stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משפט אייכמן
המשפט > הכרעת הדין

התביעה הראתה את חלקו הפעיל של אייכמן בגירוש להשמדת יהודים בכל רחבי אירופה; החזקתם בתנאים לא אנושיים ורציחתם בשיטתיות במטרה להשמדת העם כולו. הסניגוריה לא ניסתה כמעט לטעון להפרכת האירועים אלא ניסתה לצמצם את מעורבות אייכמן במקרים אלה ולטעון כי הוא היה "בורג קטן במערכת". הסניגוריה טענה, כי אייכמן רק ציית לפקודות הממשל הנאצי ולא יכול היה להפר אותן בהיותו פקיד נמוך דרג, וכי האשם העיקרי במאורעות השואה היה הממשל הגרמני ולא מערך הפקידות שלו. טענות אלו נדחו על ידי השופטים. בהכרעת הדין נקבע, כי ניתן היה לסרב לפקודות ואף לפרוש מהמנגנון הנאצי, וכי אייכמן, גם אילו היה רק פקיד צייתן - אסור היה לו לבצע פקודות של רצח.
בהכרעת הדין נקבע כי הוכח שאייכמן היה בעל תפקיד מרכזי במנגנון ההשמדה. סמכויותיו היו רחבות. הוא יזם ועודד בעצמו חלק מפעולות הגרוש ודבק בקנאות ובברוטליות בהליך זה מתוך דבקות באדולף היטלר ובמשנתו האנטישמית. הוא לא ויתר על השמדתו של אף יהודי גם כשנתבקש לכך מגורמים שונים ולא עצר מפעילותו כשקיבל הוראה מהממונים עליו לקראת סוף המלחמה.
אייכמן היה מוכן אפילו לפעול בניגוד להחלטה של אדולף היטלר עצמו, כאשר סבר, כי אחרת עשויים אי אלה יהודים להינצל. דבר זה הוכח בעליל על ידי מברקו של השגריר הגרמני בבודפשט בשנת 1944, אדמונד וזנמאייר, אשר הודיע לשר החוץ בברלין פרטים על הסכם שנערך בין היטלר לבין המנהיג ההונגרי, אדמירל מיקלוש הורטי. ההונגרים, שלחמו בצד הגרמנים והאיטלקים, סברו שהמלחמה אבודה, ושאפו להסכם שלום נפרד. היטלר ניסה למנוע זאת, ונפגש לשם כך עם הורטי. האחרון נעתר לבסוף להפצרותיו של היטלר שלא לנטוש את השותפות בין מדינות ה"ציר", אך התנה זאת בתנאים אחדים. אחד מאותם תנאים התייחס למתן היתר ל-3,000 משפחות יהודיות לעזוב את בודפשט ולהגיע לשווייץ. היטלר הסכים לכך. אלא שאז הודיע וזנמאייר לשר החוץ יואכים פון ריבנטרופ, כי איש האס אס במקום, אדולף אייכמן, מאוד נסער מהידיעה בדבר ההסכם האמור, שכן חושש הוא ששלושת אלפי המשפחות היהודיות עלולות להגיע לארץ ישראל ולהוות שם תא לצמיחה מחודשת של העם היהודי. ועל כן נתן אייכמן הוראה לאנשיו שיש לבצע את גירוש היהודים מבודפשט מעתה בקצב כזה, שעד להסדרת הוויזות הדרושות לשווייץ לא תישארנה כלל 3,000 משפחות יהודיות בבירה ההונגרית.
אומנם אייכמן לא היה הבכיר ביותר בהליך ההשמדה, ואנשי מנגנון נוספים עמדו מעליו (כדוגמת היידריך והימלר), אולם השופטים קבעו כי אין זה גורע מהתפקיד אותו ביצע ומאחריותו במאורעות השואה.
עם זאת במהלך המשפט הייתה בעיה באי קיומה של הוכחה פורנזית על חלקו של אייכמן ברצח יהודים. אייכמן טען כל הזמן שהוא היה רק מנהל מחלקה בתוך שרשרת ארוכה של גופים שטיפלו בשליחת יהודים ברכבות אל מחנות ההשמדה. למשך זמן במהלך המשפט לא הייתה הוכחה שתסתור את טענתו של אייכמן. שמעון ויזנטל גילה כי קיים תמלול של הקלטות שבהן אייכמן מספר את זכרונותיו בהיותו בארגנטינה אליה ברח אחרי המלחמה. ההוכחה הניצחת הייתה הערות שכתב אייכמן בכתב ידו במקומות מסוימים בתמליל.
הכרעת הדין, המכילה מאות עמודים, הוקראה במלואה במשך שלושה ימים רצופים, 11 בדצמבר - 13 בדצמבר 1961 בבית המשפט המחוזי בירושלים. בהכרעת הדין הורשע אייכמן בכל 15 סעיפי כתב האישום. הוא זוכה חלקית מסעיפים 13–15 לכתב האישום, בגין חברות בארגונים עוינים בתקופה המסתיימת בחודש מאי 1940 וזאת עקב התיישנות העבירות.
המשפט > תיעוד המשפט וסיקור תקשורתי

