stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי ליפטובסקי מיקולש
גאוגרפיה

ליפטובסקי סווטי מיקולש (משנת 1952 נקראת רק "ליפטובסקי מיקולש") היא עיר נפה (בירת מחוז ליפטוב) בצפון מערב סלובקיה, השוכנת בעמק הנהר Vah בהרי הטאטרה. רוב אוכלוסיית העיר פרוטסטנטית, והיא הייתה ערש השפה והלאומיות הסלובקית, ובית ההוצאה לאור הראשון בשפה הסלובקית, הוקם שם. כיום העיר היא מרכז תיירות, ונקודת מוצא לטיולים באזור הרי הטאטרה.
עד מלחמת העולם הראשונה, העיר הייתה חלק ממחוז ליפטוב של האימפריה האוסטרו-הונגרית (בתקופה זו נקראה העיר Liptoszentmiklos). לאחר מכן נהייתה חלק ממדינת צ'כוסלובקיה החדשה, עד להתפרקותה ב-1993 והפיכתה לחלק ממדינת סלובקיה העצמאית.
קהילת יהודי ליפטובסקי מיקולש במאה ה-19

במאה ה-19 הייתה ליפטובסקי מיקולש (שנקראה אז ליפטובסקי סווטי מיקולש – לס"מ) תחת שלטון הונגריה (במסגרת הקיסרות האוסטרו-הונגרית), והפכה לאחד ממרכזי התנועה הלאומית הסלובקית ומקום מושבן של כמה אגודות להפצת התרבות הסלובקית. באותה עת נפתחו בה בתי ספר רבים ויצאו לאור ספרים וכתבי עת בנושאים שונים בשפה הסלובקית. מערכת החינוך וחיי התרבות של העיר הושפעו לא מעט מאנשי רוח סלובקים ומאחדים ממנהיגי התנועה הלאומית הסלובקית שנולדו בלס"מ ופעלו בה. בשנות ה-70 של המאה ה-19 חוברה לס"מ למסילת ברזל חשובה (מסילת קושיצה-Bohumin), פקד אותה תהליך תיעוש, והיא נהנתה מצמיחה דמוגרפית מהירה. לצד בתי המלאכה לבורסקאות, שהביאו לעיר שגשוג ומוניטין, הוקמו בה מפעל לכימיקלים, מזקקה, בית חרושת לטקסקטיל וכמה מפעלים קטנים.
בשנת 1828 הקהילה היהודית מנתה 801 נפשות מתוך אוכלוסייה כוללת של 1708 (46.9%), ואילו ב-1880 הקהילה מנתה 1115 נפשות מתוך אוכלוסייה כוללת של 2811 (39.7%).
בשנים 1864–1870 התגלעו בקהילה היהודית חיכוכים בין המשכילים לבין האורתודוקסים, שהובילו לפיצול הקהילה לשתיים (זרם ניאולוגי/קונסרבטיבי, וזרם אורתודוקסי). אולם בשנת 1870 הקהילה שבה והתאחדה במסגרת ארגון הקהילות "סטטוס קוו". ראש הקהילה היהודית בשנים 1868–1869 היה מוריץ דינר, והוא יצג את יהודי מחוזות ליפטוב, טורייץ ואורווה. רב הקהילה בתקופה זו היה הרב זאב וולף זינגר.
הקהילה היהודית של לס"מ הייתה מאורגנת היטב על כל מוסדותיה. לצדה פעלו כמה אגודות וחברות לסעד ולעזרה הדדית, כן נוסד בית חולים יהודי, מפעלי צדקה שונים ואגודת התרבות "ציון". יהודי לס"מ יחסו חשיבות רבה לחינוך הילדים, ומוסדות החינוך של הקהילה זכו למוניטין. ב-1845 הקימה הקהילה בי"ס על יסודי בתחילה בשפה הגרמנית, ולאחר מכן גם בהונגרית. רמת הלימודים הגבוהה משכה תלמידים מקהילות מרוחקות, ואף לא מעט ילדים נוצרים. ב-1860 נפתח בעיר בית ספר תיכון יהודי ריאלי למשך 15 שנה, שהיה יחיד במינו בצפון סלובקיה ולמדו בו גם תלמידים לא יהודים. בזכות רמת הלימודים הגבוהה במוסדות החינוך שלה, כונתה קהילת ליפטובסקי מיקולש "אתונה היהודית".
בעת בניית בית כנסת חדש בשנת 1843, פרצה מחלוקת גדולה לגבי מיקום הבימה, הפרשה הכתה גלים בסלובקיה והיא כללה פסיקה של בית הדין האורתודוקסי אשר פסל את בית הכנסת, אך לבסוף שלושה פוסקים ידועי שם קבעו שיש לנהוג על פי החלטת הרוב בקהילה. בית הכנסת ניזוק בשריפה ב-1887, והוא שופץ והורחב והוא הפך לאחד מבתי הכנסת המפוארים בסלובקיה.
בין היהודים לבין תושבי העיר שררו יחסי שכנות טובה אפילו בטרם הוענקו זכויות אזרחיות ליהודי הונגריה. ב-1865 נבחר יצחק דינר לראש העיר והיה היהודי הראשון בהונגריה שנשא בתפקיד זה. אחריו נבחרו לתפקיד ראש העיר יהודים נוספים: יוסף שטרן, מוריץ רינג וד"ר עמנואל שטיינר. יהודי אחר היה מראשי אגודת מכבי האש בעיר. מורה יהודי התמנה למפקח מחוזי על בתי הספר. רבים מן היהודים בעיר היו משכילים ובעלי מקצועות חופשיים.
קהילת יהודי ליפטובסקי מיקולש בתחילת המאה העשרים

