבונות, בנוסף לפגיעה במה שניתן להניח שהוא נקודת התורפה שלו, גם מערערים את מעמדו החדש שנרכש כבן משפחתו של גילגמש. לאחר נאומו של חומבבה, גילגמש מאבד את אומץ לבו ומפקפק ביכולתו להצליח, אך אנכידו מעודד אותו לא לוותר והקרב מתחיל, כאשר אכזריותם של שלושת המשתתפים קורעת את ההר לגזרים. היא נמשכת עד ששַמַש שולח שלוש עשרה רוחות להטות את הכף לטובת גילגמש. קודם לכן הכין אותם לבקשת אמו של גילגמש, נינסון. חומבבה משותק ומסונוור ומתחיל להתחנן על חייו. הוא משבח את גילגמש, מדגיש את מוצאו מנינסון, ומציע שאם יישאר בחיים, הוא ישמור על היער בשמו. עם זאת, אנכידו מפציר בו להתעלם מתחינותיו. חומבבה מנסה לבקש ממנו לשנות את דעתו, אך שוב מתעלמים ממנו. במקום זאת, אנכידו דוחק בגילגמש להרוג אותו במהירות כדי להימנע מזעמם של האלים שעלולים לשמוע על מעשיהם, ומציין במיוחד את אנליל ושַמַש. תגובתו של חומבבה לא נשמרה במלואה, אך היא כנראה מכעיסה את אנכידו, ששוב אומר לגילגמש להרוג אותו. חומבבה מקלל את שוביו בתגובה:
"שלא [...]
מי ייתן והצמד לא יזדקן לעולם,
מלבד חברו גילגמש, מי ייתן ולאנכידו לא יהיה מי שיקבור אותו!"
זה גורם לאנכידו לדחוק בגילגמש לפעול שוב, הפעם בהצלחה. גילגמש שולף פגיון ודוקר את חומבבה בצווארו. אנכידו עוקף אותו ועוקר את שיניו; הוצע כי הקטע שואב השראה מדימויים הקשורים לציד פילים, שבוצעו בעבר בסוריה על ידי שליטים מסופוטמיים ומצריים כאחד, וכי ייתכן שהשיניים הן דווקא ניבים דמויי פיל. אל-ראווי וג'ורג' מציינים כי בעוד שכבר לפני גילוי עותק סולימאניה היה ידוע כי הגיבורים מודעים לכך שהריגת חומבבה תהווה עלבון לאלים, מה שמצביע כנראה על כך שהיא הייתה בלתי מוסרית מנקודת מבטם של הכותבים, לאחר מותו של חומבבה, אנכידו מקונן לפתע על כך שמעשיהם "הפכו את היער לשממה", ומדמיין בפחד את אנליל חוקר אותם. אותו לוח מצביע על כך שלאחר מכן הגיבורים מחליטים להיפטר מהעדים היחידים לקרב, שבעת בניו של חומבבה, ככל הנראה התגלמות אחרת של ההילה שלו, בחלקה דמוית עץ ובחלקה דומה לשדים.
לאחר מכן, אנכידו מציע לגילגמש לעצב דלת גדולה מהארזים כדי להציע אותה לאנליל ולמנוע את זעמו. הם מחליטים להעביר את הדלת למקדשו של אנליל בניפור. הם לוקחים איתם גם את ראשו של חומבבה. חומבבה מוזכר שוב כאשר אנכידו מספר את החלום שחלם בו האלים שפטו את מעשיו ולמרות תחנוניו, שַמַש הכריז כי עליו למות בגלל התפקיד שמילא במותם של שומר יער הארזים ושור השמים. בכך מתגשמת קללת חומבבה.