stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היפופוטם
מראה חיצוני ומבנה גוף

צבעו של ההיפופוטם הוא חום-אדמדם ואפור. גופו גדול, מגושם, כבד ודמוי חבית. עור גופו עבה מאוד ועוביו כחמישה סנטימטרים, ומתחתיו ישנה שכבת שומן עבה. ראשו גדול ובחלקו העליון עיניים קטנות, אוזניים קטנות ונחיריים המוקפים בזיפים דלילים קצרים. העיניים, האוזניים והנחיריים מצוידים במכסים, הנסגרים בעת צלילתו במים. הודות למיקום ולמבנה העיניים, האוזניים והנחיריים, שכולם מצויים במישור אחד, די בהוצאת חלקו העליון של הראש בלבד, כדי שההיפופוטם יוכל להשתמש בכל חושיו, לשמוע, לרחרח, לצפות בסביבתו ולנשום. חושי הראייה, השמיעה והריח שלו מפותחים מאוד.
ההיפופוטם הוא מהגדולים שביונקים היבשתיים החיים, ונחשב לחלק מהמגה-פאונה (Megafauna). בשונה מהיונקים האפריקנים הגדולים, ההיפופוטמים הם היחידים שמותאמים לאורח חיים מימי למחצה ושחיים באגמי מים מתוקים ובנהרות. גודלם הרב מקשה על מדידת משקלם של פרטים החיים בטבע. על פי הערכות, משקלם הממוצע של זכרים בוגרים נע בין 1,500 ל-1,800 קילוגרם (4,000 ליברות). הנקבות קטנות יותר, ומשקלן מגיע ל-1,300 עד 1,500 קילוגרם. הזכרים ממשיכים לגדול במשך כל חייהם, ויש דיווחים על זכרים מבוגרים שהגיעו למשקל של 3,200 קילוגרם (7,100 ליברות), בעוד שהנקבות מגיעות למשקל מקסימלי בסביבות גיל 25. בתוכנית בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק נעשה ניסיון למדוד את חוזק נשיכתה של נקבת היפופוטם, שהגיע ליותר מ-800 קילוגרם-כוח.
אורכם הממוצע הוא שלושה מטרים וחצי, וגובהם בכתף – כמטר וחצי. הם דומים בגודלם לקרנפים רחבי-השפה, ויחד הם נמצאים במקום השני בעולם בגודלם בין בעלי החיים היבשתיים (שניים רק לפילים). בניגוד לבעלי חיים רבים, המקום הגבוה בגופו הוא דווקא חלק הגב האחורי ולא אזור הכתפיים והראש. רגליו קצרות, ולכן הוא אינו מסוגל לטפס, ואף לא לחלוף מעבר לסלעים בגודל בינוני. על אף משקלם הגדול, הם עשויים לרוץ מהר יותר מהאדם: מהירותם עשויה להגיע ל-30 עד 40 קמ"ש (11 מטר לשנייה) לאורך כמה מאות מטרים. ההיפופוטם חי בממוצע בין 40 ל-50 שנים. ההיפופוטם המבוגר ביותר בשבי הוא נקבה שנקראה "דונה", שחיה עד מותה בגן החיות באבנסביל באינדיאנה שבארצות הברית, ומתה ב-3 באוגוסט 2012 בגיל 60. ההיפופוטם המבוגר ביותר שחי בשבי אי פעם (ותועד) היה גם הוא נקבה שנקראה "טנגה". היא חיה ומתה במינכן בשנת 1995 כשהייתה בת 61 שנים.
רגליהם קטנות באופן יחסי לגופם, וזאת בשל העובדה שבמים משקלם האפקטיבי נמוך יותר הודות לכוח הציפה שמפעילים עליהם המים. בדומה ליונקים ימיים אחרים, את גופם מכסה כמות מעטה מאוד של שיער. כהגנה נוספת מפני השמש, עורם מפריש חומר מסנן קרינה שצבעו אדום. נמצא שחומר זה מכיל שני פיגמנטים, האחד אדום והשני כתום, שבליעת האור שלהם גבוהה בתחום הקרינה העל-סגולה. פיו של ההיפופוטם ענק, ומאפשר אף לאדם גדול מידות לשבת בתוכו ברווחה לו היה מתאפשר לו. להיפופוטם ניבים גדולים שאורכם עשרות סנטימטרים ומשקלם כמה קילוגרמים. הם בעלי שורש פתוח המאפשר צמיחה מתמדת. הניבים משמשים בעיקר למאבקים עם פרטים אחרים, והוא כלל לא ניזון מטרף אלא מסתפק בכמה עשרות קילוגרמים של מזון צמחוני מדי יממה. ריאותיו של ההיפופוטם גדולות ומפותחות ומאפשרות שאיפת אוויר בכמות גדולה, מה שמאפשר שהיה של מספר דקות (לרוב בין 4 ל-6) מתחת למים לפני שהוא נזקק לאוויר רענן.
תפוצה ושימור

