stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוהאן גוטפריד מיתל

| --- | --- |

 לידה:  17 בינואר 1728 מלן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  14 ביולי 1788 (בגיל 60) ריגה, האימפריה הרוסית 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 זרם:  בארוק 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  עוגב, צ'מבלו, קלאוויקורד 
 
יוהאן גוטפריד מיתל
(בגרמנית: Johann Gottfried Müthel, בלטבית: Johans Gotfrīds Mītels;‏ 17 בינואר 1728 – 14 ביולי 1788) היה מלחין ונגן עוגב וצ'מבלו גרמני. בשלושת העשורים האחרונים לחייו התיישב בליבוניה. יחד עם קארל פיליפ עמנואל באך היה נציג של הסגנון הסער והפרץ באמנות ההלחנה.
עד כמה שידוע, היה הראשון שהשתמש במילה "פורטפיאנו" כלומר פסנתר, בפרסום של עבודה מוזיקלית, בכותרת הדואט שלו לשני קלאוויקורדים, לשני צ'מבלי או שני פורטפיאנו (1771), דבר ששיקף את העלייה בפופולריות של הפסנתר (פורטפיאנו) באותה תקופה.
ביוגרפיה

יוהאן גוטפריד מיתל נולד במלן (Mölln)‏, 30 ק"מ מדרום לעיר ליבק, בדוכסות לאונבורג, (כיום בשלזוויג-הולשטיין, גרמניה) כילד החמישי מבין תשעה ילדים. אביו, כריסטיאן קספאר מיתל (1696 - 1764) היה נגן עוגב בכנסיית סט. ניקולאי Nikolaikirche בליבק וידיד של המלחין טלמן.
למד מוזיקה אצל אביו ויותר מאוחר אצל יוהאן פאול קונצן בעיר ליבק. בגיל 19, בשנת 1747 היה לנגן עוגב וצ'מבלו של חצר הדוכס כריסטיאן לודוויג השני (1683 - 1756) של מקלנבורג-שוורין, בעיר שוורין.
בשנת 1750 מיתל קיבל חופשה על מנת להשתלם אצל יוהאן סבסטיאן באך בלייפציג. הוא היה לתלמידו האחרון של באך, שלשה חודשים לפני מות המוזיקאי הגדול. באותם הימים הוא רשם כמה מהעבודות האחרונות של המורה שהתעוור, בהן פנטזיה כרומאטית וחלקים מהספרון לעוגב. 
לפי הביוגרף של באך, פיליפ שפיטה, מיתל עמד על יד באך בעת ששכב על ערש דווי ומילא את מקום המנוח למשך תשעה שבועות.
לאחר מכן המשיך לימודיו בעיר נאומבורג, זאלה, אצל יוהאן כריסטיאן אלטיניקול, שהיה גם כן תלמידו של באך.
במסעותיו לאחר מכן הכיר מיתל גם אמנים אחרים, כמו יוהאן אדולף האסה בדרזדן, והחשוב מכולם - קארל פיליפ עמנואל באך, שחי באותה תקופה בחצרו של פרידריך הגדול בפוטסדם. מיתל נשאר עם ק.פ.ע. באך בקשר ידידות ומכתבים כל שאר חייו.
ב-1751 חזר לחצר הדוכס של מקלמנבורג-שוורין ונשאר שם עוד שנתיים, עד שהוחלף על ידי אחיו הצעיר.
בשנת 1753 התיישב בעיר ריגה, בליבוניה, (כיום חלק מלטביה), אז בשליטת האימפריה הרוסית, בעקבות אחד מאחיו שעבר לגור שם. בריגה פרסם את עבודותיו הראשונות בשנת 1756. בעת חייו פרסם יצירות ספורות. החל משנת 1755 עבד כמנצח (Kapellmeister) של תזמורת פרטית, ומאוחר יותר, בשנת 1767, מונה נגן העוגב של כנסיית פטר הקדוש בריגה, משרה שהחזיק עד מותו בשנת 1788.
נפטר בגיל 60 ביננהוף Bienenhof, על יד ריגה, כיום בישומויז'ה Bišumuiža בליבוניה, לטביה של היום, (אז בשליטת רוסיה).
פרסומו כווירטואוז של כלי המקלדת וכמלחין

למרות המרחק בין ריגה ובין שאר המרכזים המוזיקליים באירופה וחרף מיעוט יצירותיו, שמו של מיתל הלך לפניו במיוחד בגין אמנות נגינתו הווירטואוזית. זכה להערכה רבה מצד היסטוריון המוזיקה האנגלי בן זמנו, צ'ארלס ברני ומצדו של המשורר ונגן העוגב כריסטיאן פרידריך דניאל שובארט שציין כי המבינים בדבר ששמעו את נגינתו לא יכלו שלא לשבח את הזריזות, הדיוק והקלילות שבהן התגבר על הרים של מכשולים". יש סבורים שהייתה לו גם יכולת אלתור מרשימה בכלי המקלדת, כולל הצ'מבלו, שנראה כי היה הכלי המועדף בעיניו.
להערכתו של מלקולם בויד, חלק מיצירתו מושפעת על ידי באך, בעוד ביצירות אחרות הפגין "מקוריות כמעט רצונית",
קוריוז

