stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זאב מגן

| --- | --- |

 לידה:  13 בפברואר 1964 (בן 61) בוסטון, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  מזרחנות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פנסילבניה  אוניברסיטת קולומביה 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 מספר צאצאים:  4 
 
זאב מגן (באנגלית: Ze'ev Maghen, נולד ב-13 בפברואר 1964) הוא מזרחן ישראלי, וראש המחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת בר-אילן. מרצה בכיר בתוכנית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם במרכז האקדמי שלם ובאוניברסיטת בר-אילן. מוביל בשנים האחרונות מאבק להחזרת השפה העברית לקדמת הבמה בישראל בשם "עברי אנוכי".
קורות חיים

מגן נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית. סבו מצד אביו נולד בכאשאן, סמוך לקום – מרכז השיעה האיראנית. אביו של מגן היגר לארצות הברית ב-1957, וסיים שם את לימודי הרפואה.
מגן גדל בפילדלפיה, פנסילבניה, ולמד בבית ספר תיכון יהודי-ציוני, "עקיבא". ב-1986 סיים תואר ראשון (BA) בהיסטוריה של מערב אירופה, באוניברסיטת פנסילבניה וב-1991 תואר שני (MA) בהיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת קולומביה.
בגיל 26 עלה לישראל, שירת בצה"ל כחובש בחיל השריון, וחזר לארצות הברית להשלים את לימודיו.
ב-1996 סיים את הדוקטורט שלו בהיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת קולומביה וב-1997 עלה לישראל סופית.
מכהן מאז 1993 כמרצה באוניברסיטת בר-אילן, ועלה עם השנים בדרגות הסולם האקדמאי עד לדרגת פרופסור, כאשר בשנים 2006–2009 אף כיהן כראש המחלקה ללימודי המזרח התיכון. במקביל כיהן כמרצה בכיר ללימודי האסלאם, במשך כעשור (1995–2005) גם באוניברסיטה העברית בירושלים והחל מ-2008 מכהן גם כמרצה בכיר ובהמשך כפרופסור ללימודי האסלאם והמזרח התיכון במרכז האקדמי שלם.
גר בהוד השרון, נשוי ואב לארבעה ילדים.
כתיבתו > ספרים (אנגלית)

Virtues of the Flesh: Passion and Purity in Early Islamic Jurisprudence (הוצאת Brill,‏ 2004)
After Hardship Cometh Ease: The Jews as Backdrop for Muslim Moderation (הוצאת W. de Gruyter,‏ 2006)
"From omnipotence to impotence : a shift in the Iranian portrayal of the "Zionist regime (הוצאת Begin-Sadat Center for Strategic Studies,‏ 2008)
John Lennon and the Jews: A Philosophical Rampage (הוצאת CreateSpace,‏ 2010)
כתיבתו > ספרים (עברית)

הפלדה והרוח: תולדות איראן בעת החדשה (הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1999)
כתיבתו > מאמרים

מאמר שכתב זאב מגן ב-1990, כסטודנט יהודי באוניברסיטת קולומביה לאחיו הסטודנטים היהודים שם, בנוגע לאנטישמיות
זאב מגן, "דמיין: על ג'ון לנון ואהבה", באתר תכלת, 1999
מאמרים, שאיפות אירניות עבור ישראל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 16 בפברואר 2008
זאב מגן, "למה נפרדתי מג'ון לנון?", "פנים", גיליון 50 (2010), באתר הסתדרות המורים
זאב מגן, "אנחנו לא תמימים: למה לבחור ללמוד מדעי הרוח", המרכז האקדמי שלם, 22 באוקטובר 2017
מאמרים ב"ישראל היום"
מאמרים באתר מרכז בגין-סאדאת
מאמרים באתר המרכז האקדמי שלם
לקריאה נוספת

זאב מגן, "Intertwined Triangles: Remarks on the Relationship between Two Prophetic Scandals" (מאמר שזכה בפרס תל אביב למאמר המדעי הטוב ביותר בשנת 2006)
הערות שוליים

