stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דה נאנג

| --- | --- |
פוטומונטז' של דה נאנג
פוטומונטז' של דה נאנג
 מדינה:  וייטנאם וייטנאם
 שטח:  1,284.9 קמ"ר
 גובה:  19 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  1,220,190 (2022)
  ‑ צפיפות:  828 נפש לקמ"ר (1 באפריל 2019)
 קואורדינטות:  16°04′10″N 108°12′35″E﻿ / ﻿16.069444444444°N 108.20972222222°E﻿ / 16.069444444444; 108.20972222222 
 אזור זמן:  זמן הודו־סין
 http://www.danang.gov.vn/, https://danang.gov.vn/web/en, https://danang.gov.vn/web/ja
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת וייטנאם מוגדלת) האנוי הו צ'י מין סיטי הייפונג קאנטחו ביין הואה נאצ'אנג בואון מה טואוט הואה טהאי נווין הרפובליקה העממית של סין לאוס תאילנד קמבודיה ים סין הדרומי  מפרץ טונקין  מפרץ תאילנד דה נאנג(למפת וייטנאם רגילה) האנוי הו צ'י מין סיטי הייפונג קאנטחו ביין הואה נאצ'אנג בואון מה טואוט הואה טהאי נווין הרפובליקה העממית של סין לאוס תאילנד קמבודיה ים סין הדרומי  מפרץ טונקין  מפרץ תאילנד דה נאנג  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
דה נאנג (בוייטנאמית: Đà Nẵng) היא העיר השישית בגודלה בווייטנאם (אחרי הו צ'י מין סיטי, האנוי, האורונוצה, הייפונג וקאנטחו), ואחת מערי הנמל החשובות בה. דה נאנג שוכנת לצידי ים סין הדרומי, ומהווה את העיר המרכזית במרכז וייטנאם. העיר ממוקמת בקרבת מספר אתרי מורשת עולמית, כגון העיר העתיקה הוי אן, ומקדש מי סון. בעבר הייתה שייכת העיר לדרום וייטנאם, ושכן בה בסיס אחד מבסיסי חיל האוויר הגדולים בווייטנאם, אשר שימש הן את הדרום וייטנאמים והן את האמריקאים בזמן מלחמת וייטנאם. הבסיס היווה נמל תעופה אשר בוצעו בו 2,595 המראות ונחיתות ביום בממוצע, עובדה שהפכה אותו לשדה התעופה העמוס ביותר בעולם באותה התקופה. הבסיס הפך לאחר המלחמה לנמל התעופה הבין-לאומי דה נאנג.
עם כיבוש העיר על ידי הצרפתים בשנת 1858 החל הכיבוש הצרפתי של וייטנאם שהושלם לאחר כ-30 שנים.
הערות שוליים

↑  A brief history of Danang באתר wikitravel.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564743605171  BNE: XX6161119  BnF: cb12049914m (data)  GND: 4223257-0  LCCN: n85137216  MusicBrainz: 580ccbbd-9391-4c22-bb87-1c3b6a7608b5  NARA: 10044837  SUDOC: 168630133  VIAF: 127907242   WorldCat (עם VIAF): 127907242 
ערך זה הוא קצרמרבנושא וייטנאם ובנושא יישובים באסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וינסנט שיאבלי

| --- | --- |

שיאבלי ואשתו דאז אליס ביסלי בספטמבר 1987
 לידה:  11 בנובמבר 1948 ברוקלין, ארצות הברית 
 פטירה:  26 בדצמבר 2005 (בגיל 57) פוליצי ג'נרוזה, איטליה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1971 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות ע"ש טיש  בית הספר התיכון לזכר הבישוף לאפלין 
 בן או בת זוג:  אליס ביסלי (1985–1988) 
 פרופיל ב-IMDb
 
וינסנט אנדרו שיאבלי (באנגלית: Vincent Andrew Schiavelli; ‏11 בנובמבר 1948 – 26 בדצמבר 2005) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה וסופר אוכל אמריקאי. סבל מתסמונת מרפן, שהשפיעה על מראהו החיצוני, ואף תואר כ"שחקן בעל הפנים העצובות שקל לזהות מיידית".
שיאבלי התפרסם כשחקן משנה, בין היתר בסרטים "קן הקוקייה" (1975), "נעורים בקצב מהיר" (1982), "רוח רפאים" (1990), "באטמן חוזר" (1992), "לארי פלינט: האיש והסקנדל" (1996), "מחר לנצח" (1997) ו"איש על הירח" (1999). כמו כן נודע בשיתוף הפעולה שלו עם הבמאי הצ'כי-אמריקאי מילוש פורמן.
ראשית חייו

שיאבלי נולד למשפחה סיציליאנית-אמריקאית, לג'ון שיאבלי וקתרין קוקו. הוא למד בבית הספר התיכון הקתולי לזכר הבישוף לאפלין (אנ') אשר בברוקלין, ולאחר מכן למד לימודי תיאטרון באוניברסיטת ניו יורק והחל לשחק על הבמה בשנות השישים.
קריירת משחק

