stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפיגוע בקניון העמקים

| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |

שער הכניסה בו בוצע הפיגוע
 תאריך:  19 במאי 2003 
 מקום:  עפולה 
 קואורדינטות:  32°36′13″N 35°17′39″E﻿ / ﻿32.6036°N 35.2942°E﻿ / 32.6036; 35.2942
 סוג:  פיגוע 
 הרוגים:  3 
 פצועים:  70 
 מבצע:  הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני והפת"ח
  (למפת הכרמל מוגדלת) הפיגוע בקניון העמקים(למפת הכרמל רגילה) הפיגוע בקניון העמקים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפיגוע בקניון העמקים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפיגוע בקניון העמקים
 
הפיגוע בקניון העמקים הוא פיגוע שבוצע ב-19 במאי 2003 בקניון העמקים שבעפולה. בפיגוע שבוצע על ידי מחבלת מתאבדת נרצחו 3 אזרחים ישראלים ונפצעו כ-70.
הפיגוע

ביום שני בשעה 17:15 הגיעה המחבלת פלסטינית היבא סעיד דראגמה, סטודנטית לספרות אנגלית בת 19 תושבת העיירה טובאס שליד ג'נין אל הכניסה המזרחית של קניון העמקים בעפולה, הניצב סמוך לכביש המוביל לכיוון ג'נין. המחבלת ניסתה להיכנס לתוך הקניון, וכאשר חלפה ליד המאבטח הוא בדק אותה בגלאי מתכות ידני. משצפצף הגלאי קרא המאבטח קיריל שרמנקו למאבטחת שעבדה עמו על מנת שתסייע לו. ברגעים אלה פוצצה עצמה המחבלת. המאבטח נהרג במקום והמאבטחת נפצעה באופן אנוש. בפיגוע נרצחו שלושה אנשים (שני מאבטחים ואזרח) ו-70 איש נפצעו.
מבצעי הפיגוע

הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני והפת"ח הכריזו שניהם על אחריות לפיגוע וציינו שהמחבלת המתאבדת היא הפלסטינית היבה דראגמה בת ה-19 מאזור טובאס שבצפון-מזרח אזור יהודה ושומרון.
לאחר הפיגוע, הרסו כוחות צה"ל את ביתה של דראגמה.
הערות שוליים

↑  3 הרוגים בפיגוע בקניון בעפולה, באתר ynet, 20 במאי 2003
↑  The story of Hiba, 19, a suicide bomber. Can the road-map put an end to all this? – Middle East, World – The Independent
↑  Walls of death | From the Observer | The Observer
↑  עמוס הראל וארנון רגולר‏, צה"ל הרס ביתה של המחבלת שביצעה הפיגוע בעפולה, באתר וואלה, 23 במאי 2003
| פיגועי טרור נגד ישראלים בעשור הראשון של המאה ה-21 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | < • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | הפיגוע בדלפק אל על בנמל התעופה של לוס אנג'לס (4 ביולי 2002) • הפיגועים במומבסה (28 בנובמבר 2002) • הפיגוע בשגרירות ישראל בטשקנט (30 ביולי 2004) • מתקפת הטרור בסיני (7 באוקטובר 2004) • הפיגוע בשגרירות ישראל במאוריטניה (1 בפברואר 2008) • מתקפת הטרור במומבאי (26 בנובמבר 2008) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
איחוד גרמניה

.
18 בינואר 1871: ההכרזה על האימפריה הגרמנית והכתרת וילהלם הראשון כקיסר גרמניה באולם המראות שבארמון ורסאי. ביסמרק במדים לבנים, חתנו פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן עומד ליד וילהלם. יורש העצר פרידריך, לימים פרידריך השלישי, עומד לימין אביו וילהלם. ציור של אנטון פון ורנר.
איחוד גרמניה היה תהליך שבו אוחדו המדינות הגרמאניות השונות למדינה אחת, בשנת 1871, בעיצובו והנהגתו של המדינאי אוטו פון ביסמרק.
רקע