מיתל זוכה לאזכור מיוחד בסיפור הקצר של הסופר האמריקאי ג'פרי יוג'נידס, "Early Music" - "מוזיקה עתיקה".
יצירות

רוב יצירותיו של מיתל לא פורסמו בחייו ועדיין כמה מהן לא הוצאו לאור במהדורה רשמית. אף יצירה שלו לעוגב, שהיה כלי נגינתו העיקרי, ואף אחת מעבודותיו לכלי נגינה שלא ממשפחת כלי המקלדת לא פורסמה בעת חייו
יצירות > עבודות לכלי מקלדת

כוללות 7 קונצרטים, 9 סונאטות ועבודות קצרות רבות.
קונצרטו ב סי במול מז'ור - הוצא לאור ב 1767
קונצרטו לצ'מבלו ברה מינור - הוצא לאור ב-1767
סונאטה מס.1 בפה מז'ור - הוצאה לאור ב-1756
סונאטה מס.2 בסול מז'ור - הוצאה לאור ב-1756
סונאטה מס.3 בדו מז'ור - הוצאה לאור ב-1756
דואט לשני קלאוויקורדים, שני צ'מבלי או שני פסנתרים - הוצא לאור ב-1771
דואט במי במול מז'ור - הוצא לאור ב-1771
אריוזו עם 12 וריאציות, מס.1 בסול מז'ור - הוצא לאור ב-1756
אריוזו עם 12 וריאציות, מס.2 בדו מינור, - הוצא לאור ב-1756
12 וריאציות לקאוויקורד
מינואט עם 6 וריאציות
טמפו די מינואטו קון וריאציוני
פנטזיה בפה לעוגב
יצירות > עבודות קוליות

מבחר 45 אודות ולידר לפי משוררים שונים - פורסם ב 1759
"Auserlesene Oden und Lieder von verschiedenen Dichtern" ‏ 45
קנטטה
יצירות > עבודות לכלים אחרים

קונצרטו לפאגוט בדו מז'ור
קונצרטו לשני פאגוטים במי במול מז'ור
סונאטה ברה מז'ור לחליל ולבאסו קונטינואו
הערות שוליים

↑  M.Boyd ‏(1999) ע'307
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007418822905171  PLWABN: 9810578769205606  BIBSYS: 3030589  BNE: XX1554599  BnF: cb13955911h (data)  GND: 118735128  ISNI: 0000 0000 8106 3097  LCCN: n83178723  LNB: 000043710  MusicBrainz: 7f2988af-7869-4d11-a68d-b7b6cbb69796  NKC: osa2015868641  NTA: 097053791  SNAC: w6zp4ng2  VIAF: 27258455   WorldCat (עם VIAF): 27258455 
בחזית - הכנסייה הלותרנית פטר הקדוש בריגה, שבה פעל מיתל כנגן עוגב
יושב ראש מועצת הפדרציה של רוסיה

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  ולנטינה מטוויינקו
 תאריך כניסה לתפקיד:  21 בדצמבר 2011
 דרכי מינוי:  הצבעת חברי המועצה
 תחום שיפוט:  רוסיה 
 מושב המשרה:  רוסיהמוסקבה
 משך כהונה קצוב:  עד תום כהונתו כחבר מועצה
 ייסוד המשרה:  1994
 איוש ראשון:  ולדימיר שומייקו
 אתר רשמי
 
יושב ראש מועצת הפדרציה (ברוסית: Председатель Совета Федерации России) הוא ראש הבית העליון של הרשות המחוקקת ברוסיה, מועצת הפדרציה, ותפקידו לנהל את ענייני מועצת הפדרציה, לייצג אותה כלפי חוץ, לשמור על כבודה, על סדר ישיבותיה ועל קיום תקנונה. יושבת ראש המועצה המכהנת היא ולנטינה מטוויינקו.
יושב/ת ראש המועצה ניצב/ת שלישי/ת בסדר הירושה של הנשיא לאחר ראש הממשלה וסגנו הראשון.
רשמית, אין ליושב ראש מגבלה על משך הכהונה, כל יושב ראש מכהן בהתאם למשך כהונתו כסנאטור.
סמכויות

יושב ראש מועצת הפדרציה:
אחראי לכינוס ישיבה של חברי המועצה;
מתווה את נושא הישיבה;
מנהל את ישיבות המליאה;
חותם על צווי המועצה;
משביע את שופטי בית המשפט החוקתי ואת התובע הכללי;
מנהל את מדיניות המועצה;
מאציל סמכויות נדרשות לסגניו
מתאם את פעילות ועדות המועצה;
שולח לדיון בפני הוועדות חוקים של הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, צווים;
מפרסם חוקים שאושרו על ידי המועצה;
שולח לדיון תיקונים לחוקה והצעות חוק של הרשויות המקומיות;
מעביר לידי נשיא רוסיה חוקים לחתימה;
בעת הצורך מעביר לידי הדומה הממלכתית סירובים של המועצה לחתום ולקבל חוקים שכבר אושרו בדומה;
הליך בחירת יושב ראש והדחתו

יושב ראש מועצת הפדרציה נבחר על ידי חברי המועצה ועליו להיות מקרב חברי מועצת הפדרציה. הליך הבחירה מתבצע בהצבעה חשאית. יושב ראש המועצה נבחר לאחר שקיבל יותר ממחצית מקולות חברי המועצה. אם הוגשו 3 מועמדים ואף אחד מהם לא השיג את הרוב הדרוש, נערך סיבוב שני בין 2 המועמדים שצברו את מירב הקולות. יושב ראש המועצה מודח מתפקידו לאחר שמרבית חברי המועצה הצביעו בעד החלטה שכזו. החלטה בדבר הדחת היושב ראש יכולה להתקבל על ידי היושב ראש עצמו או קבוצת חברי מועצה שמספרם לא פחות מחמישית מכלל חברי המועצה.
יושבי ראש

| מחוז מייצג | תמונה | שם | מפלגה | תקופת כהונה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  מחוז קלינינגרד |  | ולדימיר שומייקו | המפלגה הקומוניסטית | 13 בינואר 1994 – 23 בינואר 1996 |
|  מחוז אוריול |  | יגור סטרוייב | המפלגה הקומוניסטית | 23 בינואר 1996 – 5 בדצמבר 2001 |
|  סנקט פטרבורג |  | סרגיי מירונוב | רוסיה הוגנת | 5 בדצמבר 2001 – 18 במאי 2011 |
|  מארי אל |  | אלכסנדר טרושין | רוסיה המאוחדת | 18 במאי —21 בספטמבר 2011 |
|  סנקט פטרבורג |  | ולנטינה מטוויינקו | רוסיה המאוחדת | 21 בספטמבר 2011 - מכהנת |
ראו גם

יושב ראש הדומה הממלכתית
ממלא מקום נשיא רוסיה
ראש הסנאט הרוסי
הערות שוליים

↑  Регламент Совета Федерации. Председатель Совета Федерации.
יחסי ישראל–ניז'ר

| יחסי ישראל–ניז'ר |
| --- | --- |
ישראל: ניז'ר
   לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה   

ישראל: ניז'ר
שטח (בקילומטר רבוע)
22,072: 1,267,000
אוכלוסייה
9,961,867: 27,252,903
תמ"ג (במיליוני דולרים)
509,901: 16,819
תמ"ג לנפש (בדולרים)
51,185: 617
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה

בין מדינת ישראל והרפובליקה של ניז'ר לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. עם זאת, בין השנים 1960–1973 התקיימו בין שתי המדינות יחסים דיפלומטיים לא רשמיים, אשר נותקו בשנת 1973. בהמשך, בשנת 1996, חודשו היחסים בין המדינות, אך נותקו בשנית בשנת 2002, בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה.
היסטוריה > מכינון היחסים ועד לשנת 1973

המגעים בין שתי המדינות החלו לראשונה במהלך שנת 1960, בשנה בה ניז'ר זכתה לעצמאותה מצרפת. באותה התקופה, מדיניות החוץ הישראלית התמקדה בניסיון לכונן קשרים חיוביים עם מדינות רבות ברחבי אפריקה, כדוגמת גאנה ואנגולה, וזאת כמשקל נגד להשפעתו של החרם הערבי, אשר גרם למדינות רבות ברחבי העולם להימנע מקיום יחסים דיפלומטיים רשמיים עם מדינת ישראל. לאורך שנות ה-60 המוקדמות, הושקו בשטחה של ניז'ר מספר תוכניות פיתוח ישראליות, אשר רובן התבססו על שיגור מומחים ישראלים לסיוע בתחום הפיתוח החקלאי באזורים הצחיחים ברחבי ניז'ר. באותה התקופה, ממשלת ישראל גם סייעה בהקמתה של תנועת החלוצים הצעירים של ניז'ר, כתנועת נוער לאומית בעלת ציביון אזרחי. שיתוף הפעולה בין שתי המדינות אף הוביל, באמצע שנות ה-60, לפתיחתה של שגרירות ניז'רית רשמית בישראל.
היחסים בין המדינות הצטננו במידה ניכרת בעקבות מלחמת ששת הימים בשנת 1967, כאשר הפופולריות של מדינת ישראל, אשר נחשבה עד אז כמופת וסמל למדינה שאינה אימפריאליסטית, נפגעה במידה רבה, בעיקר בקרב חברי ממשלת ניז'ר. כמו כן, מדינת ישראל מצידה ראתה בשלילה את התחממות היחסים שבין ניז'ר ללוב, יריבתה המרה של ישראל, אשר החלו להתהדק בצורה משמעותית החל משנת 1969, וזאת בין היתר בעקבות העלייה הניכרת בביקוש לנפט הלובי בתקופה זו. העלייה בהשפעתו של הסכסוך הישראלי-ערבי בין השנים 1967–1973, אשר הגביר את הלחץ על ניז'ר מטעם בעלות בריתה בקרב העולם הערבי והאסלאמי, בהן לוב, גרם לבסוף לרפובליקה של ניז'ר, בדומה למדינות רבות נוספות באפריקה, להחליט על ניתוק כלל הקשרים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, אשר יצא לפועל ב-1 בינואר 1973.
היסטוריה > יחסים לא פורמליים

