stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בז עצים
רבייה

בז העצים מקנן בחודשים יוני - יולי.
בעונת החיזור בז העצים קולני מאוד. הוא מבצע מופעי חיזור מרהיבים תוך השמעת קול גבוה בן הברה אחת.
לרוב דוגר בז העצים בקינים נטושים של עורב אפור ולעיתים בקינים של דורסי יום אחרים. גודל התטולה הוא לרוב שלוש ביצים בצבע צהבהב מנומר בצפיפות בכתמים חלודיים. הנקבה דוגרת לבדה במשך כ-29 יום. הגוזלים בוקעים פקוחי עיניים ועטויי פלומה לבנה צפופה. הזכר מביא את המזון והנקבה מגישה אותו למקורם. הגוזלים פורחים מהקן בגיל 30 יום לערך וההורים ממשיכים לטפל בהם במשך חודש נוסף.
ראו גם

בזיים
הערות שוליים

↑  בז עצים באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537196005171  GND: 4194962-6
בז ארקטי

| בז ארקטי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: בזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: בזיים
סוג:: בז
מין:: בז ארקטי
שם מדעי
 Falco rusticolus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


בז ארקטי על טרפו בגרינלנד
Falco rusticolus
בז ארקטי, בז לבן או בז צפון (שם מדעי: Falco rusticolus) הוא מין של עוף דורס מהסוג בז. הוא המין הגדול ביותר בין מיני הסוג בז, והוא הציפור הלאומית של איסלנד.
מראה

אורכו של הבז הוא 48–64 ס"מ, משקלו 800–2100 גרם ומוטת כנפיו מגיעה עד ל-123 ס"מ. במהלך תעופתו רגליו הצהובות יוצרות צורת V בצידו התחתון. מין זה הוא בעל דו-צורתיות זוויגית.
מין זה מופיע בכמה צבעים הנעים בין לבן עם כתמים שחורים לחום כהה ואפור. לבזים הבוגרים יש דוגמאות מפוספסות על הגב, הכנפיים והזנב, והבטן מנוקדת. מקורו שחור. נוצות הזנב בגוון לבנבן עד חום חולי דהוי, ולרוחבן פסים בצבע חום חולי משתנה: בקצה הזנב ובקצה גופו צבע חום חולי בהיר, הנוטה מעט ללבנבן (כמו צבע שאר הנוצה). לעומת זאת, בקצה העליון של זנבו הצבע עובר לעיתים מחום חולי עד לחום בכהות בינונית ואף לחום כהה.[דרוש מקור]
תפוצה ובית גידול

תפוצתו משתרעת בעיקר על פני הטונדרה הארקטית. אולם בחורף רבים מהבזים נודדים דרומה. בתי הגידול שלו מורכבים בעיקר משדות פתוחים, קווי חוף, דיונות ושיחים.
ציד ותזונה

הבז הארקטי צד במגוון שיטות, לעיתים הוא עף גבוה ותוקף מלמעלה, לעיתים עומד על הקרקע ותוקף בגובה פני הקרקע אך לרוב הוא מתקרב אל טרפו בתעופה נמוכה ובמהירות. הבז הארקטי יכול לצוד טרף הגדול ממנו פי שניים.
מזונו מורכב בעיקר מציפורים בינוניות וגדולות (שכווי השלג, שחפים, ברווזים ואווזים), ויונקים קטנים (למוסיים, מרמיטות וארנבות).
רבייה

הבזים הארקטיים מקננים על צוקים, לרוב בקנים ישנים שנבנו על ידי ציפורים אחרות, ולעיתים הם מקננים על מדפי סלע חשופים ללא קן מסודר.
בכל הטלה ישנם בין 2 ל-5 ביצים. גם הזכר וגם הנקבה דוגרים על הביצים. לאחר בערך 35 ימים מתרחשת הבקיעה. בשבועות הראשונים לאחר הבקיעה הנקבה שומרת על הגוזלים בעוד הזכר מביא מזון, ולאחר כ-3 שבועות לעיתים הם מתחלפים בתפקיד והנקבה מביאה את המזון בעוד הזכר שומר על הגוזלים. הגוזלים מתחילים לעוף כ-45 ימים לאחר הבקיעה ומתחילים לצוד לבד לאחר בערך שישה שבועות. שני המינים מגיעים לבגרות מינית לאחר בערך שנתיים.
לקריאה נוספת

