stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ים של חברים
הערות שוליים

↑  ביקורת על הסרט באתר הרשמי של רוג'ר איברט
| סרטים בבימויו של רידלי סקוט |
| --- | --- | --- |
| שנות ה-70 של המאה ה-20 | הדואליסטים (1977) • הנוסע השמיני (1979) |  |
| שנות ה-80 של המאה ה-20 | בלייד ראנר (1982) • אגדה (1985) • זר שומר עלי (1987) • גשם שחור (1989) |  |
| שנות ה-90 של המאה ה-20 | תלמה ולואיז (1991) • 1492: מעבר לאופק (1992) • ים של חברים (1996) • ג'י איי ג'יין (1997) |  |
| העשור הראשון של המאה ה-21 | גלדיאטור (2000) • חניבעל (2001) • בלאק הוק דאון (2001) • אנשי המזימות (2003) • ממלכת גן עדן (2005) • שנה מופלאה (2006) • אמריקן גנגסטר (2007) • גוף השקרים (2008) |  |
| העשור השני של המאה ה-21 | רובין הוד (2010) • פרומתאוס (2012) • היועץ (2013) • אקסודוס: אלים ומלכים (2014) • להציל את מארק וואטני (2015) • הדו-קרב האחרון (2020) |  |
| העשור השלישי של המאה ה-21 | בית גוצ'י (2021) • נפוליאון (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 56972d57-b960-3cad-bf36-e3f23d0a9f65
יחסי ארצות הברית – מרוקו

| יחסי ארצות הברית – מרוקו |
| --- | --- |
ארצות הברית: מרוקו


ארצות הברית: מרוקו
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 446,550
אוכלוסייה
345,891,750: 38,168,990
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 141,109
תמ"ג לנפש (בדולרים)
79,103: 3,697

יחסי ארצות הברית–מרוקו הם היחסים הבילטרליים בין ארצות הברית של אמריקה וממלכת מרוקו.
היחסים בין ממלכת מרוקו וארצות הברית מתוארכים עוד ממלחמת העצמאות של ארצות הברית. מרוקו נותרה אחת מבעלות בריתה הוותיקות והקרובות ביותר של ארצות הברית בצפון אפריקה, תואר שאושר על ידי מדיניות אפס-הסובלנות של מרוקו כלפי אל-קאעידה וארגוניה. מרוקו גם סייעה לסוכנות הביון המרכזית בחקירת אנשי אל-קאעידה שנתפסו באפגניסטן, עיראק, אינדונזיה, סומליה ובמקומות אחרים בתקופת ממשל ג'ורג' ווקר בוש, שתיאר את מרוקו כבעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש עם מוחמד השישי, מלך מרוקו הנוכחי בחדר הסגלגל, 23 באפריל 2003
יחסי ארצות הברית-מרוקו נכונו בשנת 1787, כאשר הסנאט של ארצות הברית אשרר את הסכם השלום והחברות בין שתי המדינות אשר נדון ב-1786. ב-1836 נחתם הסכם זה, המהווה את הברית הארוכה ביותר בין שתי המדינות. מרוקו היא גם אחת המדינות המעטות באפריקה שלא מחייבות אזרחים אמריקאים להחזיק באשרת שהייה במדינתה.
לארצות הברית שגרירות ברבאט, מרוקו ולמרוקו שגרירות בוושינגטון הבירה.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

בשנת 1786, מרוקו תחת הסולטאן מוחמד השלישי הפכה למדינה הערבית, האפריקאית הראשונה והמוסלמית הראשונה לחתום על הסכם עם ארצות הברית.
ב-20 בדצמבר 1777 הזמין הסולטאן מוחמד בן עבדאללה את הקונסול ההולנדי בסלא לכתוב מכתבים לסוחרים והקונסולים האירופאים בטנג'יר, סלא, לראצ'ה ואסואירה. ולפי המכתבים, ספינות שלהן דגל ארצות הברית יכולות לעגון בנמלי מרוקו, לצד אלה של מדינות אירופה שאין להן יחסים דיפלומטיים עם מרוקו, כדוגמת רוסיה ופרוסיה. מידע על רצונו של הסולטאן לקיים יחסים ידידותיים עם אמריקה לא הגיע לבנג'מין פרנקלין שהיה אז בפריז לפני אפריל 1778. בשנת 1777 הפכה מרוקו לאומה הראשונה שהכירה רשמית בעצמאותה של ארצות הברית - אך "הכרה" זו לא כללה את האמנה הנדרשת ולא את חילופי השגרירים, אלא את כניסת הספינות האמריקאיות. הסולטאן חיפש רבות אחר דיפלומט אמריקאי שינהל משא ומתן על אמנה רשמית, אך בינתיים פיראטים מרוקאים איימו על הספינות האמריקאיות בים התיכון. לבסוף הגיע תומאס ברקלי, קונסול ארצות הברית בצרפת, למרוקו בשנת 1786. הוא ניהל משא ומתן על אמנת הידידות המרוקאית-אמריקאית (אנ'), שנחתמה מאוחר יותר באותה שנה באירופה על ידי הדיפלומטים האמריקאים ג'ון אדמס ותומאס ג'פרסון, ואושררה בידי הקונגרס האמריקאי ביולי 1787.
אחד המכתבים הרבים שהוחלפו בין אמריקה ומרוקו היה מהנשיא ג'ורג' וושינגטון למוחמד בן עבדאללה. ב-1 בדצמבר 1789  כתב במכתב על אי-מיסוד הקשר בין מרוקו לאמריקה. בוושינגטון הודה לסולטאן על הגנת הספינות האמריקאיות מפיראטים. לארצות הברית לא היה אז כוח ימי גדול, ולכן היא לא הצליחה להגן על ספינותיה בים התיכון.
היסטוריה > מלחמת האזרחים האמריקנית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה > סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

