stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויילס (אונטריו)

| --- | --- |
 מדינה:  קנדה קנדה
 על שם:  נסיך ויילס 
 תאריך נטישה:  1958 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  0 (2024)
 קואורדינטות:  45°00′36″N 74°55′13″W﻿ / ﻿45.0099°N 74.9202°W﻿ / 45.0099; -74.9202 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אונטריו מוגדלת) טורונטו אוטווה מיסיסוגה וינדזור ת'אנדר ביי טימינס קנורה גרייטר סדברי מניטובה קוויבק ארצות הברית מפרץ הדסוןויילס(למפת אונטריו רגילה) טורונטו אוטווה מיסיסוגה וינדזור ת'אנדר ביי טימינס קנורה גרייטר סדברי מניטובה קוויבק ארצות הברית מפרץ הדסוןויילס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ויילס (באנגלית: Wales) היא עיירת רפאים בפרובינציה הקנדית אונטריו. ויילס הוא אחד מן הכפרים האבודים של אונטריו, שהוצף בעקבות יצירת נתיב המים סנט לורנס ב-1958. העיירה נקראה על שם נסיך ויילס (אדוארד השביעי) שביקר באזור בעת סיוריו בקנדה ב-1860.
המשפחות ומקומות העיסוק של העיירה הועתקו לעיירה החדשה אינגלסייד לפני שהושלמה בניית מעבר המים.
ויילס, הממוקמת כ-3.5 קילומטרים מקו החוף, הייתה העיירה היחידה על היבשת שהושפעה מן ההצפה שנוצרה בעת בניית מעבר המים, כאשר הקהילה הייתה ממוקמת בעמק על יד מפרץ שבו עובר הנתיב.
הכפר נבנה על מענק הקרקע של ד"ר ג'יימס סטיוארט, מגדוד המלך המלכותי בניו יורק. בין השנים 1810 ל-1957, חמישה דורות של משפחת סטיוארט התגוררו במקום. נכדו של דוקטור סטיוארט, ג'יימס ירש את האתר והוא בנה בית וחנות, ומאוחר יותר בית מלון. הוא גם תרם את המגרש עבור הכנסייה הפרסבטריאנית. שתי כנסיות לבנים עמדו בוויילס שנות ה-50 של המאה ה-20: הכנסייה האנגליקנית של סיינט דייוויד והכנסייה המאוחדת של סיינט מארק היו ציוני דרך בולטים בכפר.
לאחר השלמת המסלול הראשון של רכבת גראנד טראנק בשנת 1856 (המסלול השני בשנת 1900), הכפר נודע בשם דיקינסונס לנדינג סטיישן (תחנת הנחיתה של דיקינסון). ב־1860 ירד אדוארד, הנסיך מוויילס (מאוחר יותר המלך אדוארד השביעי), בדיקינסונס לנדינג סטיישן, מתוך כוונה לצאת לנמל סנט לורנס למסע דרך אשד לונג סו. האגדה מספרת שהוא שאל את אנשי העיירה מדוע מקום קטן נקרא בשם כה ארוך. לאחר ביקורו פנו האנשים לסניף הדואר בקהילה והכפר נקרא על שמו של הנסיך.
הערות שוליים

↑  THE LOST VILLAGES, Wales
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בקנדה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תל זיתון

| --- | --- |

 היסטוריה
 תקופות:  התקופה הפרסית בארץ ישראל, תקופת הברונזה 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°05′58″N 34°50′13″E﻿ / ﻿32.099444444444°N 34.836944444444°E﻿ / 32.099444444444; 34.836944444444
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) תל זיתון(למפת גוש דן רגילה) תל זיתון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל זיתון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל זיתון  he תל זיתוןhe תל זיתוןמפת  __ בני ברק (in English: Bnei Brak) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ תל אביב-יפו (in English: Tel Aviv) ממזרח: __ פתח תקווה (in English: Petah Tikva), __ גבעת שמואל (in English: Giv'at Shmuel) מדרום וממערב: __ רמת גן (in English: Ramat Gan) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;}
 
תל זיתון, צילום מפארק גבעת הזית
תל זיתון, או תל אבו זיתון, הוא תל הממוקם כיום בעיר בני ברק, מצפון לשכונת פרדס כץ, מצפון מזרח לשכונת קריית הרצוג, וכקילומטר דרומה מנחל הירקון. תל זיתון שכן בעבר על תוואי דרך עתיקה - הדרך ההיסטורית יפו-שכם, שעברה גם בסמוך לתל ג'רישה ותל אפק - שניהם מתקופת הברונזה התיכונה.
היסטוריה

