stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סמנתה פאוור
ביוגרפיה > מסע הבחירות לנשיאות של 2008

פאוור שירתה כיועצת בכירה למדיניות החוץ לאובמה במהלך מסע הבחירות שלו לנשיאות ב-2008. היא תמכה בפומבי כבר משלב מוקדם במרוץ בסנאטור ברק אובמה. כשהיא הצטרפה למסע הבחירות של אובמה כיועצת למדיניות חוץ, תיאר אותה העיתון Men's Vogue כ"גאונת הרווארד שיכולה להתפאר גם בפרס פוליצר וגם ב-a mean jump shot (תשאלו את ג'ורג' קלוני). כעת המשקיפה מהצד המושלמת משתתפת במשחק עצמו, בפוליטיקה בוושינגטון די. סי.."
באוגוסט 2007 כתבה פאוור תזכיר שכותרתו "וושינגטון השמרנית לעומת השינוי לו אנו זקוקים", שבו היא מציגה את אחת מהאמירות הכוללניות ביותר של גישתו של אובמה כלפי מדיניות החוץ. בתזכיר היא כותבת: "שיקול דעתו של ברק אובמה הוא צודק, ההיגיון המקובל מוטעה. אנו זקוקים לעידן חדש של דיפלומטיה אמריקאית קשוחה, בעלת עקרונות ומעורבת על-מנת להתמודד עם אתגרי המאה העשרים ואחת.
בפברואר ומרץ 2008 החלה פאוור במסע מכירות בינלאומית על מנת לקדם את ספרה, Chasing the Flame (לרדוף אחרי הלהבה). בשל מעורבתה במסע הבחירות של אובמה, רבים מהראיונות אותם העניקה חגים סביב השקפותיה לגבי מדיניות החוץ של ברק אובמה ומסע הבחירות של 2008.
ב-21 בפברואר הופיעה פאוור אצל צ'ארלי רוז והשוותה את ברק אובמה לסרג'ו ויירה דה מלו, שהיה נושא ספרה Chasing the Flame. "זו הייתה תוכחתו של סרג'ו: אם אינך חושב במונחים של כבוד וחופש מפחד, וזהו הנושא האחר שאובמה שב אליו, הרעיון הרוזוולטיאני הנושן. אובמה ניסה לנהל מסע בחירות שמוציא אותנו מפוליטיקת הפחד. הוא גם מאוד רגיש למידה שבה, וסרג'ו השתמש במשפט זה, 'פחד הוא יועץ רע.' משפט זה יכול היה לצאת מפיו של אובמה, אף-על-פי שהוא יצא מפיו של סרג'ו. אנחנו לוקים בשיפוטנו כשאנחנו מפחדים".
פאוור הופיעה ב-BBC וב-HARDtalk ב-6 במרץ, בהצהירה שהבטחתו של אובמה "להוציא את כל הצבא מעיראק בתוך שישה עשר חודשים" הייתה "התסריט האפשרי הטוב ביותר" ש"אותו הוא יבחן שוב כשיהפך לנשיא". כשהמראיין איתגר אותה אם היא סותרת את מחויבותו של אובמה במסע הבחירות, היא הגיבה, "אתה לא יכול להתחייב במרץ 2008 לגבי מה שיקרה בינואר 2009... כמובן שהוא לא יסתמך על איזושהי תוכנית שאותה הוא הגה כשהיה מועמד לנשיאות או סנאטור. הוא יסתמך על תוכנית – תוכנית מבצעית – אותה הוא יתכנן בהיוועצות עם אנשים עמם הוא אינו בא במגע יומיומי כיום, מכיוון שהוא אינו הנשיא". היא סיכמה באומרה ש"אנחנו ננסה להוציא את כוחות ארצות הברית מעיראק מהר ובאופן אחראי ככל האפשר".
בריאיון לעיתון The Scotsman ב-6 במרץ כינתה את הילרי קלינטון "מפלצת". פאוור התנצלה על ההערה בלילה של ריאיון, ב-6 במרץ, ואמרה כי "הם לא מבטאים את רגשותי לגבי הסנאטורית קלינטון, שאני מעריכה ומעריצה זה זמן רב את מנהיגותה ושירותה הציבורי". היא הוסיפה כי "כמובן שאני מתחרטת על מילותיי. אינני יכולה להאמין שהם אפילו יצאו מפי ... בכל הופעה ציבורית דיברתי על הסנאטורית קלינטון; שיבחתי אותה על מנהיגותה, האינטלקט שלה. היא גם מאוד לבבית, מצחיקה ... הלוואי שהייתי יכולה לחזור אחורה בזמן". ביום למחרת היא התפטרה מתפקידה במסע הבחירות של אובמה. בעקבות התפטרותה, היא הופיעה גם בקולבר ריפור ב-17 במרץ 2008 ואמרה: "האם אני יכולה להבהיר ולהגיד, אני לא סבורה שהילרי קלינטון היא מפלצת... נותרו לנו שלושה מתמודדים מדהימים במירוץ". כשפאוור הצטרפה מאוחר יותר לצוות המעבר של מחלקת המדינה של ארצות הברית, גורם רשמי המקורב לצוות אמר שפאוור התנצלה וש"המחווה שלה הביאה לפיוס" עם קלינטון. פאוור נכחה בטקס השבעתה של קלינטון כמזכירת המדינה ב-2 בפברואר 2009.
ביוגרפיה > ממשל ברק אובמה

