stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לואיס רוזנבלום
קריירה בנאס"א

מ-1952 עד 1981 עבד רוזנבלום במרכז המחקר של נאס"א בקליבלנד, אוהיו, כחוקר מדעי ומנהל טכני בתחומים של דלקים עתירי אנרגיה למטוסי סילון, חומרים בטמפרטורות גבוהות, קורוזיה של מתכות נוזליות, מערכות ניטור סביבתיות, ומערכות אנרגיה סולאריות ופוטו-וולטאיות. במהלך שנות ה-60, שימש כראש מחלקת המתכות הנוזליות, ובאותה תקופה הוביל מאבק לדיור הוגן כדי להילחם באפליה נגד עובדים אפרו-אמריקאים שלא יכלו לרכוש או לשכור נכסים בקרבת מקום עבודתם בנאס"א. בשנת 1969 מונה לראש מחלקת המרת האנרגיה הישירה, אחראי על פעילויות מחקר ופיתוח בתרמיונים, פוטו-וולטאים ואלקטרוכימיה. בנאס"א, היה שותף להמצאת מכונת ריתוך בקרן אלקטרונים ניידת. בשנת 1977 מונה לראש מחלקת הסולאריות והאלקטרוכימיה, האחראי על מחקר ופיתוח של פוטו-וולטאים ואחסון אנרגיה בחלל, ועל פרויקטי הדגמה של מערכות פוטו-וולטאיות ואחסון אנרגיה בשימוש קרקעי ברחבי העולם. תחת הנהגתו, פותחה ב-1978 הסוללה הראשונה מסוג ניקל-אבץ המתאימה לרכבים חשמליים מסחריים. עבודות ההדגמה הפוטו-וולטאיות הותקנו בכפרים מרוחקים בארצות הברית וברחבי העולם. הוא מונה לשירות הביצועי הבכיר הפדרלי בשנת 1979 ופרש מנאס"א בשנת 1981. בין השנים 1982–1988, עבד כיועץ פרטי במערכות אנרגיה מתחדשות ופוטו-וולטאיות עבור מספר לקוחות אמריקאים ובינלאומיים, כולל אוניברסיטת מישיגן, מחלקת המשפטים של ארצות הברית, שירות הכנסות הפנים וסוכנות הפיתוח של האו"ם.
מאבק לשחרור ההגירה של יהודי ברית המועצות > יצירת הארגון הציבורי הראשון למען יהדות ברית המועצות

בשנת 1963, רוזנבלום וחברים נוספים מבית הכנסת "בית ישראל" במערב קליבלנד ייסדו את "מועצת קליבלנד נגד אנטישמיות סובייטית" (CCSA) – הארגון הציבורי הראשון שהוקדש לעזרת יהודי ברית המועצות. הצלחתו הוכרה ברמה הלאומית והוא הפך למודל עבור קבוצות מקומיות נוספות. בשנת 1970, מאמציו של רוזנבלום הביאו לכך שה-CCSA הצטרף לחמש מועצות אחרות ליצירת ארגון פעיל ומנהל ארצי, איגוד המועצות ליהודי ברית המועצות (UCSJ). רוזנבלום שימש כנשיא הראשון של ה-UCSJ בשנים 1970-1973. עד 1978, ה-UCSJ צמח ל-22 מועצות חברות ברחבי צפון אמריקה, ועד 1985, ל-32 מועצות, מה שהפך אותו לארגון היהודי העצמאי הגדול ביותר בעולם למען יהדות ברית המועצות.
רוזנבלום הגה מספר פרויקטים וגישות ברמת השטח שהיו בשימוש נרחב על ידי ארגונים שפעלו לשחרור ההגירה.
מאבק לשחרור ההגירה של יהודי ברית המועצות > פרויקטים תקשורתיים

זמן קצר לאחר ייסוד ה-CCSA, הבין רוזנבלום את הצורך במשאבים ובחומרים חינוכיים למען יהדות ברית המועצות בצפון אמריקה. בשנת 1965 פרסם את מדריך הפעולה הקהילתית בנושא אנטישמיות סובייטית. המדריך פורסם בשתי מהדורות נוספות ב-1966 וב-1970, וכלל הצעות לתוכניות פעולה; חומרים להרצאות ודרשות; קריאות דרמטיות, שירים ומחזות; מדריכים למורים ויחידות לימוד לשימוש בבתי ספר; ודיווחים, מאמרים ורקע עובדתי על יהדות ברית המועצות.
רוזנבלום יצר בולי מחאה בגודל של בולי דואר שהפכו לסמל התנועה למען יהדות ברית המועצות, עם עיצוב של האמן קליבלנד מורט אפשטיין. בין השנים 1967–1978 מכרה ה-CCSA 20,750,000 בולים לאנשים וארגונים יהודים בצפון אמריקה. על ידי הצבת הבולים על התכתבות רגילה, הפרויקט נועד להעלות את המודעות הציבורית לטיפול ביהודי ברית המועצות.
בשנת 1968, הפיק רוזנבלום והפיץ ברחבי העולם את הסרט "לפנינו" (Before Our Eyes), סרט בן 13.5 דקות המתעד את הבעיות ההיסטוריות והנוכחיות של יהודים בברית המועצות. שם הסרט הוא ציטוט מדברי הרב אברהם יהושע השל בסרט כי "לפנינו עם ותרבות נעלמים".
בהתבסס על מיקרופילם שהוברח מברית המועצות בשנת 1974, ערך רוזנבלום ופרסם את המסמך "ספר לבן של יציאת מצרים, מס' 2", דוח של פעילי יהדות מוסקבה על המעצרים והגיוס הצבאי של צעירים יהודים כדי למנוע הפגנות במהלך ביקורו של הנשיא ניקסון לפסגה במוסקבה עם ליאוניד ברז'נייב.
מאבק לשחרור ההגירה של יהודי ברית המועצות > פרויקטים תקשורתיים > פרויקטים "אדם לאדם"

