stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצבעים הלאומיים של ישראל
היסטוריה > בעת החדשה

התנועה הציונית המתחדשת רצתה להפוך את היהודים הגלותיים לעם, ועל כן פנתה לסמלי העבר שסביבם רצתה לאגד את העם. תמורה זאת הובילה לשינוי חשוב מאוד בשימוש בתכלת ובלבן, והם הפכו בעיקר לצבעי התנועה הציונית. בין הסמלים שאומצו על ידי התנועה היו שאומצו ברישמיות והיו סמלים אחרים שאומצו באופן בלתי פורמלי, גם הצבעים התכלת ולבן אומצו על ידי התנועה הציונית באופן בלתי פורמלי. הראשון שהתייחס לצבעים אלו כצבעי הלאום היה המשורר היהודי האוסטרי אברהם אלעזר. בשנות ה-60 של המאה ה-19 העלה אברהם את הרעיון להשתמש בצבעי התכלת והלבן בדגל של עם ישראל משום שאלו הצבעים בטלית אשר בה מתעטף היהודי בתפילה. את רעיונותיו העלה אברהם בשירו "צבעי ארץ יהודה" משנת 1864:
צבעי הארץ האהובה הם
תכלת-לבן הם גבולות יהודה;
הבא בתור לתמוך ברעיון היה הסופר מרדכי בן הלל הכהן אשר תיעד מסיבה לכבוד יום הולדתו ה-100 של משה מונטיפיורי, בשנת 1884:
ובה בפעם הראשונה גילינו לפני הקהל הרחב את צבעינו הלאומיים, כי רבים לא ידעו כי תכלת ולבן הם צבעי עמנו
.
מאז הופץ השימוש בצבעים אילו, והם הפכו לפופולרים מאוד בקרב העם בציון ובגולה: הם הפכו לצבעים של דגלי המושבות, (ראשון לציון ונס ציונה) דגלי חברות ציוניות (חברת צים), דגלי הגדודים העבריים ואף לצבעים של המוסדות הלאומיים שעשו בהם שימוש כמו צבעי הקופסה הכחולה של קק"ל.
השימוש בצבעים הפך לכה נרחב בקרב הציונים עד שהתקבל על ידי הקונגרס הציוני הראשון בבזל כפי שנוסח בהצעתו של דוד וולפסון:
בפקודת מנהיגנו הרצל באתי לבזל, כדי לעשות את כל ההכנות לקונגרס הראשון. בין השאלות הרבות שהעסיקוני אז הייתה אחת... באיזה דגל נקשט את אולם הקונגרס? מה הם צבעיו? הן דגל אין לנו. הרעיון הזה הכאיבני מאוד. צריך ליצור את הדגל. ואולם באיזה צבעים נבחר?

והנה הבהיק רעיון במוחי: הרי יש לנו דגל. לבן כחול. הטלית אשר בה נתעטף בתפילתנו - טלית זו היא סמלנו. נוציא נא את הטלית מנרתיקה ונגולל אותה לעיני ישראל ולעיני כל העמים. הזמנתי אז דגל כחול לבן ומגן דוד מצויר עליו. וכך בא לעולם דגלנו הלאומי.
הצבעים הללו שימשו גם יהודים (בעיקר ציונים) בחו"ל: סמל הג'וינט (אף על פי שהוא אינו ארגון ציוני), תג הכתף של אנשי הבריגדה היהודית הייתה בצבעים אלו בתוספת צהוב.
בהכרזת המדינה נעשה שימוש בצבעים התכלת והלבן לקשט את אולם ההכרזה על מנת להוכיח את הריבונות של המדינה שבדרך.
היסטוריה > לאחר קום המדינה

עם קום המדינה הוקמה ועדת הסמל והדגל שמטרתה הייתה לקבוע את הסמל ואת הדגל של המדינה, הוועדה החליטה, לאחר התלבטיות רבות, כי דגל התנועה הציונית (ללא שינוי בצבעים) יהיה דגל המדינה החדשה וביחד עם הסמל החדש של המדינה התבססו הצבעים תכלת ולבן כצבעים הלאומיים של ישראל. קביעת הצבעים נמצאת גם בפקודת מטכ"ל 33.0401 סעיף 9 ”אורכו 220 ס"מ, רוחבו 160 ס"מ, הרקע - לבן ועליו שני פסי תכלת כהה ברוחב 25 ס"מ כל פס, לכל אורכו של הדגל. באמצע הרקע הלבן, בין שני פסי התכלת ובמרחק שווה מהם - מגן דוד עשוי שני משולשים שווי צלעות בצבע תכלת, שבסיסיהם מקבילים לפסי התכלת שלאורך הדגל”. קביעת צבעים אילו בסמל ובדגל הובילו לפריחה תרבותית סביב הצבעים: החל מהשיר "כחול ולבן זה הצבע שלי" ועד ביטויי לשון "תוצרת כחול לבן" (כינוי לתוצרת ישראלית). כמו כן, מהם נגזר שם המפלגה כחול לבן.
השימוש בצבעים אלו הפך לנפוץ ביותר הן על ידי המדינה והן על ידי אזרחיה בקישוט אירועים, בכרזות, בסמלי ערים, בסמלי ארגונים חברתיים, ארגונים פוליטיים ועוד. השימוש הורחב גם למדי נבחרות ישראל (בספורט) המעוצבים בדרך כלל בצבעים תכלת ולבן כאשר דגל המדינה רקום עליהם, ולדגלי צה"ל אשר רבים מהם עושים בצבעים אלו שימוש משני.
הערות שוליים

