stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יורגו יורדאן
פעילותו כפובליציסט ובזירת התרבות והפוליטית > בין מלחמות העולם

יורדאן הצעיר זכה להערכתו של מבקר הספרות גאראבט איברייליאנו שגייס אותו לחוג המגזין הספרותי החשוב שניהל,„Viaţa românească” ("ויאצה רומניאסקה" -החיים הרומניים) שהפיץ את תורת הפופורניזם. ההערכה הייתה הדדית, כשיורדאן ראה במנטור שלו, איברייליאנו, "את ההתגלמות המושלמת של האונשיות". במקביל לפעילותו בתחום הבלשנות, פעל יורגו יורדאן באותה תקופה כפובליציסט וכתב מאמרים רבים בעיתונים "אדוורול (האמת), לרבות במוסף התרבות שלו "אדוורול ליטראר שי ארטיסטיק" דימיניאצה (בהוקר), בעיתונים „Ecoul”,‏ „Însemnări ieşene”,‏ „Manifest”‏, „Jurnalul literar”, ‏„Revista Fundaţiilor Regale”, „(קונטמפוראנול) "Contemporanul ”, „Scânteia”, „Gazeta literară”, „Cronica” וכו'. בשנים 1930-1928 התמנה למנהל התיאטרון הלאומי ביאשי.
מבחינה פוליטית בשנים בין שתי מלחמות העולם הזדהה יורגו יורדאן בעיקר עם חוגי השמאל-מרכז. אחרי 1918 פעל יחד עם פאול בוז'ר, קונסטנטין יון פארחון, אוקטב בנצ'ילה ואחרים במפלגה הקיקיונית "המפלגה העובדת". יחד איתה הצטרף למפלגת האיכרים, אחרי 1926 לאגף השמאלי של המפלגה הלאומית של האיכרים PNŢ, תנועה פוליטית שנוצרה על ידי מיזוג מפלגת האיכרים עם המפלגה הלאומית הרומנית מטרנסילבניה.. ב-1930 עזב את המפלגה הלאומית של האיכרים והיה פעיל בחוגי "הוועד הלאומי האנטיפאשיסטי" בראשות פטרה קונסטנטינסקו-יאש, ויושב ראש הארגון "ידידי ברית המועצות" ביאשי, שהיו מקורבים למפלגה הקומוניסטית הבלתי חוקית. בשנת 1933 נמנה עם המייסדים בקונגרס שהתקיים בקישינאו של האיגוד המקצועי של המורים, על בסיס ארגון המורים שהיה קיים לפני כן. נודע כמתנגד חריף של התנועה הלגיונרית הפרו-נאצי ותמך ברקטור האוניברסיטה ביאשי, טריאן בראטו, שהתעמת איתם. משום כך כשהלגיונרים הרומנים עלו לשלטון בסתיו 1940 היה הראשון ברשימת הפרופסורים שביקשו לסלק.
פעילותו כפובליציסט ובזירת התרבות והפוליטית > שנת 1940

ב-20 באוקטובר 1940 ראש ארגון הסטודנטים של אוניברסיטת יאשי כתב בשם כלל הסטודנטים לשר החינוך הלגיונרי טראיאן ברייליאנו ודרשו הדחתו או לפחות השעייתו של יורדאן מתפקידיו באוניברסיטת יאשי. פרט להאשמות כ"קומוניסט-אנטיפאשיסט" הואשם ב"קשרים עם היהודים" (בין השאר, עם העמיתים הבלשנים אלכסנדרו גראור וז'אק ביק). נערכו חיפושים בביתו, נחקר שם על ידי הבולשת ונעצר למשך שבוע בבוקרשט בין השאר, באשמת קשר עם הבונים החופשיים. יורדאן שיגר תזכיר למרשל יון אנטונסקו שבו הצהיר שאינו בונה חופשי ושהתגייסותו השמאלית לא הייתה בעלת צביון קומוניסטי. בסופו של דבר הושהה ב-30 באוקטובר 1940 מתפקידו כפרופסור "עד להבהרת מצבו". ועדת חקירה בראשות מבקר הספרות פ.פ. פנאיטסקו הוקיעה אותו כבעל קשרים עם הקומוניסטים ועם היהודים, וכ"תוקפן כלפי בעלי הרגשות הלאומנים" ו"עוין למדינה הלגיונרית".
פעילותו כפובליציסט ובזירת התרבות והפוליטית > ימי הדיקטטורה הצבאית-פאשיסטית והדיקטטורה הקומוניסטית