בית המשפט נתן היתר מיוחד בישיבה הראשונה לתיעוד המשפט כולו. הוקם צוות מיוחד שכלל ארבעה צלמים (יעקב יונילוביץ', רולף קנלר, אמיל קנבל) שעסקו במשך ארבעה חודשים בצילום המשפט. הבמאי של הצוות היה ליאו הורביץ (Leo Hurwitz), במאי אמריקאי של סרטים תיעודיים.
הצילום נעשה בפורמט NTSC וידאו 2 אינץ', במצלמות שהובאו במיוחד לארץ מארצות הברית. חומר זה שימש גם כמקור לדיווחי הטלוויזיה בעולם כולו באותה תקופה. בתום המשפט נשלח כל החומר המצולם לארצות הברית, ובשנות ה-70 הוחזר לישראל.
במקביל, צולם חלקו האחרון של המשפט - פסק הדין, הערעור וגזר הדין - בסך הכל כ-30 שעות, על ידי צוות צילום מאולפני גבע.
בנוסף לצילום המשפט הוקלט כל הנעשה באולם המשפט על גלגלי רבע אינץ' סאונד עבור קול ישראל. קול ישראל שידר בכל תקופת המשפט שידורים בני חצי שעה בהם תוארו נקודות מרכזיות מדיונים באותו יום, תוך שילוב הקלטות המשפט. כמו כן שודרו באופן ישיר ישיבות בעלות חשיבות מיוחדת. בסך הכל נשמרו בארכיון המדינה שש מאות שעות סאונד, שבהתבסס עליהן הוכנו הפרוטוקולים, שהודפסו בעשרה כרכים ביוזמת ארכיון המדינה מאוחר יותר.
תיעוד נוסף היה של הצייר מירון סימה, שנכח בכל ישיבות המשפט ותיעד את הצוות המשפטי, את העדים ואת אייכמן עצמו. הקלטות ותרגום הפרוטוקולים לשפות זרות בוצע על ידי חברת "קבוצת חבר".
משפט איכמן זכה לסיקור תקשורתי עולמי נרחב ובזכותו נפתח לראשונה קו אלחוטי לונדון-תל אביב להעברת תמונות ברדיו במשך כל שעות היום, אך שיגורו של הקוסמונאוט הראשון יורי גגארין שהתרחש במקביל הסיט את הסיקור העולמי ממשפט אייכמן למירוץ החלל.
המשפט > תיעוד המשפט וסיקור תקשורתי > גזר הדין וביצועו לאחר ערעור ובקשת חנינה

עם סיום השמעת הכרעת הדין ב-13 בדצמבר, נשמעו טיעונים לעונש מפי היועץ המשפטי לממשלה, סנגורו של הנאשם ואף מפי אייכמן עצמו. אייכמן שב וטען כי אין להטיל את האחריות על כתפיו אלא על הדרג המדיני ששלח אותו למשימתו: "איתרע מזלי ועורבתי במעשי זוועה אלה. אולם מעללים אלה לא התרחשו על פי רצוני. לא היה זה רצוני לקטול אנשים. הרצח ההמוני אינו אלא אשמת המנהיגים המדיניים בלבד...". ב-15 בדצמבר 1961 הוקרא גזר הדין בבית המשפט ובו נידון הנאשם למוות. לפני קריאת גזר הדין שוב ניתנה לאייכמן זכות הדיבור: "רואה אני כי תקוותי לדין צדק נכזבה... לא רציתי להרוג... אשמתי היא רק צייתנותי... לא רדפתי יהודים מתוך תאווה ותשוקה. את זאת עשתה הממשלה ... הייתי מבקש עכשיו את סליחת העם היהודי והייתי מתוודה שאני מתבייש בזוכרי את מה שעוללו לו, אולם לנוכח נימוקי פסק הדין זה עלול להתפרש רק כצביעות ... מוטל עלי לשאת את אשר הטיל עלי הגורל".
אייכמן ערער על גזר הדין. ב-29 במאי 1962 דחה בית המשפט העליון את ערעורו ואישר את גזר הדין (מדבריו של אייכמן בפנייתו האחרונה לבית המשפט - "אני משוכנע שכנוע עמוק שאני חייב לסבול בשל מעשיהם של אחרים ולשאת את המשא שכפה עלי גורלי"),
אייכמן, אשתו ורה, חמשת אחיו, ועשרים אנשי רוח ישראלים שטענו כי "סיום משפט אייכמן על ידי הוצאתו להורג ימעט את דמות השואה" שלחו בקשות חנינה לנשיא המדינה, יצחק בן-צבי, שפרטיהן פורסמו ב-2016. ממשלת ישראל התכנסה כדי לדון על ביצוע גזר הדין. גדעון האוזנר דיבר על לב השרים וטען: "אנחנו חייבים את ביצוע העונש לרבבות ניצולי השואה". רוב השרים הצביעו בעד התלייה אך חלקם התנגדו, ולכן לאחר מכן ביקשו להצביע שוב, כדי שיירשם שההחלטה התקבלה פה אחד.
לאחר סירוב הנשיא למתן חנינה, הוצא אייכמן להורג בתלייה בכלא רמלה (כיום כלא אילון) בלילה שבין 31 במאי ל-1 ביוני. לפני תלייתו ביקש וקיבל בקבוק יין לבן ודחה את הצעתו של הכומר הקנדי ויליאם הל לומר תפילה אחרונה לפני מותו. בתלייתו נכחו קומץ עיתונאים. לפני התלייה, קרא אייכמן: ”תחי גרמניה! תחי ארגנטינה! תחי אוסטריה! לעולם לא אשכח אתכן!”. גופתו נשרפה ואפרה פוזר בים מחוץ למים הטריטוריאליים של מדינת ישראל.
השלכות והשפעת המשפט