לפני עידן הקרח האחרון, ההיפופוטמים היו נפוצים בצפון אפריקה ובאירופה, ובאופן עקרוני הוא מסוגל לחיות באזורים קרים, בתנאי שהמים אינם קופאים בחורף. בעבר הוא היה נפוץ באזור הנילוס שבמצרים, אולם מאז הוא נעלם מהאזור. גם לאחר הכיבושים הערביים במאה השביעית לספירה עדיין נמצאו היפופוטמים בעיר הנמל המצרית דמיאטה. היפופוטמים נמצאים כיום בנהרות ובאגמים של אוגנדה, סודאן, סומליה, קניה, צפון קונגו, אתיופיה, גאנה, גמביה, בוטסואנה, דרום אפריקה, זימבבואה וזמביה, וכן בטנזניה ובמוזמביק. במספר מקומות הוא נמצא גם במי הים, אך לא אוכל בהם.
ממצאים גנטיים מצביעים כי אוכלוסיית ההיפופוטמים באפריקה התרחבה משמעותית במהלך תקופת הפליסטוקן או אחריו, גידול שמיוחס לעלייה המקבילה בכמות מאגרי המים לקראת סוף התקופה. כיום, לעומת זאת, אוכלוסיות ההיפופוטמים מאוימות על ידי המחסור במים ביבשת. בנוסף, הציד שלהם אינו מוסדר במקומות רבים או שאינו נאכף. במאי 2006 הוגדר ההיפופוטם כמין "פגיע" (Vulnerable) על ידי ארגון השימור העולמי. אוכלוסייתו נאמדה בכ-125,000 עד 150,000 פרטים, ירידה של שבעה עד עשרים אחוזים מאז האומדן הקודם ב-1996.
הירידה החדה ביותר בגודל אוכלוסיית ההיפופטמים תועדה בקונגו. האוכלוסייה בפארק הלאומי וירונגה שבמדינה הצטמצמה לכדי 800 עד 900 פרטים, לאחר שבאמצע שנות ה-70 היא נאמדה בכ-29,000 פרטים; ההצטמצמות הגדולה מיוחסת למלחמת קונגו השנייה. הציידים הם כפי הנראה מורדים לשעבר מקבוצות ההוטו, חיילי קונגו ששכרם זעום ואנשי המיליציות המקומיות. ההיפופוטמים ניצודים בשל מספר סיבות, בהן האמונה כי הם בעלי חיים טיפשים, הטענה שהם פוגעים בחברה, וכן לשם מכירת חלקי גופם. מכירת בשר ההיפופוטמים אינה חוקית, אולם פקחי הקרן העולמית לשימור חיות הבר מתקשים לסכל מכירות שכאלו בשוק השחור.
תפוצה ושימור > בארץ ישראל

לפי ממצאים ארכאוזואולוגיים, ההיפופוטם חי בנחלי מישור החוף של ארץ ישראל עד תקופת הברזל ונכחד במהלכה, בתחילת האלף הראשון לפנה"ס. מתקבל על הדעת שמקורה של אוכלוסיית ההיפופוטמים של מישור החוף הישראלי בנדידה של אוכלוסיות היפופוטמים מהנילוס, בתור הפלייסטוקן התיכון, החל מלפני כ-800,000 שנה. ייתכן שישנן עדויות כתובות בתנ"ך לנוכחותו בתקופת המקרא בארץ ישראל בשם בהמות (ספר דברים, פרק ל"ב, פסוק כ"ד; ספר ירמיהו, פרק י"ב, פסוק ד'; ספר איוב, פרק מ', פסוק ט"ו), ואולי אף בכינוי "חית קנה" (ספר תהלים, פרק ס"ח, פסוק ל"א). מינים נוספים של פרסתנים גדולים נכחדו בתקופת הברזל מארץ ישראל, ללא עדות לשינוי אקלימי משמעותי. בשל כך מוצע כי ההיפופוטם נכחד בגלל צפיפות האוכלוסייה האנושית הגוברת באותה תקופה, שצמצמה את שטחי המחיה המתאימים לו.
התנהגות

ההיפופוטם מבלה את רוב זמנו בהתפלשות במים או בבוץ יחד עם יתר חברי להקתו. המים או הבוץ מסייעים בקירור הגוף ובשמירה על לחות העור. למעט אכילה, רוב חייהם של ההיפופוטמים – החל בלידה, המשך בלחימה וכלה ברבייה – מתנהלים במים. הם עוזבים את המים בשעות בין הערביים על מנת לטייל וללחך עשב, מקור מזונם הראשי.
התנהגות > תזונה ומבנה חברתי