במלחמת העולם הראשונה, שירתו עשרות מיהודי ליפטובסקי מיקולש בצבא אוסטרו-הונגריה. 22 מהם נפלו בקרבות, ואחרי המלחמה הוצב לזכרם גלעד בבית העלמין היהודי. ב-25.5.1919 נערך בעיר כנס רב משתתפים של נציגים מקהילות יהודיות רבות בסלובקיה. בכנס נדונה שאלת מעמדה המשפטי של יהדות סלובקיה, לאור השינויים המדיניים והטריטוריאליים שהתחוללו בעקבות מלחמת העולם הראשונה. אחרי המלחמה עמד בראש הקהילה אלברט שטרק, ובשנות ה-20 מילא את התפקיד רודולף שטיין, במשך כמה קדנציות רצופות. רבי זאב וולף זינגר המשיך בכהונתו, ועל ידו הדיין ומורה צדק רבי אדולף דויטש. לקהילה היו 2 בתי כנסת, מקווה טהרה (ככל הנראה זהו המקווה שנוהל על ידי עמנואל-מנחם פזריני), בית קהילה עם אולם אספות וספריה, דירות ל"כלי קודש", אטליזים, משחטה, ושני בתי עלמין. הקהילה החזיקה תלמוד תורה ובית ספר יסודי בן 5 כיתות ששפת ההוראה בו הייתה סלובקית. בשנת 1928 הצטרפה קהילת ליפטובסקי מיקולש לארגון הקהילות הליברליות "ישורון". ב-1930 נפטר הרב זינגר, ואחריו לא היו רבנים בעיר – את מקום הרב מילא הדיין אדולף דויטש. בסוף שנות ה-30 עמד בראש הקהילה ד"ר מתי ויינר, ממנהיגי הציבור היהודי בסלובקיה, שהיה ראש הקהילה האחרון עד השואה. יצוין כי בשנות ה-30 התקיימה בעיר עדה אורתודוקסית קטנה שקיימה תפילות בנפרד, אך היא לא הוכרה רשמית כקהילה.
בתקופה זו היהודים היו מעורבים היהודים בחיי העיר, ובשנות ה-20 היו להם 6 מושבים במועצת העיר. יהודים איישו גם משרות במנהל הציבורי, מקצתם בדרגים בכירים. המפלגה היהודית-לאומית זכתה לתמיכה רחבה בעיר, ושמרה על כוחה האלקטורלי גם בשנות ה-30 (הייתה המפלגה הגדולה לצד המפלגה הלאומית הסלובקית).
בעיר הייתה פעילות ציונית ענפה, והאגודה העירונית בליפטובסקי מיקולש בראשותו של איזידור שטראוס הייתה מהגדולות והפעילות בסלובקיה. אגודת הספורט "מכבי" שנוסדה ב-1919, החזיקה אולם התעמלות, ומגרשי טניס וכדורגל, וכמה מאות בני נוער ומבוגרים היו חברים בה. בעיר היו סניפים של "השומר הצעיר", "מכבי הצעיר" ו"בני עקיבא".
על פי סשה ומילן (אברי) טלר שנולדו בעיר, עד 1939 מערכת החינוך התנהלה כך: אחרי בית הספר היסודי היהודי, תלמידים בוגרי 5 כיתות שיכלו להתקדם לבתי ספר אחרים, נרשמו לגימנסיה או לבית ספר מקצועי שבו למדו להיות שוליות לבעלי מלאכה. בית הספר העירוני היה ברמה הרבה יותר נמוכה ויהודים לא למדו בו. לאחר בחינת הבגרות, היהודים המשיכו בדרך כלל ללימודים באוניברסיטה בעיר הבירה בברטיסלבה, והיו שהרחיקו לכת עד פראג (הערה: ב-1939 צ'כיה ופראג נכבשו על ידי הגרמנים). היהודים למדו גם בשבת (שיעורי דת בבית הכנסת), וגם ביום ראשון (בבית הספר היהודי), והדבר הדגיש את השוני בין היהודים לגויים. דב ניר, שהיה חתן פרס ישראל לשנת 1995 בגאוגרפיה, מספר שהיהודים נקלעו למאבק תרבותי בין הסלובקית להונגרית, וחייבים היו להתייצב במקום ברור, עקב כך הילדים בחרו בשפה הסלובקית שהייתה שפת היום-יום, בעוד שהוריהם קיבלו בזמנו חינוך הונגרי. עוד הוא מספר בגעגועים על הטיולים בהרים, ביערות, בסירות על הנהר, ועל החברות בתנועת הנוער שכללה פגישות עם "קינים" אחרים ברחבי סלובקיה, כך הכירו עוד ערים ועוד אנשים. דב ניר מספר שמשנת 1933, היחסים עם הגויים קיבלו תפנית קיצונית לרעה, ותיאר את הימים הללו כ"קץ הילדות".
קהילת יהודי ליפטובסקי מיקולש בתקופת השואה

