stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פליי רקורדס
היסטוריה

בשנת 2006 הקים יוסי גבסו את החברה. לאורך שנות פעילותה, ייצגה החברה אמנים בולטים רבים, בהם אייל גולן, משה פרץ, בעז שרעבי, קובי פרץ ועמיר בניון, ואף הייתה מפיצת DVD של כוכבי ילדים שונים, תחת המותג "פליי קידס", בהם חיפזון וזהירון וקופיקו ויובל שם-טוב (יובל המבולבל) ורינת גבאי וטוביה צפיר (סבא טוביה) ורועי עוז (רוי בוי) וחיים אוסדון (הדוד חיים) ומיקי מוכתר ומיכל הקטנה  וגיא פרידמן  ויניב אנג'ל (יניב המגניב) וכן סדרות ילדים מצליחות שהופצו בידי החברה, בין היתר את ספר הג'ונגל, חיפזון וזהירון, הבאגיס, אגדות האחים גרים, ויפו הכלב המעופף וקופיקו וכן החברה מפיצה סדרות ותכנים מבית ערוץ הופ! וערוץ לולי מביניהם הטקטקים, וכן מחזות זמר והצגות ילדים והצגות מבית התיאטרון שלנו, כמו כן, המותג הפיץ בשנת 2009 את ה-DVD של מופע הפסטיגל.
פליי רקורדס היא המפיצה הישראלית הרשמית של חברת התקליטים ההולנדית ארמדה מיוזיק (אנ').
מחלוקת

בשנת 2017 הגיש רוכש DVD של כוכב הילדים יובל המבולבל תביעה כנגד החברה וערוץ הופ!, בטענה שאורכו לא נכתב עליו. בסופו של דבר, בית המשפט קבע כי לערוץ הופ! אין קשר לדבר, אך אישר את התביעה כנגד החברה.
הערות שוליים

↑  עינב שיף‏, "אף אחד לא מתקרב לאייל גולן", באתר וואלה, 20 ביולי 2009
↑  בעז שרעבי מצטרף לחן אהרוני ואסתי גינזבורג, באתר ‏מאקו‏, 11 באפריל 2010
1 2  יורם ירקוני, התבלבלו באורך, באתר ynet, 8 באפריל 2017
↑  עינב שיף‏, פליי רקורדס תפיץ את הדי.וי.די של הפסטיגל, באתר וואלה, 5 בנובמבר 2009
↑  ynet, נדחתה בקשה לייצוגית נגד ערוץ הופ, באתר ynet, 9 באפריל 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 25dfc0ca-c096-4c27-80a6-5bab62c579a8 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה ובנושא חברות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רפאל בלולו

| --- | --- |

 לידה:  24 בינואר 1981 (בן 43) עפולה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2008
 מקום לימודים:  קמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות  בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה 
 פרופיל ב-IMDb
 
רפאל בלולו (נולד ב-24 בינואר 1981) הוא במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע ישראלי.
פרויקטים עכשוויים

בימים אלה (2018) כותב בלולו סרט אנימציה עלילתי שעוסק בסיפורם של הפנתרים השחורים, מביים את הסרט התיעודי "לבנטינית" העוסק בסופרת היהודייה-מצרית ז'קלין כהנוב במסגרת מיזם העברים של יאיר קדר, מביים סדרת רשת דיגיטלית בעבור "כאן - דיגיטל", מפתח סדרה דוקומנטרית על ההיסטוריה של נמל אשדוד.
בלולו הוא יוצר שותף ואף מביים וכותב בסדרת הטלוויזיה – "תולדות יהודי המרחב המוסלמי" אשר תסקור ב-12 פרקים את ההיסטוריה של יהודי ארצות המרחב המוסלמי עד להקמת מדינת ישראל ושוקד על סרטים אודות הבאבא סאלי ומסעדת אורנה ואלה.
פילמוגרפיה נבחרת כבמאי