עם הקמת ה-UCSJ בשנת 1970, החל רוזנבלום לחפש הזדמנויות "אדם לאדם", דרכים שבהן יהודים אמריקאים יוכלו לתקשר עם יהודים סובייטים, ולהאניש את המאבק. רוזנבלום הפך לאחד מהאדריכלים העיקריים של מעבר התנועה האמריקאית למען יהדות ברית המועצות לטקטיקות "אדם לאדם" על מנת לחבר באופן ישיר בין יהודים בארצות הברית לבין יהודים בברית המועצות.
מצויד בשמות וכתובות של יהודים החיים בברית המועצות שחתמו על עצומות, עיצב רוזנבלום ושלח כרטיסי ברכה לחגים ליהודים אמריקאים לשלוח ליהודים סובייטים. לאחר זמן קצר, רוזנבלום פרץ את מחסום התקשורת הישירה בין שתי הקהילות כאשר החל בקמפיין לשיחות טלפון, דרך המפעילים הבינלאומיים האמריקאים והסובייטים, עם פעילים יהודים בברית המועצות. שיחות הטלפון הללו הפכו למקור מידע עיקרי על תנועת ההגירה היהודית בברית המועצות.
בשנת 1971 פרסם רוזנבלום מדריך "כיצד לשלוח חבילות לאסירי מצפון יהודים סובייטים".
הערות שוליים

↑  Watson (Congresswoman), Diane (18 ביוני 2007). "Honoring the Life of Jacob Birnbaum" (PDF). Congressional Record. 153 (part 12): H6605–H6607. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Goldman, Caren (2 בנובמבר 1975). "West Side Friend of the Soviet Jews". Cleveland Plain Dealer Sunday Magazine. pp. 21–22. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Green, Bernice (22 בינואר 1965). "A Dual Concern:Outer Space and Inner Peace". The Cleveland Jewish News. נבדק ב-11 בפברואר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Cleveland and the Freeing of Soviet Jewry:Louis Rosenblum-A Biographic Sketch". 2007.
↑  Avner, Jane A.; Grabowski, John G. (1 ביוני 2004). "The Western Reserve Historical Society Manuscript Collections: Louis Rosenblum Papers MS4926 Overview" (PDF). נבדק ב-10 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Lewis Sets Fair Housing Drive" (PDF). Cleveland Plain Dealer. 17 ביולי 1964. p. 7. נבדק ב-9 באפריל 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  McQuaid, Kim (Fall–Winter 2006). "The Space Age at the Grass Roots: NASA in Cleveland 1958-1990". American Studies. 47 (3/4): 113–136.
↑  "More than a Memory: Dr. Louis "Lou" Rosenblum". Glenn Aerospace Frontiers. 21 (6): 10. ביוני 2019. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2  "Plugging in the Electric Car". Popular Mechanics. July 1978: 14. ביולי 1978. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2  Sabath, Donald (15 במרץ 1978). "NASA Battery May Power Cars of Future". The Cleveland Plain Dealer. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Beckerman, Gal (2012). When they come for us, we'll be gone: the epic struggle to save Soviet Jewry. Mariner. p. 59. ISBN 9780547577470. OCLC 753301374.
↑  Orbach, William (1979). The American movement to aid Soviet Jews. University of Massachusetts Press. p. 20. ISBN 978-0870232671. OCLC 4495649.
↑  Beckerman, Gal (2012). When they come for us, we'll be gone : the epic struggle to save Soviet Jewry. Mariner. p. 219. ISBN 9780547577470. OCLC 753301374.
↑  Orbach, William (1979). The American movement to aid Soviet Jews. University of Massachusetts Press. ISBN 978-0870232671. OCLC 4495649.
↑  Rosenblum, Louis (1965). Handbook for Community Action on Soviet Anti-Semitism. Cleveland, OH: Bureau of Jewish Education.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009541025905171  LCCN: n2010037494  NTA: 135693950  VIAF: 122336595   WorldCat (עם VIAF): 122336595 
לואי רוזנבלום עם פעילי הגירה יהודים התאספו בדירתו של אלכסנדר לונץ, מוסקבה, מאי 1974. עומדים משמאל לימין: ולרי קריז'אק, ליאוניד ציפין, לב קוגן, בוריס ציטלנוק, אנטולי שרנסקי, אנטולי נוביקוב, זכר טסקר; יושבים משמאל לימין: לב גנדין, אלכסנדר לונץ, לואי רוזנבלום, ילנה סירוטנקו
סיגל צברי

