stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טויוטומי הידיושי

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

 לידה:  17 במרץ 1537 Nakamura-ku, יפן 
 פטירה:  18 בספטמבר 1598 (בגיל 61) טירת פושימי, יפן 
 מדינה:  יפן 
 מקום קבורה:  יפן 
 תפקיד:  kampaku (1585–1591)  Daijō-daijin (1587–1598)  Dainagon  דאימיו  השר לענייני פנים 
 השקפה דתית:  שינטו 
 בן או בת זוג:  Nene  Himeji Dono  Maa-hime  Hirosawa no Tsubone  Getsukei'in  En'yū-in  Minami no Tsubone  Kōnomae  Yodo-dono  Minami Dono  Kyōgoku Tatsuko  Kai-hime  Sanjō-dono 
 חתימה:   
 
טויוטומי הידיושי (ביפנית: 豊臣 秀吉;‏ 2 בפברואר 1536, או 26 במרץ 1537 – 18 בספטמבר 1598) היה דאימיו, מצביא ופוליטיקאי בתקופת סנגוקו בהיסטוריה של יפן. הוא המשיך את דרכו של אדונו לאחר מותו, אודה נובונאגה, ואיחד את יפן תחתיו. תקופת שלטונו מכונה תקופת אזוצ'י-מומויאמה, על שמה של טירתו של הידיושי. הוא זכור בשל מורשת איחוד המדינה ובשל החוק שקבע שאסר על כל המעמדות לשאת נשק, מלבד מעמד הסמוראים. בשל מיקומו הכרונולוגי בין אודה נובונאגה וטוקוגאווה איאיאסו, זכה הידיושי לכינוי "המאחד השני של יפן".
ראשית חייו

לא ידוע רבות על ראשית חייו של הידיושי לפני שנת 1570, כשהחל שמו להופיע במסמכים ובמכתבים. האוטוביוגרפיה שלו מתחילה ב-1577, אך הידיושי לא הרחיב על תקופות ילדותו ונעוריו. לפי המסורת נולד הידיושי בנגויה, בפרובינציית אווארי (כיום מחוז אאיצ'י), ביתו של שבט אודה. אביו, יָאֶמוֹן, היה איכר-חייל פשוט ללא שיוך למעמד הסמוראים, ולפיכך לא היה להידיושי שם משפחה, ובילדותו הוא נקרא היושימארו (日吉丸).
ב-1551 עבר הידיושי לפרובינציית טוטומי השכנה, שם הפך לנושא כלים של מנהיג מקומי תחת שבט אימגאווה, ומילא תפקיד זה במשך מספר שנים.
התחזקות

הידיושי שב לאווארי ב-1558 על מנת להצטרף למחנהו של אודה נובונאגה כמשרת. הוא נכח בקרב אוקהאזמה ב-1560 בו הביס נובונאגה את ראש שבט אימגאווה, אימגאווה יושימוטו, והפך לאחד הדאימיו החזקים ביפן. ב-1561 נשא לאישה את ננה, בתו של אסאנו נגמאסה, שעתיד היה להיות יועץ קרוב של הידיושי. בשנים הבאות זכה הידיושי בחיבתו של נובונאגה בכך שהפגין יכולות טקטיות, תבונה ואומץ, אך עורר את מרמורם של יועציו הקרובים של נובונאגה, שעל פניהם חלף בעלייתו בסולם הדרגות.
כשנלחם נובונאגה בשבט סאיטו מפרובינציית מינו ב-1567, היה זה הידיושי שניצל את כושר המשא ומתן שלו ושכנע רבים מהסמוראים של מינו לעבור למחנה של נובונאגה, ובכך הבטיח את ניצחונו של אדונו. לאור יכולותיו, ועל אף מוצאו הצנוע, הפך הידיושי לאחד מיועציו הקרובים של נובונאגה, ושינה שמו להאשיבה הידיושי (羽柴 秀吉). שם המשפחה החדש שלו הכיל שתי סימניות שכל אחת מהן נלקחה משמם של שני סגניו של נובונאגה: ניווה נגהידה ושיבאטה קצואיאה.
הידיושי הוביל חיילים בקרב אנגאווה ב-1570, בו חבר אודה נובונאגה לטוקוגאווה איאיאסו, והטיל מצור על שני מבצרים של השבטים אזאי ואסקורה. לאחר שנחל ניצחונות כנגד שני השבטים מינה נובונאגה את הידיושי ב-1573 לדאימיו של שלושה מחוזות בפרובינציית אומי, המחוזות אותם אכלסו השבטים המובסים. הידיושי התיישב בעיר הנמל אימהאמה, השוכנת לחופו של אגם ביווה, והחל בבניית טירה. בנוסף, השתלט הידיושי על המפעלים לייצור נשק ליד העיר קונימוטו, והגביר את כמויות הנשק שיצרו. לא ידוע רבות על תקופת שלטונו באומי, אך הידיושי משל במחוזותיו בהתאם למוסכמות הממשל באותה תקופה: הוא הקים עיר-טירה; עורר את הכלכלה באמצעות רפורמות מסים והגירה כפויה; החל בתהליך רישום אדמות; חיזוק כוחות הצבא באזור על ידי הכפפת אדונים מקומיים למרותו; וניצול משאבי טבע.
אודה נובונאגה נרצח במקדש הונו-ג'י ב-1582 על ידי אחד מהגנרלים של אקצ'י מיצוהידה. חודש לאחר ההתנקשות הביס הידיושי את מיצוהידה בקרב ימזאקי. זמן קצר לאחר מכן התכנסו הגנרלים של נובונאגה בטירת קיוסו כדי לדון ביורש. בתמיכת שניים מהגנרלים האחרים, הכריז הידיושי על הידנובו – נכדו של נובונאגה – יורש, ובכך ביסס את השפעתו בתוך שבט אודה. בעקבות זאת גברה המתיחות בין הידיושי לבין שיבאטה קצואיאה, שתמך בבנו של נובונאגה – נובוטאקה, והמתיחות הגיעה לשיאה בקרב שיזוּגָטַאקֶה ב-1583, בו הביס הידיושי את קצואיאה ולאחריו למעשה שלט בשבט אודה.
באותה שנה החל הידיושי בבניית טירת אוסקה על שרידיו של מקדש בודהיסטי שהחריב נובונאגה. טירה זו עתידה להיות המאחז האחרון של שבט טויוטמי לאחר מותו של הידיושי.
בן אחר של נובונאגה, נובוקאצו, היה עוין כלפי הידיושי בשל התערבותו בענייני השבט, ולכן חבר לאיאיאסו ונלחם בהידיושי בקרב קומקי, שהיה המקרה היחיד בו נלחמו שניים ממאחדי יפן זה בזה. הקרב התארך ונכנס למצב של קיפאון, אף על פי שהידיושי איבד חיילים רבים יותר. בסופו של דבר השלים הידיושי עם נובוקאצו, ועל מנת לפייס את איאיאסו שלח אליו את אחותו הצעירה ואת אמו כבנות ערובה. בתמורה הסכים איאיאסו להפוך לווסאל של הידיושי.
שיא כוחו

