stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף אנג'לט
הערות שוליים

1 2 3  הדברים הללו מבוססים על נתונים המובאים בעבודת המחקר של איריס פליקס, פרקים בהגותו הקבלית של ר' יוסף אנג'לט.
↑  יהודה ליבס, כיצד נתחבר ספר הזוהר
↑  רונית מרוז, ר' יוסף אנג'לט וכתביו הזוהריים, חיבורי זוהר (תשס"ז)
| ראשוני המקובלים בימי הביניים |
| --- | --- | --- |
| חוג פרובנס | אברהם בן דוד מפושקירה • יצחק סגי נהור • אשר בן דוד •  יהודה בר יקר |  |
| חוג גירונה | רמב"ן • עזרא ועזריאל בני שלמה • יעקב בן ששת |  |
| חוג קסטיליה | משה מבורגוס • טודרוס בן יוסף אבולעפיה |  |
| ספרד | יצחק אבן סהולה • יצחק אבן לטיף • ברוך התוגרמי • אברהם אבולעפיה |  |
| חוג הזהר | משה די ליאון • יוסף ג'יקטיליה • יוסף אנג'לט • בחיי בן אשר • יוסף בן שלום אשכנזי • יוסף הבא משושן הבירה •  דוד בן יהודה החסיד |  |
| בעקבות הזהר | יצחק דמן עכו • מנחם רקנאטי • שם טוב אבן גאון • יהושע אבן שועיב • פרץ הכהן |  |
ראשוני המקובלים נוספים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309007105171  GND: 1053385277  ISNI: 0000 0000 6976 5539  LCCN: n2013052064  VIAF: 97177016   WorldCat (עם VIAF): 97177016
יורי שולמן

| --- | --- |

 לידה:  29 באפריל 1975 (בן 49) מינסק, ברה"מ 
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב אמן משנת 1995
 מד כושר מרבי:  2648 (יולי 2009)
 מד כושר נוכחי:  2559 (לא פעיל)
 השכלה:  אוניברסיטת טקסס בדאלאס 
 מדינה:  ברית המועצות, בלארוס, ארצות הברית
 
יורי שולמן (בבלארוסית: Юрый Шульман‏; נולד ב-29 באפריל 1975 מינסק) הוא שחמטאי יהודי-בלארוסי ואמריקאי בדרגת רב אמן, שהיה מספר פעמים אלוף ארצות הברית.
קורות חיים

יורי שולמן החל ללכת לשיעורי שחמט בהיותו בן שש. בהמשך הוא היה תלמיד של אלברט קפנגוט ובוריס גלפנד. בשנת 1994 הוא זכה באליפות בלארוס בשחמט (חזר על הישג זה בשנת 1998). בשנת 1995 הוא זכה באליפות אירופה בשחמט לנוער שנערכה בחולון (הישראלים אמיל סוטובסקי וערן ליס סיימו עם אותו מספר נקודות).
בשנת 1999 הוא עבר לארצות הברית וסיים תואר ראשון במחשבים ובכלכלה. באוניברסיטת טקסס שבדאלאס.
בשנת 2000 הוא זכה בתחרות לאומית הפתוחה. בשנת 2002 שולמן ניצח באליפות ארצות הברית הפתוחה בשחמט. בשנת 2004 הוא סיים במקום השלישי באליפות ארצות הברית בשחמט. בשנת 2006 הוא זכה באליפות ארצות הברית הפתוחה בשחמט.
בשנת 2008 הוא זכה באליפות ארצות הברית בשחמט. בשנים 2010 ו-2011 הוא היה שני באליפות ארצות הברית בשחמט, לאחר הפסד במשחק נוסף לגטה קמסקי.
בשנת 2012 הוא חלק מקום 4–6 עם אלכסנדר לנדרמן באליפות ארצות הברית בשחמט.
יורי שולמן היה חבר נבחרת ארצות הברית באליפות העולם בשחמט.
אביו של שולמן היה אלוף בלארוס בדמקה. אשתו של יורי שולמן היא בעלת דרגת אמן בינלאומי לנשים.
קבלת דרגות בינלאומיות

1993 - אמן בינלאומי
1995 - רב אמן.
יורי שולמן באולימפיאדת השחמט

בין השנים 1994 ל-2010 השתתף יורי שולמן ב-5 אולימפיאדות שחמט:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | קבוצה | מד כושר | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
|  1994 | 4 | בלארוס | 2435 | 5 מ-8 | 4+ 2= 2- | 62.5 | 12 קבוצתי |
|  1996 | 3 | בלארוס | 2520 | 7 מ-10 | 6+ 2= 2- | 70.0 | 33 קבוצתי, 4 אישי |
|  1998 | 3 | בלארוס | 2520 | 7 מ-11 | 4+ 6= 1- | 63.6 | 13 קבוצתי, 16 אישי |
|  2008 | 4 | ארצות הברית | 2616 | 5.5 מ-8 | 4+ 3= 1- | 68.8 | 3 קבוצתי, 13 אישי |
|  2010 | 4 | ארצות הברית | 2636 | 5.5 מ-10 | 2+ 7= 1- | 55.0 | 9 קבוצתי, 19 אישי |
הערות שוליים

