stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל שמיר

| --- | --- |

ישראל שמיר
 לידה:  11 ביוני 1947 (בן 77) נובוסיבירסק, ברה"מ 
 שם לידה:  Израиль Шмерлер 
 מדינה:  ברית המועצות, שוודיה, ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת נובוסיבירסק 
 תקופת הפעילות:  מ-1975 
 www.israelshamir.net
 
ישראל שמיר, הידוע גם כיורן ירמאש (Jöran Jermas) וכאדם ארמש (Adam Ermash) (נולד ב-11 ביוני 1949 ברוסיה) הוא עיתונאי, סופר ומתרגם ישראלי החי גם בשוודיה. עוסק רבות בסכסוך הישראלי-ערבי ומביע דעות אנטי-ציוניות ואנטישמיות.
קורות חיים

שמיר טוען שהוא נולד בנובוסיבירסק שברוסיה וגדל בסיביר. אביו, יוסף שמרלר, היה יהודי פולני שנידון לעשר שנות מאסר עקב פעילות ציונית. אמו, אסתר, התחתנה שנית עם וולט לומובסקי. היא ובעלה הפכו לפעילי עלייה ברוסיה. בישראל הייתה האם פעילה במפלגת מולדת והתגוררה בעלי.
בסיביר למד שמיר פיזיקה ומתמטיקה. אחר כך למד משפטים והפך לפעיל ציוני. בשנת 1969 עלה לישראל ועיברת את שם משפחתו לשמיר. הוא התגייס ושירת בצנחנים ובנח"ל המוצנח, בין השאר במלחמת יום הכיפורים. לאחר שחרורו מצה"ל היה מקורב לחוגי השמאל בירושלים. הוא החל לעסוק בעיתונות, שימש כתב ב-BBC ועבר ללונדון, שם פגש את מי שתהיה אשתו הראשונה ואם שני בניו, בתו של אחד מראשי המפלגה הקומוניסטית בשוודיה. בין השנים 1977 ל-1979 דיווח מיפן. בשנת 1980 חזר לישראל ושימש תקופה קצרה דובר סיעת מפ"ם בכנסת. ב-1984 עבר לשוודיה וקיבל אזרחות שוודית ב-1992. הוא עזב את שוודיה ב-1993 וחי לסירוגין בין רוסיה וישראל. חזר לישראל ב-1998. ב-2001 שינה את שמו ליורן ירמאש וב-2005 לאדם ארמש למרות שהמשיך להשתמש בשמו המקורי בפרסומיו. לטענתו שינוי השם היה לצורך הגנה על חייו הפרטיים ואפשרות לנוע ללא התנכלות אויביו הפוליטיים. בשנת 2004 התנצר והוטבל לכנסייה היוונית אורתודוקסית בירושלים. כיום חי עם אשתו השנייה, אליס, שעלתה אף היא מרוסיה. הוא מחזיק דירה בתל אביב, אולם מתגורר רוב השנה בשוודיה.
על-פי נורמן פינקלשטיין, "כל הביוגרפיה שלו [שמיר] מומצאת, שום דבר ממה שהוא אומר על עצמו אינו נכון". מנפרד רופשידס כתב במאמרו ב- Independent Media Center- "ישראל שמיר הוא עיתונאי ישראלי-יהודי שחי כבר 20 שנה במסווה של שוודי בשם יורן ירמאש."
קריירה כעיתונאי ומתרגם

על פי הביוגרפיה של שמיר, לאחר מלחמת יום הכיפורים ב-1973 ולאחר שהוא הפסיק את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית הוא החל לעבוד כעיתונאי. בין השאר עבד עבור "קול ישראל", עבור ה"בי-בי-סי" ויותר מאוחר עבר ליפן. לאחר חזרתו לישראל כתב לטענתו ב"הארץ" וב"מעריב" ובתחילת שנות ה-90 שימש ככתב העיתון הרוסי "פרבדה" בישראל. 
במקביל לעבודתו כעיתונאי החל שמיר לעסוק בתרגום של ספרות יפה מעברית לרוסית. בין השאר תרגם ספרים של ש"י עגנון ושל גבריאל מוקד. לאחר פרוץ האינתיפדה ב-1987 חזר שמיר לברית המועצות שם כתב על השינויים הפוליטיים שהתרחשו במדינה עד ל-1993 ובין השאר כתב גם בעיתון הלאומני-קיצוני זבטרה (Zavtra - מחר) המקושר בין השאר לדייוויד דיוק, מכחיש השואה נאו-נאצי ומנהיג הקו קלוקס קלאן.
ספריו ומאמריו של שמיר נוגעים לסכסוך הישראלי-פלסטיני ולדת היהודית. רבים ממאמריו פורסמו בכתב העת האמריקאי קאונטרפאנץ'. חלק מספריו תורגמו לשפות שונות.
ספרו של שמיר, הפרחים של הגליל (Flowers of Galilee) במהדורה הצרפתית יצא לאור באוקטובר 2003 ונמכר בחנויות רבות. הספר הורד מן המדף בסוף אוקטובר 2003 לאחר שמנהל ההוצאה לאור שם לב לתוכן הספר, אשר לדבריו היה אנטישמי. הספר פורסם בשנית ב-2004 תחת הוצאה לאור אחרת מה שהוביל לתביעה משפטית על ידי ארגון ה-LICRA‏ (Ligue internationale contre le racisme et l'antisémitisme). בית המשפט הצרפתי אסר אז על הוצאת הספר ודן את מנהל ההוצאה לאור ל-3 חודשי מאסר על תנאי ולקנס של 10,000 יורו. בעקבות עתירה על ההחלטה הקנס הופחת.
דעותיו ומשנתו של שמיר