| --- | --- |

 לידה:  1966 (בת 59 בערך) חיפה, ישראל 
 לאום:  יהודי, ישראלי
 תחום יצירה:  ציור
 פרסים והוקרה:  פרס שיף 
 www.sigaltsabari.com
 
סיגל צברי (נולדה ב-1966) היא ציירת ישראלית. בשנת 2012 זכתה צברי בפרס ע"ש חיים שיף לאמנות פיגורטיבית ריאליסטית.
ביוגרפיה

סיגל צברי נולדה בשנת 1966 וגדלה בחיפה. היא למדה אמנות בתיכון עירוני ה' בחיפה. בשנים 1986–1988 למדה במכון אבני בתל אביב אצל הצייר ישראל הרשברג. צברי חיה כיום ועובדת בסטודיו שלה בראשון לציון.
צברי מציירת בטכניקות מגוונות: שמן, עיפרון, פחם, תצריב ועוד. רוב ציוריה הם ציורים פיגורטיביים בשמן. צברי מציירת בעיקר דיוקנאות עצמיים, נופים, סוסים, וכן צמחים שהיא עוקבת אחרי תהליך הגדילה שלהם.
מאז תחילת שנות האלפיים עוסקת צברי גם בהוראת ציור.
עבודותיה הוצגו במוזיאונים וגלריות בישראל. בין היתר, במוזיאון ישראל, במוזיאון תל אביב לאמנות ובאוניברסיטת חיפה.
יצירות

חבויה, 2010, שמן על בד, 102x102 ס"מ
טריו, 2001-2002, עפרון ופסטל על נייר, 48.5x66.5 ס"מ
ישי ואכו, 2005-2006, שמן על בד, 52x52 ס"מ
סידון, 2015, אקווטינטה משויפת, לוח 51x44.5 ס"מ
ואלס, 2011-2013, שמן על בד, 188x165 ס"מ
פתחים, 2011, שמן על בד, 30x32 ס"מ
ורדה ואילנה, 2005, שמן על בד, 10x10 ס"מ
ארבל, 3.2.14, שמן על בד, 13.5x35 ציור מאת סיגל צברי
השחר, 2016, שמן על בד מוצמד לעץ, 34.5x80 ס"מ
אחר הצהריים בצ'זי, 2015, תצריב ואקווטינטה, לוח 11.5x20 ס"מ
גלריה

מתוך פרויקט תיעוד 'ואלס' בעין הצלם, צילום: ערן אקרמן
לימודים והוראה

1981-1984 - לימודים במגמת האמנות בתיכון עירוני ה׳, חיפה.
1986-1988 - לימודים במכון אבני אצל הצייר ישראל הרשברג והפסלת והרשמת מרים גמבורד.
2002-2008 - הוראה במכון לאמנות חזותית, פתח תקווה.
2006-2013 - הוראה בסדנה לציור ורישום, ירושלים.
2010-2011 - הוראה בתוכנית קיץ לאמנים וסטודנטים בסטודיו צ׳רטוזה, סיינה, איטליה.
2011-2016 - אמנית מוזמנת על ידי סדנת הדפס, ירושלים.
2012-2018 - הוראה בתוכנית קיץ לאמנים בצ׳יוויטה קסטלנה, איטליה.
2013 והלך - הוראה ב״קובייה״, ירושלים.
2019 והלך - הוראה ב״אמן״- המרכז לאמנות חזותית לציבגור החרדי (בשיתוף האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל).
2019 - סדנת אמן עם אנטוניו לופז גרסיה, מדריד, ספרד.
2020 והלך - הוראה במוזיאון ישראל, ירושלים.
פרסים

2012 - פרס ע"ש חיים שיף לאמנות פיגורטיבית ריאליסטית
2014 - פרס אלימה ריטה לאמנות ההדפס.
2023 - פרס משרד התרבות והספורט בתחום האמנות הפלסטית לשנת 2022.
תערוכות יחיד