התל ממוקם על גבעת כורכר, משתרע על שטח של כשלושה דונם, ומתנשא לגובה של כתשעה מטר מעל הקרקע, ו-24 מטר מעל גובה פני הים. לפחות שתי חפירות ארכאולוגיות בוצעו בתל לאורך השנים, ב-1957 בראש התל, וב-2005, במורדות הדרומים של התל. בחפירה המוקדמת נחשפו שתי שכבות מהתקופה הפרסית, ובחפירה המאוחרת התגלו שלוש שכבות מתקופת הברונזה התיכונה.
תל זיתון נשמר הודות לחפירות ולממצאים במקום ובזכות "שומרת התל" - דוז'יה פדרמן, אשר שמרה עליו במשך שנים רבות. על שמה נקרא בראשית שנות ה-80 הרחוב הצמוד לגבעה.
החוקר הקתולי, האב פליקס-מארי אבל, זיהה את האתר המקראי גת רימון כתל זיתון. בנימין מזר שלל זיהוי זה בגלל שתל אבו זיתון הוא קטן מידי, לטענתו, ועל כן הציע לזהות את גת רימון בתל נפוליאון.
תל זיתון שימש עד לאמצע המאה העשרים גבול מערבי לביצת ענק שהשתרעה ממנו ומזרחה לרוחב של כ-3 קילומטרים, לשטח שעתיד להיות אזור תעשייה מרכזי בפתח תקווה - קריית אריה.
נכון ל-2018, התל מגודר, ונכלל בשטח גן שעשועים לילדים בשם פארק גבעת הזית.
הערות שוליים

↑  ירקון, באתר lib.cet.ac.il
↑  דור גולן, ‏תל זיתון דוח סופי, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גיליון 120, 27 במרץ 2008
1 2  תל זיתון – iNature, באתר inature.info
↑  ש. פינס, תל אבו־זיתון שבפרדס כץ - הוא גת־רימון העתיקה, דבר, 29 בנובמבר 1957
↑  אוסטרקון מגת רימון, דבר, 7 בפברואר 1958.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מצלול (ספרות)

מִצְלוֹל הוא מכלול האמצעים בשירה ובפרוזה המבוססים בעיקר על צליל של מילים ולא על משמעותן. מבחינה טכנית, הגדרה זו כוללת גם את תחום החריזה, אך בשל ההתפתחות הנפרדת של החריזה ושל אמצעים צליליים אחרים, רוב העוסקים בתחום אינם כוללים את החריזה כסוג של מצלול.
סוגים של מצלול > אונומטופיה

מילה או צירוף מילים שצלילן מחקה את משמעותן. המילה 'זמזום', למשל, דומה בצלילה לזמזום הדבורה אליו היא מתייחסת. דבר זה נכון למילים רבות נוספות, בעיקר (אך לא רק) כאלו המחקות צלילים. בשירה משמשת לעיתים מילה אונומטופיאית אחת לחידוד המשמעות של מספר מילים קרובות אליה, המשתמשות באותו צליל.
סוגים של מצלול > אליטרציה

חזרה על צליל או צירוף צלילים במספר מילים קרובות. הצליל החוזר הוא בדרך-כלל עיצור או מספר עיצורים. הצירופים 'חן וחסד' או 'גד גדוד יגודנו' מהווים אליטרציה. האליטרציה היא אמצעי אמנותי המשמש בשירה הקדומה לאותם תפקידים עבורם שימשו מאוחר יותר החריזה והמשקל: להקל על זכירת הטקסט בעל פה, ולהעניק סיפוק אסתטי לשומעים.
סוגים של מצלול > אסונאנס

חזרה על אותו מבנה תנועות עם עיצורים שונים. הצירוף "טָלֶה רָעֵב" הוא אסוננס, שבו החזרה היא על צמד התנועות a-e. בשירה העברית ניתן למצוא דוגמאות רבות לשימוש באסוננס, למשל אצל מאיר ויזלטיר, שכתב ב"שישה שירי נפש" את השורה "כְּמוֹ שֶׁלֶג חָדַש הַנֶפֶש" המשתמש באסוננס להדגשת הדימוי של הנפש לשלג.
קרוב לאסוננס, אך לא זהה, הוא החרוז האסוננטי המופיע בסוף הטור השירי.
סוגים של מצלול > קונסוננס

חזרה על אותו מבנה עיצורים עם תנועות שונות. הצירופים "חֶרֶשׁ חָרַשׁ הַחוֹרֵשׁ" או "צרצר מצרצר צרצורו" ("לילה טוב" / יהונתן גפן) הם קונסוננטים, שבהם יש חזרה על העיצורים ח-ר-ש או צ-ר-צ-ר.
הקונסוננס אינו אמצעי נפוץ בשירה העברית, בין השאר בשל שיטת יצירת המילים בעברית מתוך השורש הדקדוקי – כך שמילים שבהן חוזרים אותם עיצורים הן במקרים רבים מילים מאותו שורש (למשל בדוגמאות לעיל). האמצעי נפוץ יותר בשירה האנגלית (ובתרגומים ממנה), בין השאר אצל אדגר אלן פו. המשורר וילפרד אוון השתמש רבות בקונסוננס כדי להדגיש את תחושת השבירה והשסע בשיריו על מלחמת העולם הראשונה.
סוגים של מצלול > לשון נופל על לשון