כשצרפת נכבשה בידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, הצליחה הקולוניה הצרפתית במרוקו להתמודד עם מעצמות הציר. כאשר פלשו בעלות הברית למרוקו ב-8 בנובמבר 1942, נכנעו המגנים המרוקאים לפולשים האמריקנים והבריטים. זמן קצר לאחר כניעת מרוקו, שלח נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט מסר למלך מרוקו, מוחמד החמישי, ושבח אותו על שיתוף הפעולה בין שתי המדינות.
במרוקו נועדו נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט וראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל, יחד עם ראשי המטות שלהם ומנהיגי צרפת החופשית, כדי לתכנן ולתאם את האסטרטגיה של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, בעיקר בזירה האירופאית, במה שנודע מאוחר כועידת קזבלנקה. במהלך הוועידה הסכימו בעלות הברית כי התוצאה היחידה שתסיים את הסכסוך היא "כניעה ללא תנאי" של כוחות הציר. הנשיא רוזוולט גם נועד באופן פרטי עם המלך מוחמד החמישי כדי להבטיח לו שארצות הברית תתמוך בעצמאותה של מרוקו מצרפת.
היסטוריה > 1956-2000

מאז קבלת העצמאות המרוקאית מצרפת ב-2 במרץ 1956, מרוקו טיפחה יחסים מיוחדים עם ארצות הברית, המבוססים על הקשרים ההיסטוריים בין שתי המדינות ועל רצף של חברויות אישיות בין מוחמד החמישי, חסן השני, ועכשיו מוחמד השישי למקביליהם בארצות הברית.
בנובמבר 1957 נסע המלך מוחמד החמישי לוושינגטון הבירה, כדי לקבל שיחת טלפון רשמית מהנשיא דוויט אייזנהאואר. שנתיים לאחר מכן, סגן הנשיא, ריצ'רד ניקסון, נסע לרבאט כדי להיפגש עם המלך.
ב-1961 עשה המלך חסן השני, יורשו של מוחמד החמישי, מספר ביקורים דיפלומטיים בארצות הברית כדי לנאום עם הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי. המלך חסן השני מאוחר יותר נסע לוושינגטון ונפגש את הנשיאים לינדון ג'ונסון, ג'ימי קרטר, רונלד רייגן, ג'ורג' הרברט ווקר בוש וביל קלינטון.
במהלך המלחמה הקרה, מרוקו נותרה נייטרלית. אולם, בניגוד לרוב המדינות הערביות האחרות, הראתה מרוקו אהדה פרו-מערבית. ואכן, חודש לאחר שניהל תרגילים צבאיים משותפים עם מרוקו מול חופי סהרה המערבית ב-1986, ביקר במרוקו מזכיר ההגנה דאז, קספר ויינברגר, כדי להודות למלך חסן השני על מאמציו בתהליך השלום בין מדינת ישראל ומדינות ערב. במישור הצבאי, חתמה מרוקו על הסכמים עם ממשלת ארצות הברית, המאפשרים לכוחות המזוינים של ארצות הברית גישה וזכויות מעבר לבסיסי חיל האוויר של ארצות הברית במרוקו.
הנשיא קלינטון טס אישית לרבאט ביולי 1999 כדי להשתתף בהלווייתו של המלך חסן השני, ולהיפגש עם יורשו, המלך מוחמד השישי. בשיחה בין השניים, הבהיר המלך מוחמד השישי כי הוא רוצה להמשיך את הידידות בת מאות השנים עם ארצות הברית. בנאומו הראשון כמלך בשנת 1999 תמך המלך מוחמד השישי במדיניותו של אביו להגנה על שלמותה הטריטוריאלית של האומה וחיזוק הקשרים עם מדינות אפריקה, ובנות בריתה של מרוקו באירופה ובאמריקה. שנה לאחר מכן, קיים המלך מוחמד השישי את ביקורו הרשמי הראשון בוושינגטון.
היסטוריה > כיום