2001 - גלריה גולקונדה לאמנות, תל אביב
2003 - גלריה גולקונדה לאמנות, תל אביב
2007 - "עבודות אחרונות", הסדנא לציור ורישום, ירושלים
2012 - "בבואה בבועה", גלריה רוטשילד לאמנות, תל אביב [קטלוג]
2013 - ״ניגון של עשב״, תערוכת הפרס ע"ש חיים שיף לאמנות פיגורטיבית-ריאליסטית, מוזיאון תל אביב לאמנות [קטלוג]
2016 - "סינקופה", סדנת ההדפס, ירושלים [קטלוג]
2018 - ״בין השמשות״, גלריה גורדון, תל אביב [קטלוג]
2020 - ״קו האם״, גלריה גורדון, תל אביב
2022 - ״נפש המאזניים״, גלריה גורדון, ירושלים
תערוכות קבוצתיות

1995 - "מראה", אגף הנוער, מוזיאון ישראל, ירושלים
2000 - "מפוסט אימפרסיוניזם לפוסט ציונות", בנק UBS, ניו יורק
2002 - "על כל פנים", מוזיאון תל אביב לאמנות
2002-2003 - "שאלה של טעם", אגף הנוער, מוזיאון ישראל, ירושלים
2003 - "לנוכח הממשי", בית האמנים, ירושלים
2003 - "דם הכלנית וכתם הכרכום - פריחה באמנות ארץ-ישראל', מוזיאון ישראל, ירושלים
2005 - גלריה גולקונדה לאמנות, תל אביב
2006 - "תערוכה בעילום שם", אוניברסיטת חיפה
2008 - גלריה רוטשילד לאמנות, תל אביב
2009 - "הלא יאמן פשוט ישנו", גלריה רוטשילד לאמנות, תל אביב
2010 - "קטן", משכנות שאננים, ירושלים
2010-2011 - "נאחז בסבך", הביאנלה לרישום, בית האמנים, ירושלים
2012 - "אמן מציץ מאחורי היצירה", בית האמנות, מבשרת ציון
2014 - "בדילוג על המופשט", האוניברסיטה הפתוחה, רעננה
2016-2017 - "מהסטודיו", הקוביה, ירושלים
2017 - צבע טרי 9, "פנטומים", תל אביב
2018 - ״דיוקן- נשים באומנות״, בית המשפט העליון, ירושלים
2018-2019 - ״ידאלוג: סידון רוטנברג ואמנים בסדנה״, סדנת הדפס, ירושלים
2019 - עשור לפרס ע״ש חיים שיף לאמנות פיגורטיבית- ריאליסטית, מוזיאון תל אביב לאמנויות
2019 - ״רקפות״, בית טיכו, מוזיאון ישראל, ירושלים
2020 - ״נוף, דיוקן, טבע דומם״, גלריה המרכז הירושלמי ללימודי המזרח הקרוב, האוניברסיטה המורמונית, ירושלים
2021 - ״מונוכרום: האדם הרושם״, בית האמנים, תל אביב
2022 - ״פרמטה״, הגלריה העירונית, ראשון לציון
2023 - ״עבודות חדשות״, גלריה גורדון, ירושלים
הערות שוליים

↑  מרכז מידע לאמנות ישראלית | מוזיאון ישראל, ירושלים, באתר www.imj.org.il
↑  סיגל צברי באוספים מהעולם, באתר museum.imj.org.il
↑  סיגל צברי: ניגון של עשב / אלדר פרבר: תל אביב – ברלין / מוזיאון תל אביב לאמנות, באתר www.tamuseum.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 276460  NLI: 987007469324505171  GND: 1042618631  ISNI: 0000 0004 1872 1017  LCCN: n2014014224  SUDOC: 183534832  VIAF: 305267903   WorldCat (עם VIAF): 305267903
שלומית פלאום

| --- | --- |

 לידה:  18 במרץ 1893 קובנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  3 בינואר 1963 (בגיל 69) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
שלומית (פרידה) פְֿלָאוּם (18 במרץ 1893 – 3 בינואר 1963) הייתה מחנכת ארצישראלית, גננת מחלוצות הגן העברי, מדריכת אנשי חינוך לגיל הרך, סופרת, עיתונאית, פעילה ציונית, מטיילת ומתרגמת. "אישה שהקדימה את זמנה בתחומים רבים מאוד... אישה שבטאה דעות נועזות מאוד יחסית לתקופתה, שהעזה לחיות חיים בלתי שגרתיים, שנהנתה מכל רגע, שפגשה גדולי עולם, שביקרה בכל העולם."
ילדות בגולה