↑  Shulman, Yury - Men's Chess Olympiads, באתר אולימפבייס (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2015012355  VIAF: 314896871   WorldCat (עם VIAF): 314896871 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחסי אוקראינה–מצרים

| יחסי אוקראינה–מצרים |
| --- | --- |
אוקראינה: מצרים


אוקראינה: מצרים
שטח (בקילומטר רבוע)
603,550: 1,001,450
אוכלוסייה
38,139,491: 116,996,270
תמ"ג (במיליוני דולרים)
178,757: 395,926
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,687: 3,384
משטר
משטר נשיאותי-פרלמנטרי (אנ'): רפובליקה

יחסי אוקראינה–מצרים הם היחסים שבין אוקראינה לרפובליקת מצרים הערבית.
היסטוריה

שתי המדינות מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים משנת 1992.
משנת 1993 יש לאוקראינה שגרירות בקהיר ושגרירות כבוד באלכסנדריה, ולמצרים ישנה שגרירות בקייב.
יהדות ג'יבוטי

מיקומה של ג'יבוטי באפריקה
כיסוי ראש מסורתי, ג'יבוטי 1922.
יהדות ג'יבוטי היא הקהילה היהודית בג'יבוטי, המהווה חלק מהקהילה היהודית התימנית הרחבה יותר, בדומה לאלה באריתריאה ובעדן. הקהילה התיישבה במקור באובוק, ולבסוף בעקבות המעבר של מפרץ טאג'ורה מהבריטים לצרפתים ב-1884 התמקמה בעיר ג'יבוטי. ב-1949 הרוב המכריע של הקהילה עלה לישראל.
היסטוריה

למרות שג'יבוטי ממוקמת בין ארצות המולדת ההיסטוריות של הקהילות העתיקות של ביתא ישראל ויהדות תימן ומשמשת מבחינה גאוגרפית כמקשר העיקרי בין חצי האי ערב לקרן אפריקה, אין נוכחות מרכזית מתועדת של יהודים בג'יבוטי עד לשנות ה-1800. ההיסטוריה של ההתיישבות היהודית בג'יבוטי התחילה בסוף המאה התשע, בעיקר בזמן פיתוח עיר הנמל ג'יבוטי על ידי עשרה צרפתים, בשטח שנקרא אז סומליה הצרפתית, שיהודים סייעו לבנות אותו.
היהודים הראשונים שהתיישבו קבע בג'יבוטי הגיעו מעדן, שהייתה מושבה בריטית מאז 1839. הם היו יהודים מתימן, אזור שבו התקיימה אז קהילה יהודית גדולה ומגוונת. לא ידוע אם יהודי ג'יבוטי הם מקהילת העדנים או מתכלאל מהצפון שזה עתה עברו בעדן, שכן יש להם מנהגים המשקפים את שתי הקהילות. הם הגיעו במקביל לבואם של מספר רב של מוסלמים תימנים.
ב-1901 חיו בג'יבוטי חמישים משפחות יהודיות, ו-ב-1921 היו כבר 111. בתחילת המאה ה-20, עם האטה בהגירה בין תימן וג'יבוטי, חלק גדול מהקהילה היה מורכב מג'יבוטים ילידים שהתגיירו והתחתנו עם משפחות מבוססות. בשנת 1902 השלטונות הצרפתיים ציינו אחד-עשר סוחרים יהודים, העובדים בעיקר כצורפים וכבעלי מלאכה. היו להם מספר בתי כנסת, כולל בית הכנסת הגדול במרכז העיר ברחוב רומא. החכמים מג'יבוטי היו מבוקשים בכל האזור בשל מומחיותם ההלכתית ומיומנותם. אחד מהרבנים האחרונים של ג'יבוטי, חכם יוסף משה נהג לנסוע לקהילות יהודיות באדיס אבבה ואסמרה שחיפשו את כישוריו כמוהל.
היהודים היו נבדלים משכניהם המוסלמים במראה מכיוון שהיו להם פאות בצידי הפנים והם לבשו טליתות, בדומה למראה של יהודי תימן.
בשנת 1948, הכריזה מדינת ישראל על עצמאותה, שנה לאחר מכן היא ארגנה את מבצע על כנפי נשרים אשר הוציא לישראל כ-45,000 מיהודי תימן שהיו תחת איום. מאתיים יהודים מג'יבוטי נכללו במבצע. משה שיאון, חבר בקהילה היהודית בג'יבוטי, סיפר כי ”בא מטוס מעדן וכולנו עלינו וטסנו לישראל”. לפני המעבר לישראל, אביו שימש כפוסק, חזן, מוהל וסופר סת"ם של קהילת ג'יבוטי.
לאחר העלייה של 1949, הקהילה המקומית מעולם לא גדלה. במהלך עשרות השנים המשפחות שנותרו עזבו את ג'יבוטי לישראל או לצרפת. לאחר עזיבתם, בני עיסא המקומיים תפסו את בתיהם. שני המבנים היהודיים היחידים שנותרו עומדים בג'יבוטי הם בית קברות צנוע ובית הכנסת המפואר שעהר ייעוד לחללי משרדים ב-2012, ונותרה ממנו רק החזית החיצונית המקורית.
הערות שוליים

