stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלינור, דוכסית אקוויטניה
שחרורה של אלינור ממאסר ותקופת העוצרות

ב-1189 מת הנרי השני, יומיים לאחר תבוסתו מול בנו, ריצ'רד "לב-ארי", ב-4 ביולי 1189 ואלינור ניצלה הזדמנות זו ושחררה את עצמה ממאסרה. ריצ'רד, כאשר שמע על מות אביו, שלח את עוצר הממלכה לשחרר את אמו, אולם הידיעות שהועברו אל ריצ'רד היו "מצאתי את אמך משוחררת והיא גבירה גדולה מתמיד".
ריצ'רד ירש את כתר אנגליה, והחל למלוך בשם ריצ'רד הראשון. אלינור החליטה לשוב לביתה באקוויטניה, ובגיל 65 היא יצאה למסע במסגרתו היא עברה מאחוזה לאחוזה ברחבי אנגליה, ברכיבה על סוס. היא עברה בין הכפרים והערים, שחררה אסירים רבים שהנרי החזיק בבתי הסוהר, העניקה מתנות למנזרים שונים והחזירה לעצמה את השליטה בנחלותיה. אלינור לא חזרה עוד לאנגליה, אלא רק לשם שתי הכתרותיו של ריצ'רד.
כאשר יצא ריצ'רד למסע הצלב השלישי (1189–1192), שימשה אלינור עוצרת בשמו. מבין פעולותיה כעוצרת, היא מנעה את מרידתו של בנה, ג'ון "בלי-ארץ" וניסיונותיו לקחת לעצמו את כס המלכות בעת היעדרו של ריצ'רד, ויצאה למצוא לריצ'רד כלה ולהביאה ליוון, שם שהה בתחילת מסעו, על מנת שינשאו.
בשנת 1192 נפל ריצ'רד בשבי בעת שהיה בדרכו חזרה לאנגליה. הוא הוחזק בידי היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שביקש בעבורו כופר נפש עצום בשיוויו. בתקופת שביו, עסקה אלינור ללא הרף בניסיונות לשחררו, בין היתר כתבה שלושה מכתבים לאפיפיור שבהם היא דורשת את שחרורו המיידי של בנה. המכתבים פונים בתחינה ומלאים ברגשותיה של אלינור הכואבת את מאסרו של בנה:
"...כולי חרדה, לפני ולפנים, ועל כן רוויות מילותיי סבל. יש פחדים גלוים לעין, אך המחלוקות חבויות. לא אוכל לנשום לרווחה, ולו פעם אחת, בין המכות שניחתו עליי והתלאות שמצאוני עד בלי די. כליתי בייסורים, בשרי נאכל, עצמותיי דבקו לעורי. חיי כלו ביגון ושנותיי באנחה, מי ייתן ויכלו לגמרי. והלוואי שהדם בגופי שזה מכבר גווע, שהמוח בראשי ומוח עצמותיי ימוגו בדמע וכך אתמוסס עד תום בצערי. קרבי נעקרו מתוכי, איבדתי את משענת זקנתי, את מאור עיני. לו ישעה האל לתפילותי והיכה את רואותי הצופות רע בעיוורון עד, עד שלא יחזו עוד בסבלות עמי. מי יתנני ואמות תחתיך בני..."
דמי הכופר לשחרורו של ריצ'רד נקבעו על 70,000 מארק, ויש הטוענים שהגיעו אף לגובה של 150,000 מארק (שהקבילו אז לכ-2.5 טונות כסף, 2-3 שנות מס באנגליה של התקופה). סכום עצום זה, שהותיר את אנגליה במחסור למשך שנים, גויס על ידי אלינור באמצעות תרומות, מיסים, החרמת רכוש פרטי ברחבי הממלכה ואוצרות של זהב וכסף מהכנסיות. היא נסעה בעצמה לקלן שבגרמניה להעביר את הסכום ולוודא את שחרורו של ריצ'רד.
ב-1199, לפני מותו, קרא ריצ'רד לאימו לבוא אליו על ערש דווי. אלינור, בת 80, מיהרה אליו. לאחר קבורתו יצאה במסע ברחבי אקוויטניה, תוך שהיא מעניקה זכויות וחופש לנתיניה. כשם שרכבה לאחר שחרורה ממאסרו של הנרי ה-2, בעלה, כך גם לאחר מותו של ריצ'רד, עברה מעיר ולעיר וביקרה במנזרים, והעניקה תעודות המאששות זכויות שונות שניתנו בעבר לנחלות אלה על ידי סבה ואביה. בתעודות לא צוינו שמותיהם של בעליה, אלא שמה בלבד, כשהתעודות מוענקות לשם עילוי נשמתו של ריצ'רד.
כס המלכות באנגליה עבר לאחר מותו של ריצ'רד לג'ון, בנה הצעיר של אלינור. ב-1202 עברה אלינור למנזר פונטברו שבעמק הלואר, שם נפטרה ונקברה ב-1204.
אלינור כדמות היסטורית