↑  הלבן אינו נכתב במפורש אך הוא צבע הבד מימנו מיוצרת הטלית והציצית וכך גם קובעת הלכה
↑  את בגדי הכהנים ניתן לראות באתר [מכון המקדש]
↑   דגל המדינה, דגל צה"ל ותמונות אישים 33.0401, באתר צה"ל, 15 בנובמבר 1981
ציצית עם פתיל תכלת בקשירה לפי מנהג היהודים הקראים
דגל בראשון לציון, שנת 1885 (שיחזור משוער)
דגל שני, בנס ציונה 1891 (שיחזור משוער)
דגלי ישראל בצבעי תכלת כהה שנראה כחול
ג'אסט ויז'ן

| --- | --- |
 מייסדים:  רונית אבני 
 תקופת הפעילות:  2003–הווה (כ־21 שנים) 
 www.justvision.org
 
ג'אסט ויז'ן (באנגלית: Just Vision, תרגום לעברית: "חזון צודק") הוא ארגון אמנותי-פוליטי לא-מפלגתי שנוסד על ידי יהודים צפון-אמריקאים המתנגדים לכיבוש הישראלי בגדה המערבית וברצועת עזה. הארגון יוצר סרטים תיעודיים ותוכן תקשורתי בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני. כמו כן הארגון הוא המו"ל השותף של האתר "שיחה מקומית" יחד עם עמותת "972 – לקידום עיתונאות אזרחית". משרדי הארגון נמצאים בוושינגטון די. סי. והוא פועל גם בניו יורק ובמזרח ירושלים.
תולדות הארגון

ארגון ג'אסט ויז'ן הוקם בשנת 2003 על ידי רונית אבני (אנ'), יהודייה ילידת קנדה. במסגרת לימודיה לתואר במדע המדינה ערכה אבני ראיונות עם 475 פעילים פוליטיים ישראלים ופלסטינים, בניסיון למצוא דרכים לקדם את תהליך השלום הישראלי-פלסטיני. בראיונות נעשה שימוש נרחב בסרטים שהופקו על ידי הארגון.
פעילות הארגון

צוות הארגון כולל בעיקר נשים, בהן יוצרות קולנוע, עיתונאיות, פעילות זכויות אדם ונשות חינוך. הארגון מפיק סרטים תיעודיים ותוכן תקשורתי, שמטרתם היא "להבליט קולות של ישראלים ופלסטינים שפועלים למען סיום הכיבוש ובניית עתיד של חופש, חירות וכבוד לכולם". משרדי הארגון נמצאים בוושינגטון די. סי. והוא פועל גם בניו יורק ובמזרח ירושלים.
כמו כן, ארגון ג'אסט ויז'ן הוא המו"ל השותף של האתר "שיחה מקומית" יחד עם עמותת "972 – לקידום עיתונאות אזרחית".
סרטים תיעודיים

ארגון ג'אסט ויז'ן הפיק חמישה סרטים תיעודיים בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני. חלקם זכו בפרסים שונים בפסטיבלי קולנוע בעולם. סרט נוסף בשם "The Wanted 18" הופץ על ידי הארגון בארצות הברית, אך לא הופק על ידו.
הסרט "בודרוס" (אנ') שהופק בשנת 2009 יצא לאור גם כרומן גרפי בערבית. הוא מביא את סיפורה של נערה בשם אילתזאם מוראר, המונעת מבולדוזר לעקור את עצי הזית בכפר של משפחתה. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים טרייבקה בנוכחות נור, מלכת ירדן.
הסרט "נאילה והאינתיפאדה" שהופק ב-2017 מביא את סיפורן של הנשים שהובילו את ההתקוממות העממית בתקופת האינתיפאדה הראשונה. הסרט הוצג ברמאללה, בעזה, בביירות ובפסטיבלי קולנוע ברחבי העולם, וכמו כן הוקרן בתיאטרון הערבי-עברי ביפו באוקטובר 2018.
הערות שוליים

