stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניקולס ואן דייק
קריירה

ב-1774 נכנס ואן דייק לחיים הפוליטיים כחבר ועדת הרווחה של בוסטון בדלאוור. לאחר מכן הוא היה נציג לוועידת החוקה של דלאוור ב-1776 וכיהן במשך שנתיים כחבר מועצת המדינה (כיום הסנאט של דלאוור) החל מהמושב של 1776/1777. באותה שנה הוא מונה כשופט בבית המשפט הימי של דלאוור, ובפברואר 1777 נבחר כנציג בקונגרס הקונטיננטלי במקומו של ג'ון אוונס שדחה את המינוי. הוא כיהן בקונגרס עד 1781 וחתם על תקנון הקונפדרציה מטעם דלאוור. במשך חמישה מושבים של בית הנבחרים של דלאוור, החל מ-1778 ועד להיבחרו כנשיא דלאוור, הוא כיהן בו, ובמושב של 1780/1781 היה יושב ראש הבית.
חודשים ספורים לאחר התפטרותו של ג'ון דיקינסון מתפקידו כנשיא דלאוור ב-1782, קיימה האספה הכללית של המדינה בחירות מיוחדות לתפקיד הנשיא כמחליפו של ג'ון קוק השמרן, שהחליף את דיקינסון. הסיעה השמרנית בבית ניסתה לקדם את בחירתו של ג'ון מקינלי, שכבר כיהן קודם לכן כנשיא דלאוור הראשון לאחר קבלת העצמאות, אך סיעת הפטריוטים הצליחה להביא לבחירתו של ואן דייק. ב-1 בפברואר 1783 הוא הושבע לתפקידו וכיהן בו עד 27 באוקטובר 1786.
במהלך כהונתו כנשיא דלאוור הסתיימה רשמית מלחמת העצמאות של ארצות הברית עם חתימת חוזה פריז ב-1783. בניסיון לפתור את אחת הבעיות שנבעה מהמלחמה, הציע ואן דייק תוכנית לשלם את חלקה של דלאוור בחוב שנבע מהמלחמה. בעיה בלתי פתורה אחרת שנבעה מהמלחמה הייתה גורלו של הלויאליסט צ'ני קלאו. קלאו נעצר ב-1778, נשפט ב-1782 בעוון בגידה וזוכה. לאחר מכן הוא הואשם ברצח של אחד מחברי הכוח שנשלח לעוצרו ב-1778. אף על פי שלא הייתה עדות לכך שקלאו אכן הרג את האיש, במאי 1783, הרשיע אותו חבר מושבעים ודן אותו לגזר דין מוות. בשל אי יכולתו מבחינה פוליטית להעניק לקלאו חנינה, אך בהיותו מודע לכך שאנשים רבים, כולל אחיו של סיזר רודני, תומאס רודני, האמינו שקלאו חף מפשע, דחה ואן דייק את ההוצאה להורג ללא הגבלת זמן.
במושב של 1786/1787 שב ואן דייק לסנאט המדינתי, ושוב לזמן קצר לפני מותו במושב של 1788/1789, בו הוא היה יושב ראש הסנאט.
מותו

ניקולס ואן דייק נפטר בברוויק ב-19 בפברואר 1789, ושם הוא נטמן. קבורתו הועברה מאוחר יותר לבית הקברות של כנסיית עמנואל האפיסקופלית בניו קאסל.
בנו, ששמו היה גם ניקולס, כיהן לימים כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם דלאוור. בתו ננסי אן, נישאה לקנסי ג'ונס ב-1784 בחתונה שהתקיימה בבית אמסטל בניו קאסל בה נכח גם ג'ורג' וושינגטון. בנם קנסי ג'ונס הבן, כיהן לימים כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
רוב השטח סביב לביתו של ואן דייק, ברוויק, נלקח ב-1829 לטובת כריית תעלת צ'ספיק ודלאוור, אך הבית נותר על עומדו עד לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית. כל שטחי הבית הנותרים נלקחו לטובת הרחבת התעלה ב-1929. ביתו בניו קאסל, שכיום ידוע כבית אמסטל, עדיין ניצב על עומדו בעיר ופתוח לציבור.
לא קיים דיוקן ידוע של ואן דייק.
נקמת שחרור דכאו