משפט אייכמן זכה להתייחסות נרחבת בתקשורת הישראלית (עיתונות ורדיו) ואף באמצעי התקשורת הבינלאומיים, בעיקר בשלבים הראשונים שלו ובפסק הדין בסיומו. בעולם ציינו את המשפט כמאורע הבא לעשות צדק היסטורי, כשהקורבן דן את תליינו. אולם, יש שטענו שמבחינה משפטית, למדינת ישראל לא הייתה הזכות לדון את אייכמן והוא היה צריך להישפט בפני בית דין נייטרלי או בינלאומי.
בכניסה לבית העם המתינו אנשים לכרטיס כניסה במשך שעות. כרטיסי הכניסה לשבוע הראשון של המשפט אזלו עוד לפני פתיחתו. בבית המשפט הוצבה מצלמה במעגל סגור שהעבירה את הדיונים אל אחד מאולמות מנזר רטיסבון הסמוך, שגם הוא היה מלא בצופים.
עדויות ניצולי השואה עוררו רושם עז בציבור הישראלי ורבים נצמדו למקלטי הרדיו כדי לשמוע בשידור ישיר את העדויות ולקרוא עליהן בעיתונים. עד אז לא הרבו לשמוע את עדויות ניצולי השואה וחלק גדול מהם העדיף שלא לספר על העבר. המשפט, שהעלה לתודעה את הניצולים כיחידים דרך סיפורם האישי, נחשב אחד מהגורמים הראשונים שהביאו לשינוי תודעת השואה, כשהחלו להבחין כי גבורה התרחשה לא רק במרד גטו ורשה או בלחימה אקטיבית בנאצים אלא גם אצל רבים אחרים, שנאבקו כדי לשרוד ולהינצל. ההאשמה "מדוע הלכתם כצאן לטבח?" שהועלתה בעבר החלה להתפוגג, ואצל רבים הובעה תחושה של שותפות גורל עם הניצולים ואף הרגשת אשמה על ההתייחסות הלא מתחשבת מספיק כלפיהם מצד ילידי ארץ ישראל. דוגמה לכך כתב נתן אלתרמן תחת הכותרת 'קלסתר-הפנים' בעיתון דבר ב-9 ביוני 1961:
כולנו ידענו כי מתהלכים בתוכנו אנשים מן העולם ההוא. היינו נתקלים בהם יום יום ברחוב, במשרדים, בחנויות, בשוק, באסיפות... אך דומה כי רק במהלכו של משפט נורא זה, ככל שהוסיפו העדים לעלות אל דוכן העדויות, הניצולים נצטרפו בתודעתנו להכרה ברורה... כי הם חלק בלתי יימחה מטיבו וצלמו של העם החי שאנו משתייכים אליו.
השלכות והשפעת המשפט > ביקורת המשפט > ביקורתה של חנה ארנדט

פולמוס אקדמי נרחב, שהוזכר אך מעט בישראל באותה תקופה אך זכה לפרסום רב עם השנים, התעורר סביב ביקורתה הקשה של הפילוסופית היהודייה חנה ארנדט בספרה "אייכמן בירושלים". טענתה הופנתה כנגד ניהול המשפט, שנועד לדבריה להעצים את המיליטריזם הישראלי ולהוכיח את עוצמת המדינה היהודית בהווה, אל מול כוח רשע ועולם אדיש שחוו קורבנות השואה בעבר. ארנדט טבעה את הביטוי "הבנאליות של הרוע". מארגני המשפט, לדעתה, לא לקחו מספיק בחשבון את אחריות הבירוקרטיה הגרמנית לשואה והבנאליות שנוצרת במשטר טוטליטרי לגבי חיי אדם.
לדעתה, אייכמן הוצג במשפט כמפלצת, אף על פי שהיה אדם ממוצע שהפך למרצח עקב אי יכולתו להבחין בין טוב ורע, בתוך המנגנון שהוא היה חלק ממנו. נגד ארנדט טענו הוגי דעות יהודים כמרטין בובר וגרשם שלום כי המשפט הצדיק השמעת עדויות וכי מי שחולל את השואה הם אנשים כאייכמן ושותפיו. הטענה על אחריות כוללת של החברה בכללותה מתעלמת, לטענתם, מאחריות היחידים, וכי התמקדות במעשיהם הכרחית גם אם סביבתם נתנה להם אישור לכך. בספר שיצא לאור בשנת 2014 יצאה החוקרת בטינה שטנגנט נגד העובדות שבבסיס גישתה של ארנדט, וטענה שאייכמן "היה אנטישמי חולני ונאצי קנאי, שהתייחס לתפקידו המרכזי ברדיפת מיליוני יהודים ורציחתם כהגשמת שאיפת חייו".
בתקופת המשפט הפולמוס הוזכר מספר פעמים בעיתונות הישראלית אך באופן מועט בהשוואה לעיתונות היהודית-אמריקאית. עיתון הארץ פרסם שני קטעים מספרה של ארנדט, וכן פורסמו גינויים מפי החוקר גרשם שלום, השופטים גדעון האוזנר ומייקל מוסמאנו, וכן פורסם מאמר ביקורת נגד ארנדט בביטאון של יד ושם.
השלכות והשפעת המשפט > ביקורת המשפט > ביקורתו של ישעיהו ליבוביץ

