רצח העם הבוסני
רקע למלחמות יוגוסלביה > התככים האתניים הפנימיים במדינה

השלטון היוגוסלבי הפדרלי הכיר ב-26 קבוצות אתניות החיות בתוך ארצו, מתוכן רק לשישה ניתן ייצוב פדרלי כשוות ערך וכגדולות ביותר, אלו הסרבים, המונטנגרים, המקדונים, הקרואטים, הסלובנים והבוסניאקים. בין המיעוטים הגדולים היו האלבנים, הבולגרים, ההונגרים ועוד. לא רק פערים אתניים ותרבותיים הבדילו את העמים יושבי יוגוסלביה, אלא גם פערים דתיים. הקרואטים למשל היו בכללם נוצרים-קתולים בעוד רוב הסרבים היו בני הכנסייה האורתודוקסית הסרבית. הבוסניאקים היו מוסלמים סונים שישבו את חבל הבלקן מימי האימפריה העות'מאנית. חלקם היו צאצאים למשפחות סרביות שהמירו את אמונתם לפני מאות שנים וחלקם צאצאים למוסלמים, בעיקר ממוצא טורקי, שיישבו את חבל הארץ החל במאה ה-15.
רמת הפיתוח הכלכלי הייתה שונה מאוד בין הרפובליקות של יוגוסלביה. סלובניה הייתה העשירה ביותר, אחריה קרואטיה וסרביה, ואחריהם בוסניה הרצגובינה, מקדוניה ומונטנגרו. בשנות השמונים, עם התחזקות התנועות הבדלניות ברחבי יוגוסלביה, היו מספר ארגונים קיצוניים שקראו למלחמה כוללת על שטחים ונחלות עבור הקמת בית לאומי חד-לאומי רב ממדים שיכלול את כל הנחלות בהן יושב העם. עקב הערבוב של קהילות האחת בשנייה, משמעות השאיפות הלאומיות הללו הייתה טיהור אתני של עמים שלמים ממקום מושבם. שתי התנועות הלאומניות הקיצוניות שקראו למהלכים שכאלו נצפו בסרביה ובקרואטיה. בקרואטיה היו שקראו להקים מדינה ריבונית על בסיס גבולות המדינה העצמאית מימי מלחמת העולם השנייה. בסרביה היו שקראו להקמת מדינה חד-אתנית ריבונית שתספח לתוכה את רוב שטחי יוגוסלביה כולל כל בוסניה והרצגובינה, מונטנגרו, מקדוניה הצפונית, דלמטיה ועוד. לפי אותו חזון "סרביה הגדולה" יש להקים מדינה סרבית חד-אתנית וחד-תרבותית שתכלול את כל שטחי יוגוסלביה עד לקו גבול היפותטי שיתמשך מוִירוֹבִיטִיצָה לקרלובץ לאוגולין ועד לקרלובאג לחופי הים האדריאטי. לפי גבול זה רק סלובניה וצפון קרואטיה יישארו ריבוניות מחוץ לידי סרביה.
לאחר מותו של טיטו ב-1980, הוראות חוקת 1974 סיפקו האצלה יעילה של כל הסמכות השלטונית בפועל הרחק מהממשל הפדרלי לרפובליקות ולמחוזות האוטונומיים על ידי הקמת נשיאות קולקטיבית של שמונת נציגי המחוז וממשלה פדרלית עם השפעה מועטה על מדיניות כלכלית, חברתית ופוליטית. התמוטטות הקומוניזם במזרח אירופה ב-1989, איחוד גרמניה שנה לאחר מכן, והתמוטטותה הקרבה של ברית המועצות, כל אלה הובילו לשחיקת היציבות הפוליטית של יוגוסלביה. כאשר מדינות מזרח אירופה התרחקו מהממשל הקומוניסטי לעבר בחירות חופשיות, דמוקרטיה וכלכלות שוק, תשומת הלב של המערב התמקדה הרחק מיוגוסלביה וערערה את התמיכה הכלכלית והפיננסית הנרחבת שנדרשה לשימור כלכלתה.
סלובודן מילושביץ', נשיא הרפובליקה הסרבית בתוך הפדרציה היוגוסלבית (שתומכיו נשאו עמדות הנהגה מקבילות גם בקוסובו, וויבודינה ומונטנגרו) החל משנת 1989, ניצל את הריק השלטוני שנוצר על ידי ממשל ריכוזי שהולך ונחלש, וניצל באכזריות את השימוש באולטרה-לאומיות הסרבית כדי ללבות את להבות הסכסוך ברפובליקות האחרות ולקבל לגיטימציה שלטונית מבית. מילושביץ' נבחר על בסיס קמפיין פוליטי אנטי-בירוקרטי והבטחות להגן על סרבים מפני רדיפות בידי אלבנים בקוסובו.
בוסניה התפלגה בין שלוש קבוצות אתניות מרכזיות: הבוסניאקים, שהיוו כמעט מחצית מאוכלוסייתה, הסרבים, שהיוו לערך 30 אחוז מאוכלוסייתה וישבו בעיקר בחבל שנודע בתור סרפסקה, והקרואטים, שהיוו לערך 17 אחוז מאוכלוסייתה וישבו בעיקר בחבל דלמטיה ולחופי הים האדריאטי. להלן דיאגרמת עוגה של החלוקה האתנית של בוסניה והרצגובינה לפי רישום האוכלוסין מ-1991:
קטגוריה:דפים עם גרפים מושבתים באופן זמני – 
ההרחבה Graph להצגת תרשימים שיחת תבנית:גרף#שימו לב: הגרפים לא מוצגים בוויקיפדיה!!!.