stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלדו ברייבנטי
ביוגרפיה > שנות המאסר ופעילותו אחרי 1971

גם במאסר המשיך ברייבנטי לכתוב שירה, כתב את המחזה "L'altra ferita " (הפצע האחר), גרסה מודרנית ל"פילוקטטס" מאת סופוקלס שהוצג ב-1970 בבימויו של פרנקו אנריקז, עם מוזיקה אלקטרונית מאת פייטרו גרוסי ותפוארה מאת עמנואל לוצאטי. כתבים אחרים נכללו בקובץ מסות שפורסם ב-1970 על ידי וירג'יניה פינצי-גיזי, בכותרת "Le Prigioni di Stato. (בתי הכלא של המדינה).
אחרי השחרור מבית הכלא ברייבנטי חידש את עבודתו על ה"Virulentia" אבל נטש אותה מהר לטובת המחזור תיאטרוני "Le ballate dell'Anticrate". בו זמנית כתב וביים דרמה רדיופונית רבת מיצגים בשם "Lo scandalo dell'imaginazione" (שערוריית הדמיון) (1979) והמחזה הרדיופוני "Le stanze di Azoth" (חדריו של אזוט) ששודר גם כן בתחנת RAI3. כתב בהמשך מחזות נוספים - "l Mercatino",
שהוצג בקליארי, "Theatri epistola" (תיאטראות אגרת) שהוצג בסני בשנות ה-1980.
ב-1979 לרגל תערוכת אסמבלאז'ים בפירנצה, פרסם את הקטלוג "Objets trouvés"(פריטים שנמצאו).
כעבור זמן קצר כתב שבעה קטעי פרוזה למגזין Legenda
ב-Impresa dei prolegomeni acratici" (1988)" חקר ברייבנטי סוגיות שונות, לרבות בקורת היסטורית וביסוס של מדע החינוך על יסודות חדשים. לדבריו תיאר את משבר ההתפתחות שהביאו אותו "מחוץ לפסיכואנליזה הקלאסית" וכיוון אותו אל "פירוש יותר ביולוגי של ההתנהגות". הספר מצביע על משבר השפה. לדבריו "השפה היא צילום של אדם. כמו אדם, כל המלים נולדות, חיות ומתות".
ב-1985 כתב ברייבנטי תסריט לסרט "Blu cobalto " מאת ג'אנפרנקו פירוה דונאטי בכיכובם של אנה "ונאיוטו ואנריקו גצי. הסרט שהוצג בפסטיבל הסרטים בוונציה קיבל פרס מטעם הפדרציה האיטלקית לקולנוע עצמאי. באותן השנים יצר את סרט הווידאו "L'orizzonte degli eventi " (אופק האירועים).
ב-1991 פרסם עת "Pilgrimage to Rijnsburg " (עלייה לרגל לריינסבורג), במחלקה למוזיקה של הביאנלה של ונציה. ב-1998 הוציא לאור, "Un giallo o mille" (סיפור בלשים אחד או אלף) שכלל טקסטים שיריים וקולאז'ים. ב-2001 בהוצאת אמפיריה פורסם הקובץ "Frammento Frammenti"
שכלל את מרבית שיריו שנכתבו בין השנים 1941–2001
ביוגרפיה > שנותיו האחרונות

ב-2005 סולק ברייבנטי מדיתרו בוויה דל פורטקו די אוטביה ברומא, שבה חי למשך ארבעים שנה,
באזור הגטו היהודי לשעבר. ב-2006 בעקבות קובלנה בפרלמנט על רקע מצב בריאותו השביר, בימי ממשלת רומנו פרודי קיבל קצבה שנתית (15 אלפים אירו בשנה) בהתאם לחוק באקלי. עם זאת ב-2008 נדרש שוב ברייבנטי לעזוב את הדירה עם כל חפציו וספרייתו. בעזרת המשפחה עבר לגור בשנותיו האחרונות בקסטל'ארקואטו. בתקופה הזאת ניסה להשלים יצירות חדשות - Catalogo degli amuleti, (קטלוג הקמעות), Nuovo dizionario delle idee correnti (לקסיקון חדש לרעיונות עכשוויים), וסרט הווידאו Quasi niente (כמעט כלום).
ברייבנטי נפטר בשנת 2014 מדום לב בגיל 91.
דמותו ויצירתו במדיה האמנותית

2012 - ג'וזפה מריני ביים מחזה בהשראת המשפט אלדו ברייבנטי
2016 - ראיון עם ברייבנטי - מאת פטריציה פצ'יני - פורסם באוצאת קרמיניאני, בכותרת Fuori tempo, Intervista ad Aldo Braibanti,
2018 - ריקרדו פרטולילו - תזה על יצירתו של ברייבנטי - הפכה לספר - בהוצאת Annales
2020 - סרט תיעודי מאת כרמן ג'רדינה ומסימיליאנו פלמזה - על המשפט ברייבנטי - זכה בפרס Nastro d'Argento (סרט הכסף)
2022 - Il signore delle formiche "אדון הנמלים" סרט עלילתי בבימוי ג'אני אמליו, RAI Cinema
כתבים

