stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה צבאית של יפן
יפן הפאודלית > תקופת אדו (1603 עד 1867)

תקופת אדו הייתה אחת מהתקופות בהן שרר שלום יחסית תחת שלטונה של שוגונות טוקוגאווה, שלום כפוי שנשמר באמצעות שורה של אמצעים שהחלישו את הדאימיו והבטיחו את נאמנותם לשוגונות. שלום טוקוגאווה הופרע רק לעיתים נדירות וכן לזמן קצר לפני התקופה האלימה שהייתה בתקופת רסטורציית מייג'י בשנות השישים של המאה ה-19.
המצור על אוסקה, שהתרחש בין השנים 1614 – 1615, היה למעשה האירוע שסיים ככל הנראה את חייו של טויוטומי הידיורי, יורשו של הידיושי, ואת השפעתה של קבוצת שבטים וקבוצות אחרות שהתנגדו לשוגונות. כקרב סמוראי בקנה מידה גדול, במונחים של אסטרטגיה, מתכונת, שיטות לחימה והרקע הפוליטי מאחוריו, היה זה הקרב שנחשבה לעימות האחרון של תקופת סנגוקו.
למעט המצור על אוסקה, ולהוציא את העימותים האחרים של שנות החמישים והשישים של המאה ה-19, מעשי איבה שהתרחשו בתקופת אדו היו מוגבלים להתנגשויות קטנות ברחובות, מרידות איכרים ולאכיפת מדיניות הסאקוקו. המתחים החברתיים בתקופת אדו הובילו לפרוץ כמה מרידות, כשהגדול מבניהם היה מרד שימבארה. בקצה הצפוני של הארץ, היה האי הוקאידו מיושב על ידי כפריים בני האיינו ועל ידי מתיישבים יפנים. ב-1669 הוביל מנהיג האיינו מרידה כנגד שבט מטסומאה ששלט באזור והייתה זו המרידה העיקרית האחרונה כנגד השליטה היפנית באזור והיא דוכאה ב-1672. ב-1789 דוכאה באי מרידה נוספת.
הופעתה ביפן של דיפלומטיית ספינות התותחים בשנות החמישים של המאה ה-19 וכפיית פתיחתה של יפן (בקומטסו) על ידי מעצמות המערב, הדגישו את חולשתה של השוגונות והובילו לקריסתה. אף על פי שסופה הממשי של השוגונות והקמתה של הממשלה הקיסרית בסגנון המערבי נוהלו בדרכי שלום, השנים שלפני ואחרי אירוע זה לא היו נטולות מעשי שפיכות דמים לחלוטין. בעקבות סיום דרכה הרשמי של השוגונות התנהלה בין השנים 1868 – 1869 מלחמת בושין בין צבאה של שוגונות טוקוגאווה ובין מספר פלגים שלהלכה היו תומכי הכוחות הקיסריים.
התקופה המודרנית

לאחר תקופה ארוכה של שלום, התחמשה יפן מחדש על ידי יבוא, ולאחר מכן ייצור של כלי נשק מערביים ובסופו של דבר ייצרה כלי נשק בעיצוב מקומי. במהלך מלחמת רוסיה–יפן, בין השנים 1904 – 1905, הייתה יפן לאומה האסיאתית המודרנית הראשונה שניצחה מעצמה אירופאית. ב-1902 היא הייתה האומה האסיאתית הראשונה שחתמה על הסכם הגנה הדדי עם מעצמה אירופאית, בריטניה.
יפן הייתה המעצמה האחרונה שנכנסה למרוץ העולמי של הקולוניאליזם. כשתעשיותיה המתפתחות פיגרו אחר אלו של המעצמות המערביות, פתחה יפן במלחמה כנגד ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה כשיכולותיה התעשייתיות היו בהיקף של פחות מעשירית מאלו של ארצות הברית.
אף על פי שיפן מחזיקה כיום כוח הגנה חזק, חוקתה, שבמקור כוננה תחת הנחיותיו של גנרל דאגלס מקארתור ב-1945, מתנערת רשמית ממלחמות ומשימוש בכוח צבאי למטרות תקיפה. יפן גם מחזיקה במדיניות שמתנגדת לייצוא ביטחוני.
בספטמבר 2015 הכניסה ממשלת המפלגה הליברלית-דמוקרטית בראשותו של שינזו אבה את החוקה ואפשרה ליפן לעשות שימוש בכוח צבאי כדי לסייע לבעלות בריתה. חוקיותם של שינויים אלו שנויים במחלקות בעיניהם של אנשי אקדמיה ואזרחים רבים.
התקופה המודרנית > תקופת מייג'י > הקמתו של הצבא המודרני

