stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כרוויה תרבותית
גידול

פינלנד אחראית לכ-28% מייצור הקימל בעולם. גידול קימל מתאים במיוחד לאקלים הפיני ולקווי הרוחב של פינלנד, המבטיחים שעות רבות של אור שמש בקיץ. התוצאה היא פירות המכילים רמות גבוהות יותר של שמן אתרי מאלה המיוצרים באזורי גידול עיקריים אחרים כמו קנדה, הולנד, מצרים ומרכז אירופה[דרוש מקור].
היסטוריה

במספר לשונות נפרדות קיימת המילה כרוויה או מילים דומות כשם לצמח תבלין, ביניהן יוונית עתיקה, סנסקריט וערבית (בפרסית ובלטינית, לעומת זאת, התבלין קרוי בשמות שונים). כתוצאה מכך מקור הצמח שנוי במחלוקת.
על פי פליניוס הזקן, מקור השם הוא באזור קאריה שבאסיה הקטנה.
הצמח נזכר כבר בתלמוד הבבלי כצמח ירק תרבותי, כמקור לתיבול מיני מאכלים וכצמח מרפא לטיפול במחלות לב:
איסתומכא דליבא, מאי אסותא? מייתא כמונא, כרוייא וניניא ואגדנא וציתרי ואבדתא.
תרגום: קצה הצלעות שליד הלב (שלפעמים מתכופף פנימה), מהי התרופה? ייקח כמון, כרוויה ונענע ולענה וציתרה ואזוב.
קלאודיוס גלנוס מציין כי מים שבהם מושרים זרעי הכרוויה מסייעים בחיטוי פצעים, מניעת מחלות מידבקות וחיזוק הלב.
רוזה לוקסמבורג

| --- | --- |

רוזה לוקסמבורג
 לידה:  5 במרץ 1871 זמושץ', פולין הקונגרסאית 
 פטירה:  15 בינואר 1919 (בגיל 47) ברלין, רפובליקת ויימאר 
 שם לידה:  Rozalia Luxenburg 
 מדינה:  גרמניה, האימפריה הרוסית 
 השכלה:  אוניברסיטת ציריך 
 מפלגה:  המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, הליגה הספרטקיסטית, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה, המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, Social Democracy of the Kingdom of Poland and Lithuania 
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 בן או בת זוג:  גוסטב ליבק (1889–1903)  יוליאן מרשלווסקי (1893–ערך בלתי־ידוע)   ליאו יוגיכס 
 חתימה:   
 
רוזה לוקסמבורג, בגיל 12 (1883)
רוזה לוקסמבורג, בגיל 24 (1895)
רוזה (גם רוזליה) לוקסמבורג (בפולנית: Róża (רוּז'ה) Luksemburg; בגרמנית: Rosa Luxemburg; ‏5 במרץ 1871 – 15 בינואר 1919) הייתה מהפכנית יהודייה פולנייה-גרמנייה, ותאורטיקנית מרקסיסטית פמיניסטית. נרצחה בידי אנשי מיליציית פרייקור לאחר כישלון מרד הספרטקיסטים, מרד קומוניסטי בהנהגתה.
קורות חיים > ילדות ונעורים

רוזה לוקסמבורג נולדה בשם רוזליה לוקסנבורג (Rozalia Luxenburg) בעיירה זמושץ' בפולין, אז חלק מהאימפריה הרוסית, למשפחה יהודית משכילה וחילונית מן המעמד הבינוני. אמה, לינה לבית לוונשטיין, הייתה דתייה שהרבתה לקרוא ספרי דת. אביה, אליאש (לימים אדוארד), היה סוחר עצים. היא הייתה הצעירה מבין חמשת הילדים במשפחה. בבית הוריה דיברו גרמנית ופולנית ורוזה הצעירה למדה גם רוסית.
המשפחה עברה לוורשה, וכשלוקסמבורג הייתה בת 5 פיתחה מחלה בירכיה, אשר ריתקה אותה למיטה במשך שנה וגרמה לה לצליעה קשה כל ימי חייה. בשנים 1880–1887 למדה בגימנסיה בוורשה והצטיינה בלימודיה. היא למדה ארבע שפות על בוריין, פיתחה בגיל צעיר חיבה לשפה המדוברת והכתובה ונעשתה לפעילה פוליטית בתנועות שמאל פולניות. בשלב זה כבר החלה להיות מעורבת בתנועות מהפכניות. כעבור שנתיים נאלצה להימלט לשווייץ על מנת להימנע ממאסר. בשווייץ השתלמה באוניברסיטת ציריך במדעי הטבע, במשפטים ובכלכלה ובשנת 1897 קיבלה תואר דוקטור במדע המדינה בנושא "ההתפתחות התעשייתית של פולין". הייתה אחת הנשים הראשונות שקיבלו תואר דוקטור בכלכלה.
בציריך פגשה את המהפכן לאו יוגיכס (Leo Jogiches), והתפתחה ביניהם מערכת יחסים אישית ואינטלקטואלית, שהייתה בעלת השפעה על חייה. השניים התנגדו ללאומנות של המפלגה הסוציאליסטית הפולנית (PPS), וייסדו ביחד בשנת 1893 את העיתון "מטרת הפועלים". לוקסמבורג הביעה בעיתון את דעתה לגבי המהפכה בפולין וטענה שהיא אפשרית רק אם תתחולל מהפכה כזו גם בארצות השכנות – גרמניה, אוסטריה ורוסיה, וכי המאבק בקפיטליזם חשוב יותר מן המאבק הפולני לעצמאות לאומית. בניגוד ללנין, שללה לוקסמבורג את הזכות להגדרה עצמית של הלאומים.
בשנת 1897 עברה רוזה לוקסמבורג לגרמניה ונישאה לסוציאליסט הגרמני גוסטב ליבק, על מנת להשיג אזרחות גרמנית, ולפעול במסגרת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. נישואים אלו היו לשם מטרה זו בלבד, והשניים לא קיימו חיי משפחה בפועל.
בשנים 1907–1914 שימשה כמרצה בבית הספר של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בברלין.
אישיותה