שמיר ידוע כתומך בפתרון מדינה דו-לאומית אחת בהקשר של הסכסוך הישראלי-פלסטיני וכמתנגד הן לציונות והן ליהדות. לטענתו של שמיר ישנה שליטה יהודית מאורגנת על אמצעי התקשורת והסדר העולמי: "היהודים העשירים קונים את התקשורת כדי לכסות על המעשים שלהם ... היהודים והתקשורת מספקים הגנה ליהודים העשירים בארצות הברית ואפילו במערב אירופה ואף דעה לא יכולה להיות מוצגת לציבור מבלי לאושרה (אחרי שעברה תיקונים) על ידי קבוצה יהודית כלשהי." בנוסף, טוען שמיר כי קיימת תוכנית שליטה יהודית על העולם "פלשתינה היא לא המטרה של היהודים, אלא העולם. פלשתינה היא רק המקום ההכרחי למרכז השליטה, אחרת, העמים של אירופה לא היו מסונוורים כמו ארנב על ידי הפנסים של המכונית." כמו כן, במאמרו "הפרדיגמה היהודית" טוען שמיר כי ישנה מזימה פיננסית יהודית בינלאומית וכי היהודים אחראים להידרדרות כלכלית של ארצות שונות בעולם ויותר מזה - לשורה של התנקשויות פוליטיות.
שמיר תמך במכחיש השואה הבריטי דייוויד אירווינג ולאחר הרשעתו של אירווינג הצהיר כי "היהודים עכשיו שולטים במוחות ובנשמות האירופאים." לגבי השואה הצהיר שמיר בשנת 2011 כי אינו מכחיש את עובדת הטרגדיה אלא מטיל ספק בייחודיות שלה ובשימוש שכביכול נעשה בנרטיב השואה כדי לקדם את העליונות והייחודיות של היהודים. במאמרו "הפרדיגמה היהודית" טען שמיר כי "הזונדרקומנדו היהודי הוא נושא ההערצה שלנו היום... החל מגן הילדים עוברים היהודים שטיפת מוח שהם ה"אובר אלס" עושים להם אינדוקטרינציה שהגויים הם לא לגמרי בני אדם ולכן מותר להרוג אותם."
במאי 2011 מגזין הטבלט (Tablet) פרסם כתבה על שמיר ובה תמליל של ראיון בו שמיר מסרב להכיר בהשמדה ההמונית באושוויץ. כמו כן באתרו האישי של שמיר יש הפניות רבות לאתרים המכחישים את עובדת קיום תאי הגזים באושוויץ.
בשל דעות אלה כונה שמיר "אנטישמי" על ידי גורמים רבים ובהם העיתונאי הישראלי בן-דרור ימיני.
קשריו עם ארגונים רדיקלים וארגוני זכויות אדם

בשנת 2001 חבר שמיר לקבוצת פעילים פלסטינים למען זכויות אדם הפועלת בארצות הברית אך לאחר זמן קצר הפסיקה הקבוצה את הקשרים עמו לאחר ששמיר כינה את היהודים "רוצחי ישו" ולאחר שבמאמר ב"ג'רוזלם פוסט" משנת 2001 נכתב כי שמיר אמר באחת ההרצאות שלו ש"יהודים קיימים בעיקר כדי לטפטף דם של ילדים פלסטינים על המצות שלהם".
העיתון הלונדוני "טיימס"  דיווח כי בתחילת ספטמבר 1998 היה ניסיון של קבוצה רוסית למכור מסמכים נאציים אותנטיים, שנותרו במחסנים שונים עוד מימי סטלין. האיש שעמד במרכז הסיפור, כנציג הקבוצה הרוסית, היה ישראל שמיר. שמיר פנה לדייוויד אירווינג במכתב  בו ציין שבשבועיים הקרובים הוא יהיה בישראל, תוך שהוא משאיר את מספרי הטלפון והסלולרי אך אירווינג לא יצר עמו קשר למעט התכתבות במיילים. בשלב מסוים טען אירווינג, שכל מי שירכוש את החומר עלול להסתבך עם הרשויות, בגרמניה או ברוסיה, שכן מדובר במסמכים גנובים. אירווינג גם דיווח, במקביל, למשטרת גרמניה, על ההצעה של שמיר. שמיר המשיך בפניותיו לאירווינג, אך החל משלב מסוים הפסיק אירווינג לענות לו.
הערות שוליים