בתקופת האימפריה הרומית הקדושה (962–1806), היו באזור הקיסרות כשלוש מאות מדינות/נסיכויות קטנות. ברוב השטח דיברו התושבים בשפה הגרמנית. עם זאת, בכל מדינה היה שלטון עצמאי. במהלך המאה ה-19 גברו קולותיהן של תנועות לאומיות גרמניות, ששאפו לאיחוד הארץ ולשחרורה מכובש זר.
בשנת 1806 כבש נפוליאון את שטח הקיסרות הרומית הקדושה, ואיחד את מאות ערי המדינה והנסיכויות לכ-30 מדינות גדולות, איחוד שֶכּונה הקונפדרציה של הריין. האיחוד הותיר את מדינות האזור כקונפדרציה של מדינות אוטונומיות בעלות שלטון עצמי מוגבל, בשליטת צרפת. האיחוד נכפה על המדינות בפריז, וכלל רפורמות בתחומי הממשל, הכלכלה והמודרניזציה החברתית. לרפורמות הייתה השלכה גם על מעמד היהודים במדינות הפדרציה, ומיעוטים נוספים, אשר הושפעו מן האמנציפציה הצרפתית, ולראשונה הוכרו זכויות המיעוט שלהם ונאסרה אפלייתם. הקונפדרציה שנכפתה על תושבי האזור הסתיימה בשנת 1813 עם תבוסתו של נפוליאון.
בשנת 1814 התכנס קונגרס וינה, קונגרס שלום בינלאומי בהשתתפות דיפלומטים ומנהיגים מכל מדינות אירופה (למעט האימפריה העות'מאנית). את הקונגרס אירח קנצלר האימפריה האוסטרית בווינה, על מנת להשיב את הסדר הטריטוריאלי והפוליטי באירופה שלאחר מלחמות נפוליאון. במסגרת החלטות הקונגרס הוקמה הקונפדרציה הגרמנית.
מספרן של המדינות החברות בקונפדרציה, שבעבר מנה מאות ישויות פוליטיות נפרדות, קוצץ לכ-30 מדינות, ביניהן פרוסיה, אוסטריה, בוואריה, וירטמברג, הנובר, ועוד. המדינות היו עצמאיות וזכו לריבונות מלאה ולהכרה דיפלומטית גורפת. עם זאת הן קשרו עצמן בברית הגנה משותפת, החזיקו יחדיו בביצורים משותפים בגבולות החיצוניים לקונפדרציה, וקיימו אספה פדרלית שהתכנסה באופן קבוע בעיר פרנקפורט.
המלחמות שקדמו לאיחוד

שלוש מלחמות קדמו לאיחוד גרמניה והחישו את בואו:
מלחמת שלזוויג השנייה (1864)
המלחמה האוסטרו-פרוסית (1866)
מלחמת צרפת–פרוסיה (1870)
ביסמרק, קנצלר פרוסיה, הצליח להביא לאיחוד גרמניה באמצעות מהלכים צבאיים, ומהלכים מדיניים שנלוו אליהם. בשנת 1864, בעקבות מחלוקת ארוכת שנים בנוגע לשאלת השתייכותן של הטריטוריות שלזוויג והולשטיין שהיו תחת שלטון דני, עמדה בפני ביסמרק הזדמנות להתערבות צבאית, בעקבות חילופי שלטון בממלכת דנמרק. בפברואר 1864 החליט ביסמרק לפתוח במלחמת שלזוויג השנייה נגד דנמרק בשיתוף פעולה של פרוסיה עם אוסטריה. במלחמה זו, נכבשו ונלקחו אזורים אלה מידי דנמרק. הסכם שלום נחתם בווינה ב-30 באוקטובר 1864.
לאחר שנתיים, בשנת 1866 התקיימה המלחמה האוסטרו-פרוסית, שבה ניצחה פרוסיה. העילה למלחמה הייתה סכסוך בין אוסטריה לפרוסיה על אופן השליטה במחוזות שנכבשו שנתיים קודם מדנמרק. מדינות האזור שהיו חברות בקונפדרציה הגרמנית הצטרפו למלחמה, מיעוטן תמכו באוסטריה ורובן בפרוסיה, המדינה החזקה והמשפיעה באזור, שניצחה במלחמה. תוצאת ניצחונה של פרוסיה הייתה יצירת הקונפדרציה הצפון-גרמנית, על ידי פרוסיה ומדינות האזור השונות. בסוף המלחמה סיפחה פרוסיה את שטחי שלזוויג והולשטיין במלואם, וכן את ממלכת הנובר ומדינות גרמניות אחרות שנמצאו קודם תחת שלטון אוסטריה או בהשפעתו.
שלא כקודמתה, "הקונפדרציה הגרמנית", הייתה עתה הקונפדרציה הצפון-גרמנית מדינה של ממש. שטחיה חפפו את שטחי הקונפדרציה צפונית לנהר מיין כולל את חבל פרוסיה המזרחית ואת דוכסות שלזוויג אך ללא שטחי אוסטריה, בוואריה, וירטמברג, באדן וחלקה הדרומי של הדוכסות הגדולה של הסן, והיא איחדה את צפונה של גרמניה תחת הנהגתה של פרוסיה באמצעות איחוד המכס (Zollverein) והסכמי שלום חשאיים עם מדינות הדרום (שנחתמו יום לפני החתימה על שלום פראג).
תוצאות המלחמה והקמת הקונפדרציה, שימשו אבן יסוד לכינונה של החוקה הגרמנית באותה השנה. חוקה זו העניקה לקנצלר החדש אוטו פון ביסמרק סמכויות רבות שכן היא הפכה אותו ל"אחראי" אך לא חייבה אותו לתת דין וחשבון בפני הבונדסטאג והעבירה לידיו את הסמכויות על התקציב הצבאי (לאחר המשבר החוקתי אליו נקלע וילהלם הראשון בשנת 1862).
בשנים הבאות גברה המתיחות בין פרוסיה לבין צרפת, שהייתה מעוניינת בפיצוי על כך שנעתרה לבקשת פרוסיה ולא התערבה לטובת בעלת בריתה אוסטריה במלחמת אוסטריה-פרוסיה. למתיחות נילווה גם סכסוך בנוגע לירושת הכתר הספרדי. ביולי 1870 פתחה צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה. מדינות דרום גרמניה, שראו את צרפת כמדינה התוקפנית ויוזמת המלחמה, הצטרפו אל פרוסיה במלחמתה. בקרב סדאן ניצחה פרוסיה את צרפת בניצחון מוחץ, שבעקבותיו נשבו 100,000 חיילים ואף נפוליאון השלישי עצמו. בעקבות הניצחון בקרב ובמלחמה, נפל שלטון נפוליאון השלישי בצרפת; מדינות הקונפדרציה הצפון-גרמנית ומדינות דרום גרמניה, הצטרפו אל פרוסיה על-מנת להקים לראשונה את מדינת הלאום הגרמנית. בעקבות התבוסה נאלצה צרפת למסור לידי גרמניה את החבלים אלזס ולורן שבמזרח צרפת ושילמה לה פיצויי מלחמה.
האיחוד