אלינור מאקוויטניה הייתה פטרונית הקתדרלה הגותית בשארטר, כפי שניתן לראות מפסלי העמוד בדמות מלכות חסודות. אחרי גירושיה ממלך צרפת, נהייתה אלינור פטרונית של הקתדרלות באנז'ו ולה-מאן. בנוסף, הייתה אלינור פטרונית של משוררים רבים, בין השאר של רוברט וייס.
היסטוריונים רבים במהלך התקופות כתבו על אלינור עלילות שונות, ביניהם על פרשיות האהבה שניהלה, ותיאורים שונים המציגים אותה כנקמנית, קנאית, שוחרת כח שעושה שימוש בבניה ובנותיה. היא לא זכתה לאהדה רבה בגין כוחה והאיום שנוכחותה היווה על שני בעליה. אהבתם ומסירותם של ילדיה לצד עוינותם הקיצונית לאביהם, הנרי ה-2, הביאה את ההיסטוריונים להאשים את אלינור כי הסיתה את ילדיה ושיחקה בהם כרצונה. עם זאת, במהלך השנים השתנתה רבות דמותה של אלינור. בעוד במאה ה-12 יחסם של ההיסטוריונים אל אלינור היה אמביוולנטי, ולצד גינוי נכתבו אודותיה דברי שבח, החל מהמאה ה-13 הדו-ערכיות נעלמת כדי לפנות מקום לדימויים שליליים בלבד. אלינור מאקוויטניה הפכה אט אט להיות המלכה "הידועה לשמצה". מחקרים עכשוויים מציעים, כי השינוי התקיים בגין מאבקי כח בין קבוצות ומוסדות, בהכנעת האריסטוקרטיה על ידי המלך, בפיתוח מוסד הנישואים תחת שלטון הכנסייה, אימוץ עיקרון הפרימוגנטורה ונישול נשים מירושת המשפחה. מהלכים אלה דחקו את הנשים ממרכזי הכח, והזיכרון ההיסטורי של אלינור ומעשיה שוכתב מחדש על מנת להתאים לחוקי הכנסייה החדשים.
מסמכים ותעודות המראים את מסירותה הרבה של אלינור לילדיה קיימים עד היום, ובהם ניכרים תשומת הלב והדאגה לשלומם. אלינור הקפידה להעניק לא רק לבניה אלא גם לבנותיה מקום ומעמד בחצרה ובעת עריכת נישואיהם, כשם שאביה שלה העניק לה חופש כלכלי ושמר את דוכסות אקוויטניה ברשותה. בכך יצרה אלינור קשרים משפחתיים ומלכותיים שהעניקו רשת תמיכה ענפה לכינון בריתות באמצעות נישואים ופטרונות של אמנות וספרות ברחבי אירופה.
בתרבות

דמותה של המלכה אלינור מופיעה במחזהו של ויליאם שייקספיר, "המלך ג'ון", יחד עם קרובים נוספים.
על אלינור ובניה מבוסס המחזה "אריה בחורף", מאת ג'יימס גולדמן, שעובד לאחר מכן לסרט בשם זה בכיכובה של קתרין הפבורן כמלכה אלינור. בשנת 2003 יצאה הפקה מחודשת, בכיכובם של פטריק סטיוארט בתפקיד המלך הנרי, וגלן קלוז בתפקיד המלכה אלינור.
דמותה מופיעה בכמה סדרות טלוויזיה ותסכיתי רדיו לסיפורי רובין הוד ואייבנהו.
בהרחבה משנת 2019 למשחק Civiliziation VI, ניתן לשחק את דמותה כמנהיגת אנגליה וצרפת.
לקריאה נוספת

כנען-קידר נורית. האישה ודימוייה באמנות ימי הביניים. עמ' 133–152, הוצאת האוניברסיטה המשודרת, 1998
נאורה גולן. ממלכה שנויה במחלוקת לאישה זדונית: הבנית דמותה של אלינור מאקוויטניה בספרות המדיאבלית, אוניברסיטת חיפה, 2008
רוזלינד הורטון וסלי סימונס. נשים ששינו את העולם. עמ' 30–33, הוצאת מטר, 2009
הערות שוליים

1 2 3 4  נורית כנען-קידר. האישה ודימוייה באמנות ימי הביניים
↑  רוזלינד הורטון וסלי סימונס. נשים ששינו את העולם
↑  נאורה גולן. ממלכה שנויה במחלוקת לאישה זדונית: הבנית דמותה של אלינור מאקוויטניה בספרות המדיאבלית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271871405171  PLWABN: 9810597530305606  BNE: XX998570  BnF: cb119384862 (data)  CANTIC: a11299216  GND: 118529757  ISNI: 0000 0000 6628 6866  LCCN: n81007375  LNB: 000203535  NDL: 00620257  NKC: jn20011211215  NTA: 069810680  SELIBR: 259830  SNAC: w6hd95ht  SUDOC: 027316017  VcBA: 495/3750  VIAF: 3262107   WorldCat (עם VIAF): 3262107 
דמותה של אלינור על קברה
אלג'יריה הצרפתית

