stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ימי הנדריקס
ביוגרפיה > 1970: הנפילה והמוות

עם חלוף העשור ותחילתן של שנות השבעים, המשיך הנדריקס להקליט ולהופיע עם מיטשל וקוקס, עתה תחת השם "זעקת האהבה" (The Cry of Love). ב-31 באוגוסט 1970, הופיע הנדריקס בפעם האחרונה על אדמת אנגליה בפסטיבל האי וייט. הנדריקס היה תשוש פיזית ונפשית, גם כתוצאה מן העומס הרב של ההופעות, גם עקב הלחצים הרבים שהופעלו עליו כל העת מצידם של בעלי אינטרסים שונים, וגם עקב השימוש הרב שעשה בסמים, באלכוהול ובתרופות מסוגים שונים. הופעתו הבאה, ב-2 בספטמבר בדנמרק, הופסקה לאחר 3 שירים בלבד, עקב מצבו הנפשי והפיזי הרעוע. הופעתו האחרונה התקיימה ב-6 בספטמבר 1970 בפסטיבל "האוויר הפתוח, השלום והאהבה" (Open Air, Love and Peace Festival) באי פרמאן על יד חופי גרמניה.
הופעתו בפסטיבל זה סימנה את הסוף הממשמש ובא. הנדריקס התקבל בשריקות בוז צורמות מצד הקהל, ואף התעמת עמו מן הבמה ("אתם יכולים לשרוק בוז כמה שתרצו כל עוד תעשו זאת מבלי לזייף" - מילותיו של הנדריקס לקהל), זאת כיוון שסירב להופיע בערב שלפני כן בו היה אמור להופיע בגלל סכנת התחשמלות עקב גשם כבד שירד במקום במשך מרבית ימי הפסטיבל. רבים בקהל היו עוינים והאווירה במקום הייתה טעונה ועכורה. אופנוענים גרמנים שתויים מכנופיית מלאכי הגיהנום ששימשו כאנשי האבטחה במקום, הכו אנשים עם שוטים ושרשראות ברזל, הציתו את משרד האמרגנים ותקפו את אחד מאנשי הבמה של הנדריקס בקרש עם מסמרים. עם תחילת הופעתו בצהרי היום למחרת התבהרו השמיים, ולמרות הפתיחה הסוערת עברה ההופעה בהצלחה יחסית.
ב-15 בספטמבר השתכן הנדריקס עם חברתו הגרמנייה, מוניקה דנמאן, במלון במערב לונדון. בערב 17 בספטמבר היה אמור להופיע עם סליי והפמילי סטון במועדון לילה בלונדון, אך לא הגיע כלל למקום. בשעות הבוקר המוקדמות של 18 בספטמבר 1970, התקשרה דנמאן בבהילות לבית המלון בו שהו חברו הקרוב של הנדריקס, אריק ברדון, וחברתו, לאחר שהנדריקס הקיא בשנתו והתעלף כתוצאה משימוש מופרז בכדורי שינה חזקים מתוצרת גרמנית שהיו רשומים על שמה של דנמאן, בשילוב עם אלכוהול. נסיבות מותו שנויות במחלוקת עד עצם היום הזה, ופרטים רבים מהן מעורפלים ולא ברורים לחלוטין. למרות העובדה שהתעלף ומצבו הורע כבר בשעות הבוקר המוקדמות, הוזמן אמבולנס אל המלון רק בשעה 11:18 בצהריים. ככל הנראה בפרק זמן זה הוצאו סמים מחדר המלון והוחבאו בגינתו. הנדריקס נלקח לבית החולים "סנט מרי אבוט" בעיר, אולם היה זה מאוחר מדי. הוא הוכרז כמת בשעה 12:45 בצהריים. כמויות אלכוהול גדולות התגלו בקיבתו ובכליותיו, אולם כמעט ולא נמצא אלכוהול בדמו. ההנחה הרווחת היא שהנדריקס נפטר כתוצאה מחנק ושטי שנגרם מהקיא של עצמו.[דרוש מקור]
אריק ברדון טען לאחר מותו, כי הנדריקס סיפר לו כי ברצונו להיקבר בבוא היום באנגליה. למרות זאת, הוטסה גופתו בחזרה לארץ מולדתו. בתחילה סירבו פרנסי העיר סיאטל בה נולד לאפשר את קבורתו בעיר הולדתו, בטענה שאין לחלוק כבוד אחרון זה לאדם שצרך סמים ושדגל בשימוש בהם, והתירו רק הקמת אנדרטה קטנה לזכרו בסמוך לגן החיות העירוני. ב-1 באוקטובר 1970, לאחר מאבק ציבורי, הובא לבסוף ג'ימי הנדריקס למנוחתו האחרונה בעיר הולדתו, סיאטל. אלפים חלקו לו כבוד אחרון. הנדריקס הוא חבר בהיכל התהילה של הרוק אנד רול, ובסיאטל הוקם מרכז הנצחה גדול לזכרו ולזכר מורשתו.
לאחר מותו, משפחתו ממשיכה לתעד, להנציח ולהוציא לאור חומרים של הנדריקס. בין היתר הוציאו את האלבום: "Tribute for Jimi Hendrix", אלבום גרסאות כיסוי (קאברים) לשיריו של האמן, אוספים שונים, ואין ספור הקלטות שיצאו לאור לאחר מותו, ביניהן הופעות חיות רבות. עד היום השפעתו של הנדריקס היא ההשפעה הגדולה ביותר על הגיטרה החשמלית וצורת הנגינה ברוק אנד רול העכשווי.
השימוש בסמים

