מפרה
היסטוריה > ממלכה

אף על פי שמפרה הייתה כבושה בידי המורים עד 1147, אז נכבש האזור על ידי אפונסו אנריקש, שרידים מהכיבוש המורי הם נדירים. יש השערה שרבות מהכנסיות היו פעם מסגדים, כמו כנסיית מאטריס (Matriz) של שליירוש, כנסיית סנטו אנדרה (Santo André) וכנסיית סחה דו סוקוחו. מקור שם המקום (מפרה) אינו ברור, אך התפתח מווריאציות של מפרה (Mafara‏, 1189), מלפורה (Malfora‏, 1201) ומאוחר יותר מפורה (Mafora‏, 1288). יש טוענים שהשם התפתח מהמילה הערבית חופרה (حفرة), שפירושה בור, טענה שהופרכה על ידי הערביסט דייוויד לופס. העיירה, למעשה, ממוקמת על גבעה, עם שני נקיקים (ריו גורדו וריו דוש קורוש) המגבילים את השטח סביבה.
ב-1189/1190 נתרם הכפר על ידי המלך סנשו הראשון לבישוף של סילבש, דון ניקולאו. היישוב קיבל את הפוראל (אנ') (Foral, כתב אמנה מלכותי) הראשון שנה לאחר מכן. פוראלים ניתנו לשליירוש ב-1195, לאריסיירה ב-1229 ולווילה או גרדיל (Vila ao Gradil) ב-1327.
בתקופת המנואלינית רבים מהפוראלים הוענקו מחדש, במיוחד לאחר המאה ה-11 וה-15. בין השנים 1513 ל-1516, המלך מנואל הראשון העניק פוראל חדשים למפרה, אריסיירה ושליירוש, ובשנת 1519, העניק פוראל לאנשרה דוש קאבלירוש (Enxara dos Cavaleiros), תוך אישור פוראל לגרדיל. במהלך הרפורמות המנואליניות, העיריות שקיבלו פוראלים אלה בנו עמודי קלון או נדרשו לשפץ את הסמנים המנהליים שלהם. במפקד האוכלוסין של 18 בספטמבר 1527, היו כ-191 תושבים, מתוכם רק ארבעה זוגות התגוררו בתוך הכפר. תקופת שלטונו של מנואל הראשון הייתה מכרעת בהשפעה על האדריכלות הדתית של האזור; היא קיימות ברבות מהכנסיות. הפרטים האדריכליים הללו ניכרים בפתחים, בתקרות מקומרות ובמזרקות הטבילה. סמלים של כוח שיפוטי, סמנים אלה הפכו ללוחות להודעות, פקודות, ולאחר מכן שופצו, הוצבו מחדש או אבדו עם הזמן.
כאשר בשנת 1717 החל המלך ז'ואאו החמישי בבניית ארמון מפרה, שתוכנן על ידי האדריכל הראשי של הממלכה ז'ואאו פרדריקו לודוביס (אנ') הייתה מפרה בקושי כמה כפרים שהצטופפו סביב המונומנט. התקופה התאפיינה גם בבניית גן (בפורטוגזית: Jardim do Cerco) והקמת פארק הציד המלכותי (בפורטוגזית: Tapada de Mafra). פרויקטי בנייה נמשכו לאורך תקופת שלטונם של המלכים ז'וזה הראשון (בנייתו והשלמתו של ארמון מפרה), ז'ואאו השישי (פנים הארמון) ופרננדו השני (העיצוב מחדש של הגן Jardim do Cerco). עם זאת, ויליאם בקפורד (William Beckford), שכתב באוגוסט 1787, ציין שמפרה לא מעוררת עניין, והיא לא יותר מאשר נוף של כמה גגות בתים בינות ההרים.
במהלך המאה ה-19 החלה האוכלוסייה לגדול סביב הארמון, אך זו נותרה בדרך כלל קהילה כפרית (היבט שיימשך עד המאה ה-20). לז'וזה מאנז'נש (José Mangens) הייתה דעה דומה על מפרה ב-1936 בכתבה על רואה דוש ארסיפשטרש (Rua dos Arcipestres) הישנה הוא ציין: "...מפרה לא מציעה שום דבר מעניין ונראית יותר כמו כפר עם בקתותיו והשערים ההרוסים שלו, חצר אחורית טיפוסית, מוגנת בפחים ישנים... ".
כפי שכתב מאוחר יותר גילירמה ז'וזה פריירה דה אסונסאו (Guilherme José Ferreira de Assunção), לאחר כמה ביקורים, הבינה המלכה מריה את היתרונות של הצבת נציגות צבאית במנזר מפרה, שאותו יזמה. שינוי זה שינה את האזור ואת תושביו, שחיו בתנאי קיום קשים. לאחר 1840, היה המנזר שייך לצבא. עד 1859, התגייסו 4,000 חיילים למחנה הטירונות הצבאי הרשמי (בפורטוגזית: Depósito Geral de Recrutas), שהוקם על ידי המלך פדרו החמישי. המוסד בוטל בשנה שלאחר מכן, כאשר 94 טירונים מתו ממחלה זיהומית. אבל בין השנים 1848–1859 ו-1870–1873 המשיך המנזר לשכן את המכללה הצבאית המלכותית (בפורטוגזית: Real Colégio Militar).
בשנת 1887 נוסד בית הספר לחיל רגלים ולפרשים (בפורטוגזית: Escola Prática de Infantaria e Cavalaria) ושנה לאחר מכן, הוקם מטווח ירי בשמורת הציד, שלימים פקד אותו המלך קרלוש חובב הירי.
במהלך הפלישה הצרפתית לפורטוגל ב-1807, קבע נפוליאון בונפרטה מפקדה וחיל מצב בארמון מאפרה. חלק מהצבא פנה אל פניש וטוחש ודרש (אנ') בהוראת הגנרל לואיסון, שאר הכוחות שהו בארמון ובמנזר, בזמן ששדרת הפיקוד החרימה בתים בכפר. מצב זה נמשך תשעה חודשים, עד 2 בספטמבר 1807, כאשר הכוחות הבריטיים הצליחו לסלק את הצרפתים מעמדותיהם. בינתיים, מהנדסים פורטוגלים, בעלי ברית לכוחות הבריטים, הקימו מערכת מבצרים מצפון לליסבון, כדי להבטיח את הגנת הבירה ולגרש את הצרפתים. קו הביצורים שהוקמו בהוראת המצביא הבריטי הדוכס מוולינגטון וכונו קווי טוחש ודרש (אנ'), עבר דרך מפרה, ונבנו ב-1809 וב-1810. מתוך 156 המצודות, 48 היו ממוקמים בתוך שטח הרשות של מפרה, וייצגו את קו ההגנה השני. נותרו בעיקר רק שרידים של המבצרים והאזורים הללו, אבל כמה עדיין במצב טוב או ששוקמו. גם בתוך שמורת הציד היו מבצרים, בעוד שקבוצת מבצרים עקבו אחר הגדה השמאלית של הספארוז'ו עד לריבמאר. בדרום, קו ההגנה האחרון, אם הצרפתים יפרצו את ההגנות, היו המבצרים נוספים.