stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה בן עטר (קצין משטרה)
ביוגרפיה

בן עטר גדל בשכונת רמת אליהו בראשון לציון. התגייס למשמר הגבול, עבר קורס קצינים ושירת במגוון תפקידי פיקוד. ב-1999 עבר למשטרה הכחולה, שימש מפקד זרוע מבצעית במנהלת תיאום פעולות אכיפה. ב-2008 מונה למפקד יחידת אתג"ר, לאחר מכן שירת כסגן מפקד מרחב השפלה ובאוגוסט 2013 מונה למפקד המרחב. ב-2016 מונה לראש מנהלת הרכבת הקלה. שימש סגן ראש אגף התנועה. במאי 2022 הועלה לדרגת ניצב ומונה לראש אגף התנועה.
במאי 2024 נחשף שהיה מעורב בתאונת דרכים באזור השרון ונפצע. אנשיו הרחיקו את צוותי מד"א מהזירה ולא נפתחה חקירה על אף שהרכב היוקרתי שקיבל מהמשטרה הושבת והוחבא בחניון.
בספטמבר 2024 הודיע למפכ"ל המשטרה דני לוי על רצונו לסיים את תפקידו כראש אגף התנועה.
בעל תואר ראשון במזרחנות ותואר שני במנהל עסקים. נשוי ואב לשלושה. מתגורר ברחובות.
הערות שוליים

↑  החקירה שלא נפתחה: ראש אגף התנועה - והתאונה שהוסתרה, באתר חדשות 13, 5 ביוני 2024
ירון פלג

אין תמונה חופשית
ירון פלג הוא חוקר ספרות וקולנוע, ראש הקתדרה ללימודי תרבות עברית מודרנית ע״ש קנדי-לי באוניברסיטת קיימברידג'.
קורות חיים

נולד בקיבוץ אושה. בתום שירותו בצה"ל ביחידה קרבית עבר להתגורר בארצות הברית.
בשנת 1989 סיים פלג תואר ראשון בלימודי קולנוע באמרסון קולג' שבבוסטון. בשנת 2000 סיים את הלימודים לתואר דוקטור בספרות עברית באוניברסיטת ברנדייס שבמדינת מסצ'וסטס. הוא לימד, בין היתר, באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, בה עמד בראש התוכנית ללימודי עברית בשנים 2002–2012. עבר לאוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה, שם התמנה לחבר בג'יזס קולג', ובקתדרה ללימודי תרבות עברית. בנוסף, הוא עמית הוראה במחלקה לקולנוע. בעבר אף כיהן כראש הפקולטה ללימודי אסיה והמזרח התיכון.
תחומי המחקר העיקריים שלו הם תולדות הספרות העברית המודרנית מאז סוף המאה השמונה עשרה ועד היום, התהוות התרבות הציונית במחצית הראשונה של המאה העשרים, ומבנים תרבותיים שונים בקולנוע הישראלי, ביניהם מגדר, אתניות, ודת.
פלג הוא העורך הראשי של כתב העת למדעי היהדות המודרנית (Journal of Modern Jewish Studies) ועורך שותף של כתב העת "Prooftexts".
ספריו

דרך גבר: סיפורת הומו ארוטית בספרות העברית החדשה 1880-2000, תל אביב: שופרא (2003), באתר "סימניה"
Orientalism and the Hebrew Imagination, New York: Cornell University Press (2005)
Israeli Culture between the Two Intifadas, University of Texas Press (2008)
Identities in Motion: Israeli Cinema Reader, Texas: University of Texas Press (2011)
Directed by God: Jewishness in Contemporary Israeli Film and Television, University of Texas Press (2016)
New Directions in Israeli Media: Film, Television, and Digital Content, University of Texas Press (2025)
פרסומים נבחרים

Love at first sight? David, Jonathan, and the biblical politics of gender. Journal for the Study of the Old Testament 30.2 (2005): 171-189
From black to white: Changing images of Mizrahim in Israeli cinema. Israel Studies 13.2 (2008): 122-145
Making a Holy Community: God's Neighbors and the Ascendancy of a new Religious Hegemony in Israel. Jewish Film & New Media 1.1 (2013) : 64-86
Labor in Israeli culture. Journal of Israeli History 40.1 (2022): 1-5
הערות שוליים

↑  Yaron Peleg, Professor Yaron Peleg, www.ames.cam.ac.uk, ‏2018-01-08 (באנגלית)
↑  Yaron Peleg | Jesus College in the University of Cambridge, www.jesus.cam.ac.uk (באנגלית)
↑  Journal of Modern Jewish Studies, Taylor & Francis
↑  Prooftexts Prooftexts, Indiana University Press
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266319505171  GND: 111629737X  ISNI: 0000 0000 7982 239X  VIAF: 1078147270360435700009   WorldCat (עם VIAF): 1078147270360435700009
תנועת מחזיקי הדת