תפקידו הראשון של שיאבלי בקולנוע היה בסרטו של מילוש פורמן "התפשטות" בשנת 1971 שבו שיחק יועץ שייעץ להורים לבני נוער שברחו מהבית, לעשן מריחואנה כדי להבין טוב יותר את ילדיהם. בזכות כישרון המשחק של שיאבלי ומראהו הייחודי, לוהק לתפקידי משנה רבים בקולנוע, בהם ברבים מסרטיו של פורמן, כמו "קן הקוקייה", "אמדאוס", "לארי פלינט: האיש והסקנדל", "הפיתויים האסורים של ולמונט" ו"איש על הירח".
בשנת 1979 הופיע בתפקיד נזיר שתקן במערבון הקומי "רבי אברהם במערב הפרוע". בשנת 1982 גילם את מר ורגאס, המורה לביולוגיה בסרט הקומדיה "נעורים בקצב מהיר", תפקיד שהמשיך לגלם בסדרת הספין אוף "נעורים בקצב מהיר" (אנ'). בהמשך לוהק לתפקיד בטייפקאסט דומה, בסרט "מת עלייך" משנת 1985, בתור המורה לגאומטריה מר גרבר.
ב-1987 שיחק לצידו של טים קונוויי בסרט הקומדיה הקצר "Dorf on Golf", ולאחר מכן בסרט הקצר שהיווה המשך "Dorf and the First Games of Mount Olympus" בשנת 1988. בשנת 1990 גילם את הפולטרגייסט של הרכבת התחתית בסרט "רוח רפאים", ובשנת 1992 גילם בסרט "באטמן חוזר" את דמות "נגן האורגן", מאנשיו של הפינגווין. הוא הופיע שוב בתפקיד נבל בסרט "מחר לנצח" (1997) מסדרת ג'יימס בונד, ומוקדם יותר כאחת מדמויות הנבל בסרט "באקארו בנזאי" משנת 1984. ב-1994 הופיע בקליפ של זי זי טופ לשירם "Breakaway" לצד פאירוזה באלק. בשנת 1996 דיבב בשני פרקים של הסדרה "היי ארנולד!" ובשנת 2002 דיבב שוב בסרט "היי ארנולד!". בשנת 2002 גילם דמות של מגיש תוכנית טלוויזיה לילדים שהפך למכור להרואין, בסרט "סמוצ'י חייב למות".
תפקידו הראשון בטלוויזיה היה בשנת 1972 בסיטקום "The Corner Bar" בו שיחק את אחת מהדמויות הראשונות של גיי בטלוויזיה האמריקאית. כמו כן הופיע בטלוויזיה במיני-סדרה "ספסרי הממון" על בסיס ספרו של ארתור היילי, ב"באפי ציידת הערפדים", בשלושה פרקים בסדרה "טקסי" בתור הכומר שמחתן בין לאטקה לסיקמה, ובתפקידי אורח ב-"WKRP בסינסינטי", ב"מקגייוור", ב"מסע בין כוכבים: הדור הבא", ב"מיאמי מחלק מוסר", ב"פאנקי השובבה", ב"איש הנצח" וב"תיקים באפלה".
ספרי בישול

מעבר לקריירת המשחק, כתב מספר ספרי בישול ומאמרים בנושא אוכל במגזינים ובעיתונים, בהם "Gourmet" (אנ'),‏ "Saveur" (אנ') ולוס אנג'לס טיימס. ב-1999 הופיע בתוכנית הבישול האיטלקית "Chefs of Cucina Amore" בת 26 הפרקים, ששודרה במשך מספר שנים. בשנת 2011 קיבל את פרס "עמותת ג'יימס בירד" (אנ') (על שמו של השף וסופר האוכל ג'יימס בירד) לעיתונות אוכל.
שיאבלי כתב שלושה ספרי בישול, המשולבים בזיכרונות וסיפורים אישיים:
Papa Andrea's Sicilian Table: Recipes from a Sicilian Chef As Remembered by His Grandson, 1993 ISBN 9780806522746
Bruculinu, America: Remembrances of Sicilian-American Brooklyn, Told in Stories and Recipes, 1998 ISBN 9780395913741
Many Beautiful Things: Stories and Recipes from Polizzi Generosa, 2002 ISBN 9780743216913
חיים אישיים ומותו