עם תחילת המאה ה-21, שתי המדינות הפכו לבעלות ברית קרובות במלחמה בטרור. מרוקו הייתה בין המדינות הערביות והמוסלמיות הראשונות שהוקיעו את פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית והכריזו על הזדהות עם העם האמריקני במלחמה בטרור.
ב-10 בדצמבר 2020, הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על כוונתו להכיר בריבונות מרוקו על סהרה המערבית. על אף שההכרזה בוצעה חודש לאחר הפסדו של טראמפ בבחירות לנשיאות שנערכו ב-2020 הודיע הממשל המחליף בראשות ג'ו ביידן כי אין בכוונתם לבטל את ההכרה של ממשל טראמפ בריבונות מרוקו בסהרה המערבית.
לקריאה נוספת

(Jerome B. Bookin-Weiner and Mohamed El Mansour, eds. The Atlantic Connection: 200 Years of Moroccan-American Relations, 1786–1986 (Rabat: Edino, 1990
יעל קינן

אין תמונה חופשית
יעל קינן היא מאמנת ושחקנית אס"א חיפה, וקפטן נבחרת הנשים של ישראל ברוגבי לשעבר.
קינן הייתה הקפטן הראשונה של נבחרת ישראל, בשנים 2006-2005, ובלטה כשחקנית מוכשרת, אתלטית ונידת.
ב-2008 הייתה שותפה להעפלתה של הנבחרת לטורניר הגמר של אליפות אירופה. מאז אותה האליפות קינן כמעט לא שיחקה במשך שנתיים, עד סוף עונת 2010/2009, ובחרה להתמקד באימון ופיתוח רוגבי הנשים בארץ, לאחר לידת בתה הבכורה. למרות זאת, היא נמנתה על סגל הנבחרת לאליפות אירופה לנבחרות דרג א' ב-2009. זמן קצר לאחר חזרתה למגרשים הניחה טריי בגמר טורניר גביע איל"ת, בו הפסידה בסופו של דבר לאס"א תל אביב.
שימשה גם כאחראית פיתוח תחום הנשים באיגוד הרוגבי הישראלי.
נשואה לישי, מנהל נבחרת הנשים וחבר הנהלה.
הערות שוליים

↑  כתבה מאתר איגוד הרוגבי הישראלי על גביע איל"ת
יחסי סומליה–תימן

| יחסי סומליה–תימן |
| --- | --- |
סומליה: תימן


סומליה: תימן
שטח (בקילומטר רבוע)
637,657: 527,968
אוכלוסייה
19,169,848: 40,880,051
תמ"ג (במיליוני דולרים)
11,680: 21,606
תמ"ג לנפש (בדולרים)
609: 529
משטר
משטר פדרלי נשיאותי למחצה: רפובליקה
שגרירים
איסמעיל קסאם נג'י: אחמד עומאר
יחסי סומליה–תימן הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הפדרלית של סומליה לבין הרפובליקה של תימן. שתי המדינות ייסדו את היחסים הדיפלומטיים ביניהן ב-18 בדצמבר 1960. שתי המדינות גם חברות בליגה הערבית.
לסומליה שגרירות בצנעא, ואילו לתימן שגרירות במוגדישו.
היסטוריה

ראשית היחסים בין שתי המדינות מצויה כבר בימי קדם. מסמכים שנמצאו מדווחים כי כבר במאה ה-1 לספירה התנהל סחר בין ערי המדינה ששכנו על חוף הים. חפצים רבים המתוארכים לתקופה זו נמצאו בסומליה, לדוגמה באתר "דאמו" שבפונטלנד.
בימי הביניים גייסו הסולטנים הסומליים לעיתים קרובות חיילים מאזור תימן. במהלך השנים היו גלי הגירה רצופים מתימן לסומליה, כאשר מהגרים מתימן סייעו לגיבוש הקהילה המוסלמית באזור החוף של בנאדיר.
במהלך התקופה הקולוניאלית, תימנים שהתייאשו מהמלחמות השונות בתימן, ביקשו וקיבלו מקלט בערים סומליות שונות.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בסומליה בתחילת שנות ה-90 פתחה תימן את גבולותיה ללא הגבלה לאזרחים סומלים שנמלטו מהלחימה.
במהלך תקופת הביניים שלאחר מכן קיימו שלטונות תימן קשרים עם ממשלת המעבר החדשה של סומליה, שירשה את סמכויות הממשלה הפדרלית. בספטמבר 2012, בוועידת פסגה שעסקה בסומליה, שהתקיימה במושב ה-67 של העצרת הכללית של האו"ם, בירך שר החוץ התימני אבו בכר אל-קירבי, בשם נשיא תימן עבד רבו מנסור האדי, על השלמת הממשלה הסומלית לעבור מממשלת מעבר לממשלה קבועה וקרא לקהילה הבינלאומית להמשיך את תמיכתה במאמצי השיקום המתמשכים בסומליה לאחר סכסוך.
הממשלה הפדרלית של סומליה הוקמה ב-20 באוגוסט, בחודש שלאחר מכן נבחר חסן שיח' מוחמד לנשיא סומליה. הבחירות התקבלו בברכה על ידי השלטונות התימניים, שאימצו מחדש את תמיכתה המתמשכת של תימן בממשלת סומליה, בשלמותה הטריטוריאלית ובריבונותה.
במהלך ההתקוממות החות'ית בשנת 2015 בתימן, שר החוץ של סומליה עבדאללה עומר, חזר על תמיכתו בלגיטימיות של ממשלת תימן בראשות הנשיא עבד רבו מנסור האדי.
סחר והסכמים