↑  רואלד, אלן (1997). "ההיסטוריה של ערביי ג'יבוטי, 1896-1977". 37: 319–334. {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
↑  ג'יבוטי, באתר היהודים היו כאן (באנגלית)
↑  זיוטופסקי, ארי; גרינספן, ארי (2012). "אין סימנים חיוניים בג'יבוטי" (PDF). משפחה. 391: 56–62.
1 2  זיוטופסקי, ארי; גרינספן, ארי (2011). "מחוץ לאפריקה".
| יהדות אפריקה |
| --- | --- | --- |
| צפון אפריקה | אלג'יריה • הרי האטלס • לוב • מצרים • מרוקו • סודאן • תוניסיה (יהדות ג'רבה • יהדות קרתגו) |  |
| אחרות | אוגנדה • אנגולה • אסוואטיני • אריתריאה • אתיופיה •גאנה • ג'יבוטי • גינאה ביסאו • דרום אפריקה • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • כף ורדה • לסוטו •  מאוריציוס • מאלי • מוזמביק • ניגריה • נמיביה • קניה |  |
| ראו גם | אבאיודאיה • האיגבו • למבה |  |
יהדות גואטמלה

פסל מגן דוד בכיכר ישראל בגואטמלה סיטי, תרומת הקהילה היהודית בעיר
יהדות גואטמלה היא אחת מהקהילות היהודיות במרכז אמריקה.
היסטוריה

על פי עדויות רשומות עולה כי היהודים הראשונים שנחכו בגווטמלה היו היהודים האנוסים שברחו מן האינקוויזיציה, אך קהילה זאת כמעט "והוחלפה" כליל בידי הגירתם של קהילות שיבוע אחרי כן. והיהודים הראשונים שהתיישבו בגואטמלה בשנת 1870, רובם מטורקיה, סוריה ומצרים. לפני ובזמן מלחמת העולם השנייה הגיעו יהודים רבים מאירופה לגואטמלה. ליהודים בגואטמלה חיי קהילה פעילים, הכוללים כמה בתי כנסת בעיר הבירה, כשהגדולים הם "שערי בנימין" האשכנזי (ברובע 9), ו-"מגן דוד" הספרדי (ברובע 2), את תנועת הנוער מכבי, גן ילדים, מרכזי לימוד העשרה בנושאי יהדות וציונות, וכן סניפים של ויצו, בני ברית, קרן היסוד וקק"ל. קיים בית חב"ד פעיל המהווה בית כנסת ומאפשר למטיילים לבקר בו בתקופת החגים והוא מהווה מרכז כינוס לרבים מהישראלים המתגוררים בעיר. בבית הקהילה פועל כלבו המאפשר רכישת אוכל כשר. בית הקהילה הורחב בשנת 2009 ונוספו לבית הכנסת מסעדה המציעה אוכל ישראלי טיפוסי וגן רחב ידיים המאפשר קיום מופעים ואזור משחק לילדים. הרחבה זאת התאפשרה הודות לתרומת החברים בקהילה.
כיום חיים בגואטמלה כ-900 יהודים, רובם מתגוררים בגואטמלה סיטי. יהודי גואטמלה מתחלקים כמעט שווה בשווה בין אשכנזים וספרדים. אחת הבעיות העומדות בפני הקהילה, בדומה לקהילות קטנות נוספות, היא ההתבוללות של הדור החדש והקושי להכיר בני זוג ולהקים משפחה. בשנים האחרונות מנהיגה הקהילה תוכנית היכרויות לבני נוער ובוגרים בגילאי העשרים והשלושים המסייעת להכיר קהילות יהודיות נוספות באזור, לדוגמה: מקסיקו, פנמה. כמו כן ישנה קהילה של כ-70 משפחות ישראליות באזור שחלקן הגיע לצורכי עבודה: שיכון ובינוי וחברות ביטחון עם פעילות ענפה במדינה. וחלקם ירדו מהארץ והיגרו לגואטמלה.
על אף גודלה הקטן יחסית, יהדות גואטמלה פעילה ומשפיעה על הפוליטיקה המקומית. הקהילה מקיימת קשרים ומסייעת לפעילות שגרירות גואטמלה ואל סאלבדור.
בשנת 2015 יוסף גרמון מונה לרב ראשי של הקהילה והוא כיהן בתפקיד חמש שנים.
הערות שוליים

