stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלול
הערות שוליים

↑  חודשי השנה העברית, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏8 בספטמבר 2015
1 2  W. Muss-Arnolt, The Names of the Assyro-Babylonian Months and Their Regents, Journal of Biblical Literature 11, 1892, עמ' 72–94 doi: 10.2307/3259081
↑  על כך מעיד אף תלמוד ירושלמי, מסכת ראש השנה,  פרק א', הלכה ב'.
↑   מתיה קם, חודשי השנה בלוח העברי הקדום, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  נחמיה, ו', ט"ו.
↑  יוסף יוזפא אוסטרייכר, לקט יושר, דרשה לשבת שובה.
↑  ספר יצירה פרק ה' משנה י"ב
↑  אליהו כי טוב, ספר התודעה, חודש אלול.
↑  רבי דוד אבודרהם, חיבור פירוש הברכות והתפילות, בשם הדרשנים.
↑  היינו הזמן שקובע אילו בהמות יתעשרו ביחד. כיוון שעל פי ההלכה, לא ניתן לעשר ביחד בהמות משנים שונות.
↑  משנה, מסכת ראש השנה, פרק א', משנה א'; משנה, מסכת בכורות, פרק ט', משנה ה' הרמב"ם פסק כדעת רבי שמעון, שאין משמעות מיוחדת לאלול לעניין זה (משנה תורה לרמב"ם, ספר קרבנות, הלכות בכורות, פרק ז', הלכה ו').
↑  פרקי דרבי אליעזר פרק מ"ו. על פי סדר עולם פרק ו' - זה אירע בכ"ט באב.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף י"ט, עמוד ב'-דף כ', עמוד א'.
↑  לגבי נוסח איטליה, ראו בערך סליחות.
↑  ראו לקוטי תורה לרבי שניאור זלמן מלאדי, פרשת ראה, דף לב
↑  סימן תקפא, באתר daat.ac.il
↑  הרב ישראל מסלנט, אור ישראל, איגרת י"ד, באתר היברובוקס
↑  , מנהג ויז'ניץ לאמרו מיד לאחר חזרת הש"ץ לפני הקדיש.
↑  מנהג חסידות גור לאמרו לאחר תפילת ערבית
↑  אך בנוסח אשכנז המערבי לא התקבל המנהג, וכן אצל הנוהגים במנהג הגר"א (מעשה רב אות נ"ג הגאון, יששכר דב בר בן תנחום, 1779-1855, מעשה רב, באתר היברובוקס)
↑  ישנן קהילות ספרדיות הנוהגות לומר מזמור בימות החול לאורך כל השנה ולא רק בימי אלול, בסיום תפילת שחרית וכפתיחה לתפילת ערבית
↑  על תהלים כ"ז
↑  שערי רחמים הנהגות חודש אלול
↑  כדי להבדיל בין תקיעות הרשות במהלך החודש, שהן מנהג בלבד, ובין תקיעות החובה בראש השנה, נוהגים שלא לתקוע בערב ראש השנה. לפי מנהג אשכנז המערבי מפסיקים לתקוע שלושה ימים לפני ראש השנה (רבי שלמה זלמן גיגר, דברי קהלת, פפד"מ תרכ"ב, עמ' 121, באתר היברובוקס)).
↑  אף בתפילת מוסף של ראש השנה ובתפילת נעילה ביום הכיפורים מתבצעות חלק מהתקיעות בנקודה זו
↑  קידוש ירחים
↑  שולמית אליצור, פיוטי רבי פינחס הכהן, האיגוד העולמי למדעי היהדות, ירושלים תשס"ד, עמ' 222–223; ושם, פיוט ק"כ, עמ' 702–704.
↑  פרק מו.
↑  ארבעה טורים, אורח חיים, סימן תקפ"א.
↑  מטה אפרים, סימן תקפ"א, סעיף ח'; משנה ברורה, סימן תקפ"א, סעיף קטן ג'.
↑  ראו 'קובץ מכתבים ע"ד אמירת תהילים', לרבי יוסף יצחק שניאורסון, בסוף תהילים 'אוהל יוסף יצחק'
↑  הלכות אלול בקיצור שולחן ערוך
↑  מטה אפרים
↑  משה ויסברג, "ארוסתי לוחצת לערוך חתונה באלול. מה לעשות?", באתר בחדרי חרדים, י"ג באלול תשע"א
אמירת סליחות בכותל המערבי
Rainy Days

"Rainy Days" (בעברית: "ימים גשומים") הוא סינגל של הזמר הדרום קוריאני V מתוך אלבום הבכורה שלו Layover. השיר נכתב על ידי פריקינד, דונגיון קים, ג'יג'י ומאסטה וו (אנ'), ושוחרר ב-11 באוגוסט 2023 על ידי ביג היט מיוזיק.
מוזיקה ומילים

