stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרדס רימונים

.
פרדס רימונים הוא חיבור קבלי מקיף שחיבר הרב משה קורדובירו. בספר הפרדס ניסה הרב לפשר בין מחלוקות קדומות ששררו בקרב המקובלים ולפסוק הכרעה סופית לגבי הדעות השונות המובאות בספרי הקבלה שקדמו לו.
הרקע

בתקופה שלאחר גירוש ספרד יהודים רבים התיישבו בארץ ישראל. בצפת של המאה ה-16 התרחשה אחת ההתעוררויות הרוחניות הגדולות בתולדות עם ישראל. בימים אלו נכתבו חיבורים חשובים בכל תחומי המחשבה של היהדות.
בעקבות הגירוש היהודים שאלו שאלות תאולוגיות לסבלם ואת המענה חיפשו בחכמת הקבלה שמסבירה כיצד מנהיג אלוהים את עולמו. עקב כך חלה עליה בהתעניינותם של רבנים בחכמת הסוד ורבים ראו בחכמת הקבלה את עיקר לימוד התורה.
מחבר הספר, רבי משה קורדובירו (הרמ"ק), היה מגדולי המקובלים בכל הדורות. בכתבי הרמ"ק מוצאים בקיאות עצומה במכמני התורה וניכרת בהם השפעה גדולה של ספרות המחקר.
מקור השם

במקרא מופיע הביטוי "פרדס רימונים" בתיאורה של האהובה בשיר השירים (ד, יג) "שלחיך פרדס רימונים עם פרי מגדים". בשל מרכזיותיו של שיר השירים בעולמם של המקובלים, ובמיוחד בזה של ספר הזוהר בחר בו רמ"ק ככותרת לספרו. אולם תחילתו של הזיהוי בין ה"פרדס" ובין החוויות המיסטיות מתחיל כבר בתלמוד בסיפור על ארבעה חכמים ש"נכנסו לפרדס", במשמעות של חוויות הקשורות לתורת הנסתר (מסכת חגיגה פרק ב'). במסורת ישראל המאוחרת יותר נתפרש ה"פרדס" כראשי תיבות של המילים: פשט, רמז, דרש, סוד, שהן ארבע מתודות הלימוד של התורה. בהתאם לנוהג הרווח בספרות הרבנית בכלל ובספרות הסוד בפרט, נרמז שם המחבר בשם חיבורו בגימטריה: 'פרדס' (גימטריה 344) ו-'רמונים' (גימטריה 346), קרובים ל-'משה' (גימטריה 345).
מבנה הספר

הספר מחולק לל"ב (32) שערים כמניין ל"ב נתיבות חכמה בספר יצירה. כל שער פותח בקושיות שעולות מתוך דפי ספר הזהר וספרי קבלה של מקובלים שקדמו לרמ"ק. לאורך פרקי השער הרב מתרץ את הקושיות ומביא אסמכתאות לדבריו מכל ספרי ההגות הקדומה: הזהר, ספר יצירה, ספר הבהיר, ספרות ההיכלות והמרכבה ועוד.
ספר הפרדס הוא מפעל רב המקבץ בתוכו את כל השיטות של קודמיו כשהן ערוכות בו בצורה שיטתית והגיונית. כתיבת הרב מזכירה יותר את כתיבתם של ההוגים הרציונליסטים היהודיים בימי הביניים מאשר של בעלי הסוד והמסתורין וזאת כיוון שכתיבתו מחקרית-אנליטית. הרמב"ם השפיע רבות על הרמ"ק והדבר מתבטא בצורת ספר הפרדס ובתכנו.
התוכן

אף על פי ששנים רבות לפני הולדת הרמ"ק כבר נכתבה ספרות קבלית ענפה, שיש בה פירוט עשיר ומסועף לגבי כל תחום עיסוק של הקבלה, את ספרו 'פרדס רימונים' פתח הרב בנושא קבלי יסודי מאוד והוא מספר הספירות ותיאורן:
"ידוע ומפורסם כי בדבר מנין הספירות כל העוסקים בחכמה הזאת הנעלמת הסכימו פה אחד היותם עשר ואין בדבר זה מחלוקת כלל..."
הרמ"ק מתאר את מבנה הספירות, ממיינן לקבוצות - שכל אחת מהן בעלת מאפיינים שונים, מצביע על אזכורים שלהן בכתבים קדומים ומבהיר דברים שלדעתו יסודם בטעויותיהם של המקובלים שקדמו לו.
לאחר מכן עובר הרמ"ק לדון בסוגיית הספירות מהפן הפילוסופי:
"אחרי שנתאמתנו בעניין מספר הספירות, ראוי שנחקור אם הם מוכרחות מצד החקירה אם לאו..."
הרמ"ק מביא ראיות בעלות אופי סכולסטי ומחייב את מציאות הספירות על פי ההיקש השכלי. בנוסף לכך הרב דן בשאלה האם אדם הנאמן להלכה במעשיו אך שולל את מציאותן של הספירות ודוחה את היסודות שעליהן מבוססת תורת הקבלה ייחשב לכופר או לא.
לאחר שסיים הרמ"ק לדון בספירות עצמן הוא עובר לדון בסוגיה מורכבת בה נחלקו מקובלים גדולים: האם הספירות הן עצמות הבורא או שמא רק כלים בהם הוא משתמש ביחסו אל העולם הנברא:
"השער הזה (שער עצמות וכלים) שמו מוכיח עליו, והוא לבאר בעניין הספירות אם הם עצמות המאציל או הם כליו ככלים אל האומן. והיא מבוכה רבה נפלה בין המקובלים האחרונים..."
הדיון שנעשה בפרקים אלו חשוב מאוד למקובלים משום שנעשה שם ניסיון להראות שהמקובלים, חרף אמונתם בהתפרטות העולם העליון לחלקים רבים, עדיין אוחזים באמונה המונותאיסטית.
בפרקים הבאים דן הרמ"ק בשמות האלוהות ובצירופי אותיות. הוא מבאר פסוקים מהמקרא על פי המשמעות שיש לכל אות בפסוק וכן מביא פרקים שלמים העוסקים בתכנים מאגיים.
הספר נחתם בפרק הדן על הכוונות בתפילה ובקיום המצוות.
השפעת הספר