ההיפופוטם ניזון מכמויות עצומות של מזון צמחי מדי יום ביומו. משום שבמים בהם הוא שוהה כמות הצומח דלה, אין לו ברירה אלא לעזוב אותם לטובת איתור צמחים על פני היבשה, בעיקר צמחיית גדות. ברם, ההיפופוטם סובל מן החום הרב ולפיכך מבכר לצאת מהמים רק עם רדת החמה ולא לפני כן. לעיתים, לצורך אכילה, מתרחק ההיפופוטם קילומטרים רבים מהבריכה בה טבל, וחוזר אליה רק בבוקר. בלילה אחד צורך היפופוטם עד 70 קילוגרמים של עשב. במהלך ליחוך העשב הם יאכלו גם צמחים אחרים, אולם אלו הם רק מרכיב משני בתזונתם.
מערכת העיכול של ההיפופוטם אינה יעילה, יחסית, ובגלליו נמצא חומר שעוכל חלקית ואשר מאפשר ליצורים רבים להסתמך על הגללים כמזונם העיקרי. למעשה יוצר ההיפופוטם סביב הפרשותיו מעין מיקרופאונה (אנ') שבה מתקיימים מיני דגים ויצורי מים אחרים או עופות שונים המגיעים לנבור בגללים. מערכת העיכול שלו איננה מותאמת לאכילת בשר, ולכן התנהגויות מן הסוג של אכילת פגרים, טריפה ואף קניבליזם הן די נדירות.
ההיפופוטם חי בעדרים בני כעשרה פרטים בממוצע, אך גם בקבוצות גדולות יותר. בקבוצה הבסיסית יש זכר המחזיק בנחלה ועמו מספר נקבות בוגרות וצאצאיהן. במרחב המימי שוכנות הנקבות בנחלת הזכר השליט. מחוץ למים הן משוטטות בשדות עם צאצאיהן. הזכר השליט מסמן את נחלתו באמצעות גלליו שאותם הוא מפזר על קרקעית המים בעזרת זנבו. הוא שומר על נחלתו ועל נקבותיו בתקיפות מפני זכרים פולשים. התוקפנות מביאה לא פעם לעימותים קשים הכוללים פעירות פה בצד ניסיונות נשיכה באזור הצוואר העבה של כל אחד מהזכרים הנלחמים. התקשורת בקבוצה היא קולית ותת-מימית. רפרטואר הקולות של ההיפופוטם כולל בעיקר נהימות ושאגות. לעיתים הוא יחזיק את ראשו בגובה המים בדיוק, כך שהקריאה שישמיע תישמע מתחת למים ומעליהם גם יחד. ההיפופוטם יכול להבחין באמצעות הקולות אם מדובר בקריאה של בן מינו מוכר או של זר, ותגובתו תהיה תוקפנית פחות כלפי קולות מוכרים.
ההיפופוטמים מקיימים יחסי גומלין עם מינים נוספים: דגי לבאו אדום-עין מנקים את עורו ואת פיו מחיידקים ואנפית הבקר וזרזיר הבקר פועלים באותו אופן על גבו. ההיפופוטמים יתקפו חיות מסיגות גבול ויהרגו חיות קטנות יותר כמו אנטילופות, זברות או גנו שיפריעו להם או ייכנסו לתוך השטח שלהם. לפעמים הם גם הורגים את טורפיהם: אריות או תניני יאור. היפופוטמים מפריעים במתכוון לעיתים לתנינים לצוד חיות קטנות יותר ויוציאו את קרבנותיהם מהמים.
סוג נוסף של יחס גומלין הוא קומנסליות – כאשר היפופוטם עושה את צרכיו במים, דגים קטנים וחלזונות אוכלים את צרכיו העשירים בחומרים מזינים כדי לשרוד (Frisch, 2007). על כן הם נהנים, ואילו ההיפופוטם אדיש לכך.
ההיפופוטם הוא מין מהנדס מערכת אקולוגית. בשל גודלו העצום, והרגלו לאכול עשב במסלולים ואזורים קבועים, להיפופוטם השפעה משמעותית על הימצאות מקורות מים ויצירה של מערכת אקולוגיות. הם רומסים את האדמה עליה פוסעים בחיפוש אחר מזון, ובשל כך לאורך זמן, היפופוטמים יכולים להסיט את נתיבי המים בהם מצויים, להרחיבם, ולהביא ליצירה ושגשוג של מקורות מים נוספים, אשר גם משמשים כתעלות ניקוז במהלך שיטפונות (McCarthy, Ellery & Bloam, 1988).
התנהגות > רבייה