שיאבלי נישא לשחקנית אליס ביסלי (אנ') בשנת 1985, והם התגרשו בשנת 1988. בסדרה "בלשים בלילה" הופיע בפרק אחד בתפקיד מושא אהבתה של דמותה של ביסלי. בנם, אנדראה שיאבלי, נולד בשנת 1987.
בשנת 1992 שיאבלי נישא לנגנית הנבל האמריקאית קרול מוקליאן.
כמי שסבל מתסמונת מרפן, שימש יושב ראש משותף של כבוד בעמותת מרפן הלאומית, איגוד לחולים בתסמונת.
שיאבלי מת ממחלת סרטן הריאות ב-26 בדצמבר 2005, בגיל 57, בביתו אשר בעיירה הסיציליאנית פוליצי ג'נרוזה (אנ'), שם נולדה סבתו אנדראה קוקו, ועליה כתב בשנת 2002 ספר בשם "הרבה דברים יפים: סיפורים ומתכונים מפוליצי ג'נרוזה" ("Many Beautiful Things: Stories and Recipes from Polizzi Generosa";‏ ISBN 0-7432-1528-1). שיאבלי נקבר בבית הקברות בעיירה.
שני סרטים תיעודיים נעשו על חייו של שיאבלי בסיציליה. הראשון, "היו זמנים בפוליצי" ("Once Upon a Time in Polizzi") יצא קצת לפני מותו, ב-11 באוקטובר 2005, והשני - "הרבה דברים יפים" ("Many Beautiful Things"; או באיטלקית "Tanti Beddi Cosi") - הופק על ידי אורליו גמבדורו ויצא ב-2014. הסרט "היי ארנולד!: סרט הג'ונגל" שיצא ב-2017, על בסיס סדרת הטלוויזיה שבה השתתף כמדבב, הוקדש לזכרו.
הערות שוליים

↑  Tom Jacobs (08 September 1991). [ACTOR SCHIAVELLI DECLARES VICTORY OVER MARFAN'S]. The Chicago Tribune, accessed 27 November 2019
↑  "NMF Mourns the Loss of its Honorary Co-Chair, Vincent Schiavelli" (אורכב 16.06.2013 בארכיון Wayback Machine), National Marfan Foundation. Retrieved April 10, 2011
↑  "Character actor Schiavelli dies". News.bbc.co.uk. 2005-12-26. נבדק ב-2009-04-14.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007439997705171  PLWABN: 9810657012105606  BNE: XX5582481  BnF: cb14225015q (data)  GND: 1061268284  ISNI: 0000 0001 0946 8329  LCCN: n93051424  NKC: js20060120086  SUDOC: 066860865  VIAF: 222915   WorldCat (עם VIAF): 222915 
מצבתו של שיאבלי בפוליצי ג'נרוזה
מוזיקת בלוגראס

| --- | --- |

 מקורות סגנוניים:  קאנטרי, פולק, בלוז
 מקורות תרבותיים:  שנות ה-40 המאוחרות בארצות הברית
 כלים:  כינור, בנג'ו, מנדולינה, גיטרה אקוסטית, גיטרת רזונטור, קונטרבס
 פופולריות מיינסטרים:  מאוד מוגבלת
 תת-סוגות
 ספייסגראס, בלוגראס מתקדם, ניוגראס
 
בלוגראס (באנגלית: Bluegrass) הוא סוג של מוזיקת עם אמריקנית.
שורשי הבלוגראס עוד במוזיקה העממית האירית, אנגלית וסקוטית שהגיעה באמצעות מהגרים לארצות הברית לאזור האפלצ'ים. בתוספת עם שירי עם אפרו-אמריקאים, ג'אז, בלוז ומוזיקת פולק עממית אמריקנית החל מתפתח ז'אנר מוזיקלי זה בשנות ה-30 של המאה ה-20. כיום קנטקי היא "מדינת הבלוגראס", לפחות לפי כינויה.
כלי הנגינה בבלוגראס הם כלי מיתר ובעיקר כינור, בנג'ו, מנדולינה, גיטרה אקוסטית, גיטרת רזונטור וקונטרבס. צורת הנגינה מתאפיינת בכך שבכל קטע מתבלט כלי אחר בעוד הכלים האחרים עוברים לשמש לו כרקע.
בשנת 2000 זכה הבלוגראס לתחייה מפתיעה בזכות סרטם של האחים כהן "אחי, איפה אתה?", שפסקול הבלוגראס והקאנטרי שלו (בהתאמה מעניינת לעלילת הסרט עצמו) הגיע למכירות של תקליט פלטינה.
בית שמעון פרס

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין משרדים, מבנה ממשל 
 על שם:  שמעון פרס
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 מידות
 קומות:  8 
 קואורדינטות:  32°04′29″N 34°47′13″E﻿ / ﻿32.074625099945°N 34.787069668045°E﻿ / 32.074625099945; 34.787069668045
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) בית שמעון פרס(למפת תל אביב רגילה) בית שמעון פרס(למפת גוש דן רגילה) בית שמעון פרס(למפת גוש דן מוגדלת) בית שמעון פרס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית שמעון פרס (או בניין 22) הוא בניין משרדים השוכן בקריה בתל אביב ואשר שימש כמקום משכנם של משרד הביטחון ושל לשכות שרי הביטחון והרמטכ"לים של ישראל מאז שנות ה-50 ועד 2005. הבניין שימש כמוקד לקבלת החלטות ביטחוניות ומדיניות משמעותיות. כיום משמש הבניין את מנהל ההרכשה והייצור של משרד הביטחון ואת לשכת ראש הממשלה בקריה.
היסטוריה