עד לימי הרמ"ק שררו מחלוקות רבות אפילו בדברים יסודיים מאוד בתורת הקבלה. היו שחילקו את צד ימין של העולם העליון לדין והיו שאמרו שזהו חסד, היו שסברו שהכתר עליון והאור אין-סוף זהים והיו שסברו שהכתר הוא העלול הראשון שנברא. חלק תפסו בתפיסה האומרת שכל התפרטות העולמות העליונים הם עצמות הבורא והיו כאלו שאמרו שלמעלה יש אחדות מוחלטת וכל החילוקים וההתפרטויות הן בתפיסת בני האדם.
מאז חיבר הרמ"ק את ספר הפרדס נתקבלו הכרעותיו כסופיות וכאמת בלתי מעורערת. כל המקובלים שבאים אחריו מחלקים את העולמות וכל הכלול בהם לפי שיטתו.
גם תורת האר"י, שבכמה דברים עקרוניים שונה מתורת הרמ"ק, מבוססת על הכרעותיו של הרמ"ק. האר"י אמר על רבי משה קורדובירו "משה אמת ותורתו אמת בעולם הבלימה". לפי משפט זה הבינו מקובלים ששתי השיטות – של הרמ"ק ושל האר"י – אינן סותרות זו את זו ושכל אחת מהן מדברת על שלב אחר בתהליך הבריאה: משנת הרמ"ק דנה על עולמות התוהו ומשנת האר"י על עולמות התיקון.
השפעתו ומרכזיותו של הספר ניכרת גם מהמתקפות כנגדו. במאה ה-17 פרסם בישוף קתולי, חואן קאראמואל אי לובקוביץ, חיבור התקפה "על האתאיזם של הרבנים", ואת עיקר טענותיו כנגד הקבלה היהודית הוא ביסס על ספרו זה של הרמ"ק, כדי להראות כיצד רוקנו המקובלים את העולם הנברא מכל זכר לבוראו והם עסוקים בפולחן הספירות.
קיצורי הספר

המחבר ראה שהספר כתוב באריכות גדול, ולכן קיצר את הספר וקרא אותו בשם אור נערב.
ורבי שמואל גאליקו ראה שקיצר אותו ביותר, ועשה עוד קיצור וקרא אותו בשם עסיס רמונים, ורבי מרדכי דאטו עשה הגהות עליו.
רבי שבתי שפטל בן עקיבא הלוי הורוביץ כותב בסוף הקדמתו ל"שפע טל" שהוא התחיל לעשות פירוש על "עסיס רמונים", וכנראה אבד.
פירושים על הספר

הרב מנוח הנדל עשה פירוש על הספר.
הרב יואל סירקיש עשה פירוש, "ביאורי הב"ח לספר פרדס רימונים של ר' משה קורדובירו", מכון מנחת ישראל, ירושלים תשנ"ט.
ראו גם

ערכי הכינויים
מיסטיקה יהודית
לקריאה נוספת

ברכה זק, בשערי הקבלה של רבי משה קורדובירו, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון
יוסף בן שלמה, תורת האלוהות של ר' משה קורדובירו, הוצאת מוסד ביאליק
כתב יד, פרדס רימונים (חלקי) וקטעים מספר הגירושין, תאריך לא ידוע, ניו-יורק, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית
הערות שוליים