חרף ההכרזה הרשמית בדבר ניתוק היחסים הדיפלומטיים, היחסים בין שתי המדינות המשיכו להתקיים על אש קטנה גם לאחר שנת 1974. עם זאת, היחסים בין שתי המדינות ספגו מהלומה נוספת במהלך סוף שנות ה-70, בעקבות התחממות היחסים בין ישראל לבין דרום אפריקה תחת משטר האפרטהייד, שהייתה יריבה מושבעת של ניז'ר. כמו כן, באותה תקופה האשימה ישראל את ניז'ר כי היא מעבירה אספקה שוטפת של עופרת אורניום ללוב ולעיראק, האשמה שהוכחה נכונה בשנת 1979, עם חשיפת ניז'ר כי היא מכרה 258 טון של אורניום ללוב בשנת 1978. גם בשנים הבאות המשיכה ניז'ר לספק אורניום למדינות שנחשבו כעוינות לישראל: 1,212 טון ללוב בשנת 1981, וכמות לא ידועה לעיראק בתקופה שלפני המתקפה על הכור הגרעיני העיראקי ב-1 ביוני 1981.
ביטוי נוסף למשבר ביחסי שתי המדינות באותה התקופה התרחש במהלך ההצבעה באו"ם על החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, במסגרתה ניז'ר הצביעה בעד ההחלטה לפיה "הציונות היא צורה של גזענות ואפליה גזעית".
היסטוריה > מחידוש היחסים בשנת 1996 ועד ניתוקם מחדש בשנת 2002

היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו מחדש ב-28 בנובמבר 1996. הדבר התאפשר הודות לחתימה על הסכמי אוסלו, אשר הביאו להתקרבות משמעותית בין ישראל למדינות מתונות בקרב העולם הערבי והאסלאמי, ואיפשרו גם כינון יחסים עם מדינות כמו ניז'ר, אשר נחשבו כתומכות במחנה הערבי-אסלאמי. עוד סייעו לכינון היחסים הדיפלומטיים מחדש סופו של משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, וכן לחץ מארצות הברית לתמוך בתהליך השלום בין ישראל והפלסטינים.
עם זאת, פרוץ האינתיפאדה השנייה, במהלך אוקטובר 2000, הביא לפגיעה משמעותית ביחסים בין שתי המדינות, כאשר דעת הקהל בניז'ר, בדומה לזו ברחבי העולם הערבי, נרעשה נוכח העדויות בדבר "מעשי הזוועה" אותם מבצעת מדינת ישראל כלפי הפלסטינים, ותבעה מממשלתה לנקוט בצעדים מעשיים כנגד מדינת ישראל. לבסוף, בחודש אפריל 2002, ובעקבות שורה של הפגנות המוניות כנגד פעולותיה של מדינת ישראל, וכן כנגד תמיכתה של ארצות הברית בישראל, ממשלת ניז'ר הודיעה פעם נוספת על ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם מדינת ישראל. בהודעה רשמית מטעם ממשלת ניז'ר, מ-21 באפריל 2002, גינתה זו את הפעולות הצבאיות הישראליות בשטחים הפלסטיניים, וכמו כן גינתה את "עקשנותו של ראש הממשלה שרון ואת שאיפתו הברורה לבחון מחדש את כל ההחלטות הקודמות במסגרת תהליך השלום, אשר מאיימת באופן חמור על השלום והביטחון בכל רחבי המזרח התיכון".
בצעד זה, ניז'ר הייתה המדינה הראשונה שניתקה את הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל, מאז תחילתה של האינתיפאדה השנייה בשנת 2000.
היסטוריה > היחסים כיום

נכון ל-2023 לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, אך כן מתקיימים מגיעים ליצירת קשרים אלה ולקידום אינטרסים הדדיים בין השתיים. כמו כן, לא קיימים הסדרים תיירותיים מכל סוג בין השתיים. עם זאת, לא קיים איסור רשמי על הגעתם של אזרחי ניז'ר לביקור בישראל. מצד שני, חרף הפגנות כנגד מדיניותה של מדינת ישראל, אשר מתקיימות בניז'ר אחת לתקופה, תיירים ישראלים ממשיכים לבקר בניז'ר, וזאת לרבות מספר מצומצם של אנשי עסקים ישראלים, אשר פועלים ברחבי המדינה.
יוסף אלבו

