stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פגישה עם משורר

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  לאה גולדברג 
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  ספר זיכרונות 
 הוצאה
 הוצאה:  ספרית פועלים 
 תאריך הוצאה:  1952 
 
לאה גולדברג
אברהם בן יצחק
פגישה עם משורר הוא ממואר (ספר זיכרונות) מאת לאה גולדברג, אשר יצא לאור לראשונה בשנת 1952 בהוצאת ספרית פועלים. בשנת 2009 ראתה אור מהדורה מחודשת של הספר.
בממואר העלתה גולדברג את זיכרונותיה מהיכרותה עם אברהם בן-יצחק (סוֹנֶה) (1950-1883), מן המשוררים החידתיים שקמו בשירה העברית החדשה. חוקרים ומבקרים רבים מסמנים את ״פגישה עם משורר״ כאחת מפסגות כתיבתה של לאה גולדברג בפרוזה, וכחיבור שהשפעתו על יוצרים ישראלים רבים חורגת מתחומו הצר יחסית.
הערכת הספר ומעמדו בתרבות

במונוגרפיה שכתב טוביה ריבנר על לאה גולדברג הוא מהלל איכות הפרוזה בממואר באופן הבא: ״קסמו [של הספר] באותו משהו החומק מכל הגדרה והוא בלב לבה של כל יצירת אמנות אמיתית, וכן ביפי-רוחו, פשוטו כמשמעו. בדפים אלה אנו נפגשים עם התרבות במיטבה ובלא מחיצות, לכאורה״.
הסופר חיים באר תיאר את הממואר כ״ישות יהלומית מינימליסטית״: ״גולדברג ניסתה לשמר את רגעי הליבה מחייו של סונה, והתוצאה היא ספר שאין בו קטעי חיבור, אלא הוא כולו ישות יהלומית מינימליסטית. אולי משום כך, ההרגשה בעת הקריאה בו היא שהמעשה האמנותי נעדר ממנו כביכול. גם עטיפתו, שרק ענף אורן מופיע עליה, מרמזת על המינימליזם הזה. השפעתו של הספר הזה עלי ככותב הייתה כל כך רבה, עד שהייתי רוצה להחיל את המבנה שלו על אחד מהספרים שאכתוב בעתיד, רק שאינני יודע כיצד לעשות זאת״ (הארץ, 21.06.2016).
במאמרה "הממואר כפולמוס", טוענת ענת ויסמן כי על אף שנדמה ברובד הגלוי של הטקסט כי גולדברג ״מבטלת את עצמה״ נוכח הערצתה חסרת ההסתייגות לבן יצחק, הרי שמבני ההתכוונות הסמויים של היצירה מגלים דינמיקה מתוחכמת יותר. לשיטתה של ויסמן, בממואר מתקיים "פולמוס מובלע" של גולדברג עם דמותו של בן-יצחק ועם הערכים שהוא מייצג. העימות בין דמותו הרוחנית של בן יצחק לבין דיוקנה הרוחני של המספרת בא לידי ביטוי באמצעות סוגי המבע השונים והמתחלפים בממואר: המבדה, המסה והשירה. המעברים בין סוגי המבע מסמנים לשיטתה של ויסמן את חילופי העמדות של המספרת בדיאלוג שהיא עורכת עם המשורר.
והמשורר אלי אליהו כתב כי הממואר אינו דיוקן של בן-יצחק גרידא, אלא גם דיוקנה העצמי ה״מפוכח״ של גולדברג:
'פגישה עם משורר' הוא ללא ספק ספר שהרים תרומה מכרעת לשימור זכרו של בן-יצחק ושל שירתו, אבל הוא היה חשוב גם מבחינתה של גולדברג עצמה. זהו ספר ההתפכחות שלה. היא הייתה צריכה ככל הנראה להניח את הדברים על הנייר כדי להותיר את צלו הגדול של בן-יצחק, אולי לא ממש מאחוריה, אבל להזיז אותו מעט הצדה
.
לקריאה נוספת

בן-יצחק, אברהם, 1992, כל השירים (בעריכת חנן חבר), תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה
בר יוסף, חמוטל, 2012, לאה גולדברג, ירושלים: מרכז זלמן שזר
גולדברג, לאה, 2005, יומני לאה גולדברג, תל אביב: ספרית פועלים
גולדברג, לאה, 2009, פגישה עם משורר, תל אביב: ספרית פועלים
יגלין, עפרה, 2002, אולי מבט אחר: קלאסיות מודרנית ומודרניזם קלאסי בשירת לאה גולדברג, תל אביב: הקיבוץ המאוחד
יפה, אברהם בנימין, 1984, פגישות עם לאה גולדברג, תל אביב: צ'ריקובר
עדי צמח: "אל המציאות – על הפרוזה של לאה גולדברג", ענת ויסמן: ״הממואר כפולמוס - דמותה של לאה גולדברג ב״פגישה עם משורר״. 'בתוך פגישות עם משוררת: מסות ומחקרים על יצירתה של לאה גולדברג' (עורכות: רות קרטון בלום וענת ויסמן), 2000 ירושלים" המכון למדעי היהדות, האוניברסיטה העברית וספרית פועלים
ריבנר, טוביה, 1980, לאה גולדברג, תל אביב: ספרית פועלים
הערות שוליים