כמו נובונאגה לפניו, מעולם לא נטל הידיושי את תואר השוגון. תחת זאת, הוא הסדיר את אימוצו למשפחת העוצרים הקיסרית פוג'יווארה, ונטל מספר תארים, בהם תואר הקמפאקו – העוצר – ב-1585. המשפחה הקיסרית אף העניקה להידיושי שם משפחה חדש – טויוטומי.
לאחר מכן המשיך הידיושי בדרכו של נובונאגה והרחיב את נחלותיו. הוא השלים את כיבוש שיקוקו וקיושו ב-1587, וגירש ממקומות אלה את המיסיונרים הנוצרים על מנת לחזק את שליטתו בקירישיטן (יפנים נוצרים). הוא קבע שרק בני מעמד הסמוראים רשאים לשאת נשק, והחל באיסוף נשק נרחב מכל האיכרים בנחלותיו. חוק זה מנע כל סיכוי להתקוממות אלימה של האוכלוסייה הכפרית, אך גם הקשה על הדאימיו השונים לגייס צבא ולמרוד בו ובכך סייע לשמור על יציבות משטרו. עם הכנעת שבט הוג'ו מאזור קאנטו ב-1590 הוסרה כל התנגדות לשלטונו של הידיושי, וניצחונו סימן את תום תקופת סנגוקו. לאחר ניצחונו זה, הציע הידיושי לאיאיאסו להחליף את חמש הפרובינציות שהיו תחת שליטתו בשמונה אחרות, שהיו שייכות עד זמן קצר לפני כן לשבט הוג'ו המובס, והאחרון קיבל את ההצעה.
סן נו ריקיו היה אמן טקס תה יפני, שהיה תחת חסותו של נובונאגה. כשזה מת, הפך הידיושי לפטרונו וריקיו הדריך אותו בדרכי טקס התה. הם אירחו יחד טקסי תה רבים ובהם טקסים מפוארים ביותר בארמון הקיסר בקיוטו, אך באותה עת ערך ריקיו שינויים נרחבים באסתטיקת הטקס, שינויים להם נודעה השפעה רבה על התרבות היפנית. על אף מעמדו הרם בחצר הקיסרית הורה הידיושי לריקיו לבצע ספוקו ב-1591, והסיבות לכן אינן ודאיות.
לאחר התאבדותו של ריקיו, הפנה הידיושי את תשומת לבו לתיאטרון הנו. במהלך שהייתו הקצרה בטירת נגויה בקיושו, שינן הידיושי את התפקידים הראשיים של עשרה מחזות נו, הציג אותם בעצמו, ואילץ דאימיו אחרים לעלות איתו לבמה בתפקידים משניים.
יציבות המשך שושלת טויוטומי התערערה עם מות בנו היחיד בן השלוש של הידיושי, צורומצו, בספטמבר 1591. הידֶנאגה, אחיו-למחצה של הידיושי, נפטר זמן קצר לאחר מכן, והידיושי קבע שאחיינו הידֶצוּגוּ יהיה יורשו, לאחר שאימץ אותו בינואר 1592. לאחר מכן פרש הידיושי מתפקיד הקמפאקו על מנת שיוכל לטול את תואר הטאיקו (עוצר בדימוס), והידצוגו ירש את תואר הקמפאקו.
מורשת תרבותית

