stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המועצה לאקדמאים בסיכון
אנשי אקדמיה בולטים שקבלו סיוע מ-AAC/SPSL/CARA

בין 1,500 אנשי אקדמיה שקבלו סיוע בשנים הראשונות, שישה-עשר זכו בפרסי נובל, שמונה עשר הוכתרו לדרגות אצולה, מעל מאה נבחרו לחברים של החברה המלכותית של האקדמיה הבריטית, ועוד רבים הפכו למנהיגים בתחומם.
סר וולטר בודמר, גנטיקאי בולט ומי שגם תרם רבות להנגשה של המדע לציבורים רחבים.
סר הרמן בונדי, מתמטיקאי שעזר לפתח את המכ"ם והשפיע על תאוריית היחסות, שימש מדען ראשי בשתי ממשלות, וראש הקולג' על שם צ'רצ'יל, אוניברסיטת קיימברידג'.
מקס בורן, פיזיקאי ומתמטיקאי, הפך לפרופסור לפילוסופיה של מדעי הטבע באוניברסיטת אדינבורו, וזכה בפרס נובל בשנת 1954 בזכות עבודתו במכניקה קוונטית.
סר ארנסט בוריס צ'יין זכה בפרס נובל בשנת 1945 על עבודתו בפיתוח השימוש בפניצילין.
סר אלטון ג'פרי, היסטוריון ופילוסוף, עזר לקדם את ההבנה של ממשלת טיודור.
סר ארנסט גומבריך הביא שאלות יסוד של האסתטיקה באמנות לתשומת הלב האקדמית והציבורית.
סר לודוויג גוטמן נוירולוג ונוירוכירורג, נעזר ב-SPSL כדי להגר עם משפחתו מגרמניה הנאצית ב-1939. המועצה ניהלה משא ומתן עם משרד הפנים בשמם, ותרמה סכום של £250 (שווה ערך ל-10,000 £ בכסף של היום), ועזרה להם להתבסס באוקספורד. כאן הם נשארו בביתו של הלורד לינזי, המאסטר של בבייליול קולג'. גוטמן יסד את המרכז הלאומי לפציעות חוט השדרה בבית החולים בסטוק מנדוויל בו גרם למהפכה בטיפול בפציעות אלה, וייסד את מה שיהפוך בהמשך למשחקים הפאראלימפיים.
סר פיטר הירש (אנ') קידם את חקר החומרים במדע ובהנדסה באוניברסיטת אוקספורד.
סר אוטו קאהן-פרוינד היה דמות מובילה בתאוריה ובמעשה של משפט העבודה.
סר ברנרד כץ זכה בפרס נובל בשנת 1950 בזכות מחקרו על מנגנון השחרור של נוירוטרנסמיטורים בסינפסה עצב-שריר.
סר האנס קורנברג חקר את הפיקוח על מעבר פחמימות דרך קרום התא של מיקרו-אורגניזמים, וייעץ לפרלמנט בנושאי מדע וטכנולוגיה.
סר הנס אדולף קרבס זכה בפרס נובל בשנת 1953 על חלקו במחקר שפענח את הרצף המורכב של התגובות הביוכימיות בחילוף החומרים הנקרא כיום על שמו "מעגל קרבס".
סר קלאוס מוזר (אנ'), סטטיסטיקאי בולט, ניהל את הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ושימש סגן הנשיא של אוניברסיטת אוקספורד.
סר רודולף פיירלס לימד פיזיקה תאורטית בברמינגהאם ואוקספורד, היה מעורב גם בפיתוח נשק אטומי וכן בתנועה נגד הפצתו.
מקס פרוץ זכה בפרס נובל בכימיה ב-1962 בזכות חלקו במחקר של מבנה ההמוגלובין אשר הוסיף להבנתנו את מחלות הדם.
סר ניקולאוס פבזנר (אנ') הביא נקודת מבט חדשה על המורשת הארכיטקטונית של בריטניה לחוקרים בתחום ולציבור הרחב.
סר קרל פופר, פילוסוף פוליטי וחברתי רב השפעה שהיה מבקר של הטוטליטריות על כל צורותיה.
סר פרנסיס סיימון (אנ') חלוץ מחקר בתרמודינמיקה ופיזיקה של טמפרטורות נמוכות במעבדת קלרנדון באוקספורד.
אלברט (אלבי) לואי סאקס, שופט בבית המשפט החוקתי של דרום אפריקה ופעיל נגד משטר האפרטהייד, נעזר על ידי SPSL ב-1966, ושוב ב-1988.
ממשל וארגון

ל-CARA מועצת מנהלים המונה עשרים וחמישה חברים המגויסים בעיקר מעולם האקדמיה. מועצת המנהלים מתכנסת פעמיים בשנה, בעוד שהוועדה לכספים ומטרות כלליות של המועצה מתכנסת לפחות אחת לרבעון.
העבודה הנוכחית