לשון נופל על לשון הוא צירוף לשוני שבו ישנן שתי מילים (או יותר) בעלות הגייה דומה (או אותיות שורש דומות) אך משמעותן שונה ולעיתים אף סותרת.
ראו גם

אליטרציה
אונומטופיה
אסונאנס
לשון נופל על לשון
לקריאה נוספת

שמעון זנדבנק, "מַזֶּשִׁיר", כתר, ירושלים, 2002
צבא בר כוכבא

כתובת הקדשה לקיסר אדריאנוס מהסנאט הרומאי לכבוד ניצחונו ודיכוי מרד בר כוכבא, הכתובת נמצא בגבעת הקפיטלום ברומא. בכתובת מכונה הקיסר "אבי האומה, שעמד בלחץ הלחימה של האויב, גבר עם צבאו על כוח אדיר, ושחרור פרובינקית סוריה פלשתינה מהאויב"
על צבא בר כוכבא אין מידע רב במקורות השונים וניתן בעיקר לנסות לשער את מקורותיו והיקפו משבבי מידע שנמסרו בכתובים ומעדויות  עקיפות כמו עדויות ארכאולוגיות וממצאים אפיגראפים. שני המקורות העיקריים למרד: ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס והארכיבישוף אוסביוס מקיסריה, מעדיפים למעט אם לא לשתוק בעניין זה, אף שנראה שהיה להם מידע מסוים. ניתן לשער כי צבא בן כוסבה (בר כוכבא) החל כקבוצה גרעינית, אחת מכמה, שעסקה בהטרדת הכוחות הרומיים (ליסטות מדינית), והתגלגלה למסגרת יותר מאורגנת, ואף לתוצר של גיוס כולל, של צבא אשר פעל בעת מרד בר כוכבא.
הגרעין הקשה

מרידות רבות שפרצו ביהודה כנגד השלטון הכובש, בין אם היה זה הלניסטי או רומי, היה גרעין קשה של קבוצות קטנות, בדרך-כלל על בסיס משפחתי מטעמי יעילות ואמון.
הקבוצות אופיינו בקנאות, לעיתים משיחית ומנהיגיהן רקמו חזון בדבר מלוכתם על אזור המרד, והרחבתו לממדים נרחבים וגדולים. נתונים אלה אפיינו את משפחת מתתיהו החשמונאי שהניפה את נס המרד במודיעים כנגד האימפריה הסלאוקית והמתיוונים, את הקבוצות הקנאיות שהטביעו חותמן על פולמוס וארוס, ועל המרד הגדול כגון קבוצת שמעון בר גיורא, יוחנן מגוש חלב, הסיקריים בהנהגת אלעזר בן יאיר ואת הקבוצות הקנאיות והמשיחיות ערב פרוץ מרד התפוצות כנגד הקיסר טראיאנוס.
אף בראשית מרד בן-כוסבה (בר כוכבא) אנו שומעים על קבוצות ממין אלה, שהתלמוד מכנה אותן, מטעמים פרגמטיים, כקבוצות של ליסטים. כאלה היו האחים מכפר חרובא (שרצו להמליך את שמעון), והקבוצה שתקפה את הרומאים בטור מלכא ובסמוך לביתר. קבוצות אלה עסקו בהטרדת הצבא הרומי באזור הרי יהודה, ואולי אף הרחיקו אותו במכוון מאזורים אלו, כדי שלא יגלה את ההכנות למרד, ומתוכן, כך דומה, צמחה הקבוצה שהונהגה על ידי בן כוסבה.
צבא המורדים מתארגן