שנים רבות לאחר המשפט, אמר ישעיהו ליבוביץ: "כל משפט אייכמן היה כישלון טוטלי. אייכמן אכן היה רק בורג קטן וחסר כל ערך במערכת הגדולה. אני חושב שהייתה זו קנוניה בין אדנאואר לבן-גוריון כדי לטהר את העם הגרמני. בתמורה הם שילמו לנו במיליארדים ... (אייכמן) הוא הפרודוקט של אלפיים שנות היסטוריה של הנצרות, שכל משמעותה היא השמדת היהדות... הוא למעשה ביצע את רצון האנושות כלפי העם היהודי!".
השלכות והשפעת המשפט > ביקורת המשפט > במחזה 'אנדה'

בשנת 2008 העלה המחזאי הלל מיטלפונקט מחזה בשם "אנדה". ההצגה בנויה על בסיס הטענה שהעדים במשפט אייכמן סוננו על ידי הממסד, ובין היתר כי לא ניתן לניצולים מהונגריה להעיד, כדי לא לעורר מחדש את הטענות נגד הנהגת היישוב ומפא"י שהועלו במשפט קסטנר. המחזה שנוי במחלוקת ויש שראו בו סילוף של העובדות ההיסטוריות (במשפט העידו שלושה מגיבורי פרשת קסטנר, בהם עמיתו יואל ברנד) או ספקולציה שאינה מסתמכת על מקורות אלא על דעה אישית.
לקריאה נוספת

משפט אייכמן באתר ארכיון המדינה
גדעון האוזנר, משפט בירושלים (2 כרכים), הוצאת בית לוחמי הגיטאות, 1980, מהדורה מחודשת ומורחבת 2011
חיים גורי, מול תא הזכוכית, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001.
איסר הראל, הבית ברחוב גריבלדי, תל אביב 1975.
חנה ארנדט, אייכמן בירושלים - דו"ח על הבנאליות של הרוע, הוצאת בבל.
שישה מיליון קטגורים: מדינת ישראל נגד אדולף אייכמן, משואה והוצאת ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2011.
יעקב רבינסון, העקוב למישור: יהודי אירופה בפני השואה לאור האמת ההיסטורית ומשפט אייכמן בירושלים לפי הנוהג הבינלאומי, ירושלים 1967.
חנה יבלונקה, מדינת ישראל נגד אדולף אייכמן, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 2001.
אורה הרמן, הכבשן והכור, מאחורי הקלעים של משפט אייכמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017.
שרון גבע, "ועכשיו את נשואה ויש לך שני ילדים": נשים עדוֹת במשפט אייכמן, יד ושם: קובץ מחקרים כרך מ"ז [2], 2019.
יוסי המי, לשכה 06 - חקירתו של אדולף אייכמן במשטרת ישראל, הוצאת משטרת ישראל, 2020.
שרון גבע, בצֵל התביעה: משטרת ישראל (לשכה 06) בפרשת משפט אייכמן, משפט חברה ותרבות ד (2021), עמ' 106-83.
שרון גבע, נוכחות נפקדות: נשים ומגדר ב"לשכה 06", משטרה והיסטוריה 5 (2023), עמ' 74-49.
ליאורה בילסקי, איך אומרים ג'נוסייד בעברית? שלוש קריאות במשפט אייכמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2024
חנה יבלונקה, מדינת ישראל נגד אדולף אייכמן, ידיעות ספרים, 2003
ויץ יחיעם, "'האב המייסד' ומשפטו של הצורר: בן-גוריון ומשפט אייכמן", יד ושם קובץ מחקרים לו 1, 2008, עמ' 212-181.
תה

צמח התה
תֶּה הוא משקה המכיל קפאין המיוצר על ידי חליטת העלים וניצני העלים של צמח התה במים חמים עד רותחים (לרוב בטמפרטורת 80° עד 95° מעלות צלזיוס). ישנם גם  תערובות תה מתובלות שמכילות עשבים ותבלינים נוספים, לדוגמה קליפות פרי, שמן אתרי ועוד. ישנם גם סוגי תה נטולי קפאין המופקים בתהליך כימי.
בשפה יומיומית משמשת המילה "תה" גם לחליטות של צמחים אשר אינן כוללות את עלי השיח קמליה סינית, ואלו מכונות לעיתים "תה צמחים", אך שמם המדויק הוא חליטת צמחים כי הן לא מכילות את צמח התה. דוגמה לצמחים שניתן לחלוט ולשתות: לואיזה, מרווה, עשב לימון, זוטה לבנה, נענע, שיבה, וגם אזוב, פילרגוניום ועוד.
התה משמש לעיתים כמרכיב בדיאטת הרזיה משום ששתייתו עשויה לעורר תחושת שובע בקיבה.
תה הוא המשקה הנפוץ ביותר בעולם אחרי מים.
גידול תה