החל משנת 1867 הזמינה יפן מגוון של משלחות צבאיות מערביות כדי לסייע לה לחדש את צבאה. המשלחת הצבאית הזרה הראשונה הייתה המשלחת הצרפתית שהגיעה באותה שנה. קפיטיין ז'ול ברונה, שבתחילה שימש כיועץ לענייני ארטילריה לממשלה היפנית המרכזית, התייצב בסופו של דבר לצדם של צבא השוגונים כנגד הכוחות הצבאיים הקיסריים במלחמת בושין. מאחר שההבחנות המעמדיות בוטלו כמעט כליל בניסיונות לחדש וליצור דמוקרטיה ייצוגית, איבדו הסמוראים את מעמדם כגורם היחיד בעל זכויות היתר הצבאיות.
ב-1873 חוקקה הממשלה הקיסרית חוק גיוס חובה והקימה את הצבא היפני הקיסרי.
התקופה המודרנית > תקופת מייג'י > מלחמת סין–יפן הראשונה (1895-1894)

במלחמת סין–יפן הראשונה נלחמה יפן כנגד כוחות של שושלת צ'ינג בחצי האי הקוריאני, במנצ'וריה ובחופי סין. היה זה העימות הצבאי העיקרי הראשון בין יפן לבין מעצמה צבאית זרה בתקופה המודרנית.
הסכם שימונוסקי שנחתם בין שתי המדינות שם קץ למלחמה. במסגרת הסכם זה אילצה יפן את סין לפתוח את נמליה לסחר בינלאומי ולהעביר ליפן את מחוז ליאונינג ואת האי טאיוואן. סין נאלצה גם לשלם פיצויי מלחמה כבדים. כתוצאה ממלחמה זו חדלה קוריאה להיות מדינת חסות של סין ועברה לתחום השפעתה של יפן. אף על פי כן, רבים מההישגים החומריים של מלחמה זו אבדו ליפן בעקבות ההתערבות המשולשת.
התקופה המודרנית > תקופת מייג'י > הפלישה היפנית לטאיוואן (1895)

הפלישה היפנית לטאיוואן נתקלה בהתנגדות קשה מצדם של גורמים שוני באי והיא הושלמה רק לאחר מערכה צבאית בהיקף מלא שהצריכה את מעורבותן של דיוויזיית המשמר הקיסרי ושל הדיוויזיות המחוזיות השנייה והרביעית. המערכה החלה בסוף מאי 1895 עם נחיתת היפנים בעיר ג'ילונג שעל חופה הצפוני של טאיוואן והסתיימה באוקטובר 1895 כאשר היפנים כבשו את טאינאן, בירת הרפובליקה של פורמוזה. היפנים הנחילו תבוסה לעוצבות סיניות סדירות ולעוצבות מקומיות באופן קל יחסית, אך טורי הכוחות שלה הוטרדו לעיתים קרובות על ידי כוחות גרילה. היפנים הגיבו בפעולות תגמול ברוטליות ומעשי התנגדות לא סדירים המשיכו עד 1902.
התקופה המודרנית > תקופת מייג'י > מרד הבוקסרים

ברית שמונה האומות הייתה קואליציה צבאית בינלאומית שהוקמה כתגובה למרד הבוקסרים בסין. שמונה האומות היו: יפן, האימפריה הרוסית, האימפריה הבריטית, הרפובליקה הצרפתית השלישית, ארצות הברית, הקיסרות הגרמנית, ממלכת איטליה והאימפריה האוסטרו-הונגרית. בקיץ 1900, כאשר הותקפו נציגויות שמחוץ לתחום השיפוט בבייג'ינג על ידי המורדים הבוקסרים שקיבלו תמיכה מממשלתה של שושלת צ'ינג, שיגרו כוחות הקואליציה את צבאותיהם, בשם "ההתערבות ההומניטרית", כדי להגן על אזרחיהן, וכן על מספר של סינים נוצרים שביקשו לקבל מקלט בתחומי השגרירויות. המלחמה הסתיימה בניצחון מדינות הקואליציה ובחתימת פרוטוקול הבוקסרים.
התקופה המודרנית > תקופת מייג'י > מלחמת רוסיה–יפן

ניצחונה של יפן במלחמת רוסיה–יפן שהתנהלה בשנים 1904 – 1905 ציין את עלייתה של יפן כמעצמה צבאית. יפן הוכיחה שהיא מסוגלת לעשות שימוש בטכנולוגיה מערבית, את המשמעת של חייליה, ואת היישום היעיל של האסטרטגיות והטקטיקות שלה.
התקופה המודרנית > תקופת טאישו ומלחמת העולם הראשונה

ב-1914 הייתה יפן לחברה בברית מדינות ההסכמה במהלך מלחמת העולם הראשונה וכגמול לכך היא קיבלה את השליטה על מושבותיה של גרמניה באוקיינוס השקט. כוח צבאי יפני שמנה 70,000 איש השתתף בהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה והעניק תמיכה לפלגים אנטי-קומוניסטים, אך כשל בהשגת מטרותיו ונאלץ לסגת. מספר קטן של סיירות ומשחתות השתתף גם הוא במשימות שונות באוקיינוס ההודי ובים התיכון.
התקופה המודרנית > תקופת שווה ומלחמת העולם השנייה > הרקע לכניסתה של יפן למלחמת העולם השנייה