נקבות ההיפופוטם מגיעות לבגרות מינית בגיל חמש עד שש שנים. משך תקופת ההיריון הוא כשמונה חודשים. הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל שבע שנים וחצי. עונת הרבייה מתרחשת בחודשים אפריל–אוגוסט. החיזור, ההזדווגות, ההמלטה וההנקה מתרחשים במים. במשך כל ההזדווגות הנקבה שקועה במים, ורק ראשה מגיח לעיתים על מנת לנשום. ההמלטה כאמור מתרחשת גם היא במים, ובכך מצטרף ההיפופוטם לשורת היונקים המצומצמת שממליטים את גוריהם במים, לצד הלווייתנאים והתחשאים. משקל הוולד נע בין 25 ל-45 קילוגרמים, ואורכו כ-130 סנטימטרים. על-פי רוב הנקבה ממליטה גור אחד בלבד, ולעיתים רחוקות יותר – שניים. לעיתים קרובות, במקרים שהמים עמוקים מדי עבורו, נח הגור על גבה של אימו ושוחה מתחת למים כדי לינוק. בימים הראשונים שלאחר ההמלטה הגור אינו מלווה את אימו ליבשה אלא נותר במים כאשר היא יוצאת לאכול. הקשר בין הגור לאם הדוק ביותר, גם לאחר גמילתו בגיל שמונה עד תריסר חודשים. הוא נלווה לאמו במשך מספר שנים. הנקבה מגדלת את צאצאה במקום מוגן ומוסתר אותו היא מכינה בטרם ההמלטה באמצעות רמיסת צמחייה בסבך קנים. הגור מסוגל לשחות בכוחות עצמו כעבור פרק זמן קצר.
בשל גודלו הרב אין להיפופוטם אויבים של ממש בטבע, ורק הגור חשוף בצעירותו לאיומים של טורפים, בעיקר של תניני היאור. הנקבה עלולה להגיב בתוקפנות אדירה אם תחוש בסכנה לצאצא שלה. היפופוטם צעיר לא יהסס להלך במים שורצי תנינים, ולעיתים אף יחכך את אפו בגופם.
ההיפופוטם והאדם

ממצאים ארכאוזואולוגיים, כעצמות היפופוטם עם סימני חיתוך ושבירה מכוונת, מצביעים על ציד היפופוטמים בידי האדם הקדמון, בעיקר באפריקה, החל מכ-100,000 שנים לפני זמננו באתיופיה וביתר שאת בסוף התקופה הפלאוליתית, לפני כ-16,000 שנים בעמק הנילוס. תיעוד אמנותי מוקדם של אינטראקציה בין אדם להיפופוטם נמצא במרכז הסהרה בדמות גילופים וציורים על סלעים. ציור אחד שכזה, שמתוארך ללפני 4,000–5,000 שנים ונמצא בטאסילי נאג'ר שבאלג'יריה, מתאר ציד היפופוטם. במצרים העתיקה נחשב ההיפופוטם לחיה אכזרית החיה בנילוס. במיתולוגיה המצרית, האלה תאורת, שתפקידה היה להגן על ההיריון, הייתה בעלת ראש-היפופוטם. הסיבה לכך הייתה נעוצה בכך שנשות מצרים העתיקה הכירו באגרסיביות שמגלות נקבות ההיפופוטם כלפי אלו התוקפים את גוריהן.
ההיפופוטם ידוע להיסטוריונים מאז התקופה הקלאסית. ההיסטוריון היווני הרודוטוס תיאר את ההיפופוטם בספרו "היסטוריה" שנכתב בשנת 440 לפני הספירה לערך. ההיסטוריון הרומאי פליניוס הזקן כתב אודות ההיפופוטם באנציקלופדיה שערך, תולדות הטבע, שנכתבה בשנת 77 לספירה לערך.
החקלאות בחלקים ניכרים באפריקה עודה פרימיטיבית והשקיית הגידולים בשדות אינה ממוכנת אלא תלויה בגשם ובמקורות המים, קרי אגמים ונהרות. זו גם הסיבה שתושבי מזרח אפריקה נוהגים לעבד את אדמתם ליד אותם מקווי המים שבהם גם מצוי ההיפופוטם. שדות התירס ושאר הגידולים אהודים על ההיפופוטם ובמקום לחפש מקום מרעה טבעי, הרי עליו רק לשוטט בנחלתו ולמצוא מזון ככל שיוכל להכניס לקיבתו. אולם, נוהג זה של ההיפופוטם הופך אותו לאויב של החקלאי האפריקני; לא בשל כמות המזון הרבה שהוא אוכל אלא משום שבהולכו בשדה, רומס הוא את כל הצומח עליו חלף וממיט אסון על החקלאי. עקב כך הפך ההיפופוטם לאויבם המושבע של הכפריים באפריקה ובשל מידתו הגדולה ותכונותיו הרגזניות נעשה גם לאחד מקוטלי האדם העיקריים בעולם. מדי שנה נהרגים אלפי בני אדם שמנסים להרחיקו ולגרשו משדותיהם. בשל זעמו ומנהגי שמירת נחלתו, ההיפופוטם אץ אל עבר הכפריים ורומס אותם.
האדם צד את ההיפופוטם גם בשל הניבים הגדולים, המשמשים ליצור מוצרי נוי. גם בעורו העבה נעשה שימוש ובשרו משמש למאכל. כדי לצודו משתמשים הכפריים המקומיים בצלצלים וגם במחפורות בקרקע אליהן נופל ההיפופוטם ונלכד בהן.
ההיפופוטם והאדם > גני חיות