בניית בניין 22 החלה בראשית שנות ה-50. הוא נחנך בשנת 1954 או בפברואר 1955 והיה מבנה המשרדים הגדול והמפואר בישראל באותה העת. את הבניין תכנן אריה שרון. הרמטכ"ל הראשון שאכלס את הבניין היה מרדכי מקלף, שעבר אליו מבסיס השלישות ברמת גן (לימים נקרא מחנה מקלף), ושר הביטחון הראשון שישב בו היה פנחס לבון. הבניין חולק לשניים: החלק המערבי שימש את המטה הכללי של צה"ל, והחלק המזרחי את צמרת משרד הביטחון. בשנות ה-60 נוספו לבניין שתי קומות, והוקמה חוות אנטנות על גג הבניין. לפי שלמה חייט, ראש אגף אמרכלות במשרד הביטחון ”במשך כל שנותיו בקריה החרים בן־גוריון את בניין 22, ומעולם לא עבר את סף מִפתנה של לשכת שר הביטחון שהיתה המהודרת ביותר במערכת השלטונית”.
בניין 22 היה מרכז העצבים של מערכת הביטחון הישראלית. בקומה השנייה של הבניין התקבלו החלטות רבות ומשמעותיות, כולל החלטות על מבצע קדש, מלחמת ששת הימים, מבצע אנטבה והמאבק באינתיפאדות. בנוסף, התקבלו בו ההחלטות על חיסולים ממוקדים. הקומה הזו גם אירחה ביקורים חשאיים של שליחים ממדינות ערב, ביניהם המלך עבדאללה השני, שהיה אז יורש העצר.
בפברואר 2005 עברו לשכות המטכ"ל ושר הביטחון מהבניין למגדל המטכ"ל. ב־6 באוקטובר 2005 עברה לשכת ראש הממשלה אריאל שרון לבניין 22.
כיום משמש הבניין את מנהל ההרכשה והייצור של משרד הביטחון ואת לשכת ראש הממשלה בקריה.
בספטמבר 2017 שונה שם הבניין ל"בית שמעון פרס" (פרס עבד בבניין כמנכ"ל משרד הביטחון).
הערות שוליים

1 2 3 4 5  משה רונן ויוסי והושוע, בית חדש למשרד הביטחון בת"א, באתר ynet, 13 בפברואר 2005
1 2  ד"ר ניר מן, בית וילהלם אברלה (לשכת רוה"מ בקריה), באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
1 2 3   ניר מן, בן גוריון הציל אותה, שרון סירב לנטוש אותה: עלילות לשכת רה"מ בקריה, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2018
↑  
שגיאות פרמטריות בתבנית:אתר צה"ל 
סוג לא תואם [ 3 ]  בסיס המטה הכללי, באתר צה"ל (הקישור אינו פעיל)
1 2  יוסי מלמן, ‏בניין מנהל הרכש בקריה בתל-אביב על שמו שמעון פרס, באתר מעריב אונליין, 28 בספטמבר 2017
Satellite (שיר של לנה מאייר-לנדרוט)

"Satellite" (בעברית: "לוויין") הוא השיר שייצג את גרמניה באירוויזיון 2010, והזוכה באותה תחרות. השיר נכתב על ידי ג'וליה פרוסט האמריקאית וג'ון גורדון הדני ובוצע על ידי הזמרת לנה מאייר-לנדרוט.
השיר לא השתתף בחצי הגמר (גרמניה היא אחת מחמש המדינות הגדולות באירוויזיון ולכן היא לא משתתפת בחצי הגמר), ובגמר התמודדה לנה כשהיא מופיעה בתור שיר מספר 22.
בגמר התחרות קיבל השיר 246 נקודות (לפי שיטת חלוקת הנקודות המשקללת את הצבעת הקהל והצבעת השופטים על פי יחס של 50% לכל צורת ניקוד) והביא לגרמניה את הניצחון השני בתולדותיה. השיר קיבל 187 נקודות מהשופטים ו-243 נקודות מהקהל.
בגמר קיבל השיר 9 פעמים 12 נקודות: מדנמרק, מאסטוניה, מפינלנד, מלטביה, מנורווגיה, מסלובקיה, מספרד, משוודיה ומשווייץ.
אינדיטרוניקה

| --- | --- |
 מקורות סגנוניים:  פופ, רוק, מוזיקת אינדי, מוזיקה אלקטרונית, סינת'פופ
 מקורות תרבותיים:  שנות ה-1990 המאוחרות בגרמניה
 כלים:  מקלדת אלקטרונית, סינתיסייזר, דוגם צלילים, מכונת תופים, קול
 