כאשר הוא כבר שלט על האזור לאורך מסילת הברזל של דרום מנצ'וריה, פלש צבא קוואנטונג ב-1931 למנצ'וריה (צפון-מזרח סין) בעקבות תקרית מוקדן, שבה טענה יפן ששטחים שלה הותקפו על ידי הסינים. ב-1937 הייתה יפן לאחר סיפוחם של כל השטחים שמצפון לבייג'ינג, ובעקבות תקרית גשר מרקו פולו החלה פלישה יפנית רבתי לסין. עליונותה הצבאית של יפן על פני צבאה החלש ונטול המורל של הרפובליקה הסינית, אפשרה את התקדמותם המהירה של היפנים לאורך חופיה המזרחיים של סין והובילה לנפילתן של שאנגחאי ושל נאנג'ינג (אז בירת הרפובליקה) באותה שנה. הסינים ספגו אבדות כבדות הן בקרב צבאם והן בקרב האוכלוסייה האזרחית. ההערכות מדברות על 300,000 אזרחים שנהרגו בנאנג'ינג במהלך השבועות הראשונים של הכיבוש היפני של העיר, במהלך טבח ננקינג.
בספטמבר 1940 חתמו גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית ויפן על ההסכם התלת-צדדי. גרמניה, שכבר קודם לכן אימנה את הצבא הסיני ושיגרה אליו אספקה, הפסיקה את שיתוף הפעולה שלה עם סין והחזירה את יועצה הצבאי שם, אלכסנדר פון פולקנהאוזן. ביולי 1940 אסרה ארצות הברית על העברת דלק מטוסים ליפן, ובספטמבר פלש הצבא הקיסרי להודו-סין וכבש שם בסיסים ימיים ואוויריים.
באפריל 1941 חתמו יפן וברית המועצות על הסכם נייטרליות ויפן הגבירה את לחציה על מושבות צרפת של וישי והולנד בדרום-מזרח אסיה כדי שישתפו אתה פעולה בפעילותה הכלכלית. בעקבות סירובה של יפן לסגת מסין ומהודו-סין, הטילו ארצות הברית, בריטניה והולנד ב-22 ביולי 1941 אמברגו על משלוחי דלק, בעוד שמשלוחי מתכות ממוחזרות, פלדה וחומרי גלם אחרים פסקו כמעט לחלוטין. בינתיים הגדילה ארצות הברית את תמיכתה הכלכלית בסין.
התקופה המודרנית > תקופת שווה ומלחמת העולם השנייה > מלחמת העולם השנייה