הקמליה הסינית היא צמח ירוק-עד שגדל בעיקר באקלים טרופי וסובטרופי. מינים מסוימים מסוגלים לצמוח גם באקלים ימי [דרוש מקור]. שיאנית גידול התה בעולם היא סין שמגדלת ומעבדת כ־2.4 מיליון טון תה בשנה, אחריה נמצאת הודו שמגדלת כ-900,000 טון בשנה, ואחריה קניה עם 305,000 טון בשנה. חוץ מאלו נהוג לגדל תה גם בסרי לנקה, יפן, אינדונזיה ומדינות נוספות בדרום-מזרח אסיה ובדרום-מערב אסיה.
כאשר מתייחסים למקור התה, טאיוואן וסרי לנקה נקראות בשמן הקודם - פורמוזה וציילון, בהתאמה.
טעם התה תלוי בסוג הקרקע ובאקלים.
שיח תה הגדל בר יכול להגיע לגובה של 5 עד 15 מטרים ולעיתים אף 30 מטרים, אך במטעי התה השיחים נגזמים למטר וחצי, כדי לעודד צמיחה חדשה ולהקל על האיסוף.
עלי התה הנקטפים לצריכה כמשקה הם רק העלים הצעירים ביותר של הצמח וניצני העלים החדשים. חלק זה בצמח נקרא "פלאש". צמח התה מגדל פלאש חדש כל 7–15 ימים בעונת הגדילה. עלים המתפתחים לאט (לדוגמה בצמחים הגדלים בגובה 1,500 מטר ומעלה) נחשבים עדיפים מבחינת טעם על עלים הגדלים מהר יותר. עלי תה צעירים ושלמים יותר לרוב ימכרו במחיר גבוה יותר והתה שנחלט מהם יחשב איכותי יותר.
זני צמח התה

לצמח התה ישנם שני תת-מינים מרכזיים, התה הסיני (C. sinensis var. sinensis) והתה ההודי (C. sinensis var. assamica) אשר מכונה גם "תה אסאם" על שם מדינת אסאם אשר בהודו. כל סוגי התה מופקים מאחד מן השניים, או מהכלאה של שניהם.
הזן הסיני מתאפיין בריבוי גבעולים ובעלים קטנים, וממנו מפיקים את ששת סוגי התה. הוא הזן נפוץ מבין השניים ואותו שותים ברב חלקי העולם.
הזן ההודי מתאפיין בגזע מרכזי יחיד ובעלים גדולים יותר ביחס לתה הסיני. ממין זה ניתן טכנית להפיק את כל סוגי התה, אך בפועל מפיקים ממנו רק תה שחור. זן זה נפוץ בעיקר בהודו ואנגליה, אם כי גם במדינות אלו כמה מהחלקות הנחשבות ביותר למעשה מגדלות את הזן הסיני (כך גם דרג'ילינג, אחד מבתי הגידול הנחשבים ביותר לתה באימפריה הבריטית).
מתוך שני סוגים אלו בויתו מאות זני תרבות, לדוגמה הזן ג'ין שואן שפותח בטאיוואן המשמש להפקת תה המכונה דונג דינג אולונג.
בנוסף לשני סוגים אלו קיימים מספר מינים של תה בר ותה נוי, לדוגמה התה הקמבודי והקמיליה היפנית, אך נדיר שסוגים אלו משמשים לחליטת משקה.
סיווג התה ותהליך העיבוד

את עלי התה ניתן לסווג על פי מגוון קטגוריות. החשובות מבייניהן הן תהליך העיבוד ואזור הגידול. סין, כיצרנית התה הגדולה בעולם, מייצרת גם את המגוון הרחב ביותר של סוגי תה וישנם הרבה מינים, שיטות גידול ושיטות עיבוד מקומיות, בעוד שביפן, בהודו ובמדינות נוספות נהוג לדאוג לתנאים סטנדרטים לגידול תה כך שתה המגיע ממדינות אלו (לדוגמה סנצ'ה המגיעה מיפן) נוטה להיות בעל איכויות דומות, גם אם משתנה ברמתו, בכל מטעי התה במדינה.
סיווג התה ותהליך העיבוד > תהליך העיבוד