בשנת 1871 אוחדה סופית גרמניה, עם ההכרזה על הקמתה של הקיסרות הגרמנית, שנודעה בשם "הרייך השני", באולם המראות שבארמון ורסאי. ביסמרק הפך מקנצלר לרייכסקאנצלר, ווילהלם הראשון הפך לקיסר גרמניה.
שטחה הגדול של פרוסיה במזרח, בצירוף השטחים הרבים שצורפו אליו, הפך את הקיסרות הגרמנית לאחת המדינות הגדולות ביבשת אירופה והגביר את השפעתה. ביסמרק התנגד להצעות של אחדים ממנהיגי הצבא להרחיב את כיבושיה של פרוסיה דרומה, לבוהמיה, לבוואריה, או אף לאוסטריה עצמה, מסיבות שונות, בין השאר עקב אי-רצונו להגדיל את חלקה של האוכלוסייה הקתולית במדינה.
הקיסרות הגרמנית (1871–1918) הייתה מדינת הלאום הראשונה של העמים הגרמניים. במשך 47 שנות קיומה היא חוקקה חוקים חברתיים מתקדמים ורפורמות חברתיות. בשנת 1880 הנהיג ביסמרק, לראשונה בעולם המערבי, הגבלה של שעות עבודה, וחקיקת גיל הפרישה לפנסיה. בשנת 1883 הקים, לראשונה בעולם, את הביטוח הלאומי (Soziale Sicherheit) והנהיג זכויות סוציאליות לעובדים. הקיסרות הגרמנית קיימה חיי תרבות פורחים, וכן רפורמות נוספות, לדוגמה, הבטחת חופש העיתונות. לכל אלה נלוותה גם פריחה בתחומי המדע, המחקר והטכנולוגיה. ההצלחות בתקופה זו, הביאו לכך שעידן הקיסרות הגרמנית נחשב לעיתים רבות כתור הזהב בהיסטוריה הגרמנית.
הערות שוליים

