stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משחקים אסורים

| --- | --- |

כרזת הסרט בצרפתית
 מבוסס על:  ספר בשם "משחקים חבויים" (Jeux inconnus) של פרנסואה בוייה
 בימוי:  רנה קלמאן 
 הופק בידי:  רוברט דורפמן 
 תסריט:  ז'אן אורסט, פייר בוסט
 עריכה:  רוג'ר דוואיר 
 שחקנים ראשיים:  בריז'יט פוסה, ז'ורז' פוז'ולי
 מוזיקה:  נרקיסו יֶפֶּס 
 צילום:  רוברט ג'וליארד 
 מדינה:  צרפת 
 חברת הפקה:  Silver Films
 חברה מפיצה:  לה פילם קורונה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  9 במאי 1952 
 משך הקרנה:  86 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  סרט מלחמה, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  צרפת 
 פרסים:  פרס אוסקר  ארי הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה  פרס באפט"א  פרס בודיל  קינמה ג'ומפו
 דף הסרט ב־IMDb
 
משחקים אסורים (בצרפתית: Jeux interdits) הוא סרט צרפתי מ-1952 בבימויו של רנה קלמאן, לפי ספר בשם "משחקים חבויים" (צרפתית: "Jeux inconnus") מאת פרנסואה בוייה. הסרט, שמספר על הקשר בין יתומה פריסאית בת חמש בשם פּוֹלֶט (בריז'יט פוסה) ובן איכרים בן עשר בשם מישל (ז'ורז' פוז'ולי), זכה בפרס האוסקר לסרט הזר של שנת 1952. בוייה הועמד לפרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר (אנ') ב-1954 על הסיפור לסרט.
תקציר העלילה

פולט בת החמש ומשפחתה נמלטים מפריז במלחמת העולם השנייה. השיירה בה הם נמצאים מותקפת מהאוויר על ידי מטוס תקיפה, ושני הוריה של פולט, וגם גור הכלבים שלה, נהרגים. הילדה בת החמש לוקחת את הגור בזרועותיה ונאספת על ידי פליטים אחרים, אך כשהשיירה מותקפת שוב היא נשארת לבדה, ומחפשת ומוצאת את כלבה המת שהושלך לנהר על ידי האנשים שאספו אותה. עם הכלב המת בזרועותיה היא תועה בדרכה, ופוגשת את מישל, בן איכרים בן עשר, שמביא אותה לבית משפחתו. אחיו של מישל מובא גם הוא אל הבית לאחר שנפגע מבעיטת סוס שנמלט מהשיירה המופצצת.
מישל משכנע את אביו לאסוף את פולט לביתם, ובמהרה נקשר קשר אמיץ בין הילדים. פולט חוזרת לחורשה, למקום בו עזבה את גווייתו של כלבה, כדי לקבור אותו. כומר שחולף במקום על אופניו מלמד את פולט חלק מתפילת האשכבה, ואומר לה שמישל יוכל ללמד אותה את שאר התפילה. מישל מוצא את פולט, ועוזר לה לחפור את הקבר ולקבור את הכלב. פולט מודאגת שכלבה המת יהיה בודד, ומישל מציע לקבור לידו בעלי חיים נוספים. פולט מסכימה, אך משביעה אותו שלא יהרוג חיות לשם כך.
בינתיים, בהיעדר כל טיפול רפואי מורע מצבו של אחיו של מישל, שבסופו של דבר נפטר. מישל ופולט הם היחידים מבני הבית שיודעים את התפילה ואומרים את תפילת האשכבה ליד מיטתו. הילדים מוצאים עניין בטקס הקבורה ובאבזרים הנלווים אליו, ובייחוד בצלבים. מישל מתחיל לגנוב צלבים לבית הקברות הקטן לחיות שהוא בונה ומפתח למען פולט - בתחילה מעגלת הקבורה בלוויית אחיו, אחר כך מהכנסייה, ובסופו של דבר מבית הקברות עצמו, כולל הצלב שהמשפחה קנתה כדי להציב על קבר האח.
כשמתגלה העובדה שנגנבו צלבים, חושד אביו של מישל בשכנים, אך בסופו של דבר מתגלה העובדה שמישל הוא שגנב את הצלבים. האב מכה את מישל מכות נמרצות כדי שיגלה מה עשה עם הצלבים. באותו זמן מגיעים שני ז'נדרמים לבית המשפחה - האב חושב שהם באו כדי לחקור את הגנבה, אך במהרה מתברר שלמעשה הגיעו כדי לקחת את פולט לבית יתומים. מישל מבטיח לאביו שיגלה לו היכן הצלבים אם האב יבטיח לא למסור את פולט לשוטרים. האב מסכים, אך אינו עומד בדיבורו והשוטרים לוקחים את פולט. מישל רץ לבית הקברות הקטן שבנה ומשמיד את הצלבים, ופולט נמסרת לנזירה שעובדת בצלב האדום הבינלאומי. הנזירה יוצאת עם פולט לדרך, ועונדת לצווארה תג עם השם שמסרה (שם המשפחה שפולט מוסרת הוא שם משפחתו של מישל). בתחנת רכבת בדרכן, הנזירה משאירה את פולט ומורה לה להמתין. הסרט מסתיים כשפולט נמלטת ורצה בתחנת רכבת הומה אדם, קוראת בשמו של מישל, ולראשונה בסרט גם קוראת בשמה של אִמָהּ המתה.
קבלת הסרט