הסמים היו חלק בלתי נפרד מחייו של ג'ימי הנדריקס לאורך כל הקריירה שלו. הנדריקס הרבה בשימוש ב-LSD, שתרם רבות ליצירתו, כאשר גם הגראס, החשיש והאלכוהול היו בשימוש קבוע, ובכמויות גדולות. במאי 1969 נעצר הנדריקס לראשונה על ידי רשויות החוק בנמל התעופה של טורונטו, קנדה, כשברשותו כ-40 גרם הרואין, ולמרות זאת שוחרר לאחר שטען כי אדם אחר "שתל" את הסם בתיקו, והמושבעים במשפט האמינו לו. למרות תרומתם הרבה ליצירותיו, היוו הסמים גם חרב פיפיות וגרמו בחלוף הזמן, וככל שגברו הלחצים שהתלוו לחיי הזוהר ולחוגים בהם התרועע הנדריקס, לעליות ומורדות רבים ותכופים במצב רוחו.
מנהלה של "החוויה", מייקל ג'פרי, אדם שנוי במחלוקת שטען כי הוא סוכן לשעבר של סוכנות הביון הבריטית, ושנשא דרך קבע אקדח, היה מקורב גם למאפיה וכפה על הנדריקס באיומים לבצע שוב ושוב את אותם החומרים מתחילת הדרך שהנדריקס מאס בהם, זאת עקב רצונו בהצלחה מסחרית וכלכלית שלא עניינה את הנדריקס יתר על המידה.[דרוש מקור] ג'פרי גנב דרך קבע סכומי עתק מן הלהקה, והפקידם בבנקים בנסאו, בירת איי בהאמה.[דרוש מקור] חומרים חדשים לא עניינו את הקהל שלא רצה כלל לשמוע אותם ודרש מהנדריקס הרס על הבמה, ולבצע בכל פעם מחדש את אותם הגימיקים שהוא כה מאס בהם: נגינה מאחורי ראשו, בין רגליו, עם שיניו והצתת הגיטרה שלו באש. הנדריקס רצה לברוח מן המציאות המדכאת שנכפתה עליו, כאשר חש שהתפתחותו המוזיקלית שהייתה בראש מעייניו, נעצרה למעשה.[דרוש מקור] הוא נשאב במהירות אל תוך עולם הסמים שהחל להשתלט על חייו ולהפריע לתפקודו. בנוסף לדיכאונות הרבים, חווה הנדריקס בכמה מקרים גם התקפי זעם, ולאחר הופעתו בוודסטוק סבל, ולא בפעם הראשונה, מהתמוטטות עצבים. בכמה מקרים במהלך הקריירה שלו, נאלצו אמרגניו לבטל הופעות ברגע האחרון עקב מצבו הנפשי הרעוע.[דרוש מקור]
דיסקוגרפיה

Are You Experienced‏ (1967)
Axis: Bold as Love‏ (1967)
Electric Ladyland‏ (1968)
Band of Gypsys‏ (1970; אלבום הופעה בפילמור איסט)
The Cry of Love‏ (1971)
Rainbow Bridge‏ (1971)
War Heroes‏ (1972)
Loose Ends‏ (1974)
Crash Landing‏ (1975)
Midnight Lightning‏ (1975)
Nine to the Universe‏ (1980)
Radio One‏ (1988)
First Rays of the New Rising Sun‏ (1997)
South Saturn Delta‏ (1997)
Valleys of Neptune‏ (2010)
People, Hell and Angels‏ (2013)
both sides of the sky ‏ (2018)
בשנת 1993 שוחרר אלבום "Stone Free: Tribute to Jimi Hendrix" עם כיסויים לשירים של הנדריקס.
הישרדות VIP עונה 2