אינדיטרוניקה (באנגלית: Indietronica או Indie Electronic) היא סוגה מוזיקלית שהתפתחה בשנות התשעים המאוחרות בגרמניה. הז'אנר הוא שילוב של אינדי, מוזיקה אלקטרונית, רוק ופופ. הכלים הבסיסיים בהם משתמשים בסוגה זו הם מקלדת אלקטרונית, סינתיסייזר, סמפלר ומכונת תופים.
להקות בולטות בז'אנר הן La Roux ,The Postal Service וכן הפרויקט המוזיקלי Owl City.
ראו גם

מוזיקה אלקטרונית
מוזיקת אינדי
הערות שוליים

↑  explore music - Indie Electronic, באתר allmusic
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'ון שלזינגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 בפברואר 1926 לונדון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  25 ביולי 2003 (בגיל 77) פלם ספרינגס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי וילסדן 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1953 
 מקום לימודים:  בייליול קולג'  בית הספר סנט אדמונד  בית הספר אפינגהאם 
 פרסים והוקרה:  פרס דב הזהב (1962)  פרס באפט"א לבימוי הטוב ביותר (1972)  פרס באפט"א למפעל חיים (1996)  פרס באפט"א לסרט הקצר הטוב ביותר (1962)  פרס באפט"א לבימוי הטוב ביותר (1970)  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (1970)  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר  פרס גילדת הבמאים האמריקנית  מפקד במסדר האימפריה הבריטית 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ון שלזינגר (באנגלית: John Schlesinger‏; 16 בפברואר 1926 – 15 ביולי 2003) היה במאי קולנוע יהודי-בריטי, זוכה בפרס האוסקר על הסרט "קאובוי של חצות" (1969).
ביוגרפיה

נולד בלונדון למשפחה יהודית. בתום לימודיו בקולג' הלך לעבוד כשחקן בטלוויזיה (1953), ובהמשך בסרטי קולנוע, אולם במהרה הבין שעתידו נמצא מאחורי המצלמה, והחל לביים. תחילה לטלוויזיה, אך בראשית שנות השישים נטש לחלוטין את הטלוויזיה והתמסר לבימוי סרטי קולנוע. סרטו הראשון נקרא "A Kind of Loving", בו הופיע השחקן אלן בייטס. אחר כך ביים את הסרטים "בילי בדאי" ו"דארלינג", שבשניהם הופיעה ג'ולי כריסטי. שלושת סרטיו הראשונים הללו מתארים את אורח החיים העירוני באנגליה. סרטו הבא היה "הרחק מן ההמון הסוער", עיבוד לספר באותו השם של תומאס הרדי.
לאחר מכן ביים את סרטו עטור השבחים "קאובוי של חצות" (1969), שזכה בפרס אוסקר בפרס הסרט והבימוי. היה זה הסרט מוגבל הצפייה (X-rated) היחיד בתולדות האוסקר שזכה בפרס הסרט הטוב ביותר, בשל תכנים הומוסקסואלים מובהקים. שלזינגר עצמו - אף שהיה נשוי - היה הומוסקסואל מוצהר שניהל במקביל לנישואיו גם מערכת יחסים ארוכת שנים עם אהובו וראה כשליחות החדרת מסרים הומואיים לתיגבור הסובלנות והתודעה הציבורית בתחום.
סרטיו המאוחרים כוללים את "יום ראשון הארור" (1971) בכיכובה של גלנדה ג'קסון, "יומו של הארבה" (1975),על פי רומן המופת של נתנאל וסט שעסק בימי השפל הגדול בארצות הברית, "איש המרתון" (1976) על פי הרומן של ויליאם גולדמן, עליו קיבל לורנס אוליבייה את פרס גלובוס הזהב ומועמדות לאוסקר, הסרט המלחמתי "יאנקים" (1979), "במרומי הפסיפיק" בכיכובה של מלאני גריפית', סרט הטלוויזיה "שאלה של ייחוס", על פי המחזה מאת אלן בנט, "אהבה חפה מפשע" (1993) עם אנתוני הופקינס שעסק בנפילת חומת ברלין וסרטו האחרון, "הדבר הטוב הבא" (2000) שהייתה קומדיה בכיכובה של מדונה.
שלזינגר ביים גם כמה סרטי טלוויזיה, אחדים מהם, כמו הדרמה "אנגלי בחו'ל" על גלות המרגל הבריטי גאי ברג'ס, זכו לשבחים רבים.
שלזינגר עבר ניתוח מעקפים ב-1998, ובדצמבר 2000 סבל משבץ מוחי שהוביל לבסוף למותו ביולי 2003 בגיל 77.
סרטים נבחרים