הסרט התקבל בצרפת בהצלחה צנועה בתחילה, אך לעומת זאת זכה להצלחה הולכת וגוברת מחוץ לצרפת, דבר שהביא בסופו של דבר גם להצלחה בצרפת. הסרט זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-1952, בפרס האקדמיה האמריקאית לסרטים בקטגוריה "הסרט הזר" ב-1952, ובפרס מבקרי הקולנוע של ניו יורק ב-1952, וב-1953 בפרס באפט"א עבור "סרט ממקור כלשהו" (Best Film from any Source - בשנים הבאות שונה שם הפרס וכיום הוא נקרא "פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר")  הסרט נחשב לחלק מהקלאסיקה של הקולנוע הצרפתי. הסרט זכה בפרסים נוספים, ביניהם "פרס בודיל" הדני, ופרס "קינמה ג'ומפו" היפני.
טריוויה

הספר עליו מבוסס הסרט נכתב בתחילה כתסריט, אך בוייה לא הצליח למצוא מפיק שמעוניין בו, והוציאו לבסוף כספר ב-1947.
נעימת הסרט נבחרה ומבוצעת על ידי הגיטריסט הספרדי הנודע נרקיסו יֶפֶּס. הנעימה מוכרת לעיתים כ"משחקים אסורים", אך שמה המקורי הוא "רומנסה אלמונית", והיא הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט מ-1941 בשם "דם וחול", בבימויו של רובן ממוליאן. אין מידע ברור לגבי המלחין: יפס עצמו טען שהוא כתב את הנעימה עבור אמו, כשהיה בן 7 (בשנת 1934), אבל קיימות הקלטות שלה מתחילת המאה, שנים לפני שיפס נולד. הנעימה משמשת כאחת המלודיות הראשונות שתלמידי גיטרה רבים לומדים לפרוט.
הוריה של בריז'יט פוסה, שאינם שחקנים, מופיעים בסרט בתפקידים פעוטים כהוריה של פולט שנהרגים בתחילת הסרט.
הצלחת הסרט מחוץ לצרפת הייתה כה רבה, שבריז'יט פוסה נלקחה לפגוש את יורשת העצר האנגליה הצעירה, המלכה אליזבת השנייה, ב-1953, כבוד שאינו חזון נפרץ עבור ילדים בני חמש.
בוב פוסי

| --- | --- |

בובי פוסי עם ויוויקה לינדפורס במחזמר "פאל ג'ואי", 1963
 לידה:  23 ביוני 1927 שיקגו, ארצות הברית 
 פטירה:  23 בספטמבר 1987 (בגיל 60) בית החולים האוניברסיטאי ג'ורג' וושינגטון, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Quogue 
 שם לידה:  Robert Louis Fosse 
 סוגה מועדפת:  מחזמר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1947 
 מקום לימודים:  תיכון אמונדסן 
 בן או בת זוג:  ג'ואן מקראקן (דצמבר 1952–1959)  גוון ורדון (1960–23 בספטמבר 1987)  Mary Ann Niles (1949–1951)  אן רייקלינג (1972–1978)  Jennifer Nairn-Smith 
 צאצאים:  Nicole Fosse 
 פרסים והוקרה:  פרס הריקוד קאפצ'יו (1987)  Laurence Olivier Award for Best Theatre Choreographer (2001)  פרס טוני לבמאי הטוב ביותר למחזמר (1973)  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (1971)  פרס באפט"א לבימוי הטוב ביותר  פרס אמי  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר  פרסי הכוריאוגרפיה האמריקנים 
 פרופיל ב-IMDb
 
רוברט לואיס "בוב" פוסי (באנגלית: Bob Fosse; ‏23 ביוני 1927 – 23 בספטמבר 1987) היה שחקן, רקדן, כוריאוגרף, במאי תיאטרון וקולנוע, מחזאי ותסריטאי אמריקאי. הוא יצר שורה של מחזות זמר מצליחים ("צ'ריטי המתוקה", "שיקגו", "פיפין" ועוד), זכה באופן חסר תקדים בשמונה פרסי טוני וכן בפרס האוסקר על בימוי הסרט "קברט", והיה מועמד ארבע פעמים נוספות לפרס.
ביוגרפיה > תחילת הדרך כשחקן