לוקסמבורג הייתה בעלת רגישות גדולה לסבל של כל יצור, חיה כאדם. היא ניחנה ביכולת לשאוב השראה אהבה וכוחות מסביבתה. ללוקסמבורג היו רגישות, קשב ליפה ודקות אבחנה, חיבור עמוק לטבע והבנה עמוקה לתחושות היצור החי. מצד אחד הייתה לוחמת צדק ואשת ברזל ומאידך הייתה בה השלמה וקבלת הסבל, ושמחה ושלווה פנימית שאינן תלויות בנסיבות. לוקסמבורג קיבלה את החיים כמו שהם יחד עם הזוועות שבהם ויחד עם זה נאבקה בעוולות ובחוסר צדק. הייתה קיימת דיאלקטיקה בין רגישותה לבין הדחף למאבק והזנה הדדית ביניהם. רגישותה נתנה לה את הכוחות לצאת למאבקים ובמהלכם היא נעשתה מודעת ורגישה יותר לעוולות. לוקסמבורג הייתה מודעת גם לנזקי הסביבה מבפגיעת האדם בטבע, טרם הייתה מודעות לנושא. היא התנגדה לכל שליטה של רוב במיעוט ולמאבקים בדרכים אלימות.
הנצחתה > בגרמניה

בגרמניה המזרחית נחשבה לוקסמבורג לגיבורה לאומית, ועל שמה נקראה כיכר בברלין. לאחר איחוד גרמניה החליטה עיריית ברלין שלא לשנות את שם הכיכר.
לוקסמבורג הונצחה בבול שהונפק בגרמניה המזרחית, והועלה כרעיון בישראל. עם מותה זכתה, לצד ליבקנכט שנרצח עימה, להערכת זכרם מפי לנין וטרוצקי, על תרומתם למעמד הפועלים, והזכירו את רדיפתם מצד סטלין.
הנצחתה > בישראל

ב-18 באפריל 1999 הנפיק דואר ישראל סדרה שנייה של 6 בולי דואר על נושא "תרומת היהודים לתרבות העולם בעת החדשה"; בסדרה זו הוקדש בול לזכרה של רוזה לוקסמבורג שעליו מופיע דיוקנה. האמנית רות בקמן מלכא עיצבה את הבול.
כתביה בעברית

כתבים נבחרים בשלושה כרכים, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1943
מכתבים מבית-הסוהר, (תרגום מגרמנית: לאה גולדברג, 1942), תל אביב: ספרית פועלים, מהדורה מחודשת 2009.
שאלות עתים בוערות, מבחר כתבים, תרגום מגרמנית: הראל קין, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015.
משבר הסוציאל-דמוקרטיה – עלון "יוניוס" 1916, (תרגום מגרמנית: אלעד לפידות), רסלינג, 2017.
על מקורו של האחד במאי (1894), (תרגום: אבי גולדברג), 2022.
לקריאה נוספת

פאול פראהליך, רוזה לוקסמבורג, תל אביב: ספרית פועלים, מגרמנית ישראל רוזנצווייג, 1942.
יעקב טלמון, רוזה לוקסמבורג הספונטניות המהפכנית, מולד, ח, תש"ם.
אנגליקה טים (עורכת), בעקבות רוזה לוקסמבורג: מורשתה של רוזה לוקסמבורג והשמאל הגרמני והישראלי, תל אביב: קרן רוזה לוקסמבורג – הנציגות בישראל, 2009.
רוברט ס' ויסטריך, השורשים היהודיים של רוזה לוקסמבורג, כיוונים, 1, תשל"ט, עמ' 71–85
יאיר הראל, 70 יהודים ששינו את העולם, לרגל 70 שנה למדינת ישראל, מטר, 2018, עמ' 111–114.
קייט אוונס, רוזה האדומה – ביוגרפיה גרפית של רוזה לוקסמבורג, מאנגלית ניב סבריאנו, הוצאת פרדס, 2019
ליאור טל שדה, ענווה ונכנעת: הומניזם עמוק בכתיבתן של לאה גולדברג ורוזה האדומה, בתוך "מה למעלה מה למטה", הוצאת כרמל 2022.
הערות שוליים

↑  Glossary of People: L, www.marxists.org (באנגלית)
↑  רוברט סולומון ויסטריך, השורשים היהודיים של רוזה לוקסמבורג., כיוונים, 1979
↑   יצחק לאור, מורשתה של "רוזה האדומה", באתר הארץ, 8 במאי 2015
↑  "על רוזה לוקסמבורג ומורשתה 1871–1919 – Rosa Luxemburg Stiftung Israel". Rosa Luxemburg Stiftung Israel. נבדק ב-2018-01-18.
↑  על החתום. רוזה לוקסמבורג
1 2  רוזה לוקסמבורג, שאלות עתים בוערות : מבחר כתבים, רעננה: הקיבוץ המאוחד, 2014
↑  בית אבי חי | מכתבים מבית הסוהר: רוזה לוקסמבורג, באתר www.bac.org.il
↑  התאחדות בולאי ישראל, קטלוג בולי ישראל
↑   יצחק לאור, מורשתה של "רוזה האדומה", באתר הארץ, 8 במאי 2015
↑  אריאל אוקסהורן, בשבחי המאבק האבוד, באתר ישראל היום, 20 באוקטובר 2017
↑   תום שפירא, "רוזה האדומה": ביוגרפיה גרפית שעוטפת את המהפכנית במעטה של קדושה, באתר הארץ, 9 ביולי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264711305171  PLWABN: 9810574372405606  BIBSYS: 90166466  BNC: 000047636  BNE: XX1009368  BnF: cb12275704r (data)  CANTIC: a10986480  CiNii: DA00119783  GND: 118575503  HDS: 028444  ICCU: BVEV000156  ISNI: 0000 0000 8382 0354  KulturNav: 028c6578-1aa9-429b-ab5c-46911c4c0bb5  LCCN: n80033941  LNB: 000024570  NDL: 00448251  NKC: jn20000701099  NLA: 35570057  NLG: 120445  NLK: KAC199617224  NSK: 000029354  NTA: 184835453  RERO: 02-A000107703  RSL: 000085394  SELIBR: 72921  SNAC: w67n0z3g  SUDOC: 03156688X  Trove: 999499  VIAF: 51749376   WorldCat (עם VIAF): 51749376 
מצבותיהם של קרל ליבקנכט ורוזה לוקסמבורג בבית הקברות המרכזי פרידריכספלדה
יוזו

| יוזו |
| --- | --- |

מיון מדעי
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: סבוננאים
משפחה:: פיגמיים
סוג:: הדרים
מין:: יוזו
שם מדעי
 Citrus ×junos ‏טנקה, 1924

יוּזוּ (בקאטאקאנה: ユズ, קאנג'י: 柚子, בתרגום חופשי: פרי הדר, שם מדעי: Citrus junos) הוא פרי הדר שמשמש במטבח היפני והקוריאני. במטבח הקוריאני נקרא יוּגָ'ה (בהנגול: 유자).
ליוזו טעם חמצמץ וארומה חזקה המזכירה אשכולית, תפוז ומנדרינה.
תיאור

הפרי דומה חיצונית לאשכולית קטנה וקליפתו מכוסה גבשושיות. צבעו משתנה מירוק לצהוב ולכתום בהבשלתו.
לפירות היוזו ארומה חזקה. קוטרם נע בדרך כלל בין 5.5 סנטימטרים ל־7.5 סנטימטרים אך הם עשויים להגיע לקוטר של עשרה סנטימטרים ויותר.
היוזו צומח על שיח קוצני בעל עלווה ירוקה וצפופה. הוא דומה בריחו החזק לעץ הקפיר-ליים. הוא דומה לפרי יפני אחר המכונה סודאצ'י, שמקורו בהכלאה בין מנדרינה ויוזו, אך הסודאצ'י אינו מבשיל לצבע כתום בניגוד ליוזו.
פירות היוזו
עץ יוזו בן כ-4 שנים
יוזו (משמאל) בהשוואה למנדרינה (מימין)
אטימולוגיה

מקור המילה "יוּזוּ" בשפה היפנית ו"יוּג'ה" בשפה הקוריאנית הוא המילה המנדרינית יוֹזוּ (סינית: 柚子, פין-יין: yòuzi), שמשמעותה היא פומלה. פרי היוזו נקרא במנדרינית שיאנג'נג (סינית: 香橙, פין-יין: xiāngchéng).
זנים

