stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Lion Sleeps Tonight
היסטוריה

| --- | --- |

 סינגל בביצוע The Tokens
 יצא לאור:  1961
 סוגה:  דו-וופ
 שפה:  אנגלית 
 אורך:  2:37
 חברת תקליטים:  RCA Victor
 כתיבה:  הוגו פרטי, לואיג'י קריאטור, ג'ורג' דייוויד וייס
 הפקה:  Hugo & Luigi 
 
השיר בגרסתו המקורית נקרא "Mbube" (שפירושו בשפת הזולו: אריה) ונכתב במהלך שנות ה-20 על ידי הזמר הדרום אפריקאי סולומון לינדה.
השיר הוקלט והופץ לראשונה בגרסת אריך נגן במהלך 1939 והפך ללהיט אשר הפך את סולומון לינדה לכוכב ברחבי דרום אפריקה. עד לשנת 1948 הסינגל נמכר במעל ל-100,000 עותקים ברחבי אפריקה.
בשנת 1949 המפיק המוזיקלי אלן לומקס הביא את אריך הנגן של סולומון לינדה לידיעתו של פיט סיגר מלהקת הוויברז. בנובמבר 1951, לאחר שהלהקה ביצעה את השיר במשך כשנה לפחות במופעים שלהם, להקת הוויברז הקליטה גרסת כיסוי משלה לשיר תחת הכותרת "Wimoweh" (שיבוש מוטעה של השם המקורי של השיר). גרסת הכיסוי של להקת הוויברז הגיעה למקום ה-10 במצעד הבילבורד והפכה בולטת ברפרטואר השירים שהלהקה נהגה לשיר בהופעותיהם.
בשנת 1950 סולמון לינדה מכר את הזכויות על השיר לחברת התקליטים הדרום האפרקנית Gallo Records עבור 10 שילינג (בסביבות 1.70 דולרים). סולומון לינדה מת בעוני ממחלת כליות בשנת 1962 בהיותו בן 53.
בשנת 1961 המפיקים המוזיקליים של חברת RCA Victor, הוגו פרטי ולואיג'י קריאטור, והמוזיקאי והתמלילן ג'ורג' דייוויד וייס, החליטו להפיק גרסה מחודשת לשיר עבור להקת הדו-וופ The Tokens. וייס הוסיף לגרסה מספר שורות חדשות וכמו כן הוחלט לשלב בשיר את זמרת האופרה אניטה בדריאן. חברי להקת The Tokens שאהבו במיוחד את גרסת הכיסוי של הוויברז לשיר, הזדעזעו בתחילה מהשינויים המוצעים ובשל כך סירבו בתחילה לבצע את השיר בקומפוזיציה החדשה. אף על פי כן, בסופו של דבר, הם השתכנעו לעשות כן. במהלך 1961 פרסמה חברת RCA את הסינגל בשם "The Lion Sleeps Tonight" אשר זכה להצלחה עצומה והגיע לצמרת המצעד האמריקני.
השיר המשיך להיות פופולרי לאורך השנים וזכה לגרסאות כיסוי רבות, כאשר אמנים בולטים שביצעו את השיר בשנים המאוחרות יותר כוללים את אר.אי.אם., בריאן אינו, ואן סינק.
במהלך שנות ה-90 השיר זכה להצלחה מחודשת לאחר שחברת דיסני השתמשה בשיר בסרט מלך האריות, בסדרת הספין אוף של הסרט ובמחזמר המבוסס על הסרט. בעקבות כך, בשנת 1999 נתבעה חברת וולט דיסני על ידי צאצאיו של סולומון לינדה שטענו כי דיסני חייבת להם תמלוגים. צאצאיו של לינדה זכו לבסוף בתביעה 6 שנים מאוחר יותר. כחלק מהסדר שהושג לבסוף עם צאצאיו של לינדה הם מקבלים 25% מהתמלוגים - סכום ניכר במיוחד בהתחשב בכך שהשיר מושמע באופן תדיר ברדיו ובהתחשב בכך שנעשה שימוש רב בשיר בסרטים הוליוודים שונים לאורך השנים.
הנסיך הגדול