אלג'יריה הצרפתית (בצרפתית: Alger עד 1839, לאחר מכן Algérie; באופן לא רשמי Algérie française‏, בערבית: الجزائر المستعمرة), הידועה גם בשם אלג'יריה הקולוניאלית, הייתה התקופה בהיסטוריה של אלג'יריה כאשר המדינה הייתה מושבה ולאחר מכן חלק אדמיניסטרטיבי מצרפת.
השלטון הצרפתי באזור החל ב-1830, לאחר הפלישה הצרפתית המוצלחת לאלג'יריה, ונמשך עד סוף מלחמת אלג'יריה באמצע המאה ה-20, שבעקבותיה זכתה אלג'יריה בעצמאות ב-1962. לאחר שהייתה מושבה צרפתית מ-1830 עד 1848, אלג'יריה הוגדרה כמחוז של צרפת, ב-4 בנובמבר 1848, כאשר נכנסה לתוקף חוקת הרפובליקה הצרפתית השנייה, וכך נותרה עד לעצמאותה ב-5 ביולי 1962.
כתחום שיפוט מוכר של צרפת, הפכה אלג'יריה ליעד למאות אלפי מהגרים אירופאים. הם היו ידועים תחילה כקולונים, ומאוחר יותר כ-"pieds-noirs" (רגליים שחורות), מונח המתאים במיוחד לאירופאים אתניים שנולדו שם. האוכלוסייה המוסלמית הילידית היוותה את רוב אוכלוסיית הטריטוריה לאורך שנות קיומה. ההערכה היא שאוכלוסיית הילידים האלג'יראית צנחה עד שליש בין 1830 ל-1875 עקב לוחמה, מחלות ורעב. בהדרגה, חוסר שביעות רצון בקרב האוכלוסייה המוסלמית, בשל היעדר חירות פוליטית וכלכלית, עוררה קריאות להגברת האוטונומיה הפוליטית, ובסופו של דבר לעצמאות מצרפת. המתיחות בין שתי הקבוצות הגיעה לשיא ב-1954, כשהחלו האירועים האלימים הראשונים של מה שנקרא מאוחר יותר מלחמת אלג'יריה. היא התאפיינה במלחמת גרילה ופשעים נגד האנושות ששימשו את הצרפתים על מנת לעצור את המרד. המלחמה הסתיימה ב-1962, כאשר אלג'יריה קיבלה עצמאות לאחר הסכמי אוויאן במרץ 1962 ומשאל העם על ההגדרה העצמית ביולי 1962.
במהלך שנותיה האחרונות כחלק מצרפת, אלג'יריה הייתה חברה מייסדת של קהילת הפחם והפלדה האירופית ושל הקהילה הכלכלית האירופית.
היסטוריה > קונפליקטים ראשוניים

מאז לכידת אלג'יר ב-1516 על ידי האדמירלים העות'מאניים, האחים אורוץ' וח'יר א-דין ברברוסה, אלג'יריה הייתה בסיס לפיראטים באגן הים התיכון. בשנת 1681, לואי הארבעה עשר ביקש מהאדמירל אברהם דיקסן להילחם בשודדי הים הברברים. הוא גם הורה על התקפה רחבת היקף על אלג'יר בין 1682 ל-1683 באמתלה של סיוע והצלה של נוצרים משועבדים, שהיו בדרך כלל אירופאים שנלקחו כשבויים בפשיטות. שוב, ז'אן השני ד'אסטרה הפגיז את טריפולי ואלג'יר מ-1685 עד 1688. שגריר מאלג'יר ביקר בבית המלוכה בוורסאי, וב-1690 נחתם הסכם שסיפק שלום לאורך המאה ה-18.
בתקופת משטר הדירקטוריון של הרפובליקה הצרפתית הראשונה (1795–1799), סיפקו בקרי ובושנאק, סוחרים יהודים באלג'יר, כמויות גדולות של תבואה לחיילי נפוליאון שהשתתפו במערכה האיטלקית של 1796. אבל בונפרטה סירב לשלם את החשבון, בטענה שהוא מוגזם. בשנת 1820, לואי השמונה עשר החזיר מחצית מחובות הדירקטוריון. הדיי, שהלווה לבקרי 250,000 פרנק, ביקש את יתרת הכסף מצרפת. הדיי של אלג'יר היה חלש מבחינה פוליטית, כלכלית וצבאית. אלג'יריה הייתה אז חלק ממדינות הברברים, יחד עם תוניסיה של היום; המדינות היו תלויות באימפריה העות'מאנית, אז בראשות מהמוט השני, אך נהנו מעצמאות יחסית. חוף ברבריה היה מעוזם של שודדי ים ברברים, שביצעו פשיטות על ספינות אירופיות וארצות הברית. הסכסוכים בין מדינות ברבריה לארצות הברית החדשה הגיעו לשיאם במלחמות הברבריות הראשונה (1801–1805) והשנייה (1815). כוח אנגלו-הולנדי, בראשות האדמירל לורד אקסמות', ערך משלחת ענישה, שכללה את הפגזת אלג'יר באוגוסט 1816. הדיי חתם על הסכמי ברבריה, מכיוון שהיתרון הטכנולוגי של הכוחות האמריקאים, הבריטים והצרפתים הכריע את מומחיותם של האלג'יראים בלוחמה ימית.
לאחר הכיבוש תחת המונרכיה של יולי, צרפת הגדירה את השטחים האלג'יריים כ"נחלה צרפתית בצפון אפריקה". על כך חלקה האימפריה העות'מאנית, שלא ויתרה על תביעתה. בשנת 1839, מרשל גנרל ז'אן-דה-דייה סו, דוכס דלמטיה, קרא לראשונה לטריטוריות הללו בשם "אלג'יריה".
היסטוריה > הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה

הפלישה לאלג'יריה נגד העוצרות של אלג'יר (אלג'יריה העות'מאנית) תוכננה בימים האחרונים של הרסטורציה הבורבונית על ידי שארל העשירי, כניסיון להגביר את הפופולריות שלו בקרב העם הצרפתי. הוא קיווה במיוחד לפנות לחיילים הוותיקים הרבים ממלחמות נפוליאון שחיו בפריז. כוונתו הייתה לחזק את הסנטימנט הפטריוטי, ולהסיט את תשומת הלב ממדיניות הפנים שנוהלה בצורה לא נכונה על ידי "התכתשות נגד הדיי".
היסטוריה > הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה > תקרית מחבט הזבובים (אפריל 1827)

בשנות ה-90 של המאה ה-18, צרפת פנתה לרכוש חיטה עבור הצבא הצרפתי משני סוחרים באלג'יר, האדונים בכרי ובוג'נאח, ופיגרה בתשלום. בכרי ובוג'נאח היו חייבים כסף לדיי וטענו שהם לא יכולים לשלם אותו עד שצרפת תשלם להם את חובותיה. הדיי ניהל משא ומתן ללא הצלחה עם פייר דבאל, הקונסול הצרפתי, כדי לפתור את הבעיות, והוא חשד שדבאל שיתף פעולה עם הסוחרים נגדו, במיוחד כאשר ממשלת צרפת לא קבעה הוראות ב-1820 כדי לשלם לסוחרים. אחיינו של דבאל, אלכסנדר, הקונסול בבון, הכעיס עוד יותר את האיש בכך שביצר מחסנים צרפתיים בבון בלה קאל, בניגוד לתנאי ההסכמים הקודמים.
לאחר פגישה שנויה במחלוקת שבה דבאל סירב לספק לדיי תשובות מספקות ב-29 באפריל 1827, הכה הדיי את דבאל עם מחבט הזבובים שלו. שארל העשירי השתמש בתקרית זו נגד נציגו הדיפלומטי כדי לדרוש תחילה התנצלות מהדיי, ולאחר מכן כדי ליזום מצור נגד נמל אלג'יר. צרפת דרשה כי הדיי ישלח שגריר לצרפת כדי לפתור את התקרית. אולם, כשהדיי הגיב באש תותחים שהופנתה לעבר אחת הספינות שקיימו את המצור, קבעו הצרפתים כי נדרשת פעולה כוחנית יותר.
היסטוריה > הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה > הפלישה לאלג'יר (יוני 1830)