פלאום נולדה בקובנה, שבליטא בפורים תרנ"ג למשפחה ציונית אמידה ומשכילה. בהמשך עברה המשפחה לפוניבז'. אביה, יצחק שלמה לוריא פלאום, סוחר יערות, בעל בתים ובעל בית חרושת הרבה במסעות לרגל עסקיו. הוא נהג לשתף את ילדיו בסיפורים על מסעותיו והרפתקאותיו שהציתו את דמיונה. האב, ציוני נלהב, השתתף בקונגרס הציוני העולמי הראשון וביתם שימש מקום מפגש לאנשי רוח ודמויות מפתח בעולם הציונות כמו בנימין זאב הרצל שהיה חברו הטוב של אביה. פלאום מעידה בספרה שלא זכתה להבנה בחיק המשפחה הגרעינית ונתפשה ככבשה השחורה, בהתאם לכך הוענשה רבות, ואמהּ אף נהגה להכותה. לעומת אמהּ, שלדברי פלאום, הייתה כישלון כמחנכת וכאם, אביה הקפדן היה דמות מופתית של מחנך עקבי ומוערך.
בנעוריה למדה פלאום באוניברסיטת פרנקפורט חינוך לגיל הרך לפי שיטת פרידריך פרבל ויוהאן היינריך פסטלוצי. כמו בבית גם בבית הספר סבלה פלאום מבדידות אך חיי נפש עשירים ומלאי דמיון עזרו לה בהתמודדות עם הקשיים במרחב החברתי. פלאום נטתה להתאהב אהבות חד צדדיות אפלטוניות למשל במורתה המסורה הגברת ק. ובמשורר היינריך היינה. בהיותה בת עשרה איבדה את אביה שנפטר בתאונת דרכים.
בישראל

בשנת 1911, בעקבות חזונו של אביה, פלאום היגרה ארצה ועלתה לירושלים. שם שמשה כגננת בעיר העתיקה, בגן ילדים ג', לצד עמיתותיה למקצוע חיה ברוידא-ברנר וחסיה פינסוד-סוקניק. גני הילדים התנהלו בשפה העברית וכשהיה להן מחסור במילים ומונחים פנו ישירות אל אליעזר בן יהודה כמו גם לד"ר אהרן מאיר מזי"א.
פלאום התיידדה גם עם הסופר יוסף חיים ברנר ונמנתה עם החוג החברתי שלו. מחמת היותה הצעירה בחבורת ידידיו כינה אותה ברנר "ילדה". שלמה שילר, מייסד האוניברסיטה העברית, נמנה עם ידידיה הקרובים והוא לימד אותה פילוסופיה.
נדודים

בשנת 1918 נשלחה לדמשק על ידי ד"ר יוסף לוריא ראש ועד החינוך הארץ ישראלי לסייע בהקמת בתי ספר ובתי יתומים בקרב הקהילה היהודית, יחד עם יהודה בורלא ויוסף יואל ריבלין (אביו של הנשיא ראובן ריבלין). במהלך שהותה בדמשק נפגשה גם עם רודולף גולדשמידט סונבורן (אנ') הצעיר שכיהן כממלא מקום יו"ר ועד הצירים, ולימים לבקשת דוד בן-גוריון יסייע למדינת ישראל להקים את התעשייה הצבאית. בספרה התייחסה לתקופה זו כרבת משמעות "זו הייתה שליחות חשובה [...] הפצת העברית ותרבותנו בין בני עמנו בדמשק הייתה בימים ההם לא רק עבודה בעלת ערך תרבותי, אלא גם בעלת חשיבות פוליטית"
פלאום לא הסתפקה בידיעות שרכשה בפרנקפורט וחפשה שיטות חינוך מודרניות שיתאימו לאקלים הארץ ישראלי ולחזון הציוני, היא נסעה לרומא לפגוש את המחנכת הדגולה מריה מונטסורי ללמוד את תורתה מפיה. שם פגשה גם את האמן והמחנך פרנצסקו רנדונה.
משם הפליגה לאמריקה, השתלמה בחינוך באוניברסיטת קולומביה והייתה תלמידה של פרופ' פטי היל (אנ') המוכרת כמלחינת הנעימה "Happy Birthday to You".
בניו יורק פגשה לראשונה את המשורר, האמן והמחנך רבינדרנת טגור. בעקבות המפגש הפליגה פלאום להודו שם שהתה כשנתיים ואף התיידדה עם מהטמה גנדי. הודו בה שמשה גם מורה וגם תלמידה. הקשר של פלאום וטאגור יימשך כל חייו. פלאום לא תשוב יותר להודו אך הם ייפגשו באירופה, בפורט סעיד ובכל מקום שיתאפשר להם. כשטאגור כתב לה שימתין לה במקום מסוים, עזבה הכל והגיעה אליו: ברגל, בסירה, על גבי חמור, רכבת או אניה. בין לבין הם ניהלו התכתבות ענפה שניכרה בה קרבת הלב אך בכל זאת הייתה מאופקת ומנומסת והמעיטה דברים אודות יחסיהם. מהות הקשר ביניהם נותרה חידתית ומקור למחקרים רבים.
עם שובה מהודו בשנת 1924 נהגה להרצות על מסעותיה בעולם ובעיקר על הודו ואף פרסמה מאמרים בעיתון דאר היום.
אחרית ימיה