חיילים אמריקאיים מוציאים להורג חיילי אס אס בדכאו
אנשי אס אס שנהרגו במהלך כיבוש דכאו
מפת מחנות ריכוז והשמדה באירופה
פעולות התגמול במהלך שחרור דכאו (באנגלית: Dachau liberation reprisals), שמכונות בגרמניה גם בשם "טבח דכאו" (בגרמנית: Dachau-Massaker), אירעו במהלך שחרור מחנה הריכוז דכאו ב-29 באפריל 1945. חיילים אמריקאים מדיוויזיית הרגלים ה-45, שהזדעזעו מהמראות הקשים שנגלו לעיניהם בדכאו במהלך השחרור, הרגו חלק מהשומרים של המחנה וחיילים גרמניים שנמצאו בו, כאקט של נקמה על הרצח השיטתי של האסירים במחנה. שומרים נוספים נהרגו על ידי האסירים המשוחררים. על פי הערכתו של הווארד ביכנר, קצין רפואה שהשתתף בשחרור המחנה והיה המקור הישיר היחיד לאירועים, 520-346 גרמנים נהרגו במהלך שחרור המחנה בסדרה של הוצאות להורג, שאירעו במקומות שונים בתוכו.
רקע

מחנה הריכוז דכאו היה מחנה ריכוז שהוקם בידי גרמניה הנאצית. רוכזו בו יהודים, שבויי מלחמה סובייטים, ומתנגדים לנאציזם. אומדנים דמוגרפיים של המחנה משתנים מעת לעת וממקור למקור. אחד הנתונים נותן הערכה כללית של יותר מכ-200,000 אסירים מלמעלה מ-30 מדינות במשך שנות שלטון הרייך השלישי, מהם שני שלישים אסירים פוליטיים, בהם כמרים קתולים רבים, וכמעט שליש היו יהודים. 25,613 אסירים מתו על פי הערכה זו במחנה, וכמעט כ-10,000 אחרים במחנות המשנה שלו, בעיקר ממחלות, תת-תזונה והתאבדות. לפי אומדן אחר, 206,206 אסירים שהו במחנה ונרשמו 31,951 מקרי מוות.
הגורמים למקרי המוות האלה, מלבד המדיניות הרצחנית של האס אס, היו מגפת טיפוס ורעב שגבו את חייהם של אלפי אסירים. מספר האסירים הגיע לשיאו בשנת 1944, עם הגעת משלוחים מהמחנות המפונים במזרח (כגון אושוויץ), והצפיפות הובילה לעלייה בשיעור התמותה. בתחילת 1945 התפשטה מגפת הטיפוס עקב צפיפות יתר במחנה בעקבות זרם אסירים שהגיעו ממחנות אחרים, ואחרי פינוים, מתו מספר גדול של אסירים. לקראת סוף המלחמה, צעדות מוות מהמחנה גרמו למותם של מספר גדול של אסירים. גם לאחר השחרור, אסירים חלשים פיזית המשיכו למות. במחנה נבנו משרפות לשרפת הנפטרים. אין ראיות לרצח המוני בדכאו, אך השתמשו בתנורים לשרפת גופות, שהסתירו את הראיות למקרי מוות רבים.
פינוי המחנה

כשהבינו אנשי האס אס שגרמניה עומדת בפני תבוסה במלחמת העולם השנייה, הם החלו להשקיע את זמנם בסילוק ראיות לפשעים שביצעו במחנות הריכוז. הם החלו להשמיד את הראיות המפלילות באפריל 1945 ותכננו לרצוח את האסירים שנותרו, אך הדבר לא יצא אל הפועל לבסוף.
באמצע אפריל, מבצע פינוי המחנה התחיל על ידי שליחת אסירים לכיוון טירול. ב-26 באפריל מעל ל-10,000 אסירים נאלצו לעזוב את דכאו ברגל, ברכבות או במשאיות. קבוצה גדולה של כ-7,000 אסירים הולכה בצעדת מוות דרומה. יותר מ-1,000 אסירים לא שרדו בצעדה זו.
מפקד המחנה, קצין האס אס אדוארד וייטר עזב את דכאו ב-26 באפריל לתת-מחנה באוסטריה.
ב-28 באפריל נציג של הצלב האדום החל במשא ומתן על הסכם כניעת האזור לחיילים אמריקאים. בינתיים, ועדה של אסירים בינלאומיים שהוקמה בחשאי השתלטה על המחנה.
ב-29 באפריל 1945 שוחרר מחנה הריכוז דכאו באופן רשמי על ידי הצבא האמריקאי, שקיבל את כניעת מפקד המחנה היינריך ויקר ושחרר את האסירים. בתחילת מאי שחררו כוחות אמריקניים את שורדי צעדת המוות.
הנקמה