↑  גואטמלה - בארץ האינדיאנים / אליהו בירנבוים, באתר www.daat.ac.il
↑  בית התפוצות, בית הכנסת האשכנזי "שערי בנימין" בגואטמלה סיטי
↑  בית התפוצות, בית הכנסת הספרדי "מגן דוד" בגואטמלה סיטי
ערך זה הוא קצרמרבנושא יהדות ובנושא אמריקה המרכזית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חשיפה עצמית בטיפול

חשיפה עצמית בטיפול היא מצב בטיפול פסיכותרפי שבו המטפל משתף ברגשותיו או במידע אישי על עצמו במהלך התהליך הטיפולי, דבר העשוי להיות כלי אפקטיבי בהתערבות טיפולית. חוקרים רבים שבדקו את הכלי מצאו כי יש בו פוטנציאל גבוה לקידום הטיפול. לעיתים קרובות הוא בא לידי ביטוי כחלק אינטגרלי מתהליך הטיפול, ויש לו תפקיד חשוב בהתפתחות הקשר הטיפולי. עם זאת, כתלות בדרך, בעיתוי ובסיבות לשימוש בכלי, הוא יכול להוות הפרה של הגבולות הטיפוליים והאתיים, ולעיתים אף להקשות על הטיפול. ההבנה שהחשיפה העצמית היא עניין הקשור לגבולות הטיפול, והשלכותיה על הקשר ועל התהליך הטיפולי, חיוניים לכל מטפל.
הלגיטימציה של השימוש בחשיפה עצמית ככלי התערבות בידי המטפל, הולכת וגוברת. זאת בניגוד לקביעתו של אבי הפסיכואנליזה, זיגמונד פרויד, שהתנגד לשיתוף המטופל בעולמו הפנימי של המטפל. עם זאת, ממצאים מחקרים ראשוניים, מצביעים על כך כי מטופלים חווים שיפור משמעותי יותר כשהמטפל משתף מידע על אודות תחושותיו כלפי המטופל, כלפי הטיפול, או כלפי הקשר הטיפולי. עוד עולה כי חשיפה עצמית מעלה את ההערכה שחש המטופל כלפי המטפל, וכן מעלה את ההערכה של המטפל כלפי עצמו.
רקע היסטורי

התנגדותו של פרויד התבססה על הטענה שהמטופל לא יידע שובע, והזהיר מפני ההשלכות של חשיפת פרטים על אודות המטפל ושבירת עקרון האנונימיות.
מלבד שנדור פרנצי והרולד סירלס דגלו כל התאורטיקנים בתפיסה זו, עד הופעתן של גישות חדשות יותר (כמו הגישה הבין-אישית של הפסיכיאטר הארי סאליבן, הגישה האינטרסובייקטיבית שהוגיה המרכזיים הם רוברט סטולורו וג'ורג' אטווד, והגישה ההתייחסותית שבין נציגיה הבולטים סטיבן מיטשל ולואיס ארון).
גישות אלו נתנו פתח לחשיפה עצמית בתהליך הטיפולי. מחברים אלו מציעים לעשות שימוש בחשיפה העצמית באופן שקול וסלקטיבי, ומבלי לפגוע בחוסר הסימטריה ביחסים הטיפוליים בין המטפל למטופל.
לטענתם, שימוש זה יכול לשחרר מצבים בהם הטיפול תקוע, לחזק את ההדדיות בקשר ולהקטין את תחושת ההירארכיה שבטיפול. בנוסף, חשיפה זו מגבירה תחושה של שיתוף פעולה ושל אותנטיות, ומצליחה לפתוח אזורים חדשים בחוויית המטופל, שלא היה להם ביטוי במערכות היחסים שלו.
היעדר תחושת המטופל שהוא נמצא בתהליך של היכרות עם המטפל, מעידה על חוסר בליבת התהליך הטיפולי ועל יחסים טיפוליים לא אישיים.
מנגד, מזהירים התאורטיקנים מפני נזק אפשרי שיכולה חשיפה עצמית להסב לתהליך הטיפולי כשנעשה בה שימוש שגוי, הממקד את החקירה במטפל, כשהיא עולה ממניעים שגויים, כשהיא מביאה לתוצאות לא רצויות, או כשהיא אינה נשקלת בכובד ראש על פי כללי האתיקה.
רקע היסטורי > תפיסות של "פסיכולוגיה של אדם אחד"