ההיפופוטם הוא חיה פופולרית בגני חיות רבים. ההיפופוטם הראשון שחי בגן חיות מודרני היה היפופוטם בשם אובייש (Obaysch) שהגיע לגן החיות של לונדון ב-25 במאי 1850. הוא היה לאטרקציה פופולרית, וכ-10,000 מבקרים ביום הגיעו לצפות בו.
ההיפופוטם מיטיב להתרבות בשביה. שיעור הרבייה של ההיפופוטמים בשבייה נמוך מזה שבסביבתם הטבעית, אולם עובדה זו מיוחסת לכך שגני החיות מעוניינים להגביל את מספר ההיפופוטמים שחיים בהם לכדי מספר מצומצם, שכן הם גדולים מאוד והחזקתם יקרה. כיום, מספר ההיפופוטמים שחיים בגני חיות גדול דיו ושיתוף פעולה בין גני החיות יכול, באופן עקרוני, לשמור על מגוון גנטי ללא הבאת פרטים חדשים מן הבר.
חלקתו של ההיפופוטם בגני חיות כללה בדרך-כלל בריכת מים ופיסת דשא. בשנות ה-80 של המאה ה-20, מתכנני גני חיות ניסו לשקף את בית הגידול הטבעי של ההיפופוטם בחלקות שהוקדשו לו. המקרה הידוע ביותר של ניסיון שכזה הוא ה"היפוקווריום" (הלחם של היפופוטם ואקווריום) בגן החיות של טולידו שבאוהיו, שהכיל למעלה מ-1,350 מטרים מעוקבים של מים שנועדו להיפופוטמים. ב-1987, הצליחו חוקרים להסריט בפעם הראשונה לידה תת-ימית של היפופוטם בהיפוקווריום שבטולידו, בדומה לתהליך המתרחש בטבע. מיצג זה היה כה פופולרי, עד כי גן החיות של טולידו הכליל היפופוטמים בלוגו שלו.
ההיפופוטם והאדם > בתרבות

ההיפופוטם היה ידוע ליוונים ולרומאים כ"בהמת הנילוס". היפופוטם אדום ייצג את האל המצרי העתיק סת, כאשר ירך החיה היא הרגל בצורת פאלוס של סת שממנו זורם הנילוס, סמל לפוריות. גם בת זוגו של סת, האלה Tawaret, הוצגה כהיפופוטם בחלקה וכך גם האלה אמות, זוללת גוויות הרשעים. הבהמות שמופיע בספר איוב פרק מ' פס' ט"ו–כ"ד, גם הוא היפופוטם לפי אחת הפרשנויות.
ב-1850 הובא היפופוטם בן שנה שנלכד על אי בנילוס הלבן, ממצרים לגן החיות של לונדון. ההיפופוטם שכונה אובייש (Obaysch), על שם האי בו נלכד, היה ההיפופוטם הראשון שחי בבריטניה מאז הפרהיסטוריה (לפני עידן הקרח חי בבריטניה ההיפופוטם האירופאי (Hippopotamus antiquus) והראשון באירופה מאז האימפריה הרומית. אובייש יצר סנסציה בלונדון ומשך לגן כ-10,000 מבקרים מדי יום וגרם לגל של מסחר בחפצים הנושאים את דמותו ולכתיבת השיר "פולקת ההיפופוטם" (The Hippopotamus Polka). מאז היו ההיפופוטמים לחיות פופולריות בתרבות המערב בשל מבנה גופם העגלגל שמשווה להם דמות קומית. כך, היפופוטם בשם "הוברטה" (Huberta) הגיעה לתודעת הקהל בדרום אפריקה לאחר שב-1928 יצאה למסע בן שלוש שנים, במהלכו גמאה כ-1,600 קילומטרים. גם סיפורם של אואן ומזאי (Owen and Mzee), גור היפופוטם וצב בא בימים בהתאמה שפיתחו קשר אינטימי ומיוחד במינו, שעשעו אנשים שקנו ספרי היפופוטמים, חפצים הנושאים את דמותם, ובובות היפופוטמים. היפופוטמים מוזכרים גם בשיר חג המולד "I Want a Hippopotamus for Christmas" (אני רוצה היפופוטם לחג המולד), להיט שנכתב בשנת 1953 והפך את גאיילה פיבי (Gayla Peevey) בת העשר לכוכבת. הם אפילו נתנו השראה למשחק לוח פופולרי "היפופוטמים רעבים" (Hungry Hungry Hippos), ול"שיר ההיפופוטם" (הידוע גם כ"בוץ, בוץ, בוץ נהדר") בביצוע צמד הקומיקאים האנגלי "פלאנדרס וסוואן" (Flanders and Swann).
היפופוטמים שימשו גם כדמויות בסרטים מצוירים שבהם נעשה שימוש בגופם הקצר והשמנמן כאפקט משעשע. בסרט פנטסיה של חברת וולט דיסני מופיעה היפופוטם כרקדנית בלט כשהיא רוקדת לצלילי הבלט מחול השעות מתוך האופרה לה ג'וקונדה של המלחין האיטלקי אמילקארה פונקיילי. דמויות היפופוטם נוספות המופיעות בסרטים מצוירים כוללות את פטר פוטאמוס של האנה-ברברה, הספר וסדרת הטלוויזיה "ג'ורג' ומרתה", ואת "פלאביו ומריטה", זוג היפופוטמים עשירים בסדרת האנימציה אנימניאקס.
ב-1988 נוצרו דמויות ההיפופוטם "Happy Hippoes" (היפוס מאושרים) על ידי המעצב הצרפתי אנדרה רוש (Andre Roche) המתגורר במינכן, כדי להטמין אותן בביצי קינדר של חברת השוקולד האיטלקית פררו. דמויות אלו לא היו תוקפניות או עצלות כהיפופוטמים אמיתיים אלא חביבות ומלאות חיים, וזכו להצלחה רבה. לכן הן הופיעו שוב במוצרים אחרים של החברה בשנים שבאו אחר כך, והפופולריות שלהם בעולם התגברה. חברת נינטנדו הוציאה לאור משחקי גיים בוי בשנים 2001 ו-2007 המבוססים על הרפתקאותיהם.
פתיחת ההיפופוטמוס היא פתיחת שחמט בטוחה ובלתי הרפתקנית.
חופניים