↑  עברי אנוכי האתר הרשמי
↑  זאב גלילי, "כיצד רואים האיראנים את ישראל" - ריאיון עם ד"ר זאב מגן, 11 באוגוסט 2006
↑  פרופסור זאב מגן, CV
↑  מאמר ביקורת על הספר, באתר APJ, יולי 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007445871605171  BIBSYS: 6093976  BnF: cb15050688s (data)  CiNii: DA14801915  GND: 130243442  ISNI: 0000 0000 6660 3198  LCCN: n00048693  NTA: 271275413  RERO: 02-A023073558  SUDOC: 083935002  VIAF: 10133100   WorldCat (עם VIAF): 10133100
פטרו טארלו

| --- | --- |

 לידה:  1580 
 פטירה:  1649 (בגיל 69 בערך) 
 מדינה:  האיחוד הפולני-ליטאי 
 
 
 
פטרו אלכסנדרס טארלו (בפולנית: Petras Aleksandras Tarlo;‏ נפטר ב-1649) היה הווֹיֶווֹד (שליט) של לובלין החל מ-1630. החל מ-1618 ועד היבחרו כיהן בדרגה יותר נמוכה בעיר לובלין.
ביוגרפיה

טארלו רכש את השכלתו, בין השאר, בשטרסבורג ובאוניברסיטת ז'נבה. לאחר שחזר לפולין הוטבל לנצרות הקתולית. כחלק מכהונתו בלובלין, התיר טארלו ב-1631 ליהודי העיר לנהל משפטים בקרב יהודים בבית הדין המקומי. עם זאת, טארלו עדיין חייב את היהודים להתייצב בבית המשפט האזרחי במחלוקות בין יהודים ללא-יהודים. לאחר מותו ב-1649 ירש בנו של פטרו טארלו, יונאס טארלו, את אביו בתפקיד המושל. עד 1744 החזיקו רבים מבני משפחת טארלו במשרות ציבוריות ברחבי פולין. לטארלו היו, בסך הכל, 8 ילדים משתי נשים שונות.
הערות שוליים

↑  וילה אורבך ואברהם ויין, פנקס הקהילות, פולין, כרך שביעי, יד ושם, 1999, עמ' 18-17; לקריאה באנגלית: Lublin, באתר JewishGen
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרק 1 לחוקת ארצות הברית

העמוד הראשון בחוקת ארצות הברית.
הפרק הראשון של חוקת ארצות הברית הוא הפרק הארוך ביותר בחוקה, ומגדיר את סמכויותיו של הקונגרס של ארצות הברית ואת מבנהו. הוא קובע שהקונגרס מורכב מבית הנבחרים ומהסנאט, מגדיר את מגבלות סמכותו, וקובע מספר מגבלות על כוחו של הממשל ושל המדינות המרכיבות את האיחוד.
הפרק מחולק לעשרה חלקים. החלק הראשון מעניק את סמכויות החקיקה לקונגרס, ועל כן הוא מהותי ליישום עקרון הפרדת הרשויות בשיטת הממשל האמריקאית. החלק השני והחלק השלישי מגדירים את מבנה בית הנבחרים והסנאט, בהתאמה, ומפרטים לגבי הרכבם, תפקידים בתוך כל אחד מהבתים, תפקידם בהליכי הדחה והיבטים שונים של פעולתם. יחד, שני חלקים אלה מגדירים את אופי הרשות המחוקקת של ארצות הברית כפרלמנט דו-ביתי (ביקמרליזם). החלק הרביעי מפרט לגבי הליך הבחירות לבתי הקונגרס. הוא מעניק את האחריות לניהול הבחירות למדינות השונות באיחוד, אך מאפשר לקונגרס לחוקק כללים אחידים בנושא. החלק החמישי קובע כללים לגבי עבודת הבתים. הוא מחזק את עצמאות כל אחד מהבתים, בכך שהוא מעניק לחברי כל בית את האחריות לקביעת כללי הבית, בחינת תוצאות הבחירות, סילוק וענישה של חברי הבית. גם החלק השישי מחזק את עצמאות המחוקקים על ידי קביעת כללים לגבי שכר, פריווילגיות ואיסור על כהונה של חברי הבתים תחת רשויות ממשל אחרות. החלק השביעי מתאר את תהליך החקיקה, משלב הצעת החוק ועד חתימה על החוק בידי נשיא ארצות הברית, כולל קביעת כללים לגבי כוח הווטו של הנשיא והדרכים לעקיפתו. חלקים 8–10 חשובים להגדרת התחומים שנמצאים תחת סמכות הקונגרס, ובכך הם מהווים חלק חשוב בהגדרת הפדרליזם בארצות הברית. החלק השמיני מונה את הסמכויות שמוענקות במפורש למחוקקים. על דרך השלילה, הוא מותיר תחומים אחרים בסמכות המדינות, אף שעל פי חלק מהפרשנויות קיימות גם סמכויות משתמעות שאינן מוזכרות בחלק זה במפורש. החלקים התשיעי והעשירי קובעים מגבלות ואיסורים על הממשל הפדרלי ועל המדינות, בהתאמה.
המשמעות של חלק מהסעיפים בפרק נמצאת תדיר במחלוקת. לתקדימים של בית המשפט העליון של ארצות הברית יש תפקיד חשוב בפירוש סעיפים אלה. ישנם פרשנים שמדגישים את המשמעות המילולית של הטקסט (טקסטואליזם), אחרים מדגישים את הכוונה המקורית של מנסחי החוקה (אוריג'ינליזם), שיקולים פרגמטיים או מבניים, התפתחות היסטורית של פרקטיקה ופרשנות, או עקרונות מוסריים שעולים מהחוקה.
חלק שני: בית הנבחרים

