stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תאודור רוזוולט
נשיאותו > בחירות 1904 והשבעה שנייה > הבחירות ב-1904

השליטה על המפלגה הרפובליקנית הייתה בידיו של מארק האנה עד למותו של מקינלי. השליטה של האנה במפלגה, וניסיונו להפוך למועמד ב-1904, הסתיימה לאחר שהחלו אצלו בעיות בריאותיות. הוא מת מוקדם יותר באותה השנה. הנשיא הבטיח את מעמדו, אבל העדיף שסגנו יהיה צ'ארלס וורן פיירבנקס.
רוזוולט, כמועמדים אחרים, לא ניהל את מסע הבחירות באופן אישי, אולם רצה לשלוט במסר של המפלגה. בנוסף, הוא יצר מועדון כתבים בבית הלבן. כל עיתונאי שציטט את הנשיא ללא אישור לא יכול היה להיכנס לשם.
המועמד הדמוקרטי היה אלטון פארקר. העיתונים הדמוקרטים טענו שהרפובליקנים זכו לתרומות גדולות מהתאגידים, והכתימו את רוזוולט. רוזוולט הכחיש כל האשמה בשחיתות, וציווה להחזיר 100,000 דולר שנתרמו אליו מסטנדרד אויל. פארקר טען שרוזוולט קיבל תרומות כדי למנוע ממידע מזיק לדלוף החוצה ממשרד התאגידים. רוזוולט הכחיש את דבריו של פארקר וטען שיישאר נקי במסעו לנשיאות. ההאשמות מצד פארקר והדמוקרטים לא השפיעו על הבחירות, ורוזוולט הבטיח לספק לכל האמריקנים "עסקה הוגנת". הוא זכה ב-56% מהקולות, לעומת 38% לפארקר. רוזוולט גם ניצח בחבר האלקטורים, עם 336 קולות לעומת 140. לפני שנכנס לתפקידו, הכריז שלא ירוץ לכהונה נוספת. הדמוקרטים המשיכו לטעון שהושפע בידי תאגידים.
חקירה מ-1912 טענה שבבחירות הללו, סטנדרד אויל תרמה 150,000 דולר לרפובליקנים, ושתאגידים אחרים תרמו 2,195,000 דולרים. הדמוקרטים גייסו 700,000 דולרים בלבד. ההיסטוריונים טוענים שרוזוולט לא היה מודע לכך שאנשיו שמרו את התרומות, ואין ראיות לכך שהתרומות הובילו ליחס מועדף לתאגידים מצד רוזוולט[דרוש מקור].
נשיאותו > בחירות 1904 והשבעה שנייה > השבעה שנייה

רוזוולט הושבע לכהונתו השנייה (והמלאה) ב-4 במרץ 1905, בטקס באגף המזרחי של גבעת הקפיטול. השבעתו נחשבה לאחת מהגדולות ביותר עד אז, עם ייצוג מגוון של קבוצות שונות באוכלוסייה.
לאחר הנשיאות > בחירות 1908

רוזוולט התלבט האם לרוץ לכהונה שלישית. הוא נהנה מתקופת הנשיאות שלו והיה מאוד צעיר, אולם ידע שהגבלת מספר הכהונות מונע ריכוז עוצמה. רוזוולט החליט לדבוק בהבטחתו מ-1904 לא לרוץ לכהונה שלישית ולתמוך ביורש. הוא רצה את אליהוא רוט, מזכיר המדינה, אולם רוט היה חולה. מושל ניו יורק צ'ארלס אוונס יוז נחשב למועמד חזק ופרוגרסיבי, אולם רוזוולט לא חיבב אותו. במקום, החליט לתמוך במזכיר המלחמה, ויליאם הווארד טאפט לנשיאות ב-1908. במהלך מערכת הבחירות הכריז רוזוולט על טאפט כעל "פרוגרסיבי אמיתי". הם היו חברים מאז 1890. בוועידה הרפובליקנית של 1908, צעק הקהל לעבר רוזוולט להמשיך לכהונה נוספת, אולם טאפט נבחר להיות המועמד.
טאפט ניצח בקלות את ויליאם ג'נינגס ברייאן, שניסה בפעם השלישית להיבחר לנשיאות. טאפט קידם פרוגרסיביות בשם שלטון החוק: הוא העדיף שהשופטים, ולא פקידים או פוליטיקאים, יחליטו בנוגע להגינות. טאפט היה פוליטיקאי פחות פיקח מרוזוולט ולא היה ממגנט כמוהו, לא היו לו יחסי ציבור נאים, או תומכים נלהבים. כשרוזוולט הבין שהורדת מכסי מגן עלולה לגרום למתיחות בקרב הרפובליקנים שתמכו ביצרנים והרפובליקנים שתמכו בצרכנים, הוא הפסיק לדבר בנושא. טאפט התעלם מכך ועודד את תומכיו לנסות להוריד את המכס, ולאחר מכן הגיע להסכמה עם מנהיגים שמרניים לשמור על המכס הגבוה. המכס של 1909 היה גבוה מאוד, אולם במקום להאשים את נלסון אולדריץ' והעסקים הגדולים, טאפט לקח קרדיט על כך וקרא לכך המכס הטוב ביותר. הוא בידל את עצמו מכולם. כשהמשבר התרחש בתוך המפלגה, רוזוולט טייל באפריקה ובאירופה, כדי להרשות לטאפט לפעול לבד.
לאחר הנשיאות > אפריקה ואירופה (1909–1910)