נהוג לסווג את התה לשש קבוצות בהתאם לתהליך העיבוד אותו עובר התה. ההבדל המרכזי בין ששת סוגי התה הוא רמת החמצון שהעלים עוברים.
תה לבן - תה העובר עיבוד מינימלי. לאחר הקטיף מפזרים את ניצני עלי התה בלבד ליבוש תחת קרני השמש. תה זה נקרא תה לבן מכיוון שתהליך זה משמר את השערות הלבנות העדינות של ניצן הצמח, המכונים "מחטי הכסף" (או 'יין ז'ן' בסינית) נחשב למכיל קפאין דל.
תה ירוק - עלים צעירים וניצנים העוברים חימום על מנת לעצור את תהליך החמצון באופן מלאכותי מיד לאחר הקטיף. השיטה הנפוצה לבצע פעולה זו היא השיטה הסינית, בה עלי התה נקלים במחבת ווק גדולה על אש חמה ביותר. ביפן נהוג לאדות את התה כדי לעצור את תהליך החמצון שלו, דבר המעניק לתה היפני ארומה ייחודית. תה ירוק הוא התה הנפוץ בעולם, ובפרט ביפן בה נהוג לשתות אותו באופן כמעט בלעדי. מאצ'ה הוא סוג תה ירוק הייחודי ליפן המשמש לטקס התה. התה נטחן לאבקה דקה ואז מוקצף בקערה גדולה.
תה צהוב - עובר תהליך דומה מאוד לתה הירוק, אך עם עוד שלב - אידוי תחת בד לח. שלב זה מעניק לעלים גוון צהוב וריח שונה מהתה הירוק. סוג זה של תה אינו נפוץ, כמעט לא ניתן להשיגו מחוץ לסין ואינו נחשב טעים במיוחד. בסין העתיקה שימש תה זה כמנחה לקיסר מכיוון שצבעו הצהוב תאם את צבע הקיסרות. בסין העממית משמש תה זה כמנחה לפוליטיקאים וגדולי האומה.
תה אולונג (בסינית מפושטת: 乌龙茶; פין-יין: wūlóngchá; מילולית: תה דרקון כהה)- תה העובר חימום לעצירת החימצון אך רק לאחר שהעלים התחמצנו חלקית. למעשה, סוגי תה האולונג נעים על מנעד החמצון מ-15% עד ל-85% חמצון. תה זה נחשב התה האנין והמגוון ביותר בסין. לפעמים מגלגלים את עלי התה לפני היבוש, תהליך המשפיע על טעמיו (עם כל חליטה חוזרת העלים נפתחים מעט ומשחררים טעמים שונים) וגם מאיץ את תהליך החימצון מפני שהעלה נפצע בתהליך. בזכות תהליך הגלגול ניתן לחלוט עלי אולונג מספר פעמים ועם כל חליטה לקבל עלים פתוחים יותר פיזית עם פרופיל טעם אחר במקצת.
תה שחור (紅茶, פין-יין: hóngchá, מסינית: "תה אדום") - תה מחומצן לחלוטין. בתהליך העיבוד עוברים על התה עם מכבש הפוצע את העלים ומאיץ את תהליך החמצון שהם עוברים. תה זה הוא התה הנפוץ בהודו ובמערב.
תה מותסס (黑茶, פין-יין: hēichá, מסינית: "תה שחור") או פּוּ אֶר - תה המיושן בדומה ליין. העלים והניצנים עוברים תהליך עיבוד הדומה לתה הירוק, אך העלים מיובשים ללא חום בשביל לא לפגוע באנזימים החיונים ליישון. לאחר היבוש נדחסים לצורות שונות ונותרים בסביבה לחה על מנת שיתססו מפעילות שלמיקרואורגניזמים החיים באוויר. התהליך יכול להסתיים כעבור מספר חודשים, ובדומה ליין, סוג זה של תה מתייקר עם הגיל. הסוג הנפוץ ביותר של תה מותסס הוא זה המגיע ממחוז יונאן אשר בסין ונקרא פו אר. ישנם שני סוגים מרכזיים של תה מותסס, פו אר בוסרי ופו אר בשל, הנקראים בסינית שֶנְג ׁ(סינית: 生, פין-יין: Shēng) ושוּ (סינית: 熟, פין-יין: shú) בהתאמה. הפו אר הבוסרי הוא השיטה העתיקה והארוכה יותר להפקת פו-אר, בה מיישנים את העלים באופן טבעי וללא התערבות, תהליך שלוקח שנים (ולמעשה, לא נעצר לעולם). פו-אר בשל הוא תה בו מאצים את תהליך התסיסה על ידי שמירת העלים בסביבה לחה וחשיפתם למיקרואורגניזמים האחראים על תהליך התסיסה, בדומה לקומופסט. פו-אר בשל אינו דורש זמן רב להתיישנות, ובאופן כללי נחשב יציב ושטעמו אינו משתנה גם לאורך שנים, בניגוד לפו-אר בוסרי.
סיווג התה ותהליך העיבוד > תכולת הקפאין בסוגי התה השונים

בממוצע, תה שחור מכיל את הכמות הגבוהה ביותר של קפאין (כאשר מופק מעלי תה נקרא גם תאין), בממוצע בין 40–60 מיליגרם בכוס, בעוד תה ירוק מכיל בין 15–20 מ"ג. אך בגלל מגוון שיטות הגידול והעיבוד ומגוון הזנים ישנם סוגי תה ירוק עם כמות קפאין גדולה בהרבה. הירוקים היפניים ידועים בתכולת הקפאין הגבוהה שלהם, תה סנצ'ה ירוק מכיל לעיתים 75 מ"ג קפאין בכוס, בדומה לקפה, ותה מאצ'ה, תה ירוק הנטחן לאבקה דקה, עשוי להכיל 88 מ"ג קפאין לכוס (של 60 מ"ל, כפי שנהוג להגיש מאצ'ה), גבוה משמעותית מכל סוגי התה והקפה.
תה מתובל ותערובות