החלק השני מגדיר את מבנה בית הנבחרים וקובע שחבריו יבּחרו מדי שנתיים על ידי בעלי זכות הבחירה במדינה אותה הם מייצגים.
חלק שני: בית הנבחרים > סעיף 1: הרכב בית הנבחרים ובחירות

בית הנבחרים יהיה מורכב מחברים שייבחרו מדי שנתיים על ידי העם במדינות השונות, והבוחרים בכל מדינה יהיו בעלי אותה הכשירות הנדרשת מבוחריו של בית המחוקקים הגדול ביותר באותה מדינה.
המקור באנגלית
The House of Representatives shall be composed of Members chosen every second Year by the People of the several States, and the Electors in each State shall have the Qualifications requisite for Electors of the most numerous Branch of the State Legislature.
חברי בית הנבחרים נבחרים לתקופה של שנתיים. החלטה זו הייתה פשרה בין נציגים בוועידת החוקה שהעדיפו תקופת כהונה קצרה של שנה לבין אלו שהעדיפו תקופת כהונה של שלוש שנים.
הסעיף קובע שהבחירה תיעשה "על ידי העם במדינות השונות". חלק מהנציגים בוועידה העדיפו שהבחירה תיעשה על ידי בתי המחוקקים של המדינות, אך לבסוף התקבלה העמדה של מדיסון, שבחירה ישירה על ידי "העם" הכרחית על מנת ליצור קשר בין העם לנציגיו. אולם, ההגדרה של גוף הבוחרים נותרה בידי המדינות. החוקה המקורית קבעה כי מי שיש לו זכות בחירה לבית המחוקקים הגדול ביותר של המדינה שלו, תהיה לו גם זכות בחירה בבחירות לבית הנבחרים של האיחוד. קביעת הקריטריונים לקבלת זכות בחירה לבתי המחוקקים של המדינות הייתה בידי המדינות עצמן, כך שלמדינות הותר שיקול דעת רחב גם בהקצאת זכות הבחירה לבית הנבחרים. התיקונים ה-15, ה-19, ה-24 וה-26 צמצמו את כוחן של המדינות להגביל את זכות הבחירה של אזרחיהן. בפרט, תיקונים אלה אוסרים על המדינות למנוע את זכות הבחירה מאזרחים על בסיס גזע, צבע עור, עברו של אדם כעבד, מין, תשלום מס, או גיל מעבר ל-18 שנים.
חלק שני: בית הנבחרים > סעיף 2: תנאים מקדימים לחברות בבית הנבחרים