"בילי בדאי" (1963)
"דרלינג" (1965) - מועמדות לאוסקר
"קאובוי של חצות" (1969) - פרס האוסקר
"יום ראשון הארור" (1971) - מועמדות לאוסקר
"יומו של הארבה" (1975)
"הבז ואיש השלג" (1985), עם שון פן וטימותי האטון
"מאדאם סוזצקה" (1988), עם שירלי מקליין
"עין תחת עין" (1996), עם סאלי פילד
"הדבר הטוב הבא" (2000), עם מדונה ורופרט אוורט
הערות שוליים

↑  איתמר זהר, שני הכובעים של "קאובוי של חצות", באתר הארץ, 14 באוקטובר 2018
↑  משה אורן, על סרטים - זינוק פסול למירוץ מיותר - "איש המאראתון" (פאראמונט). במאי: ג'ון שלזינגר. תסריט: ויליאם גולדמן (עפ"י ספרו), על המשמר, 20 בינואר 1977
↑  יוסי בבליקי, ‏מחסלת את בניה ועושה עליהם קופה, באתר גלובס, 30 במרץ 2000
↑  תמי גלבץ, מכירת המכורה "הבז ואיש השלג", במאי: ג'ון שלזיער, תסריט: סטיבן זיליאן, על־פי ספרו של רוברט לינדסי, כל העיר, 22 בנובמבר 1985
↑  אהרון דולב, בידור ומוסיקה, מעריב, 24 בפברואר 1989
| פרס אוסקר לבימוי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1927–1940 | פרנק בורזייגי (1927) • לואיס מיילסטון (1928) • פרנק לויד (1929) • לואיס מיילסטון (1930) • נורמן טאורוג (1931) • פרנק בורזייגי (1932) • פרנק לויד (1933) • פרנק קפרה (1934) • ג'ון פורד (1935) • פרנק קפרה (1936) • לאו מקארי (1937) • פרנק קפרה (1938) • ויקטור פלמינג (1939) • ג'ון פורד (1940) |  |
| 1941–1960 | ג'ון פורד (1941) • ויליאם ויילר (1942) • מייקל קורטיז (1943) • לאו מקארי (1944) • בילי ויילדר (1945) • ויליאם ויילר (1946) • איליה קאזאן (1947) • ג'ון יוסטון (1948) • ג'וזף ל. מנקייביץ' (1949) • ג'וזף ל. מנקייביץ' (1950) • ג'ורג' סטיבנס (1951) • ג'ון פורד (1952) • פרד זינמן (1953) • איליה קאזאן (1954) • דלברט מאן (1955) • ג'ורג' סטיבנס (1956) • דייוויד לין (1957) • וינסנט מינלי  (1958) • ויליאם ויילר (1959) • בילי ויילדר (1960) |  |
| 1961–1980 | רוברט וייז/ג'רום רובינס (1961) • דייוויד לין (1962) • טוני ריצ'רדסון (1963) • ג'ורג' קיוקור (1964) • רוברט וייז (1965) • פרד זינמן (1966) • מייק ניקולס (1967) • קרול ריד (1968) • ג'ון שלזינגר (1969) • פרנקלין שפנר (1970) • ויליאם פרידקין (1971) • בוב פוסי (1972) • ג'ורג' רוי היל (1973) • פרנסיס פורד קופולה (1974) • מילוש פורמן (1975) • ג'ון ג. אבילדסן (1976) • וודי אלן (1977) • מייקל צ'ימינו (1978) • רוברט בנטון (1979) • רוברט רדפורד (1980) |  |
| 1981–2000 | וורן בייטי (1981) • ריצ'רד אטנבורו (1982) • ג'יימס ברוקס (1983) • מילוש פורמן (1984) • סידני פולאק (1985) • אוליבר סטון (1986) • ברנרדו ברטולוצ'י (1987) • בארי לוינסון (1988) • אוליבר סטון (1989) • קווין קוסטנר (1990) • ג'ונתן דמי (1991) • קלינט איסטווד (1992) • סטיבן ספילברג (1993) • רוברט זמקיס (1994) • מל גיבסון (1995) • אנתוני מינגלה (1996) • ג'יימס קמרון (1997) • סטיבן ספילברג (1998) • סם מנדס (1999) • סטיבן סודרברג (2000) |  |
| 2001–2020 | רון הווארד (2001) • רומן פולנסקי (2002) • פיטר ג'קסון (2003) • קלינט איסטווד (2004) • אנג לי (2005) • מרטין סקורסזה (2006) • האחים כהן (2007) • דני בויל (2008) • קתרין ביגלו (2009) • טום הופר (2010) • מישל הזנוויציוס (2011) • אנג לי (2012) • אלפונסו קוארון (2013) • אלחנדרו גונסלס איניאריטו (2014) • אלחנדרו גונסלס איניאריטו (2015) • דמיאן שאזל (2016) • גיירמו דל טורו (2017) • אלפונסו קוארון (2018) • בונג ג'ון-הו (2019) • קלואי ז'או (2020) |  |
| 2021–היום | ג'יין קמפיון (2021) • הדניאלס (2022) • כריסטופר נולאן (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306012205171  PLWABN: 9810558499405606  BIBSYS: 90821539  BNE: XX1279654  BnF: cb138994948 (data)  GND: 121165272  ISNI: 0000 0001 0937 9828  LCCN: n80144634  NKC: jo2003193296  NLK: KAC201102655  NTA: 070242437  SELIBR: 243448  SNAC: w65t5qf2  SUDOC: 067205305  Trove: 828968  VIAF: 114959169   WorldCat (עם VIAF): 114959169
חיים בן-מנחם