| --- | --- |

 מבוסס על:  הישרדות
 סוגה:  תוכנית מציאות
 מנחים:  גיא זו-ארץ
 זוכים:  ג'ובאני רוסו
 פרסים:  מיליון ש"ח
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר פרקים:  38
 הפקה
 חברת הפקה:  אבוט-המאירי
 אתר צילומים:  קרמואן, קמרינס סור, הפיליפינים
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 13
 תקופת שידור מקורית:  9 במרץ 2019  – 13 ביולי 2019
 קישורים חיצוניים
 13tv.co.il/mood/survivor
 → הישרדות פאלאווןהישרדות VIP‏ 3 ←
הישרדות VIP עונה 2 היא העונה התשיעית ועונת ה־VIP השנייה של תוכנית המציאות הישראלית "הישרדות". זוהי העונה הראשונה שעלתה לשידור ברשת 13 (לאחר סגירת ערוץ 2), והעונה השלישית שעלתה בזכיינית רשת. התוכנית צולמה בפיליפינים בין החודשים אוגוסט עד אוקטובר 2018, עלתה לשידור ב-9 במרץ 2019 והסתיימה ב-13 ביולי 2019. בעונה זו התמודדו 18 מפורסמים וידוענים בקרב הציבור הישראלי, המתחרים זה בזה על פרס בשווי מיליון ש"ח.
בגמר שהתקיים ב-13 ביולי 2019 בהיכל טוטו חולון, זכה ג'ובאני רוסו בתואר "השורד האחרון", לאחר שניצח את שמחה גואטה בת בריתו ואת נעמה קסרי (שזכתה בתואר "חביבת הקהל") כששבעה משמונת המושבעים (למעט ליהיא גרינר שהצבעתה בגמר נמנעה לאחר שקיבלה וטו) הצביעו לרוסו. זוהי הפעם הראשונה בתולדות התוכנית בישראל בה כל המושבעים שהצביעו בגמר, עם או בלי הווטו, בחרו במנצח פה אחד. מקרה זה קרה בגרסה האמריקאית פעמים מעטות, כאשר בשתיים מהפעמים הללו המנצחים לא קיבלו קולות נגדם לאורך כל המשחק.
הפקה

הצילומים התקיימו באי גוטה שנמצא תחת השטח המונציפאלי של קרמואן במחוז קמרינס סור בפיליפינים. את העונה הנחה בפעם התשיעית גיא זו-ארץ, ואת התוכנית הנלווית "וילת המודחים", שלאחר איחוד השבטים נהפכה ל־"וילת המושבעים", הנחה לראשונה השחקן והשורד לשעבר איתי תורג'מן.
זוהי העונה השלישית הכוללת מפורסמים, זאת לאחר הישרדות VIP (עונת ה־VIP הראשונה), ולאחר הישרדות הונדורס (אשר כללה חצי שורדים מפורסמים וחצי אנונימיים). אחת המשתתפות בעונה זו היא נעמה קסרי, זוכת הישרדות האיים הקריביים. זוהי העונה השנייה הכוללת שורדים לשעבר (לאחר הישרדות אולסטארס), והעונה הראשונה הכוללת זוכה לשעבר בהישרדות. בנוסף לנתון זה, נעמה קסרי היא גם הראשונה בתולדות "הישרדות" הישראלית שעלתה לגמר פעמיים.
מאפיינים ייחודיים

ההדחה הראשונה – כבר בתחילת המשחק, שני השבטים נאלצו להדיח אחד מהמתמודדים, מיד אחרי המשימה השבטית הראשונה, שהייתה גם משימת פרס וגם משימת חסינות. השבט המנצח נמנע מהדחה ואילו השבט השני נאלץ להדיח. בהדחה זו הודחה נעמה קסרי, אך היא הוחזרה למשחק בזכות בקתת המשא ומתן, בה ישבו עינת ארליך מקנקאי וליהיא גרינר מאיפוגו. ליהיא החליטה לקחת את נעמה, שהודחה משבט קנקאי, והדיחה את רתם רבי מהמשחק.
המאובן המוזהב – בתחילת המשחק כל אחד מהשורדים קיבל מאובן, כשרק לאחד מהם היה את המאובן המוזהב. בסוף כל הדחה, המודח הביא לגיא זו-ארץ את המאובן, וזו-ארץ שבר אותו. לו היה זה המאובן המוזהב, ההדחה הייתה מתבטלת. אם לא, המודח הולך הביתה. המאובן המוזהב הראשון שהתגלה היה אצל לונא ולכן הדחתה התבטלה. המאובן המוזהב השני נמכר לשמחה במכירה הפומבית ולכן הדחתה התבטלה.
דו קרב- לאחר משימת החסינות השבטית, שולחים שני השבטים נציג לדו-קרב. במידה ונציג השבט המנצח בחסינות ניצח בדו-קרב, אותו השבט זוכה בהתערבות במועצה של השבט המפסיד. במידה ונציג השבט שהפסיד בחסינות ניצח, הוא מונע את ההתערבות של השבט המנצח במועצה. לאחר האיחוד, המנצח במשימת החסינות האישית בוחר שני נציגים לדו-קרב, שם הם יפגשו את גלגל הגורל. בגלגל 6 פלחים- 3 טובים ו-3 רעים. המנצח במשימה זוכה לסובב את הגלגל, בזמן שהוא מקבל את הפרס- הוא גוזר על יריבו עונש.
כוח עצום – בתחילת המשחק, בבקתת המשא ומתן, ליהיא גרינר קיבלה משימה שבסופה תקבל כוח עצום. היה עליה להיות מודחת ביום ה-19 בהדחה משותפת של שני השבטים, על מנת לקבל את הכוח העצום. ליהיא צלחה את המשימה וחזרה למשחק. הכוח העצום שקיבלה ליהיא היה לקחת שני מתמודדים ולהציבם לדו-קרב הדחה. היא בחרה לבסוף בג'וזי זירה ובשקד קוממי, ובדו-קרב ג'וזי הפסיד, הודח והפך למושבע הראשון של העונה.
ווטו בגמר – במשימת הווטו האחרונה במשחק, כאשר נשארו מני, נעמה, ג'ובאני ושמחה, לצמיד הווטו היה כוח משמעותי מאוד בגמר – מי שיענוד אותו, גם אם יהיה בגמר וגם אם יהיה בחבר המושבעים, יוכל למנוע מאחד מהמושבעים להצביע במועצת הגמר. מני זכה בצמיד הווטו ומנע במועצת הגמר מליהיא להצביע.
הצבעת המושבעים – לראשונה בתולדות הגרסה הישראלית של "הישרדות", כל המושבעים שהצביעו בגמר בחרו ב"שורד האחרון" פה אחד. (מלבד ליהיא שרצתה להצביע לנעמה אך קולה הושתק על ידי מני שזכה בצמיד הווטו.
מדרוג