אחרי הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, שבה פאוור לצוותו של אובמה והייתה חברה בצוות המעבר למחלקת המדינה של ארצות הברית.
בינואר 2009 מינה הנשיא אובמה את פאוור לחברת צוות במועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית, שם שימשה כעוזרת מיוחדת לנשיא ומנהלת ה-Office of Multilateral Affairs and Human Rights.
ביוגרפיה > ממשל ברק אובמה > תמיכתה במעורבות צבאית בלוב

סמנתה פאוור נחשבת לדמות המפתח בתוך ממשל אובמה בשכנעה את הנשיא לתקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב (2011). פאוור טענה שלארצות הברית יש מחויבות מוסרית להתערב, אם יש צורך בכוח צבאי, על מנת למנוע רצח עם. בתוך הבית הלבן, פאוור תבעה במפגיע התערבות אמריקנית על בסיס הומניטרי. היא תוארה כבעלת תפקיד מכריע בשכנוע אובמה לדחוף את מועצת הביטחון של האו"ם להתיר קואליציה צבאית על מנת להגן על אזרחי לוב. פאוור טענה בעבר ש"אתה לא מקבל שום קרדיט על עשיית הדברים הנכונים" זה תלוי בנו "לשנות את המצב, היא אמרה. "המרשם שלי", היא אמרה, "הוא שרמת המעורבות האמריקנית והבינלאומית תהיה ביחס ישר למעשי העוול שמתחוללים בשטח."
ביוגרפיה > ממשל ברק אובמה > שגרירת ארצות הברית באו"ם

ב-5 ביוני 2013 הודיע הנשיא אובמה על מינויה לשגרירת ארצות הברית החדשה באו"ם. המינוי נתמך על ידי הסנאטורים הרפובליקנים ג'ון מקיין ולינדזי גרהאם, והסנאטור העצמאי ג'וזף ליברמן. פאוור גם קיבלה תמיכה מהדיפלומט האמריקני דניס רוס, המנהל של הליגה נגד השמצה אברהם פוקסמן ושגריר ישראל בארצות הברית מייקל אורן.
מינויה כשגרירה אושרר על ידי הסנאט האמריקני ב-1 באוגוסט 2013, ברוב של 87 מול 10, והיא הושבעה לכהונה יום לאחר מכן על ידי סגן הנשיא.
בנאום בספטמבר 2013 בנוגע להערכת ממשלת ארצות הברית לגבי השימוש של ממשלת סוריה בנשק כימי ב-21 באוגוסט 2013, אמרה פאוור במסיבת עיתונאים כי ממצאי המודיעין האמריקני "מצביעים ברובם המוחלט על מסקנה אחת חדה: משטר אסד ביצע מתקפה". היא הוסיפה, "הפעולות של משטר אסד ראויות לגינוי מוסרי, והן מפרות נורמות בינלאומיות ברורות". פאוור המשיכה ומתחה ביקורת על כישלונו של מנגון האומות המאוחדות לסכל או להעמיד לדין את האשמים בזוועות שבוצעו במלחמת האזרחים הסורית, שזו כבר השנה השלישית שלה. לדבריה, "המערכת שהוקמה ב-1945 בדיוק כדי להתמודד עם איומים מסוג זה לא פעלה כפי שהייתה אמורה לפעול". היא הוסיפה, "גם בעקבות הניפוץ הבוטה של הנורמה הבינלאומית נגד שימוש בנשק כימי, רוסיה ממשיכה להחזיק את מועצת הביטחון כבת ערובה ולהתנער מאחריותה הבינלאומית".
בפברואר 2016 ביקרה פאוור בישראל ונפגשה עם ראש הממשלה בנימין נתניהו ואמרה כי הממשל האמריקאי מודאג מכך שחוק שקיפות העמותות, אותו קידמה הממשלה, עלול לפגוע בארגוני החברה האזרחית בפרט ובדמוקרטיה הישראלית בכלל.
בדצמבר 2016 הסבירה פאוור בנאום ארוך את ההחלטה לא להטיל וטו על החלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם, שקבעה שההתנחלויות הישראליות בשטחים שנכבשו בשנת 1967 בגדה המערבית ובמזרח ירושלים אינן חוקיות. כי מדיניות ארצות הברית מזה עשרות שנים כוללת התנגדות לבנייה בהתנחלויות. "במשך חמישה עשורים אנחנו מבהירים את עמדתנו לישראל בפומבי ובשיחות פרטיות", היא אמרה. "ההצבעה שלנו עולה בקנה אחד באופן מוחלט עם מדיניותה רבת השנים של ארצות הברית". בהחלטה תמכו 14 מתוך 15 המדינות החברות במועצת הביטחון, תוך הימנעות של ארצות הברית, אשר נמנעה מלממש את זכות הווטו שלה במועצת הביטחון.
כהונתה כשגרירה תמה עם השבעת דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית ב־20 בינואר 2017.
ביוגרפיה > לאחר ממשל אובמה