לא יהיה אדם נציג אלא אם מלאו לו עשרים וחמש שנים, היה שבע שנים אזרח ארצות הברית, ובעת היבחרו היה תושב המדינה שבה נבחר.
המקור באנגלית
No Person shall be a Representative who shall not have attained to the Age of twenty five Years, and been seven Years a Citizen of the United States, and who shall not, when elected, be an Inhabitant of that State in which he shall be chosen.
על חברי בית הנבחרים להיות מעל גיל 25, אזרחי ארצות הברית שבע שנים לפחות ותושבים במדינה שאותה הם מייצגים. אין חובה שהנציגים יהיו תושבים של המחוז אותו הם מייצגים, אף על פי שברוב המקרים זהו המצב.
בפסק דין Powell v. McCormick מ-1969 קבע בית המשפט העליון שהמגבלות המצוינות בסעיף זה הן בלעדיות; כלומר, המדינות ובית הנבחרים לא יכולים להטיל מגבלות כלשהן על הזכות להיבחר לבית הנבחרים מעבר לאלה שמצוינות בפסקה זו. המקרה הנידון בפסיקה היה זה של אדם קלייטון פאוול (אנ'), נציג בבית הנבחרים מניו יורק, אשר היה מעורב בשערוריות שונות. בעקבות בחירתו מחדש, עברה בבית הנבחרים החלטה לפיה פאוול מנוע מלהיבחר לקונגרס ומושבו התפנה. פאוול פנה לבית המשפט. בפסק הדין, שנכתב על ידי ארל וורן, נשקלה כוונת מחברי החוקה, תוך התייחסות לעובדה שהחוקה מאפשרת לכל בית נבחרים לשפוט את חבריו ולסלק נציג בעקבות הצבעה של שני שלישים מחברי הבית (ראו החלק החמישי). מסקנת בית המשפט היא שמחברי החוקה ראו את מגבלות הגיל, האזרחות והתושבות במדינה כמגבלות בלעדיות, שאינן ניתנות להרחבה מבלי לתקן את החוקה. סילוק של נבחר מכל סיבה אחרת מחייב החלטה של שני שלישים מחברי הבית ולא יכול להיעשות לפני שהנציג תופס את מקומו.
במקרים אחרים אסר בית המשפט על המדינות לקבוע מגבלות על מספר הכהונות האפשרי של נציג. עם זאת, מותר למדינות לקבוע קריטריונים סבירים שעל מועמד למלא על מנת ששמו יופיע על פתקי הצבעה, כגון הגשת עצומה שעליה חתמו מספר מינימלי של בעלי זכות בחירה.
חלק שני: בית הנבחרים > סעיף 4: טיפול במושבים פנויים ובחירות מיוחדות

היה ונתפנו מקומות בנציגותה של מדינה כלשהי, תוציא הרשות המבצעת של אותה מדינה צווי בחירות למילוי המקומות הפנויים.
המקור באנגלית
When vacancies happen in the Representation from any State, the Executive Authority thereof shall issue Writs of Election to fill such Vacancies.
סעיף זה עוסק בבחירת נציגים אשר ימלאו מושבים פנויים בבית הנבחרים, כגון מושבים שהתפנו עקב פרישה, סילוק, או מוות של נציג. במקרים כאלה הרשות המבצעת של המדינה מחויבת לערוך בחירות מיוחדות. החוקה לא קובעת כללים לגבי מינויים זמניים עד לקיום הבחירות. בנוסף, אין בחוקה כללים לגבי מועד הבחירות המיוחדות. כתוצאה מכך, מועד הבחירות המיוחדות שונה ממדינה למדינה, ובמקרים רבים הן מתקיימות יחד עם הבחירות הרגילות, במיוחד אם התפנה מושב קרוב לתהליך הבחירות.
חלק שני: בית הנבחרים > סעיף 5: יושב ראש, תפקידים אחרים ואישומים לצורך הדחה מתפקיד

בית הנבחרים יבחר יושב-ראש ובעלי תפקידים אחרים, ותהיה לו סמכות בלעדית להאשים [impeach] נושאי משרה ציבורית.
המקור באנגלית
The House of Representatives shall chus their Speaker and other Officers; and shall have the sole Power of Impeachment.
לבית הנבחרים יש סמכות לבחור בעצמו את יושב ראש בית הנבחרים ובעלי תפקידים אחרים בבית הנבחרים. בנוסף, לבית הנבחרים סמכות בלעדית להאשים נושאי משרה ציבורית. עם סמכות זו מקבל בית הנבחרים תפקיד בהליכי הדחה, כגון הדחה של נשיא או סגן נשיא. בתוך תהליך זה תפקיד בית הנבחרים הוא אנלוגי לתפקיד של הבאת אישומים בפני חבר מושבעים גדול; בעוד שהסנאט, על פי החלק השלישי של פרק זה, מנהל את המשפט ומשמש כמעין חבר מושבעים שבסמכותו להרשיע או לזכות. אין בחוקה פירוט לגבי תהליך האישום בבית הנבחרים. כל אחד מחברי הבית יכול ליזום את התהליך. כיום, לאחר שמתחיל התהליך, הוא עובר לוועדת המשפט של בית הנבחרים, שאחראית על ניהול החקירה והשימועים. לאחר מכן, מצביעה מליאת בית הנבחרים על כל אחד מסעיפי האישום שנוסחו בוועדה.
המקרים הידועים ביותר של שימוש בכוח זה הם אלה של נשיאים שהואשמו על ידי בית הנבחרים - אנדרו ג'ונסון בשנת 1868, ביל קלינטון בשנת 1998 ודונלד טראמפ בשנים 2019 ו-2021. הסמכות המוקנה בחלק זה של החוקה כוללת הבאת אישומים כנגד בעלי תפקידים אחרים, כגון שופטים פדרליים, מזכירי מחלקות הממשל וכדומה. מאז הקונגרס הראשון החל בית הנבחרים ביותר מ-60 הליכי הדחה. רק ב-21 מהמקרים האשים בית הנבחרים את בעל התפקיד ורק ב-8 מקרים (כולם של שופטים פדרליים) הרשיע הסנאט את הנאשם.
חלק שלישי: הסנאט