| שנה | סרט | סוגה וזמן מסך | תסריטאי | מפיקים | מסגרת הפקה | פסטיבלים ופרסים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2008 | אריה | דרמה קומית (11 דקות) | רפאל בלולו | רועי ונדר |  | פרס הסרט הקצר – הפצה של הסרט "אריה" בבתי הקולנוע לצד הסרט "מראדונה" של הבמאי אמיר קוסטריצה. |
| 2011 | עיניים כאלה | דרמה עלילתית (17 דקות) | רפאל בלולו, איילת גונדר-גושן. | יואב גרשון | סרט הגמר של בלולו בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. במימון קרן גשר לקולנוע רב תרבותי וקרן אלי גלפנד לסרטים קצרים. | זכייה בפסטיבל ניו-יורק לסרטים קצרים בסרט הקצר הטוב ביותר. הסרט הטוב ביותר בפסטיבל אוקלנד, ניו זילנד. הוזמן ל-15 פסטיבלים, ביניהם פסטיבל פרייבורג בשווייץ ופסטיבל Encounters בבריסטול, אנגליה. |
| 2012 | באטמן במחסום | דרמה קומית, 10 דקות | איילת גונדר גושן | סער יוגב ונעמי לבארי (כבשה שחורה הפקות) |  | פרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל ברלין. פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל קוסובו. הוזמן ל-40 פסטיבלים בעולם, ביניהם פסטיבל סיאול לסרטי נוער וילדים ופסטיבל du nouveau cinéma de Montréal |
| 2013 | שמי הוא סולומון אגוס | סרט אקספרימנטלי-תיעודי (4:20 דקות) |  |  |  | פרס RBC לסרט קצר בפסטיבל טורונטו, קנדה. |
| 2014 | תעצמי את העיניים | דרמה (16 דק') | לביא הייציג בהשראת סיפור של רונית מטלון. | בלולו פילמס (רפאל בלולו). | הוקרן בערוץ עשר | מלגת הפקה מקרן רבינוביץ' והרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו. השתתף בתחרות הרשמית של פסטיבל הקולנוע ירושלים. היה מועמד בפרסי אופיר לסרט הישראלי הקצר הטוב ביותר. |
| 2014 | קובה חמוסטה | קומדיה רומנטית (10 דק') |  |  |  | מלגת הפקה מקרן גשר לקולנוע רב תרבותי. |
| 2015 | שיר יְדִידוֹת – ר' דוד בוזגלו | סרט תיעודי (63 דק') | רפאל בלולו | יאיר קדר, במסגרת מיזם העברים | רשות השידור, שירות הסרטים הישראלי, הקרן החדשה לקולנוע, קרן אבי חי, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי | פרס הפקה מטעם מפעל הפיס. פרס "קולנוע פורץ גבולות" מטעם פסטיבל קולנוע דרום – שדרות. השתתף בתחרות הרשמית של פסטיבל דוקאביב 2015. |
| 2016 | לא אשכנזים. ישראלים | סרט תיעודי (55 דק') | במסגרת הסדרה "אכלו לי שתו לי הדור הבא, יוצר רון כחלילי. | סלוצקי אפיקי תקשורת – דרי שי, חיים סלוצקי. | ערוץ שמונה HOT |  |
| 2017 | תעשיית האשליות | סרט תיעודי (49 דק') | עורכת – טלי עובדיה. |  | כאן 11, במסגרת תוכנית התחקירים "זמן אמת", בהנחייתו של אסף ליברמן. |  |
| 2018 | תהלים בכפית | סדרת רשת | רפאל בלולו, קובי בלולו, מרלין וניג ודורון לוינזון, | בלולו פילמס (רפאל בלולו). | כאן דיגיטל ו-929 |  |
הערות שוליים

↑  נירית אנדרמן, סרט של רפאל בלולו עלה לשלב הגמר בטורונטו, באתר הארץ, 23 ביולי 2013
↑  יובל בן עטיה, האק, אני כאן עם כל לבטי, באתר "שיחה מקומית",  18 ביוני 2014
↑   דוד גדג', סיפורו של גדול משוררי יהדות מרוקו ופייטניה במאה ה-20, באתר הארץ, 14 במאי 2015
שושנה גבאי, שיר ידידות - ר׳ דוד בוזגלו: אני הוא זכרונכם, באתר "העוקץ", 22 במאי 2015
↑  אתר המועצה
↑  אסנת טרבלסי, השכונות הסמויות מהעין, באתר "העוקץ", 13 במאי 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007595568505171  LCCN: no2016107090  VIAF: 24145304383578571595   WorldCat (עם VIAF): 24145304383578571595
נמניה יוביץ'

נמניה יוביץ' (בסרבית: Немања Јовић; נולד ב-8 באוגוסט 2002 בזבורניק שבבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן סרבי-בוסני המשחק בעמדת קשר הכנף באשטוריל מליגת העל הפורטוגלית ונבחרת סרביה.
קריירת מועדונים

יוביץ' גדל במחלקת הנוער של פרטיזן בלגרד. הוא ערך 74 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הסרבית, בהן הבקיע עשרה שערים. ב-30 באוגוסט 2023 שוחרר מהמועדון.
ב-15 בינואר 2024 חצי שנה לאחר שחרורו מפרטיזן חתם יוביץ' באשטוריל מליגת העל הפורטוגלית. וב-4 בפברואר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–0 על אסטרלה דה אמדורה.
קריירה בינלאומית

ב-7 ביוני 2021 ערך יוביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ג'מייקה במשחק ידידות.
הערות שוליים

↑  Nemanja Jovic inscrito pelo Estoril Praia, OneFootball, ‏2024-02-17 (באנגלית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "נמניה יוביץ'".
צמרמורת

ערך זה עוסק בתחושה פיזית לא נעימה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .

צמרמורת או רעד היא תופעה פיזיולוגית המתרחשת אצל בעלי חיים בעלי דם חם ובפרט גם בבני האדם. התופעה כוללת רעידות בלתי נשלטות של הגוף לצד הזדקרות של השערות ("עור ברווז"). שתי תופעות אלו הן למעשה רפלקסים של הגוף בעת התגוננות.
מנגנון הצמרמורת

הזדקרות השערות נגרמת כתוצאה מכיווץ של שרירי הארקטור פילי, אלו הם השרירים המתוחים בין העור לבין זקיקי השערות. התכווצותם מושכת את העור וגורמת להזדקפות השערה.
הרעידות הבלתי נשלטות נגרמות כתוצאה מפעולה של כיווץ והרפיה חוזרת ונשנית של השרירים בקצב מהיר.
גורמים

קור – בעת ירידת טמפרטורת הגוף למצב של קדם-היפותרמיה, מזהה ההיפותלמוס שבמוח את ירידת הטמפרטורה וגורם לרעידות שרירים קצביות. רעידות אלו גורמות להעלאת קצב הנשימה התאית כדי לספק לשרירים את האנרגיה הדרושה לתנועתם וכיוון שבתהליך הנשימה התאית נוצרת גם אנרגיית חום. כשקצב התהליך מוגבר, יותר אנרגיית חום מיוצרת וטמפרטורת הגוף יכולה לעלות. כל זה במטרה לשמור על הומאוסטזיס. בנוסף, אמורה הזדקרות השערות ללכוד חלק מחום הגוף הנפלט אל הסביבה ובכך ליצור מעין שכבה מבודדת של אוויר חם במטרה לשמור על חום הגוף. הדבר יעיל בקרב בעלי החיים בשל הפרווה העבה שלהם ולא אצל האדם בשל צפיפות נמוכה של שערות.
פחד – שני הרפלקסים יוצרים מראה גדול יותר, על ידי הזדקרות השערות (בעיקר אצל בעלי חיים, אך גם אצל אנשים), ומסייעים לחימום השרירים שיופעלו למטרות הגנה.
צליל – ישנם צלילים היכולים לגרום לצמרמורת. לדוגמה: חריקת דלת, חריקה של ציפורן, גיר על לוח וכיוצא בזה. תופעה זו טרם נחקרה עד תום, אך נראה כי הסיבה העיקרית לכך היא דמיון לצלילים מאיימים שבישרו בעבר על סכנה טבעית מתקרבת, כחלק מתגובת הילחם או ברח.
מחלה – בעת מחלה, בלוטת ההיפותלמוס שבמוח מעלה באופן מבוקר את טמפרטורת הגוף בעזרת צמרמורת. תסמין החום, אף על פי אי נעימותו, הוא מצב חיוני, שכן פעילות מערכת החיסון של הגוף יעילה יותר בחום.
הערות שוליים

↑  ד"ר עידו מגן, מה גורם לצמרמורת, באתר מכון דוידסון, ‏22 באוקטובר, 2015
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1868

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1868 היו הבחירות הנשיאותיות ה-21 בתולדות ארצות הברית, ונערכו ב-3 בנובמבר 1868. אלו היו הבחירות הנשיאותיות הראשונות שהתרחשו לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, במהלך התקופה שמכונה תקופת השיקום. שלוש מדינות שהיו בקונפדרציה (טקסס, מיסיסיפי ווירג'יניה) לא הוחזרו אל האיחוד ולכן לא יכלו להצביע בבחירות.
הנשיא היוצא, אנדרו ג'ונסון (שמונה לתפקיד הנשיא ב-1865 לאחר רצח לינקולן), לא הצליח לקבל את המועמדות הדמוקרטית. ב-1868, ג'ונסון היה מבודד מבחינה פוליטית וכמעט הודח בידי הקונגרס. למרות שהצליח להינצל מהדחה, הוא נחשב לנשיא גרוע. במקומו הדמוקרטים בחרו בהורשיו סימור שיתמודד מול המועמד הרפובליקני, גיבור מלחמת האזרחים, הגנרל יוליסס ס. גרנט. גרנט היה אחד מהאנשים הפופולריים ביותר בצפון בגלל חלקו במלחמת האזרחים.
למרות שסימור הצליח מאוד בספירת הקולות, הוא נכשל בחבר האלקטורים. בנוסף לאהדה שזכה לה בצפון, גרנט גם השיג קולות מעבדים משוחררים שהצביעו בדרום ארצות הברית, והנישול של רבים מהלבנים של הדרום מזכות ההצבעה הוביל לניצחונות רפובליקנים. אלו היו הבחירות הראשונות בהן השחורים יכלו להצביע בכל מדינה צפונית ודרומית שעברה את תקופת השיקום. כל המדינות פרט לפלורידה הכריעו את מתן האלקטורים באמצעות הצבעה.
רקע

