stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמוס גיתאי
רשימת תערוכות ומיצגים

כיפור, רקוויאם למלחמה, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2023
Palazzo Vecchio, Sala d'Arme, Promised Lands, פירנצה, 2022
שדות זיכרון, Theatre de la Ville, פריז (2019)
The Law Of The Pursuer, ברלין, 2017
כרוניקה של התנקשות ידועה מראש, אביניון, 2016
תערוכה, גלריה תאדו רופאק, זלצבורג, 2015
Ways/Strade, פלאצו ריאל, מילאנו, 2014-2015
עמוס גיתאי, ביוגרפיה מוזיאון ריינה, סופיה, 2014.
עמוס גיתאי ארכיטקטורה של הזיכרון, פריז, לוזאן, בריסל, 2014.
Before and After, גלריה תאדו רופאק, פריז, 2014. וילה קאסט, זלצבורג, 2016
Disaster / The End of Days, תערוכה קבוצתית, גלריה תאדו רופאק, פריז, 2013
ארכיטקטורה של הזיכרון, ארל, צרפת, 2012
אפרתיה גיתאי - מכתבים, המשכן לאומנויות עין חרוד ישראל, 2011
מוניו גיתאי-וינרויב - עקבות, המשכן לאומנויות עין חרוד ישראל, 2011
Traces, an installation at the Palais de Tokyo, Paris, 2011
שיר ערש לאבי, מיצג וידאו על חדר האוכל בקיבוץ כפר מסריק אותו תכנן אביו, הארכיטקט מוניו גיתאי-ויינרויב, 2010
מלחמת בני אור בבני חושך, (בהשתתפות ז'אן מורו) פסטיבל אביניון, צרפת, 2008
Traces - Evento, Bordeaux, 2009
מוניו-וינרויב / עמוס גיתאי – ארכיטקטורה וקולנוע בישראל, מוזיאון לאדריכלות, מינכן 2008–2009
מוניו-וינרויב / עמוס גיתאי – ארכיטקטורה וקולנוע בישראל, מוזיאון תל אביב, 2008-2009
Amos Gitai: Non-Fiction, MoMA (Museum of Modern Art) New York, 2008
תערוכה לזכרו של אביו מוניו גיתאי-וינרויב - עמוס גיתאי, אוליבייה סנקאלבר וליונל ריצארד, מרכז פומפידו, פריז 2006
שיכון ציבורי - מיצג וידאו רב מסכי. מוזיאון לאומנויות, עין חרוד, מוזיאון הרצליה, מוזיאון לאומנות מודרנית, סאיטאמה, יפן, 2000
פותחים שן זן - מיצג, מוזיאון תל אביב, ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, 1998
תערוכת זיכרון לאביו מוניו גיתאי-וינרויב, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1994
רשימת יצירות תיאטרון

הבית, Théâtre national de la Colline, פריז, צרפת, 2023; Berliner Festspiele, ברלין, 2024; Barbican, לונדון, 2024
רצח רבין - כרוניקה של רצח, Burg Theater, וינה, 2024; Theatre de la Ville, פריז, צרפת, 2020; הפילהרמונית של פריז, צרפת, 2018; John Anson Ford Theater, לוס אנג'לס, ארצות הברית, 2017; פסטיבל מרכז לינקולן, ניו-יורק, ארצות הברית, 2017; פסטיבל אביניון, צרפת, 2016
אפרתיה גיתאי: מכתבים, MoMa, ניו-יורק, ארצות הברית, 2020; Coronet Theater of London, אנגליה, 2019
מכתב לידיד בעזה, Coronet Theater of London, אנגליה, 2019; Theatre de la Ville, פריז, צרפת, 2019; פסטיבל ספולטו, צ'ארלסטון, ארצות הברית, 2019
מלחמת בני אור ובני חושך (עם ז'אן מורו), Odéon-Théâtre de l'Europe, פריז, צרפת, 2010; פסטיבל אביניון, צרפת, 2009; פסטיבל Athens Epidaurus, יוון, 2009
Open Shen Zen, בית הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב, ישראל, 1998
מטמורפוזה של מלודיה, בעקבות מלחמת בני אור ובני חושך, עם סמואל פולר וחנה שיגולה, פתיחת הביאנלה בוונציה, איטליה, 1993; גיבלניה, איטליה, 1992
פרסים > פרסים אישיים