בחודש מאי 2014 נפגש שר החוץ הסומלי מוחמד חמאזה עם שגריר תימן בסומליה, פואד מוחמד אל-זורקה, ודן עמו בשיתוף הפעולה בין המדינות. השיחה התקיימה במתחם משרד החוץ במוגדישו ועסקה במספר נושאים, בהם פתיחת טיסה ישירה בין צנעא ומוגדישו. הקו מופעל על ידי אל סעידה איירליינס. זהו נתיב האוויר הראשון המקשר ישירות בין שתי הערים מאז קריסת ממשלת סומליה ב-1991.
בחודש יוני 2014 הודיע שר הדיג של מדינת פונטלנד, חסן מחמוד כי ממשלות סומליה ותימן אמורות לחתום על מזכר הבנות כדי להסדיר את הדיג במים הטריטוריאליים של סומליה לדייגים תימנים, במטרה לשמר ולנצל באופן יעיל את המשאבים הימיים.
משלחות דיפלומטיות

לסומליה שגרירות בתימן, שגריר סומליה בתימן הוא איסמעיל קאסם נג'י.
לתימן שגרירות במוגדישו, שגריר תימן בסומליה הוא אחמד עומאר.
במאי 2015 פתחה תימן קונסוליה בפונטלנד. פונטלנד עתידה לפתוח קונסוליה בצנעא.
יעקב כולי

| --- | --- |
 לידה:  1689 
 פטירה:  1732 (בגיל 43 בערך) קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית 
 תקופת הפעילות:  ?–1732 
 השתייכות:  שד"ר 
 
הרב יעקב כוּלִי (ה'תמ"ט, 1689 לערך - י"ט באב ה'תצ"ב, 1732) היה מחכמי ירושלים ושד"ריה, מחבר ועורך ספרים בהם הספר מעם לועז.
תולדותיו

רבי יעקב נולד בירושלים לרבי מכיר, שהיה חתנו של רבי משה בן חביב. אביו חינכו מילדותו לחיי נזירות, הסתפקות במועט ומיעוט שינה. בשנת ה'תע"ד נסע רבי יעקב לקושטא (קונסטנטינופול) כדי להדפיס את ספרי סבו רבי משה בן חביב לאחר שערכם בצפת, ושם הכיר את רבי יהודה רוזאניס, שמינה אותו לדיין בבית הדין. לאחר מותו של רבי יהודה, ערך את כתביו והוציאם לאור. בספר של רבי יהודה משנה למלך אף צירף את הגהותיו, והם מצוינות שם על שם "אמר המגיה". להערכה רבה זכה רבי יעקב מגדולי הדורות, ורבה הייתה השפעתו על ההתפתחות התורנית והספרותית של יהדות טורקיה והבלקן. רבי חיים יוסף דוד אזולאי כתב עליו:  והכרתי תוקף פעולת צדיק מהר"י כולי ז"ל הפלא ופלא, כי היה סופר מהיר ובקי בש"ס ובפוסקים ומפרשים, וכנראה בספר "מעם לועז" אשר חיבר לזכות את הרבים, אשריו ואשרי חלקו.
ספריו

רבי יעקב כולי יזם והוציא לאור את היצירה "מעם לועז" בשפת הלאדינו, אך לא זכה להשלימה. בהיותו בקושטא נתוודע לרבי יהודה מזרחי שהיה עשיר מופלג ואוהב תורה, שהסכים לממן את הוצאת ילקוט מעם לועז על ספר בראשית, והדפיס 1,000 עותקים של חלק זה. תנאי התנה עמו רבי יהודה מזרחי, שמרווחי מכירת הספרים יקבל רבי יעקב שכר טרחו כשד"ר, והשאר למטרות מסוימות של צדקה. כמה מתשובותיו ודרשותיו נדפסו יחד עם ספרי זקנו רבי משה בן חביב.
עוד חיבר ספר משנה כסף על הרמב"ם, יצא לאור בשנת תשע"ט על ידי מכון אהבת שלום.
חיבר גם את סימנים דאורייתא, אך חיבור זה לא נדפס.
יחזקאל סרנא

| --- | --- |

 לידה:  18 בפברואר 1890 כ"ח בשבט תר"נ רוסיה 
 פטירה:  20 באוגוסט 1969 (בגיל 79) ו' באלול תשכ"ט ירושלים, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת כנסת ישראל (סלובודקה) 
 מקום פעילות:  ירושלים
 תקופת הפעילות:  ? – 20 באוגוסט 1969 
 השתייכות:  חרדים ליטאים
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבת חברון
 רבותיו:  רבי נתן צבי פינקל
 חיבוריו:  דליות יחזקאל, בית יחזקאל
 