Il circo e altri scritti, 4 volumi (raccolta di opere di teatro, poesie, saggi), Atta, 1960 – (הקרקס וכתבים אחרים; קובץ מחזות, שירים, מסות)
Guida per esposizione, Atta, 1960 – (מדריך לתערוכה)
Le prigioni di Stato, Feltrinelli, 1969 – (בתי הכלא של המדינה)
Aldo Braibanti: objets trouvés, Firenze, Bezuga, 1979  – (אלדו ברייבנטי: פריטים שנמצאו)
Catalogo della Mostra tenuta a Firenze nel 1979
Impresa dei prolegomeni acratici, Editrice 28, 1989
Pellegrinaggio a Rijnsburg, nella sezione musicale del Catalogo della Biennale di Venezia 1991 – (עלייה לרגל לריינסבורג)
Frammento frammenti: 1941-2003, Empiria, 2003 – (קטע קטעים)
כתבים > תרגומים

Cristoforo Colombo, Il giornale di bordo, Schwarz, 1960 (קולומבוס - יומן מסע) תרגום מספרדית לאיטלקית
פילמוגרפיה

Transfert per kamera verso Virulentia – בבימוי אלברטו גריפי, בביצוע התיאטרוני של ברייבנטי 1967
Orizzonte degli eventi – (אופק האירועים) בימוי ותסריט
Il pianeta di fronte – (כדור הלכת ממול) בימוי ותסריט
Colloqui con un chicco di riso – תסריט
Morphing – בימוי ותסריט, אנימציות מאת לאונרדו קאראנו, 1995
Blu cobalto – תסריט בבימוי ג'אופרנקו פיורה דונאטי, עם השחקנים אנה ונאיוטו ואנריקו גצו, 1985
תוכניות רדיו

Lo scandalo dell'immaginazione – נכתב ובוים עבור RAI
Le ballate dell'Anticrate – נכתב ובוים עבור RAI
Le stanze di Azoth – נכתב ובוים עבור RAI
La capsula del tempo – (לא הוקלט, קיים הטקסט)
מאמרים במגזינים

ברייבנטי כתב למגזינים הבאים:
IMPRINTING sperimentazione e linguaggio 1975-79
La Civiltà Delle Macchine
Marcatré
Quaderni Piacentini
Sipario
Aut-Trib 17139
לקריאה נוספת

Stefano Raffo - Aldo Braibanti, Emergenze: conversazioni con Aldo Braibanti Vicolo del pavone, Piacenza, 2003
הערות שוליים

↑  Stefano Raffo עמ' 49
1 2  הספד ב"לה רפובליקה" 2014
1 2  A.Mancini
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12774783h (data)  GND: 1078509107  ICCU: SBLV022133  ISNI: 0000 0000 7835 1442  LCCN: n90615232  VIAF: 2598483   WorldCat (עם VIAF): 2598483 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אלדו ברייבנטי".
האימפריה האתיופית

האימפריה האתיופית, ידועה גם כחבש, הייתה מורכבת משטחיהן של המדינות המודרניות אתיופיה ואריתריאה. המדינה הייתה אימפריה עוד בימיו של הקיסר סאמבראוטאס, שהפך את אקסום לאימפריה. השם אתיופיה נקבע כשמה הרשמי של המדינה בזמנו של הקיסר האקסומי אזנה בשנת 325, והפך לשמה הרשמי של אקסום המתנצרת. האימפריה האתיופית נכבשה בידי איטליה הפשיסטית ב-1935 במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה. היא השתחררה משלטון האיטלקים ב-1941, והתפרקה באופן סופי ב-1975 לאחר שממשלתה הופלה בהפיכה.
היסטוריה > ממלכת שבא (1978 לפנה"ס–975 לפנה"ס)

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה > קיסרות אקסום (975 לפנה"ס - 933)

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה > קיסרות האגאו (933–1270)