מקרא צבעים
המדרוג הגבוה ביותר בעונה
המדרוג הנמוך ביותר בעונה
פרק שבו התקיימה הדחה / מועצת שבט
פרק הגמר
| ש' | פרק | פרק | תאריך שידור מקורי | נתוני צפייה> א. צפייה | נתוני צפייה> מס' צופים | מקור |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1 | המפורסמים באים | 9 במרץ 2019 | 22.2% | 650,000 |  |  |
| 1 | 2 | המהלך של ליהיא | 11 במרץ 2019 | 18.8% | 574,000 |  |  |
| 1 | 3 | מועצת השבט הראשונה | 13 במרץ 2019 | 16.1% | 490,000 |  |  |
| 1 | 4 | השבט הרעב מול השבט המפונק | 16 במרץ 2019 | 18.4% | 571,000 |  |  |
| 2 | 5 | מי באמת מחליט מי יודח? | 20 במרץ 2019 | 12.8% | 438,000 |  |  |
| 2 | 6 | המזימה של ג'וזי ואלכסה | 23 במרץ 2019 | 16.5% | 528,000 |  |  |
| 3 | 7 | מי יהיה המודח הרביעי? | 24 במרץ 2019 | 17.4% | 520,000 |  |  |
| 3 | 8 | המשימה: לעמוד | 27 במרץ 2019 | 17.3% | 529,000 |  |  |
| 3 | 9 | השבטים החדשים | 30 במרץ 2019 | 18.6% | 537,000 |  |  |
| 4 | 10 | מי יהיה המודח החמישי מהאי? | 3 באפריל 2019 | 15.9% | 441,000 |  |  |
| 4 | 11 | המהלך של שמחה וג'ובאני | 6 באפריל 2019 | 16.2% | 460,000 |  |  |
| 5 | 12 | השואו של מישל | 10 באפריל 2019 | 16.2% | 487,000 |  |  |
| 5 | 13 | מי יהיה המודח השישי מהאי? | 13 באפריל 2019 | 15.6% | 467,000 |  |  |
| 6 | 14 | הכוח העצום | 14 באפריל 2019 | 15.4% | 470,000 |  |  |
| 6 | 15 | האם ליהיא תודח מהאי? | 15 באפריל 2019 | 14.9% | 435,000 |  |  |
| 7 | 16 | האיחוד | 29 באפריל 2019 | 15.6% | 467,000 |  |  |
| 8 | 17 | המודח השביעי עוזב את האי | 6 במאי 2019 | 13.6% | 417,000 |  |  |
| 8 | 18 | המודח השמיני עוזב את האי | 9 במאי 2019 | 15.0% | 460,000 |  |  |
| 8 | 19 | ברית החשאית | 11 במאי 2019 | 14.8% | 426,000 |  |  |
| 9 | 20 | משימת האוכל | 12 במאי 2019 | 15.8% | 449,000 |  |  |
| 9 | 21 | מועצת שבט בהפתעה | 15 במאי 2019 | 13.3% | 405,000 |  |  |
| 10 | 22 | סוד הפסטה | 19 במאי 2019 | 15.8% | 431,000 |  |  |
| 10 | 23 | מבחן הסוציומטרי | 25 במאי 2019 | 17.8% | 571,000 |  |  |
| 11 | 24 | מי יהיה המודח הבא מהאי? | 26 במאי 2019 | 13.7% | 402,000 |  |  |
| 11 | 25 | המכירה הפומבית | 29 במאי 2019 | 13.1% | 366,000 |  |  |
| 11 | 26 | כל השבט נגד שמחה | 1 ביוני 2019 | 15.2% | 438,000 |  |  |
| 12 | 27 | מי יהיה המודח העשירי? | 5 ביוני 2019 | 14.9% | 469,000 |  |  |
| 13 | 28 | שמחה חוזרת לנקום | 12 ביוני 2019 | 13.5% | 379,000 |  |  |
| 13 | 29 | והמודח העשירי הוא... | 15 ביוני 2019 | 15.1% | 428,000 |  |  |
| 14 | 30 | ההחלטה של מני | 19 ביוני 2019 | 12.9% | 351,000 |  |  |
| 14 | 31 | טלפון מהבית של העונה | 22 ביוני 2019 | 15.7% | 463,000 |  |  |
| 15 | 32 | ההדחה הגדולה של העונה | 26 ביוני 2019 | 15.8% | 421,000 |  |  |
| 15 | 33 | הדחה בהפתעה | 29 ביוני 2019 | 17.2% | 552,000 |  |  |
| 16 | 34 | המודח ה-13 עוזב את האי | 3 ביולי 2019 | 15.9% | 470,000 |  |  |
| 16 | 35 | החסינות האחרונה | 6 ביולי 2019 | 20.7% | 642,000 |  |  |
| 17 | 36 | המודח האחרון עוזב את המשחק | 8 ביולי 2019 | 15.0% | 460,000 |  |  |
| 17 | 37 | המושבעים באים | 10 ביולי 2019 | 11.9% | 355,000 |  |  |
| 17 | 38 | הגמר! | 13 ביולי 2019 | 22.5% | 742,000 |  |  |
| ממוצע עונתי | ממוצע עונתי | ממוצע עונתי | ממוצע עונתי | 16.1% | 481,000 |  |  |
↑  המדרוג נכתב על פי נתוני צפייה ראשוניים, כולל צפייה נדחית עד 2:00 בלילה
↑  במגזר היהודי
↑  באוכלוסייה הכללית
בית הספר היסודי אמה א. בוקר

