וילה די פראטולינו
היסטוריה > פרנצ'סקו הראשון ובואונטלנטי

האחוזה הגדולה של בנדטו אוגוצ'וני נרכשה בשנת 1568 על ידי פרנצ'סקו דה מדיצ'י, שטרם הוכתר כדוכס הגדול. השטח היה רחוק למדי מפירנצה באזור טרשי ותלול למרגלות הרי האפנינים. פרנצ'סקו מינה את ברנרדו בואונטלנטי (Bernardo Buontalenti) לבנות וילה מפוארת (1569–1575) עבור ביאנקה קאפלו, אשתו השנייה. במקבץ הווילות של משפחת מדיצ'י לא הייתה וילה פראטולינו בעלת חשיבות אסטרטגית או מרכז לפעילות חקלאית או מסיבות כלכליות אחרות. כל מטרתה הייתה לייצג את הרצון למותרות טהורות, שבה הכל היה מבוסס על הפאר המרבי. "נפלאות" פראטולינו היו, עוד לפני שהושלמו, מושא התרוממות הרוח ושבח בשירים ובדיווחים אחרים, כאילו כדי להצדיק את העלות הכספית של 782,000 סקודו איטלקי, כפול למשל מההוצאה על השלמת גלריית אופיצי.
בקומת הקרקע של הווילה היה מתחם של משחקים מלאכותיים עם אוטומטים, משחקי מים, פסלים עתיקים, שיבוצים באם הפנינה ואבנים יקרות. הווילה הייתה מוקפת בפארק גדול של עצי אשוח שהיה מלא במשחקי מים ומזרקות מונומנטליות. בואונטלנטי עצמו היה יוצר המתקנים הפזרניים האלו ששיקפו, בסופו של דבר, את אישיותו ואת תחומי העניין של הדוכס הגדול החדש עצמו, חובב מוזרויות טבעיות, ושל אלכימיה, כדוגמה ליצירת מופת אחרת שהוא הזמין, הסטודיו בפאלאצו וקיו.
הייצוג המדויק שיצר ג'וסטו אוטנס בסדרה המפורסמת של הלונטות של וילות מדיצ'י המוצג כיום בווילה לה פטראיה כפי שהיו, מראה לנו שבפראטולינו היה הפארק הגדול ביותר מבין אחוזות מדיצ'י, עד כדי כך שהפארק משתרע כמעט על כל שטח הלונטה, אף על פי שבתמונה מוצגת רק המחצית הדרומית של הפארק.
הפארק נחצה על ידי ציר החופף לדרך שנראתה כמרכיב הסדור היחיד בפארק, המאופיין במורפולוגיה של פני שטח עשירים בנקיקים, חללים ובחוסר סדר. הווילה שכנה במרכז והמאפיין המרכזי של הפארק היה נוכחותם של מים, הדמות המרכזית בתוכנית הדקורטיבית. הציר המרכזי הצפוני-דרומי, שעליו גם שכנה הווילה, חיבר בין שני חלקי הפארק והתחיל בצפון עם "מזרקת יופיטר" (Fontana di Giove), "הפארק המודרני" (Parco dei Moderni) ו"הקולוסוס של האפנינים" (Colosso dell'Appennino), לאחר מכן, לאחר הווילה, המשיך לכיוון דרומה עם "Stradone delle pile", "פארק העתיקים" (Parco degli Antichi) ו"מזרקת הכובסת" (Fontana della lavandaia). סדרה של שדרות, שבילים ומבוכים שהסתעפו מציר זה, שהובילו בתורם למערות מלאכותיות, מזרקות, אגנים, פסלים הפזורים בכל מקום. ההמצאות המתוחכמות שהניעו אוטומטים והזינו צלילים ומשחקי מים עוררו התפעלות מיוחדת. במתחם זה ניתן היה לזהות את האלמנטים הארכיטקטוניים השונים של הפארק הודות לתפיסת החושים, שעוררו קולות המים והגשמים המלאכותיים.
בנוסף לברנרדו בואונטלנטי, עבדו על הווילה ברתולומאו אמנאטי (Bartolomeo Ammannati), ולריו צ'ולי (Valerio Cioli), וינצ'נצו דאנטי (Vincenzo Danti) וג'אמבולוניה, שהכין את יצירת המופת של "הקולוסוס של האפנינים" (בסביבות 1580). יצירה זו, שנותרה כדוגמה החשובה ביותר לפיסול המקורי, היא בגובה 14 מטר, כאשר בחלקה התחתון מערה מלאכותית משושה ממנה עולים, באמצעות גרם מדרגות, לתא בחלקו העליון של הגוף ובראש, המואר מחורי העיניים עצמם. מבחוץ, הפסל מעוטר בספוגים ובאבני גיר, מהם נשפכים מים לבריכה שמתחת. ה"דרקון" הוא תוספת של הפסל ג'ובאני בטיסטה פוג'יני במאה השבע עשרה.
מאחורי פסל הקולוסוס של האפנינים היה מבוך הדפנה הגדול, ואילו בחזיתו הייתה מדשאה גדולה עם עשרים ושישה פסלים עתיקים בצדדים.
נאמר כי בהתחשב בתוצאה שהתקבלה עם הקולוסוס של האפנינים, הביטוי המפורסם שנטבע: "ג'אמבולוניה יצר את האפנינים, אך הצטער שעשה זאת בפראטולינו". זה לא משום שפראטולינו לא היה ראוי לתפארת כזו, אלא פשוט משום שאם פסל האפנינים היה ממוקם בכיכר הסיניוריה בפירנצה או בכל "כיכר מרכזית" אחרת של עיר חשובה, זו הייתה אחת האטרקציות הידועות ביותר בעולם כיום.
ג'וסטו אוטנס מרחיב את הייצוג של הבריכות המקשרות שהביאו מים מההר לעמק באמצעות רצף מתמשך של מפלים ואגמים מלאכותיים שהקנו לפארק אפקט נוף מרשים.
הווילה הייתה מפוארת בדיוק כמו הפארק. המבנה החיצוני היה קומפקטי, כאשר החלונות האופייניים ממוסגרים על ידי אבן חול אפורה מהסוג המכונה פייטרה סרנה (pietra serena) על גבי טיח הלבן. במרתף הגבוה הייתה סדרה של מערות מלאכותיות עתירות דמיון כמו "גרוטה דל דילוביו", "גלטיאה", "הכיריים", "הספוג" או "האישה השומרונית", שבהן פרנצ'סקו, שנטה להתבודדות ולאסקפיזם, נהג להסתגר לשם משתים חשאיים עם אהובתו ביאנקה קאפלו, שהצליחו להינשא רק כששניהם התאלמנו, אחרי 1579, אם כי בתחילה, מתוך זהירות, החתונה נשמרה בסוד.