| חופניים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צלפאים
משפחה:: מצליבים
סוג:: חופניים
שם מדעי
 Thlaspi ‏לינאוס, 1753
חפניים מצויים-פרי
חָפְנַיִם (שם מדעי: Thlaspi) הוא סוג במשפחת המצליבים, שכולל עשבים קטני מידות שפריחתם לבנה. בסוג כ-75 מינים, בארץ ישראל גדלים בר שלושה מינים.
נפוץ באזורים ממוזגים בחצי הכדור הצפוני- דהיינו ביבשות אסיה, אירופה ומיעוט מהמינים גדל באופן טבעי באמריקה. בייחוד, נפוצים מיני הסוג באזור האירנו-טורני, ובדרום ומרכז אירופה. מינים אחדים בסוג הרחיבו את תפוצתם בעקבות האדם, כדוגמת המין "חופניים נדירים" (Thlaspi arvense), ומהווים עשבים שוטים באזורים ממוזגים בעולם.
חוקר הטבע והפיזיקאי הגרמני בהרנרד מאייר (1767–1836), הרבה לחקור את הסיסטמטיקה של הסוג, והפריד אותו ל-12 סוגים שונים, כדוגמת Microthlaspi, ו-Noccaea. מחקרים השוואתיים שנעשו לאחר מכן לא קיבלו חלוקה זו, וכיום הסוג חפניים נחשב ליחידה סיסטמטית אחת.
תיאור מורפולוגי

מיני סוג זה הם עשבים חד-שנתיים או רב-שנתיים. הצמחים קירחים ובכך נבדלים מסוגים דומים כדוגמת אליסון ותריסנית. עלי הצמח התחתונים ערוכים לרוב בשושנת עלים והם מחולקים לטרף ופטוטרת, זאת לעומת העלים הבוגרים שהם יושבים או חובקים את הגבעול.
פרחי הצמח אופייניים למשפחה, וקטנים באופן יחסי. צבע הכותרת לרוב לבן ולעיתים רחוקות סגול או צהוב. הפרי הוא מטיפוס תרמיל ולו צורות שונות, אך עם זאת צורת הפרי במינים המצויים בארץ-ישראל היא דמוית לב או ביצה. הפרי בעל שוליים דמויי כנפיים, והוא נפתח עם ההבשלה. הפרי מחולק למגורות, ובכל מגורה 1-8 זרעים, שמאופיינים במעטה חלק.
מקור השם

צורת הפרי שונה במינים שונים, אך עם זאת, מקורו של השם העברי של הסוג מציין את תכונת הפרי של המינים הנפוצים בארץ-ישראל, שיוצר מראה דמוי כפות ידיים שקעורות כחופן.
השם הלטיני, Thlaspi (שמקורו בשפה היוונית), פירושו מגן שטוח, ומתייחס לצורת הפרי. שם זה מוזכר עוד בכתביו של פדניוס דיוסקורידס, שנכתבו במאה ה-1, ונחשבו במשך מאות בשנים למקורות הטובים ביותר לענייני בוטניקה ואחרים.
מיני הסוג בארץ ישראל