במרץ 1909, מעט לאחר סיום כהונתו כנשיא, עבר רוזוולט לעיר ניו יורק, לצורך משלחת חקר במזרח ובמרכז אפריקה שמומנה בידי הסמית'סוניאן. רוזוולט הגיע אל מומבסה שבמזרח אפריקה הבריטית (קניה), נסע אל קונגו הבלגית (הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו של ימינו), לפני שחצה את הנילוס אל ח'רטום בסודאן. רוזוולט חיפש חיות לסמית'סוניאן ועבור המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בניו יורק. המשלחת כללה מדענים וציידים. רוזוולט הביא איתו ארבע טונות של מלח לצורך שימור חיות, רגל ארנב למזל, רובה, אקדח, ואוסף של ספרים קלאסיים.
רוזוולט וחבריו הרגו ולכדו 11,400 חיות, מחרקים וחפרפרות עד לסוסי יאור ופילים. 1,000 החיות הגדולות כללו גם שישה קרנפים לבנים נדירים. טונות של חיות מומלחות הועברו אל וושינגטון.
אף על פי שהספארי הוקם בשם המדע, היה זה אירוע פוליטי וחברתי. רוזוולט שוחח עם משפחות של נכבדים ופגש מנהיגים מקומיים. הוא הפך לחבר באיגוד הרובאים הלאומי ב-1907. הוא תיעד את מסעו בספר.
לאחר שהגיע אל ח'רטום במרץ 1910, נסע רוזוולט לאירופה. הוא עצר במצרים ושיבח את השלטון הבריטי, בטענה שמצרים לא מוכנה לעצמאות (כמו הפיליפינים). הוא סירב לפגוש את האפיפיור בגלל סכסוך בנוגע לקבוצת מתודיסטים שהייתה פעילה ברומא, אולם נפגש עם שליט האימפריה האוסטרו-הונגרית, פרנץ יוזף, עם הקייזר וילהלם השני, המלך ג'ורג' החמישי מבריטניה ועם מנהיגים אירופאים אחרים. באוסלו, נאם לצורך הגבלת חימוש הצי, חיזוק בית המשפט לבוררות בינלאומית ויצירת "חבר שלום" למעצמות העולמיות. בנוסף הרצה באוקספורד וגינה את אלו שניסו להקביל בין התפתחות החיות להתפתחות החברה. הוא ניסה להימנע מעיסוק בנושאי פנים, אולם נפגש עם גיפורד פינצ'ו שהתאכזב מממשל טאפט. פינצ'ו נאלץ להתפטר מתפקיד ראש שירות היערות לאחר עימות מול מזכיר הפנים של טאפט, ריצ'רד באלינג'ר, שהעדיף פיתוח על פני שימור. לאחר נסיעות באירופה ובאפריקה, חזר רוזוולט אל ארצות הברית ביוני 1910.
לאחר הנשיאות > פילוג במפלגה הרפובליקנית

רוזוולט ניסה להמשיך להשפיע על טאפט, אולם טאפט החל להפגין מדיניות עצמאית, והנשיא לשעבר החל להביע את חוסר שביעות רצונו. הוא נפגע כשטאפט לא התייעץ איתו בנוגע למינויים שערך.
בניגוד לרוזוולט, טאפט לא תקף אנשי עסקים בנאומיו, אולם שם יותר לב לחוקים, ופירק יותר מונופולים מרוזוולט, כולל כאלו שרוזוולט סירב להילחם מולם. טאפט איבד את תמיכת מתנגדי המונופולים (שלא אהבו את נאומיו השמרניים), העסקים הגדולים (שלא אהבו את פעולותיו) ושל רוזוולט.
הסנאטור רוברט לה פולט מוויסקונסין החליט ליצור חיבור פרוגרסיבי בתוך המפלגה, שנועד להקטין את כוחם של מנהיגי המפלגה במדינות ולהחליף את טאפט. רוזוולט סירב לעזוב את המפלגה ולהצטרף ללה פולט. כשחזר מאירופה, הוא תקף את בית המשפט. הוא נאם נאום רדיקלי באוגוסט 1910, בו התנגד לממשל טאפט ולרפובליקנים השמרנים. רוזוולט טען שהפועלים חשובים יותר מההון, ושיש צורך לשלוט בתפוקה התאגידית, ולמנוע תרומות פוליטיות מתאגידים.
ב-1910 נאם בסורבון בפריז את גדול נאומיו "האדם בזירה":
"לא המבקר חשוב, וגם לא מי שמצביע על מעידתם של חזקים או על האופן שבו היו צריכים לפעול. השבח מגיע לאנשים הנאבקים בזירה, שפניהם מכוסים באבק, יזע ודם; ששואפים כל הזמן, שטועים שוב ושוב. מפני שאין מאמץ בלי טעויות; לאלה שמנסים, שמתלהבים, שמקדישים עצמם למען מטרה ראויה; אלה שבמקרה הטוב מצליחים ובמקרה הגרוע נכשלים – אך לפחות עושים זאת בשעה שהעזו וניסו, כך שמקומם לעולם לא יהיה לצד הנשמות הקרות ומוגות הלב שלא ידעו מעולם ניצחון או הפסד".
רוזוולט טען שטאפט נטש אותו. טאפט היה מודאג מכך. בבחירות של 1910, הדמוקרטים זכו ברוב בבית הנבחרים, והקטינו את השליטה הרפובליקנית בסנאט. בין 1890 ל-1908, המועצות הדרומיות נשלטו בידי הדמוקרטים השמרנים שנישלו את השחורים מזכותם להצביע, וכך פגעו במפלגה הרפובליקנית. הדמוקרטים הפכו את דרום ארצות הברית למעוזם, והוא נשאר כך עד שנות השישים.
השינויים הללו גרמו לטאפט לפקפק בסיכוייו להיבחר ב-1912. הפרוגרסיבים במפלגה פירשו את התוצאות בבחירות כרצון לראות ארגון מחדש במפלגה, ורוזוולט החליט לנסות לחזור לפוליטיקה כפרוגרסיבי.
לאחר הנשיאות > הבחירות של 1912 > בחירות מקדימות