באפריל 2017 מונתה פאוור לחברת פקטולה בבית הספר למשפטים ובבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד. בבית הספר לממשל הועמדה פאוור בראש מיזם השלום והביטחון הבין־לאומי.
ביוגרפיה > בממשל ביידן

בינואר 2021 הודיע הנשיא הנבחר ג'ו ביידן כי מינה את פאוור לראש הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי. ב־28 באפריל אישר הסנאט את מינויה בהצבעה של 68–26, וב־3 במאי הושבעה בידי סגנית נשיא ארצות הברית קמלה האריס לתפקיד. היא כיהנה בתפקיד עד כניסת ממשל טראמפ השני ב־20 בינואר 2025.
חיים אישיים

ב-4 ביולי 2008 נישאה פאוור לפרופסור היהודי למשפטים קאס סנסטיין, אותו פגשה כשעבדה במסע הבחירות של אובמה. ב-24 באפריל 2009 היא ילדה את ילדם הראשון דקלן. ב-1 ביוני 2012 הביאה לאוויר העולם את ילדתם ריאן פאואר סנסטיין.
ספריה

Realizing Human Rights : Moving from Inspiration to Impact (coeditor, 2000) ISBN 0-312-23494-5
בעיה מהגיהנום, 2003 (A Problem from Hell: America and the Age of Genocide)‏ ISBN 0-06-054164-4
Chasing the Flame: Sergio Vieira de Mello and the Fight to Save the World (2008) ISBN 1-59420-128-5
החיים על פי אגפא

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  אסי דיין
 הופק בידי:  רפי בוקאי, יורם כסלו
 תסריט:  אסי דיין
 עריכה:  זוהר סלע
 שחקנים ראשיים:  גילה אלמגור  אביטל דיקר  שולי רנד   עירית פרנק
 מוזיקה:  נפתלי אלטר
 צילום:  יואב קוש
 מדינה:  ישראל
 חברה מפיצה:  קרן הקולנוע הישראלי   מוביז אנטרטיינמנט בע"מ
 הקרנת בכורה:  12 בספטמבר 1992
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  600,000$
 פרסים:  9 פרסי אופיר
 סרט הבא:  שמיכה חשמלית ושמה משה
 דף הסרט ב־IMDb
 
החיים על פי אגפא הוא סרט דרמה פסיכולוגית-חברתית ישראלית משנת 1992, שכתב וביים אסי דיין והופק בידי רפי בוקאי ויורם כסלו. הסרט אשר מכיל אנסמבל שחקנים כגון; גילה אלמגור, אביטל דיקר, שולי רנד, נפתלי אלטר, עזרא כפרי, שרון אלכסנדר ועירית פרנק, נועד לשקף את המציאות הישראלית של תחילת שנות ה-90, שיא האינתיפאדה הראשונה, דרך ערב יחיד בפאב תל אביבי טיפוסי בשם "בארבי", באמצעות הצגת הדמויות השונות המייצגות טיפוסים וצדדים בדמותו של הישראלי.
בסרט מוצגים הקונפליקטים בחברה הישראלית, ובעיקר השסעים החברתיים, שבראשם הסכסוך הישראלי-ערבי, כשכל צד מוצג על צדדיו החיוביים והשליליים כאנוש, מצד אחד גס ומצד שני שברירי. סופו האלים והאפוקליפטי הוא מעין נבואה פסימית של דיין לעתידנו כאן, מלחמת אחים בחברה הישראלית. הסרט כולו מצולם בשחור-לבן, ומלווה בשיריו המפורסמים של לאונרד כהן ושל הזמר דני ליטני, המופיע בסרט כזמר הפאב.
הפקה ופרסים

צילומי הסרט החלו במרץ 1992, בסיוע מענק של 300 אלף דולר מהקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים, ומענק של רשות השידור. צילומי הסרט הסתיימו ביוני 1992, והוא יצא לאקרנים בספטמבר.
"החיים על פי אגפא" נחשב לאחד מסרטיו החשובים והמצליחים ביותר של דיין. בתקופה בה ירד מספר צופי הקולנוע עקב השפעת הטלוויזיה, נהנה הסרט מהצלחה מסחרית ניכרת ומכר כ-350,000 כרטיסים בישראל. כמו כן, הסרט זכה ב-9 פרסי אופיר והיה מועמד לפרס דוב הזהב בפסטיבל ברלין, שם זכה דיין בציון לשבח על הבימוי. הסרט זכה לשבחים אדירים בזכות נושאיו, ביקורתו על החברה הישראלית וסצנת הטבח בסוף הסרט שאותה ביקשה קרן הקולנוע הישראלי לבטל[דרוש מקור].
הסרט נשלח כמועמד ישראל לפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, ואחר כך גם לפרס האוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר, אולם לא נבחר לרשימת 5 המועמדים הסופיים. זאת למרות סיוע שסיפק ארנון מילצ'ן בפרסום הסרט בהוליווד.
עלילת הסרט