↑  http://reason.com/archives/2010/12/14/the-assange-employees
↑
↑  http://www.tabletmag.com/news-and-politics/67305/his-jewish-problem
↑  http://www.indymedia.org.uk/en/2005/04/309818.html
↑  בן דרור ימיני, אויב מבית, 9 בינואר 2003
↑  http://www.phdn.org/antisem/antision/shamircitations.html
1 2  http://www.israelshamir.net/Hebrew/Heb6.htm
↑  http://www.counterpunch.org/shamir02012011.html
↑  http://www.tabletmag.com/news-and-politics/67307/his-jewish-problem-2/ His Jewish Problem
↑  http://www.israelshamir.net/friends/Contributor13.htm
↑  בן דרור ימיני, לא אנטישמיים, אבל..., באתר nrg‏, 4 במרץ 2005
↑  www.ibishblog.com/article/2001/04/16/serious_conserns_about_israel_shamir
↑  http://www.israelshamir.net/Hebrew/Heb6.htm
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007499170205171  GND: 129886831  ISNI: 0000 0001 1929 3091  LCCN: nr89002087  LNB: 000289079  VIAF: 170528648   WorldCat (עם VIAF): 170528648
דן בילזריאן

| --- | --- |

 לידה:  7 בדצמבר 1980 (בן 44) ארצות הברית ארצות הברית
 שם לידה:  Dan Brandon Bilzerian 
 מדינה:  ארמניה, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1996
 עיסוק:  דוגמן, יצגן, שחקן פוקר וניצב
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פלורידה  תיכון גייתר  Admiral Farragut Academy 
 http://www.danbilzerian.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
דן ברנדון בילזריאן (באנגלית: Dan Brandon Bilzerian; נולד ב-7 בדצמבר 1980), הוא שחקן פוקר מקצועי, שחקן קולנוע, משפיען אמריקאי הידוע באורח החיים הנהנתני שלו. מכונה גם "מלך האינסטגרם". במהלך מלחמת חרבות ברזל בילזריאן הביע עמדות אנטישמיות.
רקע

דן בילזריאן נולד בטמפה שבפלורידה לפול בילזריאן וטרי סטפן, ויש לו אח אחד. אביו, פול, הורשע בעבירות מס ואף נשלח לכלא במסגרת עבודתו כאיש עסקים בוול סטריט. פול רכש שליטה בחברות במהלכי השתלטות עוינת וערך בהן צעדים שהגדילו את שווי המניות. בזכות זאת, זקף קרנות נאמנות לכל אחד מבניו.
בילזריאן התקבל לטירונות של אריות הים בשנת 2000, אך לא סיים את ההכשרה. לטענתו הוא הודח ללא סיבה מספקת, אך על פי תחקיר שעשה כתב האתר SOFREP.com, הוא הודח בעקבות עבירת בטיחות בעת מטווח. אחרי שחרורו למד באוניברסיטת פלורידה מנהל עסקים וקרימינולוגיה.
ביוני 2015 הודיע על התמודדותו בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016.
רקע > אושיית רשת