ערך זה עוסק ברב ופילוסוף ספרדי בימי הביניים. אם התכוונתם לרב העיר ערד, ראו .
| --- | --- |
 לידה:  בסביבות 1380 בסביבות ה'ק"ם כתר אראגון מונראל דל קמפו (אנ'), כתר אראגון
 פטירה:  1444 ה'ר"ד
 כינוי:  העיקרים
 מדינה:  כתר קסטיליה כתר קסטיליה
 תקופת הפעילות:  ?–1444 
 השתייכות:  רבני ספרד, רבני קסטיליה, רבני אראגון, ראשונים
 תחומי עיסוק:  פילוסופיה, אמונה, השקפה
 רבותיו:  רבי חסדאי קרשקש
 חיבוריו:  ספר העיקרים
 
רבי יוסף אַלְבּוֹ (קודם ה'ק"ם (1380) – ה'ר"ד (1444) בקירוב) היה רב ופילוסוף יהודי שהתגורר בספרד. מחשובי הפילוסופים היהודים, מחבר "ספר העיקרים".
קורות חיים

תלמידו של רבי חסדאי קרשקש, כיהן ברבנות בערים שונות באראגון ובקסטיליה.
יצירתו של יוסף אלבו נולדה על רקע הצורך לזקק את עיקרי היהדות למבנה בסיסי ופשוט, כדי לחזק את השורות ולמנוע התבוללות. השפעתו של רבו רבי חסדאי קרשקש עליו גדולה מאוד.
התקופה שבה פעל יוסף אלבו הייתה זמן משבר ביהדות בעקבות גזירות קנ"א ורבים המירו את דתם. רבי יוסף אלבו נאלץ להשתתף בוויכוח טורטוסה ולהסביר מול קהל עוין את עקרונות אמונתו. זה היה הרקע לחיבור "ספר העיקרים", שבו העמיד רבי יוסף אלבו את עיקרי הדת היהודית על שלושה: מציאות האלוהים, מתן תורה בהתגלות בהר סיני וקיומם של שכר ועונש, שהכופר בהם מוציא את עצמו מן הכלל ואין לו חלק לעולם הבא. הימנעות יוסף אלבו מלכלול את האמונה במשיח כעיקר עוררה עליו ביקורת.
שמחה בונם אורבאך הגדיר את יוסף אלבו כ'פילוסוף האחרון של יהדות ספרד'.
ספרו ודעותיו

ספרו הגדול של רבי יוסף אלבו הוא 'ספר העיקרים', בספר זה מתפלמס רבי יוסף אלבו עם הרמב"ם הקובע כי יש י"ג עיקרים ליהדות. יוסף אלבו לא חולק על אמיתות אף אחד מהעיקרים של הרמב"ם אלא רק על היותם עיקרים. הוא מצמצם את העיקרים לשלושה - מציאות ה', תורה מן השמים ושכר ועונש. על חלק מהעיקרים חולק יוסף אלבו משום שהם אינם עיקרים, כלומר ניתן להיקרא יהודי מאמין אף ללא האמונה בהם, ועל חלקם משום שלדעתו הם רק הרחבות של אותם שלושה עיקרים (כך למשל אמונה בתורה מן השמים מחייבת את האמונה בנבואה ושליחות משה ולכן אין למנותם כעיקרים נפרדים).
הספר בנוי מארבע חלקים, החלק הראשון עוסק בבירור המושג 'עיקרים', ובו דן יוסף אלבו במבנה הדתות השונות (דת אלהית, דת טבעית, דת נימוסית) ובעיקרים המתחייבים מכל אחת מהם וכן בעיקרים המיוחדים ליהדות. לאחר מכן באים שלושה חלקים שכל חלק עוסק בבירור עיקר אחד מבין שלושת עיקרי היהדות, כאשר החלק השני עוסק במציאות ה', החלק השלישי בתורה מן השמים והחלק הרביעי בשכר ועונש.
בנוסף סבר יוסף אלבו כי מי שהגיע מתוך לימודו להבנה מוטעית של העיקרים, כגון מי שחושב שלקב"ה יש גוף, אמנם חוטא וצריך לשוב בתשובה, אך אינו נקרא כופר.
יוסף אלבו הזכיר בספרו את ספר הזוהר והמליץ לא לקרוא בו ובשאר ספרי המקובלים כי אם מפי חכם מקובל כי חכמת הקבלה כשמה, רק על ידי קבלה.
ניתן גם לראות את יוסף אלבו כחוליה מקשרת בין הפילוסופיה לקבלה, בספרו ישנם פרקים רבים על דרך הפילוסופיה של הרמב"ם אך גם מובאות קבליות רבות. כך באחד מפרקי ספרו מזהה רבי יוסף אלבו את עשרת השכלים הנבדלים המוכרים מהפילוסופיה האריסטוטלית עם עשרת הספירות הקבליות ואת השכל הפועל עם ספירת המלכות. יש מן המקובלים שדחו את דבריו.
סגנונו של יוסף אלבו פשוט ובהיר. בולט רצונו להתפלמס עם הנצרות, אשר לדעתו סותרת את השכל, בניגוד ליהדות. מגמות פולמוסיות אלו הביאו לצנזורים מסוימים שנעשו בספר בידי הרשויות.
כפילוסופים אחרים תומך יוסף אלבו בחקירה פילוסופית. חידוש יש בדעתו על הצמחונות – חידוש שהיווה יסוד ל"חזון הצמחונות והשלום" של הרב קוק[דרוש מקור: מניין שהרב קוק הושפע ממנו בזה?]. לדבריו, אף שהתורה התירה אכילת בשר, זהו היתר בדיעבד, שאינו מציאות אידיאלית.
לקריאה נוספת