בעקבות המתקפה על פרל הארבור והמתקפות היפניות על ארצות נוספות ב-7 – 8 בדצמבר 1941, הכריזו ארצות הברית, בריטניה ושאר בעלות בריתן מלחמה על יפן. מלחמת סין–יפן השנייה הפכה לחלק ממלחמת העולם השנייה. בתחילה נחלו הכוחות היפניים הצלחה גדולה בפעולותיהם כנגד בעלות הברית במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט וכבשו את תאילנד, הונג קונג, מלאיה, סינגפור, איי הודו המזרחיים ההולנדים, הפיליפינים ורבים מאיי האוקיינוס השקט. הם גם החלו במתקפה רבתי בבורמה ושיגרו מתקפות ימיות ואוויריות כנגד אוסטרליה. באמצע 1942 חל מפנה לטובתן של בעלות הברית במלחמה בים, בקרב מידוויי. כוחות היבשה היפניים המשיכו להתקדם בגינאה החדשה ובאיי שלמה, אך נחלו תבוסות או אולצו לסגת בקרב מפרץ מילן, בקרב שביל קוקודה ובקרב גוודלקנל. במערכה על בורמה חל מפנה כאשר ספגו הכוחות היפניים אבדות כבדות בקרב אימפהל ובקרב קוהימה, שהיה לתבוסה הגדולה ביותר בהיסטוריה היפנית עד לאותה עת.
החל מ-1943, הקרבות הקשים של בונה-גונה, טאראווה, ים הפיליפינים, מפרץ לייטה, איוו ג'ימה אוקינאווה ואחרים הסתיימו באבדות כבדות, רובם מהצד היפני וגרמו לנסיגות נוספות שלהם. חיילים יפנים מעטים נפלו בשבי, בשל סירובם להיכנע. הברוטליות של המלחמה הודגמה על ידי לקיחת חלקי גופות של חיילים יפנים על ידי חיילים אמריקאים כ"מזכרות" ועל ידי מעשי קניבליזם שבוצעו על ידי היפנים.
במשך כל המערכה באוקיינוס השקט, היו כוחות הצבא היפנים מעורבים בפשעי מלחמה, במיוחד ביחסם לשבויי המלחמה ובאזרחים (מה שהפתיע את בעלות הברית,כי במלחמת יפן-רוסיה יחסה של יפן לשבויים היה יחס ראוי). קיימות הערכות שכ-6 מיליון איש, בעיקר אזרחים סינים, נהרגו על ידי היפנים. מספרים אלו שנויים במחלוקת, בהתחשב בכך שבין השנים 1939 – 1945 נמנו בסין לבדה יותר מ-16 מיליון פצועים. היה זה מספר האבדות הגדול ביותר בכל אחת מהמדינות שהיו מעורבות במלחמה. היחס הגרוע לשבויי המלחמה לצד עבודות כפייה ומעשים ברוטליים קיבלו חשיפה רחבה במערב. מקובל שממשלת יפן כשלה בהכרה במעשים שגרמו לסבל לאוכלוסייה על ידי כוחותיה, במיוחד במערכת הוראת ההיסטוריה בבתי הספר שלה והדבר גרם למחאה בינלאומית נגדה.
ב-6 וב-9 באוגוסט 1945 הטילה ארצות הברית פצצות אטום על הירושימה ועל נגסאקי. ההערכות הן שבין 150,000 ל-246,000 איש נהרגו כתוצאה ישירה של שתי ההפצצות הללו, ובה בעת נכנסה ברית המועצות למלחמה נגד יפן.
ב-15 באוגוסט 1945 נכנעה יפן ומסמך הכניעה הרשמי נחתם ב-2 בספטמבר על סיפונה של אוניית המערכה מיזורי במימי מפרץ טוקיו. על כתב הכניעה חתמה משלחת בראשותו של שר החוץ היפני, ממורו שיגמיטסו והוא התקבל על ידי הגנרל דאגלס מקארתור, המפקד העליון של בעלות הברית יחד עם נציגים של מדינות נוספות של בעלות הברית. טקס נפרד בו נכנעה יפן לסין התקיים בנאנג'ינג ב-9 בספטמבר 1945.
לאחר הכניעה הקימה ארצות הברית בסיסים ביפן כדי לדאוג להתפתחותה של המדינה לאחר המלחמה. תקופת הכיבוש האמריקאי של יפן הסתיימה רשמית כאשר הכריז נשיא ארצות הברית, הארי טרומן על הסיום הרשמי של מעשי האיבה ב-31 בדצמבר 1946.
במהלך המלחמה עשתה יפן שימוש בטכנולוגיות צבאיות מתקדמות רבות, באסטרטגיות ובטקטיקות. בין אלו היו אוניות המערכה מסדרת יאמטו, הצוללות מסדרת I-400, מטוסי הקרב מסדרת מיצובישי A6M זירו ומפציצי הקמיקזה.
התקופה המודרנית > לאחר מלחמת העולם השנייה

