stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עצמאות גרינלנדית
צעדים לעבר עצמאות

בשנת 1953 חוקה דנית חדשה שילבה את גרינלנד בדנמרק, ובכך האי זכה לייצוג בפרלמנט הדני והוכר כפרובינציה דנית שכונתה מחוז גרינלנד. בשנת 1979 ממשלת דנמרק העניקה שלטון עצמי בגרינלנד, כאשר דנמרק שומרת על שליטה בשלל תחומים כולל יחסי חוץ, ביטחון, ענייני מטבע ומערכת המשפט בגרינלנד.
בשנת 2008 אזרחי גרינלנד אישרו את משאל העם על הממשל העצמי בגרינלנד בהצבעה של 75% בעד מידה גבוהה יותר של אוטונומיה. גרינלנד לקחה שליטה על אכיפת החוק, על משמר החופים ועל מערכת המשפט. השפה הרשמית התחלפה מדנית לגרינלנדית ב־21 ביוני 2009, היום הלאומי של גרינלנד. המהלך נותן שליטה ביחסי החוץ של גרינלנד לאי בסחר ובתחומים אחרים שהוא אחראי עליהם. לגרינלנד נציגים בקופנהגן, בריסל, רייקיאוויק ווושינגטון די. סי..
כחלק מחוק השלטון העצמי משנת 2009 (סעיף §21), גרינלנד יכולה להכריז על עצמאות מלאה אם ברצונה להשיגה, אך יהיה עליה לאשר אותה במשאל עם בקרב העם הגרינלנדי. סקר משנת 2016 הראה כי קיים רוב ברור (64%) לעצמאות מלאה בקרב העם הגרינלנדי, אך סקר משנת 2017 הראה כי הייתה התנגדות ברורה (78%) אם המשמעות הייתה ירידה ברמת החיים.
ראש ממשלת גרינלנד לשעבר, קופיק קלייסט, הביע שוב ושוב את הצורך לגוון את כלכלת גרינלנד, הנשענת בעיקר על דיג, תיירות ומענק שנתי משמעותי מהמדינה הדנית. המענק שווה כשני שלישים מתקציב ממשלת גרינלנד או כרבע מכלל התוצר של גרינלנד. יציבות כלכלית נתפסת כבסיס לעצמאות פוליטית מלאה מדנמרק. כאשר קים קילסן נבחר ברוב יציב למנהיג המפלגה הגדולה ביותר בעד עצמאות גרינלנדית סיומוט בשנת 2017, משקיפים ראו בכך זכייה לסיעת "העצמאות האיטית" במקום לסיעת "עצמאות עכשיו". (יריבו, ויטוס קויאוכיצוק, טען בעד עצמאות גם אם פירוש הדבר היה לאבד את המענק השנתי הגדול מהמדינה הדנית). במהלך דיון בפרלמנט הדני (הכולל גם נציגים מגרינלנד) בשנת 2018, אמר ראש ממשלת דנמרק לארס לקה ראסמוסן כי גרינלנד צריכה להבהיר אם היא רוצה להישאר חלק מהממלכה או להיות עצמאית. אם גרינלנד תהיה למדינה עצמאית, המענק השנתי מדנמרק לגרינלנד ייפסק.
בשנת 2008, תעמולני העצמאות תיארו את שנת 2021 (יום השנה ה-300 לשלטון הקולוניאלי הדני) כתאריך לעצמאות פוטנציאלית.
סקרים

סקר משנת 2016 הראה כי ישנו רוב מובהק של 64% מתושבי גרינלנד שבעד עצמאות גרינלנד.
סקר נוסף משנת 2019 קבע ש67.8% מתושבי גרינלנד תומכים בעצמאות גרינלנד מדנמרק מתישהו בין עשרים השנים הקרובות.
ראו גם

היסטוריה של גרינלנד
פאטוס נאנו

פאטוס נאנו (באלבנית: Fatos Nano; ‏האזנהקובץ:Fatos Nano.ogg‏Ⓘ‏), נולד ב-16 בספטמבר 1952) הוא פוליטיקאי אלבני שכיהן כראש ממשלת אלבניה בין השנים 1997 ל-1998 ובין 2002 ל-2005. הוא היה המנהיג הראשון ומייסד המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה.
נאנו היה מועמד בבחירות לנשיאות אלבניה בשנת 2007, אך לא זכה. הוא ניסה שוב בבחירות לנשיאות ב-2012, אך הוא אפילו לא התאים כמועמד, משום שמנהיגי המפלגות בפרלמנט מנעו מחברי הפרלמנט שלהם לבחור בו כמועמד בבחירות.
ביוגרפיה

פאטוס נאנו נולד בטירנה לטאנה נאנו, מנהל לשעבר של הרדיו האלבני, ולמריה נאנו.
בשנתו השנייה בתיכון הקים להקת רוק שהוא היה הסולן שלה, הם ניגנו את המוזיקה של הביטלס, מוזיקה שהייתה לקהל הרחב במדינה באותה תקופה. הוא סיים את לימודיו בכלכלה פוליטית באוניברסיטת טירנה בשנת 1974. לאחר סיום לימודיו בשנת 1978 עבד נאנו בניהול המפעלים המתכתיים של אלבסן עד 1981. מ-1981 עד 1984 שימש נאנו ככלכלן בחווה החקלאית של פריסקה בטירנה. ב-1984 מונה כחוקר בעיות סוציו-אקונומיות ורפורמות בכלכלות השוק של מדינות הגוש המזרחי במכון למחקרים מרקסיסטיים-לניניסטים בטירנה, שם עבד עד 1990.
קריירה פוליטית