"Rainy Days" הוא שיר מסוגת פופ אלטרנטיבי ו-R&B, שנכתב על ידי המפיק שלו פרנקי סקוקה לצד דונגיון קים, פריקינד, ג'יג'י והראפר הדרום קוריאני מאסטה וו (אנ'). השיר מולחן בסולם לה מינור בקצב של 75 פעימות לדקה ונמשך 2:59 דקות.
אבי אייטקן מקלאש (אנ') תיארה את השיר כמיקס לואו-פיי שנוסד ביוטיוב, וכתבה, "הריאליזם של הגשם המלאכותי, הג'אז הרך, צלצול הטלפון המסקרן וצליל הקלדה שמגיע אחריו במהירות, כולם מוסיפים לתחושת הנינוחות וההיכרות". כפי שצוטט מדה אינדיאן אקספרס "המילים, הן מבטאות את הכמיהה להתאחד עם אנשים אהובים ומדגישות את הרגשות הקשורים לימים גשומים ואת הרצון לתקן קשר עם מישהו מיוחד. השיר כולל מילים כמו "אל תגיד לי שזה נגמר" ו"אנחנו יכולים להתחיל מחדש".
ביקורות > רשימות ודירוגים

| ארגון | רשימה | דירוג | מקור |
| --- | --- | --- | --- |
| רולינג סטון | 100 השירים הטובים ביותר לשנת 2023 | 58 |  |
קרדיטים

V – שירה
ג'יג'י – כתיבה
מאסטה וו (אנ') – כתיבה
קים שימיה – כתיבה
מין הי-ג'ין (אנ') – מנהלת קריאייטיב, מפיקה בפועל, מנהלת ווקאל
ג'אנג יונג וו – מנהל ווקאל
MI.O – מנהל ווקאל
פריקינד – קולות רקע, כתיבה, הלחנה (אנ')
פרנקי סקוקה – הלחנה, עיבוד, הפקה מוזיקלית
צ'וי היי-ג'ין – עריכת קולות
סון יו ג'ונג – טכנאי קול
לי פיונג ווק – טכנאי קול
דיוויד ברנץ' (אנ') – מהנדס מיקסים (אנ')
דייל בקר (אנ') – מהנדס מאסטר (אנ')
הערות שוליים

↑  Rolling Stone, The 100 Best Songs of 2023, Rolling Stone, ‏2023-12-01 (באנגלית אמריקאית)
המעונות הרשמיים של אוסטרליה

להלן רשימת המעונות הרשמיים של אוסטרליה:
מעונות נוכחיים > פדרלי

בית הממשלה (אנ'), קנברה, מעונו של המושל הכללי של אוסטרליה בקנברה
בית האדמירליות (אנ'), סידני, מעונו של המושל הכללי של אוסטרליה בסידני
הלודג' (אנ'), קנברה, מעונו של ראש ממשלת אוסטרליה בקנברה
בית קירריבילי (אנ'), סידני, מעונו של ראש ממשלת אוסטרליה בסידני
מעונות נוכחיים > מדינה וטריטוריה

בית הממשלה (אנ'), אדלייד, מעונו של מושל אוסטרליה הדרומית (אנ')
בית הממשלה (אנ'), פרת', מעונו של מושל אוסטרליה המערבית (אנ')
בית הממשלה (אנ'), מלבורן, מעונו של מושל ויקטוריה (אנ')
בית הממשלה (אנ'), הובארט, מעונו של מושל טסמניה (אנ')
בית הממשלה (אנ'), סידני, מעונו של מושל ניו סאות' ויילס
בית הממשלה (אנ'), בריזבן, מעונו של מושל קווינסלנד (אנ')
בית הממשלה (אנ'), וסט איילנד, מעונו של מנהלן איי קוקוס (אנ')
בית הממשלה (אנ'), נורפוק, מעונו של מנהלן האי נורפוק (אנ')
בית הממשלה (אנ'), דרווין, מעונו של מנהלן הטריטוריה הצפונית (אנ')
מעונות לשעבר

בית הממשלה הראשון (אנ'), סידני, מעונו לשעבר של מושל ניו סאות' ויילס, 1788–1845
בית הממשלה הישן (אנ'), פאראמאטה (אנ'), מעונו לשעבר של מושל ניו סאות' ויילס, שנבנה ב־1799
קרנברוק (אנ'), בלוויו היל, מעונו לשעבר של מושל ניו סאות' ויילס, 1901–1917
בית הממשלה הישן (אנ'), בריזבן, מעונו לשעבר של מושל קווינסלנד, 1862–1910
בית הממשלה הישן (אנ'), אוסטרליה הדרומית, מעונו לשעבר של מושל אוסטרליה הדרומית, 1860–1880
בית הממשלה הישן (אנ'), הובארט, מעונו לשעבר של מושל טסמניה
בית טורק (אנ'), מעונו לשעבר של מושל ויקטוריה, 1854–1876
אחוזת סטונגטון (אנ'), מעונו לשעבר של מושל ויקטוריה, 1901–1931
מעונות קיץ