הנסיך הגדול (ברוסית: великий князь) היה תואר של ראש הנסיכות הרוסית והחל מהמאה ה-17 היה תואר של הצאצאים הישירים של הצאר. בדוכסות הגדולה של ליטא זה היה תואר של ראש המדינה, המתורגם בדרך כלל כדוכס הגדול (בלטינית: magnus dux, בפולנית: Wielki książę, בליטאית: Didysis kunigaikštis) עם הקמת האיחוד הפולני-ליטאי לראש האיחוד היה תואר מלך פולין, הנסיך הגדול  או הדוכס הגדול של ליטא.
תחילה, התואר הנסיך הגדול היה שייך רק לנסיך קייב. כל הנסיכויות הרוסיות היו כפופות לנסיך קייב. במהלך המאה ה-12, עם התפרקות רוס של קייב, הוקמו 4 נסיכויות גדולות נוספות: נסיכות ולדימיר, נסיכות גליץ', נסיכות צ'רניגוב ונסיכות ריאזן. כל אחד מהן הייתה עצמאית. כמו כן, היו מספר נסיכויות זוטרות שכפופות לנסיכות הגדולה. הנסיך הגדול היה ממנה נסיכים לנסיכויות הזוטרות.
החל ממחצית המאה ה-13, הנסיכים הגדולים היו כפופים לחאן של אורדת הזהב ואספו מיסים לחאן מהנסיכים האחרים. בתקופה זו נסיכות סמולנסק קבלה סטאטוס של נסיכות גדולה. החל מתחילת המאה ה-14 הנסיך ולדימיר הוסיף לתואר שלו "נסיך רוסיה" בשביל לייצג את העליונות של נסיכות ולדימיר.
במחצית המאה ה-14 הוקמו נסיכויות גדולות בסוזדל ובטבר. העיר ולדימיר למרות שנשארה באופן פורמלי להיות מרכז הנסיכות הגדולה הועברה לשליטת נסיכי מוסקבה. עם סיום ריכוז האדמות הרוסיות סביב מוסקבה, רק נסיך מוסקבה היה רשאי לשאת בתואר הנסיך הגדול - זאת בנוסף לדוכס הגדול של ליטא.
בשנת 1547 הנסיך הגדול של מוסקבה איוואן הרביעי קיבל על עצמו תואר צאר ובשנת 1721 הצאר פיוטר הראשון החל להיקרא "קיסר רוסיה". יחד עם זאת, התואר הנסיך הגדול נשאר כחלק של השם המלא של ראש המדינה במסגרת רשימה של אדמות שבשליטתו "... צאר קאזאן אסטרחן וסיביר, הנסיך הגדול של סמולנסק וטבר..."
החל משנת 1797 ילדים ונכדים של  קיסר רוסיה היו מקבלים תואר הנסיך הגדול,  לעיתים קרובות מתורגם בשפות זרות כ"דוכס הגדול"  (הנסיכה הגדולה או בהתאמה, הדוכסית הגדולה). לפי החוקים, הם היו רשאים לרשת את הקיסר.
בשנת 1917 היו 17 נסיכים או דוכסים גדולים, 9 מהם נהרגו בשנים 1918–1919 במהלך המהפכה. אחרון הנסיכים או הדוכסים הגדולים - אנדרי ולדימירוביץ', נכדו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, נפטר בפריז בשנת 1956.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4158273-1
ג'ורג' דה הוושי

| --- | --- |

 לידה:  1 באוגוסט 1885 האימפריה האוסטרו-הונגרית בודפשט, ממלכת הונגריה
 פטירה:  5 ביולי 1966 (בגיל 80) גרמניה המערבית פרייבורג, באדן-וירטמברג
 ענף מדעי:  כימיה
 מקום מגורים:  הונגריה, גרמניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 מקום לימודים:  הגימנסיה הפיאריסטית בבודפשט (1903)  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1904)  האוניברסיטה הטכנית של ברלין (העשור של 1900)  אוניברסיטת פרייבורג (1908) 
 מנחה לדוקטורט:  Georg Meyer, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מוסדות:  אוניברסיטת פרייבורג  אוניברסיטת מנצ'סטר  אוניברסיטת קופנהגן  מכון נילס בוהר  אוניברסיטת אטווש לוראנד  המכון הטכנולוגי של ציריך  אוניברסיטת סטוקהולם 
 תלמידי דוקטורט:  Maximilian (Max) Karl Franz Pahl 
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב הבין-לאומית ע"ש נילס בוהר (1961)  פרס נובל לכימיה (1943)  חבר זר של החברה המלכותית (11 במאי 1939)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  מדליית ביילי (1951)  פרס פאראדיי (1950)  מדליית קופלי (1949) 
 תרומות עיקריות
 פיתוח שיטת הסמנים, בה סמנים רדיואקטיביים משמשים לחקר תהליכים כימיים
 
ג'ורג' צ'ארלס דה הוושי (George Charles de Hevesy‏‏; 1 באוגוסט 1885 - 5 ביולי 1966) היה כימאי פיזיקלי הונגרי ממוצא יהודי, שנודע בזכות תרומתו לפיתוח שיטת הסמנים, בה סמנים רדיואקטיביים משמשים לחקר תהליכים כימיים כגון מטבוליזם של בעלי חיים. על תרומתו זו זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1943.
משפחתו