בנובמבר 1911, קבוצה של רפובליקנים מאוהיו הודיעו על תמיכתם ברוזוולט כמועמד הנשיאותי. דבר זה היה משמעותי, כיוון שאוהיו הייתה מדינתו של טאפט. רוזוולט טען שטאפט מתכוון לטוב, אולם הוא לא יודע כיצד להגיע למטרותיו, ושהוא אינו מתאים למשרה של מנהיג. בינואר 1912, הכריז שלא יסרב לרוץ אם יוצע לו. מאוחר יותר באותה השנה, הוא נשא נאום בפני הוועידה החוקתית של אוהיו, הזדהה כפרוגרסיבי ותמך ברעיונות פרוגרסיביים. כיוון שתמך במתן זכות לעם לבטל פסקי דין של שופטים, טען טאפט שרוזוולט השתגע.
רוזוולט חזה שיציל את המפלגה מתבוסה בבחירות של 1912 והכריז על מועמדותו. בפברואר 1912, הכריז בבוסטון שיהיה מוכן לרוץ אם יזכה, ותמך בבחירות מקדימות ישירות. אליהוא רוט והנרי קאבוט לודג' חזו שפילוג במפלגה יגרום לתבוסתה. טאפט האמין שהקריירה הפוליטית שלו באה לקיצה: בין אם בתוך המפלגה ובין אם בבחירות.
לאחר הכרזתו של רוזוולט, סנאטורים העלו שוב את נושאי התרומות בבחירות 1904. רוזוולט הכחיש זאת וטען שהחזיר את כל הסכומים שקיבל מתאגידים.
הבחירות המקדימות של 1912 היו הבחירות המקדימות הראשונות בתולדות ארצות הברית. בדרום, המנגנון המפלגתי תמך בטאפט, וכך גם בניו יורק, אינדיאנה, מישיגן, קנטקי ומסצ'וסטס. רוזוולט ניצח באילינוי, מינסוטה, נברסקה, דרום דקוטה, קליפורניה, מרילנד ופנסילבניה. הוא גם ניצח באוהיו. אולם על אף שהבחירות חשפו את האהדה כלפי רוזוולט, נבחרו רוב הצירים בידי מנהיגי המפלגה, שבה שלט טאפט.
בוועידה הרפובליקנית בשיקגו, על אף שטאפט לא השיג ניצחון מיידי, ברור היה שהמצב לטובתו. הצירים השחורים מהדרום תמכו בטאפט, למגנת ליבו של רוזוולט, בטענה שמדינות הדרום לא תמכו ברפובליקנים.
לאחר הנשיאות > הבחירות של 1912 > המפלגה הפרוגרסיבית

לאחר שהובס במפלגה הרפובליקנית, החליט רוזוולט לרוץ על מצע פרוגרסיבי. הוא טען שהדמוקרטים ינצחו אם יבחרו במועמד פרוגרסיבי. במהלך יומה הארבעה-עשר של הוועידה, ביקש רוזוולט מתומכיו לעזוב את הוועידה, וליצור איתו את המפלגה הפרוגרסיבית, שתריץ מועמדים בבחירות.
המצע של רוזוולט כלל את הצעותיו מ-1907 ו-1908, שקראו להתערבות ממשלתית גדולה.
הצירים הפרוגרסיביים מהצפון תמכו בזכויות אזרח לשחורים, אולם תומכיו בדרום טענו שעל המפלגה לקסום לאדם הלבן. משלחות נפרדות לפי גזעים הגיעו לוועידה, ורוזוולט החליט לשבת עם המשלחות הלבנות. למרות זאת, הוא לא זכה בתמיכה מחוץ למעוזים הרפובליקנים.
לאחר הנשיאות > הבחירות של 1912 > ניסיון התנקשות