בתחילת מלחמת העולם השנייה צ'כוסלובקיה (שהוקמה בתום מלחמת העולם הראשונה, והתפרקותה של הקיסרות האוסטרו-הונגרית) פורקה על ידי הגרמנים: צ'כיה (כולל בירתה פראג) נכבשה על ידי גרמניה, ובסלובקיה הוקמה מדינה שנשלטה על ידי נאציים מקומיים ממפלגת הלינקה. ב-1939 נחקקו חוקים והוטלו גזירות שהגבילו את היהודים, בדומה לחוקים שנחקקו בגרמניה.
בחודש מרץ, 1942 החלו גירושים ומשלוחים של יהודים למחנה אושוויץ בירקנאו, שבנייתו הושלמה זמן לא רב לפני כן, ולמחנות השמדה אחרים בפולין. באותה שנה כ־60% מיהודי סלובקיה נשלחו להשמדה על ידי הסלובקים הנאציים. בחודש ספטמבר, 1942 פסק גירוש יהודי סלובקיה עקב פעילותה של "קבוצת העבודה", ששיחדה את ראשי מינהל הגירוש והפעילה לחץ בינלאומי על ממשלת סלובקיה.
בין השנים 1943 – 1944 חלה הפוגה בגירושים. היהודים ששרדו ונשארו בסלובקיה היו :
כאלה שנחשבו לנוצרים (על ידי המרת דת או זיוף מסמכים).
יהודים שהוגדרו כ"חיוניים לכלכלה הסלובקית" ובידם וינימיקה (כתב הגנה).
יהודים ששירתו בצבא הסלובקי בגדוד ה-6 היהודי.
החל מ-1940 הוטלו על היהודים בליפטובסקי מיקולש מגבלות כלכליות. הילדים היהודים סולקו מבית הספר התיכון בעיר, והקהילה פתחה חטיבת ביניים בבית הספר היהודי. ב-1941 נסגרו בהוראת השלטונות עשרות בתי עסק קטנים של יהודים, ואילו בתי העסק הגדולים (כמו מפעל העור של לאיוס פזריני) נמסרו ל"אריזטורים". בסתיו 1941 הובאו לעיר כ-540 יהודים שהובאו מברטיסלבה, ומס' היהודים בעיר הגיע לשיא של יותר מ-1500 נפשות. הפליטים היו חסרי כל וקיבלו סיוע מהקהילה.
ב-4.11.1941 פרצו לבית הכנסת עשרות בני כפרים, שברו ריהוט והשחיתו ספרים ותשמישי קדושה. אחר כך פשטו על בתי מגורים של יהודים וגרמו נזק לרכוש.
גירוש המוני של משפחות החל ב-2.6.1942, ובמהלכו נאספו 596 מיהודי לס"מ והסביבה ושולחו בטרנספורט שיצא למחוז לובלין, שם עברו סלקציה, הגברים נשלחו לעבודה במאידנק, והנשים, ילדים וקשישים נשלחו להשמדה בסוביבור. בגל הגירושים של 1942, גורשו למחנות ההשמדה כמחצית מיהודי לס"מ והסביבה, אחוז נמוך בהשוואה למקומות אחרים בסלובקיה, כנראה בין היתר בגלל היחסים התקינים ששררו בעבר בין היהודים לתושבי העיר.
לאחר הגירושים נשארו בעיר כ-76 משפחות יהודיות – כ-250 נפשות – שהחזיקו בתעודות חסות וגירושם נדחה. הקהילה התארגנה מחדש ברשותי של מתי ויינר, ומרטין שוורץ שימש מזכיר הקהילה. לאחר פטירת הדיין אדולף דויטש, מילא את מקום הרב מקס גינזבורג, והרמן לייבוביץ' שימש חזן.
ערב הכיבוש הגרמני ב-1944, הצליחו חלק גדול מהיהודים להימלט ליערות או לכפרים נידחים, שם מצאו מסתור עד תום המלחמה.
בתקופה זו ניסו יהודים רבים לברוח להונגריה. אולם, במרץ 1944 גרמניה כבשה את הונגריה והחלה ליישם גם שם את המדיניות של "הפתרון הסופי" והשמדת היהודים.
בקיץ 1944 פרץ המרד הסלובקי שניתמך על ידי מדינות בנות הברית: ברית המועצות מחד, והממשלה הסלובקית הגולה בלונדון מאידך, נגד הממשלה הסלובקית. בתגובה למרד פלשה גרמניה לסלובקיה וכבשה אותה באופן ישיר. לאחר כישלון המרד התחדשו השילוחים לאושוויץ - הפעם, בניהול גרמני ישיר.
בחודש אפריל 1945 – סלובקיה שוחררה על ידי ברית המועצות. רק כ־20% מיהודי סלובקיה שרדו את המלחמה, השאר נרצחו בשואה.
סיפורו של מפעל העור של לאיוס פזריני

