יהדות אלג'יריה
היסטוריה > אלג'יריה הצרפתית > אזרחי צרפת

יהודי אלג'יריה נתפסו כגורם ששונה מהאוכלוסייה המוסלמית הילידית, ומשנת 1858 החל קמפיין לאזרוחם של יהודי אלג'יריה כאזרחי צרפת, בתמיכת עיתונים רפובליקניים, בנימוק שהיהודים מהווים גורם נאמן לצרפת ומתווך חשוב בין צרפת לבין האוכלוסייה המוסלמית. בשנת 1860 נשלחה לנפוליאון השלישי עצומה של 10 אלף יהודים המבקשים אזרחות מצרפת, בזמן ביקורו באלג'יריה. לבסוף הוצא ב-14 ביולי 1865 צו שקבע כך:
יליד המקום היהודי הוא צרפתי. עם זאת ממשיך לחול עליו מעמדו האישי. הוא יכול לשרת בחיילות היבשה והים. הוא יכול להתבקש למלא תפקידים ומשרות בשרות המדינה באלג'יריה. על פי בקשתו הוא יכול לקבל את הזכות ליהנות מאזרחות צרפתית. במקרה זה חל עליו החוק הצרפתי.
כל יהודי אלג'יר שהיו מוכנים לוותר על מעמדם האישי יוכלו לבקש ולקבל אזרחות צרפתית. יהודי אלג'יריה התמודדו עם אפשרות בחירה. היה זה עניין מצפוני טהור. שעורר קושי רב: לשמור על מעמדם האישי כיהודים או לוותר עליו לטובת האזרחות הצרפתית. בתוך חמש שנים החליטו בסך הכל 142 יהודים אלג'יראים לוותר על מעמדם האישי לטובת האזרחות. מספר נמוך שכזה מדבר בעד עצמו. המארשל מקמהון, מושלה הכללי של אלג'יריה באותה תקופה הופתע מאוד. הוא הורה לפשט את ההליכים ההכרחיים ולעשות הכל כדי לקרב את יהודי אלג'יריה לצרפת. חובת הישרות הצבאי ובעיקר ההיבט המקשה במיוחד של שירות מרוחק מהבית, הרחק מתמיכת הקהילה הוא שמנע מיהודים לקבל את האזרחות.
בשנת 1870, בהובלת המדינאי הצרפתי אדולף כרמיה, פורסמה פקודת כרמיה אשר העניקה ליהודי אלג'יריה אזרחות צרפתית. קבלת האזרחות הצרפתית הטיבה עם יהודי אלג'יריה מבחינות רבות בתחום הכלכלי והפוליטי. באופן הדרגתי הוסרו אפליות שונות שהיו נהוגות כנגד יהודים, ובשנת 1876 הורשו גם להתגייס לצבא הצרפתי. אולם השיפור במעמדם הפוליטי והמשפטי הגבירה באופן משמעותי את האנטישמיות של אנשי המנהל והמתיישבים האירופאים. אלה לא השלימו עם העובדה שילידים - היהודים האלג'יראים הועלו לדרגתם והתקבלו כשווים להם. רגש העליונות והגזענות שלהם וכן החישוב הכלכלי בהפסידם כוח אדם זול, הפכו לשנאה עיוורת כלפי היהודים. גם היחסים בין היהודים לערבים הידרדרו. היהודי נהיה 'מצורפת', הוא עדיין לא היה אירופאי אך כבר לא היה 'ערבי'. יש היסטוריונים הסוברים שזה גם שימש כמניע משמעותי לפריצת התקוממות אלימה של האוכלוסייה המוסלמית כנגד השלטון הצרפתי באותה שנה.
במהרה החלה הסתה אנטישמית משמעותית מצד המתיישבים האירופאים, שגברה במיוחד בכל הקשור להשתתפות היהודים בבחירות המקומיות. בערים מסוימות היהודים היוו אחוז ניכר מהאוכלוסייה ויכלו בהצבעתם להכריע את תוצאות הבחירות. גורמים אנטישמיים בקרב המתיישבים האירופאים ניצלו זאת כדי להאשים את היהודים בהאשמות שונות כגון מכירת קולותיהם. מספר מפלגות אנטישמיות הובילו קמפיינים אנטי-יהודיים ותעמולה אנטישמית הופצה מעל עיתונים ועלונים.