1 2 3  בר-יוסף, חמוטל, לאה גולדברג, מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי, 2013, עמ' 238
1 2  יגלין, עפרה, אולי מבט אחר : קלאסיות מודרנית ומודרניזם קלאסי בשירת לאה גולדברג, הקיבוץ המאוחד, 2002, עמ' 23
1 2 3  יפה, אברהם בנימין, 1924-2008., פגישות עם לאה גולדברג, צ'ריקובר, (1984), עמ' 90
1 2 3 4  יומני לאה גולדברג, תל אביב: ספרית פועלים, 2005, עמ' 291
1 2 3 4  פגישות עם משוררת: מסות ומחקרים על יצירתה של לאה גולדברג, ירושלים: המכון למדעי היהדות, האוניברסיטה העברית וספרית פועלים, 2000, עמ' 76
1 2 3 4 5 6  גולדברג, לאה, 1911-1970., פגישה עם משורר : (על אברהם בן־יצחק סונה), Sifriyat poʻalim, 2009, עמ' 78
1 2 3  ריבנר, טוביה, לאה גולדברג : מונוגרפיה, ספרית פועלים : הקיבוץ המאוחד, (תש"ם), עמ' 97
1 2 3  בן-יצחק, אברהם כל השירים (בעריכת חנן חבר), תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1992, עמ' 79
↑   המלצת קריאה: חיים באר על "פגישה עם משורר", באתר הארץ, 21 ביוני 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008919254905171
פסגת בראון (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בהר באיי באלני, שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
.
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  1,705 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  67°26′00″S 164°46′00″E﻿ / ﻿67.433333333333°S 164.76666666667°E﻿ / -67.433333333333; 164.76666666667
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיפסגת בראון(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיפסגת בראון
 
האי סטורג' הוא הדרומי ביותר מבין איי באלני
פסגת בראון (באנגלית: Brown Peak) היא הר געש שכבתי בקצה הצפוני של האי סטורג', באיי באלני, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,705 מטרים מעל פני הים.
ההר הוא הנקודה הגבוהה ביותר באיים.
היסטוריה > גילוי הפסגה

הפסגה התגלתה בפברואר 1839 על ידי ג'ון באלני.
היסטוריה > מקור השם

באלני נתן לפסגה את שמה הנוכחי בשנת 1839.
באלני קרא לפסגה על שמו של וו. בראון (W. Brown), סוחר אשר נתן את החסות הכספית למשלחת אנדרבי.
בשנת 1841, ראה קפטן ג'יימס קלארק רוס את הפסגה, וקרא לה "פסגת ראסל" (Russell Peak), וזאת מאחר שלא ידע על השם שנתן לה באלני.
היסטוריה > התפרצות 2001

מכון הסמית'סוניאן סובר (בהתבסס על תצלוני לוויין של האזור), כי ההר התפרץ לאחרונה ב-12 ביוני 2001.
לקריאה נוספת

• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, , P 223
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  לפי מקור אחר גובהה של הפסגה 1,524 מטרים מעל פני הים
↑  לפי מקור אחר גובהה של הפסגה 1,800 מטרים מעל פני הים
↑  מידע גאוגרפי על פסגת בראון
↑  מידע גאוגרפי על איי בלאני
↑  גילוי ההתפרצות באתר מכון הסמית'סוניאן
פיטר ביגל

| --- | --- |

 לידה:  20 באפריל 1939 (בן 85) מנהטן, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פיטסבורג, תיכון ברונקס למדעים 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  החדקרן האחרון 
 תקופת הפעילות:  מ-1960 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1972)  WSFA Small Press Award (2007)  פרס נבולה לנובלה הטובה ביותר (2006)  פרס הוגו לנובלה הטובה ביותר (2006)  פרס לוקוס לנובלת פנטזיה (1994)  פרס אינקפוט (2006)  פרס עולם הפנטזיה למפעל חיים  פרס הדמיון הגדול  הפרס המיתופואטי 
 אתר רשמי
 
פיטר סוייר ביגל (באנגלית: Peter Soyer Beagle; נולד ב-20 באפריל 1939) הוא  סופר יהודי אמריקאי יליד ניו יורק, הכותב בעיקר ספרות פנטזיה, אך גם ספרות עיון ותסריטים לקולנוע. הוא ידוע בראש ובראשונה בזכות ספרו "החדקרן האחרון", משנת 1968. ב-2018 היה הסופר ה-34 שזכה ב"פרס הגרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, המחולק החל מ-1975 מדי שנה או שנתיים, במסגרת טקס חלוקת פרסי נבולה.
כתיבתו