ביפן, יש זן נוי של יוזו שנקראת בשם "יוזו האנה" (柚花). זן זה מצטיין בפרחיו ומגודל לרוב למטרות נוי. ישנו גם זן מתוק של יוזו, הנקרא יוקו ונפוץ רק ביפן. זן זה היה בסכנת הכחדה במהלך שנות השבעים והשמונים. לאחרונה נעשים מאמצים גדולים להחיות את הזן הזה בדרום יפן. עוד זן של יוזו, עם עור גבשושי, נקרא יוזו סישי (קאנג'י: 獅子柚子), ושמשמעותו "יוזו אריה".
דנגיוג'ה, פרי הדר קוריאני מהאי ג'גו שבדרום קוריאה, נחשב לעיתים קרובות סוג של יוזו בגלל צורתו וטעמו הדומה ליוזו, אבל גנטית הוא סוג של פומלה.
שימוש > שימוש קולינרי > יפן

היוזו לא נאכל בפני עצמו במטבח היפני, הוא משמש כמרכיב לרטבים, משקאות אלכוהוליים, ממתקים, ריבות, תיבול חטיפים וקישוט צלחות. ביפן עושים שימוש במיציו, קליפתו, ומיצוי של שמניו.
היוזו הוא מרכיב מרכזי ברוטב פּוֹנזוּ, רוטב הדרים יפני העשוי ממספר הדרים, מירין, חומץ אורז ופתיתי בוֹניטוֹ (קצוּבוּשּׁי) העשויים דג מיובש. הוא גם משמש ליצור הרוטב יוזו קושו, העשוי מגרידת יוזו צהובה/ירוקה, פלפל חריף ירוק או אדום, ומלח. היוזו משמש גם לייצור ליקרים, קוקטיילים ויינות שונים, בין השאר יוזו-סאוור, ליקר יוזו המכונה יוזוקומאצ'י, ועוד. קליפות ופרוסות יוזו משמשות כקישוט למנות במטבח היפני.
יוזו משמש להכנת מתיקות שונות, ביניהן ריבות ועוגות. תמציות יוזו משמשי גם לייצור חטיפים, למשל דוריטוס בטעם יוזו.
שימוש > שימוש קולינרי > קוריאה

השימוש הנפוץ ביותר ביוזו במטבח הקוריאני הוא בהכנת "מרמלדת יוג'ה" מסוכר מזוקק ופרוסות יוג'ה דקות. ממנו ניתן להכין "יוג'ה-צ'ה" (תה יוג'ה) על ידי ערבוב מים חמים עם מרמלדת יוג'ה, וכן Yuja-hwachae (פונץ' יוג'ה).
תה יוזו (מימין) וריבת יוזו (משמאל)
סלט יוזו ודאודאוק
לחם יוזו ביאוסו
שימוש > שימוש קולינרי > בעולם המערבי

בשנים האחרונות ניתן להשיג יוזו גם במערב, וניתן לראות אותו מופיע במתכונים מערביים כמו גם במסעדות ובשווקים.
שימוש > שימושים אחרים

בגלל ריחו המיוחד, מפיקים בושם מקליפת היוזו. בחג הטוג'י היפני, שמציין את יום היפוך החורף (ב-21 בדצמבר), נהוג לרחוץ באמבט מי יוזו המופקים מחליטת פירות שלמים במי אמבט חמים. לעיתים חוצים את הפרי, דבר המאפשר למיץ היוזו להתערבב במי האמבטיה.
בקוריאה קיים כלי נשיפה מסורתי המכונה הוֹג'וֹק (הנגול: 호적) המיוצר מסורתית מעצי פרי, לעיתים מעץ יוזו.
הערות שוליים