בבחירות 1876 הצבעת היהודים עדיין לא הורגשה, אך לאחר הבחירות הצמודות של 1881 התפרצו פרעות נגד היהודים. "ליגה אנטי יהודית" הוקמה באלג'יריה, ופרעות אנטישמיות פרצו בתלמסאן (1881, 1883) ובאלג'יר (1884, 1885). אחת הדרישות העיקריות של המתיישבים הרדיקלים הייתה לבטל את פקודת כרמיה ואת אזרחותם של יהודי אלג'יריה, ולבודד את היהודים מהחברה הקולוניאלית. פרשת דרייפוס שהתרחשה בצרפת עודדה אנטישמיות בקרב המתיישבים באלג'יריה עוד יותר מבעבר, וב-1896 מפלגות עם אידאולוגיות אנטישמיות זכו בבחירות בקונסטנטין ואוראן. בשנת 1897 מהומות אנטישמיות נוספות פרצו במוסטגנם ואוראן - הפורעים היו בעיקר ספרדים ומוסלמים מקומיים, אך רבים מהם גויסו על ידי מתיישבים צרפתיים. גם בינואר 1898 נערך פוגרום על רקע אנטישמי נגד יהודים באלג'יריה.
למרות המגמות האנטישמיות שפשטו בקרב המתיישבים הצרפתים, התערו יהודי אלג'יריה לאורך השנים בתרבות הצרפתית ואימצו את הצרפתית כשפת אמם (על פני הערבית היהודית, שפתם המדוברת עד אותה תקופה). היה זה תהליך הדרגתי, וערבית יהודית המשיכה לשמש כשפת יהודי אלג'יריה ושפת חלק מהיצירה התרבותית לצד צרפתית. כך למשל בסוף המאה ה-19 החלה יצירה מודרנית בערבית יהודית באלג'יריה, עם משכילים כגון שלום בכ'אש, יצחק מרעלי ויעקב סופר שפרסמו עיתונות, וספרות יפה מקורית או מתורגמת באלג'יר ואוראן. עם זאת ככל שעברו השנים מעמדה של ערבית יהודית פחת ומעמדה של הצרפתית עלה.
ההתערות בתרבות הצרפתית באה לידי ביטוי גם בתחילתה של יצירת ספרות יפה ושירה בצרפתית בידי משוררים וסופרים יהודים-אלג'יראים. מספר נשים התבלטו בתחום זה בתחילת המאה ה-20, ובהן אליסה ראיס, ברת בנישו-אבולקר ובלאנש בן דהאן.
עם התפתחות מערכת ההשכלה הגבוהה באלג'יריה בהכוונת צרפת בראשית המאה ה-20, נהפכו היהודים לבעלי ייצוג לא-פרופורציונלי בקרב בעלי המקצועות החופשיים; נכון לשנת 1941 היהודים היוו כשני אחוזים מאוכלוסיית אלג'יריה, אך למעלה מ-37 אחוז מהסטודנטים לרפואה, 24 אחוז מהסטודנטים למשפטים, 16 אחוז מהסטודנטים למדעים ו-10 אחוז מהסטודנטים לאמנויות.היהודים תחילה התקשו להתחבר לסביבה, לארץ השולטת ותפיסתה בנוגע לכלכלת המדינה, אך לאחר תקופת הסתגלות הם התחברו אליה והחלו לעבוד בה ולגרום לה לעבוד כרצונם - עם הזמן הם החלו להבין שהם יכולים להגיע גבוה יותר ולכן השתלבו עם הממשלה והשלטונות.