בספריו ביגל משלב לעיתים שירים. הוא גם מוזיקאי חובב. את ספרו הראשון, 'מקום נעים ופרטי', כתב בהיותו בן 19 (1960). הספר מתרחש בבית קברות ניו-יורקי. בין ספריו האחרים: (I See by My Outfit' (1965', המתאר חוויות ממסע באופנועים לרוחבה של ארצות הברית, ו-'שירו של בעל הפונדק' (1993), סיפור פנטסיה אפל במקצת שמככבות בו שלוש נשים מסתוריות.
כתסריטאי כתב ביגל, בין השאר, את התסריט לסרט המצויר של ראלף באקשי לפי 'שר הטבעות' של טולקין, (1978), את התסריט לסרט מצויר על פי ספרו שלו, 'החדקרן האחרון', אחד הפרקים היותר פופולריים ("סארק") בסדרת הטלוויזיה 'מסע בין כוכבים', ו-'סיפור מצרים' סרט מצויר המופץ בווידאו על עלילות משה במדבר (1998).
כתיבתו > "החדקרן האחרון"

"החדקרן האחרון" נחשב היום בעיני רבים כיצירה קלאסית מסוגה, אחד מספרי הפנטסיה הגדולים בזמננו. הוא נמכר מאז פרסומו ביותר מחמישה מיליון עותקים, ותורגם כמעט לעשרים שפות. תרגום עברי יצא בשנת 2008. גיבורת הסיפור היא חד-קרן ממין נקבה, היוצאת לחפש את בני מינה החד-קרנים, לאחר שמסתבר לה שכולם נעלמו והיא נותרה החד-קרן האחרונה בתבל. בדרכה מצטרפים אליה שמנדריק, הקוסם הכושל, ומולי גרו, אישה טובת לב, שהחיים לא הטיבו עימה. במהלך הסיפור, החד-קרן, היצור האלמותי והמושלם, לומדת משהו על מעלותיהם של בני-התמותה.
ייחודו של הספר הוא בכך שאינו מסתפק בסיפור עלילה רב-המצאות, אלא מנסה לבחון את מהותו של סיפור הפנטסיה עצמו. הספר מעמת, לפיכך, בין אגדה למציאות, בין הנצחי להיסטורי, בין הבדיה הספרותית לבין גיבוריה. "האם מעולם לא היית בסיפור אגדה?" שואל שמנדריק את מולי, כאשר זו תמהה על השתלשלות המאורעות. ההסתכלות העצמית הזו, שהיא אירונית ובה בעת פיוטית, הופכת ספר זה למיוחד במינו במסגרת הז'אנר של ספרות פנטזיה.
סרט מצויר על פי הספר הופק ב-1982. ב-2005 פרסם ביגל סיפור בשם 'שני לבבות' המהווה המשך לספר המקורי. הסיפור זכה בפרס הוגו לשנת 2006 ובפרס נבולה לשנת 2007. ביגל הודיע גם על כוונתו לפרסם טיוטות של 'החדקרן האחרון' ובהן דמויות שלא נכללו בנוסח הסופי, וכן פירוט של המקורות לשלל הציטוטים המשולבים באחת התמונות המבריקות שבספר, בה משוחחת חדת-הקרן עם פרפר פטפטן, חובב ספרות.
ספרים שתורגמו לעברית

פיטר ס. ביגל, החדקרן האחרון, ספריית פועלים, 2008. תרגם: רון פוקס.
לקריאה נוספת

Contemporary Literary Criticism, v. 7 (1977); v. 104 (1997).y
פרידריך גרינאנגר

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  25 בינואר 1856 סיגישוארה, האימפריה האוסטרית האימפריה האוסטרית
 פטירה:  14 בדצמבר 1929 (בגיל 73) זלצבורג אוסטריה הרפובליקה האוסטרית הראשונה
 מדינה:  נסיכות בולגריה
 ידוע בשל:  תכנון בית הכנסת בסופיה ובית הכנסת בבורגס
 השכלה:  האקדמיה לאמנויות בווינה 
 מקצוע:  אדריכל
 
פרידריך גרינאנגר (בגרמנית: Friedrich Grünanger;‏ 25 בינואר 1856, סיגישוארה, האימפריה האוסטרית – 14 בדצמבר 1929, זלצבורג, הרפובליקה האוסטרית הראשונה) היה אדריכל ממוצא סקסוני טרנסילבני אשר פעל בנסיכות בולגריה משלהי המאה ה-19 ועד ראשית המאה ה-20. נודע במבני הציבור הרבים אשר תכנן בבולגריה, אשר עימם נמנים בית הכנסת בסופיה ובית הכנסת בבורגס.
קורות חייו