דה הוושי נולד בבודפשט במשפחה קתולית ממוצא יהודי מיוחסת ומתבוללת. משפחת אביו, לאיוש, נקראה במקור בישיץ (Bischitz - שם קשור ליישוב בבוהמיה - Byšice), ובשנת 1895 הוענק לה מידי הקיסר פרנץ יוזף תואר אצולה תחת השם ההונגרי הוושי (Hevesy). בתחילה קרא לעצמו האב בשם המשפחה 
Hevesy-Bischitz, והחל משנת 1906 השאיר רק את השם "הוושי". אם האב, סבתו של המדען, יוהנה בישיץ פון הווש, קנתה לעצמה שם על ידי פעילויות פילאנתרופיות בבודפשט. ג'ורג' היה בנו החמישי של לאיוש הוושי, יועץ חצר, ושל אוגניה (ז'ני), ברונית לבית שוסברגר. משפחת האם, שוסברגר, הייתה אף היא משפחה יהודית שמוצאה מאזור העיר ניטרה שבמוראביה וקיבלה תואר אצולה עוד בשנת 1863.
בדומה לג'ורג', קיבלו גם אחיו השכלה רחבה. הבכור, וילמוש (וילהלם), היה מהנדס חשמל ואחד מעוזריו של חלוץ התעופה לואי בלריו בצרפת. האח השני, אנדור, מוכר כאנדרה דה הווס, חי גם הוא בצרפת והיה סופר והיסטוריון, נשוי לרוזנת. האח השלישי, אדן, המשיך בעסקי אביהם, והאח הרביעי, פאל (פאול), היה מחבר ודיפלומט בשירות הקיסרות האוסטרו-הונגרית בטורקיה, המזרח התיכון וכולי, אחר כך בשירות הונגריה, וערק לבריטניה בעת מלחמת העולם השנייה.
לימודיו

לאחר סיום לימודי התיכון בבית הספר של הנזירים הפיאריסטים בבודפשט בשנת 1903, למד פיזיקה, כימיה ומתמטיקה באוניברסיטת בודפשט ובאוניברסיטה הטכנית של ברלין, וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת פרייבורג ב-1908. אז עבד כשנתיים כעוזר מחקר במכון לכימיה פיזיקלית באוניברסיטה הטכנית של שווייץ, ועבד תקופה קצרה עם פריץ הבר. ב-1908 סיים השתלמות נוספת באוניברסיטה בפרייבורג, וב-1910 נסע לאנגליה לעבוד אצל ארנסט רתרפורד במנצ'סטר.
פעילותו האקדמית ומחקריו

ב-1913 ביצע את הניסויים הראשונים של סמנים רדיואקטיביים עם פרדריק פנת' במכון לחקר הרדיום בווינה. ב-1915 גויס לצבא אוסטרו-הונגריה. ב-1919 נסע לקופנהגן, לעבוד במכון נילס בוהר החדש.
ב-1923 גילה (יחד עם דירק קוסטר) את היסוד הפניום (הנקרא על שמה הלטיני של קופנהגן), ובכך אישש את תחזיתו של מנדלייב מ-1869.
ב-1926 חזר לפרייבורג כפרופסור לכימיה פיזיקלית, וב-1930 קיבל משרה באוניברסיטת קורנל באית'קה, ניו יורק. ב-1934 חזר למכון נילס בוהר, שם פעל עד 1943 אז ברח לשוודיה במסגרת הצלת יהודי דנמרק. דה הוושי חי ופעל עד שנת 1961 בשוודיה כפרופסור במכון המלכותי למחקר בכימיה אורגנית בסטוקהולם. ב-1943 הוענק לו פרס נובל לכימיה, על תרומתו לפיתוח שיטת הסמנים הרדיואקטיביים.
בשנותיו בקופנהגן עסק תחילה בהפרדות איזוטופיות, ומאוחר יותר היה חלוץ בשימוש בסמנים איזוטופיים במחקרים אנאורגניים וביולוגיים כאחד. בפרייבורג היה מעורב בשימוש הקליני הראשון באיזוטופים. כשחזר לקופנהגן הדגים את יצירתם של איזוטופים רדיואקטיביים מלאכותיים חדשים, והציג שיטה חדשה של אנליזת עירור על ידי הפגזת היסוד הנחקר בנייטרונים.
כאשר פלשה גרמניה לדנמרק במלחמת העולם השנייה, המיס דה הוושי את מדליות הנובל (העשויות זהב) של מקס פון לאואה וג'יימס פרנק במי מלך, כדי למנוע מהנאצים לגנוב אותן. הוא הציב את התמיסה שנוצרה על מדף במעבדתו במכון נילס בוהר, ועזב לשוודיה. כשחזר, לאחר המלחמה, מצא את התמיסה במקומה, ושיקע את הזהב מהתמיסה. קרן נובל אז יצקה מחדש את המדליות תוך שימוש בזהב המקורי.
דה הוושי נשא לאישה את פיה ריס (Pia Riis) ב-1924, ולזוג נולדו בן ושלוש בנות. הוא נפטר בפרייבורג, ב-1966. לפי בקשת משפחתו, אפרו הובא בטקס מיוחד למנוחת עולם בעיר הולדתו, בודפשט, באפריל 2001.
פרסים ואותות

פרס קניצארו של האקדמיה דיי לינצ'אי מאיטליה בשנת 1929
פרס נובל לכימיה ב-1943 - על עבודתו בתחום הסמנים הרדיואקטיביים
מדליית קופלי של החברה המלכותית הלונדונית בשנת 1949
מדליית ביילי בשנת 1951
מדליית הזהב הבינלאומית ע"ש נילס בוהר (1955) בשנת 1961
ג'ורג' דה הוושי היה חבר בחברה המלכותית הלונדונית, באקדמיה השוודית למדעים, באקדמיה ההונגרית למדעים וב-11 אקדמיות נוספות.
ספרים