בפינת הרחובות Belopotockého ו-Vrbickej שכן מפעל לעיבוד עור בבעלות לאיוס (Ludovit) פזריני, יהודי תושב העיירה. המפעל הוקם בשנת 1900 כאשר לאיוס היה בן 23, ונרשם כחברה בשנת 1908. בעקבות הצמיחה הכלכלית אחרי מלחמת העולם הראשונה, המפעל הורחב ולאיוס הקים בסמיכות אליו את בית מגוריו, על שטח שנקרא לפני כן Vrbice.
המפעל הצליח לשרוד את המשבר הכלכלי של שנות ה-30, אך בעקבות הקמת מדינה עצמאית פשיסטית בסלובקיה תחת חסות הגרמנים, ב-1.7.1942 המפעל הוחרם מבעליו היהודי, והשתלט עליו אדם בשם Eugen Guzikiewicz אשר אף עבר להתגורר בביתו של לאיוס.
אחרי מלחמת העולם השנייה, Guzikiewicz עזב לשוודיה ולאחר מכן לאוסטריה, וב-1947 המפעל נפתח מחדש תחת השם "לאיוס פזריני ובניו", אך בפברואר 1948 המפעל הולאם על ידי המדינה (צ'כוסלובקיה תחת השלטון הקומוניסטי).
כיום שרד הבית שנבנה ליד המפעל, והוא בבעלותה של משפחת Bauer, צאצאי משפחתו של לאיוס פזריני.
הערות שוליים

↑  עורך: יהושע רוברט ביכלר, פנקס הקהילות: חלק אחד-עשר: סלובקיה., ירושלים: יד ושם., תשס"ג
↑  נתן שטיינר, יהודי מיקולש – זכרונות ומסמכים., תל אביב: הוצאה פרטית, 2006
↑  Lubica Rybarska, Dom Ludovita Pazeriniho v. Liptovskom Mikulasi, Muzejne Starinky, 2012
בית הכנסת בליפטובסקי מיקולש
ביתו של לאיוס פזריני בליפטובסקי מיקולש
בראסרי לה האל

| --- | --- |

חזית בראסרי לה האל בניו יורק, 2008
 מידע כללי
 סוג:  מסעדה 
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1990
 תאריך פתיחה רשמי:  1990 
 קואורדינטות:  40°44′37″N 73°59′01″W﻿ / ﻿40.7436°N 73.9837°W﻿ / 40.7436; -73.9837
 www.leshalles.net
 he
 
בראסרי לה האל (באנגלית: Brasserie Les Halles) הוא רשת בראסרי צרפתית שלה סניפים בערים ניו יורק ומיאמי, פלורידה. בעבר היו לה גם סניפים בטוקיו ווושינגטון די. סי..
השף המבצע הוא קרלוס ליאגונו, קודמו היה הסופר ומנחה הטלוויזיה אנתוני בורדיין. המסעדה מגישה מאכלים צרפתיים פשוטים וקלאסיים כמו אסקרגו, כבד אווז, וסטייק טרטר המוכן לפני הסועדים, ונודעת בשל הטוגנים שלה. היא ממוקמת בשדרת פארק ולה קצביה בסמוך [דרושה הבהרה]. המסעדה מתוארת בספר "סודות מחיי המטבח" (כנרת, 2003), אותו כתב אנתוני בורדיין, שמביא רבים ממתכוני המסעדה בספרו "Anthony Bourdain's Les Halles Cookbook". המסעדה נקראת על שם לה אל, שוק סיטונאי מרכזי היסטורי בפריז, צרפת.
הסניף בוושינגטון נסגר באמצע נובמבר 2008 אחרי שהיה פעיל במשך חמש עשרה שנה. הבעלים פיליפ לאז’וני ציין כסיבה לכך קשיים בהשגת רישיון חדש.
לקריאה נוספת