נאנו החל את הקריירה הפוליטית שלו בדצמבר 1990, אז מונה למזכיר הכללי של מועצת השרים. בינואר 1991, הוא קודם לתפקיד סגן ראש הממשלה, בממשלת אדיל סארצ'ני. נפילת המשטרים הקומוניסטיים במדינות שונות במרכז ומזרח אירופה אילצה את הנשיא רמיז אליה להסיר בהדרגה את הנומנקלטורה הקומוניסטית הישנה מהשלטון והממשלה, ובסוף פברואר 1991, מינה אליה את נאנו לראש ממשלת המעבר במטרה לארגן את הבחירות הפוסט-קומוניסטיות הדמוקרטיות הראשונות במדינה שנערכו באותה שנה ולהכין את המעבר של המדינה לקראת דמוקרטיה ליברלית וכלכלת שוק. הבחירות לפרלמנט נערכו ב-31 במרץ 1991 שם זכתה מפלגת הלייבור של אלבניה ברוב. רמיז אליה מינה את נאנו בפעם השנייה לראש הממשלה החדש. עם זאת, ממשלתו החדשה לא החזיקה מעמד יותר מהראשונה, שכן שבוע אחד לאחר שביתה כללית שאורגנה על ידי האיגודים העצמאיים אילצה אותו להתפטר כעבור שבועיים. הקונגרס ה-10 של מפלגת הלייבור נערך ביוני 1991, אשר קיבל שלוש החלטות חשובות; תחילה היא שינתה את שמה של מפלגת הלייבור למפלגה הסוציאליסטית של אלבניה, אחר כך היא גירשה את כל חברי הפוליטביורו, ולאחר מכן היא בחרה בננו כמנהיגה החדש של המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה ב-13 ביוני 1991.
קריירה פוליטית > מאסר

לאחר שהמפלגה הדמוקרטית של אלבניה זכתה בבחירות לפרלמנט ב-22 במרץ 1992, הקים הפרלמנט בתחילת 1993 ועדה שתחקור את פעילותו של פאטוס נאנו בגין שחיתות והתעללות לכאורה עם ניהול הסיוע ההומניטרי שניתנה על ידי איטליה במהלך המשבר הכלכלי שנמשך מ-1990 עד תחילת 1992.
ב-3 באפריל 1994 נגזרו על נאנו 12 שנות מאסר. עצומה חתומה על ידי 700 אלף איש נשלחה לנשיא סאלי ברישה בבקשה לשחרר את נאנו מהכלא.
בשנת 1997, קריסת הונאת פונזי סימנה את תחילתו של מרד עממי נגד הנשיא ברישה, שנאלץ להתפטר ביולי 1997. ברישה כינס בחירות לפרלמנט בטרם עת ב-29 ביוני והעניק חנינה כללית לכל האסירים ב-1997. במרץ 1997, גם נאנו שוחרר מהכלא. נאנו נמצא חף מפשע על ידי בית משפט בטירנה בגין שימוש לרעה בכוח ושחיתות לכאורה בשנת 1999.
קריירה פוליטית > קדנציה שנייה ושלישית

הבחירות לפרלמנט ב-29 ביוני 1997 היו ניצחון מוחץ עבור המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה. נאנו מונה לראש הממשלה על ידי הנשיא רג'פ מיידני. הפיכה במדינה בוצעה ב-14 בספטמבר 1998 על ידי ההנהגה הרדיקלית של המפלגה הדמוקרטית של אלבניה במהלך הלוויה של אזם חיידרי במטרה להשתלט על השלטון בכוח ולרצוח את נאנו. כדי להימנע מרציחתו על ידי ההמון הזועם, החליט נאנו לברוח למעון הממשלה בפוגרדץ.
ב-28 בספטמבר 1998 בחר נאנו להתפטר מראשות הממשלה, ופרש מהחיים הפוליטיים.
לאחר שהמפלגה הסוציאליסטית זכתה בפעם השנייה בבחירות לפרלמנט ב-24 ביוני 2001, חזר נאנו לפוליטיקה לאחר שנתיים של חוסר פעילות על ידי פתיחת התנועה שנקראת קתרזיס.
בתחילת 2002 ניסה נאנו ללא הצלחה להתמודד על תפקיד נשיא אלבניה, אך ב-25 ביולי 2002 הוא מונה על ידי הנשיא החדש שנבחר אלפרד מויסיו לראש הממשלה בפעם השלישית.
בחורף 2004, אורגנו מספר הפגנות עם למעלה מ-20,000 איש על ידי האופוזיציה בראשות סאלי ברישה בדרישה מנאנו להתפטר מתפקיד ראש הממשלה, אשר נודעה בשם תנועת "נאנו הסתלק".
ב-3 ביולי 2005 הפסידה המפלגה הסוציאליסטית בבחירות וברוב בפרלמנט. נאנו התפטר מתפקיד ראש הממשלה וגם כיו"ר המפלגה הסוציאליסטית ב-1 בספטמבר 2005. מאז, הוא פרש מהחיים הציבוריים והפוליטיים, והוא ממעט להופיע לראיונות בתוכניות אירוח פוליטיות ובכלל.
נאנו היה מועמד בבחירות לנשיאות אלבניה בשנת 2007, אך לא זכה. הוא ניסה שוב בבחירות לנשיאות ב-2012, אך הוא אפילו לא התאים כמועמד, משום שמנהיגי המפלגות בפרלמנט מנעו מחברי הפרלמנט שלהם לבחור בו כמועמד בבחירות.
הערות שוליים