הילוויו (אנ'), סאטון פורסט (אנ'), מעון הקיץ לשעבר של מושל ניו סאות' ויילס, 1885–1957
בית הרלקסטון (אנ'), טאוומבה, מעון הקיץ לשעבר של מושל קווינסלנד
פרנסייד (אנ'), טאוומבה, מעון הקיץ לשעבר של מושל קווינסלנד
בית גבינבר (אנ'), טאוומבה, מעון הקיץ לשעבר של מושל קווינסלנד
מארבל היל (אנ'), מעון קיץ לשעבר של מושל אוסטרליה הדרומית, 1880–1955
ראו גם

בתי הממשלה של האימפריה הבריטית וחבר העמים הבריטי (אנ')
פארק יויוגי

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך הקמה:  20 באוקטובר 1967 
 מיקום
 מדינה:  יפן יפן
 מיקום:  הרג'וקו 
 קואורדינטות:  35°40′19″N 139°41′52″E﻿ / ﻿35.671975°N 139.697685°E﻿ / 35.671975; 139.697685
 אתר רשמי
  (למפת טוקיו מוגדלת) פארק יויוגי(למפת טוקיו רגילה) פארק יויוגי(למפת יפן רגילה) טוקיו אוסקה סאפורו סנדאי ניאיגטה פוקואוקה נהה ד. קו.  צ. קו.  סין רוסיה ים יפן האוקיינוס השקט פארק יויוגי(למפת יפן מוגדלת) טוקיו אוסקה סאפורו סנדאי ניאיגטה פוקואוקה נהה ד. קו.  צ. קו.  סין רוסיה ים יפן האוקיינוס השקט פארק יויוגי
 
פארק יויוגי ומקדש מייג'י כפי שניתן לראות מלמעלה
רוקדים בפארק ביום ראשון, במרץ 2014
פארק יויוגי (ביפנית: 代々木公園) הוא פארק ברובע שיבויה של טוקיו, בירת יפן. הפארק ממוקם בסמוך לתחנת הרג'וקו ולמקדש מייג'י (אנ'). הפארק הוא יעד פופולרי בטוקיו, במיוחד בימי ראשון, אז הוא משמש למקום התכנסות למעריצי להקות רוק יפנים, להטוטנים, בדרנים, מועדוני אמנויות לחימה, קוספליי וחבורות תת-תרבות.
באביב, מבקרים בפארק אלפי אנשים על מנת לחזות בפריחת הדובדבן כחלק מפסטיבל ההאנאמי (אנ').
הפארק מטופח ויש בו אזורי פיקניק, שבילי אופניים, מקומות להשכרת אופניים, מגרשי ספורט ציבוריים וגינת כלבים.
היסטוריה

פארק יויוגי ניצב במקום ממנו התקיימה הטיסה המוצלחת הראשונה של המטוס הממונע ביפן על ידי קפטן יושיטושי טוקוגאווה (אנ') ב-19 בדצמבר 1910. מאוחר יותר הפך האזור למגרש מסדרים של הצבא. מספטמבר 1945, האתר הפך לאזור שיכון קצינים אמריקאי המכונה וושינגטון הייטס (אנ') במהלך הכיבוש האמריקאי של יפן.
האזור שימש לאירוח אולימפיאדת הקיץ של 1964 ובו שכנו הכפר האולימפי הראשי ואולם הספורט הלאומי יויוגי. הבניין הייחודי, שתוכנן על ידי קנזו טאנגה, אירח את תחרויות השחייה, הצלילה והכדורסל.
ב-1967 רוב השטח שמצפון למתחם הגימנסיה ומדרום למקדש מייג'י צורף לפארק יויוגי.
יפן הגישה בקשה לארח את אולימפיאדת הקיץ 2016 בפארק יויוגי, ההצעה כללה תוכנית לפתח מחדש את פארק יויוגי ולבנות בו זירת כדורעף חדשה, אך הצעתה נדחתה והתכנית לא יצאה לפועל.
במסגרת אולימפיאדת הקיץ 2020, שנערכה בטוקיו, התקיימו בגימנסיה הלאומית יויוגי שבפארק תחרויות הכדוריד.
היסטוריה > התפרצות קדחת הדנגי (2014)