פוסי נולד בשיקגו, אילינוי, השני הצעיר מבין שישה אחים. הוא התחבר עם רקדן צעיר בשם צ'ארלס גראס והחל בשיתוף פעולה איתו בשם "האחים ריף", במעבר בין תיאטראות שונים בסביבות שיקגו. לאחר שגויס לצבא השתתף פוסי במופע "מצב קשה", שסייר בבסיסים הצבאיים ובבסיסים הימיים באוקיינוס השקט. הוא עבר לניו יורק בשאיפה להיות "פרד אסטר החדש". הופעתו עם אשתו הראשונה, הרקדנית מרי אן נילס (1923–1987), ב"קרא לי מיסטר" לכדה את תשומת לבם של דין מרטין וג'רי לואיס. פוסי ונילס היו שחקנים קבועים בתוכנית הרדיו "מצעד הלהיטים" במהלך עונת 1950–1951, ובאותו זמן מרטין ולואיס צפו בהם מופיעים במלון בניו יורק וסידרו להם הופעה בתוכנית הטלוויזיה "שעת הקומדיה של קולגייט". פוסי חתם על חוזה עם MGM ב-1953. הופעות המסך המוקדמות שלו כללו את הסרטים "הרומנים של דובי גיליס", "תן מנוחה לילדה" ו"נשקיני קייט". פוסי אף חיבר את הכוריאוגרפיה בקטע קצר ב"נשקני קייט", ותפס בכך את תשומת לבם של המפיקים בברודוויי.
ביוגרפיה > קריירה בתיאטרון

למרות שקריירת המשחק שלו בסרטי הקולנוע קרטעה, פוסי לא היה מעוניין לעבור מהוליווד לתיאטרון. ב-1954 עשה לבסוף את הצעד ויצר את הכוריאוגרפיה למחזמר הראשון שלו, "משחק הפיג'מות" ולאחריו גם ל"לעזאזל, יאנקיז", שניהם של המחזאי-במאי ג'ורג' אבוט. בעבודתו על "לעזאזל יאנקיז" הוא פגש את הכוכבת הג'ינג'ית העולה גווין ורדון, איתה התחתן ב-1960. על מופע זה זכתה ורדון בפרס הטוני הראשון שלה לשחקנית הטובה ביותר. בשנת 1957 יצר פוסי כוריאוגרפיה למחזמר "נערה חדשה בעיר", גם הוא בבימויו של אבוט, וורדון זכתה שוב בטוני. באותה שנה הוא גם יצר את הכוריאוגרפיה לגרסה הקולנועית של "משחקי הפיג'מה" בכיכובה של דוריס דיי. ב-1960 שימש בפעם הראשונה כבמאי וכוריאוגרף של מחזמר בשם "ג'ינג'ית".
המחזמר "ג'ינג'ית" העניק לוורדון את הטוני השלישי שלה כשחקנית הטובה ביותר. המופע זכה גם בטוני למחזמר הטוב ביותר ופוסי לקח את הפרס על הכוריאוגרפיה הטובה ביותר. פוסי שיתף פעולה שוב עם ורדון כבמאי וכוריאוגרף ב"צ'ריטי המתוקה" וכן ב"שיקגו". הוא זכה בטוני על הבימוי הטוב ביותר של מחזמר ב-1973 עם "פיפין". פוסי זכור גם בביצוע שיר ומספר ריקודים בגרסה הקולנועית של "הנסיך הקטן"ב-1974.
ביוגרפיה > הערכה ככוריאוגרף

פוסי היה כוריאוגרף חדשני ורשם הישגים רבים בחייו. ב"לעזאזל יאנקיז", הוא קיבל השראה מ"הכהן הגדול של ריקוד הג'אז התיאטרלי", ג'ק קול, וכן הושפע מג'רום רובינס. בבימוי ובכוריאוגרפיה של "ג'ינג'ית", הוא עשה שימוש באחד מסדרת ריקודי הבלט הראשונים בתוכנית על מנת להכיל חמישה סגנונות ריקוד שונים: מחול ג'אז, קאן-קאן, מחול צועני, מארש וסגנון המיוזיק הול האנגלי מהסוג הישן. הוא ניצל את הרעיון של סאבטקסט ונתן לרקדניו משהו לחשוב עליו במהלך הריקוד. הוא גם החל את המגמה של תאורה התורמת ליצירה ואשר מפנה את תשומת לבו של הקהל לדברים מסוימים.
סגנונו של פוסי כלל שימוש בהפיכת ברכיים, פנייה לצדדים, גלגול כתפיים, שימוש בכפפות ו"ידי ג'אז". עם פרד אסטר כמודל להשפעה, הוא השתמש באביזרים כגון כובעי מגבעת, מקלות הליכה וכיסאות. השימוש הרב בסימן המסחרי שלו, כובעים, הושפע, לדברי הביוגרף מרטין גוטפריד, מהתודעה העצמית שלו: "הקרחת שלו הייתה הסיבה שהוא חבש כובעים, והייתה ללא ספק הסיבה להשמת כובעים על הרקדנים שלו". חלק מהריקודים הפופולריים ביותר שלו כוללים את "Steam Heat" מ"משחק הפיג'מות" ו-"Big Spender" מ"צ'ריטי המתוקה". הסצנה "Rich Man's Frug" ב"צ'ריטי המתוקה" היא דוגמה נוספת לסגנון המיוחד שלו.
בסרטו "כל הג'אז הזה" הציג פוסי את שתי הנשים שינציחו את מורשתו, גווין ורדון ואן רינקינג. שתיהן תהיינה אחראיות לשמר את הכוריאוגרפיה הייחודית שלו בחייו ולאחר מותו. רינקינג שיחקה את התפקיד של רוקסי הארט בחידוש הניו יורקי המצליח של המחזמר "שיקגו" ב-1996. היא יצרה כוריאוגרפיה "בסגנון בוב פוסי" להפקה הזאת, שרצה שנים רבות בברודוויי. ב-1999, ורדון שימשה כיועצת אמנותית למופע רביו חסר עלילה שנקרא "פוסי" שנועד להציג דוגמאות של "כוריאוגרפיית פוסי קלאסית". המופע זכה בפרס הטוני למחזמר הטוב ביותר. במובנים רבים אחראי פוסי באופן עקיף, דרך הכוריאוגרפיה הייחודית שיצר, לקריירות של רקדנים רבים ברחבי העולם.
ביוגרפיה > קריירה קולנועית

פוסי ביים חמישה סרטי קולנוע באורך מלא. הסרט הראשון שביים, "צ'ריטי המתוקה" מ-1969 בכיכובה של שירלי מקליין, הוא עיבוד של המחזמר בברודוויי, אותו צילם במנהטן. סרטו השני, "קברט" זכה בשמונה פרסי אוסקר, כולל פרס הבמאי הטוב ביותר לפוסי (הוא גבר על פרנסיס פורד קופולה עם "הסנדק"). הסרט צולם במקום התרחשות העלילה, ברלין, וזיכה גם את לייזה מינלי וג'ואל גריי באוסקר על תפקידיהם.
סרטו הבא, "לני" מ-1974, היה ביוגרפיה של הקומיקאי לני ברוס בכיכובו של דסטין הופמן. הסרט היה מועמד לאוסקר על הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר. בדיוק כשזכה באוסקר על "קברט", בטוני על "פיפין", ובאמי על בימוי מופע הטלוויזיה של לייזה מינלי, החל פוסי לסבול מבעיות בריאות ועבר ניתוח לב פתוח. ב-1979 כתב וביים סרט אוטוביוגרפי למחצה "כל הג'אז הזה", שהציג את החיים של כוריאוגרף-במאי רודף נשים ומכור לסמים הנמצא בין ניצחון לכישלון. "כל הג'אז הזה" זכה בארבעה פרסי אוסקר והביא את המועמדות לאוסקר השלישית שלו לבמאי הטוב ביותר. כמו כן, זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 1980.
סרטו האחרון, "80 כוכבים" מ-1983 היה ביוגרפיה שנויה במחלוקת על נערת הפלייבוי והשחקנית דורותי סטרטן שנרצחה בידי בעלה. הסרט היה מועמד למספר פרסים והוקרן מחוץ לתחרות בפסטיבל ברלין.
יצירותיו

| --- | --- |
 הפקות במה "קרא לי מיסטר" 1947 (שחקן)  "עושה את מנהטן", 1948 (שחקן)  "תרקוד לי שיר", 1950 (שחקן)  "מיליארדים דולר בייבי", 1951(שחקן)  "שנות העשרים הסוערות", 1951 (שחקן)  "ג'ואי פאל", 1952 (שחקן)  "משחק הפיג'מות", 1954 (כוריאוגרף)  "לעזאזל, יאנקיז", 1955 (כוריאוגרף)  "פעמונים מצלצלים", 1956 (כוריאוגרף שותף)  "ילדה חדשה בעיר", 1958 (כוריאוגרף)  "ג'ינג'ית", 1959 (במאי וכוריאוגרף)  "איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ",1961 (כוריאוגרף)  "קצת ממני", 1962 (במאי וכוריאוגרף שותף)  "הנאות וארמונות", 1965 (במאי וכוריאוגרף)  "צ'ריטי המתוקה", 1966 (במאי וכוריאוגרף)  "פיפין", 1972 (מחזאי ללא קרדיט, במאי וכוריאוגרף)  "לייזה עם z",‏ 1972 (במאי וכוריאוגרף)  "שיקגו", 1975 (מחזאי, במאי וכוריאוגרף)  "ריקוד", 1978 (במאי וכוריאוגרף)  "ביג דיל", 1986 (במאי וכוריאוגרף):  פילמוגרפיה "הרומנים של דובי גיליס", 1953 (שחקן)  "תן מנוחה לילדה", 1953 (שחקן)  "נשקיני קייט", 1953 (שחקן)  "חג מולד לבן", 1954 (כוריאוגרף)  "אחותי איילין"", 1955 (שחקן וכוריאוגרף)  "משחקי הפיג'מה", 1957 (כוריאוגרף)  "לעזאזל, יאנקיז", 1958 (רקדן וכוריאוגרף)  "צ'ריטי המתוקה", 1969 (במאי וכוריאוגרף)  "קברט", 1972 (במאי וכוריאוגרף)  "לני", 1974 (במאי)  "הנסיך הקטן", 1974 (שחקן וכוריאוגרף)  "גנבים", 1977 (שחקן)  "כל הג'אז הזה", 1979 (תסריטאי, במאי וכוריאוגרף)  "80 כוכבים", 1983 (תסריטאי ובמאי)
הערות שוליים

↑  Choreographer and Director Bob Fosse Dies, Los Angeles Times, September 24, 1987
↑  Bob Fosse biography pbs.org.
1 2  Gottfried, Martin (1998). "All His Jazz: The Life and Death of Bob Fosse". Da Capo Press. pp. 49, 65, 81, 85, 104, 116, 124–125, 130, 139.
↑  Cutcher, Jenai (2005). "Bob Fosse, The Rosen Publishing Group" pp.21, 27
↑  Bob Fossi, MTV
| פרס טוני לבימוי הטוב ביותר במחזמר |
| --- | --- | --- |
| 1960–1975 | ג'ורג' אבוט (1960) • גואר צ'מפיון (1961) • אייב בורוז (1962) • ג'ורג' אבוט (1963) • גואר צ'מפיון (1964) • ג'רום רובינס (1965) • אלברט מארה (1966) • הרולד פרינס (1967) • גואר צ'מפיון (1968) • פיטר האנט (1969) • רון פילד (1970) • הרולד פרינס (1971) • הרולד פרינס ומייקל בנט (1972) • בוב פוסי (1973) • הרולד פרינס (1974) • ג'פרי הולדר (1975) |  |
| 1976–2000 | מייקל בנט (1976) • ג'ין סאקס (1977) • ריצ'רד מאלטבי ג'וניור (1978) • הרולד פרינס (1979) • הרולד פרינס (1980) • ווילפורד ליץ' (1981) • טומי טיון (1982) • טרבור נון (1983) • ארתור לורנטס (1984) • דס מקאנוף (1985) • ווילפורד ליץ' (1986) • טרבור נון וג'ון קיירד (1987) • הרולד פרינס (1988) • ג'רום רובינס (1989) • טומי טון (1990) • טומי טון (1991) • ג'רי זקס (1992) • דס מקאנוף (1993) • ניקולס הייטנר (1994) • הרולד פרינס (1995) • ג'ורג' סי וולף (1996) • וולטר בובי (1997) • ג'ולי טיימור (1998) • מתיו בורן (1999) • מייקל בלייקמור (2000) |  |
| 2001–הווה | סוזן סטרומן (2001) • ג'ון רנדו (2002) • ג'ק אובריאן (2003) • ג'ון מנטלו (2004) • מייק ניקולס (2005) • ג'ון דוייל (2006) • מייקל מאייר (2007) • ברטלט שר (2008) • סטיבן דלדרי (2009) • טרי ג'ונסון (2010) • קייסי ניקולאו וטריי פארקר (2011) • ג'ון טיפאני (2012) • דיאן פאולוס (2013) • דארקו טרסניאק (2014) • סם גולד (2015) • תומאס קייל (2016) • כריסטופר אשלי (2017) • דייוויד קרומר (2018) • רייצ'ל חבקין (2019) • אלכס טימברס (2021) • מריאן אליוט (2022) • מייקל ארדן (2023) • דניה תימור (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007461560105171  PLWABN: 9810703322805606  BIBSYS: 90520447  BNE: XX1621879  BnF: cb131749955 (data)  CiNii: DA13919829  GND: 118943960  ISNI: 0000 0001 0870 8837  LCCN: n86138329  MusicBrainz: b7614501-0eb3-4ab2-ba63-289631f9c83f  NKC: pna2008424716  NLA: 36362818  NLK: KAC201201276  NSK: 000513023  NTA: 069645930  SELIBR: 285848  SNAC: w63t9jj7  SUDOC: 035220627  ULAN: 500335163  VIAF: 12445328   WorldCat (עם VIAF): 12445328
בלייר אנדרווד

| --- | --- |
בלייר אנדרווד בטקס האמי ה-41
בלייר אנדרווד בטקס האמי ה-41
 לידה:  25 באוגוסט 1964 (בן 60) טקומה, ארצות הברית ארצות הברית
 שם במה:  בלייר אנדרווד
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1985
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קרנגי מלון  תיכון פטרסבורג 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי - 2009
 http://www.blairunderwood.com
 פרופיל ב-IMDb
 
בלייר ארווין אנדרווד (באנגלית: Blair Erwin Underwood; נולד ב-25 באוגוסט 1964 בטקומה) הוא שחקן אמריקאי. מוכר בעיקר עקב תפקידו כג'ונתן רולינס בסדרת הדרמה המשפטית "פרקליטי אל איי" ובזכות תפקידו כאלכס פרינס בסדרת הדרמה "בטיפול", ועל שתיהם קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן משנה בסדרת טלוויזיה. אנדרווד גם זכה בפרס גראמי ובמועמדות לפרס טוני.
ביוגרפיה