כישלון מרד הלגיונרים בינואר 1940 הביא להחזרתו ב-1941 של יורגו יורדאן למעמדו האקדמי הקודם. בהמשך ימי המשטר של אנטונסקו שמר על פרופיל נמוך ונמנע מלהסתכסך עם המשטר. אחרי נפילת הדיקטטורה הצבאית-פאשיסטית וכיבוש רומניה על ידי הצבא הסובייטי, ב-1945 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית שפלג ממנה התאחד עם הקומוניסטים בשנת 1948 כדי ליצור את מפלגת הפועלים הרומנית, מפלגת שלטון יחידה. ב-1945-1944 נקרא שוב לנהל את התיאטרון הלאומי ביאשי.
בשנים 1944-1945 לצד ההיסטוריון אנדריי אוצטיה, הכלכלן גאורגה זאנה והמתמטיקאי אלכסנדרו מילר, ישב יורגו יורדאן בוועדות שנועדו "לטהר" את אוניברסיטת יאשי מאנשי הוראה ומחקר שתמכו באידאולוגיה הימנית הקיצונית של הלגיונרים ומשטר אנטונסקו. סולקו אז כ-30 אנשים מסגל המוסד האקדמי. יורדאן הוקיע מעל דפי העיתון את הפילוסוף בן עירו יון פטרוביץ', שר החינוך והדתות בימי משטר אנטונסקו, שבסופו של דבר סולק מתפיקדיו האקדמיים ונאסר בבתי הסוהר הקומוניסטים. כמו כן תמך בסילוקו מתפקידיו של ההיסטוריון הלאומי-ליברלי גאורגה ברטיאנו, שקיבל עיטור מידי היטלר.
בשנים 1945-1947 כמינוי שנתמך על ידי הקומוניסטים, מילא יורגו יורדאן את התפקיד של שגריר ממלכת רומניה בבודשפט. 
בשנות ה-1970-1980 בשלהי חייו הביע יורדאן בהזדמנויות שונות, כמו למשל בהתכתבות בפגישות עם הסטודנט איליה ראד ,התנגדותו למה שראה כסטיות חמורות מהדרך הסוציאליסטית בימי משטרו של צ'אושסקו, בעיקר העיוותים האידאולוגים הקשורים למדיניות הלאומנית, עידוד הפרוטוכרוניזם, הזנחת המורשת הרומית לטובת מורשת דאקית מזויפת, וכו', הפולחן הפטריוטי המוגזם.
אחד מספריו האחרונים "מילון של שמות משפחה רומנים" הדגיש את המקורות הסלאביים כולל ייחוסים בולגריים של שמות משפחה רבים הנפוצים בקרב הרומנים, למורת רוחם של השלטונות. משום עמדות כאלה, לא מצאו הרשויות מקום לחגוג את מלאת ה-90 של המלומד, פרט ליוזמה מקומית באוניברסיטת קלוז'.
פעילותו בתחום הבלשנות וההוראה

בהתחלת דרכו האקדמית לימד יורדאן קורסים על הספרות האיטלקית.
בשנת 1919 סיים את עבודת הדוקטורט שלו בפילולוגיה מודרנית, תחת הדרכתו של אלכסנדרו פיליפידה. עבודת הדוקטורט דנה ב"דיפתונגציה של e ו- o מוטעמים בעמדות ă, e". בהמשך השתלם באוניברסיטאות בבון (1922-1921), ברלין (1923), בפריז (1925) וכמו כן ברומא ופירנצה. היה תלמידם של מייר-ליבקה, גיליירון ואנטואן מייה.
בשנת 1926 התקבל כפרופסור ממלא מקום ובשנים 1946-1927 כיהן כפרופסור מן המניין לפילולוגיה רומאנית באוניברסיטת יאשי. בשנים 1939-1938 היה דיקאן של הפקולטה לספרות ביאשי. בשנת 1931 הקים את המכון לפילולגיה רומנית (בימינו ע"ש אלכסנדרו פויליפידה) ביאשי, אותו ניהל בשנים 1945-1931 ואת הביטאון שלו שהופיע בשנים 1935-1934. בשנת 1940-1939 לימד קורס לסטיליסטיקה (סגנון) רומנית, אותו פרסם בשנת 1944. 
, אחר כך בשנים 1962-1946 היה פרופסור לשפות רומאניות באוניברסיטת בוקרשט. בשנים 1950-1947 ושוב 1957-1956 כיהן כדקאן של הפקולטה לפילולוגיה, רקטור אוניברסיטת בוקרשט ב-1958-1957.
יורגו יורדאן כתב ספרים ומחקרים בתחום הבלשנות הרומנית והרומאנית, כשהוא חקר במיוחד את ההיבטים העכשוויים של השפה הרומנית ושל האונומסטיקה (השמות של אנשים). יחד עם אלכסנדרו גראור ויון קוטיאנו היה עורך אחראי על המהדורה החדשה של "מילון השפה הרומנית" ("Dicționarul limbii române'(DLR). הוציא לאור וערך את "הכרוניקה של ארץ מולדובה" מאת יון נקלוצ'ה ואת יצירותיו של הסופר יון קריאנגה. כיהן כעורך אחראי של כתבי העת המדעיים הרומניים "Revue roumaine de linguistique” ‏ (1963-1956) ו ”„Limba română” (השפה הרומנית) (1986-1964).
פרט לנקולצ'ה ויון קריאנגה הקדיש יורדאן מחקרים גם על סופרים אחרים כמו מיכאי אמינסקו, מיכאיל סדוביאנו, פרנצ'סקו פטרארקה, לופה דה וגה, יוהאן וולפגנג גיתה, מיגל דה אונאמונו ואחרים.
בשנת 1969 פרש לגמלאות מהאוניברסיטה.
יורגו יורדאן הלך לעולמו בגיל 97 בבוקרשט בשנת 1986 והובא לקבורה בבית הקברות בלו בבוקרשט.
פרסים ואותות כבוד