מתוך שאיפה כנה לשלום בינלאומי המבוסס על צדק וסדר, העם היפני מתכחש לתמיד למלחמה כזכות ריבונית של האומה ולאיום להשתמש בכוח כאמצעי לפתרון סכסוכים בינלאומיים.
כדי להגשים את המטרה שהוגדרה בפסקה הקודמת, לא יתקיימו אף פעם כוחות יבשה, ים ואוויר וכן יכולות מלחמתיות. זכותה של המדינה לתוקפנות לא תוכר לעולם. 
 (סעיף 9 לחוקת יפן)
לאחר תום תקופת הכיבוש של יפן, היא קיבלה מחדש את עצמאותה. על יפן נאסר להחזיק כוח צבאי ולנהל מלחמות על פי סעיף 9 לחוקת יפן, אף על פי שב-1954 הוקמו כוחות ההגנה של יפן הכוללים צבא סדיר ולרשותם כלי נשק וציוד מודרניים.
כאשר התברר שיפן עומדת בפני איומים חיצוניים הולכים וגדלים ללא כוחות מתאימים להתמודדות איתם, עברו כוחות ההגנה של יפן התפתחות נוספת שעוררה קשיים פוליטיים נוספים. סעיף גינוי המלחמה שבחוקה היה הבסיס להתנגדויות פוליטיות קשות לקיומם של כוחות מזוינים מכל סוג שהוא מעבר לכוח משטרה מקובל. ב-1954 הוקמו זרועות יבשה, ים ואוויר נפרדות למטרות הגנה, הכפופים לפיקודו של ראש ממשלת יפן.
כוחות ההגנה כוללים את כוחות ההגנה העצמית היבשתיים של יפן, כוחות ההגנה העצמית הימיים של יפן ואת כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן.
כוחות ההגנה של יפן הוא אחד הצבאות המתקדמים ביותר מבחינה טכנולוגית בעולם וההוצאה הצבאית היפנית הוא השמינית בגודלה בעולם. אף על פי שהסכם השיתוף ההדדי וההגנה, שנחתם ב-1960, מאפשר את המשך קיומם הבסיסים הצבאיים האמריקאים ביפן, רובם במחוז אוקינאווה, לא נחתם מעולם הסכם רשמי שעל פיו יפן נסמכת להגנתה על ארצות הברית, על האו"ם, או על כל גוף אחר.
לאחר תום תקופת הכיבוש, נעשו ניסיונות על ידי כמה ממשלים ביפן, במיוחד בדחיפתה של ארצות הברית, להכניס תיקון בחוקה שיאפשר את חימושה מחדש של יפן. מהלכים אלו נמנעו בעקבות רגשות ציבוריים חזקים כנגדם, וכנגד מלחמות באופן כללי, לצד הגישות של מרכיבים משמעותיים בממשלה. ב-1967 התווה ראש הממשלה אייסאקו סאטו את "שלושת העקרונות האנטי-גרעיניים", שעל פיהם מתנגדת יפן לייצור ולהחזקה של נשק גרעיני. רעיונות דומים הובעו כמה שנים לאחר מכן כנגד ייצור והפצה של נשק קונבנציונלי.
יפן שלחה את כוחות ההגנה שלה לסייע בכמה משימות לא-מלחמתיות, במיוחד אלו הכרוכות בסיוע הומניטרי, כמו סיוע לקורבנות רעידת האדמה בעיר קובה ב-1995, מתן סיוע מנהלי לגדוד הנורווגי של יוניפי"ל בלבנון בשנות התשעים וסיוע לבנייתה מחדש של עיראק.
חלק מהציבור היפני מביע את שאיפתו להחזיק צבא בשל החשש מעליית כוחה של הרפובליקה העממית של סין ובשל עוינותה של קוריאה הצפונית. לטענתם, ארצות הברית כשלה בטיפול ראוי בסוגיות אלו ועל יפן לאפשר לעצמה להחזיק באמצעים מתאימים להגנתה העצמית.
ב-2004, הודיע המזכיר הכללי של האומות המאוחדות, קופי אנאן, על תוכנית להגדלת מספר המושבים הקבועים במועצת הביטחון של האומות המאוחדות ויפן שואפת לקבל את אחד מהמושבים הללו. על אף עוצמתה הכלכלית והשפעתה הפוליטית של יפן, קיים ויכוח אם מדינה שאין לרשותה צבא סדיר "רשמי" יכולה להיחשב ל"מעצמה עולמית" שיכולה להחזיק במושב קבוע במועצה. סכסוכים טריטוריאליים מהתקופה האחרונה עם המדינות השכנות, כמו הסכסוך איי סנקאקו עם סין וטאיוואן, הסכסוך עם קוריאה הדרומית על סלעי ליאנקור והסכסוך עם רוסיה על האיים הקוריליים, לצד ההאשמות על טיוח ההיסטוריה בכמה מחלוקות הנוגעות לספרי הלימוד להיסטוריה ביפן, גרמו למורכבות נוספת של תהליך זה.
הערות שוליים

↑  John Kuehn, Military History of Japan: From the Age of the Samurai to the 21st Century: From the Age of the Samurai to the 21st Century, ABC-CLIO, 2014, page 5
↑  Weingartner, James J. (February 1992). "Trophies of War: U.S. Troops and the Mutilation of Japanese War Dead, 1941-1945". Pacific Historical Review. 61 (1): 53–67. JSTOR 3640788. Archived from the original on August 11, 2011.
↑  "Japanese ate Indian PoWs, used them as live targets in WWII". TheTimesofIndia. Retrieved March 6, 2017.
↑  Mariko Oi (14 March 2013). "What Japanese history lessons leave out". BBC. Retrieved 2015-02-06.
↑  "Japan textbook angers neighbours". BBC. 3 April 2001. Retrieved 2015-02-06.
↑  "Trends in World Military Expenditure, 2016" (PDF). Stockholm International Peace Research Institute. Retrieved 24 April 2017.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531192805171  LCCN: sh85069516  NDL: 01032853 
קסדה ושריון עשויים פלדה עם עיטור ארד. תקופת קופון, המאה החמישית, המוזיאון הלאומי של טוקיו.
מראה מלחמת גנפיי (1185-1180).
הסמוראי סונגה מול המונגולים, במהלך הפלישות המונגוליות ליפן. מגילה משנת 1293 לערך.
שריון בסגנון נאנבאן מהמאה ה-16. הדו (סוג של קיראס) מציג השפעה ניכרת של הנשק החם - הוא מסיבי יותר משריונות שקדמו לו
סמוראים משבט סצומה במהלך מלחמת בושין, תצלום של פליצ'ה באטו משנת 1867 לערך.
חיילים יפנים במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה
קרב פרשים במלחמת רוסיה–יפן
חייל יפני מפעיל מרגמה במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
המשלחת היפנית לטקס הכניעה, 2 בספטמבר 1945
יערה איטלקית

| יערה איטלקית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: שלמונאים
משפחה:: יערתיים
סוג:: יערה
מין:: יערה איטלקית
שם מדעי
 Lonicera Etrusca ‏Tausch, 1838
יַעֲרָה אִיטַלְקִית  (שם מדעי: Lonicera Etrusca, באנגלית: Etruscan honeysuckle - "יונק דבש אטרוסקי", בערבית: "סולטאן אל-ג'בל" - "מלך ההרים") הוא צמח מטפס ממשפחת היערתיים, הפורח בחודשים אפריל - יוני. הצמח מפיץ ריח מתקתק, ומותאם להאבקה על ידי פרפראים ליליים. היערה האיטלקית גדלה בחבל הים-תיכוני של ישראל, והיא אחד המטפסים האופייניים לחורש הים-תיכוני. כל מיני היערה, בהם יערה איטלקית, הם צמחים מוגנים בישראל. קרובה של היערה האיטלקית היא היערה היפנית, הנפוצה כצמח נוי בגנים ובחצרות.
תיאור