בתחילת 2012 מייסד האתר TheDirty.com, ניק ריצ'י, החל לתעד את אורח החיים של בילזריאן באתר האינטרנט שלו, והחל משנת 2013 זכה בילזריאן לתשומת לב תקשורתית רבה בעקבות התמונות הפרובוקטיביות שפרסם בחשבון האינסטגרם שלו. בשל אורח החיים הראוותני שלו הוא סבל משלושה התקפי לב לפני גיל 32.
בשנת 2014 בילזריאן תבע את מפיקי הסרט "השורד האחרון" בגובה 1.2 מיליון דולר. לפי כתב התביעה, אף על פי שהוא הלווה להפקה כמיליון דולר, בתמורה למינימום של שמונה דקות של זמן מסך ודיאלוג של 80 מילים, התפקיד שלו הופחת לפחות מדקה שבה אמר רק שורה אחת. לבסוף הוא משך את התביעה, לאחר שלדבריו הרוויח מהסרט 1.5 מיליון דולר בעקבות הפרסום שקיבל ממנו.
בדצמבר 2014, בילזריאן היה מעורב בתביעה משפטית עם שחקנית הפורנו ג'ניס גריפית. כחלק מהצילומים למגזין "Hustler" באפריל 2014, בילזריאן זרק את גריפית מגג של בית לתוך בריכה. כתוצאה מכך היא שברה את רגלה. גריפית דרשה מבילזריאן כ-85 אלף דולר בגין פציעותיה, אך בילזריאן סירב. בתגובה היא הגישה תביעה נגדו ונגד המגזין. עורך דינו של בילזריאן השיב בתגובה כי גריפית הייתה תחת חוזה של המגזין, אשר שכר את בילזריאן, ולכן זו לא אשמתו של בילזריאן. בינואר 2015, עורך הדין של המגזין טען כי ההטלה הייתה "כוח עליון", והתנער מאשמת המגזין בעניין פציעתה של גריפית.
באוגוסט 2014 בילזריאן הורחק ממועדון לילה במיאמי משום שבעט בפרצופה של הדוגמנית ונסה קוסטנו במהלך קטטה. בילזריאן טען שקוסטנו ואישה נוספת תקפו את בת לווייתו. לדברי קסטנו שתי נשים שעמדו לידה רבו, אנשים החלו להידחף והיא ניסתה להפריד ביניהן. דן דחף אותה מהספסל שעליו ישבה, וברגע שנפלה הוא בעט בפרצופה. קסטנו מאוחר יותר הגישה תביעה נגד בילזריאן על פציעותיה, ובהמשך דרשה מבילזריאן כמיליון דולר כדי ליישב את התביעה. לטענתה, סכום זה נקבע בעקבות האפשרות של פיצויי עונשין גבוהים יותר, בהתבסס על הכנסותיו, אם התביעה תגיע לכדי משפט.
ב-9 בדצמבר 2014 נעצר בילזריאן בנמל התעופה הבין-לאומי של לוס אנג'לס בעקבות ניסיון הכנת פצצה מאולתרת תוך שימוש בחומרים הנמצאים ב-TNT. לפי משטרת לוס אנג'לס בילזריאן נעצר באמצעות "צו הימלטות" של מדינת נבדה שנרשם בחטיבת פסיפיק של משטרת לוס אנג'לס. הוא שוחרר ממעצר באותו היום לאחר שהאשמות נגדו בוטלו, אך הוא היה אמור לעמוד לדין בינואר 2015 במחוז קלארק שבנבדה. בפברואר 2015 בילזריאן הודה בעבירת אי כיבוי שרפה בשטח פתוח ונקנס בכ-17 אלף דולר.
באוקטובר 2016, זמר הרית'ם אנד בלוז האמריקאי טי-פיין הוציא שיר על שמו של בילזריאן.
ב-1 באוקטובר 2017 תיעד את עצמו באינסטגרם כשהוא נוכח בטבח בסטריפ של לאס וגאס. במדיה התנהל ויכוח ער סביב ההתנהלות שלו באותו ערב. היו ששיבחו אותו על הפגנת אומץ לב כשתיעד את עצמו מחפש נשק כדי להשיב אש. אחרים ביקרו אותו על כך שברח מהזירה, ובמקום לסייע בחר להקליט את האירוע. למשל, דקוטה מאייר, נחת אמריקאי שעוטר במדליית הכבוד, הצהיר כי התנהגותו של בילזריאן הייתה "מגעילה".
בילזריאן הוא ממוצא ארמני למחצה, מצד אביו פול. באוגוסט 2018 טס בילזריאן יחד עם אביו ואחיו לארמניה על מנת לקבל אזרחות ארמנית ולהתגייס לצבא הארמני. באותו הטיול, ביקר בילזריאן גם בחבל נגורנו קרבאך, שם גרם לתקרית דיפלומטית בין אזרבייג'ן (שלימים השתלטה על השטח) לבין ארצות הברית, בכך שביקר במקום כאזרח אמריקני וירה בנשק חם במטווח שהיה במקום. עקב תקרית זו הוציאה ממשלת אזרבייג'ן צו מעצר נגד בילזריאן.
רקע > קריירה כשחקן פוקר

כשחקן פוקר מקצועי, ההופעה המוכרת ביותר של בילזריאן הייתה באירוע המרכזי של אליפות העולם בפוקר בשנת 2009. הוא סיים במקום ה-180 וזכה ב-36 אלף דולר. הוא היה ממייסדי אתר הפוקר "ויקטורי פוקר". בשנת 2010, הוא נבחר לאחד משחקני הפוקר המצחיקים ביותר בטוויטר על ידי המגזין "בלוף". הוא הוחתם על ידי חברת הקזינו האינטרנטי bgo לקמפיין טלוויזיוני יחד עם רן טרוייר.
ב-9 במרץ 2011, בילזריאן התחרה במרוץ מכוניות חובבני יחד עם המשפטן טום גולדשטיין על פרס של 385 אלף דולר ב'לאס ווגאס מוטור ספיד וואי', בילזריאן נהג על AC קוברה (אנ') משנת 1965 וניצח את גולדשטיין שנהג על פרארי 458 איטליה.
רקע > עמדות

עמדותיו של דן בילזריאן מתמקדות באורח חיים "מחוספס", והוא תומך בחופש אישי ועצמאות כלכלית. לעיתים הביע עמדות שנחשבות לא תקינות פוליטית, במיוחד בכל הנוגע למגדר, לכסף, ולחיים במונחים של נהנתנות והגשמה עצמית. ביוני 2015 הודיע על התמודדותו בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, אך בדצמבר של אותה שנה הודיע כי הסב את תמיכתו לדונלד טראמפ.
רקע > עמדות > אנטישמיות

על רקע מלחמת חרבות ברזל, בילזריאן הביע עמדות אנטי-ישראליות ואף אנטישמיות נחרצות. בראיון עם פירס מורגן הכחיש את השואה ואת טבח שבעה באוקטובר, וקשר בין המוסד הישראלי לג'פרי אפשטיין ורצח קנדי.
פילמוגרפיה

המטרה: הבית הלבן
השורד האחרון
האישה האחרת
נקודת שוויון
קט ראן 2
איום מיידי
כלבי מלחמה
הערות שוליים

↑  Rachel O'Donoghue, Who Is Dan Bilzerian? The Israel-Obsessed, Jew-Hating Misogynist That the Media Made, HonestReporting, ‏2024-08-29 (באנגלית אמריקאית)
↑  'We will remain a puppet of Israel,' Dan Bilzerian says in antisemitic post to X, The Jerusalem Post | JPost.com, ‏2024-06-23 (באנגלית)
↑  Dan Bilzerian has become openly anti-Semitic, The Times Of Israel
↑  Live Wires - Dan Bilzerian: The controversial King of Instagram - BBC Sounds, www.bbc.co.uk (באנגלית בריטית)
1 2  רועי אבן, ‏"אני אשים את כל הכסף שלי על זה שזה פחות משישה מיליון", באתר ‏מאקו‏, 13 בנובמבר 2024
↑  Pauli Poisuo, The Truth About Dan Bilzerian's First Movie Role, Grunge, ‏29 במאי 2020
↑  מיליונר זרק אותה עירומה מהגג - עכשיו היא כוכבת, באתר ‏מאקו‏, 26 באפריל 2014
↑  מערכת ערוץ הגברים, ‏המיליונר נגד שחקנית הפורנו: הסאגה ממשיכה, באתר ‏מאקו‏, 18 במאי 2014
↑  מערכת ערוץ הגברים, ‏עבר את הגבול: מלך האינסטגרם בדרך לכלא, באתר ‏מאקו‏, 11 בדצמבר 2014
↑  TPainVEVO, T-Pain - Dan Bilzerian feat. Lil Yachty, בעמוד היוטיוב הרשמי, ‏27 באוקטובר 2016
↑  דן בילזריין נקלע לתקרית הירי בלאס ווגאס, באתר ‏מאקו‏, 2 באוקטובר 2017
↑  ‘King Of Instagram’ Gets Armenian Citizenship, «Ազատ Եվրոպա/Ազատություն» ռադիոկայան (בארמנית)
↑  Baku Summons U.S. Diplomat Over Bilzerian Visit To Karabakh, «Ազատ Եվրոպա/Ազատություն» ռադիոկայան (בארמנית)
↑  מיקי לוין, ‏מה יגיד על זה דונאלד טראמפ? כוכב הרשת דן בילזריאן נגד ישראל | TMI, באתר מעריב אונליין, 28 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1257693573  VIAF: 736165326487016290005   WorldCat (עם VIAF): 736165326487016290005
לאון דגרל

| --- | --- |

 לידה:  15 ביוני 1906 וילון, בלגיה בלגיה
 פטירה:  31 במרץ 1994 (בגיל 87) מאלגה, ספרד ספרד
 מדינה:  בלגיה 
 השכלה:  אוניברסיטת לוון 
 השתייכות:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1941–1945 (כ־4 שנים)
 דרגה:   שטנדרטנפיהרר
 תפקידים בשירות
 מפקד הלגיון הוולוני
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב   אות הפציעה בזהב   אות המערכה של החזית המזרחית
 
לאון דגרל (בצרפתית: Léon Degrelle; 15 ביוני 1906 –  31 במרץ 1994) היה פוליטיקאי בלגי ששיתף פעולה עם הנאצים ונלחם לצדם בברית המועצות.
ביוגרפיה > בבלגיה ובגרמניה הנאצית