דרור ארליך, הגותו של ר' יוסף אלבו - כתיבה אזוטרית בשלהי ימי הביניים, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2009.
יונתן קדם, טעמי המצוות בספר העיקרים לרבי יוסף אלבו (עבודת גמר לתואר מוסמך, M.A), האוניברסיטה העברית בירושלים, 2007.
דניאל לסקר, תורת האימות במשנתו הפילוסופית של יוסף אלבו, דעת 5, תש"ם, עמ' 5 - 12.
Ralph Lerner, Natural Law in Albo's Book of Roots, Ancients and Moderns: Essays on the Tradition of Political Philosophy in honor of Leo Strauss, NY, 1964, pp. 132-147
עמנואל הרוניאן, “אמונת הדת לעומת דת האמונה: גישתו המעשית של ר’ יוסף אלבו בקביעת עיקרי האמונה“, מורשת ישראל, 20, 1 (2022), עמ’ 142-117.
הערות שוליים

↑  יונתן קדם, לבירור תולדות חייו של רבי יוסף אלבו, היספניה יודאיקה 6, 2008, עמ' ע"ג - פ"ט
↑  שמחה בונם אורבאך, עמודי המחשבה הישראלית, כרך ב, עמ' 519
↑  פירוש המשנה לרמב"ם, סנהדרין, פרק עשירי
↑  רבי יוסף אלבו, חלק ב פרק יא, ספר העיקרים
↑  עבודת הקודש, חלק א פרק ז, רבי מאיר אבן גבאי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300174105171  BnF: cb13487734v (data)  GND: 100006868  ICCU: RMLV022764  ISNI: 0000 0001 1874 0507  LCCN: nr95036653  NKC: ola20231198940  NLA: 49582616  NTA: 073005274  RERO: 02-A019074143  SELIBR: 342065  SUDOC: 035725133  VcBA: 495/21660  VIAF: 24939318   WorldCat (עם VIAF): 24939318
יחסי ברזיל–פורטוגל

| יחסי ברזיל–פורטוגל |
| --- | --- |
ברזיל: פורטוגל


ברזיל: פורטוגל
שטח (בקילומטר רבוע)
8,515,770: 92,090
אוכלוסייה
212,203,410: 10,421,898
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,173,666: 287,080
תמ"ג לנפש (בדולרים)
10,243: 27,546
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה

מישל טמר עם אנטוניו קוסטה, 2016
יחסי ברזיל–פורטוגל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל לבין הרפובליקה הפורטוגלית. יחסי שתי המדינות משתרעים על פני ארבע מאות שנים, החל משנת 1532 עם הקמתו של סאו ויסנטה, היישוב הפורטוגלי הראשון ביבשת דרום אמריקה, עד עצם היום הזה. היחסים בין השתיים קשורים במהותם בזכות האימפריה הפורטוגזית והתבוללות בין שני העמים בתקופת שלטון זו. בשתי המדינות השפה הרשמית זהה ויש דמיון גנטי מאוד גדול בין תושבי שתי המדינות.
כיום, מערכת היחסים של ברזיל עם פורטוגל קרובה מאוד מבחינת שתי המדינות, כפי שניתן לראות בתיאום פוליטי ודיפלומטי מדוקדק, כמו גם בשיתוף פעולה כלכלי, חברתי, תרבותי, משפטי, טכנולוגי ומדעי.
על פי סקר BBC שנערך בשנת 2011, 76% מהאנשים הפורטוגלים רואים את השפעתה של ברזיל בעולם באופן חיובי, כאשר 8% רואים אותה בצורה שלילית. תפיסה זו היא התפיסה החיובית ביותר בנוגע לברזיל בכל העולם.
היסטוריה > הגעת הפורטוגלים

באפריל 1500 תבעה פורטוגל ריבונות על ברזיל בעקבות הגעתו של הצי הפורטוגלי בפיקודו של פדרו אלברש קברל. עד 1530 עניין המונרכיה הפורטוגלית בברזיל היה קטן, בעיקר בשל רווחים גבוהים שנצברו באמצעות המסחר עם הודו, סין ואינדונזיה. רק ב-1532 הבינו הפורטוגלים את הפוטנציאל הטמון בברזיל והקימו בה את המושבה הפורטוגלית הראשונה. במאה הראשונה של ההתיישבות בברזיל, הבינו הפורטוגלים כי יהיה קשה להשתמש ביושבי המקום כעבדים. הם לא היו צייתנים, היו בעלי תמותה גבוהה כאשר נחשפו למחלות מערביות ויכלו לברוח ולהסתתר בקלות. פורטוגל פנתה לייבוא עבדים אפריקאים, בעיקר מאזור סנגל, גמביה, בורקינה פאסו ובנין של היום.
במאות ה-16 וה-17 החלו להירשם הכנסות רשמיות מברזיל - ב-1588 הן היוו 3% מסך ההכנסות במגזר הציבורי הפורטוגלי בשנת 1619 הן היוו 5% מההכנסות. הפעילות הכלכלית התרכזה באוכלוסייה קטנה של מתנחלים בצפון מזרח ברזיל, מתנחלים אלו העסיקו עבדים וייצרו קנה סוכר אותו ייצאו למדינות אירופה ולמושבות אחרות באמריקה.
במאה ה-17 ובמאה ה-18 נתגלו מרבצי זהב ויהלומים בדרום ברזיל ובמערבה. גל מחפשי זהב מפורטוגל הרחיב את האזור המיושב ואת גבולות המדינה על חשבון שטחי הספרדים. בשנת 1750 עמדה מציאת הזהב על 15 טון. במהלך כל המאה ה-18 נשלחו מברזיל 850 טון של זהב.
היסטוריה > הממלכה המאוחדת של פורטוגל, ברזיל והאלגרבים