1934 -חבר בהתכתבות של האקדמיה הרומנית
1946 - חבר באקדמיה של הרפובליקה העממית הרומנית
1954 ו-1956 - הפרס הממלכתי של הרפובליקה העממית הרומנית
1966-1957 סגן יושב ראש האקדמיה של הרפובליקה העממית הרומנית
1958 -חבר בהתכתבות של האקדמיה הסקסונית למדעים בלייפציג
1962 - תואר "מדען מצטיין" של הרפובליקה העממית הרומנית
תואר "גיבור העמל הסוציאליסטי"
1964 - חבר האקדמיה הגרמנית למדעים של ברלין, 1966 - של האקדמיה האוסטרית למדעים, 1968 - של האקדמיה הבווארית למדעים במינכן.
יורדאן היה חבר מייסד של החברה הבינלאומית לבלשנות רומאנית (1925), חבר מייסד ויושב ראש החברה הרומנית לבלשנות רומאנית, חבר האיגוד הבינלאומי למחקרים היספאניים, חבר המכון המקסיקני לתרבות (1969) ושל המכון למחקרים קטלאניים בברצלונה (1975)
יורדאן היה דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטאות ברומא (1976), מונפלייה (1966), ברלין (1959) ,גנט (1968), יאשי (1967)
הנצחה

1994 - המכון לבלשנות בבוקרשט של האקדמיה הרומנית נקרא על שמו של יורגו יורדאן. אחרי מיזוגו בשנת 2002 עם המכון לפונטיקה ודיאלקטלוגיה על שם אלכסנדרו רוסטי, המכון נקרא על שם שני המדענים.
גימנסיה בעיר הולדתו, טקוץ', קיבל את שמו.
ספרים