לאורך חייה נתפסה פלאום כזרה ומוזרה בעיני בני דורה. למרות הכרותה עם רבים פלאום לא מצאה את מקומה בישראל. בערוב ימיה חלתה בסוכרת ובמחלת לב, תוך שהיא סובלת מעוני ומבדידות. בשנת 1963 נפטרה בבית החולים שערי צדק בירושלים ונקברה בהר המנוחות אלמונית ונשכחת.
הערות שוליים

↑  גוברין נורית, "נוסעת אלמונית שלומית פלאום: חיים ויצירה", כרמל, 2005. 13
↑  שלומית פלאום, בת ישראל נודדת: זכרונות, מסעות ופגישות, רעב, 2019, עמ' 96
↑  Lev, Shimon. "From Lithuania to Santiniketan: Schlomith Flaum & Rabindranath Tagore.", 2018.
↑  חיים אחרים, התרמילאית הארצישראלית הראשונה, באתר nrg‏, 8 בנובמבר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311822805171  PLWABN: 9812831735105606  BnF: cb15064966g (data)  GND: 13670655X  ISNI: 0000 0000 6685 6603  LCCN: no2006007809  VIAF: 589163513716711230001   WorldCat (עם VIAF): 589163513716711230001
הנדריק וילם ואן לון

| --- | --- |

 לידה:  14 בינואר 1882 רוטרדם, הולנד 
 פטירה:  11 במרץ 1944 (בגיל 62) אולד גריניץ', ארצות הברית 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קורנל 
 שפות היצירה:  אנגלית, הולנדית 
 יצירות בולטות:  The Story of Mankind 
 תקופת הפעילות:  מ-1913 
 צאצאים:  Gerard Willem Van Loon 
 פרסים והוקרה:  מדליית ניוברי (1922) 
 
הנדריק וילם ואן לון (בהולנדית: Hendrik Willem van Loon;‏ 14 בינואר 1882 – 11 במרץ 1944) היה היסטוריון, מאייר, סופר ועיתונאי אמריקאי יליד הולנד.
ביוגרפיה

ואן לון נולד ברוטרדם, וב-1902 עבר לארצות הברית, שם למד באוניברסיטת קורנל. ב-1905 סיים את חוק לימודיו ועבד כעיתונאי. הוא סיקר את מהפכת 1905 ברוסיה ואת תחילת מלחמת העולם הראשונה בבלגיה ב-1914. לאחר מכן הפך למרצה להיסטוריה באוניברסיטת קורנל בין השנים 1915 ל-1917. בשנת 1919 קיבל אזרחות אמריקנית.
ואן לון נישא ב-1906 לאלייזה אינגרסול בודוויץ', בתו של מרצה בהרווארד, וממנה נולדו לו שני בנים, הנרי בודוויץ' וג'רארד ווילם. לאחר מכן נישא שוב, ב-1920 לאלייזה קריסוול, וב-1927 למחזאית פרנסס גודריץ' איימס, אך לאחר גירושיו מאיימס שב לקריסוול (אין זה ברור אם הם נישאו בשנית) והיא שהייתה לבת זוגו עד מותו ב-1944.
מ-1910 ועד מותו כתב ואן לון ספרים רבים, ואייר אותם בעצמו. הידוע מביניהם הוא "תולדות האנושות" (The Story of Mankind) ספר היסטוריה לילדים, שיצא לאור ב-1921. הספר זכה במדליית ניוברי (פרס יוקרתי לספרות ילדים) ב-1922 וצבר קהל קוראים נאמן בעשורים שלאחר מכן. מעת לעת עדכן אותו ואן לון, ולאחר מותו עודכן הספר על ידי בנו, ולאחר מכן על ידי היסטוריונים אחרים. מהדורה עברית יצאה לאור לראשונה בתרגום שמואל שניצר בשנת 1952.
בשנת 1938 הוא פרסם ספר Our Battle, Being One Man's Answer to "My Battle" by Adolf Hitler . בעקבות פרסום הספר נאסר אליו לבקר בגרמניה הנאצית. בשנת 1941 הוא עזר לאילזה בינג לצאת מאירופה ולהגיע לארצות הברית.
בנוסף לספר זה כתב ואן לון ספרי היסטוריה רבים המיועדים לבני הנעורים. סגנונו היה סגנון קל וקולח המדגיש את האירועים ההיסטוריים הגדולים ואת הדמויות ההיסטוריות שפעלו בהם, כמו גם את תפקיד האמנות בהיסטוריה, תוך שילוב הגיגיו ואנקדוטות מחייו האישיים.
ספריו שתורגמו לעברית