↑  בהקדמת רמ"ע מפאנו לס' עסיס רמונים מנטובה שפ"ג: "הנה החכם הגדול בעל ספר פרדס רמונים האריך בו בהקדמת החכמה הנעלמה שעור עצום לפי רוחב שכלו, ואחר כך לקטן בקצור רב ... וקרא לו אור נערב ... וכשראה החסיד הר’ שמואל גאליקו תלמידו ז"ל כי לא רבים יחכמו בדרך ארוכה מארץ מדה ולא בדרך קצרה ביותר, עשה קצור זה ... בדרך בינונית הכי קרא שמו עסיס רמונים ובא רעהו ... החכם השלם הה"ר מרדכי דאטו ז"ל, אשר יצק מים גם הוא בעצמו על ידי המחבר והוסיף בו מספר הפרדס גם כן כפלים לתושיה אך לא החליף כונת חברו המקצר הראשון כי כתב התוספות שלו בגיליון עד שבאו סופרים בלתי בקיאי’ ... והעתיקו ההגהות בפנים ... ושבשו את הגרסה מהספר עצמו גם מהתוספת ... סוף דבר נדפס הספר הקצר ההוא ולא נזכר שם פועלו עם תוספת ההגהות ולא נודע מי אוספם ... ולפי שהיה בו בספר הזה ... תחלת תשמישי לפני חכמים בנוסח הראשון כתיבת יד ... נתתי אל לבי לתקנו ... ואעבור עליו עכשיו אחרי שנדפס ... ולא ארפנו עד שסקלתי המסילה ... בדרך נכונה ... ובקצור הגון".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007528927405171  GND: 7591443-8  LCCN: nr93048286  VIAF: 174510541   WorldCat (עם VIAF): 174510541 
תרשים של 'עשר הספירות', בצורתם בספר הפרדס
פרדסנות בישראל

פרדסנות בישראל היא ענף חקלאי של גידול פרדס הדרים שהיה בעל השפעה ניכרת על כלכלת ארץ ישראל החל במחצית השנייה של המאה ה-19, עבור בתקופת המנדט וכלה בעשוריה הראשונים של מדינת ישראל בהיותו ענף יצוא ראשון במעלה. פריסת הפרדסים הגיעה לשיאה בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, 420,000 דונם בערבה, בנגב המדברי, הנגב המערבי, שפלת החוף, השרון, עמק יזרעאל, הגליל, עמק הירדן והגולן.
הפרדסנות העברית, מראשיתה בשלהי התקופה העות'מאנית ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה, רובה ככולה, בבעלות המגזר הפרטי, על אדמות פרטיות שלא נגאלו בידי מוסדות הלאום, מבוססת הון פרטי ועבודה שכירה, שכוונתם מכסימום רווח במסגרת כלכלת שוק ולא מתפוקתם של משקי ההתיישבות ההסתדרותית של תנועת העבודה אליה הופנה עיקר המאמץ התקציבי של התנועה הציונית בין מלחמות העולם. היטיב להגדיר זאת משה סמילנסקי: "לא דגניה תגאל את הארץ כי אם פתח-תקוה קפיטליסטית".
בארץ ישראל > בימי המקרא

מרבית חוקרי תולדות ההדרים מסכימים כי לראשונה הכירו היהודים את האתרוג בארם נהריים בגלות בבל, וכי בשיבת ציון, באמצע המאה השישית לפני הספירה, הביאו את האתרוג לארץ והשתמשו בו לצורכי פולחן, בחג הסוכות, כמצווה בספר ויקרא.
בארץ ישראל > בימי הביניים

עדויות על גידול פרדסי הדר בארץ לייצור פרי למאכל, קיימות החל מהמאה ה-12 תקופת מסעי הצלב.
בארץ ישראל > בעת החדשה

העדות הראשונה לגידול התפוז בארץ ישראל בעת המודרנית היא מאמצע המאה ה-18. הזן "שמוטי" נתגלה אז בארץ ונחשב מיד למשובח ביותר בין זני התפוזים. זן זה הוא כנראה גלגול מקומי של זן אחר שהובא לארץ בימים קדומים. הזן ידוע בעולם כולו בשם "תפוזי Jaffa". מלבד ה"שמוטי" מגדלים בארץ גם זני תפוזים אחרים כגון הטבורי (הידוע גם בכינוי וושינגטון), וולנסיה, זאת על מנת להאריך את עונת הפרי, וגם פירות הדר נוספים כגון: אשכולית, אשכולית אדומה (סן רייז), מנדרינה, פומלה, פומלה אדום (צ'נדלר), פומלית (הכלאה בין פומלה ואשכולית הפופולרית מאוד ביפן), לימון, קלמנטינה ואתרוג. את החושחש אפשר למצוא גדל בר במעזבות.
בארץ ישראל > התחדשות היישוב העברי

בראשית היה פרדס מונטיפיורי, אחריו באו פרדסי מקווה ישראל, פרדס פלמן בסומיל, פרדס בחריה, פרדס מינקוב ברחובות, פרדסי פתח תקווה, חוות חפציבה ופרדס גולדברג.
בארץ ישראל > תקופת המנדט

דווקא בתקופת המנדט הבריטי, תקופה רבת־מחלוקות 
לאומיות בין היישוב לחברה הערבית ובניגוד לתפישות הדיכוטומיות של ניכור הדדי והפרדה להן הטיפו ההנהגות הלאומיות, היה ענף הפרדסנות המרכזי לחיי הכלכלה והחברה בארץ ישראל מודל יוצא דופן לשיתוף פעולה דו-לאומי בהובלתם של שלטונות המנדט שהקימו בראשית שנות ה-40 את "מועצת הפיקוח על פרי הדר" עם נציגות שווה של יהודים וערבים, ותפקידה היה לארגן ולפקח על ייצור ועיבוד של הענף כדי להבטיח את קיומו, ו"המועצה לשיווק פרי הדר של פלשתינה" – The Citrus Marketing Board of Palestine – שתפקידה היה "לתאם ולנהל את שיווק פרי ההדר ומוצריו המיוצרים בפלשתינה".
במדינת ישראל