בזמן שחרור המחנה נחשפו הזוועות לעיני המשחררים, חיילי דיוויזיית הרגלים ה-45 מהארמייה השביעית של ארצות הברית תחת פיקודו של הנינג לינדן. עוד לפני כניסתם למחנה מצאו 40 מכוניות משא וקרונות נטולי גג, מלאים בגופות בשלבי ריקבון מתקדמים, וככל שנכנסו לשטח המחנה ראו את המתים בשטחו. חלקם מתו ימים רבים טרם השחרור והושארו בשטח הפתוח ובמחנה עצמו. חיילים דיווחו שראו חדרי בטון שהכילו מאות גופות עירומות. בסמוך למחנה נמצאו למעלה מ-30 קרונות רכבת מלאים בגופות אסירי מחנות אחרים שנשלחו לדכאו.
החיילים בדכאו באותה תקופה לא היו חברי הסגל הקבוע של המחנה, אלא חיילי ורמאכט שהובאו כמה ימים לפני כן וכן חיילים הונגרים מתנדבים. האמריקאים הזדעזעו מהמראות הקשים. על פי עדותם של עדי ראייה, ריכזו בערך 100 גרמנים כולל נשים. אסיר פולני עזר להפריד מביניהם את אנשי האס אס. אחד הקצינים הפעיל מקלע וירה, כמה חיילים הצטרפו עם רוביהם. הירי נמשך כמה שניות, שכן לוטננט קולונל פליקס ל. ספארקס, מפקד גדוד חי"ר בחטיבה 157 של הדיוויזיה ה-45, הגיע והורה להפסיק את הטבח. בערך 16 גרמנים נהרגו באירוע זה.
לאחר מכן, כאשר כבשו האמריקאים את נקודת ההתנגדות הגרמנית האחרונה בדכאו, מגדל השמירה B, האמריקאים ירו בעוד קצת פחות מעשרה גרמנים שנכנעו. גם האסירים נקמו בשוביהם: על פי ההערכות, בין 25 ל-50 גרמנים נהרגו על ידי האסירים ביום הראשון של שחרור המחנה, וחיסולים נוספים המשיכו להתבצע מדי פעם. על פי טענת הווארד ביכנר, קצין רפואה שהשתתף בשחרור המחנה והוא המקור הישיר היחיד לאירוע, בין 346 ל-520 גרמנים נהרגו במהלך שחרור המחנה באירועים שונים. יש הסוברים שהאירועים היו פחות מאורגנים מכפי שביכנר הציג אותם בספרו, והיו למעשה פעולות נקם לא רשמיות ולא מתוכננות. לפי גישה זו, מספרי החיילים הגרמנים שנורו היו נמוכים בהרבה.
הערות שוליים

↑  Zámečník, Stanislav; Paton, Derek B. (Translator) (2004). That Was Dachau 1933-1945. Paris: Fondation internationale de Dachau; Cherche Midi. pp. 377, 379
↑  137.Edkins, Jenny (2003). Trauma and the memory of politics. Cambridge [u.a.]: Cambridge University Press. p
↑  ניקולס בסט, חמישה ימים שזעזעו את העולם, הוצאת כתר, 2014.
↑  Dachau, באתר 45thinfantrydivision.com.
↑  Buechner, Howard (June 1986). Dachau: The Hour of the Avenger : An Eyewitness Account. Metairie, Thunderdbird Press, Inc. p. 97
נקמת המורד

| --- | --- |

עטיפת הספר המקורי
 מידע כללי
 מאת:  ז'ול ורן
 איורים:  לאון בנט 
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  רומן היסטורי
 מקום התרחשות:  האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1885
 מספר עמודים:  193
 הוצאה בעברית
 תרגום:  א.ב.צבי
 סדרה
 ספר קודם:  הארכיפלג בלהבות 
 הספר הבא:  Robur the Conqueror 
 
נקמת המורד הוא חלק מרומן שכתב ז'ול ורן בשם: מתיאס סנדור (Mathias Sandorf). גיבור הרומן הוא הגְרַף מַטִיס שַׁנְדוּר. לאחר ניסיון מרד כושל בשלטון האוסטרי לשחרור מולדתו הונגריה, נחשב הגרף למת, אך למעשה הוא נמלט בחוסר כל לאיטליה, ממנה המשיך למזרח התיכון, שם למד רפואה, שינה את שמו לדוקטור אַנְטֶקִירְט, וריפא אישיות עשירה בעיר חַלֶבּ שבסוריה. האיש ציווה לו את כל רכושו לאחר מותו. הוא זכה בירושה ובעזרת ההון שקיבל בנה מושבה מבוצרת באי השוכן בין צפון אפריקה לבין סיציליה. מהאי הוא תכנן את מסע הנקמה במלשינים שגרמו למות חבריו והיו עלולים לגרום למותו.
לספר המקורי חמישה חלקים. שני החלקים הראשונים הופיעו בעברית כספר נפרד בשם "שלושת המורדים" בתרגום ג. בן-חנה. "נקמת המורד", בתרגום של א.ב. צבי, מתחיל בחלק השלישי.
הרומן מתרחש באזור הים התיכון וכולל תחבולות שכבר הוצגו בספריו הקודמים: איים, הודעת צופן, מציאת קשר מפתיע בין אנשים, המצאות טכנולוגיות חדשות - כמו בניית ספינות מרוץ - ודבקות במטרה לבצע נקמה. ז'ול ורן הקדיש את ספרו זה לסופר הצרפתי אלכסנדר דיומא. הוא קיווה כי מטיס שנדור יהיה הרוזן ממונטה קריסטו בסדרת ספריו, אשר כינה אותה "המסעות יוצאי הדופן" (Voyages Extraordinaires).
הרקע לרומן