↑  לפירוט המדינות החברות בקונפדרציה הגרמנית, ראו כאן.
↑  שטח נרחב שהגיע עד גבול רוסיה. רוב השטח הועבר לפולין כעונש על מלחמות העולם
| היסטוריה של גרמניה |
| --- | --- | --- |
| היסטוריה מוקדמת | שבטים גרמאניים • נדידת העמים • הממלכות הברבריות • האימפריה הפרנקית | גרמניה |
| גרמניה של ימי הביניים | פרנקיה המזרחית • ממלכת גרמניה • האימפריה הרומית הקדושה | גרמניה |
| תחילת התקופה המודרנית | מדינות גרמניה במאה ה-18 • פרוסיה | גרמניה |
| הדרך לאיחוד | הקונפדרציה של הריין • הקונפדרציה הגרמנית • אביב העמים בגרמניה • הקונפדרציה הצפון-גרמנית | גרמניה |
| האיחוד והרייך הגרמני | הקיסרות הגרמנית • רפובליקת ויימאר • גרמניה הנאצית | גרמניה |
| גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה | אזורי הכיבוש בגרמניה • גירוש גרמנים לאחר המלחמה • היסטוריה של גרמניה המזרחית • היסטוריה של גרמניה המערבית • בריחת המוחות מגרמניה המזרחית • הגבול בין שתי הגרמניות • חומת ברלין • איחוד גרמניה המחודש • גרמניה אחרי האיחוד | גרמניה |
פורטל גרמניה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529119205171  BnF: cb11949622t (data)  LCCN: sh85054576  NKC: ph853356 
שטח הקיסרות הגרמנית לאחר האיחוד בשנת 1871. האיחוד, כולל השטחים הנרחבים במזרח עד לגבול האימפריה הרוסית, הפך אותה לאחת המדינות הגדולות ביבשת אירופה
הפיגוע בקו 14א (2004)

| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |
 תאריך:  22 בפברואר 2004
 מקום:  ירושלים
 קואורדינטות:  31°46′13″N 35°13′22″E﻿ / ﻿31.770277777778°N 35.222830555556°E﻿ / 31.770277777778; 35.222830555556
 סוג:  פיגוע התאבדות
 הרוגים:  8
 פצועים:  60
 מבצע:  גדודי חללי אל-אקצא 
  (למפת ירושלים מוגדלת) הפיגוע בקו 14א(למפת ירושלים רגילה) הפיגוע בקו 14א(למפת הרי ירושלים רגילה) הפיגוע בקו 14א(למפת הרי ירושלים מוגדלת) הפיגוע בקו 14א
 
שלט זיכרון לנרצחי הפיגוע בירושלים ב-22/2/04 על גדר תחנת הרכבת הישנה ברחוב עמק רפאים מול גן הפעמון
הפיגוע בקו 14א היה פיגוע התאבדות שהתרחש ב-22 בפברואר 2004 באוטובוס אגד קו 14א בירושלים. בפיגוע נהרגו שמונה אנשים ויותר משישים נפצעו. ארגון הטרור גדודי חללי אל-אקצא נטל אחריות לפיגוע.
הפיגוע

ב-22 בפברואר 2004, בשעת שיא בבוקר, עלה מחבל מתאבד פלסטיני באזור התעשייה תלפיות בירושלים לאוטובוס אגד קו 14א שנסע במרכז ירושלים. המחבל נשא מטען חבלה שהוטמן בתוך תרמיל הגדוש ברסס על מנת למקסם את הפגיעה. המחבל חיכה שהאוטובוס יתמלא בנוסעים. בשעה 8:30 בבוקר, כשהאוטובוס עבר בגן הפעמון בקצה עמק רפאים, הרחוב הראשי במושבה הגרמנית, הוא פוצץ את מטען הנפץ. שמונה נוסעים נהרגו בפיגוע, ויותר משישים נפצעו. 11 מהנפגעים היו ילדים שהיו בדרכם לבית הספר.
אנשי הזרוע הצבאית של הפת"ח, גדודי חללי אל אקצה, קיבלו אחריות לפיגוע, והודיעו שהמחבל הוא מוחמד זעול, בן 23 מהכפר חוסאן, הסמוך לבית לחם. לאחר הפיגוע פורסמה קלטת של המחבל המתאבד, בה טען שביצע את הפיגוע כנקמה "על הטבח שמבצעת ישראל בפלסטינים".
ראו גם

פיגועי התאבדות בישראל
פיגוע הירי בצומת אדם (2001)

| חלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני, פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2001 |
| --- | --- |
 תאריך:  9 בספטמבר 2001
 תאריך עברי:  כ"א באלול ה'תשס"א
 מקום:  צומת אדם, בסמוך למשואה, בקעת הירדן
 מטרה:  יהודים
 סוג:  פיגוע ירי 
 נשק:  רובה M16
 הרוגים:  2
 פצועים:  3
 מניע:  טרור פלסטיני, אנטישמיות
 
פיגוע הירי בצומת אדם היה פיגוע ירי שבוצע בכ"א באלול ה'תשס"א, 9 בספטמבר 2001 בצומת אדם שבכביש 57 בבקעת הירדן ובו ירו מחבלים פלסטינים לעבר מיניבוס הסעות של תלמידים ורצחו שני עובדים יהודים ופצעו שלושה עובדים נוספים.
רקע