CARA הפעילה מספר תוכניות במהלך השנים האחרונות. עיקר העבודה הנוכחית של הארגון מתמקד בתוכנית המלגות הפועלת בשיתוף פעולה הדוק עם אוניברסיטאות בממלכה המאוחדת.
תוכנית המלגות: תוכנית המלגות של CARA תומכת באקדמאים, לעיתים קרובות כאלה הנמצאים בסכנה מיידית, כדי להמשיך את עבודתם בביטחה. CARA עובדת בשיתוף פעולה הדוק עם 112 אוניברסיטאות בממלכה המאוחדת ומספר גדל של מוסדות אחרים בממלכה המאוחדת ומחוץ לה, כדי להבטיח מיקום עבור אקדמאים נזקקים. המועצה בודקת את הרקע של המועמדים, את הכישורים וההמלצות שלהם, ומסדירה את הפרטים של ההשמה במוסדות להשכלה גבוהה. ויתור על תשלומים ושווי תמיכה כלכלית מובטחים על ידי CARA, בעוד שכל מימון נוסף צריך להיות מוקצה ממשאבי הארגונים הקולטים. CARA מסייעת בקבלת הוויזות המתאימות עבור האקדמאים, כמו גם לעיתים קרובות, עבור בני משפחותיהם.
רבים מהאקדמאים הנתמכים על ידי CARA מחויבים לחזור לארץ המוצא שלהם כאשר יאפשרו התנאים, כדי לבנות מחדש את החברה, תוך שהם משתמשים בכישורים ובקשרים שפיתחו במהלך שהותם בעולם האקדמי הבינלאומי. CARA תומכת גם באקדמאים שאינם יכולים לחזור הביתה בגלל המשך הסכנות על ידי מתן ייעוץ תעסוקתי, לצד הכשרה והזדמנויות לחינוך המאפשרות לאקדמאים הגולים לבנות מחדש את הקריירה שלהם בממלכה המאוחדת.
תוכניות למדינות: ל-CARA תוכניות מדינות ספציפיות שנועדו לספק תמיכה לאקדמאים הממשיכים לעבוד בארצם למרות הסיכונים, או שנאלצו לגלות לאזורים סמוכים.
תוכנית עיראק: התוכנית הושקה בסוף 2006 בתגובה למבצע ממוקד של רצח וחטיפה שכוון נגד אקדמאים בעיראק. מעל 350 נרצחו בין השנים 2003 ו-2012, אלפים נדחפו לגלות, או נאלצו לשנות מיקום בתוך עיראק. בשיאה של התוכנית, מעל 75 אנשי אקדמיה מ-16 אוניברסיטאות בממלכה המאוחדת ו-11 אוניברסיטאות בעיראק שיתפו פעולה במחקר עם נגיעה ישירה לעיראק. המחקר התמקד בנושאים מגוונים כגון: ההשפעה של קרקעות מזוהמות באורניום מדולדל; הטיות בתוכניות הלימודים וחומרי הקריאה של בתי הספר התיכוניים והעממיים; התפתחות היכולות הנפשיות של ילדים בהיעדר שירותים חברתיים; שימוש בטכנולוגיות הטלפון הנייד כדי לשפר את שירותי בריאות הציבור; מעמדן של הנשים באקדמיה בעיראק אחרי 2003. תוכנית עיראק של CARA ביקשה להבטיח את הכישורים והמומחיות בעיראק והאזור, כדי שיתפתחו ולא יאבדו.
תוכנית זימבבואה: התוכנית הושקה ב-2009 בתגובה לעלייה ניכרת במספר האקדמאים שברחו מזימבבואה, ודיווחים על ירידה דרמטית באיכות ההשכלה הגבוהה במדינה. התוכנית הציעה מענקים עבור ציוד חיוני ואספקה, ובשנת 2012 הוקם "אולם הרצאות וירטואלי" באוניברסיטה של זימבבואה. פרויקט זה איפשר לאקדמאים בגלות ואחרים להתחבר בזמן אמת עם אוניברסיטאות בזימבבואה, בעיקר פקולטות לרפואה ווטרינריה, לסגור פערי ידע, לשפר סטנדרטים של הוראה ומחקר, ולהקל על תקשורת ושיתופי פעולה בין חוקרים. בתגובה לביקוש הושקה תוכנית "ניידת" שנייה, והמערכת הטכנית סופקה באוקטובר 2013. הציוד נמסר באופן רשמי לידי האוניברסיטה של זימבבואה, וממשיך להיות בשימוש קבוע.
לקריאה נוספת

Zimmerman, David The Society for the Protection of Science and learning and the Politicization of British Science in the 1930s (Minerva, 2006).
Seabrook, Jeremy הפליטים והמבצר: בריטניה והבריחה מעריצות
מרקס, שולה (אד) ההגנה של למידה
פייק, דייוויד (2000) – "המתנה של היטלר" (ISBN 1 86066 172 6)
הערות שוליים