אמרו לו כל מי שאינו רוכב על סוסו ועוקר ארז מן לבנון, לא יהיה נכתב באיסטרטיא שלך.
לצד ההכנות למרידה המסודרת והמאורגנת שכללו, כידוע, מאגרי כלי נשק, בניית קווי הגנה, ביצור עיירות וחפירת מערכות מסתור וקשר, ארגן מנהיג המרד צבא רציני יותר שיוכל להתמודד כראוי מול הרומאים.
על פי אחת המסורות התלמודיות ארגן בן כוסבה מערך לוחם בן ארבע מאות אלף חיילים, מספר מופרז מאין כמותו. תחילה צרף לצבאו מאתיים אלף מורדים שעמדו במבחן "אומץ" של הטפת/קטיעת אצבע (ישנן חילופי גרסאות האם היה מדובר בקטיעת אצבע או בסוג של פציעה. מה עוד שקטיעת אצבע איננה הגיונית מבחינה קרבית), ובשעה שהוכיחוהו חכמים על הטלת מום בחייליו שינה את מתכונת המבחן (על פי המלצתם) לעקירת ארז לבנון תוך כדי דהרה על סוס. אף כאן עמדו לרשותו מאתיים אלף עוקרי ארזים. מעבר למספרים האסטרונומיים, שניתנו גם לצבאו של הקיסר אדריאנוס, ושבאו בעיקר להצביע על כך שהיה לו כוח צבאי גדול למדי, מורים מקורות אלה על איכות הלוחמים ועל מבחני הסינון, שעשויים להצביע על הטלת גיוס חובה מטעמו של מנהיג המרד. על פי מסורת אחרת ("מדרש עשרת המלכים") היו לו 12,000 לוחמים מובחרים, מספר שנראה סביר יותר. על פי מקור זה מבחן הקבלה היה מבחן סבילות, שבו הנבחן היה צריך להכניס אצבע לאש, עד שתטיף שלוש טיפות דם.
ישנם חוקרים התולים במסורת נוצרית מסוימת מפי מיכאל הסורי הוכחה נוספת כי בן כוסבה הטיל צו המורה על גיוס חובה לכל מי שחי בתחומי "מדינת המרד". מסורת זו מספרת על ענישתם (ואולי אף המתתם) של נוצרים רבים בשל סירובם להתגייס לצבא המורדים, והיא מסתיימת באמירה כי בן כוסבה אילץ את כל האוכלוסין לצאת למלחמה כנגד רומא. באגרות בן כוסבה שנתגלו במערות מורבעת (מס' 43) מזהיר מנהיג המרד שישמרו מכל משמר על קבוצה הנקראת בשם "הגללאים", שהיו כנראה לוחמי הגליל שבאו לעזרת המרד. עדות זו שיש בה להעיד על כך שהיו עוד קבוצות שהצטרפו למרד אף מהגליל.
על פי דיו קסיוס החזיק בר כוכבא 50 מבצרים ברחבי הארץ. דבר שמעיד שהייתה לו לוגיסטיקה ענפה ותמיכה ציבורית רחבה, שעזרה לו במעשי הביצור, וכן לא מעט לוחמים, כדי להחזיק ולתפעל את המבצרים הללו.
דמותו של בר כוכבא ורוח המפקד

מדמותו של בר כוכבא ניתן לשער איך נראה צבאו. במקורות הוא נתפש כאדם עוצמתי, בעל כוח פיזי רב, ואיש קשוח ומחוספס מבחינה נפשית. המקורות היהודיים מפריזים בגבורתו וכוחו, עד שהוא נראה מעין סופרמן יהודי. במקור אחד מתואר שהיה קופץ מיל והורג ברומאים (התלמוד הבבלי משום מה מעדיף לכנותו בר דרומא), ובמקור אחר מתואר שהיה עומד על החומה, מקבל בברכיו אבני בליסטראות ומטיל אותם בחזרה אל רומאים. אף בסוף המרד הוא מתואר כמי שהורג בבעיטה אחת את רבי אלעזר המודעי. במדרש מתואר שכאשר ראה רבי עקיבא את גבורתו הפיזית האדירה, הוא כל כך מתרשם ואמר שבר כוכבא הוא לא פחות מאשר מלך המשיח. בשני מקורות נראה שחז"ל ראו בו אדם על-אנושי, שבני אדם אחרים ואפילו הרומאים, לא יכלו להורגו, ורק נחש ארסי שנשלח מאת האל ומכישו בצווארו, היה מסוגל לעשות זאת. מסתבר שאדם סמכותי שכזה היה בעל מנהיגות חזקה, הטיל משמעת קפדנית, והיווה לחייליו מקור של השראה ומודל לחיקוי. הד לדבר יש במקורו היהודים שמתארים שמיד עם מותו נלכדה ביתר.
גבורתו הרבה מתחברת לעניין נוסף, והוא ביטחונם הרב של לוחמיו בכוחם, ואי רצונם להסתייע בעזר אלהי, שרבים מהלוחמים בתקופות שונות ובעמים שונים שמו בו את מבטחם. בניגוד בולט למרד החשמונאים שבו נשאו המורדים שם שמים על פיהם, ואף אם לא נשאו לפני הקרבות את נוסח הנאומים המדויק שתואר בספרי המקבים, הייתה זו ודאי רוחם. לעומת זאת, במרד בר כוכבא יש מספר עדויות במסורות חז"ל, שבר כוכבא ואנשיו, לא רק שלא נשאו שם שמים בפיהם, אלא אף בצאתם לקרב אמרו כלפי האל "אל תסייע ואל תבייש", דבר שנראה מנוגד וזר למסורת היהודית, ואף נראה לא ראוי, במיוחד למי שכונה על ידי רבי עקיבא מלך המשיח. אמירות אלו שנראו כהתרסה כלפי האל, אף גונו בחלק מהמקורות החז"לים, וראו בהם אף את הסיבה למפלת המורדים. היו שפירשו כי בר כוכבא ביקש לדרבן את חייליו לסמוך על עצמם בלבד, ולפתח את יכולותיהם הצבאיות, ולא לצפות לסיוע ניסי.
השתתפות תלמידי רבי עקיבא במרד