הפיגוע התרחש בעיצומה של האינתיפאדה השנייה כשבוע וחצי לפני ראש השנה. באזור מרכז בקעת הירדן, שבו התרחש הפיגוע, בוצעו באותה תקופה מספר פיגועי ירי אך לא כולם הסתיימו בתוצאה קטלנית כמו פיגוע זה.
הפיגוע

הפיגוע בוצע בשעה 08:15 בבוקר בצומת אדם שבכביש 57, כ-2.5 קילומטרים ממערב לגשר אדם, מחבלים פלסטינים ירו אל עבר מיניבוס הסעות של תלמידים שנסע מהמושב מחולה שבצפון בקעת הירדן לבית הספר האזורי "גפנים" של מועצה אזורית ערבות הירדן.
בפיגוע נרצחו שני עובדי צוות יהודים ונפצעה אישה באורח בינוני ועוד שניים במצב קל.
הבלון האדום

| --- | --- |

 בימוי:  אלבר למוריס 
 הופק בידי:  אלבר למוריס 
 תסריט:  אלבר למוריס 
 עריכה:  Pierre Gillette 
 שחקנים ראשיים:  Georges Sellier פסקל למוריס ולדימיר פופוב 
 מוזיקה:  מוריס לה רו 
 מדינה:  צרפת 
 חברה מפיצה:  איליה לופרט, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  9 בינואר 1964 
 משך הקרנה:  34 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט ילדים 
 מקום התרחשות:  פריז 
 פרסים:  פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (אלבר למוריס)  פרס דקל הזהב לסרטים קצרים  פרס לואי דלוק 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
הבלון האדום הוא סרט צרפתי קצר, קומדיית פנטזיה-דרמה אשר נכתבה, הופקה ובוימה בשנת 1956 על ידי אלבר למוריס. הסרט, בן שלושים וארבע דקות, עוקב אחר הרפתקאותיו של נער צעיר שמוצא יום אחד בלון אדום "חי ואילם" מלא בהליום, ומתחבר עימו. הסרט צולם בשכונת Ménilmontant בפריז וזכה בפרסים רבים ביניהם פרס דקל הזהב לסרטים קצרים בפסטיבל קאן בשנת 1956. ללמוריס ניתן פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר באותה שנה. זהו הסרט הקצר היחיד שזכה באוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר. השחקנים בסרט הם ילדיו של למוריס. בנו, פסקל, המגלם את עצמו בתפקיד הראשי, ובתו, סבין, המגלמת נערה צעירה. הסרט זכה להצלחה רבה והפך פופולרי בקרב ילדים ומחנכים.
עלילה

הסרט עוקב אחר פסקל (פסקל למוריס), ילד צעיר שבבוקר אחד בדרכו לבית הספר, מגלה בלון אדום גדול מלא הליום מרחף בקרבתו. כשפסקל משחק עם הבלון, הוא חש שלבלון יש רצון ומחשבה משלו, ומתחיל לעקוב אחריו לכל מקום שאליו הוא מתקדם. הבלון אף הוא אינו מתרחק מפסקל, וגם כאשר אמו של פסקל מסרבת לאפשר את הכנסת הבלון לבית, הוא מרחף מחוץ לחלון הדירה. הבלון עוקב אחרי פסקל ברחובות פריז, והשניים מושכים תשומת לב רבה ומעוררים את קנאת הילדים האחרים. בשלב מסוים הבלון נכנס לכיתה של פסקל, גורם מהומה בין חבריו לכיתה, והמנהל נועל את פסקל במשרדו. מאוחר יותר, לאחר שהשתחררו, פסקל והבלון נתקלים בנערה צעירה (סבין למוריס) שלה בלון כחול. נראה שגם הבלון הכחול, כמו זה האדום, הוא בעל רצון ומחשבה משלו. באחת הפעמים שבהן פסקל והבלון מסתובבים בשכונה, חבורה של נערים מבוגרים מצליחה לגנוב את הבלון. פסקל מצליח לחלץ אותו, ונמלט יחד עמו. הנערים אינם מרפים, הם רודפים אחריהם ברחובות ובסמטאות הצרות, ולבסוף משיגים את פסקל ואת בלונו. הנערים אוחזים בפסקל, ויורים כלפי הבלון יריות קלע ואבנים. הבלון נפגע, נופל ואחד הנערים דורך עליו ומביא עליו את קיצו. הסרט מסתיים כשכל שאר הבלונים בפריז נחלצים לעזרתו של פסקל ולוקחים אותו למסע של מקבץ בלונים מעל העיר.
סמליות