בשנת 1808 ברח הנסיך הפורטוגלי, ז'ואאו, לריו דה ז'ניירו כדי להימלט מהפלישה הצרפתית לפורטוגל. הוא הביא איתו כ-10,000 איש מחצי האי האיברי - האצולה, פקידי הממשלה וחלק מהצבא. במשך 13 שנים, ריו דה ז'ניירו תפקדה כבירת ממלכת פורטוגל במה שהיסטוריונים מכנים "היפוך מטרופולין", עזיבה של מטרופולין אחד גדול ויישוב של מקום אחר. הממלכה הפורטוגלית כולה נשלטה בידי המושבה בברזיל.
בשנת 1815, במהלך קונגרס וינה, ז'ואאו השישי יצר את הממלכה המאוחדת של פורטוגל, ברזיל והאלגברים. ז'ואאו העלה את רמת החשיבות של ברזיל בעיני פורטוגל לאותה הדרגה של ארץ המקור בחצי האי האיברי. ז'ואאו העלה גם את רמת האוטונומיה הברזילאית ונתן לה עצמאות מנהלית כמעט שלמה. אזרחי המושבה הברזילאית יכלו להיבחר לבית הנבחרים הפורטוגלי ולהביע דעתם בנוגע לשלטון במדינה. בשנת 1816, עם מותה של אמו מריה הראשונה, מלכת פורטוגל, הוכתר ז'ואאו השישי למלך בטקס שנערך בריו דה ז'ניירו.
ב-24 באוגוסט 1820 פרצה בפורטוגל המהפכה הליברלית שניצלה את עובדת היעדרותו של ויליאם קאר ברספורד עקב נסיעתו לברזיל, והחלה התקוממות צבאית בעיר פורטו נגד המלוכה האבסולוטית של פורטוגל. התביעה למנות מליאה פרלמנטרית שתנסח חוקה לפורטוגל, התפשטה במהירות וללא גילויי התנגדות לשאר חלקי הארץ, וזאת למרות ניסיון המלוכה לדכא את התנועה, וב-15 בספטמבר הצטרפה גם ליסבון למהפכה. הממשל של ויליאם ברספורד הוחלף על ידי חונטה זמנית שמטרתה הייתה לארגן בחירות לקורטס. בקורטס שהתכנס ב-1 בינואר 1821 נבחרו כחברים נציגים מכל קצוות האימפריה הפורטוגזית.
הפרלמנט דרש מז'ואאו השישי לחזור מיד לפורטוגל. לפני חזרתו באפריל 1821, מינה המלך את בנו פדרו כעוצר על ממלכת ברזיל. צעד זה לא נשא חן בעיני חברי הפרלמנט, אשר גרסו שאכיפת הריבונות על שטחי האימפריה צריכה להתבצע משטחי פורטוגל באירופה. בנוסף, נדרש פדרו לחזור לאירופה, על מנת להמשיך בה את תהליך הכשרתו למלוכה.
היסטוריה > ברזיל העצמאית ורבולטה דה ארמדה

