מאיה אטון
יצירה

אטון עסקה בעבודותיה בדיאלוג שבין תהליכי חשיבה, מחוות אינטואיטיביות, חומרים ודימויים.
בשנת 2007 הציגה מאיה אטון תערוכת יחיד במוזאון ינקו דאדא בעין הוד בשם "קשר דם" באוצרות של עינבר דרור. עינבר כתבה במאמרה בקטלוג כי ב"תערוכה קושרת אטון דימויים חזותיים, חומרים ומרקמים ויוצרת חידה סבוכה. במפגש בלתי אפשרי אטון מפרקת מכפילה וממקמת מחדש מערכות ביולוגיות, אורגניות ומלאכותיות. האסטרטגיה שמפעילה אטון פוגעת בקוהרנטיות של המערכות הניכרות כבעלות סדרים גלויים עין, ומשבשת את זהותם ותפקודם. בתהליך האינסופי של מלאכת הטוויה מייצרת אטון ממד מתעתע של יופי אלים, מוטציה היברידית המבקשת לגעת בגבולות ההוויה האנושית. הקו והרישום תופסים מקום מרכזי ביצירתה של אטון ומהווים נקודת התחלה לתערוכה. התערוכה בנויה בשכבות: באחת רישום ישירות על קיר, בשנייה רישומים תלויים שצוירו על לוחות עץ – חלקם פיגורטיביים וחלקם מופשטים ובשלישית פסלי חבלים התלויים על הקיר ומונים על הרצפה. הפסלים יוצאים רעיונית מתוך הרישומי וממשיכים את הצורה של הרישום. הדימוי המרכזי בתערוכה "יופי פנימי" מתאר דמות חסרת פנים בעלת שיער סבוך שמתוכה יוצאת כף יד האוחזת בגולגולת. אטון מתייחסת ביצירה לשני נרטיבים מרכזיים המגדירים היצג חזותי של מהותו הפנימית הבלתי נראית של האדם ומנסים לאחות את הסתירה שבעצם חידת קיומו." דימויים אילו של המלט האוחז בגולגולתו של אביו המת והמדוזה יחזרו על עצמם ביצירתה של אטון. בעיניה מדובר ברגעים של השתקפות ובמפגש עם ה"אני" וה"אני האחר" המציגים בעתה ופחד."
ב-2009 הציגה מאיה אטון בתערוכה קבוצתית שנקראה אלימות רישומית באוצרות של רז סמירה דימנט. התערוכה בחנה את היבטיו השונים של מושג האלימות דרך מדיום הרישום המשמש ככלי ביטוי ויזואלי ותוכני. ציורה של מאיה אטון "יופי פנימי" מ-2007 עשוי בטכניקה של רישום עפרונות ודיו על פלטת עץ עגולה. הדימוי שנראה תחילה כאבסטרקטי, מתגלה כאשה ששיער מכסה כליל את פניה ופלג גופה העליון. מבעדו כמו מבעד מסך, מושטת יד האוחזת גולגולת (הגולגולת לקוחה מעבודתה "מחסנית" בה קפלה אטון גולגולות מלינולאום). הדמות לא דמות בוקעת מתוך החושך, והפורמט העגול מאזכרים מחד את המגן של פרסאוס שבו משתקף ראש המדוזה ששערה מקלעות נחשים ומי שהביט בה הפך מיד לאבן, ומאידך את המלט מול גולגולת אביו המת המתלבט בשאלה האם להיות או לחדול. בשני המקרים מדובר ברגע של בעתה, פחד והשתקפות חיצונית ופנימית, רגע של הקו בין החיים למוות. רגע מתוח בו נשיות, מיניות וטירוף מתאחדים[דרוש מקור].
העבודה "הפרעה פנימית 2004" מורכבת מארונית לבנה המחולקת לשניים עם דלתות זכוכית. על דלתות הזכוכית יש רישום בדם של החלל בו הארונית מוקמת, של כיור ותנור רדיאטור ושירותים עם כיור ממבט על. הרישומים עשויים בטכניקה של צריבת זכוכית בחומצה, לתוך חריצי הרישום שנוצרו הוחדר דם. הרישום שעל פני הזכוכית משתקף בפנים הארונית כך שהצופה רואה אותו פעמיים: פעם כצל ופעם כדם על הזכוכית. הצל של הרישום בתוך הקופסה מייצר מקום נוסך והופך את הרישום לתלת־ממדי. הארונית מזכירה ארונית אמבטיה או ארונית של עזרה ראשונה. הארונית הממוקמת בחדר האמבטיה יוצרת חיבור בין הטהרות ללכלוך, בין חוץ לפנים, בין שיטה לחוסר שליטה, בין יפה למכוער, בין חי למת, בין הממשי לבדוי. הדם הוא חומר אורגני המסמל חים והפיכתו לאמצעי רישום מצמררת, אלימה ומושכת כאחד. בשתי העבודות מדגישה אטון את הזמן החולף.