פרידריך גרינאנגר נולד בסיגישוארה שהייתה תחת שלטון האימפריה האוסטרית. הוא רכש השכלה יסודית ותיכונית בעיר הולדתו. ב-1877 יצא ללימודי אדריכלות באקדמיה לאמנויות היפות בווינה (אנ'), שם למד אצל פרידריך פון שמידט (אנ'). הוא אימץ את סגנון האר נובו והיה חבר בתנועת הזצסיון הווינאי. בהמשך תכנן גם באופן אקלקטי כגון בסגנון נאו-בארוק ונאו-מורי. ב-1879 הגיע לבולגריה ומונה לאדריכל העיר ראזגרד. בהמשך היה אדריכל החצר של אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה ושל פרדיננד הראשון, מלך בולגריה.
הוא פעל בבולגריה במשך כשלושה עשורים ותכנן מבני ציבור רבים, בעיקר בבירת בולגריה, סופיה. בנוסף למבנה בית הכנסת בסופיה, תכנן מבני ציבור כגון: הגלריה הלאומית לאמנויות של בולגריה (אנ'), הפקולטה לתאולוגיה של אוניברסיטת סופיה והסמינר התאולוגי בסופיה (אנ'). ב-1908 סיים את תפקידו ועבר להתגורר בזלצבורג. בין השנים 1911–1914 שב לסופיה כדי להשלים את עבודתו בהקמת הסמינר התאולוגי. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלץ לעזוב את העיר ולשוב לזלצבורג.
הוא נפטר ב-1929. רחוב ברובע אוֹבְצָ'ה קוּפֶּל (אנ') בסופיה נושא את שמו.
הערות שוליים

↑  ארכיטקטים נודעים בסופיה, עמודים 22–23, באתר papertiger-bg.com (בבולגרית ובגרמנית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009754988005171  GND: 1050383923  VIAF: 308694674   WorldCat (עם VIAF): 308694674
פסטיבל הסרטים !Q

| --- | --- |

כרזת פסטיבל 2003
 סוג:  פסטיבל קולנוע 
 מדינה:  אינדונזיה אינדונזיה
 מיקום:  ג'קרטה 
 מועדים
 תאריכי פעילות:  2002–2017 (כ־15 שנים) 
 
פסטיבל הסרטים !Q היה פסטיבל סרטי להט"ב, שנערך בעיר ג'קרטה שבאינדונזיה בין השנים 2002-‏2017. הוא היה ככל הנראה פסטיבל סרטי הלהט"ב הראשון שנערך במדינה מוסלמית.
היסטוריה

ראשיתו של הפסטיבל הייתה בפעילותו של הארגון Q-Munity, שנוסד ב-2001 על ידי עיתונאים ופעילים בתעשיית האמנות, שחלקם השתייכו לקהילת הלהט"ב המקומית. ב-2002 הוא ארגן את האירוע Q! Film Screening, שהתקיים במשך חמישה ימים, נכחו בו 1,500 צופים והוצגו בו למעלה מ-20 סרטים אודות להט"ב. זו הייתה המהדורה הראשונה של הפסטיבל. בעקבות תגובות חיוביות מהתופים הוחלט להפיק את הפסטיבל מדי שנה. ב-2003 כבר הוצגו במסגרתו 51 סרטים וצפו בו 4,000 איש. אורכו הגיע עם השנים לתשעה ימים. נכללו בו גם תערוכות ציור וצילום והרצאות ופאנלים עם אורחים מחוץ לאינדונזיה.
הפקת הפסטיבל באינדונזיה המוסלמית נתקלה בהתנגדות ומארגניו סבלו מאיומים על חייהם. ב-2009 וב-2010 תבע הממשל המקומי בג'קרטה מהמארגנים להוכיח כי הפסטיבל עולה בקנה אחד עם תרבות האסלאם. מועצת הצנזורה הממשלתית לא נטתה חסד לפסטיבל ובעלי עסקים נמנעו מלתרום כסף למימונו, גם מחשש לביטחונם. על כן מומן הפסטיבל בכל שנות קיומו מתרומות של אנשים פרטיים בלבד, והוא הסתייע גם בארגוני תרבות בינלאומיים שהעמידו לרשותו את מתקניהם בג'קרטה ללא תשלום. הכניסה לכל אירועי הפסטיבל הייתה ללא תשלום.
במרץ 2017 הודיעו מארגני הפסטיבל על הפסקת הפקתו, בתקווה לחדש אותה בעתיד.
פצפוצי אורז

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  puffed grain 
 מרכיבים עיקריים:  אורז 
 
חטיף קוריאני עשוי מפצפוצי אורז
ממתק העשוי מפצפוצי אורז ושוקולד
פריכיות אורז
פצפוצי אורז או אורז תפוח הוא סוג נפוץ של מאכל העשוי מגרגירי אורז שחוממו עד להתפקעות מעטפת הגרגיר תחת לחץ הקיטור אשר נוצר בתוכו. התפקעותו של הגרגיר ושחרור לחץ הקיטור שבו מתפיחה את תוכן הגרגיר ויוצרת מרקם אוורירי בצורה אופיינית. חימום הגרגירים נעשה באמצעות חימום בסיר בישול או בתנור מיקרוגל.
שימוש בפצפוצי אורז נפוץ במגדנאות, בדגני בוקר ובמטבח דיאטטי.
שימושים > בדרום אסיה