| --- | --- |

 בית ספר יסודי
 תקופת הפעילות:  1989–הווה (כ־35 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  27°21′36″N 82°31′23″W﻿ / ﻿27.3599°N 82.5231°W﻿ / 27.3599; -82.5231
 אתר רשמי
 he
 
בית הספר היסודי אמה א. בוקר (באנגלית: Emma E. Booker Elementary School) הוא בית ספר יסודי ציבורי בסרסוטה, פלורידה, שנפתח בסתיו 1989. זהו אחד מבתי הספר של רשת בוקר, עם חטיבת ביניים ותיכון באותו השם בקרבת מקום. זה חלק מבתי הספר הציבוריים של מחוז סרסוטה.
בתי הספר של בוקר

בתי הספר של בוקר נקראו על שם אמה א. בוקר, מחנכת אפרו-אמריקאית שהחלה ללמד בבית הספר השחור הראשון של מחוז סרסוטה, Sarasota Grammar School, ב-1918. בערך באותה תקופה, גב' בוקר החלה לקחת שיעורים בקולג' במהלך חופשת בית הספר בקיץ. עד 1923 היא הפכה למנהלת בית הספר, שלא היה לו מבנה פיזי והשתמש באולמות שכורים לשיעורים. תלמידיה "ישבו ליד שולחנות העשויים מארגזים כתומים, ולמדו מספרים שאולים שהושלכו מבתי הספר הלבנים".
ג'וליוס רוזנוולד, בעלים חלקי של סירס, הקים את קרן רוזנוולד בשנת 1917 כדי לסייע לבתי ספר אפרו-אמריקאים בדרום במימון. במהלך השנים הראשונות להקמתה, הקרן סיפקה את האמצעים לבית הספר האפרו-אמריקאי הראשון בסרסוטה, הממוקם ברחוב 7 ושדרת הלימון, כפי שפרסמה אמה בוקר את מצוקת בית הספר. בית הספר (עם ארבע כיתות ואודיטוריום) נפתח בשמונה כיתות במהלך שנת הלימודים 1924/25. ביום הפתיחה, אמה בוקר הובילה את המורים והתלמידים שלה מאולם ההשכרה של אבירי פיתיאס לבית הספר החדש. לאחר 20 שנה של לימודים בקולג' הקיץ, היא השיגה את התואר הראשון שלה ב-1937.
בתי הספר של בוקר נקראו לכבודה בסוף שנות השלושים של המאה ה-20 והורחבו כך שיכללו בית ספר תיכון. כשבית הספר היסודי אמה א. בוקר נקרא לכבודה, נאמר בעיתון: "אמה בוקר התמידה, עודדה את התלמידים באופן אישי, חתמה את המשך השכלתם ולחצה על מנהלים חסרי פשרה לספק לשחורים את אותן הזדמנויות חינוכיות הזמינות ללבנים".
מ-1939 עד 1989, בתי הספר של בוקר חלקו כולם קמפוס ברחוב מירטל ובשדרת אורנג' בסרסוטה. בשנת 1966, 12 שנים לאחר התיק של בית המשפט העליון בארצות הברית בראון נגד מועצת החינוך. מועצת החינוך סיימה את ההפרדה בבתי הספר, רק 36 תלמידים אפרו-אמריקאים נרשמו לבתי הספר התיכוניים הלבנים. בשנת 1967, מועצת בית הספר של מחוז סרסוטה סגרה את תיכון בוקר, וכתוצאה מכך התלמידים שם נאלצו ללמוד בבית הספר התיכון הלבן סרסוטה. קהילת ניוטאון מחתה על סגירת בית הספר בוקר על ידי החרמת בתי הספר הציבוריים ושליחה של ילדיהם ל"בתי ספר לחופש" בכנסיות המקומיות. תיכון בוקר נפתח מחדש ב-1970 והפך זמן קצר לאחר מכן לבית ספר לאמנויות חזותיות ואמנויות הבמה. הקמפוס המשולב של בית הספר בוקר פוצל לבית הספר היסודי אמה א. בוקר בשנת 1989 ולבית הספר התיכון בוקר בשנת 2003, כאשר בית הספר התיכון בוקר שופץ במיקום הקודם שלו.
ביקורו של הנשיא בוש ב-2001