2019 - Grande Ufficiale dell'Ordine della Stella Italia, איטליה
2017 - אביר לגיון הכבוד, צרפת
2011 - אות בוגר הטכניון על תרומה מיוחדת לפיתוח הקולנוע הישראלי.
2008 - פרס פנתר הזהב על מפעל חיים, פסטיבל לוקרנו, איטליה.
2007 - פרס על מכלול העבודה, פסטיבל סאן פאולו, ברזיל.
2005 - פרס על מפעל חיים – פסטיבל הסרטים הישראלי בלוס אנג'לס.
2005 - פרס Distinguished Alumnus, מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, על תרומתו לתרבות הקולנוע.
2004 - אות הוקרה על פיתוח שפה קולנועית ייחודית בקולנוע הישראלי, פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
2004 - אות השלום – על העשרת השפה הקולנועית – פסטיבל ונציה.
2002 - אות הוקרה למפעל חיים מטעם פסטיבל הקולנוע ירושלים.
2002 - פרס רוברטו רוסליני באיטליה על מפעל חיים.
2000 - עיטור אביר מסדר האומנויות של צרפת.
2000 - איש השנה לקולנוע בישראל.
פרסים > פרסים לסרטיו

| --- | --- |
 זכיות אסתר (1986): סרט הביכורים הטוב ביותר - פסטיבל טורינו לקולנוע צעיר (במשותף עם "שחור ולבן")  ברלין ירושלים (1989): פרס חבר השופטים - פסטיבל איסטנבול  פסטיבל ונציה: ברלין ירושלים (1989): פרס המבקרים - ציון לשבח  ציון, אוטו-אמנציפציה (1998): פרס יונסקו  11-09-01 (2002): פרס יונסקו (במשותף עם עוד 10 במאים)  הארץ המובטחת (2004): פרס "קולנוע למען השלום"  פסטיבל ירושלים: יום יום (1998): פרס וולג'ין לסרט עלילתי באורך מלא  יום יום (1998): התסריט הישראלי הטוב ביותר (במשותף עם דובר קוסאשווילי על "עם חוקים")  קדוש (1999): פרס הסרט הזר הטוב ביותר שאינו דובר אנגלית - פסטיבל הקולנוע העצמאי הבריטי  כיפור (2000): פרס פרנסואה שאלה - פסטיבל קאן  קדמה (2002): הסרט הטוב ביותר - פסטיבל סאו פאולו  הארץ המובטחת (2004): פרס "קולנוע למען השלום"  אזור חופשי (2005): פרס השחקנית הטובה (חנה לסלאו), פסטיבל קאן:  מועמדויות כיפור (2000): פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר  קדמה (2002): הסרט הטוב ביותר - פסטיבל בנגקוק  פרס דקל הזהב - פסטיבל קאן: קדוש (1999)  כיפור (2000)  קדמה (2002)  אזור חופשי (2005)  פרס אריה הזהב - פסטיבל ונציה: עדן (2001)  עלילה (2003)  הארץ המובטחת (2004)  פרס "Golden Spike" - פסטיבל ויאדוליד: עלילה (2003)  מאוחר יותר (2008)
ספרים

אפרתיה גיתאי – מכתבים, ידיעות ספרים, ישראל, 2011
Gitai, Efratia, Correspondance 1929-1994, Gallimard, Paris, 2010
Gitai Amos, Genèses, Gallimard, Paris, 2009
Gitai Amos, Monte Carmelo, Bompiani, Milano, 2004
Gitai Amos, Parcours, Centre Pompidou, Paris, 2003
Gitai Amos, Monte Carmel, Gallimard, 2003
עמוס גיתאי, ריצ'רד אינגרסול, מוניו גיתאי-וינרויב, ארכיטקט באוהאוס בישראל, אלקטרה, מילנו, 1994
Gitai Amos, The War of the Sons of Light Against the Sons of Darkness, Mazzotta, Milano, 1993
ספרים המוקדשים ליצירתו של עמוס גיתאי

ז'אן מישל פרודון, גיתאי X‏2‏X‏3, מצרפתית: דפנה רז, רסלינג, 2007.
Cinema di Amos Gitai : Frontiere e territori (Il), Serge Toubiana, Bruno Mondadori, Torino, 2006
Amos Gitai: News from Home, Walther König, Köln, 2006
The Cinema of Amos Gitai, Serge Toubiana, Baptiste Piégay, Lincoln Center / Cahiers du cinéma, Paris, 2005
Amos Gitai, Amos Gitai, Serge Toubiana, Mostra internacional de cinema / Cosac Naify, São Paulo, 2004
Exilios y territories, el cine de Amos Gitai, Serge Toubiana, Baptiste Piégay, Semana Internacional de Cine, Valladolid, 2004
Exils et territoires : le cinéma d'Amos Gitai, Serge Toubiana, Baptiste Piégay, Arte Editions / Cahiers du cinéma, Paris, 2003
אירמה קליין, עמוס גיתאי, קולנוע, פוליטיקה, אסתטיקה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2003
Amos Gitai, Cinema forza di pace, Edited by Daniela Turco, Le Mani, Genova, 2002
The Films of Amos Gitai, a Montage, Edited by Paul Willemen, BFI Publishing, London, 1993
Amos Gitai, Edited by Alberto Farassino, Mostra Internazionale Riminicinema, Rimini, 1989
לילה בטירוף