בשנת 2014, טוקיו חוותה את אחת מההתפרצויות הקשות ביותר של קדחת הדנגי מזה 100 שנים והמקרים המתועדים הראשונים מזה 70 שנה, עם כמעט 200 מקרים מאומתים של הידבקות בקדחת. המקרה הראשון דווח ב-27 באוגוסט 2014. באמצעות טכניקות של ריצוף גנטי, מדענים קבעו שההתפרצות מקורה בפארק יויוגי. עשרות מבקרים באזור חלו במחלה, מה שהוביל לסגירת הפארק ב-4 בספטמבר. לא התגלו מקרים נוספים לאחר ה-18 בספטמבר, והפארק נפתח מחדש לציבור ב-31 באוקטובר.
מחמוד אבו שקרה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 ענף מדעי:  ראומטולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טורונטו  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב  המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה 
 
מחמוד אבו שקרה הוא רופא ערבי ישראלי, פרופסור בראומטולוגיה, מומחה ברפואה פנימית, מומחה בראומטולוגיה, ניהל בעברו את החטיבה הפנימית בסורוקה למשך 8 שנים, כעת מנהל מחלקה פנימית ד' במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה ומרצה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון.
ביוגרפיה

אבו שקרה סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1985 ואת ההתמחות ברפואה פנימית במחלקה פנימי ד' במרכז הרפואי סורוקה בשנת 1990. את תת-ההתמחות בראומטולוגיה סיים באוניברסיטת טורונטו בשנת 1994.
משנת 1995 משמש אבו שקרה כסגן מנהל מחלקה פנימית ד' בסורוקה. משנת 2005 הוא מנהל את המרפאה הראומטולוגית ומשנת 2011 מנהל את מחלקה פנימית ד' בסורוקה.
אבו שקרה הוא פרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון ופעיל בהוראת סטודנטים ובהכשרת רופאים בפקולטה.
אבו שקרה חבר באיגוד הישראלי לרפואה פנימית ובאיגוד הישראלי לריאומטולוגיה. משמש בתפקיד יושב ראש ועדת הבחינות של האיגוד הישראלי לראומטולוגיה, ויושב ראש האיגוד הישראלי לראומטולוגיה משנת 2017.
מחקריו של אבו שקרה מתמקדים בביטויים קליניים, ביטויים מעבדתיים ובהישרדות של מגוון מחלות מפרקים ובמיוחד זאבת, דלקת מפרקים שגרונית, ואסקוליטיס וסקלרודרמה וכן בטיפולים חדישים במחלות מפרקים.
אבו שקרה נשוי ואב לשלושה.
בנג'מין בייקר מואר

בנג'מין בייקר מואר (באנגלית: Benjamin Baker Moeur;‏ 22 בדצמבר 1869 –  16 במרץ 1937) היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי מאריזונה, שכיהן כמושל אריזונה הרביעי בשנים 1933- 1937.
ראשית חייו

בנג'מין בייקר מואר נולד בדצ'רד שבטנסי. הוא למד בבית הספר לרפואה בליטל רוק, ארקנסו. לאחר שסיים את לימודיו ב-1896. עבר מואר לטמפה, אריזונה והחל לעסוק שם ברפואה. ב-1910 הוא היה נציג מחוז מריקופה בוועידת החוקה של אריזונה. הוא גם היה חבר במועצת החינוך של טמפה ושימש כמזכיר מועצת החינוך של הקולג' למורים של אריזונה בטמפה, קודמתה של אוניברסיטת המדינה של אריזונה.
מושל אריזונה

בבחירות שנערכו בנובמבר 1932 נבחר מואר כמושל אריזונה הרביעי, והושבע לכהונתו בינואר 1933. במהלך תקופת  כהונתו כמושל הוא הוא גייס את המשמר הלאומי של אריזונה כדי לעצור את בניית סכר פארקר, שנבנה בעיקר כדי להסיט יותר מים לכוון אזור לוס אנג'לס. גיוס המשמר הלאומי גרם למבוכה בחלקו, שכן הכוחות הגיעו באמצעות אוניית קיטור ישנה שננטשה. הכוחות ניצלו על ידי העובדים מקליפורניה שעבדו על הסכר. על כל פנים, המניע העיקרי של מואר הוצדק מאוחר יותר על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית כאשר הוא פסק שקליפורניה ולשכת הטיוב של ארצות הברית בנו את הסכר בניגוד לחוק, שכן הסכר מעולם לא עבר את תהליכי האישור המתאימים. חקיקה מאוחרת יותר תיקנה את השגיאה הזאת ועבודת הבנייה נמשכה במהירות.
מותו והנצחתו