Rumänische Toponomastik, Bonn & Leipzig, Kurt Schroeder Verlag, 1924.(טופונומסטיקה רומנית - שמות מקומות רומנים)
Istoria literaturii italiene, Iași, Universitatea din Iași, 1928.(היסטוריה של הספרות האיטלקית)
Introducere în studiul limbilor romanice. Evoluția și starea actuală a lingvisticii romanice, Iași, Institutul de Filologie Română, 1932.
(מבוא לחקר השפות הרומאניות. ההתפתחות והמצב כיום של הבלשנות הרומאנית") ,תורגמה לאנגלית
(An introduction to Romance Linguistics)
Gramatica limbii române, București, 1937 (ediția a II-a, 1946).(דקדוק השפה הרומנית)
Limba română actuală. O gramatică a „greșelilor” , Iași, Institutul de Arte Grafice „Alexandru A. Terek”, 1943 (ediția a II-a, 1947). (השפה הרומנית העכשווית. דקדוק של ה"שגיאות")
Stilistica limbii române, București, Institutul de Linguistică Română, 1944 (ediția a II-a, București, Editura Științifică, 1975). (הסטיליסטיקה של השפה הרומנית) מוקדשת לשארל באלי וללאו שפיצר
Lingvistica romanică. Evoluție. Curente. Metode, București, Editura Academiei, 1962 (ediția a II-a, 1970; (בלשנות רומאנית. התפתחות. זרמים. שיטות.) תורגמה לאנגלית, גרמנית, ספרדית, רוסית ואיטלקית.
Toponimia românească, București, Editura Academiei, 1963. (טופונימיה רומנית)
Istoria limbii literare spaniole, București, Editura Didactică și Pedagogică, 1963.
(ההיסטוריה של השפה הספרדית הספרותית)
Introducere în lingvistica romanică, București, Editura Didactică și Pedagogică, 1965 .(מבוא לבלשנות הרומאנית, יחד עם מריה מנוליו, תורגמה לספרדית)
Structura morfologică a limbii române contemporane, București, Editura Științifică, 1967 (în colaborare cu Valeria Guțu Romalo, Alexandru Niculescu).(המבנה המורפולוגי של השפה הרומנית בת זמננו, יחד עם ולריה גוצו רומאלו ואלכסנדרו ניקולסקו)
Scrieri alese, București, Editura Academiei, 1968. (כתבים מבחרים)
Alexandru I. Philippide, București, Editura Științifică, 1969. (ביוגרפיה של אלכסנדרו פיליפידה)
Crestomație romanică, vol. I-III, București, Editura Academiei, 1962-1974 (עורך-על).
(כרסטומאטיה רומאנית)
Memorii, vol. I-III, București, Editura Eminescu, 1976-1979. (זכרונות - 3 כרכים)
שלושת כרכי זיכרונותיו מצטיינים ביכולת יוצאת דופן לשמירת הפרטים, לשחזור החוויות והעולם שהכיר. העלה בהם באוב דמויות של אישים כמו טודור ארגזי, אלכסנדרו ד. קסנופול, ניקולאיה יורגה, גאראבט איברייליאנו, קונסטנטין סטרה, אלכסנדרו פיליפידה, אלכסנדרו א. פיליפידה, יון בארבו, טודור ויאנו, ג'ורג'ה קלינסקו, פ.פ. נגולסקו, מיכאיל סדוביאנו, קונסטנטין יון פארחון, לוקרציו פטרשקאנו ואחרים.
Limba română contemporană, București, Editura Didactică și Pedagogică, 1978 (în colaborare cu Vladimir Robu). (השפה הרומנית בת זמננו- יחד עם ולדימיר רובו)
Dicționar al numelor de familie românești, București, Editura Științifică și Enciclopedică, 1983. (מילון שמות המשפחה הרומנים)
Istoria limbii române (Pe-nțelesul tuturora), București, Editura Științifică și Enciclopedică, 1983. (תולדות השפה הרומנית -מסופרות בשפה פשוטה)
Manual de linguistica romanica, Madrid, Gredos, 1989 (în colaborare cu Maria Manoliu, Manuel Alvar). (ספר לימוד לבלשנות רומאנית - בספרדית, עם מריה מנוליו ומנואל אלוואר)
ספרים > עריכות בקורתיות

1955 - Ion Neculce, Letopiseţul Ţării Moldovei şi O samă de cuvinte - יון נקולצ'ה - "כרוניקת ארץ מולדובה" ו"שורת דברים" עם מבוא העורך, בוקרשט, מהדורה שנייה 1959.
1964 - Ion Creangă, Poveşti, amintiri, povestiri - יון קריאנגה - מעשיות, זיכרונות, סיפורים, כרכים 1-2, בוקרשט (יחד עם אליסבטה ברנקוש), מבוא של העורך, מהדורות נוספות - 1970, 1993 (מבוא מאת מירצ'ה וולקנסקו, מקדמה מאת זואה דומיטרסקו-בושולנגה), 2001 (בעריכת אאוג'ן סימיון)
לקריאה נוספת

Iordan Iorgu, Titluri şi lucrări. 1911-1973, Bucureşti, Editura Litera, 1974
Jana Balacciu, Rodica Chiriacescu, Dicţionar de lingvişti şi filologi români, Bucureşti, Editura Albatros, 1978.
Valeriu Mangu, De vorbă cu Iorgu Iordan, Bucureşti, Editura Minerva, 1982. (ולריו מאנגו - שיחות עם יורגו יורדאן)
Ovidiu Bozgan, Traiectorii universitare: de la stânga interbelică la comunism, în Lucian Boia (ed.), Miturile comunismului românesc, Bucureşti, Editura Nemira, 1998, p. 309-335
(אובידיו בוזגאן - "מסלולים אקדמיים:מן השמאל שבין מלחמות העולם אל הקומוניזם" בתוך ספרו של לוצ'יאן בויה - "המיתוסים של הקומוניזם הרומני")
Lucian Boia Capcanele istoriei (לוצ'יאן בויה - מלכודות ההיסטוריה)
2011 -,Ilie Rad Întâlnirile mele cu Iorgu Iordan-Scrisori si interviuri, Editura Tribuna Cluj-Napoca
(איליה ראד - פגישותיי עם יורגו יורדאן - מכתבים וראיונות)
הערות שוליים