על פי המקורות היהודים לרבי עקיבא היו 24 אלף תלמידים, בפריסה רחבה בארץ ישראל, שמתו בטווח זמן קצר: בין החגים פסח ושבועות, לאחר שלא נהגו כבוד זה בזה. כבר מתקופת הגאונים הייתה מצויה מסורת שתלמידי רבי עקיבא מתו בידי הצבא הרומי. רב שרירא גאון כתב "והעמיד רבי עקיבא תלמידים הרבה והיה שמדא [הריגה בידי המלכות] על התלמידים של רבי עקיבא". בשל מותם נקבעו החל מתקופת הגאונים, הלכות אבלות לאותה תקופת זמן בשנה, שדוגמתם קיימות רק על חורבן בית המקדש, בתקופה המכונה ביהדות "שלושת השבועות". רנ"ק אף הוא המשיך בגישה זו, שתלמידי רבי עקיבא מתו במרד.
רוב החוקרים כשמואל ספראי, אהרון אופנהיימר ואף שמואל אברמסקי מקבלים את גרסתו של רב שרירא גאון, כי תלמידיו של רבי עקיבא השתתפו במרד בר כוכבא ומתו במלחמה. כך גם סברו הרב צבי יהודה קוק, ותלמידו הרב משה צבי נריה, שהביאו מקורות נוספים בתלמוד לכך שרבי עקיבא ותלמידיו תמכו ואף השתתפו במרד, ונרדפו גם לאחר שדוכא. כך המנהג בימי הספירה שלא לעשות מלאכה לאחר השקיעה, בשל שתלמידי רבי עקיבא נקברו לאחר השקיעה, קשור אף הוא למרד, על פי הרב נריה. כיוון שהרומאים אסרו להביא את הרוגי ביתר לקבורה, הקבורה הייתה צריכה להתבצע בחסות החשיכה, כדי שהרומאים לא יבחינו בכך. מיעוטם של החוקרים כמו גדליה אלון סוברים כי מתו ממגפה עוד לפני המרד, ללא כל שייכות לו שכן "לאחר מכן לימד רבי עקיבא את תלמידיו "השניים"... והרי אין סיפק לכך בימים המעטים שחי בהם רבי עקיבא לאחר גמר המלחמה".
עניין זה של תומכי רבי עקיבא שהתגייסו לצבא בר כוכבא, מתאים לממצאים הארכאולוגיים שמגלים צבא וחיילים שענייני הדת לא זרים להם, ועם עדויות התלמוד שחיילי בר כוכבא הניחו תפילין ואף נלחמו איתם. על כל פנים אם אכן נכונה ההנחה שתלמידיו של רבי עקיבא, שאופנהיימר רואה בהם כדוגלים במשנתו המדינית ולאו דווקא כתלמידי חכמים מבית המדרש, התגייסו בהמוניהם לצבא בר כוכבא, הרי יש בדבר להעיד כי היו בצבא בר כוכבא לפחות 24,000 איש, וגם יש בכך עדות על איכות הלוחמים, ועל התמיכה העממית הרחבה שזכה צבא זה בקרב העם. כמו גם על התקוות המשיחיות שעורר מרד זה.
אסטרטגיה ושימוש במערות מסתור

על פי המספר הרב של מערות המסתור שנתגלו ביהודה ובגליל, נראה כי בר כוכבא למד מהמרד הגדול והעדיף שלא לנסות להתבצר במבצרים (שיעילותם מוטלת בספק לנוכח יכולת המצור הרומאית, שהיהודים כבר חוו על בשרם), אלא להסתתר במערות מסתור תת-קרקעיות. נראה שהאסטרטגיה  כוונה למלחמת גרילה ממושכת, שבה כוחות המורדים פשטו ממערות המסתור באופן מתוזמן לפתע פתאום, על כוחות רומאים ששהו לידם והופתעו, ולאחר ביצוע פשיטות מוצלחות אלו, הכוחות נמלטו למערות הללו, כך שכוחות התגבורת הגדולים שהוזעקו חיפשו אותם לשווא.
לפי ההיסטוריון מרדכי גיחון, האסטרטגיה הבר כוכבית התבססה בשלב הראשון, על מגננה גמישה של מערכות המסתור, שבו מערכי הגנה מגישים סיוע הדדי, ומאפשרים בריחה של מורדים ממערכת אחת לשנייה, כך שגם כאשר הרומאים איתרו מערה כזו כוחות המורדים יכלו להימלט למערה סמוכה או לקבל עזרה מכוחות נוספים שהיו באזור. בשלב השני בוצרו במהירות ובאופן חפוז יישובים ומקומות שונים, כדי שיוכלו לעמוד בפני המתקפה של הלגיונות הרומים, ולאחר שאלו הוכרעו על ידי הכוחות הרומים העודפים במלחמה סוערת, נמלטו המורדים וחזרו שוב להסתתר במערכות המסתור שלחלקן היה מוצא מהמקומות המבוצרים עצמם. בשלב זה הרומאים פשטו על השטח, איתרו את המערות, והדליקו מדורות שהעלו עשן שחנק את הנמצאים בהם או הכריח אותם לצאת החוצה אל מותם, או שסתמו את המערות כך שהן הפכו להיות קברים של הנמצאים בתוכם.
עוצמת הצבא הבר כוכבי