בשנת 1905 הפרידה צרפת בין דת למדינה ויהודי אלג'יר עמדו בפני דילמה. הכפיפות למערכת הקונסיסטואר הצרפתי הותלה עליהם באורח טבעי במרוצת שני הדורות שקדמו לכך מבלי שיהודי אלג'יר נשאלו על דעתם בעניין. אמנם הם לא הביעו התנגדות אך ייתכן כי שתיקתם הוכתבה על ידי רצונם לחמוק ככל האפשר מהתנגשות עם הרשויות הצרפתיות. גורמים מסוימים ברבנות המקומית המכונים 'ילידית' סבלו מכפיפותם לרבנים המעטים שהובאו מצרפת אך נזהרו שלא לצאת חוצץ נגדם. בשלב זה הוצגה בפניהם אפשרות להשתחרר. הדילמה הייתה: האם לנסות ולהשיב את השיטה הקודמת או להישאר נאמנים לשיטת הקונסיסטואר, שפירושו קיום הקהילות המאוחדות במישור המקומי. אף על פי שהשיטה לא נעמה לרוחם, הם החליטו להישאר עם שיטת הקונסיסטואר שתתאים את עצמה לנסיבות החדשות. השיטה כבשה את יהודי אלג'יר והיא נשארה שנים רבות עד שלאט לאט נעלמה.
מובן כי יהדות אלג'יר איבדה במהלך שנות השלטון הצרפתי חלק לא מבוטל מייחודה הדתי. העשורים האחרונים בעיקר נוטים להאשים בעניין זה את יהדות צרפת והרבנים שהגיעו משם. והשאלה הגדולה היא האם מה שהתרחש בתחום זה באלג'יריה היה שונה בעיקרו ממה שהתרחש באירופה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה יהודים רבים מאלג'יריה נלחמו בשורות הצבא הצרפתי, ולמעלה מ-2,000 מהם מצאו את מותם בקרב.
בין שתי מלחמות העולם המשיכו להידרדר היחסים שבין היהודים למוסלמים באלג'יריה מסיבות כמו: התבוללות מואצת של היהודים בתרבות הצרפתית והשכחה של השפה הערבית והתחזקות התעמולה הנאצית.
תחילה האוכלוסייה המוסלמית באלג'יריה נמנעה מלהשתתף בתנועה האנטי יהודית וזאת בניגוד לתקוות המסיתים הצרפתים. דוגמה יפה של יחסים טובים בין יהודים למוסלמים באה לידי ביטוי בפרשת המנהיג הרוחני המוסלמי- השייח טייב אל עוקבי אשר המנהל הצרפתי פעל נגדו. אל עוקבי עשה רבות למען הבנה בין המוסלמים ליהודים. באוקטובר 1936 הוא נאשם בסיוע לרצח המופתי (איש דת מוסלמי) של אלג'יר והוא נעצר. אורגן מסע למען שחרורו בהשתתפותם הפעילה של מנהיגים יהודיים. השייח זוכה מאשמה וכמה חודשים לאחר מכן נוסד באלג'יר "האיחוד של המאמינים המונותיאיסטים" אשר מטרתו היה לטפח ולקרב את היחסים בין הדתות באלג'יר.
לבסוף הצליחו הצרפתים האלג'יראים להפנות נגד היהודים את התמרמרות המוסלמים שהייתה קיימת נגד השלטון הצרפתי ונגד המתיישבים שניצלו את המוסלמים והביאו אותם למצב כלכלי וחברתי ירוד. באוגוסט 1934 פרצו בעיר קונסטנטין מהומות אנטי-יהודיות קשות, בהן נהרגו עשרות יהודים ועשרות חנויות ובתים יהודים נשרפו ונבזזו. הסיבה המידית לפרוץ הפרעות הייתה האשמה שיהודי העליב את דת האסלאם, אך יש שרואים בהן תוצאה של השפעת התעמולה הפשיסטית על האוכלוסייה המוסלמית במדינה. בעקבות הפרעות נולדו אגודות שונות לדיאלוג בין דתי, שבראשם עמדו אינטלקטואלים יהודים-אלג'יראים כגון הפילוסוף ריימון בנישו ופרופ' אנרי אבולקר, שפעלו לאחות קרעים בין יהודים, מוסלמים ונוצרים באלג'יריה הצרפתית.