אנתוני בורדיין, סודות מחיי המטבח: הרפתקאות בבטן הרכה של הקולינריה; מאנגלית – עדי יותם. אור יהודה: כנרת, תשס"ד 2003.
הספר במקור באנגלית:
Bourdain, Anthony (2001). Kitchen Confidential: Adventures in the Culinary Underbelly. Harper Perennial. ISBN 0060934913.
Bourdain, Anthony (2004). Anthony Bourdain's Les Halles Cookbook: Strategies, Recipes, and Techniques of Classic Bistro Cooking. Bloomsbury USA. ISBN 158234180X.
מאיר ש"ץ

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־11 וורמס, האימפריה הרומית הקדושה 
 מדינה:  האימפריה הרומית הקדושה 
 מקום מגורים:  וורמס 
 
קבר רבי מאיר בן יצחק בעל האקדמות בגוש חלב, לפי אחת המסורות
רבי מאיר בן רבי יצחק ש"ץ נהוראי, המכונה "בעל האקדמות", חי בוורמייזא במחצית השנייה של המאה ה-11. שם שימש כשליח ציבור ומכאן התוספת לשמו "ש"צ" (ראשי תיבות של 'שליח ציבור').
כחזן, בימים ההם, לא הסתפק בתפילה לפני העמוד, אלא אף חיבר פיוטים, אשר רבים מהם הפכו לחלק בלתי נפרד מן התפילה עד ימינו.
החשוב בפיוטיו והידוע שבהם הוא הפיוט "אקדמות" הנקרא בחג השבועות.
שיטתו בכתיבת פיוטים

רבי מאיר משלב בפיוטיו דברי הלכה ואגדה מן המשנה, הבבלי, הספרא, ויקרא רבה, מדרש תהילים, שיר השירים זוטא, ועוד מקורות. רבי מאיר ניכר בהקפדה המדויקת על משקל התיבות, בחריזה המושלמת בשני עיצורי שורש לפחות, ובחריזות הפנימיות התכופות. בפיוטיו המאוחרים ניכרת גישה חופשית יותר, כנראה בהשפעת הפייטנות הספרדית, שהגיעה לאשכנז (גרמניה) דרך צרפת.
רבי מאיר ש"ץ הוא אחד משני הפייטנים האשכנזים היחידים שחיברו קרובות לחזרת הש"ץ, והיחיד שחיבר קרובות מסוג שבעתא, לתפילת מוסף של שבת זכור ושבת פרה.
חשיבותו > אזכורו בראשונים

רבי מאיר ש"ץ הוזכר מספר פעמים בספרי הראשונים כגון התוספות במסכת ראש השנה (יא א).
רש"י, אשר למד בישיבה בוורמייזא שם היה רבי מאיר שליח ציבור, בתשובותיו, מביא ראיה במקומות בהם היה ספק בנוסח התפילה, מהנוסחאות אשר שמע מפי ר' מאיר. בכל המקומות האלה רש"י מזכיר את רבי מאיר בכבוד גדול.
בסדורו (ה' ר"ה) הוא כותב: "ושמעתי מפי אותו צדיק ר' מאיר ב"ר יצחק".
בשבולי הלקט (ס' ר"צ) יש בתשובת רש"י: "ושמעתי מפי אותו צדיק ר' מאיר ב"ר יצחק זצ"ל".
במחזור ויטרי ס' קנ"ה הוא כותב: "ר' מאיר ב"ר יצחק ש"ץ מורמישה דקדק, שצריך לאמר "עלינו ועל כל עמו ישראל".
בכתבי יד נאמר עליו: "וליכא מאן דידע לרצוי קמיה מריה על פי הגדות והלכות ודינין כמותו".
מסורות הקשורות בשמו > אגדה עממית

אגדה עממית, שלה גרסאות שונות, מספרת על שליח שנשלח ממקום מושבם של עשרת השבטים שמעבר לנהר סמבטיון, הנהר הזורק אבנים בכל ימות החול, כדי לגייס יהודי שיילחם בכומר באשכנז, שהרג בכישופו יהודים. רבי מאיר עבר את הנהר בשבת משום פקוח-נפש, ולא היה רשאי לשוב למקומו בשבת, על-כן נשאר ושם נטמן. לפי גרסה אחרת, מטרת המסע שלו הייתה הפוכה, לסייע ליהודים מעבר לסמבטיון שסבלו מרדיפות.
הרב יהודה לייב פישמן מימון משער שאגדות מסוג זה התבססו על מציאות כלשהי, ולפיכך מתאר אפשרות של מאורע שאינו קשור כלל לסמבטיון: אחד מן הכמרים באשכנז, שהיה שונא ישראל השתדל להביא את דיבתם רעה, ולהלשין עליהם לפני המלך. הכומר דרש מאת היהודים, כי יבואו להתווכח עמו בפני המלך, בענייני האמונה. היהודים בקשו מאת המלך לתת להם ארכה כדי שיספיקו להביא אחד מחכמי ישראל המובהקים שידע מה להשיב לכומר. הם הביאו ממרחק את הרב רבי מאיר בר' יצחק, והוא הצליח בחכמתו, לנצח את הכומר ולהציל את היהודים, ועל-אודות הנס הזה, נתחברה מגילה מיוחדת, שהיו קוראים אותה בחג השבועות.
מסורות הקשורות בשמו > מקום לידתו וקבורתו