↑  Kurokawa, Yoko (7 בינואר 2009). "The Yuko, a Native Japanese Citrus". The Tokyo Foundation. אורכב מ-המקור ב-2009-05-23. נבדק ב-2019-06-27. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Phro, Preston (22 בספטמבר 2015). "New citrus-yuzu-salt-flavored Jagariko potato sticks are delicious, cheap, and ultra-limited". Sora News 24. ארכיון מ-19 בפברואר 2019. נבדק ב-19 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Loss, Laura (11 בינואר 2017). "13 Ways You Can Enjoy Yuzu, Japan's Favourite Citrus Fruit". DigJapan!. ארכיון מ-19 בפברואר 2019. נבדק ב-19 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Emi, Doi (21 בדצמבר 2017). "Soaking and Seasoning: The Aromatic Pleasures of "Yuzu"". נבדק ב-22 בדצמבר 2017. Yuzuyu dates from the Edo period (1603–1868) and may have been partially inspired by a form of Japanese wordplay called goroawase—the characters for “winter solstice” (冬至) and “hot-spring cure” (湯治) can both be read as tōji. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Yuzuyu". Nihon Kokugo Daijiten (ביפנית). Tokyo: Shogakukan. 2012. אורכב מ-המקור ב-25 באוגוסט 2007. נבדק ב-2012-02-28. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
↑  "Yuzu". Nihon Daihyakka Zensho (Nipponika) (ביפנית). Tokyo: Shogakukan. 2012. אורכב מ-המקור ב-25 באוגוסט 2007. נבדק ב-2012-05-22. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
↑  "Yuzuyu". Dijitaru daijisen (ביפנית). Tokyo: Shogakukan. 2012. אורכב מ-המקור ב-25 באוגוסט 2007. נבדק ב-2012-05-22. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
| עשבי תיבול ותבלינים קולינריים |
| --- | --- | --- |
| עשבי תיבול | ריחן מצוי (בזיליקום) • עלי דפנה • תמכה (צ'רוויל) • שום העירית (צ'ייבס) • כוסברה • עלי קארי • שמיר • אזוביון (לבנדר) • עשב לימון (למון גראס) • לואיזה לימונית • לאושטיאן • אזוב תרבותי (מָיוֹרָם) • נענע • אורגנו • פטרוזיליה • רוזמרין • מרווה (סייג') • צתרה (סייבורי) • חומעה (סורל) • לענה (טרגון) • קורנית (תימין) |  |
| תבלינים | פלפל אנגלי • אניס • פלפל שחור • פלפל ברזילאי • כרוויה (קימל) • הל (אנ') • פלפל חריף (פלפל קאיין • צ'יפוטלה • פלפל אדום כתוש(אנ') • חלפניו • טבסקו) • קינמון • ציפורן • כמון (קצח תרבותי) • שבת ריחני (שמיר) • שומר • גרגרנית יוונית • גלנגל • שום • זנגביל • חזרת הגינה • לימון פרסי • שוש קירח (ליקוריץ) • מסטיקא • מחלב • קצח תרבותי • מוסקט • אבקת בצל(אנ') • פפריקה • פלפל פרואני • זרעי רימון • זרעי פרג • זעפרן • שומשום • פלפל סצ'ואן • כוכב אניס • אוג (סומאק) • תמרהינדי • טונקה • כורכום • ואסאבי • יוזו • גרידת פרי הדר |  |
| תערובות | בהרט • ברבר • בוקה גרני • צ'אט מסאלה • אבקת קארי • דקה • תערובת חמשת התבלינים • גאראם מסאלה • אבקת שום(אנ') • מלח שום(אנ') • אריסה • חוויאג' • ארב דה פרובאנס •  חמלי סונלי • פלפל לימון • Mixed Spice • פאמפקין ספייס • ראס אל חנות • שארנה סול • טאביל • טנדורי מסאלה(אנ') • זעתר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 01154496 
בקבוק של חומץ יוזו.
שפיטות

שְׁפִיטוּת היא שאלת האפשרות להביא למשפט סוגיה השנויה במחלוקת. ישנה מחלוקת לגבי שאלת גבולותיו של מתחם השפיטות ומהן הסוגיות שעליהן יש לדון בבית המשפט.
שאלת השפיטות בישראל

שופט בית המשפט העליון חיים כהן תיאר את היחס לסוגיה זו בשנותיה הראשונות של המדינה:
גישתם ודעותיהם של השופטים חלוקות לא פעם אם עניין פלוני שפיט הוא אם לאו, ניתן לומר שכל ספק בדבר יפעל לטובת בעל הדין המבקש את סעדו בבית המשפט. אבל לא היה ספק בלב השופטים כי מדיניות הממשלה בענייני חוץ, למשל, אינה שפיטה בבית משפט, כי אם נתונה כולה לשיקול דעתה של הממשלה; או כי ציונים שקיבלו תלמידים ממוריהם אינם עניין שפיט - ולא פקודה צבאית הניתנת כדין בידי מפקד מוסמך.
שאלת השפיטות בישראל > מאיר שמגר ואהרון ברק