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 בימוי:  ג'ון פרנסיס דולי, ג'ונתן גולדשטיין 
 הופק בידי:  ג'ייסון בייטמן, ג'ון דייוויס 
 תסריט:  מארק פרז 
 עריכה:  ג'מי גרוס, גרגורי פלוטקין 
 שחקנים ראשיים:  ג'ונתן גולדשטיין דני יוסטון מייקל סי הול ג'ון פרנסיס דולי קיילי בונבורי שרון הורגן צ'לסי פרטי רוזנברג למורן מוריס ג'פרי רייט רייצ'ל מקאדמס בילי מגנוסן קייל צ'נדלר ג'סי פלמונס ג'ייסון בייטמן 
 מוזיקה:  קליף מרטינז 
 צילום:  ברי פטרסון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  ניו ליין סינמה, Davis Entertainment, Aggregate Films, רטפק-דיון אנטרטיינמנט, האחים וורנר 
 חברה מפיצה:  InterCom, האחים וורנר 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1 במרץ 2018 
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  מותחן קומי, סרט פעולה, סרט בלשי 
 תקציב:  37 מיליון דולר
 הכנסות:  117.7 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   gamenight
 www.gamenight-movie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
לילה בטירוף (באנגלית: Game Night) הוא סרט קומדיית פעולה אמריקאי משנת 2018 בבימוים של ג'ון פרנסיס דיילי וג'ונתן גולדשטיין עם תסריט מאת מארק פרז. בסרט מככבים ג'ייסון בייטמן ורייצ'ל מקאדמס ועוקב אחר קבוצת חברים שערב המשחק שלהם הופך לתעלומה אמיתית לאחר שאחד מהם נחטף. צוות שחקני המשנה של הסרט כולל את בילי מגנוסן, שרון הורגן, למורן מוריס, קיילי בונבורי, ג'סי פלמונס, מייקל סי הול וקייל צ'נדלר.
האחים וורנר הפיצו את הסרט ב-23 בפברואר 2018, והוא זכה להצלחה מסחרית וביקורתית, עם הכנסות של 117 מיליון דולר ברחבי העולם וקבלת שבחים על המקוריות, ההומור, התסריט והביצועים שלו.
תקציר

השחקנים התחרותיים אנני ומקס נפגשים במהלך משחק טריוויה לילי בבר ובמהרה מתאהבים ומתחתנים. הם מנסים להוליד ילד, אך ניסיונותיהם אינם צולחים עקב הלחץ של מקס על אי השיויון בהשוואה לאחיו ברוקס המוצלח ביותר. במהלך משחק סוף - שבוע שגרתי עם חבריהם ראיין, קווין ואשתו מישל, ברוקס מופיע ללא הודעה מוקדמת ומיד מתגרה במקס על ידי הגעתו במכונית סטינגריי קורבט (מכונית חלומותיו של מקס) ומשתף סיפור ילדות מביך במהלך השאלות. גם אנני מוצאת את ברוקס כטיפוס מגעיל ולא נעים ומחליטה לעבוד עם מקס כדי להביס אותו במשחק הלילה הבא.
כאשר האורחים מגיעים, כולל הדייט החדש של ראיין, שרה, ברוקס מבשר שהוא יזם משחק אינטראקטיבי מסתורי, המזכה את המנצח בו בקורבט. לאחר זמן מה, שחקן המשחק סוכן FBI מודיע להם על הנרטיב של המסתורין רק עבור שני רעולי פנים הפורצים ותוקפים אותו ואת ברוקס.
שחקנים

| שחקנים | דמויות | אודות |
| --- | --- | --- |
| ג'ייסון בייטמן | מקס דייוויס | בעלה של אנני |
| רייצ'ל מקאדמס | אנני דייוויס | אשתו של מקס |
| בילי מגנוסן | ראיין האדל | חברם של מקס ואנני |
| שרון הורגן | שרה דארסי | הקולגה של ראיין ומושא אהבתו |
| למורן מוריס | קווין סטרלינג | בעלה של מישל |
| קיילי בונבורי | מישל סטרלינג | אשתו של קווין |
| ג'סי פלמונס | גארי קינגסברי | שכנם של מקס ואנני |
| צ'לסי פרטי | גלנדה |  |
| דני יוסטון | דונלד אנדרטון |  |
| מייקל סי הול | הבולגרי |  |
| קייל צ'נדלר | ברוקס דייוויס | אחיו של מקס |
בנוסף, הבמאים של הסרט, ג'ון פרנסיס דיילי וג'ונתן גולדשטיין, ערכו הופעת קמע בתור קרטר ודן, בהתאמה. דמותו של קני מגולמת על ידי מלקולם אקס יוז, מתחזה של דנזל וושינגטון במשרה חלקית. ג'פרי רייט עורך הופעת קמע לא קרדיט כשחקן המגלם את הסוכן רון הנדרסון, סוכן FBI.
הפקה > פיתוח

המפיק ג'ון פוקס חשב על שם הסרט וביקש מהתסריטאי מארק פרז רעיון לסיפור. פרז קיבל השראה מסרטים כמו "שלושה אמיגוס" ו"רעם טרופי". הוא העלה את הרעיון לאולפני המאה ה-20, שאהבו את זה. השניים הציגו את הפרויקט לג'ייסון בייטמן, שגם הוא אהב אותו. לאחר מכן הם מכרו את הרעיון לניו ליין סינמה בסביבות 2013–2014. בתחילה נועד בייטמן לביים, להפיק ולככב בסרט. כאשר התסריטאים ג'ונתן גולדשטיין וג'ון פרנסיס דיילי נשכרו לשכתב את התסריט של פרז, התברר לבייטמן שהשניים ירצו גם לביים את הסרט, ולכן בייטמן פרש מהתפקיד.
הפקה > קדם-הפקה