לאורך כל ההיסטוריה של הפסיכואנליזה שלטה התפיסה המטא-פסיכולוגית של תאוריית הדחף, שעסקה בעיקר (אם לא באופן בלעדי) בחוויות הסיפוק והתסכול, ולכן ראתה באחר, ההורה או המטפל, כאובייקט (מושא הרגשות, הדחפים והאנרגיות הרגשיות של האדם), שתפקידו לספק או לתסכל את העצמי כדי להביא לשליטה בדחף. תפיסה זו מונעת את הסובייקטיביות של המטפל (ההכרה ברגשות ובדחפים שלו עצמו בתוך המסגרת הטיפולית), ומצמצמת אותו לכדי אובייקט. הגבלה זו נכונה לכל תפיסה מסוג "פסיכולוגיה של אדם אחד", כי נדרשת בה סיטואציה החופשית מהסובייקטיביות של המטפל כדי שתתאפשר העברה בטיפול (העתקת רגשות של המטופל כלפי אדם משמעותי בחייו, אל המטפל), כדי שההעברה תתגלה מבפנים בצורתה הטהורה, וכדי לאפשר סביבה אובייקטיבית ניסיונית.
לעומת זאת, את תופעת ההעברה הנגדית (תגובה של המטפל להעברה של המטופל כלפיו), תיאר פרויד בשנת 1910 כהפרעה שיש להתגבר עליה ושעלולה לערער את מעמדו של המטפל ואמינות פרשנותו.
האידיאל של תפיסות אלו היה של מטפל המתפקד כ"מסך חלק", כלומר מטפל ששומר על אנונימיות ונייטרליות וכך מאפשר להשלכות המטופל להיות מוקרנות אל המסך בלי שאישיות המטפל "תלכלך" אותן. חסידי שיטות אלו האמינו שחשיפת אישיותו של המטפל מקשה על ההבחנה בהשלכות אלו, ושחשיפה עצמית תקלקל את האפשרות להשתמש בהעברה והעברה נגדית. למשל, אם יגלה המטופל שהמטפל אינו מחפש את רעתו, לא תיווצר חשיפה של דפוסי העבר. הנחה זו לא נתמכת על ידי ראיות קליניות. למעשה, קשה להשפיע על ההעברה של המטופל.
בתפיסת יחסי האובייקט המטפל מתואר בדימויים שונים: לדוגמה, דונלד ויניקוט מתאר אותו כמחזיק ואילו וילפרד ביון מדמה אותו למכל. המסך הריק הוחלף במכל ריק, נקי מהסובייקטיביות של המטפל או של האם, באופן שיוצר ליקויים ניכרים. בגישה הבין-אישית שפיתח הארי סטאק סאליבן, הוא התייחס למטפל כאל משתתף-צופה והזניח את הסובייקטיביות שלו בתוך היחסים הבין אישיים.
מבחינת תפיסת רעיון הגבולות, הגישה הטיפולית השמרנית הכתיבה גבולות נוקשים שאין בהם מקום לגמישות. לפי תפיסה זו, כל צורה של חשיפה עצמית היא פסולה, והמאמץ להימנע ממנה הוא המעשה הנכון. גורם משמעותי לכך היה החשש מיחסים מיניים עם מטופלים שנתפסו כתוצאה מחצייה של גבולות, ונדמה היה כי כל הגמשה של גבול היא בגדר מדרון חלקלק; לכן נטען כי יש להימנע מחשיפה עצמית, העלולה להוביל למעשים שאינם עומדים בסטנדרטים המקצועיים ולפגיעה במטופל.
רקע היסטורי > תפיסות של "פסיכולוגיה של שני בני אדם"