↑  Just Vision execs talk 15 years of “putting the spotlight on civilians”, ‏8 בפברואר 2018 (באנגלית).
↑  מרב יודילוביץ', המלכה נור תארח את "בודרוס" בטריבקה, באתר ynet, 22 באפריל 2010.
↑  בלעדי: הסרט "נאילה והאינתיפאדה" בבכורה בישראל, באתר "שיחה מקומית", 12 באוקטובר 2018.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590730105171
יוסי יבלונקה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 ביוני 1946 ולבז'יך, רפובליקת פולין 
 פטירה:  7 בינואר 2006 (בגיל 59) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  סטודיו למשחק ניסן נתיב 
 פרופיל ב-IMDb
 
יוסי יבלונקה (28 ביוני 1946 – 7 בינואר 2006) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי.
ביוגרפיה

יבלונקה נולד בולבז'יך (עיר בשלזיה תחתית שבפולין, נקראת בגרמנית ולדנבורג), וב-1949 עלה עם הוריו, שהיו ניצולי שואה, לישראל.
יבלונקה היה מבוגריו הראשונים של הסטודיו למשחק ניסן נתיב ואחר כך למד משחק בארצות הברית אצל לי סטרסברג ואוטה האגן. שחזר לישראל שיחק בתיאטרון באר שבע, אחר כך בהבימה ובתיאטרון חיפה.
ביוגרפיה > קריירה בתיאטרון

יבלונקה החל את הקריירה שלו בתיאטרון בשנת 1970, במחזה "אולי רעידת אדמה" מאת עמוס קינן בבימוי עדנה שביט, שעלה במועדון צוותא. באותה שנה גם שיחק בהפקה של "הקמצן" מאת מולייר בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער. ב-1971 שיחק במחזה "שבעים וחמש" מאת יוסף מונדי, ובמחזה "ההודי רוצה לברונקס" מאת ישראל הורביץ. ב-1972 שיחק במחזה "רוזנטה חוזר משדה הקרב", מאת המחזאי האיטלקי בן המאה ה-16 אנג'לו באולקו, בבימוי עדנה שביט
החל מסוף 1972 שיחק בתיאטרון חיפה והופיע בין היתר במחזות: "איש הקרח בא" מאת יוג'ין אוניל, שביימה נולה צ'לטון (1972), "שכול וכישלון" עיבוד לספרו של יוסף חיים ברנר, שביים עודד קוטלר (1973), "לילי גם" מחזמר שכתב אהוד מנור על פי גם הוא באצילים של מולייר עם מוזיקה שהלחין מתי כספי (1973), "הצילו" (1974) ו-"מבקר המדינה" עיבוד של "רביזור" מאת ניקולאי גוגול.
בתיאטרון באר שבע הופיע בין היתר במחזות: "הלילה השנים עשר" (1976), "סיפור גן החיות" מאת אדוארד אלבי (1976), שידוכים (1978), מנהל הבית (1980), "תעלולי סקפן" (1981), "עמודי החברה" (1983), "שפע" מאת דייוויד הר (1983) ו-"השחף" (1984).
בתיאטרון "הבימה" הופיע בין היתר במחזות: "ביבוף" מאת יוסי הדר (1986), "מעגל הגיר הקווקזי" (1987), "הדיבוק" (1988), "האב" (1989), "אדם" מאת יהושע סובול (1989), "על עכברים ואנשים" (1990), "בשפל" (1992), "אמדאוס" (1994), "החייל האמיץ שוויק" (1995), "השושנה המקועקעת" (1995) ו"אכזר מכול המלך" (1997).
ב-2003 שיחק במחזה "חייל חוזר הביתה", מאת מוטי לרנר ובבימוי עודד קוטלר, שעלה במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר, ושיחק במחזה "קשר דם", מאת אפי כהן בבימויה של דליה שימקו, שעלה בתיאטרון תמונע בתל אביב.
ביוגרפיה > קריירה בקולנוע ובטלוויזיה