החלק השלישי של הפרק הראשון לחוקה מגדיר את מבנה הסנאט, אופן בחירת חברי הסנאט וסמכויות הסנאט.
חלק שלישי: הסנאט > סעיף 1: מבנה הסנאט ובחירת הנציגים

הסנאט של ארצות הברית יורכב משני סנאטורים מכל מדינה, שייבחרו על ידי בית המחוקקים שלה למשך שש שנים; ולכל סנאטור יהיה קול אחד.
המקור באנגלית
The Senate of the United States shall be composed of two Senators from each State, chosen by the Legislature thereof, for six Years; and each Senator shall have one Vote.
במקור קבעה החוקה שהסנאטורים ייבחרו על ידי בתי המחוקקים של המדינות. התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית, שהתקבל בשנת 1913, קבע שהסנאטורים יבּחרו ישירות על ידי האזרחים בכל מדינה.
הסעיף קובע שהסנאט מורכב משני נציגים מכל מדינה באיחוד ושלכל נציג קול אחד, כך שבניגוד לבית הנבחרים קיים בסנאט ייצוג שווה לכל מדינה, מבלי להתחשב בגודל המדינה. הסדר זה, לפיו בבית הנבחרים יהיה הייצוג פרופורציונלי לאוכלוסייה ובסנאט יהיה ייצוג שווה לכל מדינה, הוא תוצאה של פשרת קונטיקט, במחלוקת בין נציגי המדינות הגדולות לנציגי המדינות הקטנות בוועידת החוקה.
סעיף זה בחוקה הוא מוקד לביקורת, משום שמשמעותו היא שהיחס בין מספר הנציגים בקונגרס למספר האזרחים שהם מייצגים הוא קטן יותר במדינות בעלות אוכלוסייה גדולה. כך למשל, ב-2010 שני הסנאטורים מוויומינג ייצגו 580,000 אזרחים; לעומת זאת, שני הסנאטורים מקליפורניה ייצגו יותר מ-38 מיליון אזרחים. ששת הסנאטורים משלוש המדינות הגדולות ביותר ייצגו את אותו מספר אנשים כמו 62 הסנאטורים מ-31 המדינות הקטנות ביותר. עם זאת, תיקון של סעיף זה יהיה קשה במיוחד, שכן החלוקה השוויונית של המושבים בסנאט היא היסוד החוקתי היחיד שמוגן בחוקה עצמה מפני תיקון: בפרק החמישי לחוקה, שמגדיר את האופן שבו ניתנת החוקה לתיקון, כתוב כי על כל תיקון לקיים את התנאי ש"לא תישלל ממדינה, בלא הסכמתה, זכות ההצבעה השווה בסנאט". ישנם מומחים למשפט חוקתי שסבורים כי ניתן לתקן את הסעיף הזה בחוקה, בהנחה שניתן לתקן קודם את הפרק החמישי, או בהנחה ששופטי בית המשפט העליון יהססו להכריז על תיקון לחוקה כלא חוקתי.
חלק שלישי: הסנאט > סעיף 2: חלוקת הסנאטורים לקבוצות ובחירות מיוחדות