אף שנראה שבדברי חז"ל ישנה הפרזה בכוחו, על פי עדות עקיפה, מדובר בסדר כוחות גדול וחזק שהצליח לכבוש חלקים לא קטנים מארץ ישראל, ואף לעמוד כנגד לגיונות רומים רבים, גרם להם לאבדות קשות ואף השמיד אחד מהם כליל. על עוצמתו ועל הנזק שצבא בר כוכבא גרם לרומאים, והמכונה על ידם "כוח אדיר", מעידים מספר דברים.
הקצאת יוליוס סוורוס, המצביא הרומאי המוכשר ביותר, לדיכוי המרד, והבהלתו מבריטניה, בקצה המערבי של גבולות האימפריה, ליהודה, עם מפקדיו הטובים ביותר של אדריאנוס, תוך הפרת הנהלים הרגילים של מינוי מצביאים.
הקיסר אדריאנוס, אשר דיווח על המרד לסנאט, נמנע מלנקוט בלשון המקובלת "אם לכם ולבניכם שלום, טוב הדבר, שכן גם לקיסר ולצבאותיו שלום". התחושה הרומאית שזכו בניצחון גדול נובעת מהלקיחה השנייה של התואר אימפרטור על ידי אדריאנוס בשנת 136, בעקבות דיכוי מרד בר כוכבא.
לאחר המרד, באירוע חסר תקדים בכל תקופת האימפריה הרומית, קיבלו שלשה מצביאים את אות הטריומף שהיה אות הכבוד הצבאי הרומאי העליון: יוליוס סוורוס מושל בריטניה, גאיוס פובליקיוס מארקלוס מושל סוריה, והטריוס נפוס מושל ערביה.
מספר כתובות ניצחון שנתגלו בתל שלם (רוחב 11 מטר), ובגבעת הקפיטול בעיר רומא, מעידות על כך שהיה מדובר בניצחון חשוב מאוד לרומאים. באחת הכתובות אף נכתב:
הסנט והעם הרומאי (מקדישים לכבוד) הקיסר והאימפרטור, בנו של טראיאנוס האלוהי מנצח הפרתים, נכדו של נרווה האלוהי. טראיאנוס אדריאנוס האוגוסטוס, פונטיפקס מקסימוס, בעל סמכות טריבון בפעם העשרים, אימפרטור בפעם השנייה, קונסול בפעם השלישית, אבי האומה, שעמד בלחץ הלחימה של האויב, גבר עם צבאו על כוח אדיר, ושחרור פרובינקית סוריה פלשתינה מהאויב
הגדרת המלחמה

במקורות חז"ל מתדיינים ומתלבטים ביניהם החכמים לגבי סוגים שונים של מלחמות ומידת מחויבות הפרט להצטרף למסגרת הצבאית. אמנם אין שם בפירוש התייחסות למרד בן כוסבה אלא שהדיון התקיים לאחר המרד, בשעה שתמו הקרבות ומתיחויות צבאיות לא נרשמו, מתחזקת ההנחה כי מדובר בהתלבטויות שנקשרו במרד בן כוסבא.
בהתאם לסבירות ההיסטורית ולנתונים שונים התומכים בכך, הגדיר בן כוסבה את מאבקו, כמנהיגים קנאיים לפניו, כהתמודדות בעלת יסודות דתיים ומשיחיים. מגמה זו נתמכת באמירתו של רבי עקיבא (כגון "דא הוא מלכא משיחא" – זה הוא מלך המשיח) ובמטבעותיו (הופעת הכוכב, חזית המקדש). מתוך כך, יש להניח כי חוקי המלחמה הפזורים בתורה, ובעיקר בספר דברים ובספר יהושע, היו ידועים למנהיג המרד, ומהם למד על הזהות בין מלחמת העם למלחמת האל ועל מצב שבו חייבים הלוחמים להיטהר ולהתקדש לפני הקרב. מהם גם למד על הקלות ופטורים מגיוס, כפי שמימש זאת, לשם משל, יהודה המקבי, בשעה שנתן פטור מן הקרב באמאוס "...לבוני בתים, ולמארשי נשים, ולנוטעי כרמים ולרכי הלבב, לשוב כל איש לביתו על פי התורה" (מקבים א' ג' 56). "על פי התורה" – על פי ספר דברים פרק כ', שם מפורטת רשימת בעלי הפטור מגיוס: "האיש אשר בנה בית ולא חנכו" (פסוק 5); האיש אשר נטע כרם ולא חללו" (פסוק 6); "האיש אשר ארש אשה ולא לקחה" (שם 7) וכן "האיש הירא ורך הלבב" (פסוק 8).
משנת סוטה מתייחסת לקובץ היתרים אלה, וכגון (סוטה ח' ב-ז):
"'ומי אשר מארש אשה' וגו'. במה דברים אמורים? במלחמת רשות, אבל במלחמת מצווה הכול יוצאין, אפילו חתן מחדרו וכלה מחופתה. אמר רבי יהודה: במה דברים אמורים? במלחמת מצווה, אבל במלחמת חובה הכול יוצאין, אפילו חתן מחדרו וכלה מחופתה"
יש הסוברים כי מונחים אלה – "מלחמת רשות", "מלחמת מצווה" ו"מלחמת חובה" – נטבעו לראשונה בימי מרד בן כוכבא, הן מכיוון שאינם נזכרים קודם לכן בספרות חז"ל, והן משום שנידונים הללו בדיוני הסנהדרין שלאחר המרד. בן כוסבה ביקש להגדיל עד למקסימום את צבאו ועל כן ניסח מונחים שונים הנוגעים למידת מחויבות הפרט להצטרף למערכות המרד. את ראשית המרד ושלביו הראשונים (132–134 לספירה) יכול היה להגדיר כ"מלחמת רשות" (ואליבא דרבי יהודה כ"מלחמת מצווה"), ואת השלב האחרון (134/135 לספ') הגדיר כנראה כ"מלחמת מצווה" (או "מלחמת חובה" לדעת רבי יהודה).
התלמוד הירושלמי (סוטה פ"ח כג ע"א) מפרט את השוני שבין שני המונחים, אף כאן מפי רבי יהודה: הראשון – "מלחמת רשות" – "כגון אנן דאזלין עליהון" (כשאנו תוקפים את האויב ויוזמים את המערכה), "ומלחמת מצווה – כגון דאתיין אינון עלינן" (כשהאויב תוקף אותנו). היינו בבחינת השוני בין מלחמת הגנה למתקפה. אין לדעת בהקשר זה האם ניתן לפצל בין המונחים על בסיס כרונולוגי, כבפיסקה הקודמת, ואולי הפרשנות בדבר השאלה: האם אנו מתקיפים או מותקפים, הייתה נתונה, כך דומה, להחלטתו של המנהיג, ומתוך נוסח אגרותיו עולה דמות אסרטיבית, נחושה ומאוד מחוספסת.
ראו גם