רבי מאיר חי ופעל בוורמייזא, אך אין עדות ברורה לכך שאכן נולד בעיר זאת. לפי הרשימות ההיסטוריות בעיר, ובספר הזכרת נשמות של יהדות וורמייזא מוזכר רבי מאיר, וכך כתוב: "רבנו מאיר בר יצחק שליח צבור שתיקן שבחות למקום" ויש להניח כי אם בקהילת וורמייזא נהגו להזכיר את נשמתו, הרי שנקבר בוורמייזא [דרושה הבהרה]. אבל בכל זאת ישנה מסורת עממית, האומרת, כי רבי מאיר בר' יצחק בעל ה"אקדמות" בא לעיר לובלין שבפולניה ושם מקום מנוחתו. ישנה גם השערה עממית אחרת, כי רבי מאיר בעל הנס הקבור בטבריה, זהו רבי מאיר בעל "האקדמות", שלפי האגדה המסורתית היה מלומד בנסים. אבל אין זו יותר מהשערה עממית. מסורת נוספת היא כי בעל האקדמות, אכן נקבר בארץ ישראל, וקברו נמצא ביישוב הערבי ג'יש (גוש חלב).
בנו רבי יצחק נהרג בטבח בוורמייזא במהלך גזירות תתנ"ו.
הערות שוליים

↑  יוסף יהלום, מיכאל סוקולוף, מנהגן של ישראל תורה היא... לשורר שיר הקדוש הזה, באתר הארץ, 24 במאי 2003
↑  דניאל גולדשמידט ויונה פרנקל, מחזור סוכות, ירושלים תשמ"א, עמ' לב בהקדמה והזולת בעמ' 264.
↑  תוספות תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף י"א, עמוד א' מצטטים את השורה "ומצות אפו ויאכלו בלילי חג פסח" מתוך פיוט זה.
1 2  Ezra Fleischer, "Prayer and Liturgical Poetry in the Great Amsterdam Mahzor", in Albert van der Heide and Edward van Voolen, eds., The Amsterdam Mahzor: History, Liturgy, Illumination (Leiden: Brill, 1989), pp. 39-42.
↑  ווילנא תרע"ה, נוסח אשכנז, חלק ב, דף פט ואילך בחלק הפיוטים.
↑  ווילנא תרע"ה, נוסח אשכנז, חלק ב, דף צט ואילך בחלק הפיוטים.
↑  סדר עבודת ישראל, נוסח פולין, רעדלהיים תרכ"ח, מעמוד 621; סדר עבדות ישראל, נוסח אשכנז, רעדלהיים תרכ"ח, עמ' 633.
↑  סדר עבודת ישראל, נוסח אשכנז, רעדלהיים תרכ"ח, עמ' 726 ואילך.
↑  שלמה בן דוד, פירות מפוזרין, ירושלים: משאבים, 1994, עמ' 20-42
1 2  יהודה לייב פישמן מימון, ה"אקדמות" ומחברו
↑  אהרן ילינק, קונטרס ווירמייזא וקהל ווינא, וינה תר"ם, באתר אוצר החכמה; וראה דברי הרב מימון כאן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303093805171  PLWABN: 9810549052605606  GND: 1073973549  ISNI: 0000 0000 8284 7774  LCCN: n83071420  NTA: 408497963  VIAF: 33403361   WorldCat (עם VIAF): 33403361
בסיס האימאם עלי

|  מידע על המבנה |
| --- | --- |
 סוג:  בסיס הכוחות המזוינים של איראן
 מיקום:  אל-בוכמאל, סוריה
 תקופת הבנייה:  ?–2019
 בשימוש פעיל:  2019 - הווה
 נשלט על ידי:   הכוחות המזוינים של איראן
 מצב:  מבצעי
 בעלות נוכחית:  סוריה סוריה
 קואורדינטות:  34°27′13″N 40°56′12″E﻿ / ﻿34.45361°N 40.93667°E﻿ / 34.45361; 40.93667
 he
 
בסיס האימאם עלי (בפרסית: پایگاه نظامی امام علی) הוא אחד מבסיסי הצבא האיראני בסוריה. הוא ממוקם במזרח סוריה, בסמוך לעיר אל-בוכמאל ובצמוד לגבול הסורי עם עיראק.
על פי מקורות סוריים, בבסיס יש מתקני שיגור תת-קרקעים המיועדים לפעול מתחת לקרקע מחשש לתקיפות אוויריות ומוסתרים עקב כך מתחת לאדמה. במתחם יש גם מערכת מעליות ייעודית שתאפשר לשגר את הטילים גם מעל לפני הקרקע ומיד לאחר מכן להחזיר אותם למקום בטוח מתחת לקרקע.
בסיס האימאם עלי הוא הבסיס האיראני הגדול ביותר בסוריה. הוא כולל, בין היתר, מספר מחסני נשק, מפקדות מגורים למשפחות של אנשי כוח קודס וכן לחברי המיליציות הפרו-איראניות בסוריה, ואף עשרות קילומטרים של כבישים פנימיים.
היסטוריה