בתחילת הסרט אנו מתוודעים לדמותה של דליה (גילה אלמגור), אישה בסוף שנות הארבעים לחייה, המסיימת כל לילה עם בחורים שהיא אוספת לסטוץ מזדמן. דליה היא בעלת פאב תל אביבי בשם "בארבי", שהוא קיצור של שם המוסד לחולי רוח "אברבנאל". בפאב עובד סמיר (אכראם תלאווי). הפאב נפתח בשעות הערב המוקדמות, כבכל יום. נימי (שרון אלכסנדר), סגן-אלוף שנפצע ספק בצניחה ספק בפעילות מיוחדת לתפיסת מבוקשים שבמהלכה גם נפצע הטבח סמיר, מגיע עם חייליו לפאב. חבורת החיילים קולנית ובהמית. באותה שעה מגיעה למקום במקרה ריקי (אביטל דיקר), בחורה דיכאונית, לאחר שהפסיכיאטר שלה המליץ לה לא להישאר לבדה כדי שלא תפגע בעצמה.
היא מוטרדת מינית על ידי נימי וחבורת חייליו, אשר מתנהגים אליה באופן בוטה מינית. בני (שולי רנד) השוטר מצליח להרחיק את החבורה מריקי, והשניים יוצאים אל דירתו, לא לפני שהוא חותך את צמיגי מכוניתו של נימי וחבורתו. לאחר שהם מקיימים יחסי מין שבהם חשה ריקי לא בנוח, משאיר בני את ריקי בדירתו, וחוזר לפאב, שם מעיר את תשומת-ליבם של החיילים לפנצ'ר במכוניתם, אך לא מגלה להם כי הוא עצמו אחראי לתקר.
נימי וחבורתו מתעצבנים, וחושדים ישירות בסמיר, העובד הערבי במטבח. כאשר החיילים פותחים באקטים אלימים כלפי סמיר, מונע בני את המהומה ושולח את הקבוצה לביתם במונית. נימי מורה לנהג לקחת את החיילים לבסיס. לאחר סיום המהומה, יוצא בני עם שותפו למבצע ללכידת סוחרי סמים. כאשר הוא חוזר בת-זוגו ושותפתו לדירה ליאורה (עירית פרנק), מלצרית בפאב, אשר אינה מודעת לבגידתו, זועמת עליו על שהשאיר את ריקי הפגועה בדירתו לבדה, אך הוא עסוק יותר בעובדה שהמבצע אותו תכנן נכשל, וחוזר לדירתו, שם מוצא את ריקי ומורה לה להתפנות מהדירה.
בעוד בני מתקלח, מתאבדת ריקי בקפיצה מהחלון. בני לא שם לב לגופתה של ריקי, וחוזר לפאב. לוי (שמיל בן ארי), משה (אורי קלאוזנר) ומלכה (רבקה נוימן), חבורה אלימה וגסה מגיעה לפאב, ומתייחסת בזלזול לאנשי הפאב, ובעיקר לסמיר.
בין לוי וסמיר נוצר עימות אלים, שנגמר, שוב, בכך שהקבוצה נזרקת על ידי בני. אלי (עזרא כפרי), בן-זוגה הנשוי של מנהלת הפאב, דליה, מגיע לפאב עם אשתו במטרה להפרד מדליה, שנשארת כאובה, ומתנחמת עם ראלף (יואב דקלבאום), חייל או"ם שהזדמן לה. ליאורה בינתיים מסיימת את משמרתה וחוזרת לדירה המשותפת שלה ושל בני, שם היא מזהה את גופתה של ריקי. כאשר חוזרת ליאורה לפאב לבשר לבני את שארע, בני מחליט להיענות לאולטימטום שנתן לו מפקדו ולעבור לשרת בפריפריה. ברגע זה חוזרים לוי, משה ומלכה לסגור חשבון עם בני, כאשר מגיעים נימי וחבורת החיילים שהורגים ביריות ורימונים את כל הנוכחים בפאב כאקט של נקמה על כך שבני פינצ'ר להם את הצמיגים. בניסיון נואש להגן על ליאורה, בני הוא הראשון שנהרג ומיד אחריו ליאורה. במהלך הטבח, נימי והשאר הורגים גם את סמיר כשהשיר "Who by Fire" של לאונרד כהן מתנגן ברקע.
לאחר הטבח; הסרט נגמר כשהוא חוזר לדירתה של ליאורה ומציגה תמונות שהיא צילמה כ"החיים על פי אגפא" ולבסוף יוצא למבט נוף על תל אביב, כשהפעם הסרט חוזר לצבע.
שחקנים

