stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוטא בקנטאור
הערות שוליים

1 2 3  SIMBAD:ι Centauri
1 2 3 4  S. P. Quanz, M. A. Kenworthy, M. R. Meyer, J. H. V. Girard & M. Kasper: Searching for Gas Giant Planets on Solar System Scales: VLT NACO/APP Observations of the Debris Disk Host Stars HD172555 and HD115892, The Astrophysical Journal Letters, Vol. 736, Iss. 2, article id. L32, p. 2 (2011)
↑  L. E. Pasinetti Fracassini, L. Pastori, S. Covino & A. Pozzi: Catalogue of Apparent Diameters and Absolute Radii of Stars, Astronomy & Astrophysics, vol. 367, p. 521 (2001)
1 2  C. Saffe, M. Gómez, O. Pintado & E. González: Spectroscopic metallicities of Vega-like stars, Astronomy & Astrophysics, Vol. 490, Iss. 1, p. 297 (2008)
↑  C. G. Díaz, J. F. González, H. Levato & M. Grosso: Accurate stellar rotational velocities using the Fourier transform of the cross correlation maximum, Astronomy & Astrophysics, Vol. 531, id. A143,  p. 8 (2011)
↑  S. P. Quanz, M. A. Kenworthy, M. R. Meyer, J. H. V. Girard & M. Kasper: Searching for Gas Giant Planets on Solar System Scales: VLT NACO/APP Observations of the Debris Disk Host Stars HD172555 and HD115892, The Astrophysical Journal Letters, Vol. 736, Iss. 2, article id. L32, p. 1 (2011)
↑  W. GLiese: Catalogue of Nearby Stars, Veröffentlichungen des Astronomischen Rechen-Instituts Heidelberg, Nr. 22, p. 58 (1969)
יוזף קרל, רוזן פפאלץ-זולצבאך

יוזף קרל, רוזן פפאלץ-זולצבאך (בגרמנית: Joseph Karl von Pfalz-Sulzbach; ‏ 2 בנובמבר 1694 - 18 ביולי 1729), היה נסיך הכתר של פפאלץ-זולצבאך, וסבו של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה.
ביוגרפיה

יוזף קרל נולד ב-2 בנובמבר 1694 בזולצבאך, לכריסטיאן אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך ולמריה אלאונורה, רוזנת הסן-רוטנבורג, בתם של וילהלם, רוזן הסן-רוטנברג ומריה, רוזנת לוונשטיין-ורטהיים-רוכפורט.
ב-2 במאי 1717 התחתן יוזף קרל עם אליזבת אוגוסטה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, בתם של קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולודוויקה קרולינה רדזיוויל, בנישואים שנועדו למנוע מלחמת ירושה על נסיכות הבוחר מפפאלץ, מכיוון שלחמיו לא היו בנים. אולם ב-18 ביולי 1729 מת יוזף קרל, ומשום כך ירש לבסוף את חמיו, אחיינו-חתנו קרל תאודור, רוזן פפאלץ-זולצבאך.
משפחתו

ב-2 במאי 1717 התחתן יוזף קרל עם אליזבת אוגוסטה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, בתם של קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולודוויקה קרולינה רדזיוויל, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
קרל פיליפ אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך (1718–1724)
מריה אינוצנצה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך (1719)
אליזבת אוגוסטה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך (1721–1794), התחתנה עם קרל תאודור, הנסיך הבוחר מבוואריה
מריה אנה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך (1722–1790), התחתנה עם קלמנס פרנץ, דוכס בוואריה
מריה פרנצסקה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך (1724–1794), התחתנה עם פרידריך מיכאל, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד
קרל פיליפ אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך (1725–1728)
בן (1728)
יום האוכלוסייה העולמי

יום האוכלוסייה העולמי הוא אירוע שנתי, שמצוין מדי שנה ב-11 ביולי, כדי לעורר מודעות לגידול באוכלוסיית העולם. את האירוע יזמה המועצה המנהלת של UNDP, תוכנית הפיתוח של האו"ם (אנ') בשנת 1989, לציון 11 ביולי 1987, התאריך המשוער בו הגיעה אוכלוסיית העולם לחמישה מיליארד אנשים. הרעיון הוצע על ידי הדמוגרף ההודי ד"ר זכריה, כשעבד כדמוגרף בכיר בבנק העולמי.
אוכלוסיית העולם צמחה מכמיליארד תושבים בסביבות 1804 לכ-1.6 ב-1900, הגיעה ל-2 מיליארד ב-1927 ול-2.5 ב-1950. ב-1987 הכפילה את עצמה ל-5 מיליארד (ב-37 שנים). כיום (2019) האוכלוסייה גדלה בכ-82 מיליון מדי שנה, וב-2019 הגיעה ל-7.7 מיליארד. היא הגיעה ל-8 מיליארד ב-2023 ובקצב הנוכחי תגיע ל-9 בסביבות 2035.
ביום האוכלוסייה העולמי הדגש הוא על תוכניות לתכנון המשפחה (אנ'). מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש אמר כי "ביום האוכלוסייה העולמי אנו מכירים בכך שמשימה זו (פיתוח עולמי בר קיימא) קשורה קשר הדוק עם מגמות דמוגרפיות הכוללות גידול אוכלוסייה, הזדקנות, הגירה ועיור."
ראו גם

התפוצצות אוכלוסין
יוזף קרל שטילר

| --- | --- |

 לידה:  1 בנובמבר 1781 מיינץ, נסיכות הבוחר ממיינץ 
 פטירה:  9 באפריל 1858 (בגיל 76) מינכן, ממלכת בוואריה 
 שם לידה:  Kaspar Joseph Stieler 
 מקום קבורה:  בית הקברות הדרומי העתיק במינכן 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות בווינה (1805) 
 זרם באמנות:  נאו-קלאסיציזם 
 הושפע על ידי:  היינריך פוגר, פרנסואה ז'ראר 
 יצירות ידועות:  Fredrika Dorotea Vilhelmina, 1781 - 1826, Drottning av Sverige, Othon as a young man 
 בן או בת זוג:  יוזפינה שטילר 
 צאצאים:  מקס שטילר, גווידו שטילר, קרל שטילר, Ottilie Malybrok-Stielerová, אויגן פון שטילר 
 
יוזף קרל שטילר (בגרמנית: Joseph Karl Stieler ‏; 1 בנובמבר 1781 – 9 באפריל 1858) היה צייר גרמני. משנת 1820 ועד 1855 עבד כצייר החצר של מלכי בוואריה. הוא ידוע בזכות הדיוקנאות הנאו-קלאסיציזם שלו, במיוחד בגלריית ארמון נימפנבורג במינכן.
ביוגרפיה

נולד בעיר מיינץ למשפחה ותיקה של חרטים, ויוצרי כלים. הוא קיבל הכשרה אמנותית מאביו, אוגוסט פרידריך שטילר (1736–1789). לאחר מותו המוקדם של אביו, השלים יוזף קרל באופן אוטודידקטי את חניכותו והחל את דרכו כצייר מיניאטורות, שהיו יותר ויותר מבוקשות על ידי חוגים בורגניים. לאחר שמיינץ נכבשה על ידי חיילים מהפכניים צרפתיים בשנת 1792, נדד שטילר בעקבות בית המלוכה המגורש של הנסיך-ארכיבישוף פרידריך קרל יוזף פון ארטל לאשפנבורג. כאן נפגש עם הארכיבישוף מאוחר יותר קרל תיאודור אנטון מריה פון דלברג, שהפך לפטרון החשוב ביותר שלו.
בין השנים 1802 עד 1805 למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה בכיתת המאסטר של היינריך פוגר. סגנון הדיוקנאות של שטילר עוצב במיוחד במהלך עבודתו באטלייה הפריזאית של פרנסואה ג'רארד, תלמידו של ז'אק-לואי דייוויד. בשנת 1808 הוא ביסס את עצמו כצייר דיוקנאות עצמאי בעיר פרנקפורט ובשנת 1810 נסע לאיטליה. משנת 1812 עבד בחצרו של המלך מקסימיליאן הראשון מבוואריה.
בשנת 1816 נסע שוב לווינה כדי לצייר את דיוקנו של הקיסר מאוסטריה. בין פברואר לאפריל 1820 הוא עבד על דיוקנו של לודוויג ואן בטהובן, שהוא כנראה הציור הידוע ביותר של המלחין. בשנת 1847 הוא צייר גם את דיוקנה של לולה מונטז, שהרומן שלה עם המלך לודוויג הראשון מבוואריה הביא להתפטרותו של המלך בשנה שלאחר מכן.
שטילר פרש בשנת 1855 ועבר לגור בביתו הכפרי .
הוא נפטר במינכן שלוש שנים לאחר מכן. בנו קרל שטילר (1842–1885) הפך לסופר ידוע.
יצירה

שטילר עבד בעיקר בשירות בית המלוכה בבוואריה. הדמויות המצוירים בשלוס נימפנבורג, הוזמנו על ידי המלך לודוויג הראשון מבוואריה. שטילר צייר את דיוקנותיהם של יוהאן וולפגנג פון גתה, פרידריך וילהלם יוזף פון שלינג, יוהאן לודוויג טייק ואלכסנדר פון הומבולדט.
המאפיין הבולט ביותר בדיוקנאות של שטילר הוא ההתמקדות המוחלטת שלו בישיבה. תוספות דקורטיביות נותרות בחוץ, ואין שום דבר שמסיח את מבטו של הצופה. שטילר השיג את הריכוז הזה באמצעות ניגודיות אור-כהה מכוון, שמעל לכל מדגישה במדויק את תווי הפנים האופיינים.
גלריה

המלך אוטו הראשון מיוון
לודוויג בטהובן
דיוקן של אמו של נפוליאון, לטיסיה רמולינו, 1811
המלכה תרזה מבוואריה
אלכסנדר פון הומבולט
יוהאן גתה
בנות מקסימליאן מלך בוואריה
הערות שוליים

↑  Historische Commission bei der königl. Akademie der Wissenschaften, Allgemeine Deutsche Biographie, Bd. 36, 1., München/Leipzig: Duncker & Humblot, 1893, Allgemeine Deutsche Biographie, עמ' 189
↑  BLKÖ:Stieler, Joseph, de.wikisource.org (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007416021605171  PLWABN: 9810566648905606  BNE: XX4874811  BnF: cb14793111f (data)  GND: 118755285  ISNI: 0000 0001 0653 3690  KulturNav: c9d148b3-4bd2-4bee-b331-9e057ad57ee1  LCCN: n84169565  NKC: mzk2010611276  NTA: 071322884  RERO: 02-A011140873  RKD: 75240  SUDOC: 07864531X  ULAN: 500007725  VIAF: 22405115   WorldCat (עם VIAF): 22405115
חמישה שבועות בכדור פורח

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ז'ול ורן
 איורים:  אדוארד ריו 
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  הרפתקה
 נושא:  אפריקה, מגלה ארצות 
 מקום התרחשות:  אפריקה 
 הוצאה
 הוצאה:  ורשה, תבל, א. זלקוביץ', עמיחי, מועדון קוראי מעריב, עופר, קוראים
 תאריך הוצאה:  1863
 הוצאה בעברית
 תרגום:  תורגם מספר פעמים לעברית
 סדרה
 הספר הבא:  מסע אל הקוטב הצפוני 
 
חמישה שבועות בכדור פורח או מסע נועז בכדור פורח הוא נובלה משנת 1863 שנכתבה על ידי ז'ול ורן.
זהו ספרו הראשון בו השלים את "המאפיינים" של עבודתו המאוחרת, כשהוא מערב, בכישרון, עלילה מלאה בהרפתקאות ופיתולים האוחזת את תשומת לבו של הקורא, עם פסקאות של מידע טכני, גאוגרפי והיסטורי. הספר נותן לקורא טעימה קלה מחקר יבשת אפריקה, שעדיין לא היה ידוע לאירופאים של אותה תקופה, כשהיא מלאה בחוקרים הנוסעים בכל רחבי היבשת, תוך חיפוש אחר סודותיה.
הביקוש הציבורי לסיפורים בדיוניים על מסעות לחקר אפריקה היה בשיאו והספר נחל הצלחה מיידית; הוא נתן לוורן עצמאות כלכלית וזכה לו בחוזה עם בית ההוצאה לאור של ז'ול הצל שהוציא מספר תריסרים מיצירותיו במשך יותר מארבעים השנים שלאחר מכן.
עלילה

דוקטור אנגלי בשם סמיואל פרגוסון, מלווה במשרתו ג'ו ובידידו הסקוטי ריצ'רד "דיק" קנדי, יוצא למסע החוצה את יבשת אפריקה שעדיין לא נחקרה בשלמותה, בעזרתו של כדור פורח הממולא במימן. הדוקטור בונה מתקן המנטרל את הצורך בשחרור גז מן הכדור לצורך נחיתה, והשלכת מטען מן הכדור לצורך נסיקה, ובכך מאפשר לכדורו את היכולת לטוס למרחקים ארוכים. מטרת מסעו לחבר את ההישגים ממסעם של ריצ'רד פרנסיס ברטון וג'ון הנינג ספיק במזרח אפריקה, עם הישגי מסעו של היינריך בארת בסהרה ובצ'אד. המסע מתחיל בזנזיבר, בחוף המזרחי של היבשת, חולף על פני אגם ויקטוריה, ימת צ'אד, אגדז, טימבוקטו, ג'נה וסגו, ומסתיים בסן-לואי שבסנגל, בחופה המערבי של היבשת. הספר מתאר את השטחים הבלתי ידועים של פנים היבשת, הסמוכים לרפובליקה המרכז אפריקאית של ימינו כמדבר, בעוד שהוא למעשה סוואנה.
חלק הארי מראשיתו של המסע מתמקד במציאת מקורות הנילוס, מאורע המתרחש בפרק השמונה עשר (מתוך ארבעים ושלושה). חלקו השני של המסע נועד לחבר את המסעות הקודמים.
המסע כולל הרפתקאות רבות. חלקן כוללות מאבק במקומיים וחלקן כוללות מאבק באיתני הטבע. בין המקרים:
הצלת מיסיונר צרפתי מפני שבט שהתכוונו להקריבו.
המים אוזלים, כאשר השלושה תקועים, ללא רוח, מעל מדבר סהרה.
תקיפת הכדור הפורח על ידי קונדורים, מקרה המוביל לפעולה דרמטית, כאשר ג'ו קופץ מתוך הכדור.
המעשים הננקטים להצלתו של ג'ו, לאחר מכן.
הימלטות השלושה, בקושי, מפני יחידה צבאית של טוארגים, כאשר הכדור מידלדל עקב בריחת גז.
בכל האירועים הללו, מתגברים הגיבורים, מעל הכל, בעזרת כוח העמידה וההתמדה שלהם. הסיפור מלא בהתרחשויות מקריות בהן הצרה נמנעת בשל התפרצות פתאומית של הרוח, או שהגיבורים מסתכלים בדיוק בכיוון הנכון. בסיפור ישנן התייחסויות רבות לכוח עליון המשגיח עליהם.
הכדור עצמו כושל לפני הגיעו אל היעד, אך מצליח להגיע למרחק מספיק על מנת להביא את הגיבורים אל טריטוריה ידידותית ולבסוף חזרה אל אנגליה, דבר הנזקף כהצלחה במשימה. הסיפור מסתיים בבת אחת לאחר תום המסע האפריקאי, עם תמצות קצר בלבד של מה שאירע לאחר מכן.
סטריאוטיפים גזעניים

שחורי העור מצטיירים באור שלילי לאורך רוב הספר. באופן צפוי, הם רואים את הכדור כאיום או כמכשיר אלוהי. רבים מהם מתוארים כרצים לתוך בקתותיהם, יורים חיצים או זורקים חניתות על הכדור.
בפרק ט"ז, דיק וג'ו מזהים, בטעות, קבוצת בבונים כאנשים שחורי עור.
לאורך הסיפור קיימות מספר התייחסויות לסגידתם של האפריקאים לדברים שונים כשיגעון. בקבוק שהושלך על ידי ג'ו בפרק כ' מלווה באמירה הבאה: אטיל בקבוק ריק למטה; אם יגיע אליהם שלם, הריהם יראו בו אל; ואם יתנפץ, יהיו להם רסיסיו לקמיעים". ג'ו מקבל יחס של אל או של כוח עליון פעמיים. מאוחר יותר, כאשר מרבית האספקה צריכה להיזרק מן הכדור, חוזר ג'ו על התבטאותו הקודמת ואומר: "החברים הכושים יהיו נדהמים בהחלט במוצאם דברים כגון אלו ביער; יעשו הם אלילים מהם".
אין זה נדיר שהצגתם של האפריקאים כפרמיטיביים ביותר מועמדת להשוואה לצד תיאורים של תחומים תרבותיים.
כמעט כל התיאורים הגזעניים מופיעים כמשפטים של הדמויות, דבר המעלה תהייה האם ורן האמין במילים שהציב בפי הדמויות או שבמעשיו פשוט ניסה להציג עמדה שהייתה קיימת בתקופה זו. אם להיות ספציפיים - עמדתם של הבריטים והסקוטים, בהתחשב בכך שכל הדמויות בספר אינן צרפתיות. גם אם דמות המספר אינה שופטת את האפריקאים, קיימות מספר סצנות המציגות אכפתיות מועטה לנעשה אצלם. באירוע ההצלה של המיסיונר הצרפתי, לפחות בן שבט אפריקאי אחד נופל אל מותו, בעוד שהדבר מוצג כחסר השלכות. אי שלם נמחק על ידי הצפה והדבר נחשב לחיובי, כיוון שהוא מוביל להצלתו של אחד הגיבורים. בשני המקרים, האפריקאים המושפעים מן הנעשה מוצגים כאלימים ומטורפים.
הדבר הקרוב ביותר לעמדה חיובית כלפי האפריקאים מתרחש בפרק כ', כאשר שיטות הלחימה וההוצאה להורג שלהם מוגדרות כלא פחות מתוחכמות מאלו של האירופאים, רק "מלוכלכות יותר".
היחס לחיות הבר האפריקאיות

אירועים רבים מציינים את רעיונותיו של "הצייד הלבן הגדול". פיל אחד נתקל, בטעות, בעוגן המחובר לכדור הפורח ומשמש בעקבות זאת כאמצעי הנעה למשך זמן קצר, עד שהוא נורה שוב ושוב עד להתמוטטותו. בהזדמנות זו הדמויות נחפזות ליטול כמויות מעטות מבשרו כמזון ולקחת את שנהבו. מאוחר יותר, למראה פילים בממדים גדולים, קורא דיק: "אה! פילי-חמד!... לו אך יכולתי לצוד אחדים מהם!".
בפרק ט"ז, משווה הדוקטור את אפריקה ל"מכונה האחרונה" שתשמש כמקום לצמיחת האדם לאחר שיבשות אמריקה תתייבשנה. תיאורו הוא של יבשת אפריקה שעברה אילוף ותירבות.
חוסר עקביות במונחים מדעיים/טכנולוגיים

תיאורו של המתקן שנועד לחמם את האוויר שבכדור הפורח מוטעה מיסודו. ז'ול ורן מצהיר שהמתקן משתמש בסוללת חשמל עוצמתית על מנת לבצע פירוק כימי של המים למימן וחמצן ולאחר מכן שורף את המימן הנוצר במבער. בנוסף הוא אומר שהמתקן שוקל 700 ליבראות (כ-317 קילוגרם), כולל משקלה של הסוללה, ומסוגל לעבד 25 גלונים (כ-113 ליטרים) של מים. דבר זה לא ייתכן פיזיקלית. אפילו שימוש בסוללות מפסגת הטכנולוגיה של המאה ה-21 (לדוגמה: סוללות יוני ליתיום) תוך הנחה שאין איבוד אנרגיה כלל, תדרוש שימוש בכשתי טונות של סוללות על מנת לפרק כמות כזו של מים. יש להכפיל מספר זה לפחות בחמש אם משתמשים בסוללות של אמצע המאה ה-19.
הגם שהספר נכנס לפרטיהם של החישובים הכוללים את כוח ההרמה של הכדור הפורח המלא במימן, וכיצד להשיג את הנפח הדרוש באמצעות שינויי טמפרטורה; קיימים פערים בהיגיון המדעי בספר. לדוגמה: הכדור נוסק כאשר הוא מחומם ונוחת כאשר מניחים לו להתקרר. תבנית זו חוזרת על עצמה במספר אירועים בהם מצטייר תהליך הקירור כתהליך מהיר. למרות זאת, ישנו אזכור מועט של שמירה על טמפרטורת הגז לאורך הלילה. פער נוסף בהיגיון המדעי הוא חוסר ההתייחסות להשפעת הטמפרטורה האטמוספירית על הכדור עצמו, על אף שהטמפרטורה מוזכרת כמשפיעה על שפופרת החימום.
בפרק כ"ו, מציין הספר שהדוקטור מביא את הכדור לגובה של 5 מייל (כשמונה קילומטרים). מאוחר יותר, בפרק כ"ט, על מנת לעבור מעל הר מנדיף, כותב הספר ש"בעזרת טמפרטורה של מאה מעלות, הצליח הדוקטור להוסיף לכדור כח הרמה בשיעור של כאלף ושש מאות ליבראות. ויקטוריה התרוממה לגובה של שמונת אלפים רגל" המוזכר כ"גובה שיא במשך כל מסעם עד עתה". אם משפט זה מרמז על כך שהדוקטור הגביה טוס 8,000 רגל מעל הר מנדיף, בגובה של יותר מ-5 מייל; הרי שז'ול ורן המעיט בצניחת הטמפרטורה ובעוצמת החום שתידרש על מנת להחזיק את הכדור בגובה כזה לכל פרק זמן שהוא.
בתקופה בה נכתב הספר לראשונה, השטחים שמצפון לאגם ויקטוריה ובצפון מערבה, היו ידועים בקושי לאירופאים. ז'ול ורן מבצע כאן מספר טעויות, כגון מיקומו של מקור הנילוס ב-2°40צ' (במקום 0°45צ'); בטענה שמקור זה נמצא קצת מעל לתשעים מייל (כמאה וארבעים קילומטרים) מגונדוקורו, בעוד שלמעשה המרחק קרוב יותר לשלוש מאות מייל, כארבע מאות ושמונים קילומטרים; ורן אינו מזכיר את אגם אלברט כלל. מקום זה נתגלה לחוקרים האירופאים רק לאחר פרסום הספר. מרבית התיאורים הגאוגרפיים המוזכרים בהמשך הספר בדיוניים לחלוטין. לדוגמה, קואורדינטות הניתנות כמיקומו של מדבר, בפרק כ"ז, מתייחסות למיקום בתוך אזור של סוואנה בדרום צ'אד, כשלושים קילומטרים מנהר גדול.
דמיון לספרים מאוחרים

קיימים מספר קווי דמיון בין הספר לבין יצירה אחרת של ורן, "מסע אל בטן האדמה". בשני הספרים קיים אותו סוג של השערה מוכוונת מרעיונות מדעיים עכשוויים למה שוורן כותב כמה שהוא אמת; אם כי "חמישה שבועות בכדור פורח" קולע אל המטרה יותר מחברו, אם ב"מסע אל בטן האדמה" קיים ניסיון כלשהו לקלוע אל האמת. הקבוצה המונה שלושה אנשים מורכבת באופן זהה מהדוקטור, הידיד הספקן שבתחילה מתנגד למסע והמשרת שמוכיח עצמו כבעל יכולות טובות. בשני הסיפורים מוזכרים רובי פרדי. בשני הסיפורים קיים מקרה של יאוש הנובע מצימאון.
בנוסף, שני הסיפורים אינם נוגעים ישירות בצרפתים, אלא בסטריאוטיפים על מדינות אחרות, לרוב באופן חיובי.
תרגומים לעברית

הספר עבר מספר בלתי מבוטל של תרגומים לעברית. בשנת 1894 תרגם אותו לראשונה לעברית יעקב גורדון ממקום מושבו שבוורשה, תחת השם "ברום שמים או חמשה שבועות במגדל הפורח באוויר". 59 שנים מאוחר יותר, בשנת 1953, תרגם יצחק ציטרון את הספר והוציא אותו בהוצאת תבל תחת השם "חמשה שבועות בכדור מעופף". אותו ספר יצא בשנת 1958 בהוצאת א. זליקוביץ' ובשנת 1965, תחת אותה הוצאה, שינה את שמו ל"חמישה שבועות בכדור פורח". בשנת 1960 פרסמה הוצאת עמיחי את תרגומו של צבי אורבך לספר תחת השם "מסע נועז בכדור פורח". שלושה תרגומים נוספים הופיעו תחת השם "חמישה שבועות בכדור פורח": ב-1985 תרגם אביטל ענבר והוציא באמצעות מועדון קוראי מעריב, ב-2001 תרגמה מיה גולן בהוצאת עופר ובהוצאת קוראים תרגם עמיחי הדרי בשנת 2002.
עבודות על פי הספר

הספר יצא כסרט בשנת 1962 בבימויו של אירווין אלן ומככבים בו רד באטנס, פביאן פורטה, ברברה אדן, סדריק הרדוויק, פיטר לורה, ריצ'רד היידן וברברה לונה.
מפה המתארת את המסע שעברו הגיבורים בכדור הפורח
אירוע דרמטי במסע בשעה שאחד הגיבורים קופץ מן הכדור הפורח
יונת הפסיון

| יונת הפסיון |
| --- | --- |
 יונת הפסיון
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: יונאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: יוניים
סוג:: Otidiphaps
מין:: יונת הפסיון
שם מדעי
 Otidiphaps nobilis ‏גולד, 1870

יונת הפסיון (שם מדעי: Otidiphaps nobilis) הוא מין של יונה יבשתית גדולה המזכירה פסיון בצורתה המורפולוגית. זהו המין היחיד בסוג המונוטיפי Otidiphaps. יונת הפסיון מצויה ביערות הגשם של גינאה החדשה ואיים סמוכים. היא שוכנת באזורים הרריים וגבעות נמוכות אך לעיתים ניתן למוצאה גם באזור השפלה.
תיאור המין

יונת הפסיון מזכירה פסיון בצורתה החיצונית, בעיקר בזנבה הפרוש וכנפיה המעוגלות. ראשה חלק ומבריק בצבע שחור הנמשך לאורך גחונה וזנבה הפרוש, עורפה בצבעים משתנים של לבן, ירוק, אפור או שחור בהתאם לתת-המין וכנפיה מעוגלות בצבע חום.
היונה נדירה ביותר והתצפיות עליה בטבע מועטות. תזונתה מורכבת מזרעים ופירות שנפלו על הקרקע. היונה מקננת על הקרקע מתחת לעצים וצמחייה נמוכה ומטילה ביצה אחת הבוקעת כעבור כארבעה שבועות. הזכר והנקבה דוגרים עליה לסירוגין ומשגיחים על הגוזל אותו הם מאכילים בחלב הזפק המופרש ממקורם (שיטת הזנה אופיינית לרוב היוניים).
יונת הפסיון משמיעה מגוון רחב של קולות הכוללים צליל המזכיר קידוח, המיית יונים טיפוסית וצליל רם של "או-הווווואה" בטון משתנה. היונה נוטה להתרחק ממגורי אדם ומרבית הידוע עליה מבוסס על תצפיות ומחקר בפרטים המצויים בגני חיות.
מאמצי שימור

המידע על המין בטבע מועט ביותר אך לפי מה שידוע ככל הנראה חלה ירידתה הדרגתית באוכלוסייתה בשל בירוא יערות והרס מקומות מחייתה. מאחר שמדובר במין ייחודי התלוי בקיומו ביערות גשם הראשוניים, שהגישה אליהם קשה דרוש מידע נוסף לגבי אוכלוסייתה בטבע.
במשך זמן רב הייתה היונה שחורת העורף ידועה למדע מפרט בודד שנאסף ב-1882, אך בנובמבר 2022 נתגלתה באי פרגוסון, בגינאה החדשה.
תת-מינים

O. n. aruensis
O. n. nobilis
O. n. cervicalis
O. n. insularis
הערות שוליים

↑  יונת הפסיון באתר הרשימה האדומה של IUCN
יום האהבה (סרט, 1990)

| --- | --- |
 בימוי:  אלכסנדר פוליניקוב 
 שחקנים ראשיים:  Yuri Chernov Lev Perfilov Andriy Honchar Igor Sharapov Vladimir Myshkin אנדריי סמוליאקוב Tatyana Bedova סרגיי גזארוב Anna Nazaryeva Andrei Boltnev Andrii Honchar 
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 הקרנת בכורה:  1990 
 משך הקרנה:  96 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט אונס ונקמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
יום האהבה (ברוסית: День любви) הוא סרט עלילתי סובייטי, דרמה, סרט פעולה שצולם בשנת 1990 על ידי הבמאי אלכסנדר פולינניקוב. אחד הסרטים הראשונים של אולפני קולנוע עצמאיים.
תקציר העלילה

כדי להסיח את דעת המשטרה משוד גדול, הגה ראש הארגון הפלילי סדרות אונס, והוא כינה בציניות את התקופה בה האונס יקרה "יום האהבה". כנקמה לילדה שהפכה לאחד הקורבנות של היום הזה, אביה החורג נכנס לקרב עם השודדים.
הערות שוליים

↑  http://www.cultin.ru/films-den-lyubvi-film
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חיה שטייר

| --- | --- |

 לידה:  19 במרץ 1950 (בת 74)
 תחומי עניין:  עבודה ומשפחה, עבודת נשים, עוני, רווחה ואי-שוויון חברתי
 מדינה:  ישראל 
 
חיה שטייר (נולדה ב-19 במרץ 1950, א' בניסן תש"י) היא סוציולוגית, פרופסור אמריטה וחוקרת בתחום לימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב. היא מתמחה בתחומים עבודה ומשפחה, עבודת נשים, עוני, רווחה ואי-שוויון חברתי.
ביוגרפיה

שטייר נולדה למשפחת כרמי ברמת גן, שם גדלה ולמדה. היא נשואה לאברהם שטייר, ולזוג שני בנים. היא מתגוררת בכפר סבא.
ביוגרפיה > לימודים

שטייר השלימה לימודי תואר ראשון ושני בהצטיינות במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב. את התואר הראשון סיימה בשנת 1982 ואת התואר השני בשנת 1985. בשנת 1990 סיימה לימודי דוקטורט במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת שיקגו בארצות הברית. עבודת הדוקטורט שלה זכתה בפרס סוזן קולבר רוזנברגר של אוניברסיטת שיקגו.
ביוגרפיה > קריירה

בשנת 1991 החלה שטייר ללמד במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה, ולאחר מכן, בשנת 1994, מונתה כחברת סגל במחלקה לסוציולוגיה ובחוג ללימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב, שם קיבלה תואר פרופסור בשנת 2009. במסגרת תפקידיה, עמדה בראש המכון למחקר חברתי של אוניברסיטת תל אביב (בשנים 1998-2001), כיהנה כראש החוג ללימודי עבודה (בשנים 2002-2005) וערכה את כתב העת "סוציולוגיה ישראלית" (בשנים 2005-2008). בין השנים 2002-2010, כיהנה שטייר כחברת ועד של קבוצת המחקר של האגודה הסוציולוגית הבינלאומית בנושא ריבוד חברתי, ובין 2010-2014 תפקדה כנשיאת הקבוצה.
פרסומיה של שטייר מתמקדים בניתוח הקשרים בין דפוסי העסקה, חלוקת תפקידים מגדרית במשפחה, מדיניות רווחה של המדינה, עוני, אי-שוויון ומעמד האישה.
בשנים 2010-2011 ושוב ב-2013-2014, ניהלה שטייר את התוכנית למדיניות רווחה במרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל. במסגרת זו פרסמה מספר ניירות עמדה בנושא מצוקות חומריות בישראל, עובדים עניים, עוני בקרב אוכלוסייה מבוגרת ותעסוקת נשים. במסגרת תפקידה במרכז טאוב, בדקה ב-2010 את מצבם של עובדים עניים בישראל, וקבעה כי עוני בקרב עובדים נמצא בעלייה ב-30 השנים האחרונות ונובע "משילוב של מאפיינים כלכליים, בעיקר עבודה בשכר נמוך והעדר הזדמנויות לעובדים בעלי כישורים נמוכים; מאפיינים דמוגרפיים של משפחות, הכוללים מספר גבוה של ילדים ושיעור נמוך של משפחות של שני מפרנסים; וגורמים מדינתיים, ובעיקר מידת התמיכה במשפחות מרובות ילדים ובעובדים עם קשיי תעסוקה". היא המליצה לשלב צעדים כגון העלאת שכר המינימום, השקעה בהשכלה והכשרה מקצועית, הגדלת ההיצע של מעונות יום מסובסדים, הנהגת יום חינוך ארוך והפסקת מגמת הקיצוצים בקצבאות הרווחה.
בנוסף, בתחילת שנות ה-2000 הייתה חברה בשדולת הנשים ואף שימשה בעבר ראש צוות ההיגוי של מרכז המחקר של השדולה. במסגרת זו פרסמה ב-1999 דו״ח על נשים עניות בישראל. שטייר היא זוכת פרס נפתלי לשנת תשס"ה. הפרס מוענק על ידי עיריית תל אביב-יפו במטרה לעודד את המחקר במדעי הכלכלה והחברה.
תרומות עיקריות למחקר > עבודה ומשפחה

הקשר ההדדי בין עבודה למשפחה עומד במרכז המחקר האקדמי של שטייר. היא מעניקה תשומת לב רבה לאופן בו התנהגות משפחתית, כגון לידת ילדים, חלוקת עבודה בין בני זוג וכו׳, קשורה עם אופן התעסוקה של הנשים, ובכיוון ההפוך – כיצד תעסוקת נשים בשכר משפיעה על תהליכים פנים-משפחתיים. בנוסף, היא בוחנת גם כיצד הקשרים מדינתיים, כלכליים ותרבותיים מבנים את הקשרים המורכבים בין עבודה ומשפחה. שטייר פרסמה מחקרים רבים הבודקים את הקשר בין חלוקת התפקידים במשפחה, דפוסי העסקה של נשים ומדיניות רווחה של המדינה לבין מעמדן של נשים, עצמאותן הכלכלית ויכולתן לפתח את עצמן ואת כישוריהן.
עבודת הדוקטורט של שטייר, "הכל במשפחה: הקצאת זמן וצבירת משאבים במהלך הנישואים", בוחנת את מחירו של מוסד הנישואים עבור נשים. בעבודה, שהוגשה ב-1990, מראה שטייר שארגון וחלוקת הזמן בין בני הזוג במשפחה משפיעים על היכולת של נשים לצבור הון אנושי, כגון לימודים וניסיון עבודה. טענתה המרכזית היא כי במהלך חיי הנישואין, נשים לעיתים קרובות מאבדות את היכולת לפתח את כישוריהן ולקיים עצמאות כלכלית. בכך שטייר מחזקת את מסקנותיה של הסוציולוגית ארלי הוכשילד, שטבעה את המונח המשמרת השנייה על מנת לתאר את הנטל הכפול בו נושאות נשים כאשר הן נאלצות להשתתף בפרנסת המשפחה במקביל לאחריותן על העבודה הביתית.
מאמרה המצוטט ביותר של שטייר מ-2001, "משטרי רווחה, מדיניות תומכת-משפחה, ותעסוקת נשים לאורך החיים", אותו פרסמה יחד עם נח לוין-אפשטיין ומיכאל בראון, בוחן את הדפוסים של תעסוקת נשים בתקופת גידול הילדים, ואת השפעת הדפוסים הללו על אפשרויות הפרנסה של נשים בהמשך חייהן ב-12 מדינות מתועשות. המאמר מזהה קשר בין משטר הרווחה של המדינה לבין דפוסי תעסוקה של נשים. ככל שהמדינה מספקת יותר תמיכה באמהות עובדות, גדלה יכולתן של נשים לשמור על המשכיות בעבודה בתקופת גידול הילדים, וקטנה הפגיעה בשכרן בעקבות תקופות של הפסקת עבודה.
בסדרה נוספת של מאמרים, בוחנת שטייר את התנאים המוסדיים שמביאים להגברת השוויון בין בני זוג בתוך המשפחה ובחלוקת העבודה הנעשית במשק הבית. כך, במאמר מ-2006 בוחנת שטייר דמיון ושוני בגורמים משפיעים על חלוקת העבודה במשפחה בגרמניה ובישראל, שתי מדינות שלהן הסדרים מוסדיים דומים אך הן נבדלות בדפוסי המשפחה שלהן. מאמר משנת 2009 מצביע על כך כי היבטים שונים של מדיניות מעודדת תעסוקה מייצרים השפעות שונות. כך למשל, חופשות לידה נדיבות ועבודה במשרה חלקית, אף על פי שהן מאפשרות לנשים שמירה על המשכיות תעסוקתית, גם פוגעות ביכולת שלהן לצבור משאבים ולהשיג עצמאות כלכלית, בעוד היבטים אחרים כמו סבסוד מעונות יום מחזקים את הקשר של נשים לשוק העבודה וגם את העצמאות הכלכלית שלהן.