לאון דגרל נולד בעיר הבלגית וילון ב-15 ביוני 1906. הוא היה בן למשפחה קתולית ממוצא צרפתי, מן המעמד הבינוני. דגרל למד שנתיים באוניברסיטה, עזב את לימודיו והיה לפעיל פוליטי בתנועת "הפעולה הקתולית" בבלגיה. הוא כתב מספר ספרים שזכו לפופולריות. בשנת 1930 ייסד דגרל את המפלגה הרקסיסטית שהייתה מפלגה פאשיסטית שאהדה את התנועה הנאצית בגרמניה והייתה אנטישמית ואנטי קומוניסטית. מפלגתו זכתה בבחירות שנערכו בשנת 1936 לייצוג קטן בפרלמנט. כחבר הפרלמנט נפגש עם פיהרר וקנצלר גרמניה, אדולף היטלר, הדוצ'ה וראש ממשלת איטליה, בניטו מוסוליני ואף עם ראש-ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ולפני כיבוש בלגיה על ידי הנאצים, נאסר דגרל על הבעת תמיכה באויב וריצה תקופות מאסר בבתי כלא בבלגיה ובצרפת. הוא שוחרר מן הכלא עם הפלישה הנאצית במאי 1940.
ב-1941 הקים דגרל את הלגיון הוולוני שאליו הצטרפו כ-1,000 מתנדבים בלגיים, על מנת להילחם לצד הנאצים בברית המועצות. למרות שלא הייתה לו כל הכשרה צבאית קודמת, יצא דגרל עם מתנדבי הלגיון לרוסיה, להילחם נגד הסובייטים, כחייל רגלים פשוט.
בפברואר 1942 התנסה דגרל לראשונה בקרב של ממש. יחידתו איבדה בקרב שליש מאנשיה. לאחר הקרב הוענקה לדגרל דרגת פלדוובל (רב-סמל) ובחודש מאי 1942 הוא קודם לדרגת לויטננט (סגן).
במשך הקיץ והסתיו של 1942, בעת האופנסיבה הגרמנית לכיוון אוקראינה והקווקז, הייתה יחידתו מעורבת בפעולות לחימה נוספות וזכתה למספר הצלחות שלאורן החליט היינריך הימלר לספח את היחידה לואפן אס אס.
בשנת 1943 עברה היחידה אימונים במחנות האימונים של האס אס ולאחריהם פעלה כיחידת שריון בפיקוד קצין וואלוני אשר דגרל שימש כראש המטה שלו.
בינואר 1944 נקלעה היחידה ביחד עם כוחות גרמניים לכיס שכותר על ידי הצבא האדום, באזור העיירה קורסון באוקראינה. התבוסה הגרמנית הייתה קשה ביותר. הגרמנים טענו כי נהרגו 20,000 איש, ואילו 30,000 הצליחו להחלץ מן הכיתור. הרוסים טענו כי נהרגו 55,000 איש ונלקחו בשבי 18,000 שבויים. דגרל הותיר את אנשיו, אנשי "הלגיון הואלוני הבלגי", לגורלם, ונמלט במטוס ובו מספר גנרלים. לאחר הימלטותם של דגרל והגנרלים הפך הקרב לטבח בו שעטו הטנקים הרוסים על פני מישור קטן מוקף בגבעות, ודרסו פיזית את הגרמנים, בעוד שחיל הפרשים הרוסי רודף אחר הנמלטים אל הגיאיות. היה זה אחד הקרבות האחרונים בעולם בו נעשה שימוש בחיל פרשים. יש להניח כי רבים מאנשי דגרל מתו בו. במהלך ההימלטות נפצע דגרל באורח קל והגרמנים החליטו להעניק לו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. האות הוענק לו על ידי היטלר עצמו שלדבריו אמר באותו מעמד "לו היה לי בן הייתי רוצה שיהיה כמוך".
דגרל חזר לחזית הרוסית ועם האופנסיבה הרוסית של שנת 1944 נסוג עם הגרמנים מערבה עד ברלין. במאי 1945, אחרי תבוסת גרמניה הנאצית, נמלט לדנמרק ויותר מאוחר לנורווגיה. משם נמלט במטוס ההינקל 111 שסופק לו על ידי אלברט שפר לסן סבסטיאן שבספרד. פרנקו סירב תחילה למסור את דגרל לידי בעלות הברית בטענה שבריאותו של האחרון לא מאפשרת זאת. אחרי לחץ בינלאומי על פרנקו הצהיר הלה כי יסכים להסגיר אותו, אך בפועל נתן הוראה לתת לדגרל להימלט מבית החולים בעוד שהוא מוסר לבעלות הברית כפיל. ב-1954 הוענקה לדגרל אזרחות ספרדית על השם חוסה ליאון רמירז ריינה והוא הופקד על ניהול חברת בנייה. ממשלת בלגיה שפטה את דגרל, שלא בפניו, לעונש מוות על בגידה.
ביוגרפיה > לאחר מלחמת העולם השנייה

לאוזני הציבור הישראלי הגיע שמו של דגרל, כאשר בשנות השישים נעצר בספרד הסופר יגאל מוסינזון יחד עם אדם נוסף, תוך כדי שעסקו בהכנות לחטוף את דגרל וגורשו מן המדינה. תחת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו, נהנה דגרל מסטנדרט חיים גבוה, המשיך ללבוש את מדי האס אס שלו בפומבי והתגאה בקשריו האידאולוגיים והרעיוניים עם היטלר. גם לאחר מותו של פרנקו והפיכתה של ספרד לדמוקרטיה המשיך דגרל ליהנות מהגנה של חוגים שמרניים ובהם משפחת חיל רבת ההשפעה. הוא קשר עצמו עם חוגי הימין הקיצוני, ניהל הוצאה לאור בברצלונה והיה פעיל במפלגה הנאו-נאצית.
דגרל היה מכחיש שואה עיקש וטען במשך השנים כי שואת העם היהודי היא המצאה של היהדות הבינלאומית ואף שלח מכתב פתוח לאפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-1979 בו טען על אושוויץ: "האב הקדוש, מדובר בהונאה אחת גדולה".
הצהרותיו בנושא השואה הביאו לתביעה נגדו מצד ניצולת השואה ויולטה פרידמן. על אף שבתי המשפט המחוזיים בספרד היו לטובתו של דגרל הוא הורשע לבסוף על ידי בית המשפט העליון הספרדי בזילות זכר הנספים בשואה ואולץ לשלם קנס גבוה. דגרל נשאל פעם האם הוא מצטער על משהו במלחמת העולם השנייה והשיב "אני מצטער רק על כך שהפסדנו!".
לאון דגרל מת בשנת 1994 בספרד.
דגרל וטינטין