"היסוד הפניום" (1927) Das Element Hafnium
"האנליזה הכימית עם קרני רנטגן" (1932) Chemical Analysis with X-Rays
"סמנים רדיואקטיביים" (1948) Radioactive Indicators
פרנץ אולנדורף

| --- | --- |

 לידה:  15 במרץ 1900 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  9 בדצמבר 1981 (בגיל 81) חיפה, ישראל 
 ענף מדעי:  פיזיקה 
 מקום מגורים:  ישראל, גרמניה
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  אוניברסיטת גדנסק לטכנולוגיה 
 מנחה לדוקטורט:  הנס לורנץ, הנס לורנץ 
 מוסדות:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 תלמידי דוקטורט:  Eliezer A. Mishkin 
 פרסים והוקרה:  חתן פרס ישראל לשנת תשי"ד (1954), פרס ויצמן ופרס רוטשילד להנדסה (1971)  המרכז למחקר בתקשורת ואוטומציה "מינרווה" של הטכניון נקרא על שמו
 בן או בת זוג:  רות אולנדורף 
 תרומות עיקריות
 מחקרים בתחום החשמל, האלקטרוניקה והביופיזיקה
 
חיים (פרנץ היינריך) אוֹלֶנְדוֹרְף (Franz Heinrich Ollendorff;‏ 15 במרץ 1900 – 9 בדצמבר 1981) היה פיזיקאי, ממקימי הפקולטה להנדסת חשמל, פרופסור להנדסת חשמל בטכניון וחתן פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת תשי"ד (1954).
קורות חיים

פרנץ אולנדורף נולד בשנת 1900 בשרלוטנבורג שבברלין, בירת גרמניה למרתה לבית ווהלאואר (Wohlauer) ואיש העסקים נתן אולנדורף. הוא למד הנדסה באוניברסיטה הטכנית של ברלין, בה המשיך לימודיו וסיים תואר דוקטור בשנת 1921. במהלך לימודיו היה אולנדורף סטודנט של מקס פלאנק ועבד במכון מקס פלאנק וכן שימש כאסיסטנט של אלברט איינשטיין. לאחר לימודיו עבר לאוניברסיטת דנציג, בה ביצע מחקרים בתדרי הרדיו ושם הכיר את אשתו, רות לבית קלטר (מתרגמת ומורה לחלילית).
בשנת 1924 בעקבות התנגדות אנטישמית להעסקתו שהובלה על ידי פרופ' פטרסן עזב אולנדורף את משרתו באוניברסיטת דנציג ועבר לעבוד כמהנדס ראשי בחברת סימנס. לאחר מכן חזר לאוניברסיטת ברלין, שם כיהן כמרצה (פריבט-דוצנט) במחלקה של ארנסט אולריך, משרה שממנה הודח בשנת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון וחקיקת החוק להחזרת הפקידות המקצועית הלאומית על כנה. במהלך עבודתו כמרצה באוניברסיטת ברלין פרסם מספר ספרים חשובים בנושאי התאוריה האלקטרומגנטית. כמו כן פיתח את מתמטיקת הפזורים[דרושה הבהרה] מתוך המתמטיקה של המספרים המרוכבים.[דרוש מקור]
בברלין עסק בנוסף בחינוך בבית הספר היהודי. בשנת 1926 ביקר אלונדורף בארץ ישראל ומסר הרצאות אורח בטכניון.
בשנת 1934 העתיק את בית הספר לירושלים יחד עם תלמידי בית הספר ולאחר מכן שב לגרמניה והיה פעיל ב"עליית הנוער". בשנת 1937 עלה יחד עם אשתו לארץ ישראל והצטרף לסגל הטכניון. בטכניון, אשר בו לימד משך 44 שנים, ייסד בשנת 1938 את המחלקה להנדסת חשמל, בה שימש דיקן הפקולטה הראשון. בשנת 1939 הועלה לדרגת פרופסור. בשנת 1955 מונה לפרופסור מחקר, הראשון בטכניון במעמד זה. בסוף 1956 מונה לפרופסור מחקר באוניברסיטת קליפורניה, אך עם תחילת מבצע סיני חזר לישראל.
במקביל לעבודתו בטכניון הצטרף אולנדורף לסגל המורים של בסמ"ת, שבו לימד עד לשנת 1975. שם הקים את המגמה לחשמל (שנקראה אז זרם חזק) ומגמת רדיו שלימים הפכה למגמת אלקטרוניקה. אשתו עבדה כמורה למוזיקה, לזוג לא היו ילדים. אמו נשלחה ב-1942 לטרזיינשטט, שם נספתה.
מחקריו עסקו בתורת הגלים האלקטרומגנטיים והמכ"ם, כאשר במסגרת מחקריו פיתח את תורת השיקופים לפתרון בעיות אלקטרומגנטיות. בנוסף מחקריו עסקו בתחום שפופרות ריק ו-TWT. עוד עסקו מחקריו בביופיזיקה, בביואלקטרוניקה ובביורפואה. בנוסף עסק בפיתוח מכשירים רפואיים עם הד"ר אברהם צליוק בתחום רפואת אף אוזן גרון סדרת הרצאותיו בנושאי פילוסופיה של המדע זכתה להצלחה בינלאומית, ובה הביע את חשיבות המכניקה בהליכים רפואיים. מחקריו בתחום השדות המגנטיים הביאו לפיתוח עין אלקטרונית אשר תאפשר יכולת ראייה לעיוורים באמצעות אלקטרודות.
אולנדורף התנגד לרישום פטנטים על גילויים והמצאות של אנשי מדע. איש המדע, חייב, לדעתו, להנחיל את המצאותיו לכלל. ואכן, שום עבודת מחקר לא נרשמה על שמו במשרד הפטנטים. אולנדורף נמנה במשך תקופה מסוימת על חברי הוועדה לאנרגיה אטומית, ופרש משום שלא ראה תועלת בישיבות הוועדה. ההחלטות נתקבלו, לדבריו, במוסדות אחרים. פרישתו הייתה אמנם גם תוצאה מגישתו העקרונית והמצפונית לבעיית השימוש באנרגיה האטומית, אך הוא נמנע מלדבר על פרטי הדבר. בתחילת שנות ה-60 נמנה עם קבוצה של אנשי מדע ישראלים שקראו לפירוז המזרח התיכון מנשק גרעיני.
נפטר בחיפה ב-9 בדצמבר 1981 ונקבר בבית הקברות כפר סמיר.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית
הוקרה