בהודו, בבנגלדש ובנפאל זהו אוכל רחוב פופולרי.
שימושים > בקוריאה

בקוריאה פצפוצי אורז קרויים טוויבאפ (튀밥) ומשמשים להכנת חטיפים מקומיים.
שימושים > בעולם המערבי

בארצות הברית, באירופה ובישראל פצפוצי אורז משמשים כדגני בוקר, ונאכלים בתוספת חלב או תחליפי חלב.
ברכה על פצפוצי אורז

אופן הכנת פצפוצי אורז וכן פריכיות אורז הביא לדיון הלכתי סביב ברכתם, שכן אורז מבושל ברכתו "בורא מיני מזונות" ומאידך אורז אפוי ברכתו "בורא פרי האדמה", לדעת הרב משה פיינשטיין ועוד, יש לברך "בורא מיני מזונות", לדעתם האורז עובר תהליך בישול ולאחר מכן עובר תהליך התפחה באפייה, ולכן דינו כדין אורז מבושל.
כמו כן מטעם מרכז רבני אירופה כתבו שחלק מתהליך הכנת פצפוצי אורז הוא בישולם:
"צריך לדעת שפצפוצי אורז בכל מקרה מבושלים הרבה או מעט. אלא שיש פצפוצי אורז שנעשה על ידי שמבשלים את האורז, אמנם אינו הופך להיות דייסתי, לאחר מכן גרגרי האורז עוברים בין שני מכבשים גדולים המועכים אותם, ומשם הם עוברים אל תוך תנור האופה אותם. סוג שני של פצפוצי אורז הוא אורז המפוצץ על ידי לחץ חזק."
אולם, הרב אברהם יוסף כתב: "המציאות אינה כדבריהם, האורז אינו עובר תהליך בישול אלא שריה במים למשך זמן ואחר כך קליה והתפחה כעין הפרכיות, ולכן ברכתם האדמה.".
מעבר לשאלת הבישול היו שהעלו שאלות לגבי חומר הגלם ממנו מיוצרים פצפוצי האורז. למשל, יש פוסקים שכתבו שאם פצפוצי האורז הם מאורז מלא בלבד ברכתם "בורא פרי האדמה"[דרוש מקור], כי אין דרך אכילה בכך. בנוסף, הובא בשם הרב פיינשטיין שכאשר פצפוצי האורז נעשים מקליפות יש לברך עליהם "שהכל".
הערות שוליים

↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן ר"ח, סעיף ז', ולדעת הרמ"א דווקא אם בבישול נתמעך. ”הכוסס (פירוש, האוכל) את האורז מברך עליו בורא פרי האדמה ואחריו בורא נפשות. ואם בשלו  הגה: עד שנתמעך (בית יוסף בשם הרא"ש והר"י)... מברך עליו בורא מיני מזונות ואחריו בורא נפשות.”
↑  כדין "כוסס אורז"
↑  שו"ת אגרות משה חלק ג' (אבה"ע, ח"א), סימן קי"ד
↑  הרב משה לוי (ברכת ה' ג' עמוד קה), דוד יוסף (הלכה ברורה - חלק י', עמוד 400). הרב יצחק יוסף, פצפוצי אורז ופריכיות, אתר הלכה יומית.
↑  מה מברכים על פיצפוצי אורז ועל פריכיות אורז?, רבני בית ההוראה, ט"ו אלול ה'תשע"ד
1 2  מוצרי מזון שברכתם בספק, מרכז רבני אירופה, 18 בינואר 2011
↑  ברכה על פצפוצי אורז, שו"ת מורשת
סקופיה

