פירוס
שיבה לכתר ותחילת מלכות שנייה (297 עד 280 לפנה"ס) > מלחמה וסיפוח ממלכת מוקדון

המקדונים התמרמרו על כך שדמטריוס לא היה נגיש לנתיניו. שלוש שנותיו הראשונות כמלך מוקדון עברו בדיכוי מרידות ובהתכתשויות עקרות עם ערי מרכז יוון. התנהלותו מולן מבליטה את ההבדל בין מדיניות אביו שהכריזה על חופש וחירות לערי יוון לבין הפרקטיקה שנקט בה דמטריוס. דמטריוס אימץ את מדיניות קסנדרוס לשליטה בערי יוון באמצעות חילות מצב ומינוי אוליגרכים מטעמו. כל ערי יון נכנעו לו למעט תבאי. דמטריוס הטיל עליה מצור שנמשך מחורף 292/1 לפנה"ס ועד האביב שלאחריו. ניסיונות עזרה לתבאי מצד פירוס נהדפו על ידי דמטריוס. אך הישגי המצור היו מועטים וכמות הקורבנות בקרב חייליו של דמטריוס הייתה רבה. בשלהי 291 או בתחילת 290 לפנה"ס נכנעה תבאי. למרבה ההפתעה נהג בה דמטריוס במתינות ובהתחשבות. רק מעטים ממנהיגי המרד הוצאו להורג ואחרים גורשו. דמטריוס הציב בעיר חיל מצב ושליט מטעמו.
בשנת 290 לפנה"ס, לאנאסה, אשתו של פירוס, שמאסה במנהגיו הפוליגמיים, עזבה אותו ונמלטה לבית אביה, טיראן סירקוסאי, היושבת על חופי סיציליה המזרחיים. בהמשך היא הציעה את ידה לדמטריוס, וכנדוניה הציעה לו להשתלט על האי קורקירה (קורפו), היושב בים היוני ומהווה בסיס אסטרטגי לפלישה גם לתוך אפירוס וגם לפעולה נגד האיטולים שמרדו בדמטריוס. על כן החליט השליט המוקדוני לנצל את ההצעה במטרה להפיל שתי ציפורים במכה אחת: האיטולים והאפירוטים בהנהגתו של פירוס.
בשנת 289 לפנה"ס פלש דמטריוס לאיטוליה והתקדם צפונה לתוך אפירוס, בעודו משאיר חלק מצבאו מאחור להמשך הביזה. פירוס חש לעזרת האיטולים, ניצל את העובדה שצבאו של דמטריוס פוצל, הביס אותו ואף שבה 5,000 מחייליו. במהלך הקרב, מפקד הצבא המוקדוני פאנטאוכוס, שהיה אחד ממצביאיו הנודעים של דמטריוס, הזמין את פירוס לדו-קרב. פירוס נפצע אחת אך פגע בפאנטאוכוס פעמיים, בירך ובצוואר. שלישיו של פאנטאוכוס מיהרו להתערב בקרב ולשאת את מפקדם הפצוע אל מאחורי קו האש.
מסע מלחמה זה היה אסון לדמטריוס ומכה ממנה לא התאושש עוד. במקביל לו הוא נפל למשכב בפלה (בירת ממלכת מוקדון בימי פיליפוס השני ואלכסנדר הגדול). פירוס ניצל את עובדת מחלתו של דמטריוס ופלש למוקדון כפעולת עונשין שמטרתה ביזה, אך משלא נתקל בהתנגדות ואף זכה בתמיכת המקדונים המשיך במסעו וכבש את אדסה. עבור המקדונים, פירוס דמה באופיו ובפועלו למנהיגם הדגול אלכסנדר הגדול. למרות מחלתו הצליח דמטריוס לגייס צבא גדול ופירוס נאלץ לעצור את התקדמותו ולהגיע עמו להסכם. במקביל למאמציו הצבאיים באירופה עצמה, דמטריוס נשא עינייו מזרחה לעבר אסיה והחל לרומם צבא וצי כבירים לקראת מלחמת כיבוש חדשה.
האיום שהיוו תוכניותיו של דמטריוס הניעו את יריביו, תלמי, ליסימכוס וסלאוקוס, לחבור לפירוס ולהגיע להסכם משותף להפלת דמטריוס. בעקבות ההסכם המשותף הגיעה הפעולה המשותפת. באביב 287 לפנה"ס פלש תלמי השני (בנו של תלמי הראשון), בראש צבאו ממצרים, לאיי יוון על מנת לעוררם למרידה בדמטריוס. ליסימכוס פלש למוקדון וכבש את אמפופוליס שבה הייתה המטבעה הראשית של דמטריוס. פירוס שזנח את ההבנות שהגיע אליהן עם דמטריוס פלש למוקדון ממערב וזכה לאהדת המקדונים.
דמטריוס, שהשאיר את הפיקוד בחזית היוונית הדרומית בידי בנו אנטיגונוס גונאטס, מיהר לשוב צפונה למוקדון להתעמת מול פירוס. חייליו המקדוניים של דמטריוס מרדו בו בהעדיפם מלך זר אך אהוד על פני מלך מקדוני לא פופולרי. למעשה, המקדונים העריצו את גדולתו הצבאית והמנהיגותית של פירוס על אף מלחמתן בהם, והשוו אותו לאלכסנדר הגדול. הם התעמתו איתו ותבעו ממנו לעזוב את המחנה. דמטריוס הבין שאיבד כל תמיכה במחנהו וחמק בחשאי לקסנדריה. דמטריוס המשיך לנוע ביוון עם קומץ ידידים כדי לגייס תמיכה. פירוס הוכרז כמלך מוקדון על ידי אספת החיילים המקדונים במאי 287 לפנה"ס, בעוד דמטריוס משוטט ברחבי יוון בחיפוש אחר תמיכה. כתוצאה ממסעות המלחמה המוצלחים במוקדון, העניקו אנשי אפירוס למלכם את התואר "נץ".
לאחר מפלתו של דמטריוס, פנו פירוס וליסימכוס שליט תראקיה, שעד אז שיתפו כוחות, האחד נגד השני במאבק על ירושת הכתר המקדוני. מאבקים שושלתיים הובילו גם להתערבותה של הממלכה הסלאוקית, כאשר מנהיגה, סלאוקוס הראשון, טען גם כן להיות למלך על מוקדון. צבאותיהם של ליסימכוס וסלאוקוס נפגשו בקרב קורופדיום, ב-281 לפנה"ס. בסופו של הקרב מצא ליסימכוס את מותו, ממלכתו נחרבה, וסלאוקוס, לפני הכתרתו למלך על מוקדון, נרצח בידי איש חצרו, תלמי קראונוס, בנו של תלמי הראשון ואחיו של תלמי השני. קראונוס הפך לשליט בפועל על מוקדון, ופירוס ניצל זאת וכרת ברית עמו, לפיה הושגה הכרה הדדית בין השניים, ופירוס הותיר את כתר מוקדון בידי קראונוס.