לאחר הקמת המדינה הפכה הפרדסנות לאחד הענפים החקלאיים הראשיים במשק הישראלי, ופירות ההדר היו למרכיב חשוב ביותר ביצוא לאירופה ובכלכלה המתפתחת. "תפוזי Jaffa" נחשב למותג הישראלי הידוע ביותר ברחבי העולם.
בארץ מתאימות ביותר לגידול ההדרים הן קרקעות החמרה בשרון, אך פרדסי ישראל משתרעים מצפון הארץ ועד לדרומה. פירות הדר נוספים שמקורם אינו בישראל עברו אקלום לתנאי הארץ, והחלו לתת פריים.
אולם בעיית המים החלה מעיקה על הפרדסנים. ההדרים זקוקים להשקיה רבה בקיץ, ומים שסופקו בעבר בשפע מתעלות ניקוז של הביצות או משאיבה יזומה על ידי חברת מקורות למטרה זו, חסרים עתה. בשנות ה-2000 התברר כי לא ניתן עוד להמשיך ולהחזיק בענף בממדיו הנוכחיים, זאת בשל המחסור החמור במים, ולכן הצטמצמו שטחי הגידול. נכון לשנת 2006 בישראל כ-200,000 דונם הדרים, כאשר בשנים האחרונות חלה התאוששות בענף בעקבות מעבר לשימוש במי קולחין, ובאזורים רבים בארץ ניטעים מחדש הדרים. כ-8,000 דונם חדשים ניטעו במהלך שנת 2006, כאשר נטיעות נוספות מתוכננות להתבצע במהלך השנים הבאות. למרות כל האמור לעיל ישראל הייתה למדינה מתועשת, והמרכיב החקלאי בכלכלתה קטן משנה לשנה, ועמו ירדה גם תפארתה של הפרדסנות.
פירות ההדר ובמיוחד התפוזים מישראל ידועים באירופה בטעמם. תפוז הבר, שמקורו אולי בחושחש, מריר וחמצמץ ומתיקותו של התפוז הישראלי היא לא מעט בשל מלאכתם המרובה של חוקרים ומדענים במכון וולקני שבראשון לציון. כיום נרתמו העובדים במכון להציל את ענף הפרדסנות, ולשמר את ימיה של ישראל כארץ ההדרים. נראה כי המאמצים לייצר זנים העמידים לתנאים יובשניים הוכתרו בהצלחה, והפרדסנים שבים לנטוע עצים מן הזן העמיד ולמלא את הארץ בניחוח ההדרים.
במדינת ישראל > הווה

נכון ל-2022, גודלו של ענף הפרדס 170,000 דונם. ישנם 30 זנים מסחריים, מתוכם שלושה זני יצוא מרכזיים - מנדרינת אור, אשכולית אדומה ופומלית. כל שאר הזנים נחלקים בין שוק מקומי של פרי טרי - מנדרינות, לימונים ותפוזים, וזני תעשייה - תפוזים, אשכוליות אדומות ואשכוליות לבנות. סך כל שיווק התוצרת מתחלק בין שליש יצוא, שליש שוק מקומי ושליש תעשייה.
הטיפול בפרדס

בתחילת התפתחות עצי הפרדס גוזמים אותם הפרדסנים לשם עיצוב צורתם. בשלב מאוחר יותר נעשה גיזום נוסף לשם הרחקת ענפים יבשים ומיותרים העלולים לשרוט את הפרי ולפגום בו. בכל מספר שנים מוסיפים ומדללים את נוף העץ על מנת לרעננו, לחדשו וכתוצאה מכך לקבל פרי גדול ואיכותי יותר.
טיפולים נוספים בפרדס הם הדברת העשבייה בתקופת הקיץ באמצעות ריסוס במרסס מוט או מרסס רובים, כיסוח העשבייה, תיחוח האדמה וריסוק הגזם לאחר עבודת הגיזום (עיבודים אלו נעשים באמצעות טרקטור הרתום לכלים השונים על פי הצורך: מכסחת, מתחחת, מרסקת גזם מרססים שונים וכו'), זיבול אורגני ודישון כימי, הניתן בדרך כלל בצורת הגמעה דרך מערכת ההשקיה, מתן חומרי הזנה שונים הנקלטים דרך עלוות העץ, ומלחמה במחלות ובמזיקים, גם זאת באמצעות ריסוסים שונים.
ריסוסי העלווה והפרי בפרדס (הן ריסוסי ההזנה והן ריסוסי המזיקים) נעשים באמצעות מרסס מפוח נגרר הרתום לטרקטור. המועצה לפרי הדר מבצעת באופן תקופתי ריסוסים באמצעות מטוסי ריסוס בכל שטחי ההדרים בארץ, בעיקר להדברת זבוב הים התיכון. בישראל משתף ענף הפרדסנות פעולה ביחד עם ענף הכוורנות, משום שפרחי ההדרים הם מקור מזון חשוב ביותר עבור דבורת הדבש.
ראו גם