שינוי בתפיסת מעורבות המטפל החל כשמטפלים הבינו שהאופי שלהם והקונפליקטים שלהם הם חלק מהתהליך הטיפולי.
התאורטיקנים שהובילו שינוי זה הושפעו בראש ובראשונה מתרומתו של שנדור פרנצי, הראשון שהעמיק בתפקיד הסובייקטיביות של המטפל בטיפול ונתן מקום לרגשות אהבה ואמפתיה של המטפל בקשר הטיפולי.
לטענתו, ביטוי הרגשות של המטפל, חיוביים ושליליים כאחד, בונה את האמון במערכת היחסים הטיפולית ומקדם את התהליך הטיפולי.
לאחר שנים שהתאוריה הפסיכולוגית נעדרה התייחסות להכרה בסובייקטיביות של האם, חלו תמורות בעקבות התפתחות המחשבה הפמיניסטית. דוגמה לכך היא ההתייחסות של ג'סיקה בנג'מין משנת 1988 להכרה של התינוק באם כסובייקט התפתחותי; גם מחקריו של דניאל סטרן משנת 1985 התייחסו להכרה של התינוק באם כסובייקט כהישג התפתחותי.
ניצנים להבנה זאת ניתן לראות כבר במאמרו של ויניקוט משנת 1969 אודות תאוריית השימוש באובייקט, בו תיאר תהליך של הרס האובייקט והישרדותו בהרס זה, שמביא את התינוק להכיר לראשונה באובייקט כנפרד.
ההבנה של חשיבות הסובייקטיביות של האם ביחסיה עם התינוק, קשורה קשר ישיר להתייחסות לסובייקטיביות של המטפל בתהליך הטיפולי. רק במעבר לתאוריה ההתייחסותית החלו התאורטיקנים לעסוק באחר, לא כאובייקט, אלא כסובייקט נפרד. גישת "פסיכולוגיה של שני אנשים" אפשרה מחקר של יחסי סובייקט-סובייקט (ולא רק סובייקט-אובייקט).
על פי תאוריה זו, ככל שהמטפל לוקח חלק משמעותי יותר ופועל באופן בהיר ומהנה יותר, כך הוא מרחיב את גבולות החוויה של המטופל מתוך מערכת היחסים.
שינוי הגישה נובע גם מהבנת התקשורת הלא מודעת בין אנשים.
גם בתוך מרחב הטיפול, בני אדם קולטים ומשדרים רגשות זה לזה באופן לא מודע ובמהירות של חלקיקי שנייה.
מלידה, האדם ניחן ביכולת המופעלת בכל מערכת יחסים הנקראת "ידיעה התייחסותית משתמעת / מרומזת" (implicit relational knowing), השונה מהידע המודע והמילולי. הידיעה ההתייחסותית המשתמעת של המטפל והמטופל יוצרת "שדה אינטרסובייקטיבי" ובו מידע אודות דרכו של האחד להיות עם האחר.
ידיעה זו מאפשרת נגישות לא מודעת של המטופל אל עולמו הפנימי של המטפל.
לכן תפיסות מאוחרות יותר, כמו הגישה האינטרסובייקטיבית, מתייחסות לתקשורת בלתי פוסקת ובלתי נמנעת בין חלקי הנפש, היוצרת השפעה הדדית.
על פי גישת פסיכולוגיה של שני אנשים, עקרון האנונימיות שמכתיב את תפיסת המטפל כלוח חלק היא תפיסה שמטבעה ניתן לשאוף אליה, אך היא אינה מציאותית ולא יכולה להתקיים. זהותו של המטפל מופגנת דרך הופעתו ומראה חדר הטיפולים שלו ומיקומו. בנוסף, הטיעונים לטובת הלוח החלק אינם תואמים עם מגוון גישות ותאוריות מתחום הפסיכותרפיה.
כותבים שונים הטילו ספק בקיומו של מדרון חלקלק. אף על פי שיש מוסכמה שתופעה זו אכן קיימת, הם הראו שלפחות חלק מהגבולות ניתן להגמיש מבלי להביא ליחסים מיניים, להיגרר לניצול או לגרימת נזק. הם אף הדגישו שברוב המקרים הסיכוי ליפול למדרון החלקלק הוא נמוך, ומאידך קיימות אינספור דוגמאות בהן חציית גבולות הובילה לשיפור בתוצאות הטיפול.
שינוי מסוים בגבולות יכול לקדם את התהליך והיחסים הטיפוליים. גישה נוקשה שלא מאפשרת כלל גמישות, מתוך פחד להפר סטנדרטים מקצועיים או פחד להזיק למטופל, עלולה להיות בעלת סיכוי גבוה יותר לגרום לו נזק. אין בנמצא כללים אחידים לכל בנוגע לגבולות שיתאימו לצרכים הייחודיים של כל מטופל ומטופל.
מיפוי החשיפה העצמית

קיימת הבחנה בין תחומים שונים שיכולים להיחשף מתוך עולמו של המטפל, הנוגעים בחלקם לתהליך הטיפולי וחלקם למטפל עצמו.
בנוסף יש להבחין בין מידות כוונה שונות של המטפל כשהן נחשפות בפני המטופל, אם מתוך תכנון לאור מטרות הטיפול, אם בהיסח הדעת ללא מודעות מוקדמת, או בשוגג ובהיעדר שליטה של המטפל.
מיפוי החשיפה העצמית > תחומי חשיפה

ניתן להבחין בין שלושה תחומים מרכזיים בהם מתקיימת חשיפה עצמית מצד המטפל הנבדלים בתוכן שנחשף: המנגנון הטיפולי, רגשותיו של המטפל, וחייו האישיים.
מיפוי החשיפה העצמית > תחומי חשיפה > המנגנון הטיפולי

תחילת תהליך טיפולי הוא מצב המעורר חרדה. התהליך הטיפולי דורש מהמטופל להתחייב לחשיפה, ליחסי אמון ולקבלת ביקורת. בנוסף, הנסיבות שהביאו את המטופל לטיפול לרוב מעוררות חרדה גם הן. היכרות עם יסודות התהליך הטיפולי, הנחות היסוד, הדרכים בהן מטופל יכול להשפיע על הטיפול – כל אלו יכולים להקל על המטופל בתחילת התהליך ובמהלכו.
תאורטיקנים מגישות טיפוליות שונות ממליצים להציג בפני המטופל את כללי היסוד, כמו הציפייה ממנו שינהג בחשיפה מלאה של עצמו, ישתף את המטפל בחלומות שלו ולעיתים גם בתחושות שעולות ביחסים עם המטפל.
דוגמה לאופן בו חושף מטפל היבט מהמנגנון הטיפולי, מביא הפסיכיאטר והפסיכותרפיסט ארווין יאלום, כפנייה ישירה למטופל: ”ברור שאחד התחומים שעלינו להתמודד איתם הוא יחסיך עם הזולת... למדתי שאוכל להועיל לך יותר אם אתמקד באחת ממערכות היחסים הללו, שלגביהן יהיה בידי המידע המדויק ביותר - היחסים ביני לבינך. מסיבה זו אבקש ממך לעתים קרובות לבחון את המתרחש בינינו.”
מיפוי החשיפה העצמית > תחומי חשיפה > תחושות המטפל בנוגע לתהליך והיחסים הטיפוליים