התמוטטות של שושלת אקסום בראשית המאה ה-10 הובילה לתהפוכות בפוליטיקה, בחברה ובדת הנוצרית, בשטחים שהיו תחת שליטת קיסרי אקסום. אקסום, הבירה ההיסטורית ננטשה וחרבה, ועל-פי המסורת, מלכיה ברחו אל העיר שוואה, באזור ההרים. מעט מאוד ידוע על השינוי שהניע את השלטון המלכותי דרומה, או על ההתנצרות שהתרחשה בתקופה זו. בתקופה זאת, הקשר בין אלכסנדריה לבין אתיופיה כמעט ונותק. כלכלת המדינה הידרדרה כאשר מדינות אסלאמיות עוינות חסמו את דרכי המסחר, וכמו כן, חוסר היציבות פוליטית בחצר המלכות הוביל לשקיעה מתמדת בתרבות והחברה האתיופית. תקופה זאת כנויה לא בכדי, תקופת החושך. אולם, בראשית המאה ה-12, מצבה של אתיופיה השתנה. שליטים חבשים, משבט האגאגו, ייסדו את שושלת זאגווה. שושלת זאת, כבשה את השטחים שהיו תחת שליטת הקיסרות האקסומית לשעבר, בהם תיגרה, אקסום וחבש. והחלו לייסד ערים כגון רוחא, עיר הבירה ולליבלה שנודעה גם בתור "ירושלים החדשה" בשל הניסיון להעתיק את המודל של העיר ירושלים וקדושתה למחוז לסטה בו נבנתה העיר לליבלה. בערים אלו נבנו כנסיות מרשימות, אשר חיקו את הכנסיות של ירושלים, כגון כנסיית הקבר, הר הזיתים וגבעת הגולגולתא לצד בנייה רחבה של מבני נזורה שזכו לקרקעות תמורת נאמנות. למרות צעדים אלה, מרבית הנזירים והכמורה לא כבדו את קיסרי זאגווה בתקופת שלטונם, ולא אחת מרדו בהם בשל העובדה שלא היו מיוחסים כמלכי אקסום לשושלת מנליק הראשון, שעל-פי המיתוס האתיופי, הוא בנם של מלכת שבא והמלך שלמה ואבי כל האתיופים. ולכן, אף על מפעלי הבנייה הרחבים, הכיבושים ומימון וטיפוח מוסד הכנסייה והכתר, חוסר היכולת של השושלת להשתלט בימיה על הכנסייה, דרכי המסחר ומאבקים מבית הביאו בשנת 1270 לקריסתה, אם כי לאחר מתם, כן הכריזה עליהם הכנסייה כקדושים.
היסטוריה > האימפריה הגונדרית (1632–1855) > תקופת התחייה

גירוש המיסיון הקתולי והמעבר לגונדר הצילו במידה רבה את הקיסרות האתיופית מחורבן, אולם לא הצליחו לעצור את הידרדרות המתמדת של הקיסרות במישור הפוליטי. האימפריה המשיכה להידרדר בין השנים 1635–1769. האצולה המקומית התחזקה ופוררה אט-אט את הריכוזיות בממלכה מימיו של זרע-יעקב. כמו כן, כוחם של האורומו התחזק במידה רבה והם החלו לחדור לשטחי הקיסרות בתיגרה, ליסט, והרמה האתיופית. בנוסף הנסיכויות האסלאמיות אלה של הראר בדרום המדינה, יצרו קשרים עם השליטים הטורקים ומאוחר יותר המצרים, והפכו לבני חסותם, במקום הקשר המסורתי עם קיסרי אתיופיה, מה שהחליש את השפעת הקיסרות על קרן אפריקה באופן מתמיד. ולכן בראשית המאה ה-17 האתיופים שבו להיות מובלעת נוצרית בתוך עולם אסלאמי, כפי שהיה לפני התקופה הסולומונית.
לפיכך, חוסר היכולת להשליט את מרותה, הובילה להידרדרות צבאית וכלכלית הולכת מחריפה, אשר כולם יהיו תקדים לתקופת השופטים. אולם, לא רק המצב הכלכלי והפוליטי החריף. גם במישור הדתי תאולוגי, החל להיסדק ההגמוניה האורתודקסית שמשלה ללא ערעור בכיפה הנוצרית של אתיופיה. הכריסטולוגיה הנוצרית של הכנסייה התערערה בידי המיסיון הקתולי, שאף כי בשנת 1635 הוא פסק חלוטין, הדי השפעתו לא הסתיימו. ויכוחים חדשים סביב מהות האלוהות של ישו (בהשפעה ישירה מהנצרות הקתולית) וכן שוב נידונו מחדש מנהגי הכנסייה האתיופית. תהליכים אלו ואחרים המשיכו לתוך המאה ה-18, ניכור בין האצולה, הכמורה והמלוכה המשיך והחריף. וכן האיומים מצד האורומו החלו וגדלו, הובילו בשנת 1769 לרצח של הקיסר איואס ובכך לראשית תקופת ביניים הידוע בשם - תקופת השופטים.
אולם אף על מצבה המדרדר של אתיופיה בתקופת התחייה, דווקא ניתן לציין מספר אירועים, אשר נעו במישור החיובי. כך למשל בתקופת הקיסר פאלדיסו, נערכו תיקונים דתיים ונבנו מחדש כנסיות ומנזרים רבים שחרבו בתקופת גרן. הספרות המשיכה לפרוח. וכן, הדת האורתודקסית החלה לייצר סביבה ספרות פולמוסית ענפה, כנגד זרמים נוצרים עיונים לרבות הקתולים. ספרות זאת, תשמור את גחלת הנצרות האורתודקסית הייחודית של אתיופיה למשך דורות גם אחרי תקופת התחייה. ותמשיך בזכותם להוות אבן ייסוד לגיבוש התודעה האתיופית למשך דורות.
היסטוריה > האימפריה הגונדרית (1632–1855) > תקופת השופטים