ז'ול ורן טען כי הגרף שנדור הוא בן דמותו של המוציא לאור שלו, אֵצֶל, שגם הוא גלה ממולדתו. שנדור הוא פטריוט נלהב ובעל חוש צדק מפותח. דוקטור אנטקירט הוא שילוב של אצל ובִיקסיוֹ - אחד מידידי המוציא לאור. אחרים מצאו דמיון לדמויות של לוחם החופש ההונגרי לאיוש קושוט ושל הנסיך האוסטרי לואי סלוואטור.
העלילה מתחילה בטריאסטה לחוף הים האדריאטי, עוברת לאי סיציליה ולחופי צפון אפריקה. ז'ול ורן הסביר לאצל מדוע העלילה מתפרשת על פני עשרים מקומות בים התיכון: "אני מקווה כי קוראי ילמדו כל מה שניתן לדעת על ארצות אגן הים התיכון".  שיאי העלילה הם: הבריחה מהאי מלטה תוך כדי סערה חזקה על ידי אונייה, החולפת במקרה ליד ספינתם הטרופה, ובה הם מגלים ידיד שחיפשו, הטיפוס על הר האטנה בסיציליה, במרדף אחרי כנופיית פושעים, בראשות אחד המלשינים, כאשר הלוע הלוהט של הר הגעש נוטל חלק במסע הנקמה והקרב על האי המבוצר, המותקף על ידי צבא שכיר, המאורגן על ידי המלשין האחרון שנותר בחיים ונהדף למעמקי הים.
תמצית כל העלילה

תוכן שני החלקים הראשונים, המופיעים ב"שלושת המורדים", הוא כדלקמן:
בשנת 1867 בטריאסטה מוצאים שני פושעים, סַרְקָנִי וזִירוֹנֵה, יונת דואר על חוף הים. הם מגלים כי היא נושאת איגרת ובה תוכנית של קבוצת מורדים לשחרר את הונגריה מעול שלטון בית הבסבורג. הם פוגשים בבנקאי מושחת, בשם סִילַס טוֹרוֹנְטַל. שלושתם מחליטים למסור את האיגרת לשלטונות כדי שהמשטרה תוכל לתפוס את הקושרים והם יזכו בפרס נכבד. התוכנית יוצאת לפועל. שלושה קושרים נלכדים: הגרף מטיס שנדור, אישטוון בַּטוֹרִי ולַדִיסלַס סַטְמַר. לאחר שנודע להם על ההלשנה, הם נשבעים לנקום במלשינים ומנסים להימלט, אך שניים מהם נתפסים. רק הגרף לא נתפס, אך הוא נורה ונחשב למת. חבריו מוצאים להורג. המלשינים זוכים בחצי מרכושו הרב של הגרף. החצי השני הוקצה על ידי השלטונות לבתו התינוקת של הגרף, לכשימלאו לה 18, אך התינוקת נעלמה.
חמש עשרה שנה אחר כך, ד"ר אנטקירט, רופא עשיר בעל רקע מסתורי, מגיע לעיר רַגוּז (כיום דוברובניק שבקרואטיה), שם ניצלת ספינתו מתאונה בזכות שני לוליינים צרפתים, פֵּסְקַד ומַטִיפוּ. הד"ר מתרשם מן השניים ומגייס אותם לשירותו. בעיר מתגוררות שתי משפחות המוכרות מתחילת העלילה, טורונטל ובטורי. פטר בטורי (בנו של אישטוון המורד) וסַוָה טורונטל (בתו של סילס המלשין) מאוהבים, אך סילס טורונטל מתנגד לקשר זה ומתכנן להשיא את בתו לשותפו לשעבר סרקני. פטר בטורי נדקר בקטטה וד"ר אנטקירט נקרא להצילו. הוא מטפל בו בדרך מסתורית, אך למרות זאת, מת פטר בטורי. בעקבות מסע הלוויה שלו, מתמוטטת סווה טורונטל, ונישואיה עם סרקני מתבטלים. הד"ר, יחד עם פסקד ומטיפו, מחלצים את גופתו של פטר מהקבר ועוזבים בחשאי על ספינתו המהירה. הד"ר מעיר את פטר (שלמעשה רק הופנט על ידיו כדי שייחשב למת) ומגלה לו את זהותו האמיתית - מטיס שנדור.
בשלב זה של העלילה נפתח הספר "נקמת המורד" - הנמשך מהחלק השלישי עד החלק החמישי של הספר המקורי, וכולל 17 פרקים.
העלילה בתרגום העברי