הצבא הרומי
הערות שוליים

↑  תלמוד ירושלמי, מסכת תענית,  פרק ד', הלכה ה'; דף כד ב: "שני אחים הוון בכפר חריבה"; איכה רבה ב ד: "שני אחין היו בכפר חרוכא".
 ראו גם: רז מוסטיגמן, "מעשה בשני אחים מכפר חרובא: לבירורה של סוגיה טקסטואלית, היסטורית וגאוגרפית מימי מרד בר־כוכבא", בתוך: אוהב שלום – מחקרים לכבודו של ישראל פרידמן בן־שלום, באר שבע, תשס"ה, עמ' 267–315.
↑  ירושלמי, תענית ד' ה'
↑  מדרש עשרת המלכים עמ' 49
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת תענית, פרק ד', הלכה ה'
↑  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ס"ב, עמוד ב'. קהלת רבה, פרשה י"א סעיף י'. מדרש בראשית רבה, פרשה ס"ה סעיף ג'
↑  בבלי, יבמות ס"ב ב
↑  איגרת רב שרירא גאון מהדורת לוין, ע' 13
↑  "ולאחר שנכרתו תמו רוב תלמידיו בפולמוס האחרון של ביתר, נשארו הצעירים שבהם" - מורה נבוכי הזמן, עמ' 196
↑  "נראים הדברים שיש לקבל כעובדה היסטורית כי תלמידיו של ר"ע מתו רובם ככולם בפורענות בימי מרד בר-כוכבא." (רבי עקיבא בן יוסף, חייו ומשנתו, ספרית דורות, 1970, עמ' 28-27.)
↑  "קרוב לוודאי שהמעשה במותם של עשרים וארבעת אלפי התלמידים של רב-עקיבא אינו עוסק בתלמידים במובן הרגיל של המילה – אין איש מקרב חכמים שהיו לו תלמידים כה רבים – אלא בלוחמים שהשתתפו במרד בהתאם לקריאתו של רבי עקיבא." (מרד בר-כוכבא (עורך אהרון אופנהיימר), מרכז זלמן שזר, תש"ם, ע' 15)
↑  "שאין זה כמובן מן הנמנע, שהמדובר הוא בהשמדתם של תלמידים בזמן המרד" (בר-כוכבא נשיא ישראל, הוצאת מסדה, 1961, עמ' 134-133)
↑  טור אורח חיים תצג, בשם רב האי גאון
↑  האבלות בימי הספירה על מות תלמידי רבי עקיבא, באתר דעת
↑  "אלא שכל עצמה של המסורת מלמדתנו, לאחר העיון, שמיתתם של תלמידי ר"ע ה'ראשונים' אירעה לפני מלחמת בר-כוכבא".
↑  גדליהו אלון, תולדות היהודים בארץ ישראל בתקופת המשנה והתלמוד, תשכ"א, חלק ב', 1970, עמ' 42
↑  חיים ליכט,על מותם של תלמידי רבי עקיבא, באתר מט"ח
↑  "אמר רבה בר בר חנה א"ר יוחנן: ארבעים סאה קצוצי תפילין נמצאו בראשי הרוגי ביתר." (בבלי, גיטין נז ב)
↑  and Eck, "Bar Kokhba Revolt," 87 n. 92.
↑  W. Eck, 'Kaiserliche Imperatorenakklamation und ornamenta triumphalia', ZPE 124 (1999) 223–227.
חתך אופייני למערכת מסתור
כתובת המוקדשת לקיסר אדריאנוס על ידי הסנאט הרומאי לכבוד ניצחונו ודיכוי מרד בר כוכבא. מוזיאון ישראל
טטרדרכמה מכסף מימי המרד. על צדו האחד של המטבע חזית בית המקדש כשעליה כוכב והכתובת "שמעון". על צדו השני לולב ואתרוג והכתובת "לחרות ירושלים"
לאה צמל