↑  CARA: Our History, CARA, נבדק ב-22 באוגוסט 2015 {{citation}}:  (עזרה)
↑  Society for the Protection of Science and Learning Nature
↑  http://cara.ngo/wp-content/uploads/2015/06/Cara-Founding-Statement.pdf
↑  "ACADEMIC ASSISTANCE COUNCIL: AID FOR DISPLACED GREMAN PREFESSORS". Br Med J. 1: 974. PMC 2368638. PMID 20777582.
↑  http://www.cara.ngo/who-we-are/our-history/
↑  BBC Radio 4, "Miss Simpson's Children", broadcast 12 May 2017: http://www.bbc.co.uk/programmes/b08pgm4b.
↑  Interview with Eva Loeffler, daughter of Ludwig Guttmann: http://www.mandevillelegacy.org.uk/documents/Eva_Loeffler_full_interview.pdf
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506240305171  GND: 7849479-5  LCCN: nb2014024761  VIAF: 311466588   WorldCat (עם VIAF): 311466588 
ויליאם בוורידג'
המושל הכללי של הודו

ערך זה עוסק במושל הבריטי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
דגל המושל הכללי של הודו (1885-1947)
מעון הקיץ של המושל בשימלה
המושל ג'ורג' נתניאל קרזון ורעייתו על גבי פיל במעמד רשמי בדלהי, 1902
המושל הכללי של הודו שכונה גם "המשנה למלך של הודו"[דרושה הבהרה] (באנגלית: Governor-General of India; Viceroy of India) היה המושל הכללי של הודו הבריטית וראש המנגנון השלטוני של הממשל הבריטי בהודו ובפרובינציות שלה ("הראג' הבריטי") כלומר השטחים הנמצאים כיום במדינות הודו, פקיסטן, בנגלדש, בורמה וסרי לנקה. התפקיד התקיים עוד מזמן שלטון חברת הודו המזרחית הבריטית על חלקים מתת-היבשת ההודית, הפך לתפקיד שלטוני (שהונחה על ידי השלטון המרכזי בלונדון באמצעות המשרד לענייני הודו) בתקופת השלטון הישיר של הממלכה המאוחדת על הודו (1853-1947) ובין קבלת העצמאות של הודו ופקיסטן (1947) ועד 1950 היה נציג מלך הממלכה המאוחדת בתפקידו כקיסר הודו ופקיסטן (תפקיד זה הוחלף על ידי נשיא הודו ונשיא פקיסטן).
היסטוריית התפקיד > רקע

בשנת 1600 נוסדה חברת הודו המזרחית הבריטית כחברה ציבורית למסחר, בעיקר מסחר תבלינים עם הודו וציילון. בין השנים 1612–1757 התאפיינה הנוכחות הבריטית בהודו באופן של ערי מסחר המוגנות על ידי מצודות עם חילות מצב מצומצמים. ערים אלו התרכזו תחילה לאורך החוף המערבי ובהמשך גם בחוף המזרחי, עד למפרץ בנגל, כאשר הערים המרכזיות היו קולקטה, בומביי ומדראס, שהפכו לימים למרכזי השלטון של שלושת מחוזות השלטון בהודו. ניצחון כוחות חברת הודו המזרחית בקרב פלסי (1757) היה נקודת מפנה במעורבות הבריטית בהודו משום שציין את השלב בו חברת הודו הבריטית התחילה לשלוט ישירות על טריטריות בהודו.
היסטוריית התפקיד > תפקיד המושל הכללי

ממשלת בריטניה, שהבחינה בתפקוד לקוי של החברה, ייסדה במסגרת חוק הרגולציה של 1773 (Regulating Act of 1773) שני גופים שנועדו לפקח על פעילות החברה, תפקיד "המושל הכללי של פורט ויליאם" (קולקטה) ו"המועצה העליונה של בנגל". המושל הכללי והמועצה, שנבחרו לתקופות כהונה של חמש שנים, פיקחו לא רק על בנגל אלא גם על האחזויות החברה בפונג'ב, בומביי, מדראס ואוטר פרדש (אגרה ואווד). חוק הצ'רטר של 1833 הקנה מעמד חוקי לפיקוח המושל הכללי על כל השטחים הבריטיים בהודו.
במאי 1857 התפרץ המרד ההודי ברחבי צפון ומרכז הודו. כתוצאה מהטראומה שבהתפרצות הדרמטית של המרד וניהולו הבעייתי, למרות הדיכוי שלו לבסוף, בוטל שלטון החברה המזרחית ההודית וזה הוחלף בשלטון ישיר של הממלכה המאוחדת. החל מאוגוסט 1858, כוחות צבא הודו הבריטית וגופי הניהול והאדמיניסטרציה עברו לידי השלטון הבריטי. לשם כך הוקם המשרד לענייני הודו בממשלה הבריטית שהיה אחראי לניהול הודו בפיקוח הפרלמנט ותפקיד המושל הכללי (שנקרא כעת "המשנה למלך - Viceroy") הוגדר כנציג השלטון המרכזי וראש המנגנון השלטוני.
מתחת למושל הכללי התקיימה היררכיה שלטונית, שחילקה את הודו לפרובינציות, כאשר בראש כל אחת מהן מנגנון של מושלים, תתי-מושלים, נציבים ואנשי מנהל. ראשי המנגנון (המושל הכללי ומושלי הפרובינציות) התמנו על ידי ממשלת בריטניה, בעוד הפקידים בדרגים הנמוכים יותר מונו על ידי המושל הכללי או בהרשאתו.
מוסדות בממשל הכללי > מועצת הודו