| שחקנ/ית | דמות | תיאור |
| --- | --- | --- |
| גילה אלמגור | דליה | בעלת הפאב. משתמשת בסטוצים מזדמנים כפתרון לבדידותה ומנהלת רומן עם אלי, גבר נשוי, מבלי שהיא יודעת כי הוא חולה בסרטן. |
| שולי רנד | בני | בלש משטרה המנסה להסדיר שקט בפאב. מנהל מערכת יחסים מסובכת עם ליאורה, ובוגד בה ללא הפסק, בין השאר גם עם ריקי. |
| עירית פרנק | ליאורה | ברמנית בפאב וצלמת חובבת, שלכל אורך הערב מצלמת את היושבים בפאב במצלמת ה-"אולימפוס" שלה, בסרטי "אגפא". |
| שרון אלכסנדר | נימי | סא"ל בצה"ל. נפגע בהתקלות בעת ביצוע פעולה וכעת מגיע לפאב עם פקודיו במטרה לבלות את הערב הראשון מחוץ לבית-החולים ומקים מהומה. |
| אביטל דיקר | ריקי | בחורה מעורערת בנפשה. אם לילד אותו אסור לה לראות עקב צו הרחקה מבעלה. מגיעה לפאב על מנת שלא להישאר לבד ומתוך חשש שהיא עלולה לפגוע בעצמה. |
| עזרא כפרי | אלי | איש משפחה, נשוי ואב לילדים, המנהל רומן עם דליה. חולה סרטן במצב מתקדם, אשר לא מגלה את סודו לדליה ובמהלך הסרט מגיע לפאב על מנת להיפרד ממנה. |
| סמדר קילצ'ינסקי | דניאלה | מלצרית בפאב, המכורה לקוקאין. מתכוננת לנסוע לניו יורק, ארצות הברית, כדי לנסות את מזלה שם. |
| אכראם תלאווי | סמיר | טבח בפאב, המגיע במקור מיהודה ושומרון. אקטיביסט המעורב פוליטית וחברתית, ואחראי על מהומות בין ערביי-ישראל והחיילים ביהודה ושומרון. |
| דני ליטני | צ'רניאק | פסנתרן וזמר המנגן בפאב למחייתו. מאוהב בדניאלה. שירי הדמות מופיעים בפסקול הסרט. |
| שמיל בן ארי | לוי | סרסור בהמי ואלים, ממוצא מזרחי, המתפרץ עם חבורתו לפאב ומתנהג באופן מזלזל כלפי יושביו. |
| אורי קלאוזנר | משה | חבר חמום-מוח בחבורתם של לוי ומלכה, המגיע לפאב עם חבורתו האלימה במטרה להקים מהומה. |
| רבקה נוימן | מלכה | נערת ליווי החברה בחבורתם של לוי ומשה. |
| יואב דקלבאום | ראלף | חייל באו"ם המבקר בפאב במקרה ומנחם את דליה הפגועה, אשר נזרקה על ידי בן-זוגה, אלי. |
| ראובן דיין | מחמוד | הטבח הערבי המבוגר בפאב. |
| יצחק חזקיה |  | הפסיכיאטר של ריקי. |
| טלי מינקוב | ירדן |  |
| אמנון פישר | שימי | מאהב של דליה ללילה אחד בפתיחת הסרט. |
| דורון ספקטור | ביט | אורח בפאב. |
| אסי דיין | מוטי | כתב רכילות, מופיע רק בקולו בשיחת טלפון עם ליאורה. |
| שלמה תרשיש | רמי | בלש פחדן ושותפו של בני |
| חיים חובה | רס"ן איציק |  |
| ערן שיין | קצין |  |
| שמוליק טנא | מפקד המפלג |  |
ביקורות, פרסים ומועמדויות > ביקורות

מבקרי הקולנוע וכתבי התרבות שיבחו את הסרט. סרט זה נחשב לסרטו הטוב ביותר של דיין, ולסרט מכונן בתולדות הקולנוע הישראלי. המבקרים היללו את המסרים שמעביר הסרט, על עוצמת אי-הוודאות והחשש מפני הקריסה של הכל, משמאל ומימין, מבפנים ומבחוץ, המשרטט את דיוקנה של החברה הישראלית, ואולי של החברה האנושית בכלל, בדרך אל האפוקליפסה. בשנת יציאתו לאקרנים זכה הסרט בפרס אופיר ברוב הקטגוריות.
ביקורות, פרסים ומועמדויות > פרסים

פרסי אופיר:
הסרט הטוב ביותר (יורם כסלו ורפי בוקאי)
הבמאי הטוב ביותר (אסי דיין)
התסריט הטוב ביותר (אסי דיין)
השחקן הראשי הטוב ביותר (שולי רנד)
שחקן המשנה הטוב ביותר (שרון אלכסנדר)
שחקנית המשנה הטובה ביותר (אביטל דיקר)
הצילום הטוב ביותר (יואב קוש)
המלחין הטוב ביותר (נפתלי אלטר)
הפסקול הטוב ביותר (דוד ליס ודוד אוז'כוב)
פסטיבל ברלין - ציון לשבח לבמאי (אסי דיין)
ביקורות, פרסים ומועמדויות > מועמדויות

פסטיבל ברלין - פרס דוב הזהב
לקריאה נוספת

קובי ניב, "החיים על פי אגפא", על מה הסרט הזה?, תל אביב: דביר, תש"ס 1999, עמ' 19–78
הערות שוליים