פרס ויצמן לשנת תש"ט (1949)
פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת תשי"ד (1954).
חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים,
דוקטור של כבוד מהאוניברסיטה הטכנית של ברלין (1959).
אזרח כבוד של חיפה (1960).
פרס רוטשילד להנדסה (1971).
חבר הקהילה הבינלאומית של מהנדסי החשמל IRE (כיום ארגון ה-IEEE) וסגן נשיא בשנת 1960.
מדליית זהב לחינוך טכנולוגי בארצות הברית על שם ג'יימס מאליגן (Mulligan) בשנת 1971.
המרכז למחקר בתקשורת ואוטומציה "מינרווה" של הטכניון נקרא על שמו.
לקריאה נוספת

J.Baal -Schem. The Birth of Hi - Tech Society, First steps in Electronics and Computing in Israel. IEEE EuroCon 2007 "The international Conference on Computer as a Tool" Warsaw Sep pp. 2638 - 2640
Franz Ollendorff, Vice President, 1961 Proceedings of the IRE Publication Date: March 1961 Volume: 49, Issue: 3 On page(s): 722-722
Technical University in Gdansk in the years 1904 -1945
Bell Labs John R. Pierce Electron Tubes
Prof Yehuda Safran Columbia University USA
הערות שוליים

1 2  בתכניון העברי, הצפון, 26 בנובמבר 1926
↑  סנטה יוספטל, מחנך הומניסטי בעולם אכזר, דבר, 12 בינואר 1982
↑  מורים חדשים בתכניון, דואר היום, 22 בינואר 1936
↑  כוחות הוראה חדשים, דבר, 1 באפריל 1937
↑  פרופסורים חדשים בתכניון, הצופה, 24 באוגוסט 1939
↑  מינוי פרופסורים בתכניון, הצופה, 4 בינואר 1940
↑  תואר "פרופ מחקר" לפרופ' אולנדורף, הארץ, 12 בספטמבר 1955
↑  נתקבל כפרופיסור בארה"ב וחזר לארץ בימי החירום, דבר, 8 בנובמבר 1956
↑  רופאיה של ארץ-ישראל 1799–1948", נסים ויעל לוי. הוצאת איתי בחור, זכרון-יעקב, מהדורה שנייה ,מרץ 2012, עמוד 357, ערך: צליוק, אברהם נחום "מחלוצי הטיפול והחינוך של הילד החרש בישראל"
↑  ש. שחורי, פרופ' פ. אולנדורף, חוקר ומחנך בטכניון, דבר, 26 באפריל 1959
↑  קבוצה של אנשי מדע קוראת לפירוז אטומי של המזרח התיכון, על המשמר, 26 במרץ 1962, המשך
↑  פרנץ אולנדורף באתר חברה קדישא חיפה
↑  ארכיון פרנץ אולנדורף, בספרייה הלאומית
↑  חתני פרס וייצמן. תש"ט, ידיעות עיריית תל אביב, 15 בפברואר 1949
↑  הוענקו 10 "פרסי ישראל", הארץ, 7 במאי 1954
↑  תואר "דוקמור כבוד" של אוניבדסיטת ברלין הוענק לפרופ' אולנדורף, על המשמר, 23 במרץ 1959
↑  תוענק אזרחות כבוד ל-12 אזרחי חיפה, על המשמר, 13 במאי 1960
↑  פרופ' אולנדורף — סגן גשיא מהנדסי רדיו בארה"ב, דבר, 4 בדצמבר 1960
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308676205171  PLWABN: 9810690319005606  BIBSYS: 90140497  CiNii: DA05565990  GND: 1044742550  ISNI: 0000 0001 1061 7838  LCCN: n84805113  MGP: 136537  NKC: ola2004253803  NTA: 148582621  RERO: 02-A003655334  SNAC: w69b14tv  SUDOC: 164018018  VIAF: 49588792   WorldCat (עם VIAF): 49588792
גבעת עמל ב'

| --- | --- |

בתים בשכונה, אפריל 2014
 מידע
 עיר:  תל אביב-יפו
 קואורדינטות:  32°05′36″N 34°47′52″E﻿ / ﻿32.09337222°N 34.79773611°E﻿ / 32.09337222; 34.79773611
 שכונות נוספות בתל אביב-יפו
 תבנית:לשוניות2
 