ב-1972 השתתף בדרמת תטלוויזיה "החצר של מומו הגדולה" (על פי רומן מאת יהודית הנדל), שביים יהודה ג'אד נאמן.
ב-1975 שיחק בסרט יהיה טוב סלומוניקו וכן גילם את דידי צלם האופנה בסדרה גם אנו שופטים. בתחילת שנות השמונים הופיע בסדרה רגע עם דודלי. ב-1981 שיחק בסרט הפשע סופו של מילטון לוי. ב-1984 שיחק בסרט גרין. ב-1989 גילם את אביתר בסרט הטלוויזיה "כתר בראש" שהופק על ידי רשות השידור ועוסק במלכות דוד.
ב-1990 שיחק בסרט המחצבה את בלקין מנהל המחצבה. ב-1991 שיחק בסדרות הטלוויזיה סיפורים לשעת לילה מאוחרת, שבט כהן. ב-1993 שיחק רב בסרט שלג באוגוסט. ב-1997 שיחק ב-"לויתן בחוף שרתון", מיני סדרה ששודרה בערוץ 2 על במאי שמצלם סרט בחוף שרתון. ב-1999 שיחק בסרט "תסתכל לי בעיניים" העוסק בנהגים שהיו מעורבים בתאונות דרכים.
ב-2001 הופיע בסדרה "הבורגנים". ב-2003 שיחק בסרט המבוסס על הספר תיאום כוונות. ב-2007 הופיע בסרט "רק כלבים רצים חופשי". ב-2009 שיחק את אבא של החתן בסרט "רגליים קרות" (הסרט צולם ב-2004, אך יצא לאקרנים רק ב-2009).
הוא דיבב את פיט בהפקת הדיבוב העברי לסרט צעצוע של סיפור 2 ואת אדמירל בום בסרט מרי פופינס.
חיים אישיים

היה נשוי להיסטוריונית חנה יבלונקה ולהם שלושה ילדים.
נפטר בינואר 2006 מדום לב.
חטיבת התקיפה הרב-זרועית

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל
 סוג:  יחידת מטה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  12 בנובמבר 2020 – הווה (4 שנים)
 פיקוד
 יחידת אם:   זרוע היבשה
 יחידות בת:  בית הספר לתקיפה
 דרגת המפקד:    תת-אלוף
 מפקד נוכחי:  תא"ל רועי בקשי
 
חטיבת התקיפה הרב-זרועית היא חטיבה בזרוע היבשה בצה"ל וגוף מטה, האחראי על התורה המשלבת בין כוחות האוויר, המודיעין והיבשה, פיתוח תפיסות, פיתוח ידע, התאמה באימונים ואמצעי לחימה. חטיבת התקיפה מקדמת יכולות תקיפה במסגרת התמרון בכלל הזירות, ובתוך כך שילוב האש האווירית, היבשתית, הימית ובמימד הסייבר.
החטיבה הוקמה ב-12 בנובמבר 2020 במסגרת התוכנית רב שנתית "תנופה" של הרמטכ"ל אביב כוכבי, כלקח מהמטה המבצעי למודיעין ואש בפיקוד הצפון שהקים כוכבי כשהיה מפקד הפיקוד ושעליו פיקד אביעד דגן.
תפקיד

בשגרה, אחראית החטיבה על בניין הכוח של כל תאי התקיפה בצה"ל – מהמטה הכללי, דרך הפיקודים המרחביים ועד לרמת החטיבה – כולל בניית תורות הלחימה, שיטות הקרב ואחריות פיקודית להכשרה ואימונים באמצעות בית הספר לתקיפה. בזמן לחימה כפופה חטיבת התקיפה לאגף המבצעים ומשתלבת כחלק ממכלול התקיפה המטכ"לי, כאשר מפקד החטיבה בשגרה ניהיה מפקד מכלול התקיפה בחירום.
בית הספר לתקיפה רב-זרועית

בית הספר לתקיפה רב-זרועית נפתח בפברואר 2021 והוא מכשיר את כל העוסקים בתקיפה בצבא: מכלולי אש מרמת המטכ"ל ועד רמת החטיבות, גורמי מודיעין, תקשוב, אנשי אוויר ויבשה, קצינים בזרוע הים וכל המוסמכים לתקוף באחד מחמשת הממדים השונים – ים, יבשה, אוויר, סייבר וספקטרום. הוא כולל כ-35 קורסים שונים המיועדים לחיילים מדרגת סמל ועד אל"ם.
ראשי חטיבת התקיפה

| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| אסף צלאל | 12 בנובמבר 2020 - ינואר 2023 | מפקד החטיבה הראשון, סיים את תפקידו בעקבות מינויו למנכ"ל משרד החינוך |
| אבירם סלע | ינואר 2023 - יולי 2023 | ממלא מקום |
| רועי בקשי | 9 ביולי 2023 - |  |
הערות שוליים