1 2  נירית אנדרמן, הסוף על פי אסי דיין, באתר הארץ, 25 בנובמבר 2011
1 2  חגי לוי, סרטים חדשים - החיים על פי אגפא, חדשות, 10 בספטמבר 1992
↑  ג. עיטור, הנבחרת של אסי דיין, חדשות, 4 במרץ 1992
↑  ועדת הקופרודוקציות של רשות השידור החליטה להשתתף בהפקת שלושה סרטים ישראליים, חדשות, 21 ביולי 1992
↑  ג. עיטור, הלילה חוזר, חדשות, 14 ביוני 1992
↑  ואלה המועמדים, חדשות, 30 בדצמבר 1992
↑  ג. עיטור, למה אסי דיין נשאר בחוץ, חדשות, 11 במרץ 1993
↑  ג. עיטור, מילצ׳ן תומך ב"אגפא", חדשות, 24 בדצמבר 1992
1 2 3  דמויותיהן של לוי (שמיל בן ארי), מלכה (רבקה נוימן) ומשה (אורי קלאוזנר) מככבות בסרט "שמיכה חשמלית ושמה משה", החלק השני של הטרילוגיה של דיין, משנת 1995.
↑  שי שגב, אסי דיין: המסך ירד. עולם התרבות הישראלי בוכה על פטירתו של יוצר ענק, "מגאפון", 1 במאי 2014
↑  נירית אנדרמן, הסוף על פי אסי דיין: 20 שנה ל"החיים על פי אגפא", באתר הארץ, 25 בנובמבר 2011
↑  אורי קליין, החיים על פי אגפא: אפוקליפסה אז ועכשיו, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2011
| סרטי אסי דיין |
| --- | --- | --- |
| עבודתו כבמאי | הזמנה לרצח (1973) • חגיגה לעיניים (1975) • יופי של צרות! (1976) • גבעת חלפון אינה עונה (1976) • שלאגר (1979) • עם ישראל חי (1981) • מלך ליום אחד (1982) • בחינת בגרות (1983) • הטוב הרע והלא נורא (1986) • החיים על פי אגפא (1991) • שמיכה חשמלית ושמה משה (1995) • מר באום (1997) • המדריך לכיסוי התחת (קצר, 1998) • הבשורה על פי אלוהים (2004) • ד"ר פומרנץ (2012) |  |
| עבודתו כשחקן | הוא הלך בשדות (1967) • סיירים (1967) • חמישה ימים בסיני (1969) • נאהבים לנצח (1969) • מותו של יהודי (1970) • השמלה (1970) • הבטחה עם שחר (1971) • חצי חצי (1971) • שלושה ואחת (1974) • המכירה הכללית (1976) • מבצע יונתן (1977) • קשר האורניום (1978) • רגעים (1979) • האיש שבא לקחת (1981) • מירי (1983) • מאחורי הסורגים (1984) • בנות (1985) • עד סוף הלילה (1985) • מחץ הדלתא (1986) • הקרב על הוועד (1986) • פוטו רומן (1988) • הינשוף (1988) • זמן אמת (1991) • זיכרון דברים (1995) • בן-גוריון (1997) • אין שמות על הדלתות (1997) • כאילו כלום לא קרה (1999) • ההסדר (2000) • זמזום (2001) • אודות המוניטין (2001) • השיבה מהודו (2002) • מדורת השבט (2002) • בקרוב יקרה לך משהו טוב (2006) • למראית עין (2006) • הדברים שמאחורי השמש (2006) • חופשת קיץ (2007) • מדוזות (2007) • רק כלבים רצים חופשי (2007) • ד"ר פומרנץ (2012) |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 1991 - מעבר לים | פרס אופיר - הסרט הטוב ביותר  1992 - החיים על פי אגפא | הבא: 1993 - נקמתו של איציק פינקלשטיין |
דוד גלס

דוד גלס (16 באוקטובר 1936 - 16 באוגוסט 2014) היה עורך דין, וחבר הכנסת בכנסת התשיעית מטעם המפד"ל.
חייו

דוד גלס נולד במושב בלפוריה שבעמק יזרעאל. אל העולם הדתי התוודע על ידי בן המושב הרב גדליה נדל, מתלמידי החזון איש. בשנים 1950–1953 למד במדרשית נעם. בשנת 1954 למד בישיבת סלונים ברמת גן. בשנים 1954–1957 שירת בצה"ל ככתב צבאי בביטאון הרבנות הצבאית "מחניים". את שירות המילואים עשה בחיל התותחנים, ולאחר מכן סיים קורס חוקרי זיהוי והגיע לדרגת סגן.
בשנת 1970 קיבל תואר בוגר (בהצטיינות) מהפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. במהלך לימודיו היה חבר המערכת הראשונה של "משפטים". בשנת 1977 הוסמך כעורך דין.
בשנים 1960–1974 עבד במשרד הדתות, ומילא שם תפקידים של מנהל לשכת השר, מנהל המחלקה לקראים ושומרונים, מנהל המחלקה לשירותי קבורה, יועץ לסגן השר, סמנכ"ל לתפקידים מיוחדים, וסמנכ"ל למינהל. ערך, יחד עם זרח ורהפטיג וחיים חפץ, את הספר "דת ומדינה בחקיקה: לקט חיקוקים ופסיקה", שיצא לאור ב-1973. בשנים 1974–1977 כיהן כמנהל הכללי של משרד הדתות.
החל ב-1977 ועד יום מותו היה שותף בכיר במשרד עורכי הדין גלס-ברסלע (שילוב כהונה בכנסת ועיסוק פרטי היה מותר באותה עת). כיהן במשך 8 שנים כדיין בבית הדין הארצי של לשכת עורכי הדין בישראל. מתמחה במשפט חוקתי, מינהלי ודתי.
דוד גלס היה נשוי ולו שני ילדים.
נפטר ב-16 באוגוסט 2014 כתוצאה מסיבוך בדלקת בכיס המרה.
קריירה פוליטית

