stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טומי תומפסון
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

מיד לאחר שחרורו, שירת תומפסון בבית הנבחרים של ויסקונסין. בזמן כהונתו בבית הנבחרים, היה תומפסון ידוע בקשיחות ובאגרסיביות שלו כפוליטיקאי. בשנת 1979 התמודד על מקום בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך קיבל 18.74% מהקולות בלבד והגיע למקום השני.
בסוף שנת 1986 נבחר תומפסון לתפקיד מושל מדינת ויסקונסין ה-42, לאחר שניצח את המועמד הדמוקרטי ברוב של כ-52%. הוא ניצח בעוד כ-3 מערכות בחירות. נכון לשנת 2013, הוא מחזיק בשיא אורך הכהונה בתפקיד זה בוויסקונסין, והמושל העשירי בכל ארצות הברית באורך כהונתו, עם כ-5,141 ימים בתפקיד. בשנת 1990 הוא ניצח ברוב של כ-58%. בשנת 1994 הוא ניצח ברוב של כ-67% ובשנת 1998 הוא נבחר לכהונה רביעית עם רוב של כ-59.66%.
בזמן כהונתו, ביצע תומפסון רפורמות במערכת הרווחה וצמצמם באופן דרסטי את התקציב בתחום זה. רפורמות אלו הביאו על תומפסון ביקורת רבה. בנוסף על כך, תומפסון היה ידוע במיוחד בזכות השימוש הרב שלו בזכות הוטו שניתנה לו במסגרת תפקידו. מאפיין מרכזי נוסף של כהונת תומפסון היה קיצוץ נרחב במיסים. בנוסף על כך, תומפסון הושפע מלובי הטבק לאחר שנתמך על ידי חברות הטבק במהלך מערכות הבחירות השונות. כתוצאה מאמונתו הקתולית, תומפסון היה מתנגד חריף להפלות. בזמן כהונתו כמושל, מונה תומפסון לעמוד בראש תאגיד הרכבות הארצי אמטרק. הוא היה ידוע במיוחד בשל חיבתו לרכבות, והוא אף טען כי הוא מעדיף להיות מזכיר התחבורה על פני כל תפקיד אחר בקבינט האמריקאי. בשנת 1996 שקל להתמודד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית, אך הוא לבסוף התחרט על מהלך שכזה.
תומפסון עזב את תפקידו כמושל, לאחר שמונה לתפקיד מזכיר הבריאות בממשלו הראשון של ג'ורג' ווקר בוש. המינוי לתפקיד אושר על ידי הסנאט ב-24 בינואר 2001. הוא החזיק בתפקיד זה עד ינואר 2005. בזמן כהונתו, הגדיל תומפסון את התמיכה במכוני הבריאות הלאומיים ולאחר פיגועי 11 בספטמבר פיתח תוכניות הגנה מפני מתקפות של לוחמה ביולוגית. בנוסף על כך, העלה על סדר היום את הטיפול במחלות כגון סוכרת והשמנת יתר.
לאחר שעזב את ממשל בוש, עבד תומפסון במשרד עורכי דין וכיהן בכמועצות מנהלים של ארגונים פרטיים וציבוריים רבים.
ב-1 באפריל 2007 תומפסון הכריז על התמודדו לנשיאות ארצות בבחירות שיתקיימו כשנה וחצי מאוחר יותר. בזמן מועמדותו, הסתבך תומפסון בשערוריות שבהן הביע לכאורה דעות אנטישמיות והומופוביות. ב-12 באוגוסט הכריז על פרישה מהמירוץ. לאחר פרישתו, הכריז תומפסון על תמיכה במועמדותו של רודולף ג'וליאני ולאחר פרישתו גם של השני, הכריז על תמיכה בג'ון מקיין.
ב-19 בספטמבר 2011 הכריז תומפסון על התמודדותו על מקום בסנאט על בסיס מקומו של הרברט קול. בפריימריז הרפובליקנים שנערכו ב-14 באוגוסט 2012 הוא ניצח עם כ-34% מהקולות. למרות שמרבית מהסקרים היו לטובתו, הוא הפסיד לתמי בולדווין הדמוקרטית ברוב של כ-51% קולות לבולדווין אל מול 45% לתומפסון.
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו בשנת 2016 הכריז על תמיכה במתמודד הרפובליקאי ג'ון קייסיק, אשר לבסוף הפסיד בפריימריז המפלגתיים שבהם ניצח דונלד טראמפ.
חופש הביטוי בישראל

במשפט הישראלי חופש הביטוי בישראל היא זכות יסוד. בדומה לזכויות אחרות (דוגמת הזכות לשוויון חופש הדת וחופש ההתארגנות) חופש הביטוי אינו מוזכר בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו או בכל חוק יסוד אחר (ולמעשה בשל כך ניתן לבטלו בהליך דמוקרטי). עם זאת, בפועל, הזכות לחופש הביטוי הוכרה כנגזרת של הזכות לכבוד במספר רב מאוד של פסקי דין החל משנת 1994 ועד היום.
גרפיטי בשכונת פלורנטין בתל אביב, המגנה את בג"ץ. אף על פי שהכיתוב מתריס, הוא במסגרת חופש הביטוי ובשל כך רוסס גרפיטי אחר העוקץ את הכיתוב שמעליו
חופש הביטוי מול ביטחון המדינה

בחוק העונשין נכללים סעיפים אחדים המגבילים את חופש הביטוי משיקולים של ביטחון המדינה, בהם סעיף 103, האוסר הפצת תעמולה תבוסנית, סעיף 109, האוסר הסתה להשתמטות משירות צבאי, סעיף 110, האוסר הסתה לאי ציות לפקודה חוקית וסעיף 134, האוסר פרסומי המרדה.
פסק הדין הראשון שבו נבחנו בישראל גבולותיו של חופש הביטוי, כשהוא מתנגש עם ביטחון המדינה ושלום הציבור, ידוע בשם בג"ץ קול העם:
בשנת 1953 פרסם עיתון "הארץ" ידיעה לפיה מדינת ישראל עומדת להעמיד 200 אלף חיילים לרשותה של ארצות הברית להילחם במלחמת קוריאה. הידיעה הייתה משוללת יסוד, והממשלה הכחישה אותה, ואולם בינתיים שימשה הידיעה בסיס למאמר ביקורת חריף בעיתון "קול העם", שהיה ביטאונה של המפלגה הקומוניסטית הישראלית. במאמר נכתב, בין היתר, שהממשלה מחרחרת מלחמה "ומספסרת בדם הנוער הישראלי". שר הפנים החליט לסגור את העיתון ל-15 ימים, וזאת מתוך שימוש בסמכותו לפי פקודת העיתונות המנדטורית "להפסיק את פעולתו של עיתון אם התפרסם בו דבר העלול לסכן את שלום הציבור". העיתון עתר לבג"ץ בטענה שנפגע חופש הביטוי. השופט שמעון אגרנט קיבל את העתירה בהתבססו על מגילת העצמאות, ובפסק-דין ארוך ומנומק (בג"ץ 73/53) ביסס את חופש הביטוי כזכות עילאית במשפט החוקתי בישראל, וקבע בזאת לממשיכי דרכו את הדרך שבה ניתן להגן על זכויות האזרח וחופש הביטוי, כאשר הם מתנגשים עם אינטרסים אחרים, נוגדים. בפסק הדין נקבע "מבחן הוודאות הקרובה", לפיו חופש הביטוי ייסוג רק כאשר תתקיים ודאות קרובה לפגיעה ממשית ורצינית בביטחון המדינה.
פס"ד מאוחר יותר בו נקבעו אמות המידה למבחן הוודאות הקרובה הוא בג"ץ שניצר. השופט ברק בפס"ד מנומק קבע כי הפגיעה בחופש הביטוי היא אמצעי אחרון בהחלט וכי היא תתאפשר רק אם היא חיונית לשמירה על ביטחון המדינה. שמירה על ביטחון המדינה בא לידי ביטוי באמצעות קיומן של נסיבות קיצוניות שמהן עולה סכנה מוחשית וקרובה לוודאי לסכנה לשלום הציבור. גם בפס"ד זה נקבע כי הפגיעה בחופש הביטוי איננה לגיטימית וכי חופש הביטוי הוא גם חופש הביקורת אשר יש לקיים במשטר דמוקרטי תקין.
דוגמה נוספת לעליונות חופש הביטוי ניתן למצוא בחשיפת 'פרשת קו 300' והקמת ועדת חקירה בנושא. בפס"ד מ"י נ' קליין דן ביהמ"ש העליון בפרסום ידיעה עיתונאית הנוגעת לשירותי הביטחון ללא אישור הצנזורה. בפס"ד נטען כי איסור פרסום הידיעה אודות הקמת ועדת חקיקה בעניין 'פרשת קו 300' מהווה פגיעה חמורה בזכות הציבור לדעת.
חופש הביטוי מול ביטחון המדינה > חופש המידע כנגזרת של חופש הביטוי ואיזונו מול ביטחון המדינה

על אף האמור לעיל, ניתן למצוא ביטוי חקיקתי לאיזון בין חופש הביטוי לביטחון המדינה בסעיף 9(א)(1) לחוק חופש המידע אשר קובע כי רשות ציבורית לא נדרשת למסור מידע שיש בגילויו משום חשש לפגיעה בביטחון המדינה, ביחסי החוץ שלה, בביטחון הציבור או בשלומו של אדם. ניכר כי חרף חשיבותו של החוק אשר מטרתו לקדם שקיפות שלטונית ולהטמיע תפיסת יסוד של שיתוף במידע ציבורי, מוטלות עליו הגבלות בפרסום מידע ציבורי במטרה למנוע פגיעה בזכויות אחרות, ביניהן הזכות לביטחון. השיקול לסירוב מסירת מידע מפאת רגישות ביטחונית מסור בידי הרשות הציבורית ממנה נתבקש המידע והוא כפוף לשיקולי סבירות ומידתיות משפטיים.
בראשית ימיה של המדינה נרקם שיתוף פעולה בין נציגי העיתונים העבריים וראשי המדינה, לימים ועדת העורכים, אשר נועד להתמודד עם קשיים אלו ולהסדיר את האיזון העדין בין זכות הציבור לדעת ובין הצורך בשמירה על ביטחון המדינה. שיתוף פעולה זה ידע מתחים רבים, אך החל להתערער בעיקר לאחר מלחמת יום הכיפורים והביקורת הציבורית הנרחבת שהופנתה כלפי הממשלה. נקודת מפנה נוספת הגיעה בזמן מלחמת לבנון השנייה ובייחוד לאחר פרשת הטבח במחנות הפליטים סברה ושתילה שכוסה בהרחבה על ידי העיתונות.
במרץ 2024 עבר "חוק אל ג'זירה" שקובע, שניתן לפעול באישור ראש הממשלה, או הממשלה או הקבינט נגד ערוץ זר הפוגע במדינה ובביטחונה. החוק קודם על ידי שר התקשורת שלמה קרעי.
חופש הביטוי והגנה על רגשות הציבור

בפסק דין משנת 1987, בעתירה שהוגשה באמצעות האגודה לזכויות האזרח, קבע בג"ץ שיש להתיר את הצגתו של המחזה "אפרים חוזר לצבא" בשם חופש הביטוי, חרף טענתה של המועצה לביקורת סרטים ומחזות לפיה "ההצגה מעלה את דמותו של הממשל הצבאי בצורה מסולפת, מעוותת, מרושעת וזדונית אף תוך העלאת השוואה עם המשטר הנאצי. הרושם המצטבר מקריאת המחזה הוא שהתרת הצגתו תעורר בציבור הצופים תגובה רגשית קשה של יחס שלילי כלפי המדינה, של תעוב וסלידה כלפי צה"ל בכלל וכלפי הממשל הצבאי בפרט".
השופט מישאל חשין אחז בדעת מיעוט שביכרה ערכים אחרים על פני חופש הביטוי. הוא התנגד בלשון נרגשת ובציטוטי שירה להקרנת סרט המטיל רבב בדמותה של חנה סנש, הוא גם התנגד להתערבות בהחלטה לפסול את הסרט "אימפריית החושים". כן כתב דעת מיעוט מנומקת בשאלת הפעלת "ערוץ פלייבוי", בה כתב כי אינו רואה את הביטוי הפורנוגרפי, כחוסה מאליו תחת כנפי חופש הביטוי, וכי הפעלת ההגנות החוקתיות במקרים של ביטוי פורנוגרפי וביטוי גזעני אינה צריכה להיות אוטומטית ומובנת מאליה. דעה זו ניתנה כנגד דעת הרוב (בהרכב מורחב) אותה ביטא פסק דינה של השופטת דליה דורנר, שבו נקבע שאף הביטוי הפורנוגרפי כלול בחופש הביטוי, המוגן כזכות על חוקתית, ולפיכך יש צורך ב"פגיעה קשה, חמורה ורצינית" על מנת להגביל ביטוי זה.
חופש הביטוי והגנה על רגשות הציבור > חופש הביטוי מול הגנה על רגשות דתיים

המחוקק הישראלי בחר להעניק לאינטרס ההגנה על רגשותיו הדתיים של אדם משקל כבד אל מול הזכות הנגדית למימוש חירות הביטוי, ודאגה להבליט את הגבלת חופש הביטוי בכך שיצא מעבר להגדרה הרגילה של 'פרסם' ניתן ללמוד זאת מסעיף 34כד בחלק ההגדרות שבחוק העונשין- "בדברים שבעל פה - להשמיע מילים בפה או באמצעים אחרים, בהתקהלות ציבורית או במקום ציבורי או באופן שאנשים הנמצאים במקום ציבורי יכולים לשמוע אותם, או להשמיען בשידורי רדיו או טלוויזיה הניתנים לציבור, או להפיצן באמצעות מחשב בדרך הזמינה לציבור, או להציען לציבור באמצעות מחשב" וסעיף 173 לאותו החוק מטיל מאסר של עד שנה אחת על ה"מפרסם פרסום שיש בו כדי לפגוע פגיעה גסה באמונתם או ברגשותיהם הדתיים של אחרים" או "המשמיע במקום ציבורי ובתחום שמיעתו של פלוני מילה או קול שיש בהם כדי לפגוע פגיעה גסה באמונתו או ברגשותיו הדתיים". בשנת 1961 בית המשפט ראה ברגשות הדת חלק מן הסדר הציבורי (פסק דין טטליס נ' ראש עיריית הרצליה). ניתן לומר כי אדם פוגע ברגשותיו הדתיים של זולתו כאשר בהתנהגותו הוא מפר או מחלל אמונות, ערכים או סמלים דתיים של הזולת. תלונות כאלו נפוצות בתקופה המודרנית, אולי בגלל תהליך חילון של החברה המערבית, בו הדת מאבדת את המעמד המרכזי שהיה לה בחברה ושרויה באיום תרבותי מתמיד מצד החברה החילונית. בפסק דין בעניין פרץ הצביע השופט חיים כהן על הקושי להתחשב בשיקול של הגנה מפני פגיעה ברגשות משום שלעיתים אם ננסה למנוע פגיעה ברגשות של קבוצת אנשים מסוימת, בעצם נפגע ברגשותיהם של קבוצת האנשים המנוגדת להם, "ואין דמם של אלה סומק טפי מדמם של אלה".
ב-2012 הוגש "פסק דין "קולך" נגד "רדיו קול ברמה"" על ידי ארגון פמיניסטיות דתיות בשם "קולך" ובתמיכת המרכז הרפורמי לדת ומדינה כנגד תחנת רדיו החרדית "רדיו קול ברמה", ארגון קולך טען כי התחנה מדירה נשים (וזאת למעשה על פי הצהרה של התחנה עצמה, בה כתבה כי היא לא השמיע נשים בשידוריה בין 1999 ל-2011) ובהדרה זו פוגעת בחופש הביטוי של נשים. מנגד טענו אנשי התחנה כי נשות הארגון כלל לא הביאו הוכחות לנזק שנגרם לדבריהן ואף הוסיפו כי הנזק כלל לא קרה, לאור העובדה שנשות ארגון "קולך" כלל לא רצו להשמיע את קולן לציבור המאזינים של תחנת רדיו ברמה. בעקבות פסק דין זה דן בית המשפט המחוזי בתובענה הייצוגית, וחייב את "רדיו קול ברמה" לשלם לקרן לתובענות ייצוגיות מיליון ש"ח שיחולקו לתוכניות להעצמת נשים מסורתיות, דתיות וחרדיות. בנוסף לכך, תחנת הרדיו תחויב לשלם לתובעת המייצגת, עמותת "קולך" גמול בסך 50,000 ש"ח וכן 250,000 ש"ח עבור הוצאות משפט ושכר טירחה. אך שני הצדדים ערערו על ההחלטה לבית המשפט העליון, שופטי בית המשפט העליון החליטו לא להתערב בהחלטת בית המשפט המחוזי ואף המליצו לשני הצדדים למשוך את הערעורים שהוגשו. חרף זאת החליטו השפטים להגדיל את הגמול שקיבל ארגון "קולך" לכ-80,000 ש"ח ואת הוצאות משפט ושכר טרחה הגדילו השופטים גם כן, לכ-350,000 ש"ח.
חופש הביטוי וזכויות עובדים

בית הדין הארצי לעבודה דן בחופש הביטוי של מעבידים, בפסק דינו בעניין פלאפון שניתן בפברואר 2013. בית הדין הארצי פסק בין היתר כך: "...ניתן בזה סעד זמני כללי לפיו פלאפון... לא תנקוט בכל... התבטאות... (העלולה) לפגוע במימוש זכות העובדים להתארגנות... ובתוך כך: ... תימנע מלהציג לעובדים את החסרונות הקיימים לדעתה בהצטרפות לארגון עובדים והשלכות ההתארגנות על פעילותה הכלכלית... לרבות הפניית ניירות עמדה לעובדים... להימנע ...(מ)פניות אישיות לעובדים... לרבות פניה כללית".
בערעור על אותו פסק דין לבג"ץ, ביולי פסקו שופטי בג"ץ כך: "אשר על כן, בנסיבות של התארגנות ראשונית עד לכינונו של ארגון יציג, זכותו של המעסיק לביטוי אינה שוות משקל לזכות העובדים לחופש ההתארגנות בארגון עובדים, וזכות העובדים להתארגנות בארגון עובדים גוברת על זכות המעסיק לחופש הביטוי" (ההדגשה במקור).
ביוני 2017, פסק בית המשפט העליון בתיק עע"מ 4058/16, כי חופש הביטוי זוכה כיום למעמד איתן בחברה הישראלית, מעמד בכורה שניצב לצד הזכויות החשובות ביותר. השופט יורם דנציגר כתב בפסק הדין: "יש לשמור מכל משמר על זכותו של האזרח הקטן להתבטא נגד השלטון. זהו חלק אינהרנטי והכרחי לקיומה של החברה הדמוקרטית."
בדצמבר 2017 זיכה בית המשפט את הרב דב וולפא מעבירת הסתה לסירוב פקודה, ובהכרעת הדין נכתב: "קריאה לחיילי צה"ל לסרב לפקודה חוקית של מפקדיהם היא מכעיסה ומקוממת. ואולם, חופש הביטוי הוא בעל מעמד חוקתי מיוחד, ומהווה תנאי חיוני לקיומה של דמוקרטיה ולשמירה על זכויות היסוד האחרות. חופש הביטוי אינו חל רק על ביטויים המצויים בלב ההסכמה, ומבחנה של הדמוקרטיה הוא בתחולתו של חופש הביטוי גם על ביטויים מרגיזים ואפילו פוגעים, דוגמת קריאה שכזו".
חופש הביטוי והמשפט הפלילי

בספטמבר 2020 דן בג"ץ בפסק הדין "בג"ץ המרכז הרפורמי לדת ומדינה נגד שרת המשפטים", בפסק דין זה דנו שופטי בית המשפט הגבוה לצדק בעניין חופש הביטוי הביטוי של רבנים בישראל ובסופו קבעו כי שר המשפטים, אמיר אוחנה צריך להעמיד לדין משמעתי את רב העיר צפת, שמואל אליהו, עקב דברים שאמר במהלך השנים כנגד שירות נשים בצה"ל, מערכת המשפט הישראלית, ערביי ישראל ואף כנגד להט"בים.לטענת מגישי העתירה (המרכז הרפורמי לדת ומדינה, ארגון תג מאיר, המטה למאבק בגזענות בישראל והאגודה לזכויות האזרח בישראל) דבריו של הרב אליהו מפרים את מגבלות חופש הביטוי, שמוטלות עליו מתוקף היות עובד ציבור. אם לא די בכך, העותרים טענו כי התבטאויותיו של הרב חורגות מגבולות חופש הביטוי המצוי בידיו של עובד ציבור בישראל ובניגוד לאנשים פרטיים, שהחוק מותיר להם להתבטא בכל אופן בו הם חפצים למעט מקרים בודדים. בעקבות כך, ביקשו העותרים שבג"ץ יורה לשרת המשפטים, איילת שקד, וליועץ המשפטי לממשלת ישראל, אביחי מנדלבליט, להעמיד את הרב אליהו לדין משמעתי. מנגד, הרב אליהו טען כי העתירה מהווה ניסיון לסתימת פיות שכל תכליתו הוא לאלצו להסתיר את עמדותיו בנושאים שחושבים לו ולקהל אותו הוא מייצג אך ורק בשל העובדה שהוא עובד ציבור, בהקשר זה טען הרב כי הוא איננו עובד ציבור אלא נבחר ציבור, הרי שנבחר לתפקידו כרב עיריית צפת בבחירות דמוקרטיות, ובעקבות כך חופש הביטוי שמסור לו רחב מזה של עובד ציבור רגיל.
בפסק הדין חוות הדעת העיקרית בו נכתבה כתב השופט אלכס שטיין, שטיין קבע כי חלק מהתבטאויותיו של הרב אליהו מגיעות כדי עבירת משמעת לפי חוק שירותי הדת היהודיים – כל אימת שמדובר בדברים המבזים אנשים אחרים ובאמירות שלכאורה מהוות הסתה גזענית במובן הפלילי – ולפי חוק אחר, אשר אוסר על עובדי ציבור בישראל לעסוק בפעילות פוליטית. בהקשרן של התבטאויות אלה קבע שטיין כי אי-העמדת הרב אליהו לדין משמעתי, חרף כל האזהרות שקיבל, היא החלטה הלוקה בחוסר סבירות קיצוני – פגם שמחייב את קבלת העתירה. במקביל נמנע שטיין מלהתערב באופן מוחלט בהחלטת מוסדות המשמעת שלא להעמיד את הרב אליהו לדין בגין התבטאויות ונימק זאת בכך שחופש הביטוי וחופש הדת מאפשרים לרב עיר לתת להן פומבי כחלק מתפקידו כאיש ציבור האמון על מתן שירותי דת, אשר כוללים מתן עצות והבעת דעה בענייני ההלכה היהודית.
חופש הביטוי והמשפט הפלילי > ביזוי סמלי המדינה

בניגוד למספר מדינות בעולם (בניהן אף ארצות הברית) בישראל השחתת דגל אינה נכללת בחופש הביטוי ואף אסורה.
ב-1949 חוקק בכנסת חוק בשם "חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה", על פי חוק זה אדם שפוגע בדגל מדינת ישראל או בסמלה ייענש ויקבל מאסר לתקופת זמן שלא תהיה גדולה משנה או לחלופין ישלם קנס שלא עולה מסכום של כ-300 לירות ישראליות, במהלך גל הטרור הפלסטיני שהתרחש ב-2016 העלתה חברת הכנסת, נאוה בוקר הצעת חוק להחמרת העונש, הצעה זו קבעה כי פגיעת בדגל ישראל או בסמלה תגרור מאסר של שלוש שנים וקנס עד 58,400 שקלים חדשים.
ראו גם

צנזורה על השמעת שירים בישראל
צנזורה בישראל
הערות שוליים

↑  בג"ץ 680/88 שניצר נ' הצנזור הצבאי, באתר פ"ד מב (4), 617, 628-630.
↑  רע"פ 1127/93 מ"י נ' יוסי קליין, פ"ד מח (3), 485.
↑  היחידה הממשלתית לחופש המידע במשרד המשפטים
↑  שוורץ אלטשולר, ת'. לוריא, ג'. (2016). צנזורה וסודות ביטחוניים בעידן הגלובלי. המכון הישראלי לדמוקרטיה, מחקר מדיניות 113.
↑  נאור, א'. (1992). ועדת העורכים: מוסד שעבר זמנו. "ספר השנה של העיתונאים". 84-87. תל אביב: אוניברסיטת תל אביב.
↑  מורן אזולאי, דניאל אדלסון, החוק לסגירת אל ג'זירה עבר: "לא יהיה חופש ביטוי לשופרות החמאס בישראל", באתר ynet, 1 באפריל 2024
↑  בג"ץ 357/61 חנוך טטליס נ' ראש העיר הרצליה ואח', טז 902.
↑  ברק, א'. חופש הביטוי ומגבלותיו, הפרקליט מ, חוברת א'.
↑  בג"ץ 262/62 ישראל פרץ, מאיר לוין ודינה פרידן נ' יושב ראש, חברי המועצה המקומית ותושבי כפר שמריהו, פ"ד טו.
↑  צופיה הירשפלד, קול באשה - איננו, באתר ynet, 7 באפריל 2011
↑  קובי נחשוני, בקשה לייצוגית: 104 מיליון על הדרת נשים ברדיו, באתר ynet, 28 באוגוסט 2012
↑  ענת יורובסקי, ‏תקדים: "קול ברמה" תשלם מיליון שקלים משום שסירבה להשמיע נשים, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 20 בספטמבר 2018
↑  עס"ק 25476-09-12, הסתדרות העובדים הכללית החדשה, האגף להתאגדות עובדים - פלאפון תקשורת בע"מ ואח'; ניתן ביום 2.1.2012. כנגד פסק הדין הוגשה עתירה לבג"ץ (בג"ץ 4179/13)
↑  בג"ץ 4179/13 לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים
↑  עע"מ 4058/16 עיריית גבעת שמואל נ' מכון אריק לפיוס סובלנות ושלום ע"ש אריה צבי פרנקנטל הי"ד, באתר שופטים: י' דנציגר, נ' הנדל, א' רובינשטיין
↑  ניר חסון, בית המשפט זיכה את הרב דב וולפא מעבירת הסתה לסירוב פקודה, באתר הארץ, 27 בדצמבר 2017
↑  צבי שיימן, ‏אחרי 8 שנים: הרב וולפא זוכה מעבירת הסתה, באתר "סרוגים", 24 בדצמבר 2017
↑  יעל פרידסון, קובי נחשוני, בג"ץ קבע: הרב שמואל אליהו יועמד לדין משמעתי, באתר ynet, 21 בספטמבר 2020
↑  במהלך הדיון בעתירה, שנמשך כארבע שנים, החליף השר אמיר אוחנה את השרה שקד, ואף הוא הוחלף על ידי השר אבי ניסנקורן
↑  יהונתן ליס, אושר בטרומית: עד שלוש שנות מאסר על ביזוי דגל ישראל, באתר הארץ, 23 במרץ 2016
זכריה צ'נדלר

זכריה צ'נדלר (באנגלית: Zachariah Chandler;‏ 10 בדצמבר 1813 –  1 בנובמבר 1879) היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי. כאחד ממייסדי המפלגה הרפובליקנית הוא היה חבר האגף הרדיקלי של המפלגה ותומך בביטול העבדות בארצות הברית. הוא כיהן כראש עיריית דטרויט, כסנאטור במשך ארבע תקופות כהונה מטעם מישיגן, וכמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא יוליסס ס. גרנט.
כאיש עסקים צעיר בדטרויט, תמך צ'נדלר במסילת הרכבת המחתרתית. במהלך מלחמת האזרחים הוא קידם את המאמץ המלחמתי של האיחוד, את ביטול העבדות, ואת זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים המשוחררים. כמזכיר הפנים ביער צ'נדלר שחיתות כבדה בלשכה לענייני אינדיאנים, ותמך במדיניות השלום של הנשיא גרנט לתרבת את שבטי הילידים האינדיאנים. ב-1879 הוא נבחר פעם נוספת לסנאט והיה מועמד פוטנציאלי לנשיאות, אך הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן.
ראשית חייו

זכריה צ'נדלר נולד בבדפורד, ניו המפשייר לסמואל ומרגרט (לבית אור) צ'נדלר. סמואל צ'נדלר היה צאצא ישיר בדור שביעי של ויליאם צ'נדלר, שב-1637 היגר מאנגליה לרוקסברי, מסצ'וסטס. מרגרט אור הייתה בתו הבכורה של קולונל ג'ון אור. זכריה צ'נדלר התחנך בבתי ספר מקומיים. עם סיום לימודיו הוא לא המשיך ללימודים בקולג', וב-1833 הוא עבר מערבה לדטרויט, באותה עת בירת טריטוריית מישיגן. בדטרויט הוא פתח חנות כלבו ובאמצעות עסקי הסחר, הבנקאות והקרקעות הוא היה לאחד האנשים העשירים ביותר במדינת מישיגן.
נישואים ומשפחה

ב-1844 נשא צ'נדלר לאישה את לטישה גרייס דאגלס, ילידת בולטימור שעברה לניו יורק. לזוג נולדה בת אחת, מרי דאגלס צ'נדלר, שנישאה לסנאטור יוג'ין הייל ממיין. בין נכדיהם נמנו פרדריק הייל, גם הוא סנאטור ממיין, וצ'נדלר הייל, איש מחלקת המדינה של ארצות הברית.
ראשית הקריירה הפוליטית

כבר מנעוריו היה צ'נדלר מתנגד העבדות, וקיווה שהמפלגה הוויגית בצפון תוכל למנוע מהעבדות בדרום מלהתפשט אל הטריטוריות המערביות. הוא תמך במסילת הרכבת המחתרתית בדטרויט, שסייעה לעבדים נמלטים למצוא מקומות מבטחים.
ב-1848 החל צ'נדלר את הקריירה הפוליטית שלו כאשר נשא סדרת נאומים עבור מועמד המפלגה הוויגית, זאכרי טיילור. ב-1851 הוא נבחר כראש עיריית דטרויט וכיהן בתפקיד זה במשך שנה אחת. ב-1852 התמודד צ'נדלר בבחירות למשרת מושל מישיגן, אך נוצח. כתומך של קבלת קנזס כמדינת חירות, חתם צ'נדלר על עצומה שבעקבותיה הוקמה המפלגה הרפובליקנית ב-6 ביולי 1854. ב-1856 היה צ'נדלר נציג לוועידה הארצית הראשונה של המפלגה שהתקיימה בפיטסבורג, פנסילבניה, והיה חבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית. באותה שנה בחרה הוועידה הרפובליקנית בג'ון פרימונט כמועמדה לנשיאות. פרימונט שאף לשחרר את קנזס מעול העבדות, והתנגד לביטול פשרת מיזורי. צ'נדלר נודע כאחד הרפובליקנים הרדיקלים שדחפו למתן חופש לאפרו-אמריקאים.
כהונה ראשונה כסנאטור

בינואר 1857 נבחר צ'נדלר מטעם המפלגה הרפובליקנית כסנאטור מטעם מישיגן במקומו של לואיס קאס. הוא נבחר מחדש ב-1863 וב-1869 וכיהן בסנאט בשנים 1857 עד 1875. בסנאט זיהה צ'נדלר את עצמו עם הרדיקלים מתנגדי העבדות. הוא היה הבולט מבין חברי הסנאט שהתנגדו לפרישת מדינות הדרום מן האיחוד. החל מ-1861 ועד סיום כהונתו בסנאט היה צ'נדלר יושב ראש ועדת המסחר של הסנאט. עם פרוץ מלחמת האזרחים, עשה צ'נדלר שימוש בהשפעתו בסנאט כדי לגייס ולצייד את המתנדבים ממישיגן. הוא היה חבר הוועדה המשותפת של הקונגרס לניהול המלחמה.
ב-6 ביולי 1862 מתח צ'נדלר ביקורת על ניהול המלחמה על ידי הגנרל ג'ורג' מקללן בנאום שנשא בג'קסון, מישיגן. הוא ראה בנאום זה כאחד מתרומותיו הגדולות ביותר לציבור. מתקפתו על מקללן הייתה חמישה ימים לאחר שזה האחרון כשל בכיבוש ריצ'מונד ולאחר נסיגת כוחות צבא האיחוד שבפיקודו אל עבר נהר ג'יימס במהלך קרבות שבעת הימים שהסתיימו בניצחון צבא הקונפדרציה. ב-3 במרץ 1863 הגיש צ'נדלר הצעת חוק לאיסוף וניהול רכוש נטוש בדרום. ב-2 ביולי 1864 הוא הגיש הצעת חוק לניהול היחסים עם מדינות הקונפדרציה המורדות.
צ'נדלר תמך בהקמתו של הבנק הלאומי, והצביע בעד הנהגת השימוש בשטרות כסף כאמצעי חירום לתקופת המלחמה, אך גינה בתוקף כל צעד להגדלת כמות הכסף. הוא תמך בצעדי השיקום שהעניקו זכויות אזרח לאפרו-אמריקאים, אך מתח ביקורת על מדיניות זו על היותה רפה מדי. ב-5 בינואר 1866 הגיש צ'נדלר הצעה להחלטה על ניתוק קשרים עם הממלכה המאוחדת על סירובה לנהל משא ומתן על תביעות אלבמה (אנ'), אך זו נדחתה על ידי הסנאט. במהלך המלחמה, אפשרה בריטניה בחשאי לאוניות המלחמה של הקונפדרציה להיכנס לנמלים בריטים בעודן חמושות. ספינות אלו, כולל הספינה "אלבמה" (CSS Alabama), גרמו נזק רב לסחר של מדינות האיחוד ולנזק כספי רב למאמץ המלחמתי שלו. ב-29 בנובמבר 1867, כנקמה בבריטים, הגיש צ'נדלר הצעת החלטה על פיה האימפריה האתיופית תוכר כמדינה שנמצאת במצב מלחמה מול בריטניה, ודרש שהיא תקבל את "אותם הזכויות שבריטניה נתנה לקונפדרציה כאשר הכירה בה" במהלך מלחמת האזרחים. במהלך הבחירות של 1868 היה צ'נדלר יושב ראש ועדת הבחירות לקונגרס של המפלגה הרפובליקנית.
במשך כל תקופת כהונתו בסנאט, עשה צ'נדלר שימוש בפטרונותו הפוליטית כדי להגדיל את כוחו הפוליטי. שיטותיו להשגת כוח פוליטי נחשבו "מפלגתיות ורודניות באופן גלוי אם לא מושחתות ממש" בהשגת שליטה על מנגנון המפלגה במישיגן. במשך שנים היה צ'נדלר הבוס הבלתי מעורער של המפלגה הרפובליקנית במישיגן. הניצחון הגורף של המפלגה הדמוקרטית בבחירות של 1874 הנחיל מכה קשה לכוחו בסנאט, וכאשר הוא התמודד לבחירה לתקופת כהונה רביעית רצופה הוא הובס על ידי אייזק כריסטיאנסי.
מזכיר הפנים של ארצות הברית

באוקטובר 1875 מונה צ'נדלר כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא יוליסס ס. גרנט, תפקיד בו הוא כיהן עד תום נשיאותו של גרנט ב-1877. בהתאם להמלצותיו וסמכותו של גרנט, הוא יישם רפורמות במחלקת הפנים וארגן אותה מחדש במשך תקופת כהונתו בתפקיד. מזכיר הפנים הקודם קולומבוס דלאנו, לא היה רפורמטור, והתיר את קיומה של השחיתות בכל משרדי המחלקה. צ'נדלר פיטר פקידים מושחתים בלשכה לענייני אינדיאנים, והחליף את נציב הלשכה והפקיד הראשי שלה. בנוסף הוא אסר על פעילותם של "פרקליטי האינדיאנים" במחלקה, שהונו את השבטים האינדיאנים כאשר גבו מהם כספים תמורת ייצוגם כביכול בוושיגטון הבירה. צ'נדלר תמך באופן מלאה ביוזמת מדיניות השלום של הנשיא גרנט לתרבות שבטי האינדיאנים. כדי לסייע במלחמה בשחיתות, שכנע צ'נדלר את הנשיא גרנט למנות את הרפורמטורים צ'ארלס ט. גרומן ממישיגן כעוזר מזכיר הפנים ואת אוגוסטוס ס. גיילורד כעוזר היועץ המשפטי הראשי של המחלקה. השניים הללו סייעו לצ'נדלר במיגור השחיתות במחלקה. בפברואר 1876 העביר צ'נדלר את הטיפול באינדיאנים, שסירבו לעזוב את שטחי הציד שלהם בגבעות השחורות לטובת המתיישבים הלבנים, לטיפולה של מחלקת המלחמה בראשותו של מזכיר המלחמה ויליאם בלקנאפ.
מזכיר הפנים של ארצות הברית > הרפורמה בלשכה לענייני אינדיאנים

כאשר נכנס צ'נדלר לתפקידו כמזכיר הפנים הוא מצא שהלשכה לענייני אינדיאנים הייתה הגוף המושחת ביותר במחלקתו. הוא החליף את נציב המחלקה ואת הפקיד הראשי. הוא ניהל חקירה חשאית בלשכה ומצא פקידים ממונים מושחתים והתנהלות חשודה של הכפופים אליו. צ'נדלר הורה על פיטוריהם, אך הנציב החדש ציין שאנשים אלו היו בעלי ערך ללשכה, ולפיכך השעה צ'נדלר את פיטוריהם. הנשיא גרנט עקב אחר פעולותיו של צ'נדלר ושאל מדוע הפקידים המושחתים בלשכה לא פוטרו. צ'נדלר השיב לגרנט שלדברי נציב המחלקה יהיה זה בלתי אפשרי לנהל את הלשכה בלעדיהם. בעקבות זאת הורה גרנט לצ'נדלר לפטר את הפקידים המושחתים, גם אם פירוש הדבר יהיה סגירת הלשכה. צ'נדלר הוציא מידית הוראות לפיטורי הפקידים. הייתה זו הפעם היחידה בה גרנט היה פעיל באופן ישיר בצעדי רפורמה במחלקה פדרלית כלשהי, ולאחר מכן הוא המשיך ותמך בצ'נדלר בצעדי הרפורמה שלו.
מזכיר הפנים של ארצות הברית > הרפורמה במשרדי הפנסיות והקרקעות

בנוסף לרפורמה בלשכה לענייני אינדיאנים, ביצע צ'נדלר גם חקירה מקיפה במשרד הפנסיות. כתוצאה מהחקירה בוטלו תביעות פנסיה שיסודן בהונאה שחסכו לממשלה הפדרלית מאות אלפי דולרים. תורך חודש מכניסתו לתפקיד, פיטר צ'נדלר את כל פקידי משרד הפנסיות שהיו מעורבים בשחיתות. הוא הורה לגיילורד ולגורמן לחקור את משרד הקרקעות, ובחקירתם הם גילו מעשים שהובילו לקבלת טובות הנאה לא חוקיות. צ'נדלר ביטל את המהלכים שהובילו לכך ופיטר את כל הפקידים המעורבים.
מזכיר הפנים של ארצות הברית > הרפורמה במשרד הפטנטים

במהלך החודש הראשון לכהונתו בתפקיד, פיטר צ'נדלר את כל הפקידים באחד החדרים החשובים של משרד הפטנטים על רקע היותם מעורבים בשחיתות או חוסר רצונם להיות מעורבים ברפורמה. חדר זה פונה והוצב בפתחו שוער אפרו-אמריקאי. דלת החדר ננעלה עד שנמצאו מחליפים ישרי דרך במקום אלו שפוטרו. צ'נדלר לא שעה לתלונות והתרה באדם שטען שהוא פוטר שלא כצדק שלא לפנות לעיתונות. ללא אזהרה הוא פתח בחקירה כאשר מינה פקיד חדש שהיה אחראי על תשלום המשכורות החודשיות במשרד הפטנטים. כתוצאה ממהלך זה התברר שכמעט עשרים עובדים היו פיקטיביים לאחר שנוצרו על ידי גורמים מושחתים שפעלו לקבלת משכורות פיקטיביות. צ'נדלר גם חשף עובדים בלתי כשירים לתפקידיהם ופיטר אותם לאחר שגילה שהם נהגו להעביר את עבודתם לפקידים שמשכורתם הייתה נמוכה יותר ושלשלו לכיסם את הפרשי המשכורות. הוא פישט את נוהלי משרד הפטנטים כך שתהליכי הגשת הבקשות היו קלים יותר וזולים יותר.