1 2 3  אמיר בוחבוט‏, במהירות וביעילות: המלחמה הבאה של צה"ל כבר תיראה אחרת לגמרי, באתר וואלה, 15 באוגוסט 2020
1 2   חטיבת התקיפה הרב-זרועית יוצאת לדרך, באתר צה"ל, 12 בנובמבר 2020
1 2  אוהב טורג'מן, ‏שילוב זרועות: חטיבת התקיפה החדשה נפתחה, באתר חיל האוויר הישראלי, 12 בנובמבר 2020
↑  חנן גרינווד, תקיפה רב ממדית ושדרוג אופן הלחימה: כך תיראה מהפכת האימונים בצה"ל, באתר ישראל היום, ‏5 במרץ 2020
1 2  טל לב רם, ‏תפקיד חדש בחילות השדה של צה״ל: מש"ק תקיפה, באתר מעריב אונליין, 12 ביוני 2020
↑   נפתח בית הספר החדש לתקיפה רב-זרועית, באתר צה"ל, 23 בפברואר 2021
↑   ינון שלום יתח, כך נראה היום הראשון בבית הספר החדש לתקיפה רב-זרועית, באתר צה"ל, 3 בינואר 2022
מפקד החטיבה הראשון אסף צלאל (מימין) ומפקד זרוע היבשה יואל סטריק בטקס ההקמה של החטיבה, נובמבר 2020 (בעת מגפת הקורונה בישראל)
יורי ליובימוב

| --- | --- |

יורי ליובימוב ב-2007
 לידה:  17 בספטמבר 1917 (יוליאני) ירוסלבל, הרפובליקה הרוסית 
 פטירה:  5 באוקטובר 2014 (בגיל 97) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות דונסקויה החדש 
 מדינה:  ברית המועצות, ברית המועצות, רוסיה, ישראל, הונגריה 
 תקופת הפעילות:  1935–2014 (כ־79 שנים) 
 מקום לימודים:  המכון לתיאטרון על שם בוריס שצ'וקין (1939) 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין (1952)  מסכת הזהב (2000)  מפקד עם כוכב של מסדר ההצטיינות של הונגריה (2002)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (2002)  צ'ייקה (1999)  פרס הפדרציה הרוסית (1996)  Triumph (1998)  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (2005)  מסדר הצלב של טרה מריאנה (2003)  עיטור האריה של פינלנד (2006)  פרס התאטרון האירופי (2011)  אביר במסדר ההערכה של הרפובליקה של פולין (2004)  אזרחות כבוד של בודפשט (2007)  מסדר השמש העולה, דרגה רביעית (2007)  קצין בכיר במסדר כוכב הסולידריות האיטלקי (2 במרץ 2003)  מפקד במסדר כוכב הקוטב (2004)  פרס האמנות ע״ש צארסקויה סלו (1999)  אמן העם של הפדרציה הרוסית (28 בספטמבר 1992)  העיטור על השירות למען המולדת דרגה שנייה (25 בספטמבר 2007)  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית (16 בספטמבר 1997)  מדליית הכסף הגדולה להוקרה על שירות הרפובליקה האוסטרית (2007)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (יולי 1954)  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית (29 ביוני 2013)  עיטור הדגל האדום של העמל (1977)  אות מסדר כוכב הקוטב  מסדר כוכב הסולידריות האיטלקי  עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  אות ההצטיינות של הרפובליקה האוסטרית  מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליה על שם ז'וקוב  מסדר ההערכה של הרפובליקה של פולין  מסדר ההצטיינות של הרפובליקה ההונגרית  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מסדר השמש העולה  מדליה להנצחת 65 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941-1945  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  מסדר האמנויות והספרות  מדליה להנצחת 50 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליית ההגנה על מוסקבה  פרס סטלין, דרגה 2  מדליה על הגנת לנינגרד  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 http://www.lyubimov.info/
 פרופיל ב-IMDb
 
יורי ליובימוב (ברוסית: Юрий Петрович Любимов; ‏30 בספטמבר 1917 - 5 באוקטובר 2014) היה במאי תיאטרון סובייטי ורוסי בולט. בשנות ה-80 גורש מברית המועצות, קיבל אזרחות ישראלית בזכות אשתו היהודיה וחזר לרוסיה לאחר התפרקות ברית המועצות. בשנת 1992 הוענק לו תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
לקריאה נוספת > ספרים