ב-24 במאי 2016, ניו ליין סינמה שכרו את גולדשטיין ופרנסיס דיילי לשכתב ולביים את הסרט, אותו הפיק ג'ייסון בייטמן באמצעות חברת ההפקות שלו, Aggregate Films. בעוד שדיילי וגולדשטיין לא קיבלו קרדיט בתור תסריטאים, הם אמרו מאוחר יותר שהם שיכתבו "כמעט את כל הדיאלוגים של התסריט המקורי, שיפרו לחלוטין את הדמויות - ובעיקר את השוטר המוזר בגילומו של ג'סי פלמונס - ועיבדו מחדש באופן מקיף את המערכה השלישית של התסריט המקורי".
הפקה > ליהוק

בינואר 2017, רייצ'ל מקאדמס, בייטמן ופלמונס לוהקו לתפקידים הראשיים של הסרט. בפברואר הצטרפה לצוות השחקנים קיילי בונבורי, בעוד שבמרץ נוספו גם למורן מוריס, בילי מגנוסן, קייל צ'נדלר ושרון הורגן. באפריל 2017, ג'פרי רייט לוהק לסרט כסוכן FBI, תפקיד שבסופו של דבר הוא שיחק ללא קרדיט.
הפקה > צילומים

שלב הצילומים של הסרט החל בתחילת אפריל 2017 באטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית.
הפצה

במקור, תאריך ההפצה לסרט נקבע על פי האחים וורנר ב-14 בפברואר 2018. אך לבסוף הוא נדחה ל-2 במרץ 2018, לפני שהועבר ל-23 בפברואר 2018.
קבלה > הכנסות

הסרט הכניס 69.2 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה ו-48.5 מיליון דולר במדינות אחרות, בסך כולל של 117.7 מיליון דולר ברחבי העולם, מול תקציב הפקה של 37 מיליון דולר.
בארצות הברית ובקנדה, הסרט הופץ לצד "העולם שאחרי: הכחדה" ו"יום אחרי יום", והוא היה צפוי להכניס 13–21 מיליון דולר מ-3,488 בתי קולנוע בסוף שבוע הפתיחה שלו. הסרט הרוויח 5.6 מיליון דולר ביום הראשון שלו (כולל מיליון דולר מההקרנה המקדימה ביום חמישי בערב). כשבסופו של דבר הכניס 17 מיליון דולר בסוף השבוע, וסיים במקום השני, אחרי "הפנתר השחור". הסרט צנח ב-38.8% (מעל הממוצע לסרט קומדיה) בסוף השבוע השני שלו ל-10.4 מיליון דולר, וסיים במקום הרביעי, אחרי "הפנתר השחור" והסרטים שעלו באותו הזמן - "דרור אדום" ו"משאלת מוות". הסרט הרוויח 7.9 מיליון דולר בסוף השבוע השלישי, 5.6 מיליון דולר ברביעי ו-4.1 מיליון דולר בחמישי.
קבלה > ביקורות

באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בדירוג חיובי של 85% על סמך 257 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.9/10. באתר Metacritic, לסרט יש ממוצע משוקלל של 66 מתוך 100, בהתבסס על 41 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל". קהלים שנסקרו על ידי CinemaScore העניקו לסרט ציון ממוצע של "B+" בסולם A+ עד F, בעוד ש-PostTrak דיווח כי 78% מצופי הסרט נתנו לו ציון חיובי. מבקרים רבים ציינו את הדמיון של העלילה לזו של "האיש שידע מעט מדי" משנת 1997.
אוון גלייברמן מווראייטי וריצ'רד לוסון מוואניטי פייר העניקו לסרט ביקורות חיובית, בעוד ג'ון פרוש מהוליווד ריפורטר נתן ביקורת פושרת.
קבלה > פרסים

| פרס | תאריך הטקס | קטגוריה | נמענים | תוצאה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Detroit Film Critics Society | 3 בדצמבר 2018 | שחקן המשנה הטוב ביותר | ג'סי פלמונס | מועמד |  |
| San Diego Film Critics Society | 10 בדצמבר 2018 | ההופעה הקומית הטובה ביותר | ג'ייסון בייטמן | מועמד |  |
| San Diego Film Critics Society | 10 בדצמבר 2018 | ההופעה הקומית הטובה ביותר | ג'סי פלמונס | מועמד |  |
| San Diego Film Critics Society | 10 בדצמבר 2018 | העריכה הטובה ביותר | דייב איגן וג'מי גרוס | זכייה |  |
| San Diego Film Critics Society | 10 בדצמבר 2018 | הופעת האנסמבל הטובה ביותר | צוות השחקנים | זכייה |  |
| פרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי | 13 בינואר 2019 | סרט הקומדיה הטוב ביותר | לילה בטירוף | מועמד |  |
| פרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי | 13 בינואר 2019 | השחקן בסרט קומדיה הטוב ביותר | ג'ייסון בייטמן | מועמד |  |
| פרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי | 13 בינואר 2019 | השחקנית בסרט קומדיה הטובה ביותר | רייצ'ל מקאדמס | מועמדת |  |
המשך אפשרי