מטע
שרה איטה פלמן - "אם הפרדסנות העברית בא"י" או "חלוצת הפרדסנות העברית בארץ ישראל".
לקריאה נוספת

יצחק רוקח, פרדסים מספרים, מסדה, 1970
הערות שוליים

↑  מנשה דודזון, משק ההדרים היהודי בארץ ישראל במאה ה-20, אופקים בגאוגרפיה 64–65, עמ' 425–437, 2005
↑  איש-שלום, מיכאל,  מסעי נוצרים לארץ-ישראל, עם עובד ודביר, 1965
↑  מוסטפא כבהא, נחום קרלינסקי,
הפרדס הנעלם, זמנים, חורף 2015, עמ' 96
↑  דייויד סלע, השבוע לפני 70 שנה: "הציבור בישראל הפך לבכיין וקנטרן", באתר ישראל היום, 11 בנובמבר 2022
1928. אב הטיפוס הראשון של מסחטת ההדרים הארצישראלית הראשונה. המצאתו של יצחק זקסנברג.
פרייקור

פרייקור (גרמנית: Freikorps; "הגדודים החופשיים") היה שם כולל למספר מיליציות גרמניות, שפעלו באירופה מהמאה ה-18 ועד המאה ה-20.
במקור הייתה התופעה מזוהה עם גדודי התנדבות שפועלים מתוך אידאולוגיה לאומית, פטריוטית או לאומנית.
במאה ה-20 התופעה מזוהה בעיקר עם קבוצות מיליציה, לרוב בעלות צביון ימני קיצוני, אשר פעלו בגרמניה, בפולין ובמדינות הבלטיות לאחר מלחמת העולם הראשונה. יחידות המיליציה הללו הורכבו ברובן מיוצאי צבא גרמניה, הממורמרים על תבוסת גרמניה במערכה, ומתנגדים לסוציאליזם ולקומוניזם. הארגון היה פעיל בקרבות בין אנשי הימין ואנשי השמאל שהשתוללו ברחבי גרמניה, וכן במלחמה נגד הצבא האדום במדינות הבלטיות. בשיאו מנו הפרייקור כמיליון חיילים.
רקע היסטורי > לפני המאה ה-20

שורשיה של התופעה במאה ה-18, במלחמת שבע השנים.
על רקע תחילת הגשמתם של רעיונות לאומיים באירופה, לקראת סוף המלחמות הנפוליאוניות בתחילת המאה ה-19 כמה יחידות פרייקור גרמניות, שהתנדבו להילחם מתוך אידאולוגיה של לאומיות, פטריוטיות ולאומנות, גם לאחר שצבאותיהם הפסידו ונכנעו לצרפתים. יחידות אלו, שהבולטת שבהם היא הפרייקור של ליצו, הפכו בהמשך לחלק מהאתוס הלאומי הגרמני כהמחשה אידילית לאחדות האדם עם מדינתו, ואף השפיעו עמוקות על הזהות הלאומית הגרמנית. כך למשל, צבעי הדגל הגרמני נקבעו בהשראת הפרייקור של ליצו.
יחידות פרייקור שימשו כזרז לתהליך התגבשות הלאומיות בגרמניה גם בעשורים שלאחר מכן.
במלחמה הפרנקו-מקסיקנית בשנות ה-60 של המאה ה-19 לקחו חלק מתנדבי פרייקור מאוסטריה, בלגיה ומדינות נוספות, במטרה לסייע למקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו, שהיה בן ברית של צרפת.
רקע היסטורי > במאה ה-20