Li︠u︡bimov, I︠U︡. Rasskazy starogo trepacha : [vospominanii︠a︡] . Moskva : Novosti, 2001(הספר בקטלוג ULI)
Gershkovich, Aleksandr Abramovich.The theater of Yuri Lyubimov : art and politics at the Taganka Theater in Moscow. New York : Paragon House, 1989.(הספר בקטלוג ULI)
Mezhdunarodnai︠a︡ nauchnai︠a︡ konferent︠s︡ii︠a︡ "I︠U︡riĭ Li︠u︡bimov. Teatr zhizni" (2017). "I︠U︡riĭ Li︠u︡bimov. Teatr zhizni" : Mezhdunarodnai︠a︡ nauchnai︠a︡ konferent︠s︡ii︠a︡ k 100-letii︠u︡ I︠U︡.P. Li︠u︡bimova. Moskva : RGBI, 2019.
Volkova, Marianna. I︠U︡riĭ Li︠u︡bimov v Amerike : odissei︠a︡ rezhissera v fotografii︠a︡kh, tekstakh i besedakh. New York : Slovo, 1993.
Mikhalëva, Ėlla. I︠U︡riĭ Li︠u︡bimov v zerkale Vakhtangovskoĭ st︠s︡eny. Moskva : Izdatelʹstvo "Teatralis", 2019.
Sidorina, Svetlana. I︠U︡riĭ Li︠u︡bimov : 80 let v mirovom st︠s︡enicheskom iskusstve. Moskva : Tri Kvadrata, 2014
Malʹt︠s︡eva, Olʹga. Poėticheskiĭ teatr I︠U︡rii︠a︡ Li︠u︡bimova : spektakli Moskovskogo teatra dramy i komedii na Taganke 1964-1998. Sankt-Peterburg : Rossiĭskiĭ institut istorii iskusstv, 1999.Malʹt︠s︡eva, Olʹga. Akter teatra Li︠u︡bimova. Sankt-Peterburg : LenNar, 1994
Malʹt︠s︡eva, Olʹga. I︠U︡riĭ Li︠u︡bimov, rezhisserskiĭ metod : spektakli Moskovskogo teatra dramy i komedii na Taganke : 1964-1998. Moskva : AST, 2010
Beumers, Birgit. Yury Lyubimov at the Taganka Theatre, 1964-1994. Amsterdam : Harwood Academic, c1997(הספר בקטלוג ULI)
Beumers, Birgit. Yury Lyubimov at the Taganka theatre and in exile (1964-1989). University of Oxford, 1991.
Akimenko, A. V. Moskovskiĭ teatr na Taganke : 1984-2004, bibliograficheskiĭ ukazatelʹ. Moskva : Izd-vo Moskovskogo universiteta, 2011
Smekhov Veniamin. Skripka mastera.Moskva, Pravda, 1988
Zolotukhin, Valeriĭ. Sekret Li︠u︡bimova. Moskva : Izdatelʹstvo Ė, 2016
Krechetova, Rimma. Troe : Li︠u︡bimov, Borovskiĭ, Vysot︠s︡kiĭ. Moskva : "AST-PRESS SKD", c2005.
Li︠u︡bimov, I︠U︡. St︠s︡enicheskai︠a︡ adaptat︠s︡ii︠a︡ "Mastera i Margarity” M.A. Bulgakova. London : Overseas Publications Interchange, 1985
Соломон Михоэлс : библиографический указатель, 1919-1999. [составители, Е.И. Алексеенкова ; предисловие Ю.П. Любимова] Москва : РГБИ, 2003 (הספר בקטלוג ULI)
Богданова, Полина. Режиссеры-шестидесятники. Москва : Новое литературное обозрение, 2010(הספר בקטלוג ULI)
לקריאה נוספת > מאמרים

פז, מירי.תן לי אדם ואהפוך אותו לשחקן; דיוקן וראיון עם יורי פטרוביץ ליובימוב. דבר, ע' 19,  1.8.1986ליובימוב, בקטלוג המאוחד לכתבי-עת (ULS)
רז, שרי. לובימוב בירושלים; ראיון עם יורי לובימוב. מעריב, ע' ד/ 2, 22.7.1988. ליובימוב, בקטלוג המאוחד לכתבי-עת (ULS)
הנדלזלץ, מיכאל.הזריחה של יורי לובימוב הארץ, ע' 11, 9.4.1985ץליובימוב, בקטלוג המאוחד לכתבי-עת (ULS)
אלפון, דב.במאי עולה. כותרת ראשית, מס. 241, ע' 30, 31, 15.7.1987 ליובימוב, בקטלוג המאוחד לכתבי-עת (ULS)
ארן, דוד.גירוש "שדים" ["שדים" בבימוי יורי ליובימוב בתיאטרון "אודיאון" פריס]. על המשמר, ע' 15, 7.4.1985. ליובימוב, בקטלוג המאוחד לכתבי-עת (ULS)
פינקל, שמעון.הבמאי ליובימוב ו"השקיעה" ב"הבימה".במה: רבעון לדרמה, 105-106: 113-115, 1986. ליובימוב, בקטלוג המאוחד לכתבי-עת (ULS)
באוך, אפרים. תחייה מתוך השקיעה (שיחה עם יורי ליובימוב, במאי הצגת "השקיעה" בתיאטרון "הבימה"). מאזנים, ס' (3): 59-60, 1986.  ליובימוב, בקטלוג המאוחד לכתבי-עת (ULS)
בר-קדמא, עמנואל. שקיעה באודיסה [על ההצגה "השקיעה" בבימוי יורי ליובימוב בתיאטרון הבימה]. ידיעות אחרונות, 7 לילות, ע' 11, 8.8.1986. ליובימוב, בקטלוג המאוחד לכתבי-עת (ULS)
הערות שוליים