ערך זה עוסק בבירת מקדוניה הצפונית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
פוטומונטז' של סקופיה
פוטומונטז' של סקופיה
 מדינה:  מקדוניה הצפונית מקדוניה הצפונית
 מחוז:  סקופיה רבתי
 ראש העיר:  קוסה טרז'נובסקי
 שטח:  1,854 קמ"ר
 גובה:  240 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  422,540 (2021)
  ‑ במטרופולין:  587,300 (2004)
  ‑ צפיפות:  273.42 נפש לקמ"ר (2004)
 קואורדינטות:  42°0′N 21°26′E﻿ / ﻿42.000°N 21.433°E﻿ / 42.000; 21.433
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.skopje.gov.mk/en
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מקדוניה הצפונית מוגדלת) ביטולה קומאנובו פרילפ טטובו ולס שטיפ אוחריד גוסטיבר סטרומיצה יוון א ל ב נ י ה  קוסובו סרביה בולגריהסקופיה(למפת מקדוניה הצפונית רגילה) ביטולה קומאנובו פרילפ טטובו ולס שטיפ אוחריד גוסטיבר סטרומיצה יוון א ל ב נ י ה  קוסובו סרביה בולגריהסקופיה   (למפת סקופיה מוגדלת) סקופיה(למפת סקופיה רגילה) סקופיה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
פסל יוסטיניאנוס הראשון בסקופיה
מבצר סקופיה
פסל האם תרזה בסקופיה
שעון על קיר תחנת הרכבת לשעבר שנעצר בשעת רעידת האדמה ב-26 ביולי 1963 בשעה 05:17 בבוקר. בהמשך, הוסב המבנה למוזיאון העיר סקופיה.
סקופיה (מקדונית: Скопје, להאזנה) היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במקדוניה הצפונית, ובה גרים כרבע מתושבי המדינה כולה. העיר היא המרכז הפוליטי, התרבותי, הכלכלי והאקדמי של מקדוניה הצפונית. בתקופת האימפריה הרומית הייתה העיר ידועה בשם סקופי (Scupi). היא התפתחה במהירות לאחר מלחמת העולם השנייה, אך התקדמות זאת נעצרה לאחר רעידת אדמה שפגעה בה ב-1963. בהמשך, שוקמה העיר והפכה למודרנית עם מגוון רחב של מונומנטים תרבותיים.
סקופיה ממוקמת בחלק העליון של עמק וארדאר, והיא שוכנת על הנתיב הבלקני המחבר את אתונה עם מרכז אירופה. במפקד אוכלוסין שנערך ב-2004 נמצא כי אוכלוסיית העיר מונה כ-506,000 תושבים.
אטימולוגיה

שמה של העיר שונה ב-1912 מאוסקופ (בטורקית: Üsküp) לסקופליה ("אוסקוב" اسكوب היא הצורה הטורקית עות'מאנית לסקופיה). מאז שנות ה-50 שמה של העיר במקדונית היה סקופיה (Скопје), דבר ששיקף את החלטתם של המקדונים לאמץ את האיות הקירילי של המילה Skopie. מקורו של השם במילה הלטינית "סקופי" (Scupi; האלבנים קוראים לעיר Shkupi – שקופי). ניתן להסביר את השם הזה כהתייחסות לשבט אילירי מקומי, או למילים ביוונית סקופיון וסקופיין שמשמעותן להתבונן החוצה, דבר המהווה התייחסות למוצאה של סקופיה בתקופה הקלאסית כעיר-מבצר יוונית-רומית. בימי הביניים סקופיה הייתה בשליטה לסירוגין של האימפריה הבולגרית; התרגום בבולגרית לשמה של העיר הוא Скопие‏ (Skopie). השם הטורקי של העיר הוא Üsküp והיא הייתה ידועה כאוסקוב או אוסקופ ברוב השפות המערב אירופיות בתקופת השלטון העות'מאני. השם הסרבי של העיר סקופליה (Скопље); שמה של העיר היה ידוע בצורה זו מאז שהיא הצטרפה לממלכת סרביה, והוא נותר בשימור גם במהלך תקופתה של ממלכת יוגוסלביה.
גאוגרפיה וחלוקה מנהלית

סקופיה היא יחידה מנהלית בתוך מקדוניה הצפונית המורכבת מ-10 רשויות מוניציפליות, והיא עיר הבירה של המדינה. העיר משתייכת לאזור הסטטיסטי סקופיה (Скопски регион). הארגון של סקופיה כיחידה אזורית בעלת ממשל עצמי מוגדר באמצעות החוקים העירוניים.
העיר שוכנת בגובה של כ-255 מטרים מעל גובה פני הים, ושטחה הכולל הוא 1,854 קמ"ר. האקלים השורר בה הוא אקלים יבשתי טיפוסי. נהר וארדאר זורם דרך העיר לכיוון הים האגאי
אזורי סקופיה הם:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  סנטאר  גאזי באבה  ארודרום  צ'איר  קיסלה וודה |  בוטל  שוטו אוריזארי  קארפוש  גורצ'ה פטרוב  סאראי |  |  |  |  |  |  |
| אקלים בסקופיה> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בסקופיה> ינואר.4.-3.34 | אקלים בסקופיה> פברואר.8.-1.37 | אקלים בסקופיה> מרץ.14.2.36 | אקלים בסקופיה> אפריל.19.5.40 | אקלים בסקופיה> מאי.24.10.62 | אקלים בסקופיה> יוני.28.13.46 | אקלים בסקופיה> יולי.30.15.34 | אקלים בסקופיה> אוגוסט.30.15.31 | אקלים בסקופיה> ספטמבר.26.11.41 | אקלים בסקופיה> אוקטובר.19.6.44 | אקלים בסקופיה> נובמבר.10.1.56 | אקלים בסקופיה> דצמבר.5.-2.46 | אקלים בסקופיה> שנה.18.08.6.42.25 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: Climate-Charts.com
דמוגרפיה