Gyrfalcon באתר Environment Alaska
Gyrfalcon באתר hawkwatch
הערות שוליים

↑  בז ארקטי באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2  Gyrfalcon (באנגלית)
↑  איסלנד, גן עדן לציפורים מהצפון הארקטי
1 2  Minnesota Department of Natural Resources, Gyrfalcon, Minnesota DNR (באנגלית)
1 2  Gyrfalcon (באנגלית)
1 2  Gyrfalcon, audubon (באנגלית)
↑  The world’s largest falcon faces a threat it can’t flee: climate change, National Geographic, ‏2020-07-23 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545705305171  GND: 4156811-4
גד (צמח)

| גד |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סוככאים
משפחה:: סוככיים
סוג:: גד
מינים
 גד השדה  גד ההרים
שם מדעי
 Coriandrum ‏לינאוס, 1753
גד (שם מדעי: Coriandrum) הוא סוג של צמחים בעלי פרחים ממשפחת הסוככיים המונה מספר מינים מצומצם. המין הבולט בסוג זה הוא גד השדה, הידוע ככוסברה. מינים אחרים כוללים את גד ההרים (Coriandrum tordyloides).
בוטן

ערך זה עוסק במין של צמח. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| אגוז אדמה |
| --- | --- |
 אגוז אדמה
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: פרפרניים
סוג:: Arachis
מין:: אגוז אדמה
שם מדעי
 Arachis hypogaea ‏לינאוס, 1753
| --- | --- |
 ערך תזונתי ל-100 גרם
 
 מים:  4.26 ג'
 
 קלוריות:  570 קק"ל
 
 חלבונים:  25.09 ג'
 פחמימות:  20.91 ג'
 שומן:  47.58 ג'
 שומן רווי:  7.329%
 שומן חד בלתי רווי:  21.414%
 שומן רב בלתי רווי:  16.5%
 כולסטרול:  0 מ"ג
 
 ויטמינים:  ‏
  ‑ ויטמין A:  ‏0 מק"ג
  ‑ ויטמין B1:  ‏0.6 מ"ג
  ‑ ויטמין B2:  ‏0.3 מ"ג
  ‑ ויטמין B3:  ‏12.9 מ"ג
  ‑ ויטמין B5:  ‏1.8 מ"ג
  ‑ ויטמין B6:  ‏0.34 מ"ג
  ‑ ויטמין B9:  ‏246 מק"ג
  ‑ ויטמין C:  ‏0 מ"ג
  ‑ ויטמין D:  ‏0 מ"ג
  ‑ ויטמין E:  ‏6.6 מ"ג
 
 ברזל:  2.09 מ"ג
 סידן:  62 מ"ג
 מגנזיום:  184 מ"ג
 מנגן:  2 מ"ג
 זרחן:  336 מ"ג
 אשלגן:  332 מ"ג
 נתרן:  1 מ"ג
 אבץ:  3.34 מ"ג
 סיבים תזונתיים:  8.7 ג'
 
 מקור: משרד החקלאות האמריקני
אֱגוֹז אֲדָמָה, המכונה בוטן בשפה יומיומית, הוא זרעו האכיל של הצמח ארכיס תת-קרקעי (Arachis hypogaea). על אף שמו, "אגוז האדמה" אינו אגוז על פי הגדרתו הבוטנית, אלא קטנית (ואף שמו המקובל בערבית הוא "פול סודני"). בערכו התזונתי דומה הבוטן לאגוז, שכן כמחציתו שומן וכרבעו חלבון. שמם המקובל של אגוזי האדמה, "בוטנים", ניתן להם בטעות, מכיוון שבמקורות משמש שם זה לציון הפרי של האלה האמיתית (אלת הבוטנה; פיסטוק).
גידול

הבוטנים גדלים מתחת לאדמה בתוך תרמיל עצי, כאשר כל תרמיל מכיל לרוב זוג זרעים. מגדלים אותו בארצות שאקלימן חם למדי.
הצמח נמנה עם משפחת הפרפרניים, אחת משלוש תתי-משפחות של משפחת הקטניות, ומוצאו מאמריקה הדרומית.
צמחי אגוז האדמה הם חד-שנתיים. העלים מורכבים משני זוגות עלעלים; הפרחים קטנים וצהובים. לאחר ההפריה מתכופפים העוקצים הנושאים את השחלה המופנית כלפי מטה, ונועצים את הפרי המתפתח בתוך האדמה. מתפתח תרמיל (המכונה "קטנית"), ובו זרע אחד עד שלושה.
גידול אגוזי האדמה מצליח בעיקר בקרקעות קלות או חוליות, שכן אם הקרקע נוקשה או טינית, אז יכבד על הפירות לחדור ולהתפתח בתוכה. אף על פי כן אפשר לקבל יבולים גדולים גם באדמות כבדות, בתנאי שהן תחוחות, והגידול עולה יפה אף בקרקעות הלס בנגב בישראל.
שימוש למאכל