↑  התלמידים המצטיינים במחזור - התיכון ק. נגרוצי ביאשי
1 2  O.Bozgan ב- L.Boia
↑  R.Voncu
↑  Ilie Rad, מצוטט על ידי Ovidiu Pecican
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272809805171  PLWABN: 9810553918905606  BNE: XX977125  BnF: cb124809170 (data)  GND: 11877557X  ISNI: 0000 0001 0935 6060  LCCN: n50037655  NKC: mzk2008453394  NLG: 98037  NTA: 070093946  SUDOC: 034010254  VcBA: 495/192410  VIAF: 111365657   WorldCat (עם VIAF): 111365657
ממלכת אסטוריאס

ערך זה עוסק בממלכה ההיסטורית. אם התכוונתם לקהילה האוטונומית, ראו .
ממלכת אסטוּריאס (Kingdom of Asturias, לטינית: Asturum Regnum) הייתה הישות הפוליטית הנוצרית הראשונה שקמה בחצי האי האיברי לאחר נפילת הממלכה הויזיגותית. ממלכת אסטוריאס קמה כתוצאה מהמרד שהנהיג פלאגיוס, ושבעקבות קרב קוֹבאדוֹנגָה הפך את אזור צפון-מערב חצי האי האיברי לממלכה נוצרית עצמאית. ממלכת אסטוריאס התקיימה עד ל-925, אז העביר המלך פרואלה השני את מרכז הממלכה לעיר לאון וייסד ממלכה חדשה בשם ממלכת לאון.
התקופה הפרה-רומית

לפי תאוריהם של סטראבון, דיו קסיוס, ושאר גאוגרפים יוונים ורומים, כמה שבטים ישבו באדמות אסטוריאס בתחילת הספירה הנוצרית, וביניהם הוודיניינסים שישבו באזור פיקוס דה אירופה; האורגנומסקים שישבו באזור החוף האסטורי המזרחי; הסלינים אשר ישבו בעמק נהר הסֶלה; הלוגונים שעיר בירתם הייתה בלוקוס אסטורום (Lucus Asturum) ושהטריטוריה שלהם השתרעה מנהר סלה עד לנהר נאלון; האסטורים (במובן הצר של המילה) שישבו באסטוריאס הפנימית, בין הערים דהיום פילוניה וקנגאס דה נרסאה; והפאסיקים אשר ישבו לאורך החוף המערבי של אסטוריאס בין שפך הנהר נאוויה והעיר דהיום חיחון.
גאוגרפים מהעת העתיקה מביאים תיאורים סותרים בנוגע לתיאור האתני הנ"ל. תלמי אמר כי אזור ישובם של האסטורים התפשט לאורך האזור המרכזי של אסטוריאס של היום, בין הנהרות נאוויה וסלה, וכי זה היה הגבול עם הקנטברים. גאוגרפים אחרים ממקמים את הגבול בין האסטורים לקנטברים יותר מזרחה: יוליוס הונוריוס קבע בספרו "קוסמוגרפיה" שמעיינות נהר האברו היו ממוקמים בארץ האסטורים (sub asturibus). עם זאת, הגבולות האתניים בהרים הקנטברים לא היו משמעותיים בזמן ההוא, כיוון שכל השבטים הללו נבלעו תחת הכיבוש הרומי והיוו למעשה יחידה מינהלית ותרבותית אחת.
מצב זה החל להשתנות בתקופת האימפריה הרומית המאוחרת ותחילת ימי הביניים, כאשר זהות אסטורית החלה להיווצר בהדרגה: המאבק שנמשך מאות בשנים נגד הרומאים, הויזיגותים, והונדלים יצר זהות אחת משותפת בין העמים ששכנו בהרים הקנטברים. במספר חפירות ארכאולוגיות באזור לה קאריסה, נתגלו מבני אבן מבוצרים בשם "קסטרו" הקודמים לתקופה הרומאית, אשר היוו קו הגנה שנועד להגן העמקים של מרכז אסטוריאס מפני הפולשים מאזור המֶסֶטָה דרך מעבר פאחארס: חוקרים מסיקים כי קיומם של ביצורים מעין אלה מראה על רמה גבוהה של ארגון ושיתוף פעולה בין השבטים האסטורים השונים במטרה להגן על עצמם מהפולשים הדרומיים. תוצאות בדיקת תיארוך פחמן הראו שהחומה הוקמה בסביבות השנים 675–725 לספירה, כאשר נערכו שני מסעות צבאיים נגד האסטורים: הראשון, בראשותו של המלך הויזיגותי ואמבה; והשני, של המושל המוסלמי מוסא אבן נוסייר בתקופת הכיבוש המוסלמי של חצי האי האיברי.
הזהות האסטורית שהחלה להיווצר בהדרגה הביאה ליצירתה של ממלכת אסטוריאס אחרי הכתרת פלאגיוס והניצחון על המוסלמים בקרב קובאדונגה. על פי ה"כרוניקה אלבלדנסה" (Chronica Albeldense) שבה מצוי תיאור של הקרב בקובאדונגה, ”Regnum Asturorum divina providencia exoritur” - "ההשגחה העליונה הביאה אלינו את מלך אסטוריאס".
התפתחות היסטורית > הכיבוש המוסלמי והמרד האסטורי