| --- | --- |

 לידה:  19 ביוני 1945 (בת 79) חיפה, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 בן או בת זוג:  מיכאל ורשבסקי 
 פרסים והוקרה:  פרס "חירות, שוויון, אחווה" הצרפתי פרס הנס ליטן הגרמני
 
לאה צמל (נולדה ב-19 ביוני 1945) היא עורכת דין ישראלית, המייצגת אסירים ביטחוניים ופלסטינים המואשמים בפעולות טרור וכן ישראלים ופלסטינים המואשמים באלימות כנגד כוחות צה"ל ומתנחלים.
ביוגרפיה

לאה צמל נולדה בחיפה לצבי ופניה צמל, ילידי פולין ואנשי העלייה החמישית. למדה משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. במהלך מלחמת ששת הימים התנדבה במסגרת צה"ל לפינוי עולים מאזור הקרבות בירושלים. אחרי המלחמה השתתפה בסיור של צה"ל ביהודה ושומרון, במסגרתו ראתה פליטים פלסטינים, ולדבריה התפתחה אצלה תודעה פוליטית. בסוף 1970, הייתה ממקימות התנועה לשחרור האישה.
צמל הייתה חברת מצפן ושם פגשה את מיכאל ורשבסקי בן זוגה לחיים ולהם שני ילדים.
ביוגרפיה > פעילות משפטית

ב-1971 עשתה צמל את ההתמחות אצל עורכת הדין פליציה לנגר. 
ב-1972 ייצגה לראשונה קבוצה של פלסטינים וישראלים תומכי אש"ף, שהואשמו שנסעו לסוריה לאימוני גרילה. המפורסם מחברי הקבוצה הוא אודי אדיב. צמל ייצגה את הפלסטינים. צמל מתארת שבמהלך המשפט כונתה בוגדת והותקפה מילולית. ביולי 1977, בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ (בג"ץ 139/77) קבע כי צמל לא יכולה לייצג בבתי דין צבאיים מאחר שהיא חלק מ”המזדהים עם אויבי המדינה המבקשים את חורבנה”, ומשכך ישנה בעיה בחשיפתה למידע ביטחוני מסווג.
צמל ייצגה, במהלך 40 שנה, ישראלים ופלסטינים בבתי דין צבאיים ואזרחיים ובהם מבצעי הלינץ' ברמאללה, אחמד סעדאת, עזרא נאווי ואחרים. לפי תפיסתה, לקוחותיה הפלסטינים הם ”..אנשים די מסכנים שמנסים בדרכים פרימיטיביות לחלוטין, בחוסר כוח, בהיעדר צבא ובהיעדר ארגון של ממש להביע את התנגדותם לכיבוש”. ב-1993 סרבה לגנות פגיעה במתנחלים ואמרה שאינה מתנגדת לפגיעה בחייהם.
ב-1992 ייצגה את 415 אנשי החמאס שגורשו ללבנון בעתירות לבג"ץ. העתירה הראשונה השהתה את הגירוש ולאחר הדיון השני הגירוש אושר. צמל הייתה אחת העותרות בעתירות לבג"ץ נגד עינויים שהביאו בסופו של דבר על איסור שימוש בסדרה של שיטות חקירה אלימות ובבג"ץ בנושא מתקן הכליאה והמאסר 1391.
ייצגה את אחמד מנאסרה ב-2015. ייצגה את חבר הכנסת באסל גטאס מבל"ד שהורשע בעסקת טיעון בהברחת טלפונים ניידים לאסירים ביטחוניים בשנים 2016–2017. בשנת 2019, ייצגה את משפחת רוצחה של אורי אנסבכר, שערערה על הכוונה להרוס את ביתו.
בפברואר 2022 בפסק הדין של בג"ץ ביקר השופט יוסף אלרון את צמל שייצגה את משפחת המחבל שרצח את יהודה דימנטמן, בשל השוואה שערכה בין אם הרוצח ואלמנתו של דימנטמן.
צמל חברה ב"בית הדין העממי הקבוע" (אנ'), כחברה מפלסטין.