מכיוון שהסרט צולם בפריז לאחר מלחמת העולם השנייה, המיז-אנ-סצנה כלומר ההיבטים החזותיים והעיצוביים שלו הם כהים ואפורים למדי, ולכן מעניקים איכות מדכאת לתפאורה ולמצב הרוח. לעומת זאת, צבעו הבהיר של הבלון משמש כסמל לתקווה ולאור בתוך הסרט. ניתן לומר כי הנסיעה במקבץ הבלונים בסצנת הסיום מייצגת גם אנלוגיה דתית או רוחנית. למשל, כשהבלון נהרס, "רוחו" חיה כשהיא מועברת לכל שאר הבלונים בעיר, מה שאמור להיות מטאפורה למשיח. גם נושאים של מימוש עצמי ובדידות נוכחים בסרט. כמו גם נושא התמימות שהוא אחד המוקדים המרכזיים של הסרט. דרך מבטו של ילד, הופך עולם ציני לעולם כמעט קסום, המדגיש את כוח תמימותם ודמיונם של ילדים.
הפקה

הסרט משמש תיעוד צבעוני של אזור בלוויל בפריז, שהיה מוזנח ביותר בשנות ה-60, מה שגרם לממשלת פריז להרוס אותו כמאמץ לפינוי שכונות עוני. חלק מהאתר נבנה עם פרויקטי דיור והשאר הוזנח למשך 20 שנה נוספות. חלק ממראות הרקע שבסרט כבר אינם קיימים, למשל אחת המאפיות, בית הספר, השטח בו התרחשו הקרבות ועוד, במקום זה ניצב כיום פארק בלוויל. לעומתם, הדירה שבה התגורר פסקל עם אמו, הכנסייה, ותחנת האוטובוס עדיין עומדים על תילם.
תפוצה

הסרט הוקרן בבכורה בצרפת ב-19 באוקטובר 1956, יצא לאקרנים בבריטניה ב-23 בדצמבר 1956 ובארצות הברית ב-11 במרץ 1957. הוא זכה להצלחה רבה, הוצג בפסטיבלים רבים במהלך השנים, כולל פסטיבל סרטי הילדים הבינלאומי של ויסקונסין, פסטיבל הסרטים ההומואים והלסביים בלוס אנג'לס, ואחרים. בהקרנת הבכורה שלו בטלוויזיה האמריקאית, ב-2 באפריל 1961 הוצג הסרט על ידי השחקן רונלד רייגן כפרק בסדרת אנתולוגיה של CBS. לאורך שנות ה-60, שנות ה-70, שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, היה הסרט פופולרי בכיתות יסוד ברחבי ארצות הברית ובקנדה.
הסרט הוצג בפסטיבלים רבים במהלך השנים, כולל פסטיבל סרטי הילדים הבינלאומי בוויסקונסין; פסטיבל הסרטים ההומואים והלסביים בלוס אנג'לס ואחרים.
ביקורת

אתר Rotten Tomatoes דיווח כי 95% מהמבקרים נתנו לסרט ביקורת חיובית. הקונצנזוס הביקורתי אומר: "הבלון האדום משקיע את הנרטיבים הפשוטים ביותר בכושר המצאה ויזואלי מרהיב, מה שיוצר דיוקן מופלא של תמימות". מבקר הקולנוע של הניו יורק טיימס בוסלי קראוטר, בירך על הסיפור הפשוט, שיבח את הבמאי למוריס, וכתב: "עם שיתוף הפעולה הרגיש של בנו ועם האווירה האפורה-כחולה של רובע פריז עתיק כרקע הבלון המבריק, יש לו כאן דרמה עדינה וההומוריסטית של כושר הגיונות של ילד, ואכן, סימבול נוקב של חלומות ואכזריותם של מי שמחוררים אותם". מבקר הקולנוע בריאן גיבסון כתב: "הבלון האדום אוחז בפסקל, מרים אותו מהחיים הנוקשים, הקטנוניים, הקשורים לאדמה." גיבסון רואה בסיפור את השתקפות מצבה של צרפת "נראה שצרפת שלאחר הכיבוש שמחה לשכוח את הדם ואת המוות של מלחמתו של אדולף היטלר עשור קודם לכן. אבל עד מהרה המאמצים המזדמנים והשובבים של אנשים לתפוס את הבלון הצף וחסר הדאגות הופכים הרסניים. למבקר פיליפ קניקוט הייתה השקפה צינית שאותה הביע בביקורת בוושינגטון פוסט, הוא כתב: "הסרט מתרחש בעולם של שקרים. שקרים תמימים? לא בהכרח. הבלון האדום עשוי להיות המיזוג הכי חלק של קפיטליזם ונצרות שהועלה אי פעם לסרט. ילד צעיר משקיע בבלון אדום שאהבתו מציבה אותו מחוץ לחברה. הבלון ניצוד ונהרג על ראש גבעה עקרה - תחשוב על גולגולתא - על ידי המון נערים אכזריים. הסוף, אגרוף רגשי מוזר, יוצא היישר מהברית החדשה. כך מתוגמלת ההשקעה - בהתעלות נוצרית או, לפחות, בחג עליית מרים המיושן. זה יכול להיות מתוק. או שזה עשוי להיות צמצום מאוד ציני של הדחף הראשוני לאמונה דתית".
פרסים