במהלך סוף שבוע הפתיחה של הסרט, התסריטאי מארק פרז דן באפשרות של סרט המשך, ואמר "זה יהיה נהדר שיהיו המשכונים. כותרים גדולים כמו 'לילה בטירוף' או כותרים ספציפיים כאלו מרגישים בנויים גנטית כדי שיהיו להם סרטי המשך... זה אומר שהסרט עשה טוב, וזה כל מה שבאמת אכפת לי ממנו בשלב זה".
ספורט אקספרס

| --- | --- |
לוגו המערכת
 תדירות:  יומון 
 סוגה:  יומון
 מו"ל:  ספורט אקספרס
 בעלים:  National Media Group (75%), אדוארד ראייקין (25%)
 עורך ראשי:  מקסים מקסימוב
 תאריכי הופעה:  14 באוגוסט 1991 – הווה (33 שנים)
 שפה:  רוסית
 מערכת:  סמטת המפלגה 1, מוסקבה
 תפוצה:  650,000 (נכון ל־2003) 
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 sport-express.ru
 
ספורט אקספרס (ברוסית: Спорт-Экспресс) הוא יומון רוסי, עיתון על ספורט הנחשב לאחד מעיתוני הספורט הגדולים ברוסיה. נוסד בשנת 1991 ויוצא לאור על ידי בית ההוצאה לאור "ספורט-אקספרס", הכולל גם את פורטל האינטרנט וגם יישום לנייד.
מאז 2001, מהווה חלק מאיגוד מגזיני הספורט האירופיים (European Sports Magazines).
נמצא בבעלות תאגיד National Media Group.
פרויקטים

טורניר קבוצות חובבים
"מועדון המאה"
פרס "הכוכב".
פרס "מנטל הזהב"
הספורטאי הטוב ביותר של רוסיה
כדורגלן השנה ברוסיה
מבצע ויסלה-אודר

מבצע ויסלה־אודר הוא השם שניתן למתקפה אסטרטגית של הצבא האדום, שנערכה בראשית 1945 במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, בהשתתפות שתי חזיתות סובייטיות. הוא נחשב אחד המבצעים ההתקפיים המוצלחים ביותר של הצבא האדום במלחמת העולם השנייה. במסגרת המבצע התקדמו הכוחות הסובייטיים במהירות, תוך עקיפת כיסי ההתנגדות הגרמניים, והגיעו תוך זמן קצר מקו נהר ויסלה אל נהר האודר, מרחק של למעלה מ־300 ק"מ, תוך שהם מסבים אבדות כבדות לצבא הגרמני. במהלך המבצע שחרר הצבא האדום את רוב שטח פולין, ובכלל זה את הערים ורשה, קרקוב, לודז' ופוזן, חדר לתחומי גרמניה, והגיע עד מרחק קצר מברלין, בירת הרייך השלישי. כמו כן, שחרר הצבא האדום במהלך התקדמותו, את רוב מחנות ההשמדה הנאצים בשטח פולין, ובכלל זה גם את תשלובת המחנות אושוויץ בירקנאו.
רקע