לעיתים מייצרים תערובת של עלי תה ממקורות שונים, לרוב מאותו סוג (כלומר, תערובת תה שחור לא תכיל תה ירוק), על מנת לייצר תערובת אחידה ועקבית שניתן למוכרה לאורך שנים, גם כאשר תה מאזור מסוים נפגע או שינה את טעמו. תה מסוג זה נהוג לרוב בבריטניה ונקרא שם "בְּלֵנְד" (מאנגלית: Tea blend). כמעט כל סוגי התה הנמכרים בשקיקי תה הם תערובות, אך ישנן גם תערובות של עלים שלמים. בנוסף, ישנו גם מנהג של תיבול ובישום התה בתבלינים, פרחים ותמציות. סוג זה של תה זה נקרא לרוב "תה מתובל".
בלנדים נפוצים ותערובות מתובלות כוללות:
תה ארוחת בוקר- זה הוא בלנד של תה שחור הנפוץ במיוחד בבריטניה ובאירלנד המורכב לרוב מתה ציילוני, אסאם, ותה קנייתי ומאופיין בגוף מלא וטעם עשיר. נהוג להגישו עם סוכר וחלב לצד ארוחת בוקר אנגלית.
תה יסמין - תה יסמין הוא התה המתובל הנפוץ ביותר באסיה. הוא לרוב מיוצר מתה ירוק סיני על ידי פריסה של עלי התה המעובדים באסם ועליהם פרחי היסמין למשך מספר ימים. במהלך ימים אלו עלי התה יספגו את ריחם ואת שמנם של פרחי היסמין ולאחר מכן פרחי היסמין יופרדו מעלי התה ידנית ויזרקו. טעמם של פרחי היסמין בחליטה מר, ולכן איכותו של תה זה נמדדת בכמות הפרחים שנשארו בתוצר הסופי, כאשר ככל שישנם מעט יותר התה נחשב איכותי יותר.
תה ארל גריי - תערובת של תה שחור עם תמצית שמן אתרי מקליפת תפוז הברגמוט.
צ'אי מסאלה- בהודו נהוג לתבל תה בתערובות תבלינים המכונות מסאלה, המכילות לרוב זנגביל, הל, קינמון, פלפל שחור, ציפורן ולעיתים גם אגוז מוסקט. לאחר מכן מוסיפים לו חלב וסוכר בדומה לתה הבריטי.
תה נענע - תה זה מופק מתה ירוק מסוג "תה אבקת שריפה" הנקרא כך על שם עליו המגולגלים לדסקיות קטנות המזכירות אבקת שריפה. לאחר מכן הוא נחלט עם נענע וסוכר. תה זה נפוץ במיוחד באזור המגרב ובקרב יוצאי מרוקו בישראל.
ג'אגרטי - תה עם רום.
קומבוצ'ה - משקה המופק מתה מומתק במיוחד ומסימביוט שמרים הנקרא לרוב פטריית התה. טעמו חמצמץ ומקורו במזרח הרחוק.
תה מעושן - תה שעליו עברו עישון. מגיע בדרך-כלל מסין וטאיוואן. דוגמה לתה כזה הוא הלפסנג סושונג.
תה כסף - תה כסוף - זה אינו תה של ממש, אלא חליטת צמחים שמכילה עלים של ליבנה כסוף, הנותנות לו את צבעו הכסוף.
מקור המילה "תה"

הסמניה ל"תה" בסינית מסורתית נכתבת 茶, אך מבוטאת באופן שונה בכל אחת מהשפות הסיניות. שתי צורות מרכזיות השתרשו בשפות אחרות, ולמעשה בכל השפות המילה תה מגיעה מאחת מאלו. בשפת הוקיאֵן המדוברת במחוז פוג'יין המילה מבוטאת "תה", צורה שהשתרשה בעברית, ביידיש, באנגלית ובמספר רב של שפות אירופאיות נוספות. בקנטונזית ובמנדרינית המילה מבוטאת צַ'ה, צורה שהשתרשה בשפות האזור (יפנית, קוריאנית, הינדי ועוד), והפכה לצ'אי בהינדי (הינדי: चाय) ושַאי בערבית (ערבית: شَاي).
ההגייה היא "תה", "תיי" או "טי" בשפות: איטלקית, אינדונזית, איסלנדית, אנגלית, אסטונית, אספרנטו, ארמנית, גרמנית, דנית, הולנדית, הונגרית, טמילית, לטבית, לטינית, מלאית, נורווגית, ספרדית, עברית, פולנית (herbata, כנראה מלטינית 'herba te'), פינית, צרפתית, ושוודית.
ההגייה היא "צָ'ה" או "צ'אי" בשפות: אוקראינית, אלבנית, אמהרית, בולגרית, גאורגית, וייטנאמית, טורקית, טיבטית, יוונית, יידיש, יפנית, נפאלית, סוואהילית, סלובנית, סרבית, ערבית, פורטוגזית, פרסית, צ'כית, קוריאנית, קרואטית, רומנית, רוסית, ואזרית.
לא ברור מדוע הגיעה לשפה מסוימת צורת הגייה אחת ולא אחרת. ההגיות לא הגיעו בהתאם לדרכי המסחר (כך לדוגמה, התה הגיע לאנגליה דרך קנטון, שבה הוא נהגה "צ'ה", ואילו באנגליה ההגייה היא "תי").
ביידיש ההגייה המקובלת היא טיי. משם זה נגזרות גם המילים לתיון (טשייניקל) ולבית תה (טשיינע). נראה שמסיבה וגם בשל השפעת השפה הרוסית, נפוצה גם ההגייה טשיי ביידיש.[דרוש מקור]
בעברית של ימינו מקובל שהמונח "צ'אי" מתייחס לתה מועשר תבלינים הודי.
היסטוריה > מקור המנהג לשתות תה