הממלכה נוסדה על ידי פלאגיוס (Pelagius), שייתכן שהיה אציל ויזיגותי, אשר חזר לארצו לאחר קרב גואדאלטה שם הוא נבחר כמנהיג האסטורים ולאחר מכן הוא ייסד את ממלכת אסטוריאס. עם זאת בהתחלה לא הייתה ממלכתו של פלאגיוס יותר מסיסמת קרב שבה השתמשו כוחות הגרילה הקיימים במלחמה נגד המוסלמים[דרוש מקור].
עם התקדמות הכיבוש המוסלמי בחצי האי האיברי, הערים הראשיות והמרכזים המנהליים נפלו לידם של הכוחות המוסלמים. השליטה באזורים המרכזיים והדרומיים, כמו עמק גואדלכביר והאברו כמעט ולא הציבו מכשול בפני הכובשים אשר הותירו על כנם  את המבנים המנהלתיים הוויזיגותים שהקימו עוד הרומאים בזמנם. עם זאת, באזור ההררי הצפוני של הארץ כמעט ולא היו קיימים מרכזים עירוניים ולכן ההכנעה של העמים הילידים באזור התבצעה עמק אחרי עמק. לא אחת נקטו כוחות מוסלמיים בשיטה של לקיחת בני ערובה כדי להבטיח את השקט באזורים החדשים שנכבשו.
אחרי ההתקפה הראשונה של טאריק, אשר ב-711 הגיע עד לטולדו, המשנה למלך מוסא בן נציר חצה בשנה שלאחר מכן את מצר גיברלטר והחל במבצע כיבוש רחב בחצי האי האיברי שכלל בין היתר את מרידה, טולדו, סרגוסה, ולרידה. בשלב האחרון של מבצע כיבוש זה הגיע בן נציר לצפון מערב חצי האי שם הוא השיג שליטה על אזור לוגו וחיחון. בחיחון הוא הציב חיל משמר ברברי קטן בפיקודו של מושל, מונוזה, שמשימתו הייתה לבסס את השליטה המוסלמית על אסטוריאס. כדי להבטיח את כניעות האזור, מספר אצילים (ויש הטוענים כי פלאגיוס היה ביניהם, אך לטענה זו אין מקור ידוע) נלקחו בשבי מאסטוריאס לקורדובה.
אך, כפי שנכתב בכרוניקה הרוטנזית (הכרוניקה של אלפונסוס השלישי שבה נכתב כי פלאגיוס נחשב ליורש של מלכי טולדי, במטרה לייצר לגיטימיות פוליטית) וכן גם בכרוניקה של אל מקארי (היסטוריון מרוקאי מהמאה ה-16 שמת בקהיר, ושייתכן כי הוא השתמש בכרוניקה הרוטנזית כדי לשכתב אותה שמונה מאות שנה לאחר מכן, ובכך להפוך את הכרוניקה שלו לחסרת תועלת כמסמך היסטורי), פלאגיוס נמלט מקורדובה בזמן שלטונו של אל-חור (717–718) וחזרתו לאסטוריאס עוררה את המרד נגד השלטונות המוסלמיים של חיחון. זהותו של פלאגיוס, עם זאת, נותרה שאלה בלתי פתורה, וזוהי רק אחת מהתאוריות באשר למוצאו.
התפתחות היסטורית > קרב קובאדונגה