בשלבי הסיום של מבצע בגרטיון הצליחה החזית הבלארוסית הראשונה לתפוס שני ראשי גשר ממערב לנהר ויסלה. במקביל הצליחה גם החזית האוקראינית הראשונה לתפוס ולהחזיק ראש גשר מעבר לנהר במסגרת מבצע לבוב־סנדומייז'. קו החזית במרכז פולין נותר כמעט ללא שינוי מאוגוסט 1944 עד לראשית 1945. ההפוגה במבצעים הצבאיים בגזרה זו של החזית הסובייטית־גרמנית, אפשרה לשתי החזיתות של הצבא האדום, שהחזיקו בה, להשלים את אבדותיהם, ולצבור כוחות לקראת חידוש המתקפה בציר וורשה־ברלין.
בחודשים שקדמו למבצע ויסלה־אודר, הזרים הצבא הסובייטי בחשאי כמויות גדולות של אמצעי לחימה ותחמושת לשלושת ראשי הגשר שלו מעבר לוויסלה, והצליח להשיג עדיפות כוחות מכרעת על הכוחות הגרמניים שניצבו מולו במרכז פולין, בכוח אדם, טנקים, תותחים ומטוסים. המתקפה הסובייטית באזור הבלקן, שנפתחה בסוף אוגוסט 1944, ריתקה חלק גדול מהכוחות הניידים של הצבא הגרמני (דיוויזיות הפאנצר והפאנצרגרנדיר) בחזית המזרחית, ובנוסף לכך הופנו חלק גדול מהעתודות הניידות של הצבא הגרמני מערבה, לקראת המתקפה הגרמנית בארדנים.
ריינהרד גהלן, ראש המודיעין הגרמני, העביר להיינץ גודריאן, ראש ה־OKH, התראות לגבי מתקפה סובייטית גדולה הצפויה בפולין, וצבירת הכוחות הסובייטיים לקראתה. אך היטלר סירב להאמין להערכות המודיעין שלו, ודחה אותן בטענה ש"זאת ההונאה הגדולה ביותר מאז ימי ג'ינגיס חאן". גודריאן הציע לפנות את 21 הדיוויזיות של קבוצת ארמיות צפון, שנלכדו בכיס קורלנד, לגרמניה דרך הים הבלטי, כדי לתגבר את הכוחות הגרמניים במרכז פולין, אך היטלר דחה את הצעתו. היטלר הסכים אמנם להוציא את ארמיית הפאנצר השישית בפיקוד זפ דיטריך מהמערכה באזור הארדנים, ולהעביר אותה לחזית המזרחית. אולם הוא סירב להענות לתחינותיו של גודריאן להעביר אותה לפולין, כדי שתשמש כעתודה ניידת של קבוצת ארמיות A, והורה במקום זאת להעביר אותה להונגריה, לצורך התקפת נגד גרמנית, שנועדה לכבוש מחדש של בודפשט ואת שדות הנפט בהונגריה (מתקפת אגם בלטון).
בנובמבר 1944 מינה סטלין את גאורגי ז'וקוב כמפקד החזית הבלארוסית הראשונה, במקום קונסטנטין רוקוסובסקי, שקיבל את הפיקוד על החזית הבלארוסית השנייה. לדעת אנטוני ביוור ההחלפה בוצעה מכיוון שסטלין לא בטח ברוקוסובסקי, שהיה ממוצא פולני ובנוסף ישב מספר שנים בכלא במסגרת הטיהורים שערך סטלין בפיקוד הצבא האדום, ולכן לא רצה שהוא יפקד על כוחות הצבא האדום בציר ורשה־ברלין.
סדר הכוחות > הצבא האדום

הצבא האדום הקצה לצורך המבצע שתי חזיתות, שכללו 163 דיוויזיות חי״ר, 4 ארמיות טנקים, 2,203,000 חיילים, 4,529 טנקים, 2,513 תותחים מתנייעים ומשחיתי טנקים, 13,763 תותחי שדה (בקוטר 76 מ"מ או יותר), 14,812 מרגמות, 4,936 תותחים נגד טנקים, 2,198 משגרי קטיושה, וכ־5,000 מטוסים.
הכוחות הסובייטיים שנטלו חלק במתקפה כללו את :
החזית הבלארוסית הראשונה - בפיקוד גאורגי ז'וקוב, שהייתה פרוסה סביב ורשה:
הארמייה ה־47
הארמייה הפולנית הראשונה
ארמיית ההלם השלישית
הארמייה ה־61
ארמיית המשמר המשוריינת הראשונה
ארמיית המשמר המשוריינת השנייה
ארמיית ההלם החמישית
ארמיית המשמר השמינית
הארמייה ה־69
הארמייה ה־33
החזית האוקראינית הראשונה - בפיקוד איוואן קונייב, שהייתה פרוסה סביב סנדומייז':
הארמייה ה־21
הארמייה השישית
ארמיית המשמר השלישית
הארמייה ה־13
ארמיית המשמר המשוריינת הרביעית
ארמיית המשמר המשוריינת השלישית
הארמייה ה־52
ארמיית המשמר החמישית
הארמייה ה־59
הארמייה ה־60
סדר הכוחות > ורמאכט

יחידות הורמאכט שהיו פרוסות בגזרה, השתייכו לקבוצת ארמיות A, שכללה 3 ארמיות שכללו: 450,000 לוחמים, 4,100 תותחים, ו־1,150 טנקים.
הכוחות שהיו בגזרת הקרב היו:
קבוצת ארמיות A - בפיקוד יוזף הרפה, שהוחלף ב־20 בינואר על ידי פרדיננד שרנר
הארמייה התשיעית - בפיקוד שמילו פון ליטוויץ, שהוחלף ב־20 בינואר על ידי תאודור בוסה, שהייתה פרוסה סביב ורשה
קורפוס הפאנצר ה־56
קורפוס הפאנצר ה־46
הקורפוס ה־8
ארמיית הפאנצר הרביעית - בפיקוד פריץ־הוברט גרזר, שהייתה פרוסה סביב ברנוב
הקורפוס ה־42
קורפוס הפאנצר ה־24
קורפוס הפאנצר ה־48
הארמייה ה־17 - בפיקוד פרידריך שולץ, שהייתה פרוסה דרומה משם
הקורפוס ה־59
הקורפוס ה־11
קורפוס הפאנצר אס אס ה־11
המתקפה הסובייטית > כיבוש ורשה