לאחר מלחמת העולם הראשונה צומצם גודלו של צבא גרמניה על פי הסכם ורסאי למאה אלף איש, לעומת אחד-עשר מיליון חיילים שהיו בו עם תום המלחמה. גרמניה נשטפה ביוצאי צבא מובטלים, ממורמרים, חסרי מנוח ומתוסכלים אשר מצד אחד היו שטופים בזכרונות על לוחמת החפירות במסגרת המלחמה, ועל רוח אחוות הלוחמים אותה חשו, ומצד שני קיבלו את "אגדת תקיעת הסכין בגב" לפיה האשמים בתבוסתה של גרמניה הם הקומוניסטים והיהודים.
עם סיומה של המלחמה החל גל רחב היקף של מהפכה אשר שטף את האומה הגרמנית. עוד בטרם הוכרז על רפובליקה, הכריז העיתונאי היהודי קורט אייזנר על "רפובליקה סוציאליסטית" בבוואריה, ולאחר רציחתו בידי איש ימין קיצוני, נתפס השלטון בידי פועלים אשר הכריזו על הרפובליקה הסובייטית הבווארית בנוסח המוכר שראו בברית המועצות אך שנה לפני כן. החיילים המשוחררים הצטרפו לשני צדי המתרס. חלקם תמכו בארגונים צבאיים שמאליים, וחלקם בארגוני הימין.
מצב הכאוס שרר גם בצפון ובמזרח גרמניה. על גבולותיה המזרחיים של גרמניה איימו כוחות פולניים, בעוד במדינות הבלטיות התקדם הצבא האדום, והיה חשש כי משם ימשיך ויהווה איום על אזורים בהם יש לגרמניה אינטרס. במערב שלט הצבא הצרפתי כצבא כיבוש בחבל הרוהר.
עד לחתימת חוזה ורסאי הפורמלי ב-28 ביוני 1919, אשר צמצם את גודלו, עבר הצבא הגרמני מהפכים שונים ושינויים שונים. ה"רייכסווהר", כפי שנקרא הצבא בתקופת רפובליקת ויימאר לא היה המשכו הישיר של הצבא הקיסרי הישן, אלא נוצר כתוצאה מהכרזה על "צבא זמני" שלאחריה באה הכרזה על "צבא המעבר" (בספטמבר 1919). היו אלה מסגרות ארגוניות חדשות וגמישות, והתחלופה של כוח אדם ויחידות הייתה גבוהה.
הקמת הפרייקור

הפרייקור היו פרי רוחו של קורט פון שלייכר, לימים קנצלר גרמניה. פון שלייכר התרשם לרעה מביצועיה של יחידת צבא סדיר שנשלחה לדכא מרידה שמאלנית קיצונית בברלין בסוף שנת 1918[דרוש מקור]. היחידה השליכה את נשקה ונמלטה משנתקלה באנשי השמאל, בהם נשים וילדים. אלו שנותרו עם נשקם בידם, הצטרפו אל המורדים. אירוע זה הוביל את שלייכר אל המחשבה כי צריכה להיות דרך אחרת להתמודד עם מרידות השמאל הקיצוני. שלייכר, שהיה אז קצין בדרגת רב-סרן בצבא הסדיר, שכנע את מפקדיו להקים יחידות מתנדבים שייקראו "פרייקור", על שם הליצו פרייקור. יחידות אלו יוקמו ממשוחררי צבא, ויהיו תחת פיקוד קצינים מהימנים. כך תימנע ממשלת גרמניה, שהייתה באותה עת מורכבת מסוציאליסטים בהנהגת פרידריך אברט, מהסטיגמה כי היא זו שהורתה על ירי כנגד מפגינים ומורדים, ופעולות אלו ישחררו את הצבא הסדיר לעסוק במטרתו האמיתית - המשך האימונים למלחמות הכיבוש העתידיות.
בה בעת הקים הגנרל גאורג פון מרקר, באמצע דצמבר 1918, יחידת מתנדבים מן הסוג שאותו חזה שלייכר. בדצמבר 1918 הציג שלייכר את יחידתו של מרקר לנשיא אברט, והציג בפניו תוכנית ליצור, לאמן ולחמש יחידות נוספות מסוג זה, וזאת למטרת דיכוי מרידות שמאל קיצוני, והגנה על הגבולות במזרח שהיו תחת איום של יחידות פולניות בלתי סדירות. עד מהרה נשלחה יחידתו של מרקר לרחבי גרמניה על מנת לדכא מרידות שמאל בערים השונות, ויחידות נוספות קמו לצדה. בקיץ 1919 היו בין מאתיים אלף לארבע מאות אלף איש מאוגדים במסגרת הפרייקור, וכשלוש מאות וחמישים אלף מאוגדים במסגרת הצבא הרשמי[דרוש מקור].
פעולות הפרייקור

הפרייקור היו כלי במלחמתה של רפובליקת ויימאר להגן על עצמה מפני מרידות השמאל. ביניהם דיכויה האלים של רפובליקת הפועלים במינכן, שבו נהרגו מאות מאנשי השמאל, ודיכוי מרידת הספרטקיסטים - ארגון מהפכני קומוניסטי בברלין, שבמהלכו נרצחו על ידי אנשי הפרייקור המנהיגים הקומוניסטים רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט ב-15 בינואר 1919.
לנוכח התקדמות הצבא האדום במדינות הבלטיות, נשלחו אנשי הפרייקור לעצור את הצבא האדום בפברואר 1919. במאי 1919 כבשו אנשי הפרייקור את ריגה. בשלב זה הפכה המעורבות הגרמנית במדינות הבלטיות לרגישה מבחינה מדינית[דרוש מקור], ונראה כי מבחינת המנצחות במלחמה - אנגליה וצרפת - היו אנשי הפרייקור במדינות אלו איום גדול מאשר הצבא האדום. הופעל לחץ על הנשיא אברט להחזיר אותם, והפרייקור עזבו את המדינות הבלטיות בחודש נובמבר 1919. בריגדת ארהארדט, אשר הייתה חלק מן הלוחמים במדינות הבלטיות, ידועה בכך שהייתה הראשונה שהשתמשה בסמל צלב הקרס, כאשר סימנה אותו על קסדותיה וכלי הרכב שלה. פעולות נוספות של הפרייקור כללו הגנה על פרוסיה המזרחית מפני הפולנים, ופעולות טרור וגרילה כנגד הצרפתים בחבל הרוהר.
פירוק הפרייקור והפוטש של קאפ