פייר דבאל ונציגים צרפתים אחרים של אלג'יר עזבו לצרפת, בעוד שר המלחמה, קלרמון-טונר, הציע משלחת צבאית. עם זאת, הרוזן דה וילל, אולטרה-רויאליסט, נשיא המועצה וראש הממשלה, התנגד לכל פעולה צבאית. ממשלת הרסטורציה הבורבונית החליטה לבסוף לצור על אלג'יר למשך שלוש שנים. בינתיים, הפיראטים הברברים הצליחו לנצל את הגאוגרפיה של החוף בקלות. לפני כישלון המצור, הרסטורציה החליטה ב-31 בינואר 1830 לצאת למסע צבאי נגד אלג'יר.
אדמירל דופרה פיקד על ארמדה של 600 ספינות שיצאה מטולון, והוביל אותה לאלג'יר. תוך שימוש בתוכנית המגירה של נפוליאון משנת 1808 לפלישה לאלג'יריה, הגנרל דה בורמון נחת אז 27 קילומטרים (17 מיל) ממערב לאלג'יר, בסידי פרוך ב-14 ביוני 1830, עם 34,000 חיילים. בתגובה לצרפתים, הורה הדיי האלג'יראי על הקמת כוח לוחם שמנה מ-7,000 יניצ'רים, 19,000 חיילים מבני קונסטנטין ואוראן וכ-17,000 קבילים. הצרפתים כוננו ראש חוף חזק ודחפו לעבר אלג'יר, בין היתר הודות לתותחים מעולים וארגון טוב יותר. הכוחות הצרפתיים ניצלו את היתרון ב-19 ביוני במהלך קרב סטאואלי, ובעקבותיו נכנסו לאלג'יר ב-5 ביולי לאחר מערכה של שלושה שבועות. הדיי הסכים להיכנע בתמורה לחירותו ולהצעה לשמור על הרכוש האישי שלו. חמישה ימים לאחר מכן, הוא הגלה את עצמו עם משפחתו, ויצא באונייה צרפתית לחצי האי האיטלקי. 2,500 יניצ'רים עזבו גם את השטחים האלג'יריים, לכיוון אסיה, ב-11 ביולי. הצבא הצרפתי גייס אז את הזואבים הראשונים (תואר שניתן לגדודים מסוימים של חיל רגלים קל) באוקטובר, ולאחר מכן גדודי סיפאהים, בעוד שצרפת הפקיעה את כל נכסי הקרקע השייכים למתיישבים הטורקים, הידועים בשם בליקים. באזור המערבי של אוראן, הסולטאן עבד א-רחמן ממרוקו, אמיר אל מומינין, לא יכול היה להישאר אדיש למעשי הטבח שביצעו הכוחות הנוצרים הצרפתיים ולקריאות הלוחמניות לג'יהאד מהאצילים האלג'יראים. למרות הקרע הדיפלומטי בין מרוקו לממלכת שתי הסיציליות ב-1830, והלוחמה הימית נגד האימפריה האוסטרית כמו גם מול ספרד, שבראשה עמד אז פרננדו השביעי, הסולטאן עבד א-רחמן העניק את תמיכתו למרד האלג'ירי של עבד אל-קאדר. האחרון נלחם במשך שנים נגד הצרפתים. תוך שהוא מוביל צבא של 12,000 איש, עבד אל-קאדר ארגן לראשונה את המצור על אוראן.
פליטים אלג'יריים התקבלו בברכה על ידי האוכלוסייה המרוקאית, בעוד הסולטאן המליץ לשלטונות תטואן לסייע להם, על ידי מתן מקומות עבודה בממשל או בכוחות הצבא. תושבי תלמסאן, סמוך לגבול מרוקו, ביקשו להכניס אותם תחת סמכותו של הסולטאן כדי להימלט מהפולשים. עבד א-רחמן כינה את אחיינו הנסיך מולאי עלי ח'ליף מתלמסאן, המופקד על הגנת העיר. כנקמה הוציאה צרפת להורג שני מרוקאים: מוחמד בליאנו ובנקיראן, כמרגלים, בזמן שסחורתם נתפסה על ידי המושל הצבאי של אוראן, פייר פרנסואה חאווייר בוייר.
בקושי הגיעה הידיעה על לכידת אלג'יר לפריז, כאשר שארל העשירי הודח במהלך שלושת הימים המפוארים של יולי 1830, ובן דודו לואי-פיליפ, "המלך האזרח", נקרא לעמוד בראש מונרכיה חוקתית. הממשלה החדשה, שהורכבה ממתנגדים ליברליים של המשלחת באלג'יר, לא ששה להמשיך בכיבוש שהחל המשטר הישן, אך הנסיגה מאלג'יריה התבררה כקשה יותר מאשר כיבושה.
השקפותיו של אלכסיס דה טוקוויל על אלג'יריה היו חלק מהקולוניזציה האכזרית והרשמית שלה. הוא דגל בשיטה מעורבת של "שליטה מוחלטת וקולוניזציה מוחלטת", לפיה הצבא הצרפתי ינהל מלחמת חורמה נגד אוכלוסיות אזרחיות בעוד שממשל קולוניאלי יספק שלטון חוק וזכויות קניין למתיישבים בתוך ערים שנכבשו על ידי הצרפתים.
היסטוריה > הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה > אפיון כרצח עם

כמה ממשלות וחוקרים הגדירו את כיבוש אלג'יריה על ידי צרפת כרצח עם.
לדוגמה, בן קירנן, מומחה אוסטרלי לרצח העם בקמבודיה כתב ב-Blood and Soil: A World History of Genocide and Determination from Sparta to Darfur on the French Conquest of Algeria:
עד 1875, הכיבוש הצרפתי הושלם. במהלך המלחמה מאז 1830 נהרגו כ-825,000 אלג'יראים ילידים. צל ארוך של רצח עם משנאה מרחף על פני הכיבוש, ועורר סופר צרפתי למחות ב-1882 על כך שבאלג'יריה, "אנחנו שומעים את זה כל יום שאנחנו חייבים לגרש את הילידים ובמידת הצורך להשמיד אותם". כפי שאמר כתב עת סטטיסטי צרפתי חמש שנים מאוחר יותר, "מערכת ההשמדה חייבת לפנות את מקומה למדיניות של חדירה".

בן קירנן, דם ואדמה
כאשר צרפת הכירה ברצח העם הארמני, טורקיה האשימה בתגובה את צרפת בביצוע רצח עם נגד 15% מאוכלוסיית אלג'יריה.
מרידות עממיות נגד הכיבוש הצרפתי > ההתנגדות של לאלה פאדהמה נ'סומר