ב־17 בינואר כיתרו 3 ארמיות סובייטיות מהחזית הבלארוסית הראשונה את ורשה, כאשר הארמייה ה־47 מתקדמת אל העיר מצפון, והארמייה ה־61 והארמייה הפולנית הראשונה מאגפות אותה מכיוון דרום. הארמייה הפולנית הראשונה נכנסה לפאתי העיר, שנהרסה כמעט לחלוטין על ידי הגרמנים לאחר דיכוי מרד ורשה, וחיל המצב הגרמני הקטן שהיה מוצב בה, נכנע לאחר קרב קצר.
כששמע היטלר על נפילת ורשה, הוא ראה זאת כבגידה נוספת בשורות המטה הכללי, ושלושה קצינים נלקחו לחקירות במרתפי הגסטאפו. היטלר חזר לברלין כדי לפקד במישרין על הכוחות, וכצפוי לא התיר אף נסיגה, מה שגרם לתוצאות הרות אסון. בנוסף, עקב ההתקדמות הסובייטית המהירה והתמוטטות התקשורת הגרמנית, המידע עליו התבסס היטלר היה לא עדכני, ועד שהגיעו פקודותיו לחזית הן פיגרו ב־24 שעות.
למרבה תסכולו של היינץ גודריאן, היטלר סירב לחלץ את הדיוויזיות הלכודות בכיס קורלנד, ולהביאן לשטח הרייך, והוא הדין בכוח הגדול ששהה בנורווגיה. גרוע מכך לאחר הקרב בארדנים, שלח היטלר את ארמיית הפאנצר השישית להונגריה, במקום להקצותם למתקפת נגד בחזית הפולנית.
ב־17 בינואר הדיח היטלר את יוזף הרפה מהפיקוד על קבוצת ארמיות A, והחליפו בגנרל הנאצי פרדיננד שרנר.
המתקפה הסובייטית > כיבוש לודז' וקרקוב

ב־15 בינואר הורה היטלר לקורפוס הפאנצר גרוסדויטשלנד שהיה פרוס בפרוסיה המזרחית לתגבר את החזית הקורסת של קבוצת ארמיות A במרכז פולין. היינץ גודריאן התנגד לכך בכל תוקף, מפני שהיה ברור שללא הקורפוס, ששימש כעתודה ניידת של קבוצת ארמיות מרכז, הגרמנים יתקשו לבלום את המתקפה הסובייטית על פרוסיה המזרחית, ושהקורפוס יבזבז מספר ימים קריטיים בתנועה הלוך וחזור ברשת מסילות הברזל. בכל מקרה, מהירות ההתקדמות הסובייטית גרמה לכך שהקורפוס הגיע לזירת המערכה מאוחר מכדי להשפיע על תוצאותיה, ונאלץ להצטרף לנסיגה המבוהלת של שאר היחידות הגרמניות במרכז פולין. כוחותיו ירדו מהרכבות ב־18 בינואר סמוך ללודז', זמן קצר לפני שהכוחות הסובייטיים הגיעו לעיר. הם חיפו על נסיגת הארמייה התשיעית, ולאחר מכן הצטרפו אף הם לנסיגה הגרמנית לכיוון נהר אודר.
ב־18 בינואר כבשה ארמיית המשמר השמינית את לודז', 5 ימים לפני המועד המתוכנן, תוך שהיא מקבלת סיוע מחברי הארמייה קראיובה. לאחר מכן נצטוותה הארמייה בפיקוד וסילי צ'ויקוב לכבוש את עיר המבצר פוזנן, לאחר שארמיית המשמר המשוריינת הראשונה עקפה את העיר בדרכה לנהר אודר. על אף המיומנות של לוחמי הארמייה בלוחמה בשטח בנוי (שנרכשה במסגרת קרב סטלינגרד), נדרש להם חודש של לחימה קשה והפגזות כבדות על מנת להשלים את כיבוש העיר ב־24 בפברואר.
ב־19 בינואר כבשו כוחותיו של קונייב את העיר קרקוב קודם שהספיקו הגרמנים להחריבה, ולמחרת חצו הסובייטים את הגבול הגרמני הישן (גבולות 1939) ממזרח לברסלאו, והחלו להתקדם לכיוון העיר.
המתקפה הסובייטית > כיבוש שלזיה עילית והנסיגה לאודר