בספרו "טינטין ואני" טען דגרל כי דמות הקומיקס הידועה התבססה עליו אישית, כמודל העיתונאי הצעיר המסייר ברחבי העולם. לדגרל והרז'ה, יוצרו של טינטין, הייתה מערכת יחסים ידידותית מאוד לפני מלחמת העולם השנייה, והוא היה מספק להרז'ה חוברות קומיקס אמריקאיות כדי שישמשו לו מקור השראה. מקורבים שונים של הרז'ה הכחישו את טענות דגרל וטענו שהעיתונאי הצעיר המגולם בדמותו של טינטין הוא אחיו הצעיר של הרז'ה.
ראו גם

זילות השואה
לקריאה נוספת

מיכאל בר-זוהר, הנוקמים, לוין אפשטיין, תל אביב, 1969, עמ' 152–154, 184-178.
הערות שוליים

↑  מיכאל בר-זוהר, הנוקמים, לוין אפשטיין, תל אביב, 1969, עמ' 152–154
1 2  Léon Degrelle (1906-1994), une biographie, Korentin Denis-Falc'hun, IEP of Paris, History, doctoral thesis
↑  http://archive.org/details/LetterToThePopeOnHisVisitToAuschwitz(הקישור אינו פעיל, 21.8.2021)
↑  אלי אשד, טינטין בלופטוואפטה, באתר nrg‏, 21 באוגוסט 2007.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277032905171  PLWABN: 9810546123505606  BIBSYS: 90365944  BNE: XX1143852  BnF: cb12040304g (data)  CiNii: DA08538892  GND: 119131374  ISNI: 0000 0000 8181 9552  LCCN: n79034917  NARA: 10581159  NKC: jn19990001683  NLA: 35034585  NTA: 070426791  RERO: 02-A003164044  SELIBR: 291905  SUDOC: 02859987X  Trove: 807046  VIAF: 113952825   WorldCat (עם VIAF): 113952825
פיקיוויקי

| --- | --- |
 תחום:  מאגר תמונות חופשי של ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  איגוד האינטרנט הישראלי, ויקימדיה ישראל ומט"ח - המרכז לטכנולוגיה חינוכית
 מנהל פעילות:  עמותת "אבני מורשת"
 תקופת הפעילות:  מרץ 2009 – הווה (כ־16 שנים)
 www.pikiwiki.org.il
 
פיקיוויקי הוא מאגר שיתופי לתמונות דיגיטליות בנושאי היסטוריה, גאוגרפיה וחברה במדינת ישראל ובארץ ישראל. תורמי התמונות מוותרים מראש על זכויות היוצרים שלהם, תמורת מתן קרדיט בלבד, תחת רישיון קריאייטיב קֹומֹונס CC-BY. המאגר עומד לרשות הציבור לשימוש חופשי. התמונות מועלות אוטומטית באמצעות פיקיוויקי לוויקישיתוף, מאגר התמונות ברישיון חופשי של קרן ויקימדיה. מאגר התמונות מוחזק על השרתים של המאגר הבינלאומי ויקישיתוף המכיל עשרות מיליוני תמונות מרחבי הגלובוס.
הקמת המיזם

המיזם הוקם ב-2009 כתרומה לקהילה על ידי איגוד האינטרנט הישראלי, וויקימדיה ישראל ומט"ח. הקמתו הייתה מענה לצורך ולבקשת ויקיפדיה ישראל, במטרה לעודד העלאה של תמונות מישראל עם רישיון חופשי, שכמותם הייתה דלה מאוד במאגר הבינלאומי ויקישיתוף, Wikimedia Commons. נראה שהמימשק הבינלאומי באנגלית להעלאת תמונות חופשיות, הקשה על ישראלים. הפתרון היה לפתח ממשק ידידותי בעברית להעלאה ושליפה של תמונות למערכת הבינלאומית שמכילה מיליוני תמונות מכל העולם. הממשק בעברית, שנבנה עבור הציבור הרחב בישראל, נקרא "פיקיוויקי" (פיקי: תמונות, ויקי: ויקישיתוף). בנוסף, המימשק בעברית מאפשר חיפוש ושליפה לפי רשימת נושאים, לפי תאריכים, לפי צלם, לפי מיקום, לפי תגיות וגם חיפוש חופשי. בשנת 2021 עבר פיקיוויקי, מניהול באמצעות איגוד האינטרנט הישראלי לניהולה של קבוצת "אבני מורשת", עמותה שפועלת ליצור סביבה דגיטלית לאתרי מורשת הנושאים ערכים היסטוריים – תרבותיים בישראל. מאגר התמונות של פיקיוויקי נותר כפי שהיה בשרתי וויקישיתוף הבינלאומי.
פעילות המיזם