כבר לפי החוק מ-1773 סייעה בידי המושל מועצה מייעצת שמנתה ארבעה דירקטורים מחברת הודו המזרחית הבריטית, בהצבעות לגבי החלטות היה לכל אחד מהם קול ולמושל היו שני קולות. כוחה של המועצה ירד עם הזמן, מספר חבריה הופחת לשלושה וב-1786 חדלו המלצותיה להיות מחייבות. ב-1853 החליף השלטון המרכזי את החברה. שלושה חברי מועצה התמנו על ידי מזכיר המדינה לענייני הודו וחבר נוסף היה מינוי של המלך, חבר נוסף זה הצטרף לדיוני המועצה רק בסוגיות עקרוניות. חוק מועצת הודו מ-1861 קבע את מספר החברים הממונים על ידי המלך לשניים. יחד עם השלושה שמונו על ידי המשרד לענייני הודו, עמדו חמישה אלה בראש המחלקות הביצועיות של השלטון. מושל הודו יכול היה לצרף למועצה בין 6 ל-12 חברים נוספים (המספר עלה ל-16 ב-1892 ול-60 ב-1909). המועצה המורחבת שימשה כגוף המחוקק לכל ענייני הפנים של הראג' הבריטי.
המועצה קיבלה סמכויות נרחבות ב-1919 כמועצת המדינה והגוף המחוקק לענייני פנים (Council of State and a Legislative Assembly), אך עם זאת למושל הייתה סמכות לפעול ללא הרשאת המועצה בנושאים בעלי חשיבות פוליטית או ביטחונית וכן במסגרת מצב חירום, הוקנתה לו זכות וטו, זכות לעצירת כל דיון וזכות להעביר כל חוק, גם אם רק נציג בודד תמך בו. כן נקבע אז לראשונה שבמועצה ישתתפו לפחות שלושה נציגים הודים מקומיים.
מוסדות בממשל הכללי > נסיכויות ומועצת הנסיכים

המושל הכללי כיהן גם כריבון הנסיכויות ונשא לפיכך בתארים ניזאם (שליט) של היידראבאד, מהראג'ה של מייסור, מהראג'ה של גווילור (במאדהיה פרדש), מהראג'ה של ג'אמו וקשמיר ומהראג'ה של ברודה (גוג'ראט), כאשר הנציגות המונרכית המקומית פועלת תחתיו. ב-1920 נוסדה מועצת הנסיכים, אשר התכנסה מדי שנה בראשות המושל הכללי, אשר איפשרה לנציגי הנסיכויות המקומיים להביא את צורכיהם ישירות בפני השלטון. למועצה התקיימו ועדות מתמידות בנושאים שונים שעסקו במנהל שוטף בין פגישות המועצה. המושל הכללי היה גם אחראי על חלוקת תוארי "חאן סאהיב".
הערות שוליים

↑  מכוח חוק Government of India Act 1858
↑  במסגרת Government of India Act 1919
פגישת מועצת הנסיכים בראשות ויקטור הופ, המרקיז השני מלינלית'גו, 1941
הלורד קנינג, המושל הכללי הראשון.
ג'ורג' נתניאל קרזון, המושל ה-11.
רופוס אייזקס, המושל ה-15.
ארצ'יבלד וייוול, המושל ה-19.
היסטוריה של מינסטר

שלט האצולה של העיר מינסטר
סיפורה של העיר מינסטר (בגרמנית: Münster) משתרע על יותר מ-1,200 שנה של תרבויות, קרבות והסכמי שלום שהקנו לעיר האוניברסיטאית מקום מרכזי בספרי ההיסטוריה של גרמניה ושל אירופה. בשל היותה מושב הגמון ועקב עוצמתה בתקופת ברית ההנזה בווסטפאליה, הפכה מינסטר לעיר המרכזית באזורה, מינסטרלנד (Münsterland), מבחינה תרבותית, פוליטית וכלכלית. ההיסטוריה של מינסטר עד לתחילת המאה ה-16 מבוססת לרוב על מסמכים שנמצאו מחוץ לעיר בשל שריפת ארכיון העיר בזמן שלטון האנבפטיסטים.
פרהיסטוריה