הארמייה ה־17 הגרמנית שהוטל עליה להגן על שלזיה, כללה באותו זמן רק 7 דיוויזיות חלשות. על 100,000 איש הוטל להגן על קו באורך 110 ק"מ, באזור תעשייתי שכלל כמה מהמכרות ובתי החרושת החשובים שנותרו לגרמניה. סטלין הטיל על קונייב לכבוש את האזור מבלי להרוס בו את התעשייה. קונייב הוביל את כוחותיו לכיתור נרחב, תוך כדי שהמשיך לתקוף אותם חזיתית. בעקבות כך התקשר שרנר להיטלר ואמר לו בצורה ברורה "אם לא ניסוג לאלתר, נאבד את כל הצבא... אנחנו נסוגים לאודר". היטלר שהבין שאם שרנר שהיה נאמן לו מכל מפקדיו קובע כך, חובה להאמין לו, והתיר לו לסגת. עד ה־29 בינואר השתלטו הסובייטים על כל שלזיה עילית.
באותם ימים ניהל ולטר נהרינג מפקד קורפוס הפאנצר ה־24 את אחד המבצעים המצוינים ביותר בכל מהלך המערכה. הוא הוליך את כוחותיו תוך כדי קרבות קשים עם הסובייטים שהתקדמו בקצב של 65 ק"מ ביום לרוחב פולין, עד שב־22 בינואר לאחר נסיגה של 240 ק"מ הגיע לנהר ורתה. לאחר מכן המשיך לסגת עם כוחותיו, עד לאחר שחצו את האודר לכיוון מערב.
המתקפה הסובייטית > שחרור אושוויץ

ב־27 בינואר גילה סיור של דיוויזיית הרובאים ה־107 את מחנה אושוויץ. קצת יותר משבוע לפני כן אולצו האסירים שיכלו ללכת לצאת מאושוויץ ולצעוד מערבה, עקב התקדמות הצבא האדום. על אף שניתנו פקודות לחסל את כל שאר האסירים, חיסלו אנשי האס אס רק כמה מאות מתוך ה־8,000 שנשארו במקום.
הארמייה ה־60 שיגרה מיד למחנה את כל הסגל הרפואי, והחלה לטפל בניצולים.
אולם, מלבד מאמר קטן באחד מביטאוני הצבא האדום, לא נאמר על הזוועות דבר לעולם הרחב עד ימיה האחרונים של המלחמה. זאת עקב קביעת הממשל הסובייטי, שהיהודים אינם מהווים קטגוריה בפני עצמה, אלא יש לשים את הדגש על סבלותיהם של עמי ברית המועצות בלבד.
המתקפה הסובייטית > ההתייצבות על האודר

ב־30 בינואר תפסה דיוויזיית המשמר הרובאית ה־89 ראש גשר מעבר לנהר האודר. בנוסף הגיעו אותו יום גם יחידות ארמיית הסער החמישית אל האודר, ולמחרת חצו קצין וכמה חיילים את הנהר הקפוא והשתלטו על העיירה קיניץ ללא התנגדות. בליל 2 בפברואר חצתה דיוויזיית הרובאים ה־301 את הנהר הקפוא תחת אש גרמנית כבדה, וחיזקה את ראש הגשר. על אף התבצרות הגרמנים בפרנקפורט שעל האודר ובקיסטרין, הצליחו הסובייטיים לכבוש שטחים חיוניים בגדה המערבית של הנהר, ובאותו יום הכריזה הסטאבקה על סיום המבצע.
תוצאות הקרב

המבצע היה הצלחה גדולה עבור הצבא הסובייטי. בתוך תקופה קצרה התקדמו הכוחות הסובייטיים מאות ק"מ, וכבשו את רוב פולין וחלק מגרמניה. בנוסף, המתקפה השמידה את רוב כוחות קבוצת ארמיות A, ומנעה מהגרמנים כל יכולת לצאת למתקפת נגד משמעותית. אולם, ההתנגדות העיקשת של הכוחות הגרמניים בשלזיה ובפומרניה, כמו גם להמשך הלחימה בפרוסיה המזרחית, עיכבו את ההתקדמות לעבר ברלין בחודשיים, ונתנו לגרמנים הפוגה לארגון ההגנה על העיר.
ראו גם

מבצע פרוסיה המזרחית
הקרב על ברלין
לקריאה נוספת

אנטוני ביוור, "נפילת ברלין", הוצאת יבנה, 2003.
אנטוני ביוור, "מלחמת העולם השנייה", הוצאת ידיעות אחרונות, 2014.
אנדרו רוברטס, "סערת המלחמה", הוצאת דביר, 2011.
מקס הסטינגס, "ארמגדון", הוצאת דביר, 2007
הערות שוליים

↑  אנטוני ביוור, "נפילת ברלין", הוצאת יבנה, 2003, עמ' 38
↑  אנטוני ביוור, נפילת ברלין, הוצאת יבנה, 2003, עמ' 46
↑  לפי שעון מוסקבה
↑  מקס הסטינגס, "ארמגדון", הוצאת דביר, 2003, עמ' 336
↑  מקס הסטינגס, "ארמגדון", הוצאת דביר, 2003, עמ' 338
↑  מקס הסטינגס, "ארמגדון", הוצאת דביר, 2003, עמ' 341
↑  אנטוני ביוור, "מלחמת העולם השנייה", הוצאת ידיעות ספרים, 2014, עמ' 733
טנקים של החזית הבלארוסית הראשונה במהלך ההתקדמות בשטח פולין
הכוחות הסובייטיים בדרכם לאודר
נטליה קוברינסקה

נטליה קוברינסקה, 1880.
נטליה קוֹבְּרינְסְקה (8 ביוני 1851 - 22 בינואר 1920) הייתה סופרת ופעילה פמיניסטית אוקראינית.