חופניים מצויים (Thlaspi perfoliatum) - מין זה מאופיין בפרי דמוי לב הפוך. צמח נפוץ שגדל בחבלים הים-תיכוניים של הארץ. הפריחה חלה בחורף ובאביב.
חופניים נדירים (Thlaspi arvense) - הפרי דמוי ביצה, עשבים גבוהים בהשוואה למינים האחרים. זהו מין נדיר ביותר בארץ, שגדל בעמקי הגליל ועמק יזרעאל. תפוצתו העולמית רחבה וכן מין זה מרחיב את תפוצתו בעקבות האדם, כמין פולש.
חופניים נמוכים (Thlaspi brevicaule) - הפרי דמוי ביצה, והוא נמוך קומה. מין נדיר שגדל במרומי הר החרמון, ופורח בסוף האביב.
לקריאה נוספת

נעמי פינברון-דותן ואבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל, ירושלים: הוצאת כנה, 1991, עמ' 254. (הספר בקטלוג ULI)
אבי שמידע, החי והצומח של ארץ ישראל, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1983, כרך 10, עמ' 111.
חוטמית

| חוטמית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: חלמיתאים
משפחה:: חלמיתיים
סוג:: חוטמית
שם מדעי
 Alcea ‏לינאוס, 1753
חוֹטְמִית (שם מדעי: .Alcea L) היא סוג של צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים או בני-שיח ממשפחת החלמיתיים. לסוג חוטמית משויכים כ-82 מינים ו-3 תת-מינים, שנפוצים באזורים הממוזגים של העולם הישן ממזרח מרכז אירופה למזרח התיכון ולמרכז אסיה. בישראל וסביבתה גדלים 7 מיני בר, ומין תרבותי (זר) אחד, שהובא כצמח נוי ומוצאו התרבותי מטורקיה.
מאפיינים מורפולוגיים

מיני החוטמית הם צמחים עשבוניים, חד-שנתיים, דו-שנתיים או רב-שנתיים, לרוב שעירים, בדרך כלל זקופים ולא מסתעפים לכמה גבעולים. המאפיינים הבולטים של החוטמית הם: פרחים גדולים, גביעון מאוחה עלים ובעל 6 עד 9 אונות. עמוד השחלה בעל אונות מרובות. הפרי היא מפרדת מרובת פרודות.
הגבעולים גבוהים וארוכים, שעירים כמעט בכל חלקיהם בשערות כוכביות, לפעמים מעורבבות בהם שערות פשוטות.
הלוואים על פי רוב קיימים ואינם משתיירים.
העלים מסורגים, פשוטים, מחולקים או מאונים לרוב כעין כף יד ומעורקים ככף יד מבסיס העלה. הפטוטרת ארוכה. טרף העלה סגלגל עד כמעט מעוגל, או בעל צלעות, או כמעט ללא אונות, או מחולק לאונות ככף יד. שפת העלה תמימה או משוננת, וקודקודו חד עד קהה.
הפרחים גדולים ובולטים, בקוטר 2 עד 6 ס"מ ולעיתים רחוקות 8 ס"מ. הפרחים דו-מיניים, נכונים, חיקיים, בודדים או ערוכים באשכולות ומורכבים מ-5 עלי כותרת ו-5 עלי גביע. מתחת לגביע הפרח מצוי גביעון.
הגביעון מאוחה עלים ובעל 6 עד 9 אונות.
עלי כותרת 5, ורודים, לבנים, סגולים או צהובים, לרוב ברוחב של יותר מ-3 ס"מ, עם קודקוד מפורץ. עלי הכותרת מאוחים בבסיסם ובבסיסם מעורה אל צינור האבקנים.
האבקנים מרובים, זיריהם מאוחים לצינור ארוך המכונה צינור האבקנים. המאבקים דמוי כליה ובעל לשכה אחת הנפתחת בראשה.
במרכז הפרח נמצא צינור אבקנים קירח (מעין ענבל שעליו אבקנים מרובים ומאוחים כמעט עד למאבקים), שבחלקו העליון מקבץ של מאבקים צהובים וקומפקטיים, ובקודקודו צלקות דקיקות וכפופות.
השחלה עילית ומרובת מגורות עם 15 מגורות או יותר, כאשר בכל מגורה יש ביצית אחת זקופה. עלי השחלה ערוכים בדור אחד סביב בסיסו של עמוד השחלה.
עמוד השחלה בעל אונות מרובות.
הציר המרכזי של מצעית הפרח הוא גלילי בחלקו התחתון, מתרחב ומסתיים בראשו כגוף חרוטי.
פרי החוטמית היא מפרדת המורכבת מפרודות רבות חד-זרעיות ובלתי נפתחות. הפרודות דמויות דיסק שטוח עם קודקוד מפורץ. הן מסודרות בדור מסביב עמוד מרכזי קצר (המשך מצעית הפרח), שמתרחב בראשו למקור חרוטי, שצורתו מזכירה צורת חוטם (אף), ומכאן שמו של הסוג. עמוד זה שבאמצע הפרי אינו מתרחב כל עיקר מעל הפרודות.
כל פרודה מורכבת משתי מגורות (חללים) בלתי משוכללות, כלומר כל פרודה מחולקת באופן חלקי לשני חלקים. המגורה הפנימית מכילה רק זרע אחד, והמגורה הקיצונית עקרה. מגורות בלתי משוכללות הם מגורות שלא מתפתחות בצורה של חללים פתוחים לחלוטין, אלא הן נשארות מופרדות ומספקות תמיכה מבנית לפרי. מבנה ייחודי זה מבדיל את החוטמית מצמחים אחרים שבהם המגורות פתוחות או מחוברות בצורה אחרת.
מיני תרבות