↑  "Exiled Soviet Director in Israel Receives Invitation from Moscow", באתר JTA, אפריל 1988
1 2 3 4  שבח פרידלר, ליובימוב, לא אסיר־ציון - אחרי ארבע שנות גלות מאונס במערב, החליט הבמאי הרוסי יורי ליובימוב לקבוע את ביתו בארץ ציון, ירושלים, כל העיר, 6 בנובמבר 1987
1 2 3  תמר רותם, יורי ליובימוב 1917-2014, באתר הארץ, 5 באוקטובר 2014
↑  קווין קלוז, הקומיסארים, מלכה פיק והשטן ממוסקבוה, מעריב, 16 ביוני 1978
↑  המחזה היהודי "המתים והחיים" " טרם הותר להצגה בבריה"מ, למרחב, 29 ביוני 1965
↑  א. ניר, !איטליה צועדת שמאל:, על המשמר, 18 באפריל 1975
↑  ברית המועצות: הקורבן הראשון של צ'רניינקו, "העולם הזה", גיליון 2429 מ-21 במרץ 1984, עמוד 52
↑  עליזה אסולין, במאי התיאטרון הרוסי לובימוב, שלא הורשה לשוב לארצו, מביים עכשיו את "שקיעה" מאת באבל ב"הבימה", חדשות, 24 ביוני 1986
אליקים ירון, שקיעה אסטתית מדי, מעריב, 15 באוגוסט 1986
↑  במאי בלי אזרחות, מעריב, 28 באוקטובר 1985
שבא סלהוב, הרוסי היה עסוק, חדשות, 10 באפריל 1985
↑  דב אלפון, בימאי עולה, כותרת ראשית, 15 ביולי 1987
↑  ביקורות:
ערן ארגוב, "הנפש הטובה מסצ'ואן", במאי: יורי לובימוב, הפקת הבימה ותיאטרון באר־שבע, כל העיר, 15 ביולי 1988
אדר אבישר, תיאטרון - מועמד ללהיט קיץ, מעריב, 15 ביולי 1988
↑  ליובימוב יביים את בורים גודונוב במוםקווה, מעריב, 5 באפריל 1988
↑  אליהו זהבי (קופנהגן), לוחצים על במאי התיאטרון לוותר על האזרחות הישראלית ולהישאר בבדיה"מ, חדשות, 27 באפריל 1989
↑  עידית שחורי ודן סטוקלין, לובימוב אינו גר כאן יותר, מעריב, 15 בדצמבר 1988
רויטרס, יורי לובימוב פוטר מניהול הפקת אופרות טבעת הניבלונגן בלונדון, מעריב, 14 בדצמבר 1988
↑  מיכאל הנדלזלץ, טקס חלוקת פרסי אירופה לתיאטרון נערך השנה באולם המפואר של סנט פטרסבורג, באתר הארץ, 27 באפריל 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273838705171  PLWABN: 9810556105105606  BIBSYS: 90751813  BnF: cb137516012 (data)  CiNii: DA01933866  GND: 119540118  ISNI: 0000 0001 0926 7877  LCCN: n83000509  LNB: 000089037  NDL: 00621008  NKC: jo20000071859  NTA: 07218244X  SNAC: w6np4qzc  SUDOC: 073743232  VIAF: 94613116   WorldCat (עם VIAF): 94613116
הר ריינייר

| --- | --- |
הר ריינייר
הר ריינייר
 מידע כללי
 סוג הר:  הר געש
 על שם:  פטר רייניר 
 גובה:  4,392 מטר
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מיקום:  מדינת וושינגטון
 רכס הרים:  רכס קסקייד
 מספר הר געש:  -1201-05
 התפרצות אחרונה:  1450 לפנה"ס
 העפלה ראשונה:  1870 על ידי ה. סטיבנס ופ. ב. ואן טראמפ
 קואורדינטות:  46°51′11.9″N 121°45′35.6″W﻿ / ﻿46.853306°N 121.759889°W﻿ / 46.853306; -121.759889
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה ריינייר(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה ריינייר(למפת וושינגטון רגילה) אולימפיה סיאטל ספוקיין טקומה ונקובר אוורט יאקימה בלינגהאם קנוויק ונאטצ'י קנדה א י י ד ה ו  אורגון האוק. השקט ריינייר(למפת וושינגטון מוגדלת) אולימפיה סיאטל ספוקיין טקומה ונקובר אוורט יאקימה בלינגהאם קנוויק ונאטצ'י קנדה א י י ד ה ו  אורגון האוק. השקט ריינייר
 