לפי מפקד אוכלוסין שנערך ב-2002 אוכלוסיית העיר מנתה 506,926 תושבים. הקבוצות האתניות העיקריות הן:
| שם | מספר תושבים | אחוז מכלל התושבים |
| --- | --- | --- |
| מקדונים | 338,358 | 66.75% |
| אלבנים | 103,891 | 20.49% |
| צוענים | 23,475 | 4.63% |
| סרבים | 14,298 | 2.82% |
| טורקים | 8,595 | 1.70% |
| בוסנים | 7,585 | 1.50% |
| ולאכים | 2,557 | 0.50% |
| אחרים | 8,167 | 1.61% |
97.5% מתושבי העיר שגילם גבוה מ-10 שנים הם יודעי קרוא וכתוב.
אתרי העיר

כנסיית פנטליימון הקדוש בנרזי, הסמוכה לסקופיה, היא דוגמה מרשימה לאמנות קומנניאנית מהתקופה הביזנטית. הכנסייה נבנתה על ידי חברי המשפחה הידועה, ובנייתה הסתיימה רק ב-1164. נרזי התפרסמה בזכות הפרסקאות, המייצגים את המגמות השונות שרווחו במאה ה-12. הפרסקאות נצבעו מחדש יותר מדי פעמים במאה ה-19, אך מאוחר יותר שוקמו.
צפונית לעיר שוכן אתר ארכאולוגי ובו אמת מים רומית. אחד מגשרי האבן החוצה את נהר וארדאר מתוארך לתקופתו של סטפן דושאן. המדובר הוא בגשר האבן (Камен мост) הישן שנבנה על יסודות רומיים במרכז העיר תחת חסותו של הסולטאן מהמט השני בין 1451 ל-1469, המחבר את כיכר מקדוניה (Плоштад Македонија) עם הבזאר הישן (Стара Чаршија) – גשר הנחשב לאחד מסמליה הבולטים של סקופיה ומופיע על סמל העיר ועל דגלה.
בתוך העיר עצמה יש מספר מבנים מהתקופה העות'מאנית, כגון קורשומלי אן (פונדק טורקי מימי הביניים) ומספר מסגדים. מסגד מוסטפא פאשה (נבנה בתקופת סלים הראשון) הוא אחד התוצרים המרהיבים ביותר של האדריכלות האסלאמית בסקופיה. המסגד נבנה על גבעה הניצבת מול מבצר קאלה בעשור האחרון של המאה ה-15, והוא חולש על כל האזור. המסגד נתרם על ידי מוסטפא פאשה, שהיה דמות דומיננטית בתקופת שלטונם של באיזיט השני וסלים הראשון. המספר 1519, שנת מותו של מוסטפא פאשה, חרוט על הכניסה למאוזוליאום שלו, השוכן ליד המסגד. המאוזוליאום והמסגד נפגעו קשות ברעידת האדמה של 1963, ועבודות השיקום והשימור החלו רק ב-1968. פנים המסגד מקושט בעיקר בצמחים טיפוסיים. קירותיו של חלל התפילה מכוסים בכתובות קליגרפיות עם שמותיהם של אללה, מוחמד ומאמיניו, וציטוטים מהקוראן.
רוב בנייני ה"בלקן אר נובו" משנות ה-30 נחרבו ברעידת 1963, אך כמה דוגמאות אופייניות כן שרדו.
בשנת 1970 הוקמה אנדרטת האישה הלוחמת לזכר הנשים שלחמו במלחמת העולם השנייה נגד הנאצים.
צלב המילניום, השוכן בפסגת הר וודנו, הוא אטרקציה תיירותית ידועה. הוא נבנה ב-2002. גובה הצלב הוא 66 מטרים, והוא הגדול ביותר מסוגו בעולם שניתן לראות ממרחק 30 ק"מ. רכבל מוביל אליו מסקופיה.
החל משנת 1926 פועל גן החיות של סקופיה.
כ-20 ק"מ מדרום לסקופיה נמצא קניון מטקה אתר טבע ובילוי פופולרי בסקופיה ובכל מקדוניה הצפונית.
תרבות

מוזיאון סקופיה לאמנות עכשווית הוא אחד מהמוסדות החשובים במקדוניה הצפונית לגילוי, אצירת ושמירת חפצי אמנות עכשווית. הקהילה הבינלאומית הפגינה סולידריות רבה בעת שעזרה לשקם את סקופיה. אחד מההיבטים של סולידריות זו היה כאשר האיגוד הבינלאומי לאמנות פלסטית קרא לחבריו ליצור יצירות אמנות שיסייעו בשיקום העיר. בניין הפרויקט נתרם על ידי ממשלת פולין, שהכריזה לשם כך על תחרות בינלאומית, והוא היה עבודתם המשותפת של כמה אדריכלים פולנים מובילים. שטחו הכולל של המוזיאון הוא 5,000 מ"ר.
אזורי הפארק הגדולים, שבהם ניתן לבצע פרויקטים מגוונים בתחום הפיסול, קשורים גם כן למוזיאון.
פסטיבל הג'אז של סקופיה הוא אחד מאירועי הג'אז החשובים ביותר במקדוניה הצפונית. האמנים הנוטלים חלק בפסטיבל מנגנים בכל סגנונות הג'אז. בין אורחי הפסטיבל הידועים ניתן למנות את ריי צ'ארלס וטיטו פואנטה. הפסטיבל הוא חלק משורת פסטיבלים אירופאים בתחום הג'אז המאוגדים על ידי מספר גופים, והוא נערך פעם בשנה באוקטובר.
כלכלה ותחבורה