החלק הראשון של הסעיף עוסק בחלוקה של סנאטורים לשלוש קבוצות, כך שכל שנתיים מתקיימות בחירות לכשליש מהמושבים בסנאט:
מיד לאחר כינוסם בעקבות הבחירות הראשונות, יחולקו [הסנאטורים] לשלוש קבוצות שוות ככל האפשר. המושבים של הסנאטורים מן הקבוצה הראשונה יתפנו בתום השנה השנייה, אלה מן הקבוצה השנייה בתום השנה הרביעית, ואלה מן הקבוצה השלישית בתום השנה השישית, כך שמדי שנתיים שליש [מהמושבים] יעמדו לבחירות;
המקור באנגלית
Immediately after they shall be assembled in Consequence of the first Election, they shall be divided as equally as may be into three Classes. The Seats of the Senators of the first Class shall be vacated at the Expiration of the second Year, of the second Class at the Expiration of the fourth Year, and of the third Class at the Expiration of the sixth Year, so that one third may be chosen every second Year;
לאחר הבחירות הראשונות לקונגרס נחלקו הסנאטורים בהגרלה לשלוש קבוצות. בקונגרס הראשון הוחלט גם על כלל לפיו לא ישתייכו שני סנאטורים מאותה המדינה לאותה קבוצה. בכל פעם שנוספה מדינה לארצות הברית, נוספו הסנאטורים שלה לאחת משלוש הקבוצות, תוך שמירה על כך שהקבוצות יהיו שוות בגודלן ככל האפשר. באופן זה, התחלפות המושבים בסנאט היא הדרגתית, ובכל שנתיים עומדים כשליש מהמושבים לסנאט לבחירה לתקופת כהונה של שש שנים.
החלק השני של הסעיף מתייחס למקרה שבו התפנה מושב בסנאט מסיבות שונות, כגון מוות או התפטרות של סנאטור, והוא בוטל למעשה על ידי התיקון ה-17 לחוקה. במקור קבעה החוקה, שבמקרה שבו התפנה מושב תבחר הרשות המחוקקת של המדינה הרלוונטית נציג חלופי, ועד אז ימנה מושל המדינה נציג זמני. התיקון ה-17 קובע שבמקרה שבו התפנה מושב בסנאט, על מושל המדינה להוציא צו לקיום בחירות מיוחדות למציאת מחליף. כלומר, הנציג החדש נבחר על ידי כל בעלי זכות הבחירה במדינה, ולא על ידי הרשות המחוקקת. בנוסף, התיקון ה-17 משאיר בידי בתי המחוקקים של המדינות את הזכות להעביר חוקים שיאפשרו למושל למנות נציגים זמניים עד לקיום הבחירות המיוחדות (בניגוד למקור, שבו הזכות למנות באופן זמני ניתנה למושלים מייד וללא התערבות המחוקקים). אם המחוקקים במדינה לא מאפשרים למושל לבחור נציג זמני, נשאר המושב פנוי עד לקיום הבחירות המיוחדות. החוקה לא קובעת כיצד ייבחרו הנציגים הזמניים, והרשויות המחוקקות של המדינות רשאיות לקבוע חוקים בנושא זה.
נכון ל-2020, במקרה שבו התפנה מקום בסנאט, ב-37 מדינות הבחירות המיוחדות מתקיימות יחד עם המחזור הבא של הבחירות הרגילות, והמושלים מוסמכים למנות נציג זמני עד הבחירות. מתוך מדינות אלה, ב-6 מדינות קבעו המחוקקים שהמינוי הזמני יהיה מאותה מפלגה של הסנאטור שמושבו התפנה. ב-13 המדינות הנותרות על המושל להוציא צו לבחירות מיוחדות לפני המחזור הבא של הבחירות הכלליות, ומתוכן ב-5 מדינות (דקוטה הצפונית, אוקלהומה, אורגון, רוד איילנד וויסקונסין) לא מורשה המושל למנות נציג זמני, והמושב נשאר פנוי עד לבחירות המיוחדות.
חלק שלישי: הסנאט > סעיף 3: מגבלות על הזכות להיבחר לסנאט