Louis Delluc; אלבר למוריס, 1956. אלבר למוריס, 1956.
פסטיבל קאן: דקל הזהב du court métrage / דקל הזהב; הסרט הקצר הטוב ביותר, אלבר למוריס, 1956.
האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה: פרס BAFTA; פרס מיוחד, צרפת, 1957.
פרס אוסקר: הכתיבה הטובה ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר, אלבר למוריס, 1957.
המועצה הלאומית לביקורת: סרטים זרים מובילים, 1957.
מורשת

הסרט מוזכר בשיר חופשה באדום. של עמוס אטינגר, אותו ביצעה להקת הנח"ל.
ב-1960 הוציא למוריס סרט שני, "Stowaway in the Sky", שגם בו כיכב פסקל.
לסרט האנימציה של בוב גודפרי וזלטקו גרגיץ', Dream Doll (1979), יש עלילה וסיום דומה מאוד לסרט, מלבד שבמקום בלון אדום, הגיבורה אובססיבית לאישה עירומה מתנפחת.
עיבוד בימתי מאת אנתוני קלארק הוצג בתיאטרון הלאומי המלכותי בשנת 1996. העיבוד הבימתי עלה גם בישראל בהפקת בית צבי בשנת 2002 ובהשתתפות יוסי אלמוג, טל וייס ועוד רבים. עיבוד ובימוי של רפי ניב, תרגום ופזמונים מאת דן ענבר, מוזיקה מקורית ועיבודים של נדב רובינשטיין.
סרטו הקצר של דון הרצפלד משנת 1997 בילי'ס בלון, שהוצג גם הוא בקאן, הוא פארודיה על הסרט.
הקליפ ל-"Son of Sam" מאת אליוט סמית', מאלבומו משנת 2000 Figure 8, הוא הומאז' ישיר לסרט.
בשנת 2007 הוקרן סרטו של הבמאי הטאיוואני הו הסיאו-הסיין "מסע הבלון האדום", הוא הומאז' ישיר לסרט.
לד עם בלון אדום בוהק מופיע באפילוג של סרטו המוזיקלי של דמיאן שאזל משנת 2016, לה לה לנד.
מסעדת Pascal and Sabine באסברי פארק, ניו ג'רזי נקראת על שם גיבורי הסרט.
אלבומו של הגיטריסט קית' קלמס Follow the Red Balloon נקרא כהומאז' לרוחם של פסקל וסבין.
ספר

ספר קשור פורסם לראשונה על ידי הוצאת הספרים דאבלדיי (כיום Penguin Random House), ב-1957, תוך שימוש בתמונות סטילס בשחור לבן ובצבע מהסרט, בתוספת פרוזה. הוא זכה להערכה רבה ובתואר "ספר הילדים המאויר הטוב ביותר של השנה של הניו יורק טיימס" ולמוריס כמחבר היחיד שלה.
פסקול

פסקול, הכולל מוזיקה שעובדה מהסרט על ידי למוריס פורסם בלייבל Nonesuch Records.
הערות שוליים