טויוטומי הידיושי השפיע על החברה היפנית בדרכים רבות. החשובות שבהן היו קביעת מבנה חברתי הקשיח, הגבלה על תנועה בתוך המדינה ורישום אדמות.
הרפורמה החברתית השפיעה רבות על מעמד הלוחמים ועל המעמד הפשוט. בתקופת סנגוקו היה נהוג שאיכרים היו אוחזים בנשק בעת הצורך והופכים ללוחמים, ובשל חוסר הוודאות והשלום היחסי של אותה תקופה, נהגו סמוראים להפוך לאיכרים. לאחר שהפך לשליט אסר הידיושי על כל המעמדות מלבד מעמד הסמוראים לשאת נשק, והורה לכל הסמוראים לעזוב את אדמותיהם ולהתיישב בערי-טירה. הוראה זו ביססה את הסולם החברתי שהיה נהוג ביפן בשלוש מאות השנים הבאות.
בנוסף, הורה הידיושי על עריכת מפקד אוכלוסין מקיף ביפן. לאחר שנרשמו כל התושבים, הוא פרסם צו שהורה להם להישאר בהאן שלהם, אלא אם כן קיבלו אישור רשמי מהרשויות. לאחר מכן גם ערך רישום של אדמות המדינה, והדבר סייע להקמת מערכת מיסוי.
הידיושי אף השפיע על התרבות החומרית ביפן. הוא טיפח את מוסד טקס תה היפני, לא חסך בהוצאות על אירועים חברתיים והפך לפטרונם של אמנים רבים. עם עליית קרנו של טקס התה, עלתה הדרישה בקרב המעמד העליון לכלי קרמיקה, ובמהלך הפלישות לקוריאה הוחרמו כלים רבים ואף נעצרו אמני קרמיקה קוריאנים ונכפה עליהם לעבור ליפן.
מבחינה פוליטית, הקים הידיושי מנגנון שליטה שעירב את הדאימיו החזקים ביותר שלו, אך תוך שמירה על איזון הדדי ביניהם. כהכנה להמשך השושלת שלו הוא מינה יורש, והקים מועצת עוצרים שתשלוט במדינה עד הגיעו לגיל המתאים. אף על פי כן, לאחר מותו איבדה המועצה השפעה ככל שטוקוגאווה איאיאסו צבר אותה, ובקרב סקיגהארה ב-1600 הביסו כוחות טוקוגאווה את הכוחות הנאמנים לטויוטומי ואיאיאסו הפך לשוגון.
שמות

בשל עלייתו ממוצא נחות, ללא שם משפחה, עד לדרגת הקמפאקו – הגבוהה באצולה הקיסרית, שינה הידיושי את שמו פעמים רבות במהלך חייו. בלידתו קיבל את השם היושימארו (日吉丸). כשהגיע לגיל בגרות שינה שמו לקינושיטה טוקיצ'ירו (木下 藤吉郎). לאחר מכן הוא קיבל את השם האשיבה ואת התואר הקיסרי צ'יקוּזֶן נו קאמי, ולכן כינה עצמו האשיבה צ'יקוזן נו קאמי הידיושי (羽柴筑前守秀吉). לאחר שקיבל מהקיסר שם חדש לשבט שלו – טויוטומי – נותר עם השם האשיבה, אך חלק מהווסאלים שלו קיבלו על עצמם את שם השבט החדש.
במקורות הקתולים מאותה תקופה מכונה הידיושי בשם "הקיסר טאיקוסאמה", שזהו שילוב של התואר טאיקו (קמפאקו בדימוס) ושל תואר הכבוד היפני "סאמה."
בתרבות הפופולרית

בספר גנב החרבות, השלישי בסדרת 39 רמזים מאת פיטר לרנג'יס מופיע טויוטומי הידיושי, והגיבורים עוקבים אחר סיפור חייו.
תוכנית טלוויזיה הנושאת את שמו ראתה אור ביפן ב-1996. התוכנית הייתה ביוגרפיה דרמטית על חייו של הידיושי.
ראו גם

אודה נובונאגה
טוקוגאווה איאיאסו
לקריאה נוספת

Berry, Mary E. Hideyoshi. Harvard Univ Asia Center, 1989. ISBN 9780674390263.
Jansen, Marius B. The Making of Modern Japan. Harvard University Press, 2000. ISBN 9780674003347
Sansom, George B. Japan. A Short Cultural Histoy. Stanford University Press, 1978. ISBN 9780804709545.
הערות שוליים