1 2 3  wikileaks, Biography of New Albanian Prime Minister Fatos Nano, 8 באוגוסט 1997
↑  Perlez, Jane (1997-03-12). "Anarchy of Thugs Menaces Albania". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2022-06-30.
↑  BBC News | Monitoring | Fatos Nano's address to nation, news.bbc.co.uk
↑  Www.albdreams.net, ALBDREAMS SUPLEMENT: Prapaskenat e rikthimit në politikë të Fatos Nanos, ALBDREAMS SUPLEMENT, ‏2010-10-19
↑  "Thousands join Albania protests" (באנגלית בריטית). 2004-02-21. נבדק ב-2022-06-30.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 17055869X  LCCN: n97087901  NARA: 10573432  VIAF: 75604440   WorldCat (עם VIAF): 75604440
פרסי סלדג'

| --- | --- |

פרסי סלדג', 2010
 לידה:  25 בנובמבר 1940 לייטון, אלבמה
 פטירה:  14 באפריל 2015 (בגיל 74) באטון רוז', לואיזיאנה
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1960 
 סוגה:  נשמה, רית'ם אנד בלוז,
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  אטלנטיק רקורדס,
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של הרוק אנד רול (2005) 
 www.psledge.com
 פרופיל ב-IMDb
 
פרסי סלדג' (באנגלית: Percy Sledge,‏ 25 בנובמבר 1940 - 14 באפריל 2015) היה זמר נשמה ורית'ם אנד בלוז אמריקאי, יליד אלבמה. שירו הידוע ביותר הוא When a Man Loves a Woman משנת 1966. השיר הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100 והיה לתקליט הזהב הראשון של אטלנטיק רקורדס. השיר שב וצעד במצעד הסינגלים הבריטי ב-1987 והחזיר את סלדג' לתודעה הציבורית.
להיטים נוספים ששר הם "Warm and Tender Love",‏ "Take Time to Know Her" וחידושים לשירי הנשמה "Many Rivers to Cross" ו-"Help Me Make It Through the Night".
בשנת 2005 נבחר להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
נפטר ב-14 באפריל 2015 לאחר מאבק במחלת הסרטן.
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה מתוך אתר מדינת אלבמה
↑  הזמר פרסי סלדג' הלך לעולמו, באתר ynet, 14 באפריל 2015
↑  דפנה ארד, מת זמר הסול פרסי סלדג', באתר הארץ, 14 באפריל 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810681949005606  BIBSYS: 3029726  BNE: XX1282421  BnF: cb138998455 (data)  GND: 134523946  ISNI: 0000 0000 7823 5329  LCCN: n91057289  MusicBrainz: c2f37fdf-5e8f-4d9c-9a03-219a8239cf5f  NKC: mzk2005295017  NTA: 070396914  SUDOC: 184971616  VIAF: 32184766   WorldCat (עם VIAF): 32184766
פוליטיקת ימין

כרזה משנת 1909 של המפלגה השמרנית בממלכה המאוחדת. הפוליטיקה הימנית כרוכה, בדרגות שונות, בדחיית חלק מיעדי החתירה לשוויון אותן מנסה לקדם הפוליטיקה השמאלנית.
פוליטיקת ימין מוגדרת בדרך כלל כתמיכה בדעה כי סדרים חברתיים (אנ') והיררכיות חברתיות מסוימות הן בלתי נמנעות, טבעיות, נורמליות או אף רצויות, והתמיכה בעמדה זו בדרך כלל מתבססת על משפט הטבע, הכלכלה, או על מסורות.  ניתן לראות היררכיות ומצב של אי־שוויון כתוצאה טבעית מההבדלים החברתיים המסורתיים, או כתוצאה של תחרות בכלכלות השוק. פוליטיקת ימין נחשבת כמקבילה לפוליטיקת שמאל, והספקטרום הפוליטי של שמאל-ימין הוא אחד מהספקטרומים הפוליטיים הנודעים ביותר.
בדרך כלל כאשר אדם או גורם כלשהו משתייך לצד הימני של המפה הפוליטית הוא נוהג לתמוך במפלגה או במערכת פוליטית הדוגלת ביוזמה חופשית, בעלות פרטית, ואשר לרוב תומכת בעמדות מסורתיות מבחינה חברתית.
הימין כולל הן אנשים אשר שמרנים מבחינה חברתית (אנ') והן אנשים שתומכים בשמרנות פיסקלית, בעוד שבדרך כלל רק מיעוט מתנועות הימין, כגון פשיסטים, נוטים להיות אנטי-קפיטליסטיים. הימין כולל גם קבוצות מסוימות אשר נוטים לתמוך בליברליזם על אף שהם תומכים בשמרנות פיסקלית, למשל ליברטריאנים ימניים (אנ').
ראו גם