מערכת יחסים כנה עם מטופל מצריכה חשיפת רגשות, אך לא למען השקיפות לשמה, אלא למען טובת המטופל. גילוי הרגשות העולים אצל המטפל ונוגעים ישירות למטופל, יכול לשמש בתהליך הטיפול כאשר המטפל משתמש ברגשותיו כדרך לשקף למטופל את האופן בו הוא מתייחס לזולת.
מתוך תפיסה שתחושת סובייקטיביות מורחבת היא מטרת התהליך הטיפולי, ושניתן להגיע לחוויה של סובייקט רק באמצעות הכרה הדדית של שני סובייקטים, הרי שהתפתחות המטופל קשורה באופן ישיר בהכרתו את המטפל כסובייקט.
הסקרנות של המטופל כלפי המטפל היא מרכיב מרכזי בתהליך הטיפולי, ולשם כך הוא זקוק לחופש להכיר ולהתרשם מהמטפל באופן אישי.
מיפוי החשיפה העצמית > תחומי חשיפה > חייו האישיים של המטפל

חשיפת חייו האישיים של המטפל היא תחום החשיפה מעורר המחלוקת הרבה ביותר. חובת הסודיות שחלה על המטפל אינה חלה על המטופל, ולכן מידע שהמטפל מבקש שלא לחשוף ברבים, עדיף שלא ייאמר כלל בטיפול. עם זאת, סודות גדולים שלא ניתנים להסתרה עלולים ליצור נזק רב לתהליך וליחסים הטיפוליים. יאלום טוען כי חשיפה של פרטים אישיים יכולה להסיר מחסומים ולתת למטופל תחושת שחרור. שאלות של המטופל על חייו של המטפל דורשות בירור בנוגע לסיבות שבעקבותיהן הן עולות ולעיתוי שלהן, אך אין מניעה מלענות עליהן.
לטענתו, החשש מפני מענה לשאלות אלו הוא שהדבר יעודד שאלות נוספות, אך הוא טוען שאין כך הדבר.
לטענת הדוגלים בחשיפה זו, מידע אישי אודות כל אדם ממוצע ממילא זמין ברשת האינטרנט לכל מטופל שיש לו עניין במידע אודות המטפל, אך לרוב, מידע בסיסי זה לא יכול לשבש תהליכים טיפוליים. עם זאת, אם המטפל מחליט לשתף במידע אודות עצמו במהלך הטיפול, באופן מודע או לא, עשוי המטופל להעלות שאלות אודות הסיבות מאחורי החשיפה הזאת ושאלות סביב עיתוי החשיפה.
מיפוי החשיפה העצמית > מידת הכוונה בחשיפה עצמית

בנוסף למיפוי החשיפה העצמית על פי תכניה, יש לבחון את מידת הכוונה של המטפל במעשה החשיפה.
כלי התערבות שונים נעשים מתוך כוונה המעורבת לרוב בחשיבה של המטפל לאור המטרות הטיפוליות. עם זאת, חשיפה עצמית עלולה להתרחש גם שלא במתכוון, אם בגלל היסח הדעת או באופן שלא ניתן למנוע אותו. המודעות למידת הכוונה מאחורי חשיפה עצמית יכולה לשנות את ההתייחסות אל החשיפה ולסייע בהתמודדות איתה.
מיפוי החשיפה העצמית > מידת הכוונה בחשיפה עצמית > חשיפה עצמית מכוונת

חשיפה עצמית מכוונת מתייחסת לגילוי מכוון של מידע למטופל כמו ניסיונו, פרטים מעברו, רגשותיו והתגובות למטופל, במטרה ליידע את המטופל לגבי מידע הרלוונטי לטיפול שלו. לדוגמה, חשיפה של התמודדות עם התמכרות בעברו של המטפל, או טיפול במתמכרים; חשיפת דתו, אמונותיו של המטפל או נטייתו המינית כשאלו רלוונטיים לגישתו המקצועית של המטפל או למניע של המטופל לבחירת המטפל המסוים.
מידע אישי נחשף לעיתים בשל צרכים טכניים המשפיעים על הטיפול, כמו למשל חופשה משפחתית של המטפל בעקבותיה עליו לבטל פגישה. מניעת המידע מהמטופל עלולה לגרום לו לכעוס או לדאוג שלא לצורך. חשיפה עצמית של המטפל יכולה להתבטא גם בשל התנהלות המטפל שלא נוגעת ליחסיו עם מטופל מסוים, כמו בהצבת תמונות אישיות במשרדו וכן במידע הנמצא באתר או בבלוג שלו או בכתיבה המקצועית שלו.
תומאס אוגדן למשל חושף את זכרונות ילדותו ומחשבותיו בספריו הגלויים למטופליו. חשיפה מסוג זה יכולה להיות מכוונת, אך היא אינה נבחנת אל מול ההיכרות עם צורכי המטופל.
מיפוי החשיפה העצמית > מידת הכוונה בחשיפה עצמית > חשיפה עצמית בלתי נמנעת