↑  Berry, עמ' 38.
↑  שם, עמ' 54.
↑  שם, עמ' 208.
↑  אתר המרטירים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273773405171  PLWABN: 9810568888505606  BIBSYS: 1007825  BNE: XX6011112  BnF: cb143664439 (data)  CiNii: DA05845090  GND: 118944606  ISNI: 0000 0001 1678 7862  LCCN: n81032981  LNB: 000239588  NDL: 00272338  NKC: jn20040204002  NLA: 61544275  NLK: KAC201619737  NTA: 071511091  RERO: 02-A003370536  SNAC: w6fv2qfr  SUDOC: 05062654X  ULAN: 500327127  VIAF: 79404853   WorldCat (עם VIAF): 79404853 
צוקיאוקה יושיטושי, "100 היבטים של הלבנה". טויוטומי הידיושי הצעיר מוביל התקפה על המבצר בהר אינאבה
הקאו של הידיושי
טויוטומי הידיושי על סוסו
טירת אוסקה המשוחזרת
יואן ויסה

יואן ויסה (בצרפתית: Yoane Wissa; נולד ב-3 בספטמבר 1996) הוא כדורגלן קונגולזי המשחק כחלוץ במועדון ברנטפורד מהפרמייר ליג ובנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
קריירת מועדונים

ויסה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של שאטורו. ב-2015, עלה לקבוצה הבוגרת ושיחק בליגה הצרפתית השלישית, שם רשם 24 הופעות ו-7 שערים בעונתו הראשונה.
ב-2016, עבר לאנז'ה מהליגה הראשונה, אך שיחק בעיקר בהשאלה בקבוצות סטאד לאבאל ואז'אקסיו מהליגה השנייה.
בינואר 2018, חתם בלוריאן מהליגה השנייה. הוא עזר לקבוצה להעפיל לליגה הראשונה בעונת 2019/2020 כשכבש 15 שערים. בעונת 2020/2021 שיחק עונה אחת עם לוריאן בליגה הראשונה.
באוגוסט 2021, חתם בברנטפורד מהפרמייר ליג. בעונת הבכורה שלו כבש 10 שערים ב-34 משחקים. בעונת 2022/23 כבש 7 שערים ב-40 הופעות.
קריירה בינלאומית

יואן ויסה זומן לראשונה לסגל נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו באוקטובר 2020, לקראת שני משחקי ידידות.
נכלל בסגל נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023, בה סיימו במקום הרביעי והוא נכלל בנבחרת הטורניר.
תארים

ליג 2 (1): 2019/20
נבחרת הטורניר באליפות אפריקה (1): 2023
הערות שוליים

↑  Brentford transfer news: Yoane Wissa joins from Lorient in £8.5m deal, skysports
↑  RD CONGO : SIX NOUVEAUX CHEZ LES LÉOPARDS, MAIS PAS DISASI, sport365
↑  CAN 2023 : Liste des Léopards בחשבון הפייסבוק הרשמי של התאחדות הכדורגל הקונגולזית, 27 בדצמבר 2023 (בצרפתית)
| נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו – גביע אפריקה לאומות 2023 |
| --- | --- | --- |
|  1 אמפסי •  2 באקה •  3  •  4 בייה •  5 בטובינסיקה •  6 צ'יבולה •  7 דיאנגאנה •  8 מוטוסמי •  9  •  10 בונגונדה •   11 סילאס •  12 ז'. קיימבה • 13 אליה •  14 קאקוטה • 15 בושירי • 16 ברטו • 17 בקאמבו • 18 פיקל • 19 מיילה • 20 ויסה • 21 סיאדי • 22 אמבמבה • 23 באנזה • 24 קאלולו • 25 א. קיימבה • 26 מסואקו • מאמן: דזאבר |  1 אמפסי •  2 באקה •  3  •  4 בייה •  5 בטובינסיקה •  6 צ'יבולה •  7 דיאנגאנה •  8 מוטוסמי •  9  •  10 בונגונדה •   11 סילאס •  12 ז'. קיימבה • 13 אליה •  14 קאקוטה • 15 בושירי • 16 ברטו • 17 בקאמבו • 18 פיקל • 19 מיילה • 20 ויסה • 21 סיאדי • 22 אמבמבה • 23 באנזה • 24 קאלולו • 25 א. קיימבה • 26 מסואקו • מאמן: דזאבר | הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו |
יואב בן דב (אמן)

"ביחד", מרה ויואב בן דב, מתוך התערוכה "ביחד"
"מטה", 2007, עץ ועופרת, מתוך התערוכה "רעה"
יואב בן דב (נולד ב-1967) הוא אמן ישראלי רב-תחומי.
ביוגרפיה

