קליר יניב
התפתחותה האמנותית > ציורים ממבט הציפור

ובכל זאת יש הבדל בין המבט מלמעלה של נופי שנות החמישים לבין אלה שצוירו בשנות השישים, ועוד יותר מאז שנות השבעים והלאה. בנופי רמת גן יש עדיין נקודת התייחסות - זווית הראייה של האמנית עדיין אינה בניצב לנוף אלא קצת יותר נמוכה, יוצרת פרספקטיבה ובכך מסגירה את המקום בו עמדה הציירת. לעומת זאת בשנות השישים זווית הראייה שלה מתחילה לנסוק כלפי מעלה והנוף נראה ממש כמפה אווירית, ללא פרספקטיבה. אך למרות שמבט מלמעלה צריך היה ליצור ציור שטוח וחסר עומק הקרוב אל מצע הציור, יש בציורים עומק הנוצר מתוך הצבעוניות והתנועה. מעל לצורות התבניתיות של "הצילום האווירי" (שמייצגות את פני הקרקע) מופיעות משיחות מכחול חופשיות יותר, כאילו היו שכבה נוספת, מעין עננים מעל לנוף. שכבת "העננים" אינה אטומה אלא מהווה מעין רשת הסוואה שבה משולבות צורות קוויות וכתמיות וביניהן "אוויר", המאפשר לראות את הנגלה מלמטה כמו בציור "מופשט" (1962). אם בשנות החמישים הנופים שילבו מופשט לירי וריאליזם, החל משנות השישים נופיה הפכו למופשטים יותר, וככל שהפכו למופשטים כך נראתה המפה האווירית מפורטת פחות, כשהצורות המרכיבות אותה הופכות לכתמי צבע, למשל בציור "מופשט" (1991). בהמשך הצטרפו לציור גם תנועות ספירליות ומעוגלות אשר עזרו לה ליצור תנועה. הצורות המעוגלות הושפעו, לדבריה, מציוריו של רובר דלוניי. בציורי" המפות האוויריות" קיים מתח בין הצורות התבניתיות הגאומטריות לבין מריחות מכחול חופשיות יותר, שיש בהן זרימה ומעוף. את סוד הנחות המכחול הקלות, שאינן ממלאות את כל הציור, למדה ממוריה, שטרייכמן וסטמצקי. לעומת זאת, את הקונסטרוקטיביזם למדה ממרסל ינקו. לדבריה, כאשר ינקו הופיע ב"סטודיה" של שטרייכמן וסטמצקי (שבו למדה בשנים 1945–1948) הייתה לו השפעה עצומה, כי התלמידים דרשו כל הזמן "מודרניזם" וינקו סיפק זאת. הוא הצטרף לצוות המורים למשך ארבעה חודשים בלבד כי פרצה אז מלחמת העצמאות, אך לדבריה, "מהרגע הראשון ידענו שזה משהו אחר".
בריאיון ממאי 1971 שהוזכר קודם, מציינת קליר יניב שלא במקרה גרה אז בתל אביב בקומה הרביעית. בנסיעותיה באוטובוסים וברכבות בחרה לפעמים לעמוד ולהסתכל על הנוף החולף, ותמיד רצתה לראות אותו דווקא מלמעלה, ממבט הציפור. כאשר בנו בתל אביב בתים רבי קומות עלתה ברבים מהם גבוה ככל האפשר. בציור "מופשט, מבט על גגות תל אביב" (1973) ציירה את המראה שבו התבוננה שנים מביתה ברחוב דיזנגוף – גגות העיר המגובבים באי סדר. לדבריה, היא קראה לציור "מבט על גגות תל אביב" לא בגלל המראה אלא בגלל האווירה, מצב הרוח שבו נוצרה התמונה. לדבריה, היו מקרים נוספים שבהם כינתה את ציוריה בשם בעקבות האווירה שבהם צוירו. אך יניב לא הסתפקה בתל אביב אלא נסעה לעיתים במיוחד לחיפה כדי לצייר ציפורים מעל חיפה" שבו נראה מפרץ חיפה במבט מהכרמל לכיוון הים, או לירושלים, שם ציירה בשנות השמונים מגג משרד החינוך את "מבט אל ירושלים", אחד האקוורלים האהובים עליה ביותר.