שער ביטאון התנועה - מחזיקי הדת
תנועת מחזיקי הדת הייתה תנועה יהודית-אורתודוקסית שפעלה בגליציה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. התנועה הוקמה בשנת ה'תרל"ח כתגובה לתנועת שומר ישראל שהייתה בעלת אוריינטציה משכילית. תנועת מחזיקי הדת פעלה להשגת עצמאות לקהילות האורתודוקסיות בגליציה, ולהשתלטות מחדש של שומרי התורה והמצוות על החיים הציבוריים של יהדות גליציה, בין השאר באמצעות תעמולה ציבורית והקמת ביטאון מפלגתי - הראשון מסוגו בהיסטוריה של היהדות החרדית.
הפעילות העיקרית של התנועה הייתה בערך בעשור הראשון לקיומה, בו היא זכתה לתמיכה רחבה בקרב יהודי גליציה האורתודוקסיים, ונתמכה על ידי מספר רב של רבנים ומנהיגים רוחניים בולטים בקרב יהדות גליציה. התנועה התארגנה כמפלגה פוליטית לראשונה בתולדות היהדות האורתודוקסית, ובשונה מהתנועות הפוליטיות היהודיות האחרות הזדהתה עם מפלגות הימין הפולניות.
בחלוף השנים הראשונות לקיומה, פעילותה הלכה ופחתה במקביל לשינויי צביון והתחלפות תקופות בחיי יהדות גליציה, וכן בעקבות חילוקי דעות פנימיים, והיא הפכה מתנועה פוליטית לתנועה חסידית - בדגש על חסידי בעלז, עד שבמלחמת העולם הראשונה היא חדלה מלהתקיים למעשה. בין שתי מלחמות העולם נעשו מספר ניסיונות לחיות את התנועה ולהקימה מחדש.
בעקבות פעילותה סבלה התנועה מהתנגדויות מצד תנועת ההשכלה שהייתה מאורגנת בארגון "שומר ישראל" והמתבוללים בגליציה; תקנותיה נפסלו על ידי הממשלה האוסטרו-הונגרית, לאחר פעילות מצד המתנגדים, ונשיאה רבי שמעון סופר אף זומן לדין על הטלת חרם בעקבות כרוז שפורסם מטעמה.
מספר קהילות יהודיות ברחבי העולם נקראו "מחזיקי הדת" בעקבות התנועה, ובשנות ה-70 אף הוקמו מוסדות חסידות בעלז תחת השם "קהל מחזיקי הדת" כהמשך של התנועה.
רקע

בשנת ה'תרכ"ז נוסדה בלבוב תנועה יהודית בשם "שומר ישראל", שהייתה התנועה הפוליטית היהודית הראשונה בשטחי האימפריה האוסטרית. התנועה שמה לה מטרה להילחם בהתבוללות התרבותית של היהודים בחברה הפולנית, אך גם דגלה בשילוב היהודים בחברה. מנהיגיה היו קרובים לחוגי תנועת ההשכלה, ואחת ממטרותיה הייתה הקמת סמינר לרבנים בגליציה.
נגד המגמה הזו הקימו עסקנים אורתודוקסיים תנועה נגדית בשם "מחזיקי הדת", בגיבוי של רבים מהמנהיגים הדתיים של יהדות גליציה. מטרת התנועה הייתה לארגן את החיים הקהילתיים של היהדות האורתודוקסית תוך דגש על פעילות פוליטית ותרבותית, בתעמולה נגדית לארגון שומר ישראל.
הקמה

באדר ה'תרל"ח פורסם כרוז מטעם רבנים ואדמו"רים רבים בגליציה:
ידוע אשר החברה שומר ישראל קראה ליום עדה לחודש יוני לבובה. גדולי וגאוני ישראל ה"ה הרב הגאון אבד"ק לבוב, הרב הגאון אבד"ק קראקא, הרב הגאון ר' יצחק איטינגא, והר' הגאון הצדיק אבד"ק בעלז, ראו שכל שאיפת החברה הזאת היא רק שרוצים להרוס את יסודי התורה לבטל כל מצות ה' ולהשריש שורש פורה ראש ולענה בלבות צעירי בני ישראל, ונתנו כולם כח והרשאה להרב הגאון אב"ד דק"ק קראקא ללחום מלחמת ה' בגבורים להפר עצתם ולקלקל מחשבתם הרעה. על פעולת הגאון הזה נודיע אי"ה בקרוב.
עם ייסודה של התנועה היא זכתה להצלחה רבה כאשר 237 קהילות בגליציה הודיעו על הצטרפותן לתנועה, ומספר החברים הרשומים בה הגיע לכ-40,000.
בי"ח באדר תרל"ט – ה-13 במרץ 1879 נערכה אספת היסוד של הארגון ב"בית הכנסת חדשים" בלבוב, בה השתתפו כ-100 רבנים מרחבי גליציה, ובראשם רבי יהושע רוקח מבעלז שהיה הרוח החיה בייסוד התנועה; רבי שמעון סופר, רבי צבי הירש אורנשטיין, רבי יצחק שמלקיס (ה"בית יצחק"), ורבי יצחק אהרן איטינגא. במהלך האספה נבחר רבי שמעון סופר לנשיא התנועה. לאספת היסוד הזו נשלחו גם מכתבי תמיכה רבים על ידי אדמו"רים ורבנים רבים, בהם האדמו"רים מסדיגורא וטשורטקוב, בני רבי חיים מצאנז, רבי מנחם מנדל מויז'ניץ, רבי משולם ישכר הורוויץ, רבי הלל ליכטנשטיין, רבי יששכר בעריש מדולינה, רבי יהושע הורוויץ מדז'יקוב, רבי שלמה הלברשטאם מבאבוב, רבי יואל אשכנזי מזלוטשוב, רבי שמעון באב"ד (בנו של רבי יוסף באב"ד), ורבי יהושע מקאמינקא.
להנהלת הארגון מונו: רבי שמעון סופר - נשיא; אריה שמואל מרגושס מלבוב - סגן נשיא; הגביר שלום שאול רוקח (התגורר בפינסק ואחר כך בלבוב; נכדו של רבי שלמה איגר) - נאמן הפקדות; מרדכי עניסער ("מרדכי פעלץ", מראשי חסידי בעלז) - מנהל; יואל יוסף פיליפ - מזכיר; אהרן פיפעס - קופאי; לייבוש רוזנטל - מבקר; יהושע ליפסקר - מנהל חשבונות. בין חברי ההנהלה נמנו רבי צבי הירש אורנשטיין, רבי אריה לייב ברוידא, אורי זאב וואלף סאלאט (מדפיס בולט בלבוב), ועוד כתריסר אישים נכבדים, ובהם רבנים בולטים ועשירים.
עיתונות

בשנת 1879 החל להופיע העיתון "מחזיקי הדת" כביטאון התנועה, העיתון סיקר את חיי היהדות האורתודוקסית בלבוב (למברג) וגליציה בכלל.
עד לשנת 1886 הופיע העיתון כדו-ירחון בשם "מחזיקי הדת", ובשנים 1886–1895 (ה'תרמ"ו-ה'תרנ"ה) הופיע בדרך כלל אחת לשבוע תחת שני שמות שונים: "מחזיקי הדת" ו"קול מחזיקי הדת" - ככל הנראה משום שהמייסדים לא הצליחו לקבל רישיון מהממשלה האוסטרו-הונגרית להוצאה תדירה של שבועון. את העיתון ערכו יהושע ליפסקר ויהודה קרונגולד.
העיתון היה בין הראשונים שיצאו מחוגי האורתודוקסיה. באותה תקופה נפוצו עיתונים משכיליים רבים, והעיתון יצא כמעין תגובה וניסיון להילחם ב"מחדשים". הוצאת העיתון לוותה בביקורת וחשש מצד חלק מהציבור האורתודוקסי דאז, שעדיין ראו בעצם מושג העיתונות מקור לליצנות וקלות ראש. כך למשל מסופר שרבי יהודה אריה ליב אלתר מגור (ה"שפת אמת") הורה להזמין שני עותקים מהעיתון בעקבות בקשתו של רבי יהושע רוקח, אך ציווה לשרוף אותם מיד עם הגעתם לביתו.
בשנותיו הראשונות התמקד העיתון בסקירת חיי הדת בלבוב. במרוצת הזמן החל לעסוק גם בנעשה בעולם, ומדי פעם פורסמו בו פיליטונים, מאמרים פוליטיים ודברי פולמוס בחלק התחתון של הדף, תחת כותרות כגון "משיב כהלכה" או "שאלת חכם אחד מרעהו על דבר חבורה קדושה מחזיקי הדת ותשובתו הרמה". מעת לעת פורסמו גם שירים, כגון שיר ליום חתונה בבית המלוכה בבלגיה, שיר מבדח על המן הרשע וכן פואמה אודות רדיפות היהודים כמו כן פורסמו בו בשנים תרנ"ו-תרנ"ז סיפורים היסטוריים שתורגמו מהשבועון החרדי בפרנקפורט "דער איזראעליט".
בשנת ה'תרס"ד (1906) התפלג העיתון לשני עיתונים "מחזיקי הדת" ו"קול מחזיקי הדת"[דרושה הבהרה] על רקע יריבות בין שני פלגים בתנועה, בעוד "מחזיקי הדת" נותר נאמן לקו הרשמי של הארגון, הרבה מתחרהו "קול מחזיקי הדת" למתוח ביקורת על התנהלות התנועה וראשיה. שני העיתונים נקטו קו של התנגדות עזה לציונות.
שני העיתונים פסקו להופיע במלחמת העולם הראשונה, והוצאתם לאור לא התחדשה גם לאחריה (בתקופה זו כבר החלה אגודת ישראל להוציא לאור עיתון אורתודוקסי מפלגתי).
פעילות > בחירות