בן דב נולד למשפחת אמנים וגדל בצל אמנים ידועים בעין הוד כגון מרסל ינקו, אברהם בזק, מיכאל גרוס ואורי ליפשיץ. את עבודתו הראשונה מכר בן דב בגיל 17 למנצח האופרה של ברלין. לאחר שירות צבאי בחיל התותחנים נסע בן דב לאיטליה ולמד אמנות בפירנצה. לאחר מכן, המשיך בלימודי עיצוב במכון טכנולוגי חולון ובבית הספר בצלאל בירושלים.
עבודותיו של בן דב מאופיינות במוטיבים הקשורים באדמה ובטבע, ורבות מהן עוסקות בארץ ישראל הישנה, וכוללות דימויים המשלבים בין נופים קדומים לסביבה המודרנית.
ב-2012 זכה בן דב ב"פרס ליצירה בתחום הציונות", בשנה הראשונה בה הוא מחולק.
נכון לשנת 2009, בן דב חי ועובד ביפו.
תערוכות נבחרות

1994 - "מקום", גלריה טובה אוסמן, תל אביב
1994 - "הביאנלה ה-3 לפיסול", עין הוד
1996 - "אמנים שולחים שלום", מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
1997 - "מיניארטורה", המרכז לאמנות ויזואלית גוביו, איטליה
1998 - "מאין באנו ולאן אנחנו הולכים", מוזיאון פתח תקווה לאמנות
1998 - "סימני דרך", גלריה בית הבד, עין הוד
1998 - "ציורים", המומחה חלל אלטרנטיבי לתערוכות, תל אביב
1999 - "חיריה במוזיאון", ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב
1999 - "חיטה", גלריה אנגל, תל אביב
1999 - "רימון", גלריה אנגל, תל אביב
2000 - "צבר", גלריה אנגל, תל אביב
2001 - "חיות אבנים אדמה", מוזיאון בר-דוד, קיבוץ ברעם
2002 - "בית הבד", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד
2002 - "זית", גלריה אנגל, תל אביב
2005 - "בית", גלריה אנגל, תל אביב
2006 - "ביחד", גלריה אנגל, תל אביב
2007 - "רֹעה", גלריה אנגל, תל אביב
2008 - ירח נגה, חלון נגה היקרה, יפו
2008 - אוהבים אמנות, מיצב ברחוב רוטשילד, (אוצרת: מורן שוב)
2008 - "נלבישך שמלת בטון ומלט", תערוכה קבוצתית, גלריה דנה
2008 - ..."וצדיק באמונתו יחיה", יריד ארט ירושלים
2010 - "שפה לדבר", גלריה אנגל, תל אביב
2012 - "דיוקנאות", גלריה אנגל, תל אביב
יאסון

ערך זה עוסק בכהן הגדול. אם התכוונתם לדמות המיתולוגית, ראו .
יָאסוֹן (ביוונית: Ἰάσων, מהשם העברי יהושע או ישוע) היה הכהן הגדול ביהודה בין השנים 175–172 לפנה"ס.  יאסון היה מבית חוניו. פעולותיו של יאסון לפני עלייתו לכס הכהונה הגדולה ובמהלך כהונתו היו מהגורמים העיקריים להתמוטטות האוטונומיה היהודית בממלכה הסלאוקית.
רקע

לאחר מותו של אלכסנדר הגדול בשנת 323 לפנה"ס נערכו סדרת מלחמות הידועות בשם מלחמות הדיאדוכים על השליטה בשטחי האימפריה שכבש אלכסדר הגדול. על פי הסכם בין תלמי הראשון, שליט מצרים התלמיית, לסלאוקוס הראשון שליט האימפריה הסלאוקית, הייתה אמורה קוילה סוריה, שארץ ישראל היא חלק ממנה, להיות תחת שלטון סלאוקוס. אלא שתלמי בגד בסלאוקוס, ובשנת 301 לפנה"ס סיפח את ארץ ישראל לממלכתו. כתוצאה מכך נערכה סדרת מלחמות נוספת, הידועה בשם המלחמות הסוריות. במהלך המלחמה הסורית החמישית, שהסתיימה ב-195 לפנה"ס, כבש אנטיוכוס השלישי מבית סלאוקוס את ארץ ישראל, והיא עברה משליטה תלמית לשליטה סלאוקית.
עלייתו של יאסון לשלטון