בית הספר זכה לתשומת לב בינלאומית בעקבות ביקורו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו. בוש בבוקר ה-11 בספטמבר 2001. בבית הספר נודע לבוש על התרסקות המטוס השני במרכז הסחר העולמי, ושם אמר את תגובתיו הפומביות הראשונות על פיגועי 11 בספטמבר.
ביקורו של הנשיא בוש ב-2001 > דיווח על פיגועים

תאונת המטוס הראשונה במרכז הסחר העולמי אירעה כעשר דקות לפני שהנשיא הגיע לבית הספר. צלם מאגר עיתונות שמע הודעת רדיו לפיה מזכיר העיתונות של הבית הלבן ארי פליישר יידרש כדי לענות על שאלות על "התרסקות" ושיש שיחה בהמתנה מקונדוליזה רייס. בוש נכנס לכיתה ב' של סנדרה קיי דניאלס, שם הכיר את הכיתה עם מזכיר החינוך רוד פייג' ולחץ יד לגברת דניאלס. לאחר מכן הוא והמורה התיישבו מול התלמידים היושבים כדי לקרוא את סיפור הילדים, עז המחמד.
בערך בשעה 9:05 בבוקר ראש הסגל של הבית הלבן, אנדרו קארד, לחש באוזנו של בוש, "מטוס שני פגע במגדל השני. אמריקה תחת מתקפה". בוש נראה מתוח אבל נשאר יושב במשך שבע דקות בערך והמשיך להקשיב בזמן שהילדים קוראים ביחד את הסיפור, לפעמים חוזרים על שורות כדי לעמוד בהנחיות המורה. הקריאה הסתיימה במשפט "עוד יגיע" ובוש שאל את הכיתה: "מה זה אומר - 'עוד יגיע'?" לאחר שהשיב תלמיד, הוא שיבח את כישורי הקריאה של התלמידים ועודד אותם להמשיך ולתרגל, לפני שהתנצל ויצא מהחדר.
לפי ביל סמון בספרו "Fighting Back: The War on Terrorism from Inside the White House", ארי פליישר היה בחלק האחורי של הכיתה כשהוא מחזיק בלוק שעליו כתב: "אל תגיד כלום עדיין". סמון טען שאף על פי שבוש לא הרכיב את משקפיו, הוא הצליח לקרוא את ההודעה הזו והיא נעלמת מעיני התקשורת. עוד אמר סמון:
בוש תהה אם עליו לסלוח לעצמו ולסגת לחדר הצוות, שם אולי יוכל לגלות מה לעזאזל קורה. אבל איזה סוג של מסר זה ישלח - הנשיא קם בפתאומיות ויוצא מחבורה של תלמידי כיתה ב' בעיר הפנימית ברגע שלהם באור הזרקורים הלאומי?
ביקורו של הנשיא בוש ב-2001 > מסיבת עיתונאים

בוש ערך מסיבת עיתונאים קצרה בספריית בית הספר לאחר שבילה כ-20 דקות בסך הכל בכיתה. זו התעכבה בכמה דקות. כשבוש הופיע, הוא הכריז: "זהו רגע קשה עבור אמריקה", ובמקום הנושא המתוכנן, דיבר במשך מספר דקות על התרסקות המטוס ועל תגובת הממשלה המיידית. לאחר מכן עזב את בית הספר לנמל התעופה הבינלאומי סרסוטה-ברידנטון.
ביקורו של הנשיא בוש ב-2001 > לאחר מכן