שליטתה של הקיסרות האתיופית מהבירה גונדר החלה להתרופף לאורך המאה ה-18. תקופה זאת הידועה בשם "תקופת השופטים" הייתה סימן להחלשות הקיסרות האתיופית ואחדות הכתר והצלב שאפיינה אותה במשך מאות שנים. שליטים מקומיים תפסו עמדות כוח, והקיסר חדל מלהוות גורם משפיע על הפוליטיקה האתיופית. המצב הפוליטי המשיך והדרדר בהדרגה לאורך המחצית הראשונה של אותה מאה, עד אשר בשנת 1769 תפס את כס השלטון תקלה-היימנות השני, לאחר שאביו יוהאנס השני נרצח בהרעלה. עלייתו לשלטון של תקלה-היימנות השני, החלה תקופה ארוכה של סכסוכים, חוסר אחדות ואתגרים תאולוגיים קשים לכנסייה במשך קרוב למאה שנה. הקיסרות האתיופית התפוררה למעשה ליחידות פוליטיות עצמאיות וקטנות. הקיסר שנשאר להלכה ראש המדינה, הפך למעשה ללא יותר מתואר ייצוגי בלבד נטול השפעה על הפוליטיקה האתיופית. התקופה ידועה כתקופה של מאבקים פנימים רבים, הן במישור הדתי והן במישור הצבאי-פוליטי.
הבירה גונדר נבזזה ונכבשה שוב-ושוב, האוכלוסייה הידלדלה במהירות והאיכרים סבלו מרעב בעקבות המלחמות ונטל המיסים. גם מוסד הכנסייה עמד באתגר קשה כשהכריסטולוגיה של הכנסייה האתיופית הייתה נתונה במחלוקות קשות סביב מהותו של ישו. עוד במאה ה-17 התחרו זו בזו שתי השקפות, הן באתיופיה והן במקומות נוספים בעולם הנוצרי: הגישה המיאפיזיטית, הגורסת כי לישו היה טבע אלוהי בלבד, ומולה ההשקפה הדיופיזיטית הטוענת שלישו היו שני צדדים - טבע אלוהי וטבע אנושי. מאמיני שתי הגישות נאבקו אלה באלה עד חורמה. ועתה באמצע המאה ה-18, הצטרפו למאבק גם הנזירים החסידיים (גרייסיסטים) שהאמינו בגאולת ישו כבן האלוהים רק בזכותה של רוח הקודש. אמונה זאת קראה תיגר על שתי הכריסטולוגיות המתחרות ובזכות אי-האחידות הפוליטית בתקופת השופטים, הן זכו לפרוח ולשחוק את מעמדה של הכנסייה הנוצרית באתיופיה. בעקבות כך, מעמד האבונא החל להיסדק בעוד מעמדו של האצ'גה (אנ') - אב מנזר - החל לעלות. האצג'ה היו מספר אבות מנזרים, אשר נטלו את מעמדו של האבונא בעיני מאמיניהם בשל הפילוג וחוסר יציבותו של ממסד מלוכני שייצב את מעמדו של האבונא.
בין השנים 1823 ועד 1833 לא התקיים כלל מוסד אבונא באתיופיה. ראשי המנזרים החלו לקיים כנסיות לאומיות קטנות בדומה לדגם של הכנסייה הארמנית ומנותקות מהכנסייה באלכסנדריה אליה היו קשורים הכמרים והנזורה האתיופית במשך 1,500 שנה. כמו כן, תקופת השופטים הביאה עימה אתגרים נוספים פרט להיחלשות מוסדות המלוכה והדת המסורתיים. אתגר דתי נוסף החל במחצית השנייה של המאה ה-19, והוא המיסיון הפרוטסטנטי והקתולי אשר החל לחדור אל אפריקה בידי מדינות קולוניאליות כצרפת ובריטניה. אתגר המיסיון הוביל לניצור של עמים רבים באפריקה ובהם גם אתיופים רבים שנטשו את דרך הכנסייה המסורתית ועברו אל חיק הכנסייה הפרוטסטנטית או הקתולית. האוניקציוניסטים היו מבין הנזירים אשר הושפעו רבות מתנועת המיסיון הפרוטסטנטית, וקיבלו על עצמם את תורתם בשל הקרבה הכריסטולוגית ששררה ביניהם[דרושה הבהרה]. למרות הצלחת המיסיון, רבים עדיין נותרו נאמנים לאמונות המקומיות והכנסייה המסורתית. אף על פי שהמאה ה-19 נפתחה באתגרים רבים הניצבים בפני הכנסייה והקיסרות האתיופית, כבר במחצית השנייה של המאה ה-19, עלו מספר מנהיגים דתיים ופוליטיים אשר החזירו את אתיופיה לגדולתה והחלישו את השפעת המיסיונרים האירופאים.
היסטוריה > האימפריה החדשה (1855–1974) > חמשת הקיסרים > תאודרוס השני