עבודות ההקמה של הבסיס החלו ב-2018 ומאז הבסיס נמצא בבנייה מתמדת. ערוץ "פוקס ניוז" האמריקאי דיווח בספטמבר 2019 על "פרויקט איראני מסווג" (שהתברר כבסיס האימאם עלי) שנבנה בסמוך לעיר אל-בוכמאל, שנמצאת בצמוד לגבול בין סוריה לעיראק. טענותיהם של אנשי פוקס ניוז אומתו באמצעות תמונות לוויין של אזור הבסיס. הפרויקט אושר בסופו של דבר על ידי ההנהגה הבכירה באיראן והשליטה עליו הועברה לאנשי כוח קודס.
בנובמבר 2019 בוצעו על ידי הלוויין הישראלי "ארוס" צילומים שהצביעו על בניית מערכות מנהרות, שמקורות מערביים טוענים כי הוחזקו בה טילים איראניים.
האתר נפגע פעמים רבות על ידי חיל האוויר הישראלי. התקיפה הבולטת ביותר, בנובמבר 2019, בוצעה לאחר שהישראלים שמו לב להאצת העבודות על המנהרות.
האתר הותקף בשנית בפברואר 2021 על ידי הצבא האמריקאי, כחלק מתקיפה אמריקאית נרחבת בסוריה שבאה בתגובה למתקפת הטילים בארביל בה נפגעו מספר אנשים. למעשה הייתה זו התקיפה הצבאית הגלויה הראשונה שבוצעה תחת ממשלו של נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן. עוד באותו החודש פורסם כי איראן העבירה לבסיס משגרי טילים המותאמים להפעלת תת-קרקעית. המשגרים הועברו מאיראן, עברו בדרך בעיראק, והגיעו לסוריה דרך מסוף הגבולות המיוחד של משמרות המהפכה שנמצא בסמוך לבסיס.
ראו גם

בסיס ההאזנה הרוסי ליד אל-חארה
הערות שוליים

↑  "Iran is building tunnels in Syria near Iraq border for weapons". The Jerusalem Post. 10 בדצמבר 2019. נבדק ב-11 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Airstrikes at Al Bukamal? The alleged Iranian base and the 'explosions'". The Jerusalem Post. 9 בספטמבר 2019. נבדק ב-26 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Iran building new classified military base in Syria: intelligence sources". Christians United For Israel. נבדק ב-26 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  יואב זיתון, תצלומי לוויין חשפו: בנייה נרחבת בבסיס האיראני בסוריה, באתר ynet, 19 בנובמבר 2019
↑  Yingst, Trey (10 בדצמבר 2019). "Iran building new tunnel to house missiles: intelligence sources". Fox News. נבדק ב-10 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Iranian Military Base in Syria Believed to Soon be Operational". Behold Israel. 19 בנובמבר 2019. נבדק ב-26 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Starr, Barbara; Liebermann, Oren (25 בפברואר 2021). "US carries out air strikes in Syria targeting Iranian backed militia structures". CNN. נבדק ב-17 באפריל 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Joe Biden orders airstrike against Iranian-backed militia in Syria". ABC News. 26 בפברואר 2021. נבדק ב-17 באפריל 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "U.S. targets Iranian-backed militias in Syria with airstrikes". CBS News. 26 בפברואר 2021. נבדק ב-17 באפריל 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  נטע בר, "איראן שלחה משגרים תת-קרקעיים לסוריה", באתר ישראל היום, 20 בפברואר 2021
ערך זה הוא קצרמרבנושא איראן ובנושא סוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פלפל ממולא

