stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זאבול
נתונים כלליים > טליבאן

למרות הטענות הרשמיות של הממשלה האפגנית בקאבול כי התמיכה בטליבאן חלשה או נאלצת בכפייה באזור המחוז, ישנה תמיכה חזקה, בייחוד מצד היישובים הכפריים ברחבי המחוז. מראיון של רדיו אירופה החופשית עם תושב קלאת, בירת המחוז המונה 45,000 איש נאמר בפי התושב כי: ”אני לא תומך בטליבאן, כי הם מכשול בדרך להתקדמות ולפיתוח, אבל לאנשים באזורים כפריים אין ברירה. יש עוני ואין עבודה, אז אנשים מצטרפים לטאליבן.” פאיז מוחמד אחמדזאי, פעיל אזרחי בקלאת, טען כי המחוז נשכח על ידי הממשלה, שלטענתו מיקדה את מאמציה הצבאיים וההתפתחותיים במחוזות שכנים גדולים ואסטרטגיים יותר כמו קנדהאר, אורוזגן והלמנד. לדברו: ”בהשוואה לאותם מחוזות, התקדמנו כאן מעט מאוד, הממשלה לא הקדישה תשומת לב לזאבול, ולכן אנשים פונים לטאליבן.” זאבול חשובה מבחינה אסטרטגית לטליבאן שכן היא עוברת בדרך קישור בין מחוזות גדולים כגון ע'זני, קנדהאר ואחרים, אך גם משום שהיא משמשת אסטרטגית לתנועת כוחות אל תוך מרכז המדינה ואל הבירה קאבול.
מחוז זאבול נחשב ל"מעוז הטליבאן" בדרום אפגניסטן. במחוז ישנה נוכחות חלשה של ממשלת אפגניסטן, המוגבלת לעיר הבירה, בעוד שרוב האוכלוסייה מתגוררת כאמור בכפרים הרבים המפוזרים. מלבד מורדי הטליבאן המקומיים, על פי הדיווחים לוחמי ארגוני מורדים ובדלנים שונים פעילים בכמה נפות במחוז. שמונה נפות מתוך המחוז מסווגות כחלוקות בין כוחות הממשלה לגופים שונים, מחוז הבירה קלאת נמצא תחת שליטה יציבה של הממשלה האפגנית, וישנן שתי נפות הנמצאות תחת שליטה מלאה של הטליבאן. 117 תקריות הקשורות למורדים דווחו בתקופת ינואר 2018 – פברואר 2019 (ממוצע של 2 תקריות בשבוע).
דוגמאות לתקריות כוללות פשיטות ליליות ותקיפות אוויריות. מורדי הטליבאן ביצעו פעילויות הקשורות לטרור כמו ירי ופיגועי התאבדות בכמה נפות ברחבי המחוז. יתר על כן, דווח כי אירועים ביטחוניים הקשורים לסכסוך כגון קבוצות חמושות בלתי חוקיות שתוקפות עמדות של המשטרה ומפוצצות מטעני חבלה התרחשו לאורך כמה קטעי כביש מהירים במחוז. התקפות אוויריות של כוחות ארצות הברית התרחשו גם כן והרגו את מנהיגי ומפקדי הטליבאן, בהם נהרג בשנת 2015 המושל המחוזי מטעם הטליבאן. תועדו 293 נפגעים אזרחיים (57 הרוגים ו-236 פצועים) בשנת 2018, המייצגים 79 קורבנות אזרחיים לכל 100,000 תושבים. זו ירידה של 12% בהשוואה לשנת 2017. הגורמים העיקריים לנפגעים אזרחיים היו פיגועים באזורים מיושבים, ואחריהם הטלת מטעני חבלה ומוקשים. בתקופה שבין 1 בינואר 2018 – 28 בפברואר 2019 נעקרו 902 אנשים מהמחוז.
חלוקה מנהלית

מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז זאבול ואוכלוסייתן.
ארגנדאב – 31,700
אתגר – 8,400
דאיכופן – 38,300
קאקאר – 23,400
מזנה – 13,400
בכר חדש – 18,300
קלאת – 34,300
שאה ג'וי – 56,800
שאהמולזאי – 25,100
שינקאי – 22,900
טרנק אאו ג'לדאק – 16,700
ראו גם

טליבאן
מלחמת אפגניסטן (2001–2014)
הערות שוליים

↑  The Forgotten Afghan Province That Is A Key Taliban Stronghold, Radio Free Europe
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2013035694   WorldCat (עם LCCN): no2013-035694 
נפות מחוז זאבול
טילוצפל

| טילוצפל |
| --- | --- |
 איור אפשרי של טילוצפלים  בהשוואה לאדם
תקופה
קמפן, 80–70 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי עוף
תת־סדרה:: נאורניתיסציה
משפחה:: פכיצפלוזאוריים
סוג:: טילוצפל
מין:: Tylocephale gilmorei
שם מדעי
 Tylocephale

טילוצפל (שם מדעי: Tylocephale; משמשעות השם מיוונית: "κεφαλη" - ראש, "τυλη" - עבה או מנופח. כלומר: "ראש עבה/מנופח") הוא סוג של דינוזאור צמחוני ממשפחת פכיצפלוזאוריים שחי בקמפן, בסוף הקרטיקון לפני 70–80 מיליון שנה בערבות מונגוליה (מחוז אומנוגובי). הסוג הוגדר ב-1974 בידי החוקרת הפולניה טרזה מריאנסקה (אנ') וכלל מין יחיד - Tylocephale gilmorei.
הטילוצפל היה דינוזאור קטן באורך של 1.4 מטר שהיה צמחוני בהתבסס על מבנה שיניו. היו לו רגליים דקות וארוכות שעזרו לו לברוח במהירות מאויבים. לדינוזאור זה הייתה "כיפה" גדולה מעל הגולגולת שהייתה הגבוהה ביותר מבני משפחת הפכיצפלוזאוריים. עם זאת היא הייתה חסרה יחסית "דוקרנים" כמו של סוגים אחרים כמו הדרקורקס, כך שהיה פגיע יותר לטורפים.
קרוביו העיקריים של הפרנוצפל וההומלוצפל שחיו באותה תקופה ואזור והיו בעלי גולגולת מוגבהת דומה מאוד. חלק מהחוקרים משייכים את המין לסוגים אלה.
חוות חפציבה

מצפה
רמון
מצפה
רמון
בית חוות חפציבה
מפת חוות חפציבה
בית המשאבות בחוות חפציבה
מנוע הקיטור להפעלת משאבת המים
רחוב הפועלים בחוות חפציבה
חוות חפציבה הייתה חווה חקלאית שפעלה משנת 1906 ועד לפירוקה בשנת 1929 בסמוך לשכונת חפציבה שבחדרה, על הגדה הדרומית של נחל חדרה. ממערב לה עובר כביש 2 ומעברו שוכנים תחנת הכוח אורות רבין ופארק נחל חדרה. כיום השטח הוא בבעלותה של חברת החשמל לישראל, ששחזרה את החווה. המקום מכיל את מרכז ההדרכה הארצי של החברה, על שם יורם אוברקוביץ, מוזיאון לתולדות שאיבת המים בארץ ישראל ופארק פתוח.
הקמת החווה

שטח החווה, 500 דונם, נכלל בשטח שרכש יהושע חנקין בשנת 1891 שעליו הוקמה העיר חדרה. בשנת 1906 קנה אהרון אייזנברג (1863 – 1931), ממייסדי רחובות, את שטח החווה עבור "אגודת נטעים". האגודה שהייתה בבעלותו שמה לה למטרה להשקיע בהקמת יישובים חקלאיים בארץ ישראל מכספי הון פרטי. שמה של החווה, שנקראה בתחילה "אחוזת קיסריה שבחפציבה", הוענק לה על ידי אולגה חנקין על פי הפסוק:
"לֹא יֵאָמֵר לָךְ עוֹד עֲזוּבָה וּלְאַרְצֵךְ לֹא יֵאָמֵר עוֹד שְׁמָמָה כִּי לָךְ יִקָּרֵא חֶפְצִי בָהּ... כִּי חָפֵץ ה' בָּךְ..."
בין השנים 1906 עד 1914 ניטעו בחווה פרדסים, מטעי שקדים, כרמי זיתים ואקליפטוסים. במקום הוקמה מערכת השקיה באמצעות אמת מים נמוכה ומערכת תעלות. מי נחל חדרה הועלו לבריכת אגירה באמצעות משאבה שהופעלה על ידי מנוע קיטור. מנוע הקיטור בן 105 כוחות סוס הובא ממפעל הזכוכית הכושל של מאיר דיזנגוף שפעל בטנטורה ונסגר כעשר שנים לפני כן. המנוע הוסק בעצים שהיו בשפע במקום. המנוע והמשאבה הותקנו בבית משאבות שהוקם לצורך כך על שפת הנחל. במשך הזמן נדרשה הגברת תפוקת השאיבה ובשנת 1910 הותקן מנוע דיזל ומשאבה נוספת. מאוחר יותר, כאשר מי הנחל ירדו וזוהמו בוצע קידוח והותקנה משאבה לשאיבת מי תהום שחוברה אף היא למנוע הדיזל. מערכת השאיבה פעלה גם לאחר סגירת החווה והמשאבה הופעלה באמצעות מנוע חשמלי.
בשנים 1908–1912 נבנו במקום על גבעה גבוהה שמונה בתים לקליטת משפחות. בשנה הראשונה נבנו בתי משק: מחסן, אורווה, דיר ורפת וכן בית פועלים בן ארבעה חדרים. מספר הפועלים הלך וגדל והגיע לשיא של 60 איש בשנת 1912. חלקם ערבים וחלקם יהודים עולי עליה שנייה.
בשנת 1913 הועלתה הצעה על ידי ישראל בלקינד, אחיה של אולגה חנקין, ליישב במקום את יתומי פרעות קישינייב, אך היא לא יצאה אל הפועל. בשנת 1914 התגוררו בבתים פועלים מחדרה.
דעיכת החווה

דעיכתה של החווה שהביאה לפירוקה הסופי החלה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. חברו לכך מספר גורמים:
קשיים בשיווק התוצרת החקלאית עקב הקרבות וירידת ערך המטבע
גיוס הפועלים לצבא הטורקי, החרמת בעלי חיים וציוד על ידי הצבא והקמת מתחם צבאי בחלק מהחווה
קשיים כספיים אליהם נקלעה "אגודת נטעים" עקב חוסר יכולתם של חברי האגודה להמשיך לממן את רכישת מניותיהם
על קשיי המלחמה נוספה מכת ארבה שתקפה את המטעים בשנת 1915 ופגעה ביבולים.
אהרון אייזנברג לווה כספים והזרימם לחווה, אך זו לא התאוששה. בין השאר שימשה "בית יוצר" לקבוצות חקלאיות עולי עליה שלישית שעלו להתיישב במקומות אחרים. ביניהם חברי קיבוץ חפציבה שהתיישבו בשנת 1922 בעמק יזרעאל לאחר כשנה וחצי של עבודה שכירה בפרדסי החווה. חברי הקבוצה שהגיעו למקום בנובמבר 1920 מצאו את המקום מוזנח וסבלו ממחסור במזון ומקדחת. חיים ארלוזורוב שביקר אותם אמר להם: "היודעים אתם, כי אתם חיי גבורה?".
בשנת 1923, הועברו השטחים של אגודת נטעים, אלו ששכנו ליד בריכת יער, באזור בריכת בטיח, ובחוות חפצי בה, לניהול בנק אפ"ק. בתחילה העסיק הבנק פועלים ערבים ומשא ומתן עם פועלי חדרה על עבודה מאורגנת בחווה נמשכה שנים ללא תוצאות. בחווה היו חלק מהעובדים יהודים וחלקם ערבים. בתחילת שנות ה-30 העבודה בחווה הייתה לגמרי עבודה עברית.
ניסיונותיו של אייזנברג למכור חלקים לא מעובדים של החווה ליחידים ולחברות נחלו הצלחה מועטת בלבד. פעילות החווה לא הניבה רווחים, שאפשרו לה להחזיר חובותיה, ובשנת 1929 מכר הבנק את החווה וקרקעותיה למספר גופים לרבות לחברת הכשרת היישוב שבניהולו של חנקין. תביעה של ערבי שטען לבעלות על אדמות חפציבה נדחתה על ידי בית המשפט. בשנת 1932 נעשה ניסיון למכור את הפרדסים אך ללא הצלחה. בספטמבר - אוקטובר 1933 נמכר המשק לחברת הנוטע, שהחליפה את העובדים הוותיקים בעובדים חדשים, רובם ערבים.
החווה ננטשה לגמרי, מטעי הפרי המשיכו לפעול עד שנות ה-60 של המאה ה-20 מושקים על ידי מערכת השאיבה המקורית. בשנים שלפני קום מדינת ישראל שימש המקום לאימוני ההגנה.
בשנת 1947 הוקמה בחווה מכוורת במסגרת חוות ניסיונות ממשלתית. בה למדו את מקצוע הדבוראות. הלימודים המעשיים נערכו בחפציבה ואילו הלימודים העיוניים נערכו במדרשת רופין. חוות הניסיונות לגידול דבורים פעלה, לפחות, עד שנת 1953.
שימור החווה

החווה עמדה בשיממונה עד שנרכשה על ידי חברת החשמל לישראל בשנת 1992. בשנת 1998 הוחל בשיקום הצלה של המבנים ובשנת 2004 הוחל בשיפוץ נרחב בעזרת פועלים יוצאי צד"ל ובניהולו של יוסי ג'ינו. מבניה השונים שופצו וחלקם משמשים כבית ספר להוראת מקצועות החשמל של החברה. מבני המשק ובראשם תחנת השאיבה שוחזרו אף הם. מנועי הקיטור והדיזל שוחזרו על ידי עובדי סדנת עין שמר העוסקים בשיפוץ מיכון עתיק. דרך העשויה אבנים משתלבות נסללה לאורך הגדר המערבית. הנחל עצמו שוקם ומהווה אתר קינון חורפי ללהקות קורמורנים המגיעים מאוקראינה, המתמקמים גם בחווה. על גדת הנחל בצמוד לחווה נקבעה נקודת תצפית בקורמורנים. במקום נפתחו דרכי סיור, נוקו אמת המים והתעלות וניטעו עצי תפוז לזכר הפרדסים. החווה הוכרזה כאתר לשימור של המועצה לשימור אתרים.
בבית החווה הוקם מרכז מבקרים ובו תמונות של החווה מעת הקמתה ומוקרן סרט על תולדות החווה. משאבות הקיטור והדיזל מופעלות להדגמה על ידי חשמל.
הערות שוליים

↑  מכתב מיפו, הזמן, 27 במרץ 1913
↑  הבארון רוטשילד במושבת חדרה, הצפירה, 18 במרץ 1914
↑  חפצי בה, הפועל הצעיר, 19 ביוני 1914
↑  ליאו קדמן-קויפמן, "בחפצי-בה שבשומרון", בתוך: יהודה ארז, עורך, ספר העלייה השלישית עמ' 688–692, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1964.
↑  חדרה, הפועל הצעיר, 28 במרץ 1921
↑  קבוצת חפצי בה, דבר, 7 במאי 1926
↑  מפת האזור, 1918 עם סימון הבריכה  ' בריכת אל בטיח' ממזרח לחוות חפציבה, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  באגודת נטעים, דואר היום, 11 במרץ 1923
↑  חדרה, הפועל הצעיר, 20 בנובמבר 1924
↑  התערבות הועה"ל נדרשת ננד אפ"ק ואג' נטעים, דבר, 5 ביוני 1928
↑  שוב בפרדסי אפ"ק, חדרה, דבר, 14 באוגוסט 1928
↑  מועצת פועלי חדרה, מכתב גלוי, דבר, 6 במאי 1929
↑  פרי אפק בחדרה לה' טולקובסקי, דבר, 17 בנובמבר 1931
↑  משפט קרקעות אינפיעאט, דואר היום, 27 במרץ 1930
↑  אגודת נטעים זוכה במשפט, דבר, 8 ביולי 1932
↑  שוב עניין קרקעות אינפיעט וחפצי בה, דואר היום, 7 בנובמבר 1934
↑  ישראל שיוו, עטה, דבר, 4 בספטמבר 1932
↑  יינתנו פיצויים לפועלי חפצי בה, דבר, 10 בספטמבר 1933
↑  חדרה, דבר, 24 באוקטובר 1933
↑  חוות חפציבה באתר המועצה לשימור אתרים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007398938205171 
חלק מחוות חפציבה
טילוצפלוניקס

| טילוצפלוניקס> תקופה |
| --- | --- |
מיוקן 15.97–13.6 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מפריטי פרסה
משפחה:: כליקותריים
סוג:: טילוצפלוניקס
מינים
 Tylocephalonyx skinneri
שם מדעי
 Tylocephalonyx

טילוצפלוניקס (שם מדעי: Tylocephalonyx; מילולית: "ראש עבה בעל טפרים") הוא סוג נכחד של מפריט פרסה ממשפחת הכליקותריים, אשר חי בערבות אמריקה הצפונית בתקופת המיוקן שלפני 15.97-13.6 מיליון שנה מזמננו. הוא הוגדר ב-1979 ובסוג זה נכלל מין אחד - Tylocephalonyx skinneri. הממצאים התגלו במספר אזורים, ביניהם בתצורה "Sheep Creek Formation" בנבדה וב-"Split Rock vertebrate fauna" בויומינג. ממצאים נוספים התגלו באורגון, יוטה, מונטנה וקולורדו.
הטילוצפלוניקס היה קרובם של המורופוס ושל האנכילותריום והשתייך כמותם לתת-המשפחה Schizotheriinae. הוא היה יונק מוצק וחסון בגובה 1.8 מטר ומשקל של 600 ק"ג בממוצע. הוא היה בעל גולגולת מחוזקת דמוית "קסדה" של דינוזאורים ממשפחת הפכיצפלוזאוריים. ייתכן שהוא השתמש בכיפתו המוזרה להילחם ביריבים בצורה דומה או לפחות בדומה לכמה מיני פריים ואיילים בעלי מצח נוקשה. כמו שאר הכליקותריים הוא היה בעל זרועות רחבות ובקצוותיהם בלטו טפרים מאונקלים שאיתם תלש ענפים ועלים מהצמחייה שסביבו.
טרי ג'ונס

| --- | --- |

טרי ג'ונס
 לידה:  1 בפברואר 1942 קולווין ביי, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  21 בינואר 2020 (בגיל 77) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Terence Graham Parry Jones 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1966–2016 (כ־50 שנה) 
 עיסוק:  קומיקאי, במאי קולנוע
 מקום לימודים:  סנט אדמונד הול, אוקספורד  Royal Grammar School, Guildford 
 בן או בת זוג:  Alison Telfer (20 ביוני 1970–?) 
 צאצאים:  ביל ג'ונס, סאלי לואיז פרי ג'ונס 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס מפעל חיים של האקדמיה האירופית לקולנוע (2001)  פרס מכונת הזמן (2015)  Children's Book Award 
 http://www.terry-jones.net
 פרופיל ב-IMDb
 
טרנס גרהאם פארי ג'ונס (באנגלית: Terry Jones; ‏1 בפברואר 1942 – 21 בינואר 2020) היה שחקן, קומיקאי, במאי קולנוע וכותב ולשי.
ג'ונס נודע בעיקר בזכות שיוכו לחבורת מונטי פייתון. הוא השתתף בכל התוכניות של הקרקס המעופף של מונטי פייתון ובכל הסרטים של הקבוצה אותם גם ביים. ג'ונס עסק בכתיבה של חלק מהמערכונים יחד עם מייקל פיילין. יחד עם פיילין גם כתב כמה שירים ביניהם "שיר חוטב העצים".
לאחר פירוק מונטי פייתון הוא ביים ושיחק בסרט אריק הוויקינג שיצא בשנת 1983 ואף על פי שעריכתו לא נשלמה הסרט זכה להצלחה. ג'ונס ערך את הסרט מחדש, קיצר אותו והוציא אותו שנית אך הגרסה השנייה זכתה למעט תשומת לב. בשנת 1989 יצאה אל האקרנים גרסת עריכה שלישית של הסרט. העורך היה בנו של ג'ונס. הגרסה השלישית הייתה קצרה וקולחת יותר משתי הגרסאות הקודמות והיא זכתה להצלחה רבה יותר מקודמותיה ונחשבת לגרסה הרשמית של הסרט. מחבורת מונטי פייתון מופיע ב"אריק הוויקינג" גם ג'ון קליז.
טרי ג'ונס לא השתתף בסרטים רבים לאחר התפרקות מונטי פייתון. הוא כתב תסריטים למספר סרטי קולנוע ומאז תחילת שנות השמונים הוא עסק בעיקר בכתיבה.
ג'ונס הוציא לאור ספרים, ביניהם ספרי ילדים רבים. בעשור הראשון של המאה ה-21 הוא עסק בכתיבה של מאמרים פוליטיים בעיתונים בריטיים. עיקר כתיבתו עסקה בהתנגדות למלחמה בעיראק.
בשנת 2015 אובחן ג'ונס כחולה באפאזיה (PPA), כתוצאה מכן איבד את יכולת הדיבור.
הוא נפטר ב-21 בינואר 2020.
הערות שוליים

↑  News Flash, באתר ynet
↑  nrg תרבות, חבר מונטי פייתון טרי ג'ונס לקה בדמנציה קשה, באתר nrg‏, 25 בספטמבר 2016
| מונטי פייתון |
| --- | --- | --- |
| אריק איידל • טרי ג'ונס ‏(1942-2020)‏ • טרי גיליאם • מייקל פיילין • גרהאם צ'אפמן ‏(1941-1989)‏ • ג'ון קליז | אריק איידל • טרי ג'ונס ‏(1942-2020)‏ • טרי גיליאם • מייקל פיילין • גרהאם צ'אפמן ‏(1941-1989)‏ • ג'ון קליז |  |
| טלוויזיה | הקרקס המעופף ‏(1969-1974)‏ • מערכונים עיקריים • המזלג המלוכלך ‏(1969)‏ • התוכי המת ‏(1969)‏ • המשרד להליכות מטופשות ‏(1970)‏ • שיר חוטב העצים ‏(1969)‏ |  |
| קולנוע | ועכשיו למשהו שונה לגמרי ‏(1971)‏ • הגביע הקדוש ‏(1975)‏ • בריאן כוכב עליון ‏(1979)‏ • הופעה חיה בהוליווד בוול ‏(1982)‏ • טעם החיים ‏(1983)‏ |  |
| שונות | שירים • ספאמלוט ‏(2004)‏ • דמויות • מחוות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007426689705171  PLWABN: 9810696740205606  BIBSYS: 90247440  BNE: XX988624  BnF: cb14037500d (data)  CiNii: DA05208450  GND: 120943298  ICCU: CFIV052092  ISNI: 0000 0001 0935 8410  LCCN: n85146628  LNB: 000215301  MusicBrainz: 532a8e50-d6a2-4885-b8b4-f05d5c455ee9  NDL: 00469103  NKC: xx0003647  NLA: 35163386  NLG: 277026  NLK: KAC201201933  NTA: 068721536  RERO: 02-A016431742  SELIBR: 331790  SNAC: w6b598r7  SUDOC: 03265362X  Trove: 847763  ULAN: 500474630  VcBA: 495/217047  VIAF: 111608130   WorldCat (עם VIAF): 111608130 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חוברה אוסטרלית

| חוברה אוסטרלית |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: Otidiformes
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: חובתיים
סוג:: חוברה גדולה
מין:: חוברה אוסטרלית
שם מדעי
 Ardeotis australis ‏גריי, 1829

חוברה אוסטרלית (שם מדעי: Ardeotis australis) היא מין של חוברה המצויה בצפון אוסטרליה ובגינאה החדשה.
מאפיינים

חוברה זו מזכירה מאוד את קרובתה - חוברה אפריקנית. גובהה מגיע ל-1.2 מטר ומוטת כנפיה ל-2.3 מטר. משקלה מגיע ל-4.3-12 ק"ג. החוברה בעלת ראש וגרון לבנים, גוף אפור מגודל וכנפיים וזנב חומים. הרגליים ארוכות והזנב בעל קצוות שחורים.
החוברה חיה במישורים של אוסטרליה בערבות עשב ובבתות וגם ביערות פתוחים. היא חיה לבדה או בקבוצות קטנות למעט בעונת החיזור אז הזכרים מגדלים שק ענקי מצווארם איתו הם מושכים נקבות.
החוברה אוכלת כל הניזונה מעשבים, זרעים ומיצורים קטנים שונים.
הערות שוליים

↑  חוברה אוסטרלית באתר הרשימה האדומה של IUCN
| חובתיים |
| --- | --- | --- |
| חובה קטנה (סוג ומין יחיד) | חובה קטנה |   |
| חובה גדולה | חובה גדולה |   |
| חובה זהובת-עורף | חובת לודוויג • חובת דנהם • חובה נובית • חובת הוגלין |   |
| חוברה גדולה | חוברה אפריקנית • חוברת ערב • חוברה אוסטרלית • חוברה הודית גדולה |   |
| חוברה | חוברה צפון-אפריקאית • חוברת מקווין |   |
| חובה לבנת-עורף | חובה לבנת בטן • חובה כחולה • חובת קארו • חובת ריפל • חובה חומה קטנה |   |
| חוברה שחורה | חוברה שחורה צפונית • חוברה שחורה דרומית |   |
| חובה בנגלית | חובה בנגלית |   |
| חובה מנוקדת | חובת הארטלוב • חובה שחורת בטן |   |
| חובה מצוייצת | חובת סביל • חובה צהובת ציצה • חובה אדומת ציצית |   |
| חובה זוטרת | חובה זוטרת |  |
חדר אוכל (קיבוץ)

חדר אוכל ערוך ומקושט בראש השנה לאורחים הרבים המגיעים לחוג בקיבוץ אילות (2005)
פנים חדר האוכל בקיבוץ מזרע (2010)
חדר האוכל בקיבוץ כפר מסריק, תוכנן על ידי האדריכל מוניו גיתאי-ויינרויב, כמבנה באוהאוס
חדר האוכל בקיבוץ כפר בלום, תוכנן על ידי האדריכל פרדי כהנא
חדר האוכל בקיבוץ גלעד, 2018
חדר אוכל בקיבוץ הוא חדר אוכל מרכזי ושיתופי שבו ניהלה החברה הקיבוצית את חייה החברתיים והתרבותיים. במרבית בתי החברים לא היה מטבח, והאוכל הוכן במטבח מוסדי צמוד והוגש בחדר אוכל משותף על ידי חברי הקיבוץ שעבדו בו בתורנות. מרבית חדרי האוכל עוצבו במינימליזם מודרני, כשאת קירותיו קישטו יצירות של אמני הקיבוץ, וביציאה ממנו נפרשו מדשאות.
היסטוריה > ראשית המאה ה-20

חדרי האוכל בקיבוץ החלו כמטבחי פועלים שהנהיגו אנשי העלייה השנייה במושבות. הפועלים, שנאלצו לרכוש את מרבית מזונם, התארגנו בקבוצות ויצרו מטבח משותף. הם ביקשו וקיבלו מהמוסדות הציוניים מענק לקניית סירים וכירות, ומינו את אחד מחברי הקבוצה להכין את האוכל. המטבחים פעלו גם בערים ובחוות הציוניות כדוגמת כנרת ובן שמן ואצל  קבוצות פועלים ניידות ברחבי הארץ.
מחסור במזון היה בתקופת מלחמת העולם הראשונה שבה נדדו הקבוצות. הצבאות העות'מאניים והגרמניים החרימו מזונות, וארבה תקף את הגידולים בארץ ישראל. בנוסף, נפסק ייצוא של פירות מהארץ, חלק מהאוכלוסייה הוגלתה וגדל הצורך בתמיכה הדדית. בעקבות המצב יזם ארגון שכלל את מושבות הגליל והקבוצות חברת מניות לשיווק הוגן של חיטה.
עם סיום המלחמה פנו המוסדות המיישבים יק"א, פיק"א והמשרד הארץ ישראלי לארגון מחדש של ההתיישבות יחד עם מפלגות הפועלים. רק שש עשרה שנים לאחר שנוסדה דגניה הוקם בה חדר אוכל תכליתי ראשון.
חדרי האוכל הראשונים היו לרוב צריפים ארעיים, שבהם אכלו לעיתים בכלים שבורים, תוך צפיפות ובעיות תברואה. רהיטי החדר היו לעיתים שולחנות ארוכים המיועדים ל-8–10 סועדים וספסלי עץ ארוכים משני הצדדים. חלק מחדרי האוכל כללו תפריט דל, ובשל כך ארגנו מטבח ילדים נפרד, עם אוכל מזין יותר. בכמה כניסות לחדר האוכל הוצב פעמון, שבאמצעותו נקראו החברים להתכנסויות חירום ולחגים, וכן לאסיפות ולהשכמה לעבודה.
חדרי האוכל שימשו מקום התכנסות מרכזי, שבו התנהלו האסיפות והפעילות התרבותית כגון: ערבי שירה וריקודי עם. נהגו להגיע אליו אורחים ותיירים, קרובי משפחה וחברי התנועה, ומנהיגים נשאו בו דברים.
במרכזי השולחנות הייתה קערה שזכתה לכינוי "כולבויניק", ולתוכה הוכנסו קליפות ושאריות מזון מהארוחה.
גודלו של חדר האוכל נקבע על פי קנה מידה של ליל הסדר וחגים, שבהם אי אפשר היה לערוך אותו במשמרות, וכל חברי הקיבוץ והאורחים היו מסובים סביב השולחנות יחד.
היסטוריה > מסוף שנות ה-20 עד שנות ה-80

החל מסוף שנות ה-20 החלו להיבנות חדרי אוכל שתוכננו למטרה זו, חלקם על ידי אדריכלים. חדר האוכל הקיבוצי הראשון שתוכנן ככזה, נחנך בגניגר ב-1928 ותוכנן על ידי ריכרד קאופמן. קיבוצי חומה ומגדל והחיילים המשוחררים ממלחמת העולם השנייה וממלחמת העצמאות, ביססו את מבני חדר האוכל שלהם על המבנים בקיבוצים הוותיקים. את הציוד השיגו ממקומות שונים; כך, בכפר גלעדי הגיעו אביזרי המטבח עבור חדר האוכל ממטבחה של אנייה שהושבתה.
לאחר מלחמת העצמאות, תעשיית הבטון התקשתה לעמוד בקצב העלייה לארץ. בקיבוצים השתמשו בחדרי אוכל שעשויים מצריפי עץ גדולים ונקראו "צריפים שוודים". מרביתם היו צריפים מגרמניה או משוודיה מתקופת שיקומה של גרמניה בתום מלחמת העולם.
במהלך שנות ה-50 נהגו לקשור את הסכינים לשולחן בשרשרת, היות שהיה מחסור גדול בכלי שולחן, ובכל שולחן היה סכין או שניים עבור שישה או שמונה סועדים. בתקופת הצנע, אכלו חברי הקיבוץ בעיקר מתוצרתם והמיכון במטבח השתכלל, אך נוצרו מתחים בשל דלות האוכל.
בהמשך החלה להתפתח ארוחה מחוץ לחדר האוכל בשעות אחר הצהריים. ארוחות ארבע שנאכלו במסגרת המשפחה סימנו את המעבר לתרבות משפחתית.
בשלהי שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 החל להתפתח דור חדש של חדרי אוכל. בחלקם הפסיקו לאכול במשמרות, וההגעה לחדרי האוכל הייתה בשעות שונות. החל גם שירות עצמי, ולא מילאו את השולחנות. ספסלי העץ והשולחנות הארוכים הוחלפו בכיסאות ושולחנות ריבועיים ועגולים. כל אחד החליט היכן הוא רוצה לשבת וכך החלו החברים לשבת במקומות קבועים, בצהריים לפי מוצא או ענף מקצוע, ובערב עם המשפחות. האוכל נעשה מגוון ועשיר. במהלך תקופה זו בוטלו מטבחי הילדים, היות שצומצם הפער בין טיב האוכל של המבוגרים והילדים. כמו כן, ניכרה לאיטה השפעתם של המעבר מלינה משותפת ללינה משפחתית והמעבר לבניית בתים עם מטבחים, על מקומו של חדר האוכל.
היסטוריה > מסוף שנות ה-20 עד שנות ה-80 > לאחר ההפרטה בקיבוצים

מאמצע שנות ה-80 פקד את הקיבוצים משבר, הפסיקו להיבנות חדרי אוכל חדשים ועם תהליך הפרטת השירותים בקיבוצים נסגרו חדרי האוכל ברבים מהם. יש שהסבו את חדר האוכל למסעדה הפתוחה לציבור הרחב. חדרי אוכל אחרים הוסבו למטרות אחרות, כגון משרדים.
באמנות

הצייר אהרן גלעדי, ממייסדי קיבוץ אפיקים, הרבה לצייר נושאים מהחיים הקיבוציים, ובהם חדר האוכל.
בשנת 2009 חזרה מיכל שכנאי-יעקבי, שעזבה את קיבוץ יפעת, לחדר האוכל הנטוש של הקיבוץ כדי להציג בו תערוכה בשם: "חדר האוכל כמשל", בהשתתפות 40 אמנים. בתערוכה הוצגו תצלומים עדכניים של חדרי אוכל בקיבוצים במצבם הנוכחי: חלקם פשטו צורה ומשמשים למטרות שונות, וחלקם נטושים לחלוטין. בריאיון לעיתון "הארץ" אמרה האמנית:
אדריכלים בולטים בתכנון חדרי אוכל קיבוציים

ריכרד קאופמן
לאופולד קרקואר (חדר האוכל בתל יוסף)
פריץ קורנברג
אריה שרון
שמואל ביקלס
מוניו גיתאי-ויינרויב
שמואל מסטצ'קין
נעמי יודקובסקי
חנן הברון
פרדי כהנא
ויטוריו קורינלדי
ארנונה אקסלרוד
חיליק ערד
יעקב (קובה) גבר
לקריאה נוספת

עומר מואב, 'חדר האוכל בקיבוץ – מודל להפרטת התצרוכת', רבעון לכלכלה 1, 43 (תשנ"ו), 33–44.
אלי אברהמי, לקסיקון הקיבוץ, רמת אפעל: יד טבנקין, תשנ"ח 1998.
מיכל שכנאי-יעקבי, חדר האוכל כמשל, עפולה: מועצה אזורית עמק יזרעאל, תש"ע.
חיים אסי וורדי עופר, חדרוכל: סיפורים, מתכונים, קיבוץ, תל אביב: לנצ'בוקס, 2012. (ספר בישול שבו אסופה של מתכונים מחדרי אוכל של קיבוצים שונים)
תמר גיספאן-גרינברג, 'אמנות קיר בחדרי אוכל בקיבוצי "הקיבוץ הארצי" 1950–1967', קתדרה 135 (תש"ע), 149–180.
ליאורה גביעון, '"אנחנו יותר משפחה עכשיו": אוכל, אימהוּת ומשפחה בקיבוץ המופרט', גילוי דעת (כתב עת רב-תחומי לחינוך, חברה ותרבות) 1 (2012), 99–119. (קישור למאמר באתר "כותר")
פרדי כהנא, לא עיר לא כפר, האדריכליות של הקיבוץ 1910–1990, יד טבנקין, הוצאת ספריית יהודה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2011
Nir Avieli, 'The collective and the individual in contemporary kibbutz dining rooms,' Hagar (Studies in Culture, Polity and Identities) 10,2 (2012), 107-137.
Grossman, R. (2003). 'Tourism and the Construction of Community Boundaries on a Kibbutz'. Journal of Rural Cooperation. 31/1:5-23.
הערות שוליים

↑  מיכאל יעקובסון, גניגר: משמרים את חדר האוכל הקיבוצי הראשון, באתר mynet‏ קיבוץ, 1 בפברואר 2012
↑  חדרי אוכל קיבוציים מדגם חדש, על המשמר, 25 בדצמבר 1970
↑   נעמה ריבה, פעם היה כאן חדר אוכל של קיבוץ, באתר הארץ, 3 בינואר 2021
↑  דפנה ארד, חוזרים לסיפורי חדר האוכל הנוסטלגיים מימי פריחת הקיבוצים , באתר הארץ, 13 בספטמבר 2012
חברי פלגות הלילה אוכלים בחדר האוכל של קיבוץ עין חרוד, 1938
חזית מבנה חדר האוכל של גבעת השלושה הישנה, שנחנך בשנת 1939 (אדריכלו של המבנה בסגנון המינימליזם המודרני הוא אריה שרון)
חנוכת חדר האוכל החדש בגן שמואל (1980)
זרח אלתר מושלי

זרח אלתר מושלי 
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
זרח אלתר מושלי (1850, פולין - 23 ביוני 1919, ארץ ישראל) היה שען, ממייסדי שכונת נווה צדק. מושלי התקין את השעונים במגדל השעון ביפו.
ביוגרפיה

זרח אלתר מושלי נולד ב-1850 בעיירה בנפת פלאווי שבפלך לובלין בפולין. אביו היה אברהם אליעזר מושלי. ב-1857 עלתה משפחתו ארצה והתיישבה בירושלים. תחילה למד בצפת ובירושלים והתפרנס מכספי החלוקה, אך לאחר זמן מה החליט לפרנס את עצמו ולמד את מקצוע השענות. ב-1874 עבר ליפו והחל לעסוק במקצוע אותו למד. יחד עם השען מוריס שיינברג, טיפל בהתקנת השעונים במגדל השעון ביפו.
ב-1887 היה בין מייסדי שכונת נווה צדק. בערוב ימיו סייע לבנו לנהל פרדס בפתח תקווה.
נישא ב-1865, כשהיה בן 15, ליוכבד בובא ממשפחת פישמן מצפת. לזוג נולדו 4 ילדים: יעקב, מרדכי, אסתר ושרה (אשת אבא נאמן). לאחר מותה של יוכבד בובא (ב-10 באוקטובר 1887) נישא מושלי בשנית להניה רומאן.
מושלי נפטר ב-1920 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
לקריאה נוספת

יעקב מרקל, הפנתיאון של תל אביב, הוצאת רחל, 2002
הערות שוליים

↑  לפי מקורות משפחתיים שם המשפחה המקורי היה חיימסון ולפני העלייה רכש אליעזר דרכונים של משפחה אחרת בשם מושלי
↑  על פי עדות נינתו רות בן ישראל
↑  יוכבד בובא נקברה תחילה בבית הקברות ביפו. בתקופת מלחמת העולם השנייה תכננו הטורקים להציב בשטח בית הקברות סוללת תותחים ולכן התבקשו בני המשפחות להעביר את הנקברים מהמקום. היה זה אבא נאמן שטיפל בהעברת גופת חמותו לבית הקברות טרומפלדור ב-1916