בעיר התגלו אך ממצאים מעטים של ציידים מתקופת האבן. מתקופת הברונזה נמצאו באזור העיר פגיונות מצור ותכשיטי קברים מארד. על סמך גילויים אלה משערים שהאזור נשאר מיושב עד תקופת הברזל, אך לא העיר עצמה. ממצא ארכאולוגי מרובע גייסט (Geist) בעיר מצביע על הימצאות חרושת ברזל, כנראה מתרבות האלשטאט (Hallstatt) או לה-טנה (La-Tené).
תקופת הקיסרות הרומית

על התל של הקתדרלה, שאותה ניתן לראות היום, נמצאו עקבות יישוב גרמאני מתקופת הקיסרות הרומית, אך יישוב זה ננטש עד לשנת 300 לספירה.
לפי חיבורי ההיסטוריונים טקיטוס וסטרבו השתייכו בני יישוב זה לשבט הברוקטרים הגרמאנים. הברוקטרים השתתפו בקרבות השבטים הגרמאניים נגד הכיבוש הרומי. נשר הלגיון, אותו כבשו בקרב יער טויטובורג בשנת 9 לספירה, נכבש מהם בחזרה בשנת 15 לספירה, במערכות הנקם של גרמאניקוס נגד הגרמאנים.
יישוב סקסוני

היסטוריונים מעריכים שמאז המאה השישית שכן באזור מרכז העיר של מינסטר, יישוב סקסוני קטן בשם מימיגרנאפורד (Mimigernaford).
הסקסונים המערביים נקראו וסטפאלים (Westfalai). אין הוכחות מבוססות למקור השם ומשמעותו.
שם היישוב מימיגרנאפורד נשאר בשימוש עד למאה העשירית.
ימי הביניים > שחר ימי הביניים

בשנת 793 שלח קרל הגדול את המיסיונר הפריזי לודגר (Liudger) לייסד מנזר ביישוב מימיגרנאפורד, כחלק מתוכניתו לנצר את הסקסונים. המילה "מנזר" (בלטינית: מונאסטריום) היא כנראה המקור לשם העיר.
בשנת 805 הוכתר לודגר כהגמון מימיגרנאפורד, שמה של מינסטר דאז, וזו הוכתרה כעיר מושבם המקובל של ההגמונים. אז החלה בניית הקתדרלה.
בשנת 900 בערך החלה בעיר התיישבות של סוחרים ובניית בתי חרושת. העיר משכה גם חקלאים, דייגים בזכות שווקיה הרבים.
על רקע גידול האוכלוסייה מימנו הסוחרים את בניית כנסיית למברטוס בשנת 1040. האזכור הראשון של השם מונסטריום (Monasterium), שמה החדש של העיר, הוא משנת 1068. השגשוג הכלכלי נמשך עד שתושבי העיר גירשו את ההגמון, על רקע הסכסוך בין האפיפיור והקיסר על סמכויות אנשי הכמורה. כתוצאה מכך שרף הקיסר לותאר השלישי (אנ') את העיר כליל ב-1121.
העיר נקראה אז מונסטרה (Monastera). היא נבנתה מחדש ונוסף לה השוק המרכזי, ה"פרינציפאלמארקט", מרכז העיר התוסס של ימינו.
בשנת 1170 הוענק לעיר מעמד רשמי של עיר חופשית. לאחר נפילת היינריך הארי, דוכס סקסוניה בשנת 1180, החלה תקופת הנסיכות ההגמונית בעיר, והיא חולקה למחוזות דתיים שהונהגו על ידי הגמון או על ידי נסיך-הגמון. במקרה האחרון נהנה השליט מעוצמה דתית ומדינית כאחד.
בשנת 1197 נשרפה העיר כליל, ומאז נמנעה מהסוחרים ובעלי בתי החרושת ההתיישבות באזור הקתדרלה. הסוחרים החלו להתיישב באזורה המזרחי של מינסטר - כך נקראה העיר אז, לפי מסמכים משנת 1206. העיר גדלה והפכה למרכז מקומי. חומותיה הורחבו כדי להגן על המתיישבים שלא גרו בקרבת הקתדרלה. תעלה נחפרה לפני החומה, שהייתה ברוחב עשרה מטרים והשתרעה על ארבעה קילומטרים. כדי להגן על החומה ועל עשרת שעריה נבנו שישה מגדלים. כיום ניתן לראות היכן עברה החומה לפי הטיילת התוחמת את מרכז העיר.
ימי הביניים > בברית ערי הנזה

באמצע המאה ה-13 גובשו הסכמים לברית סחר בין ערי וסטפאליה. ההסכמים נוצרו עקב אנרכיה ששלטה אז באזור, ובאו להבטיח את הסחר בין הערים. דרך ברית זו קיבלה מינסטר מקום מרכזי באזור. ראיה לכוח השפעתם של סוחרי העיר דאז היא בנייתה מחדש של כנסיית למברטוס בשנת 1375. בשונה מכנסיות אחרות, שנבנו על ידי הדיוקסיה, כנסייה זו הייתה הראשונה שנבנתה על ידי התושבים. לא הרחק מכנסיית למברטוס בנו הסוחרים בניין עירייה מפואר, סמל לכוחם בעיר.
בשנת 1358 הוכרזה מינסטר שותפה רשמית בברית ערי ההנזה. נראה שגם קודם לכך היא הייתה חברה לא-רשמית.
לאחר מותו של ההגמון היינריך השני התקבלו שני מועמדים להחליפו, ולראם פון מרס (Walram von Moers) ואריך פון הויה (Erich von Hoya), בו תמכו רוב אנשי הכמורה בעיר. האפיפיור ניקולאוס החמישי, בתמיכת הקיסר פרידריך השלישי, בחר בוולראם, אך פון הויה לא ויתר. בין הכוחות החלו קרבות. תומכי הויה סולקו מהכנסייה, אך ידם נשארה על העליונה. עם הזמן התהפך הגלגל, וכוחותיו של ולראם החלו להתקדם לאיטם. פון הויה הרגיש מחויב לצאת כנגד ועד העיר. פעולה זו גרמה לסילוק מינסטר מברית ערי ההנזה בשנת 1454. באותה שנה נפטר ולראם. ב-1457 הכריז האפיפיור קליקסטוס השלישי על זמרן-צויברוגן כהגמון, ופון הויה פרש עד סוף ימיו.
לאחר 1494 קיבלה העיר את תואר המשנה "עיר נספחת בברית ההנזה" וחשיבותה המסחרית שבה אליה. ב-1993, בחגיגות 1200 לייסוד העיר, נוספו לאבני המדרחוב של העיר, הזלצשטראסה, אבני רחוב מכל ערי ההנזה עם סמלן - סמל לחשיבות העיר בברית.
מינסטר בעת החדשה > הרפורמציה הפרוטסטנטית

תושבי העיר עשו מספר ניסיונות להיפטר מממשל ההגמון, ולקבל תואר של עיר חופשית. בשנים הראשונות של המאה ה-16 רק גבר הלחץ מצד התושבים, עם הקרבות בסוף ימי הביניים שלא השביעו את העיר נחת. מצד שני האמינו רבים שסוף העולם קרב, וחיפשו תשובה ונחמה בכנסייה. כאשר 95 התזות של מרטין לותר ראו אור בשנת 1517 נגד שטרי המחילה של הכנסייה, התחילה באימפריה הרומית הקדושה תנועת הרפורמציה הפרוטסטנטית. בסוף שנות העשרים של המאה ה-16 הגיעה התמיכה בתנועה לעיר מינסטר.
ב-1529 החל ברנד רוטמן, כומר צעיר, להטיף ברוח הרפורמציה. הבישוף פרידריך השלישי פון ויד מנע ממנו לשאת דרשות בכנסייה ולבסוף הופנה הטיפול בו לנסיכות ההגמונית; אך רוטמן המשיך להטיף למרות האיסור ופנה במכתבים רבים לבישוף ולוועד העיר, שירשו לו להטיף את תורתו בציבור. לאחר הפגנות ענק בעד חופש הביטוי וחופש הדת, נאלץ ועד העיר להכניס את רוטמן לוועד הגילדות של העיר.
לאחר שהתפטר מתפקידו ההגמון פרידריך השלישי, ולאחר שיורשו נפטר אחרי חודש וחצי בתפקיד, הוכתר פרנץ פון ולדק להיות הבישוף החדש של מינסטר. למרות שהגמון זה היה פתוח לדעותיו של מרטין לותר, היה עליו להישבע להילחם בתנועה עם קבלת תפקידו. בשנת 1532 הטיל פון ולדק סנקציות כלכליות על העיר, לאחר שוועד העיר נכנע לבקשת התושבים להקציב לכל כנסייה בעיר נושא דרשות רפורמי. הואיל וסנקציות אלה לא הועילו, העניק פון ולדק ב-14 בפברואר 1533 חופש דת לעיר.
ברנד רוטמן התרחק עם הזמן מהתורה הלותרנית וחתר לכיוון רדיקלי יותר. רוטמן השתייך לתורה של מלכיור הופמן, אחד ממנהיגי האנבפטיסטים. תנועה זו התנגדה למסורת הקתולית של הטבילה בילדות, והייתה ביקורתית כלפי תורת הסעודה האחרונה, דבר שהביא לריב בוועד העיר ב-7 וב-8 באוגוסט 1533. בספטמבר של אותה שנה סירב הכומר של כנסיית למברטוס להטביל ילדים, והדבר החזיר את אי-השקט לעיר. בתגובה הוציא ועד העיר צו איסור מתיחת ביקורת על טבילת ילדים ועל הסעודה האחרונה, אך מצד שני כתב באותו צו את האותיות VDMIE (ראשי תיבות של Verbum Domini Manet In Eternum, "מילת האדון תישאר לעד" - משפט לותרני מובהק). בזאת הביע הוועד את השתייכותו לתנועה הרפורמיסטית ואת סלידתו מהכנסייה הקתולית, אך את תנועת האנבפטיסטים לא ניתן היה לעצור. בתחילת שנת 1534 התפשטה תורתה בעיר.
מינסטר בעת החדשה > האנבפטיסטים

ב-1534 החלה תקופה עקובה מדם של שלטון האנבפטיסטים בעיר. תנועה רפורמית זו דגלה בעקרון טבילת מבוגרים, מתוך ראיית טבילת תינוקות כפסולה וחסרת משמעות. רוב האנבפטיסטים נשארו בתחומי ההאימפריה הרומית הקדושה וחיו באמונתם בשלווה. גם אחרי שידעו דיכוי מצד ממסד הכנסייה הקתולית נותרו הללו ברובם שומרי חוק. ואולם "הטבולים שנית" הפלמים שהגיעו למינסטר מאזור פלנדריה באו מזרם קיצוני שהאמין בתורתו של מלכיור הופמן (Melchior Hofmann), שהטיף לאחרית הימים ולבניית ירושלים החדשה. בהגיעם לעיר התקבלו "הטבולים שנית" באהדה רבה על ידי רוב תושבי מינסטר המשתייכים לזרם הלותראני, שסלדו משלטון הכנסייה הקתולית. ניסיונו של ההגמון לגרש את המטיפים מהעיר כשל, והוא עצמו נאלץ לעזוב את העיר. ההגמון, פרנץ פון ולדק, כיתר וביצר את העיר והדף את מתקפת הנגד של "הטבולים שנית". לאחר ניצחון האנבפטיסטים בבחירות לוועד העיר בסופו של דבר ועלייתם לשלטון בעיר הם ארגנו שריפת ספרים והשחיתו פסלים ותמונות של קדושים נוצרים. הם ביטלו את הכסף, התירו פוליגמיה ומי שסירב להיטבל, סולק מן העיר - או הוטבל בכוח. האנבפטיסטים ביטלו אמנם את נוהג עינוי הנידונים לפני הוצאתם להורג, אך רבים הוצאו להורג תחת שלטונם.
יאן מאתיס (Jan Matthys), שליט מינסטר ומנהיג "הטבולים שנית", אופה לשעבר, ניבא את אחרית הימים בפסחא של 1534; כשהעולם לא חרב כפי שניבא, הוביל "הנביא" מאתיס מתקפה כנגד כוחות מגיני העיר - ונהרג בה.
את מקומו ירש יאן ואן ליידן (Jan van Leiden), שהתהדר בתואר מלך והכריז על מינסטר כ"מלכות ציון". עדויות מהתקופה מספרות כי מחמת מצוקת הרעב בעת המצור התושבים גירדו את אבן הגיר מהבניינים, ערבבו את הגרד במים ושתו זאת כחלב. למרות הרעב המחמיר בעיר המבוצרת, לא הצליחו הצרים לפרוץ אליה. ב-24 ביוני 1535 כבש צבא ההגמון את העיר, רק לאחר שנגר עם כמה משרתים פתחו אחד משעריה. "הטבולים שנית" עונו ונענשו על ידי הכובשים, כשגופות מנהיגי האנבפטיסטים נתלו בסלסילות ברזל על מגדל הפעמונים של כנסיית למברטוס בעיר, למען "יראו וייראו" (הסלסילות המקוריות תלויות שם עד היום).
מינסטר בעת החדשה > תוצאות תקופת האנבפטיסטים

לאחר תבוסת האנבפטיסטים ידעה העיר תקופת שפל כלכלי וחברתי. הבישוף פון ויידק ביטל את הבחירות לוועד העיר ועוד זכויות רבות אחרות, אך זמן קצר לאחר מכן השיב את הבחירות לוועד על כנן, מאחר שנזקק לתמיכת תושבי העיר. חברי הוועד כיהנו כממשלה בעלת השפעה פוליטית רבה של הנסיכות ההגמונית. הגילדות נבנו מחדש ותמכו בוועד, בביטחון ובמיסוי.
תחת כהונתו של ההגמון יוהאן השני פון הויה ידעה העיר תחייה כלכלית. ממסדים כנסייתיים עסקו בצדקה בעזרת אנשיהם הרבים, ועזרו רבות לשיפור המצב. בנוסף העביר פון הויה בין השנים 1571 ו-1574 רפורמות במשפט ובממשל, שעודדו אף הן את השגשוג. בעיר נטבעו מטבעות זהב וכסף. בנוסף נבנו בניינים ציבוריים רבים לתמיכה בנזקקים. חומת העיר הורחבה כדי להבטיח את המשך השגשוג, דבר שהתגלה כיתרון ביטחוני ניכר כשפרצה מלחמת שלושים השנים בשנת 1618.
בשל הזיכרונות הטריים ממאורעות הדמים של שלטון האנבפטיסטים, נטו זרמי הקתולים והלותראנים למהלכים שקולים ביותר. רק לאחר עליית ארנסט מבוואריה לכס הגמון העיר בשנת 1585, הוא דחף למהלכים שרירותיים יותר ולמרות התנגדות ועד העיר, נתן בידי מסדר הישועים את ניהול הגימנסיה הגדולה של העיר. מטרתו העיקרית של מסדר הישועים שהוקם ב-1534 הייתה להילחם בזרם הרפורמי הלותרני, דרך מוסדות לימוד ברחבי האימפריה הרומית הקדושה. הישועים בנו את כנסיית פטרוס וייסדו מכללה על שם מסדרם. מכללה זו מהווה את הבסיס לאוניברסיטת מינסטר של ימינו. ממסד המסדר ובתי הספר שלו הקנו לו השפעה רבה על תושבי העיר. בשנת 1592 למד כל תושב עשירי בגימנסיה הישועית, כך שהעיר חזרה להיות מובלעת קתולית מובהקת.
מינסטר בעת החדשה > שלום וסטפאליה

מינסטר מילאה תפקיד שולי מאוד במלחמת שלושים השנים. לבד משני ניסיונות של כוחות ההסים לכתר את העיר בשנים 1633 ו-1634, פסחה המלחמה על העיר. ניסיונות ההסים נכשלו בשל עיבוי חומות העיר במאה הקודמת[דרושה הבהרה].
בשל נסיבות אלו ראו השוודים את העיר כמקום נייטרלי לאירוח שיחות השלום. לאחר הסכמת הקיסר פרדיננד השלישי ולאחר שתושבי העיר הביעו את רצונם בכך, הפכה העיר לאזור נייטרלי רשמי בין הכוחות. במינסטר דנו נציגי הכוחות הקתוליים, ובשכנתה אוסנברוק, שהייתה תחת שלטון מלך שוודיה, דן הצד הפרוטסטנטי.
ב-30 בינואר 1648 נחתם הסכם השלום בין הרפובליקה ההולנדית לספרד. הסכם מינסטר הביא לסוף המרד ההולנדי כנגד הספרדים, שנמשך שמונים שנה והיווה את הולדתה של הולנד כמדינה עצמאית. הטקס הרשמי נערך ב-15 במאי 1648 בפרידנסזאל (אולם השלום) בעיריית מינסטר.
הדיונים במינסטר ובאוסנברוק בין הקיסר, חברי הרייכסטאג, השוודים והצרפתים נמשכו זמן רב יותר. ב-18 בפברואר 1649 הסתיימה רשמית מלחמת שלושים השנים עם חתימת ההסכמים והעברתם בין הצדדים.
"אולם השלום" שרד את שיני הזמן ואת הפגזות מלחמת העולם השנייה, והוא פתוח כיום לקהל המבקרים. חוץ מהאח נשאר האולם במצבו המקורי.
מינסטר בעת החדשה > העיר נגד הנסיך הגמון

בזמן שיחות השלום קיבלה העיר עצמאות חלקית, שעליה היא לא הייתה מוכנה לוותר. בשנת 1647 עתר ועד העיר רשמית לקיסר פרדיננד השלישי להעניק לעיר סמכויות עיר חופשית. בערי האימפריה החופשיות לא שלטו נסיכים והן השתייכו ישירות לתחום אחריות הקיסר. העימות בין התושבים לנסיך-הגמון כריסטוף ברנרד פון גאלן, שכונה גם "בישוף התותחים", היה בלתי נמנע.
העימות החזיתי הראשון בין התושבים לנסיך-הגמון היה בשנת 1654, כשניסיונו של זה לעצור את יריבו בבחירות נכשל בהיעדר תמיכת התושבים. ניסיונו של פון גאלן לכבוש את העיר נכשל אף הוא. לבסוף חתמו שני הצדדים על הסכם שהביא לרגיעה זמנית. כבר ב-1657 חזר אי-השקט, כאשר פון גאלן עצר את המשפטן העליון של ועד העיר. הפעם אף המטיר ההגמון פגזים על העיר. רק לאחר התפזרות השמועות שכוחות הולנדים מתקרבים לסיוע ויתר פון גאלן לוועד וחתם על הסכם שני עמו.
אך הבישוף כריסטוף פון גאלן לא התכוון לוותר. לאחר התערבות הקיסר בסוף שנת 1659, שאסר על התושבים לחפש עזרה אצל מדינות אחרות, כיתר פון גאלן את העיר בשלישית. הפעם התארך המצור עד לכניעת הוועד. פון גאלן לא חסך מאמצים להגביר את רעב התושבים: בזמן חג המולד של 1660 הוא דאג להמס את הנהר הקטן העובר בעיר. הדבר גרם לשיטפונות בעיר מוכת הרעב, והתושבים נכנעו סופית לאחר ארבעה חודשים - במרץ 1661. כשידו על העליונה ביטל פון גאלן את הבחירות לוועד, ופיזר את הגילדות של העיר.