חיל המשלוח המצרי (1948)
יעדים, צירי תנועה ומטרות

בראשית מאי 1948 התכנסו ראשי המטות הערביים בדמשק לקביעת היעדים לכל אחד מהצבאות הערביים. המפקד העליון של הכוחות אמיר לוא נור אל-דין מחמוד קיבל הוראה לעבד תוכנית להפעלת צבאות ערב כדלהלן:
צבאות סוריה ולבנון - ינועו דרומה לעבר אזור טבריה, צפת והכנרת.
צבאות עיראק וירדן - ינועו מעבר הירדן מערבה לעבר אזור עפולה ונצרת, ושם יתרכזו לשלב השני.
הצבא המצרי - ינוע צפונה לעבר תל אביב במגמה לרתק ולהשמיד כוחות יהודיים ובכך לעזור להצלחת הפעולות.
ב-11 במאי שינה המפקד העליון נור אל דין את התוכנית. הוא העביר את הצבא הסורי מהצפון לגזרת צמח, לגשר בנות יעקב ולאגפו הימני של הצבא העיראקי. זאת לאחר שנודע לו כי השלטונות הירדנים אינם מקבלים את התוכנית המקורית ועומדים על דעתם לרכז את כוחותיהם באזור ירושלים, חברון והמשולש. הוא לא הצליח לשכנעם לשנות את דעתם. עבדאללה, מלך ירדן, ביקש לבסס את שלטונו על שטחים רבים ככל האפשר בעוד שלפארוק מלך מצרים היו שאיפות דומות לגבי הנגב, הדרום וירושלים.
הקצין המצרי כאמל איסמעיל אל שאריף איש האחים המוסלמים אישר שבהתאם לתוכנית הכללית היה על הצבא המצרי לכבוש את השטחים מרפיח עד יבנא השוכנת כ-20 ק"מ מדרום לתל אביב. בו בזמן היו אמורים צבאות ערב האחרים לשחרר את שאר חלקי פלשתינה, ולאחר מכן להתלכד לטבעת חנק סביב העיר תל אביב. המצרים האמינו שבריטניה תסייע להם וקיוו שיוכלו "למכור" את הנגב לבריטים תמורת פינוי התעלה וויתור על חלק מזכויות בריטניה בסודאן. ערב הפלישה אמר ראש ממשלת מצרים נוקראשי פחה בפרלמנט:
מעשה הכיבוש נועד להתבצע בשיטה הבאה:
חטיבה מצרית מוגברת תנוע בציר החוף לעבר יבנה.
כוחות חצי סדירים של האחים המוסלמים יתקדמו עד מבואות ירושלים בציר ההר.
הכוחות המצריים הסדירים ישתלטו על צירי הרוחב המחברים את ציר החוף עם ציר ההר ועל ידי כך ינתקו את הנגב ניתוק כפול:
ניתוק עיקרי בציר מג'דל - בית ג'יברין.
ניתוק משני בציר עזה - באר שבע.
תוך כדי תנועתם ישמידו הכוחות המצריים את היישובים היהודיים החולשים על צירי תנועתם.
שאר יישובי הנגב יוכרעו על ידי עצם המצור או בהתקפות ישירות.
הכוחות והכלים שונעו ממצרים לאל עריש, רפיח ועזה באמצעות רכבות.
בתחילה שכנה המפקדה המצרית בעזה. עם התקדמות הצבא המצרי צפונה, היא התמקמה בעיר מג'דל (אשקלון) ומשם ניהלה את המלחמה בדרום.
שני גדודי רגלים עם כ-20 שריוניות ותותחים נגד טנקים נעו מניצנה דרך באר שבע לכיוון חברון, כאשר היעד הסופי היה  ירושלים. שלושה גדודים תפסו את כביש מג'דל - בית ג'וברין ומפקדת החטיבה ישבה בעיירה אל-פאלוג'ה ועיראק אל-מנשיה.
הייעוד של החטיבה השנייה היה לנוע לכיוון איסדוד עם מטרה סופית: תל אביב. גם לכוח זה צורפו עשרות טנקים ועשרות שריוניות חמושות בתותחים.
המצרים הציבו והפעילו סוללות תותחי 25 ליטראות בשלב הראשון באזור רצועת עזה: אחת מזרחית לעזה סמוך לגבעת עלי מונטר שהופעלה יותר מאוחר כנגד בארות יצחק והשנייה בצפון הרצועה ליד בית חאנון שהופעלה כנגד ניר עם. לידה שכנה מפקדת חטיבת הנגב, פלמ"ח וכן נגד יד מרדכי. בשלב השני הוצבו שתי סוללות נוספות בשטחים שמצפון לרצועה, האחת בתחנת הניסיונות החקלאית הבריטית ליד מג'דל (כיום: כפר סילבר), והשנייה בשדה תעופה בריטי נטוש באל-פאלוג'ה (כיום משתלה מרכזית דרומית של קק"ל ובסיס ציוד צה"לי ישן).
במסגרת תוכנית הפלישה הערבית הכללית פעלה גם ממשלת מצרים כאשר הצבא שלה היה הגדול מכל שאר הצבאות. ממשלה זו החליטה להצטרף לשאר ארצות ערב בפלישת צבאותיהן לתוך גבולות ארץ ישראל עם צאתם של הכוחות הבריטים ב-15 במאי 1948. בחצות ליל 14–15 במאי 1948, הכריז נוקראשי פחה, ראש ממשלת מצרים, שניתנו פקודות לצבא המצרי להיכנס לפלשתינה וכי שני גדודים מצריים סדירים עברו את הגבול. אי לכך מונה הגנרל אחמד עלי אל-מאוואווי לפקד על כוח צבאי שנקרא "חיל משלוח המצרי" שייעודו היה לתקוף את מדינת ישראל מן הדרום דרך כביש החוף ולכבוש את תל אביב.
התפתחות המערכה הוכיחה למצרים את הטעות האסטרטגית שלהם. אחד הקצינים המצריים, בכבאשי עותמן חאפז, הגדיר זאת כך: