רוקד עם זאבים
ניתוח ופרשנות > התפתחות דמותו של דנבאר

סיד פילד זיהה את מאבקו של דנבאר לאורך הסרט עם מאבק רוחני, שבמהלכו עובר הגיבור מהפך תודעתי וחוזר עם מסר עמוק. המאבק מתבטא במסעו של דנבאר במרחב: הוא נפתח בניסיון התאבדות כושל, שמעניק לו הזמנות שנייה לעיצוב חייו בדרכו; בהמשך הוא עובר לספר כדי לראותו לפני שהוא נעלם, מה שמניע את העלילה לאורך כל הסרט, ולמעשה מסמל את חיפושו אחר זהותו ואחר שייכות והרמוניה. אחד הדרכים שבה מעוצב המעבר ההכרתי הוא הפיכתו של דנבאר לאינדיאני. אדוארד קסטילו אפיין את הפיכתו של דנבאר למקומי כהדרגתי. אט אט ויתר דנבאר על זקנו, על כסותו ועל כובעו, ומחליפו בשריון חזה, סכין אינדיאני, ושער ארוך מעוטר נוצות. נקודת המפנה העיקרית בתהליך המעבר התרבותי של דנבאר, לפי ניתוחו של קסטילו, היא מראה התאואים הנרקבים בערבה ששחטו ציידים לבנים עבור עורם, שבעקבותיו מבין דנבאר שהלבנים הם חסרי נשמה או ערכים. פעימות התופים הקצביות שנשמעו עם חזרתו למוצב ובמהלך ריקודו סביב האש במוצב (בניסיון לחקות את המנהגים האינדיאניים) מסמלות את השינוי העמוק שעבר, את הקשר שלו לקצבה של האדמה ואת התחברותו המחודשת עם אבות-אבותיו הנאוליתיים. התיאור מלווה גם בשינוי שמו של דנבאר. השם החדש שניתן לו, "רוקד עם זאבים" (Dances with Wolves), הוא ביטוי לדמות החדשה שמאמץ דנבאר. לדברי מאוריציה נטלי, העובדה שלא נאמר "הוא רוקד עם זאבים" והשם חסר גוף, מרמזת על נטישת הזהות הישנה של דנבאר, ועל אימוץ דמות חדשה, המחוברת לטבע ולנוף, לזאבים ולאמא אדמה. המילה "רוקד" בשמו מעוררת תיאור פואטי של טקסיות שבטית.
מספר מבקרים פירשו את סיפורו של דנבאר כסיפור של "הפיכה לילידי" (Going native), מונח שמציין אימוץ של אורח החיים האינדיאני תוך זניחת התרבות הקודמת. כך למשל כתב דייוויד אנסן (אנ') כי דנבאר מצא את זהותו רק כשהשליך מאחוריו את תרבותו, ושהסרט בנוי בתבנית הרומנטית הקלאסית מן המאה ה-19 של המשיכה לסיפורם של אנשים טבעיים, "פרימיטיביים", המושפעת במקרה זה מן התודעה הפוליטית של המאה ה-20. חוקר מדע המדינה האמריקאי רנדל לייק (Randall A. Lake) טען שהטמיעה הזהותית של דנבאר לא הייתה שלמה ורדיקלית כפי שמתארים מבקרים אלו. אפילו המונח "מעבר", או "טרנספורמציה", שהרבו להשתמש בו לתיאור התהליך שעבר דנבאר, שגוי לדבריו בהקשר זה, מכיוון שדנבאר אינו מוותר על זהותו הישנה, אלא רק מביא לידי ביטוי את זהותו בהקשר חדש. במקום המינוח "הפיכה לילידי", מדויק יותר להתייחס ל"הליכה אל הילידים"; ביניהם התנהל דנבאר והתפתח בדרך שלא הייתה מתאפשרת בסביבה הקודמת. בניגוד לפרשנות הטמיעה התרבותית, דנבאר מעולם לא מוותר לחלוטין על זהותו האירופאית לטובת זהות שבטית; ריחוק מסוים בינו לבין האינדיאנים ממשיך ללוות את הסרט. על פי לייק, פרשנות ה"הפיכה לילידי" מובילה למסקנה המוטעית שהחיפוש אחר זהות "אותנטית" או מסורת טהורה חייב להיות מלווה במסע של רצון להכניע את האחר. מסע הגילוי העצמי של דנבאר אינו המרה ואינו כיבוש, אלא "אחרוּת שלא ניתן לצמצמה, המתמודדות בפנים גלויות מול עצמה", כפי שנכתב בכתב העת המשפיע "מחברות הקולנוע".
בכתב העת "Journal of Film and Video" טען ארמנדו חוסה פרטס (Armando José Prats) שהגרסה הארוכה לא פגעה בשלמות המהפך התרבותי שעובר דנבאר, המוצג בגרסה הקצרה. עם זאת, הגרסה הארוכה, בניגוד לגרסה הקצרה, מציגה בפתיחות את התהליך שבו נמחקת הזהות הקודמת, ואת הספקות והחששות שמלווים את התהליך, ובכך חותרת הגרסה הארוכה תחת טענותיה האידאולוגיות של הגרסה הראשונית.
ניסיון ההתאבדות וחשיבותו לפיתוח דמותו של דנבאר הודגשו כבר בדבריו של פילד, שראה בסרט "סיפור של מוות ותחיית מתים". קסטילו מציג פרשות אחרת שמבוססת על מותו המטאפורי של הגיבור: לדבריו, הסיפור הוא "אלגוריה שמאנית של מוות ולידה מחדש סימבוליים". קודם לקבלתם של כוחות רוחניים, מחכים שמאנים למעין מוות – תרדמת. על פי פרשנות זו, ניסיון ההתאבדות של דנבאר בראשית הסרט הוא נקודת מותו, וכל ההתרחשויות העוקבות הן חלק ממסעו בשאול, המלוות, כמקובל בחברות שבטיות רבות, במספר התנסויות מסוכנות. בחלקו הפותח של הסרט מתייחס "ציפור בועטת" לדנבאר בדברו על אדם שאינו מביא עמו סכנה, ואולי יביא עמו רפואה. קסטילו הבין את המונח "רפואה" בהקשר הזה כידע או כוח רוחני, שמאני. לפיכך, בקשריו המיוחדים עם השאמאן הלא-מנוסה, משמש "ציפור בועטת" מעין חונך של דנבאר. אפשר לתפוס את הזאב "שני גרביים" כמלווה הרוחני של דנבאר, שמסייע לו להפוך מגבר רגיל לאדם בעל יכולות על-אנושיות; הצלחתו של דנבאר באיתור ובציד ביזונים יכולה להתפרש כעדות ליכולות פלאיות אלו.