הספר מתחיל בציטוט מתיאור של ז'ול מישלה (Michelet) על  סגולות הים התיכון, אשר בחופיו היא תתרחש (מימין).
באחד הפינות הנדחות של דרום הים, 30 ק"מ מבנגאזי,  מצוי אי בו בנה הגרף מטיס שנדור מושבה לו ולאנשים אשר קיבץ מרחבי העולם - 300 משפחות אירופאיות וערביות - סך הכול 2,000 נפש. הוא קרא לאי בשמו החדש, שם שבו הכירו אותו כולם והוא אימצו לפני 15 שנה: אנטקירט.
העלילה נפתחת על האי. פטר בטורי (בנו של אישטוון בטורי המורד שהוצא להורג) מגיע לאי מעולף. אנטקירט הצליח, בעזרת היפנוזה, לגרום לו להראות כמת ולאחר שנקבר, הוא הוצא מהקבר, הועלה לספינה והגיע לאי. לאחר שהוא משיב את פטר לחיים, מגלה הד"ר את זהותו האמיתית ומספר כי הוא מתכנן לנקום את הסגרתם של המורדים.
תחילה הוא מספר לפטר את תולדות חייו ומגלה כי הוא יהיה היחידי אשר יידע את שמו האמיתי - הגרף מטיס שנדור - בכל מהלך מסע הנקמה. הוא מגלה לו כי אביה של כלתו העתידה הוא זה אשר גרם להסגרת אביו.
ברגוז נשארו אמו של פטר ואהובתו סווה בידיעה שפטר קבור באדמה. אמה של סווה, גברת טורונטל, עומדת למות, היא קוראת לסווה, מבקשת ממנה סליחה על מה שעוללו לה, ומודיעה לה כי היא למעשה אינה בתה. סווה מבקשת לעזוב את הבית, אך סילס טורונטל מבקש ממנה להמתין עד אשר תגיע לגיל 18.
בהמשך הספר מתואר המרדף של אנטקירט ואנשיו אחרי המלשינים, הנפרש על פני הים התיכון, עד לנקמה. בסופו של דבר נודע כי סווה היא למעשה בתו הנעלמת של שנדור-אנטקירט, שאומצה על ידי משפחת טורונטל, כך שהיא ופטר יכולים לממש את אהבתם.
לקריאה נוספת

נקמת המורד, א.ב. צבי, יוסף שמעוני, תל אביב, 1960
מכונה באתר צבי הראל בשמות אלה:
שלושת המורדים, ג. בן-חנה [=גדליהו אמיתי] ונקמת המורד, א. ב. צבי, יוסף שמעוני, תל אביב, 1960
מתיאס סנדורף ונקמת סנדורף, רונית איתן [=תבור פלדי], א. זלקוביץ', תל אביב, 1963
נקמת המרובעים

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  סיפור מאת טים מטקלף
 בימוי:  ג'ף קאנו 
 הופק בידי:  טד פילד פיטר סמואלסון פיטר מקגרגור-סקוט
 תסריט:  ג'ף בוהאי מיגל טאג'דה-פלורס סטיב זקאריאס
 עריכה:  אלן בלסם 
 שחקנים ראשיים:  רוברט קאראדין אנתוני אדוארדס טימותי בספילד קורטיס ארמסטרונג מישל מיירינק בריאן טוצ'י טד מק'גינלי בארני קייסי ג'ון גודמן
 מוזיקה:  תומאס ניומן 
 צילום:  קינג באגוט 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Interscope Communications
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 20 ביולי 1984
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט נעורים, סרט קומדיה 
 תקציב:  $8,000,000
 הכנסות:  $60,400,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   revengeofthenerds
 דף הסרט ב־IMDb
 
נקמת המרובעים (או: נקמת היורמים; במקור: Revenge of the Nerds) הוא סרט קומדיה-סאטירית משנת 1984, אודות חיי החברה בקמפוס מכללה בארצות הברית. את הסרט ביים ג'ף קאנו ומככבים של רוברט קאראדין, אנתוני אדוארדס, קורטיס ארמסטרונג, טד מק'גינלי, ג'וליה מונטגומרי, בריאן טוצ'י, לארי ב. סקוט, מישל מיירינק, ג'ון גודמן ודונלד גיב.
עלילת הסרט מתארת את קורותיה של קבוצת חנונים שמנסים להפסיק את מסכת ההטרדות שהם סופגים מקבוצת הסטודנטים האתלטיים שבקמפוס. הסרט נבחר למקום 91 ברשימת "100 הסרטים המצחיקים ביותר" של ערוץ הטלוויזיה בכבלים "בראבו".
תקציר העלילה