הצרפתים החלו בכיבוש אלג'יר בשנת 1830, החל בנחיתה באלג'יר. כשהכיבוש נהפך לקולוניזציה, אזור קביליה נותר היחיד שהיה בלתי תלוי בממשלת צרפת. אולם, הלחץ על האזור גבר, והרצון של אנשיה להתנגד ולהגן על קביליה גבר אף הוא.
בשנת 1849 לערך הגיע לקביליה אדם מסתורי. הוא הציג את עצמו כמוחמד בן עבדאללה (שמו של הנביא), אך ידוע יותר בשם שריף בובאגלה. הוא כנראה היה לוטננט לשעבר בצבאו של האמיר עבד אל-קאדר, שהובס בפעם האחרונה על ידי הצרפתים ב-1847. בובאגלה סירב להיכנע באותו קרב, ונסוג לקביליה. משם הוא החל במלחמה נגד צבאות צרפת ובני בריתם, כשהוא משתמש לעיתים קרובות בטקטיקות גרילה. בובאגלה היה לוחם חסר רחמים, ובקיא מאוד בשפה הערבית. הוא היה מאוד דתי, וכמה אגדות מספרות על כישוריו התאומטורגיים.
בובאג'לה נסע לעיתים קרובות לסומר כדי לשוחח עם בכירים בקהילה הדתית, ולאלה פאדהמה נמשכה עד מהרה לאישיותו החזקה. יחד עם זאת, הלוחם חסר הרחמים נמשך על ידי אישה שהייתה מוכנה כל כך בנחישות לתרום, בכל אמצעי אפשרי, למלחמה נגד הצרפתים. עם הנאומים מעוררי ההשראה שלה, היא שכנעה גברים רבים להילחם כמתנדבים המוכנים למות כשהידים והיא עצמה, יחד עם נשים נוספות, השתתפה בלחימה על ידי בישול אוכל, ומתן תרופות ונחמה לכוחות הלוחמים.
מקורות מסורתיים מספרים כי נוצר קשר חזק בין לאלה פאדהמה ובובאגלה. היא ראתה בכך חתונה של בני זוג שווים, ולא את הכניעה המסורתית כשפחה לבעל. למעשה, באותה תקופה עזב בובאגלה את אשתו הראשונה (פטימה בנט סידי עייסה) ושלח בחזרה לבעליה שפחה שהייתה לו כפילגש (חלימה בנט מסעוד). אולם מאידך, לאלה פאדהמה לא הייתה חופשייה: גם אם היא הוכרה כ-tamnafeqt ("אישה שעזבה את בעלה כדי לחזור למשפחתה", מוסד בקביליה), הקשר הזוגי עם בעלה עדיין היה קיים, ורק רצונו של בעלה היה יכול לשחרר אותה. אולם בעלה לא הסכים לכך, גם כשהציעו לו שוחד גדול. האהבה בין פאדהמה לבובאגלה נותרה אפלטונית, אבל היו ביטויים פומביים לתחושה הזו בין השניים.
פאדהמה נכחה באופן אישי בקרבות רבים שבהם לחם בובאגלה, במיוחד בקרב טאצ'קירט בו ניצחו כוחותיו של בובאגלה (18–19 ביולי 1854), ושם נתפס הגנרל הצרפתי ז'אק לואי סזאר רנדון, למרות שהוא הצליח להימלט מאוחר יותר. ב-26 בדצמבר 1854 נהרג בובאגלה; כמה מקורות טוענים שמותו נבע מבגידה של כמה מבעלי בריתו. ההתנגדות נותרה ללא מנהיג כריזמטי ומפקד המסוגל להדריך אותה ביעילות. מסיבה זו, במהלך החודשים הראשונים של 1855, התקיימה על מקדש שנבנה על פסגת אזרו נתור, לא הרחק מהכפר בו נולדה פאדהמה, מועצה גדולה של לוחמים ודמויות חשובות מהשבטים בקביליה. הם החליטו להעניק ללאלה פאדהמה, בסיוע אחיה, את הפיקוד על הלחימה.
מרידות עממיות נגד הכיבוש הצרפתי > ההתנגדות של האמיר עבד אל קאדר