ספינות וספנים – כיצד חצו את שבעת הימים. תרגם מאנגלית: מ"ז ולפובסקי. תל אביב, הוצאת עם עובד, ספרית שחרות, תש"ג. שני כרכים.
הדמוקרט המהפכני: ספר תומאס ג'פרסון.... תורגם על ידי אוריאל שלח. תל אביב, ספרית התרבות האמריקאית, 1943. שני חלקים. (ספר א: תומאס ג'פרסון מאת הנדריק ואן לון; ספר ב: מכתבי תומאס ג'פרסון בעריכת ש"ק פדובר)
חיי רמברנדט ואן רין בצירוף מאתים העתקים מיצירות האמן. תרגום, בחירת התמונות ועריכתן: גבריאל טלפיר. תל אביב, הוצאת גזית, תש"י. 303 עמ'.
תולדות האנושות. תרגם מאנגלית: ש' שניצר. תל אביב, הוצאת כתבים, תשי"ב. 376 עמ'.
חיי אישים לואן לון: הוא תיאור ... של כמה וכמה פגישות... עם אישים היסטוריים מסוימים, החל בקונפוציוס ואפלטון וכלה בוולטיר ותומס ג'פרסון... כתוב ומצויר בידי הנדריק וילם ואן לון. עברית: יצחק לבנון. תל אביב, הוצאת מ' ניומן, תשי"ז. 2 חלקים.
האמנויות מראשיתן ועד סוף הרנסאנס כתובות ומצוירות בידי הנריק וילם ואן לון. מאנגלית: אברהם בירמן וצבי טל. תל אביב, הוצאת גזית, תשי"ח. 506 עמ', 2 חלקים.
גאוגרפיה: העולם בו אנו חיים. מאנגלית: יצחק הירשברג. תל אביב, הוצאת גזית, תשי"ח. 326 עמ'.
סלהרסט פארק

| --- | --- |

 כינוי:  וויטהורס ליין
 מיקום:  סלהרסט, קרוידון, לונדון, הממלכה המאוחדת
 קואורדינטות:  51°23′54″N 0°05′08″W﻿ / ﻿51.398333333333°N 0.085555555555556°W﻿ / 51.398333333333; -0.085555555555556
 אבן יסוד:  1922
 תקופת הפעילות:  1924–הווה (כ־101 שנים)
 שופץ:  1983, 1995, 2013, 2014
 הורחב:  1969, 1994
 עלות הבנייה:  30 אלף לירות שטרלינג
 בעלים:  קריסטל פאלאס
 משטח:  דשא
 אדריכל:  ארצ'יבלד לייטץ'
 קבוצות:  קריסטל פאלאס
 מושבים:  26,074
 ממדי משטח:  101X68 מטר
 selhurst-park.co.uk
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקססלהרסט פארק(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקססלהרסט פארק(למפת רובע קרוידון רגילה) סלהרסט פארק(למפת רובע קרוידון מוגדלת) סלהרסט פארק  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סלהרסט פארק (באנגלית: Selhurst Park) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם ברובע קרוידון שבלונדון. האצטדיון מכיל 26,074 מקומות ישיבה, והוא מגרשה הביתי של קבוצת קריסטל פאלאס. אדריכל האצטדיון הוא ארצ'יבלד לייטץ', והוא נפתח ב-1924. האצטדיון אירח בעבר משחקים בינלאומיים, כמו גם שני משחקי כדורגל באולימפיאדת לונדון בשנת 1948. קבוצת צ'רלטון את'לטיק אירחה באצטדיון את משחקיה בין השנים 1985–1991, כמו כן קבוצת וימבלדון אירחה בו את משחקיה בין השנים 1991–2003.
היסטוריה

בשנת 1922 נרכש שטח האצטדיון על ידי קבוצת קריסטל פאלאס, מידי חברת הרכבות של לונדון והסביבה. האצטדיון תוכנן ועוצב על ידי אדריכל האצטדיונים הסקוטי ארצ'יבלד לייטץ'. הוא נבנה בעלות של כ-30 אלף לירות שטרלינג ונפתח ב-30 באוגוסט 1924 במעמד הלורד ראש העיר של לונדון. משחק החניכה של האצטדיון נערך לעיני 25 אלף צופים, כאשר הפסידה פאלאס 0–1 לשפילד ונסדיי. שנתיים מאוחר יותר, ביום דוד הקדוש בשנת 1926, נערך לראשונה משחק בינלאומי באצטדיון, בין נבחרות אנגליה וויילס. בסוף שנות ה-40 נערכו באצטדיון קרבות אגרוף ותחרויות פולו-אופן. בשנות ה-80 נערכו בו משחקי קריקט ומופעי מוזיקה. כמו כן, אירח האצטדיון שני משחקי כדורגל במהלך אולימפיאדת לונדון בשנת 1948.
צ'רלטון את'לטיק עברה לארח את משחקיה הביתיים באצטדיון בשנת 1985, ובכך הפכה, יחד עם פאלאס, לקבוצות הראשונות בליגה האנגלית העליונה אשר מארחות את משחקיהן הביתיים באותו אצטדיון. ב-1990, בעקבות דו"ח טיילור, הותקנו בכל האצטדיון מקומות ישיבה, וחדלו להתקיים מקומות עמידה לצופים. ב-1991 חזרה צ'רלטון לאצטדיונה, הוואלי. באותה השנה החלה קבוצת וימבלדון לארח את משחקיה באצטדיון. בשנת 2003 עברה וימבלדון למילטון קינס, ושינתה את שמה למילטון קינס דונס. בכך הסתיימו 12 שנותיה בסלהרסט פארק.
היסטוריה > שיאים