לואיס שקולניק (מגולם על ידי רוברט קאראדין) וגילברט לואל (מגולם על ידי אנתוני אדוארדס) הם חנונים מגושמים וחביבים שעוברים ללמוד בקולג'. בתחילה הם עוברים להתגורר באופן זמני ביחד עם קבוצת סטודנטים חנונים אחרים שמעוניינים גם הם להצטרף לאחווה כלשהי. לבסוף לאחר שכל החנונים נדחו על ידי האחוות השונות הם מחליטים לעבור לבית נטוש ולהקים אחווה משלהם.
שקולניק ולולאל וחבריהם החנונים מהווים בתחילה מושא ללעג ומוטרדים באופן תדיר על ידי הסטודנטים מאחוות אלפא ביתא שכוללת צעירים ספורטאים, עשירים ופופולריים בלבד, והופכים במהרה לאויביהם המשובעים של החנונים.
שקולניק מתאהב בהמשך בבטי צ'יילדס הפופולרית (מגולמת על ידי ג'וליה מונטגומרי), חברה באחוות פיי דלתא פיי וחברתו של גייבל סטן (מגולם על ידי טד מקגינלי), המנהיג הפופולרי של אחוות אלפא ביתא.
לאחר שהספורטאים של אחוות אלפא ביתא מעלים באש את מגוריהם של החנונים, החנונים המושפלים מחליטים לעמוד על זכויותיהם ולצאת למלחמה נגד הספורטאים של אחוות אלפא ביתא.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| רוברט קאראדין | לואיס שקולניק |  |
| אנתוני אדוארדס | גילברט לואל |  |
| טימותי בספילד | ארנולד פוינדקסטר |  |
| קורטיס ארמסטרונג | דאדלי "בוגר" דוסון |  |
| מישל מיירינק | ג'ודי |  |
| בריאן טוצ'י | טושירו טאקטשי |  |
| טד מק'גינלי | סטן גייבל |  |
| בארני קייסי | יו.אנ. ג'פרסון |  |
| ג'ון גודמן | המאמן האריס |  |
| ג'וליה מונטגומרי | בטי צ'ילדס |  |
| לארי ב. סקוט | למאר לטרל |  |
| דונלד גיב | פרד "אוגר" פאלווקסקי |  |
ביקורות ותגובות

הסרט קיבל ביקורות מעורבות באופן כללי ולציון 77% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 26 ביקורות.
הערות שוליים

↑  "Field Marshal". Newsweek. נבדק ב-2010-12-22.
↑  "Bravo's "100 Funniest Movies" on Lists of Bests". Listsofbests.com. 2006-06-02. אורכב מ-המקור ב-2009-03-22. נבדק ב-2010-11-24.
↑  "Revenge of the Nerds‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
נורברט אליאס

| --- | --- |

 לידה:  22 ביוני 1897 ברסלאו, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  1 באוגוסט 1990 (בגיל 93) אמסטרדם, הולנד 
 ענף מדעי:  פילוסופיה, סוציולוגיה 
 מקום קבורה:  Westgaarde 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת היידלברג  אוניברסיטת ורוצלב  אוניברסיטת פרייבורג 
 מנחה לדוקטורט:  ריכרד הניגסוולד 
 מוסדות:  אוניברסיטת רוהר בוכום  אוניברסיטת בילפלד  בית הספר לכלכלה של לונדון  אוניברסיטת לסטר 
 פרסים והוקרה:  פרס נונינו (1990)  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1986)  פרס תאודור אדורנו (1977)  מפקד במסדר אורנז'-נסאו  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר 
 
נורברט אליאס (בגרמנית: Norbert Elias;‏ 22 ביוני 1897 – 1 באוגוסט 1990) היה סוציולוג יהודי-גרמני, שהפך מאוחר יותר לאזרח בריטי. כתב את הספר תהליך התירבות, מהחיבורים החשובים ביותר בתחום הסוציולוגיה ההיסטורית.
עבודתו

אליאס לא זכה להכרה בתקופתו והיה דמות שולית בעולם האקדמי בבריטניה בה מצא מקלט, עד שנעשה למרצה זוטר באוניברסיטה אנגלית לא יוקרתית בשנת 1954 בגיל מאוחר (57). חיבורו זכה לתשומת לב כללית רק לאחר פרסומו שוב במהדורה מחודשת בגרמנית בשנת 1969. בתוך עשר שנים הופיעו תרגומים לצרפתית (בשנים 1973-1975), לאנגלית (1978-1982), לפולנית (1980) ולאיטלקית (1982).
עבודתו > תהליך הציוויליזציה