שרידי גת בתל חשאש שבשכונה
הפגנה בגבעת עמל נגד התנהלות סולל בונה, 1976
כרזות מחאה בשכונה בחודש ינואר 2014
מפה של אזור גבעת עמל בשנת 1958, תוואי הרחובות של שכונת בבלי היה בשלבי הקמה ראשוניים.
גבעת עמל ב' היא שכונה בתל אביב כיום בתחומי שכונת בבלי ופארק צמרת בסמיכות (דרך נמיר מפרידה ביניהן) לגבעת עמל א' ממערב, בשטחה ניצבים כיום מגדלי אקירוב. בשכונה שוכנו פליטים יהודים ממלחמת העצמאות. ההתיישבות לא הוסדרה מעולם, והתנהל סביבה מאבק ציבורי ומשפטי ארוך שנים בין צאצאי המתיישבים ליזמי נדל"ן שרכשו את השטח. אחרוני התושבים פונו מהשכונה ב-15 בנובמבר 2021.
היסטוריה > התיישבות ראשונית

גבעת עמל ב' הוקמה ב-1948 לאחר מלחמת העצמאות.
בהוראת ההגנה, הושיבה עיריית תל אביב יהודים, שפונו מבתיהם באזורי הקרבות ביפו, מנשייה ונווה צדק.
באפריל 1948, דווח ש-360 משפחות שוכנו בג'מאסין אל ע'רבי וכפר סומייל הסמוך.
היסטוריה > לאחר מלחמת העצמאות

בדצמבר 1949 דיווחה עיריית תל אביב כי בשכונה גרים 1,100 איש ב-127 בתים והיא לא חוברה לרשת המים העירונית או חשמל ואין בה כבישים סלולים. כמו כן דווח שהתושבים החלו לקרוא לשכונה "גבעות עמל".
ב-1 בנובמבר 1949, הבטיח ראש ממשלת ישראל הראשון דוד בן-גוריון: "כל אלה שהתיישבו בג'אמוסין בהסכמת המוסדות המוסמכים, יוכלו להישאר במקומם עד שישוכנו במקומם הקבוע" עם זאת הדגיש כי לא תותר הקמת צריפים חדשים ללא היתר.
היסטוריה > ניסיונות להסדרת הבעלות

בשנות ה-50 ביקשו תושבי גבעת עמל לקנות את הקרקע ולבנות את ביתם כראוי. רשות הפיתוח סירבה ואף הסתירה מהם מידע בדבר החובה של המדינה להציע ליושבים בנכסי נפקדים לקנות את הנכס כזכות ראשונים.[דרוש מקור]
בשנת 1955 נקבע על ידי משרד האוצר ב"הוראות נוהל לקבל דמי היתר בנכסים העירוניים של רשות הפיתוח" כי "דייר או דייר משנה המחזיק במושכר ללא חוזה, לפי הוכחות שבתיק, לפני יום ה-15.3.53, ייערך אתו חוזה ללא קבלת תמורת 'דמי היתר'"; מאוחר יותר פרסמה רשות הפיתוח את נוהל ד/2 שכותרתו "הוראות למכירת נכסי רשות הפתוח", שבו נקבע בסעיף 17: "מכירת נכסים תפוסים על ידי דיירים- זכות קדימה ניתנת לדיירים ברכישת דירותיהם. בכל מקרה בו מתקבלת בקשה לרכישת נכס מאת קונה או קונים שאינם מחזיקים בנכס, יש לפנות אל הדיירים ולשאול אותם אם הם מעוניינים לרכוש את הנכס בו הם מחזיקים, הפניה אל הדיירים תעשה לפי הטופס אשר דוגמתו ניתנת בעמ' 17 בנספח א' להוראה זאת אשר תישלח בדואר רשום. אם הדיירים לא יביעו את הסכמתם תוך 30 יום לרכוש את דירותיהם, אפשר יהיה לנהל משא ומתן עם המבקשים". טפסים אלה מעולם לא התקבלו בגבעת עמל.[דרוש מקור]
היסטוריה > ניסיון פינוי ראשון

ב-1954 הוציאה עיריית תל אביב-יפו, בראשות חיים לבנון צווים לפינוי תושבים מהשכונה. בסופו של מאבק משפטי שארך שמונה שנים פסק בית המשפט העליון לזכות התושבים, ומנע מהעירייה לפנותם. בפסק הדין כתב השופט חיים כהן כי תכלית תביעתה של העירייה הייתה "לנשל אנשים מבתיהם, אשר הם גרים בהם, ברשות ולא במעל, זה כ-14 שנה".
היסטוריה > העברת הבעלות לידי דיור ב.פ. (1961-1987)