↑  Koresky, Michael (28 באפריל 2008). "The Red Balloon". The Criterion Collection. נבדק ב-9 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hathaway, Alisa (28 בפברואר 2011). "The Red Balloon (1956)". Notes on Short Film (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-09-22. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Selznick, Brian (19 בנובמבר 2008). "The Red Balloon: Written on the Wind". The Criterion Collection. נבדק ב-9 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Kennicott, Philip (23 בנובמבר 2007). "'Red Balloon' and 'White Mane': Childhood Colored by Adult Cynicism". The Washington Post. נבדק ב-9 במאי 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Schreuders, Piet (8 בפברואר 2012). "Het Parijs van Le Ballon Rouge". Furore. נבדק ב-9 במאי 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  The Red Balloon at Rotten Tomatoes.
↑  Crowther, Bosley (12 במרץ 1957). "Screen: Documentary and Fantasy; 'Lost Continent,' 'Red Balloon' on Bill". The New York Times. נבדק ב-9 במאי 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Gibson, Brian (5 בפברואר 2007). "What childhood films are these?". archive.is. אורכב מ-המקור ב-5 בפברואר 2013. נבדק ב-9 במאי 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  (The A to Z of French Cinema, P.xxx) 1956: December: Albert Lamorisse's Le Ballon rouge wins the Prix Louis-Delluc Accessed February 12, 2018.
↑  "Recherche spécifique - Archives". www.cineressources.net. נבדק ב-2018-09-22.
↑  "BAFTA Awards Search | BAFTA Awards". awards.bafta.org (באנגלית). נבדק ב-2018-09-22.
↑  "1957 Archives - National Board of Review". National Board of Review (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-09-22.
↑  "FilmAffinity". FilmAffinity (באנגלית). נבדק ב-2018-09-22.
↑  The Red Balloon, Anthony Clark.
↑  רותה קופפר, עם כל הכבוד, באתר הארץ, 9 במאי 2002
↑  Harris, Aisha (2016-12-13). "La La Land's Many References to Classic Movies: A Guide". Slate (באנגלית אמריקאית). ISSN 1091-2339. נבדק ב-2018-09-22.
↑  "Pascal & Sabine". Pascal & Sabine (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-07-10.
↑  Follow the Red Balloon (באנגלית), נבדק ב-2020-07-10
↑  "The Red Balloon by Albert Lamorisse". PenguinRandomhouse.com (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-09-22.
הבניין שבו מתגורר פסקל
הפיגוע בצומת הגבעה הצרפתית (2004)

| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |
 תאריך:  22 בספטמבר 2004
 מקום:  צומת הגבעה הצרפתית, ישראל
 סוג:  פיגוע התאבדות
 נשק:  מטעני חבלה
 הרוגים:  2
 פצועים:  33
 מספר מפגעים:  1
 
הפיגוע בצומת הגבעה הצרפתית היה פיגוע טרור פלסטיני שבוצע במהלך האינתיפאדה השנייה ביום רביעי, 22 בספטמבר 2004 בגבעה הצרפתית בירושלים ובו נהרגו שני שוטרי מג"ב, הפיגוע בוצע בכניסה לטרמפידה בצומת שער המזרח.
הפיגוע

מטען חבלה שהיה בתיקה של המחבלת זיינב עלי עיסא אבו סאלם, בת 18 ממחנה הפליטים עסכר שליד שכם, התפוצץ בעת ששוטרי מג"ב שחשדו בה ניגשו לבדקה, וכתוצאה מכך שני שוטרי מג"ב נהרגו במקום. 33 אנשים נוספים שעמדו בקרבת מקום נפצעו בפיצוץ.
הערות שוליים

↑  2 הרוגים ו-17 פצועים בפיגוע של מחבלת מתאבדת בצומת הגבעה הצרפתית, באתר גלובס, 22 בספטמבר 2004
| פיגועי טרור נגד ישראלים בעשור הראשון של המאה ה-21 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | < • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | הפיגוע בדלפק אל על בנמל התעופה של לוס אנג'לס (4 ביולי 2002) • הפיגועים במומבסה (28 בנובמבר 2002) • הפיגוע בשגרירות ישראל בטשקנט (30 ביולי 2004) • מתקפת הטרור בסיני (7 באוקטובר 2004) • הפיגוע בשגרירות ישראל במאוריטניה (1 בפברואר 2008) • מתקפת הטרור במומבאי (26 בנובמבר 2008) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפיגוע בקו 9 באשדוד

| --- | --- |

 תאריך:  7 במרץ 1984
 מקום:  רחוב רוגוזין פינת חיים משה שפירא, רובע ד'  אשדוד, ישראל ישראל
 מטרה:  יהודים
 קואורדינטות:  31°48′05″N 34°38′26″E﻿ / ﻿31.801358011107°N 34.640667968859°E﻿ / 31.801358011107; 34.640667968859
 סוג:  פיגוע 
 נשק:  רימון יד
 הרוגים:  3
 פצועים:  8
 מבצע:   ארגון אבו נידאל
 מניע:  טרור אסלאמי, אנטישמיות
  (למפת אשדוד מוגדלת) הפיגוע בקו 9 באשדוד(למפת אשדוד רגילה) הפיגוע בקו 9 באשדוד(למפת השפלה רגילה) הפיגוע בקו 9 באשדוד(למפת השפלה מוגדלת) הפיגוע בקו 9 באשדוד
 
הפיגוע בקו 9 באשדוד היה פיגוע טרור פלסטיני שהתרחש ב-7 במרץ 1984 באוטובוס שנסע ברחוב רוגוזין בפאתי רחוב חיים משה שפירא ברובע ד' באשדוד, בו התפוצץ רימון יד ונרצחו 3 מתושבי העיר ונפצעו 8, כולם מנוסעי האוטובוס.