פוליטיקת שמאל
ימין פוליטי בישראל
פרסי סטרימי

| --- | --- |

 תיאור:  פרס להפקות אינטרנט
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפרס:  2009–הווה (כ־15 שנים) 
 www.streamys.org
 
YouTube Streamy Awards (בתרגום חופשי לעברית: פרסי הסטרימי של יוטיוב; הידועים גם בתור פרסי הסטרימי או Streamys) הם פרסים המוענקים מדי שנה על ידי דיק קלארק הפקות ו- Tubefilter כדי להכיר במצוינות בווידאו מקוון, בימוי, משחק, הפקה וכתיבה. הטקס הרשמי בו מוענקים הפרסים מתקיים בלוס אנג'לס, קליפורניה.  זהו טקס הפרסים הראשון שהוקדש כולו לסדרות רשת.
הערות שוליים

↑  "The Streamy Awards will recognize the best online T". Los Angeles Times. 19 בדצמבר 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Wetherbe, Jamie (במרץ 2009). "Get Streamy" (PDF). Geek Monthly. אורכב מ-המקור (PDF) ב-3 ביולי 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
פיאט ברקטה

| --- | --- |

פיאט ברקטה ספיידר
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  פיאט
 שנות ייצור:  1995–2002, 2004–2005
 הרכבה:  איטליה איטליה
 מודל קודם:  פיאט X1 / 9, Fiat 124 Sport Spider
 מודל אחריו:  Fiat 124 Spider (2016)
 סיווג:  מכונית ספורט – רודסטר
 מרכב:  2 דלתות
 פלטפורמה:  מנוע קדמי
 אורך:  3,916 מ"מ
 רוחב:  1,640 מ"מ
 גובה:  1,265 מ"מ
 משקל:  1,056 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,443 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 1,747 סמ"ק המפתח 130 כ"ס (מנוע הנעה קדמית)
 הילוכים:  תמסורת ידנית – 5 מהירויות
 מהירות מרבית:  200 קמ"ש
 מעצב:  Andreas Zapatinas (אנדראס זאפאטינאס), (אלסנדרו קבאצה) Alessandro Cavazza
פיאט ברקטה (באיטלקית: Fiat Barchetta) היא מכונית ספורט, בתצורת רודסטר, 2 מושבים, אשר יוצרה ידי חברת פיאט בין השנים 1995–2002 ו-2004–2005.
נתונים

2 דלתות
תצורות: קבריולה, גג-קשיח
תאוצה "פיאט ברקטה" בין 0–100 קמ"ש ב-8.9 שניות
גלריה

חזית הרכב ברקטה
מבט לתא הנהג
צד הרכב
מבעד למכסה המנוע
ירכתי הרכב
לקריאה נוספת

"פיאט ברקטה" – תמונות
הערות שוליים

↑  "פיאט ברקטה"
↑  "פיאט ברקטה"
↑  "פיאט ברקטה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph116989 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלי רכב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עצמאות (אוניית מעפילים)

מסלול ההפלגה של "עצמאות"
עצמאות הייתה אוניית מעפילים, שאורגנה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' של "ההגנה". הפליגה יחד עם אוניית המעפילים "קיבוץ גלויות" בהפלגה רבת מעפילים בדצמבר 1947 שכונתה פרשת הפאנים.
תולדותיה

נבנתה בשנת 1901 בניופורט; בעלת תפוסה של 4,570 טון; מהירות 12 קשר; שמה היה פָּאן קרֶסֶנט (Pan Crescent). שימשה כאוניית משא והובילה בננות.
תולדותיה > רכישה והכנות להפלגת העפלה