יש מספר אמונות המנסות להסביר את מנהג שתיית התה:
לפי אחת המסורות, גאוטמה הבודהה גילה את עלי התה כאשר עלה תה נפל לתוך כוס מים ששתה כאשר ישב ועשה מדיטציה.
מסורת אחרת משייכת את גילוי התה לבודהידהרמה אשר תלש את עפעפיו כדי שלא יירדם בעת מדיטציה, ומעפעפיו צמח צמח התה. מסורת זו מנסה להסביר את תכונותיו המעוררות של התה.
מסורת שלישית משייכת את גילוי התה לשנונג, קיסר סין האגדי, אשר בעת מסעו, כאשר ישב לשתות כוס מים חמים, נפלו לתוכה מספר עלי תה. לאחר ששתה את המשקה ונהנה מטעמו גילה את השפעותיו הרפואיות.
היסטוריה > מקור התה ותפוצתו

חוקרים היום מאמינים שמקור צמח התה נמצא היכן שהוא בגבול סין-מיאנמר. שתיית תה החלה באזור יונאן, במקור מסיבות רפואיות. במחוז סצ'ואן שתו תה לראשונה כמשקה הנועד להנאה ולא לשם תועלת רפואית. הראיה הפיזית המוקדמת ביותר לשתיית תה בסין התגלתה ב־2016 בחפירות בקבר הקיסר ג'ינג, המתוארך למאה ה-2 לפנה"ס.
הפעם הראשונה שבה פגשו אנשי אירופה את המשקה הייתה כאשר הפורטוגזים הגיעו ליפן בשנת 1560. תקופה קצרה לאחר מפגש זה החל יבוא התה לאירופה. התה הפך לפופולרי בקרב אצולת צרפת והולנד, וב-1650 הגיע התה לאנגליה על ידי קתרינה מברגנזה, נסיכה פורטוגזית ששהתה באנגליה בחצרו של המלך צ'ארלס השני.
הביקוש הרב שנוצר באירופה לתה הרב הוביל לגירעון מסחרי בין אירופה לסין, והבריטים החלו לגדל תה בהודו על מנת לספק את הביקוש. ניסיון אחר לפתור את הגירעון המסחרי באמצעות מכירת אופיום לסין הוביל לפרוץ מלחמת האופיום הראשונה (1838 - 1842).
היסטוריה > שקיק תה

שקיקי התה הם מוצר חדש יחסית: שקיקי תה מבד פותחו בראשית המאה ה-20; שקיקי תה מנייר בראשית שנות ה-40; ושקיק תה ללא סיכה (פס הכסף) פותח על ידי חברת ויסוצקי רק בשנות ה-60.
יש שתי גרסאות בנוגע להמצאת שקיק התה:
האחת מספרת כי סוחר תה הודי קיבל משלוח של ארגזי תה ששהו באניה שחלפה בדרכה בסערה, טילטולי האניה גרמו לעלי התה להמחץ ובמקום עלים יפים קיבל עלי תה מרוסקים. על מנת לא להשליך את כל המטען, ארז את שברי העלים בשקיקי בד ושיווק אותם.
הגרסה השנייה משייכת את ההמצאה לסוחר תה ניו-יורקי בשם תומאס סליוואן שקיבל תה מסוג חדש וטוב, כקידום מכירות שלח ללקוחותיו דוגמיות של התה ארוזות בבד משי, הלקוחות התעצלו לפתוח את השקית והטילו אותה לכוס עם מים רותחים.
היסטוריה > חשיבות תרבותית

לתה חשיבות תרבותית רבה במספר מדינות ברחבי העולם. במזרח הרחוק, ובמיוחד בסין שנחשבת ליצרנית התה הגדולה בעולם, ישנה תרבות שתיית תה מפותחת הדומה לתרבות שתיית היין במערב, כאשר סוגי תה שונים נמכרים לפי אזור הגידול, איכות העלים, אופן הקטיף והאיכויות השונות המתבטאות בתה. סוגי תה מסוימים אף נמכרים במחירי עתק, לדוגמה תה דה חונג פאו שעשרות גרמים ממנו נמכרים במחירים השווים למאות אלפי שקלים.
בנוסף, תרבויות רבות פיתחו מנהגי שתייה מפותחים הנקראים לרוב "טקס תה". טקס תה היפני הוא המפורסם ביותר בקטגוריה זו של מנהגים, אך גם בסין נהוגה שיטת הכנה טקסית המכונה גונג-פו צ'ה, ובמערב נהוגים אירועי תה דומים, לדוגמה ארוחת מנחה, בה שותים תה בכלים ייעודיים בליוי מזון קל. באזורים מסוימים השייכים לחבר העמים הבריטי ארוחת ערב אף נקראת "תה" (אנ') והפסקות עובדים מכונות "הפסקות תה".
גם במזרח אירופה ישנם מסורות סביב שתיית התה, ונהוגים כלים ייעודיים לחליטת ולשתיית התה.