לא יהא אדם סנאטור, אלא אם מלאו לו שלושים שנה, היה תשע שנים אזרח ארצות הברית, ובעת בחירתו היה תושב המדינה שנבחר לייצגה.
המקור באנגלית
No Person shall be a Senator who shall not have attained to the Age of thirty Years, and been nine Years a Citizen of the United States, and who shall not, when elected, be an Inhabitant of that State for which he shall be chosen.
בעת השבעתם לתפקיד, חייבים הסנאטורים להיות מעל גיל שלושים, אזרחי ארצות הברית למשך תשע שנים לפחות ותושבי המדינה שאותה הם מייצגים. מגבלות אלה פורשו על ידי בית המשפט כבלעדיות, כך שבתי המחוקקים של המדינות והסנאט עצמו לא יכולים להוסיף מגבלות מעבר לאלה המצוינות בחוקה.
למרות מגבלת הגיל, שלושה סנאטורים נכנסו לתפקיד לפני שמלאו להם 30: ג'ון הנרי איטון הושבע לתפקיד ב-1818 כשהיה בן 28 שנים, 4 חודשים, ו-29 ימים; ארמיסטיד מייסון הושבע ב-1816 כשהיה בן 28 שנים, חמישה חודשים ו-18 ימים; והנרי קליי הושבע ב-1806 כשהיה בן 29. בהמשך החל הסנאט להקפיד על המגבלה. ב-1935 נבחר ראש הולט כנציג וירג'יניה המערבית לסנאט, שבעה חודשים לפני שמלאו לו 30 שנים. הולט הבטיח שהוא לא יישבע לתפקיד לפני שימלאו לו 30, וכך הוא עשה. חברי הסנאט ניהלו חקירה, בהתאם לכוח שניתן להם לשפוט את כשירות חברי הבית. לבסוף הם החליטו לאפשר להולט לכהן, על בסיס הטענה שמגבלת הגיל תקפה לזמן שבו סנאטורים מושבעים לתפקיד ולא לזמן שבו הם נבחרו.
חלק שלישי: הסנאט > סעיף 4: סגן הנשיא כנשיא הסנאט

סגן נשיא ארצות הברית יהיה יושב-ראש הסנאט, אך לא תהא לו זכות הצבעה, אלא אם הקולות שקולים.
המקור באנגלית
The Vice President of the United States shall be President of the Senate, but shall have no Vote, unless they be equally divided.
החוקה קובעת שסגן נשיא ארצות הברית הוא נשיא הסנאט. זוהי האחריות הרגילה היחידה שהחוקה נותנת לסגן הנשיא, מלבד החובה לקבל לידיו את ספירת קולות האלקטורים בהצבעה של חבר האלקטורים לנשיאות ארצות הברית. הסעיף קובע שסגן הנשיא יכול להצביע בסנאט רק במקרה של שוויון קולות. בנוסף, הוא לא מורשה לדבר בפני הסנאט, אלא בהסכמת הסנאטורים. בעבר היה לסגני הנשיאים תפקיד פעיל בעבודת הסנאט. הם היו מנהלים ישיבות של הסנאט ואחראים על מינוי סנאטורים לוועדות ועל שמירת הסדר בסנאט באופנים שונים. אולם, תפקידים אלה לא מוגדרים בחוקה, וכיום סגני נשיאים לא ממלאים אותם באופן שוטף.
חלק שלישי: הסנאט > סעיף 5: נשיא זמני לסנאט ותפקידים אחרים

הסנאט יבחר את בעלי התפקידים האחרים שלו, וכן נשיא סנאט זמני, שיכהן בהעדרו של סגן הנשיא, או בשעה שסגן הנשיא ימלא את תפקיד נשיא ארצות הברית.
המקור באנגלית
The Senate shall chuse [sic] their other Officers, and also a President pro tempore, in the Absence of the Vice President, or when he shall exercise the Office of the President of the United States.
מנסחי החוקה הכירו בכך שסגן הנשיא לא יהיה פנוי תמיד למלא את תפקידו כנשיא הסנאט; לכן הם איפשרו לסנאט לבחור נשיא סנאט זמני, שימלא את תפקיד נשיא הסנאט כאשר סגן נשיא ארצות הברית נעדר או ממלא את מקומו של נשיא ארצות הברית. במקור התכוונו מנסחי החוקה שתפקיד זה יהיה זמני ויידרש רק כאשר נעדר נשיא הסנאט. עם הזמן הפך תפקיד זה לקבוע, כאשר הנשיא הזמני נבחר בתחילת כל קונגרס. החוקה לא מפרטת מי זכאי להיבחר כנשיא זמני, ובאופן עקרוני הנשיא הזמני לא חייב להיות סנאטור, אך הנוהג הוא שהנשיא הזמני הוא סנאטור מכהן, ומאז תום מלחמת העולם השנייה מתמנה לתפקיד הסנאטור הוותיק ביותר ממפלגת הרוב.
בשנים 1792–1886 היה הנשיא הזמני במקום השני בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית, אחרי סגן נשיא ארצות הברית. בשנים 1886–1947 לא היה הנשיא הזמני חלק מסדר הירושה. מאז 1947 ועד היום הנשיא הזמני נמצא במקום השלישי בסדר הירושה, אחרי סגן הנשיא ויושב ראש בית הנבחרים.
בנוסף לבחירת נשיא הסנאט הזמני, מסמיכה החוקה את הסנאט לבחור את כל בעלי התפקידים האחרים בסנאט.
חלק שלישי: הסנאט > סעיף 7: גזר דין במקרה של הדחה