זאב שינד, איש המוסד לעלייה ב', רכש אותה בניו יורק, מבעליה סמואל זמוראי, יהודי אמריקני קשיש שמוצאו מבסרביה, והיה בעליה של חברה להובלת פרי בשם "יונייטד פרוט קומפני", שהפעילה את האונייה. האיתור והקניה נעשתה באמצעות ג'ו בוקסנבאום, פול שולמן ומוריס גינזבורג. לאחר הרכישה היא הפליגה דרך האוקיינוס האטלנטי בנתיב מסחרי רגיל, כשהיא עמוסה ב-3,200 טון מטען, כדי להסוות את מטרת רכישתה ומטרת הפלגתה. הספינה הפליגה לנמל ונציה בפיקוד פול שולמן. משם הפליגה עם מטען לקזבלנקה, וחזרה לוונציה עם מטען זרחן.
לבריטים נודע על ההפלגה מרכישתה בניו יורק. הם ניהלו מאבק למנוע את ההפלגה, ודרשו מממשלת פנמה לאסור הנפת דגלה על האונייה.
 האונייה הוכנה להפלגת העפלה על ידי אנשי מספנה מקומית בוונציה, וכן פועלים מקומיים בקונסטנצה יחד עם המלווים של הספינה, ואיש המוסד לופו. נעשו סידורים לקליטת נוסעים רבים על דרגשים מתחת לסיפונים. הותקנו מאווררים חשמליים, חדרי חולים, נבנו 125 מתקני שירותים, מטבחים, והובאו כ-45 רופאים וכ-150 אחיות לטיפול בנוסעים על האונייה. היו באונייה ארבע סירות הצלה ל-35 נפש כל אחת. כן הובאו 300 טון מים; 460 טון דלק לעשרה ימים ; מזון ל-14 יום.
רב החובל היה איטלקי, ויחד איתו שימש אייק אהרונוביץ', ולצדם צוות ימאים שכלל ארבעה אמריקנים אחד מהם הוא סם שולמן (הפליג לפני כן על יציאת אירופה תש"ז) שעלו בקונסטנצה, ושישה ימאים איטלקים כצוות סיפון; מכונאי ראשי אמריקני, שעזב בקונסטנצה ובמקומו הגיע מהנדס מכונות, יהודי בשם כץ. מפקד מסע "הפאנים" היה יוסי הראל, מפקד האונייה היה דב מגן (ברצ'יק) ולצדו מיכה פרי, מאיר אברם, אליעזר ערמון (וורש), גרישה שיינקמן, טדי ורדי (רוזנפלד), צ'רלי (מכונאי), בצלאל פלדמן וגדעון שוחט (גדע), אנשי הפלי"ם ו"ההגנה", והגדעונים חיים גולדיס וגד ליפשיץ, לרשותם עמדו מכשירי קשר מקוריים של האונייה. אנשי המוסד קבעו לה שני שמות צופן: "האח" ו"חברמן".
האונייה היא אחת מתוך 10 אוניות המעפילים המכונות "האוניות האמריקאיות" של מפעל ההעפלה - אוניות שנרכשו בארצות הברית/קנדה ואשר גודלן יחסית לספינות שנרכשו באירופה אפשר שינוי משמעותי בהיקף ההעפלה אחרי מלה"ע (מורי גרינפילד – מתנדב באחת מהן – כתב עליהן ספר בשם "הצי הסודי של היהודים").
תולדותיה > המעפילים

7,736 המעפילים באו מאתרים שונים ברומניה ובלוב וכן 420 צעירים מבולגריה. רובם היו סוחרים, עורכי דין, רופאים ובעלי מקצועות חופשיים אחרים, חברי תנועות הנוער והמפלגות: "השומר הצעיר", "החלוץ", אחדות העבודה, מפא"י, "העובד הציוני ורוויזיוניסטים; ביניהם תינוקות, צעירים, מבוגרים וקשישים. בין אוגוסט לאוקטובר 1947 התנהל רישום להפלגה באונייה בבוקרשט. ריכוז העולים, הדרכתם לקראת השייט ושיגורם בוצע על ידי צוות של הפלמ"ח בראשות אליעזר ליף. המעפילים נאספו במחנות הדרכה בערי מגוריהם. הם הוסעו ברכבות מאתרים שונים. ההסעה אורגנה על ידי צוות מיוחד של אנשי המוסד וה"הגנה" באירופה. מה-20 בדצמבר התאספו והוסעו ברכבות לקונסטנצה. ב-23 בדצמבר התברר כי לא ניתן להפליג מקונסטנצה בגלל התנגדות ממשלת רומניה. על כן שונתה התוכנית, ולאחר השגת הסכם עם בולגריה באמצעות שייקה דן, תמורת תשלום, הוסעו המעפילים ברכבות ב-24 בדצמבר. מעבר הגבול היה ללא תקלות, והם הגיעו לבורגס ב-26 בדצמבר בבוקר. שלטונות הנמל סייעו, והעלייה לספינה התבצעה בגלוי על הרציף בנמל. מכל רכבת שהגיעה לנמל עלו ישר לספינה. ההעמסה התבצעה במשך כל שעות היום כ-17 שעות.
לאחר שעלו לאונייה המעפילים חולקו לקבוצות בנות 60 נפש, שבראשן אחראי, ואורגנו פעילויות חברתיות. כן התמנו סדרן עבודה וניקיון, קצין רפואה, קצין קשר, אחראי על חלוקת מזון. הספינה חולקה לשלושה אזורים ובהם יחידות פיקוד.
תולדותיה > ההפלגה

האונייה הפליגה מחוף בורגס בבולגריה ב-27 בדצמבר לפנות בוקר. שטה בנתיב הבוספורוס והדרדנלים לכיוון קפריסין. במיצרי הבוספורוס והדרדנלים אירעו עיכובים על ידי השלטונות בגלל לחץ שהפעילו הבריטים על ממשלת טורקיה. לאחר שאנשי המוסד הבטיחו לשלם "כופר" לשלטונות הטורקים הוסדר המעבר. ב-31 בדצמבר הכירה הנהלת הסוכנות באונייה באופן רשמי, ושמה שונה לשם עברי "עצמאות".
תולדותיה > ההפלגה > העימות עם הבריטים