| --- | --- |
פלפלים ממולאים
פלפלים ממולאים
 
 מאכלים
 סוג:  מנת ירקות 
 מוצא:  איטליה 
 מרכיבים עיקריים:  פלפלת, בשר טחון 
 
פִּלְפֵּל מְמֻלָּא הוא מאכל הנפוץ במטבחי עמים שונים, שבסיסו פלפל הממולא במרכיבים שונים כגון בשר, אורז, ירקות או גבינה. לרוב מבשלים או אופים את הפלפלים עם המילוי.
מאכל זה קיים בגרסאות שונות ברחבי העולם:
ארדיי אוּמפּלוּץ (ברומנית: Ardei umpluţi - הפירוש המילולי הוא "פלפלים ממולאים") – מאכל מהמטבח הרומני המבוסס על פלפלים הממולאים לרוב בבשר טחון, אורז, בצל וירקות ותבלינים נוספים.
טולטוט פפריקה בהונגרית: Töltött Paprika - הפירוש המילולי הוא "פלפלים ממולאים" - בדומה לגרסה הרומנית- הפלפלים ממולאים בבשר טחון עם אורז ומבושלים ברוטב עגבניות. תבשיל מסורתי לחג הפורים בקרב יהדות הונגריה .
פלפל מַחְשִי (בערבית: فلفل محشي – הפירוש המילולי הוא "פלפל ממולא") – מאכל ערבי המהווה חלק מקבוצה גדולה יותר של ירקות שונים ממולאים בבשר (כבש או עגל) ואורז. בין הירקות נמנים קישוא, ארטישוק וחציל, ולכולם מתווסף התואר "מחשי" (ממולא).
יֶמיסטָה (ביוונית: γεμιστά - ירקות ממולאים) - מאכל יווני הכולל בדרך כלל עגבניות ופלפלים ממולאים באורז ועשבי תיבול, הנאפים בתנור עם תפוחי אדמה.
ראו גם

כוסא מחשי
סרמאלה
פסק דין ארצות הברית נגד שיפ

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון של ארצות הברית
 תאריך טענות:  4 ו-5 בדצמבר 1906
 תאריך החלטה:  24 בדצמבר 1906
 החלטה
 6 נמצאו אשמים בזילות בית המשפט
 חברי המותב
 נשיא בית המשפט:  מלוויל פולר
 חברי המותב:  ג'ון מרשל הרלן, דייוויד ברואר, אדוארד דאגלס וייט, רופוס פקהאם, ג'וזף מקנה, אוליבר ונדל הולמס הבן, ויליאם דיי, ויליאם מודי
 
ארצות הברית נגד שיפ, 203 US 563 (1906) (יחד עם החלטות 214 US 386 (1909), ו-215 US 580 (1909)) היו פסיקות של בית המשפט העליון של ארצות הברית ביחס לשריף ג'וזף פ. שיפ וחמישה אחרים מצ'טנוגה, טנסי, לאחר ש"למעשה סייעו" ללינץ' באד ג'ונסון (אנ'). הם הואשמו בזילות בית המשפט (אנ') ונידונו למאסר. משפט זה הוא המשפט הפלילי היחיד בהיסטוריה שבוצע בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
רקע

אד ג'ונסון, גבר שחור, הורשע במחוז המילטון (אנ'), באונס של אישה לבנה ב-11 בפברואר 1906, ונידון למוות. ב-3 במרץ 1906, עורך דינו של ג'ונסון, נואה וולטר פרדן (אנ'), הגיש הביאס קורפוס לבית המשפט בטענה כי זכויותיו החוקתיות הופרו. באופן ספציפי, פרדן טען כי כל השחורים הודחו באופן שיטתי הן מחבר המושבעים הגדול, בהתחשב בכתב האישום המקורי נגדו, והן מחבר המושבעים הקטן (אנ') שבחנו את המקרה שלו. עוד הוא טען כי נשללה ממנו באופן מהותי את הזכות להתייעץ (אנ'), שכן עורך דינו באותה עת היה מאוים מדי מכדי להגיש בקשות לשינוי מקומו של המשפט, המשך או חידוש המשפט. פרדן טען כי ג'ונסון יישפט למוות ללא הליך הוגן.
עתירתו של פארדן נדחתה תחילה ב-10 במרץ 1906, וג'ונסון הובא למעצר אצל שריף מחוז המילטון, ג'וזף פ. שיפ, תוך התניה שלג'ונסון יינתנו 10 ימים להגיש ערעורים נוספים. ערעורו לבית המשפט העליון התקבל על ידי השופט הרלן ב-17 במרץ ולאחר מכן על ידי בית המשפט כולו ב-19 במרץ. עם זאת, על אף שקיבלו הודעה על פסק הדין במברק באותו תאריך והתיק והפסיקה קיבלו סיקור מלא על ידי עיתוני הערב של צ'טנוגה באותו יום, שיפ והסוהר הראשי שלו בכל זאת אפשרו להמון להיכנס לכלא מחוז המילטון ולעשות לינץ' לג'ונסון על הגשר ברחוב וולנוט (אנ') בעיר.
בשל זאת, מחלקת המשפטים של ארצות הברית העמידה לדין את שיפ על מעשיו. כנאשמים נכללו הסוהר הראשי של בית הסוהר וחברי הלינץ' שניתן היה לזהותם באופן סביר. כאשר התיק הגיע לבית המשפט העליון, הממשלה יוצגה הן על ידי פרקליט המדינה של ארצות הברית הנרי מ. הויט (אנ') והן על ידי התובע הכללי של ארצות הברית ויליאם מודי. פרקליטיו של שיפ טענו כי בית המשפט העליון אינו מוסמך לדון בתיק, שכן כעת הוא היה צד לתיק בכך שהיה מעורב בתביעה כתובע ולא כבית משפט.