העיר היא מרכז חשוב עבור עיבוד מתכות, כימיקלים, חומר גלם מעץ, ותעשיות דפוס, אך לאחר 1991 סבלה מירידה בנפח העסקים. ההתפתחות התעשייתית של העיר לוותה בפיתוחם של מגזרי המסחר והבנקאות, כמו גם מתן דגש על תחום התרבות והספורט.
השכר הממוצע בעיר עמד ב-2010 על 400 יורו בלבד לאדם.
החשיבות של העיר כבסיס תחבורתי עלתה בשנות ה-90. העיר נמצאת על צומת בין שניים מנתיבי התעבורה הפאן-אירופיים. סקופיה משורתת על ידי נמל התעופה סקופיה אלכסנדר הגדול. תחנת הרכבת המרכזית ממוקמת כ-2 ק"מ ממזרח למרכז העיר.
ספורט

בסקופיה ישנן מספר קבוצות כדורגל. הקבוצה הבכירה שבהן היא וארדאר סקופיה שהייתה לאחת מקבוצות הכדורגל המקדוניות הטובות ביותר. בעיר יש שלוש קבוצות נוספות: מקדוניה גורצ'ה פטרוב, צמנטרניקה 55 סקופיה ורבוטינצ'קי קומטל סקופיה. בעיר ממוקם האצטדיון הלאומי של מקדוניה הצפונית, טושה פרואסקי ארנה, בו עורכת הנבחרת המקומית את משחקיה הביתיים.
העיר מיוצגת בתחום הכדוריד על ידי וארדאר פרו סקופיה, שזכתה באליפות מקדוניה בעונת 2006/2007. שלוש קבוצות הכדורסל העיקריות של העיר הן מזט סקופיה, רבוטניצ'קי סקופיה ווארדאר סקופיה, אך רק הראשונה נוטלות חלק במפעלי הכדורסל החשובים של אירופה.
קבוצת כדוריד וארדאר סקופיה היא בין החזקות במדינה ואף זכתה פעם בליגת האלופות בכדוריד.
הקהילה היהודית > יסוד הקהילה והתפתחותה

ראשוני היהודים שכונו רומניוטים, הגיעו לעיר במאה ה-3 עת נשלטה בידי האימפריה הרומית. היהודים שימשו לא אחת מתווכים בין שליטי האימפריה הבולגרית הראשונה לנציגי ממלכת הכוזרים וזכו לחופש פולחן מלא. ב-1170 חלף בבלקנים הנוסע בנימין מטודלה וציין שבסקופיה מתגוררת קהילה יהודית מאורגנת ומבוססת. גם בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה חיו יהודי העיר בביטחון יחסי והקהילה גדלה כתוצאה מהגירת פליטים שנמלטו משטחי האימפריה הביזנטית. בשנת 1493 הגיעו מגורשי ספרד לחבל מקדוניה בהזמנת הסולטאן העות'מאני באיזיט השני, השתלבו היטב במנגנונים השונים ובכמותם הרבה הביאו לשינוי באופי קהילת יהודי העיר שקיבלה צביון ספרדי. 
בשנת 1680 נפטר ונקבר בסקופיה נתן העזתי סופרו ונביאו של שבתאי צבי וקברו הפך למוקד עליה לרגל לאנשי הקהילות השבתאיות.
עם תום השלטון העות'מאני, לאחר חתימת חוזה סן סטפנו הפכה השליטה בחבל מקדוניה הווארדארית סלע מחלוקת בין ממלכת בולגריה לממלכת סרביה אשר נלחמו ביניהן על השליטה בו. לאחר תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה, הפכה סקופיה מתוקף חוזה ניי חלק מממלכת יוגוסלביה. מראשית שנות ה-20, מאוגדת הייתה קהילת סקופיה באיגוד הקהילות היהודיות ביוגוסלביה שמרכזו בבלגרד. בשנת 1940 מנו יהודי העיר 2,816 נפשות, 96% מתוכם יהודים ספרדים ו-4% אשכנזים. לאחר פרוץ הקרבות הגיעו פליטים יהודים נוספים לעיר ובראשית 1943 מנתה הקהילה 3,342 נפשות.