הכרך הראשון של "תהליך הציוויליזציה" מתחקה אחר ההתפתחויות ההיסטוריות של קודי ההתנהגות החברתית. הוא עושה זאת באמצעות ניתוח ספרי הליכות נאות מן המאה ה-12 עד המאה ה-19, מתוך הנחה שמה שנחשב כהתנהגות לא מנומסת היה לפנים מותר. אליאס מתייחס לתופעות שגרתיות כמו יריקה, מחיטת האף, האיסור על אכילה בידיים, האיסור על יריקה בפומבי, שהעובר עליהן מאבד את מקומו בחברה. בהדרגה נוצרה התנהגות מעודנת יותר ויותר, אם כי אליאס גורס כי בתקופתו חלה התרופפות מה של הנורמות. לפי אליאס, תרבות אינה מצב קבוע, כי אם שלב בתהליך שינוי מתמיד בנורמות ההתנהגות, וכי הניגוד בין "תרבותי" ל"ברברי" הוא רק הפער בין השלבים השונים בתהליך - מה שהיה תרבותי פעם יכול להיחשב ברברי היום.
בכרך השני מנסה אליאס להראות, כיצד כרוכה האינטגרציה החברתית והפוליטית הגוברת באירופה בעידון ההתנהגות ובשכלול מנגנוני הפיקוח הנפשי העצמי.
ספריו

(בסדר כרונולוגי, לפי תאריך פרסומם)
1939 Über den Prozess der Zivilisation: Soziogenetische und psychogenetische Untersuchhungen. vol. 1: Wandlungen des Verhaltens in den weltlichen Oberschicten des Abendlandes; vol. 2: Wandlungen der Gesellschaft. Entwurf einer Theorie der Zivilisation. Basel: Verlag Haus zum Falken. = The Civilizing Process. Vol. 1: The History of Manners, Oxford: Blackwell, 1969; Vol. 2: State Formation and Civilization, Oxford: Blackwell, 1982
1965 (with John L. Scotson) The Established and the Outsiders: A Sociological Enquiry into the Community Problems, London: Frank Cass & Co.
1969: Die höfische Gesellschaft. Untersuchungen zur Soziologie des Königtums und der höfischen Aristokratie. Neuwied/Berlin: Luschterhand. = The Court Society. Oxford, Blackwell, 1983
1970: Was ist Soziologie? Munchen: Juventa. = What is Sociology? London: Hutchinson, 1978.
1982: Über die Einsamkeit der Sterbenden in unseren Tagen, Frankfurt am Main: Suhrkamp. = The Loneliness of the Dying, Oxford. Blackwell, 1985.
1982 edited with Herminio Martins and Richard Whitley, Scientific Establishments and Hierarchies. Sociology of the Sciences Yearbook 1982, Dordechet: Reidel
1983: Engagement und Distanzierung. Arbeiten zur Wissenssoziologie I, edited by Michael Schröter, Frankfurt am Main: Suhrkamp. = Involvement and Detachment. Contributions to the Sociology of Knowlege, Oxford: Blackwell.
1984: Über die Zeit. Arbeiten zur Wissenssoziologie II, edited by Michael Schröter, Frankfurt am Main: Suhrkamp. = Time. An Essay, Oxford: Blackwell, 1991
1985: Humana conditio. Betrachtungen zur Entwicklung der Menschheit am 40. Jahrestag eines Kriegsendes (8. Mai 1985), Frankfurt am Main: Suhrkamp.
1986: (with Eric Dunning), Quest for Excitement. Sport and Leisure in the Civilizing Process. Oxford: Blackwell
1987: Die Gesellschaft der individuen, edited by Michael Schröter, Frankfurt am Main: Suhrkamp. = The Society of individuals, Oxford: Blackwell, 1991
1987: Los der Menschen. Gedichte, Nachdichtungen, Frankfurt am Main: Suhrkamp
1989: Studien uber die Deutschen. Machtkämpfe und Habitusentwicklung im 19.und 20. Jahrhundert, edited by Michael Schröter, Frankfurt am Main: Suhrkamp. = The Germans. Power struggles and the developement of habitus in the 19th and 20th centuries, Cambridge: Polity Press 1996
1990: Über sich selbst, Frankfurt am Main: Suhrkamp. = Reflections on a life, Cambridge: Polity Press, 1994
1991: Mozart Zur Soziologie eines Genies, edited by Michael Schröter, Frankfurt am Main: Suhrkamp. = Mozart. Portrait of a Genius, Cambridge: Polity Press, 1993
1991: The Symbol Theory. London: Sage
1996: Die Ballade vom armen Jakob. Frankfurt am Main: Insel Verlag
1998: Watteaus Pilgerfahrt zur Insel der Liebe. Weitra (Austria): Bibliothek der Provinz
1998: The Norbert Elias Reader: A Biographical Selection, edited by Johan Goudsblom and Stephen Mennel, Oxford: Blackwell
2002: Frühschriften. Frankfurt am Main: Suhrkamp.
2004: Gedichte und Sprüche. Frankfurt am Main: Suhrkamp.
ראו גם