מאוחר יותר, כאשר עברה לגור בעין הוד המשיכה יניב לצייר נופים ברחבי הארץ ממבט-על, גם בצבעי שמן וגם באקוורל, אך לא ציורי האקוורל שנעשו בעין הוד. אלה נצפו מזווית נמוכה יותר ואינם כה פנורמיים כיתר הנופים שלה, אולי משום שעין הוד עצמה נבנתה על גבעה, ולא הייתה לה גבעה גבוהה יותר שממנה יכלה להתבונן, אמרה בחיוך. המעבר לעין הוד דרש הסתכלות ישירה יותר בנוף שסבב אותה ולכן הציורים שם מופשטים פחות וחוזרים לפיגורטיוויות המוקדמת יותר, אך רק לתקופה קצרה. יניב טוענת שציורי האקוורל שעשתה שונים מיתר הציורים שלה, בין היתר משום שאקוורל היא שפה ציורית שונה משפת צבעי השמן ולכן התוצאה שונה. את שפת צבעי המים למדה מסטימצקי, שהיה המומחה הגדול לצבעי מים בסטודיו בו למדה. לדעתה ישנה בארץ אסכולה של צבעי מים וגם האקוורלים שלה מאופיינים באותו הסגנון: הם אינם חיוורים כמו באירופה; יש בהם התרחשות רבה והם מגיעים לכהות מקסימלית, כמו באקוורלים של זריצקי למשל, למרות שנשמרת בהם השקיפות. העובדה שנוצר כאן סגנון אופייני בצבעי מים מוכיחה שאין זו טכניקה נלווית אלא שפה ציורית לעצמה. ובכל זאת, האקוורלים שציירה מחוץ לעין הוד כמו "מבט אל ירושלים" משנות השמונים, דומים מאוד לציורי השמן, הן במבט מלמעלה והן בשילוב בין צורות מבניות ומשיחות מכחול חופשיות.
כאשר נשאלה את קליר יניב מדוע כל כך חשובה לה נקודת המבט של הציפור, סיפרה שעוד מגיל צעיר, כאשר צפתה בכוכבים, תמיד תהתה על מקומו וגורלו של האדם בעולם, בבחינת מאין אנו באים ולאן אנו הולכים. מתוך שחיפשה את קרבתם של אנשים המוטרדים כמוה, פנתה בבגרותה ללמוד פילוסופיה, ובשנת 1973 סיימה תואר ראשון בפילוסופיה ובתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב. העשייה הציורית עוזרת לה להתקרב למשמעות המתח הקיים בין שמים לארץ, והמבט אל הכוכבים מבטא את רצונה לעוף אליהם מעלה, להשתחרר מכוח הכבידה של האדמה ולרחף כציפור. המעוף מבטא התעלות בשל תחושת חופש ושחרור. מתוך רצונה לעוף כציפור, החלה לצייר ציפורים – לא רק מבט הציפור אלא הציפור עצמה חשובה בעיניה ומופיעה בציוריה. לפעמים התחלפו לה הציפורים בצורות מרחפות שהכניסו תנועה ומעין ליווי מוזיקלי מתוך המקצב של הנחות המכחול. תנועת הצורות המרחפות היא שהופכת את הציור לחי וקיים בחלל. כאשר היא שומעת יצירה מוזיקלית היא חשה בדומה לאופן שבו היא מרגישה את הציור – מתנועע ויוצר מקצבים דינמיים, ואף פעם אינו סטטי. נראה שזה בעצם הטעם למבט הציפור של יניב ולצורך שלה לצייר את המכלול: כדי לאפשר את המקצב של משיחות המכחול היא זקוקה למרחב שבתוכו תיווצר התנועה, והתנועה זקוקה לנקודת התייחסות סטטית. פני הקרקע במפה האווירית הם סטטיים ומבניים, בעוד שהמרחב שמעל לפני הקרקע הופך לדינמי בזכות המקצב של משיחות המכחול שיוצרות את הצורות המרחפות.
בו בזמן, אולי כתשובת נגד למופשט בציורי הנוף שלה, מרבה יניב לצייר גם ציורי דיוקן, במיוחד בשנות השמונים ושנות התשעים. היא מציירת את חבריה ומכריה, אך במיוחד את בני משפחתה, את בנה ובתה. לדבריה, הציור עוזר לה להתקרב אליהם.