בנג'מין בייקר מואר כיהן כמושל עד ינואר 1937. הוא נפטר ב-16 במרץ 1937, 71 ימים לאחר תום כהונתו, בטמפה, שם הוא נטמן בבית הקברות דאבל ביוט. היה נשוי החל מ-1896 להונור ג. אנדרסון, אחותה של גס אלינור ביצ'ט, אורניתולוגית בהכשרה עצמית, שנודעה בכינוי "אשת הציפורים מטמפה".
ב-1939, כמיזם של מינהל קידום העבודות, בנה הקולג' של טמפה (לימים אוניברסיטת המדינה של אריזונה), את בניין הפעילות על שם ב. ב. מואר בקמפוס המרכזי שלו. הבניין נועד בתחילה למרכז פעילות לנשים, ומאוחר יותר הפך לבניין משרד ההרשמה של האוניברסיטה. כיום הבניין מאכלס את מתקן הטיסה למאדים, מרכז מחקר שנוסד על ידי נאס"א.
החל משנת 1901 כיבדה אוניברסיטת המדינה של אריזונה את מואר על ידי הענקת פרס על שמו. פרס מואר ניתן לסטודנט או סטודנטים שהשיגו את הציונים הגבוהים ביותר במסגרת סולם ה-GPA, ולפיכך הוא נחשב לשווה ערך לכבוד שניתן לסטודנטים הנואמים את נאום הבוגרים בטקסי הסיום.
על שמו של מואר הוקם ב-1933 פארק בטמפה.
ב-1993 הכריזה עיריית טמפה על ביתו של מואר כאתר היסטוריה.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 52-53.
הערות שוליים

↑  "Guess Eleanor Birchett (1881–1979)". Arizona Women's Hall of Fame.
↑  "B. B. Moeur Activity Building". Arizona State University.
↑  "Benjamin Baker Moeur Awards". ASU Alumni Association.
↑  Information on Moeur's historic home, listed on the Tempe Historic Property register
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1190259028  LCCN: n93033157  SNAC: w63n33s0  VIAF: 11515286   WorldCat (עם VIAF): 11515286
גבול איראן–פקיסטן

מפת הגבול בין פקיסטן לאיראן
גבול איראן–פקיסטן (בפרסית: مرز ایران و پاکستان, באורדו: ایران پاکستان سرحد) הוא קו הגבול הבינלאומי המפריד בין איראן לבין פקיסטן. הגבול מפריד בין המחוז האיראני של סיסתאן ובלוצ'סתאן למחוז הפקיסטני של בלוצ'יסטן, ואורכו 909 קילומטרים (565 מיילים).
תיאור

קו הגבול מתחיל במשולש הגבולות עם אפגניסטן בהר Kuh-i-Malik Salih בגובה 1,613 מ' (נ.צ. 29.8583, 60.8731), משם ממשיך בקו ישר לכיוון דרום-מזרח עד לנ.צ. 29.4131, 61.2994. שם עובר לאורך רכסי הרים, נחלי אכזב ונהר תהלאב עד לקרבת אגם חאמון-איי-משקל. לאחר מכן הגבול סוטה בחדות דרומה עד לנ.צ. 27.3645, 62.8023, משם מזרחה עד לנהר משכיל. לאחר מכן דרומה, לנהר נהאנג שלאחריו הוא עוקב מערבה. לאחר מכן קו הגבול עובר מספר רכסי הרים ושוב קטעי קווים ישרים לכיוון דרום עד למפרץ גוואדר במפרץ עומאן.
היסטוריה

הגבול הנוכחי חוצה את ארץ בלוצ'יסטן, אזור שהפריד אימפריות שונות גם בעבר. מאז המאה ה-18 בריטניה השתלטה בהדרגה על רוב הודו, כולל השטח שהוא כיום פקיסטן, בסמוך לאדמות שנתבעו על ידי פרס. ב-1871 הסכימו הבריטים והפרסים להגדיר את הגבול המשותף; ועדת גבול סקרה את האזור בשנה שלאחר מכן, אך לא סימנה אותו בשטח. מספר בעיות שנבעו מכך סודרו באמצעות אמנה משותפת נוספת ב-1905.
בשנת 1947 עזבו הבריטים ופקיסטן זכתה בעצמאות. איראן ופקיסטן אישרו את הגבול הבינלאומי ביניהן בשנים 1958–1959, כולל מיפוי מלא של אזור הגבול, סימונו בשטח והצבת אבני גבול.
מכשולים בגבול > פרויקט הגידור האיראני (2011)