מבקריו של בוש, בעיקר מייקל מור בסרטו פרנהייט 9/11, טענו שהעובדה שבוש המשיך לקרוא את הספר לאחר שקיבל הודעה שהמתקפה נמשכת מראה שהוא לא היה החלטי. דו"ח צוות ועדת 11/9 שכותרתו "אימפרוביזציה של הגנת מולדת" אמר: "הנשיא הרגיש שעליו להקרין כוח ורוגע עד שיוכל להבין טוב יותר מה קורה".
שבוע לאחר מכן, בוש כתב למנהלת בית הספר, והתנצל על כך שלא יכול היה להישאר יותר.
אוסאמה בן לאדן התייחס לסיפור בנאום מצולם לא מאומת שפורסם ממש לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2004, וקבע כי קריאתו של בוש בספר נתנה לחוטפים די והותר זמן לבצע את הפיגועים. הציטוט המלא שלו היה:
אבל מכיוון שנראה לו שההתעסקות בשיחה עם הילדה על העז ועל התפרצותה חשובה יותר מההתעסקות במטוסים ובהתערבותם בגורדי השחקים, קיבלנו שלוש פעמים את התקופה הנדרשת לביצוע הפעולות - כל השבחים מגיעים לאללה.
בשנים שלאחר התקרית, הסגל ותלמידי בית הספר הגנו על מעשיו של בוש. המנהלת גוונדולין טוז-ריגל, שמתה ב-2007, אמרה, "אני לא חושבת שמישהו יכול היה להתמודד עם זה טוב יותר. מה זה היה משרת אם [בוש] היה קופץ מהכיסא שלו ורץ החוצה מהחדר?"
כשנשאלו על התקרית, זמן קצר לאחר מותו של בן לאדן ב-2011, שניים מהתלמידים מהכיתה, לזארו דוברוק ומריה ויליאמס, זיכו את בוש בשמירה על רגיעה בכיתה בכך שסיימו את הסיפור. "אני לא זוכר את הסיפור שקראנו - זה היה על חזירים?" אמר ויליאמס, אז בן 16. "אבל אני תמיד אזכור שראיתי את פניו הופכות לאדומות. הוא נהיה ממש רציני פתאום. אבל לא היה לי מושג. הייתי רק בן שבע. אני רק שמח שהוא לא קם והלך כי אז הייתי יותר מפחד ומבולבל". שנטל גררו, אז בת 16, הסכימה; אפילו היום היא אסירת תודה על כך שבוש התעשת ונשאר עם התלמידים עד שסיימו את "עז המחמד". "אני חושבת שהנשיא ניסה למנוע מאיתנו לגלות", אמרה גררו, "כדי שכולנו לא נצא מהכלים".
הערות שוליים

↑  Lahurd, Jeff (16 באפריל 2014). "Emma Booker". Sarasota Herald-Tribune. נבדק ב-18 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Sarasota History Biographies". All About Sarasota. Light Education, Inc. נבדק ב-18 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Booker Schools". Sarasota History Alive!. נבדק ב-18 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Booker School History". Booker High Visual and Performing Arts. אורכב מ-המקור ב-30 בנובמבר 2018. נבדק ב-18 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Sarasota History Biographies". All About Sarasota. Light Education, Inc. נבדק ב-18 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Teacher and student in classroom with President Bush on 9/11 share their stories". TODAY.com (באנגלית). נבדק ב-2021-04-07.
↑  Monroe, Bryan. "Witness to history: White House photographer and the images of 9/11". CNN. נבדק ב-15 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Fla. Kids Watched Bush React to 9/11 News". ABC News. 10 בספטמבר 2011. נבדק ב-15 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Sandra Kay Daniels". Los Angeles Times. 11 בספטמבר 2002. נבדק ב-15 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Sammon, Bill (2002). Fighting Back. Regnery Publishing. p. 85. ISBN 978-0-89526-149-6.
↑  Sammon, Bill (2002). Fighting Back. Regnery Publishing. p. 85. ISBN 978-0-89526-149-6.
↑  Adair, Bill; Hegarty, Stephen (8 בספטמבר 2002). "The drama in Sarasota". St. Petersburg Times. נבדק ב-15 ביוני 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Radosh, Daniel (26 ביולי 2004). "The Pet Goat Approach". The New Yorker. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Improvising a Homeland Defense" (PDF). p. 22.
↑  Sarasota County Schools. "Emma E. Booker Elementary". Sarasota County Schools. אורכב מ-המקור ב-9 במאי 2016. נבדק ב-15 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Osama bin Laden (1 בנובמבר 2004). "Full Transcript of Bin Ladin's Speech". Al Jazeera. נבדק ב-20 במרץ 2006. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 0507 5917 
הנשיא בוש עוזב את ביקורו בכיתה ונכנס לחדר הצוות שלו בזמן שהטלוויזיה מציגה צילומים של המגדלים הבוערים.
מסיבת העיתונאים של בוש בבית הספר. 11 בספטמבר 2001.
הבריגדות האדומות

| --- | --- |


 תקופת הפעילות:  1966–1988 (כ־22 שנים) 
 אידאולוגיה:  מרקסיזם-לניניזם, גוואראניזם, מאואיזם, Foco, נאו-מרקסיזם, טרור מרקסיסטי לניניסטי 
 מנהיגים:  Alberto Franceschini  Margherita Cagol  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מדינה:  איטליה 
 חברים:  25,000 
 