תקופת השופטים כתשה את אתיופיה מבחינה כלכלית, צבאית, פוליטית ודתית. אולם בין השנים 1852–1855, הצליח מנהיג צבאי זוטר, נצר לשושלת הסולומנית, לאחד את הקיסרות. לאחר מספר קרבות גדולים במחוז שוואה ובעיר גונדר ומחוז ליס, הקיסר איחד בשנת 1855 את הקיסרות וקרא לעצמו בשם המיסטי-היסטורי, תאודורוס השני, מעין משיח חדש לקיסרות האתיופית. בהיותו מאמין בצדקת דרכו כמלך משיחי, נקב בשם תאודרוס (מתנת האל), על שם קיסר קדום. תאודרוס חי חיי פרישות, סלד מפוליגמיה בחצר המלכות, וכונן רפורמות צבאיות ודתיות נרחבות ברחבי הקיסרות שאיחדו את שבריה מתקופת השופטים. הוא ייסד מוסד בירוקרטי וצבא בדגם של צבא לאומי אתיופי. כמו כן, הוא כונן ברית בינו לבין אבונא סאלמה, שעמד בראש הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, וחיזק את מעמד הכנסייה האורתודוקסית המאוחדת בתמורה לנאמנות לקיסר. הוא אסר על כריסטולוגיה המנוגדת לחוואדה המסורתית, זאת שנתמכה בידי הכנסייה באלכסנדריה. בנוסף, הוא אסר על מיסיון קתולי בארצו, אך אפשר את פעולת המיסיון הפרוטסטנטי, כל עוד לא פעל בקרב הנוצרים האורתודוקסים האתיופים אלא בקבוצות מיעוט מנוגדות כגון אסלאם, יהדות וקבוצות שמאניסטיות. בתקופתו ספרי הקודש נכתבו והודפסו באמהרית בהשפעה פרוטסטנטית והופצו לכל.
אחת הבעיות שעמדו בפני תאודרוס במהלך תקופת שלטונו הייתה מאבקים מבית עם הכמורה המסורתית. תאודרוס הבין את בעיית המיסוי והעוני ששרר בקרב איכרים, אשר היה עלול להוביל למרידות כנגדו. על כן הוא פנה לרפורמה פיננסית מקיפה לצמצום שליטתה של הכנסייה על הקרקעות והפקעתן לטובת נתיני הממלכה, כדי להקל על האיכרים את עול המיסוי הכפוי והגיוס ההמוני לצבא הלאום. התנגדות עיקשת מצד הכהונה המסורתית לא חדלה כל ימי חייו, ואף גלשה למחוזות דתיים בארגון הכנסייה. חששו של תאודרוס מכוחה ההולך וגובר של מצרים המוסלמית ויצירת קשרים עם נסיכות הרר, עוררו דאגות בקשר לנאמנותו של אבונא סאלמה ודרג הכמורה הקופטי שברשותו. כמו כן, עלייתה של מדינת המהדייה האסלאמית והתעוררות תנועות משיחיות אסלאמיות ברחבי אפריקה והמזרח התיכון, היוו איום שקשה היה להתעלם ממנו בתקופת חייו של תאודרוס השני. אך עם זאת, העימות הקשה והחריף הגיע דווקא מבית. העימות בין אבונא סאלמה לבין הקיסר המשיך להחריף, כאשר אבונא סאלמה וכל דרג הכנסייה נחשדו כמשתפי פעולה עם מצרים המוסלמית. בשנת 1864 נטש האבונא את אתיופיה ולא שב אליה עד מינוי של אחד חדש. אולם לא רק מאבקים עם האבונא וחשש מתמיד מאיום מוסלמי מסביב למדינה הנוצרית. יחסיו עם המיסיון הפרוטסטנטי עלו על שרטון ובשנת 1863 החל הקיסר לכלוא מיסיונרים אירופאים, בשל חשש להמרת דת בקרב נוצרים אורתודוקסים בחצר. בעת שחרורם בשנת 1868 בהתערבות בריטניה חש תאודרוס כנבגד בידי בעלי בריתו ואנשיו, ולאחר שורה של הפסדים וכישלונות צבאיים הוא התאבד בשנת 1868.
היסטוריה > האימפריה החדשה (1855–1974) > חמשת הקיסרים > יוהנס הרביעי

