בני רכב
בני רכב בעת החדשה

שמם של בני רכב השתמר כנראה בהקשר למסורות המוסלמיות על יהודי ח'ייבר, בני שבט יהודי שחי במדבר ערב. הם נודעו בעיקר בסיפור על קרב ח'ייבר, שהיה מהקרבות המכריעים של הנביא מוחמד. יהודי ח'ייבר סירבו לקבל את האמונה המוסלמית גם לאחר שהובסו בקרב, אך זכרם נשמר באגדות כלוחמים אמיצים. מסורות אלה שנשתמרו במשך מאות בשנים בקרב יהודים ומוסלמים נקשרו בראשית המאה ה-20 בבני רכב, יושבי האוהלים שגורלם לא נודע מאז נזכרו במקרא, אולי בשל חילופי אותיות בשמותיהם חייבר-רכב.
ג'וזף וולף (אנ') מיסיונר אנגליקני ממוצא יהודי, שערך מסעות רבים ברחבי אסיה, טען בזכרונותיו כי פגש בתימן שבט של צאצאי הרכבים השומרים על מצוות יהונדב בן רכב ואינם שותים יין, אינם זורעים שדה, וחיים באוהלים. לסיפור זה אין חיזוק ממקורות אחרים אך ייתכן והוא מושפע מאגדות שרווחו באזור ובארץ ישראל בקרב יהודים ומוסלמים, בדומה לסיפורי המיתוס של עשרת השבטים האבודים שזכו במאה ה 19 להתענינות מיוחדת.
בביקורת המקרא החל מסוף המאה ה-19, בני-רכב קושרו עם הקיני ועם דמות קין בגרסאות שונות של ההשערה המדיינית-קינית, לפיהן האמונה באל ששמו יהוה הובאה לממלכות ישראל ויהודה מאזור אדום על-ידי הקינים ו/או המדיינים. ההשערה הייתה נפוצה בקרב מלומדים וחוקרי מקרא בגרמניה, ולאחר מכן גם בבריטניה ובארצות-הברית, בראשית המאה ה-20.
מיסדר נוצרי בשם The Independent Order of Rechabites נוסד באנגליה בשנת 1935 כחלק מהתאגדויות שקמו בעיקר בארצות דוברות האנגלית ובסקנדינביה במטרה לצמצם או למנוע את שתיית האלכוהול. המיסדר רואה בבית הרכבים המקראיים דוגמה ומופת לחברה טהורה ומוסרית יותר בזכות ההימנעות משתיית יין ומיני אלכוהול. סניפי המיסדר נקראים אוהלים והם פעילים עד היום בארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
בני רכב נזכרים בספרות של תקופת העלייה הראשונה והעלייה השנייה, ככל הנראה כחלק מן השאיפה למצוא בארץ ישראל יהודים ילידים שיקבלו את המתיישבים החדשים כאחיהם. במושבות העלייה הראשונה נפוצו שמועות וסיפורים על מפגשים עם בדווים יהודים, רוכבים על גמלים ואוחזים בנשק, שהם בנים לשבט יהודי חייבר, ואולי גם לבני רכב הקדמונים, כזה הוא סיפורה של חמדה בן יהודה "חוות בני רכב" 1903, המתאר מפגש דמיוני עם בני רכב, שמעולם לא עזבו את הארץ. הסיפור שהתפרסם בהמשכים בעיתון "השקפה" מספר על מפגש עם שבט בדואי היושב במזרח ים המלח. בני השבט הדוברים במעין עברית, הם יושבי אוהלים ואינם נוטעים ואינם שותים יין, כמסורת מאביהם הקדמון. לדבריהם הם נקראים חבר או רכב, ומעולם לא עזבו את ארצם.
ש"י עגנון בספרו הדום וכסא מתאר ביקור דמיוני אצל בני רכב בעיר התמרים בבקעת יריחו. הרכבים בסיפורו הם קהילת מופת בכל אורחות חייהם. הם חיים באוהלים ונהנים משפע הפירות המקום. הם אינם משתמשים בכסף, חיים בצניעות, ואינם שותים יין או כל משקה אחר מלבד מים. הם "ישרים בלבם ותמימים במעשיהם" ומתחתנים רק זה בזה כדי להבטיח שתמיד ישמרו על השבועה "שהשביעם יונדב אביהם... הם עומדים בשבועתם ואינם משנים כלום, לא במאכל ובמשתה ולא בכסות ולא בדירה ולא באירוסין ובנישואין". הרכבים שפגש עגנון בסיפורו יושבים במקומם, בבקעת יריחו כל הימים. " ועד היום הם קיימים ועומדים. בא נבוכדנצר ולא הגלם, בא טיטוס ולא החריבם. והם יושבים מסוגרים במקום אחד בארץ ישראל ואין פותח, שלא להחריד אותם מפני בני אדם שסביבותם ועדיין לשונם נקיה כבימי יונדב אביהם"
בספרו של זאב ז'בוטינסקי שמשון מגיע גיבור הספר, שמשון, למקום מושבם של בני רכב ליד ים המלח ושוהה ביניהם זמן מה. ז'בוטינסקי מתאר את הרכבים כקהילת מופת שבמצוות אביהם יהונדב בן רכב אינם שותים יין, אינם בונים בתים ואינם חורשים את האדמה. הם אינם משתמשים בחומרים הנחצבים מתוך האדמה - ברזל או כסף וזהב כי חטא הוא להם לפגוע באדמה בכל צורה שהיא. בכך הם אמורים לכפר על חטאו של אביהם הקדמון קין, עובד האדמה הראשון, ובנו תובל קין שהיה חרש ברזל. הם חיים חיי שוויון ואחווה בתוך חורשות התמרים שליד יריחו ומסתפקים במועט. הדם אסור עליהם בכל צורה, גם היין הדומה לדם, ולכן אין הם אנשי מלחמה. זבוטינסקי כתב את הספר בין השנים 1919 - 1926 שבהן שהה בארץ ישראל, וייתכן שהושפע גם הוא מהאגדות והשמועות על בני רכב. הקישור שקישר ז'בוטינסקי בין שמשון ובני רכב נבע אולי, מההתנזרות של הרכבים ושל שמשון משתיית יין, אך יש בו קושי מאחר שעל פי הסיפור המקראי, יהונדב, אבי הרכבים, חי בתקופת מלכי ישראל, שנים רבים אחרי שמשון שחי בתקופת השופטים שקדמה למלוכה בישראל.