הבריגדות האדומות (באיטלקית: Brigate Rosse) היא קבוצת מחתרת טרוריסטית מרקסיסטית איטלקית שקמה בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20. בין פעולותיה המפורסמות הייתה רצח ראש ממשלת איטליה אלדו מורו. על פי הערכות, אחראי הארגון לכ-14,000 פעולות אלימות בשנות השבעים והשמונים. כיום כוחו מצומצם והוא מונה רק כמה עשרות פעילים.
שנות השבעים: תחילת הפעילות

הארגון נוסד בתחילת 1970 על ידי שני צעירים מצפון איטליה, רנאטו קורצ'ו ומרגריטה קאגול. מטרתו המוצהרת של הארגון, לפי מייסדיו הייתה מאבק בכוחות הריאקציה, ובמסגרת פעולתו הסתמך הארגון על הדגם הקומוניסטי הסיני, מבית מדרשו של מאו דזה-דונג, וזאת במטרה להוביל את איטליה למלחמת מעמדות כוללת, כנגד כוחות הפאשיזם ולמען מעמד הפועלים. בתחילה התמקדה פעילותו של הארגון בפעולות תמיכה בארגוני העובדים ברג'ו אמיליה, מילאנו וטורינו. ב-1972 בוצעה החטיפה הראשונה של הארגון, שחטף בכיר בתעשייה ושחרר אותו לאחר זמן מה. בשלב זה החל הארגון להיבדל מארגוני שמאל אחרים בנחישותו, קיצוניותו ונכונותו להשתמש באלימות. ביוני 1974 אירעה הפעילות הקטלנית הראשונה של הארגון - הריגתם של שני פעילים נאו-פאשיסטים. בספטמבר אותה שנה נעצרו שניים ממייסדי הארגון ונידונו ל-18 שנות מאסר. הם שוחררו ב-1987. כמו כן באותה שנה חטפו פעילי הבריגדה את השופט האיטלקי מריו סוסי. פעולה זו בוצעה מחד עקב זיהויו של סוסי כבעל אוריינטציה ימנית, ומאידך עקב רצונם של פעילי הארגון להפגין את כוחם למול חולשת הממסד האיטלקי. לאחר מספר חודשים שוחרר סוסי לאחר שהממשלה האיטלקית נענתה לדרישת הארגון לשחרור שמונה מפעיליו בתמורה לשחרור סוסי, אך לאחר שחרורו של סוסי חזרה בה הממשלה וסירבה לשחררם. דבר זה מחד הביא להקצנה ניכרת בפעילות הארגון למול הממסד האיטלקי, ומאידך הציג את הממשלה האיטלקית כהססנית וחסרת נחישות למול הבריגדות האדומות. לאחר 1974 התפשטה פעילות הארגון לרומא, ונציה וג'נובה, והוא התמקד בחטיפות של פוליטיקאים בכירים (בעיקר ממפלגת השלטון, הנוצרים-דמוקרטים) וכן אנשי משטרה ושירותי הביטחון. ב-1976 עצרה המשטרה כמה מחברי הארגון והרגה חבר אחד. הארגון הסלים את פעולות הטרור שלו, בעיקר נגד שופטי שלום וקרבינרי. (אנשי יחידה צבאית-משטרתית באיטליה).
על-פי טענתו של יון פצ'פה, בכיר בארגון הסקוריטטה שעבר לעבוד עבור ה-CIA, קיבל הארגון תמיכה כספית ולוגיסטית משירותי הביון של צ'כוסלובקיה ושיתף פעולה עם אש"ף. טענה זו לא אומתה. עם זאת, במהלך פעולתו זכה הארגון לתמיכה משמעותית מצד סטודנטים איטלקיים, אשר מבחינתם נתפסה הממשלה האיטלקית כמושחתת וחלשה.
רצח אלדו מורו

ב-16 במרץ 1978 חטפו הבריגדות האדומות את אלדו מורו, מנהיג הנוצרים-דמוקרטים, ראש ממשלת איטליה חמש פעמים, שהיה מיועד לכהן בפעם השישית ועמד להגיע להסכם (שכונה "הפשרה ההיסטורית") בין מפלגתו למפלגה הקומוניסטית. אנשי הבריגדה, במדים גנובים של חיל האוויר האיטלקי, ארבו למורו, הרגו חמישה משומרי ראשו וחטפוהו. לאחר 56 יום שבהם הוחזק מורו בשבי, הוא נורה למוות בידי איש הבריגדות מריו מורטי.
רציחתו של ראש הממשלה לשעבר הובילה למתקפה נרחבת של המשטרה וזרועות הביטחון על הבריגדות. המעשה גונה בחוגי השמאל, בכלל זה השמאל הקיצוני, ואפילו מנהיגי הבריגדות לשעבר, שהיו נתונים בכלא, גינוהו. התמיכה הציבורית בארגון ירדה לשפל.
לאחר הרצח נשמעו טענות על כך ששלטונות ארצות הברית הפעילו את הארגון במעשה זה (בהן טענות של אדם בשם סטיב פיזניק, עובד לשעבר במשרד החוץ האמריקאי), כדי למנוע את "הפשרה ההיסטורית" ואת התחזקות הקומוניזם באיטליה.