מנהיג האסטורים, שהיסטוריונים לא בטוחים בזהותו עד היום, התגורר בברס (Bres, במחוז פילוניה) ומונוזה שלח את כוחותיו לשם תחת הנהגתו של גנרל אל-קאמה. לאחר שהגיע לאוזנו הידיעה על בוא המוסלמים, פלאגיוס ורעיו חצו בחופזה את נהר פילוניה וצעדו לכיוון הר אֵיאוּסֶוָה, שם הם מצאו מקלט באחת המערות, קובאדונגה, שם הציבו מארב לכוח המוסלמי, וחיסלו אותו בקרב. הקרב מתואר במקורות נוצריים בממדים אפיים, ואילו מקורות מוסלמיים מתייחסים אליו כאל תקרית פעוטה בלבד. ההשערה המקובלת היא שהלוחמים המוסלמים הותקפו מהצוקים ואז נסוגו חזרה לתוך העמקים לכיוון חיחון, שם חוסלו רובם.
הניצחון - שהיה קטן בממדיו, שכן רק מספר קטן של חיילים ברברים היו מעורבים בו - הביא לפלאגיוס יוקרה גדולה שהציתה בתורה אסטורית התקוממות רחבת ממדים. תחת הנהגתו של פלאגיוס, ההתקפות על הברברים התגברו. מונוזה הרגיש שהוא מבודד באזור עוין, החליט לנטוש את חיחון ועבר לרמה (המֶסֶטַה) דרך נתיב המֶסַה, אך הוא התגלה לבסוף ונהרג. כאשר פלאגיוס הצליח לגרש את המורים מהעמקים המזרחיים של אסטוריאס, הוא תקף את העיר לאון, שהייתה העיר המרכזית בצפון מערב חצי האי האיברי, ולאחר שהשיג שליטה על מעברי ההרים, הצליח לבודד את האזור מהתקפה מורית אפשרית. פלאגיוס המשיך לתקוף את הברברים שנשארו מצפון להרים האסטורים עד לנסיגתם.
בחפירות ארכאולוגיות שנעשו בשנים האחרונות בהר הומון ובלה קאריסה (ליד עמקי הווארנה ופאחרס) נמצאו ביצורים המתוארכים לסוף המאה השביעית ותחילת המאה השמינית. ביצורים אלו כללו מגדלי שמירה, וחפיר ברוחב של כמעט שני מטרים, אשר ייתכן בהם הבנייה וההגנה נעשו על ידי אלפי חיילים. דבר זה כמובן הצריך רמה גבוהה של ארגון ומנהיגות תקיפה, וייתכן שזו נעשתה על ידי פלאגיוס בעצמו. מסיבה זו המומחים מביאים בחשבון כי ייתכן ובניית הביצורים נעשתה במטרה למנוע מהמורים להיכנס לתוך אסטוריאס דרך מעברי ההרים במסה (Mesa) ובפאחרס (Pajares).
הקמת הממלכה

אחרי ניצחונו של פלאגיוס בקרב קובאדונגה, נוצרה ישות טריטוריאלית קטנה בהרי אסטוריאס שנהפכה לבסיס עליו הוקמה ממלכת אסטוריאס, אלא שהיא לא הייתה שווה במעמדה לממלכה הוויזיגותית. פלאגיוס לא נטל לעצמו את התואר "מלך (Rex), אלא "נסיך" (Princeps = נסיך בלטינית), שהיה מקובל יותר בין העמים הילידיים של צפון ספרד. התואר "מלך" (Rex) לא התבסס עד לתקופת אלפונסו השני.
למעשה, ממלכת אסטוריאס החלה כמנהיגות על העמים ששכנו לאורך החוף הקנטברי ואשר התנגדו לשלטון הרומאים כמו שהתנגדו מאוחר יותר לשלטון הוויזיגותים ואשר לא היו מוכנים להיכנע לתכתיבים של הח'ליפות האומיית. מהגרים מהדרום שברחו מאל-אנדלוס הביאו להשפעה גותית על הממלכה האסטורית.
במהלך העשורים הראשונים, השליטה האסטורית על אזורי הממלכה השונים עדיין הייתה רופפת ולכן היה צריך לחזק אותה ללא הרף באמצעות בריתות זוגיות עם משפחות חזקות אחרות מצפון חצי האי האיברי. כך, פלאגיוס השיא את ביתו, ארמסינדה, לאלפונסו, בנו של פטר מקנטבריה, האציל המוביל בדוכסות הוויזיגותית קנטבריה שהייתה עצמאית. את בנו פאבילה השיא לפרויליובה.
לאחר מותו של פלאיו בשנת 737, בנו פבילה (או "פאפילה") נבחר למלך, אולם תקופת שלטונו הייתה קצרה (שנתיים בלבד) עד שהוא מת בתאונת צייד. התוצאה המיידית הייתה שהשלטון על אסטוריאה עבר לידי גיסו, שליט התחום העצמאי השכן, באמצעות ברית נישואין לאחותו של פבילה. הקשרים הנשיים וזכויות הירושה עדיין כובדו, ובמקרים מאוחרים יותר יעברו מהנשים גם לבעליהן.
פלאיו ייסד באסטוריה שושלת ששרדה עשרות שנים והרחיבה בהדרגה את גבולות הממלכה, עד שכללה את כל צפון מערב איבריה.
הקמת הממלכה > המשך הכיבושים