בוטנים נאכלים קלויים ("פיצוחים"), מבושלים במי-מלח, או ללא עיבוד כלל. הם משמשים לייצור חטיפים (דוגמת "במבה" או "קבוקים"), ממרחים (כמו חמאת בוטנים) ומוצרי מזון נוספים. השמן המופק מהם משמש לעיתים לטיגון והשמן המופק מזרעי הצמח תופס מקום נכבד בייצור מרגרינה.
בוטנים קלויים בציפוי אפוי פריך מכונים בעברית "קבוקים" או "בוטנים אמריקאיים" והם חטיף פופולרי בישראל.
סכנות ואלרגיות

ישנם אנשים הסובלים מאלרגיה חריפה לבוטנים. במקרים קיצוניים אכילת בוטן יחיד (או אף שאיפת אבק מבוטנים) עלולה להוביל לתגובה קשה ואף למוות. האלרגיה לבוטנים קיימת גם בקרב פעוטות וילדים קטנים, דבר מסוכן במיוחד משום שבוטנים הם מרכיב מרכזי בחטיפים ומאכלים מתוקים שונים. לפיכך, במוסדות חינוכיים ובפעוטונים רבים דואגים לברר אם אחד מהילדים אלרגי לבוטנים ובמקרה כזה דואגים לחטא את הסביבה מבוטנים, ואף להדריך את שאר הילדים שלא להביא עימם חטיפים ומאכלים שעשויים להכיל בוטנים. ניתן לטפל באלרגיה באבקת אלרגן בוטנים.
שמן בוטנים אינו מכיל את כל החלבונים הקיימים בבוטן עצמו (שלא כמו חמאת בוטנים המשמרת את רובם), כך שמעט מאוד אנשים אלרגיים אליו.
בוטנים עלולים להזדהם בעובש Aspergillus flavus, המייצר את הרעלן המסרטן אפלטוקסין. מחלקת החקלאות של ארצות הברית בודקת כל מטען בוטנים טריים, ומשמידה אותו אם הוא נגוע.
היסטוריה

אגוז האדמה בוית ממיני הבר A. duranensis או A. ipaensis לראשונה בדרום אמריקה לפני כ-7,500 שנה, בשטחי ארגנטינה או בוליביה של ימינו. הוא הופץ צפונה עד למרכז אמריקה שם גילו אותו הספרדים, שהפיצו אותו באירופה.
האזכור למין בשם זה במזרח התיכון בתנ"ך באלף השני לפני הספירה: ”וַיֹּאמֶר אֲלֵהֶם יִשְׂרָאֵל אֲבִיהֶם, אִם-כֵּן אֵפוֹא זֹאת עֲשׂוּ--קְחוּ מִזִּמְרַת הָאָרֶץ בִּכְלֵיכֶם, וְהוֹרִידוּ לָאִישׁ מִנְחָה: מְעַט צֳרִי, וּמְעַט דְּבַשׁ, נְכֹאת וָלֹט, בָּטְנִים וּשְׁקֵדִים.” איננו אפשרי, חרף פירוש המובא באבן עזרא (שם) שמפרש "בטנים – מין אגוזים", וכאמור הבוטן קרוי "אגוז אדמה", כיוון שמוצאם של הבוטנים הוא מדרום אמריקה. הפירוש המקובל לבוטן התנ"כי הוא פרי אלת הבוטנה – פיסטוק.
הבוטנים הובאו לראשונה לסין במאה ה-17 על ידי סוחרים פורטוגזים. ג'ורג' וושינגטון קרבר חקר את השימוש בבוטנים ופירט כ-300 מוצרים שבהם ניתן להשתמש בבוטנים. הדבר גרם לגידול משמעותי בגידולי בוטנים בדרום ארצות הברית. בשנות ה-80 עלתה הפופולריות שלהם בסין והחל מ-2006 הפכה סין למובילה עולמית בייצור בוטנים, לפני הודו וארצות הברית. רוב התצרוכת היא לשוק הסיני ובעיקר לייצור שמן.
הבוטן הפך למאכל נפוץ באפריקה ומשם הגיע, יחד עם העבדים, לארצות הברית, והפך פופולרי שם ובשאר ארצות המערב (לרוב לא התפשטה החקלאות של מרכז אמריקה צפונה מדרום אזור מקסיקו).
גלריה

שדה אגוזי אדמה בנגב המערבי
שתיל אגוז אדמה מקרוב
מוכרת בוטנים
ראו גם

קבוקים/בוטנים אמריקאיים – חטיף בוטנים פופולרי בציפוי פריך
חמאת בוטנים – ממרח עשוי בוטנים קלויים
במבה – חטיף תירס בטעם בוטנים
הערות שוליים