הרב יחזקאל סרנא (כונה: ר' חצקל; כ"ח בשבט תר"נ, 18 בפברואר 1890 - ו' באלול תשכ"ט, 20 באוגוסט 1969) היה ראש ישיבת חברון כנסת ישראל וחבר מועצת גדולי התורה. היה אחראי למעבר הישיבה מסלובודקה לחברון (1925) ובהמשך לאחר מאורעות תרפ"ט לירושלים (1929).
ראשית חייו

נולד בכ"ח בשבט תר"נ (1890) בהרדוק שבפלך מינסק, רוסיה. סבו, הרב שרגא פייבל סרנא היה רב העיירה, ואביו הרב יעקב חיים סרנא שימש בה כשוחט וכדרשן. אמו איידל הייתה בת למשפחת חסידי גור. את חינוכו הראשון קיבל בבית אביו ובתלמוד תורה בהורודוק. בגיל 11 נשלח לישיבת "אור החיים" בסלובודקה, וכעבור שנה עבר לישיבתו של הרב זלמן סנדר כהנא שפירא במאלטש. בהמשך למד בישיבת כנסת בית יצחק בסלובודקה אצל רבי חיים רבינוביץ עמו עבר ללמוד בישיבת טלז. ב-1906 נסגרה הישיבה זמנית בעקבות פולמוס המוסר והוא חזר לישיבה במאלטש שבראשה עמד באותה תקופה רבי שמעון שקופ. כעבור שנה שב לסלובודקה והצטרף לישיבת כנסת ישראל שם פגש ברבי נתן צבי פינקל, ה"סבא מסלובודקה", והפך לתלמידו המובהק. לימים תיאר את השפעתו של 'הסבא' על עיצוב דמותו הרוחנית: "הכל ממנו ובלעדו הייתי כעיוור וכחרש, ורק על ידו זכיתי שנפקחו מעט עיני ונפתחו מעט אוזני. וגם כל דרך הלימוד והעיון בהלכות אלו אך ממנו הוא כרב מובהק".
עד שנת 1914 למד ברציפות בישיבת סלובודקה, להוציא מספר חודשים בהם נשלח על ידי ה"סבא" לישיבת טלז כדי לסייע בהחדרת שיטת המוסר לישיבה. בעקבות מלחמת העולם הראשונה גלה עם שאר תלמידי הישיבה למינסק. בעקבות שימוש בתעודות מזויפות במטרה למנוע את גיוסו לצבא הרוסי הוא נתפס ונכלא. הוא הצליח להימלט מהכלא וברח לעיירה סמילוביץ' שבה השתכנו באותה עת החפץ חיים ותלמידיו מישיבת ראדין. עקב נסיבות המלחמה נאלצו תלמידי ישיבת סלובודקה לברוח ממינסק, אך הוא העדיף להישאר עם תלמידי ישיבת ראדין. במהלך תקופה זו יצר קשרים קרובים עם החפץ חיים ועם ראש הישיבה הרב נפתלי טרופ.
ב-1917 נקרא לחזור לישיבת סלובודקה ששכנה אז בקרמנצ'וג, וכעבור שנתיים נישא לפעשא מרים בתו של ראש הישיבה הרב משה מרדכי אפשטיין. לאחר סיום המלחמה הצליחו ראשי הישיבה ותלמידיהם לעזוב את רוסיה ולחזור לסלובודקה שהשתייכה אז לליטא.
בהנהגת ישיבת חברון