לאחר מות תאודורוס השני, נשארה אתיופיה ארבע שנים ללא קיסר, עד שבשנת 1872 עלה לשלטון הקיסר יוהנס הרביעי. יוהנס בניגוד לתאודורס היה תיגרי ולא אמהרי, ולכן, נקט קו פוליטי זהיר יותר. הוא עודד ריכוזיות אך בלא כפייה בכוח. וללא אכיפתה במידה יתרה על הנדרש. אומנם, במישור הדתי גיבש מספר רפורמות דתיות מרחיקות לכת, כדי לסיים את המחלוקות הדתיות שלא הצליח קודמו, תאודרוס להשלים. יוהנס הכריז על תורת ה"אוחדו" (התאולוגיה היוניסיטית) כדוקטרינה היחידה במדינה. כמו כן, הוא דרש מידי הכנסייה הקופטית במצרים לשלוח לאתיופיה ארבעה "אבונא" (רק שלושה הגיעו בפועל), והללו הסמיכו כמרים בהתאם לנאמנותם לדוקטרינה היחידה שהותרה בימיו, והיו הוכחה לחיזוק כוחו ויצירת אחדות מחודשת בקיסרות האתיופית בנושא הדת. כמו כן, יוהנס התנהג כ"צלבן". הוא פעל כנגד המוסלמים ביד רמה ואלצם להתנצר בכפייה, וכן הדף ניסיונות כיבוש מצד מצרים המוסלמית וגם המהדייה בסודאן. הוא מת במהלך מאבק צבאי בסודאן בשנת 1888. לאחר מותו פרץ ברחבי הקיסרות האתיופית, "הרעב הגדול", שנגרם בשל צירוף קטלני של מגפות, אסונות טבע, ומלחמות, אשר זכור באתיופיה בכינוי הזמן הרע, ונמשך לתוך כהונתו של יורשו מנליק השני עד שנת 1892.
היסטוריה > האימפריה החדשה (1855–1974) > חמשת הקיסרים > מנליק השני

בשנת 1889 שיאו של הרעב הגדול הוביל למותם של רבים והידלדלות מהירה של האוכלוסייה באתיופיה. עם מותו של הקיסר יוהאנס הרביעי, עלה על כס השלטון הקיסר מנליק השני, אשר היה אמהרי ונטל את שמו של הקיסר הגדול ואבי כל האתיופים, מנליק בן-שלמה ומלכת שבא. מנליק הוכתר בעזרתם של האיטלקים שלאחר ועידת ברלין, השתלטו על הנחלות של אקסום העתיקה, הלא היא, אריתריאה המודרנית. בראשית ימי שלטונו, רוב הגורמים האסלאמיים שאיימו על המדינה נחלו תבוסה ניצחת למעצמות האירופאיות. המוסלמים במצרים וסודאן נכבשו בידי האימפריה הבריטית בשנת 1882. ובין השנים 1884 - 1889 נכבשו סומליה האסלאמית ואריתריאה בידי האיטלקים, הבריטים והצרפתים.
האיום המוסלמי שהוסר אפוא, הותיר את אתיופיה חופשיה מאיומים צבאיים חיצוניים. אך שנות הרעב הגדול שכונו "הזמן הרע" היוו אסון הטבע הגדול ביותר שידעה אתיופיה, ומנליק השני פנה לראשונה מזה מאות שנים דרומה, והחל במסע כיבוש נרחב לכבוש את שטחי האורומו ואת נסיכויות הראר שנותרו עשירים ופוריים ולכלולם באימפריה שלו. מנליק הצליח להשיג תבואה ולכלכל את הבירה החדשה אדיס אבבה, שתוארה כ"תיבת נח" בתוך החורבן בשאר המדינה במחיר של פגיעה קשה באיכרים ופגיעה קשה במרקם החברתי בכפרים. רוב אוכלוסיית אתיופיה עברה מחיי העוני הכפרי לחורבן ומוות ברעב. עם הכיבושים למעשה שינה הקיסר את המאזן הדמוגרפי באתיופיה לעד, עם הכנסתם של שני מיליון תושבים חדשים בתוך עשור אחד. רובם מוסלמים ובני עמים שונים, כושים ולא שמים, דוברי שפות שונות, ובעלי שלטון ומסורת חיים שונה מזאת של האמהרים האתיופים.
אולם, האיום הגדול לא היה כיבוש הדרום אלא איטליה הצפונית באזור אריתריאה. בשנת 1896, פלשו האיטלקים אל עדווה (גבול בין המדינות) ולחמו כנגד מנליק השני, אולם נחלו תבוסה וניצחונו של מנליק הונצח לכל כניצחון האדם השחור על הכובש הלבן. לאחר הניצחון ייסד מנליק בירה חדשה, היא אדיס אבבא. בנאים מוסלמים, יהודים ונוצרים עזרו לבנותה. וזאת כדי לחזק את מדיניותו על השטחים הרבים ולהוכיח את גדולתה ועוצמת של המדינה והריכוזיות שלה תחת בירה לאומית אחת. כמו כן, האמהרית הפכה לשפת השלטון היחידה והחל תהליך של אהמריזציה כלל ניצור של העמים השונים, והנחלת השפה האמהרית על התושבים השונים שנוספו לאימפריה. חלק הצטרפו ברצון ומתוך זהות עם הכובש או רצון לשפר את חייהם ולהצטרף לחלק מפעל האימפראלי הגדול, בעוד שאחרים לא הסכימו. הכנסייה האתיופית לא הקלה על המצטרפים ולא ויתרה על הגעז כשפת פולחן שהייתה שונה אף מאמהרית. היא אף לא ויתרה על החגים, הצומות והמצוות, אשר היו זרים למתנצרים החדשים מהדרום. וכתוצאה מכך, ההמון שהתקשה לקבל את הנצרות האורתודקסית, קיבל על עצמו את הנצרות הפרוטסטנטית המקלה יותר והנגישה, ואילו האליטה בשל היכולת שלה והן הרצון להשתלב היטב במארג הפוליטי של האימפריה, קיבלה את הנצרות האורתודקסית. בשנת 1889 עלה כאבונא מיתאוס מהעיר שוואה, לצד פטרוס, האבונא מתיגרה והשניים היו האבונות החשובים ביותר של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בהנהגה הדתית האתיופית.
מנליק השני לא היה "צלבן" באופיו כשני קודמיו. הוא לא העלה על נס את מאורעות "גראן" ככלי תעמולתי יעיל למלחמה באסלאם, לא היה בכך צורך, שכן האסלאם הוכח בתבוסה למדינות אירופה והן למנליק עצמו שהיה עטור תהילה גם כך לאחר ניצחון קרב עדווה. בנוסף, מנליק לא כפה התנצרות בקנה מידה רחב על אוכלוסייה לא נוצרית, ולרוב הניצור היה מתוך רצון של האוכלוסייה להשתלב באימפריה. כל מי ששמר נאמנות למנליק, בין אם מוסלמי, יהודי או פגני, לא נכפה עליו להתנצר. מנליק השני נפטר בשנת 1903 והותיר מורשת מפוארת לנכדו, ליג' ייאסו.
היסטוריה > האימפריה החדשה (1855–1974) > חמשת הקיסרים > ייאסו החמישי

