אמיל ונדרוולדה
שנותיו הראשונות ותחילת דרכו הפוליטית והמקצועית

ונדרוולדה נולד ב-25 בינואר 1866 למשפחה דוברת צרפתית, מצד האב בעלת שורשים פלמיים ביישוב איקסל (Ixelles;‏ Elsene) באזור הבירה בריסל. אביו, ז'וזף אמיל ונדרוולדה היה משפטן ואמו, אדל לבית קרדון, ניהלה עסק משפחתי.
ב-1881 נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטה החופשית של בריסל, שם סיים עם תואר דוקטור למשפטים ב-1885, ולאחר מכן סיים גם דוקטורט בכלכלה ובמדעי החברה ב-1892. ב-1894 היה למרצה לסוציולוגיה באוניברסיטה החופשית של בריסל. מאוחר יותר, בשנת 1924, היה לפרופסור לכלכלה פוליטית, ואחרי 1936 פרופסור למשפטים.
עוד כסטודנט נכנס לחיים הפוליטיים, תחילה במסגרת "המשמרת הליברלית הצעירה", ואחר כך נרשם כחבר במפלגת הפועלים הבלגית (Parti Ouvrier Belge;‏ POB) בשנת היווסדה, 1884. הושפע מרעיונותיו האנרכיסטיים של פרודון, ומאוחר יותר נמשך לתאוריות של קרל מרכס. כעבור עשור, כאשר התחיל קריירה פרלמנטרית, חיבר את המצע האידאולוגי של המפלגה, חוקת קרניון (Charte de Quaregnon). חוקה זו הושפעה במידה רבה מרעיונותיו של הסוציאליסט הצרפתי ז'ול גֵד (Guesde). כחבר בפרלמנט הבלגי ייצג את העיר שרלרואה בין השנים 1900-1894 ואחר כך את בריסל משנת 1900 עד שנת מותו 1938. ונדרוולדה, כריזמטי ונואם בחסד, הפך מהר לראש הסיעה הסוציאליסטית בפרלמנט. הוא פעל לעידוד החינוך של חסרי האמצעים, ותמך בהקמת מוסדות כמו אוניברסיטה עממית, והקים את מחלקת האמנויות של "בית העם" בבריסל בשנת 1891.
בין השנים 1888–1894 פעל ונדרוולדה במסגרת הפדרציה הלאומית של חברות "החושבים החופשיים" (libres penseurs). אחרי 1894 התרחק מתנועה זו והעדיף להדגיש כי מפלגת הפועלים תקבל לשורותיה אנשים מאמינים וחושבים חופשיים כאחד. הוא הציג עמדה זו בחוברת "מפלגת הפועלים והדת" בשנת 1899. התנגד לגישות אנטי-דתיות, אבל היה חסיד הפרדת הדת מהמדינה והגישה שאומצה על ידי הסוציאל-דמוקרטים הגרמנים בארפורט, שלפיה האמונה ושמירת המצוות הדתיות או חוסר האמונה באלוהים הם עניין פרטי ושל מצפון של כל אזרח.
בשנת 1922 עורר ביקורת קשה מהחוגים של "החושבים החופשיים" בגלל הפשרות שהוא ומפלגתו היו נכונים להן בנושא החינוך הדתי וסבסודו על ידי הממשלה.

משנת 1899 התקבל כחבר במסדר הבונים החופשים, ופעל במסגרת "לשכת" "Les Amis philanthropes" ("הידידים הפילנתרופים").
היה בין החברים הבולטים של הנהגת האינטרנציונל השני, נבחר ליושב ראש הנהגתה (הלשכה) וכיהן בתפקיד זה בין השנים 1900–1918.
בשנת 1923 השתתף בהקמתו מחדש של הארגון תחת השם "האינטרנציונל הסוציאליסטי של הפועלים", והיה ליושב-ראש שלו עד שנת 1938, כשמזכירו היה פרידריך אדלר. עודד את השתתפותן של המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות בקואליציה.
מאבקיו העיקריים היו להנהגת זכות כלל הציבור לבחור ולהיבחר בהצבעה שוויונית לפרלמנט – רפורמה שהונהגה בארצו בשנת 1919 בזכות שיתוף הפעולה בינו ולבין פול הימאנס הליברלי ושארל דה ברוקוויל הקתולי, והשגת דמוקרטיה חברתית. בהגותו ובכתביו עסק ונדרוולדה רבות בסוגיית תפקיד המדינה בחברה הסוציאליסטית העתידית.
בשנת 1913 נבחר לחבר בהתכתבות של האקדמיה המלכותית הבלגית, במחלקת "הספרות ומדעי המוסר", ובשנת 1929 לחבר מלא של האקדמיה ולמנהל אותה מחלקה.
הוא התנגד בחריפות למלך לאופולד השני ולשלטון האבסולוטי שהשליט בקונגו בשנות ה-90 של המאה ה-19. ונדרוולדה סיפק לעיתונאי הסוציאליסטי הבריטי אדוארד דין מורל חומר שסייע בחשיפת פשעי השלטון של לאופולד השני בקונגו, ולאחר הדו"ח של רוג'ר קייסמנט לגבי ניצולהּ האכזרי של אוכלוסיית "המדינה החופשית קונגו" ונישולהּ ממשאביה, השיג ונדרוולדה בשנת 1905, יחד עם חברי פרלמנט נוספים, את הסכמתו של המלך להקמת ועדת חקירה באשר למתרחש שם. הוועדה אישרה את ממצאיו של קייסמנט, והדיונים סביב סוגיה זו הסתיימו בשנת 1907 עם הסכם העברת המושבה לידי הממשלה הבלגית. ההסכם, שנקרא Traité de Reprise, נחתם בינואר 1907. משנת 1908 הפכה קונגו הפכה ל"קונגו הבלגית", מתוך תקווה לשים קץ לשיטות השלטון השרירותי הפרטי של לאופולד השני במושבה זו.