בשנת 175 לפנה"ס עלה לשלטון בסוריה המלך אנטיוכוס הרביעי המכונה "אפיפנס" (ביוונית - "המתגלה"). באותה עת השלטון הדתי בירושלים היה נתון בידי הכהן הגדול חוניו השלישי, שהיה בסכסוך עם פקיד בשם שמעון, "נגיד המקדש".
חוניו השלישי ביקש להיפגש עם אנטיוכוס כדי לפרט בפניו את הסיבות למהומות בירושלים, ולבקשו להרחיק את שמעון, הגורם, לדבריו, למריבות אחים. אלא שאנטיוכוס ציווה לעצור את חוניו השלישי. המלך הסורי, כקודמיו, שמיעטו להתערב בענייניהם הפנימיים של הנתינים המשועבדים, ביקש להשהות את תגובתו, כדי שלא להסתכן בצעד פזיז הטומן בחובו סכנות, ובפרט שאך זה עתה עלה לכס המלכות.
את היעדרו של חוניו הכהן הגדול ניצל אחיו, יהושע-ישוע, מתייוון שקרא לעצמו יאסון (יאסון היה גיבור מיתולוגי יווני) והציע למלך אנטיוכוס סכום כסף נכבד, 440 כיכר כסף, כדי שיעביר לידיו את כתר הכהונה הגדולה. מטרתו של יאסון הייתה כפולה: להתמנות לכהן גדול ובתוך כך להפוך לשליטה של יהודה תחת מרות סלאוקית, כשהוא חולש על אוצרות המקדש, וכן להפוך את ירושלים, כולה או חלקה, לפוליס הלניסטית. ואם זו תהפוך לפוליס היא תשלוט, ויאסון בראשה, על כל הטריטוריה שסביבה, כלומר על כל יהודה.
אנטיוכוס נעתר לבקשותיו של יאסון בשל ההצעות הכספיות הקוסמות, בעוד סוריה מחויבת עדיין לתשלום פיצויי מלחמה כבדים לרומאים בעקבות שלום אפאמיאה, ואחרי כישלון הניסיון שעשה הליודורוס בפקודת המלך הקודם סלאוקוס הרביעי לגבות כספים מבית המקדש. כמו כן העדיף אנטיוכוס גורם נאמן כמו יאסון על פני חוניו השלישי הכהן הגדול, שגילה נטיות פרו-תלמיות. בנוסף, מטרתו של אנטיוכוס להפיץ את ההלניזם ברחבי ממלכתו ולפתח את ערי הפוליס תאמה את שאיפתו של יאסון לחולל רפורמה הלניסטית ביהודה, ולבנות חברה הלניסטית בתרבותה ובתפישת עולמה, שנשלטת על ידי אריסטוקרטיית הכהונה והאצולה. מינויו של יאסון לכהונה הגדולה הפך אותו לאחראי על אוצרות המקדש הגדולים, וזאת משום שכל יהודי בארץ ובתפוצות העלה לבית המקדש מחצית השקל מדי שנה. אוצרות אלו היוו פיתוי גדול ליאסון ולאנטיוכוס, שקופתו התרוקנה וחובותיו לרומאים הלכו ותפחו.
מינויו של יאסון היה חסר תקדים בכל תולדות הבית השני ובעל משמעות מיוחדת. מעולם לא ירש כהן את משרת הכהונה הגדולה בעוד הכהן הגדול המכהן בחיים; מעולם לא הייתה משרת הכהונה הגדולה פתוחה למשא-ומתן, למיקח ולממכר כספי; ומעולם לא התערבה מלכות זרה במינוי הכהן הגדול מנהיג העם. מינויו של יאסון יצר, לפיכך, שלושה תקדימים מסוכנים שעלולים היו לפגוע ביהודה בהמשך דרכה, ובעיקר - משרת הכהונה הגדולה שעלולה הייתה להפוך, כפי שהיה מקובל בערי הפוליס, למשרה פקידותית המחייבת את הכהן הגדול בנאמנות למלך שמינה אותו במקום לעם שאותו הנהיג, ולמשרה שבה מתערב המלך והטעונה אישור מלכותי, ואף יצרה פתח לסחיטה כספית ופוליטית.
שלטונו של יאסון