חשיפה עצמית אינה רק כלי בו יכול המטפל להשתמש; לעיתים היא בלתי נמנעת. המטפל מעביר מסרים חושפניים ללא שליטה, ואין פרדוקסלי יותר מהמחשבה שהמטפל יכול לשלוט על המסרים הבלתי נשלטים.
בחירות מסוימות שנוגעות להופעתו של המטפל (לבושו, או נכות פיזית נראית לעין) יכולות לחשוף מידע אישי; פריטים בהופעתו של המטפל (לדוגמה, שרשרת מגן דוד או צלב, כיפה או חיג'אב) מלמדים על אמונותיו של המטפל; טבעת עשויה להסגיר את מצבו המשפחתי. לא מצופה ממטפל להימנע מחשיפה זו, אך מטפלים צריכים לדעת כי חשיפה של זהותם בדרך זו מהווה סוג של חשיפה עצמית בפני המטופלים.
כך גם פעילויות בהן המטפל משתתף או מקומות בהם הוא נמצא במסגרת חייו הפרטיים, למשל השתתפות בטקסים דתיים, בפעילות פוליטית או פעילות של קהילת להט"ב.
מטפל הנצפה במקום ציבורי עשוי לחשוף למשל את הרגלי האכילה והשתייה שלו, שעשויים להיות קשורים להתמודדותו עם הפרעות אכילה או אלכוהוליזם. מטפלים העובדים בקהילה בה הם חיים, עלולים להיפגש עם מטופלים בפעילות קהילתית ולחשוף מידע אישי דרך פעילות זו.
בתוך חדר הטיפול, כל שיקוף או פרשנות מסגירים במידת מה את המחשבות על המטופל ואת התפיסה את המטופל, וכתוצאה מכך נחשפים היבטים שונים של המטפל.
תגובות המטפל לדברי המטופל יכולות להסגיר את דעותיו ורגשותיו של המטפל.
המטופל קורא את התקשורת החבויה של המטפל.
התקשורת ההדדית והלא מודעת בין בני אדם קיימת גם במרחב הטיפולי, בדומה לרעיונות שטבעה הפסיכואנליטיקאית מלאני קליין כבר בשנת 1946, על הזדהות השלכתית (העברת דימויי אני שליליים שהמטופל לא יכול להכיל אותם, אל המטפל, והזדהות של המטפל עם דימויים אלו).
"הידיעה ההתייחסותית המשתמעת" (implicit relational knowing) שהיא אינה מודעת ואינה מילולית, יוצרת "שדה אינטרסובייקטיבי" ובו מידע על דרכו של המטופל להיות עם המטפל וכן מידע על דרכו של האחרון להיות עם המטופל. בטיפול מתמשך, השדה האינטרסובייקטיבי נהיה מורכב יותר, ובו אפשרויות לאינטראקציות קוהרנטיות ומסתגלות יותר.
ידיעה זו מאפשרת נגישות לא מודעת של המטופל אל עולמו הפנימי של המטפל. דוגמה לכך היא חשיפתו של המטפל ותפיסת עולמו דרך האופן בו הוא חוקר את תפיסת המטופל. עצם בחירת השאלות או כלי התערבות אחרים מצביעה על תפיסת עולמו, דעותיו ועולמו הפנימי.
מידע רב זה, עובדתי ורגשי, מועבר מהמטפל אל המטופל באופן בלתי נמנע וללא שליטת המטפל.
ניסיון להימנע מכל חשיפה שכזו הוא ככל הנראה בלתי אפשרי.
כיוון שכך, טוענים תאורטיקנים התייחסותיים ובין-אישיים כי ניתן לעשות בחשיפה זו שימוש מועיל.
מיפוי החשיפה העצמית > מידת הכוונה בחשיפה עצמית > חשיפה עצמית בהיסח הדעת

מחשבה תחילה יכולה לסייע במקרים בהם לא ניתן להימנע מחשיפה עצמית, למשל בנוגע לחשיפה של זהות המטפל שעולה מתוך סגנון הלבוש שלו או מתוך התנהגותו במרחב הציבורי. עם זאת, חשיפה עצמית יכולה להיגרם בשגגה במהלך הפגישה הטיפולית בתגובה לדבריו של המטופל או התנהגותו.
מחשבה תחילה יכולה לסייע במקרים בהם לא ניתן להימנע מחשיפה עצמית, מנגד, חשיפה עצמית יכולה להיגרם בשגגה במהלך הפגישה הטיפולית בתגובה לדבריו של המטופל או התנהגותו.
לדוגמה, מטפלת עלולה להגיב באופן שלילי מול הצהרה של מטופלת שהחליטה לבצע הפלה, בעוד שכוונתה הייתה להגיב בטבעיות ולסייע למטופלת לבדוק את הסיבות והמניעים שלה.