בשנת 2011 מסרה איראן כי בכוונתה להציב קיר הבטון בעובי של 3 רגל (91.4 ס"מ) ובגובה של 10 רגל (3.05 מ'), לאורך 700 ק"מ של קו הגבול המשתרע מהעיר טפטן לעיר מנד. הפרויקט יכלול מכשולי גבול להרתעת סחר בלתי חוקי, הברחת סמים לשני הצדדים וניסיון למניעת מעשי טרור. ב-17 בפברואר 2007, היה פיגוע בעיירת הגבול האיראנית זאהדאן שבה נהרגו 13 אנשים, כולל תשעה בכירים במשמרות המהפכה האיראניים.
כבר עתה, אזור הגבול זרוע במגדלי תצפית ומחנות מאוישים ומבוצרים. לאיראן ולפקיסטן אין סכסוכי גבול ומשרד החוץ של פקיסטן הצהיר, "לפקיסטן אין הסתייגות מכיוון שאיראן בונה את הגדר בשטחה". עם זאת, התנגדות לבניית החומה הועלתה באספה המחוזית של בלוצ'יסטן. נטען שם שהמכשול יצור בעיות עבור הבלוצ'ים שהגבול מסומן על אדמותיהם. מנהיג האופוזיציה חצ'קול עלי אמר שממשלות שתי המדינות לא התחשבו בבלוצ'ים ודרש להפסיק לאלתר את בניית החומה, כמו כן הוא פנה לקהילה הבינלאומית בבקשה לסייע לבלוצ'ים.
מכשולים בגבול > פרויקט הגידור הפקיסטני (2019)

בשנת 2019, פקיסטן הודיעה על הקמת גדר הגבול עם איראן. במאי 2019 אישרה פקיסטן 18.6 מיליון דולר לצורך זה ובספטמבר 2021 אישרה 58.5 מיליון דולר נוספים.
עד לינואר 2022, פקיסטן גידרה 80% מהגבול והעבודות נמשכות.
מעברי הגבול

בצד הפקיסטני, משמר הגבול אחראי לאבטחת הגבול וטיפול בבקשות ההגירה. בצד האיראני, משמרות המהפכה אחראים על אבטחת הגבול.
הנהיגה בפקיסטן היא בצד שמאל של הכביש בעוד שבאיראן בצד ימין. מעברי הגבול הותאמו לכך.
טרור בגבול

באוקטובר 2013 תקף ג'איש אל-אדל, ארגון סלפי בדלני את כוחות הביטחון האיראנים בגבול איראן–פקיסטן, כש-14 איש ממשמר הגבול האיראני נהרגו. ב-2019 תקפו פעילי הארגון כוחות של משמרות המהפכה האסלאמית בפיגוע התאבדות, והרגו 27 מהם.
הערות שוליים

↑  Sushim Mukul, Why Pakistan is a neighbour nobody likes, India Today, ‏17 בינואר 2024
מכשול בטון בגבול איראן–פקיסטן
מכשול קרקעי בגבול בין פקיסטן לאיראן
מרכז ההנצחה לרצח העם מורמבי

מרכז ההנצחה לרצח העם מורמבי (באנגלית: Murambi Genocide Memorial Centre) מבוסס סביב בית ספר טכני לשעבר בעיירה מורמבי (אנ'), 126 קילומטרים דרומית-מערבית לקיגאלי ברואנדה, המנציח את רצח העם ברואנדה בשנת 1994. שרידים של 50,000 אנשים קבורים כאן.
המרכז הוא אחד מארבעה אתרים המנציחים את רצח העם שהוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-2023.
תיאור

אתר הנצחה זה הוא אחד משישה אתרי הנצחה לאומיים ברואנדה המנציחים את רצח העם ברואנדה. האחרים הם מרכז ההנצחה לרצח העם ניאמטה, מרכז ההנצחה לרצח העם ביססרו, מרכז הנצחה לרצח העם נטרמה (אנ'), אתר ההנצחה לרצח העם קיגאלי ואתר ההנצחה ניארובויה (Nyarubuye). ישנם למעלה מ-250 אתרי הנצחה רשומים המנציחים את רצח העם ברואנדה.
המקום היה אתר של טבח במהלך רצח העם ברואנדה ב-1994. כשהחלו הרציחות, הטוטסי באזור ניסו להסתתר בכנסייה מקומית. עם זאת, הבישוף וראש העירייה פיתו אותם למלכודת על ידי שליחתם לבית הספר הטכני, בטענה שכוחות צרפתיים יגנו עליהם שם. ב-16 באפריל 1994 הגיעו לבית הספר 65,000 מבני הטוטסי. ברגע שהקורבנות הגיעו, לא סופקו מים או מזון. זה נעשה כדי להבטיח שהאנשים יהיו חלשים מכדי להתנגד. לאחר שהגנו על עצמם במשך כמה ימים באמצעות אבנים, בני הטוטסי הוכרעו ב-21 באפריל. החיילים הצרפתים נעלמו ובית הספר הותקף על ידי אנשי מיליציות ההוטו - האינטראהאמווה. כ-20,000 מבני הטוטסי נרצחו בבית הספר, וכמעט כל אלה שהצליחו להימלט נהרגו למחרת כשניסו להסתתר בכנסייה סמוכה. מספר הנרצחים של כ-50,000 שנמסר על ידי הממשלה אינו נתמך על ידי מספר הגופות שהוצאו מקברם, אפילו בהתחשב בקברים שעדיין לא נפתחו וגופות שלא נקברו. בין הגופות המוצגות כעת נמצאות גופות של ילדים ותינוקות.
על פי ההערכות, רק 34 בני אדם שרדו את הטבח במורמבי.
אתר ההנצחה נוסד ב-21 באפריל 1995. האתר מכיל 50,000 קברים. בניין בית הספר הוא כיום מוזיאון לרצח עם המציג את השלדים והגופות החנוטים של כמה מאלפי האנשים שנהרגו במחוז גיקונגורו ב-1994. במחקרו על אתרי ההנצחה של רצח העם ברואנדה, טוען טימותי לונגמן (אנ') שאף על פי שהגופות המוצגות במורמבי מוצגות כגופות של אנשים שנרצחו במקום, למעשה מדובר בגופות שהובאו למורמבי מכל האזור שמסביב. הנרצחים במורמבי נקברו בקברי אחים במקום ב-1996.
הערות שוליים

