טריטוריית מישיגן
היסטוריה > ארגון הטריטוריה

טריטוריית מישיגן הוקמה על ידי חוק של הקונגרס של ארצות הברית ב-11 בינואר 1805, החל מ-30 ביוני של אותה שנה. החוק הגדיר את הטריטוריה כ"כל אותו חלק של טריטוריית אינדיאנה, השוכן מצפון לקו הנמשך מזרחה מהעיקול הדרומי או הקיצוני של אגם מישיגן, עד שהוא יחצה את אגם אירי, וממזרח לקו הנמשך מאגם. העיקול הדרומי האמור דרך אמצע האגם האמור עד לקצהו הצפוני, ומשם צפונה לגבול הצפוני של ארצות הברית." סמן היסטורי בפארק בצד הדרך, כשלושה מייל מזרחית ל-Naubinway ב-46°05′50″N 85°23′51″W, מנציח את הנקודה הצפונית ביותר של אגם מישיגן, שנמצאת כקילומטר אחד מערבית לפארק.
מושל טריטוריה הראשון, ויליאם האל, ביטל את מחוז וויין והקים מחוזות חדשים מעשה ידיו, שהתגלו כקצרים. לואיס קאס הפך למושל ב-1813 וביטל מיד את עבודתו של האל והקים מחדש גלגול שלישי של מחוז וויין שכלל את כל האדמות בטריטוריית מישיגן שהוענקו על ידי האינדיאנים באמצעות הסכם דטרויט משנת 1807.
במהלך מלחמת 1812, לאחר לכידת גנרל אייזק ברוק את דטרויט ב-16 באוגוסט 1812, טריטוריית מישיגן הייתה לפחות חלק ממחוז קנדה עילית. ב-24 באוגוסט הכריז קולונל הנרי פרוקטור על המשך הממשל האזרחי על פי החוקים הקיימים כאשר פרוקטור משמש כמושל והשופט העליון אוגוסטוס ב' וודוורד משמש כמזכיר. ב-4 בפברואר 1813, השעה פרוקטור את השלטון האזרחי והטיל משטר צבאי.
כאשר אינדיאנה (1816) ואילינוי (1818) הצטרפו לאיחוד, שרידים מהשטחים שלהם צורפו לטריטוריית מישיגן. שטח השווה ל-30 עיירות הועבר גם מטריטוריית מישיגן לאינדיאנה כדי לאפשר לאותה מדינה גישה לאגם מישיגן. זמן קצר לאחר מכן, הממשלה הפדרלית החלה לחתום במהירות על הסכמים עם שבטים אינדיאנים מקומיים ולרכוש את אדמותיהם.
בשנת 1818, נערך משאל עם של האספה הכללית כדי לקבוע אם רוב מבעלי השטח החופשיים בעד יצירת אספה מחוקקת כללית שתחליף את שיטת המושלים והשופטים שהיו בתוקף באותה עת, כפי שנקבע בפקודת הצפון-מערבית. הבחירות נקראו על ידי המושל הטריטוריאלי לואיס קאס, והתוצאות הראו שהרוב מתנגד לשינוי שיטת הממשל.
בשנת 1824 השתחררה טריטוריית מישיגן לדרגה ב' של מעמד טריטוריאלי, וכוח השלטון הועבר מהמושל ומקומץ שופטים לעם. האנשים בחרו 18 למועצה המחוקקת, מתוכם תשעה אושרו על ידי הנשיא, והיא ישבה לראשונה במועצה ב-7 ביוני 1824. מועצה זו הורחבה מתשעה חברים ל-13 ב-1825, כאשר ה-13 נבחרו על ידי הנשיא. מתחום של 26.
תעלת אירי נפתחה בשנת 1825, ואפשרה למתיישבים מניו אינגלנד וניו יורק להגיע למישיגן דרך המים דרך אלבני ובאפלו.
בשנת 1834, כל הקרקעות שנרכשו ברכישת לואיזיאנה שעדיין לא הוקצו ושהיו מזרחית לנהר מיזורי (בדרך כלל, הדקוטות, איווה והחצי המערבי של מינסוטה) צורפו לטריטוריית מישיגן, אזור שהיה רשמי מאופיינת כ"צפונית למיזורי וממזרח לנהרות מיזורי וכדור הארץ הלבן". בשלב זה, טריטוריית מישיגן כללה את מה שהיא כיום מדינות מישיגן, ויסקונסין, איווה, מינסוטה וחלק גדול מהדקוטות.
בינתיים, בשנת 1835, פרצה מלחמת טולדו שבה נלחמה מישיגן עם אוהיו, משום שטריטוריית מישיגן רצתה לשמור על "רצועת טולדו" השנויה במחלוקת. אזור טולדו באוהיו נכנע לבסוף בתמורה לחלק המערבי של חצי האי העליון של מישיגן.
עבדות נאסרה בשטח על פי תקנות צפון-מערב, אך תושבים בריטים וצרפתים במישיגן הורשו לשמור על החזקה של עבדים שכבר היו בבעלותם בזמן שהשטח התארגן. רישומי מפקד האוכלוסין מראים שאוכלוסיית העבדים בשטח מנתה 24 בשנת 1810 ו-32 בשנת 1830. מאמינים כי אלו שנחשבו כעבדים היו, במקרים רבים, אינדיאנים ולא שחורים.
ב-3 ביולי 1836, כהכנה למדינת מישיגן, אורגנה טריטוריית ויסקונסין מטריטוריית מישיגן, המורכבת מהמדינות הנוכחיות של ויסקונסין, מינסוטה, איווה והחלק המזרחי של הדקוטות. מישיגן הפכה למדינה ב-26 בינואר 1837, וכללה את חצי האי העליון כחלק מהפתרון לסכסוך על רצועת טולדו, שחסמה את מדינת מישיגן במשך מספר שנים. הגבול המערבי של חצי האי העליון סומן בנהר מונטריאול על קו החוף של אגם סופריור ובנהר מנומיני על חוף אגם מישיגן. דטרויט נותרה הבירה עד 17 במרץ 1847 כאשר לאנסינג נבחרה כעיר הבירה. אוכלוסיית מישיגן בזמן הקמת המדינה מוערכת בכ-200,000, מה שהיה הרבה מעל הדרישה המינימלית של 60,000 של תקנות צפון-מערב.