הצרפתים התמודדו גם עם התנגדות אחרת באזור. הממונה על אחווה דתית, מוחי א-דין, שבילה זמן בבתי כלא עות'מאניים בשל התנגדות לשלטון הביי, פתח בהתקפות נגד הצרפתים ובני בריתם המח'זנים באוראן ב-1832. באותה שנה הוכרז על ג'יהאד וכדי להנהיג אותו בחרו זקני השבט בבנו של מוחי א-דין, עבד אל-קאדר בן העשרים וחמש. עבד אל-קאדר, שהוכר כאמיר אל-מומינין (מפקד המאמינים), זכה במהירות לתמיכת שבטים ברחבי אלג'יריה. כאציל אדוק ומחמיר, הוא היה גם מנהיג פוליטי ערמומי ולוחם בעל תושייה. מבירתו בתלמסאן, עבד אל-קאדר החל להקים מדינה מוסלמית טריטוריאלית המבוססת על הקהילות בפנים הארץ אך שאבה את כוחה מהשבטים והאחוות הדתיות. עד 1839, הוא שלט ביותר משני שלישים מאלג'יריה. ממשלתו קיימה צבא וביורוקרטיה, גבתה מיסים, תמכה בחינוך, ביצעה עבודות ציבוריות והקימה קואופרטיבים חקלאיים ויצרניים כדי לעודד פעילות כלכלית.
הצרפתים באלג'יר ראו בדאגה את הצלחתה של ממשלה מוסלמית ואת צמיחתה המהירה של מדינה טריטוריאלית בת קיימא שחסמה את התרחבות ההתיישבות האירופית. עבד אל-קאדר נלחם בקרבות ברחבי אלג'יריה כנגד כוחות צרפתיים, שכללו יחידות של לגיון הזרים, שאורגנו ב-1831 לשירות באלג'יריה. למרות שכוחותיו הובסו על ידי הצרפתים בפיקודו של גנרל תומא ביגו ב-1836, עבד אל-קאדר ניהל משא ומתן על הסכם שלום חיובי בשנה הבאה. חוזה תפנא הביא להכרה מותנית במשטרו של עבד אל-קאדר על ידי הגדרת השטח שבשליטתו והציל את יוקרתו בקרב השבטים בדיוק כשהשייח'ים עמדו לנטוש אותו. כדי לעורר מחדש את פעולות האיבה, הפרו הצרפתים בכוונה את ההסכם בשנת 1839 על ידי כיבוש קונסטנטין. עבד אל-קאדר חזר על מלחמת הג'יהאד, הרס את ההתיישבויות הצרפתיות במישור מיטיג'ה, ובשלב מסוים התקדם לפאתי אלג'יר עצמה. הוא תקף היכן שהצרפתים היו חלשים ביותר ונסוג כאשר התקדמו נגדו בעוצמה רבה יותר. הממשלה עברה ממחנה למחנה עם האמיר וצבאו. אולם בהדרגה, משאבים וכוח אדם מעולים של צרפת ועריקתם של ראשי השבטים גבו את שלהם. תגבורת זרמה לאלג'יריה לאחר 1840 עד שעמדו לרשותו של ביגו 108,000 איש, כוח שהיווה שליש מהצבא הצרפתי.
בזה אחר זה נפלו מעוזיו של האמיר לידי הצרפתים, ורבים ממפקדיו המוכשרים נהרגו או נלכדו כך שעד 1843 המדינה המוסלמית התמוטטה.
עבד אל-קאדר מצא מקלט ב-1841 אצל בעל בריתו, הסולטאן של מרוקו, עבד א-רחמן השני, ופתח בפשיטות לאלג'יריה. ברית זו הובילה את הצי הצרפתי להפציץ ולכבוש לזמן קצר את אסואירה (מוגדור) תחת הנסיך דה ז'ואנוויל ב-16 באוגוסט 1844. כוח צרפתי הושמד בקרב סידי-ברהים ב-1845. עם זאת, עבד אל-קאדר נכנע למפקד מחוז אוראן, הגנרל לואי דה למוריסייר, בסוף 1847.
לעבד אל-קאדר הובטח מעבר בטוח למצרים או לארץ ישראל אם תומכיו יניחו את נשקם וישמרו על השלום. הוא קיבל את התנאים הללו, אבל שר המלחמה - ששנים קודם לכן כגנרל באלג'יריה הובס קשות על ידי עבד אל-קאדר - שלח אותו לצרפת שם נכלא בשאטו ד'אמבואז.
השלטון הצרפתי > דמוגרפיה

| אוכלוסיית אלג'יריה תחת הצרפתים> שנה | אוכלוסיית אלג'יריה תחת הצרפתים> אוכלוסייה | אוכלוסיית אלג'יריה תחת הצרפתים> שנה | אוכלוסיית אלג'יריה תחת הצרפתים> אוכלוסייה | אוכלוסיית אלג'יריה תחת הצרפתים> שנה | אוכלוסיית אלג'יריה תחת הצרפתים> אוכלוסייה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1830 | 3,000,000 | 1900 | 4,675,000 | 1951 | 8,927,000 |
| 1851 | 2,554,100 | 1901 | 4,739,300 | 1952 | 9,126,000 |
| 1856 | 2,496,100 | 1906 | 5,231,900 | 1953 | 9,370,000 |
| 1862 | 2,999,100 | 1911 | 5,563,800 | 1954 | 9,529,700 |
| 1866 | 2,921,200 | 1921 | 5,804,300 | 1955 | 9,678,000 |
| 1872 | 2,894,500 | 1930 | 6,453,000 | 1956 | 9,903,000 |
| 1877 | 2,867,600 | 1940 | 7,614,000 | 1958 | 10,127,000 |
| 1882 | 3,310,400 | 1947 | 8,302,000 | 1959 | 10,575,000 |
| 1886 | 3,867,000 | 1948 | 8,681,800 | 1960 | 10,853,000 |
| 1892 | 4,174,700 | 1949 | 8,602,000 | 1962 | 10,920,000 |
| 1896 | 4,479,000 | 1950 | 8,753,000 |  |  |
השלטון הצרפתי > הגמוניה של המתיישבים > ארגון פוליטי