הבחירות הראשונות לרייכסראט מאז הקמת הארגון, נערכו בשנת ה'תרל"ט וראשי הארגון עשו מאמצים רבים לזכות בניצחון משמעותי. רבי יהושע רוקח מבעלזא - מהדומיננטיים שבמנהיגי הארגון, אף שהה בלבוב מספר שבועות באותה התקופה כדי לעודד את הפעילים המועמדים מטעם התנועה היו: במחוז ברודי-זלוטשוב, רבי צבי הירש אורנשטיין; במחוז קולומיי-בוטשאטש-סניאטין, רבי שמעון סופר; במחוז דרוהוביטש-סטרי-סאמבור, רבי יצחק אהרן איטינגא; ובמחוז פרמישלא-גריידונג, רבי יצחק שמלקיש. לבסוף נבחר רק רבי שמעון סופר כנציג הארגון, והוא שימש כחבר הפרלמנט במשך כארבע שנים עד לפטירתו. בשונה מכל הנציגים היהודים בפרלמנט עד לאותה עת שהזדהו עם מפלגות השמאל, הזדהה ר"ש סופר עם המפלגה הלאומנית "האיחוד הפולני הלאומי".
פעילות > הניסיון להפרדת הקהילות

בשנת ה'תרמ"א הצליחו עסקני התנועה לסכל חוק ממשלתי שיכריח אותם להתאחד תחת תנועת שומר ישראל, וזאת בתנאי שכל הקהילות המשויכות למחזיקי הדת תתאגדנה יחד תחת אותן תקנות, לצורך כך התכנסה אספה בלבוב בכ"ג בשבט תרמ"ב בבית הכנסת חדשים בראשות רב העיר רבי צבי הירש אורנשטיין ורבי יצחק אהרן איטינגא, בה השתתפו 256 רבנים ו-426 נציגים (בין התומכים בתקנות המוצעות היה גם רבי אברהם יעקב מסדיגורא). המטרה המרכזית שעמדה מאחורי התקנות והפעילות שנעשתה - הייתה ייסוד קהילות דתיות עצמאיות כדוגמת הקהילות האורתודוקסיות שהוקמו בהונגריה תקופה קצרה לפני כן. באותה אספה ניטשו חילוקי דעות קשים בין כמה מראשי הנאספים. רבים מהם פרשו מהאסיפה, ובראשם רבי צבי הירש אורנשטיין. חילוקי הדעות התקיימו גם על עצם ההיפרדות. על כך כתב עשרות שנים מאוחר יותר אחד המשתתפים באספה - רבי אריה לייב ברוידא, חתנו של רבי צבי הירש אורנשטיין, ורבה של לבוב לעתיד -
"ודכירנא אשר בשנת תרמ"ב הי' פה לבוב אספה גדולה מכל גדולי וצדיקי הדור גם מראשי העדה אנשי דעת ויראת ד', ותכלית האספה הי' לטכס עצה לחיזוק הדת, והוצעה הצעה לחלק א"ע מהמתחדשים ולהיות כת היראים לקהלה מיוחדת, אבל רובם ככולם לא נתנו להביא הצעה זו לידי משא ומתן כלל ונדחתה מכל וכל, באמרם כי אין זה תקון הדת רק קלקול היותר גדול להדת לעשות פירוד בין הדבקים קהלות עדת ישורון".
בין הפורשים היה גם רבי משולם ישכר הורוביץ רבה של סטניסלבוב, שתבע שהתקנות ייכתבו בלשון הקודש ולא ביידיש, אולם דרישתו לא התקבלה.
לבסוף עלה בידיו של רבי רבי אריה לייב ברוידא לפשר בין הצדדים, אך לאחר תקופה פרש רבי צבי הירש מהתנועה עקב חילוקי דעות אידאולוגיים עם מנהיגי התנועה שהובילו קו לוחמני.
באדר ה'תרמ"ג פורסם מטעם מחזיקי הדת, איסור לבחור להנהלת הקהילות אנשים שאינם שומרים תורה ומצוות, בעקבות האיסור נקרא נשיא התנועה רבי שמעון סופר לעמוד לדין על הטלת חרם - דבר המנוגד לחוקי המדינה, אולם הוא נפטר לפני כן בי"ז באדר של אותה שנה, בתקופה זו נפסלו התקנות של "מחזיקי הדת", לאחר פעילות מצד ארגון "שומר ישראל".
פעילות > יצחק לייב סופר

אחרי פטירת נשיא התנועה רבי שמעון סופר, הועמד תחתיו בראשות הארגון בן אחיו רבי יצחק לייב סופר, ביוזמתו של רבי יהושע רוקח מבעלז. רי"ל סופר היה אמור גם למלא את מקומו כחבר הרייכסראט - הפרלמנט האוסטרו-הונגרי, אך מגבלה חוקית מנעה ממנו מלשמש בתפקיד.
בשנת תרמ"ח הוציא לאור חוברת "מענה" הנושאת דברי הגנה בגרמנית על ההנהגה הרבנית ועל היהדות האורתודוקסית ככלל, וכמענה לדברי הביקורת שהושמעו על ידי הברון מוריץ פון קניגסוורטר.
פעילות > סופה של התנועה