פיגורציה תרבותית
נקמה מרה

| --- | --- |

 בימוי:  ג'יימס סמואל
 הופק בידי:  ג'יי זי
 תסריט:  ג'יימס סמואל   בועז יכין
 עריכה:  טום איגלס 
 שחקנים ראשיים:  ג'ונתן מג'ורס אידריס אלבה זאזי ביטס לקית' סטנפילד דלרוי לינדו רג'ינה קינג
 מוזיקה:  ג'יי-זי 
 צילום:  מיהאי מלאיימר, שון בוביט 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Overbrook Entertainment
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  3 בנובמבר 2021
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  מערבון 
 דף הסרט ב־IMDb
 
נקמה מרה (באנגלית: The Harder They Fall) הוא מערבון אמריקאי, בבימויו של ג'יימס סמואל, שכתב יחד עם בועז יכין את התסריט. בסרט מככבים ג'ונתן מג'ורס, אידריס אלבה, זאזי ביטס, לקית' סטנפילד, דלרוי לינדו ורג'ינה קינג. הסרט הופץ בשרתי נטפליקס ב-3 בנובמבר 2021.
עלילה

הסרט מבוסס בעיקר על שחקנים אפרו אמריקנים ואין דמויות לבנות בסרט למעט מספר חיילים לבנים ועיר של לבנים שבגדי התושבים, הבתים והרחובות נצבעו כולם בלבן. כל הדמויות בסרט הן של אנשים "רעים" אבל הסרט מחלק את הדמויות לרעים מסוגים שונים "רעים-טובים" ו"רעים-רעים" וגם "רעים-עצובים" וישנו גם איש החוק שיכול להיות מקוטלג כ"טוב-רע" או כ"רע-טוב".
בתקופת המערב הישן של אמריקה, נט לאב מרכיב מחדש את כנופייתו לשעבר כדי לנקום ברופוס באק האיש שרצח את הוריו והשאיר סימן צלב במצחו. הסרט פותח ברצח ומדלג מיד שנים רבות קדימה לתקופה שבה נט לאב כבר מנהיג כנופיה ששודדת שודדי בנקים. במקביל הכנופיה של רופוס באק משחררת את רופוס מהכלא בו אמור היה לרצות מאסר עולם. הנתיבים של לאב ובאק מצטלבים כאשר הכנופיה של לאב שודדת את הכנופיה של באק מיד לאחר שוד בנק של עשרים וחמש אלף דולר ומכאן הדרך לקרב בין שתי הכנופיות ובין שני המנהיגים היא בלתי נמנעת.
שחקנים ודמויות

ג'ונתן מג'ורס בתפקיד נט לאב
אידריס אלבה בתפקיד רופוס באק, מכנופיית רופוס באק
זאזי ביטס בתפקיד מרי
לקית' סטנפילד בתפקיד צ'ירוקי ביל
דלרוי לינדו בתפקיד בס ריבס
רג'ינה קינג בתפקיד טרודי סמית'
דניאל דדווילר בתפקיד קאפי
אדי גתגי בתפקיד ביל פיקט
דיימון ואינז ג'וניור בתפקיד מונרו גרימס
אר.ג'יי. סיילר בתפקיד ג'ים בקוורת'
הפקה

הסרט הוכרז ביולי 2019, כאשר ג'ונתן מג'ורס לוהק לככב בסרט. המוזיקאי ג'יימס סמואל היה שותף לכתיבת הסרט וזה סרט הבכורה שלו כבמאי. אידריס אלבה הצטרף בנובמבר וג'יי זי, הפיק את הסרט והוכרז כי הוא כותב מוזיקה מקורית לסרט. עד ספטמבר 2020, זאזי ביטס, לקית' סטנפילד, דלרוי לינדו ורג'ינה קינג לוהקו גם הם לתפקידים בסרט.
הצילומים היו אמורים להתחיל במרץ 2020 בסנטה פה, ניו מקסיקו, אך התעכבו כתוצאה מהשפעות מגפת COVID-19. סינתיה אריבו, אשר לוהקה בתחילה, נאלצה לעזוב בגלל עיכובים שנגרמו בעקבות המגפה. הצילומים החלו לבסוף בספטמבר 2020, אך הושהו ב-15 באוקטובר לאחר ששחקן נבדק חיובי לקורונה.