↑  Murambi Genocide Memorial Site
↑  Memorial sites of the Genocide: Nyamata, Murambi, Gisozi and Bisesero
↑  Sites mémoriaux du génocide : Nyamata, Murambi, Bisesero et Gisozi
↑  Murambi Genocide Memorial Centre
↑  "Numbers (HRW Report - Leave None to Tell the Story: Genocide in Rwanda, March 1999)". www.hrw.org.
↑  "Through A Glass Darkly". maps.cga.harvard.edu.
↑  Grill, Bartholomäus (4 באפריל 2014). "Prison of the Past: A Reporter Revisits His 'Shameful' Coverage of Rwanda". Spiegel Online. ארכיון מ-27 באפריל 2015. {{cite news}}:  (עזרה) Translated into English by Christopher Sultan. Originally in German, issue 14/2014 (March 31, 2014)., Page 2 (Page 2 archive)
↑  Longman, Timothy. Memory and Justice in Post-Genocide Rwanda. New York: Cambridge University Press, 2017, pp. 6-7.
גופות חנוטות של קורבנות רצח עם. 2001
קורבנות חנוטים של רצח עם
תומאס פלאט

תומאס קולייר פלאט (באנגלית: Thomas Collier Platt‏; 15 ביולי 1833 – 6 במרץ 1910), הידוע גם כטום פלאט ואיזי בוס, היה פוליטיקאי אמריקאי שהיה חבר שתי קדנציות בבית הנבחרים של ארצות הברית (1873– 1877) וסנאטור אמריקאי בן שלוש כהונות מניו יורק בשנים 1881 ו-1897 עד 1909. הוא ידוע בעיקר בתור "הבוס הפוליטי" של המפלגה הרפובליקנית במדינת ניו יורק בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. עם מותו, ה"ניו יורק טיימס" קבע כי "אף אדם מעולם לא הפעיל פחות השפעה בסנאט או בבית הנבחרים ממנו", אך "אף אדם מעולם לא הפעיל יותר כוח כמנהיג פוליטי". הוא ראה עצמו "הסנדק הפוליטי" של מושלים רפובליקנים רבים של המדינה, כולל תאודור רוזוולט.
פלאט מילא תפקיד מפתח ביצירת העיר ניו יורק רבתי, אשר שילבה יחד את הרבעים של ניו יורק (מנהטן), קינגס (ברוקלין), קווינס, ריצ'מונד (סטטן איילנד) וברונקס.
ביוגרפיה > ראשית חייו

פלאט נולד לוויליאם פלאט, עורך דין ולסביה הינצ'מן, באוגו, מחוז טיוגה, ניו יורק ב-15 ביולי 1833. סנאטור המדינה נהמיה פלאט (1797–1851) היה אחיו של ויליאם פלאט.
ויליאם פלאט, עורך דין מצליח ופרסביטריאני קפדן, עודד את בנו להיכנס למשרד. לפיכך, הוכן פלאט הצעיר לקולג' באקדמיית אווגו ולמד בקולג' ייל (1850–1852), שם למד תאולוגיה אך לא הצליח לקבל תואר עקב בריאות לקויה שאילצה את הפסקת לימודיו.
לאחר שעזב את ייל ב-1852, הוא נכנס למגוון תעסוקות. הוא התחיל כרוקח, עסק שבו עסק שני עשורים; היה לזמן קצר עורך של עיתון קטן; כיהן כנשיא הבנק הלאומי טיוגה; והתעניין בעסקי העצים במישיגן. הוא גם שימש כנשיא מרכז הדרום ומסילות ברזל אחרות.
בשנת 1852, הוא התחתן עם בת דודתו אלן לוסי ברסטו איתה נולדו לו שלושה בנים: אדוארד ט. פלאט, פרנק ה. פלאט והנרי ב. פלאט. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, מחלתו של פלאט מנעה ממנו לשרת בצבא האיחוד, אם כי גייס כסף כדי לתמוך בחיילים ודחק באופן פעיל בתמיכה בממשל לינקולן.
פלאט הפך למזכיר ומנהל של חברת אקספרס של ארצות הברית ב-1879 ונבחר לנשיא החברה ב-1880. הוא היה נשיא מועצת נציבי ההסגר של ניו יורק בין השנים 1880–1888 והיה נשיא חברת טנסי פחם וברזל במשך כמה שנים.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית מוקדמת