↑  טינית
↑  ספר בראשית, פרק מ"ג, פסוק י"א
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534375205171  BnF: cb11959558r (data)  GND: 4152681-8  LCCN: sh87006544 
תיאור בוטני של אגוזי אדמה
מכונה לקציר אגוזי אדמה
בת-עדן

| בת-עדן |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: בעלי חוליות
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: עדניים
סוג:: בת-עדן
שם מדעי
 Paradisaea ‏לינאוס, 1758

בת־עדן (שם מדעי: Paradisaea) הוא סוג של ציפורים מבמשפחת העדניים המצויים ביערות גינאה החדשה.
אלו מהגדולות שבבני המשפחה ואורכן 30–35 ס"מ. רוב המינים בעלי נוצות אדומות, כנפיים גדולות וזנבות מזדקרים כמו זנב תרנגול המגוון בצהוב ואדום. הראש ירוק־צהוב עם מקור כחול. עדנים אלה מקפצים על הענפים בקבוצות כדי למשוך נקבות.
הם חיים ביערות גינאה החדשה ובכמה איים באינדונזיה ומלקטים פירות וחרקים מהיער.
מיון

סוג בת-עדן (Paradisaea)
תת-סוג Paradisaea
מין Paradisaea minor
מין בת-עדן גדולה (Paradisaea apoda)
מין בת עדן ראגי (Paradisaea raggiana)
מין בת-עדן גולדי (Paradisaea decora)
מין בת-עדן אדומה (Paradisaea rubra)
מין Paradisaea guilielmi
תת-סוג Paradisornis
מין בת-עדן כחולה (Paradisaea rudolphi)
ברווז שורק לבן-פנים

| ברווז שורק לבן-פנים |
| --- | --- |
 ברווז שורק לבן=פנים
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: אווזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ברווזיים
סוג:: ברווז שורק
מין:: ברווז שורק לבן-פנים
שם מדעי
 Dendrocygna viduata ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


ברווז שורק לבן-פנים (שם מדעי: Dendrocygna viduata) הוא מין של ברווז שורק המצוי בטבע באפריקה שמדרום לסהרה וכן באמריקה הדרומית באזורים הטרופיים. הוא מצוי כמין פולש גם בפלורידה אליה הופץ בידי האדם.
מאפיינים

אורכו של ברווז זה 43–48 ס"מ עם מוטת כנפיים הקרובה ל-90 ס"מ. משקלו הממוצע 500–800 גרם. הברווז בעל חזה בצבע ערמוני עם כנפיים כתומות-חומות כהות עם קצוות שחורים, זנב קצר בצבע שחור ובטן אפורה משורטטת בשחור. הצוואר של הברווז שחור והראש לבן עם עיניים שחורות ומקור רחב ושחור למעט הקצה. לברווז רגליים וצוואר ארוכים ובמראם הם דומים לאווזים אך אינם קרובים מבחינה טקסונומית. שני הזוויגים דומים מאוד והצעירים גם דומים אך בעלי נוצות פרועות ואפורות יותר.
הברווז מצוי באגמים, גדות נהר ואזורים עשבוניים שונים ברחבי אפריקה ואמריקה הדרומית. הברווז רועה לעיתים קרובות בקהילות שלעיתים מגיעות לאלף פרטים. הוא ניזון בעיקר מעשב, דגניים וצמחי מים אך גם מרכיכות ועוד חסרי חוליות.
הברווז מקנן על הקרקע בקרבת המים אך לעיתים גם על ענפי עצים ובקן הנקבה מטילה 8–12 ביצים הבוקעות תוך 26–28 ימים. הברווזים הצעירים נעים במהירות אל תוך המים.
הערות שוליים

↑  ברווז שורק לבן-פנים באתר הרשימה האדומה של IUCN
ברווז עם אפרוחים בדרום אפריקה
בצלצל

| בצלצל |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: מכוסי הזרע
מחלקה:: חד-פסיגיים
סדרה:: אספרגאים
משפחה:: נרקיסיים
סוג:: שום
מין:: בצל הגינה
תת־מין:: בצלצל
שם מדעי
 Allium cepa var. aggregatum ‏לינאוס, 1756
בצלצלים
בצלצל (שם מדעי: Allium cepa var. aggregatum, על פי האקדמיה ללשון העברית: "בְּצַלְצוּל" וגם "בָּצָל הַסָּרִיס"), הידוע גם בשמות "בצל אשקלון" ו"שאלוט", הוא צמח פורח, זן של בצל הגינה.
אטימולוגיה

מקור הבצלצל באזור הסהר הפורה, ומשם הוא נדד למדינות הים התיכון מחד ומרכז אסיה מאידך. השם הלועזי "שאלוט" (הקיים בשפות אנגלית כ-"Shallot" וצרפתית כ-"échalote") הגיע מהמילה הלטינית "אסקלוניה" (escalonia), שנבעה משם העיר העתיקה אשקלון. על פי העדויות הבלשניות, השם "בצלי אשקלון" היה קיים בתקופת יוון העתיקה, וככל הנראה מרמז על כך שהיוונים ייחסו את מקור הבצל לארץ ישראל.
מאפיינים

צמח הבצלצל בעל פקעת המורכבת ממקבץ, בדומה לשום. בהכנה למסחר פקעות הבצלצל מפורקות והשיניים הבודדות, כל אחת מהן בצלצל קטן, נמכרות בשווקים בנפרד. בשל ריכוז הסוכרים (המעניקים לו את הצבע הסגול) נחשב טעמו למעט מתקתק לעומת בצל הגינה.
הבצלצל משמש כרכיב מרכזי, הן כתחליף לשום והן כתחליף לבצל, במטבחים רבים ברחבי העולם. הוא פופולרי במטבח הצרפתי, במטבח ההודי ובמטבח התאילנדי.
טקסונומיה

בעבר סווג כמין עצמאי (Allium ascalonicum), אך בעקבות מחקרים בוטניים הוא מסווג כיום כזן של בצל הגינה (Allium cepa).
הערות שוליים

↑  בְּצַלְצוּל (בָּצָל הַסָּרִיס) במילון בוטניקה: צמחים (תר"ץ), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  אטימולוגיה של 'שאלוט' (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph191026
ג'ירף נובי

| ג'ירף נובי |
| --- | --- |
 ג'ירפות נוביות בגן החיות אל אין, אבו דאבי
מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
תת־סדרה:: מעלי גירה
משפחה:: ג'ירפיים
סוג:: ג'ירף
מין:: ג'ירף מנומר
תת־מין:: ג'ירף נובי
שם מדעי
 Giraffa Camelopardalis Camelopardalis ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה
   תפוצת הג'ירף הנובי מסומנת בירוק כהה

ג'ירף נובי (שם מדעי: Giraffa camelopardalis Camelopardalis) הוא תת-מין של ג'ירף מנומר החי במערב אתיופיה, קניה, אוגנדה ואולי במזרח סודאן
תת מין זה מאופיין בכתמים בצבע חום ערמוני על רקע בהיר. אין כתמים על הצד הפנימי של הרגל ומתחת לברך. אצל הזכרים הכתמים כהים יותר לעיתים עד צבע שחור, והם לרוב גבוהים יותר אך זהו לא אמצעי מספיק על מנת להבדיל בין זכר ונקבה.
ג'ירפים נוביים מזדווגים בכל עונות השנה ולאחר הריון של כ-15 חודשים הנקבה ממליטה צאצא יחיד, אם כי תועדו בתת-מינים אחרים תאומים אף שגם אז זהו מקרה נדיר למדי. בעת היוולדו הג'ירף נופל מגובה של כ-2 מטרים מאחר שהאם ממליטה בעמידה. הוולד נולד במשקל של כ-90 ק"ג ובגובה של כ-1.8 מטרים. זמן קצר לאחר שנולד הוא יכול לעמוד ולינוק מאמו ולאחר כמה שעות כבר יוכל לרוץ בעקבותיה. הג'ירף יונק מאמו עד סביבות גיל שנה. רק ב-25% עד כ-50% מהגורים עוברים את השנה הראשונה לחייהם שכן נשקפת להם סכנה מצד טורפים כגון אריות, צבועים, תנים, זאבים טלואים, נמרים ואף תועדו מקרים שבהם גורים נטרפו על ידי תנינים.
בעבר היה מחולק לשני תת-מינים - ג'ירף נובי וג'ירף רוטשילד אך לאחרונה בעקבות מחקר עכשווי נתברר כי הם זהים גנטית.
נכון ל-2017, מספר הג'ירפות הנוביות מוערך ב-2,645 פרטים בלבד.
הג'ירף הנובי תואר על ידי החוקר קארולוס ליניאוס ב-1758.
הערות שוליים

↑  ג'ירף נובי באתר הרשימה האדומה של IUCN
גביעונית

ערך זה עוסק בסוג של צמחים. אם התכוונתם לאמצעי להיגיינה נשית, ראו .
| גביעונית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד-פסיגיים
סדרה:: שושנאים
משפחה:: שושניים
סוג:: גביעונית
שם מדעי
 Fritillaria ‏לינאוס, 1753
גביעונית הוא סוג צמחים ממשפחת השושניים.
בסוג גביעונית מצויים כ־100 מינים של צמחים עשבוניים בעלי בצל הנפוצים בכדור הארץ בחלקים שמצפון לקו המשווה. לפרחים צורה המזכירה גביע (ומכאן שם הסוג), והם דו־זוויגיים ומורכבים מ־6 עלי־עטיף, 6 אבקנים, עלי אחד ו־3 עלי־שחלה. עלי הגביעונית ערוכים לאורך הגבעול. פרי הגביעונית הוא הלקט.
שני מיני הגביעונית גדלים בר בארץ, והם גביעונית הלבנון וגביעונית עבת עלים, מינים שהתחבבו כצמח נוי. כל מיני הגביעונית הגדלים בר בישראל מוגנים על פי חוק.
הגנום של הגביעונית הוא אחד מהגנומים הגדולים ביותר. לזן Fritillaria assyriaca ישנו הגנום הגדול ביותר הידוע מבין הגביעוניות, והוא מכיל כ־130,000,000,000 זוגות בסיסים.
הערות שוליים

↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בתרן האסיר

| בתרן האסיר |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: דגי גרם
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-בתרן
משפחה:: בתרניים
סוג:: בתרן
מין:: בתרן האסיר
שם מדעי
 Acanthurus triostegus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


בתרן האסיר (שם מדעי: Acanthurus triostegus) הוא דג שונית ממשפחת הבתרניים המצוי בימים טרופיים בשוניות אלמוגים באזור שממזרח אפריקה עד לתעלת פנמה.
מאפיינים

אורכו של הבתרן כ-10 ס"מ אך כמה פרטים מגיעים ל-20 ס"מ. הם בעלי גוף לבן מפוספס בשחור וסנפיר עליון צהוב והראש גדול עם שפתיים משורבבות קדימה.
דגים אלה נעים תמיד בלהקות גדולות הלהוטות ביותר אחרי אצות הגדלות על אלמוגים. להקותיהם יכולות להשמיד כרי אצות במהירות, והם גם פולשים לנחלותיהם של מינים טריטוריאליים של בתרניים כמו בתרן כחול.
הערות שוליים

↑  בתרן האסיר באתר הרשימה האדומה של IUCN
להקת בתרנים שוחה בים
ג'ירף מנומר

| ג'ירף מנומר |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
תת־סדרה:: מעלי גירה
משפחה:: ג'ירפיים
סוג:: ג'ירף
מין:: ג'ירף מנומר
שם מדעי
 Giraffa camelopardalis ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


ג'ירף מנומר או ג'ירף צפוני (שם מדעי: Giraffa camelopardalis) הוא מין מהסוג ג'ירף שבעבר סווג כמין יחידי בסוגו אך פוצל לשלושה מינים. ג'ירף זה גדול וחי באזורים הצפוניים יחסית של אפריקה, בערבות עשב וסוואנות. הוא ניזון בעיקר מעלים של עץ השיטה בעזרת גובהו ולשונו הארוכה.
ישנם שלושה תת-מינים לג'ירף זה:
ג'ירף נובי (Giraffa camelopardalis Camelopardalis)
ג'ירף קורדופן (Giraffa camelopardalis antiquorum)
ג'ירף מערב אפריקני (Giraffa camelopardalis peralta)
הערות שוליים

↑  ג'ירף מנומר באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  https://giraffeconservation.org/giraffe-species/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529109705171  BnF: cb11977272d (data)  LCCN: sh85055000  NDL: 00565944
ברברית (צמח)

| ברברית |
| --- | --- |
 Berberis sieboldii
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: נוריתאים
משפחה:: ערטניתיים
סוג:: ברברית (צמח)
שם מדעי
 Berberis ‏לינאוס, 1753

ברברית (שם מדעי: Berberis, שם נרדף: ברבריס, שם בערבית: אמירבאריס) היא סוג של שיחים קוצניים במשפחת הערטניתיים. בסוג נמנים בין 400 ל-600 מינים והוא נחשב לאחד הענפים ביותר בין סוגי השיחים. תפוצת הסוג משתרעת על אזורים קרירים ממזרח אסיה ועד אמריקה הדרומית.
מאפיינים

הברברית היא שיח בעל עלים פשוטים, מסורגים או ערוכים בקבוצות בחיק הקוצים. הצמח נשיר בחורף. הפרחים נישאים באשכולות והם בעלי סימטריה משושה. הפרי הוא ענבה מאורכת שצבעה סגול-שחור לעת הבשלה.
כל חלקי הצמח (למעט הפרי הבשל) מכילים את האלקלואיד ברברין ונחשבים במידה מסוימת לרעילים.
שימושים