בשנים 1960–1984 היה פעיל וחבר במוסדות המרכזיים של מפד"ל, והיה יו"ר המפד"ל בירושלים – הסניף הגדול ביותר של המפלגה. היה מראשי סיעת "ליכוד ותמורה" בראשה עמד יצחק רפאל. בשנת 1974 עלו טענות שהוא השתתף במשא ומתן הקואליציוני מטעם המפד"ל, למרות היותו עובד מדינה. בשנת 1977 נבחר לכנסת התשיעית מטעם מפד"ל. וכיהן כיו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט וחבר בוועדות הכנסת השונות. לקראת הבחירות לכנסת העשירית, בשנת 1981, התערער מעמדו במפלגה בגלל מעורבותו כעד בחקירות נגד ישראל אבו חצירא. ניסיונו לארגן את "קשר אוסלו ב'" להדחת יוסף בורג ורפאל בן נתן מהרשימה לא צלח וגלס מצא את עצמו מחוץ לכנסת. בעקבות זאת ביקש גלס סליחה מיצחק רפאל וניסה לפעול יחד איתו לשיבה לכנסת.
ב-1984 פרש מהמפד"ל, על רקע מה שראה כהקצנה הימנית של המפלגה, והצטרף ל"מערך" שבו כיהן כחבר לשכת המפלגה וכמועמד מטעמה לכנסת. לאחר שנה פרש מהמערך בשל טענות על יחס משפיל ומתנשא של הנהגתה לנושאי דת ולחברים הדתיים שבשורותיה.
ב-1984 התקרב לתנועת ש"ס, בתחילה כיועץ משפטי של התנועה, ובמרוצת השנים גם כיועץ פוליטי וכמקורב לאריה דיין ולמנהיג הרוחני של התנועה הרב עובדיה יוסף. היה איש סודו של הרב עובדיה יוסף, שאף הפקיד בידו את צוואתו.
גלס נחשב ליונה פוליטית. עוד בהיותו ח"כ מטעם המפד"ל השתתף בכנס הראשון של תנועת "שלום עכשיו" והטיף באופן עקבי לנסיגה מ"השטחים" ולפשרה עם הפלסטינים. היה חבר מועצת "יוזמת ז'נבה", חבר ב"קבוצת אלסינור" שהוקמה ביזמת מרכז פרס לשלום והמרכז הפלסטיני ללימודים אסטרטגיים וחבר בקבוצת התמיכה הישראלית של ארגון Forward Thinking מלונדון שחתרה לפתרון הסכסוך בין ישראל לפלסטינים.
הערות שוליים

↑  בהיותו ח"כ עיברת את שמו לגל, אולם לימים שב לשמו המקורי
↑  73 נשים בין המוסמכים החדשים, דבר, 24 באוקטובר 1977
↑  משלחת שומרונים אצל ראש הממשלה, דבר, 27 ביוני 1967
↑  דוד גלס יתמנה מנכ"ל משרד הדתות, מעריב, 17 במרץ 1974
↑  אריה דיין, גלס, פיינשטיין, בר-סלע והכל השאר, כל העיר, 8 בדצמבר 1989
↑  ד. גלס - יו"ר מזכירות המפד"ל בירושלים, הצופה, 27 בינואר 1969
סיעת הגוש במפד"ל ירושלים החליטה לפרוש, מעריב, 18 במאי 1969
↑  אהוד גוט, הנציבות חוקרת אם מנכ"ל, מעריב, 26 באוגוסט 1974
↑  אבי בטלהיים, אם יצחק רפאל רוצה לדחוק אותי, מעריב, 30 בדצמבר 1982
↑  דיין
↑  חגי אשד, שלום בית במפד"ל, דבר, 20 באפריל 1978
נחום ברנע, הצעה שאין לסרב לה, דבר, 23 ביוני 1978
↑  20 ח"כים קוראים להשתתף בהפגנה של שלום עכשיו, דבר, 12 בינואר 1979
אברהם תירוש, נראה שח"כ דרוקמן לא יפרוש, מעריב, 28 בפברואר 1979
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007516746405171  ISNI: 0000 0000 2491 3286  LCCN: n84030162  VIAF: 43232412   WorldCat (עם VIAF): 43232412
עוזי קלכהיים

| --- | --- |
הרב עוזי קלכהיים (משמאל)
הרב עוזי קלכהיים (משמאל)
 לידה:  17 בפברואר 1935 חיפה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  20 באפריל 1994 (בגיל 59) 
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת מרכז הרב 
 תקופת הפעילות:  ? – 20 באפריל 1994 
 רבותיו:  הרצי"ה קוק, הרב יעקב כלאב, הרב אלימלך בר שאול
 
 תפקידים נוספים:  ר"מ במדרשית נעם, ישיבת כרם ביבנה וישיבת מרכז הרב. לימד גם במכללה ירושלים ומכון הרי פישל
 
