תהילים י"ט
היחס בין חלקי המזמור > הקבלה ישרה בין השמים לתורה כמרחב הפעולה לשמש ולאדם

| --- | --- |
הַשָּׁמַיִם מְסַפְּרִים כְּבוֹד אֵל...: תּוֹרַת ה' תְּמִימָה...
לַשֶּׁמֶשׁ שָׂם אֹהֶל בָּהֶם...: גַּם עַבְדְּךָ נִזְהָר בָּהֶם בְּשָׁמְרָם עֵקֶב רָב
יָשִׂישׂ כְּגִבּוֹר לָרוּץ אֹרַח...: שְׁגִיאוֹת מִי יָבִין
וְאֵין נִסְתָּר מֵחַמָּתוֹ: מִנִּסְתָּרוֹת נַקֵּנִי...
לדעת הרב אלחנן סמט, שני חלקי המזמור מקבילים זה לזה בהקבלה ישרה. כלומר: הבית הראשון העוסק בשמים, מקביל לבית השלישי העוסק בתורה, והבית השני העוסק בשמש, מקביל לבית הרביעי המתמקד באדם הפרטי. לדעתו, ניתן למצוא במזמור כמה הוכחות לקריאה אחדותית זו של המזמור:
מבחינת המבנה הצורני, הבית הראשון דומה מאוד לבית השלישי, בכך ששניהם מורכבים מארבעה פסוקים דו-צלעיים, והבית השני דומה לבית הרביעי, בכך שאורכם היחסי לעומת הבית שלפניהם זהה, ושניהם נחתמים בפסוק תלת-צלעי. שינוי מקצב זה ממחיש לעין ולאוזן את חתימת מחצית המזמור.
מבחינה סגנונית, הבית הראשון דומה לבית השלישי בכך ששניהם מפרטים שישה פרטים על הנושא הנדון בהם; הבית הראשון מתאר את סיפור כבוד אל, המשתקף בשישה פרטים מרכזיים בעולם: השמיים, הרקיע, יום, לילה, כל הארץ וקצה תבל, והבית השני מתאר את התורה על ששת חלקיה: תורה, עדות, פיקודים, מצווה, יראה, ומשפטים. כל אחד מהבתים כולל פסוק נוסף שלא מתאר את עצם הנושא הנידון, אלא את אופן היחס בינו לבין בני האדם: בבית הראשון, פסוק ג' מתאר את האופן בו נשמע סיפורם של השמים, ובבית השלישי, פסוק י"א מתאר את נחמדותה ומתיקותה של התורה בעיני הבריות.
הקשר בין הבית השני לבית הרביעי, הוא אף יותר אדוק: הצלע הפותחת של שני הבתים, מסיימת במילה "בָּהֶם", המבהירה את היחס בין בית זה לבית שלפניו. הבית השני, עוסק בשמש, שהקשר שלה לשמים הוא ”לַשֶּׁמֶשׁ שָׂם אֹהֶל בָּהֶם” - השמים הם מעין אוהל לשמש, והם המרחב בו פועלת השמש. הבית הרביעי עוסק באדם, שהקשר שלו לתורה ומצוותיה הוא ”גַּם עַבְדְּךָ נִזְהָר בָּהֶם / בְּשָׁמְרָם עֵקֶב רָב” - האדם נזהר בשמירת התורה והמצוות, מכיוון שבקיומם מובטח לו שכר רב. הקבלה לשונית נוספת בין המחציות ניתן למצוא בין ”וְאֵין נִסְתָּר מֵחַמָּתוֹ”, לבין ”מִנִּסְתָּרוֹת נַקֵּנִי”.
לאור העובדה שהדמיון בין שתי מחציות המזמור בולט יותר בבית השני של כל מחצית, וכן לאור העובדה שהבית הראשון בכל מחצית משמש מעין הקדמה לבית השני, הרב סמט טוען שעיקר ההקבלה בין שתי מחציות המזמור נמצאת בבית השני של כל אחת מהן. מבנה זה יוצר הקבלה ניגודית, בין האופן בו השמש פועלת בשמים - התחום האלוהי שניתן לה, לבין האופן בו האדם פועל בתחום האלוהי שניתן לו - מצוות התורה. בעוד השמש, עושה את פעולתה בשמחה (”יָשִׂישׂ כְּגִבּוֹר לָרוּץ אֹרַח”), אף על פי שלא מובטח לה שום שכר על מעשיה, האדם נזהר בקיום המצוות רק בזכות השכר המובטח לו עקב קיומם. כמו כן, האדם רחוק מאוד מקיום המצוות בשלמות, שכן ”שְׁגִיאוֹת מִי יָבִין / מִנִּסְתָּרוֹת נַקֵּנִי” - האדם צפוי לשגיאות, ולעיתים מעשיו נסתרים אף ממנו עצמו, זאת בניגוד לשמש שעושה את פעולתה בשלמות, שכן ”אֵין נִסְתָּר מֵחַמָּתוֹ”.
לפי הרב סמט, מטרת ההקבלה בין האדם לשמש, היא חינוכית, ומורה לאדם ללמוד מדרכיה של השמש, שמהווה מודל לחיקוי באופן המושלם בו היא מקיימת את המוטל עליה, ומשתלבת בהרמוניה השוררת בבריאה. על האדם לשאוף להצליח לקיים את המצוות בשלמות, ולא להפר את ההרמוניה השוררת בבריאה על ידי חטאיו. רעיון זה מקביל לרעיון המובע בסופו של מזמור ק"ד, שמתאר את הרמוניותו של הטבע, ומסיים בתפילה: ”יִתַּמּוּ חַטָּאִים מִן הָאָרֶץ / וּרְשָׁעִים עוֹד אֵינָם” - שכן חטאיהם פוגעים בשלמותו. רעיון זה מופיע גם במדרש, המפרש את דבריו של משה ”הַאֲזִינוּ הַשָּׁמַיִם וַאֲדַבֵּרָה וְתִשְׁמַע הָאָרֶץ אִמְרֵי פִי”, כדרישה מעם ישראל ללמוד בקל וחומר מן השמים והארץ, כיצד עליהם לקיים את מצוותיו של ה':
אמר לו הקב"ה למשה: אמור להם לישראל, הסתכלו בשמים ובארץ שבראתי לשמשכם, שמא שינו את מידתם, או שמא גלגל חמה אינו עולה אלא מן המזרח ומאיר לכל העולם כולו - ולא! כענין שנא' וזרח השמש ובא השמש. ולא עוד, אלא שמח לעשות לי רצוני, שנאמר (ו') "והוא כחתן יוצא מחופתו ישיש כגבור לרוץ אורח"... והרי דברים קל וחומר: ומה אלו... אם זוכים אין מקבלים שכר... לא שינו את מדתם; אתם, שאם זכיתם אתם מקבלים שכר... על אחת כמה וכמה שאתם צריכים שלא תשנו את מדותיכם!