המעורבות הפוליטית של פלאט החלה עם הקמת המפלגה הרפובליקנית; הוא הופיע לראשונה בפוליטיקה בשנת 1856 במסע הבחירות של המועמד הראשון לנשיאות המפלגה, ג'ון פרימונט. בהתמודדות כרפובליקני, הוא נבחר לפקיד של מחוז טיוגה, וכיהן בין 1859 ל-1861. הוא נבחר כרפובליקני לקונגרס ה-43 של ארצות הברית ולקונגרס ה-44 של ארצות הברית, וכיהן מ-4 במרץ 1873 ועד 3 במרץ 1877. השפעתו על הפוליטיקה הכלל-מדינתית החלה עם שובו מהקונגרס ב-1877, כאשר יישר קו עם סיעת "האיתנים" בראשות הסנאטור האמריקני רוסקו קונקלינג בוועידת המדינה של המפלגה, ונגד סיעת "בני התערובת" הנאמנה לנשיא רתרפורד ב. הייז.
ב-1876 סירב פלאט להיבחר מחדש לבית הנבחרים. במהלך אותה שנה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1876, הוא הצטרף לתנועת "קונקלינג לנשיאות" כאשר השתתף בפעם הראשונה בוועידה הלאומית הרפובליקנית. הסנאטור אסיר התודה מינה את פלאט להיות יו"ר ועדת המדינה של הרפובליקנים.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית מוקדמת > גארפילד מינה את רוברטסון; קונקלינג ופלאט מתפטרים

בינואר 1881 הוא נבחר בתמיכת סיעת "האיתנים" לייצג את ניו יורק בסנאט של ארצות הברית. בחירתו הובטחה עקב פשרה פנים-מפלגתית עם המועמד הרפובליקני של "בני התערובת" צ'ונסי מ. דפיו, שגם הוא ניסה לקבל את המושב. לפני מועמדויות המפלגה, אמר דפיו לפלאט: "תוכל לקבל את הכוח שלי אם כסנאטור תתמוך ב[גרפילד]". פלאט הסכים לתנאים, כביכול לאחר שהשיב:
עשיתי כמיטב יכולתי כדי לבחור נשיא רפובליקני וכסנאטור אתמוך בו.
בתגובה לכך, תומך של דפיו העלה השערות אם פלאט יתמוך ללא עוררין בגרפילד כך שהאחרון ימנה את ויליאם ה. רוברטסון לתפקיד חשוב; פלאט השיב בחיוב.
הוא הפך לחבר בקונגרס ה-47 ויושב ראש הוועדה להצעות חוק רשומות. עם זאת, הוא כיהן רק מ-4 במרץ עד 16 במאי 1881, כאשר הוא וקונקלינג התפטרו בגלל אי הסכמה עם הנשיא ג'יימס גרפילד על מינויים פדרליים בניו יורק. הסיבה להתפטרותם הייתה מינויו של גרפילד של רוברטסון, מנהיג הסיעה נגד קונקלינג, כגובה המכס של נמל ניו יורק. אולם זמן קצר לאחר מכן, ההתנקשות בגרפילד על ידי צ'ארלס גיטו, תומך סיעת "האיתנים" המוכר בעצמו שטען לחברות עם פלאט וקונקלינג, הייתה המכה האחרונה לסיעתם.
הפשרה של פלאט עם דפיו עוררה את שטף האירועים שהביאו לתבוסתו שלאחר מכן. מינויו של גרפילד לרוברטסון אילץ את הסנאטור הזוטר להישאר נאמן להבטחות שלו ולפגוע בקונקלינג, או לאשר את פוליטיקת "האיתנים" שלו ולהפר את ההבטחה.
בניגוד לנרטיבים הן בתקופתו של פלאט והן כיום, המצביעים על כך שההתפטרות היו עידוד של קונקלינג, אשר פלאט הסכים לו בשקיקה, פלאט הוא שהציע את האסטרטגיה. עם זאת, התפיסה הכללית של פלאט כחבר של קונקלינג הביאה להצגתו כ"גם אני", "הד" ו"דרומיו" של המנטור שלו. קריקטורה שפרסם תומאס נאסט ב"הארפר'ס ויקלי" תיארה את הזוג כמי ש"איבד את ראשם", כשהנשיא לשעבר יוליסס ס. גרנט נאבק להחיות את קונקלינג.