גזר-הדין במשפטי הדחה לא ירחיק מעבר להדחת הנאשם מכהונתו, ופסילתו מלכהן בכל משרה שבצדה כבוד, אמון או שכר בשירות ארצות הברית; עם זאת, ניתן יהיה להגיש כתב אישום נגד האדם שהורשע, לשפוט אותו, לגזור את דינו ולהענישו, על פי חוק.
המקור באנגלית
Judgment in Cases of Impeachment shall not extend further than to removal from Office, and disqualification to hold and enjoy any Office of honor, Trust or Profit under the United States: but the Party convicted shall nevertheless be liable and subject to Indictment, Trial, Judgment and Punishment, according to Law.
העונשים היחידים שיכול הסנאט להטיל על נושא משרה שהורשע הם הדחה ופסילה מכהונה במשרות ציבוריות בעתיד. על פי כללי הסנאט, כאשר מורשע אדם על ידי שני שלישים מחברי הסנאט לפחות, עונש ההדחה מתפקיד הוא אוטומטי ולא דורש הצבעה נוספת. לאחר מכן יכולים חברי הסנאט לבחור להטיל גם עונש פסילה מכהונה עתידית, אך אין חובה לעשות זאת. כדי להעניש בפסילה מכהונה עתידית נדרש רוב פשוט. לאחר הרשעה והדחה ניתן להעמיד את המודח לדין בבתי המשפט, ככל אזרח אחר.
השאלה האם הסנאט מחויב לנהל משפט הדחה במקרה שבו האשים בית הנבחרים נושא משרה עלתה מייד עם האישום הראשון. בית הנבחרים האשים ב-1799 את הסנאטור ויליאם בלאונט, אך יום לאחר מכן סילק הסנאט את בלאונט מתפקידו. לאחר סילוקו דחה הסנאט את האישומים בטענה שכבר אין לו סמכות שיפוטית בנושא.
השאלה מהן העבירות שבגינן מותר לסנאט להדיח נושא משרה נענית בחלק הרביעי של הפרק השני לחוקה. חלק זה מגביל את הכוח של הסנאט להדיח למקרים של הרשעה ב"בגידה, שוחד, או פשעים ועוונות חמורים אחרים". עם זאת, הביטוי "פשעים ועוונות חמורים אחרים" מותיר פתח רחב לפרשנות ומחלוקת. מחלוקת מסוג זה התעוררה כבר במקרה הראשון שבו הורשע והודח נושא משרה - מקרה הדחתו של ג'ון פיקרינג (אנ'), שופט מחוזי פדרלי, בשנת 1804. מצבו הנפשי של פיקרינג התערער, והנשיא תומאס ג'פרסון כתב בעניינו לבית הנבחרים. באותה תקופה הממשל הדמוקרטי-רפובליקני של ג'פרסון היה בעימות עם הרשות השופטת, שרוב השופטים בה היו פדרליסטים. בית הנבחרים האשים את פיקרינג בשכרות, חילול הקודש על כס המשפט, וסרוב לעקוב אחרי תקדימים משפטיים, והמשפט בעניינו בסנאט התקיים בלי נוכחותו. על אף שהסנאטורים ידעו שמצבו הנפשי של פיקרינג מעורער, הם ייחסו לו "כוונה מרושעת" ו"מוסר רופף". לפי לין טרנר "עבור המדיחים, היה זה הכרחי, כמובן, להשתמש בשפה כזו, על מנת להוכיח ביצוע 'פשעים ועוונות חמורים', אבל ביחסם את האישומים האלה לאדם משוגע וחסר ישע הם רוקנו את המושגים מכל משמעות".
חלק רביעי: בחירות לקונגרס

החלק הרביעי עוסק בבחירות לקונגרס, באחריות של המדינות בעניין הבחירות ובסמכות הקונגרס לחוקק בנושאים הקשורים לניהול הבחירות. כמו כן, הוא עוסק במועד כינוס הקונגרס.