בימי הביניים הובא הצמח מלבנון ונפוץ ברחבי המזרח התיכון. הצמח שימש לחיזוק הקיבה והכבד, לריפוי דלקות קיבה, לגרימת עצירות, להפסקת שטפי דם, לריפוי צהבת, וכן שימש סם משלשל. בקרב בני העדה הפרסית בימינו משמשים פירות הצמח לצורך הכנת תכשיר לניקוי הדם ולטיפול בפצעי בגרות.
במדינות הקווקז השתמשו בצמח כתבלין בישול ובמאה העשרים הוא הפך לתבלין נפוץ בכל מדינות ברית המועצות.
מינים בולטים

ברברית הלבנון (Berberis libanotica) - נפוצה בחרמון ובלבנון
ברברית מצויה (Berberis vulgaris) - נפוצה באירופה ובאסיה הקטנה, צמח תרבות באמריקה הצפונית.
הערות שוליים

↑  אפרים לב וזהר עמר, סממני המרפא המסורתיים בארץ ישראל, ירושלים, תשס"ב, עמ' 90.
בת-עדן גדולה

| בת-עדן גדולה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: בעלי חוליות
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: עדניים
סוג:: בת-עדן
מין:: בת-עדן גדולה
שם מדעי
 Paradisaea apoda ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


בת-עדן גדולה (שם מדעי: Paradisaea apoda; לפי האקדמיה: בת עדן) הוא מין של ציפור ממשפחת העדניים המצויה ביערות גינאה החדשה.
מאפיינים

זהו אחד מהגדולים בבני המשפחה והגדול בבני סוגו. אורכו 43 ס"מ בממוצע בחד עם הזנב, אך הנקבות מגיעות רק לאורך 35 ס"מ. יש דו-צורתיות זוויגית בולטת אצלם כשהזכרים גדולים יותר וגם צבעוניים בהרבה מהנקבות. הם בעלי נוצות אדומות וכנפיים גדולות ובעלי ראש וחזה ירוקים עם כיפה צהובה והמקור כחול. הזנב ארוך ומפותל כמו זנב של תרנגול ובעל נוצות אדומות, צהובות וסגולות.
בעונת הרבייה הזכרים מסתדרים על העצים בזירת חיזור ורוקדים מעל העץ בניסיון למשוך נקבות. הם מציגים אחד לפני השני במדרג היררכי שהם קובעים והנקבות בוחרות בדרך כלל את הזכרים החזקים שמצאו את המקומות השופעים ביותר.
הם חיים רק ביערות של גינאה החדשה וכן של האי ארו באינדונזיה. הם הובאו על ידי האדם גם לאיי הודו המערבית אך כנראה שהם נכחדו ממנה.
הערות שוליים

↑  בת-עדן גדולה באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בבירוסה

| בבירוסה |
| --- | --- |
 בבירוסת צפון-סולאווסי
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
תת־סדרה:: דמויי חזיר
משפחה:: חזיריים
סוג:: בבירוסה
שם מדעי
 Babyrousa ‏ליניאוס, 1758
תחום תפוצה


צמד זכרים נלחמים זה בזה
בבירוסה (שם מדעי: Babyrousa) הוא סוג במשפחת החזיריים, ובו ארבעה מינים. הבבירוסה נפוצה בסולאווסי ובאיי אינדונזיה שמסביב.
אטימולוגיה

במאלאית "BABI" משמעו "חזיר", ו-"RUSA" משמעו "אַיָּל". הוא נקרא כך בשל צורתו החזירית, אם כי בעבר נחשב בטעות למעלה גירה, לכן הושווה לאַיָּל, שהוא מעלה גירה.
היסטוריה מדעית

האירופים הראשונים שראו בבירוסה היו הפורטוגלים, במאה ה-16. יוחסה להם הטענה שהוא נתלה בקרניו המעוגלות בענפי עצים לצורך מנוחה.
ב-2006 דווח על מקרה נדיר בו זכר בבירוסה ונקבת חזיר בית הזדווגו בגן חיות בקופנהגן, דנמרק. תוצאת מקרה זה היא המלטתם של חמישה צאצאים בני-כלאיים בעלי דמיון רב לבבירוסה, במיוחד בצורת השיניים וצבע העור.
היסטוריה מדעית > מיון

המינים השונים נבדלים זה מזה באזורי תפוצתם, בגודל גופם, בכמות השיער שעל גופם ובצורת הניבים העליונים אצל הזכרים. המיון המקובל לסוג בבירוסה הוא תחת משפחת החזיריים, אך הוצע גם כי הוא שייך למשפחת האנתרקותריים, משפחת פרסתנים שנכחדה. למרות זאת, מרבית החוקרים מסכימים כי הסוג שייך למשפחת החזיריים, וכי הוא אחד מהחברים הראשונים בה, בייצגו את תת-משפחת Babyrousinae, שהתפצלה מחזיריים אחרים בזמן תקופת האוליגוקן.
המינים הנכללים בסוג הם:
בבירוסה מצויה (Babyrousa babyrussa).
בבירוסת בולה בטו (Babyrousa bolabatuensis).
בבירוסת צפון-סולאווסי (Babyrousa celebensis).
בבירוסת טוג'יאן (Babyrousa togeanensis).
מאפיינים פיזיולוגיים