פיקיוויקי פועל באמצעות מתנדבים חברי קבוצת "אבני מורשת", בניהולה של שאולה הייטנר, ממיסדי המיזם באיגוד האינטרנט הישראלי. המתנדבים הם צלמים, מתכנתים ואנשי תיעוד וקטלוג. מאז 2021, נעשה מאמץ בשיתוף מוסדות ציבוריים, לאסוף תמונות היסטוריות ולאגד אותם על פי שמות יישובים. אתר "פיקיוויקי" מציע כיום, מימשק לתיעוד, שימור והנגשה לתצלומים עבור ארכיוני קיבוצים ויישובים. המידע שמקוטלג ועולה לאתר על ידי מתנדבים, מאפשר לציבור גישה לאוספי תמונות שאחרת לא הייתה לו גישה אליהם, ביניהם, מאגר "שימור לדורות" שראשיתו ב־2008, שהוא תולדה של שיתוף פעולה בין מחלקת היודאיקה של ספריית אוניברסיטת הארווארד ובית יגאל אלון. מנהלת בית יגאל אלון לשעבר, ניצה קפלן, אספה תצלומים שנועדו לשימור, מעשרות ארכיוני יישובים, קיבוצים ומושבים. הצילומים עברו סריקה על ידי גורם מקצועי בישראל במימון אוניברסיטת הרווארד. אלא שעל אף שב- 2015 הייתה הכרזה חגיגית על סיום הפרויקט, שלוותה בהצהרה על הנגשה ברשת של מאות אלפי סריקות דיגיטליות של תצלומי "פרויקט שימור לדורות", לא הייתה שום תשתית לכך ולא ניתן היה לממש זאת. הנגשה ברשת החלה בשנת 2021, בעקבות החיבור בין מאגר "שימור לדורות" למיזם פיקיוויקי. המימשק של פיקיוויקי איפשר להעלות לרשת עד שנת 2024, באמצעות מתנדבים, את הארכיונים של כפר בלום, גינוסר, דן, עין גב, רמות מנשה, לביא, אשדות יעקב איחוד, אשדות יעקב מאוחד, בית זרע, בית קשת, הזורע, חולתה, טירת צבי, יפתח, עין הנציב, עין חרוד מאוחד, שלוחות, תל יוסף, תל קציר, שדה נחום והוקמו בתוכו 150 ארכיונים של יישובים.
נכון לשנת 2024 קוטלגו בפיקיוויקי מעל 100,000 תצלומים, שצולמו החל מסוף המאה ה-19. התמונות נגישות לארגוני תקשורת בישראל ובעולם. בישראל נעשה שימוש נרחב בתמונות מפיקיוויקי על ידי ארגוני תקשורת והסברה שאין ברשותם ארכיון תמונות.
המקורות לתמונות

המקור העיקרי לתמונות חופשיות הם תורמים, בהם צלמים מקצועיים, חובבי צילום וכלל הציבור שמעלים תמונות שצילמו בתוספת ציון תאריך הצילום, נושא הצילום, שם הצלם, מקום הצילום, תיאור ואפשרות למידע נוסף. תמונות, שהן בגדר נחלת הכלל, של ארכיונים יישוביים ומוסדות ברחבי ישראל, מגיעים מכמה מקורות:
אוסף פרויקט "שימור לדורות" של בית יגאל אלון ואוניברסיטת הרווארד. האוסף המלא נמצא בידי פיקיוויקי ועולה בהדרגה לאתר בידי מתנדבים.
תמונות שנמצאות במאגרי מידע בינלאומיים כגון אוסף פרנק סחולטן באוניברסיטת ליידן, אוסף וילהלם ואן דר פול (הארכיון ההולנדי), אוניברסיטת הרווארד, ספריית הקונגרס האמריקאי, וגטי אימג'ס.
מאגרי מידע ישראלים כגון קרן קיימת לישראל, הספרייה הלאומית, אוסף התצלומים הלאומי, מוסדות תרבות, ארכיוני עיריות ועוד
הערות שוליים

↑  ניר חסון, ממרתפי הגנזך לאינטרנט: תצלומים לשימוש הציבור, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2009
↑  תמרה שרייבר, ‏קום והצטלם בארץ, באתר גלובס, 12 במרץ 2009
↑  הלל גרשוני, ויקישיתוף חוגג 10 מיליון קבצים, באתר ynet, 18 באפריל 2011
↑  חינם ברשת: אוסף תמונות ענק משנותיה הראשונות של ישראל, באתר וואלה, 11 במרץ 2018
↑  קרני עם-עד, חדש באינטרנט: מאות אלפי תמונות מקיבוצים, באתר MYNET קיבוץ, ‏26 יולי 2015
↑  מירב ראו, %d7%99%d7%95-%d7%90%d7%a4%d7%a9%d7%a8-%d7%92%d7%9d-%d7%9c%d7%a8%d7%90%d7%95%d7%aa/ אומרים שהיה פה שמח, עכשיו אפשר גם לראות, באתר זמן קיבוץ, ‏13 פברואר 2024