יאסון ביקש ב"תמימות" להקים בירושלים "גימנסיון" ו"אפביון". שני מוסדות אלה, הראשון חינוכי, ספורטיבי-מוזיקלי (מעין בית ספר תיכון הלני-הלניסטי), והשני - ספורטיבי-צבאי (מעין מכינה קדם-צבאית) היו מוסדות שאף פוליס לא נכונה בעולם ההלניסטי בלעדיהם.
בקשה נוספת של יאסון התמקדה ב"רישום אנשי ירושלים כאנטיוכיים". פירושו של דבר: הכנת רשימת חבר אזרחים אשר ישתייכו לפוליס העתידה לקום (ירושלים). יאסון שאף להקים מין ברית של "ערים תאומות" בין ירושלים לאנטיוכיה (עיר הממלכה הסורית-סלאוקית) וכך לזכות במוניטין ראוי. כמו כן, הפיכת ירושלים לפוליס עשויה הייתה להעניק לה יתרונות כלכליים חשובים בשעה שהיא תקיים קשרי מסחר עם ערי פוליס אחרות, ובכלל בשורה של מענקים וכיבודים מטעם בית המלוכה הסלאוקי.
על-פי המתועד בספר מקבים ב' (ד' 13) הקים יאסון את הגימנסיון והאפביון "מתחת למצודה" (הכוונה אולי ל"חקרא"), ואת "המפוארים שבבחורים הביא מתחת לפטסוס" (כובעו של הרמס, האל שהיה פטרון המשחקים הספורטיביים בגימנסיון, ובהשאלה - חינך אותם בגימנסיון), "כשהוא הולך לפניהם" (מתפקד כ"ארכי-גימנסיון" - ראש הגימנסיון ומנהלו).
בהמשך קובל בעל מקבים ב' כי יאסון "מיהר להטות את בני עמו למידות ההלניות", כלומר הפיץ את התרבות ההלניסטית בירושלים וביהודה בכלל, מה שמכונה בשם רפורמה הלניסטית, וביטל את הזכויות הקדומות-מסורתיות שהוענקו על ידי המלוכה הסלאוקית. אין לדעת האם הכוונה היא כי "הזכות לחיות על פי חוקי האבות" בטלה מן העולם, ובמקומה הונהגה בירושלים חוקה הלניסטית או שלא כך היה, אך ברור שבירושלים חלו שינויים משמעותיים בתחום המשפטי, הפוליטי והחברתי בעקבות אותה רפורמה.
בעל מקבים ב' ממשיך ומסתייג מתמונות מצב מזעזעות לדעתו, כאשר הכוהנים במקדש עסקו בפעילות גופנית, כמו היאבקות וזריקת דיסקוס, כמקובל בגימנסיון הקלאסי, וכתוצאה מכך נרשמה התרופפות בעבודת המקדש ובהקרבת הקרבנות.
עם זאת, נזהר יאסון מלהתגרות בתושבי ירושלים ויהודה במעשים חריגים כגון הצבת פסלים בגימנסיון, הנהגת פולחן רשמי של המלך, או חקיקת תקנות שעיקרן לבטל את הדת היהודית. לרפורמה של יאסון היו כוונות אישיות וכן פוליטיות וכלכליות, חברתיות ותרבותיות יותר מאשר דתיות, מה שאפיין למעשה את ההתיוונות ביהודה עשרות שנים קודם לכן.
שלוש שנים שלט יאסון בירושלים (172-175 לפנה"ס) ובסוף כהונתו הספיק לשגר משלחת של ספורטאי הגימנסיון בירושלים להשתתף בתחרויות מרכזיות שנערכו בעיר צור בנוכחות המלך אנטיוכוס הרביעי. תחילה ביקש יאסון לשלוח בידי המשלחת כסף לקניית קרבן לאל הראקליס, פטרון משחקי צור, כפי שהיה מקובל על כל משלחת שבאה להתארח ולהשתתף במשחקים, אך ברגע האחרון נמלך בדעתו, בלחץ חברי המשלחת, ואת הכסף המירו לטובת תרומה לעיר צור ולנמל שלה.
נפילת יאסון

בשעה ששלח יאסון את מנלאוס, אחי שמעון ("נגיד המקדש") לאנטיוכוס ועמו סכומי כסף להשלמת חובו הכספי של יאסון לאנטיוכוס, הציע מנלאוס למלך, משמו, סכום כפול מזה של יאסון ובתמורה ביקש להתמנות לכהונה הגדולה במקום יאסון. אנטיוכוס נעתר לכך מיד מפאת גובה הסכום שהבטיח מנלאוס. גישתו הקיצונית של מנלאוס, תומך ההתיוונות, תאמה את מדיניותו של אנטיוכוס ביריבות ששררה אותו זמן בינו לבין המצרים, ומנלאוס התגלה כנאמן למלך. ייתכן גם שהמלך חשש מהתחזקותו של יאסון.
מינויו של מנלאוס והדחת יאסון (170 לפנה"ס) עוררו את העם כנגד מנלאוס, הן משום שמנלאוס לא השתייך למשפחת הכהונה הגדולה (אלא למשפחת בלגה המתיוונת), הן משום אופיו ההרפתקני, הן משום קיצוניותו ואכזריותו והן משום שהעם התרגל במידה מסוימת ליאסון. ירושלים נחלקה לשני מחנות: תומכי יאסון ותומכי מנלאוס, ולמרות שהרוב תמך ביאסון, הצליח מנלאוס, ששב מסוריה, להדיח את יאסון בסיוע צבאי סלאוקי, ויאסון נמלט מירושלים לעבר הירדן המזרחי.
בשנת 168 לפנה"ס, כשנאלץ אנטיוכוס הרביעי לשוב לסוריה לאחר שהושפל על ידי המשלחת הרומית במצרים ואף נפוצו ביהודה שמועות בדבר נפילתו בקרבות, הגיח יאסון ממקום מושבו ומחבואו בעבר הירדן ובראש צבא של אלף לוחמים חדר לירושלים, הדיח את מנלאוס וערך טבח בתומכיו, אך בסופו של דבר נאלץ לשוב כלעומת שבא, משום שנתחזקה כנגדו התנגדות העם. מששב אנטיוכוס ממצרים, הביס את המורדים והשיב את מנלאוס לכס ההנהגה המקומית ביהודה.
התנגדותו של יאסון למנלאוס ולאנשיו של אנטיוכוס הביאה את אנטיוכוס להטלת גזירות הדת אשר שימשו כזרז למרד החשמונאים בשנת 167 לפסה"נ.
הערות שוליים