אחרי פטירתו של רבי שמעון סופר, בשנת תרמ"ג, איבדה התנועה את תנופת ההקמה שלה. במשך העשורים שלאחר מכן לא נערכו מטעמה כנסים, ומעמדה הידרדר והלך עד שפעילותה פסקה לחלוטין במלחמת העולם הראשונה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה הצטרפו חלק מהחרדים בגליציה שנותרו קשורים לתנועה, לתנועת אגודת ישראל שהוקמה באותה תקופה, ואילו חלק גדול ובראשם חסידי בעלז וחסידי צאנז התנגדו לאגודת ישראל, חלקם באופן אקטיבי (כמו רובם של אדמו"רי בית צאנז) וחלקם בהתנגדות פסיבית (כמו רבי ישכר דב רוקח מבעלז).
בחורף ה'תרפ"ח נעשה ניסיון אחרון לחדש את פעילותה על ידי כינוס ועידה מרכזית לרבני גליציה מטעם הארגון, בעיר לבוב. בראש הוועידה עמד אברהם חיים דוד סופר שירש את מקומו של אביו - רבי יצחק ליב סופר - כנשיא התנועה. במהלך הוועידה הוצע לחלק את התנועה לשני ארגונים, האחד למזרח גליציה, והשני למערבה. התכנית לא יצאה אל הפועל לאור התנגדותו של רבי אהרן רוקח מבעלז ושל רבי דוד מנחם מוניש באב"ד שהיה עמו באותה עמדה.
פעילות > השפעתה

תנועת מחזיקי הדת הייתה התנועה החלוצה בקרב התנועות האורתודוקסיות שפעלו כמפלגה פוליטית וכתנועה כלל ארצית רחבה. לאחר ירידת קרנה נעשו מספר ניסיונות להקמת תנועות דומות, בין היתר בתחילת המאה ה-20 ברוסיה על ידי האדמו"ר רבי שמואל וינברג מסלונים ורבי שלום דובער שניאורסון תחת השם "מחזיקי הדת". במקביל, הוקמה תנועת "כנסת ישראל" על ידי רבני ליטא. התנועה שימשה במידה מסוימת כהשראה להקמתה של תנועת אגודת ישראל מאוחר יותר, ותומכיה עשו שימוש בתמיכת רבני ואדמו"רי גליציה בתנועה, כהיתר להצטרפות לאגודת ישראל שהייתה שנויה במחלוקת ביהדות גליציה.
בהשפעת התנועה נקראו קהילות יהודיות אורתודוקסיות רבות באירופה ובעולם בשם "מחזיקי הדת", ביניהם הקהילות הוותיקות: מחזיקי הדת בלונדון, קהילת מחזיקי הדת בווינה, קהילת מחזיקי הדת באנטוורפן (הול'), וקהילות נוספות במנצ'סטר, בריסל, ציריך, וז'נבה.
בשנת תשל"ח ניתק האדמו"ר מבעלז - הרב ישכר דב רוקח, את הזיקה של החסידות לעדה החרדית, והקים בית דין ומערכת כשרות שנקראו בד"ץ מחזיקי הדת. הוא הקים גם מוסדות לחסידיו, תחת השם "קהל מחזיקי הדת", כהמשך לתנועת מחזיקי הדת ההיסטורית שהוקמה והונהגה בעיקר על ידי זקניו האדמו"רים מבעלז.
גלריה

בית הכנסת חדשים בלבוב, בו נערכה אספת היסוד של התנועה. בית הכנסת חדשים היה המעוז של חברי התנועה בלבוב
רבי צבי הירש אורנשטיין, מראשי המייסדים של התנועה ומועמד מטעמה בבחירות לפרלמנט
רבי יצחק שמלקיס, ממשתתפי אספת היסוד של התנועה, ומועמד מטעמה בבחירות לפרלמנט
רבי אריה לייב ברוידא, מהמשתתפים הבולטים בייסודה של התנועה
רבי ישכר דב רוקח, מנהיג התנועה בתקופת הדמדומים שלה
רבי אהרן רוקח, מנהיג התנועה בתקופת הניסיון להקימה מחדש
הערות שוליים