אביו של אנדרווד היה קולונל בצבא ארצות הברית, ומשפחתו נדדה בין בסיסי צבא שונים בארצות הברית ובגרמניה. את לימודיו התיכוניים השלים בפיטרסבורג שבווירג'יניה, ולאחר מכן החל ללמוד משחק בבית הספר לדרמה קארנגי מלון בפיטסבורג.
קריירה

הופעת הבכורה של אנדרווד על מסך הטלוויזיה הייתה בתפקיד אורח בקומדיה "משפחת קוסבי" ב-1985, ובסרט ההיפהופ "קראש גרוב" לצד כריס רוק. הוא גילם עוד מספר תפקידים קטנים, עד להצטרפותו לסדרת הדרמה "פרקליטי אל איי" בעונתה השנייה ב-1987. בסדרה זו, שהיוותה את פריצת הדרך המקצועית שלו, גילם את דמותו של עורך הדין הצעיר ג'ונתן רולינס, עד לירידת הסדרה מהמרקעים ב-1994. השתתפותו בסדרה זיכתה אותו במועמדות לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה בשנת 1991.
בשנת 1990 גילם את פעיל זכויות האזרח ג'יימס צ'ייני בסרט הטלוויזיה של NBC "רצח במיסיסיפי". בשנת 1997 הצטרף לעונה השנייה של סדרת המשטרה "תקרית גבוהה" ברשת ABC, בתפקיד של השוטר מייקל אוק'ס.
אנדרווד גילם גם מספר תפקידים בקולנוע, ביניהם בובי ארל ב"סיבה מוצדקת" (1995), קייט ווטסון בסרט הפשע "נקמה שחורה" (1996), גנטיקאי ב"מה קרה בגטקה?" (1997), מארק סיימון ב"פגיעה קטלנית" (1998) וניקולאס ב"עירום מלא" (2002).
בשנת 1998 שיחק במיני-סדרה שביים פיטר ורנר לרשת CBS, "המשפחה של אמא פלורה" אשר מבוסס על ספר באותו שם מאת אלכס היילי.
בשנת 2000 קיבל את התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "עיר של מלאכים" ברשת CBS, אך סדרה זו לא זכתה להצלחה וירדה מהאוויר לאחר 24 פרקים. ב-2003 השתתף בכמה פרקים בסדרה "סקס והעיר הגדולה", בה גילם את דמותו של ד"ר רוברט לידס, בן זוגה של מירנדה הובס. בשנת 2004 כיכב בסדרת הדרמה "לקס" בNBC, שירדה מהאוויר לאחר עונה אחת. בשנת 2006 שיחק בקומדיה של טיילר פרי "יומנה של שחורה מטורפת 2", לצד מאיה אנג'לו, ובסרט "משהו חדש". בשנת 2007 החל לשחק בסדרת הדרמה "כסף, דארלינג" ברשת ABC, את דמותו של סיימון הלדר, לצד פיטר קראוזה, וב-2008 שב לשחק בעונתה השנייה.
בשנת 2008 החל אנדרווד לשחק בסדרת הטלוויזיה "בטיפול", המבוססת על פורמט ישראלי. אנדרווד מגלם בה את דמותו של אלכס, טייס בחיל האוויר האמריקני, המתמודד עם טראומות משהייתו בעיראק. דמות זו דומה בעיקרה לדמות אותה גילם ליאור אשכנזי בגרסתה הישראלית של סידרה זו. גם על תפקיד זה היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר, בשנת 2009.
באותה שנה חלק אנדרווד את פרס הגראמי עם סינת'יה ניקסון ובו ברידג'ס. השלושה שימשו כקריינים בגרסת האודיו של הסרט הדוקומנטרי "אמת מטרידה".
בשנת 2018 גילם את סמל מרטין אליסון בסרט הקומדיה "אפטר פרטי".
בשנת 2019 גילם את עצמו בסרט הדרמה המקורי של נטפליקס; "חואניטה" בכיכובה של אלפרה וודארד.
בשנת 2020 השתתף האנדרווד במיני-סדרת הדרמה הביוגרפית "בזכות עצמה" בנטפליקס, בכיכובה של אוקטביה ספנסר בה היא מגלמת את אשת העסקים והנדבנית מאדאם סי ג'יי ווקר. באותה שנה שיחק בדרמה הרומנטית "באמת אהבה".
בשנת 2023 גילם את דייוויד בסדרת הקומדיה הרומנטית הבריטית "יחסים פלוס" (אנ') בערוץ Sky Comedy (אנ').
בשנת 2024 ביצע הופעת אורח בסדרת הדרמה-קומית המשטרתית "אלזבת'" של רשת CBS ושיחק בסרט האימה "לונגלגס".
קריירה > מועמדויות ופרסים

אנדרווד זכה ב-4 פרסים מטעם ה-NAACP (ההתאחדות הלאומית לקידום אפרו-אמריקאים) בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, ב-1992 על משחקו בסרט הטלוויזיה "Murder in Mississippi", ב-1995 על תפקידו ב"פרקליטי אל איי", ב-1999 על תפקידו בסרט הטלוויזיה "Mama Flora's Family" וב-2001 על תפקידו בסדרה "City of Angels". באותה שנה הוענק לו פרס זה גם בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר, על תפקידו בסרט "פקודה לא חוקית". אנדרווד היה מועמד 4 פעמים נוספות לקבלת פרסים מטעם ה-NAACP.
אנדרווד נשוי מאז 1994, ואב לשלושה ילדים. בשנת 2000 בחר בו המגזין "פיפל" כאחד מ-50 האנשים היפים ביותר.
בטי בליית'

| --- | --- |

 לידה:  1 בספטמבר 1893 לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 פטירה:  7 באפריל 1972 (בגיל 78) וודלנד הילס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  פורסט לאון ממוריאל פארק 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1916 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת דרום קליפורניה 
 בן זוג:  פול סקרדון
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד (8 בפברואר 1960) 
 פרופיל ב-IMDb
 
בטי בליית' (נולדה בשם אליזבת בליית' סלוטר; 1 בספטמבר 1893 – 7 באפריל 1972) הייתה שחקנית אמריקאית הידועה בעיקר בשל תפקידיה הדרמטיים בסרטים אילמים אקזוטיים כגון מלכת שבא (1921). היא הופיעה ב-63 סרטים אילמים וב-56 סרטים מדוברים במהלך הקריירה שלה.
חיים מוקדמים

היא נולדה בשם אליזבת בליית' סלוטר בלוס אנג'לס, שם למדה בבית הספר ווסטלייק לבנות ובאוניברסיטת דרום קליפורניה. שם היא כבר קיצרה את שמה לבטי בליית' כשהיא ושלוש נשים נוספות התייצבו לצילומים של אופנת השחייה החדשה ביותר לנשים, בגד ים. לפני כן, נשים היו אמורות ללבוש גרביים עם שמלות מלאות או חצאיות למים.
קריירה

בליית' החלה את עבודתה הבימתית ביצירות תיאטרליות כמו So Long Letty ו-The Peacock Princess. עבדה בוודוויל בתור "קליפורניה נייטינגייל" ושרה שירים כמו "סיפורי אהבה מהופמן".
ב-1915, היה לה תפקיד לא מוכר בלה דונה בחברת הסרטים "שחקנים מפורסמים". לאחר תפקידה הראשון באולפני ויטגרף ברכב משנת 1917, היא קיבלה תפקיד ראשי בסרטו של האולפן משנת 1918 A Game With Fate.
היא התפרסמה בזכות תלבושותיה החושפניות כמו בכישוריה הדרמטיים, והפכה לכוכבת בסרטים אקזוטיים כמו "מלכת שבא" (1921) (שבו לא לבשה דבר מעל המותניים מלבד שרשרת חרוזים), צ'ו-צ'ין-צ'או (שנעשה ב-1923; יצא לאקרנים על ידי MGM בארצות הברית ב-1925) ו"היא" (1925). היא גם נראתה ביתרון טוב בסרטים פחות חושפניים כמו "נוודים של הצפון" (1920) עם לון צ'ייני ו"בהוליווד עם אשלג ופרלמוטר" (1924), בהפקתו של סמואל גולדווין. תפקידים אחרים היו ככוכבת אופרה, שלא הופיעה ב"הגברת המסתורית" של גארבו. היא המשיכה לעבוד כשחקנית אופי. אחד מתפקידיה האחרונים היה תפקיד קטן ללא קרדיט בסצנת הקהל בסרט "גבירתי הנאווה" מ-1964.
חיים אישיים

בליית' הייתה נשואה לבמאי הקולנוע פול סקרדון משנת 1919 ועד מותו בשנת 1954. על פי הדיווחים, היא הרוויחה 3,500,000 דולר כשמכרה חלקת אדמה שכיום היא חלק מרצועת סאנסט. היא איבדה את הונה במפולת שוק המניות של 1929. בטי מתה מהתקף לב בוודלנד הילס, קליפורניה ב-7 באפריל 1972, בגיל 78. היא קבורה בפארק הזיכרון פורסט לון בגלנדייל, קליפורניה.
פרסים ואנדרטאות

על תרומתה לתעשיית הקולנוע, לבטי בליית' יש כוכבת קולנוע בשדרת הכוכבים של הוליווד הממוקמת ברחוב ויין 1708.
שמה ממשיך להתקיים דרך חדר התה של בטי בליית' בווסט קנזינגטון, לונדון, אנגליה.
ניקה מסמותרקיה

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך יצירה:  220-190 לפנה"ס
 טכניקה וחומרים:  שיש
 ממדים בס"מ
 גובה:  245 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  פיסול הלניסטי 
 מספר יצירה:  Ma 2369 (המחלקה לעתיקות יווניות, אטרוסקיות ורומיות של מוזיאון הלובר) 
 מיקום:  מוזיאון הלובר פריז שבצרפת
 קואורדינטות:  40°29′59″N 25°31′47″E﻿ / ﻿40.4998°N 25.5298°E﻿ / 40.4998; 25.5298
 
ניקה מסמותרקיה (ביוונית: Νίκη της Σαμοθράκης) הוא פסל עשוי שיש מן התקופה ההלניסטית. הפסל, המתאר את האלה ניקה כדמות מכונפת הניצבת מול הרוח מוצג כיום במוזיאון הלובר בפריז, והוא נחשב לאחד מאוצרות האמנות הגדולים של המוזיאון, אף על פי שידיו וראשו אבדו במרוצת השנים.
לפי השערות יצר את הפסל פיתוקריטוס איש רודוס בתחילת המאה השנייה לפנה"ס לזכר ניצחון ימי. הפסל מוקם בהיכל האלים הכבירים באי סמותראקי (Samothrace). הפסל התגלה בחפירה ארכאולוגית בשנת 1863 על ידי שארל שאמפּוּאָזוֹ (Charles Champoiseau), הקונסול הצרפתי באדירנה.
הפסל מציג את דמותה המכונפת של ניקה, אלת הניצחון היוונית, כשהיא נמצאת במצב של הליכה. האלה לובשת בד כבד  המתלפף ברוח חזקה סביב מותניה ואילו מתאר פלג גופה העליון מודגש על ידי בד דק הצמוד לגופה. לדמות זוג כנפיים גדולות ופרושות והדמות כולה נראית כאילו היא נוחתת. רגלה הימנית נושאת את משקלה, ראשה היה מופנה שמאלה ובידה, השבורה כעת, החזיקה כנראה את אחד מהאטריבוטים של ניקה כמו חצוצרה או זר ניצחון. מקור אפשרי לפסל זה מצאו החוקרים בפסל ניקה מסוף המאה הרביעית לפנה"ס אשר הוקם "לזכר ניצחון דמטריוס על הצי התלמאי ליד קוס בשנת 306 לפנה"ס".
בעת פינוי אוסף הלובר במהלך מלחמת העולם השנייה היצירה הייתה האחרונה שעזבה את מוזיאון הלובר, שהועברה ב-3 בספטמבר 1939 – ביום פקיעת האולטימטום הצרפתי לגרמניה ונשמרה בטירת ואלנסיי עד תום הכיבוש הגרמני את צרפת.
הערות שוליים

↑  אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, 2004, עמ' 181 - 182
↑  "Exode artistique". Le Monde. 2014-10-31. נבדק ב-2018-01-19.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12120693h (data)  GND: 4202608-8  LCCN: n2013003823  SUDOC: 029619505  VIAF: 190487421   WorldCat (עם VIAF): 190487421
סטיבן שוורץ

| --- | --- |

 לידה:  6 במרץ 1948 (בן 76) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Stephen Lawrence Schwartz 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1969 
 מקום לימודים:  בית הספר ג'וליארד, אוניברסיטת קרנגי מלון, תיכון מינאולה 
 סוגה:  מחזמר 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר לקומדיה או מחזמר (1994)  פרס גראמי לשיר הטוב ביותר שנכתב למדיה ויזואלית (28 בפברואר 1996)  פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר (1998)  פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לשיר הטוב ביותר (1998)  פרס דרמה דסק למחזמר מצטיין (2004)  Drama Desk Award for Outstanding Director of a Musical (1978)  פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר (25 במרץ 1996)  פרס דרמה דסק לליריקה (2004)  פרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר (21 בינואר 1996)  פרס איזבל סטיבנסון (2015)  פרס גראמי לאלבום מחזמר (13 בפברואר 2005)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 www.stephenschwartz.com
 פרופיל ב-IMDb
 
סטיבן לורנס שוורץ (באנגלית: Stephen Lawrence Schwartz; נולד ב-6 במרץ 1948) הוא תמלילן ומלחין לתיאטרון מוזיקלי אמריקאי יהודי.
ביוגרפיה והשכלה

שוורץ נולד למשפחה יהודית בעיר ניו יורק, בנם של שילה לורנה (לבית סיגל), מורה, וסטנלי לאונרד שוורץ, איש עסקים. הוא גדל באזור וויליסטון פארק במחוז נסאו, ניו יורק, שם סיים את לימודיו בתיכון Mineola ב-1964. בזמן שלמד באוניברסיטת קרנגי מלון, שוורץ הלחין וביים גרסה מוקדמת של פיפן (שכותרתה Pippin, Pippin) עם קבוצת התיאטרון Scotch'n'Soda. שוורץ סיים את לימודיו באוניברסיטת קרנגי מלון ב-1968 עם תואר ראשון בדרמה.