עם הקמת מינהל מקרקעי ישראל בשנת 1960, הועברה הבעלות על השטח לידיו. בשנת 1961 מינהל מקרקעי ישראל מכר את השטח לחברת בת של סולל בונה בשם "דיור ב.פ." במחיר נמוך למטרת בניית 440 יחידות דירות שיכון. בחוזה המכר הוגדר כי החברה מודעת לקיומם של דיירים המתגוררים בשטח וכי היא לוקחת על עצמה לספק להם דיור חלופי דירה תמורת דירה בשיכון שתבנה במקום (בתמורה למחיר הנמוך אותו שילמה על השטח). על פי חוזה המכר, חברת ב.פ. דיור הייתה אמורה להקים את השיכון תוך 5 שנים עד שנת 1966. במקום להתחיל בבניה, חברת דיור ב.פ. החליטה לפתוח במהלך הגדלת זכויות הבנייה ל-900 יחידות דיור. החברה לא עמדה בהתחייבויותיה, ומינהל מקרקעי ישראל לא דרש שתעמוד בהן.
השנים עברו, ומצב השכונה לא השתפר, והיא לא חוברה לכבישים או לתשתיות עירוניות, למרבית הבתים בשכונה היו רק מספרים, ללא שמות רחובות. במהלך השנים רוב המתיישבים המקוריים של השכונה נפטרו, וצאצאיהם אשר נותרו בה המשיכו לדרוש את הזכויות שהובטחו להוריהם. התקיים ויכוח ביחס לזכותם בשטח, מאחר שהדיור החלופי הובטח להוריהם, ולא להם.
היסטוריה > בידי דנקנר השקעות (1988–2004)

בשנת 1988 רשות מקרקעי ישראל אישרה לחברת ב.פ. דיור, אף על פי שלא עמדה בחוזה המכר ולא בנתה שיכון במקום, למכור את הזכויות בקרקע לשתי חברות נדל"ן, "א.מ.ת.ש" (המוחזקת על ידי קבוצה של משקיעים מאירופה ומישראל) ודנקנר השקעות (שהייתה אז בבעלות משפחת דנקנר). באוגוסט 1989 הגישו התושבים בקשה לבית המשפט, להוציא צו מניעה לביצוע העסקה עד שיסדרו זכויותיהם. בשנת 1993 ביקש תושב השכונה, שלמה מאור, למכור את ביתו כדי לקנות בית במקום אחר, עורך הדין שטיפל בנושא הודיע לו שאין ביכולתו למכור את הנכס מאחר שאינו רשום על שמו. מאור, בנוסף לפנייה לבג"ץ הקים, יחד עם ישעיהו בן נון, את "עמותת א.נ.ש – ארגון נפגעי שכונות", ששמה לעצמה למטרה לסייע לתושבי השכונה להשיג בעלות על הקרקע, ולהשיג את תנאי הפינוי הטובים ביותר. במשך אותם שנים שהשטח היה בבעלותה, לא קידמה "דנקנר השקעות" את פיתוח האזור, עקב ההשקעה הגבוה שהייתה דרושה בפינוי התושבים לפני תחילת הבנייה.
היסטוריה > קניית הקרקע בידי יצחק תשובה

ב-2004 רכש איש העסקים יצחק תשובה, באמצעות חברת "אלעד השקעות", את "דנקנר השקעות" (אשר שינתה את שמה לאלעד ישראל מגורים בשנת 2010). בשנת 2008, העריכה דנקנר השקעות כי בבנייה בשטח זה גלום פוטנציאל רווח של כ-3.6 מיליארד שקלים. באותה שנה הודיעה חברת "א.מ.ת.ש" שהתקשרה בהסכם קומבינציה לפיו רכשה חברת הבנייה "א. דורי" 58% מזכויות בחלק הקרקע שבבעלותה בתמורה לתכנון, בנייה, ושיווק פרויקט הבנייה במקום. אחרי ההסכם היה אמור חלקה של חברת "א. דורי" בפרויקט היה אמור להיות 20%. במקביל, תבעה "דנקנר השקעות" את "א.מ.ת.ש" בטענה שאינה מסייעת בקידום הפרויקט. לאחר חצי שנה הודיעה חברת "א. דורי" שהיא נסוגה מהעסקה. העסקה בוטלה סופית בתחילת 2010.
היסטוריה > קניית הקרקע בידי משפחת כוזהינוף