↑  יצחק אלפסי, אנציקלופדיה לחסידות - חלק ב' עמ' ס"ד, ירושלים תשמ"ו, באתר אוצר החכמה.
↑  בית הכנסת חדשים נבנה בשנת 1856 ונחשב כמעוז השמרנים בלבוב, התפללו בו חסידי בעלז שהיוו את חוד החנית במאבקים בין השמרנים למודרניים.
↑  ראו אצל: זאב פישר שיין, בסוד ישרים ועדה, פרק עשרים ואחד, בני ברק תשכ"ט, עמ' קל"ה, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום); יצחק אלפסי, החסידות וארץ ישראל, ירושלים תש"ע, עמ' 123, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  מערכות ישראל למען חומר קריאה כשרה. חלק א' - מאורי הגולה מייסדים חברות "מחזיקי הדת" וגיליון "מחזיקי הדת", לרגל גיליון "העדה" ה"אלף וחמש מאות", עמ' י"ב.
↑  מאי 1881.
↑  פורים תרמ"ב.
↑  מאת הילל בן שכ"ר (יהודה ליב לנדא), גיליון 16, אב תרל"ט.
↑  למשל "הנער בנימין מטרייסט".
↑  זאב פישר שיין, בסוד ישרים ועדה, בני ברק תשכ"ט, עמ' קל"ט, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  מחזיקי הדת, שנה ד' גיליון 9 מיום ב' כ"ב שבט
↑  דב בער רבינוביץ, אגרות הרה"ק מרוזין ובניו, חלק א', ירושלים תשס"ג, עמ' ר"ס-רס"ה, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  מאיר בלבן מספר על יחס חשדן מצד החסידים לרבי צבי הירש עקב קרבתו היחסית לחוגי הנאורים בגליציה; זו גם הייתה הסיבה שלא מונה לנשיא התנועה (מאיר בלבן, שלשלת היחס של משפחת אורנשטיין - ברודא, ורשה תרצ"א, עמ' 43, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)).
↑  עזריאל מאיר ברודא, משפחת ברודא, ורשה תרצ"ח, עמ' 52.
↑  התקנות כללו בין היתר תקנה שרב העיר יהא בעל הסמכות היחידי בענייני דת, ולהנהלת הקהילה יוכלו להיבחר אנשים שומרי תורה ומצוות בלבד.
↑  דב בער רבינוביץ, אגרות הרה"ק מרוז'ין ובניו, ירושלים תשס"ג, חלק ג', עמ' קס"ג.
↑  ספר קהילה, בלז - ספר זכרון, ישראל תשל"ד, עמ' 81, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
רבי יהושע רוקח מבעלז, ממייסדי התנועה
רבי שמעון סופר, נשיאה הראשון של תנועת מחזיקי הדת, מהקמתה בתרל"ח ועד לפטירתו בתרמ"ג
רבי יצחק לייב סופר, נשיאה השני של תנועת מחזיקי הדת, בשנים ה'תרמ"ג–ה'תרס"ז
אברהם חיים דוד סופר, נשיאה השלישי של התנועה, משנת ה'תרס"ז ועד לשנת ה'תרצ"ז
נשיא התנועה אברהם חיים דוד סופר (משמאל), מלווה את רבי אהרן רוקח (במרכז, חבוש בקולפיק), ואת רבי דוד מנחם מאניש באב"ד (ביניהם) בבואם לכינוס הרבנים של התנועה בלבוב שנת ה'תרפ"ח.
פהד חלבי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1970 (בן 55 בערך) מג'דל שמס, ישראל 
 מקום לימודים:  המדרשה לאמנות 
 תחום יצירה:  ציור, וידאו ארט
 www.fahed-halabi.de
 
פהד חלבי (נולד ב-1 בינואר 1970) הוא צייר ואמן מיצג ווידאו ארט ישראלי.
קורות חיים

פהד חלבי נולד במג'דל שמס, השביעי מבין 14 ילדים, למשפחה דרוזית. משפחתו חיה ברמת הגולן על קצה הגבול הצפוני של ישראל עם סוריה. אזור שהיה שייך לסוריה עד מלחמת ששת הימים ושתושביו רואים עצמם כאזרחי סוריה וחלק מהעדה שנותרה מעבר לגבול. בבגרותו עבר לתל אביב כדי ללמוד אמנות במדרשה לאמנות. חי ופועל בגרמניה מאז 2012.
קורות חיים > השכלה

1998 - בוגר המחלקה לאמנות במכללה האקדמית תל-חי ושל המדרשה לאמנות
2007 - בית הספר לאמנות בית ברל (המדרשה), ישראל.
2007-2008 - משתתף במשלחת אמנים ישראלים-פלסטינים בשווייץ. תערוכה קולקטיבית "דיג מטאפורות בים של החיים", Jour par jour Cite, שווייץ
2011 - מתמחה סטודיו באמנות ריבולי, פריז, צרפת.
2009 - מתמחה בבילבאו ארטה, בילבאו, ספרד.
עבודתו

חלבי נחשב לאמן בן קבוצת אמני הדור השני של החברה הפלסטינית שנולדו אחרי מלחמת 1967. השכלתו האמנותית הפורמלית ויצירתו עומדים בסימנם של ציוני דרך חשובים בהיסטוריה הפלסטינית המקומית ומושפעים גם ממוצאו כבן למשפחה דרוזית. החיים על הגבול כשהמרחק בין המשפחות הכפר הגרות מעבר לגבול הוא כפסע שאינו ניתן לגישור בשל גדר הגבול, בא לידי ביטוי ביצירתו המציגה את הקרע שבין הזהויות, בהיותו דרוזי, מוסלמי, סורי וישראלי ובהמשך חייו גם גרמני. הוא מגדיר עצמו אמן ערבי לאו דווקא ישראלי, או פלסטיני. ההגדרות הלאומיות אינן אלו שמגדירות אותו, אך אין הוא נמנע מלעסוק בשאלות של זהות, שאלות בנושא מגדר, חברה כלכלה ולתת לאלו ביטוי אמנותי.
משפחתו של חלבי קשורה קשר הדוק לאמנויות. שתי אחיותיו תרמו אף הן יצירות לתערוכה משותפת בשם "לחם שושנים" ב-2015. בתערוכה הושם דגש על הקשר החברתי תרבותי שבין יהודים וערבים ועל האפשרויות לעבוד ולחיות יחד. התערוכה ביקשה להדגיש את האפשרות לקיומו של "דו-קיום".
חלבי הציג תערוכות יחיד רבות בחללי תצוגה שונים ברחבי העולם. הציג בגלריית מרכז האמנות בילבאו שבספרד, גלריה מייאר בהמבורג, גלריה ריבולי 97 בפריס, מרכז האמנות פאתח מודריס במג'דל שמס, בגלריית המדרשה בתל אביב, ובגלריית רו-ארט. כמו כן השתתף בתערוכות קבוצתיות רבות במוזיאון הרצליה, במוזיאון בת ים, הגלריה האוניברסיטאית של אומאו, גלריה לוקס בפילדלפיה, בחיפה בית הגפן ובפריז בגלריית ממורי דה' לאניר (Mémoire de l’avenir) בציורי שמן, בעבודת הווידאו ארט בסרטים קצרים, מבטא את הפרדוקסים הקימים בחברה הערבית מוסלמית והישראלית ומה שביניהן. לדבריו: "הוא חי וגדל בין התרבות המזרחית, הערבית, שלתוכה נולד ובן התרבות המערבית שנתוודע אליה בבגרותו".
עבודתו > תערוכות יחיד