חוטמית תרבותית (Alcea rosea) היא צמח עשבוני קצר-חיים, זקוף, שגובהו על פי רוב 2 מטר. נפוץ במדינות רבות בעולם. הגבעול ישר ושעיר. העלים גדולים, מחוספסים, מעוגלים או דמוי לב, ונישאים על פטוטרות ארוכות. הטרף בעל 5 עד 7 אונות או בעל צלעות ושפה גלונית וחרוקה. הפרחים גדולים, כמעט יושבים, וערוכים באשכול או בשיבולית, בעלי צורות שונות וצבעים שונים. קיימים הרבה זנים, כולל כאלו עם פרחים ממולאים. מין זה הוא צמח אור מלא, עמיד בקרה, בשרב, ובגיר, ורגיש למליחות. הריבוי באמצעות זרעים בסתיו.
גלריית תמונות

חוטמית זיפנית
חוטמית קירחת בחרמון
חוטמית מסורטטת בהר הנגב
חוטמית תרבותית ורודה
הערות שוליים

↑  .Alcea L, WFO: World Flora Online. Published on the Internet
↑  .Alcea L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
1 2 3 4  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 256-7
1 2 3  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 436, 427-8
1 2  מיכאלי זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1998, עמ' 303
↑  Alcea dissecta (Baker f.) Zohary, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  חוטמית קירחת, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  Alcea rosea, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549673705171  LNB: 000252532 
חוטמית בצבעים שונים בעין כרם
מפרדת של חוטמית תרבותית
פרודות החוטמית
חנקן הנמלים

| חנקן הנמלים |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ציפורי נמלים
סוג:: Thamnophilus
מין:: חנקן הנמלים
שם מדעי
 Thamnophilus doliatus ‏לינאוס, 1764
תחום תפוצה


חנקן הנמלים (שם מדעי: Thamnophilus doliatus) הוא מין של ציפור שיר טרופית ממשפחת ציפורי נמלים החי במקסיקו, אמריקה המרכזית, טרינידד וטובגו ובאמריקה הדרומית ממזרח להרי האנדים לאורך פרגוואי, בוליביה וארגנטינה. אין קשר בינו למשפחת החנקניים.
אורכו של החנקן 16.5 ס"מ ומשקלו 25 גרם. הוא בעל נוצות לבנות המנומרות בנקודות שחורות והציצה של ראשו שחורה.
החנקן פעיל ביום ביערות הגשם הטרופיים בין הענפים הבינונים. הוא ניזון מחרקים ומפרוקי-רגליים שונים אותם הוא חוטף מהענף, לעיתים בצמוד לכמה ציפורים נוספות. הוא ניזון כמו קרובי משפחתו גם מנמלים.
הערות שוליים

↑  חנקן הנמלים באתר הרשימה האדומה של IUCN
חנקן נמלים בטובגו.
עכשיו כולם ביחד

"עכשיו כולם ביחד" הוא אלבום האוסף החמישי של הזמרת הישראלית אילנית. את האלבום הוציאה בשנת 1985 לאור חברת התקליטים הד ארצי על גבי אריך-נגן בקטלוג BAN-15131. על מנת לקדם את הוצאתו פרסמה קדם לאוסף שני סינגלים, "בללייקה" ו"עכשיו כולם ביחד" כשיר הנושא שלו.
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | בללייקה  | 4:21 |
| 2. | עכשיו כולם ביחד  | 3:21 |
| 3. | אל הדרך  | 3:22 |
| 4. | ארץ  | 3:47 |
| 5. | הנה ימים באים  | 4:19 |
| 6. | בואו בואו  | 4:53 |
| 7. | שיר על נחלים  | 2:42 |
| 8. | נחמה  | 3:39 |
| 9. | שיר של יום חולין  | 3:33 |
| 10. | תצלום ישן  | 3:35 |
| 11. | כי הנני בא  | 4:31 |
| 12. | דרור  | 4:16 |