בשנת תרפ"ד (1924) בעקבות הצו המחייב את גיוס תלמידי הישיבה, התקבלה ההחלטה להעביר את הישיבה לארץ ישראל והרב סרנא נשלח כדי לבחור מקום מתאים לישיבה ולתאם את הקמתה שם. לאחר בחינת אפשרויות שונות הוא בחר את העיר חברון. באלול תרפ"ה הגיעו עשרת התלמידים הראשונים לחברון, ובהמשך החורף הצטרפו אליהם עוד כ-150 תלמידים. בכך הפכה ישיבת חברון לישיבה הליטאית הראשונה שעברה לארץ ישראל והייתה הראשונה להחדיר בארץ את מושגי הלימוד הליטאי ואת עקרונות תנועת המוסר. בעקבותיה באו ישיבות נוספות. באותה שנה הגיעו לחברון גם הרב אפשטיין וה"סבא". עם זאת, הרב סרנא נטל תפקיד משמעותי בהנהגת הישיבה במתן שיעורים ובקביעת סדרי הישיבה. בעקבות פטירתו של ה"סבא" בשנת תרפ"ז התחיל לתת גם שיעורי מוסר.
בעקבות מאורעות תרפ"ט בהם נרצחו 24 מתלמידי הישיבה, היה אחראי למעבר הישיבה לשכונת גאולה בירושלים, כאשר הוא משמש כראש הישיבה בפועל ודואג לכל הצרכים הרוחניים והכלכליים של הישיבה. על אותה תקופה כתב לידידו רבי יצחק אייזיק שר: "גדול כים שברנו. אמנם גם ברוגז רחם זכר, כי רק רגע באפו וגם באותו רגע לחיים רצונו, ומה רבו רחמיו כי אחרי חורבן נורא כזה זכינו ברוך ה' כי הישיבה קמה לתחייה".
בעקבות המצוקה הכספית של הישיבה נסע ב-1931 לאמריקה כדי לאסוף כספים לטובת הישיבה. לאחר פטירת הרב אפשטיין בשנת תרצ"ד (1934) התמנה למלא את מקומו באופן רשמי, כשעימו משמשים כראשי ישיבה שני גיסיו הרב אהרן כהן והרב משה חברוני. לאחר מלחמת העולם השנייה היה שותף בפעולות שונות לרווחת הפליטים. ב-1952 נסע לשויץ בשל בעיות בריאותיות. הרב סרנא היה פעיל מאוד בתנועת אגודת ישראל ואף שימש כחבר במועצת גדולי התורה של התנועה החל משנת 1954.
לאחר מלחמת ששת הימים פנה הרב סרנא בבקשה למשה דיין לחזור לחברון, אך משה דיין דחה את הבקשה. בשנותיו האחרונות החל בתהליך של העברת הישיבה לגבעת מרדכי, אולם הוא לא הספיק להשלים את תוכניותיו. הרב יחזקאל סרנא נפטר ביום ו' באלול תשכ"ט 1969 ונטמן בהר הזיתים לצד חותנו.
לאחר פטירתו המשיך לעסוק גיסו הרב חברוני בהעתקת הישיבה למבניה החדשים בשכונת גבעת מרדכי. בשנת תשל"ה (1975), עברה הישיבה למשכנה החדש, בראשות בנו של הרב סרנא, הרב חיים סרנא וחתנו רבי אברהם פרבשטיין, יחד עם הרב שמחה זיסל ברוידא והרב הלל זקס. הרחוב שבו נמצאת הישיבה בגבעת מרדכי נקרא על שמו. כמו כן, יש רחוב בבאר שבע הנקרא על שמו. רבים מתלמידיו שימשו כראשי ישיבות, רבנים ודיינים.
הנהגתו הציבורית

הרב סרנא היה ממנהיגי הציבור החרדי בשנות הקמת המדינה, מראשי ועד הישיבות בארץ ישראל והחינוך העצמאי. היה חבר מועצת גדולי התורה, השתתף בכנסייה הגדולה הרביעית והחמישית, והיה פעיל במהלכים הציבוריים והפוליטיים של חברי הכנסת של אגודת ישראל. על פי עדות ידידו הרצי"ה קוק, בשנים האחרונות לחייו לא נתן לומר תחנון בישיבתו ביום העצמאות, אולם "לא התקבלו הדברים על דעת תלמידי ישיבתו".
שיטתו המוסרית

הרב סרנא כתלמידו של הסבא מסלובודקה הדגיש גם הוא את "גדלות האדם" כשיטה חינוכית. על פי שיטה זו אין להציב בפני החניך את שפלותו כלפי הבורא, אלא יש להדגיש בפניו את חשיבותו של האדם שנבחר לשרת ולעשות את רצון הבורא.
"הכרת מעלתו כיחיד מישראל שבו בחר ה'. ודאי שצריכה לחייבו ולשעבדו לקונו ולהביאו לידי יראה עליונה שלא יטריד עצמו מן העולם, אלא שישתדל השתדלות תמידית להתרומם ולתדמות לקונו"
לדעת הרב סרנא, בדור הזה אין להשתית את עבודת ה' על יראה ועל פחד מהעונש, אלא על אהבה ושמחה שנובעות מהכרת חסדי ה' וטובו.
"אולם באמת בדור תהפוכות שנהפכו עליו סדרי חייו והלך מחשבותיו והרגשותיו, שמה שלפנים היו הרגשות חיות ומעוררות אצל ההמון לירא מפחד ה' ועונשו, כיום אין לבו חרד ואין פחד אלקים לנגד עיניו ואינו מתיירא מיראת העונש" "האהבה והיינו זיכרון טובת ה' עלינו וזיכרון אהבתו. ויזכירוהו האהבה היתירה שהבורא יתברך אוהב את ברואיו ואהבה רבה ואהבת עולם המיוחדת שהוא אוהב את ישראל עם סגולתו בייחוד ואת החמלה הגדולה והיתירה שהוא חומל עלינו. תתעורר גם בו חמלתו על עצמו ויתחיל לבקש דרכים להצלת נפשו מני שחת, היקרה כ"כ לאלוקים. ויתעורר ויקוף ויחל לצעוד בדרך העלייה להטיב את מעשיו ולהציל את חייו שהם יקרים בעיני ה'"
ספריו