הר רֶיינְיֵיר (באנגלית: Mount Rainier) הוא הר געש במחוז פירס של מדינת וושינגטון, כ-87 ק"מ דרומית-מזרחית לסיאטל, בארצות הברית. ריינייר הוא ההר הגבוה ביותר ברכס הקסקייד ומתנשא לגובה 4,392 מטר. שכבת הלבה המוקדמת ביותר היא בת 840,000 שנה. הרישום האחרון לפעילות בהר הגעש היה בין 1820 ל-1854, אך עדי ראייה רבים דיווחו על פעילות גם בשנים 1858, 1870, 1879, 1882 ו-1894. משערים שההתפרצות האחרונה של הר הגעש הייתה בשנת 1450 לפנה"ס.
בפסגתו שני לועות געשיים בקוטר של כ-300 מ' כל אחד. אגם לוע קטן – הגבוה באמריקה הצפונית (4,329 מ') – שוכן מתחת לשכבת הקרח בחלקו התחתון של הלוע המערבי, והוא נגיש רק דרך המערות.
פארק לאומי

במטרה להגן על הנוף ולספק הנאה כמו גם לתרום להגדלת מספר הנוסעים במסילת הרכבת ולעסקים המקומיים, הוחלט ב-2 במרץ 1899 להכריז על ההר כפארק לאומי בשם הפארק הלאומי הר ריינייר. הכרזה זו של נשיא ארצות הברית, ויליאם מקינלי הפכה את הר ריינייר לפארק הלאומי החמישי בארצות הברית. שטח הפארק הוא כ-950 קמ"ר. נמצאים בו 26 קרחונים, בהם קרחון קרבון (Carbon Glacier) שהוא הקרחון הגדול ביותר ב-48 המדינות הדרומיות של ארצות הברית (Contiguous United States).
הר ריינייר
הר ריינייר
מכוון דרום-מערב
מכיוון דרו-מזרח
הערות שוליים

↑  אתר Global Volcanism Program
↑  Harris, Stephen L. (2005). "Mount Rainier: America's Most Dangerous Volcano". Fire Mountains of the West (3rd ed.). Missoula, Montana: Mountain Press Publishing Company. pp. 299–334. ISBN 087842511X.
↑  Global Volcanism Program | Rainier, Smithsonian Institution | Global Volcanism Program (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529738905171  GND: 4318920-9  LCCN: sh86006661  NARA: 10038409  VIAF: 239606376   WorldCat (עם VIAF): 239606376 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של ארצות הברית ובנושא הרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מפת הפארק הר ריינייר, מקרא: אפור = זרמי לבה וזרמים פירוקלסטיים, צהוב = זרמי בוץ, כתום = להאר, אדום = להאר, לא בהכרח ממקור געשי
בוסטון גארדן

| --- | --- |

חזית האולם בשנת 1994
 כתובת:  150 Causeway Street, Boston, MA 02114 
 מיקום:  ארצות הברית בוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית
 קואורדינטות:  42°21′57″N 71°03′42″W﻿ / ﻿42.365697222222°N 71.061716666667°W﻿ / 42.365697222222; -71.061716666667
 תקופת הפעילות:  1928–1995 (כ־67 שנים)
 נהרס:  1998
 עלות הבנייה:  10 מיליון דולר
 בעלים:  תאגיד בוסטון ומיין 
 מפעיל:  מדיסון סקוור גארדן 
 אדריכל:  טקס ריקרד 
 קבוצות:  בוסטון ברואינס בוסטון סלטיקס 
 מושבים:  כדורסל: 14,890 הוקי: 14,448
 he
 
מראה פנים האולם בשנת 1995
הבוסטון גארדן (נוסד בשם בוסטון מדיסון סקוור גארדן; באנגלית: Boston Garden) היה אולם ספורט בשכונת נורת' אנד בבוסטון, מסצ'וסטס, שנוסד ב-1928 ונהרס ב-1998. האולם שימש כמגרשם הביתי של הבוסטון ברואינס מליגת ה-NHL והבוסטון סלטיקס מליגת ה-NBA. בנוסף אירח האולם מופעי רוק, אגרוף, קרקסים, מופעי החלקה על קרח ועצרות דתיות ופוליטיות. כשלוש שנים לפני הריסתו נחנך אולם חדש בשם ה-FleetCenter (שכיום נקרא ה-TD Garden) שמאז משמש כאולמם הביתי של הברואינס והסלטיקס.