בפברואר 2014 רכשה משפחת כוזהינוף את הזכויות בחלק מהאדמה מאיש העסקים אריק אברמוביץ' בתמורה ל-200 מיליון ש"ח, לאחר שכשלה העסקה בראשות ענבל אור, באת כוחו של אברמוביץ', מול התושבים.
עיריית תל אביב היא בעלים נוסף בקרקע גבעת עמל (12%) לצד יצחק תשובה ומשפחת כוזהינוף, וכן רשומות לזכותה 166 דירות יוקרה בשני מגדלים שיבנו על קרקע גבעת עמל. בדצמבר 2014 התפרסם גם "הסכם הפינויים" בין עיריית תל אביב-יפו ליצחק תשובה, בו העירייה ממנה אותו לפנות עבורה את תושבי גבעת שיושבים על שטחי העירייה (הרוב המוחלט של תושבי השכונה) ובתמורה העירייה תתן לו היתרי בניה.
היסטוריה > פינויים בגבעת עמל (2014)

ב-27 במרץ 2014 פונו שתי משפחות בגבעת עמל בכוח על ידי יצחק תשובה באמצעות צווי פינוי. הצד השני הגיע וחתם עמם על הסכם פיצוי בעת ששוטרי יס"מ כבר פרצו לבתיהם.
ב-17 בספטמבר, ערב ראש השנה, פונו חמש משפחות נוספות על ידי יצחק תשובה על פי צו של בית המשפט. בהם שתי משפחות שהגיעו להסכם פיצוי בלילה שלפני הפינוי. שתי משפחות נוספות גרו באוהל בגבעת עמל במשך כמה חודשים. משפחת חליף טרם פוצתה.
ב-29 בדצמבר אותה השנה פונו, על ידי משפחת כוזהינוף, שמונה משפחות נוספות על ידי כוחות יס"מ. על פי עדויות מהאירוע, בין היתר של חברי כנסת אשר נכחו במקום, הפינוי בוצע אגב הפעלת כוח רב.
ביוני 2016 הגיעה הצעת חוק להבטחת דיור חלופי לתושבי השכונה לקריאה טרומית, עברה בקריאה טרומית, הועברה לוועדה הרלוונטית ב-2016, ולא נידונה שוב לאחר מכן. בדצמבר 2019 פסק בית המשפט המחוזי פיצוי כולל של 42 מיליון שקלים לכ-90 זכאים שזכאותם הוגדרה על פי מגורים במקום בשנת 1961.
היסטוריה > הליכים משפטיים והשלמת הפינוי

ב-2016 הוגשה תובענה ייצוגית, שבה נטען כי המדינה הפרה את התחייבויותיה כלפי התושבים ששוכנו זמנית בשכונה למתן דיור קבע. באפריל 2021, בית המשפט המחוזי קיבל את הטענה. בבית המשפט המחוזי, נקבע שיש לבטל את פסק הדין המחוזי, אשר ניתן בניגוד לחוק ולפסיקה, תוך קביעת עובדות רבות שלא נדרשו לצורך בירור ההליך וללא שניתן למדינה להגיב לטענות אלו טרם קביעתן בפסק הדין.
בחודש אפריל 2021, אף על פי שבשטחים אלה מתגוררים הרוב המוחלט של התושבים, מכרה העירייה את חלקה בגבעת עמל לאחים חג'ג' ולדניאל צרפתי, עם זכויות ל-166 דירות יוקרה, תמורת 365 מיליון שקלים. לפי התב"ע, מיועדים לקום על שטחים אלה שני מגדלי יוקרה.
בחודש ינואר 2021 בית המשפט העליון חיזק את ההכרה בזכותם ההיסטורית של התושבים על הקרקע עליה יושבו ב-1949 לאחר מלחמת העצמאות, ואף הגדיל את מתווה הפיצויים הקודם מ-27.5 מיליון שקל ל-42 מיליון לכל המשפחות. סך כל 14 משקי הבית בגבעת עמל שקיבלו צווי פינוי בנויים מכ-60 משפחות, אך לפי קביעת בית המשפט הזכות לדיור ניתנת בעבור כל משק בית - לא עבור כל משפחה.
באוגוסט 2021 התושבים הוחתמו על מתווה פיצוי שהוסדר עם שר המשפטים גדעון סער. המתווה קובע קריטריונים לפיצוי המבוססים על החלטות משפטיות קודמות. לפי המתווה, הדיירים המפונים יקבלו סיוע בשכר דירה לחודשים הראשונים שלאחר הפינוי לצורך תקופת הסתגלות. כמו כן, כל נחלה תזכה לפיצוי עבור המבנים והחצרות שבהם התגוררו בני המשפחה בשנת 1961 – השנה שבה נמכרה הקרקע ליזמי נדל"ן על-ידי המדינה.
ב-15 בנובמבר 2021 פונו בכוח התושבים הנותרים בשכונה על ידי כוח שיטור גדול. הפינוי בוצע לאחר שהתושבים הגיעו להסכמות עם תשובה ומשרד המשפטים – אולם ללא התחייבות בכתב של המדינה לקיום ההסכמות. עוד באותו היום נהרסו בתיהם. למשפחות הובטחה חלוקת פיצוי מהמדינה בסך כולל של כ-30 מיליון שקלים מכספים קואליציוניים, אולם כספים אלו לא הועברו לידיהן בסופו של דבר על רקע עמדת הייעוץ המשפטי לממשלה שלא נמצאה דרך חוקית להעביר את הכסף.