הרחבת גבולותיו של מתחם השפיטות בישראל החלה בתקופת כהונתו של מאיר שמגר כנשיא בית המשפט העליון, ונמשכה ביתר שאת בתקופת כהונתו של אהרן ברק בתפקיד זה. לדוגמה: בתקופת ברק עסק בג"ץ בעתירות בענייני ביטחון ומדיניות, כגון תוואי גדר ההפרדה, תוכנית ההתנתקות ופרטיה, ולא דחה עתירות אלה מנימוקי סף. לבית המשפט העליון בראשותו של אהרן ברק מיוחסת הגישה של "הכל שפיט", כלומר אין נושא שבית המשפט נמנע מלהכריע בו. ביטוי מובהק לגישה זו בא בדבריו:
נקודת המוצא העיונית לבחינתה של השפיטות (או אי השפיטות) הנורמאטיבית היא התפיסה, כי המשפט הוא מערכת של איסורים והיתרים. כל פעולה היא מותרת או אסורה בעולם המשפט. אין פעולה, שהמשפט לא חל עליה. כל פעולה נתפסת בעולם המשפט. [...] אף במקום שבו קיימת "לאקונה" במשפט, קובע המשפט דרכים למילויה של הלאקונה. על-פי גישה זו לא ייתכן כלל מצב, שבו אין נורמה משפטית החלה על פעולה. [...] היותו של העניין "פוליטי מובהק" אינו יכול להסיר מאותו עניין את היותו גם "עניין משפטי". כל דבר הוא "עניין משפטי", במובן זה שהמשפט קובע לגביו עמדה, אם מותר הוא או אסור.
עם זאת, בהמשכו של אותו פסק דין, סייג ברק את דבריו והבחין בין שפיטות נורמטיבית (שאותה תיאר בדבריו לעיל) לבין שפיטות מוסדית, וציין:
סכסוך הוא שפיט מוסדית, אם ראוי לו לסכסוך שיוכרע על-פי המשפט בבית המשפט. סכסוך אינו שפיט מוסדית, אם ראוי לו לסכסוך שלא יוכרע על-פי אמות מידה משפטיות בבית המשפט. השפיטות המוסדית עוסקת איפוא בשאלה, אם המשפט ובית המשפט הם המסגרות הראויות להכרעה בסכסוך. השאלה אינה אם ניתן להכריע בסכסוך על-פי המשפט ובבית המשפט;  התשובה על שאלה זו היא בחיוב. השאלה היא אם רצוי להכריע בסכסוך – שהוא שפיט נורמאטיבית – על-פי אמות מידה משפטיות בבית המשפט.
ברק אף הציג בפסקי דינו דוגמאות לסוגיות שאינן שפיטות, כמו הנהגתם של הנישואין האזרחיים בין בני-זוג חסרי עדה דתית או סטטוס של משפחה חד־מינית.
הנשיא בדימוס מאיר שמגר שלל את מתחם השפיטות הרחב שהונהג על ידי יורשו, אהרן ברק. שמגר אמר שזו עמדת רוב שופטי העליון.
כהדגשת השופט ברק, ההשקפה הגורסת שאפשר להכריע בכל עניין לפי אמות מידה משפטיות שלהם אין משמעה בהכרח שהדבר ראוי ושכך ייעשה,
לא כל בעיה שיש לה פתרון במשפט, צריכה למצוא את פתרונה בשיפוט. תמיד טענתי שבכל משפט, אך מעולם לא טענתי שבכל שיפוט. לא הכל שפיט. לא הכל ראוי להכרעה שיפוטית
כך הייתה נטייה לאי התערבות בג"ץ בנושאי חוץ וביטחון מובהקים ומדיניותה הציבורית של הרשות כמו בנושאי מדיניותה הכללית של ישראל ביהודה ושומרון, הסכמים מדיניים וכדומה. בעתירה שביקשה לאסור קיום ביקורים רשמיים במוזיאון לתולדות השואה, יד ושם, של בכירים זרים המעורבים בביצוע פשעי מלחמה והפרות חמורות של זכויות אדם ברחבי העולם, כתב השופט אלכס שטיין בנימוקו לדחיית העתירה: "לא מצאתי בה שום טענה שניתן לשייכה, ולו בדוחק, לעולם המשפט, ומאחר שהסמכות להורות לממשלה כיצד לנהל את מדיניות החוץ של מדינת ישראל לא מצויה בידינו."
שאלת השפיטות בישראל > פולמוס השפיטות בישראל

בשנת 2007, בעקבות מינוי של דניאל פרידמן לשר המשפטים, עלתה סוגיית השפיטות לדיון ציבורי נרחב. המבקשים לצמצם את מתחם השפיטות, מניחים כהנחת יסוד כי שאלת השפיטות אינו מעניינם של השופטים בלבד, ועל הרשות המחוקקת לקבוע את גבולות השפיטות ככל שניתן. הם מעלים גם נימוקים מעשיים:
התערבותו של בית המשפט בכל נושא משתקת את הפעילות של הרשות המבצעת. משרתי ציבור, ובכלל זה שרים ופקידים ממשלתיים, יהססו לקבל החלטות מחשש שיועמדו למבחן משפטי.
הרחבת גבולות השפיטות מעמיסה על בג"ץ עומס יתר עקב הריצה המהירה של בעלי עניין שונים בכל נושא אפשרי, ובקשת סעד משפטי בכל החלטה של הרשות המבצעת.
המתנגדים לצמצום גבולות השפיטות טוענים כי:
צמצום השפיטות יביא למתן כוח רב מדי לגורמים פוליטיים, לפקידות בכירה ולפרקליטות ללא מנגנון מאזן ביקורתי.
צמצום גבולות אלה יביא לפגיעה בזכויות האדם, ובעיקר זכויות המיעוטים.
שאלת השפיטות בישראל > שפיטותן של פעולות מבצעיות של צה"ל