ההסכמה לצמצם את גודלו של הצבא למאה אלף איש כללה בתוכה במשתמע גם את פירוק הפרייקור. בתחילת 1920 הוצאו פקודות לפירוקן של יחידות הפרייקור. יחידתו של ארהארדט קיבלה פקודת פירוק בחודש מרץ 1920. אנשי היחידה לא קיבלו את הגזירה, ועלו על ברלין, על מנת להשליט בגרמניה משטר ימני קיצוני בראשות איש הימין וולפגנג קאפ, באירוע הידוע בכינוי "הפוטש של קאפ". בזמן הפוטש ממשלתו של אברט כבר הספיקה להימלט, והמורדים צעדו לתוך העיר ללא התנגדות. שביתה כללית שהכריזו פועלי גרמניה, והתנגדות כללית לצעד זה, לרבות מצד יחידות פרייקור אחרות שנקראו לסייע במאבק, הביאו לסיומה של ההפיכה.
רבים מאנשי בריגדת ארהארדט נמלטו מברלין למינכן, שהייתה באותו הזמן תחת שלטון דיקטטורה של הימין הקיצוני, ומשם מצאו את דרכם אל המפלגה הנאצית ואל ארגון האס אה. יש הסבורים כי בדרך זו אומץ צלב הקרס כסמלה של המפלגה הנאצית, על אף שאדולף היטלר בעל הנטיות ה"אמנותיות" הצהיר כי הוא שאימץ את הסמל כסמלה של התנועה[דרוש מקור].
קצם של הפרייקור

לאחר שנת 1920 פוזרו הפרייקור, אך לא היה זה סופם של הארגונים המעין-צבאיים בגרמניה של רפובליקת ויימאר. יוצאי הצבא המשיכו ליצור ארגונים לוחמים משמאל ומימין. בין הבולטים בארגונים היו "הרייכסווהר השחור" שלחם בחזית המזרח והגן מפני הפולנים עד שנת 1923 תוך שהוא משליט משטר אימים באזור פרוסיה המזרחית, ו"קסדת הפלדה" ("שטאהלהלם"), בראשותם של תיאודור דיסטרברג ופרנץ זלטה, שהיה מעין ארגון מתון יותר (דיסטרברג היה בשלב מסוים מועמדו של הימין השמרני לנשיאות גרמניה), שכלל אף לשכת עבודה לחבריו.
רבים מאנשי הפרייקור מצאו את מקומם במפלגה הנאצית ובארגון האס-אה, ורבים מהם עלו לגדולה במסגרת המפלגה הנאצית והגיעו למשרות רמות, ובהם ריינהרד היידריך, מרטין בורמן, היינריך הימלר, רודולף פרנץ הס וארנסט רהם, לימים מהגרועים בפושעי המלחמה בגרמניה הנאצית. עם זאת, מרבית חברי הפרייקור נותרו מחוץ למנגנון המפלגה הנאצית, ובשנת 1934 רבים מהם נכלאו או הוצאו להורג בליל הסכינים הארוכות, בהם גם הרמן ארהארדט וארנסט רהם. בנאומו של היטלר ברייכסטג ב-13 ביולי 1934 הוא רמז כי אנשי הפרייקור היו אחת מקבוצות "האויבים הפתולוגיים של המדינה". זמן קצר לאחר מכן מוזג הארגון עם האס-אה, ובשנת 1935 פוזר סופית.
הערות שוליים

↑  The Seven Years' War: Global Views (עמ' 227)
↑  War Volunteering in Modern Times
↑  New Nationalism (The)
↑  Freud's Mexico: Into the Wilds of Psychoanalysis
↑  ההיסטוריה של צלב הקרס
↑  נאום היטלר ברייכסטג ב-13 ביולי 1934 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4155319-6  HDS: 024629 
אנשי הפרייקור מפלוגת רוסבאך במהלך הפוטש של קאפ
לואנה רדצקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1963 (בת 61 בערך) ברלין, גרמניה המזרחית 
 מדינה:  גרמניה 
 
לואנה רדצקי (בגרמנית: Loana Radecki; נולדה ב-1963) היא דוגמנית גרמנייה.
ביוגרפיה

רדצקי נולדה בברלין, כמיס ברלין השתתפה במיס גרמניה וזכתה בתחרות. בתחרות מיס תבל 1983 עלתה לשלב חצי הגמר, באותה שנה גם ייצגה את מדינתה בתחרות מיס אינטרנשיונל.
בתחרות מיס אירופה 1984 הייתה מבין חמישיית הגמר.
ב-1984 הופיעה בסרט התיעודי "Thron und Taxi".
פסטיבל אבו גוש