ב-2008 הציג את תערוכת יחיד הראשונה "יאללה ביי" אוצר: דורון רבינא, בגלריית המדרשה בתל אביב. בתערוכה ניסה האומן לתת ביטוי לרעיונות העוסקים בשמאל התל אביבי כפי שפגש ולמד להכיר. השמאל שמבקש להזדהות עם סבלו של עם אחר, אבל במינימום סיכון והקרבה ובצורה מגוחכת, אירונית ושטחית שמאפשרת להסיר את הנטל ואת רגשות האשמה. גם אם יש שמאל הנלחם עבור האחר או עבור דו קיום עדין אין בכך די.
לאחר התערוכה, בגיל 42 החליט לעזוב את הארץ, תחילה לפריס וממנה לגרמניה במטרה שלא לחזור לישראל. בתערוכה הוא למעשה נפרד מהארץ, במידה רבה בכעס ובהתרסה. בראיון עמו בטיים אווט אמר: " כבר לא אכפת לי. הגעתי למצב שהרגשתי כאן זר עד כדי אדישות, גם שם אני זר אבל שם אני מרגיש זר בין הרבה זרים. עדיף להרגיש זר בין זרים מאשר להרגיש זר במולדת שלך".
ב-2016 לאחר כשש שנים בגרמניה, חזר לארץ, כדי להציג בתערוכת יחיד נוספת "עוד סיבוב", אוצרת : לאה אביר, בגלריית רו-ארט, תל אביב. גליה להב במאמר על התערוכה ציינה כי "בתערוכה החדשה שלו, פהד חלבי כועס פחות". בעבודותיו משנים אלו הוא מבטא חיפוש של דרך המבטאת את תחלואי החברה הישראלית, הקפיטליסטית והלא שוויונית. המבנים אותם הוא מצייר מסמלים ומבטאים את השתלטות הכוח היצרני על התושבים הערבים וגם את ההשתלטות על האוכלוסיות המוחלשות והפיכתם לכוח עבודה זול. בנוסף זהו ניסיון לעסוק בממד האסתטי בתוך מקום שאולי נעדר כל אסתטיקה.
כפועל בניין למעלה מ-20 שנה לצד אחיו ומשפחתו, אומן המתפרנס מעבודת כפיים, הוא יוצר בתערוכה סדרת עבודות שמרכזן אתרי בנייה, עבודות אלו הן סוג של ביוגרפיה אישית של חוויותיו וזיכרונותיו כפועל בניין למעלה מעשרים שנה. עוד כילד, אבא שלו עבד בבניין, אחיו הגדול היה קבלן. עבודה בבניין היה חלק מהחיים וממשפחותו. גם בעת לימודין במדרשה עבד כפועל בבניין כדי לסבסד את לימודיו. הוא חי בין שני העולמות, בין הפרדוקס הזה של העבודה כפועל בניין ובין הציור והאמנות .
עבודתו > פרויקט "עולם אחר אפשרי"

ב-2011 השתתף בפרויקט משותף בשם: "עולם אחר אפשרי" אוצרת: מעין עמיר, פרויקט בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה שבו הציג חלבי סרט וידאו בשם "Condescended"(יהירות). היצירה עוסקת בעבודתם השגרתית של הפועלים, הבנאים מייצגת וומצביעה כל אמצעי הייצור של הבניין, כחומרי הגלם. מצלמה תלויה על מנוף לשינוע בטון מתפקדת כמצלמת רחף. המצלמה מוצבת בתוך מערבל הבטון הופכת למעין מערבל תמונות. כך העבודה הופכת מאתר המתאר את עבודת הפועלים למקור של שיח העוסק בקונסטרוקציה, במובנה הגשמי לבין פעולות של דה-קונסטרוקציה. המכונות והחומרים מתוארים באופן ריאליסטי ופורמליסטי, הוא מבודד אותם ומציב מחדש בשטח אסתטי כמעט סטרילי, מבלי ליפול בקלות לקטגוריה סגנונית ולקיטש. הבניין על חלקיו הלא גמורים נראה מצד אחד כבתהליך של הרכבה אך מצד שני גם של פירוק. האומן מנסה להתעמת עם הממדים האסתטיים של המקום שנראה אולי חסר ולא אסתטי. בכך יוצר ישיח שעוסק בבניה ובפירוק משמעויות.
עיסוקו הרב גוני בציור ובווידאו ארט מתאפיין ברצון לנטרל מצד אחד את היותו חלק מקבוצת השתייכות או זהות מסוימת, אך מתחברת לעולם המציאות בו חי כפועל בניין לצד משפחתו, חיבור שבא לידי ביטוי בעבודותיו באופן מינימליסטי, מתומצת ובנוי כמו המבנים אותם צייר, צלם, עיצב ובנה.
מבחר עבודות