הבריטים ידעו על ההכנות להפלגה עוד כאשר הייתה הספינה בנמל ונציה ואחר כך בקונסטנצה. ליווי ממשי של ספינות מלחמה היה רק ב-29 בדצמבר בשעה 3:00, כאשר עמדה הספינה לעבור במיצרי ים השיש. ארבע משחתות ושתי סיירות, האחת בשם "מאוריציוס", המתינו והחלו ללוות. המעפילים קבלו הוראות רגילות להתנגד לגירוש והכנות למקרה של התנגשות (שבוטלו לאחר שהושג הסכם עם הבריטים לשוט לקפריסין).
ב-31 בדצמבר, בשעה 15:00, עלו מלחים בריטים על הסיפון ללא התנגדות. לפני כן הושג הסכם, לאחר משא ומתן ממושך בין מפקד הכוח הימי לבין מפקדי הספינה, שהבריטים יעלו ללא נשק וללא כובעי פלדה, ובתמורה יזכו לשיתוף פעולה מצד המלווים, המפקדים והנוסעים. היה זה בעקבות משא ומתן שניהלה הסוכנות עם משרד החוץ הבריטי בתיווך האמריקנים, שבו סוכם שהספינה תסגיר את עצמה ללא התנגדות. הבריטים העדיפו להפנות את האונייה ישירות לקפריסין, ולא להעביר לספינות גירוש בנמל חיפה, בגלל מספר המעפילים הגדול. הקשר האלחוטי בין המלווים אנשי הפלי"ם לבין מפקדת "ההגנה" בארץ ישראל, התקיים בצורה תקינה עד לסיום ההפלגה.
ביולי 1948 יצאה האוניה מנמל חיפה לפמגוסטה אשר בקפריסין כדי להביא לארץ 4100 מעצורי המחנות הבריטיים בקפריסין.
תולדותיה > ההפלגה > חילוץ המלווים

המלווים אנשי "ההגנה" והפלי"ם ירדו עם המעפילים ועברו למחנות המעצר בקפריסין. חלקם נמלט אחר כך דרך מנהרה שנחפרה במחנות הקיץ, וחולצו באמצעות ספינת דיג "נשר" שנשלחה על ידי המוסד בפיקוד דוד מימון.
ראו גם

מבצע מבוכה
לקריאה נוספת

יהודה ואלך (עורך), אטלס כרטא לתולדות ה"הגנה", ירושלים, הוצאת כרטא, 1991, עמ' 183
זאב (וניה) הדרי - זאב צחור אניות או מדינה - קורות אניות ההעפלה הגדולות "פאן יורק" ו"פאן קרשנט"', הוצאת הקיבוץ המאוחד ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1981
הערות שוליים

↑  על חשיבות "האוניות האמריקאיות" במפעל ההעפלה ראו: מח"ל בהעפלה, באתר הפלי"ם ההעפלה והרכש
↑  דיוויד סלע, 70 שנים אחרי, באתר ישראל היום, 6 ביולי 2018
פרארי מונזה SP

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  פרארי
 שנות ייצור:  2018 - הווה
 יחידות שיוצרו:  הייצור הוגבל ל-500 יחידות
 הרכבה:  איטליה איטליה: מפעל פרארי במרנלו
 חברת אם:  פרארי אן. וי
 סיווג:  מכונית ספורט
 מרכב:  קבריולה בעלת דלת אחת או שתי דלתות
 אורך:  4,657 מ"מ
 רוחב:  1,996 מ"מ
 גובה:  1,155 מ"מ
 משקל:  1,500 ק"ג (דגם SP1) 1,520 ק"ג (דגם SP2)
 בסיס גלגלים:  2,720 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע בנזין V12 בנפח 6.5 ליטר המספק כ-810 כ"ס ב-8,500 סל"ד ומומנט מרבי של 73.3 קג"מ ב-7,000 סל"ד
 הילוכים:  תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים
 מהירות מרבית:  299 קמ"ש
 צריכת דלק:  14.9 ליטר לכל 100 ק"מ
 קיבולת מכל דלק:  90 ליטר
 קשר:  מקלארן אלבה
 מעצב:  פלאביו מאנזוני
פרארי מונזה SP (באיטלקית: Ferrari Monza SP) היא מכונית ספורט במרכב רודסטר בסיווג ברקטה בעלת מושב אחד או שני מושבים, שמיוצרת על ידי פרארי בייצור מוגבל (500 יחידות) משנת 2018. היא נחשפה בספטמבר 2018 והוצגה בתערוכת הרכב של פריז באוקטובר 2018.
היא מיוצרת בשתי גרסאות SP1 בעלת מושב אחד ודלת אחת, SP2 בעלת שני מושבים ושתי דלתות.
עיצוב

המכונית היא חלק מתוכנית איקונה של פרארי להציג דגמים בעיצוב מיוחד בייצור מוגבל. היא מעוצבת ממש כמו מקלארן אלבה תא הנוסעים נמצא בחלקו האחורי של המכונית בכדי לאפשר הכנסת מנוע V12 למכונית.
מפרט טכני