השיקום וזכויות האזרח לעבדים המשוחררים היו נושאים לוויכוח בצפון ובדרום. גרנט תמך בתוכניות השיקום של הרפובליקנים הרדיקלים בקונגרס, שתמכו בתיקון הארבעה עשר, שהעניק אזרחות וזכויות אזרח מלאות לעבדים המשוחררים, כולל זכות הצבעה למבוגרים. המצע הדמוקרטי גינה את ה"עליונות השחורה", ודרש להחזיר את זכויות המדינות, כולל זכותן של מדינות הדרום להכריע בעצמן האם לתת זכויות הצבעה לעבדים המשוחררים.
מועמדים > מועמדים רפובליקנים

יוליסס ס. גרנט, גנרל צבא ארצות הברית מאילינוי
ב-1868 הרגישו הרפובליקנים חזקים דיו כדי לנטוש את מפלגת האיחוד הלאומי. הרפובליקנים היו צריכים גיבור שיהיה המועמד שלהם בבחירות. הדמוקרטים עדיין שלטו במדינות צפוניות גדולות ששלחו מספר רב של אלקטורים. הגנרל יוליסס גרנט הכריז שהוא רפובליקני ונבחר פה אחד בסיבוב הראשון להיות המועמד בוועידה הרפובליקנית בשיקגו, שנערכה בין 20 ל-21 במאי. יושב ראש בית הנבחרים, סקיילר קולפקס, רפובליקני רדיקלי מאינדיאנה, נבחר בסיבוב השישי להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא, כשהוא מנצח את הסנאטור בנג'מין וייד מאוהיו.
המצע הרפובליקני תמך בזכויות הצבעה לשחורים בדרום כחלק ממתן אזרחות מלאה לעבדים המשוחררים. הוא הסכים לתת למדינות הצפוניות להחליט בעצמן אם לתת לשחורים זכות הצבעה, סירב להשתמש בכסף שלא מגובה בזהב כדי לשלם על איגרות חוב, עודד הגירה ואישר מתן זכויות מלאות לאזרחים שלא באו ממדינות אויב, ותמך בשיקום הרדיקלי בניגוד למדיניות המקלה של הנשיא אנדרו ג'ונסון.
| מועמד לנשיאות | סיבוב ראשון |
| --- | --- |
יוליסס ס. גרנט: 650
| מועמד לסגנות הנשיאות | סיבוב ראשון | סיבוב שני | סיבוב שלישי | סיבוב רביעי | סיבוב חמישי לפני החילופים | סיבוב חמישי אחרי החילופים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| סקיילר קולפקס | 115 | 145 | 165 | 186 | 226 | 541 |
| בנג'מין וייד | 147 | 170 | 178 | 206 | 207 | 38 |
| רובן פנטון | 126 | 144 | 139 | 144 | 139 | 69 |
| הנרי וילסון | 119 | 114 | 101 | 87 | 56 | 0 |
| אנדרו קורטיס | 51 | 45 | 40 | 0 | 0 | 0 |
| האניבל המלין | 28 | 30 | 25 | 25 | 20 | 0 |
| ג'יימס ספיד | 22 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| ג'יימס הרלן | 16 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| ג'ון קרסוול | 14 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| סמואל פומרוי | 6 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| ויליאם קאלי | 4 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
בחירות כלליות

מסע הבחירות בשנת 1868 היה מלא מרץ בשני הצדדים. הרפובליקנים חששו בסוף אוקטובר שהם ינוצחו.
גרנט לא השתתף במסע הבחירות ולא הבטיח כלום. שורה במכתב ההסכמה למועמדות שלו נהייתה הסלוגן הרשמי של הרפובליקנים: "הבה ונכונן שלום בינינו". אחרי 4 שנים של מלחמת אזרחים, 3 שנים של ויכוח על השיקום, וניסיון ההדחה של הנשיא הקודם, העם השתוקק לשלום שגרנט התחייב להשיג.
סימור לא ענה לאישומים שהרפובליקנים הפיצו נגדו, אבל נאם כמה פעמים. העיתונות הגדילה את כישלונותיו. כמושל, הוא שלח חיילים אל קרב גטיסברג, אולם העיתונות תייגה אותו כאדם שלא היה נאמן לאיחוד. הרפובליקנים אמרו שהטירוף נמצא בכל משפחת סימור, והציגו לראייה את התאבדותו של אביו.
בלייר נסע לסיבוב נאומים שבהם נאם נאומים גזעניים כנגד גרנט והרפובליקנים. הוא הזהיר מהשלטון של "גזע שחורים חצי-ברברי שתומכים בפוליגמיה" ושרוצים "לשעבד נשים לבנות אל תשוקתם". הרפובליקנים ייעצו לעם לא לבחור במישהו שפרנק בלייר הוא המחליף שלו.
בלייר היה דברן גדול, ונאומיו תקפו את הרפובליקנים הרדיקלים. סמואל טילדן, שהיה בוועידה הלאומית, ביקש מבלייר להגביל את מסע הבחירות שלו למיזורי ולאילינוי, מחשש שיפגע במפלגה.
סימור, שלא השתתף באופן פעיל במסע הבחירות עד אותו הרגע, החליט לנסות להרחיק את מסע הבחירות מבלייר. סימור הדגיש שהשינוי בדרום יבוא רק באמצעים חוקיים ומסודרים. לדעתו של סימור, במקום פעולה צבאית, היה צריך להעביר את המדינות הדרומיות לשלטון אזרחי, ובניגוד לרפובליקנים, לא לתקוף את הנשיא או את בית המשפט העליון.
הרפובליקנים גם התחילו לדבר על הנטיות ה"מסוכנות" של בלייר. בלייר השקיע את זמנו בשנים 1860 - 1861 בניסיון לשמור על מיזורי באיחוד. הוא גם היה גנרל במלחמה, אך בסופה, הוא היה הרוס כלכלית בגלל שהשקיע את מירב כספו באיחוד. המכתב של בלייר היה מטרה להתקפות, והרפובליקנים אמרו שאם בלייר יהיה נשיא, הארץ תבער. הם אמרו שאם סימור יבחר לנשיאות, אז רוב הסיכויים שבלייר יחליף אותו. מכיוון שאביו של סימור התאבד, הרפובליקנים ייעצו לעם לא לבחור במישהו שפרנק בלייר הוא המחליף שלו. הנאומים של בלייר לא תקפו את הרפובליקנים.
בחירות כלליות > תוצאות

סימור קיבל 2,708,744 קולות מול 3,013,650 קולות שקיבל גרנט.
הבחירות הצמודות הבהילו את האליטה הפוליטית. כשג'יימס בליין הרפובליקני הסתכל על התוצאות, הוא הרגיש לא בנוח לגבי ההפרשים הזעומים בין המפלגות. הוא נכשל להסביר את גודל הקול הדמוקרטי. בליין חשב שהרוב הזעום לגרנט בספירת הקולות הכללית מפתיע. האירים והמהגרים בניו יורק התפקדו למפלגה הדמוקרטית בהמוניהם. ההפרש הזעום בו סימור הפסיד בכמה מדינות צפוניות ומתן זכות הצבעה לשחורים העלה את החשד שרוב הלבנים העדיפו את סימור על גרנט.
דמוקרטים עבדו קשה בדרום, אך המשטרים הרדיקלים ששלטו שם ניצחו בכל המדינות פרט לג'ורג'יה וללואיזיאנה.
הדמוקרטים זכו בקנטקי, דלאוור ומרלינד, כשדלאוור תומכת בדמוקרטים באופן מובהק. אף דמוקרט לא השיג אחוזי הצבעה גבוהים כל כך בקנטקי ובמרילנד. בדלאוור, רק לינדון ג'ונסון וברק אובמה הצליחו לנצח בצורה מובהקת יותר (נכון לבחירות 2020).
שתיים ממדינות הגבול, מיזורי ומערב וירג'יניה, שהיו תחת שליטה רפובליקנית, תמכו בגרנט. סימור גם הצליח לזכות בניו יורק מדינת מגוריו, אך לא במיזורי (מדינת מגוריו של בלייר) בגלל המשטר הרדיקלי. אם מיזורי, מערב וירג'יניה וכל מדינות הקונפדרציה לשעבר (כולל וירג'יניה, טקסס ומיסיסיפי) היו חופשיות מהשפעה רדיקלית והיו מצביעות לדמוקרטים, סימור היה מנצח את גרנט בחבר האלקטורים 157–160. במערב וירג'יניה, תושבי הקונפדרציה לשעבר לא יכלו לבחור או להיבחר. מוערך שבין 15,000 ל-25,000 לבנים ממערב וירג'יניה לא יכלו להצביע. סימור הפסיד במערב וירג'יניה בהפרש של 8,709 קולות.
העובדה שגרנט הפסיד לסימור בניו יורק בהפרש של 10,000 קולות גרמה לבושה ולכעס אצל הרפובליקנים. הניצחון של סימור בניו יורק היה נושא לחקירה פדרלית. הרפובליקנית הצליחו לאשר בקונגרס הקמת ועדה שתחקור את הקולות בניו יורק, ולמרות שבוועדה היו 5 רפובליקנים ו-2 דמוקרטים, הוחלט שסימור עדיין זכה ב-33 האלקטורים של ניו יורק.
אם סימור היה מנצח גם בפנסילבניה, אוהיו, אינדיאנה ואיווה, הרפובליקנים היו פועלים כדי למנוע ממדינות דרומיות לתמוך בדמוקרטים. הדרך היחידה שהדמוקרטים היו זוכים בה בבחירות של 1868, הייתה לזכות ברוב מדינות הצפון ובג'ורג'יה ולואיזיאנה. הקולות של ג'ורג'יה היו במחלוקת, והרפובליקנים היו פוסלים את הקולות שלה אם הם היו מכריעים את הבחירות. המפלגה הרפובליקנית לקחה את הקרדיט על הצלת האיחוד והייתה נחושה להמשיך לשלוט בו. כמה היסטוריונים רואים בחיוב את העובדה שסימור לא ניצח בבחירות כיוון שאז הרפובליקנים היו פועלים לצמצום סמכויותיו.
| המועמד לנשיאות | מפלגה | מדינה | כמות האלקטורים | השותף | מדינת השותף | כמות האלקטורים של השותף |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| יוליסס ס. גרנט | רפובליקנית | אילינוי | 214 | סקיילר קולפקס | אינדיאנה | 214 |
| הורשיו סימור | דמוקרטית | ניו יורק | 80 | פרנסיס פרסטון בלייר | מיזורי | 80 |
כרזת בחירות דמוקרטית
תנועת ההשכלה היהודית

תנועת ההשכלה היהודית, ובקיצור ההשכלה, היא כינוי למגמה אינטלקטואלית שפעלה בקרב יהודי מרכז ומזרח אירופה, עם השפעה מועטה גם במערבה ובארצות האסלאם. ראשיתה כהשקפה מגובשת בשנות ה-70 של המאה ה-18 וסיום השלב האחרון בה היה לקראת סוף המאה ה-19, עם עליית הלאומיות היהודית סביב 1881. ההשכלה כיוונה ליעד כפול: מחד שימור היהודים כקבוצה מובדלת בעלת זכויות משלה, יחד עם פעולה לתחייה והתחדשות תרבותית ורוחנית ויצירת ספרות ועיתונות בעברית, שהתנועה הייתה אחראית לתחייתה כלשון ספרותית לצורכי חולין; ומאידך השתלבות מיטבית שלהם במדינותיהם, תוך הקניית השפה, התרבות והערכים של הסביבה. התנועה קידמה רעיונות של רציונליזם, ליברליזם, חופש המחשבה וביקורתיות, ובתוכה עצמה התקיים מנעד רחב בין מתונים שביקשו שמרנות ופשרנות מרביות לקיצונים ששאפו לתמורה מן השורש. היא נתפשת על פי רוב כענף היהודי של מגמת הנאורות הכללית.
בגלגוליה השונים, שיחקה ההשכלה תפקיד ניכר במודרניזציה של יהודי מרכז ומזרח אירופה. נציגיה קראו ופעלו לרפורמות תרבותיות, רוחניות, חינוכיות וציבוריות באורחות הקהילה והפרט. על רקע זה התנגשה התנועה הן עם האליטה הרבנית השמרנית, שניסתה להגן על עולם המסורת בשלמותו, והן עם הדוגלים בטמיעה גורפת שביקשו לצמצם או לבטל את היותם של היהודים קולקטיב מובחן.
היסטוריה > פרוטו-השכלה

במאה ה-18 החלו להופיע בקרב יהודי מרכז ומזרח אירופה בודדים שהיו בקיאים בארחות העולם, במדעים ובדקדוק עברי. בין אותם פרוטו-משכילים נמנו ישראל מזמושץ', ברוך משקלוב, שלמה מחלם ומנשה מאיליה. דוגמאות מובהקות יותר היו האסטרונום רפאל לוי ואהרון גומפרץ, שהיו כבר מעורים יחסית בחברה.
כאנשי הנאורות שפעלו אז, הפגינו מבשרים אלה התעניינות רבה במדעי הטבע, פילוסופיה וספרות. רבים מהם ביקרו את אופייה של החברה האשכנזית המסורתית שהתקיימה מאז המאה ה-16 (דוד סורקין טבע את המונח "יהדות הבארוק" כדי לתארה), שהניחה דגש בלעדי על לימוד הגמרא בשיטת הפלפול ועסקה רבות בקבלה שהפכה למערכת מבססת לחיי הדת. העניין בהגות היה מועט, והדקדוק הוזנח עד כדי בורות של דרשנים וחזנים בשפה. כמו כן הייתה מבודדת מסביבתה, הן לשונית בהיות היידיש לניביה שפת היום-יום והן בהתנכרותה למדעים ולימודים חיצוניים. הפרוטו-משכילים חידשו את העניין בדקדוק ובלימוד התנ"ך ופרשנותו, פנו לפילוסופיה היהודית של ימי הביניים כתחליף לקבלה ורצו בהרחבת התחומים הנלמדים במוסדות החינוך המסורתיים. בחתירתם לכך התבססו על התקדים של המהר"ל מפראג וממשיכיו שביקרו את צרות האופקים של החינוך האשכנזי והציעו להכליל לימודי חול. דגם בולט יותר שעמד לנגד עיניהם היה זה הנהוג בין הספרדים במערב אירופה, שבתי-ספרם הורו מקצועות כאלה ויישמו שיטות פדגוגיות שרחקו מן המלמדים המסורתיים בתלמודי התורה. ב-1749 חיבר הסוחר יצחק וצלר מנשר בשם "ליבעס בריוו" ('מכתב אהבה'), בו ביקר את ליקויי סביבתו והציע תוכנית פעולה מעין זו. הוא לא הדפיסו מעולם.
המשכילים המוקדמים סברו כי רפורמות כאלה היו חיוניות כדי לבלום את הידרדרות מעמדה של הדת; השפעות הנאורות הקיצונית זלגו מהחברה הנוצרית דרך יהודי חצר ואחרים שהיו חשופים אליה יותר, במקביל לבוקה ומבולקה שעורר המאבק בשבתאות, והובילו לשחיקה מתמשכת בסמכותם המוסרית של המסורת והרבנים. סורקין הקביל אותם לאנשי הנאורות הדתית בקרב הנוצרים, שחתרו אף הם לחולל תחייה רוחנית ולבלום סחף למגמות קיצוניות. באותה תקופה ממש ניסו הוגים קתוליים מתקדמים לאמץ מחדש יסודות מימי הביניים שנזנחו בתקופת הרפורמציה.
למרות ביקורתיותם, בני דור מוקדם זה כמעט שלא עסקו בפעולה ישירה וכל שכן נמנעו מעימות עם ההנהגה הדתית. הם חסרו מסגרת משותפת והיו ברובם בגדר של תופעות מבודדות. לרעיונותיהם הייתה תפוצה רחבה: ספרי הדקדוק של שלמה זלמן הנאו, לדוגמה, היו פופולריים למדי. בקרב האליטה הרבנית היו רבים שחלקו את תחומי העניין בהם עסקו הפרוטו-משכילים.
לקריאה נוספת

ראובן מיכאל, לידת היהודי המודרני - תולדות תנועת ההשכלה היהודית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005.
שמואל פיינר, מהפכת הנאורות - תנועת ההשכלה היהודית במאה השמונה-עשרה. ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשס"ב.
שמואל פיינר וישראל ברטל, ההשכלה לגווניה, עיונים חדשים בתולדות ההשכלה ובספרותה, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשס"ה.
מרדכי זלקין, בעלות השחר, ההשכלה היהודית באימפריה הרוסית, ירושלים, הוצאת מאגנס תש"ס
מרדכי זלקין, אל היכל ההשכלה, תהליכי מודרניזציה בחינוך היהודי במזרח אירופה, הקיבוץ המאוחד, תשס"ח
אברהם הרצברג, תנועת ההשכלה והיהודים בצרפת, תרגם: אהרן אמיר, ירושלים: כתר, תשל"א-1971.
שמואל ורסס, השכלה ושבתאות: תולדותיו של מאבק, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשמ"ח-1988.
שמואל פיינר, השכלה והיסטוריה, תולדותיה של הכרת עבר יהודית מודרנית, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשנ"ה.
נתן שיפריס, שמואל פיינר, חנן גפני (עורכים), מגלי טמירין - תנועת ההשכלה היהודית בגליציה: היסטוריה, ספרות, הגות וזיכרון, אוניברסיטת חיפה, 2022.
יהושע ענבל, נאורות והשכלה, מוסד הרב קוק, ירושלים ה'תשפ"ד
מנוחה גלבוע, מבנים ומשמעויות: עיונים בסיפור ההשכלה, תל אביב: עקד, 1977.
שמואל ורסס, מגמות וצורות בספרות ההשכלה, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תש"ן.
שמואל פיינר, השכלה והיסטוריה, תולדותיה של הכרת עבר יהודית מודרנית, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשנ"ה.
שמואל ורסס, 'הקיצה עמי': ספרות ההשכלה בעידן המודרניזציה, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשס"א.
משה פלאי, מכתבי העתים: עיתונות ההשכלה מ-1820 עד 1845, מפתחות מוערים לכתבי-העת העבריים של ההשכלה בהולנד, גליציה, גרמניה וליטא (תק"פ-תר"ו).
שמואל פיינר וטובה כהן, קול עלמה עבריה, כתבי נשים משכילות במאה התשע עשרה, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006.
שמואל פיינר, זהר שביט, טל קוגמן, נטלי ניימרק-גולדברג (עורכים), הספרייה של תנועת ההשכלה: יצירתה של רפובליקת הספרים בחברה היהודית במרחב הדובר גרמנית, עם עובד ומכון לאו בק, 2014
יהושבע סמט שינברג, יהודה ויזן, שירת ההשכלה העברית - מבחר, אנתולוגיה מקיפה הכוללת כמאה ושישים ממשוררי התקופה, בצירוף ערכים ביוגרפיים, דחק, 2020
Marcin Wodzinski, Haskalah and Hasidism in the Kingdom of Poland : a History of Conflict, Oxford Littman Library of Jewish Civilization, 2005.
מיכאל גולדברג (צייר)

| --- | --- |

מיכאל גולדברג (1966)
 לידה:  24 בדצמבר 1924 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  30 בדצמבר 2007 (בגיל 83) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם מופשט 
 בן או בת זוג:  Lynn Umlauf 
 
מיכאל גולדברג (באנגלית: Michael Goldberg;‏ 24 בדצמבר 1924 – 31 בדצמבר 2007) היה צייר אקספרסיוניסטי מופשט ומורה אמריקאי, הידוע בעיקר בעקבות ציורי פעולה, הפשטות וציורים של טבע דומם.
ביוגרפיה

מוותיקי מלחמת העולם השנייה, גולדברג היה אחד הניצולים האחרונים שנותרו מאסכולת ניו יורק; לפעמים הוא כונה כחבר ב"דור השני" של האקספרסיוניזם המופשט, אף על פי שהחל להציג את ציורי הפעולה שלו תערוכות קבוצתיות בגלריות בניו יורק בתחילת שנות החמישים. גולדברג החל לקחת קורסים בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק בגיל 14. בשנות החמישים למד ציור אצל האנס הופמן, והוא דן בציור עם וילם דה קונינג, לי קרסנר, ג'קסון פולוק, פרנץ קליין, מארק רותקו ועוד כמה חברים מאסכולת ניו יורק לפעמים במועדון הרחוב השמיני, מקום מפגש קבוע של אמנים מודרניים העובדים ברחוב העשירי בניו יורק ובסביבתו ולפעמים בטברנה של ארז. הוא החל להציג את ציוריו בניו יורק בתחילת שנות ה-50, וכמה מעמיתיו באקספרסיוניזם המופשט כללו אמנים כמו ג'ואן מיטשל, אלפרד לסלי, גרייס הרטיגן, הלן פרנקנטלר, נוקס מרטין, פרידל דזובאס, נורמן בלום וסם פרנסיס בין היתר.
מיכאל גולדברג התבלט בסוף שנות החמישים, תחילת שנות השישים, בדיוק בזמן שציורי שדות הצבע, ציור קצה והפופ ארט עלו על מרכז הבמה. עם שינוי אופנות בעולם האמנות, ההישגים הגדולים ביותר שלו כצייר לא הוכרו מספיק ורבים מבני דורו התעלמו מעבודתו במשך שנים רבות. הוא נודע בתחילת שנות החמישים בעקבות רומן שניהל עם המשוררת והמחזאית ויולט רני לאנג והוא נחגג במחזה שלה "יציאת אש", כפי שסופר בזיכרונותיה של אליסון לורי V.R. Lang, Poems & Plays, with a Memoir by Alison Lurie. עם זאת, בשנות השבעים והשמונים עבודתו החלה להשיג הכרה והערכה והוא נהנה מקריירה ארוכה, מוצלחת ומפורסמת כצייר מופשט. עבודותיו כמו אחרים בזרם האקספרסיוניסטי המופשט הביעו שילוב ציורי של המטאפיזיקה המערבית והפילוסופיה המזרחית. לאורך הקריירה הארוכה שלו וכלה בשנותיו הבוגרות, המשיך ללמד, לצייר ולהציג את עבודותיו. בשיעוריו בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק השתתפו היטב סטודנטים מסורים וגם כן מעריצים. הוא חי עם אשתו ובן זוגה הוותיק, הציירת לין אומלאוף, המלמדת גם בבית הספר לאמנות חזותית. הוא מת במנהטן מהתקף לב.