יורשו של מנליק, נכדו, ייאסו החמישי, היה מלך לא אהוד בלשון המעטה על האצולה. הוא הואשם לא פעם בקשרים עם המוסלמים ואף נטען כי התאסלם (אף שנשא נשים נוצריות וקיים אורך חיים נוצרי). ייאסו הסתבך בשל ראוותנותו וחוסר הניסיון שלו עם האצולה בשוואה. והקשרים בינו לבין המוסלמים הסתיימו כמעט במרחץ דמים במאבק הירושה, וזאת בזכותו של מתאוס, אשר היה ליד ימינו של הקיסר למרות בקשתם החוזרת והנשנית של האצולה להדיחו. לבסוף בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ברח הקיסר לנסיכות הראר. אב המנזר של שוואה (שנשא את התואר אצ'גה) כפה על מתאוס להכיר בהכתרתה של זוואדיתו, ביתו של מנליק לקיסרית. ולצידה בנה היילה סלאסי. תקופת שלטונו של ליג' יאוסו הייתה קצרה ונמשכה בין השנים 1913–1915.
היסטוריה > האימפריה החדשה (1855–1974) > פרשת חבש

ניצחנו של מנליק השני בשנת 1896 בקרב עדווה, שם קץ לשאיפות אירופאיות לכבוש את הקיסרות האתיופית. מנליק, שהוכתר בזכותם של האיטלקים כדי לגבור על אויבים מבית, הצליח להושיע את ארצו מידי איום הכובש האיטלקי וכן להגדיל את שטחה של הקיסרות האתיופית. הוא סיפח לקיסרות את נסיכויות הראר האסלאמיות ואת שטחי שבטי האורומו, אשר במשך שנים היו האיום הגדול ביותר על הקיסרות. ניצחונותיו המזהירים הפכו את הקיסרות למדינה מוכרת בתום מלחמת העולם הראשונה וחברה בחבר הלאומים. איטליה עם עליית הפאשיזם תחת הנהגתו של מוסוליני, כחלק מתאוריית הים שלנו, הייתה בעל כוונת זדון לעתידה של אתיופיה. הצורך בנקמה באתיופים על הבושה שנחלו האיטלקים בקרב עדווה, לצד מניעים אימפרליסטיים ותעמולה פרו-אסלאמית שהנחיל מוסליני בתור מגן האסלאם (הוא נטל לעצמו בקרב המוסלמים שבאריתריאה וסומליה האיטלקית את התואר - "גראן החדש") הביאו את מוסוליני לגייס צבאות איסלאמיים ואיטלקיים כאחד, ובשנת 1936 לכבוש את שטחי הקיסרות האתיופית. הקיסר היילה סלאסי גלה מארצו. השלטון האיטלקי-פאשיסטי החל לפעול ביד רמה ברחבי שטחי הקיסרות לשעבר, והאיטלקים ביטלו את קיומה של אתיופיה המסורתית.
שטחי הקיסרות חולקו למחזות בהתאם לחלוקה האתנית-דתית (שטחי שוואה ולינס נקראו בשם אמהריה). כמו כן, נקבעו מספר בירות לשטחי השליטה ושטחי ראר נכנסו כחלק ממדינת סומליה האיטלקית. לאורך חמש שנות השלטון האיטלקי, פעלו הכוחות הפאשיטים בתעמולה פוליטית ודתית כאחד. הראשונה, היא לשמור על מאזן דתי ומתן חופש דתי לקבוצות מיעוט מוחלשות, כדי להחליש את הכנסייה ההגמונית, היא הכנסייה האתיופית אורתודקסית שראשיה, האבונא, (הבישופים) היו כפופים בשעתם לבישוף של אלכסנדריה, אך בפועל כפופים למוסד הכתר האתיופי. הדחת