היא כוללת מנוע בנזין V12 צילינדרים בנפח 6.5 ליטר המספק כ-810 כ"ס ב-8,500 סל"ד ומומנט מרבי של 73.3 קג"מ ב-7,000 סל"ד. תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים. התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש אורכת 2.9 שניות והמהירות המרבית עומדת על 300 קמ"ש. צריכת הדלק המשולבת עומדת על 14.9 ליטר לכל 100 ק"מ.
גלריה

פרארי מונזה SP1
פרארי מונזה SP1 - מבט לתא הנהג
פרארי מונזה SP2
פרארי מונזה SP2 - מבט לתא הננוסעים
הערות שוליים

↑  Ferrari Reveals Limited-Edition Monza SP1 And SP2 Speedsters, באתר מוטור 1, ‏18 בספטמבר 2018
↑  Ferrari Monza SP1, SP2 Speedsters Arrive In Style For Paris Debut, באתר מוטור 1, ‏02 באוקטובר 2018
↑  רועי צוקרמן, יצירת מופת עיצובית: פרארי מונזה, באתר אוטו, ‏26 בספטמבר 2018
| פרארי |
| --- | --- | --- |
| אישיים | אנצו פרארי - מייסד החברה • ג'ון אלקן יו"ר ומנכ"ל החברה הנוכחי • פיירו פרארי - סגן היו"ר (בנו של אנצו פרארי) • פלאביו מאנזוני (המעצב הראשי) |  |
| כלי רכב נוכחיים | פרארי 812 סופרפאסט • פרארי פורטופינו • פרארי מונזה SP • פרארי F8 טריבוטו • פרארי SF90 סטרדלה • פרארי רומא • פרארי 296 GTB • פרארי דייטונה SP3 |  |
| פארקים | פרארי וורלד • פרארי לנד |  |
| מוזיאונים | מוזיאון פרארי • מוזיאון קאסה אנצו פרארי |  |
| מפעלים | מפעל פרארי במרנלו |  |
| מרוצים | פיוראנו (מסלול מרוצים) • סקודריה פרארי • אקדמיית פרארי לנהגים |  |
| מנועי פרארי | V6 F1 טורבו • F163 • F160 • F154 • F140 |  |
| שונות | פרארי בהתאמה אישית • פרארי אן. וי - חברת החזקות המחזיקה בבעלות פרארי |  |
|  מדיה וקבצים בנושא פרארי בוויקישיתוף  אתר האינטרנט הרשמי של פרארי קטגוריה:פרארי |  מדיה וקבצים בנושא פרארי בוויקישיתוף  אתר האינטרנט הרשמי של פרארי קטגוריה:פרארי |  |
פיאט בראבה

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  פיאט
 שנות ייצור:  1995–2001
 הרכבה:  איטליה איטליה  ברזיל ברזיל (עד שנת 2003)
 מודל קודם:  פיאט טיפו (1988-1995)
 מודל אחריו:  פיאט סטילו
 סיווג:  הצ'בק משפחתית
 מרכב:  5 דלתות
 פלטפורמה:  מנוע קדמי
 אורך:  4,020 מ"מ
 רוחב:  1,750 מ"מ
 גובה:  1,420 מ"מ
 משקל:  1,230 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,540 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 1,242 סמ"ק, 1,370 סמ"ק, 1,581 סמ"ק, 1,747 סמ"ק  מנועי דיזל: 1,929 סמ"ק, 1,910 סמ"ק (מגדש טורבו)
 מהירות מרבית:  פיאט בראבה (דגם HGT) 213 קמ"ש
 קשר:  פיאט בראבו
 
פיאט בראבה (איטלקית: Fiat Brava) היא מכונית משפחתית קטנה, 5 דלתות האצ'בק אשר יוצרה על ידי חברת פיאט בין השנים 1995–2001, ביחד עם דגם פיאט בראבו המשפחתית הקטנה, 3 דלתות האצ'בק.
שני הדגמים זכו בתואר מכונית השנה באירופה בשנת 1996.
פרויקט הייצור של דגמי בראבו ובראבה, בחברת פיאט, היה קרוי "סוג 182"  (Type 182). בשנת 1997 חודש ייצור פיאט בראבה 5 דלתות, פרויקט שהיה קרוי "פרויקט 198" (Type 198), אבל המרכב והמנוע היו שונים לחלוטין מהייצור של "פרויקט 182".
גרסאות מנוע

מנוע 1,242 סמ"ק המפיק 60 כ"ס ו- 81 כ"ס (משנת 1999)
מנוע 1,370 סמ"ק, המפיק 59 כ"ס, ו- 79 כ"ס (עד 1999)
מנוע 1,581 סמ"ק, המפיק 76 כ"ס ו- 102 כ"ס
מנוע 1,747 סמ"ק, המפיק 83 כ"ס ו- 111 כ"ס
מנוע דיזל, 1,929 סמ"ק, המפיק 48 כ"ס, ו- 64 כ"ס
מנוע דיזל, מגדש טורבו, 1,910 סמ"ק, המפיק 55 כ"ס ו- 74 כ"ס
מנוע דיזל, מגדש טורבו 1,910 סמ"ק, המפיק 74 כ"ס ו- 99 כ"ס
מנוע דיזל, 1,910 סמ"ק, המפיק 77 כ"ס ו- 104 כ"ס (משנת 1999)
דגמים