בשנת 2011 הציגה מאיה אטון תערוכת יחיד בגלריה גבעון בתל אביב בשם "משוואות לגוף נופל". סמדר שפי מתארת את התערוכה כ"מעין עמודי מדידה שבהם קווי חלוקה, חוזרים לכל אורך התערוכה החדשה. בכמה פסיפסים ארץ-ישראליים מהתקופה הרומית מוצג עמוד מדידה אשר שימש למדידת מפלס המים בעונת השיטפונות השנתית. שיטפונות גדולים סימנו אסון וכך גם העדר מים שהוביל לרעב. סימוני גובה המים תורגמו לגובה המיסים שהנתינים נדרשו להעלות לשליטיהם. מודד המים היה בשימוש עד למאה הקודמת: עמודי המדידה של אטון מצוירים משורטטים על קירות הגלריה בעיפרון בכתב שמחקה דפוס גדול ובהיר. בכל הפעמים נראה כאילו מדובר במקטע מתוך דבר-מה גדול יותר, שרק חלקו גלוי. המדידה, ההשוואתיות, הניסיון להיאחז בקווים ברורים, במידות, חוזרים שוב ושוב בתערוכה, המציגה ברובה דימויים של סדר דברים שהשתבש.
בשנת 2012 הציגה אטון במסגרת תערוכה קבוצתית במוזאון הרצליה שכותרתה "חדרי פלאות באמנות העכשווית" באוצרות משותפת של דליה לוין, דריה קאופמן וגילה לימון. בתערוכה זו הציגה אטון את יצירתה המוכרת ביותר מיצג הגולגולות שלה המכונה "חשבונייה" בו מסודרים פסלי גולגולות מדפים מדפים שמזכירים חוויה של נסיעה ברכבת שדים. המיצב של מאיה אטון כולל 240 גולגולות לינולאום, בגוונים שונים של חום. הגולגולת היא אחד הדימויים המוכרים באמנות, החל בגולגולת בציורי הווניטאס, שמזכירה "ממנטו מורי" (זכור את המוות), וכלה בגולגולת מצופת היהלומים של דמיאן הירסט. גולגולות הוצגו גם במנזרים ובכנסיות, ב"חדרי עצמות" מיוחדים. בחדרי פלאות הציגו גולגולות, כדי להזכיר לבעל האוסף, שלמרות עושרו והשכלתו, החיים הם בני חלוף, וגם הם יסתיימו מתישהו. הגולגולות במיצב עשויות מחומר (לינולאום) המחקה חומר אחר (עץ), והן נראות כמו מוצר צריכה המחכה על המדף לקנייה לאוסף עכשווי.
ב־2015 הציגה אטון את התערוכה "חצי מלא". היא בנתה מעין דירה בגלריה גבעון. בכל חדר יצרה האמנית עולם שלם ומלא, בחלק מהחדרים ניתלו רישומיה של אטון.
ב־2017, לכבוד 200 שנה להוצאה לאור לספר "פרנקשנטיין", יצרה אטון ספר אמן בצורת יומן שנתי שימושי בשם "2018", המורכב מ-80 רישומי עיפרון - כולם בהשראת הספר. הספר מחבר בין תאריכים היסטוריים לתאריכים עכשוויים, בין סצנות אישיות ודפים מספרי הדרכה, דפי אטלס, נופים וטקטסטים המועתקים מהמקור. העבודה מתעסקת בכאב המצוי במצב האנושי, בחרדה הקיומית, בחטא הגאווה ובדילמת היוצר.
בשנת 2019 הציגה אטון את התערוכה "קצה עובד קצה עומד", בסדנת ההדפס ירושלים, בו הציגה קבוצה גדולה של הדפסים ומיצבים שהתבססו בעיקר על טכניקה של הדפס רשת. בעבודות אלו נתנה ביטוי חזותי לעיסוק שלה בתאוריות מדעיות, ובמיוחד ב"תאוריית הקשרים" (Knot Theory) של לורד קלווין.
ב-2021 הציגה את תערוכת היחיד "הרים סולאריים ולבבות שבורים" במגזין III יפו. התערוכה כללה רישומי ענק של לוחות סולאריים לצד רישומים של קלפי טארוט מוגדלים ועבודת וידאו. לצד התערוכה הוצג גם פרפורמנס בשם "אני הר".
במאי 2023 הוצגה בגלריה גבעון תערוכת היחיד "יד". בקומה העליונה בגלריה מוצגת ״הסדרה האדומה״, וקומת הקרקע עוללת עבודות מתקופות שונות.
ב-2023 רכש מוזיאון תל אביב לאמנות, באמצעות קבוצת הרכישה ״בוחרים אמנות״ וקרן הצילום, את ״הסדרה האדומה״ של אטון, כוללת 33 רישומים. זו סדרת העבודות האחרונה שעליה עבדה לפני שנפטרה.