פתיחת בנק הדואר במעמד שר הדואר יוסף בורג (שמאל) ומנכ"ל המשרד בן מנחם (ימין) בירושלים, 1953
חיים בן-מנחם היה המנכ"ל הראשון של משרד הדואר הממשלתי בישראל.
ביוגרפיה

בן-מנחם שירת בש"י (שירות הידיעות) של ההגנה. במסגרת תפקידו הפעיל גורמים לטובת איסוף מודיעין בין היתר באמצעות צילום מברקים שנשלחו אל הנציב העליון ארתור ווקופ. בן-מנחם היה ראש הש"י בירושלים וב-1947 נפתחה שלוחת ש"י חו"ל בפריז בראשותו. בעת שירותו בפריז פנה בן-מנחם לממונה עליו שאול אביגדור בשאלה אם נדרש לחבל בהפלגת אלטלנה ונענה בשלילה.
ב-1952 מונה למנכ"ל הראשון של משרד הדואר וכיהן בתפקיד עד 1964, הכהונה הארוכה ביותר של מנכ"ל במשרד התקשורת. בתקופתו פעל בן-מנחם לחתימת הסכמים בארצות הברית ואירופה להבאת מכשירי טלפון רבים על מנת לתת מענה לביקושים, וכן חנך סניפי דואר חדשים ואתרי שידור.
הערות שוליים

↑  הרצל חקק, היסטוריה דוארית: מאיר גבאי עיתונאי שלא יישכח, באתר News1 מחלקה ראשונה, 6 ביולי 2017
↑  הארץ, שלמה נקדימון, איפה נמצא היום התותח שהפגיז את הספינה אלטלנה לפני 63 שנה?, באתר הבמה הרעיונית של מפלגת העבודה
↑  תולדות הקמת המוסד, באתר המרכז למורשת המודיעין
↑  
שגיאות פרמטריות בתבנית:אתר צה"ל 
סוג לא תואם [ 3 ]  אפרים לפיד, שירות הידיעות שהפך לשירות המודיעין, באתר צה"ל, 14 ביולי 2020
↑  אורי מילשטיין, ‏על מים סוערים: מיהו הסוכן הסמוי המפתיע שהושתל בספינה אלטלנה?, באתר מעריב אונליין, 16 ביוני 2018
↑  מוזיאון הגנה | מטה הש"י, באתר www.hahagana.org.il
↑  ⁨הדאר משלים בניית משדר חדש, בן 100 קילוואט ⁩ | ⁨שערים⁩ | 23 אוגוסט 1960 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨תוך 3 שנים – טלפון לכל דורש יוקמו מרכזיות ל־67 אלף קווים חדשים⁩ | ⁨הארץ⁩ | 8 February 1961 | Newspapers | The National Library of Israel, באתר www.nli.org.il (באנגלית)
↑  ⁨שואל השתתפה לראשונה ⁩ | ⁨שערים⁩ | 17 יולי 1952 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מנצ'קין (חתול)

| --- | --- |

 ארץ מוצא:  ארצות הברית ארצות הברית
 
חתולי מנצ’קין (באנגלית: Munchkin cat) הם גזע של חתול הבית בעלי רגליים קצרות, המהוות את המאפיין הבולט ביותר שלהם והן גם מה שהעניקו להם את שמם: המנצ’קינים הם יצורים נמוכי קומה מארץ עוץ ועל שמם נקראים החתולים הללו. אף על פי שהם קיימים כבר עשרות שנים, עד לא מזמן הם לא נחשבו לגזע רשמי של חתולים. כיום חתולי מנצ’קין מוכרים כגזע שמשתתף בתערוכות.
מנצ'קין הוא גזע חתולים שנוצר כמוטציה גנטית שיצרה חתול עם רגליים קצרות באופן חריג. עם זאת, קוצר רגליהם של חתולי המנצ'קין לא גורע מן היכולות האתלטיות שלהם ולא מונע מהם לקפוץ לגבהים ולרוץ במהירות. באופן כללי, המנצ'קינים נחשבים לחתולים בריאים, שסובלים בעיקר מן המחלות שמאפיינות חתולים גזעיים באופן כללי ולא נושאים מחלות של הגזע הספציפי. מלבד העובדה שחתול המנצ’קין מתמודד עם מוטציה שגורמת לרגליו להיות קצרות, הוא נחשב לחתול בריא וחזק.
היסטוריה