שאלת שפיטותן של פעולות מבצעיות של צה"ל נדונה בהרחבה בעתירה לבג"ץ שעניינה מדיניות הסיכולים הממוקדים.
פרקליטות המדינה טענה כי ”פעולות הלחימה הצה"ליות המבוצעות במסגרת אירועי הלחימה המתרחשים באזור, הנושאות אופי מבצעי מובהק, אינן שפיטות – ולמצער אינן שפיטות מוסדית” (בג"ץ הסיכולים הממוקדים, פסקה 47 לפסק דינו של הנשיא (בדימוס) ברק). הפרקליטות ציינה כי ”היותו של נושא 'בלתי שפיט' אין פירושו כי לא מופעלים בתחום זה אמצעי פיקוח ובקרה מצד הרשות המבצעת עצמה. ... רשויות הצבא הונחו על ידי היועץ המשפטי לממשלה והפרקליט הצבאי הראשי לפעול בתחום זה, כבאחרים, אך ורק על פי הוראות המשפט הבינלאומי, המתייחסות לדיני לחימה, והוראה זו מקויימת על ידן” (שם).
השופט בדימוס אהרן ברק שלל גישה זו, והביא ארבעה נימוקים לכך, ובהם:
”בפסיקתו של בית המשפט העליון מתבלט קו ברור, לפיו אין תחולה לדוקטרינה של חוסר שפיטות מוסדית במקום שהכרה בה עשויה למנוע בחינה של פגיעה בזכויות האדם.” קו זה החל כבר בפסיקתם של השופטים אלפרד ויתקון ומשה לנדוי.
”הדינים הנוגעים לפעילות מונעת של צבא הגורמת למותם של מחבלים ושל אזרחים תמימים שבקרבתם, דורשת בחינה בדיעבד של התנהגות הצבא [...] בחינה זו צריכה להיות – כך קובע המשפט הבינלאומי המנהגי – בעלת אופי אובייקטיבי. כדי להגביר את אופיה זה, ולהבטיח את מירב האובייקטיביות הנדרשת, מן הראוי לחשוף בדיקה זו לביקורת שיפוטית. ביקורת שיפוטית זו אינה תחליף לביקורת השוטפת של גורמי הצבא, המפעילים ביקורת זו מראש [...] כמו כן, ביקורת שיפוטית זו אינה תחליף לביקורת אובייקטיבית בדיעבד, לאחר אירוע שבו נפגעו, לפי הטענה, אזרחים תמימים שלא נטלו חלק ישיר במעשי האיבה. משנערכה (בדיעבד) ביקורת, ראוי הוא לאפשר, במקרים מתאימים, ביקורת שיפוטית על החלטותיה של ועדת הבדיקה האובייקטיבית. הדבר יבטיח את פעולתן התקינה” (בג"ץ הסיכולים הממוקדים, פסקה 54 לפסק דינו של הנשיא (בדימוס) ברק)
סוגיית השפיטות בספרות ובתיאטרון

במחזמר המצליח של ג'ורג' ואיירה גרשווין, "בשבילך אני שר", שהוצג לראשונה בברודוויי בשנת 1931, מוצגת סוגיית השפיטות באופן נלעג, כאשר בסצנת הסיום מתכנס בית המשפט העליון של ארצות הברית כדי להכריע בשאלה מה יהיה מינו של התינוק העומד להיוולד לנשיא ארצות הברית.
ראו גם

ביקורת שיפוטית
אקטיביזם שיפוטי
פסק דין ירוס-חקק נגד היועץ המשפטי לממשלה
לקריאה נוספת

אהרן ברק, שופט בחברה דמוקרטית, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, כתר הוצאה לאור, נבו הוצאה לאור, 2004, הפרק "שפיטות", עמ' 275–283.
יצחק זמיר, בית המשפט העליון, הוצאת שוקן, 2022, הפרק "כלל השפיטות", עמ' 115–123.
הערות שוליים

↑  חיים כהן, המשפט, ירושלים: מוסד ביאליק, 1991, עמ' 396. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
↑  בג"ץ 7710/05 הרב ישי בר חן ואחר נ' ראש־ממשלת ישראל, אריאל שרון ואחרים, ניתן ב־23 באוגוסט 2005. פ"ד כרך נ"ט, חלק שני, עמ' 927–945
1 2  בג"ץ 910/86 רס"ן (מיל.) יהודה רסלר, עו"ד ואחרים נגד שר הביטחון, ניתן ב-12 ביוני 1988. פ"ד כרך מ"ב, חלק שני, עמ' 441–526
↑  בג"ץ 4058/95 יוסף בן מנשה נ' שר הדתות, ניתן ב־7 באוגוסט 1997. פ"ד כרך נ"א, חלק שלישי, עמ' 876–880
↑  ע"א 10280/01 ד"ר טל ירוס־חקק ואחר נ' היועץ המשפטי לממשלה, ניתן ב-10 בינואר 2005. פ"ד כרך נ"ט, חלק חמישי, עמ' 64–144
↑  משה גורלי, השימוש בביטוי מהפכה חוקתית הוא שגיאה; לא הכל שפיט, באתר הארץ, 12 במרץ 2003
1 2  בג״ץ במרקם החברה הישראלית - לאחר חמישים שנה, עמ' 251 - 255
↑  בג"ץ 6120/19 ורוניקה כהן ואחרים נ' יד ושם – רשות הזיכרון לשואה ולגבורה ואחרים, ניתן ב־17 ביולי 2020
↑  שר המשפטים: צמצום בשפיטות יקל בעומס, באתר ynet, 15 בנובמבר 2007
↑  יובל יועז, משפטנים לפרידמן: צמצום השפיטות מסוכן לדמוקרטיה, באתר הארץ, 25 בנובמבר 2007
1 2 3 4  בג"ץ 769/02 הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל ואחר נ' ממשלת ישראל ואחרים, ניתן ב־14 בדצמבר 2006. פ"ד כרך ס"ב, חלק ראשון, עמ' 507–600
↑  בג"ץ 606/78 סלימאן תופיק אויב ואחרים נ' שר הביטחון ואחרים, ניתן ב-15 במרץ 1979. פ"ד כרך ל"ג, חלק שני, עמ' 113–133
↑  בג"ץ 390/79 עזת מחמד מוסטפא דויקאת ואחרים נ' ממשלת ישראל ואחרים, ניתן ב-22 באוקטובר 1979. פ"ד כרך ל"ד, חלק ראשון, עמ' 1–29
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
מלחמת מכמש