ב-14 באוקטובר 1912, כשהיה במילווקי, נורה רוזוולט בחזהו. הכדור עבר דרך קופסת משקפיו ודרך עותק של נאומו בן חמישים העמודים שקופל לשניים, לפני שפגע בנשיא לשעבר. רוזוולט, כצייד וכאנטום מוכשר, הבין מכך שלא הקיא דם כי הכדור לא פגע בריאותיו, והחליט שלא ללכת לבית החולים. במקום זאת, נאם את נאומו, כשהדם זולג על גבי חולצתו. הוא דיבר במשך שעה וחצי, ופתח את נאומו במילים "גבירותיי ורבותיי, אינני יודע אם אתם מבינים שכרגע ירו בי, אך נדרש יותר מכך כדי להרוג אייל קורא". לאחר הנאום נבדק על ידי רופאיו והוחלט כי הפגיעה אינה כה חמורה, וכי עדיף להשאיר את הכדור בגופו מאשר להסתכן בהוצאתו.
בשל פציעתו, רוזוולט הפסיק לנאום בשבועותיו האחרונים של מסע הבחירות. שני המתמודדים האחרים, וילסון וטאפט, הפסיקו את מסעי הבחירות שלהם לשבוע, לאחר שרוזוולט נורה, אולם לאחר ששוחרר מבית החולים, חזרו למסעי הבחירות.
לאחר הנשיאות > הבחירות של 1912 > תוצאות הבחירות

לאחר שהדמוקרטים בחרו במושל וודרו וילסון מניו ג'רזי, לא ציפה רוזוולט לזכות בבחירות הכלליות, כיוון שוילסון יכול היה למשוך דמוקרטים פרוגרסיביים רבים שיכלו לתמוך ברוזוולט. הוא עדיין ניהל מסע בחירות משמעותי, והמאבק הפך למאבק בין וילסון ורוזוולט, למרות נוכחות הנשיא היוצא טאפט בבחירות. רוזוולט כיבד את וילסון אולם חלק עליו במספר נושאים: וילסון התנגד למעורבות ממשלתית בנושא זכות הצבעה לנשים או העסקת ילדים (הוא טען שאלו נושאים למדינות) אולם תקף את סובלנותו של רוזוולט כלפי העסקים הגדולים.
בתקופה של נאמנות מפלגתית, רוזוולט לא הצליח למשוך את רוב הרפובליקנים. הוא השיג 4.1 מיליון קולות (27%) בהשוואה ל-3.5 מיליון לטאפט (23%). המועמד הדמוקרטי, מושל ניו ג'רזי וודרו וילסון, השיג 6.3 מיליון קולות (42% מהקולות), והצליח לנצח ניצחון סוחף בחבר האלקטורים, כשהוא זוכה ל-435 אלקטורים. רוזוולט השיג 88 אלקטורים, וטאפט 8 בלבד. רוזוולט ניצח רק בפנסילבניה במזרח. במערב התיכון, זכה במישיגן, מינסוטה, ודרום דקוטה. במערב, בקליפורניה ובוושינגטון. כרגיל, הדרום היה המעוז הדמוקרטי. ניצחונו של וילסון היה הניצחון הדמוקרטי הראשון מאז גרובר קליבלנד ב-1892, וההצלחה הגדולה ביותר של המפלגה בחבר האלקטורים מאז 1852. רוזוולט השיג יותר קולות מכל מועמד שלישי אחר בתולדות המדינה.
לאחר הנשיאות > משלחת בדרום אמריקה ב-1913–1914

האב ג'ון זהם, כומר קתולי ומדען מאוניברסיטת נוטרדאם וידידו של רוזוולט, שכנע אותו להצטרף למשלחת ב-1913 ליערות דרום אמריקה. רוזוולט השיג סיוע מהמוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע, והבטיח להביא להם חיות. רוזוולט פרסם ספר על מסעו לג'ונגל ב-1913. הספר מתאר את התגליות המדעיות במהלך ההרפתקה.
בדרום אמריקה, הוחלט למצוא את מקור הריו דה דובידה ולמפות אותו עד לנהר האמזונאס. הנהר נקרא היום "נהר רוזוולט" על שמו של תאודור. רוזוולט הביא איתו את בנו קרמיט. המשלחת יצאה לדרך ב-9 בדצמבר 1913, בגשמים רבים. המסע אל ריו דה דובידה החל ב-27 בפברואר 1914.
רוזוולט נפצע ברגלו לאחר קפיצה לנהר. הוא פיתח חום מהפציעה. בריאותו הוחמרה עקב הקליע שהיה בחזה שלו. רוזוולט היה זקוק לטיפול, הכאבים בחזה שלו הובילו לחום של 39 מעלות ולהזיות. רוזוולט ביקש מחבריו למשלחת שישאירו אותו מאחור, כדי לאפשר את התקדמותם, אולם בנו שכנע אותו שימשיך עימם.
רוזוולט איבד עשרים קילוגרם ממשקלו במהלך המסע, אולם המשלחת התחשבה בו והאטה את הקצב. כשחזר לניו יורק, הודיע שקיצר את חייו בעשור. הוא סבל מבעיות ברגליו עד למותו.
שנותיו האחרונות

רוזוולט חזר למדינה במאי 1914. הוא כעס מהחרטה שהביע ממשל וילסון על הדרך בה רכשה ארצות הברית את תעלת פנמה, אולם התרשם מהרפורמות של וילסון. הפרוגרסיבים ביקשו מרוזוולט לרוץ לתפקיד מושל ניו יורק ב-1914, אולם הוא סירב. רוזוולט תמך בפרוגרסיבים, אולם המפלגה הפסידה בבחירות הללו. רוזוולט החל לרצות לרוץ שוב לנשיאות, אולם הפעם כרפובליקני, למרות התנגדות השמרנים. הפרוגרסיבים קבעו את הוועידה הלאומית שלהם לשנת 1916 באותו התאריך של הוועידה הרפובליקנית בתקווה ששתי המפלגות יבחרו ברוזוולט. לאחר שהרפובליקנים בחרו ביוז בסיבוב השלישי, סירב רוזוולט להיבחר כפרוגרסיבי ותמך ביוז, איתו הסכים לגבי המדיניות שלו, והפרוגרסיבים חזרו אל המפלגה הרפובליקנית. רוזוולט אמנם לא חיבב את יוז, אולם לא חיבב את וילסון יותר ונאם לטובת המועמד הרפובליקני. וילסון ניצח בבחירות בהפרש זעום. הפרוגרסיבים חוסלו כמפלגה, ורוזוולט ותומכיו חזרו אל המפלגה הרפובליקנית.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה ב-1914, תמך רוזוולט במדינות ההסכמה ודרש מדיניות תקיפה כנגד גרמניה, בעיקר במלחמת הצוללות שלה. רוזוולט גינה את מדיניות החוץ של וילסון, בטענה שהיא לא הצליחה למנוע זוועות בבלגיה והפרות זכויות אמריקניות. ב-1916, במהלך מסע הבחירות, גינה את האירים והגרמנים אזרחי ארצות הברית בטענה שהעדיפו את האינטרסים של אירלנד וגרמניה במקום של ארצות הברית ותמכו בנייטרליות. הוא טען שעל אדם להיות אמריקני מוחלט. במרץ 1917, הסמיך הקונגרס את רוזוולט לגייס ארבע דיוויזיות למלחמה. אולם וילסון סירב לגייס את רוזוולט ולשלוח אותו לצרפת. רוזוולט פירק את הגדודים שלו ולא סלח לוילסון. בנו הצעיר קוונטין, טייס, נורה בידי הגרמנים ב-14 ביולי 1918, בגיל עשרים.
התקפותיו של רוזוולט על וילסון סייעו לרפובליקנים להשיג את הרוב בקונגרס בבחירות של 1918. הוא סירב לבקשה של רפובליקנים מניו יורק לרוץ לעוד כהונה כמושל אולם תקף את ארבע עשרה הנקודות של וילסון, והעדיף כניעה חסרת תנאים של גרמניה. הוא היה אופטימי באופן זהיר לגבי חבר הלאומים אולם התנגד לפגיעה בזכותה של ארצות הברית להכריז על מלחמה. רוזוולט היה אהוד מספיק כדי להיבחר להיות המועמד הרפובליקני ב-1920, אולם בריאותו הידרדרה ב-1918 בגלל המלריה שנדבק בה בדרום אמריקה. וורן הרדינג נבחר להיות המועמד ב-1920.
מותו

בליל 5 בינואר 1919, סבל רוזוולט מבעיות נשימה. לאחר טיפול מהרופא שלו, השתפר מצבו והלך לישון. בין 4 ל-4:15 לפנות בוקר, מת בשנתו לאחר שקריש דם פגע בריאותיו. הוא היה בן שישים. לאחר ששמע על מותו, טען בנו ארצ'יבלד בפני אחיו "האריה הזקן מת". סגנו של וילסון, תומאס מרשל, טען שהמוות היה חייב לקחת את רוזוולט בשנתו מכיוון שהיה מתפתח מאבק אם רוזוולט היה ער. לאחר טקס פרטי בבית הקברות, נערכה קבורה בכנסייה המקומית. סגן הנשיא מרשל, צ'ארלס אוונס יוז, וורן הרדינג, הנרי קבוט לודג' וגם ויליאם הווארד טאפט היו שם. תושבי ניו יורק סיטי נסעו כדי לחלוק כבוד למושל לשעבר. רוזוולט נקבר על גבעה סמוכה.
סופר

רוזוולט היה סופר פורה וכתב על נושאים רבים, ממדיניות חוץ למערכת הפארקים הלאומית. הוא גם אהב שירה.
כעורך כתב עת, הייתה לרוזוולט גישה לקהל מלומד. הוא כתב שמונה עשר ספרים בכמה מהדורות, כולל האוטוביוגרפיה שלו, ספר על גדוד הפרשים, היסטוריה של המלחמה הימית של 1812, ועל נושאים אחרים כמו ביולוגיה. ספרו החשוב ביותר היה ניצחון המערב שהתמקד בסְפַר האמריקני במאות השמונה עשרה והתשע עשרה. רוזוולט טען שגזע חדש, האמריקני, התגלה מתוך הציידים והאינדיאנים. רוזוולט גם פרסם את רשמיו מהמסע לאפריקה.
תדמיתו

רוזוולט לא אהב שקראו לו "טדי", אולם העיתונות השתמשה בשם הזה. הוא נכח בכנסייה בדרך כלל, וטען שהסיסמה "באל נשים את מבטחנו" תאבד מחשיבותה אם תשומש על מטבעות. הוא היה חבר של תנועת הבונים החופשיים.
רוזוולט עסק באגרוף, טניס, רכיבה על סוסים, חתירה ובפולו. כמושל ניו יורק התאגרף מול כמה מתאגרפים וכנשיא נפגע בעינו במהלך קרב אגרוף בבית הלבן. הוא התאמן בג'ודו ובצלילה.
רוזוולט קרא עשרות אלפי ספרים, כמה ביום ובשפות רבות. יחד עם תומאס ג'פרסון, נחשב לנשיא שקרא הכי הרבה מבין הנשיאים.
מורשתו

היסטוריונים רבים מחשיבים את רוזוולט לאחד מגדולי הנשיאים שהיו לאומה האמריקאית, ובסקרים שונים שמו עולה בעקביות בחמישייה הפותחת של הטובים בנשיאי ארצות הברית בכל הזמנים. הוא נחשב למייסד התנועה הפרוגרסיבית בארצות הברית. הוא הפך את תפקיד הנשיא לתפקיד מרכזי והניח את היסודות למדינת הרווחה המודרנית. בנוסף עסק בשימור הסביבה וזכה לאהדת הליברלים. השמרנים העדיפו את משל "המקל הגדול" שלו ואת מחויבותו לצבא.
השמאל החדש ביקר את רוזוולט בגלל גישתו האימפריאליסטית. השמרנים דחו את רעיונות מדינת הרווחה ואת המעורבות הממשלתית בתקופתו.
רוזוולט הוא אחד מארבעת הנשיאים שדיוקנם מונצח באנדרטת הר ראשמור.
על שם תאודור (טדי) רוזוולט נקרא טדי הדובי, Teddy Bear, וזאת משום שכאשר יצא לציד, באחד מימי 1902, חס על חייו של גור דובים שתפס, וכך הפך לגיבור לאומי.
ב-2001 הוענקה לו, לאחר מותו, מדליית כבוד על פעולותיו בקרב סאן חואן. הוא לא קיבל את המדליה במהלך המלחמה עצמה בגלל זעמם של ראשי הצבא כי רדף פרסום והשיג תשומת לב תקשורתית.
הוא היה שאר בשר רחוק של הנשיא הדמוקרטי פרנקלין דלאנו רוזוולט, ודודה של רעייתו אלינור.
כוכב הלכת המינורי 188693 Roosevelt נקרא על שמו.
לקריאה נוספת

David G. McCullough, Mornings on Horseback, Simon & Schuster, 1981 (הספר בקטלוג ULI)
Edmund Morris, The Rise of Theodore Roosevelt, Random House, 2001 (הספר בקטלוג ULI)
Edmund Morris, Theodore Rex, Random House, 2001 (הספר בקטלוג ULI)
Richard D. White, Roosevelt the Reformer: Theodore Roosevelt as Civil Service Commissioner, 1889-1895, University of Alabama Press, 2003 (הספר בקטלוג ULI)
Edmund Morris, Colonel Roosevelt, Random House, 2010 (הספר בקטלוג ULI)
Serge Ricard, A Companion to Theodore Roosevelt, Wiley-Blackwell, 2011 (הספר בקטלוג ULI)
Lewis L. Gould, Theodore Roosevelt, Oxford University Press, 2012 (הספר בקטלוג ULI)
Edward P. Kohn (ed.), A Most Glorious Ride: the Diaries of Theodore Roosevelt, 1877-1886, State University of New York Press, 2015 (הספר בקטלוג ULI)
Char Miller (ed.), Clay S. Jenkinson (ed.), Theodore Roosevelt, Naturalist in the Arena, University of Nebraska Press, 2020 (הספר בקטלוג ULI)
ג'יימס וודסוורת' האב

ג'יימס וולקוט וודסוורת' (באנגלית: James Wolcott Wadsworth‏; 12 באוקטובר 1846 – 24 בדצמבר 1926) היה חקלאי, חייל ומדינאי אמריקאי.
ביוגרפיה > ראשית חייו

וודסוורת' נולד ב-12 באוקטובר 1846 בפילדלפיה, פנסילבניה לגנרל ג'יימס סמואל וודסוורת' ומרי קרייג (לבית וורטון) וודסוורת'. אחיו היו צ'ארלס פרדריק וודסוורת' וקרייג וורטון וודסוורת', אביו של קרייג וורטון וודסוורת' הבן אחותו הבכורה, קורנליה וודסוורת' ריצ'י אדייר התבלטה כמטריארכית של טירת גלנוואג' במחוז דניגול, אירלנד, וחוות JA הגדולה בטקסס פאנהנדל.  אחותו הצעירה, אליזבת ס. וודסוורת', נישאה ראשית לארתור פוסט ב-1875, ושנית ב-1889, כאלמנה, לארתור סמית-בארי, הברון הראשון ברימור, והפכה לליידי ברימור.
סבו מצד אביו, ג'יימס וודסוורת', ואחיו של סבו, ויליאם וודסוורת', עברו מדורהאם, קונטיקט, והיו המתיישבים המקוריים של ג'נסיאו.
הוא התחנך בבית הספר הופקינס בניו הייבן, קונטיקט, והתכונן ללמוד בייל, אולם הוא לא למד שם, במקום זאת הצטרף לצבא בשנת 1864.
ביוגרפיה > קריירה

ב-1864 הצטרף וודסוורת' לצבא האיחוד ושירת במהלך מלחמת האזרחים. ב-24 בינואר 1865 הוענקה לו דרגת כבוד של מייג'ור על "שירות אמיץ וראוי בקרב פייב פורקס, וירג'יניה". הוא שוחרר בכבוד ב-25 ביוני 1865.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

הוא היה חבר באספה המדינתית של ניו יורק בשנים 1878 ו-1879. הוא כיהן כמבקר מדינת ניו יורק מ-1 בינואר 1880 עד 31 בדצמבר 1881, לאחר שנבחר בבחירות 1879.
הוא נבחר לקונגרס ה-47 של ארצות הברית כדי למלא את המקום שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של אלברידג' ג'רי לאפאם, ונבחר מחדש לקונגרס ה-48 של ארצות הברית, וכיהן מ-5 בדצמבר 1881 ועד 3 במרץ 1885. בשנת 1885, הוא התמודד שוב על תפקיד מבקר המדינה אך הובס על ידי הדמוקרט אלפרד צ'אפין.
הוא התמודד שוב ב-1890 ונבחר לקונגרסים ה-52, ה-53, ה-54, ה-55, ה-56, ה-57, ה-58 וה-59, וכיהן מ-4 במרץ 1891 ועד 3 במרץ 1907.    שמו הועלה כמועמד לתפקיד מושל ניו יורק, אך הוא לא התמודד לבסוף. בשנת 1906, הוא הובס בניסיונו להיבחר מחדש על ידי פיטר א. פורטר.
הוא היה ציר לוועידות הלאומיות הרפובליקניות של 1884 ו-1904.  הוא היה ציר בוועידת החוקה של מדינת ניו יורק משנת 1915.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ב-14 בספטמבר 1876, הוא התחתן עם לואיז טרוורס (1848–1931), בתו של עורך הדין העשיר בניו יורק, ויליאם ר. טראברס, ונכדתו של הסנאטור ושגריר ארצות הברית לממלכה המאוחדת רוורדי ג'ונסון.
ג'יימס וולקוט וודסוורת' הבן (1877–1952), שהפך לסנאטור אמריקאי  והתחתן עם אליס אוולין היי, בתו של מזכיר המדינה ג'ון היי.
הארייט טראברס וודסוורת' (1881–1975), שנישאה לפלטשר הארפר, שחקן פולו וצייד שועלים שהיה נכדו של פלטשר הארפר, בשנת 1913.
וודסוורת' מת ב-24 בדצמבר 1926 בוושינגטון די. סי. הוא נקבר בבית הקברות טמפל היל בג'נסיאו, ניו יורק. על מצבתו נכתב: "חייל במלחמת האזרחים / עובד ציבור / פטרון הספורט / חקלאי כל ימיו".
ביוגרפיה > צאצאים

נכדו, ג'יימס ג'רמיה וודסוורת' (1905–1984), שימש כשגריר ארצות הברית באו"ם. נכדתו, אוולין וואדסוורת' (1903–1972), התחתנה עם ויליאם סטיוארט סימינגטון הבן (1901–1988), המזכיר הראשון של חיל האוויר וסנאטור אמריקאי דמוקרטי ממיזורי, שביקש ללא הצלחה את המועמדות הדמוקרטית לנשיאות ב-1960. נינו, ג'יימס וודסוורת' סימינגטון (יליד 1927) שירת בבית הנבחרים של ארצות הברית ממיזורי בתור דמוקרט, ונכדו, ויליאם סטיוארט סימינגטון הרביעי (נולד 1952), מכהן כיום כשגריר ארצות הברית לניגריה והיה לשעבר הנציג המיוחד של ארצות הברית לרפובליקה המרכז-אפריקאית.
ביוגרפיה > מורשת והנצחה

הוא קיבל תואר AM לשם כבוד מאוניברסיטת ייל בשנת 1898.
בית החולים וודסוורת', התיאטרון והקפלה בבית ותיקי סוטל בלוס אנג'לס, קליפורניה, נקראים על שמו.
המתקפה הטורקית על כורדיסטן הסורית

המתקפה הטורקית על כורדיסטן הסורית (בטורקית: Barış Pınarı Harekâtı; מילולית: מבצע מעיין השלום) הוא מבצע צבאי שיזמו הכוחות המזוינים של טורקיה והצבא הלאומי הסורי (אנ') נגד המנהל האוטונומי של צפון ומזרח סוריה והזרוע הצבאית שלו, הכוחות הסוריים הדמוקרטיים ב-9 באוקטובר 2019. המבצע החל כשחיל האוויר הטורקי פתח במתקפת הפצצות על עיירות הגבול ובהן ראס אל עין.  מטרת המבצע המוצהרת הייתה "לתקן את הדמוגרפיה" של צפון סוריה. לאחר כיבוש מספר ערים מרכזיות על ידי הטורקים, הכוחות הכורדים הגיעו להסכם עם הממשל הסורי, שבמסגרתו כוחות צבא סוריה יכנסו לערים כובאני ומנבג' במטרה למנוע את כיבושן.
המבצע ספג גינויים בינלאומיים שבעקבותיהם ארדואן איים על מדינות אירופה כי התערבותם תגרום לשינוע מיליוני פליטים מזרח-תיכוניים ליבשת.
רקע

מלחמת האזרחים בסוריה (בערבית: الحرب الأهلية السورية) היא סכסוך מתמשך שפרץ בסוריה ב-2011 בין כוחות הנאמנים לממשלת הבעת' בראשות הנשיא בשאר אל-אסד ובין אלה המבקשים להדיחה, ועם הזמן התרחב עם כניסת הכורדים למערכה. לפיכך, נכון לתחילת חודש אוקטובר 2019 שלטו הכורדים בשטח נרחב בצפון-מזרח סוריה, בחבל המכונה כורדיסטן הסורית, שהתנהל כמחוז אוטונומי. הכורדים באזור זה היוו במשך שנות מלחמת האזרחים בסוריה ככוח העיקרי שלחם בדאעש ובעל-ברית של ארצות הברית והמערב, ובין היתר אירח בסיסים צבאיים של הצבא האמריקאי. בגבולה הצפוני של כורדיסטן הסורית שוכנת טורקיה, שלה היסטוריה עקובה מדם עם בני העם הכורדי, ובעיקר מידיהם של המחתרת הכורדית.
רקע > נסיגת הכוחות האמריקאים מכורדיסטן הסורית

ב-7 באוקטובר 2019, יומיים לפני תחילת המתקפה, לאחר שנשיא טורקיה ארדואן ניהל שיחת טלפון עם נשיא ארצות הברית טראמפ, ובה הודיע על כוונת טורקיה לפתוח במבצע צבאי באזור, הודיע טראמפ על נסיגת הכוחות הצבא האמריקאי מצפון סוריה.
אירועים לפי ציר זמנים > 9 באוקטובר 2019

המבצע החל ב-9 באוקטובר 2019 כאשר הכוחות הטורקיים תקפו מהאוויר ובעזרת ארטילריה את היישובים תל אבייד, ראס אל-עין, עין עיסא וקמישלי שבשליטת הכוחות הסוריים הדמוקרטיים. כתגובה נורו מספר רקטות על הערים הטורקיות נציבין וציילאנפיאר.
כמו כן הכוחות הכורדיים הכריזו כי הם מפסיקים את המערכה מול המדינה האסלאמית וכי שני אזרחים בלתי-מעורבים נהרגו בתקיפה הטורקית.
בסוף היום טורקיה הכריזה כי החל המבצע הקרקעי.
אירועים לפי ציר זמנים > 10 באוקטובר 2019

בתחילת היום טורקיה הכריזה כי הותקפו 181 מטרות. הכוחות הכורדיים דיווחו כי הדפו את ההתקפה הטורקית על תל אבייד.
בהמשך היום דווח על מספר היתקלויות בין הכוחות באזור העיירה אל-באב.
לקראת ערב הכוחות הטורקיים דיווחו כי כבשו 11 כפרים באזור תל אבייד. כוחות האופוזיציה הסורית דיווחו כי כבשו מספר כפרים באזור חאג' עלי. במהלך התקיפות הטורקיות הכוחות הכורדיים דיווחו כי נפגע בית כלא שבו היו אסורים לוחמי המדינה האסלאמית.
במהלך היום הכריז נשיא טורקיה ארדואן כי יציף את אירופה ב-3.6 מיליון פליטים אם הביקורת האירופאית על המבצע תימשך.
התקשורת הטורקית פרסמה כי נהרגו מאות לוחמים כורדים, וכי שבעה אזרחים טורקים נהרגו ו-85 נפצעו. לפי משרד הגנה הטורקי, חייל אחד נהרג.