הכנסייה וראשיה לצד מינוי של בישופים ואבונא פרו-איטלקי על-פני פרו-קיסרים, החלישו את הכנסייה האתיופית אף יותר. שלישית, דאג השלטון האיטלקי לחזק את מעמד המוסלמים, על ידי מציאת קווים מאחדים בניהם לבין מוסלמי ארצות ערב. הערבית הפכה לשפה רשמית, נלמדת וחובה ברחבי קרן אפריקה האיטלקית. הפשיסטים מימנו בנייה של מסגדים, שיירות חאג' ומינוי קצינים ואימאם מוסלמים כחלק ממארג הכוחות הפשיסטיים. וזאת לצורך הצדקת הקשר בין היותו של מוסוליני מגן האסלאם מחד גיסא, ומאידך מגן קבוצות מיעוט קטנות על פני ההגמוניה הנוצרית. אולם, בשנת 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה, כבשו הבריטים את אריתריאה ואתיופיה, והיילה סילאסי שב אל הכס וביטל את תקנות הפשיסטים, אך לא הצלח למחוק את הרגש האנטי-אתיופי שיצרו האיטלקים בייחוד באריתריאה.
לקריאה נוספת

חגי ארליך, הגר סלמון, סטיבן קפלו. אתיופיה - נצרות, אסלאם, יהדות, האוניברסיטה הפתוחה
חגי ארליך, התפתחות המדינות החדשות באפריקה - קרן אפריקה - יחידה 6, האוניברסיטה הפתוחה
הערות שוליים

↑  ספריית ויקיפדיה, באתר wikipedialibrary.wmflabs.org (באנגלית)
↑  Donald Donham and Wendy James (editors), The southern marches of Imperial Etheopia, Camebridge University Press, 1986, עמ' 46
↑  Erlikh, Hagai, The Nile Histories, Cultures, Myths, Lynne Rienner Publishers, 2000, עמ' 50
↑  [https://www.hrw.org/reports/Ethiopia919.pdf :EVIL DAYS
 THIRTY YEARS OF WAR AND FAMINE IN ETHIOPIA], ‏1999
↑  Donald Donham and Wendy James (editors), The southern marches of Imperial Etheopia, Camebridge University Press, 1986, עמ' 4
זרע-יעקב בהכתרתו, אומן לא ידוע, המאה ה-17
ארמון פסיל גבי, מקום מושבם של קיסרי אתיופיה בגונדר.
חיילים איטלקים, פליטי הקרב בעדווה
שטיח שמנציח את ניצחון האתיופים על האיטלקים בקרב עדווה, מוצג בסמיתסוניאן
דיוקן של היילה סלאסי, קיסר אתיופיה האחרון
חם בן נח

| --- | --- |

 לידה:  א'תקנ"ז מסופוטמיה
 פטירה:  מסופוטמיה
 אב:  נח
 אם:  נעמה
 בת זוג:  אשת חם
 צאצאים:  כוש, פוט, מצרים וכנען
 מספר צאצאים:  4
 תקופה:  דור המבול
 
שם חם ויפת ציור מעשה ידי ג'יימס טיסו
חָם הוא בנו השני של נח במקרא (אולי בנו הצעיר), אחיהם של שם ושל יפת, ואביהם של כוש, פוט, מצרים וכנען. בני חם ישבו במסופוטמיה, בכנען הקדומה ובאפריקה (כולל מצרים).
במאה ה-19, היו שבלבלו בטעות את חם עם האל המצרי מין, וזאת בשל טעות תעתיק שתרגמה את שמו כ"Khem". על אף שזיהוי זה הובהר כשגוי, הוא ממשיך להופיע לעיתים גם כיום.