דליות יחזקאל, (חלק א, חלק ב', חלק ג', חלק ד', חלק ה באתר hebrewbooks) הוצאת מוסד השכל, ירושלים תשל"ח, מאמרי מוסר
דליות יחזקאל, על התורה והנביאים, באתר hebrewbooks
בית יחזקאל על הש"ס (חלק ראשון, חלק שני) והרמב"ם, באתר hebrewbooks
עיונים לספר מסילת ישרים, באתר hebrewbooks
מהדורה מיוחדת של ספר הכוזרי שבה מחולקים דברי הספר לפי נושאים
מהדורה מיוחדת של אור ישראל החדש לר' ישראל מסלנט בו מסודר התוכן לפי נושאים
לאחר פטירתו הוציא לאור תלמידו הרב נפתלי קרביץ ספר זיכרון לזכרו בשם אחר האסף, ובו תולדות חייו מאת דב כץ, קובץ מאיגרותיו ומאמריו בעניינים שונים, דברי תורה מגנזיו, מאמר לזכרו מבנו רבי חיים סרנא, ודברי תורה לזכרו מרבני ותלמידי הישיבה.
לקריאה נוספת

הרב דב כץ, בתוך ספר הזיכרון אחר האסף.
הרב חיים סרנא, הקדמה לספר באר לחי רואי.
שבעים שנות תורה ומוסר: מסלובודקה לחברון וירושלים - במלאת 25 שנה לפטירת הרב יחזקאל סרנא (בעריכת ישראל גליס), 1994
הערות שוליים

↑  הרבנית איידל סרנא, ז"ל, הצופה, 12 בדצמבר 1939, עמ' 4
↑  הרב יחזקאל סרנא, מסילת ישרים, הקדמה
↑  מאחורי הקלעים של ישיבת סלובודקה בחברון תרפ"ד – תרפ"ה עבודת מחקר מאת תרצה יעקבסן
↑  נעם ארנון, שחרור ושיבת חברון. ראו גם: משה בר יודא, תחזרו לחברון?, באתר הארץ, 13 ביוני 2002
↑  כרטיס הקבר של יחזקאל סרנא, באתר  הר הזיתים
↑  אתר עיריית ירושלים
↑  הרב אברהם רמר, גדול שימושה, ירושלים תשנ"ד, עמ' ל
| רבני ישיבת חברון כנסת ישראל |
| --- | --- | --- |
| ראשי הישיבה בהווה | הרב דוד כהן • הרב שלמה כץ • הרב משה מרדכי פרבשטין • הרב יוסף חברוני |  |
| משגיחים בהווה | הרב חיים יצחק קפלן |  |
| ראשי ישיבה שנפטרו | הרב משה מרדכי אפשטיין • הרב יחזקאל סרנא • הרב משה חברוני • הרב אהרן כהן • הרב שמחה זיסל ברוידא • הרב אברהם פרבשטין |  |
| משגיחים שנפטרו | הרב נתן צבי פינקל (הסבא מסלבודקא) • הרב יהודה לייב חסמן • הרב אברהם נח פאלי • הרב מאיר חדש • הרב צבי הירש פאלי • הרב אברהם סלומון |  |
| רבנים בולטים בישיבה שנפטרו | הרב אהרן יפה'ן • הרב משה פינקל  • הרב נחמן טוקר |  |
| רבנים שעזבו | הרב ברוך מרדכי אזרחי • הרב הלל זקס • הרב חיים סרנא • הרב רפאל שמואלביץ • הרב שלמה פאליי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267556905171  GND: 120881317X  ISNI: 0000 0001 1884 1973  LCCN: n87928687  VIAF: 21213713   WorldCat (עם VIAF): 21213713 
ישיבת "כנסת ישראל" בחברון
יעקב גורדין

ערך זה עוסק בסופר ומחזאי. אם התכוונתם לפילוסוף, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1 במאי 1853 מירהורוד, אוקראינה 
 פטירה:  11 ביוני 1909 (בגיל 56) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ארצות הברית 
 שם עט:  Яков Михайлович, Ян, Иван Колючий 
 שפות היצירה:  רוסית, יידיש 
 תקופת הפעילות:  מ-1880 
 
יעקב גורדין. איור של יעקב אפשטיין משנת 1902
יעקב גוֹרְדִין (בכתיב יידי: גאָרדין; באנגלית: Jacob Gordin;‏ 1 במאי 1853 – 11 ביוני 1909) היה מחזאי אמריקאי יהודי יליד רוסיה, ממייסדי תרבות היידיש ותיאטרון היידיש בארצות הברית.
קורות חיים