עבודת הווידאו "מרצדס" מיכל שמן, שמן על קנבס
קוקה קולה, אקריליק על קנבס
מנוף, אקריליק על קנבס
גריד, אקריליק על קנבס
אתר הבנייה.
תערוכות יחיד

2007 - מרכז פאתח מודריס לאמנות, מג 'דל שמס גולן
2008 - יאללה ביי, גלריה מדרשה, תל אביב
2009 - מרכז בילבאו לאמנות, בילבאו ספרד
2009 - שני קירות, גלריית נאוגה היקרה, תל אביב
2010 - מרכז פאתח מודריס לאמנות, מג 'דל שמס גולן
2011 - ריבולי 59, פריז, צרפת
2012 - One One Round, גלריה ראווארט, תל אביב
2014 - אונוטל מונוכרום, מאייר גלריה, המבורג, גרמניה
2016 - Arabische Kulturwochen Universität Hamburg, המבורג, גרמניה
2017 - גלות, גלריה ראווארט, תל אביב, אוצרת: לאה אביר.
תערוכות קבוצתיות נבחרות

1996 - תערוכה ארצית של האמן הערבי, שפרעם
1997 - תערוכה ארצית של אמנים ערבים, בית גפן, חיפה
2003 - תערוכה קולקטיבית של אמני רמת הגולן, הגלריה לאמנות, מג'דל שמס גולן
2003 - תערוכה קולקטיבית של אמני רמת הגולן, גלריה אבדאא, כפר יאסף ישראל
2003 - פסטיבל החגים של נסנס, בית גפן, חיפה
2006 - פסטיבל החגים של ניסנס, חיפה. 2006 - גלריה שלוש, תל אביב
2006 - פרויקט גמר, מרכז לאמנות, מג'דל שמס גולן
2007 - לא אמנות ישראלית, הגלריה לתיאטרון, תל אביב
2007 - גלריה גאבו, תל אביב
2007 - תערוכה קולקטיבית בשיתוף המרכז לחינוך לאמנויות ולמרכז לחינוך ע"ש דרור
2008 - אמני יפו העתיקה במפגש טרי, מוזיאון יפו, יפו
2008 גלריה ארליך, דיוקן ישראלי, תל אביב
2009 - פסטיבל החגים של ניסנס, בית גפן, חיפה
2009 - גברים בשמש, מוזיאון הרצליה, הרצליה ישראל
2009 - לחם ורדים, גלריה מנשר, תל אביב
2010 - בעשור האחרון, תל אביב ישראל
2010 - geh8 gallery, דרזדן, גרמניה
2010 - יריד אמנות צבע טרי, תל אביב ישראל
2010 - Mémoire de l'avenir, גלריה, פריז צרפת
2011 - גלריה ריבולי 59, פריז צרפת.
2011 - תערוכת וידאו ארט עולם נוסף אפשרי, גלריית בצלאל, ירושלים
2011 - לחם ורדים, גלריה מנשר, תל אביב ישראל.
2011 - גלריה ראובן-פרנקל, בוסטון ארצות הברית.
2011 - CCA קלישר, תל אביב.
2012 - "אמיתי Storirs" מנעולים גלריה, פילדלפיה, ארצות הברית
2013 - הגלריה האוניברסיטאית, אומה, סווידן
2013 - MoBy, מוזיאון בת ים, ישראל. 2013 - "Effervescence" מוזיאון נחום גוטמן, ישראל
2014 - יריד אמנות OberHafen, גלריה קיט, המבורג, גרמניה.
2014- זרים בינינו, גלריה בית קארמה, חיפה, ישראל
2016- לחם ורדים יריד אמנות, גלריה מנשר, תל אביב
2017- תערוכת "לחם ורדים", גלריה מנשר, תל אביב
2017 - שוק האמנות בבודפשט, בודפשט
2017- חתולים וכלבים, מוזיאון ישראל, ירושלים
2018 - עבודה של מי זה?, שאצר גלעד רייך, גלריה מינוס 1, האוסף, תל אביב
2018 - Werden, Xpon Art המבורג.
אוספים

אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות
אוסף האמנות של הארץ
אוסף דובי שיף
אוספים פרטיים.