מלחמת מכמש, על פי המקרא, הייתה מלחמה שנערכה בין צבא ממלכת ישראל בראשותו של שאול המלך, לבין צבא פלשתים, והיא מתוארת בספר שמואל א', פרקים י"ג–י"ד. על פי המתואר, צבא ישראל, שבשורותיו היו מאות רגלים חמושים בחימוש מאולתר בלבד, ניצח את צבא פלשתים שמנה אלפי פרשים ורכב, מלבד הרגלים. הניצחון נזקף לזכותו של יהונתן בן שאול, שיצר אפקט בהלה בקרב הפלשתים.
מלחמה זו, היא המלחמה הראשונה המתוארת בתנ"ך, בה נלחם צבא קבע עברי בפיקודו של מלך כנגד צבא זר.
רקע וסדר הכוחות

לאחר מינוי שאול למלך על ישראל הוקם לראשונה בישראל צבא קבע, שחולק לשתי חטיבות - האחת מנתה 2000 לוחמים ומפקדה היה המלך שאול, והחטיבה השנייה - בפיקודו של יונתן בן שאול - מנתה 1000 לוחמים. מטרת הצבא הייתה להאבק בכיבוש הפלישתי של הארץ, שהטיל עול ומס כבד על אזור שפלת ההר.
הפעולה המלחמתית שפתחה את המלחמה הייתה התנקשות של יונתן בנציב פלשתים שהוצב בגבע בנימין, עיר בשטח שבטו של שאול. ההתגרות נחשבה להכרזת מלחמה, וצבאות גויסו משני הצדדים, אולם כאשר ראו הישראלים את סדר הכוחות הפלישתי - שכלל, על פי המתואר, 30,000 רכב, 6,000 פרשים, ו"עם כחול אשר על שפת הים לרב" - נסוגו הישראלים ובהם גם רבים מאנשי צבא הקבע. עוד מתואר, כי באותה תקופה לא היו לישראלים כלל חרבות או חניתות מקצועיות, בשל מעין סנקציה על החימוש שהטילו הפלשתים על ישראל, ועל כן כלי הנשק היחידים (מלבד שתי חרבות שהיו בידי המלך שאול ובנו יונתן) היו כלי עבודה חקלאית, כמו את או מחרשה, שהוסבו לשימוש צבאי.
הישראלים, אם כן, נסוגו מההר מזרחה, בזמן שהפלשתים עלו אל ההר ונאספו במכמש.
תקופת ההמתנה

בזמן שהכוחות הפלשתים נאספו לקרב, נעצר שאול בגלגל - יישוב הממוקם הרחק מזרחה, סמוך לנהר הירדן - ושם המתין לבואו של הנביא שמואל, שהבטיח להגיע אחרי שבעה ימי המתנה על מנת להקריב קרבנות לאל ולתת הוראות למלך הטרי. בזמן ההמתנה המשיכה העריקה מן המחנה, עד שביום השביעי שאול חדל מלהמתין הקריב הקרבנות, כשבכוונתו לצאת מיד לאחר מכן לקרב.
שמואל, שהגיע מיד לאחר הקרבת הקרבנות, תקף את שאול, ביקר את כך שלא קיים את ציוויו, והכריז על עונשו - העברת המלוכה ממנו אל אדם אחר. עם זאת, המקרא נמנע מלהבהיר האם האל אישר שמדובר בחטא גם לשיטתו, ולא הכל מסכימים כי הדבר עלה כחטא גם בעיני האל.
לאחר מכן פקד שאול על מי שנותר בפיקודו, כ-600 לוחמים בלבד, לעלות אחריו לגבע, מול מכמש. פלשתים, מולו, פיצלו את כוחותיהם לשלושה ראשים, שמטרתם הייתה להשחית את הארץ ולפגוע בכפרים ובתושבים.