פיאט בראבה  S
פיאט בראבה SX
פיאט בראבה  HSX
פיאט בראבה  ELX
פיאט בראבה HLX
פיאט בראבה GT
פיאט בראבה HGT
מכונית השנה באירופה

פיאט בראבה ופיאט בראבו זכו במקום הראשון בתחרות מכונית השנה באירופה לשנת 1996. מספר הנקודות שקיבלה - 378.
במקום השני זכתה פיג'ו 406 עם 363 נקודות, ובמקום השלישי אאודי A4 עם 216 נקודות.
תמונות

פיאט בראבה
פיאט בראבה
פיאט בראבה SX, שנת 1996
פיאט בראבה, שנת 1996
פיאט בראבה 1600
פיאט בראבה
פיאט בראבה
ראו גם

פיאט
פיאט בראבו
פרס דונוסטיה

פרס דונוסטיה (ספרדית: Premio Donostia; בסקית: Donostia Saria) הוא פרס כבוד שניתן מדי שנה לשחקן או במאי (ולעיתים לכמה) במסגרת פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בסן סבסטיאן. הפרס מחולק החל משנת 1986.
הזוכים בפרס

| שנה | זוכים |
| --- | --- |
1986: גרגורי פק
1987: גלן פורד
1988: ויטוריו גסמן
1989: בטי דייוויס
1990: קלודט קולבר
1991: אנתוני פרקינס
1992: לורן באקול
1993: רוברט מיצ'ם
1994: סוזן סרנדון, קתרין דנב
1995: לנה טרנר, אנתוני קווין
1996: אל פצ'ינו
1997: מייקל דאגלס, ג'רמי איירונס
1998: ז'אן מורו, אנתוני הופקינס, ג'ון מלקוביץ'
1999: אנג'ליקה יוסטון, פרננדו פרנן גומס, ונסה רדגרייב
2000: מייקל קיין, רוברט דה נירו
2001: ג'ולי אנדרוז, וורן בייטי, פרנסיסקו רבל
2002: ג'סיקה לאנג, בוב הוסקינס, דניס הופר, פרנסיס פורד קופולה
2003: רוברט דובאל, שון פן, איזבל הופר
2004: אנט בנינג, ג'ף ברידג'ס, וודי אלן
2005: וילם דפו, בן גזארה
2006: מקס פון סידוב, מאט דילון
2007: ליב אולמן, ריצ'רד גיר
2008: מריל סטריפ, אנטוניו בנדרס
2009: איאן מקלן
2010: ג'וליה רוברטס
2011: גלן קלוז
2012: אוליבר סטון, יואן מקגרגור, טומי לי ג'ונס, ג'ון טרבולטה, דסטין הופמן
2013: כרמן מאורה, יו ג'קמן
2014: בניסיו דל טורו, דנזל וושינגטון
2015: אמילי ווטסון
2016: סיגורני ויבר, אית'ן הוק
2017: ריקרדו דרין, מוניקה בלוצ'י, אנייס ורדה
2018: הירוקאזו קורה־אדה, דני דה ויטו, ג'ודי דנץ'
2021: ג'וני דפ
פיאט בראבו

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  פיאט
 שנות ייצור:  1995–2001
 הרכבה:  איטליה איטליה  ברזיל ברזיל (עד שנת 2003)
 מודל קודם:  פיאט טיפו (1988-1995)
 מודל אחריו:  פיאט סטילו
 סיווג:  הצ'בק משפחתית
 מרכב:  3 דלתות
 פלטפורמה:  מנוע קדמי
 אורך:  4,020 מ"מ
 רוחב:  1,750 מ"מ
 גובה:  1,420 מ"מ
 משקל:  1,230 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,540 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 1,242 סמ"ק, 1,370 סמ"ק, 1,581 סמ"ק, 1,747 סמ"ק, 1,998 סמ"ק  מנועי דיזל: 1,929 סמ"ק, 1,910 סמ"ק (מגדש טורבו)
 מהירות מרבית:  פיאט בראבו (דגם HGT) 213 קמ"ש
 קשר:  פיאט בראבו
פיאט בראבו (Fiat Bravo) היא מכונית  משפחתית קטנה, 3 דלתות האצ'בק אשר יוצרה על ידי חברת פיאט בין השנים 1995–2001, ביחד עם דגם פיאט בראבה המשפחתית, 5 דלתות האצ'בק.
2 הדגמים זכו בתואר מכונית השנה באירופה בשנת 1996.
פרויקט הייצור של דגמי בראבו ובראבה, בחברת פיאט, היה קרוי "סוג 182" (Type 182). בשנת 1997 חודש ייצור פיאט בראבה 5 דלתות, פרויקט שהיה קרוי "פרויקט 198" (Type 198), אבל המרכב והמנוע היו שונים לחלוטין מהייצור של "פרויקט 182".