גורדין נולד בשנת 1853 בעיר הרוסית מירגורוד (כיום באוקראינה), וגדל בבית משכיל ובעל דעות ליברליות. עוד בתחילת דרכו היה מעורה בחיי התרבות ובחיים הפוליטיים. פרסם כתבות ומאמרים בעיתונות היידית וכן בעיתונות הרוסית המהפכנית. דעותיו נחשבו כקיצוניות בחברה היהודית המשכילה של סוף המאה ה-19; הוא טען כי על היהודים לשנות את עיסוקיהם כמתווכים לחדול מלהיות טפילים בחברה שבה הם חיים ולפנות לעיסוק בעבודה יצרנית, ובעבודת האדמה בפרט. במאמריו קרא להתאגדות של יהודים לצורך הקמת חברה יהודית המבוססת על שוויון, שיתוף ועבודת אדמה. עקב דעותיו נרדף על ידי המשטרה הצארית; וכך בסוף שנות ה-30 לחייו נאלץ לעזוב את רוסיה, בשנת 1892 היגר עם משפחתו לניו יורק.
בעת שהגיע לארצות הברית כבר היה מפורסם כעיתונאי וסופר יהודי-רוסי בעל דעות מהפכניות. בתחילה עסק בתרגום יצירות מאנגלית לרוסית וליידיש, ובהמשך החל לכתוב מחזות בשפת היידיש. במחזותיו העלה את התיאטרון היידי למחוזות מלודרמטיים מרשימים, ונחשב עוד כיום כאחד מגדולי המחזאים בתיאטרון היידי.
ממחזותיו

סיביריה
פוגרום ברוסיה
המטורף
חסיה היתומה (המקביל לסיפור סינדרלה היהודית, שייתכן שהיווה, לימים, השראה לכתיבת הרומן סיפור פשוט על ידי ש"י עגנון)
מירל'ה אפרת (מבוסס על מחזהו של ויליאם שייקספיר "המלך ליר")
אן א היים
כתביו שתורגמו לעברית

האלהים, האדם והשטן: חזיון בארבע מערכות ופרולוג (עברית על ידי ר' קלונימוס [=קדיש יהודה סילמן]), ירושלים: סנונית, תרע"ה.
אלישע בן אבויה: חזיון בארבע מערכות, עברית על ידי ר' קלונימוס [=קדיש יהודה סילמן]), ירושלים: סנונית, תרע"ה.
המטרף: דרמה בארבע מערכות, תרגם: ישראל ברוך), לבוב: סנונית, [1922].
מירלה אפרת (תרגום ועיבוד: מרים קיני), [תל אביב]: אור עם, תשמ"ז 1987.
חסיה היתומה, נוסח עברי - דפנה אילת, רמת גן: בית צבי, 2001.
יוטירנוס

| יוטירנוס |
| --- | --- |
שני שלדי יוטירנוס בתנוחת תקיפה והתגוננות  יוטירנוס בהשוואה לאדם
תקופה
קרטיקון תחתון, 124.6 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פרוצרטוזאוריים
סוג:: יוטירנוס
מין:: Yutyrannus huali
שם מדעי
 Yutyrannus ‏שינג, 2012

יוטירנוס (שם מדעי: Yutyrannus; מילולית: "טיראן מנוצה") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הפרוצרטוזאוריים שחי בקרטיקון התחתון. מאובניו נמצאו בתצורת יישיין שבמחוז ליאונינג, סין. ידוע רק מין אחד מהסוג: Yutyrannus huali שהתגלה בידי שו שינג ב-2012 בשלושה ממצאים. מאובנים אלה הם הדוגמה העיקרית להוכחה לדינוזאורים מנוצים. עם זאת מרבית המאובנים מקוטעים. חלקם היה שייך לצעירים.
מאפיינים

היוטירנוס הבוגר הגיע לאורך 9 מטרים ומשקל של 1,400 ק"ג. החוקר גרגורי פאול סובר שהוא היה קטן יותר - הגיע לאורך 7.5 מ' ושקל 1.1 טון. אורך הגולגולת הגיע ל-905 מ"מ והיא הייתה מוארכת, בעלת חוטם מוגבה וארוך ושקע עיניים גדול. מאפיינים אלה מרמזים על קרבה אפשרית לטירנוזאוריים הגדולים. היוטירנוס היה בעל לשון שטוחה. הוא ידוע שהיה בעל כסות נוצות עקב ממצאים נוצות משומרות. עם זאת הנוצות לא נועדו לעזור לעוף אלא שימשו ככסות נוצות.
הוא חי בסין הקדומה ושם ניזון ממינים קטנים יותר. היוטירנוס כנראה תקף גם זאורופודים קטני ממדים מסוג דונגבייטיטאן וייתכן שאף התבסס עליהם. בנוסף הוא צד מיני דינוזאורים קטנים כמו הפסיטקוזאורוס, הסינוזאורופטריקס או הקאודיפטריקס.
מאפיינים > בתרבות

היוטירנוס מופיע במספר סרטים ומשחקים פופולרים:
מספר יוטירנוסים נראים באחד מסרטי המסע לעמק החלומות בתור אנטגוניסטים הצדים בקבוצה.
במיני-סדרה "Ancient Earth" נראים יוטירנוסים בציד של מיקרורפטור ובהמשך של סינוזאורופטריקס, אף שהם לא חיו באותם אזורים.
הוא מופיע גם בתוכנית של ג'יימס גורני "TYRANNOSAURUS: Behind the Art".
היוטירנוס מופיע במשחקים: עולם היורה: המשחק, Jurassic Park Builder, "Fossil Fighters Frontier" ,"Prehistoric Kingdom" ו-ARK: Survival Evolved.