הרכב כלי נשיפה בסגנון בלקני המלווה את זמרי א-קפלה ירושלים במופע הקסם הבולגרי הסרבי והצ'כי בפסטיבל מאי 2010, בגן שבכנסיית קריית יערים
אירית שטרק במופע חושניות ספרדית עם דה פאיה ואלמודובר בקריפטה שבמנזר הבנדיקטיני באבו גוש
פסטיבל אבו גוש הוא פסטיבל מוזיקה ווקאלית, המתקיים פעמיים בשנה, בסוכות ובשבועות, בכנסיית גבירתנו של ארון הברית ובשטחים שסביבה, בכפר אבו גוש שבהרי יהודה.
ראשיתו של הפסטיבל בשנת 1957. מספר חובבי מוזיקה ובראשם ד"ר פליכס זולמן, מרצה לרוקחות מבית הספר לרפואה בירושלים וזיגי שטדרמן, פסנתרן ומנצח, גילו את מעלותיה האקוסטיות של הכנסייה שבראש ההר. בשנים הראשונות התקיים הפסטיבל בארבע השבתות של חודש מאי, עם שני קונצרטים בכל שבת בצהריים. הקהל היה מגיע מצויד בסלי פיקניק, ובין הקונצרטים ותוך ישיבה על שמיכות אל מול הכנסייה, היה מצטרף לשירת המקהלה בכורלים ומדריגלים. בשנת 1970 כלל הפסטיבל עשרה קונצרטים, שבעה באבו גוש ושלושה נוספים בחיפה, בבית צבי ברמת גן ובקיבוץ דפנה.
הפסטיבל ענה בזמנו על הצורך בהשמעת מוזיקה כנסייתית, שהוחרמה אז באולמות אחרים בלחץ יהודים דתיים, ובמשך שנים היה זה המקום היחיד בישראל שאפשר היה להאזין בו ליצירות כמו פסיונים, מיסות וקנטטות.
כל מפעל הפסטיבל דאז נעשה בהתנדבות מלאה. הנגנים, הסולנים וזמרי המקהלות, הן מישראל והן מחוצה לה, עשו את המלאכה ללא תמורה ומתוך אהבת המוזיקה לשמה, וגם הכנסייה העמידה את המקום לרשות הפסטיבל ללא תשלום. הקהל שילם מחיר מוזל, לכיסוי ההוצאות בלבד. עבור אמנים שבאו לפסטיבל מחוץ לישראל התקבל אישור לפטור ממס נסיעות מפקיד בכיר במשרד האוצר, אוהד הפסטיבל, כדי לעקוף את הוועדה במשרד החינוך שהתנגד לפסטיבל.
בשנת 1968 הוכלל הפסטיבל בתוכנית חגיגות 20 השנים למדינת ישראל.
בשנת 1971, לאחר 14 שנים של קיום הפסטיבל בתנאים אלה, התחלפה הנהלת המסדר שהחזיק את הכנסייה והאחראים החדשים לא הביעו עניין להמשיך במפעל, שלא הביא להם תמורה כספית ולא מיסיונרית. שטדרמן ניסה להעביר את הפסטיבל לקיבוץ עין השופט, אך לא עמד בנטל ההוצאות. בקשה להשמיע פסיון של באך במסגרת הפסטיבל בהיכל התרבות נדחתה, בנימוק שליצירה תוכן אנטי-יהודי. פנייתו לבג"ץ נגד משרד החינוך בדרישה לתמיכה כספית נדחתה ברב דעות. הפסטיבל התקיים בשנת 1972 וכעבור זמן מה עזב שטדרמן את ישראל. הוא לימד מוזיקה בניו יורק, שם נפטר ב-21 ביולי 2011.
בשנת 1992 חודש הפסטיבל ביוזמת דליה מרוז שהביאה את חנה צור כמנהלת מוזיקלית וגרשון כהן כמפיק ומאז הוא מנוהל על ידי העמותה לקידום מוזיקה ותרבות באבו גוש והרי יהודה. כיום המנהל המוזיקלי של הפסטיבל הוא נגן הויולה דה גמבה ובונה הכלים עמית טיפנברון.
ראו גם

זמרי א-קפלה ירושלים
הערות שוליים

↑  תכנית פסטיבל אבו־גוש, מעריב, 15 במרץ 1970
↑  צבי לביא, הממשלה חייבת לגבש עמדה כלפי פסטיבל המוסיקה באבו גוש, מעריב, 15 במאי 1968
↑  יעקב העליון, מאבו גוש - לעין השופט, מעריב, 8 בדצמבר 1970
↑  יורם קניוק, בך לא בהיכל התרבות, דבר, 9 באפריל 1971
↑  יש טוענים: אמנות שאין לה קהל, דבר, 7 בינואר 1972
↑  מרים בר, תכנית עמוסה ולא שקולה, דבר, 22 במאי 1972
פסטיבל SoLow

| --- | --- |
 סוג:  מוזיקת אינדי
 מדינה:  ישראל
 מיקום:  חיפה
 מועדים
 תאריכי פעילות:  2017–הווה (כ־7 שנים)
 
פסטיבל SoLow (או סולואו חיפה) הנקרא גם פסטיבל אינדי בתחתית, הוא פסטיבל מוזיקה ואמנות עירוני המתקיים בחיפה.