↑  הגיית השם ביוונית: יאסון במלעיל (ההטעמה בהברה הלפני אחרונה)
| כהנים גדולים בולטים לפי תקופתם |
| --- | --- | --- |
| משכן משה והמשכן בגלגל | אהרן • אלעזר הכהן |  |
| המשכן בשילה | • אלעזר הכהן • פינחס • אבישוע בן פנחס • בקי בן אבישוע • עזי בן בקי • עלי הכהן • אחיטוב (נכד עלי) • אחיה בן אחיטוב |  |
| משכן נוב ומשכן גבעון | אחימלך בן אחיטוב • אביתר בן אחימלך |  |
| תקופת בית ראשון | צדוק • אחימעץ בן צדוק • עזריהו בן צדוק • אמריהו • יהוידע הכהן • זכריהו בן יהוידע • עזריהו הכהן • אוריה הכהן • עזריהו הכהן (השני) • שלום הכהן • חלקיהו בן שלום • שריה הכהן • יהוצדק הכהן • צפניה בן מעשיה |  |
| תקופת בית שני (תחת שלטון ממלכת פרס) | יהושע בן יהוצדק • יהויקים בן יהושע • אלישיב בן יהויקים • יהוידע הכהן (בית שני) • יוחנן הכהן • ידוע הכהן |  |
| בתקופה ההלניסטית | חוניו הראשון • שמעון הראשון • אלעזר בן חוניו • מנשה אחיו של חוניו • חוניו השני • שמעון השני • חוניו השלישי • יוחנן כהן גדול |  |
| כהנים מתיוונים ואחרים | יאסון •  מנלאוס • אלקימוס • חוניו הרביעי |  |
| כהנים גדולים מבית חשמונאי | יונתן • שמעון • יוחנן הורקנוס הראשון • יהודה אריסטובולוס הראשון • אלכסנדר ינאי • הורקנוס השני • אריסטובולוס השני • מתתיהו אנטיגונוס השני • אריסטובולוס השלישי |  |
| תחת ממשלת רומא | מתתיהו בן תאופילוס (הראשון) • יוסף בן עלים • חנן בן שת • ישמעאל בן פיאבי • יוסף קיפא • יונתן בן חנן • תאופילוס בן חנן • חנניה בן נדבאי • חנן בן חנן • יהושע בן גמלא • מתתיהו בן תאופילוס (השני) • פינחס בן שמואל מכפר חבתא • רבי אלעזר בן חרסום • יששכר איש כפר ברקאי • רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515291505171  VIAF: 308281760   WorldCat (עם VIAF): 308281760
יחסי נמיביה–רוסיה

| יחסי נמיביה–רוסיה |
| --- | --- |
נמיביה: רוסיה


נמיביה: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
824,292: 17,098,242
אוכלוסייה
3,045,810: 144,612,532
תמ"ג (במיליוני דולרים)
12,351: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,055: 13,978
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית נשיאותית

יחסי נמיביה–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין נמיביה לרוסיה. נמיביה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה ורוסיה מחזיקה בנמיביה שגרירות בוינדהוק.
יחסי רוסיה – SWAPO

ברית המועצות העניקה כמויות סיוע משמעותיות לצבא השחרור העממי של נמיביה (PLAN) במהלך מלחמת העצמאות של נמיביה. מנהיגים רבים של תנועת SWAPO בנמיביה קיבלו הכשרה גרילה בברית המועצות. עם סיום שלטון האפרטהייד הלא-פופולרי של דרום אפריקה בנמיביה בשנת 1990, ברית המועצות ויורשתה, רוסיה, כוננו יחסים דיפלומטיים עם המדינה.
יחסים שלאחר העצמאות

היחסים בין נמיביה לרוסיה נחשבו בשנת 2006 ל"מצוינים" על ידי שר החינוך הנמיבי, נאנגולו מומבה, בעוד שרוסיה הביעה רצון ליחסים חזקים עוד יותר, במיוחד בתחום הכלכלי. כמו כן, בשנת 2006 נפתחה רשמית הוועדה הממשלתית לנמיביה–רוסיה בנושא סחר ושיתוף פעולה כלכלי במהלך ביקורו של שר משאבי הטבע הרוסי יורי טרוטנייב בווינדהוק. במהלך ביקור זה אמר השר כי רוסיה מעוניינת להשקיע בנפט, חשמל הידרו-אלקטרי ותיירות. בשנת 2007 קיים ראש ממשלת רוסיה מיכאיל פרדקוב דיונים עם ראש ממשלת נמיביה, נחס אנגולה, והנשיא היפיקפוניה פוהאמבה, באשר לאפשרות לפתח את מרבצי האורניום המשמעותיים של נמיביה במטרה ליצור תחנת כוח גרעינית במדינה. בשנת 2008 חזר טרוטנב לנמיביה, הפעם לסווקופמונד, כדי להתכנס בוועדה הבין-ממשלתית השלישית. בכיר במשרד החוץ מרקו האוסיקו וסגנו למפי לוקאס ייצגו את נמיביה בדיונים עם טרוטנייב.
ביוני 2009 הפך דמיטרי מדבדב לראש המדינה הרוסי הראשון שביקר בנמיביה. למדבדב התלוו אנשי עסקים רוסים במטרה לחתום על עסקאות ביהלומים ואנרגיה.