שיא הצופים בסלהרסט פארק נרשם ב-1979, כאשר 51,801 אוהדים צפו בפאלאס מפסידה 0–2 לברנלי, במשחק על תואר אליפות הליגה השנייה באנגליה. האצטדיון מחזיק גם בשיא הצופים במשחק בליגה הרביעית בחשיבות באנגליה (כיום הפוטבול ליג השנייה במבנה ליגות הכדורגל באנגליה), כאשר נדחסו 37,774 צופים ב-1961, במשחק של פאלאס מול יריבתה המקומית מילוול.
סלהרסט פארק רשם גם את שיא הצופים השלילי למשחק פרמייר ליג - 3,039, במהלך המשחק בין וימבלדון לאברטון ב-26 בינואר 1993, בו ניצחה אברטון 1–3.
תמיר הימן

| --- | --- |

הימן, 2020
 לידה:  1968 (בן 57 בערך) ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1987–2021 (כ־34 שנים)
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
  מפקד גדוד 75   מפקד גדוד 196   מפקד עוצבת ראם   מפקד חטיבת אפרים   מפקד חטיבה 460   מפקד אוגדת המפץ   מפקד המרכז לאימון מפקדות   מפקד קורס מפקדי חטיבות   מפקד עוצבת געש   ראש חטיבת התורה וההדרכה באגף המבצעים  | מפקד הגיס הצפוני ומפקד המכללות הצבאיות   ראש אגף המודיעין
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה   מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה   מבצע צוק איתן  מבצע שומר החומות
 
תמיר הימן (נולד בשנת 1968) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף המכהן כמנהל המכון למחקרי ביטחון לאומי. כיהן כראש אמ"ן, כמפקד הגיס הצפוני ומפקד המכללות הצבאיות.
ביוגרפיה

הימן גדל בבת ים והתגייס לצה"ל ב-1987, לחיל השריון. שירת כטען-קשר בגדוד 82 של חטיבה 7 והשתתף בלחימה בדרום לבנון כשהוצב עם יחידתו במוצב ריחן. בהמשך השלים קורס מפקדי טנקים. לאחר קורס קצינים חזר לגדוד כמפקד מחלקה ובהמשך שירת כמדריך בקורס קציני שריון. לאחר שירות כמפקד פלוגה מבצעית חזר לקורס הקצינים כמפקד פלוגה.
לאחר לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בשנים 1996–1998 שירת כסגן מפקד גדוד 77 של חטיבה 7, עוזר קצין אג"ם בעוצבת געש, מפקד גדוד 75 של חטיבה 7 ומפקד גדוד 196 בקורס קציני שריון. קודם לדרגת אלוף-משנה ויצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי כשבמקביל פיקד על "עוצבת ראם", חטיבת שריון במילואים. היה קצין פרויקט גדר ההפרדה בפיקוד המרכז ומפקד חטיבת אפרים. ב-2005 מונה למפקד חטיבה 460, חטיבת ההכשרות של חיל השריון, ושירת בתפקיד זה עד אחרי מלחמת לבנון השנייה. בהמשך מונה לקצין אג"ם פיקוד הצפון ובמהלך 2008 קודם לדרגת תת-אלוף והחליף את יואב הר אבן בפיקוד על עוצבת המפץ, אוגדה משוריינת. במקביל כיהן הימן כמפקד המרכז לאימון מפקדות בזרוע היבשה ומפקד קורס מפקדי חטיבות.
ביולי 2011 מונה למפקד עוצבת געש, אוגדה משוריינת סדירה ברמת הגולן וכיהן בתפקיד עד יולי 2013. תקופת כהונתו התאפיינה בהתמודדות האוגדה עם גלישת מלחמת האזרחים בסוריה לשטחי ישראל, כולל אירועי ירי על כוחות צה"ל, נפילת פגזי מרגמות וירי תגובה ישראלי שהשמיד עמדות צבא סוריה. בגבול הוקם בית חולים שדה לקליטת פצועים מסוריה, אוישו מוצבים נטושים ובוצעו עבודות תשתית לחיזוק גדר הגבול.
לאחר מכן שימש הימן כראש חטיבת תורה והדרכה באמ"ץ. ב-5 בפברואר 2015 הועלה הימן לדרגת אלוף, ומספר ימים לאחר מכן ב-8 בפברואר נכנס לתפקידו כמפקד הגיס הצפוני. באוגוסט 2015 מונה למפקד המכללות הצבאיות במקביל לתפקידו כמפקד גיס.