הרב עוזי קלכהיים (17 בפברואר 1935, י"ד באדר א' ה'תרצ"ה – 20 באפריל 1994, ט' באייר ה'תשנ"ד) היה ר"מ אמונה בישיבת מרכז הרב, בישיבת כרם ביבנה ובמוסדות תורניים נוספים, ומחבר ספרים במחשבת ישראל.
ביוגרפיה

נולד בחיפה לעדה לבית בקרמן ולמשה, שעלו ארצה והקימו בחיפה מסעדה כשרה עבור פועלי העיר. האב היה פעיל בתנועת הפועל המזרחי ונסע מטעמה לארצות הברית לגייס כספים בשנת תרצ"ט. בהיעדר האב, ובעקבות התפרעויות ערבים המשפחה עברה מחיפה לתל אביב. בסוף אותה שנה פרצה מלחמת העולם השנייה ובעטיה נאלץ האב משה לשהות בארצות הברית עד לסוף המלחמה. בעקבות הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב עברו לירושלים.
למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, בבית ספר לנערים המזרחי (לימים תיכון הימלפרב) ובישיבת קלצק (ישיבת הדרום), שם הושפע מהרב אלימלך בר שאול. בתום חורף תשי"ד (1954), בעידודו של הרב בר-שאול עבר ללמוד בישיבת מרכז הרב בירושלים. לדברי חברו, הרב יעקב פילבר, הרב קלכהיים היה "מראשוני בני עקיבא שהתוודעו לרבינו הרב צבי יהודה, ובמהלך זה סלל לרבים מילדי הארץ את הדרך ל'מרכז הרב' והם שהחזירו עטרה ליושנה וקוממו מחדש את ישיבת 'מרכז הרב' והפכו אותה לאחד ממרכזי התורה החשובים ביותר בעם היהודי". הוסמך לרבנות על ידי הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב יצחק אריאלי, הרב אברהם אלקנה שפירא והרב יוסף שלום אלישיב.
בהמשך למד במכון "הרי פישל" בירושלים (היום חלק ממכון אריאל) וקיבל סמיכה לרבנות מהרב שלמה זלמן אוירבך. בשנת 1970 עברה המשפחה ליישוב אבן שמואל שבדרום, שם שימש כראש כולל ורב היישוב, וכן עסק בהקמת האולפנה במקום. לאחר שנים חזר לירושלים, השתקע בגבעת שאול ושימש כרב בית כנסת בשכונה עד יום מותו.
הרב קלכהיים עסק בחינוך והוראה במשך יותר משלושים שנה. הוא לימד במדרשית נעם בפרדס חנה, בישיבת כרם ביבנה, בישיבת מרכז הרב, במכללה ירושלים, במדרשת נשמת ובמכון "הרי פישל". נמנה עם מייסדי מכללת אורות ישראל ובין מקימי מכון ארץ חמדה. בארבע שנות חייו האחרונות עסק בחיזוק הקשר עם קהילות יהודיות במזרח אירופה מטעם משרד הדתות, ובפרט יהדות צ'כיה.
בשנת 1996 יצא לזכרו הספר "ישועות עוזו: בענייני גאולה ומשיח – ספר זיכרון לרב עוזי קלכהיים זצ"ל". עיריית ירושלים קראה על שמו רחוב בשכונת רמת שלמה.
חיים אישיים

היה נשוי (משנת תשכ"א - 1961) לדבורה בת אברהם טרגר (נפטרה בתשפ"ג, 2023). לבני הזוג נולדו שלוש בנות ושני בנים. מהם:
הרב מנחם - שימש כסגן הרב הראשי לצ'כיה.
הרב עמיהוד - שימש כראש הישיבה התיכונית ברמת גן ובכפר הרא"ה וכן כיועץ חינוכי בישיבה התיכונית בני עקיבא נתניה.
מספריו

אדרת אמונה, ירושלים תשל"ו
שירת אומה לארצה, ירושלים תשמ"ז
באר מגד ירחים, ירושלים תשנ"ה
ארץ מול שמים: מדרשי גשם ארץ ישראליים, ירושלים תשסד (מבוסס על שיחות ששודרו בערוץ שבע בשנים תשנ"ב–תשנ"ג)
מתלמידיו

הרב יעקב פילבר – לשעבר ראש ישיבת ירושלים לצעירים
הרב אהרן איזנטל – רב היישוב חיספין ור"מ בישיבת הגולן
הרב חיים אביהוא שורץ – ר"מ בישיבות מרכז הרב ובית אל
הרב יצחק יודייקין – ראש כולל מכתם לדוד, ומרבני ישיבת מרכז הרב.
הרב יורם אליהו – מחנך בתלמוד תורה מורשה, ור"מ במכון מאיר.
ממאמריו

הזכות המוסרית בירושת הארץ בכתבי הרמב"ן, אתר דעת
הקדמת הראי"ה לשיר השירים, אתר דעת
שיעורי הרב עוזי קלכהיים, אתר ישיבה
מאמרים של הרב עוזי קלכהיים, באתר ספריית אסיף
תפילת הטל - עיון בפיוט טל תן לרצות, באתר הפיוט והתפילה