אורך גופו של הבבירוסה נע בין 88 ל-107 סנטימטרים, ואורכו של הזנב הוא 28–32 סנטימטרים נוספים. גובה כתפו הוא 65–80 סנטימטרים, והוא עשוי להגיע למשקל מרבי של 100 קילוגרמים. עורו של הבבירוסה מכוסה בזיפים, וצבעו בחלקו העליון חום-אפור ובחלקו התחתון לבנבן. העור שבבטנו ובצווארו נוטה להיות בעל קפלים. גופו עגלגל ורגליו רזות וקצרות.
הבבירוסה ידוע בשל שני זוגות החטים שלו. הן הצמד העליון והן הצמד התחתון של ניביו גדולים מאוד ומעוקלים כלפי מעלה ואחורה לכיוון ראשו. למעשה, ניביו העליונים של זכר הבבירוסה גדולים ומעוקלים כל כך (הם עשויים להגיע לאורך של 30 סנטימטרים), עד כי הם חודרים את בשרו של הבבירוסה בצידו העליון של החרטום. לנקבות אין ניבים או שהן בעלות ניבים קטנים למדי. לנקבות יש שני זוגות עטינים.
התנהגות

פרטי הבבירוסה חיים בקבוצות המונות עד שבעה פרטים, המורכבות לרוב מנקבות ומצאצאיהן. הזכרים חיים לרוב לבד.
התנהגות > תזונה

מכיוון שהחטים שלהם לא מאפשרים להם לנבור בקרקע באופן הטיפוסי לחזירים, חזירי הבבירוסה ניזונים מעלווה, פירות שנשרו וזחלים. הטורפים של הבבירוסה כוללים פיתוניים ותנינים והצעירים נטרפים גם בידי עיטים.
התנהגות > ייחום ורבייה

בעונת הייחום הזכרים הופכים אלימים ועורכים ביניהם קרבות במטרה לזכות בנקבות. במהלך הקרבות, הם משתמשים בניביהם התחתונים לתקיפה או להגנה, בעוד שבניביהם העליונים הם משתמשים לשם הגנה על ראשם מניביו התחתונים של אויבם. הבבירוסה מגיע לבגרות מינית לאחר עשרה חודשים. משך מחזור הייחום נע בין 28 ל-42 ימים, כאשר הייחום עצמו נמשך עד שלושה ימים. במהלך תהליך ההזדווגות, הזכר עשוי לעלות על הנקבה מספר פעמים בטרם תתרחש ההזדווגות. משך ההזדווגות הממוצע הוא שלוש דקות.
הנקבות יכולות להמליט מגיל שנה ועד גיל 14 לערך. משך ההיריון הוא 155–175 ימים לערך, ובסופו הנקבה ממליטה צאצא אחד או שניים. הוולדות נגמלים מיניקה בגיל 26–32 שבועות, אף על פי שהם מתחילים לכרסם מזון מוצק לאחר שבוע ימים מהלידה.
בתי גידול

בית הגידול האופייני של הבבירוסה הוא צמחייה סבוכה ביערות טרופיים, סבכי קנים, וכן בגְדות נהרות ואגמים. בתי גידול אלה מספקים לו מידה של הסוואה, וזאת בשל צבע שערותיו. הבבירוסה הוא פעיל יום, ולרוב יוצא בבוקר לחיפוש מזונו.
חזירי הבבירוסה שחיים בשבי בונים לעצמם קינים מקש למטרות שינה, אולם לא ברור אם גם חזירי הבבירוסה הפראיים הם בעלי התנהגות דומה. הגיל המרבי הידוע אליו הגיע בבירוסה בשבי הוא 24 שנים.
התייחסות הלכתית

על פי ההלכה היהודית, החזיריים אינם כשרים וזאת משום שעל אף שהם מפריסים פרסה ושוסעים שסע הם אינם מעלים גירה. קיבת הבבירוסה מחולקת למספר תאים – צורה אופיינית לבעלי חיים מעלי גירה, ולכן לכאורה הוא כשר לאכילה; העניין הובא לרב הראשי הספרדי לישראל, אך התגלה לבסוף שהבבירוסה אינו באמת מעלה גירה, ומכל מקום אין מסורת של אכילתו ולכן אינו כשר.
מדיה

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

בבירוסות
| --- | --- |
: סרטון של בבירוסה בממלכת החיות של דיסני 
: לעזרה בהפעלת הקובץ