ב-7 בספטמבר 1822, הגיעה לידיו של פדרו בברזיל הודעה נוספת בנושא מאת הפרלמנט. הדבר הוביל אותו להכריז על עצמאותה של ברזיל ועל עצמו כקיסר הראשון שלה, באירוע שנודע לימים כזעקת איפירנגה. באותה שנה אושרה בפורטוגל החוקה, שנוסחה ברוחה של החוקה הצרפתית (1791), שקידשה הפרדה בין הזרוע המחוקקת, הזרוע המבצעת והזרוע השופטת, וייחסה למלך תפקיד סמלי בלבד. הגה השלטון עבר לידי פרלמנט חד-אגפי, שחבריו נבחרו בבחירות ישירות, ובידיו השליטה הבלעדית בחקיקה. בשנת 1825 קיבל ז'ואאו את התואר "קיסר ברזיל", בתמורה להכרתו בעצמאות ברזיל. היו התנגדויות נקודתיות לעצמאותה של ברזיל, אך הן שככו במהרה וגם לא היו גדולות.
תקרית רבולטה דה ארמדה הייתה תקרית בה ניסו 493 מורדים ואנשי צבא לבצע הפיכה כנגד המשטר הברזילאי.
ב-1894 היו היחסים בין שתי המדינות מתוחים לאחר שפורטוגל נתנה מקלט למורדים הברזילאים לאחר תקרית רבולטה דה ארמדה. פורטוגל שלחה כוח ימי לברזיל במטרה להגן על האינטרסים שלה במדינה. ב-2 באפריל 1894, המרד שנערך דוכא ו-493 המורדים, כולל 70 קצינים ומנהיג המרד, האדמירל לואיס פליפה דה סלדנה דה גמא, חיפשו מקלט על ספינות מלחמה פורטוגזית. למרות מחאות של ממשלת ברזיל, פורטוגל נתנה מקלט למורדים והפליגה לריו דה לה פלאטה, שם ירדו רוב הפליטים. התקרית נחשבה כהפרה של הריבונות הברזילאית והובילה את ברזיל לנתק את היחסים הדיפלומטיים עם פורטוגל. היחסים הדיפלומטיים כוננו מחדש בשנת 1895 על ידי ממשל פרודנטה דה מוריס.
היסטוריה > המאה ה-20

עד שעברה שלושת רבעי מאה של המאה ה-20 הייתה פורטוגל כמעט מבודדת בזירה הבינלאומית, עקב שלטון סלזאר הפשיסטי (או באופן רשמי: המדינה החדשה, Estado Novo). אחת המדינות היחידות ששמרו על קשר עם פורטוגל הייתה ברזיל, שעברה בשנות השלושים של המאה העשרים משטר דומה. לאורך המאה היחסים בין שתי המדינות התקררו והתחממו אך לא נותקו. באותה המאה היו היחסים שקטים ולא נרשמו אירועים חשובים במיוחד בהם.
היסטוריה > המאה ה-21

ברזיל ופורטוגל משתפות פעולה בפורומים רב-צדדיים רבים במאה העשרים ואחת, הן שותפות בקידום רפורמות באו"ם. פורטוגל שידלה את ברזיל להציע את הצעתה להיות חברה קבועה במועצת הביטחון של האו"ם. ברזיל ופורטוגל הן חברות מייסדות של קהילת המדינות הפורטוגליות, ארגון בין-ממשלתי של מושבות פורטוגליות לשעבר.
שתי המדינות גם מקיימות מפגשי פסגה קבועים כדי לדון בהסכמים בילטראליים ורב-צדדיים ובנושאים עכשוויים. סוגיה מרכזית על סדר היום הדו-צדדי בענייני תרבות היא קידום משותף והפצת השפה הפורטוגזית.
יחסים כלכליים

גם היחסים הפוליטיים וגם היחסים הכלכליים חשובים ומהווים עמוד תווך ביחסים. חברות מהמגזר הפרטי משתי המדינות היו מעורבות במכירות, קניות ומיזוגים רבים עם חברות מהמדינה השנייה.
היחסים הכלכליים בין שתי המדינות מבוססים על שטחה העצום של ברזיל, ועקב כך, גם על כלכלתה החזקה הרבה יותר מהכלכלה הפורטוגזית. בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים, ההשקעה הברזילאית בפורטוגל הייתה גדולה בהרבה מהשקעה הפורטוגזית בברזיל. בין היתר בגלל אי הפיתוח של פורטוגל במהלך שלטון אנטוניו דה אוליביירה סלזר, והזמן שלקח למדינה להתפתח לאחר מהפכת הציפורנים.
בשנות התשעים והאלפיים גדלו מאוד ההשקעות הפורטוגזיות בברזיל והסחר בין שתי המדינות הלך ותפח בהדרגה.
נציגויות

ברזיל מיוצגת בפורטוגל בדרג השגרירות באמצעות שגרירות בליסבון, בירת המדינה. ברזיל מיוצגת בפורטוגל גם בדרג הקונסולרי באמצעות 4 קונסוליות בערים: פורטו, פארו, אלבופיירה, ופונטה דלגדה.
פורטוגל מיוצגת בברזיל בדרג השגרירות באמצעות שגרירות בברזיליה, בירת המדינה. פורטוגל מיוצגת בברזיל גם בדרג הקונסולרי באמצעות 36 קונסוליות בערים: בלם, בלו הוריזונטה, קמפינאס, קמפו גרנדה, קורומבה, קויאבה, קוריטיבה, פלוריאנופוליס, פורטלזה, גויאניה, אילייאוס, ז'ואאו פסואה, ז'ואיז דה פורה, לונדרינה, מסייאו, מנאוס, מריליה, מונטס קלרוס, נאטאל, פרנגואה, פלוטאס, פורטו אלגרה, פורטו סגורו, פרזידנטה אפיטסיו, פרזידנטה פרודנטה, רסיפה, ריבייראו פרטו, ריו דה ז'ניירו, סלבדור, סנטוס, סאו ז'וזה דו ריו פרטו, סאו לואיס, סאו פאולו, טופה, אוברלנדיה, וויטוריה.