פרחי היערה ערוכים בזוגות - זה מקביל לזה לאורך הגבעול. בראש הגבעול הם מסודרים כאשכול ובו עד 15 פרחים. הפרחים הצעירים לבנים ובצורת משפך, ואבקניהם מציצים כלפי חוץ. המאביקים - פרפראי לילה שונים - נמשכים לפרחים הלבנים בעקבות ריחם וצבעם, ומוצצים את הצוף שבבסיס הפרחים בעזרת החדק הארוך שלהם. תוך כדי החדרת החדק מואבקים הפרחים. פרחים זקנים שהואבקו משנים את צבעם לצהוב - צבע הבולט פחות בלילה, ומאבדים את ריחם. הפירות הם עַנָבות, אשר צבען אדום ואחר כך נהפך לשחור. הן רעילות ואסורות למאכל.
ברפואה עממית

על פי האמונה העממית, הצמח משמש כתרופה לדיזנטריה, אבנים בכליות, מחלות דרכי הנשימה, עצירות ומחלות כבד. לאמונה זו אין סימוכין מדעיים מוכחים.
גלריה

פרחים
פירות היערה האיטלקית
פירות היערה האיטלקית
לקריאה נוספת

מיכאל זהרי, נופי הצומח של הארץ, הוצאת "עם עובד", תל אביב, 1980, עמוד 353.
הערות שוליים

↑  בזכות הצוף הרב שנצבר בצינור כותרתו
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
↑  יערה איטלקית באתר STARMED, אתר רופאים מומחים
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
תנינאים
אבולוציה ומיון

היצורים החיים הקרובים ביותר לתנינאים הם העופות - יחד הם השרידים היחידים והאחרונים לקבוצת הארכוזאוריה. קבוצה זו כללה גם את קבוצת הדינוזאוריה, הכוללת את כל הדינוזאורים. אבותיהם הקדומים של התנינאים, אם כן, היו זוחלים קדומים. במיונים המודרניים מצויה קבוצה בשם "דמויי תנינים" (Crocodylomorpha) הכוללת את התנינאים המודרניים ואת כל קרוביהם שנכחדו. התנינאים הקדומים הופיעו כבר לפני 200 מיליוני שנים לערך, ובמהלך התקופה הארוכה שעברה מאז חל רק שינוי קטן יחסית במבנה הבסיסי של גופם. במהלך האבולוציה שלהם התנינאים היו עדים לתהליכים עולמיים רבי השפעה, כמו נדידת היבשות והתפצלות פנגיאה, עידן הקרח האחרון, היכחדות הדינוזאורים והזוחלים הגדולים ותפיסת מקומם על ידי היונקים. תהליכים אלו השפיעו לאין ערוך על האבולוציה של התנינאים ועל תפוצתם המודרנית.
אבולוציה ומיון > אבות קדומים

קבוצת הארכוזאוריה, שכוללת את האבות הקדמונים של הדינוזאורים, העופות והתנינאים כולם, התפצלה במרוצת השנים לשושלות יצורים רבות, שרק לשתיים מרכזיות מהן התמזל המזל והן הביאו לקיומם של יצורים החיים גם היום. שני ענפי הארכוזאורים הללו נקראים אורניתודירים (Ornithodira) ופסאודוסוכים (Pseudosuchia); האורניתודים הם אבותיהם של הדינוזאורים והעופות, בעוד שהפסאודוסוכים הם אבותיהם של התנינאים. הפסאודוסוכים הקדומים היו בעלי-חיים פרימיטיבים, שהמאפיין המאפשר להבחין בינם לבין אחיהם האורניתודים הוא מבנה עצמות קרסול ייחודי. בין קבוצות הפסאודוסוכים הבולטות ניתן למנות את האטוזאורים (Aetosauria), שגופם היה מכוסה ברובו המכריע בשריון חד, ואת הראויסוכים (Rauisuchia), שהיו מהטורפים היבשתיים הדומיננטיים ביותר לפני בוא הדינוזאורים. דומים לאלה היו הפייטוזאוריים (Phytosauria), שחיו בטריאס עליון ושנפוצו באירופה ובצפון אמריקה, אשר כיום אינם נחשבים לארכוזאורים אמיתיים ומשויכים לקבוצה אחרת - דמויי ארכוזאורים.
מעט אחרי-כן הופיעו הספנוסוכים (Sphenosuchia), שחיו באזורים רבים בעולם מאמצע-סוף תור הטריאס ובתור היורה (אחרון הספנוסוכים נכחד, כנראה, בסמוך לסוף תקופת הדוגר). גודלם היה קטן יחסית וגופם - זקוף. אחרי הספנוסוכים הגיעה תורם של הפרוטוסוכים (Protosuchia). ביחס לתנינאים המודרניים, הפרוטוסוכים היו יצורים קטנים (הגדולים שבהם הגיעו לאורך של מטר אחד לערך), חוטמם היה צר וגפיהם - ארוכות. הם היו כנראה יצורים יבשתיים, אף שייתכן שחלקם החזיקו באורח חיים מימי למחצה. באותה עת היו כל יבשות העולם "המודרניות" מחוברות לכדי יבשת על אחת שנקראה פנגיאה. תצורת יבשות זו אפשרה להם להרחיב את תפוצתם לכל יבשת אמריקה, לדרום יבשת אפריקה, לאירופה ולמזרח אסיה. הפרוטוסוכים בלטו בתור הטריאס, אך מספרם הצטמצם במהירות בתחילתו של תור היורה, והם נעלמו כליל בסופו של תור זה, סמוך לתחילתו של תור הקרטיקון.
איור של סמילוסוכוס
איור של דסמטוסוכוס
אבולוציה ומיון > צורות הביניים; המעבר למים

את מקומם של הפרוטוסוכים תפסו בהדרגה קבוצה של תנינאים קדומים שנקראה Mesoeucrocodylia (להלן: "תנינאי הביניים"). מאובנים לא מעטים של חברי קבוצה זו נמצאו ברבות השנים, אולם הגדרתה של קבוצה זו אינה יציבה ועתידה אינו ברור. בעבר היא כלל לא הייתה קיימת, ובמקומה הוגדרה קבוצת ה-Mesosuchia, אולם נמצא שהאחרונה היא פרפילטית ולכן הוחלט על ביטולה. תנינאי הביניים התקיימו החל מתחילת תור היורה; מרביתם נכחדו עד סוף הקרטיקון, אולם חלקם הקטן חי גם בתור השלישון. קרבתם של תנינאי הביניים לסביבות החיים המימיות הייתה גדולה יותר מזו של קודמיהם, אף שבמידה משתנה - חלקם שמרו על אורח חיים יבשתי בעיקרו, בעוד שחלקם האחר הפך ליצורים מימיים באופן כמעט מלא. כך למשל, שתי משפחות של ת'לאטוסוכים (Thalattosuchia): הטלאוזאוריים (Teleosauridae) והמטריורינכוסיים (Metriorhynchidae), אימצו אורח חיים מימי עד כי גפיהם הפכו לדמויות-משוטים; יתר על כן, זנבם של בני הקבוצה האחרונה אף הפך לדמוי סנפיר.
בתור הקרטיקון הופיעו קבוצות נוספות של תנינאי ביניים: ה-Atoposauridae, שהיו יצורים יבשתיים קטנים בעלי חוטם קצר ורגליים ארוכות יחסית, חיו בסוף היורה ובתחילת הקרטיקון בגונדוואנה, היבשת הצפונית; ה-Pholidosauridae, שהיו בעלי חוטם ארוך במיוחד, נפוצו בלאוראסיה ובגונדוואנה גם יחד; ידוע במיוחד הוא סרקוסוכוס (Sarcosuchus) שחי בקרטיקון התחתון. הסרקוסוכוס היה תנין עצום בגודלו: גולגולתו הגיעה לאורך של שני מטרים, גופו - לכדי 11–12 מטרים לערך, ומשקלו היה מעל שמונה טונות, אם כי הערכות מודרניות קטנות יותר: אורך של 9–11 מטר ומשקל של 4–8 טונות. הוא חי באפריקה ובדרום אמריקה, ותזונתו העשירה כללה גם דגים גדולים ודינוזאורים בינוניים.
אחת מהמשפחות האחרונות של תנינאי הביניים היא ה-Dyrosauridae, שכללה תנינאים גדולים בעלי חרטום ארוך. בני משפחה זו חיו בסוף הקרטיקון ובתחילת הקנוזואיקון, והם בילו חלק נכבד מזמנם במים. הם שרדו את אירוע ההכחדה שבסוף הקרטיקון (שהוביל בין היתר להכחדת הדינוזאורים). בעבר נטען כי יצורים אלו נכחדו במהלך האאוקן, לפני כ-45 מיליוני שנים לערך, אולם נראה שהם שרדו גם אחרי כן.
אבולוציה ומיון > ההתמיינות - מן הקרטיקון ואילך

את מקומם של תנינאי הביניים תפסו "התנינאים החדשים" (Eusuchia). היסטוריית המאובנים של התנינאים החדשים חושפת כי ההתפצלות של התנינאים לשלוש המשפחות הקיימות כיום החלה כבר בתור הקרטיקון. המחקר אינו אחיד בדעתו באשר לסדר התפצלות המשפחות בחלוף הזמן - המחקר המורפולוגי מראה כי הגוויאליים התפצלו ראשונים, ומאוחר יותר התרחשה ההתפצלות של התניניים מהאליגטורים ומהקיימנים; המחקר המולקולרי, לעומת זאת, מראה כי דווקא האליגטורים והקיימנים הם שהתפצלו ראשונים. מגוון מיני התנינאים הצטמצם משמעותית במהלך 100 מיליוני השנים האחרונות - צניחת הטמפרטורות הביאה לריכוז מרבית מיני התנינאים באזורים הטרופיים והחמים בעולם.
בקרטיקון עליון ובתחילת הקנוזואיקון חיו מספר תנינאי ענק. הבולטים שבהם היו הדיינוסוכוס והפורוסזאורוס. הדיינוסוכוס היה סוג של דמוי-אליגטור מגיל הקמפן באמריקה הצפונית, שאורכו נע בין 8 ל-11.5–12 מטרים (38–39 רגל) ומשקלו בין 2.5 ל-8.5 טונות ובשל גודלו טרף אף דינוזאורים גדולים. הדיינוסוכוס היה בעל עוצמת הנשיכה החזקה ביותר ביבשה, שהפעילה כוח של כ-102,000 ניוטון, כמעט פי 2 מזו של הדינוזאור טירנוזאורוס רקס. הפורוסזאורוס היה סוג של קיימן ענק מגיל המיוקן באמריקה הדרומית שאורכו נע בין 10 ל-13 מטר ומשקלו היה 8–10 טונות, אם כי הערכות מודרניות הן קטנות יותר: 10–11 מטרים (33–36 רגל) ו-5.6–8.4 טונות. היו כמה תנינים יבשתיים כמו הפריסטיכאמפסוס והאסיאטוסוכוס מאירואסיה.
על-פי המיון המודרני המקובל, סדרת התנינאים נחלקת לשלוש משפחות:
משפחת הגוויאליים (Gavialidae). במשפחה 1–2 מינים.
משפחת האליגטוריים (Alligatoridae). במשפחה 8 מינים.
משפחת התניניים (Crocodylidae). במשפחה 14–15 מינים.
מיונים מקבילים אחרים קובעים כי בסדרת התנינאים ישנה משפחה אחת (Crocodylidae), ובה שלוש תת-משפחות - גוויאליים, אליגטוריים ותניניים. ההבדל בין שתי צורות המיון הללו חסר משמעות מיוחדת - ובעיקרם עומד בסיס זהה: התנינאים היא קבוצת-על הכוללת שלוש תת-קבוצות. המשפחה הגדולה בסדרה היא משפחת התניניים, כשאחריה ניצבות על-פי הסדר משפחת האליגטוריים ומשפחת הגוויאליים. בסך הכול קיימים בסדרה 24 מינים. קיימת מחלוקת לגבי סיווגו של המין גוויאל חקיין - בעבר, תחת חסותם של המחקרים המורפולוגיים (גם העדכניים), הוא סווג תחת משפחת התניניים, בעוד שמחקרים מולקולריים מודרניים הראו כי הוא קרוב יותר לגוויאל, ולכן שייכו אותו למשפחת הגוויאליים.
שני מאפיינים בולטים מאפשרים לזהות לאיזו משפחה משתייך תנינאי מסוים. התנינאים הקלים ביותר לזיהוי הם הגוויאליים (כולל הגוויאל החקיין), שחרטומם צר מאוד (לכל אורכו) ואינו דומה כלל לזה של האליגטוריים או התניניים. בין התניניים לאליגטוריים נוהגים להבדיל באמצעות השן הרביעית של הלסת התחתונה, שהיא גדולה ובולטת. כשאליגטור סוגר את פיו, השן הרביעית של הלסת התחתונה נכנסת לתוך גומה מתאימה בלסת העליונה, וכך היא נותרת חבויה כשהפה סגור. אצל התניניים, לעומת זאת, השן הרביעית בלסת התחתונה בולטת אל מחוץ לפה גם כשהוא סגור. מלבד הבדל זה, ההבדל החיצוני הבולט ביותר בין התניניים לאליגטוריים הוא צורת החרטום שלהם - חרטומם של האליגטורים רחב ומעוגל יותר וצורתו כצורת האות האנגלית U, בעוד שחרטומם של התניניים מחודד יותר, ודומה לצורת האות V. זהו כלל אצבע בלבד, כי רוחב החרטום משתנה בין המינים השונים (למשל: לחלק מהקיימנים יש חרטום צר). דרך נוספת להבדיל ביניהם היא לבדוק את קשקשי הגוף שלהם: במשפחת התניניים על קשקשי הגוף יש בליטות קטנות המכילות חיישני לחץ (DPR או ISO, ראו בהמשך) ואילו לאליגטוריים אין.