ועדת חקירה שהוקמה על ידי הסנאט הצרפתי ב-1892 ובראשה ראש הממשלה לשעבר ז'ול פרי, שתמך בהתפשטות קולוניאלית, המליצה לממשלה לנטוש מדיניות שהניחה שהחוק הצרפתי, ללא שינויים גדולים, יוכל להתאים לצרכים של אזור מיושב על ידי קרוב לשני מיליון אירופאים וארבעה מיליון מוסלמים. למוסלמים לא הייתה נציגות באספה הלאומית הצרפתית לפני 1945 והם היו מיוצגים בחסר מאוד במועצות המקומיות. בגלל ההגבלות הרבות שהטילו השלטונות, עד 1915 רק 50,000 מוסלמים היו כשירים להצביע בבחירות בקומונות האזרחיות. ניסיונות ליישם אפילו את הרפורמות הצנועות ביותר נחסמו או עוכבו על ידי הממשל המקומי באלג'יריה, שנשלט על ידי המתיישבים, ולפי נציגי המתיישבים באספה הלאומית (שישה צירים ושלושה סנאטורים מכל מחוז).
לאחר שנבחרו לאספה הלאומית, המתיישבים הפכו לנציגים קבועים. בגלל הוותק שלהם, הם הפעילו השפעה בלתי מידתית, ותמיכתם הייתה חשובה להישרדותה של כל ממשלה. מנהיג משלחת המתיישבים, אוגוסט וארנייה (1810–1875), הצליח במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 לשנות או להנהיג חקיקה כדי להקל על העברה פרטית של קרקע למתיישבים ולהמשיך את הקניית הקרקע של מדינת אלג'יריה מהאוכלוסייה המקומית וחלוקה למתיישבים. תומכים עקביים ברפורמה, כמו ז'ורז' קלמנסו וז'אן ז'ורס הסוציאליסט, היו נדירים באספה הלאומית.
השלטון הצרפתי > הגמוניה של המתיישבים > ארגון כלכלי

עיקר העושר של אלג'יריה בייצור, כרייה, חקלאות ומסחר נשלט על ידי המתיישבים הגדולים. המגזר המודרני של הכלכלה בבעלות ובניהול אירופי התרכז בתעשייה קטנה ובסחר יצוא מפותח ביותר, שנועד לספק מזון וחומרי גלם לצרפת בתמורה להון ומוצרי צריכה. האירופים החזיקו בכ-30% מכלל האדמה הניתנת לעיבוד, כולל עיקר האדמה הפורייה ביותר ורוב השטחים שהיה בהם השקיה. עד שנת 1900, האירופים ייצרו יותר משני שלישים מההכנסות שהגיעו מחקלאות וכמעט את כל היצוא החקלאי. המגזר המודרני, או האירופי, נוהל על בסיס מסחרי והשתלב במערכת השוק הצרפתי שהוא סיפק ביין, הדרים, זיתים וירקות. כמעט מחצית משווי נכסי נדל"ן בבעלות אירופית היה בכרמים ב-1914. לעומת זאת, ייצור דגנים לקיום - בתוספת גידול זיתים, תאנים ותמרים וגידול מקנה - היווה את הבסיס למגזר המסורתי, אך הקרקע הזמינה לגידול הייתה מאוד ענייה אפילו לדגנים שגודלו תחת שיטות הגידול המסורתיות הרווחות.
בשנת 1953, 60 אחוז מהאוכלוסייה הכפרית המוסלמית סווגו באופן רשמי כחסרי כל. הקהילה האירופית, שמנתה באותה עת כמיליון איש מתוך אוכלוסייה כוללת של תשעה מיליון איש, החזיקה בכ-66% מהקרקע החקלאית וייצרה את כל 1.3 מיליון טונות היין שהיוו את הבסיס לכלכלת אלג'יריה. יצוא היין והחיטה מאלג'יריה לצרפת אוזן במונחי מסחר על ידי זרם של מוצרים מוגמרים שיובאו לאלג'יריה.
המשטר הקולוניאלי הטיל יותר מיסים ומיסים גבוהים יותר על המוסלמים מאשר על האירופים. המוסלמים, בנוסף לתשלום מיסים מסורתיים שהיו מלפני הכיבוש הצרפתי, שילמו גם מיסים חדשים, מהם המתיישבים היו פטורים בדרך כלל. בשנת 1909, למשל, המוסלמים, שהיוו כמעט 90% מהאוכלוסייה אך ייצרו רק 20% מההכנסה של אלג'יריה, שילמו 70% מהמיסים הישירים ו-45% מסך המיסים שנגבו. בנוסף, המתיישבים קבעו כיצד ינוצלו ההכנסות הללו. כתוצאה מכך, עיירות המתיישבים כללו מבנים עירוניים נאים, רחובות מרוצפים עטורים עצים, מזרקות ופסלים, בעוד שכפרים ואזורים כפריים באלג'יריה נהנו מעט אם בכלל מהכנסות ממיסים.
במונחים פיננסיים, אלג'יריה הייתה משקולת על משלם המיסים הצרפתי. בתחילת שנות ה-50 כלל התקציב האלג'יראי של 72 מיליארד פרנק סובסידיה ישירה של 28 מיליארד פרנק שנתרמו מתקציב המטרופולין. המשך השלטון מפריז, שתואר בזמנו כמותרות צרפתי, היה מוצדק ממגוון נימוקים, לרבות סנטימנט היסטורי, ערך אסטרטגי והשפעה פוליטית של אוכלוסיית המתיישבים האירופית.