חתולים עם רגליים קצרות דווחו באנגליה כבר בשנת 1930 אבל רובם נהרגו במלחמת העולם השנייה ונשארו מעטים מהם. הגזע תועד לראשונה רק ב-1964, אולם לא הייתה כל תוכנית רבייה. בשנת 1983 לאחר שמורה בלואיזיאנה, ארצות הברית מצאה שתי חתולות בהריון, אימצה אותן וגילתה שאחת מהן המליטה שגר שכולו חתלתולים קצרי רגליים, הגזע חזר למודעות מחדש והם החלו להתרבות. כשבדקו את החתולים הבינו שמדובר במוטציה גנטית שהשפיעה על אורך עצמות הרגליים.
בשנת 1991 הוצג המנצ'קין בפני הציבור במסגרת תערוכת חתולים שערך ה-TICA ('איגוד החתולים הבינלאומי') במדיסון סקוור גארדן בניו יורק. TICA גם החליטו על תוכנית רבייה לשימור הגזע. בשנת 1995 המנצ'קין התקבל כגזע מוכר רק ב-TICA ולא התקבל ב-CFA ('איגוד רישום גזעי חתולים') ולכן הוא מוגדר כחתול רגיל עם רגליים קצרות. הטענה היא שמדובר במוטציה של החתולים שעלולה לגרום להם בעיות בריאותיות והארגון אינו רוצה לתמוך במוטציות בכוונה או בטעות.
בשנת 2003 החלו לשלב את הגזע בתחרויות של חתולים.
מוטציה גנטית

בדיקות שנערכו על ידי וטרינרים גילו, שמקורן של הרגליים הקצרות של המנצ’קינים, כחצי מאורך רגל של חתול "רגיל", הוא במוטציה גנטית, שהשתמרה מדור חתולים אחד למשנהו. הגן האחראי לרגליהם הקצרות הוא אותו גן האחראי על רגליים קצרות גם אצל כלבי תחש, כלבי באסט וכלבי קורגי וולשי, אך לעומתם, חתולי המנצ'קין אינם סובלים מבעיות בעמוד השדרה הקשורות בדרך כלל בגן זה.
מבנה גוף

בעל גוף ארוך ופרוותי, עיניים בצורת שקד ואוזניים משולשות ומחודדות. הצבעים חום, אפור ולבן אופיינים לפרוות חתול המנצ'קין, בעוד אורך פרוותו משתנה מפרט לפרט. מוטציה גנטית גרמה לרגליו להיות קצרות יותר מרגלי מיני חתול אחרים, תכונה הנחשבת למאפיין העיקרי שלו. משקלו של חתול המנצ'קין נע בין שניים לארבעה קילוגרם.
מלבד הרגליים, יתר הגוף של חתולי מנצ’קין הוא ממוצע בגודלו, כלומר המראה של החתולים הללו דומה קצת לכלבי תחש בהיבט של הפרופורציה בין הגוף לרגליים. הנקבות קטנות יותר מן הזכרים. ישנם חתולי מנ’צקין בעלי פרווה קצרה וישנם כאלה עם פרווה ארוכה. העיניים של החתולים מהגזע הזה יכולות להיות בכמה גוונים וכך גם הפרווה שלהם.
רגליו האחוריות ארוכות יותר מרגליו הקדמיות, מה שיוצר מעין שיפוע לאורך עמוד השדרה של חתול מנצ'קין. תוחלת החיים של החתול, בדומה לחתולי בית היא 13-15 שנים.
המנצ'קין נחשב לחתול חכם וסקרן, בעל יכולות ציד גבוהות ויכולת תקשורת טובה עם הסביבה. לעיתים חתול המנצ'קין מחליט לשמור עצמים שמצא כאביזרי משחק כדי שיוכל לשחק בהם כאשר ירצה בכך, ויש הרואים בכך תכונה כלבית יותר מאשר חתולית.
תכונות אופי

חתול המנצ'קין נחשב לחתול תקשורתי ובעל ביטחון. הוא אוהב לשחק ולפרוק אנרגיה עם חתולים אחרים. למרות המוטציה הגנטית והמראה הגמדי לחתול מגזע מנצ'קין יש יצר ציד מפותח והוא ירדוף אחרי דברים שזזים בבית ובסביבה כדי לצוד ולאכול. המנצ'קין מאוד אוהב ליטופים וכרבול עם האנשים שחיים אתו או עם חיות אחרות בבית. מדובר בחתול מאוד ידידותי, בעל הרבה ביטחון עצמי, מאוד מסור ונאמן, אוהב מאוד את בעליו ומשפחתו, ומסתדר עם כלבים וחתולים אחרים.
ראו גם

חתול הבית
עז מתעלפת
לקריאה נוספת

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף