stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון
תארים, דרגות ועיטורים > תוארי כבוד ועיטורים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   אביר מסדר הבירית   אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט  לורד וורדן של חמשת נמלים   מדליית הזהב הצבאית (9 אבזמים) |  חבר המועצה המלכותית של בריטניה ואירלנד  חבר בחברה המלכותית  לורד לוטננט של המפשייר   אביר מסדר גיזת הזהב (ספרד) |   אביר הצלב הגדול של מסדר המגדל והחרב (פורטוגל)   מפקד של מסדר החרב (שוודיה)   אביר הצלב הגדול של מסדר הגואלפים (הנובר)   אביר הצלב הגדול של מסדר ויליאם הצבאי (הולנד) |   עיטור גאורגי הקדוש מדרגה ראשונה (רוסיה)   אביר הצלב הגדול של מסדר העיט השחור (פרוסיה)   מסדר המצוינות הצבאי (וורטמברג)   אביר הצלב הגדול של מסדר מריה תרזה (אוסטריה) |  |
מורשת

בירת ניו זילנד, ולינגטון, נקראה כך על שמו של ולסלי. ישנו מחוז 'ולינגטון' בניו סאות' ויילס, אוסטרליה; מחוז 'ולינגטון' באוסטרליה המערבית ומחוז בעל אותו שם בדרום אונטריו, קנדה, כולם על שם ולסלי. בדרום אונטריו ישנה גם עיירה בשם, כמו גם עיירה בשם 'ולינגטון' בונקובר, קנדה וכ-113 ק"מ צפונית ממנו גם הר בעל אותו השם על שמו של ולסלי. בטמיל נאדו, דרום הודו, ישנה עיירה גם בשם 'ולינגטון' על שם הדוכס ובה אנדרטה לזכרו. בנוסף, בערים רבות ברחבי האימפריה הבריטית לשעבר ישנם רחובות ומקומות על שמו של ולסלי.
בית אפסלי אשר היה ביתו של ולסלי בפינה של הייד פארק, לונדון, הפך למוזיאון לזכרו. בין החפצים אשר היו של הדוכס, מוצגים גם פרטי אומנות רבים שהיו חלק מהאוסף הפרטי של ולסלי.
קיימת סברה כי המאכל בקר ולינגטון נקרא על שם הדוכס.
שמו של ולסלי ניתן לסוג מגפיים "מגפי ולינגטון" (Wellington boot או בכינויים; wellies) לאחר שביקש שייוצרו עבורו מגפיים מיוחדות.
מורשת > אנדרטאות עיקריות לזכר ולינגטון

אנדרטת ולינגטון בלונדון - פסל אכילס מברונזה בפארק ליין (נחנך 1822).
קשת ולינגטון בלונדון - קשת ניצחון בפינת הייד פארק (נחנך 1830).
פסל ולינגטון באלדרשוט - פסל של ולינגטון רכוב על סוסו, במקור הוצב בראש קשת ולינגטון (נחנך 1846).
אנדרטת ולינגטון בדבלין - אובליסק בפניקס פארק (נחנך 1861).
ולינגטון בתרבות

טלוויזיה וקולנוע:
הסרט הבריטי ההיסטורי "דוכס הברזל" (1934) בבימויו של ויקטור סביל, מתמקד בוולסלי בתיאורו את המערכות נגד הצרפתים בפיקודו, כאשר השיא הוא בקרב ווטרלו.
ולסלי מתואר בסרט "ווטרלו" (1970) בבימויו של סרגי בונדרחוק על ידי השחקן כריסטופר פלאמר.
בשני פרקים מסדרת הקומדיה הבריטית "בלקאדר" מופיע ולסלי, המתואר על ידי השחקן סטיבן פריי.
סטיבן פריי משחק את דמות ולסלי גם בסרט "סבוטאג'!" (2000) המתאר את קרב ווטרלו.
בסרט "ויקטוריה הצעירה" (2009), השחקן ג'וליאן גלובר משחק את דמות הדוכס.
סדרת ספרי "שארפ" (Sharpe) הופקו גם למיני סדרה המתארת את המעורבות הבריטית בהודו, המערכה בחצי האי האיברי וקרב ווטרלו. ולסלי מתואר בסדרה זאת על ידי השחקנים היו פרייז'ר ודוויד טרוטון.
בספרות:
בסדרת ספרי "שארפ" של הסופר ברנרד קורנוול מופיע ולסלי ברוב הספרים.
בציור:
פרנסיסקו דה גויה צייר את הדוכס בשנת 1812, בשלבים האחרונים של המערכה בחצי-האי האיברי, כאשר ולסלי היה במדריד.
דיוקנים רבים נוספים נעשו על דמותו של ולסלי על ידי ציירים רבים, בהם: תומאס לורנס, ג'ורג' דיווי, ג'ורג' הייטר ורוברט הום.
במוזיקה:
לודוויג ואן בטהובן כתב את היצירה "ניצחון וולינגטון" (אנ'), או "קרב ויטוריה", אופוס 91[1], הנכתבה לציון ניצחון וולינגטון על ז'וזף בונפרטה בקרב ויטוריה בספרד, ב-1813.
לקריאה נוספת

ג'ון קיגן, תרגום: מרדכי ברקאי, מסכת הפיקוד: מהותה של מנהיגות צבאית, תל אביב: דביר, תשנ"ג 1993
הלעיטהו לרשע וימות

| --- | --- |
 משנה:  מסכת מעשר שני, פרק ה', משנה א'
 תלמוד בבלי:  מסכת בבא קמא, דף ס"ט, עמוד א'
 תלמוד ירושלמי:  מסכת דמאי,  פרק ג', הלכה ה'
 משנה תורה:  ספר זרעים, הלכות מעשר שני ונטע רבעי, פרק ט', הלכה ז'
 מקורות נוספים:  ר"ש סרליאו, בפירושו לתלמוד ירושלמי, מסכת דמאי,  פרק ג', הלכה ג'; שו"ת "הר צבי", חלק יורה דעה, סימן קכה
 
הַלְעִיטֵהוּ לָרָשָע וְיָמוֹת הוא ביטוי תלמודי ועיקרון הלכתי, שבמשמעותו הפשוטה מציין יחס של אדישות ושוויון נפש, ולעיתים אף של עידוד, לכך שאדם המוגדר בהלכה כרשע ייכשל בעבירות.
לביטוי, המובע באופן ציורי, אין משמעות הצהרתית בלבד, אלא הוא בעל משמעות מעשית בפסיקה ההלכתית. בעקבות קושי בסיסי לקבל עמדה מסוג כזה, פירשו בספרות ההלכה את הביטוי באופנים שונים, והוסיפו לו מגבלות ותנאים שאינם נובעים באופן ישיר מלשון התלמוד או מההקשרים שבהם הוא מופיע, על פיהם יש ערך להכשלת רשע בעבירות רבות. פרשנות ייחודית של הרב צבי פסח פרנק לדברי הרמב"ם על הביטוי, מבטאת גישה הפוכה מהמקובל, ולפיה משמעות הביטוי היא שיש להציל רשעים מעבירות חמורות, ולגרום להם, במידת האפשר, לעבור במקומן עבירות קלות יותר.
אטימולוגיה

על פי מילון אבן-שושן "הלעטה" היא מתן אוכל רב לצורכי השמנה, ולרוב המונח מתייחס לבעלי חיים. המילה מופיעה במקרא פעם אחת, בדבריו של עשיו ליעקב בסיפור מכירת הבכורה, ”הַלְעִיטֵנִי נָא מִן הָאָדֹם הָאָדֹם הַזֶּה” (ספר בראשית, פרק כ"ה, פסוק ל'). בהקשר זה המילה משמשת לבני אדם.
מקור הביטוי

מקור הדברים במשנה, במסכת מעשר שני, שם פוסק רבן שמעון בן גמליאל כי אין צורך לסמן פירות שאסורים באכילה כי הם נטע רבעי או מעשר כך שגנבים ידעו שלא לאכול אותם, מכיוון שבכל מקרה אכילת פירות מהשדה ללא רשות היא גזל, ואין צורך למנוע מרשעים להיכשל בעבירה נוספת. בתלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף ס"ט, עמוד א' מצוטט רבן שמעון בן גמליאל כמנמק את פסיקתו בביטוי "הלעיטהו לרשע וימות". חכמים חולקים על רבן שמעון בן גמליאל, אך להלכה נפסק כמוהו, על פי הכלל: "כל מקום ששנה רבי שמעון בן גמליאל במשנתנו, הלכה כמותו".
התאמה עם האיסור להחטיא

פרשנים דנו כיצד רבי שמעון בן גמליאל מעודד הכשלה מכוונת של רשעים בעבירות - דבר העומד לכאורה בסתירה למצוות תוכחה, לפיה יש למנוע מיהודי לעבור עבירה, לציווי התורה "לפני עיוור לא תיתן מכשול" ולתקנת חכמים בנוגע לחובה "לאפרושי מאיסורא" (בעברית: להפריש מאיסור, כלומר למנוע מאדם לעבור עבירה).
מספר פרשנים הגבילו את משמעות הביטוי וצמצמו את תחום החלתו, כדי להימנע מקביעה סופית, כי רצוי להכשיל רשעים בעבירות. יש שפירשו שכלל זה תקף רק בקשר למעשה, שבו תיעשה עבירה על ידי הרשע, שאין עלינו למנוע אותו מלהכשל בעבירה נוספת במעשה זה עצמו.
פירוש נוסף טוען, כי אף על פי שהביטוי "הלעיטהו" מעיד לכאורה כי מדובר בעידוד אקטיבי ומכוון להכשיל רשעים, הרי בכל זאת, כוונת רבי שמעון בן גמליאל היא שאין חובה למנוע מהרשע לעבור את העבירה, אך הכשלה אקטיבית אסורה.
הרדב"ז העלה שתי פרשנויות נוספות. האחת, שהמקרים שעליהם נסבה האמירה הם כאלה שהמכשיל יפסיד בהם כסף. כלומר, רק במקרים שבהם על ידי הצלת הרשע מעבירה ייגרם למציל הפסד כספי - מותר לעמוד מנגד ולא להצילו, אבל במקרים סתמיים חלה חובה למנוע מכל אחד מלעבור עבירה - גם מרשעים. והשנייה, בשו"ת הרדב"ז, ולפיה המקרים שבהם יש להכשיל רשעים בעבירה הם רק כאלה שבהם הצלת הרשע מעבירה תגרום עבירה אחרת - אף אם היא קלה יותר, אך כאשר ניתן להציל את הרשע מלעבור את העבירה ללא גרימה של עבירה אחרת - חלה חובה להצילו.
יש הסבורים שפרשנויות אלו הן מאולצות, ומציעים הסברים קיצוניים - לשני הצדדים. הר"ש סירלאו כתב: ”כל היכא דאיכא איסורי טפי (בארמית: יותר), עדיף טפי, כדי שימות מהרה.” (תלמוד ירושלמי, מסכת דמאי,  פרק ג', הלכה ג'.) כלומר, הוא קבע שעל אדם לעשות ככל שביכולתו על מנת שהרשעים יחטאו יותר כדי שימותו ברשעותם.
למול גישה זו, המביעה שנאת רשעים, קיימות גישות הפוכות.
ההתמודדות עם הכלל ופרשנותו בתנועת החסידות, עלתה בקנה אחד עם עיקרון בסיסי שלה - הדגשת הערך של אהבת ישראל - גם למי שנתפס כרשע. דוגמה לכך היא דבריו של רבי צדוק הכהן מלובלין:
אינו מצד סדר הבריאה כלל להיות מלחמה ושנאה בעולם והכתוב מזהיר "ואהבת לרעך כמוך", "לא תשנא אחיך" וגו', ואפילו רשע גמור כיון שלקה הרי הוא כאחיך (תלמוד בבלי, מסכת מכות, דף כ"ג, עמוד א') [...] והרי מצווין להפריש מאיסור אף לרשעים, דלא אמרינן הלעיטהו לרשע וגו' אלא כשהוא רשע באותו דבר דווקא.
כוונתו, כנראה, דומה למושג ההלכתי "משומד לדבר אחד", המגדיר אנשים שמקיימים את המצוות כולן - למעט אחת, אותה הם אינם מקיימים לחלוטין. רבי צדוק הכהן מצמצם את כלל ה"הלעיטהו" רק לגבי המצווה שידוע שהרשע הוא "משומד" לגביה, ועובר עליה בכוונה תחילה. גם רבי שלמה איגר - מגדולי המתנגדים לחסידות - הסביר את הביטוי "הלעיטהו לרשע וימות" באותו אופן בדיוק.
גישה אחרת, המעלה אפשרות להבין את הביטוי במשמעותו הפשוטה, קובעת כי אין כל משמעות לעבירה שנעברה על ידי אדם המוגדר כרשע, וזאת משום שהוא כבר הופקע לחלוטין מהמערכת הנורמטיבית ההלכתית שאינה מתייחסת לאיש שאינו שומר על התורה, ובמהותו כבר פרק מעליו לגמרי את ציוויי התורה. מעמדו מבחינת ההלכה אינו מוגדר כעובר עבירה זו או אחרת, אלא כמנותק לגמרי מציוויי התורה מחוסר מחויבות בסיסית אליה. פרשנות זו אינה מעודדת הכשלתו של רשע בעבירות, אלא מביעה אדישות כלפיה. היא קובעת כי למאמץ להציל רשעים מעבירות אין כל ערך.
פרשנות נוספת היא זו של רבי אליעזר ממץ, בספר יראים, המסביר כי משמעות המונח היא כי יש להוכיח את הרשע שלא יעשה את העברה, על אף שברור לנו כי הוא לא ישמע לדברי התוכחה: ”ואף על פי שאתה מרבה עונשו, שחטא בהתראה, אין בכך כלום, ואל זה נאמר הלעיטהו לרשע וימות”.
התאמה עם האיסור להחטיא > פרשנות הרב צבי פסח פרנק

הרב צבי פסח פרנק דן בכלל, תוך התייחסות לדברי הרמב"ם בפירושו למשנה, על פי דברי הרמב"ם:
”שאין רשות לבני אדם לשלוח יד ולאכול מה שאינו שלהם, ואם עבר אדם ואכל הרי זה גזלן ואין לנו לעשות תקנה לגזלן, לפי שעוון הגזלנות גדול יותר”.
ההסבר הרווח לדברי הרמב"ם הוא שכתוצאה מחומרת העבירה של גזל, אין צורך לנקוף אצבע על מנת להציל אדם המתכוון לעבור עבירה זו. כלומר, בשאר העבירות החמורות פחות נשארת הערבות ההדדית תקפה גם כלפי רשעים.
הרב פרנק ביטא בתשובה ההלכתית אודות החיוב לאפרושי מאיסורא (=להפריש מאיסור, כלומר, למנוע מיהודי לעבור עבירה) את התהייה על משמעותם הפשוטה של דברי הרמב"ם: ”וכל העובר ישתומם על טעם זה, דבשביל שהוא עוון יותר חמור לא הוזהרו להפרישם?! ולכאורה אדרבה, אם חייבנוהו לאפרושי מאיסורא זוטא, אינו דין שהוא מחויב להפרישו את חבירו מאיסורא רבה?!”.
הוא טוען כאפשרות להסבר דברי הרמב"ם, כי על פי הרמב"ם המקרה עליו נסובים דברי רבן שמעון בן גמליאל והכלל "הלעיטהו" הוא ייחודי, בכך שאם ייעשה ניסיון להציל את הגנב מעבירה קלה הוא ייכשל בעבירה חמורה, ולכן נאמר "הלעיטהו לרשע וימות". בפירוט: דוּבַּר במשנה על מצב שבו יש בשדה "נטע רבעי", וקיים חשש שגנבים ייקחו את הפירות ויאכלו אותם כי לא יידעו שמדובר ב"נטע רבעי". הפתרון המוצע הוא לסמן את הפירות האסורים, כך שהגנבים יידעו כי פירות אלה פסולים לאכילה. דא עקא, לטענת הרב פרנק, אם הגנבים אכן ייקחו את הפירות המוגדרים כ"נטע רבעי", הם יעברו רק על איסור קל יחסית - איסור אכילת "נטע רבעי" ולא על איסור גזל (וזאת לפי השיטה הגורסת שמעשר שני הוא "ממון גבוה" וגנבתו מבעליו אינה מוגדרת כאיסור "גזל"), אך אם הבעלים יסמן את הפירות האסורים באכילה, ייקחו הגנבים פירות אחרים שאינם אסורים באכילה, ובכך ייכשלו באיסור חמור יותר - גזל.
דברי הרב פרנק מהווים מהפכה משמעותית בהבנת הביטוי "הלעיטהו לרשע וימות". לטענתו, הרמב"ם שולל לחלוטין את האידאולוגיה הקובעת כי יש להכשיל רשעים בעבירות. להפך - הסיבה בגללה נפסק כי אין לסמן את הפירות האסורים באכילה היא כדי להציל את הגנבים (=ה"רשעים", במקרה זה) מאיסור חמור יותר, ולא כדי להכשילם.
התאמה עם האיסור להחטיא > הסתייגויות

באותו מקום בו פוסק רבן שמעון בן גמליאל כי אין צורך לסמן נטע רבעי על פי הכלל "הלעיטהו לרשע וימות", הוא מוסיף ”והצנועין מניחין את המעות ואומרים כל הנלקט מזה מחולל על המעות הללו”. לכאורה, מכאן נמצא כי לפנים משורת הדין, יש לדאוג גם לרשעים ולדאוג שלא יכשלו בעברות. אך דעה אחרת קובעת כי גם תקנת ה"צנועים" הייתה רק בשנת השמיטה, ולפי זה אין כל סייג לכלל "הלעיטהו לרשע וימות".
ויש המפרשים שה"צנועים" חלוקים על הדעה של "הלעיטהו לרשע וימות", וסוברים כי יש גם לדאוג לרשע שלא יכשל בעבירות נוספות, על אף שהוא אינו שומר את עצמו מהן.
סוגיות דומות בתלמוד > הנותן לפונדקית

הנותן לפונדקית, מעשר את שהוא נותן לה ואת שהוא נוטל ממנה, מפני שהיא חשודה לחלף. אמר רבי יוסי: אין אנו אחראין לרמאים, אינו מעשר אלא מה שהוא נוטל ממנה.
המשנה דנה במקרה בו אדם מתארח בפונדק, ועליו לתת לבעלת הפונדק מזון כדי שתכין לו אוכל. כמו בכל אכילת פרי או ירק, עליו לעשר את הגידולים, אלא שקיים חשש שהפונדקאית תחליף את המזון שהוא נתן לה בפריטים שקיבלה מאורחים אחרים המתארחים באכסניה, וייתכן שהם אינם מעשרים את המוצרים שלהם שנתנו לפונדקאית. בעקבות חשש זה נפסק להלכה שעליו לעשר מחדש כל אוכל שהוא מקבל מהפונדקאית, מחשש שהאוכל שקיבל שונה מזה שנתן, ואם כן - הוא אינו מעושר.
בנוגע לכך שיש לעשר את האוכל שהוא מקבל - קיימת הסכמה במשנה שהאוכל מחויב בעישור בשל הספק שמא הוא אינו מעושר; אך נחלקו תנאים האם על האורח לעשר גם את האוכל שהוא נותן לפונדקאית, אודותיו קיים חשש שיגיע לאנשים אחרים שיאכלוהו. שיטת רבי יוסי קובעת כי "אין אנו אחראין לרמאים", ולכן אף אם האוכל הלא-מעושר יגיע לפונדקאית ויכשיל אותה באכילת טבל - "אין אנו אחראין לרמאים" ואין האורח צריך לדאוג שהפונדקית או אורחיה יאכלו טבל. לעומתו, תנא קמא סבור שאין להכשיל את הפונדקאית באכילת טבל, על אף שהיא מצִדה רמאית, כיוון שהיא מחליפה את האוכל המעושר שהיא מקבלת באוכל אחר, ולכן יש לעשר גם את מה שניתן לפונדקאית, וגם את מה שנלקח ממנה.
התלמוד הירושלמי קובע כי מחלוקתם של רבי יוסי ותנא קמא נסובה אודות תקפותה והחלתה של הלכת "הלעיטהו לרשע וימות". רבי יוסי סבור שאין צורך להציל רשעים, ואילו תנא קמא סבור שבכל מקרה יש להציל יהודי מעבירה, גם אם הוא רשע ועובר עבירה.
סוגיות דומות בתלמוד > אופה בשבת

בתלמוד הבבלי קיימת דוגמה הפוכה. שבה אדם שעבר עבירה במזיד (משמע הוא מוגדר כ"רשע"), מותר לו להציל את עצמו מהעבירה על ידי עבירה אחרת, קלה יותר, וזאת על אף שהוא מוגדר כרשע. דוגמה זו נסובה אודות אדם שהכניס בצק לתנור בשבת, ואם לא יוציא את הבצק מהתנור הוא ייאפה ויהפוך ללחם, ואז יעבור אדם זה על מלאכת אופה האסורה בשבת. להלכה אדם יכול להציל את עצמו מהאיסור, בכך שיוציא את הבצק מהתנור וימנע מראש את הֵאפות הלחם, אלא ש"רדיית הפת" - הוצאת לחם מהתנור, אסורה בשבת אף היא מדרבנן.
בכל זאת, מתירים לאדם שהכניס את הבצק לתנור להוציאו משם, גם במחיר של איסור "רדיית הפת" (מדרבנן), וזאת כדי שיציל עצמו מאיסור חמור יותר (מדאורייתא) של אפייה בשבת.
רבי יואל סירקיש כתב בספרו בית חדש על דברי רבי יעקב בן אשר, שפוסק הלכה זו בספרו ארבעה טורים, כי החידוש בסוגיה זו, שמותר לאדם לעבור על איסור קל כדי להציל את עצמו מהחמור, הוא העובדה שלא אומרים "הלעיטהו לרשע וימות".
יישומים הלכתיים

לכלל זה ישנן גם משמעויות הלכתיות מעשיות, הבאות לידי ביטוי במקרים שונים בפסיקות הלכה. יישום קיצוני לכלל זה הוא האפשרות להניח לעובר עבירה למות. יש שסברו כי אכן כך היא ההלכה ומותר לעשות זאת וכך גם לגבי מקרה המועלה על ידי  הרב יצחק זילברשטיין, שהשליכו גם כלפי גרימת מוות לפורץ בשל מעשה הפריצה, לדוגמה תוך הנחת רעל באוכל שייתכן שייגנב על ידיו. פסיקות אלה מרחיבות את משמעות הביטוי לא רק להכשלת הרשע בעבירות, אלא גם לגרימת נזק פיזי ואף מוות - דבר שאינו עולה מדברי רבי שמעון בן גמליאל והתלמוד שקבעו כלל זה. מסקנות אלו נשללו בתוקף על ידי רבים מפוסקי ההלכה, והם פסקו כי אין שום היתר לגרום חלילה למות הרשע, ואף מוטלת חובה להצילו.
יישומים הלכתיים > הפגנות בשבת

דוגמה אקטואלית לכך היא הפגנות נגד חילול שבת שנערכות בעצמן בשבת, כדוגמת אלה שנערכו בכיכר השבת או בפרשת קולנוע היכל. ההפגנה כשלעצמה איננה חילול שבת, אך עקב הפגנות אלו הכשילו המפגינים החרדים את החילונים באופן עקיף בעבירות של חילול שבת, בין השאר באמצעות היערכות המשטרה והסיקור העיתונאי שנעשה בשבת. כתוצאה מהכלל "הלעיטהו לרשע וימות", ובצירוף יחסה של התורה למחללי שבת כאל רשעים מבחינה הלכתית, יש הפוסקים שאין למפגינים לחשוש מחילול שבת זה שהתרחש בגינם. פסיקה זו תלויה גם במחלוקת האם החילונים כיום נחשבים לתינוק שנשבה, שכן לפי הדעה שהם נחשבים לכאלו, לא תקף לגביהם הכלל "הלעיטהו לרשע וימות".
עם זאת, היו פוסקים שאסרו הפגנות אלו בעקבות פרשנות שונה של הביטוי "הלעיטהו לרשע וימות", לפיה מותר להכשיל באופן פסיבי בלבד, אך לא באופן אקטיבי.
יישומים הלכתיים > מידע למחלל שבת

השלכה מעשית נוספת לכלל זה ניתן למצוא בתשובה הלכתית של הרב אליעזר יהודה וולדינברג, בנוגע למקרה שבו אדם מחלל שבת בכך שנוהג בכלי רכב, והוא שואל אדם אחר על הדרך הקצרה ביותר ליעדו. לדברי הרב וולדינברג אסור לכוון אותו, אפילו אם על פי התשובה יחלל הנהג את השבת במידה פחותה יותר - כי ייסע מרחק קצר יותר, מכיוון שהוא נחשב לרשע, ולאור הקביעה של "הלעיטהו לרשע וימות" אין למנוע ממנו להיכשל בעבירות.
”מקרה כזה הוא המקרה הקלאסי ביותר שמן הצורך לפי ההלכה להעלים עין מהרשע השואל ולקיים בו המאמר 'הלעיטהו לרשע וימות'.” (שו"ת ציץ אליעזר, חלק טו, סימן יח.)
יישומים הלכתיים > חקיקה דתית

השלכה ישירה מפסקו של הרב וולדינברג, שקבע כי הכלל תקף למעשה בימינו כלפי אנשים שאינם שומרי תורה ומצוות, היא אחד היישומים המשמעותיים ביותר להלכה זו: שאלת יחסי דת ומדינה ודתיים-חילונים במדינת ישראל. שאלה זו משליכה באופן ישיר על החלטות מרכזיות נוספות, כמו האם יש חשיבות לחקיקה דתית במדינת ישראל? - לכאורה, יש "להלעיט" את אלה שאינם שומרי תורה ומצוות בכמה שיותר עבירות; או האם ככלל מותר להכשיל אדם חילוני מן השורה בעבירה?
לפי פסקו ההלכתי של הרב וולדינברג, נראה שאין מנוס מההכרעה הקובעת כי גם חילונים בני ימינו מוגדרים כ"רשעים" על פי ההלכה ואין למנוע מהם לעבור עבירות, ואולי אף להכשילם בכוונה. עם זאת, הדיין הרב אברהם שרמן מציג גישה השוללת הכשלת חילוני בעבירה:
טעות בידם של המשתמשים במושג "הלעיטהו לרשע וימות" כבסיס הלכתי לפטור את מי שבידו הדבר לפעול על פי החוק לזיכוים של אותם חלקים בציבור שאינם שומרי מצוות, שמצוות התורה ישמרו על ידם. מלבד כל זאת, כבר אמרנו כי בימינו אין לקבוע בפשטות שציבור זה דינו כמומרים או רשעים.
הרב שרמן טוען כי אין להכשיל חילונים בעבירה, משתי סיבות: האחת נוגעת לפרשנותו לכלל זה, הקובעת כי בשום אופן לא בטל החיוב למנוע מיהודי לעבור עבירה, והשנייה קובעת כי כיום מעטים היהודים שאינם שומרי תורה ומצוות ומוגדרים כ"רשעים" מבחינה הלכתית, וזאת על בסיס הסטטוס של "תינוק שנשבה"; כלומר, החילונים כיום גדלים ללא חינוך לשמירת תורה ומצוות - שלא באשמתם, ולכן הם אינם נחשבים לרשעים.
יישומים הלכתיים > הכשר למפעל שאינו מתחייב לשמור על גדרי ההלכה במלואם

השלכה נפוצה נוספת לכלל זה הוא מתן תעודת כשרות למפעל שאינו מתחייב לשמור על גדרי ההלכה במלואם, ומסכים לקבל על עצמו רק את חלקם. הרב אליעזר יהודה ולדנברג התייחס לשאלה כזו שהובאה לפניו אודות מפעל שהסכים לקבל על עצמו את גדרי הכשרות, שלא יהיו מעורבים באוכל חומרים האסורים באכילה, אך סירב לקבל על עצמו שלא להגיש לסועדים מאכלים חלביים אחרי מאכלים בשריים. הרב פסק שלא ניתן לתת הכשר שבו יש גושפנקא כלשהי למעשה האסור על פי ההלכה, ואין עלינו לדאוג ליהודים הסועדים במסעדה פרוצה זו, שכן מי שסועד במסעדה ללא הכשר במזיד, עליו נאמר "הלעיטהו לרשע וימות". בפסקו זה הוא מסתמך על פסקו של הנודע ביהודה שכותב: ”מכיון שנכשלים במזיד, אמרינן בכגון דא: הלעיטהו לרשע....”. פסק זה קיבל תגובה של הרב עובדיה יוסף החלוק על הפסק, וסובר כי ישנם עוברי אורח תמימים שנכנסים למסעדה עליה כתוב אותיות עבריות בהנחה שמדובר במסעדה כשרה, ועליהם לא חל הכלל החמור "הלעיטהו לרשע וימות".
ראו גם

תינוק שנשבה
לפני עיוור לא תיתן מכשול
מצוות תוכחה
משומד
לקריאה נוספת

יוסף אחיטוב, "הלעיטהו לרשע וימות", תחומין ט, עמ' 156.
אברהם שרמן, "חובת החקיקה הדתית וישומה על פי ההלכה", תחומין, ה', עמ' 366.
מיכאל אברהם, "בעניין הכשלת חילוני בעבירה", צהר, כ"ה, עמ' 9–20, הוצאת צהר, התשס"ו.
הערך: הלעיטהו לרשע וימות, אנציקלופדיה תלמודית, כרך תשיעי.
הרצל חקק

| --- | --- |

 לידה:  26 באפריל 1948 (בן 76) 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 
הרצל אלדד חקק (נולד ב-26 באפריל 1948) הוא סופר ומשורר ישראלי. שימש יו"ר אגודת הסופרים העבריים בשנים 2003–2005 ו-2011–2015.
כיכר הרצל ובלפור חקק באור יהודה
ביוגרפיה

נולד בבגדאד שבעיראק ב־1948, סמוך להכרזת העצמאות של מדינת ישראל, יחד עם אחיו התאום, בלפור. משפחתו עלתה לישראל ב־1950 והתגוררה בבתי סיידוף בירושלים. כבר בילדותם הרבו האחים הרצל ובלפור חקק לפרסם את יצירותיהם בעיתוני הילדים והנוער, כגון "הארץ שלנו" ו"מעריב לנוער".
בגיל 17 זכה בסגנות חתן התנ"ך בחידון התנ"ך העולמי לנוער (1965), כשאחיו התאום, בלפור, זכה להיות החתן. בצה"ל היה לוחם בחטיבת גולני ולאחר מכן מש"ק סעד ומודיע נפגעים.
עבד כמורה בבית הספר בית חינוך בירושלים בין השנים 1975 עד 1993.
ב-1981 הוצב במקום ה-14 ברשימת התחיה לקראת הבחירות לכנסת העשירית.
ב-1983 הופיעה בעיתון 'כל העיר' נבואה בחתימת האחים בלפור והרצל חקק בזו הלשון:
"דרכו של המערך מגמדת אותו לדרגת מפלגה זעירה, תוך שהוא זונח את רעיונות מפא"י ההיסטורית לטובת דרכם של מפ"ם ושלום עכשיו. דווקא כך יאבד הסיכוי האחרון לחילופי שלטון, ולא תהיה שום מפלגה שתוכל להציג קו אקטיביסטי-ציוני מול הליכוד".
מאז 1988 פעל בהתנדבות בערי פיתוח ובכפרי ילדים.
נמנה עם מייסדי קבוצת הסופרים הציוניים בחסות המועצה הציונית.
במשך עשור ניסה עם אחיו להתקבל לאגודת הסופרים, אך ללא הצלחה. לבסוף התקבל לאגודה ובין השנים 2003–2005 היה יו"ר אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל. בחודש מאי 2011 נבחר שנית לשמש כיושב ראש האגודה והוא כיהן בתפקיד זה עד לדצמבר 2015.
בעל תואר ראשון בספרות עברית ומקרא ותואר שני במקרא בהצטיינות באוניברסיטה העברית.
נשוי לדיצה, בתו של עמירם חרלף, ואב לשלושה בנים ובת, שחזרו בתשובה.
בדצמבר 2020 הודיע שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה זאב אלקין כי חקק הוא מהזוכים בפרס שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה לתרבות יהודית על תרומה משמעותית בתחום הספרות והשירה בתרבות היהודית בישראל לשנת תש"פ, 2020.
ב-2021 זכו הרצל ובלפור חקק בפרס השר לתרבות יהודית, שהוענק בטקס בא' בניסן תשפ"א.
ציוני דרך בפעילותו הציבורית

1975-1993 - מורה ומחנך בתיכון "בית חינוך - תיכון עירוני ג'" בירושלים.
1997-2000 - חבר ועד באגודת הסופרים העבריים.
2001-2002 - חבר ועד פא"ן (איגוד הסופרים הבינלאומי).
2003-2005 - יו"ר אגודת הסופרים העבריים.
2011-2015 - יו"ר אגודת הסופרים העבריים.
שימש במשך שלוש קדנציות כיו"ר ועדת הביקורת של אגודת הסופרים העבריים.
עורך "רץ בדואר", ביטאון דואר ישראל מאז 1993.
חבר ועד העדה הספרדית בירושלים מאז 1995.
חבר הנהלת מרכז מורשת יהדות בבל מאז 1997.
ספריו > ספרי שירה

"במזל תאומים" 1970,
"ספר אורות האהבה" 1972,
"אם נלקח מן השקט" 1978,
"תעודה נשכחת" 1987
"כתובת על קיר בוער" 1992,
"אהבה היא מולדת " 1998.
הזמן הגנוז, 2003, 160 עמודים, הוצאת שלהבת ירושלם.
אנא בכוח, אנא בשיר, 328 עמודים, הוצאת צור אות, בשיתוף שלהבת ירושלם שנת 2010.
שחרית לנצח, 322 עמודים, הוצאת צור אות 2016.
"ירושלים אשר אהבנו" – מסה ושירים – הרצל ובלפור חקק, הוצאת שלהבת ירושלם – סיוון תשפ"ב.
"השיר שלא שרו מעולם", הוצאת שלהבת ירושלם, 320 עמודים 2023.
ספריו > ספרי עיון (בשיתוף עם אחיו, בלפור חקק)

"טעות חזור" לקסיקון לשיפור הלשון 1994,.
"חיבת הפיוט", ביאור לפיוטי תפילה 1990,
הרצל חקק, נשמת הפיוטים העבריים - ונפש הזהות היהודית, באתר News1 מחלקה ראשונה, 9 בדצמבר 2018
"לקסיקון סופרי ירושלים" 1996,
"קהילה עולה" - משחק הדמיה 1978.
"פרקי ברדיצ'בסקי" –מחקר ספרותי 1975.
"ארץ זבת חלב ודבש" (סדר ט"ו בשבט), 1996.
ספריו > ספרי ילדים (בשיתוף עם אחיו, בלפור חקק)

"כרמלה נדמה לה" 1981,
"שכונת בלאגאנה" 1994,
"תאומים זה סיפור מצחיק לפעמים", 1994.
"לאמא באהבה", 2005.
לקריאה נוספת

הרצל חקק, מטבח כלולותיה, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 360–361, הוצאת כרמל, 2017.
נורית גוברין: "שירה מלווה היסטוריה - הרצל ובלפור חקק", בתוך: 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ז', הוצאת כרמל ואוניברסיטת תל אביב, תשע"ט / 2019.
הרצל חקק, בשירות הוד מלכותה, הספרות העברית, באתר News1 מחלקה ראשונה, 4 באפריל 2016
נורית גוברין, 'מן הכלים השבורים אל השיר שלא הושר', המסדרון מספר 18 דצמבר 2023
אסתר קמרון, 'שני משוררים באותה מנהרה' - 'האומה' גיליון 231 עמודים 130–134
הלל וייס, 'באו תאומים עד משבר וכוח יש ללדת' - 'ידע עם' תשפ"ד 2023 עמודים 158–167
הערות שוליים

↑  הרצל ובלפור חקק, "גזענות השמאל", כל העיר, 11.3.1983
↑  בג"ץ דחה עתירת התאומים הרצל ובלפור חקק שביקשו להתקבל באגודת הסופרים, דבר, 23 באפריל 1982
↑  מכתב תודה מצביקה ניר לאחר הבחירה ליור האגודה אתר אגודת הסופרים העברים 2 בדצמבר 2015
↑  חדשות כיפה, ‏אלו הזוכים בפרס 'תרבות יהודית' על שם אורי אורבך,  באתר כיפה, 22 בדצמבר 2020
↑  הרצל ובלפור חקק, נאום פרס השירה של אגף תרבות יהודית, באתר News1 מחלקה ראשונה, 16 במרץ 2021
↑  ישי אלמקייס, חדשות כיפה, ‏הוענקו הפרסים ל-12 הזוכים בפרס השר לתרבות יהודית ע"ש אורי אורבך ז"ל,  באתר כיפה, 14 במרץ, 2021 18:10
↑  דורית שירה ג׳אן, מסע בעקבות הסבתא להר ציון: עיון בספר שיריו של הרצל חקק, תעודה נשכחת, בתוך: ד״ר לאה מזור, על מקרא הוראה וחינוך
↑  מאמר של הסופר והחוקר בן ציון יהושע, על ספרי השירים: "זריחה בין הזמנים"מאת בלפור חקק ו"הזמן הגנוז" מאת הרצל חקק.
↑  יאיר בן חיים,הרשות לתיקון עולם עם שחרית לנצח, אתר "חדרים"
↑  רחלי ברקת, גילוי וכיסוי ב"שחרית לנצח" ו"רשות לתיקון עולם", באתר News1 מחלקה ראשונה, 23 בנובמבר 2016
↑  יוסף כהן-אלרן, נצח השירה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 8 בספטמבר 2016
↑  ארנה גולן 'אל כל מקום שאנו הולכים, אנו הולכים לירושלים', 'פסיפס' גיליון 112 קיץ תשפ"ב – עמודים 27-36.
המאמר פורסם גם בכתב העת בן עזר מספר 1853
↑  זיוה שמיר, כל תאום וכינורו - סקירת ספרו של הרצל חקק 'השיר שלא שרו מעולם'
↑  לאמא באהבה  לכולנו בהנאה, מנחם מ. פאלק, אימגו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303570305171  BnF: cb14591794s (data)  ISNI: 0000 0000 6656 7350  LCCN: nr90016237  VIAF: 15020294   WorldCat (עם VIAF): 15020294 
חקק ואחיו בין המשתתפים בחידון התנ"ך הארצי לנוער בלוד ב-1965
זייתון

ערך זה עוסק בשכונה בדרום העיר עזה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

צריח מסגד לצד כנסייה בזייתון
 מידע
 עיר:  עזה
 שטח:  9.156 קמ"ר 
 אוכלוסייה:  78,000 (2015)
 קואורדינטות:  31°29′47″N 34°27′08″E﻿ / ﻿31.49639°N 34.45222°E﻿ / 31.49639; 34.45222
 שכונות נוספות בעזה
  (למפת עזה מוגדלת) זייתון(למפת עזה רגילה) זייתון
 
זייתון (בערבית: الزيتون) היא שכונה בדרום העיר עזה.
שם השכונה

שם השכונה נובע מעצי הזית שצמחו בה לרוב בשנותיה הראשונות, בניגוד לצמחיית השכונה הצפונית לה, סברה – שבה שגשגו הסברס. עם ריבוי האוכלוסין בשתי השכונות נעקרה הצמחייה.