אלפונסו הראשון עלה לכס המלוכה לאחר פאבילה תודות לנישואיו עם בתו של פלאגיוס, ארמסינדה. הכרוניקה האלבלדנזית מתארת כיצד הגיע אלפונסו לממלכת אסטוריאס לאחר קרב קובאדונגה כדי להינשא לארמסינדה. מותו של פאבילה אפשר לאלפונסו לרשת את הכס, וכן גם אפשר את העלייה לשלטון אחת המשפחות הוויזיגותיות החזקות ביותר: בית קנטבריה. עם זאת, אלפונסוס ראה בעצמו שליט אסטורי ולא איחד את הממלכה עם ההמלכה הוויזיגותית.
תחילה עבר אלפונסו לחצר המלכות בקאנגס דה אוניס, והחל בהתפשטות הטריטוריאלית של הממלכה הנוצרית הקטנה ממושבו בפיקוס דה אירופה, בהתקדמו מערבה לגליסיה ודרומה בהתקפות חוזרות ונשנות בעמק הדורו. תוך כדי כך, הוא כבש ערים וכפרים והעביר את יושביהם צפונה לאזורים בטוחים יותר. דבר זה הוביל להתרוקנות הרמה מתושביה, אשר יצרה את המדבר של עמק הדוארו וכך, לשיטתו של  קלאודיו סאנצ'ס-אלבורנוס, שימשה כמגן בפני התקפות מוריות אפשריות. תאוריה זו מוטלת בספק כיום, לפחות לגבי גודלה. ישנם שני טיעונים המשמשים כדי להפריך אותה: ראשית, הטופונימיה הקטנה נשמרה בהרבה מחוזות; שנית, ישנם הבדלים ביולוגיים (כמו ב-DNA לדוגמה) ותרבותיים בין תושבי האזור הקנטברי לתושבי הרמה המרכזית. מה שנכון הוא שבמחצית הראשונה של המאה השמינית היה תהליך של גידול באוכלוסייה הכפרית שהביא לדלדול ונטישה של חיי העיר, וכן ארגון האוכלוסייה על בסיס קהילות קטנות של רועים. להתהליך זה היו מספר גורמים: נפילתה המוחלטת של מערכת הייצור המבוססת על עבדות ושמוצאה מימי האימפריה הרומית המאוחרת, התרבות המגפות באזור, ונטישת הגדודים הברברים את אל-אנדלוס בעקבות המרד הברברי בשנים 740–741. כל הסיבות האלו הובאו ליצירת אזור שהיה מאוכלס בדלילות ושבידד את ממלכת אסטוריאס מהתקפות מוריות והביא להתחזקותה ההדרגתית.
המערכות של המלכים אלפונסו הראשון ופרואלה בעמק הדוארו קרוב לוודאי לא היו שונות מהפשיטות של האסטורים בתקופה הפרה-רומאית. ההתפשטות הראשונית של ממלכת אסטוריאס הייתה בעיקר בתוך הטריטוריה הקנטברית (מגליסיה לארץ הבסקים) ורק בתקופתם של אורדוניו הראשון ואלפונסו השלישי, החלה ממלכת אסטוריאס לנקוט בצעדים משמעותיים כדי להתפשט לכיוון השטחים שנמצאים מדרום להרי קנטבריה.
פְרוּאֶלָה הראשון, בנו של אלפונסו הראשון, חיזק את אחיזתו בשטחים שכבש אביו וכן הרחיב אותם בעצמו; אך הוא נרצח על ידי בני אצולה אשר היו מקושרים לבית קנטבריה.