קנת מקמילן
ביוגרפיה > רקדן

כשמנהל האופרה דייוויד ובסטר התמנה למנהל כללי של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בסוף המלחמה,
משימתו הייתה לייסד להקות אופרה ובלט קבועות בבית האופרה. הוא החל בבניית להקת האופרה מן היסוד, אך שכנע את דה ולואה לעשות את קובנט גארדן לבסיס העיקרי ללהקת הבלט שלה. מקמילן, שהיה עדיין סטודנט, הופיע בהפקת היפהפייה הנרדמת שבה פתחו מחדש ובסטר ודה ולואה את בית האופרה. תחילה היה ממלא מקום שאינו רוקד, ובהמשך קודם לתפקיד קטן של ריקוד. עכשיו, כשהלהקה העיקרית שכנה דרך קבע בקובנט גארדן, הקימה דה ולואה הרכב קטן יותר, שנועד להופיע בתיאטרון סדלר'ס ולס ולפעול כזירת אימון לרקדנים וכוריאוגרפים צעירים.
באפריל 1946 נמנה מקמילן עם חבר המייסדים, והתקדם במהירות. פרדריק אשטון, הכוריאוגרף הראשי של נינט דה ולואה, הציב אותו בתפקיד ראשי בבלט חדש, "ולסים אצילים וסנטימנטליים", באוקטובר 1946. הצלחת היצירה עודדה את אשטון להשיב לבמה את "הרנדוו" שלו מ-1933. אף כי בתחילה השתתף מקמילן רק כרקדן בלהקה בבלט זה, הוא קודם במפתיע לתפקיד הרקדן הראשי, משום שכל הרקדנים הראשיים המתאימים של הלהקה סבלו מפגיעות כלשהן. הביוגרפית שלו ג'אן פארי מציינת, שמקמילן הצליח לקבל עליו את התפקיד, משום שניחן ביכולת נדירה לזכור ולשחזר את הצעדים של כל רקדן בכל יצירה שבה השתתף. הוא קודם ללהקה הבכירה של קובנט גארדן בראשית עונת 1948–1949, לסיור הופעות באירופה, שבו רקד את פלורסטן ב"פה דה טרואה" במערכה השלישית של "היפהפייה הנרדמת" בהצגת הגאלה של הלהקה בניו יורק באוקטובר 1949. התפקיד החדש הראשון שיצר היה "המעריץ הגדול" של מדמואזל פיקנט בבלט "פינת הילדים" של ג'ון קרנקו. הוא הופיע בסרט הבריטי "Tread Softly" ‏ ב-1950. אחריו באו שרלוק הולמס ופרופסור מוריארטי שלו ב"הבלש הגדול" של מרגרט דייל (1953); ומונדוג ב"הליידי והשוטה" של קרנקו, (1954)
על אף התקדמותו בלהקה, השפיעו ההופעות על מקמילן לרעה. הוא סבל מפחד במה חמור, ותפקידי הסולו שלו היסבו לו מצוקה. דה ולואה אישרה לו שלושה חודשי היעדרות, שבמהלכם עשה זמן מה בריקוד בקבוצה המצומצמת של ידידו ג'ון קרנקו בתיאטרון מנטון הקטן, הרחק מאורות הבמה, בהנלי-על-התמז. קרנקו, בעצמו רקדן לשעבר שעבר לכוריאוגרפיה, הגיע למסקנה, שמקמילן ייטיב לעשות אם יבחר באותה דרך. קבוצת הכוריאוגרפים החדשה של דה ולואה, שהוקמה בתגובה ל"סדנאות הבלט" של מארי ראמבר. לקבוצה זו יצר מקמילן את הכוריאוגרפיה לבלט הראשון שלו, "סהרוריות", שהוצג לראשונה ב-1 בפברואר 1953. הבלט זכה לתגובות חיוביות, וכעבור שנה באה בעקבותיו יצירה קטנה, "ליידרטה". בלט זה הציג את הדמות "המנוכרת", שהייתה לסמל המסחרי בבלטים של מקמילן, במקרה זה, ליצנית שמשתתפת בנשף, שהאיש שעורך אותו מתאהב בה עד שהיא מאבדת את המסיכה ששיוותה לה דמות מושכת. בחירת המוזיקה האקלקטית של מקמילן ניכרה בשתי היצירות המוקדמות הללו; הראשונה נכתבה למוזיקת ג'אז מאת סטן קנטון, והשנייה למוזיקה לצ'מבלו מאת פרנק מרטן.
על סמך הצלחותיו בסדנה, הזמינה דה ולואה את מקמילן בן ה-25 ליצור בלט להופעה בסדלר'ס ולס. מחולות קונצרטנטיים, למוזיקה מאת סטרווינסקי, הוצג לראשונה בינואר 1955, בעיצוב במה של ניקולאס גאורגיאדיס, שמקמילן הרבה לעבוד עמו בשנים הבאות. פארי מציינת כהשפעות על מקמילן בתחילת דרכו את המודרניזם של כוריאוגרפים כגון רולאן פטי, ג'רום רובינס ואנטוני טיודור, ואת מלאכת המחשבת של אשטון, שממנו, לדברי מקמילן, למד כיצד יוצרים בלט. הטיימס ציין, שמיצירה זו ברור, שכישרון כוריאוגרפי רב-עוצמה הגיע. המבקר קלמנט קריספ מתאר את הבלט כ"תצוגה מבריקה העושה שימוש באוצר מילים קלאסי שנון וחמקני, משוחזר בידי יוצר, שהכיר את הקולנוע ודיבר את שפת התנועה של דורו".
 הצלחת "מחולות קונצרטנטיים" הבהירה למקמילן באופן סופי, שעתידו בכוריאוגרפיה ולא בריקוד. לאחר ויכוח נוקב עם דה ולואה, שרצתה לראותו ממשיך הן כרקדן והן ככוריאוגרף, השיג מקמילן את שלו, ומ-1955 היה החוזה שלו עם הלהקה (בשכר מופחת כלשהו) ככוריאוגרף בלבד. הופעותיו היחידות בקובנט גארדן כרקדן לאחר זאת היו בתפקיד האחות החורגת המכוערת ב"סינדרלה" של אשטון, יחד עם אשטון, ב-1956.